stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי בחריין–ישראל

| יחסי בחריין–ישראל |
| --- | --- |
בחריין: ישראל


בחריין: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
760: 22,072
אוכלוסייה
1,625,237: 10,023,983
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,205: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
26,584: 50,868
משטר
מונרכיה חוקתית: דמוקרטיה פרלמנטרית
שגרירים
ח'אלד יוסף אל-ג'לאהמה: איתן נאה
טקס חתימת הסכמי אברהם בבית הלבן, ספטמבר 2020. מימין לשמאל: שר החוץ של איחוד האמירויות הערביות, שייח' עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן, נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ושר החוץ של ממלכת בחריין, עבד א-לטיף א-זיאני.
טקס חתימת הסכם הביניים ב-18 באוקטובר 2020 במנאמה, מימין: מנכ"ל משרד החוץ הישראלי אלון אושפיז, שר החוץ הבחרייני עבד א-לטיף א-זיאני וראש המטה לביטחון לאומי של ישראל מאיר בן שבת; ברקע מזכיר האוצר האמריקאי סטיבן מנושין
נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין פגישה עם עבד א-לטיף א-זיאני שר החוץ של בחריין, נובמבר 2020
מימין: עבד א-לטיף א-זיאני, בנימין נתניהו ומייק פומפאו בהצהרה משולשת בעת ביקור א-זיאני בירושלים, נובמבר 2020
חתימת מזכר הבנות בין FinTech Bay הבחרייני לבין מרכז הפינטק הישראלי, תל אביב 30 באוקטובר 2022. מימין: נשיא מרכז הפינטק הישראלי, שמואל בן טובים, שגריר בחריין בישראל, חא'לד יוסף אל-גלאהמה, שר המסחר והתעשייה של בחריין, זאייד בן ראשיד אל זאיאני, מנכ"ל Bahrain Fintech Bay באדר סאטר.
חמד, מלך בחריין, נפגש עם נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג בעת ביקור האחרון במדינה, 2022
בחריין ומדינת ישראל מקיימות יחסים דיפלומטיים מלאים מסוף שנת 2020, בעקבות הסכמי אברהם.
שגרירות ישראל בבחריין פועלת במנאמה. שגרירות בחריין בישראל נפתחה בתל אביב ב-2021.
היסטוריה > לאחר "הסכמי אברהם"

בספטמבר 2020 אישרה רשות התעופה האזרחית בבחריין את בקשת איחוד האמירויות הערביות לאפשר לכלל הטיסות המגיעות לאמירויות, ולאלה היוצאות ממנה לעבור במרחב האווירי של בחריין, כולל מישראל. בספטמבר 2020 פורסם כי בחריין תחתום על הסכם כינון יחסים דיפלומטים מלאים עם ישראל. המדינות חתמו על הסכם אברהם ועל הסכם שהוגדר כהצהרת שלום. כמו כן, דווח שישראל הפעילה משרד אינטרסים במנאמה מאז חתימת הסכמי אוסלו, שעל בסיסו תוכננה לקום שגרירות.
ב-23 בספטמבר נחתה משלחת של צוותי ביטחון ואנשי עסקים ישראלים בטיסה ישירה של חברת ישראייר מנתב"ג לנמל התעופה הבינלאומי בחריין. באותו היום, הודיע משרד התקשורת כי ממשלת בחריין הורתה למפעילות הסלולר במדינה להתיר קבלת שיחות טלפון מישראל.
ב-18 באוקטובר נחתם במנאמה, בחריין, הסכם ביניים לכינון יחסים דיפלומטיים בין המדינות. למחרת נחתם מזכר הבנות לשיתוף פעולה עסקי בין איגוד לשכות המסחר בישראל לבין איגוד לשכות המסחר בבחריין.
ב-10 בנובמבר 2020 אושר ההסכם על ידי הכנסת ברוב של 62 תומכים מול 14 מתנגדים.
בסוף מרץ 2021 מינתה בחריין את ח'אלד יוסף אל-ג'לאהמה לשגרירה הראשון בישראל.
באוגוסט 2021 נפגש תת-שר החוץ הבחרייני, השייח' עבדאללה בן אחמד אל ח'ליפה, עם ראש אגף אסטרטגיה בצה"ל, האלוף טל קלמן. תת-השר אף הצטלם עם האלוף וזאת בניגוד לעבר, בו במדינות ערביות הקפידו שלא להצטלם עם חיילי צה"ל.
ב-31 באוגוסט הגיע אל-ג'לאהמה לישראל לקראת הגשת כתב האמנתו. ב-2 בספטמבר הודיעה ממשלת ישראל, כי איתן נאה יהיה שגריר ישראל הראשון בבחריין. ב-14 בספטמבר הגיש אל-ג'לאהמה את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל, יצחק הרצוג.
ב-30 בספטמבר, הגיע שר החוץ הישראלי יאיר לפיד לביקור מדיני בבחריין, שכלל את חניכת שגרירות ישראל במנאמה.
ב-28 בדצמבר 2021 הגיש איתן נאה, שגריר ישראל לבחריין את כתב האמנה שלו למלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה.
ב-14 בפברואר 2022 ביקר ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט בבחריין. זהו ביקורו הראשון של ראש ממשלה ישראלי במדינה, במהלכו נפגש בנט עם שרי החוץ, התחבורה והתשתיות, והתעשייה המסחר והתיירות של בחריין, ראשי הקהילה היהודית בבחריין, כמו גם עם מלך בחריין, חאמד בן עיסא אאל חליפה, ויורש העצר של בחריין, סלמאן בן חאמד אאל חליפה.
ב-4 בדצמבר 2022 הגיע לבחריין לביקור מדיני נשיא מדינת ישראל, יצחק הרצוג, לביקור במסגרתו ניפגש עם שורת בכירים בממשלת בחריין, מלך בחריין, חמד בן עיסא אאל חליפה, ועם אנשי הקהילה היהודית בבחריין. בנוסף, ביקר הרצוג ברשות לפיתוח כלכלי של בחריין.
היסטוריה > לאחר "הסכמי אברהם" > שיתוף פעולה כלכלי ותרבותי

