stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רביעיית מיתרים מספר 14 (שוברט)
רקע

השנים 1823 ו-1824 היו לא פשוטות לשוברט: בחלק גדול מ-1823 הוא היה חולה. על פי עדויות שונות זו הייתה התפרצות השלב הסופי של מחלת הסיפיליס, ובחודש מאי נשלח שוברט לבית החולים. הוא היה מרושש, נכנס למחלוקות עם אנטון דיאבלי אודות הוצאה לאור של יצירותיו וקיבל תשלום זעום, ואופרת הזינגשפיל שלו - Fierabras (אנ') אפילו לא בוצעה.
למרות מצבו הבריאותי והנפשי, המשיך שוברט לכתוב בשנה זו יצירות מופת, ביניהן מחזור השירים הטוחנת היפה, האוקטט לחמישיית מיתרים, קלרינט בסון וקרן יער (אנ'), יותר מ-20 שירים וקטעים רבים לפסנתר.
ב-1820 כתב שוברט את קטע הרביעייה שלו בדו מינור (אנ') ולאחר מכן הפסיק לכתוב בסוגה לכמה שנים בודדות. הוא חזר וכתב בתחילת 1824 את רביעיית מיתרים ה-13 שלו, הידועה בכינוייה "רוזמונדה", שהתבוססה על מנגינות מתוך זינגשפיל באותו השם, שכתב כשנה לפני כן ולא הצליח בבמות (אנ'). שוברט אף הכיר ברמה המוזיקלית הגבוהה של שלוש רביעיותיו האחרונות (מספרים 13, 14 ו-15).
האיכויות הבוגרות באות לידי ביטוי בכתיבה יותר שוויונית מבחינת הכלים השונים, על תכונותיהם ומאפייניהם (ברביעיות הראשונות, ברוב הזמן הכינור הראשון מנגן את המלודיה ואילו שאר הכלים את ההרמוניה). המרקם יותר מסובך, ויוצר שילובים מפתיעים בין הכלים. מבחינה מבנית, קיימים יותר מוטיבים, והרמוניות נועזות וכרומטיות.
על פי עדותו של וולטר וילסון קובט (אנ'), שוברט מצא את ההרכב של רביעיית המיתרים כמדיום שהולם ניסיונות מרחיקים לכת בקומפוזיציה.
הרביעייה ברה מינור נכתבה במהלך חודש מרס 1824, מספר שבועות לאחר סיום הכתיבה של הרביעייה הקודמת בלה מינור, "רוזמונדה". נראה ששוברט תכנן להוציא לאור את רביעיות מספר 13, 14 ו-15 בתור קובץ אחד. "רוזמונדה" עוד פורסמה בימי חייו (בשנת 1825), אך "העלמה והמוות" יצאה לאור בידי דיאבלי כשלוש שנים לאחר מות המלחין, ב-1831. נראה שביצוע הבכורה נערך בינואר 1826 בביתו של חברו, הכנר הוינאי פרנץ האקר (Franz Hacker) כאשר שוברט ניגן את תפקיד הויולה.
השיר "העלמה והמוות" (בתרגום לאנגלית)

השיר שכתב שוברט כשש שנים מוקדם יותר (בשנת 1817), העונה לשם "העלמה והמוות" (אנ'), על בסיס טקסט מאת מתיאס קלאודיוס היווה את הבסיס לפרק השני ולשמה של הרביעייה.
The Maiden:
"Oh! leave me! Prithee, leave me! thou grisly man of bone!
For life is sweet, is pleasant.
Go! leave me now alone!
Go! leave me now alone!"
Death:
"Give me thy hand, oh! maiden fair to see,
For I'm a friend, hath ne'er distress'd thee.
Take courage now, and very soon
Within mine arms shalt softly rest thee!"
ראו גם

פרנץ שוברט
שר היער
רות הנשו בסקום

| --- | --- |

 לידה:  15 בדצמבר 1772 לסטר, ארצות הברית 
 פטירה:  16 בפברואר 1848 (בגיל 75) Ashby, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  Leicester Academy 
 
רות הנשו בסקום (באנגלית: Ruth Henshaw Bascom;‏ 15 בדצמבר 1772 – 16 בפברואר 1848) הייתה אמנית אמריקאית, שהפיקה מעל 1,400 פורטרטים. היא תיעדה את הפעילות היומיומית בחייה ביומנים החל מגיל 17, שכללו תיעוד של הדיוקנאות שציירה.
ביוגרפיה > ראשית חייה

