stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאיר גבאי
פעילות פוליטית ומוניציפלית

החל את פעילותו הפוליטית במפלגת המפד"ל ובשנת 2003 נבחר לראשונה לחבר מועצת העיר ירושלים מטעמה. בבחירות לעיריית ירושלים ב-2008 נבחר שוב למועצת העיר מטעם המפד"ל. בשנת 2009 פרש גבאי מהמפד"ל .
כחבר מועצת העיר ירושלים כיהן גבאי כיו"ר הוועדה להנצחת נרצחי טרור וכחבר הוועדה המקומית והמחוזית לתכנון ובנייה בירושלים. במהלך כהונתו פעל גבאי למען שחרורו של המרגל הישראלי יונתן פולארד כמו כן ניהל מאבק למען הנצחת שמותיהם של חללי צה"ל ברחובות העיר.
גבאי עסק במאבקים של עמותות ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים כגון, אלע"ד, עטרת כהנים ושכונת שמעון הצדיק. בין השאר הוביל גבאי את התוכנית להקמת שכונה חדשה בקדמת ציון במזרח העיר והצליח לשלבה בתוכנית המתאר החדשה של העיר ירושלים. מלבד עיסוקיו המוניציפליים גבאי גם שימש כחבר הוועד המנהל של מרכז מורשת מנחם בגין החל משנת 2011 וכן כחבר דירקטוריון "מוריה", בה הוא כיהן גם כחבר ועדת הביקורת.
ביולי 2013 פרש גבאי ממועצת העיר ירושלים.
בפברואר 2019 התמודד גבאי בפריימריז של מפלגת הליכוד אך לא נכנס לרשימה. שנתיים לאחר מכן שוריין במקום ה-36 בליכוד לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע.
הערות שוליים

↑  טל שניידר, עתר בדרישה לפריימריז - וקיבל שריון, באתר זמן ישראל, 4 בפברואר 2021
↑  חדשות 0404, יאיר גבאי שוריין במקום ה-36 ברשימת הליכוד, באתר חדשות 0404‏, 4 בפברואר 2021
עמוס לויטוב

| --- | --- |

עמוס לויטוב עם בניו  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1948
 פטירה:  29 ביולי 2021 (בגיל 73 בערך) כ"א אב ה'תשפ"א
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תפקידים בשירות
 נווט קרב בחיל האוויר הישראלי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ההתשה   מלחמת לבנון הראשונה
 
עמוס לויטוב (1948 – 29 ביולי 2021) היה נווט קרב בחיל האוויר הישראלי. במלחמת ההתשה הופל מטוסו במצרים, והוא נפל בשבי, שבו שהה כצעיר אנשי חיל האוויר כשלוש וחצי שנים.
ביוגרפיה

לויטוב שירת כנווט קרב במטוסי פנטום בטייסת 69, הראשון מבני המחזור שלו, שנשלח למשימה מורכבת. ב-5 ביולי 1970 השתתף בגיחת הפצצה של שלושה מטוסי פנטום על סוללות נ"מ במצרים. אחרי השמדת הסוללות נפגע מטוסו מאש תותחי נ"מ. לויטוב והטייס, עמוס זמיר, צנחו ונלקחו לשבי המצרי. לויטוב היה השבוי הישראלי הצעיר ביותר בשבי המצרי. במהלך שהותו בשבי בכלא עבסייה, עבר לויטוב עינויים גופניים קשים, היה מבודד למשך כחצי שנה, עד שהועבר לתא משותף עם עוד תשעה שבויים ישראלים. שם בהנהגת רמי הרפז, קיימו השבויים סדר שבועי ויומי מאורגן, שכלל בין היתר, לימודים, ציון חגי ישראל וליבון הבעיות ביניהם, ויצרו חיים משותפים מלאי משמעות, בתקווה לשוב הביתה. לויטוב ושאר השבויים הוחזרו לישראל במסגרת עסקת שחרור שבויים, שבוצעה לאחר מלחמת יום הכיפורים בנובמבר 1973.
עם חזרתו מהשבי נשאל על ידי קצין בכיר בחיל האוויר אם כדאי לבטל את סדרת השבי (שבועיים שבהם חיילים בסיירת מטכ"ל, שייטת 13, שלדג ופרחי טיס עוברים חוויה של שבי מדומה, הכולל חקירות בעינויים ועם השפלות ונועד להכינם לאפשרות שזה יקרה במציאות) בהיותה חסרת תועלת. לויטוב ענה שהסדרה חשובה מאוד, היות שהיא חזתה כמעט במדויק את החוויה שהוא עתיד לעבור, וכך הקלה על ההתמודדות שלו בשבי.
חודש וחצי לאחר שובו מהשבי, חזר לויטוב לשירות מבצעי בחיל האוויר, והשתתף במלחמת לבנון הראשונה. השתחרר בדרגת רב-סרן והמשיך לשרת שירות מילואים.
לאחר שירותו סיים לימודים לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ולתואר שני באוניברסיטת בר-אילן.
מרצה וסופר