ב-22 באוקטובר חתמו שתי המדינות על הסכם תעופה שיאפשר הפעלת 14 טיסות נוסעים שבועיות בין נתב"ג למנאמה והפעלת מספר טיסות לא מוגבל בין בחריין לנמל התעופה רמון. בנובמבר 2020 דיווחה ישראייר כי בכוונתה להפעיל 2 טיסות שבועיות מנתב"ג לנמל התעופה הבינלאומי בחריין החל מ-31 בינואר 2021.
ב-2 בדצמבר 2020 חתמה שרת התיירות אורית פרקש-הכהן עם מקבילה מבחריין על הסכם לשיתוף פעולה בתחום התיירות.
ב-3 בדצמבר 2020, חתמה התעשייה האווירית עם חברת התעופה הלאומית של בחריין, גאלף אייר, על חוזה לתחזוקת מטוסיה שינחתו בארץ במסגרת הסכמי התעופה של ישראל ובחריין.
בינואר 2021 חתמו בנק הפועלים ובנק לאומי על הסכמי שיתוף פעולה עם "בנק לאומי לבחריין" (National Bank of Bahrain).
במרץ 2021, נחתם הסכם בין ממלכת בחריין לחברת מקורות, על פי ההסכם החברה צפויה לספק לאנשי הממלכה ייעוץ בתחומי המים, ההתפלה ובקרת מערכות לאספקת מים.
ביום השואה הבינלאומי ב-2021, פרסם הפרשן הבחרייני הפופולרי אמג'ד טהא מאמר בעיתון ישראל היום תחת הכותרת "בין כווית ותוניסיה – האנטישמיות הצבועה בשיאה", ובו הוקיע את האנטישמיות החדשה המתבטאת כשנאה לישראל.
ב-1 ביוני 2021, הודיעה חברת אשרא, חברה ממשלתית ישראלית לביטוח סיכוני חוץ, שהיא מתחילה לבטח יצואנים ישראלים לבחריין.
ב-8 באוגוסט 2021 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין מכון דארסט הבחרייני למכון הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
ב-30 בספטמבר 2021 החלה חברת התעופה גאלף אייר להפעיל שתי טיסות שבועיות בקו תל אביב–מאנמה.
ב-15 בפברואר 2022 נחתם הסכם מחקר ופיתוח בין המדינות.
ב-28 בפברואר 2022 הוכרז על תוכנית משולבת להכשרת כוח אדם בהייטק שלה שותפות ישראל, איחוד האמירויות, בחריין, מרוקו, ירדן ומצרים, כך שלאחר ההכשרה, אותם אנשים שישתתפו בתוכנית יעברו סטאז' בחברות הייטק ישראליות, בעבודה מרחוק, וחלק יעבדו במשרדים של אותן חברות בישראל.
ב-10 במאי 2022 נחתם הסכם מחקר רפואי בין קופת חולים מכבי לבתי חולים בבחריין, במטרה לעודד מחקרים בתחום הבריאות ולטפח חדשנות רפואית משותפת בין שתי המדינות.
ב-3 באוגוסט נחתם הסכם שיתוף פעולה בין Bahrain FinTech Bay, אחד ממרכזי הפינטק המובילים באזור MENA (מזרח התיכון וצפון אפריקה) והאיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות IATI, ארגון הגג לתעשיית ההיי-טק בישראל. במסגרת ההסכם שני הצדדים ישתפו פעולה בפרויקטים משותפים, אירועים קהילתיים ויקלו על תקשורת והיכרות בין גופים וחברות בתחום הפינטק וההון סיכון המעוניינים להתרחב בשתי המדינות.
ב-20 בספטמבר 2022 הצהיר משרד הכלכלה הישראלי והעומדת בראשו באותו הזמן, שרת הכלכלה אורנה ברביבאי, על פתיחת המשא ומתן בין ישראל לבחריין על הסכם סחר חופשי בין שתי המדינות.
בסוף חודש אוקטובר 2022 ביקרה בישראל משלחת כלכלית גדולה מבחריין עם כ-50 משתתפים, בראשות שר המסחר והתעשייה זאייד בן ראשיד אל זאיאני. המשלחת התקבלה על ידי נשיא המדינה יצחק הרצוג ושרת הכלכלה. ב-30 באוקטובר 2022 נחתמו בתל אביב, במעמד השר האורח, שני הסכמי שיתוף פעולה חדשים בין המדינות: על הראשון חתמו שמואל בן-טובים, נשיא מרכז הפינטק הישראלי ובאדר סאטר, מנכ"ל Fintech Bay מבחריין; על השני - מנכ"ל מכון היצוא נילי שלו ומנכ"ל Export Baharin סאפה עבדולחלי.
היסטוריה > לאחר "הסכמי אברהם" > שיתוף פעולה ביטחוני