רות הנשו נולדה בכפר לסטר, מסצ'וסטס לקולונל ויליאם הנשו (1735–1820) ופיבי סוואן הנשו (1753–1808), היא הייתה הראשונה מבין עשרת ילדיהם. לבסקום היו שתי אחיות למחצה מבוגרות מנישואיו הקודמים של אביה לרות סרג'נט. אביה היה קצין במלחמת צרפת והודו ובתקופת המהפכה האמריקאית, הוא היה פעיל גם בבית המשפט הכללי במסצ'וסטס ושירת עם ג'ורג' וושינגטון במהלך כמה קרבות בניו ג'רזי.
היא תיעדה את חייה ביומן בין השנים 1789–1846. בסקום יצרה יומן לכל שנה, החל מה-1 בינואר. היא רשמה את הפעילות היומית שלה, את מזג האוויר והמבקרים שפגשה. היא גם כללה מידע מפורט על נסיעות ונושאי דרשות של בעלה.
ביוגרפיה > מחנכת

בשנים 1791–1801 היא הייתה מורה בבית ספר קיץ באזור לסטר. היא לימדה עד עשרה ילדים שהתגוררו בביתם במהלך נישואיה עם הכומר בסקום. הלימודים שאותם שילמה הקהילה, התנהלו לאורך תקופה קצרה שכללה חינוך בסיסי ושירה בשנת 1814 היא נעשתה מפקחת על בית הספר המרכזי של פיליפסטון.
ביוגרפיה > נישואין ומשפחה

בשנת 1804, כשהייתה כבת 32, התחתנה בסקום עם ד"ר אסא מיילס, אלמן. הוא היה רופא מווסטמינסטר, מסצ'וסטס עם בן - קלו רייס מיילס (1796–1879). ד"ר מיילס היה חולה תקופה ממושכת ונפטר בשנת 1805 או 1806. בסקום חזרה לבית הוריה.
היא נישאה לכומר הזקיל בסקום ב־26 בפברואר 1806. מקהילה בפיליפסטון, שהיה נשוי פעמיים לפני כן. אשתו השנייה נפטרה ביולי 1805. בסקום לא ילדה ילדים במהלך הנישואין, אך היא הייתה אם חורגת קשובה ואכפתית לבתו של הזקיל, פריסילה אלווירה בסקום פילבריק (נולדה ב־1803), מנישואים קודמים. כאשת הכומר, בסקום הייתה עסוקה לידו גם בתיעוד אירועים בכנסייה ובביקור חולים. בנוסף לתפקידיה הביתיים. בשנת 1816 החלה בסקום לתעד את הסטטיסטיקה החיונית של העיר.
קלוף מיילס, בן החורג שלה, שחי ולמד בביתה התגורר איתם שוב כשלמד בבית ספר. הם שילמו עבור השכלתו בהרווארד והוא סיים את לימודיו בשנת 1817. המשפחה גם קיבלה ילדים באופן זמני כאשר הורה איבד את בן זוגו או כשילד חדש נולד למשפחה. הם גם הכניסו שני בני משפחה לביתם: אחייניתו של הכומר בסקום, קלימנית סופרוניה אלן ואחייניתה התינוקת של רות בסקום, פיבה הנשו דני.
הכומר בסקום פוטר מתפקידו לאחר 21 שנה בכנסייה, בגלל התאולוגיה הליברלית שלו בשנת 1820. הם עברו לאשבי בשנת 1820 והוא שימש ככומר שם במשך 14 שנים, החל מ-3 בינואר 1821.
בתחילת 1830 הבריאות של הכומר בסקום החלה להתדרדר והוא בילה 9 חודשים בשנה בסוואנה. הוא נשאר עם בתו ועבד כמטיף במשרה חלקית. רות בסקום ביקרה אצל המשפחה בניו אינגלנד - לעיתים קרובות את אחיה ואת ילדיהם - ואת החברים במהלך חודשי החורף.
הכומר בסקום נפטר ב-2 באפריל 1841. היא טיילה ברחבי מסצ'וסטס ומיין והתגוררה בפנסיון באשבי לאחר מות בעלה.
אמנית

בסקום יצרה דיוקנאות של חברים וקרובים כשגרה עם בעלה, הכומר בסקום, באשבי. היא הכינה פרופילי חזה בגודל טבעי עם פסטלים על נייר. היא המשיכה בצילום דיוקנאות בעקבות מות בעלה. ביומנה התייחסה בסקום ליותר מ-1,400 פורטרטים, מהם ידועים כ־185 עד 215. בסקום נהנה לצייר ילדים וכשליש מהדיוקנאות שנעשו היו של ילדים. את רוב דיוקנאות עפרון הפסטל שלה היא עשתה כשגרה במסצ'וסטס בשנות ה-30 של המאה ה-19.
בסקום וסוזנה פיין היו שתיים מבין 11 נשים שעבדו כציירי פורטרטים נודדים מקצועיים בסוף המאה ה -18 ובתחילת המאה ה -19.
התפוקה האמנותית שלה הושפעה על ידי אורח חיים שהדגיש מאוד את מעורבותה בקהילה ובמשפחה.
לעיתים בסקום לא קיבלה כל תשלום עבור הדיוקנאות שלה כשהיו מתנות או שאנשים לא יכלו להרשות לעצמם לשלם. בפעמים אחרות היא קיבלה בסחר חליפין או תשלום סמלי בסכום של 1 עד 3 דולר ארצות הברית, תלוי באיכות המסגרת.
קומפוזיציות

