stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ טמרייר (1907)
בנייה וקריירה

טמרייר נקראה על שם אוניית הקו הצרפתית בעלת 74 תותחים Téméraire שנלכדה ב-1759, והייתה האונייה הרביעית בשם זה ששירתה בצי המלכותי. האונייה הוזמנה ב-30 באוקטובר 1906 והונחה ב-HM Dockyard, דבונפורט ב-1 בינואר 1907. היא הושקה ב-24 באוגוסט 1907 והושלמה במאי 1909. כולל החימוש שלה, העלות שלה מוערכת באופן שונה ב-1,744,287 ליש"ט או 1,751,144 ליש"ט. ב-31 ביולי 1909 טמרייר השתתפה בסקירה מלכותית של הצי בספיטהד כאשר תאונה עם תותח 4 אינץ' פצעה שלושה אנשי צוות, שאחד מהם מת מאוחר יותר. טמרייר נכנסה לשירות ב-15 במאי 1909 והוקצתה לפלגה הראשונה של צי הבית בפיקודו של קפטן אלכסנדר דאף. היא השתתפה בתמרוני צי משולבים ביוני-יולי ולאחר מכן נסקרה על ידי המלך אדוארד השביעי והצאר ניקולאי השני, קיסר רוסיה במהלך שבוע קווס ב-31 ביולי. קפטן ארתור כריסטיאן החליף את דאף ב-25 באוקטובר. טמרייר שופצה ב-1911 בדבונפורט ולאחר מכן נכחה במהלך סקירת צי ההכתרה עבור המלך ג'ורג' החמישי בספיטהד ב-24 ביוני. כריסטיאן הוחלף בתורו על ידי קפטן רג'ינלד אלנבי ב-12 באוגוסט. ב-1 במאי 1912 שונה שמה של הפלגה הראשונה שייטת אוניות המערכה הראשונה. האונייה השתתפה בסקירת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד ולאחר מכן השתתפה בתמרונים באוקטובר. ב-5 באפריל 1913 קפטן קרסוול איירס קיבל את הפיקוד על האונייה. השייטת ביקרה בשרבורג, צרפת ביולי. איירס הוחלף על ידי קפטן אדווין אלכסנדר-סינקלר ב-1 בספטמבר.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה

ב-15 ביולי 1914, טמרייר הועברה לשייטת אוניות המערכה הרביעית ובין 17 ל-20 ביולי השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי. כשהגיעה לפורטלנד ב-27 ביולי, היא קיבלה הוראה להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו יומיים לאחר מכן כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע גרמנית אפשרית. באוגוסט 1914, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אורגן צי הבית מחדש כצי הגדול, תחת פיקודו של אדמירל ג'ליקו. רובו התבסס לזמן קצר (22 באוקטובר עד 3 בנובמבר) בלו סווילי, אירלנד, בעוד ההגנות בסקפה פלו חוזקו. בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; טמרייר פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי. הצי חזר לנמל בסקפה פלו ב-27 בנובמבר. ב-16 בדצמבר הצי הגדול יצא לפעולה במהלך הפשיטה הגרמנית על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, אך לא הצליח ליצור מגע עם צי הים הפתוח. טמרייר ושייטת אוניות המערכה הרביעית ערכו אימון מטרה מצפון להברידיים ב-24 בדצמבר ולאחר מכן נפגשו עם שאר הצי הגדול לסריקה נוספת של הים הצפוני ב-25–27 בדצמבר.
ספינותיו של ג'ליקו, כולל טמרייר, ערכו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר ממערב לאי אורקני ואיי שטלנד. בערב 23 בינואר הפליג עיקר הצי הגדול לתמיכה בסיירות המערכה של ביטי, אך הצי היה רחוק מדי מלהשתתף בקרב שרטון דוגר למחרת. ב-8 בפברואר, קפטן אלן האנט החליף את אלכסנדר-סינקלר. ב-7–10 במרץ, ערך הצי הגדול סריקה בצפון הים הצפוני, במהלכו ביצע תמרוני אימונים. שייט נוסף כזה התקיים ב-16–19 במרץ. ב-11 באפריל ערך הצי הגדול סיור במרכז הים הצפוני וחזר לנמל ב-14 באפריל; סיור נוסף באזור התקיים ב-17–19 באפריל, ואחריו תרגילי ירי מול שטלנד ב-20–21 באפריל.
הצי הגדול ערך סריקות במרכז הים הצפוני ב-17–19 במאי וב-29–31 במאי מבלי להיתקל בכלי שיט גרמני. טמרייר הוחזרה לדבונפורט באמצע 1915 והצטרפה מחדש לשייטת אוניות המערכה הרביעית באוגוסט. ב-2–5 בספטמבר יצא הצי לשייט נוסף בקצה הצפוני של הים הצפוני וערך תרגילי ירי. במהלך שאר החודש, הצי הגדול ערך אימונים רבים. האונייה, יחד עם רוב הצי הגדול, ערכו סריקה נוספת לים הצפוני בין 13 ל-15 באוקטובר. כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, טמרייר השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר.
הצי יצא לשייט בים הצפוני ב-26 בפברואר; ג'ליקו התכוון להשתמש בכוח הארוויץ' כדי לטהר את מפרץ הלגולנד, אך מזג אוויר גרוע מנע פעולות בדרום הים הצפוני. כתוצאה מכך, הפעילות הוגבלה לקצה הצפוני של הים. האנט הוחלף בתורו על ידי קפטן אדווין אנדרהיל ב-3 במרץ. סריקה נוספת החלה ב-6 במרץ, אך נאלצו לנטוש אותה למחרת מכיוון שמזג האוויר נעשה סוער מדי עבור המשחתות המלוות. בליל 25 במרץ הפליגו טמרייר ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן. כשהצי הגדול התקרב לאזור ב-26 במרץ, הכוחות הבריטיים והגרמנים כבר ניתקו מגע וסערה חזקה איימה על כלי השיט הקלים, כך שהצי קיבל הוראה לחזור לבסיס. ב-21 באפריל, הצי הגדול ערך מפגן מול שונית הורנס כדי להסיח את דעתם של הגרמנים, בזמן שהצי הרוסי שיקם את שדות המוקשים ההגנתיים שלו בים הבלטי. הצי חזר לסקפה פלו ב-24 באפריל ותדלק, לפני שהמשיך דרומה בתגובה לדיווחים מודיעיניים לפיהם הגרמנים עומדים לפתוח בפשיטה על לואוסטופט. הצי הגדול לא הגיע לאזור אלא לאחר נסיגת הגרמנים. במהלך 2–4 במאי, הצי ערך מפגן נוסף מול שונית הורנס כדי לשמור על תשומת הלב הגרמנית ממוקדת בים הצפוני.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה > קרב יוטלנד

בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח.
ב-31 במאי הייתה טמרייר האונייה החמש עשרה מראש מערך הקרב לאחר הפריסה. במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה ירתה חמישה מטחים מהתותחים הראשיים שלה לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן מ-18:34, טוענת שתיים או שלוש מכות. בשעה 19:17 ירתה האונייה שבעה מטחים לעבר סיירת המערכה SMS דרפלינגר, אבל לא השיגה שום פגיעה. כעשר דקות לאחר מכן, טמרייר התמודדה עם כמה שייטות משחתות גרמניות עם שלושה מטחים מהחימוש הראשי שלה ללא תוצאה. זו הייתה הפעם האחרונה שהאונייה ירתה בתותחיה במהלך הקרב. היא לא קיבלה נזק וירתה בסך הכל 72 פגזים בקוטר 12 אינץ' ו-50 פגזים מתותחי ה-4 אינץ' שלה במהלך הקרב.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה > פעילות לאחר מכן

הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט 1916 כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום הים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה לפלוש לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליו קרב בתנאים מתאימים.
הצי הגדול התייצב אחר הצהריים של 23 באפריל 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו כי צי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה. הגרמנים הקדימו יותר מדי את הבריטים, ולא נורו יריות. באוקטובר הועברו טמרייר ואוניית האחות שלה, סופרב, לצי הים התיכון, בפיקודו של תת-אדמירל סר סומרסט גוך-קלתורפ. הם היו חלק מהשייטת שנכנסה לבירה העות'מאנית, קונסטנטינופול, ב-13 בנובמבר, לאחר שביתת הנשק של מודרוס. חודש לאחר מכן, גוך-קלתורפ הטיל על טמרייר לספק צוות למשחתת הרוסית דרזקי, אשר הוסגרה למדינות ההסכמה על ידי הגרמנים לאחר שביתת הנשק ב-11 בנובמבר. ב-13 בפברואר 1919, קפטן פרנסיס קולפיילד החליף את אנדרהיל. האונייה נשארה בים השחור ובמים העות'מאניים עד 3 באפריל, אז יצאה לביתה, לאחר שביקרה בסבסטופול, רוסיה, ובחיפה, ארץ ישראל, במהלך פריסתה.
עם הגעתה לדבונפורט ב-23 באפריל, טמרייר צומצמה לעתודה מכיוון שהיא הייתה מיושנת לחלוטין בהשוואה לדרדנוטים האחרות. חמישה חודשים לאחר מכן, עד היום, היא החלה לפעול כספינת הכשרה לצוערים והחלה בשייט האימונים הראשון שלה לים התיכון ב-8 באוקטובר. עם הגעתה לפורטסמות' ב-11 באפריל 1921, האונייה שוחררה מתפקידה והיא הפליגה לרוזית', סקוטלנד, ארבעה ימים לאחר מכן כדי להירשם לפירוק. היא נמכרה ל-Stanlee Shipbreaking & Salvage Co. עבור גריטה בסוף 1921 ונגררה לדובר לגריטה בפברואר 1922.
גובה ותוכנית ימין של הדור הראשון של הדרדנוטים הבריטיות מ-Brassey's Naval Annual, 1912
טמרייר
שייטת אוניות המערכה הרביעית מפליגה במערך צידי בים הצפוני, 1915. האונייה הקרובה ביותר למצלמה היא מסדרת איירון דיוק (כנראה בנבואו או אמפרור אוף אינדיה). האונייה השנייה היא אז'נקור. שתי האוניות במרחק הן (בלא סדר): בלרופון וטמרייר.
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
אה"מ שאנון (1906)

| --- | --- |
אה"מ שאנון עם הארובות הקצרות המקוריות שלה
אה"מ שאנון עם הארובות הקצרות המקוריות שלה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת משוריינת
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  מינוטאור
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת צ'טהאם 
 תחילת הבנייה:  2 בינואר 1905
 הושקה:  20 בספטמבר 1906
 תקופת הפעילות:  19 במרץ 1908 – 2 במאי 1919 (11 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-12 בדצמבר 1922
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  14,800 טון
 אורך:  158.2 מטר
 רוחב:  22.7 מטר
 שוקע:  7.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  23 קשרים
 גודל הצוות:  842 איש
 טווח שיוט:  15,090 ק"מ
 הנעה:  24 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 27,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 76–152 מ"מ   שריון סיפון – 38–51 מ"מ   צריחי תותחים – 114–203 מ"מ   ברבטות – 178 מ"מ   מגדל הניווט – 254 מ"מ
 חימוש:  2 תותחי 9.2 אינץ' (234 מ"מ)   10 תותחי 7.5 אינץ' (191 מ"מ)   6 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   16 תותחי 12 פאונד (76 מ"מ (3 אינץ'))   5 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ שאנון הייתה סיירת משוריינת מסדרת מינוטאור שנבנתה עבור הצי המלכותי באמצע שנות ה-1900. לפני מלחמת העולם הראשונה שירתה בצי הבית, בדרך כלל כאוניית הדגל של שייטת סיירות. האונייה נשארה עם הצי הגדול, שכן שם צי הבית שונה עם תחילת המלחמה, במשך כל המלחמה, אך השתתפה רק בקרב בודד, קרב יוטלנד במאי 1916. שאנון בילתה את רוב המלחמה בסיור ללא הצלחה בים הצפוני בחיפוש ספינות מלחמה גרמניות ופושטות סחר. היא הוצאה משירות ב-1919 ונמכרה לגרוטאות ב-1922.
תיאור