ב-2 בפברואר 2022, שר הביטחון הישראלי, בני גנץ, טס (מעל שמי ערב הסעודית) לביקור רשמי בבחריין למיסוד היחסים הביטחוניים בין המדינות וחתימה על הסכמי שיתוף פעולה ביטחוני.
ב-11 בפברואר 2022 פרסם משרד החוץ של בחריין כי קצין ישראלי יוצב במדינה בתפקיד של קצין קישור לקואליציה האזורית לאבטחת האזור מפני איומים שונים.
התקיים שיתוף פעולה מודיעיני בין המדינות.
ב-9 במרץ 2022 יצא הרמטכ"ל אביב כוכבי, לביקור רשמי ראשון בבחריין במסגרתו נפגש עם הצמרת הביטחונית של בחריין, בין היתר, בכדי לממש את ההסכמים הביטחוניים בין שתי המדינות.
על רקע מלחמת חרבות ברזל הצהירה ממלכת בחריין ב-2 בנובמבר 2023 כי שגריר ישראל עזב אותה, כי היא החזירה את שגרירה בישראל לבחריין, וכי היא השהתה את היחסים הכלכליים בינה לבין ישראל. לפי הפרלמנט הבחרייני, הממשלה הבחריינית עשתה זאת "כדי לתמוך בעניין הפלסטיני, ועמדתו האיתנה והבלתי מעורערת, וזכותו של העם הפלסטיני להקים מדינה פלסטינית עצמאית שבירתה מזרח ירושלים, בהתאם להחלטות בינלאומיות."[דרוש מקור]
ראו גם

הסכם בחריין–ישראל
לקריאה נוספת

ברק רביד, "השלום של טראמפ – הסכמי אברהם והמהפך במזרח התיכון", הוצאת משכל, 2021
טופולב Tu-95

מטוס התרעה Tu-126 המבוסס על דגם Tu-95. סוד אריכות ימיו של המטוס הוא ביכולת להתאימו לצרכים המשתנים של הכוחות המזוינים של ברית המועצות ורוסיה
טופולב Tu-95 (ברוסית: Туполев Ту–95, כינויו בנאט"ו: Bear) הוא מפציץ אסטרטגי ונושא טילים מתוצרת חברת טופולב אשר נבנה בברית המועצות בתקופת המלחמה הקרה. נכון ל-2016, המפציץ נמצא בשימוש פעיל בחיל האוויר הרוסי וצפוי כי ימשיך לשרת בחיל עד לשנת 2040. ה-Tu-95 מונע בארבעה מנועי טורבו פרופ מדגם NK-12 מתוצרת קוזנצוב. כל אחד מן המנועים מניע שני מדחפים הנעים בכיוונים נגדיים. זהו מטוס המדחף המהיר ביותר בשימוש מבצעי. כנפי המטוסי מוטות לאחור ב-35 מעלות, זווית חדה יחסית למטוסי מדחף.
עד היום זהו המפציץ האסטרטגי היחיד המונע במנועי טורבו פרופ. פיתוח של דגם זה הנמצא בשימוש הצי הרוסי הוא TU-142.
עיצוב ופיתוח