בסקום החלה ליצור דיוקנאות בשנת 1801 על ידי מעקב אחר צלליתו של היושב על ידי נרות או נרות על נייר ציור שהונח על קיר בחדר חשוך. באותה תקופה, חיתוך פרופילים היה משחק סלון פופולרי וצורת אמנות לא יקרה. ככל הנראה היא עשתה דיוקנאות מעטים בעשור הראשון של המאה ה-19. בשנת 1819 החלה ליצור פרופילים בערבים, מאפייני הנושא ופרטיו האחרים צוירו בעיפרון.
לבסקום היו שתי שיטות ליצירת דיוקנאות. עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-18 זוהו תכונות על ידי חתכים שבוצעו על נייר הדיוקן שמתחתיו היה רקע כהה. היא החלה ליצור קולאז'ים בשנת 1828 עם בגדים שנחתכו מנייר - רדיד מתכת שימש לכפתורים, תכשיטים ומסגרות למשקפיים - שהונחו על שכבת הראש והצוואר של המצויר.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19 היא החלה ליצור דיוקנאות שצוירו על דף נייר אחד. הרקע עשוי היה להיות בפסטל חום או כחול, ולכלול עצים בצבע ירוק כהה או וילונות מסולסלים, או להציע מסגרת פנימית אליפסה על ידי הוספת קשתות קמורות בפינות העליונות עם פינות חוט.
מוות

בסקום נפטרה ב־15 בפברואר 1848 באשבי, מסצ'וסטס. רוב הדיוקנאות שלה, המתוארכים לשנות ה-30 של המאה ה-19, נמצאו במחוז פרנקלין, מסצ'וסטס.
הערות שוליים

1 2  Carol Kort; Liz Sonneborn (January 1, 2002). A to Z of American Women in the Visual Arts. Infobase Publishing. p. 20.
↑  "Bascom, Ruth Henshaw, Papers, 1789–1848"
↑  "Bascom, Ruth Henshaw, Papers, 1789–1848
↑  Lois S. Avigad (2004). "Ruth Henshaw Bascom". In Gerard C. Wertkin and Lee Kogan (ed.). Encyclopedia of American Folk Art. New York: Routledge. p. 43.
↑  Lois S. Avigad (Fall 1987). "Ruth Henshaw Bascom: A Youthful Viewpoint". The Clarion. 12: 37.
1 2  Lois S. Avigad (2004). "Ruth Henshaw Bascom". In Gerard C. Wertkin and Lee Kogan (ed.). Encyclopedia of American Folk Art. New York: Routledge
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436752105171  ISNI: 0000 0000 6703 6981  LCCN: nr92007338  RKD: 4863  ULAN: 500008597  VIAF: 9706104   WorldCat (עם VIAF): 9706104
רומן אייזנברג

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1990 (בן 34) טשקנט, ברה"מ 
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  יהודים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית, רוסית 
 סוגה:  שירה 
 
רומן אייזנברג (נולד ב-23 בפברואר 1990) הוא משורר ישראלי.
ביוגרפיה

אייזנברג נולד בטשקנט, אוזבקיסטן. בהיותו בן מספר חודשים עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בנשר. אביו בוריס, הוא מהנדס חשמל. אמו זינאידה (לבית קיימן) היא רקדנית. לאייזנברג אחות אחת, צעירה ממנו, פנינה. בנעוריו למד בבית הספר הריאלי בחיפה. הוא בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב. למד לתואר שני בספרות עברית באוניברסיטה העברית, ואת עבודת המ.א., שעוסקת בשירתו של המשורר חזי לסקלי, כתב בהנחייתו של פרופ' עמינדב דיקמן. כמו כן למד לתעודת הוראה בספרות, מתוך כוונה ללמד ספרות בבתי ספר תיכוניים. בתקופת לימודיו באוניברסיטה העברית, התגורר בירושלים בשכונת טלביה, ועבד כמלצר בסירה (פאב וקפה בירושלים). כיום עובד אייזנברג כמחנך ומורה לספרות בבית הספר שבח מופת בתל אביב.
פעילותו הספרותית

