stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון הכישוף
היסטוריה > הקרע ויליאמסון–גרדנר: 1953-1964

ויליאמסון החליט לחזור לאנגליה, ולקח איתו את אוסף חפצי הכישוף שלו. ב-1954 קנה גרדנר מוויליאמסון את "טחנת המכשפות", ושינה את שמה ל"מוזיאון הקסם והכישוף", ומילא אותו באוסף החפצים הפרטי. בשנות החמישים של המאה ה-20 דן גרדנר בהעברת המוזיאון שלו ללונדון עם ידידו דאז, צ'ארלס קרדל (Charles Cardell), אך החליט שלא לעשות זאת. לטענת ההיסטוריון רולנד האטון החלטה זו הותירה לגרדנר "בסיס מאובטח וקרוב ברוחו" שממנו הוא היה יכול לקדם את דת הוויקה באמצעות כתיבת ספרים דוגמת "כישוף היום" (Witchcraft Today‏, 1954) ו"משמעות הכישוף" (The Meaning of Witchcraft‏, 1959). גרדנר ניהל את המוזיאון עד מותו ב-1964.
בצוואתו הוריש גרדנר את המוזיאון לעוזר שלו בתפעול המוזיאון, בתוספת תנאי שאם העוזר אינו מעוניין בכך יעבור הניהול למוניק וילסון (Monique Wilson) "הכוהנת הגדולה" של גרדנר. העוזר לא היה מעוניין ומוניק וילסון ניהלה את המקום לזמן קצר, ואז המקום נסגר והאוסף נמכר. חברת הבידור ריפלי'ס (.Ripley's Entertainment Inc) רכשה את האוסף ב-1972 ופתחה את "מוזיאון הכישוף והקסם" בגטלינבורג בטנסי ובסן פרנסיסקו בקליפורניה. בשל לחץ מהכנסייה המקומית וקבוצות דתיות שינתה ריפלי'ס ב-1975 את שם המוזיאונים ל"עולם הבלתי מוסבר" (World of the Unexplained). לאוסף הכישוף נוספו אטרקציות ומוצגים נוספים. ב-1985 סגרה ריפלי'ס את שני המוזיאונים בשל מכירת כרטיסים דלה. האוסף חולק בין המוזיאונים האחרים של ריפלי'ס. חלק מאוסף הכישוף נשלח ל"מוזיאון ריפלי'ס, תאמינו או לא" בבלקפול באנגליה.
בשובו לאנגליה ב-1954 פתח ויליאמסון את המוזיאון, הידוע כיום בשם "מוזיאון הכישוף" בווינדזור בברקשייר. במקום זה הוא נשאר פתוח בעונת התיירות, והצליח למדי, אבל דעת הקהל עדיין הייתה עוינת נגדו, ולכן החליט ויליאמסון להזיז אותו שוב. בשנת 1954 העביר ויליאמסון את המוזיאון לבורטון-און דה-ווטר (Bourton-on-the-Water) בגלוסטרשייר. המוזיאון סבל מרדיפות שונות, כולל כתובות שצוירו על הקירות וחתולים מתים שנתלו על עצים, ובסופו של דבר נגרם למוזיאון נזק רב בשל הצתה מכוונת.
היסטוריה > בוסקאסל: 1960-הווה