בשנת 1949 תכנן צוות בראשות אנדרי טופולב את המפציץ הבין-יבשתי הראשון של ברית המועצות, טופולב Tu-85, שהיה גרסה גדולה יותר של הטופולב Tu-4, העתק של המפציץ האמריקאי בואינג B-29 סופרפורטרס. אולם יכולותיו של ה-Tu-85 לא היו טובות דיין כנגד הדור החדש של מטוסי היירוט האמריקאים אשר היו מסוגלים לטוס בכל מזג אוויר. על רקע זה קיבלו בשנת 1950 טופולב וצוותו רשימת דרישות חדשה. למטוס החדש היה צריך להיות טווח מבצעי של 8,000 ק"מ ללא תדלוק, טווח ארוך דיו כדי לאיים על מטרות בארצות הברית. עוד נדרש המטוס החדש לכושר נשיאה של 11 טונה עד למטרה. אחת הבעיות הגדולות של טופולב הייתה הבחירה במנוע מתאים למטוס היות שהדור הראשון של מנועי הסילון צרך כמות גדולה של דלק. מנועי טורבו פרופ היו חסכוניים יותר וטווח טיסה גדול בהרבה. לאור זאת בחר טופולב במנועי טורבו פרופ במהירות גבוהה.
למטוס תוכננו ארבעה מנועי טורבו פרופ, קוזנצוב NK-12, בהספק של 8,948 קילוואט. כל אחד מהם הניע שני מדחפים הנעים בכיוונים הפוכים, בסך הכל שמונה מדחפים למטוס. אף שהמנועים היו מתקדמים מאוד, עיצוב המטוס היה שמרני למדי. למטוס תוכננה כנף תחתית בזווית של 35 מעלות. זווית הכנף איפשרה את מיקום המפגש בין הכנף לגוף המטוס בקדמת דלת ההפצצה. למטוס היו שלושה מערכי גלגלים, והקדמי התקפל לאחור. המטוס הראשון המריא בשנת 1954, וייצור סדרתי של המטוס החל בשנת 1956. במשך שנים ארוכות היה ידוע למערב המטוס בשם TU-20 אף ששם הדגם שונה ל-TU-95 מעת שנכנס לשימוש מבצעי.
בדומה לעמיתו האמריקאי, B-52 סטרטופורטרס, Tu-95 המשיך לפעול שנים רבות לאחר שטס לראשונה. המטוס המשיך לשמש בשירות חיל האוויר הרוסי גם לאחר התפרקות ברית המועצות, ולאורך השנים הוא שופר ועודכן. אחת הסיבות לאריכות הימים שלו היא אפשרות לשנות את מאפייני המטוס ולהתאימו למשימות רבות. במקור נועד המטוס לשמש כמפציץ גרעיני, ואילו היום הוא משמש למגוון רחב של משימות, כגון שיגור טילי שיוט, סיור ימי (Tu-142) ואף כמטוס נוסעים אזרחי (Tu-114). גרסה להתרעה מוקדמת (Tu-126) פותחה על בסיס הגרסה האזרחית.
בתחילה לא זכה המטוס ליחס רציני מצד הכוחות המזוינים של ארצות הברית. על פי הערכות ראשונות, הטווח המרבי של המטוס היה כ-12,500 ק"מ ומהירותו המרבית כ-640 קמ"ש. נתונים אלה תוקנו מאז פעמים רבות לנוכח ביצועיו המשופרים של המטוס.
היסטוריה מבצעית > סמל המלחמה הקרה

המטוס, ובמיוחד גרסת Tu-95RT, הייתה לאחד הסמלים המוכרים ביותר של המלחמה הקרה. מטוס זה ביצע משימות של סיור ימי ארוך טווח ואיתור מטרות למטוסים אחרים, לספינות מלחמה ולצוללות. המטוס היה קל לזיהוי בשל הבליטה הייחודית בגחונו, שבה הייתה אנטנת רדאר לאיתור ספינות. הצי האמריקאי הציב בעדיפות גבוהה את יירוטם של מטוסים אלה במרחק שאינו פחות מ-320 ק"מ מנושאת מטוסים אמריקאית, ואת המשימת היירוט ביצעו בדרך כלל מטוסי יירוט מסוג F-14 טומקט. אלה ליוו את המפציץ עד אשר יצא מן הטווח הקרוב לנושאת המטוסים. לעיתים הדגימו מטוסי הצי האמריקאי יכולת ליירט את המפציץ בטווח גדולים יותר, אפילו עד 1,600 ק"מ מנושאת המטוסים.
בעת היירוט, התותחן היושב בזנב ה-Tu-95 היה מציב את תותחיו כשהם מכוונים כלפי מעלה, כדי לאותת שאין הוא בא בכוונה תוקפנית. באופן דומה, כללי היירוט של נאט"ו אסרו על מטוסי היירוט לנעול את כוונות הירי על המפציץ כדי שהדבר לא יתבטא כצעד תוקפני.
בשיא המלחמה הקרה היה מתקיים סיור שבועי קבוע של צמד מטוסי Tu-95, אשר היו ממריאים מחצי האי קולה וטסים עד לקובה לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית. הם היו מלווים לאורך כל דרכם במטוסי יירוט אמריקאים.
היסטוריה מבצעית > מפגשים באוויר