שאנון הייתה בעלת הדחק של 14,600 טונות ארוכות (14,800 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-16,630 טונות ארוכות (16,900 טונות) במעמס מלא. אורך האונייה היה 519 רגל (158.2 מטרים), רוחב של 75 רגל 6 אינץ' (23 מטרים) ושוקע ממוצע של 26 רגל (7.9 מטרים). היא הונעה על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע צילינדר אחד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי 24 דוודי צינור מים של Yarrow. המנועים תוכננו להגיע לסך כולל של 27,000 כוחות סוס (20,130 קילוואט) ונועדו לתת לה מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש). שאנון התגלתה כאונייה האיטית ביותר בסדרה; במהלך ניסויי הים שלה ב-3 בדצמבר 1907 המנועים שלה הגיעו ל-29,644 כוחות סוס (22,106 קילוואט), אבל היא הגיעה רק למהירות של 22.592 קשרים (41.8 קמ"ש). האונייה נשאה מקסימום 2,060 טונות ארוכות (2,090 טונות) של פחם ועוד 750 טונות ארוכות (760 טונות) של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של 8,150 מיילים ימיים (15,090 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). מינוטאור תוכננה לשאת 779 קצינים ומלחים, אך נשאה בפועל 819 ב-1908 ו-842 ב-1912.
החימוש העיקרי של האונייה כלל ארבעה תותחי BL 9.2 אינץ' Mark X בשני צריחים תאומים, אחד מלפנים ואחד מאחור. החימוש המשני שלה, עשרה תותחי BL 7.5 אינץ' Mark II, הותקנו באמצע האונייה בצריחים בודדים. הגנה נגד סירות טורפדו סופקה על ידי 16 תותחי QF 12 פאונד (3 אינץ') 18 cwt. שאנון גם הרכיבה חמישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 18 אינץ', שאחד מהם הותקן בירכתיים.
חגורת השריון בקו המים הייתה שריון מוצק של קרופ בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) בערך בין צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים בקוטר 7.5 אינץ', אך הצטמצמה ל-3 אינץ' בקצוות האונייה. צריחי התותחים והברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 6–8 אינץ' (152–203 מילימטרים). עובי הסיפון התחתון היה 1.5–2 אינץ' (38–51 מילימטרים). השריון של מגדל הניווט היה בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים).
בנייה וקריירה

שאנון הוזמנה במסגרת תוכנית הבנייה הימית של 1904–1905 כאחת משלושת הסיירות המשוריינות מסדרת מינוטאור. היא הונחה ב-2 בינואר 1905 ב-Chatham Dockyard. האונייה הושקה ב-27 באפריל 1907 על ידי ליידי קרינגטון ונכנסה לשירות ב-19 במרץ 1908 בעלות של 1,415,135 ליש"ט. במהלך עבודות האבזור בפורטסמות', שאנון נפגעה בטעות ב-5 בדצמבר 1907 על ידי אוניית המערכה פרינס ג'ורג' אשר השתחררה מהמעגן שלה; שתי האוניות ניזוקו קלות בלבד.
עם כניסתה לשירות, הפכה האונייה לאוניית הדגל של שייטת הסיירות החמישית של צי הבית ולאחר מכן הועברה לשייטת הסיירות השנייה כספינה פרטית כאשר הצי התארגן מחדש באפריל 1909. היא הפכה לאוניית הדגל של השייטת שלה ב-1 במרץ 1910 וביקרה בנמל בטורביי בינואר 1911. שאנון הוחלפה כאוניית דגל על ידי סיירת המערכה אינדומיטבל ב-5 במרץ 1912 והועברה לשייטת הסיירות השלישית כאוניית הדגל של אותה שייטת. בינואר 1914, היא החליפה את אינדומיטבל כאוניית הדגל של שייטת הסיירות השנייה במהלך תרגילים מול החוף הצפון מערבי של ספרד. בחודש שלאחר מכן, שאנון, יחד עם שייטת סיירות המערכה הראשונה ושאר שייטת הסיירות השנייה, ביקרו בנמל בברסט, צרפת.
באוקטובר 1914 סיירה האונייה מול חופי נורווגיה וכמעט יירטה את סיירת הסוחר החמושה SS ברלין בכמה הזדמנויות. במהלך סריקה לתוך מפרץ הלגולנד ב-26 בנובמבר, היא הופצצה ללא הצלחה על ידי מטוס גרמני. היא החלה בשיפוץ זמן קצר לאחר מכן שנמשך עד 24 בינואר 1915. שאנון נכחה בקרומארטי פירת' כאשר מחסן התחמושת של הסיירת המשוריינת נאטאל התפוצץ ב-30 בדצמבר 1915 והצוות שלה ניסה לחלץ ניצולים מנאטאל. האונייה קיבלה תותח נ"מ QF 12 פאונד (3 אינץ') 12 cwt ותותח נ"מ QF 3 פאונד (47 מ"מ) בשנים 1915–1916. תותח ה-12 פאונד היה מותקן על המבנה האחורי ותותח ה-3 פאונד על הסיפון הרביעי בחלק האחורי הקיצוני. זמן מה לאחר מכן, הותקנה מערכת בקרת אש עם מנהל בקרת אש מותקן על פלטפורמה שהותקנה על התורן הקדמי.
במהלך קרב יוטלנד ב-31 במאי 1916, היא הייתה בצד הבלתי מעורב של הצי ולא ירתה כלל בתותחי ה-9.2 או 7.5 אינץ' שלה במהלך הקרב. האונייה בילתה מספר ימים לאחר הקרב בחיפוש אחר ניצולים מאחותה דיפנס ומספינות טבועות אחרות. לפני תום המלחמה תותח נ"מ 12 פאונד שהותקן על המבנה האחורי הועבר לגג של צריח התותחים הקדמי 9.2 אינץ'. שאנון הוצאה משירות ב-2 במאי 1919 והפכה לאוניית לינה עד שנמכרה לפירוק ב-12 בדצמבר 1922.
שאנון לאחר שהארובות שלה התארכו.
אה"מ ראמיליס (1892)

