stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאופולד סוחה
הערות שוליים

↑  עד מלחמת העולם השנייה הייתה לבוב חלק מפולין. שטח העיר עבר לאוקראינה עם החלוקה מחדש של גבולות פולין לאחר מלחמת העולם השנייה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2018025656  VIAF: 3742152563106815560009   WorldCat (עם VIAF): 3742152563106815560009
לודוויג במברגר

| --- | --- |

 לידה:  22 ביולי 1823 מיינץ, הדוכסות הגדולה של הסן 
 פטירה:  14 במרץ 1899 (בגיל 75) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 מדינה:  הדוכסות הגדולה של הסן 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בשדרות שנהאוזר 
 השכלה:  אוניברסיטת גיסן  אוניברסיטת היידלברג  אוניברסיטת גטינגן 
 תפקיד:  חבר הרייכסטאג של האימפריה הגרמנית (9 במרץ 1871–1893)  חבר פרלמנט המכס הגרמני (פברואר 1868–1871)  holder of the procuration (1853) 
 מפלגה:  המפלגה הליברלית הלאומית, German Free-minded Party, האיחוד הליברלי, Free-minded Union 
 השקפה דתית:  יהדות 
 בן או בת זוג:  Anna Bamberger (5 במאי 1852–?) 
 
לודוויג במברגר (בגרמנית: Ludwig Bamberger;‏ 22 ביולי 1823, מיינץ – 14 במרץ 1899, ברלין) היה בנקאי, כלכלן ופוליטיקאי יהודי-גרמני.
קורות חיים

במברגר נולד בעיר מיינץ להורים יהודים. הוא למד כלכלה ומשפטים באוניברסיטת גטינגן ולקח חלק פעיל במהפכה הרפובליקנית בגרמניה (1848). במברגר היה אחד מראשי המהפכנים בעירו וערך עיתון רפובליקני, שבו פרסם מאמרי תמיכה בדמוקרטיה. ב-1849 היה מעורב במרד במדינת באדן. לאחר כישלון המרד נדונו מארגניו למוות, אולם במברגר נמלט לשווייץ.
במשך כעשור וחצי חי בגולה, קודם בלונדון ובהולנד ומ-1852 ואילך בפריז, שם עבד כבנקאי, רכש ידע נרחב בכלכלה ואף עסק מעט בפוליטיקה.
ב-1866 קיבלו מהפכני 1849 חנינה כללית, שאפשרה לבמברגר לשוב לגרמניה. הוא עשה כן ב-1867 ואף נבחר לחבר הרייכסטאג ארבע שנים לאחר מכן. ב-1869 הצטרף למפלגה הליברלית הלאומית של גרמניה. ב-1870 היה שותף להקמת הבנק דויטשה בנק, שיועד להתמחות בסחר בינלאומי, יחד עם אדלברט דלברוק ובנקאים נוספים.
למשך תקופה קצרה שימש כיועצו של אוטו פון ביסמרק, בעיקר בנוגע להקמת הבנק המרכזי של הקיסרות הגרמנית החדשה. הוא היה מעורב בחקיקה כלכלית מקיפה והיה ידוע כליברל התומך בסחר חופשי ומתנגד בתקיפות לסוציאליזם. כמו כן היה לו חלק בדבקותה של המדינה בבסיס הזהב, והתנגד תקיפות לשימוש בבסיס דו מתכתי.
כששינה ביסמרק את טעמו ופנה בעצמו לרפורמות חברתיות, קולוניאליזם ולהחלת מכסי מגן, היה במברגר בין המתנגדים למדיניותו. במשך שלוש שנים שימש כיועצו של הקיסר (לימים) פרידריך השלישי. ב-1892 פרש מהחיים הפוליטיים וב-1899 נפטר בברלין.
במברגר והיהדות

במברגר, שכונה "היהודי האדום", היה בן למשפחה יהודית מתבוללת. ב-1880 פרסם מאמר בשם "יהדות וגרמניות" (Deutschtum und Judentum), בו השיב על המאמרים האנטישמיים שפרסם היינריך טרייצ'קה, בהם טען כי היהודים לא השתלבו בחברה הגרמנית, ולכן עליהם לעזוב את גרמניה.
מאמריו

מלבד המאמרים בנוגע ליהדות, פרסם גם מאמרים בנושאים מדיניים וכלכליים. עיקר מאמריו המדיניים העבירו ביקורת על השלטונות בגרמניה (בעיקר על משטר ביסמרק שלאחר השינוי). מאמריו הכלכליים עסקו בעיקר בכלכלה מדינית כללית ובסוגיות מטבע. כל מאמריו אוגדו לחמישה ספרים בשנים 1894–1898.
לקריאה נוספת