מטוסי קרב מערביים נשלחים לעיתים קרובות ליירט מפציצי Tu-95 בשולי המרחב האווירי של נאט"ו. טייסי מטוסי יירוט רבים דיווחו כי הנתונים הקיימים על ביצועי המטוס אינם משקפים את מלוא יכולתו. טייסי Tu-95 מסוגלים להאיץ את המטוס למרחק קצר ולהגיע למהירות גבוהה מזו של מטוסי קרב מסוימים, כמו מטוס יגואר SEPECAT. מוכרים גם סיפורים של טייסי יירוט על מטוסי Tu-95 אשר סוטים לפתע ממסלולם כדי להדוף את מטוסי היירוט או כדי לגרום להם להאט באופן פתאומי. סיפורים דומים נשמעים גם מצד טייסים רוסים. בשנות ה-80 התנגש מטוס F-16 של חיל האוויר הנורווגי במטוס Tu-95 בעוד המטוס הנורווגי מלווה את המטוס הסובייטי אל מחוץ למרחב האווירי של נורווגיה. ככל הנראה, הטייס הנורווגי התקרב באיטיות אל מטוס הטופולב עד שנקלע אל מערבולות קצה כנף של המפציץ הכבד ונפגע בקצה הכנף. לאחר ההתנגשות שני המטוסים הצליחו לנחות בשלום.
עד לשנת 1999 מטוסי Tu-95 טסו בדרך כלל בזוגות. המטוסים היו מתקרבים עד למרחק שחרור טילים לעבר צפון אמריקה, הן בצידה האטלנטי של היבשת - בין גרינלנד לאיסלנד - והן בצידה המערבי של היבשת - בים ברינג, סמוך לאלסקה. בחודש יוני 1999 נאלצו לפנות לאחור ארבעה מפציצים רוסים, זוג מטוסי Tu-95 וזוג מטוסי Tu-160, לאחר שיורטו על ידי מטוסי קרב אמריקאים. תקרית דומה אירעה בחודש ספטמבר 1999, אולם אז פנו המפציצים הרוסים לאחור עוד בטרם נוצר מגע בין המטוסים. אף בתחילת המאה ה-21 ממשיכים מטוסי Tu-95 רוסים לסייר סמוך למרחב האווירי של ארצות הברית ומדינות נאט"ו, והם מיורטים על ידי מטוסי קרב של מדינות נאט"ו. מפציצי ה-Tu-95 הנמצאים היום בשירות חיל האוויר הרוסי הם מדגם Tu-95MS אשר נבנו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.
ב-18 באוגוסט 2007 הכריז נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כי מטוסי ה-Tu-95 יחדשו את הסיורים הימיים ארוכי הטווח הקבועים שערכו במהלך המלחמה הקרה, סיורים שפסקו למשך 15 שנה.
גרסאות המטוס ודגמים נלווים

Tu-95/1 - אבטיפוס;
Tu-95/2 - אבטיפוס;
Tu-95K - גרסה ניסיונית אשר נועדה לשאת ולהפעיל מטוסי מיג 19 בשעת טיסה;
Tu-95M-55 - גרסה של המפציץ הנושאת טילים;
Tu-95N - גרסה ניסיונית אשר נועדה להפיל מן האוויר מטוס מופעל במנוע מגח סילון;
Tu-95aL - ידוע אף בשם Tu-119 - מטוס ניסיוני, חלק מפרויקט לבניית מטוס בהנעה גרעינית;
Tu-96 - אבטיפוס של מפציץ אסטרטגי בין-יבשתי, ארוך-טווח, אשר נועד לטיסה בגובה רב. לצורך זה הוא מצויד במנועי טורבו פרופ TV-16 וכנף בעלת שטח גדול יותר. ניסויים בגרסה זו ללא מנועים לגובה רב (מדגם TV-12) בוצעו במפעל בין השנים 1955–1956;
Tu-114 - גרסת מטוס נוסעים של ה-Tu-95;
Tu-116 - מטוס Tu-95 אשר צויד כמטוס נוסעים באופן זמני, בעת שפותחה גרסת Tu-114. שני מטוסים הוסבו לגרסה זו;
Tu-95/Tu-95M - הגרסה הבסיסית של מפציץ אסטרטגי ארוך טווח והדגם היחיד של המטוס שלא צויד בצינור לתדלוק אווירי. כינויו בנאט"ו: Bear-A;
Tu-95U - Uchebnyy - גרסת אימון שנוצרה ממטוסי Bear-A שהוצאו משירות. היום אין עוד מטוסים כאלה בשרות. כינויו בנאט"ו: Bear-T;
Tu-95K/Tu-95KD - נועד לשאת טילי אוויר-קרקע מדגם Raduga Kh-20. כינויו בנאט"ו: Bear-B;
Tu-95KM - גרסה משופרת של ה-Tu-95K, ידוע בשל מערכות הביון שהותקנו בו. כינויו בנאט"ו: Bear-C;
Tu-95RT - Razvedchik Tseleukazatel - גרסה נוספת לגרסה הבסיסית של ה-Bear A. נועד למשימות מעקב ימי וסימון מטרות וכן לביון אלקטרוני בזרוע האוויר של הצי הסובייטי. כינויו בנאט"ו: Bear-D;
Tu-95MR - גרסה של ה-Bear-A שנועדה למשימות צילום בזרוע האוויר של הצי הסובייטי. כינויו בנאט"ו: Bear-E;
Tu-95K22 - הסבה של המפציץ לנשיאת טילי Raduga Kh-22, תוך שיפור מערכות המטוס. כינויו בנאט"ו Bear-G.;
Tu-126 - מטוס התרעה מוקדמת;
Tu-142 - מטוס סיור ימי, נושא נשק נגד צוללות;
Tu-95MS/Tu-95MS6/Tu-95MS16 - גרסה חדשה של המטוס המבוססת על גרסת Tu-142. מטוס זה נועד לנשיאת טילי שיוט מדגם Raduga Kh-55. כינויו בנאט"ו: Bear-H ובמשך תקופה מסוימת כונה על ידי צבא ארצות הברית בשם Tu-142 בטרם התבררו מלוא תכונותיו.
נוצרו גרסאות נוספות למטוס זה, אולם אלה לא זוהו על ידי גורמי המודיעין במערב ולא הגיעו לשלב של שימוש מבצעי בכוחות המזוינים הסובייטים. אחת מגרסאות אלה, ה-Tu-95V, הוא שהפיל את פצצת הצאר.
הערות שוליים