לויטוב הרצה על תקופת השבי בחייו, ועל לקחיה בצה"ל ועל התמודדות עם מצבי לחץ, בפני יחידות שונות בצה"ל, גם לאנשי מילואים ובעיקר ביחידות מיוחדות. בנוסף, הרצה לקהל מגוון בחברות וארגונים, בחוגי בית, הן הרצאות והן סדנאות לפיתוח מנהלים.
בהרצאתו "מציניות לציונות" תיאר לויטוב את חייו בשבי, ואת גישתו המיוחדת לשבי ולחיים אחריו, לפיה 'כאשר קיים הרצון - תמצא הדרך'. ההרצאה יועדה לנוער וחיילים (אושרה על ידי משרד החינוך, מנהל חברה ונוער), ושולבו בה ערכים של שאיפה למצוינות, מנהיגות, חברות, אמונה, אהבת המולדת והתנדבות. סיפורו האישי משמש מופת ליכולת הישרדות גם בתנאים קשים ביותר, ונלמד בבתי הספר בישראל, כדוגמה.
בנוסף, הצטרף לויטוב להסברה בקרב תלמידי התיכון, כדי לעודד מוטיבציה להתגייס לשירות קרב.
לויטוב תיאר את חוויותיו מהשבי ומהחזרה ממנו גם בספר פרי עטו.
מרצה וסופר > ספרו

"שקר השתיקה", 2007, עמוס לויטוב, הוצאת מודן - במשרד הביטחון
מרצה וסופר > סיפור השבויים הופך למחזה

התיאטרון העברי העלה את ההצגה "לשם ובחזרה", בהשראת סיפורם המופלא של הטייסים והחיילים השבויים במצרים, אשר למרות הכל הצליחו לשוב אל החיים. לויטוב ליווה חלק מהמופעים, ושוחח בסיומם עם מחזאי ההצגה, יהונדב וגדי צדקה. ספרו של לויטוב היה ההשראה לכתיבת המחזה.
חיים אישיים

לויטוב נישא והתגרש שלוש פעמים, והיה אב לשני ילדים וסב לשני נכדים. אשתו הראשונה הייתה קרני (ברגמן) חורן, סא"ל בדימוס. אשתו השלישית הייתה ד"ר סיון גושן-לויטוב, בתו של איש העסקים נחום חבס (בנו של נחמן חבס).
בניסיון להצלת חייו בטיפול חדשני שאינו נמצא בסל התרופות, פנו ילדיו לגיוס המונים, שנענה על ידי רבים. אך לאחר מספר שבועות, לויטוב נפטר ב-29 ביולי 2021, ממחלת הסרטן.
לקריאה נוספת

עמיה ליבליך, "חוץ מציפורים", 1989, הספור על לויטוב וחבריו לשבי המצרי.
הערות שוליים

↑  אודות עמוס – עמוס לויטוב
↑  שבויי מלחמת ההתשה, נבדק ב-2021-08-12
↑  מטוס קרב ישראלי הופל בשטח מצרים מטיל "ס.א.-2", למרחב, 6 ביולי 1970
↑  את עדותו של אביהו בן-נון על התקיפה הזאת ניתן למצוא בספר חליפת לחץ, מאת מירב הלפרין ואהרון לפידות, הוצאת משרד הביטחון, ישראל תשמ"ז, עמ' 64-61.
1 2  מודן הוצאת ספרים, שקר השתיקה- סיפורו של שבוי מלחמה | מודן - הוצאה לאור, באתר https://www.modan.co.il
1 2  סיפור אישי ליום הזיכרון עם עמוס לויטוב, נבדק ב-2021-08-12
↑  שמעון רפפורט, עמוס לויטוב: "אני בריא ושלם - וחכם יותר", מעריב, 18 בנובמבר 1973
↑  כתבה על "סדרת השבי", יוטיוב
↑  הלך לעולמו עמוס לויטוב, הנווט שהיה בשבי המצרי 3.5 שנים - ושב לפעילות, באתר ynet, 30 ביולי 2021
↑  עמוס לויטוב – הרצאות וסדנאות בתחום של התמודדות עם מצבי לחץ והעצמת הנפש
↑  עמוס לויטוב, טעימה מההרצאה "מציניות לציונות" של עמוס לויטוב, באתר פייסבוק, עמוס לויטוב מרצה, ‏18 מרץ 2018
↑  סיפור אישי עם עמוס לויטוב, באתר פורטל עובדי הוראה | מרחב פדגוגי (באנגלית)
↑  עמוס לויטוב, כתבה ב- ynet מהיום, באתר פייסבוק , עמוס לויטוב מרצה, ‏22 מרץ 2018
↑  תיאטרון, באתר www.theatron-hazafon.co.il
↑  לשם ובחזרה, באתר תיאטרון ירושלים
↑  חנן גרינווד, חודשים אחרי שהשיג מימון לתרופה לסרטן - נווט הקרב שהיה בשבי המצרי הלך לעולמו, באתר ישראל היום, 30 ביולי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313103505171  LCCN: nr93016785  VIAF: 299509604   WorldCat (עם VIAF): 299509604
יוני אילת

| --- | --- |

יוני אילת
 לידה:  5 בנובמבר 1975 (בן 49) קרית טבעון‏‎, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 
יוני אילת (נולד ב-5 בנובמבר 1975) הוא שחקן תיאטרון, זמר ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה

אילת נולד וגדל בקריית טבעון, ובשנת 2000 השלים לימודי משחק בבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה בית צבי. עם תום לימודיו השתתף בהצגת הילדים "נשיקה בכיס" בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, ולאחר מכן במחזמר ובתוכנית הטלוויזיה "דפנה ודודידו" (ערוץ הופ!), לצד דפנה דקל.
בשנים 2004–2017 היה חבר מן המניין בלהקת תיאטרון יידישפיל. שם הופיע, בין השאר, בהפקות האלה:
כשחקן בהפקות "החזן מווילנה" (2005), "למה צחקה הכלה?" (2005), "מסעות בנימין השלישי" (2006), "מזל טוב, יהודים!" (2006) ובמופע "פתח לנו שער" (2010).
ב-2013 ערך, ביים והשתתף בהצגה "מונולוגים מהקישקע". ההצגה מבוססת בעיקר על ספר הבישול "שמאלץ" מאת השף וחוקר הפולקלור שמיל הולנד והסאטיריקנית נילי אושרוב. על עבודתו זו היה אילת מועמד לפרס במאי השנה בתיאטרון הישראלי. ביוני 2015 השתתפה ההצגה ב- Kulturfest ניו יורק, ובאוגוסט 2016 ב- Festiwal Singera בוורשה.
ב-2015 ביים והשתתף בהצגה "נשמה צוענית", שנכתבה על ידי המחזאי אורן יעקובי ע"פ רעיון של אילת ובהתבסס על השירים שהופיעו באלבומו מ-2010. בהצגה נטל חלק כל צוות ההצגה "מונולוגים מהקישקע".
ב-2017 ביים והשתתף בהצגה "א יידישע מאמע", הצגה מוזיקלית שעסקה בדימויה של האמא היהודייה במוזיקה, בתיאטרון ובקולנוע. גם בהצגה זו נטל חלק צוות ההצגות "מונולוגים מהקישקע" ו"נשמה צוענית".
על פעילותו העניק לו היידישפיל שלושה פרסי הצטיינות (ב-2006, 2010, 2013). נוסף על כך זכה אילת במלגות מטעם קרן שלום עליכם והרשות הלאומית לתרבות יידיש. אילת מגיש פינה בנושא שירים ביידיש בתוכנית כאן יידיש המשודרת ב כאן תרבות מידי שישי בשעה 14.
פרויקטים נוספים שהעלה על הבמה:
ב-2005 העלה את "מילים ולחן: חוה אלברשטיין", מופע יחיד שבו ביצע משירי הזמרת בעיבודים חדשים.
ב-2009 הפיק את המופע "אַ ייִדישע מאדרה", מחווה לשפות היידיש והלאדינו בשיתוף הזמרת דגנית דדו והסופר והלשונאי רוביק רוזנטל. המופע הועלה לראשונה בבית אבי חי שיזם את ההפקה.
ב-2012 שהה בפולין והשתתף בהפקה "Szpera 42", שיתוף פעולה ישראלי-פולני בתיאטרון כוריאה (Chorea). הפרויקט הועלה ברחובות אתר גטו לודז' ההיסטורי.
ב-2016 ערך וביים את "הדרך לאי שם" ערב משירי מאנוס חג'ידאקיס ב"גודמן - בית ספר למשחק בנגב".
ב-2020 ביים את הצגת הילדים "מנקי החלומות" מאת ערן שביט, שעלתה בבית בן-גוריון בתל אביב.
ב-2022 ביים את הצגת הנוער "ליל הסדר של השל" גם היא מאת ערן שביט, שעלתה בתיאטרון הארצי לנוער בשיתוף עם ההסתדרות הציונית העולמית ובביצוע השחקן רודיה קוזלובסקי . ב-2023 ביים בניו יורק גרסה באנגלית להצגה זו (Heschel's Passover Eve),  שהופיעה מאז ברחבי ארצות הברית ובלונדון.
הקלטות אולפן:
ב-2010 יצא אלבומו הראשון של אילת, "ציגיינער נשמה" ("נשמה צוענית"). את האלבום הפיצה חברת התקליטים פונוקול, ובו אחת עשרה גרסאות ביידיש לשירים צועניים עממיים. האלבום מבוסס על שירים מאלבומה של ירדנה ארזי "נשמה צוענית". באותה שנה ביצע אילת את שירי האלבום על במת הפסטיבל למוזיקה יהודית באמסטרדם.
מאז הקליט אילת שירים נוספים, בעברית וביידיש, תוך שיתוף פעולה עם מעבדים שונים: רמי יוסיפוב (טיפקס), אלון עזיזי, דורון מזרחי, ליאור רונן ולהקת "די גאסן טריו".
הבחירות לכנסת העשירית