עמוס אילון - רקוויאם גרמני - יהודים בגרמניה לפני היטלר, 1743-1933 (תרגם מאנגלית: דני אורבך), הוצאת דביר, 2004.
ליאון אוגוסטין לרמיט

| --- | --- |

 לידה:  31 ביולי 1844 מונט-סן-פר, צרפת 
 פטירה:  28 ביולי 1925 (בגיל 80) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  מונט-סן-פר 
 השכלה:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות הקישוט  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד (1910)  מפקד במסדר לאופולד 
 
ליאון אוגוסטין לרמיט (בצרפתית: Léon Augustin Lhermitte;‏ 31 ביולי 1844, פיקרדי – 28 ביולי 1925, פריז) היה צייר צרפתי, חבר באקדמיה לאמנויות היפות. הוא היה אביו של ז'אק ז'אן לרמיט.
ביוגרפיה

ליאון אוגוסטין לרמיט נולד למשפחת מורה. כאשר אביו ראה את כישרון של בנו לציור הוא תמך בפיתוחו ושלח אותו לבית הספר בפריז. בהמשך הוא למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.
את ההצלחה הראשונה של הצייר הייתה בשנת 1864 כאשר הוא הציג את יצירותו בתערוכה בפריז. בהמשך הוא קיבל מספר פרסים לרבות גרן-פרי בתערוכה עולמית בשנת 1889. בשנת 1884 הוא התקבל ללגיון הכבוד.
עבודות של לרמיט מתאפיינות בייצוג חיי יום יום של פשוטי העם. בתחילת הקריירה הוא צייר בעיקר בצבעי שמן. בהמשך הוא העדיף פסטל, תצריב וגם ציורי פחם. לרמיט הכין ציורים דקורטיביים לבנייני אוניברסיטת פריז.
עבודות של לרמיט מוצגות במוזיאון ד'אורסה, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, מוזיאון ואן גוך, המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית ומוזיאונים נוספים.
עבודות

תהלוכה בפלומונה, 1879
אוספי דגנים, 1887
נמל גרנוויל
קלוד ברנר עם תלמידיו
לב סירקין

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1929 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  1 באוקטובר 2012 (בגיל 83) ירושלים 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית סטרוגנוב לאמנות שימושית ותעשייתית במוסקבה 
 תחום יצירה:  פסיפס, פרסקו, ויטראז', פיסול, ציור, רישום 
 הושפע על ידי:  תנ"ך, היסטוריה של עם ישראל 
 
האמן לב סירקין בסטודיו שלו, 1985
לב סירקין (ברוסית: Сыркин Лев Зиновьевич‏; 24 באוגוסט 1929 – 1 באוקטובר 2012) היה אמן ישראלי-רוסי - צייר, אמן-פסיפסים ופסל. סירקין יצר מעל 70 יצירות-קיר גדולות-ממדים בברית המועצות, ישראל, אירופה וארצות הברית.
ביוגרפיה

לב סירקין נולד בעיר מוסקבה ב־1929. בשנים 1948–1955 הוא למד באקדמיה הלאומית סטרוגנוב (Moscow State Stroganov Academy of Industrial and Applied Arts) לאמנות שימושית ותעשייתית. במשך כעשרים שנה יצר מעל 50 יצירות-קיר בממדים גדולים.
ב-1972, בגיל 43, עלה סירקין ממוסקבה לישראל עם אשתו לריסה ושלושת ילדיהם: אוה, סטלה ודני (לימים יוצר קולנוע ובמאי מצליח). הוא עזב את מוסקבה בשיא הקריירה שלו כאמן מפורסם ומבוסס היטב, מותיר מאחוריו יצירות חשובות רבות. סירקין התגורר עם משפחתו בירושלים והמשיך ליצור עבודות בתחומו (יצירות פרסקו, פסיפס, פיסול, ויטראז', רישום ציור ועוד).
כל יצירת קיר שביצע זכתה לתהודה ציבורית. סירקין עבד עם מיטב האדריכלים בישראל, בהם דוד רזניק, אריה אלחנני, מרדכי בן-חורין, שמואל מסטצ'קין ורבים אחרים. האדריכלים עמם שיתף פעולה הביעו הערכה רבה לסירקין ופועלו בתחום האמנות והתרבות בישראל, ויצירותיו זכו להכרה ותהילה עולמית. סירקין נפטר בירושלים בשנת 2012.
"הנרטיב של סירקין תפור בדיוק לפי מידות הקיר עליו הוא בוחר לעבוד, כשהוא מתחשב בחלל ובתקשורת שבין הצופה ליצירה... היצירות מעניקות לצופים בהן רגישות חדשה וגבוהה לצבע ולמורכבות צורנית. עושר זה של תחושות הולך ומתגבר עם כל צפייה חדשה ביצירותיו". (ג'רלד נורדלנד - מבקר אמנות ומנהל מוזיאונים לאמנות בארצות הברית)
פרסים ואותות