| --- | --- |

אה"מ ראמיליס
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת רויאל סובריין
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ג'ון בראון ושות' 
 תחילת הבנייה:  11 באוגוסט 1890
 הושקה:  1 במרץ 1892
 תקופת הפעילות:  17 באוקטובר 1893 – אוגוסט 1911 (כ־17 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-7 באוקטובר 1913
 מידות
 הֶדְחֶק:  14,380 טון
 אורך:  115.8 מטר
 רוחב:  22.9 מטר
 שוקע:  8.4 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  15.7 קשרים
 גודל הצוות:  712 איש
 טווח שיוט:  8,740 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  8 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 11,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 356–457 מ"מ, שריון סיפון – 64–76 מ"מ, מחיצות – 356–406 מ"מ, ברבטות – 279–432 מ"מ, צריחי תותחים – 279–432 מ"מ, קזמטים – 152 מ"מ, מגדל הניווט – 305–356 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 13.5 אינץ' (343 מ"מ), 10 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 10 תותחים 6 ליטראות (2.2 אינץ', 57 מ"מ), 12 תותחים 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)), 7 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ ראמיליס הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט מסדרת רויאל סובריין של הצי המלכותי, שנקראה על שם קרב ראמיאי. האונייה נבנתה על ידי ג'יי אנד ג'י תומפסון בקליידבנק, החל מהנחת השדרית שלה באוגוסט 1890. היא הושקה במרץ 1892 והוכנסה לצי הים התיכון אוניית דגל באוקטובר שלאחר מכן. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 13.5 אינץ' וסוללה משנית של עשרה תותחי 6 אינץ'. לאונייה הייתה מהירות מרבית של 16.5 קשרים.
ראמיליס שימשה כאוניית הדגל של צי הים התיכון עד 1899, ושוב בין 1900 ל-1902. לאחר שנטלה חלק בתמרונים מול חופי פורטוגל, היא חזרה לאנגליה לשיפוץ ב-1903. לאחר השלמתו, היא הוכנסה למילואים ב-1905. היא ניזוקה בזמן שהשתתפה בתמרונים משולבים בשנה שלאחר מכן, והתקבלה מחדש לפלגת המשימות המיוחדות של צי הבית ב-1907, והפכה לספינת האם של הפלגה הרביעית של צי הבית ב-1910. היא שוחררה מתפקיד זה שנה לאחר מכן, לפני שהועברה למספנת הצי בדבונפורט כרזרבה לחלקים באוגוסט 1911, ציודה פורק והיא הועמדה למכירה במאת'רבנק ביולי 1913. היא נמכרה לגריטה באוקטובר 1913 ונגררה לאיטליה לגריטה בחודש הבא.
תיאור האונייה