ב-1960 העביר ויליאמסון את המוזיאון לבוסקאסל בקורנוול. ויליאמסון הציג כמה חפצים הקשורים לכישוף טקסי, אבל היה מעוניין יותר באמונות עממיות ומנהגים אותם כינה "מכשפה של שולי הדרך" (wayside witch)
ויליאמסון פרש בשנת 1996, ומכר את המוזיאון לגרהם קינג (Graham King) וליז קרואו (Liz Crow). קינג, נאו-פגן שהתעניין בכשפים, היה בעל עסק שייצר מצלמות למומחים בהמפשייר, כאשר גילה כי המוזיאון עומד למכירה במאמר בעיתון. ויליאמסון וקינג גיבשו סופית את הרכישה בחצות ליל כל הקדושים בשנת 1996. קינג וקרואו ארגנו מחדש את המוזיאון והוציאו ממנו חלק ממוצגים הסנסציוניים ביותר, כגון בובת תצוגה נשית לבושה חלקית, שהונחה על מזבח לייצג את המיסה השחורה. קינג הופיע בסדרות טלוויזיה של ה-BBC כמו "קהילה על חוף הים" (A Seaside Parish) ו"מופע עתיקות נודד" (Antiques Roadshow). הוא ארגן את קבורתה של ג'ואן וייט (Joan Wytte), אישה שמתה ב-1813 בכלא בודמין לאחר שהואשמה בכישוף, וגופתה הייתה במוזיאון במשך שנים רבות. היא נקברה באזור מיוער מקומי ב-1998. המוזיאון נפגע במהלך השיטפון הגדול של חודש אוגוסט 2004 בבוסקאסל, ונסגר לשיפוצים עד מרץ 2005.
אחרי שקינג רכש את המוזיאון, הוקמה אגודה הידועה בשם "ידידי המוזיאון" (Friends of the Museum). היא עורכת פעם בשנה סוף שבוע של הרצאות. לאחר מכן שונתה הגדרתה החוקית לארגון צדקה. כדי להנציח את יום השנה השישים להקמת המוזיאון, פרסמה "חברת אמנות תורת הנסתר" (Occult Art Company) בשנת 2011 אנתולוגיה שכותרתה "מוזיאון הכישוף: היסטוריה קסומה". הרעיון לספר היה של יושבת ראש האגודה, ג'ודית נובל (Judith Noble), כשהספר עצמו נערך על ידי קריאן גודווין (Kerrian Godwin). הוא הכיל תרומות של 51 אנשים שהיו מעורבים בקהילות האזוטריות והפגניות, כולל דמויות בולטות כמו רונלד האטון, פיליפ הסלטון (Philip Heselton), פטרישה קרואותר (Patricia Crowther) ומריאן גרין (Marian Green). איתן דויל וייט (Ethan Doyle White) שהתמחה בלימודי פגניות הכין ביקורת על הספר בכתב העת פומגרנטה (Pomegranate - "רימון"). הוא אומנם בירך על הספר, אבל תיאר את תוכנו כ"אוסף של דברים שונים זה מזה, כאשר האיכות של המאמרים והרלוונטיות שלהם לנושא שלפנינו אינם אחידים".
בליל כל הקדושים 2013 העביר קינג את הבעלות על המוזיאון, אוספיו והספרייה שבו למעצב ולאוצר המוזיאונים סימון קוסטין (Simon Costin), שהקים את המוזיאון של הפולקלור הבריטי ב-2009. קינג שמר בידיו את הבעלות על מבנה המוזיאון שהושכר למוזיאון של קוסטין. קוסטין הצהיר לעיתון "הגארדיאן של קורנוול" כי "המוזיאון ימשיך לפעול כפי שהוא. הוא לא ישתנה כלל."
מוצגים

בהתאם לתוכניתו המקורית של ויליאמסון, רוב המוצגים במוזיאון כוללים חפצי אמנות הקשורים לכישוף עממי ולפולקלור היסטוריים. בין השאר יש במוזיאון חדר המשחזר את הקוטג' המסורתי של אישה העוסקת בכישוף עממי, המכונה "הקוטג' של ג'ואן", עם בובת תצוגה של אישה העוסקת בכישוף עממי מהמאה התשע עשרה, מוקפת עשבי תיבול שונים ומכשירים לניבוי עתידות. המוזיאון מכיל גם מוצגים המוקדשים למשפטי המכשפות בתקופה המודרנית המוקדמת, הדת הפגנית המודרנית של הוויקה, וכן מנהגים אזוטריים אחרים כגון כישוף טקסי, הבונים החופשיים ואלכימיה. יש גם תצוגה קטנה על כת השטן הדתית המודרנית, שבה נעשתה הבחנה בינה לבין כישוף פגני מודרני.
כמה חפצים באוסף היו בבעלות דמויות בולטות בהיסטוריה של הקסמים והכישוף; הוא מכיל גביע פולחני ששימש את הקוסם אליסטר קראולי מייסד דת התלמה, קמעות שנוצרו על ידי ג'רלד גרדנר, חרבות פולחניות ולוח מזבח שהיה שייך בעבר לאיש הוויקה אלכס סנדרס (Alex Sanders). אוסף החפצים של המוזיאון ממשיך לגדול על ידי רכישות חדשות. מתרגלים עכשוויים רבים של כישוף וקסמים הורישו את כלי העבודה שלהם למוזיאון בצוואותיהם. לדברי האנתרופולוגית הלן קורניש (Helen Cornish), המוצגים במוזיאון "פועלים לבנות נרטיבים הממחישים כישוף לאורך זמן וממקמים אותו ככוח משמעותי בהווה".
היחס למוזיאון בקרב העוסקים בכישוף