משנת 1980 חבר ב- ACCADEMIA ITALIA DELLE ARTI E DEL LAVORO..
בשנת 1995 נבחר לאיש השנה הבינלאומי בתחום ציורי הקיר (קיימברידג', אנגליה). זכה במדליות זהב באיטליה ובארצות הברית ובפרסים בינלאומיים רבים.
בשנת 1996 זכה בפרס היוקרתי מטעם קרן גוזיק, ארצות הברית על "הישגים יוצאי דופן באמנות ".
בשנת 2005 פרס מפעל חיים ע”ש מרדכי איש-שלום
גלריית תמונות

"קשת בענן",
פסיפס בבניין בזק, ירושלים
1973-74‏ (5X15 מ')
פסיפס לזכר מחלקת הל"ה
בית-ספר נווה עציון, ירושלים,
1974‏ (2.5X4.5 מ')
"שאלו שלום ירושלים"
פסיפס בביה"כ אהל יעקב, ר"ג,
1976‏ (12X8 מ')
"ים החיים",
פסיפס במכללת יבנה
1977-78‏ (2.5X21 מ')
"מאורות האש",
פסיפס בי"ס תל גיבורים, חולון
1979‏ (3X6 מ')
"ציפור השחר",
פסיפס בבתי-זיקוק, אשדוד
 1982‏ (2.6X9.5 מ')
"יום ולילה" (פסיפס),
בניין גוזיק, אונ' בן-גוריון
 1986‏ (2.4X1.22) מ'
"זבולון"
פסיפס מתנ"ס בית היימן, עכו
 1978‏ (5X11 מ')
"מלחמה ושלום",
פסיפס בפק' לרפואה, הטכניון
2002‏ (9.6X4.2 מ')
"תהילה",
תבליט יד לבנים, ירושלים
 1983‏ (2.35X5.45 מ')
"נצח",
תבליט יד לבנים, ירושלים
 1983‏ (2.35X4.20 מ')
"אש"
קיר האש, מפעלי ים המלח, סדום
1979-1981‏ (24X3.5 מ')
"מים"
קיר המים, מפעלי ים המלח, סדום
1979-1981‏ (20X3.5 מ')
"יום ולילה בגן עדן"
מפעלי ים המלח, סדום
1978-1984‏ (8.6 X 2.5 מ')
"מאבק בין חיים ומוות",
פסיפס בפק' לרפואה, הטכניון
2002 (2.5 מ"ר)
לקריאה נוספת

ספר-מונוגרפיה על יצירתו של לב סירקין, 1998, הוצאת פריזמה, ירושלים. כתבו בו ג'רלד נורלדנד, מבקר אמנות נודע, ניהל מספר מוזיאונים חשובים לאמנות בארצות הברית, חיבר מספר ספרים על תולדות האמנות, ודר' אדוארד קפיטייקין, מבקר אמנות נודע, פרסם מאמרים רבים על תרבות ואמנות, ערך תוכניות על תרבות ואמנות ברדיו הישראלי בשנות ה-90–1970.
ב-2007 ביים הבמאי דניאל סירקין יחד עם עדו בהט את הסרט התיעודי "חלום של אידיוט" על אביו האמן לב סירקין, והעבודות שהוא הקים במרחב הציבורי בישראל (בהן פסיפס "הקשת בענן" בדרך חברון בירושלים), ולפני כן בברית המועצות, תוך שהוא מנסה לעזור לו להגשים את חלומו לבנות פסיפס ענק של יונת שלום בלב ירושלים, ומתעד את הניסיון.
Encyclopedia of Russian Jewry, Moscow, 1994
Electronic Jewish Encyclopedia in Russian, 1996
Shorter Jewish Encyclopedia in Russian, Magnes Press, Hebrew University, Jerusalem, 2005
The Mosaic Muse, Mosaic Artists in Israel, Kor'im Publishers, Israel, 2011
Modern Israeli Fine Arts with Russian Roots, Galina Podolskaya, Israel, 2012
הפסיפסים הגדולים ביותר בישראל: שלושה קירות פסיפס "מים", "אש", "יום ולילה בגן עדן", מפעלי ים המלח, סדום, 1978-1984, "קיר המים", 1979-1981, 20X3.5 מ', "קיר האש", 1979-1981, 24X3.5 מ', "יום ולילה בגן עדן", 1978-1984, 8.6X2.5 מ'
ליאון איסרליס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1881 בוגוסלב, אוקראינה 
 פטירה:  14 במרץ 1966 (בגיל 85 בערך) 
 ענף מדעי:  סטטיסטיקה 
 מקום מגורים:  האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  יוניברסיטי קולג' לונדון  כרייסט'ס קולג' 
 מנחה לדוקטורט:  קרל פירסון 
 פרסים והוקרה:  מדליית גיא מכסף (1939) 
 