מאפייני המבנה והחימוש של אוניות המערכה מדגם "רויאל סובריין" דמו לאלה של האוניות מחופות שריון מסדרת אדמירל בשינויים מסוימים. הבולט הוגדל, שריון הברבטות הוגדל ונוספו חגורת שריון עליונה ושריון לתותחים המשניים. מהירותן הייתה גבוהה יותר, וההדחק שלהן גדול ב-4,000 טון.
ההדחק הסטנדרטי היה 14,380 טון, וההדחק המרבי 15,830 טון. האורך בין הניצבים (אנ') – 380 רגל (115.8 מ'), האורך הכללי – "410-6 רגל (125 מ'), הרוחב – (אנ') 75 רגל 22.9 מ'), השוקע – "27-6 רגל (8.4 מ'). אוניות הסדרה הונעו על ידי שני מנועי קיטור תלת-דרגתיים אנכיים בעלי שלושה צילינדרים. כל מנוע סובב מדחף. שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 11,000 כוחות סוס (8,200 קילוואט), שהעניקו לאונייה מהירות מרבית של 16.5 קשרים (30.5 קמ"ש). את הקיטור למנועים סיפקו שמונה דודים סקוטיים (אנ') בעלי אספקת אוויר בלחץ (אנ'). קיבולת הפחם המקסימלית הייתה 1,443 טונות, שהספיקו לטווח שיוט של 4,720 מייל ימיים (8,740 ק"מ) במהירות של 10 קשרים. היה לה צוות של 712 קצינים ומלחים. כאשר נבנו אוניות הסדרה הן התגלגלו בכבדות מדי בתנאים מסוימים. כדי לפצות על הבעיה נוספו לאוניות סנפירי ייצוב, והאוניות "הוכחו כסירות ים מצוינות שמסוגלות למדי... לשמור על מהירויות גבוהות בנתיבי ים". האוניות היו בנויות היטב וכנראה המהותיות ביותר שנבנו עבור הצי המלכותי, גם אם הן "סבלו... ממשקל ואביזרי יתר". לדעתו של ר. א. ברט, הן היו "מוצלחות מאוד; באותה תקופה, הן כנראה היו חסרות שוויון ביעילות הלחימה הכוללת".
החימוש העיקרי כלל ארבעה תותחי 13.5 אינץ' (343 מ"מ) (אנ') נטעני-מכנס שהוצבו בשתי בַּרְבֶּטוֹת דו-קָנִיוֹת (אנ'), אחת מלפנים למבנה העילי (אנ') ואחת מאחוריו. לכל תותח הוקצו 80 פגזים. החימוש המשני כלל עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) (אנ') מהירי-ירי (אנ'). לכל תותח הוקצו 200 פגזים. את ההגנה מפני ספינות טורפדו העניקו שנים-עשר תותחי הוצ'קיס (אנ') 3-פאונד (1.9 אינץ', 47 מ"מ) (אנ') מתוצרת לא ידועה. שני תותחי 3-פאונד על דוכנית הירי העליונה (אנ'), במרומי התורן, הוסרו בשנים 1899–1902. תותחי ה-6 אינץ' הנותרים בסיפון העליון הוצבו בתאים משוריינים בעובי 5 אינץ' בין השנים 1902–1904. כמו כן חומשה כל אחת מאוניות הסדרה בשבעה צינורות טורפדו (אנ') בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ) (אנ'), אך ב"ראמיליס" הוסרו ארבעה מתוכם ב-1902–1905. כל השריון סופק על ידי הבנאים, J. & G. Thompson, מקליידבנק.
כמו האוניות מדגם "טרפלגר", גם אלו מדגם "רויאל סובריין" צוידו בחגורת שריון (אנ') דו-מתכתי (אנ') (מפלדה וברזל מחושל) שהגנה על הדופן בין שתי הברבטות. עובי חגורת השריון היה 14–18 אינץ' (356–457 מ"מ), אורכה 238 רגל (72.5 מ'), גובהה הכללי 8 רגל ו-8 אינץ' (2.6 מ'), ו-5 רגל (1.5 מ') מגובהה נמצא מתחת קו המים. מחיצות רוחביות (אנ') בעובי 14–16 אינץ' (356–406 מ"מ) נמתחו בין קצות חגורת השריון. מעל חגורת השריון היה טור לוחות שריון מפלדת-ניקל בעובי 4 אינץ' (102 מ"מ), ובקצותיו מחיצות רוחביות בעובי 3 אינץ' (76 מ"מ).
הברבטות של תותחי 13.5 אינץ' והבתים של תותחי 6-אינץ' נבנו מלוחות שריון דו-מתכתי בעובי 11–17 אינץ' (279–432 מ"מ). שריון הסיפון היה בעובי 2.5–3.0 אינץ' (64–76 מ"מ). הקירות המשוריינים הקדמיים של צריח הניתוב היו בעובי 12–14 אינץ' (305–356 מ"מ) והאחוריים בעובי 3 אינץ' (76.2 מ"מ).
היסטוריית שירות