↑  Tu-95 BEAR (TUPOLEV) באתר FAS
↑  היסטוריה של תכנון המטוס
↑  הערכות מהירות
↑  Russia Resumes Patrols by Nuclear Bombers באתר הניו יורק טיימס
↑  פצצת הצאר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556548005171  LCCN: sh98000226  NARA: 10664273 
מטוס יירוט אמריקאי, F-14 טומקט, מלווה מפציץ סובייטי Tu-95RT (ניתן לראות בבירור את בליטת הראדר בגחון המטוס המייחדת דגם זה).
מטוס קרב מדגם F-15 מיירט מפציץ Tu-95MS אשר טס סמוך לחוף המערבי של אלסקה במסגרת תרגיל צבאי רוסי שנערך ב-28 בספטמבר 2006.
הסיירות מסדרת שרנהורסט

| --- | --- |
שרנהורסט מפליגה במהירות גבוהה, 1907–1908
שרנהורסט מפליגה במהירות גבוהה, 1907–1908
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת משוריינת
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  
 סדרה קודמת:  הסיירות מסדרת רון
 סדרה עוקבת:  SMS בליכר
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בלום ווס 
 תחילת הבנייה:  1905
 הושקה:  1906
 תקופת הפעילות:  1907 – 8 בדצמבר 1914 (כ־7 שנים)
 אחריתה:  הוטבעו בקרב איי פוקלנד
 מידות
 הֶדְחֶק:  12,985 טון
 אורך:  144.6 מ'
 רוחב:  21.6 מ'
 שוקע:  8.37 מ'
 נתונים טכניים
 מהירות:  22.5 קשר (42 קמ"ש)
 גודל הצוות:  840
 טווח שיוט:  8,900 ק"מ
 הנעה:  18 דוודי קיטור, 26,000 כוחות סוס,  המניעים 3 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון – 80–150 מ"מ   צריחי תותחים – 170 מ"מ   סיפון – 35–60 מ"מ   בתי תותחים – 130 מ"מ
 חימוש:  8 תותחים 210 מ"מ (8.2 אינץ')   6 תותחים 150 מ"מ (5.9 אינץ')   18 תותחים 88 מ"מ (3.5 אינץ')   4 צינורות טורפדו 450 מ"מ (17.7 אינץ')
 
הסיירות מסדרת שרנהורסט היו הסדרה האחרונה של סיירות משוריינות מסורתיות שנבנו על ידי הצי הקיסרי הגרמני. הסדרה כללה שתי ספינות, "שרנהורסט" ו"גנייזנאו". הם היו גדולות יותר מהסיירות מסדרת רון שקדמו להם; הגודל הנוסף שימש בעיקר להגדלת החימוש העיקרי של תותחי 21 ס"מ (8.2 אינץ') מארבעה עד שמונה תותחים. הספינות היו הסיירות הגרמניות הראשונות שהגיעו לשוויון עם יריבותיהן הבריטיות. הספינות נקראו על שמם של הרפורמטורים של הצבא הפרוסי מהמאה ה-19, גרהרד פון שרנהורסט ואוגוסט פון גנייזנאו.
הסיירות נבנו עבור שירות מעבר לים, שרנהורסט וגנייזנאו הוקצו לשייטת מזרח אסיה ב-1909 וב-1910, בהתאמה. שרנהורסט החליפה את הסיירת המשוריינת הישנה פירסט ביסמרק כספינת הדגל של השייטת, ששהתה בתחנה מאז 1900. לשתי הספינות היו קריירות קצרות; זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הספינות יצאו מהמושבה הגרמנית בצ'ינגדאו. ב-1 בנובמבר 1914 השמידו הספינות כוח בריטי בקרב קורונל והנחילו לצי המלכותי את התבוסה הראשונה שלו מאז קרב פלטסבורג ב-1814. שייטת מזרח אסיה, כולל גם סיירות הסדרה, הושמדה לאחר מכן בקרב איי פוקלנד ב-8 בדצמבר.
תכנון