ב"אנציקלופדיה של המכשפות, כישוף וויקה", תיארה רוזמרי אלן גווילי (Rosemary Ellen Guiley) את המוזיאון כ"אוסף הגדול ביותר של כלי עזר ואביזרים בעולם הקשורים לקסם עממי, כישוף, ויקה וקסם פולחני". המוזיאון משמש כמרכז מידע לאמצעי התקשורת ולציבור. ארגון עצמאי, "ידידי מוזיאון הכישוף", פועל לגיוס כספים שבאמצעותם ניתן לרכוש פריטים נוספים עבור האוסף. המוזיאון משמש גם כמקום מפגש עבור בני דת הוויקה ופגנים אחרים.
לדברי דויל וייט, המוזיאון הפך "למשהו דומה לאתר עלייה לרגל" עבור המכשפות הבריטיות, עם "מקום מיוחד שאין לו תחליף בלבם של רבים בקהילת הנסתר הבריטית".
קורניש ניהלה מחקר אתנוגרפי בין המכשפות המקומיות שהיו להן יחסים עם המוזיאון בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ובתחילת שנות ה-2000. היא מצאה שיש דעות מעורבות על היבטים של המוזיאון. בהתייחסה אל החדר הקרוי "הקוטג' של ג'ואן", היא גילתה כי כמה מכשפות חשו כי הוא מהווה "סמן של הזדהות היסטורית, וממחיש את האופן שבו מכשפות עצמאיות כפריות מספקות מוקד מרכזי ומקור מורשת, ואילו עבור אחרות הוא מציין בעיה מתמשכת של בדיה היסטורית המוצגת באור רומנטי". מתרגלי כישוף שונים שרואיינו על ידי קורניש היו ספקנים לגבי הטענות שוויליאמסון העלה לגבי רבים מן החפצים שהציב במוזיאון, ופקפקו אם יש ראיות מספיקות המצדיקות את המשך הצגתם.
לקריאה נוספת

Cornish, Helen (2005). "Cunning Histories: Privileging Narratives in the Present". History and Anthropology. Vol. 16, no. 3. pp. 363–376.
Cornish, Helen (2009). "Spelling Out History: Transforming Witchcraft Past and Present". The Pomegranate: The International Journal of Pagan Studies. Vol. 11, no. 1. London: Equinox Publishing. pp. 14–28.
Cornish, Helen (2013). "The Life of the Death of 'The Fighting Fairy Woman of Bodmin': Storytelling around the Museum of Witchcraft". Anthropological Journal of European Cultures. Vol. 22, no. 1. pp. 79–97.
Cornish Guardian (6 בנובמבר 2013). "Timing was spooky for deal on museum". Cornish Guardian. אורכב מ-המקור ב-2015-04-18. נבדק ב-2018-08-24. {{cite news}}:  (עזרה)
Costin, Simon (15 באוקטובר 2014). "The Museum of Witchcraft". Civilian. אורכב מ-המקור ב-18 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
Doyle White, Ethan (2011). "Review of The Museum of Witchcraft: A Magical History". The Pomegranate: The International Journal of Pagan Studies. London: Equinox Publishing. 13 (1): 106–108. אורכב מ-המקור ב-2012-03-16. נבדק ב-2018-08-24.
Guiley, Rosemary Ellen (2008). "Museum of Witchcraft". The Encyclopedia of Witches, Witchcraft and Wicca (שלישית ed.). New York: Checkmark Books. pp. 240–242. ISBN 978-0816071043.
Hutton, Ronald (1999). The Triumph of the Moon: A History of Modern Pagan Witchcraft. Oxford and New York: Oxford University Press. ISBN 978-0198207443.
Irwin, Colin (2005). In Search of Albion - From Cornwall to Cumbria: A Ride Through England's Hidden Soul. Andre Deutsch. ISBN 978-0233001166.
Kelly, Aidan A. (2007). Inventing Witchcraft: A Case Study in the Creation of a New Religion. Loughborough, Leicestershire: Thoth Publications. ISBN 978-1-870450-58-4.
ביאורים

↑  באנגלית coven, מילה שחודשה ב-1922 המתארת מפגש של 13 מכשפות
הערות שוליים

↑  Book Review
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2012001120  VIAF: 224462656   WorldCat (עם VIAF): 224462656 
פסל של האל המקורנן של הוויקה במוזיאון
"הקוטג' של ג'ואן", דיורמה במוזיאון של אישה כפרית העוסקת בכשפים
העמוד הראשון של הפרוספקט המחולק במוזיאון, 2018
גוטקס