פילוח תוצאות הבחירות בדיאגרמת עוגה. מקרא (בסדר כיוון השעון): בגוונים הכחולים - מפלגות הימין, בגוונים האפורים - המפלגות החרדיות, בגוונים הסגולים - מפלגות המרכז, בגוונים האדומים וחומים - מפלגות השמאל והמפלגות הערביות.
הבחירות לכנסת העשירית התקיימו ב-30 ביוני 1981, כ"ח בסיוון ה'תשמ"א, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת העשירית. בחירות אלו סיימו אחת ממערכות הבחירות הסוערות בתולדות מדינת ישראל. הן הוקדמו ממועדן המקורי שנועד להיות ב-3 בנובמבר אותה שנה, ו' בחשוון ה'תשמ"ב. בבחירות התמודד הליכוד בראשות מנחם בגין מול המערך בראשות שמעון פרס. הליכוד, שפיגר בסקרים בתחילת מסע הבחירות, עשה כל שביכולתו על מנת להמשיך ולהחזיק בשלטון, ומערכת הבחירות הרווייה מתחים עדתיים הייתה סוערת, קשה, ולעיתים אף אלימה. הפצצת הכור בעיראק, ב-7 ביוני 1981, כמו גם יכולתו הרטורית יוצאת הדופן של בגין, היטו את הכף לטובת הליכוד, אשר גבר בסופו של דבר על המערך בהפרש זעיר של עשרת אלפים קולות.[דרוש מקור]
רקע היסטורי

לקראת תחילת שנת 1981 היה מצבו של הליכוד בסקרים קשה. היו אף סקרים שנתנו למערך רוב מוחלט בכנסת, כך בסקר שנערך בפברואר 1981 טרם פיזור הכנסת, המערך זכה ב-55 מנדטים, הליכוד ב-29 מנדטים, ותל"ם של משה דיין והמפד"ל באזור העשרה מנדטים כל אחת. מה שהיה מאפשר למערך להקים קואליציה בקלות יחסית.
סדרת פרשיות חשפה מתחים וליקויים בתוך הממשלה, ונראה כי מנחם בגין אינו שולט עוד במצב. ב-25 במאי 1980 התפטר עזר ויצמן, שר הביטחון הפופולרי ואחד האחראים העיקריים לניצחון הליכוד במערכת הבחירות הקודמת. ויצמן התראיין בטלוויזיה ומסר כי לדעתו יש ללכת לבחירות, ולתת לעם להחליט באיזו דרך ללכת.
האופוריה שלאחר הסכם השלום עם מצרים חלפה, והקיפאון בשיחות האוטונומיה נמשך, כאשר ביולי 1980 השעה אנואר סאדאת את ההשתתפות המצרית בשיחות, בשל קבלת חוק ירושלים. גרוע יותר היה המצב הכלכלי. שר האוצר יגאל הורביץ עשה כמיטב יכולתו כדי לייצב את האינפלציה המשתוללת, אך ללא הועיל והישגו היחיד, שלא נשא פירות באופן מיידי, היה הפסקת ביטוחי הצמדה חדשים. האינפלציה השנתית בשנת 1980 הגיעה לשיעור של 133%, וב-24 בפברואר 1980 הוחלף המטבע מהלירה לשקל השווה עשר לירות. הורביץ, הידוע בשל אמרותיו "אין לי" ו"משוגעים רדו מהגג" ניסה לנהל מדיניות שכוונה להקטנת הצריכה הפרטית וריסון כלכלי, אך כקודמו, שמחה ארליך, לא זכה לגיבוי הנדרש מצד בגין.
ב-11 בינואר 1981 התפטר הורביץ מתפקידו. העילה לכך הייתה התנגדות הממשלה להיענות לדרישות הורביץ לריסון הוצאותיה. התנגדות הממשלה התבטאה בתחילת 1981 בתמיכה בשר החינוך, זבולון המר, לגבי יישום "דו"ח ועדת עציוני" שקרא להעלאת שכר המורים. המר היה איש המפד"ל, שהחזיקה בתפקיד מרכזי בקואליציה. הורביץ, לעומתו, היה איש סיעת לע"ם בליכוד (מוותיקי הרשימה הממלכתית שהקים דוד בן-גוריון, אחת המפלגות שהקימו את הליכוד) ולמעשה חסר גיבוי פוליטי של ממש. הורביץ הוחלף על–ידי יורם ארידור.
שרשרת של פרשיות שחיתות, הקשורות במפלגות הקואליציה, החלה מזכירה את שאירע למערך ב-1976. ראש עיריית רחובות מהליכוד, חבר הכנסת שמואל רכטמן, הורשע בפלילים בשנת 1979 ונידון למאסר בפועל. רכטמן היה חבר הכנסת הראשון שנידון למאסר בעודו מכהן. שר הדתות, איש המפד"ל אהרן אבוחצירא, הסתבך בשורת פרשיות פליליות. מיד לאחר זיכויו מלקיחת שוחד, ב-24 במאי 1981, הוסרה חסינותו בשל עבירות מרמה. אבוחצירא הסתכסך עם שר הפנים, איש מפלגתו יוסף בורג, אשר היה אחראי על משטרת ישראל, והכריז כי ירוץ לכנסת ברשימה נפרדת, שכן בורג ניסה "לחסלו". בורג, מצידו, הסתבך בפרשייה נפרדת. בינואר 1981 פיטר את המפקח הכללי של משטרת ישראל, רב ניצב הרצל שפיר, כאשר זה לא דיווח לו אמת, לכאורה, על חקירת אבוחצירא. שפיר לא טמן את ידו בצלחת, חשף את קיומו של תיק מודיעיני בשם "תיק אפרסק" הכולל חשדות להתנהלות פלילית של שר הפנים, וטען כי הוראתו לבדוק את המידע בתיק זה היא שהביאה לפיטוריו. הסתבכותו של שמואל פלאטו-שרון בעבירות של שוחד בחירות והרשעתו בכך ב-15 באפריל 1981 לא היו קשורות לממשלה, אך הוסיפו לאווירת המיאוס הכללית ששרתה על הציבור.
התפטרותו של הורביץ מתפקידו הביאה להערכה כי ימי הממשלה ספורים. ד"ש, שהייתה אחד המרכיבים העיקריים בממשלה, התפרקה לרסיסים, וברור היה שכמעט אף אחד מרסיסיה לא יעבור את אחוז החסימה בבחירות. במצב זה, שבו לכל רכיב מרכיבי הממשלה סדר יום שונה, והמצב הכלכלי מדרדר מדי יום, החליט בגין בחודש ינואר להקדים את הבחירות, ואלו נקבעו ל-30 ביוני 1981.
הערכות במפלגות > ההערכות במערך

