פרדריק גרוניך
הפולמוס הפוליטי

התקופה שבה עזב גרוניך את ישראל ושב לארצות הברית הייתה תקופת שיא המתח בין בן-גוריון ומפלגתו מפא"י לבין מפ"ם, שרוב מפקדי הפלמ"ח נמנו עם שורותיה. שתי המפלגות היו חלוקות באותה עת, שהייתה שיאה של המלחמה הקרה, גם בשאלה האם על מדינת ישראל להזדהות עם הגוש המערבי כעמדת מפא"י, או עם הגוש הסובייטי כעמדת מפ"ם. לתוך מחלוקת זו השתרבב גם שמו של פרדריק גרוניך.
הקו של הזדהות עם המערב היה גם בניגוד מוחלט לדעת מק"י - המפלגה הקומוניסטית הישראלית. הפולמוס הפומבי הראשון היה עם מק"י והוא התנהל באפריל 1951 בין כותלי בית המשפט המחוזי בתל אביב. ראשיתה של הפרשה התרחשה ב-13 באוקטובר 1949, כאשר דוד בן-גוריון נאם בעצרת של תנועת "הנוער העובד" שהתקיימה באצטדיון בצפון תל אביב בפני קהל של כשבעת אלפים וחמש מאות בני נוער. בנאומו התרכז בן-גוריון בשני האירועים המכריעים, השואה ותקומת מדינת ישראל. בנאומו בחר לשלב התקפה חריפה על המפלגה הקומוניסטית והזכיר את חטאי העבר שלה, כלשונו "שיתוף פעולה עם פורעים ערבים" בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ואת מתן ברכתם של מי שכינה "רבולוציונרים יהודים" אשר בעת שהתחוללו הפוגרומים שנערכו בשנים 1881 ו-1882 ביהודי האימפריה הרוסית, שכונו בשם הסופות בנגב, "נתנו את ברכתם לפרעות אלו, באומרם שזהו מרד האיכרים, ודמנו הוא שמן-משחה לגלגלי הרבולוציה".
למחרת הנאום הגיב העיתון "קול העם", ביטאונה של מק"י, במאמר מערכת חריף. בין השאר נכתבו במאמר הדברים הבאים:
בן-גוריון זעם על המאמר והורה ליועץ המשפטי לממשלה, יעקב שמשון שפירא, להעמיד לדין את "קול העם" על הוצאת דיבה. היועץ הגיש כתב אישום נגד העורך של קול העם, מרדכי בילצקי, נגד המו"ל של העיתון ונגד מנהל הדפוס שבו הודפס העיתון.
את ההגנה על הנאשמים קיבל על עצמו עורך הדין יצחק בן ימיני, מהידועים בעורכי הדין בתחום הפלילי בארץ, איש ימין שהשתתף בשעתו בהגנה על נאשמי רצח ארלוזורוב. שמיעת העדים מטעם התביעה התקיימה ב-18 בפברואר 1951. בישיבה הבאה שנערכה ב-20 בפברואר החלו להשמע העדים מטעם ההגנה. הראשון בהם היה האלוף יצחק שדה, שהעיד על פקודת הנסיגה של צה"ל מאל עריש בדצמבר 1948, שנבעה לדבריו מלחץ מעצמות המערב, בריטניה וארצות הברית. לדברי האלוף שדה הצילה הנסיגה את הצבא המצרי ממפלה מוחלטת. לשאלת בית המשפט לשם מה הובאה עדות זאת בעניין הנסיגה, השיב הסניגור כי בפקודה זאת פעל בן-גוריון כסוכן של מדינה זרה.
הישיבה הבאה, שנקבעה ל-13 במרץ, לא התקיימה מאחר שהסניגור יצחק בן ימיני נפטר לפתע, והמשך הדיון נקבע ל-8 באפריל. למועד זה הוזמן מטעם ההגנה להעיד ראש הממשלה דוד בן-גוריון. מטעם הנאשמים, אשר לאחר פטירתו של הסניגור בחרו לייצג את עצמם, ביצע את החקירה של ראש הממשלה העורך מרדכי בילצקי. בחקירתו עלה בהרחבה עניין שירותו במסגרת צה"ל, של מי שכונה בחקירה בשם פרד האריס:
בילצקי: האם כל חייל בצבא ההגנה לישראל חייב להישבע שבועת אמונים?
שאלה: האם הכיר אדוני אדם בשם פרד האריס?
שאלה: האם פרד האריס היה נתין ישראלי?
שאלה. הם זה נכון יהיה אם אגיד שהאריס היה נתין ארצות-הברית?
שאלה: האם היה בארץ?
שאלה: האם הקצין האריס בא לארץ לפי הצעת הממשלה האמריקאית או הוזמן על ידי אדוני?
השופט שלמה גינוסר: מדוע?
שאלה: האם האריס בא בזמן מלחמת השחרור או בא לאחריה? מתי בא?
שאלה. האם הקצין האריס השתתף בישיבות המטה של צבא ההגנה לישראל?
שאלה: אם הדבר יפורסם ברבים. האם גם אז זה סוד?
הפולמוס הגיע גם לכנסת, כאשר חבר ועדת החוץ והביטחון מטעם מפ"ם יצחק בן אהרון, הגיש במאי 1951, כשנה וחצי שגרוניך עזב את הארץ, שאילתא לדוד בן-גוריון בה דרש "הסברים למעמדו של נתין ארצות הברית אחד. הנודע בשם פרד האריס". השאילתה כללה שמונה שאלות שתמציתן, בקצרה ובלשון ימינו, היא:
האם נכון שאין זה שמו האמיתי ושהוא עדיין נתין ארצות הברית שלא התגייס לצה"ל ולא נשבע אמונים ?
האם נכון שהוא משמש בפועל יועץ צבאי ראשי לשר הביטחון ולרמטכ"ל ?
האם נכון שהרמטכ"ל פקד על כל מפקדי הצבא למסור להאריס כל מידע שיבקש, כולל מידע חסוי ?
האם נכון שהאריס משתתף בכל ישיבות המטה ובכל הדיונים המכונסים על ידי שר הביטחון המטה הצבאיים המכונסים על ידי שר הביטחון ?
האם יש אמת בידיעה שהאריס שירת כקצין בכיר במודיעין הצבאי של ארצות הברית ועודנו פעיל בו או קשור אליו ?
האם נכון הדבר שהאריס איננו נחשב במומחה צבאי בענייני לחימה והכשרה צבאית ואיננו ממלא תפקיד חיוני בשיפור כושרו המקצועי של הצבא ?
האם אין שר הביטחון סבור כי העסקת אדם כזה במטכ"ל ובמשרד הביטחון היא עבירה חמורה ביותר על כללי ביטחון המדינה ועל הנייטרליות שלה ?
האם יסכים ראש הממשלה להורות ששירותו של האריס יופסק מיד ?
בן-גוריון בחר להשיב לשאילתה בכתב, ככל הנראה על מנת לברור את המילים בקפידה, ונכנס בה לפולמוס פוליטי עם מפ"ם. הוא לא גילה את שמו האמיתי של פרד האריס ולא כי כבר עזב את הארץ. הוא בחר להתייחס בתשובתו לסוגיה העקרונית של שירות קציני צבא יהודיים מארצות הברית בצה"ל ועל הטענה כי שירותם פוגע בנייטרליות של ישראל. תמצית תשובתו היא בת שני עיקרים:
כשם שדוד מרכוס, ששינה בארץ את שמו לסטון - כך גם פרד האריס אינו אלא פסבדונים, הוא נתין אמריקאי, וכמוהו וכשאר המתנדבים מאמריקה, לא נדרש להישבע שבועת אמונים לצה"ל.
פרד האריס עזר לראש אגף המבצעים בקביעת תוכנית הביצורים של כל המשלטים בארץ. הוא עזר גם לאגף ההדרכה והשתתף בקורסים ובבחינות.
בן-גוריון הוסיף:
השאילתא של בן אהרון השתרבבה גם למשפט "קול העם". במהלך המשך הדיונים בו, ב-8 במאי 1951 הופיע לדיון, כעד מטעם ההגנה, חבר הכנסת שמואל מיקוניס, המזכיר הכללי של מק"י. בעדותו ניסה מיקוניס לסתור את דברי בן-גוריון על המפלגה הקומוניסטית. הוא העיד על חלקה של מק"י בפעולות למען הקמת המדינה, על מסעותיו לגיוס נשק במדינות הגוש הסובייטי ועל עזרתן ותמיכתן של אותן מדינות ושל המפלגות הקומוניסטיות שלהן. לעומתן, לדבריו, חזרה בה ארצות הברית ב-10 במרץ 1948 מתמיכתה בתוכנית החלוקה והציעה להטיל על ארץ ישראל משטר נאמנות בינלאומי וכן הטילה אמברגו על משלוחי נשק לישראל. בהקשר זה הגיע מיקוניס לפרשת פרד האריס.
לדברי מיקוניס נודע על האריס מהשאילתא של בן אהרון ומתשובת בן-גוריון לשאילתא. הוא ניסה להציג לשופט את נוסח השאילתא כפי שפורסם בביטאון פנימי של מפ"ם. השופט החליט שלא לקבל את המסמך ונימק זאת בכך כי היה על הסנגוריה להגיש את הנוסח הרשמי של השאילתא מתוך "דברי הכנסת" ולא מתוך עלון מפלגתי פנימי. בהמשך ניסה לשוב בעדותו על פרשת שירותו בצה"ל של הקצין האמריקאי האריס. לשאלת השופט האם הוא מכיר את האריס באופן אישי השיב מיקוניס בשלילה. השופט המשיך ושאל מה מקור ידיעותיו על האריס וקשריו עם בן-גוריון ומיקוניס סירב לגלותו. השופט החליט כי מכיוון שאין אפשרות לברר את מקור הידיעות הוא לא השתכנע כי למיקוניס יש ידיעה אישית על כך ועל כן אינו יכול להעיד על עניין פרד האריס.
לאחר ששאלת פרד האריס ירדה מן הפרק המשיך מיקוניס להעיד על הפעולות החיוביות של מק"י למען המדינה ועל הנהגתו של בן-גוריון שפעל לטובת האינטרסים של ארצות הברית. כן העיד כי פעולת הקומוניסטים בימי המאורעות הייתה בתמיכה לשחרור הערבים מעול הבריטים וכי הקומוניסטים קראו דווקא לאחווה יהודית-ערבית.
ב-29 ביולי 1951 קרא השופט את פסק דינו. הוא הרשיע את הנאשמים בהוצאת דיבה, וגזר על כל אחד מהם קנס של 50 ל"י בצירוף הוצאות משפט בסך 25 ל"י, השופט ביטא בדבריו הבנה למניעיהם ומתח ביקורת על בן-גוריון. לדבריו יש להניח שהנאשמים האמינו לאמיתות הדברים שפרסמו וכן כתב: "אני מוצא שהייתה מידה מסוימת של פרובוקציה" בדברי בן-גוריון. בזאת הסתיים הפולמוס הפוליטי הכרוך בשם פרד האריס, שהתנהל לאחר שגרוניך כבר לא היה בארץ ומבלי ששמו האמִתי נחשף. פרדריק גרוניך עתיד לשוב לישראל ארבעה עשורים לאחר מכן.