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  לאה גוטליב 
 תקופת הפעילות:  1956–הווה (כ־69 שנים) 
 מיקום המטה:  תל אביב-יפו 
 ענפי תעשייה:  בגד ים 
 מוצרים עיקריים:  ביגוד 
 עובדים:  650 
  
 gottex.co.il
 
תצוגת בגדי ים של גוטקס במלון שרתון הישן, תל אביב, יולי 1961
לאה גוטליב באולם התצוגה של מפעל "גוטקס" קיצונית מימין דוגמנית בגדי הים גלית גוטמן
מייסדי "גוטקס" לאה גוטליב וארמין עם הדוגמנית גלית גוטמן
גוטקס היא חברה ישראלית העוסקת בייצור בגדי ים.
היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1949 על ידי לאה וארמין גוטליב וזכתה להצלחה בישראל והחל משנות ה-70 גם בעולם. גוטקס השתמשה מאז היווסדה בחומרים חדשניים דוגמת הספנדקס וממשיכה גם היום לפתח חומרים סינתטיים חדישים. דוגמנית הבית הראשונה של החברה הייתה תמי בן עמי.
במרץ 2013 נפתחה תערוכה "הגברת עם החרציות" במוזיאון העיצוב חולון, המספרת את תולדות התפתחות המותג ואת סיפורה של לאה גוטליב. את התערוכה ההיסטורית אצרה אילה רז, היסטוריונית וחוקרת אופנה בישראל. התערוכה הציגה עשרה נושאים מיצירותיה של לאה גוטליב בשנים 1998–2008 והיא משקפת את מקורות ההשראה הדומיננטיים שלה.
כחברת מותגים

חברת אפריקה ישראל להשקעות רכשה את חברת גוטקס בשנת 1997, ומאז הרחיבה החברה את פעילותה למדינות נוספות. ב-2009 נמכר חלקה של אפריקה ישראל לשותפה להשקעה, ג'ואי שוובל. הכנסות הקבוצה (הכוללת את הרשתות זארה, פול אנד בר, מאסימו דיוטי וכריסטינה) מוערכות בכ-1.2 מיליארד ש"ח בשנת 2008.
חברת גוטקס אופנה בע"מ היבואנית של זארה מייבאת לישראל גם את המותגים הנוספים של קבוצת "אינדיטקס" העולמית בהם זארה הום, פול אנד בר, ברשקה, מאסימו דוטי (Massimo Dutti), לפטיז (Lefties),אוישו (Oysho)' וסטראדיבריוס (Stradivarius).
הערות שוליים

↑  בחזרה לתור הזהב של גוטקס, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2009
↑  סיון איזסקו,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'ג'ואי שוובל רוכש את גוטקס מאפריקה ישראל בכ-50 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 26 בינואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 12288938X  VIAF: 210233696   WorldCat (עם VIAF): 210233696
קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל

קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל (17 במאי 1768 – 7 באוגוסט 1821), אשר מוכרת יותר בשם קרוליין מבראונשווייג, הייתה נסיכת ויילס בשנים 1795 עד 1820. בנוסף כיהנה כמלכה רעיה של הממלכה המאוחדת כאשתו של המלך ג'ורג' הרביעי מ-29 בינואר 1820 ועד למותה בשנת 1821.
אביה היה השליט של דוכסות בראונשווייג בגרמניה, ואמה, הנסיכה אוגוסטה, הייתה אחותו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. בשנת 1794, נערכו אירוסין בינה לבין בן דודה ג'ורג', נסיך ויילס, אף על פי שהם מעולם לא נפגשו קודם, וג'ורג' עצמו היה כבר נשוי בסתר ולא כחוק (שלא בידיעת אביו והפרלמנט ובהמשך שלא בהסכמתם) למריה פיצהרברט (Maria Fitzherbert). מריה הייתה פשוטת עם, מבוגרת מג'ורג' בשש שנים, אישה שהתאלמנה פעמיים, והגרוע מכל מבחינתם, קתולית. ג'ורג' אולץ להתארס לקרוליין, ולהינשא לה לאחר שנה. תשעה חודשים לאחר מכן נולדה בתם היחידה, הנסיכה שארלוט מוויילס.
זמן קצר לאחר לידת הנסיכה שרלוט, נפרדו ג'ורג' וקרוליין. כבר בשנת 1804 נפוצו שמועות על כי נסיכת ויילס קרוליין מבראונשווייג לקחה לעצמה מאהבים שונים, וכי נולד לה ילד מחוץ לנישואים. הדבר הוביל לקיום ועדת חקירה פרלמנטרית אודות חייה הפרטיים. אף כי החקירה ניקתה את קרוליין מכל חשד, היא גינתה את התנהגותה, והוגבלה הגישה של קרוליין לבתה היחידה. הנסיכה שרלוט הועברה לחסותו של סבה המלך, גדלה תחת השגחתו של אביה, ואילו אמה לא יכלה לבקר אותה אלא לעיתים נדירות בלבד, בטרם עזבה לצמיתות את בריטניה.
בשנת 1814, עברה קרוליין לאיטליה, שם העסיקה את ברתולומאו פרגאמי (Pregami) כעוזר אישי. עד מהרה הפך פרגאמי לבן לווייה קרוב, ובהמשך עלה לדרגת רב המשרתים וראש משק הבית. אף כי הדבר לא הוכח מעולם, רווחה השמועה שהם היו נאהבים.
בשנת 1817 הגיעה הבשורה הקשה, שבתה, הנסיכה שרלוט, מתה בעת הלידה. קרוליין לא קיבלה את החדשות על כך מבית המלוכה או מיורש העצר (והעוצר באותו זמן) ג'ורג', לאחר שג'ורג' אסר לכתוב ולהודיע לה על הדבר. הוא היה נחוש בדעתו להתגרש מקרוליין, ואף הורה על הקמת ועדת חקירה שנייה בעניינה, במטרה לאסוף ראיות על ניאוף מצידה.
בשנת 1820, עם מות אביו, הסתיימה תקופת העוצרות של בעלה ג'ורג', והוא הוכתר כג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת ומלך הנובר. ג'ורג' שנא את קרוליין, נשבע שהיא לעולם לא תהיה המלכה הרעיה, והתעקש על גירושין, להם היא סירבה. אמנם, מבחינה חוקית יכול היה המלך להתגרש מהמלכה ללא הסכמה אילו היה מוכיח את דבר הניאוף בבית המשפט, אולם הדבר לא היה קל להשגה. קרוליין נסיכת ויילס חזרה לבריטניה לאשש את מעמדה כמלכה רעיה. הפופולריות שלה בקרב העם הייתה רבה, למרות הבוז שחש כלפיה המלך החדש לאור התנהגותה הלא מוסרית לטענתו. המלך ג'ורג' הרביעי פנה לפרלמנט וביקש לאפשר לו לחוקק את Pains and Penalties Bill 1820 , חוק שיאפשר לו להתגרש מאשתו, המלכה הרעייה, לאור החשש הסביר של ניאוף מצידה, אף ללא הוכחה משפטית. אך בעוד הצעת החוק של המלך ג'ורג' נתמכה על ידי האצולה, הייתה קרוליין כה פופולרית בקרב ההמונים עד שהממשלה מנעה אף את הבאת החוק לדיון בפרלמנט. בחודש יולי 1821, בעת הכתרת המלך, נאסר עליה להגיע לטקס ואף להתקרב לארמון, על פי הוראות בעלה. היא נפלה למשכב בלונדון ומתה כעבור שלושה שבועות. מסע ההלוויה שלה החל בלונדון והסתיים במקום הולדתה בראונשווייג, בו נקברה.
תחילת חייה

קרולינה נולדה בבראונשווייג שבצפון גרמניה, ב-17 במאי ב-1768, לקרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ולאוגוסטה, נסיכת בריטניה, אחותו הבכורה של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
ג'ון סטנלי, שהפך לימים לברון סטנלי מאלדרליי, (Baron Stanley of Alderley), סיפר כי ראה אותה ב-1781, וציין כי היא הייתה בחורה מושכת במיוחד, עם שיער בהיר ומתולתל. קרוליין הבינה, מלבד גרמנית, גם אנגלית וצרפתית. על פי תיאור אימה של קרוליין, כל הנסיכות הגרמניות למדו באותם ימים אנגלית, בתקווה להינשא לג'ורג', נסיך ויילס, יורש העצר, שהיה בן דוד ראשון של קרוליין.
האירוסין