ראמיליס נבנתה על ידי J. & G. Thompson, מקליידבנק, בעלות של 902,600 ליש"ט, בתוספת 78,295 ליש"ט עבור התותחים. היא הונחה ב-11 באוגוסט 1890, הושקה ב-1 במרץ 1892 והושלמה באוקטובר 1893. היא נבנתה בשיפוע כל כך קטן שלקח כמעט שעה וחצי לדרדרה במורד הממשה אל המים; רוב הקהל שהתאסף התפוגג בינתיים. ראמיליס נכנסה לשירות בפורטסמות' ב-17 באוקטובר 1893 בתור אוניית הדגל של צי הים התיכון. היא עזבה ב-28 באוקטובר והגיעה למלטה ב-8 בנובמבר כדי להחליף את האונייה מחופת שריון אה"מ סנס פרייל בתור אוניית הדגל. פרנסיס סי.בי. ברידג'מן-סימפסון מונה לקפטן של ראמיליס עם כניסתה לשירות; מפקד צי הים התיכון באותה תקופה היה אדמירל סר מייקל קולמה-סימור. ב-9 בדצמבר 1896, רמיליס הופעלה מחדש במלטה לשירות נוסף בצי הים התיכון. ביולי 1899, היא הפכה לספינה פרטית בצי, והוחלפה כאוניית דגל על ידי אוניית המערכה אה"מ רינואון, אבל בינואר 1900 היא הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה לורד צ'ארלס ברספורד, סגן מפקד צי הים התיכון. כאשר ברספורד התפטר מתפקיד זה בינואר 1902, יורשו אדמירל משנה בורגס ווטסון הפך את ראמיליס לאוניית הדגל שלו עד מותו בספטמבר 1902. באוקטובר 1902, היא הוחלפה שוב כאוניית דגל, הפעם על ידי אוניית המערכה אה"מ ונראבל.
במאי 1902, ראמיליס הייתה בפאלרמו כדי להשתתף בחגיגות בקשר לפתיחת תערוכה חקלאית של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי; המלך ושר הצי האיטלקי סקרו אותה כשהגיעה לרומא מאוחר יותר באותו החודש. היא השתתפה בתמרונים משולבים מול חופי פורטוגל באוגוסט 1903, אך באותו חודש הושבתה משירות הים התיכון והועברה לעתודת פורטסמות' בזמן ששופצה. השיפוץ שלה הושלם, והיא הועברה לעתודה בצ'טם ב-30 בינואר 1905. באפריל 1905 העבירה ראמיליס את הצוות שלה לאוניית המערכה אה"מ לונדון והוכנסה לשירות מחדש עם צוות חדש לפלגת המילואים של שירנס-צ'טם.
ב-30 בינואר 1906, היא העבירה את הצוות שלה לאוניית המערכה אה"מ אלבמארל והוצבה מחדש עם צוות נוסף לשירות בעתודת צ'טם. ביוני 1906, היא השתתפה בתמרונים משולבים של הצי האטלנטי, צי התעלה וצי המילואים, אך תוך כדי כך התנגשה באוניית האחות שלה אה"מ רזולושן, וסבלה מנזק חמור. כתוצאה מכך, המדחפים שלה הושבתו. בנובמבר 1906, הצוות שלה הועבר פעם נוספת לאוניית המערכה אה"מ אפריקה. במרץ 1907, ראמיליס הופעלה מחדש בדבונפורט עם צוות מצומצם לפלגת השירות המיוחד של צי הבית. באוקטובר 1910, היא הפכה לספינת אם בפלגה הרביעית של צי הבית. אוניית האחות שלה אה"מ רויאל אוק החליפה אותה מתפקידיה כספינת האם ביוני 1911 והיא הוכנסה לעתודה החומרית בדבונפורט באוגוסט 1911. היא פורזה מנשקה והונחה מוכנה לפירוק ביולי 1913, לפני שנמכרה למכירה פומבית לגרוטאות ב-7 באוקטובר 1913; הקונה, ג'ורג' כהן, מסוונסי, שילם עבורה 42,300 ליש"ט. היא נמכרה מחדש לחברה איטלקית, שבנובמבר 1913 גררה אותה לאיטליה לגריטה.
הערות שוליים

↑  בֹּלֶט=המרחק האנכי מקו המים עד הסיפון הגלוי
↑  הספק אינדיקטורי (indicated horsepower) הוא ההספק "ברוטו" של המנוע, המחושב על פי הלחץ והנפח המשתנים של הקיטור בצילינדר בזמן עבודת המנוע. נתונים אלה נמדדים באמצעות מכשיר הנקרא "אינדיקטור", ומכאן השם.(אנ')
גובה ימין ותוכנית סיפון כפי שמתואר ב-Brassey's Naval Annual 1905.
אה"מ טריומף (1903)