המערך חש כי ניתנה בידו הזדמנות לתקן את מה שנראה לראשיו כ"תאונה היסטורית" ולשוב ולקחת לידיו את השלטון. קלקולי ממשלת בגין נראו בלתי ניתנים לתיקון, והקדמת הבחירות הייתה בעיני ראשיו סימן נוסף לכך שבקרוב ישוב השלטון למקומו הטבעי — המערך.
לאחר מותו הפתאומי של יגאל אלון במרץ 1980 נותרו שמעון פרס ויצחק רבין שני המועמדים הבולטים להתמודדות על מועמדות מטעם המערך לראשות הממשלה. פרס היה אז פופולרי במוסדות המפלגה, אך רבין היה פופולרי יותר בקרב הציבור הרחב, למרות אובדן השלטון ופרשת הדולרים. ההתמודדות בין השניים עברה לא פעם לפסים אישיים, ובמיוחד הכינוי "חתרן בלתי נלאה" שרבין הדביק לפרס בספרו פנקס שירות. הכינוי דבק בפרס ושימש את הליכוד היטב בתעמולתו לאורך שנים. ההתמודדות בין השניים ב-17 בדצמבר 1980 הוכרעה במרכז המפלגה בניצחון גדול של שמעון פרס. רבין אמר כי הוא מקבל את דין הבוחר, ויפעל לטובת המטרה המשותפת, אך הדרך שבה לחץ את ידו של פרס חשפה את רגשות האיבה ואי האמון העמוקים שחש כלפיו.
המערך היה מוכן עתה לבחירות. בראש מטה הבחירות הועמד האלוף במיל' חיים הרצוג. הסקרים הראו על יתרון של עד 25% למערך. פרס השיל מעליו את תדמית "הנץ הביטחוניסט" שהייתה לו בממשלת רבין, והחל מאמץ דעות הנוטות יותר אל השמאל. האוכלוסייה האשכנזית הוותיקה ואנשי השכבות המבוססות היו עתה מאחוריו. אל מולו עמד בגין, שלא היה "במיטבו": בריאותו הייתה לקויה ונדמה היה שהוא שרוי בדיכאון עמוק. בסוף שנת 1980 נדמה היה כי פרס עתיד להיות ראש הממשלה הבא של מדינת ישראל.
הערכות במפלגות > ההערכות במפלגות אחרות

