stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית חינוך עיוורים
היסטוריה

בשנים תרנ"ט-תר"ס פגעה מחלת עיניים בילדים רבים והובילה להתעוורותם. בעקבות כך, נוסד בחודש שבט תרס"ב בית החינוך לעיוורים. ראשית המוסד בעיר העתיקה בירושלים. ליד בית הסוחר נחום נתנזון נפגע ילד עיוור שלא היה שייך לשום מסגרת חינוכית או תעסוקתית, דבר שהביא אותו ואת חיים מיכל מיכלין, מנחם וולפינזון, אברהם משה לונץ (העיוור בעצמו) וד"ר גרשון יצחק קרישבסקי לייסד מסגרת חינוכית ותעסוקתית לילדים עיוורים על מנת שיזכו לחינוך ולא ישוטטו ברחובות.
הנהלת המוסד קיימה בחג החנוכה, חג האורות, נשף גיוס כספים למוסד.
לאחר זמן מה עבר בית החינוך לפינת רחוב הנביאים ורחוב מונבז (בשולי מגרש הרוסים), בבית זה ממוקמת כיום (2011) עמותת "משכן הראייה", המטפלת בכבדי ראייה באמצעות ציוד והדרכה אישית.
בשנת 1931 נרכש עבור בית החינוך שטח קרקע גדול בשכונת קריית משה, באזור בשולי העיר שהיה אז שומם.
באוקטובר 1931 הונחה אבן פינה לבניין החדש. כיום בניין בית חינוך עיוורים ניצב במרכז השכונה, סמוך לכניסה הראשית לעיר. מנהל המוסד בשנות ה-30 וה-40 היה אברהם-חיים שאג. בשנות ה-50 וה 60 ניהל את המוסד יעקב אגרא שהקים לאחר מכן בשנת 75 את המוסד קרן אור.
הבניין המרכזי היה בניין הפנימייה, שתוכנן על ידי צ'ארלס טגארט (שתכנן גם את מצודות המשטרה הבריטית הידועות כמצודות טגארט)[דרוש מקור: טגארט לא תכנן בניינים או מבני משטרה. הוא זה שיצר תוכנית לשיפור הביטחון בארץ ישראל ולפי התוכנית נבנו המשטרות].
תלמידים הגיעו למוסד מכל הארץ. בניין בית הספר הוקם בשנות החמישים.
העובדים במוסד פיתחו בעצמם כלים ושיטות לחינוך, הוראה, שיקום והדרכת ילדים עיוורים ושילובם בקהילה.
בית חינוך עיוורים ירושלים 1921, נערה לומדת לקרוא מפה
בית חינוך עיוורים ירושלים 1921, חניכים קולעים סלי נצרים
בית חינוך עיוורים ירושלים 1921, תזמורת כלי נשיפה
פרויקטים

בתוך בית חינוך עיוורים ישנו פרויקט הנקרא נוער יחד, נוער עיוור ולקווי ראייה הלומדים במסגרות חינוך רגילות.
ראו גם

מנחם מיכלסון "רואים את הקולות" - ספר המאה של בית חינוך עיוורים, ירושלים, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 2018.
הערות שוליים

↑   בית חנוך עיוורים לבני ישראל ירושלים, באתר גיידסטאר.
↑  בית חינוך עיוורים לבני ישראל, פרשת בית חנוך עוורים, דפוס לונץ
↑  דוד תדהר (עורך), "הרב נחום נתנזון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 316.
↑  רחשי לב, השקפה, 28 בפברואר 1902
↑  בית חנוך עורים לבני ישראל בירושלים, הצופה, 4 באוגוסט 1944
↑  חנכה, השקפה, 14 בדצמבר 1904
↑  חגיגת ירית אבן הפנה, דואר היום, 7 באוקטובר 1931
↑  רואים את הקולות, מנחם מיכלסון, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 2018
ג'ורג' קרפטי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 במאי 1934 דברצן, הונגריה 
 פטירה:  6 בפברואר 2009 (בגיל 74) מונטריאול, קנדה 
 מדינה:  קנדה, הונגריה 
 מעסיק:  אוניברסיטת מקגיל 
 פרסים והוקרה:  אביר המסדר הלאומי של קוויבק (2005)  פרס וילדר פנפילד (2006)  עמית החברה המלכותית של קנדה  קצין במסדר קנדה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
ג'ורג' קרפטי או ג'רג' קרפטי (בהונגרית: Kárpáti György; באנגלית: George Karpati; דברצן, 17 במאי 1934 – מונטריאול, 6 בפברואר 2009) היה נוירולוג יהודי-קנדי ממוצא הונגרי, ביולוג מולקולרי, חבר חיצוני של האקדמיה ההונגרית למדעים. קרפטי היה נוירולוג בעל שם עולמי במחקריו על התהליכים התקינים והפתולוגיים של תהליכי צומת עצב-שריר, ניוון שרירים שונים והטיפול המולקולרי שלהם.
ביוגרפיה