אייזנברג פרסם בשנים 2018–2020 כמה קובצי שירה, חלקם במתכונת של חוברות בהוצאה עצמית, המזכירות מבחינת הגרפיקה והעיצוב הבסיסי שלהן את פרסומי הסאמיזדאט, שהיו נהוגים ברוסיה הסובייטית. בשנת 2021 יצא לאור ספר שיריו הראשון, "שירים טחובים לילדים רטובים". בשנת 2023 יצא לאור ספר שיריו השני, "מפגרים ועצובים אבל בסדר".
בראיון שנערך עמו למגזין קול קורא, סיכם המראיין, תומר מרבני, את פעילותו האמנותית של אייזנברג:
"רומן אייזנברג הספיק בתוך זמן קצר להפוך לכוכב הבלתי מעורער בנוף השירה המחתרתית בישראל. שיריו הנועזים, החופשיים, הניהיליסטיים, והלא מעט פעמים בוטים קנו להם קהל מעריצים נאמן [...] עד שהזניקו את המשורר הצעיר לעמדת שיא [...] שירתו - עליה הוא חותם בשמו הפרטי בלבד - היא פשוטה, כנה, בוטה מאוד, מצחיקה, וגם לא פעם מרגשת בה בעת. היכרותי עמו החלה במקרה בפייסבוק לפני כשנתיים, כשהוא פעיל מאוד הן בקבוצות של שירה והן בקבוצות של מימים - שהמשותף להן הוא העיסוק המוגבר בהומור שחור, ולא פעם גם פוגעני ביותר. גישתו הסרקסטית והלא מתנחמדת הפעילה גם עליי את הכריזמה האינטרנטית שלו - בשילוב אהבתו לשירים (בניהול קבוצה בשם 'שירים מושלמים שעושים לחלוחית'), האומץ לדבר סרה בלא מעט משוררים (בניהול קבוצה בשם 'שירים מחורבנים שעושים להקיא', שנסגרה זה מכבר), וחוש הומור מפותח להחריד (בניהול קבוצה בשם 'שירים שאן להם מקום בקבוצות שירים'). במהרה קלטתי כי אני לא היחיד - מדובר בסמל סטטוס של סצנת השירה המחתרתית בירושלים."
כתוספת לעיסוקו האמנותי המרכזי, כתיבת שירים, היה אייזנברג גם הסולן של להקת הרוק מהומות, שבה הופיעו בנוסף לו, בר לוי, ולן סולמנקו, תום מקינה וטל אוחנה. כמו כן, הופיע לפרקי זמן קצרים בהרכבים: מקסים ורומן (עם ספיר שרון), שירים טחובים (עם עופר טיסר) ובצים (עם אסיף קאופמן).
אסופות שירים שפרסם

שבע שירים נגד שוטרים, הוצאת ברבק, 2018 (חוברת)
שתם עשרה שירי אהבה ואונס, הוצאת ברבק, 2019 (חוברת)
מבחר שירי פוליטיקה לזכר הקורונה ולמען המזקקה', 2020 (20 עותקים לתמיכה במזקקה) (חוברת)
שבע שירים לאנשים, הוצאת ברבק, 2020 (חוברת)
שירים מפגרים א', הוצאת פנגולין (גיליון אינטרנטי).
שירים טחובים לילדים רטובים (אייר: אלי ניסבוים), הוצאת תשע נשמות, 2021 (ספרו הראשון)
מפגרים ועצובים אבל בסדר (איירה: מאי חרבאוי), הוצאת נצח, 2023 (ספרו השני)
הערות שוליים

↑  רומן אייזנברג, שירים טחובים לילדים רטובים, תשע נשמות, 2021
↑  רומן אייזנברג, מפגרים ועצובים אבל בסדר (איירה: מאי חרבאוי), הוצאת נצח, 2023
↑  תומר מרבני, זמני רומן החדש - ראיון עם המשורר והמוזיקאי רומן אייזנברג, קול קורא, 6.5.2021. https://kolkoreh4.blogspot.com/2021/05/blog-post.html?m=1
↑   אילן ברקוביץ, אנתולוגיית שירה/ אוי ירושלים, אהובה חתוכה, באתר הארץ, 23 במרץ 2020
↑  ברבק (באנגלית: bareback) - ביטוי בסלנג שמשמעותו יחסי מין שבהם יש חדירה ללא שימוש בקונדום.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009841653905171  VIAF: 4162478702337460444   WorldCat (עם VIAF): 4162478702337460444
רות וייט

| --- | --- |

 לידה:  20 בנובמבר 1867 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  6 בדצמבר 1969  (בגיל 102) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השקפה דתית:  הדת הבהאית 
 
רות וייט (באנגלית: Ruth Wighte; ‏27 ביוני 1869 - 6 בדצמבר 1969) הייתה סופרת אמריקאית, שהשתייכה לדת הבהאית. היא הוכרה בעיקר לאחר שהטילה ספק באותנטיות של ה-"Will and Testament of `Abdu'l-Bahá" ("צוואתו של עבד אל-בהאא") בפמפלט שכתבה .
ביוגרפיה