במהלך 1980 הושלמה התפוררותה של ד"ש למרכיביה, והיה ברור שהיא לא תיקח חלק משמעותי בבחירות הבאות. מפלגת שינוי בראשות אמנון רובינשטיין המשיכה בהתמודדות משמעותית, אך זכתה רק לתמיכה של 2–3 מנדטים בסקרים. חברי כנסת בודדים כאסף יגורי רצו ברשימות עצמאיות או במסגרת מפלגות קטנות אחרות, אך אלו נתפסו כלא יותר מקוריוז. מסוף 1980 נסובו דיונים בתקשורת סביב מפלגת המרכז שתחליף את ד"ש שהתפוררה. שני שמות נדונו בסקרים: משה דיין ועזר ויצמן. הסקרים נבאו לרשימת מרכז בראשות אחד מאלו, או בהשתתפות שניהם, חזרה על ההישג של ד"ש, ואף יותר מכך. אולם, עזר ויצמן סירב להתמודד ורשימתו של דיין, תל"ם, הייתה במגמת ירידה מתמשכת בסקרים, בעקבות הקיטוב במערכת הבחירות בין שתי המפלגות הגדולות. באפריל זכתה הרשימה בסקר מינה צמח לשבעה מנדטים בלבד ולקראת הבחירות כבר דובר על 2–3 מנדטים בלבד. דיין, ששבע שנים לפני כן היה הדמות הפוליטית הדומיננטית במדינה, הלך ודעך, גם מבחינה ציבורית וגם מבחינה רפואית. בתשדירי התעמולה של מפלגתו נראה דיין רזה וחיוור. באוקטובר 1981, פחות מחצי שנה לאחר הבחירות, הלך לעולמו.
מימין לליכוד, תנועת התחיה הוקמה מאנשי מחנה הימין אשר התאכזבו מעמדתו של בגין והתנגדו לנסיגה מסיני. בראש התנועה עמד יובל נאמן והתנועה התייצבה לבחירות לכנסת העשירית בפעם הראשונה. באותה העת הייתה זו המפלגה הממוסדת היחידה מימין לליכוד. במקביל, הרב מאיר כהנא ניסה בפעם השלישית להיכנס לכנסת.
שמואל פלאטו-שרון ניסה לשוב על הישגו משנת 1977 ולהיבחר לכנסת. ססמתו "צוות מומחים פא. שין." והשאלה ששאל - "ומה הם עשו בשביל מדינה?" רמזה על כי הוא נדבן טוב ומיטיב, ובידו הפתרון לבעיות מדינת ישראל בכלל, ובתחום הדיור בפרט.
תמ"י הייתה תנועתו של אהרן אבוחצירא אשר בתעמולתה הדגישה את הגאווה הספרדית ואת מורשת ישראל, כמעין מהדורה מוקדמת, דתית אך לא חרדית, של ש"ס.
גם מערכת בחירות זו, כקודמתה, ראתה את התמודדותן של מפלגות רבות חדשות. 13 מפלגות עברו את אחוז החסימה, אך 18 מפלגות לא עברו אותו. אלו כללו את מפלגת "ביטול מס הכנסה", רשימת הגמלאים (בראשות מרים גהתיה), ואת מפלגת "עמך" שהקים המסעדן היפואי ויקטור תייר אשר במשך מספר שנים ניסתה לרוץ לכנסת, והייתה ידועה במיוחד בתשדירי תעמולת הבחירות הססגוניים שלה.
הערכות במפלגות > הסכמי עודפים

הסכמי העודפים שנחתמו על פי חוק בדר-עופר:
המערך - המפלגה הליברלית העצמאית
פועלי אגודת ישראל - אגודת ישראל
שינוי - רצ
מערכת הבחירות > כלכלת בחירות

יורם ארידור, מחליפו של יגאל הורביץ כשר האוצר, היה כלכלן ואיש סיעת תכלת לבן בהסתדרות ושימש, עד למינויו כשר האוצר, כסגן שר במשרד ראש הממשלה. ארידור החליט לממש את אמרתו של בגין ו"להיטיב עם העם". את מדיניות ה"אין לי" של הורביץ החליפה מדיניות אותה כינה ארידור "כלכלה נכונה", אך רבים ראו בה כלכלת בחירות.
במסגרת המדיניות הכלכלית החדשה הורדו המכסים והמסים על מרבית מוצרי הצריכה, ה"מחיקון" בשידורי הטלוויזיה הישראלית (הסרת הצבע מהשידורים) בוטל, ורבים רכשו טלוויזיות צבעוניות, ניצלו את הורדת המכסים כדי לרכוש מכוניות ונסעו לחו"ל. הורדת המכסים והמסים הובילה לדילדול יתרות מטבע החוץ של ישראל. כמדיניות לזמן קצוב עד הבחירות הביאה מדיניות ארידור להורדת חום זמנית[דרושה הבהרה] (האינפלציה ירדה ב־1981 במידת מה לשיעור השנתי ה"נמוך" של 102%) שאותה ניצל הליכוד לתעמולת הבחירות, אולם זאת על חשבון יתרות מטבע החוץ של המדינה. אולם בטווח הארוך יותר הייתה המדיניות, מתכון לזינוק נוסף באינפלציה (בנוסף להתרוקנות כמעט מוחלטת של יתרות המטבע)[דרוש מקור].
מערכת הבחירות > הפגישה באופירה והשמדת הכור האטומי