ג'ורג' קרפטי נולד במשפחה יהודית, שרד בילדותו את השואה במחנה עבודה ליד וינה, בעוד אביו נלקח למחנה הריכוז ברגן בלזן. הוא שרד וחזר להונגריה אחרי מלחמת העולם השנייה, אך היגר לקנדה לאחר תבוסת המרד ההונגרי בשנת 1956. הוא סיים את לימודיו ברפואה באוניברסיטת דלהוסי בהליפקס בשנת 1960 ולאחר מכן השתלם בבית החולים הנרי פורד בדטרויט בארצות הברית ובמכונים הלאומיים לבריאות בבתסדה. משנת 1967 עבד כעמית מחקר במכון הנוירולוגי של מונטריאול, מכון המחקר באוניברסיטת מקגיל, שם ארגן וניהל קבוצת מחקר עצב-שריר עד מותו. בשנים 1984–1992 היה סגן מנהל המכון לנוירולוגיה, ומשנת 1985 היה פרופסור לנוירולוגיה ולנוירוכירורגיה באוניברסיטת מקגיל.
פעילותו

תחום המחקר העיקרי שלו היה המחקר הביולוגיה המולקולרית הפיזיולוגיה של צומת עצב-שריר. הוא הוכיח באופן ניסיוני כי מבנה סיבי השריר והתהליכים הנוירוכימיים המתרחשים בהם נקבעים על ידי המוטונורונים המעצבנים את הסיבים. פגם גנטי בשל מוטציית דנ"א מיטוכונדריאלי וכל מערכת השריר המבוססת על הפרעה בחילוף חומרים מצטמצמים. בניוון שרירים מספר תגליות חשובות קשורות בשמו. התפתחות מחלת ברודי נבעה ממחסור תורשתי של נגזרת חומצה בוטירית בקרום התא הפנימי של המיטוכונדריון, הקרניטין. במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20, הוא היה בין הראשונים שזיהו נוכחות של חלבון שריר ציטוסקלטלי שהתגלה בעבר, דיסטרופין, בקרום סיבי השריר בגוף בריא. הוא בחן את מנגנון הפגיעה בסיבי השריר בניוון שרירים על שם דושן, גם הוא ממוצא מיטוכונדריאלי, גילה כי המחלה נובעת ממחסור בדיסטרופין. בניסוייו בבעלי חיים, הוא השיג תוצאות משמעותיות בפיתוח טיפולים וטיפול גנטי (תיקון DNA) בבניוון שרירים על שם דושן על ידי החדרת הגן דיסטרופין לרקמה המטופלת באמצעות וקטור Adenoviridae, כלומר נגיפי אדנו ויראלי הניתן לשכפול. בשנת 1990 ביצע העברה ראשונה של תאים המייצרים סיבי שריר (מיובלסטים) בתשעה ילדים עם מחלת דושן. הוא השיג תוצאות נוספות בטיפול המולקולרי של אחד הסוגים התוקפניים של גידול מוחי, גליובלסטומה מולטיפורמה (glioblastoma multiforme).
בהנהגתו, הוא העלה את צוות המחקר של המכון לנוירולוגיה של מונטריאול לחוד החנית של אתרי מחקר קליניים עצביים ברחבי העולם. בנוסף לספרים של כשלוש מאות מחקרים הופיעו בנושאים נוירולוגיה, ביולוגיה מולקולרית, היסטולוגיה וביולוגיה של התא הוא היה העורך או חבר מערכת העריכה של מספר כתבי עת מקצועיים (למשל :
Annals of Neurology
Canadian Journal of Neurological Sciences
Cell Transplantation
Clinical Investigative Medicine
Journal of Anatomy
Molecular Therapeutics
Muscle and Nerve
Neurology
Neuromuscular Disease
פעילותו > חבריות והוקרה

בהולדתו החדשה שבחר הוא נבחר להאגודה המלכותית של קנדה (Royal Society of Canada) בשנת 1999, ובשנת 2004 הפך לחבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים.
כהוקרה על הישגיו המדעיים, הוענק לו :
מסדר ההצטיינות הקנדי בשנת 2001,
מסדר ההצטיינות הלאומי של קוויבק בשנת 2005
ב-2006 קיבל את פרס הפדרציה העולמית של נוירולוגיה (World Federation of Neurology) על מפעל חיים
פרס וילדר פנפילד לביולוגים רפואיים של מחוז קוויבק
בשנת 1995 נחנך כדוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת מרסיי
ב-2002 של אוניברסיטת דברצן.
פעילותו > עבודותיו העיקריות