הנסיך ג'ורג' וקרוליין התארסו בשנת 1794. אף על פי שמעולם לא נפגשו קודם לכן, הסכים ג'ורג' להינשא לה, לפי דרישת הפרלמנט. היא הייתה נסיכה בת מעמד ראויה לנישואים (בניגוד לבת זוגו הנוכחית באותה עת), והוא היה זקוק לתמיכת הפרלמנט במימונו ובמימון חובותיו הכבדים מכספי המדינה. בתמורה להסכמתו להינשא לקרוליין בת המעמד ה"נכון", הסכים הפרלמנט להגדיל את דמי הכיס שלו. הנסיכה קרוליין נראתה בהחלט מתאימה: היא הייתה פרוטסטנטית, בעלת רקע מלכותי בהיותה בת לזרוע של משפחת המלוכה, והנישואין היו אמורים להדק את הקשר ולאפשר ברית מדינית בין דוכסות בראונשווייג לבריטניה. בראונשווייג הייתה דוכסות גרמנית קטנה, שנזקקה לבעלות ברית למטרות הגנה אפשרית. בריטניה מצידה הייתה שקועה במלחמות המהפכה הצרפתית, והייתה להוטה להשיג דריסת רגל מדינית באירופה היבשתית, שתאפשר לה נקודת מוצא נוחה לתקיפת צרפת למקרה הצורך. בראונשווייג נשלטה באותו זמן על ידי קרל וילהלם פרדיננד, גיסו של המלך ג'ורג' השלישי. כך שנישואים אלה נראו הדבר ההגיוני והמתבקש מבחינה מדינית לשתי הממלכות.
ב-20 בנובמבר 1794, הגיע לבראונשווייג לורד ג'יימס האריס, דיפלומט ונציג הפרלמנט, על מנת ללוות את הנסיכה קרוליין לחייה החדשים בבריטניה. לימים תוארו בעיתונות קטעים מיומנו של לורד ג'יימס האריס. תיאוריו מגמתיים ואינם נייטרליים, וכצפוי הם מתארים בדיעבד את עמדתו השלילית של בית המלוכה כלפי קרוליין. ביומנו הוא רשם את הסתייגותו מהתאמתה של הנסיכה קרוליין למשפחה המלכותית. לדעתו היה חסר לה שיקול דעת, התנהגות מוסרית נאותה וטאקט, והיא פעלה לעיתים קרובות באופן נמהר. בנוסף לפי תיאורו, הרגלי ההיגיינה שלה היו לא נעימים, נדף ממנה ריח זיעה והיא לא הייתה אסתטית. עם זאת, הוא התרשם מהאומץ שלה לעזוב את הדוכסות ולנסוע לאנגליה, בזמן שלא רחוק משם, היו רחובות צרפת הסמוכה שטופים בדם בני האצולה, בעת המהפיכה הצרפתית.
ב-28 במרץ 1795, לאחר עיכוב של מספר ימים בשל מזג האוויר, הגיעה הנסיכה קרוליין לגריניץ', בריטניה. הנסיכה קרוליין סיפרה בהמשך כי כשיורש העצר ג'ורג' ראה אותה לראשונה, הוא ביקש קודם כל לקבל כוס ברנדי, וניכר היה על פניו כי הוא מאוכזב. באופן דומה אמרה הנסיכה קרוליין עליו לפי התיאור, כי הוא שמן מאוד, דוחה במראהו, ואינו דומה במאום לדיוקן המלכותי אשר אותו הראו לה. כבר בארוחת הערב המלכותית שהוגשה באותו הערב, הביעו בני הזוג סלידה זה מזה.
בידוד חברתי

בסוף שנת 1811, הובן כי המלך ג'ורג' השלישי לוקה במחלה נפשית ואינו כשיר להיות המונרך. בנו ג'ורג' נסיך ויילס מונה כעוצר. כעת, בתפקידו הרשמי כמונרך, הגביל ג'ורג' אף יותר, את הגישה של קרוליין לבתם הנסיכה שרלוט. קרוליין הפכה למבודדת חברתית אף יותר מקודם, כאשר אנשי ונשות החברה הגבוהה בלונדון התבקשו "לבחור צד" ובחרו בצידו של יורש העצר והעוצר ג'ורג'. קרוליין נדרשה לבן ברית רב עוצמה, פנתה לפוליטיקאים שונים, בעיקר מהמפלגה הוויגית, שחלקם עוד תמכו בהדחתו מכס המלוכה של המלך ג'יימס השני, בשנות השמונים של המאה ה-17, והתנגדו לבית הנובר עליו נמנה המלך ג'ורג'. היא ניסתה להתחיל במסע תעמולה נגד ג'ורג', התנהלותו והחלטותיו, כולל ההחלטה לבודד אותה מהחברה הגבוהה ולמנוע ממנה לראות את בתה. היא גייסה אנשי ציבור שונים, שהביעו עמדות בציבור לטובתה, כולל למשל הסופרת המוערכת ג'יין אוסטן, ואחרים.
ב-1814, אחרי תבוסת נפוליאון, עלתה האצולה מכל רחבי אירופה ללונדון להשתתף בחגיגות הניצחון. על קרוליין נאסר להשתתף בחגיגות או להתקרב לאירועים. מערכת היחסים של ג'ורג' עם בתו המתבגרת, הנסיכה שרלוט, החלה להידרדר, לאחר שדרשה לראות יותר את אימה, ואף ברחה לביתה. הנסיכה שרלוט הוחזרה על ידי אנשי החצר, ונאסר עליה לפגוש בהמשך עם אימה.
עקב המצב, ולאחר שהרגישה בדרך ללא מוצא, קיימה קרוליין משא ומתן עסקה עם שר החוץ, הלורד קאסלריי. היא הסכימה לעזוב את המדינה בתמורה לקצבה שנתית של 35,000 פאונד. באוגוסט 1814, קרוליין עזבה את בריטניה.
מותה