במאי 1981 התפתח משבר טילים מול סוריה בלבנון, והיו שייחסו למשבר זה את התאוששות הליכוד בסקרים, שהגיעה במאי 1981 לשוויון מול המערך.
כחלק ממסע הבחירות ניסה בגין לשפר את היחסים עם אנואר סאדאת. לאחר חודשים של נתק, שנגרם כתוצאה מקבלת חוק ירושלים, הסכים סאדאת בראשית יוני 1981 להפגש עם בגין. הפגישה לא הביאה לכל תוצאה משמעותית. הנסיגה מסיני על פי הסכם השלום הייתה אמורה להתבצע רק בעוד כשנה, ואילו שיחות האוטונומיה הוקפאו, ואף הפגישה באופירה לא הביאה לחידושן. עם זאת, בשל חוק שאסר להראות מועמדים לבחירות, הייתה הטלוויזיה מנועה מלשדר במהדורות החדשות את פניו של בגין, ולכן הוצגו רק תצלומיו של סאדאת בפגישה באופירה. תשדירי הבחירות של הליכוד היו המקום היחיד בו ניתן היה לצפות באירוע כולו.
ב-7 ביוני 1981 השמידו מטוסי חיל האוויר את הכור האטומי בעיראק. בעת המבצע היו רבים שראו בו תעלול בחירות של בגין, בדומה לניסוי הטיל שביט 2 במהלך מערכת הבחירות לכנסת החמישית. פרס הגיב בביקורת חריפה על ההחלטה להפציץ את הכור העיראקי. לעומתו, יצחק רבין הגיב באופן מתון. דוברים אחרים של מפלגת העבודה, כאבא אבן, אמרו במפורש ש"צריך היה לדחות את הפעולה עד לאחר הבחירות". כיום ידוע כי בגין נועץ עם פרס בטרם בוצעה המשימה, פרס יעץ לו שלא לבצעה, והמשימה בוצעה בניגוד לדעתו. בעיתונות יוחסה העלייה של הליכוד בסקרים לפגישה של בגין עם סאדאת ולהפצצת הכור.
לאחר הבחירות

מדגם הטלוויזיה הצביע בהתחלה על יתרון קטן של המערך, מה שגרם לתומכיו להתחיל לחגוג. פרס הוכרז כ"ראש הממשלה הבא של מדינת ישראל" בידי ישראל פלג, דובר מטה הבחירות, אולם אט אט החלו זורמות תוצאות האמת והמגמה התהפכה לטובת הליכוד. הפרש הקולות בין המערך ובין הליכוד עמד על כעשרת אלפים קולות, אך די היה בו כדי למנוע מהמערך להקים ממשלה. הליכוד קיבל את תמיכתן האוטומטית של המפלגות הדתיות והחרדיות, וכן את זו של התחייה, והגוש בראשותו הגיע ל-64 מנדטים. תוך שלושה שבועות הרכיב בגין ממשלה, אשר הדמות הבולטת בה הייתה אריאל שרון שקיבל את תיק הביטחון לו נכסף זה מכבר.
משבר אירע עת נלקח תיק הקליטה מידי דוד לוי וניתן לאהרן אבוחצירא, אך לאחר תקופה קצרה שבה הסתגר לוי בבית שאן, שב לכהן כסגן ראש הממשלה. הממשלה החדשה נראתה כממשלת המשך לקודמתה, אך בהשוואה לממשלה שהוקמה בשנת 1977 לקתה בחוסר איזון: אנשים כמשה דיין, יגאל ידין ועזר ויצמן, שהיו בעלי משקל ציבורי בזכות עצמם והיוו גורמים מאזנים, לא כיהנו עוד בממשלה. את מקומם של שמחה ארליך ויגאל הורביץ במשרד האוצר מילא עתה יורם ארידור אשר המשיך במדיניות "להיטיב עם העם" שהחלה לפני הבחירות. מתקופת כהונתה של ממשלה זו ייזכרו מלחמת לבנון הראשונה וההיפר אינפלציה, כמו גם התפטרותו של בגין באמצע הקדנציה באמירה "איני יכול עוד".
לקריאה נוספת

יואב לביא, ההחמצה הגדולה, רמת גן: הוצאת רביבים, 1982
הערות שוליים

↑  חנוך סמית, הליכוד ירד ל-18%, המערך עלה ל-40%, מעריב, 15 בספטמבר 1980
הליכוד - 29 מנדטים; המערך - 55 מנדטים, דבר, 2 במרץ 1981
סקר בחירות מעודד, דבר, 20 במרץ 1981
↑  סקר דחף: 17 מנדטים לרשימה חדשה בראשות דיין ו-15 לרשימה בראשות וייצמן, דבר, 4 בינואר 1981
↑  רבין ממשיך להוביל, דבר, 31 באוקטובר 1980
↑  סקר צמח: גם בנובמבר רבין עדיף, דבר, 1 בדצמבר 1980
↑  רבין: החלטת המרכז לא תרמה, מעריב, 31 באוקטובר 1980
↑  מערך - 46 מנדטים, דבר, 21 באפריל 1981
↑  הודעה בדבר התקשרויות בין רשימות מועמדים, ילקוט הפרסומים 2720, 21 ביוני 1981
↑  סקר מינה צמח: מדיניות ארידור - כלכלת בחירות מזיקה, דבר, 13 באפריל 1981
↑  ריאיון עם הרצל חנוכה, באתר nrg
↑  יורם פרי, המלחמה במלחמת הבחירות, דבר, 15 במאי 1981
↑  יואב לביא, ההחמצה הגדולה, הוצאת רביבים, 1982, עמ' 72-73
↑  30 אחוז טרם החליטו, דבר, 22 ביוני 1981
↑  הכנסת העשירית, באתר הכנסת
ואנגרי מאטאיי