Pathology of skeletal muscle. New York: Churchill Livingstone. 1984. (Stirling Carpenterrel)
Myoblast transfer therapy. Ed. by Robert C. Griggs, George Karpati. New York: Plenum Press. 1990.
Disorders of voluntary muscle. Ed. by George Karpati et al. Cambridge: Cambridge University Press. 2001.
Az izombetegségek alapjai és modern szemlélete. Budapest: Springer. 2001. (Molnár Mária Judittal)
לקריאה נוספת

קנדי - מי זה מי 1998. עורך מאת אליזבת לומלי. טורונטו: אוניברסיטת טורונטו. 1998, עמ' 641. גישה מקוונת
הלקסיקון ההונגרי הגדול: כרך השלמה
Fay Jarosh Ellis: Dr. George Karpati, neuromuscular expert, dies. In: Neurology Today IX. 2009. 5. sz. 3–4. o.
אנדראש פאלוש: ג'ורג' קרפטי הלך לעולמו. באתר האקדמיה ההונגרית למדעים
דף נתונים באתר האקדמיה ההונגרית למדעים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007334628305171  BIBSYS: 90168576  BnF: cb12469882x (data)  CiNii: DA01029777  ISNI: 0000 0001 1763 0859  LCCN: n79045740  NKC: xx0205472  NTA: 067695949  SUDOC: 033887500  VIAF: 51788868   WorldCat (עם VIAF): 51788868
ג'פרי הרף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באפריל 1947 (בן 77) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ברנדייס 
 מעסיק:  אוניברסיטת מרילנד, אוניברסיטת אוהיו 
 פרסים והוקרה:  פרס ג'ורג' לואיס ביר (1998)  פרס ברלין (2007) 
 
ג'פרי ס. הרף (באנגלית: Jeffrey C. Herf; נולד ב-24 באפריל 1947) הוא היסטוריון אמריקאי. הוא פרופסור להיסטוריה אירופית מודרנית, בפרט גרמנית, בבאוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק.
ביוגרפיה

אביו של הרף ברח מגרמניה הנאצית ב-1937 והיגר לארצות הברית. הוריה של אמו עזבו את אוקראינה ועברו לארצות הברית לפני מלחמת העולם הראשונה. הוא גדל במשפחה יהודית רפורמית במילווקי, ויסקונסין.
הרף סיים לימודי היסטוריה באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון ב-1969 ועשה דוקטורט בסוציולוגיה באוניברסיטת ברנדייס ב-1981. לפני שהצטרף לאוניברסיטת מרילנד, הוא לימד באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת אוהיו, ובאוניברסיטת אמורי. הוא פרסם מאמרים ב-American Interest, The Washington Post, Commentary, Die Welt, Die Zeit, Partisan Review, The Times of Israel ו-The New Republic.
בספרו מ-1984, Reactionary Modernism: Technology, Culture and Politics in Weimar and the Third Reich, בהסתמך על תיאוריה ביקורתית, בפרט ביקורת אידאולוגיה, טבע הרף את המונח "מודרניזם ריאקציוני" כדי לתאר את התערובת של מודרניות איתנה ועמדה חיובית כלפי קידמה משולבת בחלומות העבר - רומנטיקה טכנולוגית - שהייתה זרם בחשיבה של אידאולוגים של "המהפכה השמרנית" של ויימאר ושל זרמים במפלגה הנאצית ובמשטר הנאצי.
ספריו הבאים בוחנים את התרבות הפוליטית של מערב גרמניה לפני ובמהלך הקרב על הטילים באירופה בשנות ה-80; זיכרון ופוליטיקה בנוגע לשואה במזרח ובמערב גרמניה; התעמולה האנטישמית הפנימית של גרמניה הנאצית; תעמולה נאצית מכוונת לצפון אפריקה ולמזרח התיכון; תולדות העוינות לישראל של המשטר המזרח-גרמני וארגוני השמאל במערב גרמניה ממלחמת ששת הימים ב-1967 ועד למהפכות 1989, קריסת המדינות הקומוניסטיות האירופיות ואיחוד גרמניה ב-1990.
להרף היו מגוון מלגות מחקר, כולל באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת שיקגו, במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, במכון ההיסטורי הגרמני בוושינגטון, במרכז יצחק רבין לחקר ישראל בתל אביב, במרכז הבינלאומי לחוקרים וודרו וילסון בוושינגטון הבירה ובאקדמיה האמריקאית בברלין בסתיו 2007.
הוא נשוי לסוניה מישל.
פרסים