רות וייט נולדה בקונטיקט להוריה פטר דקר ואנה גייגר, בלידתה הוריה העניקו לה את השם אמה דקר.
בצעירותה הייתה שחקנית שייקספיר ופעלה תחת שם הבמה רות ברקלי, אך לבסוף הגיעה להיות כתבת במגזינים ועיתונים בבוסטון.
במאי 1912 בעת שהייתה עיתונאית, היא נתקלה בתמונה של עבד אל-בהאא', שהיה בביקור בבוסטון באותו הזמן, והתפעלה מן השלווה והחכמה שהפגין בתמונה, לכן החליטה לחפש אותו וחשבה אולי לכתוב עליו כתבה. היא הגיע למלון בו התאכסן וביקשה לראיין אותו והוא נענה לה. במהלך הראיון היא הוקדמה מהמסר שלו על אחדות הדתות, שלום עולמי וזכויות לכולם. ביום שלמחרת הראיון החליטה וייט לעזוב את בוסטון ועברה לניו-יורק, היכן שעבד אל-בהאא' התגורר באופן זמני, והחליטה להקדיש את עצמה לעבד אל-בהאא' והמסר שלו.
במהלך חייה התחתנה פעמיים. בעלה הראשון היה ג'ורג' רוואל ולהם ילדה משותפת, ג'ורג'ה.
את בעלה השני, הרברט לורנס וייט, הכירה במהלך כינוס של הדת הבהאאית בניו יורק.
וייט ובעלה היו מאוד קרובים לעבד אל-בהאא', ובמהלך ביקורו בניו-יורק שהו רבות במחיצתו ואף הגיעו לבקר אותו פעמיים במושבו בחיפה, בפעם הראשונה בשנת 1912 ובפעם השני ב-1920 בסמוך למותו.
הצוואה של עבד אל-בהאא'

זהו מסמכך מכונן שנכתב על ידי עבד אל-בהאא' בשלושה חלקים ועוסק במגוון תחומים. המסמך חוזר על כמה מעקרונות הדת הבהאאית, מכריז על מירזא מוחמד עלי כעל "מפר ברית", מורה להקים מוסד חדש של "שומר הדת" ומבהיר את תפקידו של "בית הצדק העולמי" ושל "ידי האמונה".
הצוואה נחשבת למסמך מכונן בספרות הבהאאית, ובעלת קשר הדוק לספר הקדוש ביותר (אל-כתאב אל-אקדס) שכתב בהאא'-אללה, אביו של עבד אל-בהאא'.
פועלה נגד שוגי אפנדי ו"הצוואה"

וייט פקפקה באותנטיות של "הצוואה של עבד אל-בהאא" אשר הגדירה את שני עמודי התווך של הדת הבהאאית: שומר הדת ובית הצדק העולמי. המסמך מצביע על שוגי אפנדי כ"שומר הדת", ובמשך תקופה ארוכה ניסתה וויט למנוע מאפנדי להיות מנהיג המאמינים הבהאים באמריקה. היא בעיקר יצאה כנגד הכרזתו של אפנדי על מירזא מוחמד עלי, אחיו למחצה של עבד אל-בהאא, כעל כופר לאחר שזה האחרון דרש את הנהגת הדת הבהאאית, בתואנה שזה חלק מצוואתו של עבד אל-בהאא'.
וייט הסבירה את הטענה שלה כנגד אמיתות המסמך של עבד אל-בהאא בכך שיש להתייחס לאסיפות הרוחניות ולמוסדות הדת כשני דברים רציפים ולא מקבילים, כלומר היא האמינה שרק לאחר שרוב האנשים יהפכו רוחנית להיות בהאיים, המוסדות יתחילו לפעול. עם זאת, וייט ראתה ב"בית הצדק העולמי" כממשלה העתידית של הבהאיים אשר תבחר על ידי האנשים שאמורים להיות כבר בהאיים ברוחם. כמו כן האמינה ש"בית הצדק העולמי" יחליף ממשלות לאומיות אבל לא באמצעות מהפכה, אלא בעקבות רצונו של העם. וייט הניחה שעבד אל-בהאא' בעצמו ראה בגופים הללו כגופים שיש להיוועץ בהם ולא לציית להם.
באמצעות בחינת שלוש חתימות שונות של עבדול-בהא היא הראתה כי "הצוואה של עבד אל-בהאא" אינו נכתב באמת על ידי עבד אל-בהאא'.
הבהאיים החופשיים

בעקבות התנגדותה של וייט לסמכותו של שוגי אפנדי כשומר הדת הבהאאית, היא ייסדה את "הבהאאים החופשיים" במטרה להפיץ את האמת על הדת הבהאאית, כפי שהיא ראתה אותה, כנגד "שומר הדת" ומוסדות הדת הבהאאית.
בשנת 1926 שוגי אפנדי הכריז על וייט כ"מפרת ברית" והיא הוחרמה כאשר התבררה מידת ההתנגדות שלה.
חיבורים

