התנועה לחיים עצמאיים
פילוסופיה

לאורך ההיסטוריה אנשים עם מוגבלות היו קיימים באחוזים גבוהים בכל קהילות העולם. התגובות החברתיות למגבלות היו שונות ממקום למקום והושפעו מגורמים היסטוריים, תרבותיים וגאוגרפיים. לפני המאה ה-18 מוגבלויות היו מוסברות לרוב על ידי הדת או המסורת, מיתוסים ואגדות. במאה העשרים הייתה מקובלת לרוב התפיסה של המודל הרפואי הגורסת כי מוגבלות היא בעיה רפואית של הפרט, טרגדיה אישית עם השלכות שליליות על מצבו הכלכלי והחברתי, משפחתו והחברה כולה. לפי מודל זה, נכות מוגדרת כמצב לא תקין, היוצא דופן מתוך החברה הבריאה. המוגבלות נתפסת כגורם לבעיה ולפיכך יש להשמידה או לרפאה. אך בשל העובדה שלרוב לא ניתן לרפא את הלקות, אנשים אלו נקראים מוגבלים ונתפסים כלא שלמים, לא נורמליים ושאינם מסוגלים להשתתף ולתרום לחיי היום יום בחברה. הם נזקקים לתמיכה של אחיות, רופאים, מטפלים ועובדים סוציאליים. התוצאה של גישה זו היא שנגזר על אנשים עם מוגבלויות לפתח תלות גוברת בזולת.
התנועה לחיים עצמאיים ביקשה לערער על תפיסה זו. התנועה טוענת שדעות קדומות והתפיסה הרפואית השלטת לגבי מוגבלויות תורמים להתהוות היחס השלילי לאנשים עם מוגבלות, אשר מוצגים כאנשים חולים, פגומים, סוטים, מושאים להתערבות מקצועית שמהווים עול על עצמם, משפחתם ועל החברה ותלויים בתמיכתם של אחרים. הם ביקרו את המודל הרפואי על כך שהוא מתמקד במצב הביולוגי או הפיזי שעמו הפרט נדרש להתמודד ומתעלם לחלוטין מהשפעות הסביבה והחברה. עוד טוענים חברי התנועה כנגד המודל הרפואי שמתייחס למצבים ולא לאנשים. המודל מתייחס לאדם כפסיבי, שאינו יכול להשפיע על מצבו, כמי שמצריך תיקון והרופא הוא היחיד שיכול לתקן ולספק מזור. התנועה לחיים עצמאיים טוענת שלתפיסה הרפואית השלכות משמעותיות על חייהם של אנשים עם מוגבלויות בכל הנוגע להזדמנויות להקים משפחות משל עצמם, להשתלב בחינוך ותעסוקה . אימוץ המודל הרפואי לאורך השנים גרם לכך שאנשים עם מוגבלויות מהווים חלק גדול מהעניים בכל מדינה.
לפיכך אימצה התנועה לחיים עצמאיים את המודל החברתי. המודל החברתי מהווה פרשנות סוציו-פוליטית חדשה. פרשנות אשר תמכה בדרישות הפוליטיות של קבוצות שונות של אנשים עם מוגבלויות שפעלו ברחבי העולם אל מול המודל הרפואי הנהוג. התנועה לא מתייחסת באופן שונה למוגבלויות שונות ולאבחנות רפואיות, אלא מדגישה את העובדה שכל האנשים עם מוגבלות מאוחדים סביב חוויית האפליה בשל מוגבלות. המודל מתייחס למוגבלות כמושפעת מיחסי גומלין בין האדם לסביבתו: אנשים עם לקות מוגבלים בשל כישלון החברה לספק את צורכיהם האישיים והקולקטיביים ולשלבם בזרם המרכזי הכלכלי והתרבותי. המודל מדגיש את החסמים הכלכליים, הסביבתיים והתרבותיים המוצבים בפני אנשים עם מוגבלות. אלו כוללים חוסר נגישות לחינוך, מידע ומערכות תקשורת, חסמים בסביבת עבודה, סיפוק עזרים שאינם מתאימים להם, אפליה, חוסר נגישות לתחבורה, דיור, מבני ציבור והפחתה מערכם על ידי שימוש בדימויים שליליים במדיה ליצגם.