1996 פרס צ'ארלס פרנקל (זוכה שותף) של ספריית וינר והמכון להיסטוריה עכשווית, זיכרון מפוצל
פרס ג'ורג' לואיס באר לשנת 1998, זיכרון מפוצל
פרס הספר היהודי הלאומי לשנת 2006, האויב היהודי
2010 [מכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב, פרס ברונזה] לתעמולה נאצית לעולם הערבי
פרס סיביל הלפרן לשנת 2011, האגודה ללימודי גרמניה לתעמולה נאצית לעולם הערבי
עבודות

מודרניזם ריאקציונרי: טכנולוגיה, תרבות ופוליטיקה בווימאר וברייך השלישי (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1984) תרגומים לצרפתית (2018); איטלקית (1988); יפנית (1991); יוונית (1996); פורטוגזית (1993).
מלחמה באמצעים אחרים: עצמה סובייטית, התנגדות מערב גרמניה וקרב הטילים באירופה (העיתונות החופשית, 1991. ISBN 978-0-02-915030-6) בחן את ההצטלבות של תרבות פוליטית ומדיניות כוחנית בעימות האירופי הגדול האחרון של המלחמה הקרה.
זיכרון מפוצל: העבר הנאצי בשתי גרמניות (הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 1997. ISBN 978-0-674-21303-6). תורגם לגרמנית, 1998.
האויב היהודי: תעמולה נאצית במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה (הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 2006. ISBN 978-0-674-02175-4). תרגום לסינית (2019); צרפתית (2011); פורטוגזית (2014); ספרדית (2008). העבודה בוחנת את התעמולה האנטישמית הרדיקלית של המשטר הנאצי כצרור של שנאות, מסגרת הסבר ומאמץ להכשיר רצח המוני.
תעמולה נאצית לעולם הערבי (הוצאת אוניברסיטת ייל, 2009). תרגומים לצרפתית (2012); איטלקית (2010); יפנית (2013). עבודה זו מתעדת ומפרשת את תעמולת הדפוס והרדיו של גרמניה הנאצית בשפה הערבית המכוונת לצפון אפריקה ולמזרח התיכון במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. מסתמכת על תרגומים לגרמנית בארכיונים שונים של ממשלת גרמניה וכן על אוסף ייחודי של תמלילים בשפה האנגלית שהופקו על ידי דיפלומטים אמריקאים, בעיקר בקהיר, במהלך המלחמה. הוא מתעד מיזוג של אנטישמיות רדיקלית באידאולוגיה הנאצית עם אנטישמיות רדיקלית שמקורה באיסלאמיסטים ולאומנים ערבים קיצוניים ששיתפו פעולה עם המשטר הנאצי, במיוחד מ-1941 עד 1945 בברלין. ההיתוך התרבותי בברלין של ימי המלחמה נמשך בפוליטיקה האיסלאמית במזרח התיכון לאחר 1945.
מלחמות לא מוכרזות עם ישראל': גרמניה המזרחית והשמאל הקיצוני המערבי, 1967–1989' (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2016). תרגום בגרמנית (2019).
"הרגע של ישראל: תמיכה בינלאומית והתנגדות להקמת המדינה היהודית", (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2022): https://www.cambridge.org/core/books/israels-moment/3D8F0D77E9624E01DC3C3B015659B113
ספרים ערוכים
אנתוני מקליגוט וג'פרי הרף, עורכים, Antisemitism Before and Since the Holocaust: Altered Contexts and Recent Perspectives (לונדון: Palgrave Macmillan, 2017).
Jeffrey Herf, עורך, Antisemitism and Anti-Zionism in Historical Perspectives: Convergence and Divergence (ניו יורק: Routledge, 2007).
מאמרים נבחרים
"היטלר והאנטי-ציונות של הנאצים", פתום, קיץ 2016
"דוד סזארני: לזכרם", פתום, סתיו 2015
תרגומים
אלפרד שמידט : היסטוריה ומבנה: חיבור על תיאוריות ההיסטוריה הגליאניות-מרקסיסטיות וסטרוקטורליסטיות. קיימברידג', מסצ'וסטס: MIT Press, 1981. ISBN 0-262-19198-9
הערות שוליים

1 2  "Undeclared Wars on Israel: East Germany and the West German Far Left 1967-1981: An Interview with Jeffrey Herf". Fathom. נבדק ב-17 במאי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "George Louis Beer Prize Recipients". American Historical Association. נבדק ב-24 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Past Winners". Jewish Book Council (באנגלית). נבדק ב-2020-01-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273092905171  PLWABN: 9810694473005606  BIBSYS: 90232460  BnF: cb127150331 (data)  CiNii: DA00624527  GND: 120519038  ISNI: 0000 0001 0931 2914  LCCN: n82259369  NDL: 00468260  NKC: jn20020102034  NLG: 78550  NTA: 068896611  SELIBR: 279778  SUDOC: 059854030  VIAF: 108420274   WorldCat (עם VIAF): 108420274
ג'ונו דיאס

| --- | --- |

 לידה:  31 בדצמבר 1968 (בן 55) סנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית 
 מדינה:  ארצות הברית, הרפובליקה הדומיניקנית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קורנל, תיכון אולד ברידג', אוניברסיטת ראטגרס, Cedar Ridge High School 
 שפות היצירה:  ספרדית, אנגלית 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1999)  פרס או. הנרי (2009)  Américas Award (2019)  פרס יוג'ין מקדרמוט לאמנויות של MIT (1998)  פרס פוליצר לסיפורת (2008)  פרס אניספילד-וולף (2008)  פרס המהגרים הגדול (2008)  פרס פן/מלמוד (2002)  עמיתי מקארתור (2012)  פרס רומא 
 www.junotdiaz.com
 
ג'ונוט דיאס (ספרדית: Junot Díaz; נולד ב-31 בדצמבר 1968) הוא סופר אמריקאי-דומיניקני ומרצה לכתיבה יוצרת במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. זוכה פרס פוליצר לסיפורת ב-2008 עבור סיפרו חייו הקצרים והמופלאים של אוסקר וואו.
ביוגרפיה

דיאס נולד בסנטו דומינגו שברפובליקה הדומיניקנית, הוא השלישי מבין חמישה אחים. בשנת 1974 עקר לפרלין שבניו ג'רזי.
בשנת 1992 סיים לימודי תואר ראשון באנגלית, מטעם אוניברסיטת ראטגרס. בשנת 1995 סיים לימודי תואר שני באמנויות מטעם אוניברסיטת קורנל, באית'קה שבניו יורק.
דיאס מלמד כתיבה יוצרת במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
יצירתו

סיפוריו הקצרים ראו אור במגזינים ועיתונים אמריקאים שונים, בין השאר במגזין ניו יורקר אשר דירג אותו כאחד מעשרים הסופרים הטובים ביותר במאה ה-21.
דיאס ידוע בעיקר בזכות שתי עבודות עיקריות:
Drown - אוסף סיפורים קצרים משנת 1996.
חייו הקצרים והמופלאים של אוסקר וואו - רומן משנת 2007, אשר זיכה אותו בפרס פוליצר לסיפורת ב-2008, וכן בפרס אניספילד-וולף לאותה שנה.
יצירתו > סיפורים קצרים

(1995) Ysrael
(1995) How To Date A Browngirl, Blackgirl, Whitegirl, or Halfie
(1996) Fiesta 1980
(1995) The Sun, The Moon, The Stars
(1999) Otravida, Otravez
(1999) Flaca
(1999) Nilda
(2007) Wildwood
(2007) Alma
הערות שוליים

↑  מאנגלית: יורם מלצר, בהוצאת מחברות לספרות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305072705171  PLWABN: 9810642180305606  BIBSYS: 97036901  BNE: XX1018416  BnF: cb13206245w (data)  CANTIC: a11493070  CiNii: DA10864957  GND: 115643605  ISNI: 0000 0001 2141 1106  LCCN: n96034971  LNB: 000220449  NDL: 00690934  NKC: pna2009525961  NLA: 35577308  NLK: KAC200900826  NSK: 000534863  NTA: 15221948X  RERO: 02-A017422128  SELIBR: 357261  SUDOC: 057559007  Trove: 1001747  VIAF: 79142980   WorldCat (עם VIAF): 79142980
אלסדייר מקינטאייר

| --- | --- |

אלסדייר מקינטאייר
 לידה:  12 בינואר 1929 (בן 95) גלאזגו, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Alasdair Chalmers MacIntyre 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מנצ'סטר, אוניברסיטת קווין מרי בלונדון 
 מוסדות:  אוניברסיטת אסקס  אוניברסיטת דיוק  אוניברסיטת נוטרדאם  אוניברסיטת ברנדייס  האוניברסיטה המטרופולנית של לונדון 
 זרם:  תומיזם, אריסטוטליות
 תחומי עניין:  פילוסופיה פוליטית, תאולוגיה, אתיקה, תרבות, פילוסופיה אנליטית, הוראה, פילוסופיה של הדת
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  אריסטו, היגל, ניטשה, תומאס אקווינס, ויטגנשטיין, מרקס, קירקגור
 מדינה:  ארצות הברית, סקוטלנד, בריטניה
 יצירות ידועות:  After Virtue 
 פרסים והוקרה:  מדליית אקווינס (2010) Carus Lectures (1997) מלגת גוגנהיים 
 
אלסדייר מקינטאייר (קרי אָלִיסטֶר מֶקְ'אִינְטַיֶיר; באנגלית: Alasdair MacIntyre; נולד ב-12 בינואר 1929) הוא פילוסוף סקוטי, הידוע בעיקר בשל עבודתו בתחום הפילוסופיה של המוסר, המעורבות במחקר המודרני של אריסטו והגנתו הנחרצת על הנצרות הקתולית, שהוא מאמין אדוק בה. מקינטאייר פרץ לתודעה הציבורית לאחר שבשנות ה-50 לחייו פרסם את אחד הספרים המרכזיים שלו, "מעבר למידה הטובה", המתרכז בביקורת מקיפה ובונה על התרבות המערבית במתכונתה הנוכחית.
במהלך הקריירה שלו לימד במספר מוסדות לימוד כמו אוניברסיטת לידס, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת בוסטון, אוניברסיטת דיוק ואוניברסיטת נוטרדאם, בה הוא משמש עד היום כפרופסור אמריטוס.
נחשב לפילוסוף פורה ומגוון, שפרסם עד כה מעל ל-30 ספרים בנושאים כמו מרקסיזם, מושג הלא-מודע, ההיסטוריה של המוסר ותאולוגיה נוצרית.
ביוגרפיה

אלסדייר מקינטאייר נולד לג'ון ואמילי מקינטאייר בגלאזגו. הוא למד ב"קווין מרי קולג'" באוניברסיטת לונדון והוא בעל תואר שני מאוניברסיטת מנצ'סטר ואוניברסיטת אוקספורד. משם עבר מקינטאייר ולימד במספר מוסדות אקדמיים חשובים בעולם המערבי, עד שלבסוף פרש בתור פרופסור אמריטוס באוניברסיטת נוטרדאם.
להלן חלק מרשימת המוסדות בהם לימד:
פרופסור להיסטוריה של הרעיונות, אוניברסיטת ברנדייס (1969 או 1970).
דיקן המכללה לאמנויות ופרופסור לפילוסופיה, אוניברסיטת בוסטון (1972).
פרופסור לפילוסופיה, אוניברסיטת נוטרדאם (1985).
פרופסור לפילוסופיה, אוניברסיטת ונדרבילט (1985).
חוקר אורח, מכון ויטני למדעי הרוח, אוניברסיטת ייל (1988).
פרופסור לפילוסופיה של האומנות והמדעים, אוניברסיטת דיוק (1995-1997).
באפריל 2005 נכנס כחבר באגודה האמריקנית לפילוסופיה.
בנוסף, הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון, והוא הנשיא לשעבר של האגודה הפילוסופית האמריקנית. בשנת 2010, זכה ב"מדליית אקווינס" על ידי האגודה הקתולית הפילוסופית האמריקנית.
משנת 2000 הוא כיהן כמנהל מחקר בכיר בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת ג'ון נוטרדאם שבאינדיאנה, ויצא לגמלאות בשנת 2010.
ביולי 2010 הפך לעמית מחקר בכיר במרכז ללימודים אריסטוטליים באתיקה ופוליטיקה שבאוניברסיטת לונדון. מאז פרישתו מהוראה פעילה ב-2010, הוא נשאר עמית בכיר במכון נוטרה דאם לאתיקה ותרבות, שם הוא עדיין נושא תפקיד. הוא ממשיך להופיע בציבור, כולל כנס שנתי במסגרת "כנס המרכז לאתיקה ולתרבות".
מקינטייר היה נשוי 3 פעמים. בין השנים 1953 ו-1963 היה נשוי לאן פרי, שעמה היו לו שתי בנות. בין השנים 1963 ו-1977 היה נשוי לסוזן וילנס, שאיתה היו לו בן ובת. מאז 1977 הוא נשוי לפילוסופית לין ג'וי, שאף היא מלמדת במחלקה לפילוסופיה בנוטרדאם.
בשנות ה-50 לחייו בחר להיטבל לנצרות הקתולית.
גישתו הפילוסופית