ליאון איסרליס (באנגלית: Leon Isserlis; יוני 1881 – 14 במרץ 1966) היה סטטיסטיקאי בריטי יליד רוסיה, הידוע בעבודתו על ההתפלגות המדויקת של מומנטי המדגם, כולל משפט איסרליס (אנ'). הוא גם הביא לידיעת הסטטיסטיקאים הבריטים את עבודתם של מתמטיקאים וסטטיסטיקאים רוסים, כולל צ'בישב וצ'ופרוב.
ביוגרפיה

איסרליס, צאצא של רבי משה איסרליש (הרמ"א), נולד בבוהוסלב (אנ') שליד קייב ביוני 1881. בגיל עשר עבר לבריטניה עם אמו האלמנה, אח בכור ושתי אחיות. למד בבית הספר של עיריית לונדון וזכה במלגה פתוחה ללימודי מתמטיקה בכריסט'ס קולג' בקיימברידג'. עם צאתו מקיימברידג' בשנת 1904 מונה לראש מחלקת מתמטיקה במכון הטכני העירוני וסטהאם. הוא גם נרשם כסטודנט למחקר ביוניברסיטי קולג' לונדון, שם למד בתקופת קרל פירסון, וקיבל תואר דוקטור בשנת 1916. במרץ 1920 עבר להיות סטטיסטיקאי בלשכת הספנות ונשאר שם עד לפרישתו בשנת 1942, אז תפס את תפקידו כסטטיסטיקאי מוריס קנדל.
הערות שוליים

↑  Isserlis Review of R. A. Fisher's Statistical Methods for Research Workers, www.economics.soton.ac.uk
ערך זה הוא קצרמרבנושא סטטיסטיקה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לב מלאכותי

הלב המלאכותי (TAH) הוא מכשיר המחליף את שני החדרים התחתונים של הלב. חדרים אלה נקראים "חדרי החדר" (VEN-trih-kuls). ניתן להפיק תועלת מהלב המלאכותי אם שני החדרים לא עובדים בשל אי ספיקת לב.
היסטוריה

בדצמבר 1982, לאחר עשרות שנים של מחקר, רופאים באוניברסיטת יוטה בארצות הברית השתילו לב מלאכותי קבוע לרופא השיניים בארני קלארק. פעולה זו בישרה עידן חדש בתרגול הרפואה הקרדיווסקולרית. עם זאת, לאירועים כאלה יש השלכות מרחיקות לכת מעבר לתחום הרפואה הקלינית. כתוצאה מהשתלת לב מלאכותי, התעוררו שאלות אתיות כגון הגדרת מוות, התייחסות לטיפול רפואי כזכות, והחלטה של מי לקבל טיפול נדיר.
הלב המלאכותי הראשון

הלב המלאכותי הראשון שפעל על בן אדם היה Dodrill-GMR שנבנה בסיוע התנדבותי של מהנדסים ממעבדות המחקר של ג'נרל מוטורס. הוא היה עשוי מנירוסטה, מזכוכית ומגומי ומידותיו היו 10*12*17. לב זה הפעיל לחץ אוויר ומשאבות ואקום כדי להזרים דם מהתאים דרך גוף המטופל בזמן ניתוח לב פתוח. הלב המלאכותי מומן בחלקו על ידי איגוד הלב האמריקני. ה-Dodrill-GMR הופעל לראשונה ב-2 ביולי 1952, בבית חולים במישיגן, על הנרי אופיטק, שהיה אז בן 41, במשך 50 דקות, בזמן שהרופאים, פורסט דואי דודריל ומת'יו דודלי פתחו את העלייה השמאלית של המטופל וניסו לתקן את השסתום המיטרלי. לדברי דודריל, זו הייתה הפעם הראשונה שהמנותח שרד בעזרת לב מלאכותי, אשר הצליח לגרום לתפקוד מלא של מערכת הדם בזמן שהלב היה פתוח.
ההשתלה הקלינית הראשונה והתפתחות המוצר

ההשתלה הראשונה של לב מלאכותי נוסתה על ידי ד"ר ווילם קולף על כלב בשנת 1957. לב זה החזיק מעמד לאחר ההשתלה כ- 90 דקות. שיפורים ושינויים רבים נעשו מאז השתלת הלב הראשונה. המוצר הסופי מוכר בשם "ג'רביק-7", הלב המלאכותי הראשון לבני אדם אשר הומצא ונרשם פטנט בשנות החמישים. הלב המלאכותי אפשר לחוקרים באוניברסיטת "יוטה" בארצות הברית לרפואה להתגבר על בעיות שנאלצו להתמודד איתן בדגמים מוקדמים. בחלוף השנים זמן ההישרדות הממוצע של לב מלאכותי בבעלי חיים השתפר מימים ספורים למספר חודשים. בעלי חיים אחדים הצליחו לחיות ,9 חודשים עם הלב המלאכותי. הלב המלאכותי הראשון שהושתל בגופו של אדם פותח על ידי דומינגו ליוטה והושתל על ידי המנתח דנטון קולי בארבעה באפריל 1969 ב"מכון הלב של טקסס" ביוסטון. המטופל, הסקל קארפ, חי במשך 64 שעות עם הלב המלאכותי, שהזרים דם מחומצן בגופו, וזאת עד שלב אמיתי של תורם יכול היה להיות זמין להשתלה. למרות זאת קארפ לא שרד ונפטר לאחר קבלת הלב האנושי. אנשים רבים ביקרו את הניתוח של קארפ וטענו כי הייתה זו פעולה לא מוסרית מכיוון שלא היה פיקוח רשמית על התהליך מטעם החברה הרפואית. אך הניתוח הציג את החיוניות של לבבות מלאכותיים כתחליף זמני עד לביצוע ההשתלה, ובזמן זה אחראי לספק לחולה תחליף זמני לפעילות הלב.
היישום הקליני הראשון של משאבה בתוך בית החזה

השימוש הקליני הראשון בלב מלאכותי המיועד להשתלה קבועה התרחש בשנת 1982 ב"אוניברסיטת יוטה" שבבסולט לייק סיטי שבארצות הברית. במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 שינה רוברט ג'רביק מספר דברים במשאבה כדי שגודלה יהיה צורת ביצית שתתאים לחזה האדם, המורכבת מקבוצת חומרים הבנויים ממולקולות הנקראים פולימרים. פוליאוריתן, פולימר נפוץ המורכב משרשרות של יחידות אורגניות, שפותחו על ידי המהנדס הביו-רפואי דונלד לימן, ושיטת ייצור שהפחיתה את סבירות היווצרותם של קרישי דם. רופא השיניים בדימוס בן ה -61 היה בשלב מתקדם של קרדיומיופתיה, החלשה מתמשכת של שריר הלב, כאשר הוא היה למושתל הראשון של לב מלאכותי קבוע ב-2 בדצמבר 1982.
מצב השתלות הלב כיום

כמדי שנה במשך 25 השנים האחרונות נערכות 2,500-2,000 השתלות לב בארצות הברית. כיום 100,000-80,000 אנשים הזקוקים להשתלה, משאבות אלה אכן מילאו את הפער. כיום רמת ההישרדות לאחר השתלת לב גבוהה יותר מבעבר.
ראו גם

משאבת לב מלאכותי LVAD
לב מלאכותי - הג'רביק 7
ליאודולף, דוכס שוואביה

ליאודולף, דוכס שוואביה (בגרמנית: Liudolf von Schwaben; ‏930–6 בספטמבר 957), היה דוכס שוואביה בין השנים 950–954, ונודע בשל מרידתו באביו אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה

ליאודולף נולד בשנת 930, לאוטו מסקסוניה, ולאדית מווסקס, בתם של אדוארד הזקן, מלך אנגליה ואלפלאיד. בשנת 936 מת סבו היינריך הראשון, מלך גרמניה, ואביו עלה לשלטון במקומו.
בשנת 949 מת חותנו הרמן הראשון, דוכס שוואביה ללא בנים, ומשום כך מסר לו אביו אוטו הראשון, מלך גרמניה את דוכסות שוואביה. לאחר מסעו של אביו לאיטליה וחתונתו עם אדלייד מבורגונדי, חשש ליאודולף למעמדו כיורש העצר, ומשום כך חבר לקונרד האדום ומרד באביו. בשנת 954 מוגר המרד, וליאודולף הודח על ידי אביו מנחלותיו, ודוכסות שוואביה נמסרה לבורכארד השלישי, דוכס שוואביה.
בשנת 957 פלש ליאודולף לאיטליה והכניע ערים רבות, אולם ב-6 בספטמבר אותה שנה מת במפתיע מקדחת.
משפחתו

בשנת 939 התחתן ליאודולף עם אידה משוואביה, בתו של הרמן הראשון, דוכס שוואביה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
מתילדה, אם המנזר באסן (949–1011)
אוטו הראשון, דוכס שוואביה ובוואריה (954–982)
ליאון באקסט

| --- | --- |

 לידה:  27 בינואר 1866 (יוליאני) הורדנה (גרודנו),  רוסיה הלבנה, (כיום בלארוס), האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 בדצמבר 1924 (בגיל 58) רואי מלמזון, סן ואואז, הרפובליקה הצרפתית השלישית 
 שם לידה:  לייב-חיים רוזנברג  Лейб-Ха́им Изра́илевич Розенберг
 מקום קבורה:  בית הקברות בטיניול 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 הושפע על ידי:  ז'אן-לאון ז'רום 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד 
 צאצאים:  André Bakst 
 