| --- | --- |

אה"מ טריומף
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  צ'ילה צ'ילה הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  סוויפטשור
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ויקרס 
 הוזמנה:  1901
 תחילת הבנייה:  26 בפברואר 1902
 הושקה:  15 בינואר 1903
 תקופת הפעילות:  21 ביוני 1904 – 25 במאי 1915 (11 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי הצוללת U-21
 מיקום:  40°02′00″N 26°15′00″E﻿ / ﻿40.0333366°N 26.2500172°E﻿ / 40.0333366; 26.2500172 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 12,370 טון, מקסימלי: 14,060 טון
 אורך:  144.9 מטר
 רוחב:  21.7 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  19 קשרים
 גודל הצוות:  729 איש
 טווח שיוט:  11,500 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 12,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 76–178 מ"מ, שריון סיפון – 25–76 מ"מ, צריחי תותחים ראשיים – 203–254 מ"מ, קזמטים – 178 מ"מ, ברבטות – 51–254 מ"מ, מחיצות הגנה – 51–152 מ"מ, מגדל הניווט – 279 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 10 אינץ' (254 מ"מ), 14 תותחים 7.5 אינץ' (191 מ"מ), 14 תותחים 14 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 4 תותחים 6 פאונד (2.244 אינץ' (57 מ"מ)), 2 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ טריומף, שנקראה במקור בשם ליברטאד, הייתה האונייה השנייה מבין אוניות המערכה פרה-דרדנוט מסדרת סוויפטשור. האונייה הוזמנה על ידי הצי הצ'יליאני, אך היא נרכשה על ידי בריטניה כחלק מסיום מרוץ החימוש הימי של ארגנטינה-צ'ילה. טריומף שובצה בתחילה בצי הבית ובצי התעלה לפני שהועברה לצי הים התיכון ב-1909. האונייה הצטרפה לזמן קצר לצי הבית ב-1912 לפני שהועברה לתחנת סין ב-1913. טריומף השתתף במצוד אחר שייטת מזרח אסיה הגרמנית של מקסימיליאן פון שפה ובמערכה נגד המושבה הגרמנית בצ'ינגדאו, סין בתחילת מלחמת העולם הראשונה. האונייה הועברה לים התיכון בתחילת 1915 כדי להשתתף במערכת הדרדנלים נגד האימפריה העות'מאנית. היא טורפדה והוטבעה מחוץ לגאבה טפה על ידי הצוללת הגרמנית U-21 ב-25 במאי 1915.
תכנון ותיאור

טריומף הוזמנה על ידי צ'ילה, תחת השם ליברטאד, בתגובה לרכישת ארגנטינה שתי סיירות משוריינות מאיטליה בתקופה של מתיחות מוגברת עם ארגנטינה. לאחר פתרון המשבר, בעיות כלכליות אילצו את צ'ילה להעמיד את האונייה למכירה בתחילת 1903; מחשש שרוסיה עלולה לקנות אותם, התערבה בריטניה ועם מימון דרך בנק המסחר אנטוני גיבס ובניו את האונייה שעדיין לא הושלמה מצ'ילה ב-3 בדצמבר 1903 תמורת 2,432,000 ליש"ט. האונייה תוכננה לפי המפרט הצ'יליאני, במיוחד הדרישה להשתלב במבדוק ב-Talcahuano, ונחשבה על ידי הבריטים כאוניית מערכה דרג ב'.
תכנון ותיאור > מאפיינים כלליים

לטריומף היה אורך כולל של 475 רגל 3 אינץ' (144.9 מטרים), רוחב של 71 רגל 1 אינץ (21.7 מטרים), ושוקע של 28 רגל 6 אינץ' (8.7 מטרים) במעמס מלא. הדחק האונייה היה 12,175 טונות ארוכות (12,370 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-13,840 טונות ארוכות (14,060 טונות) במעמס מלא. במעמס מלא היה לה גובה מטאצנטרי של 4.01 רגל (1.22 מטרים). בשנת 1906 מנה הצוות 729 קצינים ומלחים.
תכנון ותיאור > הנעה

האונייה הונעה על ידי שני מנועי קיטור, תלת דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים הפוכים אנכיים שכל אחד מהם הניע מדחף אחד. תריסר דוודי צינור מים של Yarrow סיפקו קיטור למנועים שהפיקו סך של 12,500 כוחות סוס (9,300 קילוואט) שנועד לאפשר להם להגיע למהירות של 19.5 קשרים (36.1 קמ"ש). המנועים התגלו כחזקים מהצפוי וטריומף עלתה על 20 קשר (37 קמ"ש) במהלך ניסויים ימיים. היא נשאה מקסימום 2,048 טונות ארוכות (2,081 טונות) של פחם, שהעניקו לה טווח של 6,210 מיילים ימיים (11,500 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). במהלך השירות היא ואחותה הוכיחו שהם חסכוניות יותר ממה שחשבו תחילה עם טווח משוער של 12,000 מיילים ימיים (22,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים.