ארצות הברית במלחמת העולם השנייה
זירות אירופה וצפון אפריקה > הקרב על הבליטה

ב-16 בדצמבר 1944 שיגרו הגרמנים מתקפה מסיבית לכוון מערב באזור יער הארדנים, לאורך קו החזית שהשתרע דרומה בין מונשו לבין איכטרנך, בתקווה ליצור פרצה בקווי בעלות הברית ולכבוש את אנטוורפן. בעלות הברית הגיבו באיטיות, ואפשרו לגרמנים ליצור במתקפתם "בליטה" בקו החזית שלהם. בשלבים הראשונים של המתקפה, הוצאו להורג שבויים אמריקאים מגדוד התצפית הארטילרית ה-285 (אנ') בטבח מלמדי על ידי האס אס ועל ידי הצנחנים הגרמנים (פאלשירמייגר).
כאשר התקדמו הגרמנים מערבה, הורה הגנרל אייזנהאואר לדיוויזיה המוטסת ה-101 וליחידות של דיוויזיית השריון העשירית להגיע לצומת הדרכים בעיירה בסטון כדי להתכונן למגננה. עד מהרה נותקה בסטון ונכנעה. מזג האוויר החורפי האט את הסיוע האווירי של בעלות הברית, המגינים היו בנחיתות מספרית ואספקתם הייתה דלה. כאשר הגיעה מהגרמנים דרישה לכניעה, השיב הגנרל אנתוני מקאוליף, המפקד בפועל של הדיוויזיה ה-101, "שטויות" (Nuts!"). ב-19 בדצמבר, הודיע פטון לאייזנהאואר שהוא יהיה מסוגל להחזיק את כוחותיו בבסטון לא יותר מ-48 שעות. לאחר מכן הפנה פטון את הארמייה שלו צפונה, שבאותו זמן הייתה בחזית בלוקסמבורג, כדי לפרוץ לכוון בסטון. השריונים של פטון התקדמו צפונה, וב-26 בדצמבר הם הגיעו לעיירה, ולמעשה הסירו את המצור עליה. במהלך הקרב השתתפו בו יותר חיילים אמריקאים בהשוואה לכל קרב בהיסטוריה של ארצות הברית.
ב-31 בדצמבר שיגרו הגרמנים את המתקפה הראשית האחרונה שלהם בחזית המערבית, מבצע נורדווינד באלזס ובלורן שבצפון-מזרח צרפת. כנגד הכוחות האמריקאים המוחלשים שם, עלה בידם של הגרמנים ב-21 בינואר 1945 לדחוק את האמריקאים בחזרה אל הגדה הדרומית של נהר מודר. ב-25 בינואר הגיעו תגבורות של בעלות הברית מהארדנים, המתקפה הגרמנית נבלמה, והחלה לחימה עזה שבה חוסל כיס קולמר.
המתקפה הגרמנית נתמכה באמצעות כמה מבצעי משנה. מטרתה של גרמניה במבצעים אלו הייתה לפצל את הקו של הבריטים והאמריקאים לשני חלקים, לכבוש את אנטוורפן ולהתקדם עד לכיתור ארבע הארמיות של בעלות הברית והשמדתן, וכך לאלץ את בעלות הברית בחזית המערבית לשאת ולתת על הסכם שלום לטובת מדינות הציר. מרגע שהייתה מושגת מטרה זו, היה יכול היטלר להתרכז בחזית המזרחית.
המתקפה תוכננה בסודיות רבה, תוך צמצום תשדורות האלחוט והעברת הכוחות והציוד בחסות החשיכה. המודיעין של הארמייה השלישית צפה שמתקפה רבתי של הגרמנית תתרחש, ועל פי המידע ממערכת האולטרה היה צפוי להתרחש, או עמד להתרחש, מבצע "ממשי והתקפי", אף על פי שהתאריך או המיקום המדויק של המתקפה לא היה ברור. בעלות הברית הבחינו בתנועות מטוסים מהחזית המזרחית אל הארדנים ובתנועת כוחות באמצעות רשת הרכבות, אך לא נעשה דבר עם המידע, זאת על פי דיווח מאוחר יותר שנכתב על ידי פיטר קלבוקורסי ופרנק לורנס לוקאס ממרכז פיצוח הצפנים בבלצ'לי פארק.
הגרמנים השיגו הפתעה כמעט מוחלטת בזכות שילוב של ביטחון יתר של בעלות הברית, התעסקות יתר בתוכניות ההתקפה, וסיורים אוויריים בכמות דלילה. הגרמנים תקפו בגזרה החלשה של קו ההגנה של בעלות הברית, וניצלו את היתרון של מזג האוויר המעונן בכבדות, שהחליש את העליונות האווירית של בעלות הברית. התנגדות עיקשת בכתף הצפונית של קו המתקפה סביב לרכס אלסנבורן ובדרום במצור על בסטון, חסמו את התקדמות הגרמנים לכבישי מפתח מערבה שבהם הם תלו את הצלחתם. גורמים אלו, ותנאי השטח היו לטובת המגינים, ששיבשו את לוח הזמנים של הגרמנים ואפשרו לבעלות הברית לתגבר את המקומות שסבלו מדילדול כוחות. תנאי מזג אוויר שהשתפרו, אפשרו מתקפות אוויריות נגד הכוחות וקווי האספקה הגרמנים, ובכך נחתמה מתקפת הגרמנים ככישלון. בעקבות הכישלון, נותרו יחידות מנוסות רבות של הגרמנים במצב נואש של מחסור בכוח אדם ובציוד, זאת כאשר שרידי היחידות נסוגו לקו זיגפריד.
בקרב על הבליטה השתתפו כ-610,000 חיילים אמריקאים. מספר האבדות הגיע ל-89,000 נפגעים, כולל 19,000 הרוגים. בכך היה זה הקרב העקוב ביותר מדם מכל קרבותיה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.