החוק הימי השני בגרמניה, שהתקבל בשנת 1900, חזה כוח של ארבע עשרה סיירות משוריינות הן לשירות מעבר לים באימפריה הקולוניאלית הגרמנית והן כסיירות של צי הקרב הראשי במימי גרמניה. תוכנית ההרחבה הימית כוונה בעיקר נגד הצי המלכותי הבריטי, אז הכוח הימי הבולט בעולם. כוח הסיירות המשוריינות של גרמניה עקב אחר סדרה של פיתוחים איטרטיביים המבוססים על הסיירת פרינץ היינריך, וסדרת שרנהורסט ייצגה את השיא של אותה התפתחות אבולוציונית.
במהלך תהליך התכנון של הסדרה פרסמה המחלקה הכללית בקשה שהסיירות החדשות יהיו מסוגלות להילחם במערך הקרב במקרה שאוניות מערכה גרמניות נפגעו ולא יוכלו להמשיך בלחימה. עד לנקודה זו, זה לא היה שיקול בבניית סיירות משוריינות גרמניות, ולכן תידרש הגדלה משמעותית הן בכוח האש והן בהגנה על השריון כדי להכיל זאת. זה בתורו הצריך ספינות גדולות בהרבה, הסיירות בסדרה זו נבנו בהתאם כ-2,000 טונה מטרית (1,970 טונות ארוכות; 2,200 טון קצר) כבדות יותר מסדרת רון הקודמת. העלייה במשקל הבטיחה הכפלה של הסוללה הראשית, עלייה של 50% בחגורת השריון, ועלייה במהירות המרבית של יותר מקשר מעל סדרת הרון. העלאת המהירות הושגה על ידי הוספת שני דוודים שסיפקו 7,000 indicated horsepower (7,100 metric horsepower) יותר כוח למערכת ההנעה. כתוצאה משיפורים אלו, סדרת השרנהורסט הייתה העיצוב הגרמני הראשון של הסיירת המשוריינת שהשתווה לטובה לעמיתיו הזרים.
הוכנסו עוד כמה שינויים מינוריים, כולל חיזוק הסוללה השלישונית של תותחי 8.8 סנטימטרים (3.5 אינץ') לרמה המשמשת באוניות מערכה מאותה העת כמו סדרת דויטשלנד. צוות התכנון שקל להוסיף זוג תותחים אלה לגג מגדל הניווט ליד הגשר, אך הניסיון עם אותו סידור על סדרת בראונשווייג הוכיח כי אפקט הפיצוץ המוגזם הפריע לשליטה על הספינות, ולכן התותחים הללו הוסרו.
תכנון > מאפיינים כלליים ומכונות

האורך הכולל של הספינות בסדרה היה 144.60 מטרים (474 רגל 5 אינץ'), והאורך בקו המים היה 143.80 מטרים (471 רגל 9 אינץ'). הייתה להם רוחב של 21.60 מטרים (70 רגל 10 אינץ'), ושוקע של 8.37 מטרים (27 רגל 6 אינץ'), וההדחק שלהן היה 11,616 טון (11,433 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית, ו-12,985 טון (12,780 טון ארוך) במעמס מלא. גוף האוניות נבנה מסגרות פלדה רוחביות ואורכיות, שעליהן מוסמר הציפוי החיצוני. לכלי השיט היו 15 תאים אטומים למים ותחתית כפולה שנמשכה 50% מאורך הגוף.
לאניות היה צוות סטנדרטי של 38 קצינים ו-726 מלחים. לשרנהורסט כספינת הדגל של השייטת, היה צוות גדול יותר, כולל 14 קצינים ו-62 מלחים נוספים. לגנייזנאו, כששירתה כספינת הדגל של סגן מפקד השייטת, היה צוות נוסף של 3 קצינים ו-25 איש. הספינות נשאו מספר כלי שיט קטנים יותר, כולל שתי סירות כלונסאות, שתי סירות מנוע, פיננס אחת, שני קאטרים, שלוש מפרשיות וסירה אחת.
ספינות הסדרה השתמשו באותה תחנת כוח כמו סדרת רון הקודמת: שלושה מנועים תלת-דרגתיים בני 3 צילינדרים. כל מנוע הניע מדחף בודד; גל ההנע המרכזי על שרנהורסט היה בקוטר 4.7 מטרים (15 רגל 5 אינץ') ואילו השניים החיצוניים היו בקוטר 5 מטרים (16 רגל 5 אינץ'). בגנייזנאו גלי ההנע היו מעט קטנים יותר, גל ההנע המרכזי היה בקוטר 4.60 מטרים (15 רגל 1 אינץ) ואילו השניים החיצוניים היו בקוטר 4.80 מטרים (15 רגל 9 אינץ'). המנועים התלת-דרגתיים הוזנו בקיטור על ידי 18 דוודים ימיים עם 36 תאי בעירה. המנועים תוכננו לספק 26,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט), למרות שבניסויים הם השיגו נתונים גבוהים יותר - 28,782 כוחות סוס עבור שרנהורסט ו-30,396 כוחות סוס עבור גנייזנאו. הספינות דורגו במהירות מרבית של 22.5 קשרים (41.7 קמ"ש), אם כי בניסויים שרנהורסט השיגה מהירות מקסימלית של 23.5 קשרים (43.5 קמ"ש), בעוד גנייזנאו הפליגה במהירות של 23.6 קשרים (43.7 קמ"ש). הכלים נשאו 800 טון (790 טון ארוך) של פחם בדרך כלל, אם כי הם היו מסוגלים לאחסן עד 2,000 טון של פחם. זה סיפק טווח מרבי של 4,800 מיילים ימיים (8,9 ק"מ) במהירות שיוט של 14 קשרים (26 קמ"ש). לספינות היה הגה כיוון יחיד. הספק החשמל של כלי השיט כלל ארבעה טורבו-גנרטורים שסיפקו 260 קילוואט ב-110 וולט.
תכנון > חימוש