התומכים במודל מבקשים להביא לשינוי פוליטי, תפיסתי וחברתי בהתייחסות כלפי אנשים עם מוגבלויות. הם גורסים כי בעוד שלקות פיזית, חושית, אינטלקטואלית או פסיכולוגית, יכולה לגרום לפרט מגבלות תפקודיות, אין זה חייב לגרור אחריו מצב של נכות. מצב של נכות יגרם כאשר הסביבה כושלת בהתאמתה לצרכים של אותם אנשים. לדידם, החברה היא זו אשר הופכת את האדם למוגבל בשל הניסיון "לתקן" את היחיד, המתמודד עם נכות כלשהי, ולהתאימו לסביבה ולחברה. תגובת החברה היא שגורמת לאפליה דעות קדומות ולמעשה יוצרת הדרה חברתית של קבוצות מיעוט בחברה.
הנחת היסוד של התנועה לחיים עצמאיים היא שלאנשים עם מוגבלות ישנה המומחיות המיטבית בכל הנוגע לצרכיהם ולכן הם צריכים לקחת לידיהם את היוזמה, אישית וקבוצתית, לתכנון ולהעלאת פתרונות טובים יותר העוזרים להשתלבותם וכן הם חייבים להתארגן לקראת השגת כח פוליטי. התנועה מדגישה שאנשים עם מוגבלויות הם קודם כל אזרחים ורק לאחר מכן צרכני טיפול רפואי, שיקום ושירותים סוציאלים. לכן, כאזרחי חברה דמוקרטית, לאנשים עם מוגבלויות זכות שווה לחופש, שליטה ובחירה בחייהם וכן הזכות להגדיר את זהותם - דברים שנתפסים כמובנים מעליהם על ידי אזרחים אחרים ללא מוגבלות. לכן פעילי התנועה דורשים הסרת חסמים מוסדיים והתייחסותיים. בהתאם לכך, שירותי תמיכה כמו טכנולוגיות עזר, השלמת הכנסה או עזרה אישית הנחוצים להשגת שוויון הזדמנויות צריכים להיות מסופקים בהתאם למוגבלות האישית ותוך מתן אפשרות בחירה בין ספקי שירותים שונים.
"חיים עצמאיים אין פירושם שאנחנו רוצים לעשות הכל בעצמנו, שאיננו נזקקים למישהו, או שאנו אוהבים לחיות בבדידות. משמעות חיים עצמאיים שאנו דורשים את אותם בחירות ושליטה בחיינו שלהם זוכים אחינו הבלתי מוגבלים, שכנינו וחברנו המקבלים זאת כמובן מאליו. אנחנו רוצים לגדול במשפחתנו, ללמוד בבית ספר שבשכונתנו, לנסוע באותו אוטובוס שבו נוסעים שכננו, לעבוד במשרות שתואמות את רמת השכלתנו ואת רמת עניינו ולגדל את משפחתנו. אנחנו אכן אנשים רגילים שחולקים את אותו הצורך לחוש שייכים, מוכרים ואהובים." (דר' אדולף רצקה).
להדגיש כי המודל החברתי אינו מתעלם מהלקות ומחשיבות של קבלת טיפול רפואי. הם מבקשים לאמץ גישה הוליסטית ולהכיר בכך שלכל לקות יש היבטים פיזיים ופסיכולוגיים. טיפול רפואי מתאים נחוץ, אך אין בכך כדי להטיל צל על הצורך בשינוי חברתי רדיקלי אשר יסייע לאנשים עם מוגבלות להשתלב באופן משמעותי בזרם המרכזי של החיים בקהילה.
באנגליה אימצו את המושג integrated/ inclusive living – חיים משולבים. זאת מתוך הכרה בכך שכל בני האדם הם יצורים חברתיים התלויים זה בזה ולכן חיים עצמאיים באמת אינם אפשריים. מפרספקטיבה זו, אותן פעולות ואידאולוגיות אשר גורמות לדיכוי אנשים עם מוגבלויות, מדכאות גם קבוצות אחרות (קהילת הלהט"בים, קשישים, נשים, מיעוטים אתניים וכו') ובכך מציבות חסמים בפני יצירת דמוקרטיה ייצוגית כוללנית אמיתית.
אחת המטרות המרכזיות שממשיכה להעסיק את חברי התנועה ברחבי העולם, היא הצורך בהפחתת בפתרונות דיור מוסדיים, אשר מפרידים את האדם עם המוגבלות מחיי הקהילה, לטובת הרחבת האפשרויות לפתרונות דיור בקהילה.