Abdu'l-Bahá and the Promised Age`, "עבד אל-בהאא והתקופה המובטחת", 1927.
?Is the Baha’i Organization the Enemy of the Baha’i Religion, "האם ארגון הדת הבהאאית הוא האויב של הדת הבהאאית?", 1930.
Abdu’l Baha’s alleged will is fraudulent, "עבד אל-בהאא והצוואה לכאורה, הוא הונאה", 1930.
Abdul Baha's Questioned Will and Testament, "הטלת ספק ב'הצוואה' של עבד אל-בהאא", 1946.
לקריאה נוספת

האתר הבהאי הרשמי: https://www.bahai.org
האתר הרשמי של הבהאים החופשיים: http://freebahais.org/
Will and Testament of Abdul-Baha
הערות שוליים

↑  Ruth White, Is the Bhai Organization the Enemy of the Bahai Religion?, New York: J.J. Little and Ives Company, January 1929. Reprinted. H-Bahai: Lansing, Michigan, 2004
↑  Offical Website of the Free Baha'i Faith, Lady Ruth White
↑  https://www.meherbabatravels.com/his-close-ones/women/ruth-white
↑  `Abdu'l-Baha' (1992) [1901-08]. The Will And Testament of ‘Abdu’l-Bahá. Mona Vale, N.S.W, Australia: Bahá'í Publications Australia. ISBN 0-909991-47-2.
↑  https://senmcglinn.files.wordpress.com/2019/02/ab_wt_pers_orig.pdf
↑  Sen McGlinn, " You Can Never Organize the Bahai Cause, Sen McGlinn's Blog; Reflections on the Bahai Teachings, December 16,2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347144205171  GND: 1238641474  ISNI: 0000 0000 3024 0233  LCCN: n88612485  VIAF: 8958242   WorldCat (עם VIAF): 8958242
קרן כהן חזון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1969 (בת 55 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן  בית הספר לעסקים של לונדון 
 מעסיק:  תורפז תעשיות 
 
קרן כהן חזון (נולדה ב-1969) היא תעשיינית ישראלית, המשמשת כיושבת ראש ומנכ"לית חברת "תורפז תעשיות".
ביוגרפיה

קרן כהן נולדה וגדלה ברמת השרון, בת למשה כהן, מהנדס חשמל ותעשיין, ואם מורה בחינוך מיוחד. לה אח מבוגר ממנה ואח צעיר ממנה. למדה בתיכון אלון רמת השרון. שירתה ביחידת דובר צה"ל. קיבלה תואר ראשון בכימיה תרופתית באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בכלכלה ומנהל עסקים מבית הספר לעסקים של לונדון. אביה נפטר במפתיע בשנת 1992, והיא נאלצה למכור לגרשון זלקינד את מניותיו במפעל השנאים "אלקו".
עבדה במשך שבע שנים בחברת "אגן כימיקלים", שהתמזגה למכתשים אגן. היא מונתה למנהלת חטיבת הריחות של החברה. בשנת 2000 פרשה הקימה חברת ייעוץ. בשנת 2002 מונתה למנכ"לית חברת "ארומור" מקיבוץ גבעת עוז, שעסקה בייצור כימיקלים לתעשייה ורכשה, יחד עם דני פורת, 30% ממניות החברה, לפי שווי חברה של כחמישה מיליון דולר. ב-2008 הצטרפו אל הרוכשים שותפים נוספים, וחלק הרוכשים גדל ל-50%. כהן חזון מונתה למנכ"לית החברה. בתחילת 2014 נמכרה "ארומור" לחברת IFF האמריקאית תמורת 102 מיליון דולר.
בשנת 2011 רכשה כהן חזון, יחד עם עו"ד ישראל לשם, אילן לויטה ואלון גרנות, את חברת תורפז תעשיות, תמורת עשרה מיליון דולר. ב-2016 מונתה כהן חזון מונתה למנכ"לית החברה. במאי 2021 הונפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, לפי שווי 675 מיליון ש"ח לפני הכסף. כהן חזון מחזיקה בכ-44.31% ממניות החברה. באסטרטגיה של מיזוגים ורכישות הובילה כהן חזון את החברה לשווי שוק של 1.91 מיליארד ש"ח בספטמבר 2022.
בשנת 2019 נמנתה עם מייסדי חברת ההזנק טרא נובל בע"מ, שבשותפות עם המכון למחקר ביולוגי בישראל פיתחה כימיקלים שמחסלים פתוגנים.
נשואה לשי חזון, מהנדס בניין ובעל תואר שני בניהול פיננסי, העובד כסמנכ"ל תפעול בתורפז. להם שני ילדים והם מתגוררים ברמת השרון.
הערות שוליים