ליאון באקסט, דיוקן עצמי
ליאון באקסט מאת אמדאו מודיליאני בגלריה הלאומית לאמנות (וושינגטון)
ליאון בַּאקְסְט (ברוסית: Лев Самойлович Бакст;‏ 10 במאי 1866, הורדנה, האימפריה הרוסית – 27 בדצמבר 1924, פריז) היה צייר, תפאורן ומעצב תלבושות יהודי של להקת הבלט הרוסי של סרגיי דיאגילב, ערך את כתב העת "עולם האמנות" בסנקט פטרבורג יחד עם אלכסנדר בנואה, ודיאגילב. מבין תלמידיו מארק שאגאל.
קורות חיים

נולד בהורדנה כלייב רוזנברג (ברוסית: לב סמואילוביץ' רוזנברג; Лев Само́йлович Ро́зенберг); בהמשך שינה שם משפחתו ל"באקסט", קיצור שם נעוריה של אמו ("באקסטר"). בעת ילדותו היגרה משפחתו לסנקט פטרבורג. בגיל שש עשרה החל את לימודיו באקדמיה לאמנויות של סנקט פטרבורג, משם פרש לאחר שנתיים והתפרנס מאיורי ספרים וציור דיוקנאות. מפגש עם הצייר אלברט בנואה, אחיו של אלכסנדר אצלו למד ציור בצבעי מים, הוביל להצטרפותו לחוג "הפיקוויקים החדשים" אשר התנגד לאקדמיזם הצר ששלט אז באמנות הרוסית, בין הבולטים בקבוצה: אלכסנדר בנואה ודיאגילב. בנעוריו התנצר, אך בהמשך חזר ליהדות.
נסיעותיו לצרפת אלג'יר ותוניס מצאו ביטוי בעבודותיו המאוחרות יותר שהצטיינו בצבעים חזקים ומנוגדים. ביקור ביוון ובכרתים איפשר לו להתרשם באופן בלתי אמצעי מן האמנות הקלאסית.
ב-1907 התמנה למורה בבית הספר לאמנות של ליזאבטה זבאנצבה שם לימד את מארק שאגאל במשך שנתיים את אמנות הצבע, לאחר ארבע שנים בהוראה פרש באקסט מתפקידו ועבר להתגורר דרך קבע בפריז.
עבודותיו לבמה: שחרזאדה, "שלומית", "תמר", "הנסיך איגור", "הסילפידות", "קלאופטרה", "המשתה", "הביתן של ארמיד", מנוחת אחר הצהריים של פאון, "נרקיס", "דפניס וכלואה" (עיצוב כללי של הבלט), "פדרה", "האל הכחול", "יהודית", "הקרנאבל",רוח הורד, "היפהיפיה הנמה", ציפור האש.
דמותו מופיעה בסרט "ניז'ינסקי" (1980).
גלריה

ציפור האש
קלאופטרה השביעית עבור אידה רובינשטיין
נרקיס
מנחת אחר הצהריים של פאון
לה באיידר
פילגרים
הסולטאן
לקריאה נוספת

"בימת הקסמים של ליאון באקסט - עיצובים לתיאטרון ועבודות אחרות" בהוצאת מוזיאון ישראל
בקשט, ליאון. בתוך: דב ליפץ, נתן גורן ואחרים (עורכים), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 124–125 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1322–1323).
ליהוא הכהן

| --- | --- |

ליהוא הכהן, 2015
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד טייסת 120   מפקד טייסת 103   מפקד בסיס שדה דב   מפקד בסיס נבטים
 תפקידים אזרחיים
 סמנכ"ל מבצעי אוויר בחברת אל על
 
ליהוא הכהן (נולד ב-28 בספטמבר 1968) הוא טייס וקצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון שירת כמפקד בסיס נבטים.
ביוגרפיה

הכהן התגייס לצה"ל בינואר 1987 וסיים קורס טיס ב-1990. שירת כטייס תובלה בחיל האוויר. בשנים 2003–2006 פיקד על טייסת 120, בשנים 2006–2008 פיקד על טייסת 103. ב-2010 מונה למפקד כנף 15 (בסיס שדה דב). במאי 2013 מונה למפקד בסיס נבטים ושירת בתפקיד עד ספטמבר 2016.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל חברת Galooli Power בתחום האנרגיה. ביוני 2020 מונה לסמנכ"ל מבצעי אוויר בחברת אל על. ביוני 2022 מונה למשנה למנכ"ל חברת GES.
ב-1999 סיים תואר ראשון במשפטים וניהול מהמרכז הבינתחומי וב-2010 תואר שני באסטרטגיה מאוניברסיטת המדינה של אלבמה.
הערות שוליים