למרות מאמציו של המלך, נשארה הפופולריות של המלכה הרעיה קרוליין גבוהה בקרב ההמונים, והעיתונות לחצה במאמרי מערכת רבים על שיתופה בטקס ההכתרה שתוכנן ל-19 ביולי 1821, ועל הכתרתה לתואר המלכה הרעיה. קרוליין הגיעה בכרכרה עם מלוותיה לארמון וסטמינסטר, ולאחר שמשמר המלך מנע בכוח את מעברה היא פנתה למנזר וסטמינסטר על מנת להיכנס לארמון דרכו. עדים תיארו בהמשך כיצד עמדה בפני משמר המלך שאיים עליה בכידונים שלופים, והתעקשה להיכנס, לעיני האורחים שנאספו לאירוע, בעוד הדלתות נטרקות בפניה והיא מורחקת באלימות מהמקום כאחרון פשוטי העם. קרוליין המשיכה וניסתה להתקדם לכניסה הסמוכה לפינת המשוררים, גם שם לא ניתן לה להתקדם. בשלב מסוים איבדה קרוליין את מעט התמיכה שסבבה אותה, וכשרכבה משם עם כרכרתה זכתה לקיתונות של לעג מצד הקהל.
באותו לילה, נפלה קרוליין למשכב. מצבה הרפואי הידרדר במשך שלושה שבועות באופן קיצוני. היא טענה כי הורעלה על ידי שליחי המלך. קרוליין כתבה צוואה ושילמה מראש על סידורי ההלוויה. בקשתה הייתה להיקבר במקום הולדתה, בראונשווייג, בסמוך לקברי הוריה ומשפחתה, בקבר שיישא את הכיתוב "Here lies Caroline, the Injured Queen of England" (כאן טמונה קרוליין, המלכה הפצועה של אנגליה). קרוליין מתה בערב 7 באוגוסט 1821 בגיל 53. הדעות חלוקות האם סבלה מחסימת מעיים, מסרטן, או שהורעלה כפי שטענו תומכיה.
בית המלוכה והרשויות שחששו מהתקוממות ציבורית מצד תומכיה ומצד מבקרי המלך, אסרו על קיום תהלוכת הלוויה במרכז לונדון, מחשש לתסיסה ציבורית ולאיבוד שליטה על הציבור. הוקמו מחסומים על מנת שלא לאפשר את התקדמות מסע הלוויה מעבר לנמל לונדון, אך הקהל שליווה את תהלוכת הלוויה פתח במהומות. משמר המלך והמשטרה פתחו באש חיה על הקהל, שמצידו השליך אבני ריצוף ולבנים על החיילים ועל אנשי ציבור. שני אנשים נהרגו במהומות.
גופתה של המלכה קרוליין הועלתה לספינה בנמל לונדון ב-16 באוגוסט 1821, והגיעה לבראונשווייג ב-24 באוגוסט, שם נקברה בחלקה המשפחתית.
ראו גם

דיאנה, הנסיכה מוויילס
לקריאה נוספת

Ben Jonson, Queen Caroline, Historic UK
Biography of Caroline Amelia Elizabeth, of Brunswick-Wolfenbüttel (1768-1821)
Jane Austene's world, The Strange Marriage of the Prince Regent and Princess Caroline of Brunswick
הערות שוליים