↑  ליאת רון‏, "אני בלונדינית על עקבים, אבל לא חלשה, ויש כאלה שקשה להם עם זה", באתר וואלה, 5 בינואר 2022
↑  סופי שולמן, מפעל של אשה אחת: קרן חזון נחשפת, באתר כלכליסט, 5 בנובמבר 2020
↑   יוסף חרש, "אנחנו המקלט של שוק ההון. כדי להוזיל מוצרים, משתמשים בתמציות טעם וריח", באתר TheMarker‏, 29 בספטמבר 2022
↑  גולן חזני, חמשת יוצאי מכתשים אגן יגרפו 50 מיליון דולר ממכירת ארומור, באתר כלכליסט, 16 בינואר 2014
רמת יותם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  כ־200–300 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  דרום הנגב, מערבית לאילת
 רכס הרים:  הרי אילת
 קואורדינטות:  29°33′02″N 34°54′54″E﻿ / ﻿29.5505556°N 34.915°E﻿ / 29.5505556; 34.915
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אילת מוגדלת) הר יהושפט הר צפחות אילות חבל אילות מצרים ירדןרמת יותם(למפת אילת רגילה) הר יהושפט הר צפחות א. חבל אילות מצרים ירדןרמת יותם  he רמת יותםhe רמת יותםמפת  __ אילת (in English: Eilat) [‌דרום הנגב‌]מצפון: __ מועצה אזורית חבל אילות (in English: Hevel Eilot Regional Council) ממזרח: עקבה (in English: Trace) מדרום: מפרץ אילת (in English: Gulf of Aqaba) ממערב: חצי אי (in English: Peninsula) סיני (in English: Sinai) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רמת יותם היא רמה קטנה בגובה של בין כ־200 לכ־300 מטרים מעל פני הים בהרי אילת, בדרום הנגב.
הרמה ממוקמת כשני קילומטרים מערבית לאילת וכ־3.5 קילומטרים מגבול ישראל–מצרים. כביש 12 חולף דרך הרמה. בתחומי הרמה ממוקמים בסיס צבאי, מנחת מסוקים ו"אתר רמת יותם" של קצא"א.
כמו הרים נוספים באזור, גם רמת יותם נקראת על שמו של אחד ממלכי יהודה, יותם.
הערות שוליים

↑  מנחת רמת יותם, באתר עמוד ענן (אתר אינטרנט)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012301770005171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא הרים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ריינהולד האנינג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בדצמבר 1921 הלפופ, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  30 במאי 2017 (בגיל 95) לאגה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 
רַיינהולד הָאנינג (בגרמנית: Reinhold Hanning;‏ 28 בדצמבר 1921 – 30 במאי 2017) היה איש אס-אס ששירת במחנה ההשמדה אושוויץ במשך שנתיים, לאחר שהתנדב לוואפן אס אס בגיל 18 בעידוד אמו החורגת. האנינג היה אחד מאנשי האס אס הראשונים בהם נתקלו היהודים שהובלו למחנה בטרנספורט, הוא ליווה רבים מהם אל מותם בתאי הגזים.
ביוגרפיה

האנינג גדל והתחנך בליפה. בגיל 14 הצטרף לתנועת הנוער ההיטלראי. חמש שנים לאחר מכן הצטרף לשורות הוואפן אס אס. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שירת בדיוויזיית אס אס "דאס רייך". ב-25 ביולי 1940 הצטרף ליחידות גולגולת המת ובינואר 1942 נשלח לשרת במחנה אושוויץ. הוא לחם במספר קרבות בטרם נפגע מרסיסי רימון בראשו וברגלו בקרב על קייב שנערך בשנת 1941. בעקבות פציעה זו מפקדו הישיר קבע שאינו כשיר עוד לשרת בשדה הקרב והורה לשבצו במחנה אושוויץ. בספטמבר 1943 קיבל דרגת אונטרשארפירהר באושוויץ II בירקנאו. ביוני 1944 נשלח למחנה זקסנהאוזן.
בחודש מאי 1945 נהפך לאסיר מלחמה, הוא שוחרר ב-20 במאי 1948. למשך זמן קצר שימש כטבח עבור הכוחות הבריטים בליפה, ולאחר מכן עבד כנהג תובלה של מוצרי חלב וכאיש מכירות. בשנת 1964 פתח עסקים משלו ופרש בשנת 1984. הוא מת במאי 2017 בעיר לאגה, מחוז נורדריין-וסטפאליה.
העמדה לדין

ההאנינג נחקר בשנת 2013 על פשעיו בתקופת השואה יחד עם כ-30 שומרים נוספים ששירתו באושוויץ. החוקים בגרמניה שונו ואפשרו את חקירתם והעמדתם לדין, אך עד לשנת 2009, היה על התובעים להוכיח שפושע נאצי היה אחראי ישירות להרג של אנשים על מנת לזכות בהרשעה. במשפטו של ג'ון דמיאניוק למשל, הוא נמצא אשם אף על פי שלא הרג במו ידיו את הקורבנות והורשע בסעיפי סיוע לרצח.
בשנת 2016 הורשע האנינג באשמת סיוע לרצח של 170,000 קורבנות ונידון לחמש שנות מאסר (תומאס ולטר היה התובע). מספר ניצולי שואה העידו נגדו במשפט. האנינג התנצל על כך שלא סייע לקורבנות ואמר: "אני מתבייש שראיתי את חוסר הצדק ושלא עשיתי דבר נגדו, וכן אני מתנצל על פעולותי", אך הכחיש את הטענות שהופנו כלפיו במשפט. בעקבות פרסומים של אורסולה הפרבק במהלך המשפט היא הואשמה בהכחשת שואה ונשפטה ל-5 שנות מאסר..
הערות שוליים

↑  https://www.dw.com/en/nazi-grandma-holocaust-denier-ursula-haverbeck-sentenced-to-jail/a-19522941
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117064340X  VIAF: 6965154198330120230003   WorldCat (עם VIAF): 6965154198330120230003 
אושוויץ II בירקאנו: אנשי אס אס ניצבים בפני טרנספורט חדש של יהודים
רוז בירד

| --- | --- |

 לידה:  2 בנובמבר 1936 טוסון, קליפורניה, ארצות הברית
 פטירה:  4 בדצמבר 1999 (בגיל 63) סטנפורד, קליפורניה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת לונג איילנד (BA)  בית הספר למשפטים, אוניברסיטת ברקלי
 השתייכות:  הזרם הליברלי בארצות הברית  מערכת בתי המשפט האמריקאית
 תקופת כהונה:  1977 – 5 בינואר 1987 (כ־10 שנים)
 תקופת הפעילות:  26 במרץ 1977 – 5 בינואר 1987 (9 שנים)
 תפקידים בולטים:  סגנית הסנגור הציבורי הראשי של מחוז סנטה קלרה  מזכירת החקלאות במדינת קליפורניה
 
רוז אליזבת' בירד (באנגלית: Rose Elizabeth Bird;‏ 2 בנובמבר 1936 – 4 בדצמבר 1999) הייתה שופטת אמריקאית אשר כיהנה במשך עשור בתפקיד הנשיאה ה-25 של בית המשפט העליון של מדינת קליפורניה. בירד הייתה לאישה הראשונה שנבחרה למשרת שיפוט בערכאה זו, עם מינויה בידי מושל קליפורניה ג'רי בראון. כמו כן, הייתה בירד לאישה הראשונה ששימשה כנשיאת ההרכב.
בירד סיימה את תפקידה ב-5 בינואר 1987, לאחר שהפסידה בבחירות שופטי בית המשפט העליון הנערכות במדינה. להפסד קדמה מחאה נרחבת שנערכה נגד בירד על התנגדותה הגורפת לעונש המוות. הדחה זו של נשיאה מכהנת הייתה אף היא חסרת תקדים בהיסטוריה של בית המשפט העליון של קליפורניה.
ביוגרפיה

רוז בירד נולדה ב-2 בנובמבר 1936 בטוסון, אריזונה. בהיותה בת חמש אביה נפטר, ובעקבות כך עברו רוז, שני אחיה ואמה אן לעיר ניו יורק, שם התקיימו בצמצום. כשבגרה, פנתה בירד ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת לונג איילנד. עם קבלת התואר, המשיכה ללימודי משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ברקלי, וסיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1965.
לאחר סיום הלימודים הייתה בירד עוזרת משפטית (law clerk) של נשיא בית המשפט העליון של מדינת נבדה, וכך הפכה לאישה הראשונה בארצות-הברית שנבחרה לשמש בתפקיד זה. לאחר מכן החלה לעבוד במשרד הסנגור הציבורי של מחוז סנטה קלרה של קליפורניה. בין השנים 1966–1974 שימשה בירד בתפקיד סגנית הסנגור הציבורי הראשי, סגנית ליטיגציה בכירה וראש חטיבת הערעורים. מתוקף תפקידה ייצגה בירד נאשמים בפני בית המשפט העליון במדינה, בית המשפט לערעורים, ובית המשפט הפדרלי. במקביל לכך, בין השנים 1972–1974 שימשה בירד גם כמרצה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד.
לאחר שמונה שנות עבודה במשרד הסנגור הציבורי, פרשה בירד כדי להתפנות להקמתו של משרד עריכת דין פרטי. במהלך תקופה זו הכירה בירד את ג'רי בראון, והתנדבה לסייע לו במסע הבחירות למשרת המושל בקליפורניה. בשנת 1974 ניצח בראון בבחירות והתמנה למושל המדינה. כאשר נכנס בראון לתפקידו, הוא מינה את בירד לחברת קבינט בממשלתו כמזכירת החקלאות. עם המינוי הפכה בירד לאדם הראשון שאינו חקלאי שהחזיק בתפקיד, ולאישה הראשונה שכיהנה כחברת קבינט במדינת קליפורניה.