↑  ורד תללה, ‏25 שנים עם כנפיים, באתר חיל האוויר הישראלי, 21 באוקטובר 2015
↑  נעה כפרי, ‏רחוב יעל רום, באתר חיל האוויר הישראלי, 27 במאי 2008
↑  איתי איתמר, ‏פעם ספורטאי, תמיד ספורטאי, באתר חיל האוויר הישראלי, 1 בנובמבר 2010
↑  חילופי תפקידים בנבטים, אתר IsraelDefense
↑  הדס לבב, ‏"החיל נתן לי ביטחון ואהבה", באתר חיל האוויר הישראלי, 10 בינואר 2017
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ליה שוברט

ליה שוברט (1926 - 6 בינואר 2000) הייתה רקדנית, מורה לבלט וכוריאוגרפית ישראלית.
חייה > ילדות ונעורים

ליה שוברט נולדה בווינה למשפחה יהודית. בשנת 1930 הביאה התגברות האנטישמיות באוסטריה להגירת משפחתה לזאגרב, יוגוסלביה, שם החלה ללמוד בלט אצל מרגרטה פורמן. כעבור 8 שנים עברה המשפחה לפריז, שם למדה ליה בקוננסרבטוריון הלאומי למוזיקה אצל סולנז' שוורץ ואחרים. לצד הבלט למדה את תולדות המחול, מימיקה, משחק, מחול מודרני וריקוד אופי.
בשנות מלחמת העולם השנייה והשואה, הצליחה שוברט להסתתר, אך הייתה היחידה ממשפחתה שניצלה. במהלך המלחמה הגיעה למרסיי, שם התקבלה בעזרת מסמכים מזויפים לעבודה בלהקת הבלט של האופרה. הגסטאפו עלה על עקבותיה, ובקושי הצליחה להימלט באמצע ההצגה ולהגיע למקום מסתור. אחרי המלחמה עסקה שוברט בשיקום ילדים ניצולי מחנות ההשמדה, וכן חידשה את לימודי הבלט, רקדה במספר להקות בלט צרפתיות והייתה סולנית ועוזרתו של ליאוניד מאסין בתיאטרון של פריז. בתקופה זו החליטה לוותר על קריירת הריקוד ולהתמקד בהוראת בלט ובכוריאוגרפיה.
חייה > קריירת הוראה

בשנת 1950 החלה לעבור בתיאטרון של מלמו, שוודיה כמרה לבלט וכרקדנית סולנית בלהקה, ואף הקימה להקת סדנה. בשנת 1953 עברה לסטוקהולם, הקימה סטודיו פרטי, שהיה בשנת 1957 לאקדמיה לבלט בניהולה. האקדמיה עמדה בקשר עם האוניברסיטה העממית של סטוקהולם. כמו כן הקימה שוברט את תיאטרון המחול של סטוקהולם, שיצא למסעות הופעות ברחבי סקנדינביה. באקדמיה למדו רקדנים וכוריאוגרפים ידועי-שם, וליה שוברט הוכרה כמחדשת גישה בחינוך למחול ונודעה בפתיחותה לזרמים שונים, כדוגמת הג'אז. נוסף לניהולה את האקדמיה, שימשה שוברט כמורה אורחת במזרח ברלין, באופרה של אוסלו, בקלן, גרמניה ובברן, שווייץ.
בשנת 1968 עלתה לישראל, השתקעה בעין הוד והקימה עם קאי לוטמן בית ספר למחול ולהקת בלט בחיפה. תלמידים רבים, מהם חובבים ומהם רקדנים מקצועיים, נרשמו ללימודים בבית ספרה, הודות לגישה המקצועית, למגוון סגנונות הריקוד ולמורים בעלי השם, ששוברט הזמינה מרחבי העולם, הודות לקשריה המקצועיים.
משנת 1974 התמקדו שוברט ולוטמן בבלט הקלאסי והקימו את להקת "בלט פיקולו חיפה" בתמיכת משרד התרבות, משרד החינוך ועיריית חיפה. רקדנים צעירים, בוגרי בית הספר, הופיעו בלהקה זו בחיפה, בתל אביב ובירושלים ובמספר תוכניות טלוויזיה. ליה שוברט יצרה מספר ריקודים ללהקה, בהם "סינדרלה" (1974), "קופליה" (1975) ו"אגדת הדוכיפת" (1976)
בשנת 1974, לאחר שצמח ובגר דור של רקדנים קלאסיים בבית הספר שלהם, החליטו שוברט ולוטמן להתמקד בסוגת הבלט והקימו את בלט פיקולו חיפה, שנתמכה על ידי משרד התרבות, משרד החינוך ועיריית חיפה. הלהקה נתנה הזדמנות להתנסות בימתית לרקדנים צעירים בוגרי בית הספר, וטיפחה את אישיותם האמנותית. הלהקה הופיעה בחיפה, תל אביב וירושלים ובמספר תוכניות לטלוויזיה. בין הריקודים שיצרה שוברט ללהקה: סינדרלה (1974), קופליה (1975), ואגדת הדוכיפת (1976).
חיפה הייתה למרכז מחול חשוב, שמשך אליו מורים מישראל ומחוצה לה, בהם לינדה הודס, לימים מנהלת להקת מרתה גרהם, ג'ין היל סאגאן, כוריאוגרף, רינה גלוק ועוד. בין בוגרי בית הספר רקדנים נודעים, בהם איריס גיל-להד, שרקדה בבלט הישראלי ובלהקת בת-שבע והייתה מנהלת אנסמבל בת-שבע, איריס בירנבאום ויעל פנקס, שרקדו בבלט הישראלי ורות אשל.
עם הזמן נתקלה הלהקה בקשים כלכליים, שהכבידו על ניהולה. בשנת 1976 פרש לוטמן ועבר לניהול אמנותי של להקת בת-שבע ושנתיים אחריו עזבה גם שוברט את חיפה את ישראל וחזרה לשוודיה עם בעלה, הצייר יאן ואן דן בורגן. הם השתקעו בגטבורג, שם ניהלה שוברט אקדמיה למחול בתמיכה ממשלתית.
ליה שוברט נפטרה בגטבורג ממחלת ריאות קשה, ב-16 בינואר 2000.
לושין