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1940 ניירי, קניה 
 פטירה:  25 בספטמבר 2011 (בגיל 71) ניירובי, קניה 
 שם לידה:  Wangarĩ Muta 
 מדינה:  המושבה הבריטית קניה, קניה 
 מקום מגורים:  קניה
 פעילות בולטת:  פעילה פוליטית
 ידוע בשל:  כלת פרס נובל לשלום ומייסדת תנועת החגורה הירוקה
 השכלה:  ביולוגיה (דוקטורט באנטומיה)
 מעסיק:  אוניברסיטת ייל 
 תפקיד:  Minister of Environment of Kenya (ינואר 2003–נובמבר 2005)  חברת האספה הלאומית (2002–2007) 
 מפלגה:  Mazingira Green Party of Kenya 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 בן או בת זוג:  Mwangi Maathai (?–1978) 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (2004)  World Citizenship Award (2007)  הצלב הגדול של מסדר השמש העולה (2009)  פרס אליזבת בלקוול (2008)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ואסדה (2006)  Dorothy McCluskey Visiting Fellowship in Conservation (2000)  פרס גולדמן לפעילות סביבתית (1991)  פרס אינדירה גנדי (2006)  מדליית אדינבורו (1993)  פרס ג'ווהרלל נהרו להבנה בינלאומית (2005)  פרס סופי (2004)  פרס הקיום הנכון (1984)  פרס פטרה קלי (2004)  פרס NAACP Image - פרס יושב הראש  אבירה בלגיון הצרפתי  מדליית ניקולס מנשיא אוניברסיטת ואנדרבילט 
 
ואנגרי מוטא מאטאיי (באנגלית: Wangari Maathai; בקניה הוגים את שמה ואנגרי מא'אטיי; 1 באפריל 1940 – 25 בספטמבר 2011) הייתה פעילה פוליטית וסביבתית קנייתית. ב-2004 הייתה מאטאיי לאישה האפריקאית הראשונה שזכתה בפרס נובל לשלום, שהוענק לה על תרומתה לפיתוח בר-קיימא, דמוקרטיה ושלום. כמו כן, היא זכתה בפרס הקיום הנכון ב-1984 ובפרס גולדמן לפעילות סביבתית ("הנובל הירוק") לשנת 1991.
מאטאיי הייתה חברת פרלמנט ושירתה כסגנית שר לסביבה טבעית ואוצרות טבע בממשלתו של נשיא קניה מוואי קיבאקי מינואר 2003 עד נובמבר 2005.
רקע משפחתי ושנים ראשונות

ואנגרי נולדה באפריל 1940 למשפחה טיפוסית משבט הקיקויו. אמה הייתה אשתו השנייה של אביה, אחת מארבע נשותיו. ואנגרי הייתה השלישית מבין חמשת ילדיה של אמה אך הבת הראשונה ולכן קרובה מאוד לאמה. ממנה היא קיבלה את אהבת הטבע והאדמה. אמה שמעולם לא הלכה לבית הספר או למדה קרוא וכתוב עסקה כל חייה בחקלאות והמשיכה לגדל מזון עד אמצע שנות ה-80 לחייה. אביה למד בבית ספר יסודי, ידע קרוא וכתוב בשפת הקיקויו אך לא באנגלית ועבד כנהג ואיש תחזוקה בחווה בבעלות מתיישב אנגלי לבן, ואליו הצטרפו שאר נשותיו חוץ מואנג'ירו, אמה של ואנגרי.
אף על פי שבאותה תקופה בקהילת הקיקויו בנות נשארו לרוב לעזור לאימן בעבודות הבית והטיפול באחים, ואנגרי נשלחה לבית ספר יסודי בגיל 8, ובגיל 11 היא עברה ללמוד בפנימיה שנוהלה על ידי המסיון הקתולי. שם היא הייתה בתקופת התקוממות המאו מאו. כשסיימה את לימודיה בשנת 1954 הייתה בעלת הציונים הגבוהים ביותר בכיתתה ולכן יכלה להתקבל לתיכון היחיד שהיה באותה תקופה בקניה לבנות שחורות. בתום לימודיה בתיכון שאלו אותה אם היא מעדיפה להיות מורה או אחות שכן אלו היו נתיבי הקריירה לנשים שחורות בעלות השכלה תיכונית בקניה, אך ואנגרי הייתה נחושה להמשיך להשכלה גבוהה.
השכלה גבוהה

בשנת 1960 ואנגרי נבחרה להשתתף ברכבת האווירית אותה יזם קנדי, במסגרתה 300 בוגרי תיכון מצטיינים מקניה נשלחו ללמוד בארצות הברית. היא קיבלה תואר ראשון בביולוגיה מקולג' Benedictine בקנזס, המשיכה ללימודי תואר שני באוניברסיטת פיטסבורג בו זכתה ב-1966. לאחר חזרתה לקניה היא השלימה (1971) דוקטורט באנטומיה מטעם אוניברסיטת ניירובי ואוניברסיטת מינכן. בכך הפכה מאטאיי לאישה הראשונה באפריקה המזרחית והמרכזית שזכתה בתואר דוקטור.