בתחילת הקריירה שלו התמקד מקינטאייר בהגות נאו-מרקסיסטית ותאולוגית. בשנות ה-50 לחייו חל מפנה בהגותו, בערך במקביל להטבלתו לנצרות הקתולית. הגותו של מקינטאייר משלב זה ואילך התאפיינה בביקורת חריפה על התרבות המודרנית ושורשיה הפילוסופיים. הוא מבקר בעיקר את העדר המסורת המוסרית, את האינדיבידואליות-נטולת-ההקשר ואת האמוטיביזם. מקינטאייר מציע להתמודד עם המשבר, הקיים לדבריו, על ידי חידוש המסורת האריסטוטלית. ספציפית, מקינטאייר רואה בפילוסוף הנוצרי תומאס אקווינס מקור חשוב לחידוש זה.
אחד הדגשים החשובים בהגותו הוא גילוי מחדש של "חוקים אחידים" לפעילויות מוסריות וחברתיות, דבר שמתבטא בין השאר בתמיכתו בקהילתנות. מקינטאייר מדגיש שלושה אלמנטים חשובים שצריך לקחת בחשבון כאשר פונים להתבוננות מוסרית על העולם והם נרטיב, פרקטיקה ומסורת. כל אחד משלושת אלה ממלא תפקיד חשוב בבניית האופי של אדם טוב. הנרטיב מאפשר נקודת התחלה מוסרית: האדם מגיע לעולם כחלק מעם מסוים, מחברה מסוימת, מדת מסוימת, וזוהי נקודת הפתיחה שלו. הימצאות הנרטיב מאפשרת למנף את האדם לעבר תכליתו ותפקידו בקונטקסט ההיסטורי. הפרקטיקה היא אפוא הפעילות החברתית שהאדם נוטל בה חלק בתור פעילות משותפת. הפרקטיקה מאפשרת את ההצטיינות האנושית והגעתו של האדם למיצוי הפוטנציאל שלו. המסורת מאפשרת לאדם לעסוק בשאלות מהותיות תוך התייחסות לאנשים שעסקו בשאלות הללו לפניו, ובכך עוזרת לו למנף את היכולת האישית שלו להתמודד עם השאלות הללו. המסורת גם תרומת להשתתפות החברתית של האדם.
מקינטאייר רואה באדם המוסרי בראש ובראשונה אדם הנמצא בהקשר חברתי. המוסר, לדידו, מופיע רק כאשר האדם פועל באופן משמעותי ביחד עם אנשים אחרים. בעקבות זאת, מקינטאייר רואה בפוליטיקה של המערב בעיקר זריקה ריקה של סיסמאות שאין להן קשר אמיתי לאינטראקציה החברתית שהאדם נתקל בה בחיי היום-יום, ועל-כן היא עקרה מבחינתו. לטענתו, הנושאים הפוליטיים צריכים להיות קשורים קשר הדוק למחויבויות המוסריות של הריבון. אחד הצרכים העליונים שהוא נוטה להדגיש הוא הצורך במחויבות מוסרית.
מקינטאייר רואה במלחמות התרבות האמריקאיות אחד מן הסימנים העיקריים לירידת רמתם של הלימודים ההומניים באמריקה. אחת הדרכים בהן הוא רואה אפשרות לתקן את המצב התרבותי הנוכחי הוא באמצעות חינוך פילוסופי, אשר להשקפתו בהכרח מוביל החוצה מן התחושה המלאה בעצמה שאינה רואה בנושאים כמו מוסר, מהות ותאולוגיה נושאים חשובים או מתאימים לשיחה.
עבודתו וספריו > מעבר למידה הטובה

עבודתו החשובה ביותר של מקינטאייר נכתבה בהיותו בן 50, בשנת 1981.
המאמרים בעבודה זו מנתחים את ביקורתו של מקינטאייר על הליברליזם, הקפיטליזם, המדינה המודרנית, המרקסיזם (בתקופה שבה מקינטייר היה בעל השפעה מרקסיסטית) וההשפעות של הרעיונות המרקסיסטיים על מחשבתו הכללית.
עד אותו זמן היה מקינטייר פילוסוף אנליטי בעל נטייה מרקסיסטית בלבד, ועבודתו הסתכמה בתהיות על הפילוסופיה של המוסר. עם זאת, לאחר קריאת יצירותיהם של תומאס קון ואימרה לקאטוס על הפילוסופיה של המדע ועל אפיסטמולוגיה, מקינטאייר החליט בהשראתם לשנות לחלוטין את כל כיוון מחשבתו, ולהתבונן בבעיות של הפילוסופיה המוסרית והפוליטית המודרנית "לא מנקודת המבט של המודרנה הליברלית, אלא מתוך נקודת המבט של... פרקטיקה אריסטוטלית - מוסרית ופוליטית".
משימתה של עבודה זו היא להסביר הן את איכותו המוסרית של השיח המוסרי ברחבי החברה המודרנית והן לשקם את מה שמקינטייר תופס כאלטרנטיבה נשכחת מההיגיון הטלאולוגי של האתיקה המוסרית האריסטוטלית.
יוצא שחשיבתו של מקינטאייר היא מהפכנית, שכן היא מבטאת פוליטיקה של הגנה עצמית עבור קהילות מקומיות המבקשות להגן על מנהגיהן ולשמור על אורח חייהן מפני ההשפעות המשחיתות של הכלכלה הקפיטליסטית.
עבודתו וספריו > הצדק של מי? איזו רציונליות?