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים האדריאטי 
 קואורדינטות:  44°35′N 14°24′E﻿ / ﻿44.583°N 14.400°E﻿ / 44.583; 14.400
 ארכיפלג:  Cres-Lošinj
 שטח:  74.36 קילומטר רבוע
 אורך:  33 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  קרואטיה 
 אוכלוסייה:  9,587
 אזור זמן:  UTC+1
  (למפת קרואטיה מוגדלת) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי לושין(למפת קרואטיה רגילה) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי לושין
 
לושין (באיטלקית: Lussino; בוונטית: Lusin ולפני כן Osero; ביוונית עתיקה: Ἄψορρος; בלטינית: Apsorrus) הוא אי קרואטי בצפון הים האדריאטי, במפרץ קוורנר. הוא נמצא דרומה לעיר רייקה ומהווה חלק ממחוז פרימוריה-גורה. באי יש שש עיירות.
כביש פנימי עובר לאורכו של האי, וממנו ואליו ניתן להגיע במעבורת דרך האי צרס. באי נמצא שדה התעופה לושין.
גאוגרפיה

לושין הוא חלק מארכיפלג צרס-לושין. הארכיפלג כולל את שני האיים הגדולים צרס ולושין, כמה איים קטנים מיושבים ומספר איים קטנים בלתי מיושבים. צרס הוא הגדול ביותר בשטחו, ואחריו לושין. צרס ולושין מחוברים באמצעות גשר קטן בעיירה אוסור שעל הצרס. הנקודה הגבוהה ביותר הם ההרים טלברין (נקראים גם Osoršćica) שגובהו 588 מטרים (1,929 רגל) ובנט ניקולה (נקרא גם Sv. Mikul) שגובהו 557 מטרים (1,827 רגל). האי מורכב בעיקר מאבן גיר וסלעי דולומיט. ישנם מרבצי חול בחלקו המערבי של חצי האי קורילה.
לושין הוא האי ה-11 בגודלו באזור הים האדריאטי, אורכו 33 קילומטרים (21 מיל), כשהרוחב משתנה מ 4.75 קילומטרים (2.95 מיל) בצפון ובאמצע האי, עד 0.25 קילומטרים (0.16 מיל) ליד העיירה מאלי לושין. קו החוף הכולל של האי הוא 112.7 קילומטרים (70.0 מיל).
בסביבות 2600 שעות שמש בשנה הופכות את האי ליעד תיירותי פופולרי בחודשי הקיץ, במיוחד עבור מבקרים סלובניים, גרמנים ואיטלקים מקרבת מקום. הלחות הממוצעת היא 70% והטמפרטורות הממוצעות הן 24 מעלות בקיץ ו-7 מעלות במהלך החורף.
באי יש אקלים מתון וצמחייה ירוקת עד (כמו הדס, אלון ודפנה). עם זאת, כמו במקומות אחרים בים האדריאטי, לושין מתאפיין בהרבה רוחות.