חימוש הסוללה העיקרי של הספינות כלל שמונה תותחי 21 ס"מ (8.3 אינץ') SK L/40, ארבעה בצריחי תותחים תאומים, אחד בקדמת ואחד מאחורי המבנה העילי הראשי בקו המרכז, וארבעת הנותרים הורכבו בבתי תותחים (casemate) הממוקמים באמצע הספינה. הצריחים היו מסוג DrL C/01, שהופעלו הידראולית, והתושבות סיפקו טווח גובה מ-5 עד +30 מעלות. בתי התותחים השתמשו במנועים חשמליים כדי לסובב את התותחים, אך ההגבהה הופעלה ידנית. תותחים אלו ירו פגזים חודרי שריון במשקל 108 קילוגרם (238 ליברות) במהירות לוע של 780 מטר לשנייה (2,600 רגל לשנייה). לצריחים היה טווח מרבי של 16,200 מטרים (53,100 רגל), בעוד שמבתי התותחים יכלו לירות רק במטרות עד 12,300 מטרים (13,500 יארד). עבור התותחים סופקו בסך הכל 700 פגזים.
החימוש המשני כלל שישה תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/40 בבתי תותחים. התותחים האלו ירו פגזים במשקל 40 קילוגרם (88 ליברות) במהירות לוע של 800 מטר לשנייה (2,600 רגל לשנייה). ניתן היה להגביה אותם ל-30 מעלות, מה שסיפק טווח מקסימלי של 13,900 מטרים (15,200 יארד). להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, הספינות נשאו סוללה שלישונית של 18 תותחי 8.8 ס"מ SK L/35, שהותקנו בבתי תותחים ובצריחים הסובבים במבנה העילי. תותחי ה-8.8 ס"מ ירו פגזים במשקל 7 קילוגרם (15 ליברות) במהירות לוע של 770 מטר לשנייה (2,500 רגל לשנייה). התותחים הללו היו בעלי הגבהה מקסימלית של 25 מעלות וטווח של 9,100 מטרים (10,000 יארד).
כמקובל בספינות מלחמה של התקופה, ספינות הסדרה היו מצוידות בארבע צינורות טורפדו 45 סנטימטרים (18 אינץ') שקועים. אחד הורכב בחרטום, אחד בכל צד רוחב, והרביעי הונח בירכתיים. לספינות סופקו בסך הכל 11 טורפדות. הטורפדו C/03 נשא ראש נפץ במשקל 147.5 קילוגרם (325 ליברות) והיה לו טווח של 1,500 מטרים (4,900 רגל) כאשר הוגדר במהירות של 31 קשרים (57 קמ"ש) ו-3,000 מטרים (9,800 רגל) במהירות 26 קשרים (48 קמ"ש).
תכנון > שריון

כפי שהיה התקן של ספינות מלחמה גרמניות, ספינות הסדרה שרנהורסט היו מוגנות על ידי שריון קרופ. הייתה להם חגורת שריון בעובי 150 מילימטרים (5.9 אינץ') בחלק המרכזי של הספינה, המשתרע מחזית המגדל הקדמי ועד ממש מאחורי המגדל האחורי, שבו היו ממוקמים אזורי מכונות ההנעה. זו הייתה עלייה משמעותית בעובי לעומת סיירות משוריינות גרמניות קודמות. בדיקות בטווח הירי של חיל הים במפן גילו כי החגורה בעובי 100 מילימטרים (3.9 אינץ') ששימשה בכל העיצובים הקודמים הייתה דקה מדי כדי לעצור את הפגזים בקליבר הבינוני שסביר להניח שהסיירות יתמודדו איתם בקרב. החגורה הצטמצמה לעובי 80 מילימטרים (3.1 אינץ') משני קצות המצודה המרכזית; זה נמשך כל הדרך לחרטום וכמעט לגמרי עד הירכתיים, שקצהו הקיצוני לא היה משוריין. החגורה כולה הייתה מגובה בקרשים מעץ טיק. עובי הסיפון המשוריין הראשי נע בין 60 מילימטרים (2.4 אינץ') מעל אזורים קריטיים ועד 35 מילימטרים (1.4 אינץ') במקומות אחרים. הסיפון השתפל למטה כדי להתחבר לחגורה בקצה התחתון שלה; חלק זה היה בעובי בין 40–55 מילימטרים (1.6–2.2 אינץ').
במגדל הניווט הקדמי היו דפנות בעובי 200 מילימטרים (7.9 אינץ') וגג בעובי 30 מילימטרים (1.2 אינץ'). מגדל הניווט האחורי היה משוריין פחות טוב, עם דפנות בעובי רק 50 מילימטרים (2.0 אינץ') וגג בעובי 20 מילימטרים (0.79 אינץ'). בצריחי תותחי הסוללה העיקריים היו דפנות בעובי 170 מילימטרים (6.7 אינץ') וגגות בעובי 30 מילימטרים (1.2 אינץ'), ואילו התותחים באמצע הספינה היו מוגנים במגני תותחים בעובי 150 מילימטרים (5.9 אינץ') וגגות בעובי 40 מילימטרים (1.6 אינץ'). הברבטים שתמכו בצריחים היו בעובי 140 מילימטרים (5.5 אינץ'). סוללת תותחי ה-15 ס"מ הייתה מוגנת על ידי רצועת שריון בעובי 130 מילימטרים (5.1 אינץ'), בעוד התותחים עצמם היו מוגנים במגני תותחים בעובי 80 מילימטרים (3.1 אינץ').