עבודה חשובה נוספת של מקינטאייר בתקופתו הבוגרת עוסקת בבעיית מתן תיאור של "רציונליות פילוסופית" בהקשר של "מסורות", שעדיין נותרה ללא תאוריה מסודרת וכתובה.
מקינטאייר טוען כי התפיסה הנגדית והבלתי תואמת של צדק היא תוצאה של פרקטיקות רציונליות (להלן "רציונליות מעשית") שאינן תואמות את עצמן. צורות "מתחרות" אלו ורעיונות הצדק הנלווים אליהן הן תוצאה של "מסורות מגובשות מבחינה חברתית של חקירה רציונלית". אף על פי שהתייחסותו של מקינטאייר לניתוח המסורות הוא מורכב ומסובך, הוא מצליח לנסח הגדרה תמציתית יחסית: "מסורת היא טיעון המתפרס לאורך זמן, שבו נתונים ומוגדרים מחדש הסכמים יסודיים מסוימים", הן בפולמוסים פנימיים והן בחיצוניים.
ספרו עוסק אפוא במשימת ההוכחה כיצד הרציונליות המעשית ותפיסת הצדק מסייעות לגיבוש מסורות - ולא על מנת לתת לקורא דוגמאות למה שמקינטייר רואה במסורות יריבותיות אמיתיות ובדרכים השונות שבהן הן יכולות לפצל, לשלב או להביס זו את זו (למשל המסורת האריסטוטלית, האוגוסטינית, התומיסטית, היומיאניסטית). לדבריו, התיאורים השונים של צדק המוצגים על ידי אריסטו ויום נובעים בגלל ההבדלים הבסיסיים בפרדיגמות שלפיהן הם עובדים ומנתחים את העולם.
מקינטאייר טוען כי למרות חוסר היכולת שלהם, ישנן דרכים שונות שבהן מסורות "זרות" יכולות להתערבב זו בזו באופן "רציונלי" - בעיקר באמצעות סוג של ביקורת אימננטית (אשר עושה שימוש בדמיון אמפתי), וגם על ידי היכולת לפתור בעיות או דילמות משותפות או מקבילות ממסורתו של האדם, שנותרו בלתי פתירות לעומת הגישה היריבה.
מקינטאייר מגן בנוסף על שלוש תזות נוספות:
כל חקירה אנושית-רציונלית נערכת בין אם במודע ובין אם לא במודע מתוך המסורת;
הפרדיגמות של המסורות היריבות שאינן ניתנות להשוואה ביניהן אינן כרוכות ברלטיביזם או בפרספקטיביזם;
על אף שהטיעונים של הספר הם עצמם ניסיונות לתובנות שיהיו תקפות מבחינה אוניברסלית, הן ניתנות בכל זאת מתוך מסורת מסוימת (זו של תומיזם אריסטוטלי) וכי אין בכך כדי לרמוז על חוסר עקביות פילוסופי כלשהו.
עבודתו וספריו > שלוש טענות מתחרות של חקירה מוסרית

עבודה זו הוצגה כחלק מסדרת הרצאות "Gifford" באוניברסיטת אדינבורו בשנת 1988, והוא נחשב על ידי רבים כחלק השלישי בטרילוגיה של סדרת הטיעונים הפילוסופיים שמקינטאייר פתח עם "המידות הטובות".
כפי שכותרתו מרמזת, מטרתו של מקינטאייר בספר זה היא לבחון שלוש מסורות יריבות מרכזיות של חקירה מוסרית מתוך הסצנה האינטלקטואלית העכשווית (האנציקלופדית, הגניאלוגית והמסורתית), אשר כל אחת מהן הוגנה על ידי יצירה קנונית אחרת שפורסמה בסוף המאה התשע-עשרה (המהדורה התשיעית של אנציקלופדיה בריטניקה, הגנאלוגיה של המוסר של ניטשה, וה"Aeterni Patris" של האפיפיור לואי ה-13, בהתאמה).
ספרו של מקינטאייר עורך בסופו של דבר סדרה מורכבת של ביקורת פנימית וחיצונית על עמדות האנציקלופדיה והגניאלוגיה בניסיון להצדיק את התומיזם הפילוסופי כצורה המשכנעת ביותר של חקירה מוסרית היכולה להיות מוצעת כיום. ביקורתו על שיטת היוחסין של ניטשה ופוקו - המשתמעת במובהק לרעיון שחרור מתמשך של העצמי (שאותו הם אינם יכולים להסביר על פי ההגדרות שלהם עצמם) - הייתה בעלת השפעה נרחבת.