↑  Malmesbury's diary quoted in Robins, p. 16 (and in the original French le Prince est ... très gros, et nullement aussi beau que son portrait in Plowden, p. 23)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000003-QINU`"'Shingleton, Hugh M (בנובמבר–בדצמבר 2006). "The Tumultuous Marriage of The Prince and The Princess of Wales". ACOG Clinical Review. 11 (6): 13–16. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Letter from Byron to John Murray, January 1817, quoted in Robins, p. 73
↑  Creevey Papers edited by Sir Herbert Maxwell, 7th Baronet (1903).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307486805171  PLWABN: 9810572612605606  BNE: XX5438223  BnF: cb12201542b (data)  CANTIC: a11253459  GND: 119161060  ICCU: LIAV271200  ISNI: 0000 0003 8223 0151  LCCN: n80061163  NDL: 01044173  NKC: jx20090114008  NLA: 35592194  NTA: 073213748  RERO: 02-A012361189  SELIBR: 194161  SNAC: w6kw5fw0  SUDOC: 17739451X  Trove: 245160  ULAN: 500441722  VcBA: 495/62405  VIAF: 264655824   WorldCat (עם VIAF): 264655824 
קרוליין בשנת 1795, זמן קצר לפני נישואיה העתידיים לג'ורג' הרביעי
קריקטורה על ידי ג'ורג' קרוקשנק הלועגת לנסיכה קרוליין שלה ולרומן הגלוי, לכאורה, עם עוזרה האישי מר פרגאמי.
"משפטה של המלכה קרוליין", 1820, ציור מאת סר ג'ורג' הייטר
פרט מתוך הציור "משפטה של המלכה קרוליין", על ידי סר ג'ורג' הייטר
"צניעות!".  תחריט שפורסם על ידי ג. האמפרי, לונדון, 1821: קרוליין מבראונשווייג, בתיאטרון גנואה, עם העוזר האישי והשותף הקבוע בחייה ברתולומאו פרגאמי.
שקד מצוי

.
| שקד מצוי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: ורדיים
סוג:: פרונוס
תת־סוג:: שקד
מין:: שקד מצוי
שם מדעי
 Prunus dulcis ‏בטש, 1801
שָׁקֵד מָצוּי (שם מדעי: Prunus amygdalus, שם נרדף: Amygdalus communis) הוא עץ פרי נשיר מתורבת המשתייך לסוג פרונוס במשפחת הוורדיים. מוצאו ובית גידולו הטבעי באזור טרנסקווקז, כלומר באזורים שמצפון-מזרח לטורקיה, גיאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן של ימינו. שקד מצוי הוא אחד ממיני התרבות העתיקים בישראל, והעצים הקיימים בישראל כיום הם ברובם פליטים ממטעי שקדים או ממטעים של עצי ורדניים אחרים, שבהם שימש השקד ככנה. ישנם חוקרים הסבורים כי פרטי השקד המצוי הגדלים בחורש והיער הים-תיכוני הם ממקור טבעי. יתר על כן, הבוטנאים הישראליים טוענים שאין לראות בשקד ובשזיף כשייכים לאותו הסוג. למרות קביעה זו, בעולם האקדמי נחשבים השזיף והשקד, וגם המשמש והאפרסק כשייכים כולם לסוג פרונוס.
מיני שקד בר נוספים בישראל

בישראל קיימים שלושה מינים נוספים של שקד לצד השקד המצוי. שקד ערבי תואר לראשונה למדע בשנת 1965 והוא התגלה בישראל רק בשנת 1977 על ידי מימי רון, ליד מפגש נחל פרת ונחל מכמש. מינים אלה נבדלים זה מזה לא רק באזורים בהם גדלים אלא גם בתכונותיהם. שקד ערבי הוא שיח שענפיו דמוי רותם. שקד רימון מתאפיין בפרי קירח. שקד קטן-עלים נבדל בעליו הקטנים, וצינור הגביע שלו מוסתר לרוב על ידי קשקשים – בשונה מהשקד המצוי. בעבר אותר בישראל גם שיח אפיזודי של שקד מזרחי (Prunus argentea), שנבדל בעליו המכוסים בצפיפות בשערות משני הצדדים, מה שמקנה להם גוון מאפיר. זאת, בניגוד לשאר מיני השקד בישראל, שעליהם קירחים או מקריחים.
מיני שקד בר נוספים בישראל > שקד ערבי

שקד ערבי (Amygdalus arabica) הוא שיח או עץ קטן נדיר מאוד, ובסכנת הכחדה בישראל. עץ זה דמוי רותם, חסר עלים במשך רוב ימות השנה. גובהו נע בין 1 ל-2 מטרים, ענפיו מרובים, חלקם קשתיים, וצבעם ירוק חלק בדומה לענפי הרותם. העלים מופיעים רק לאחר הפריחה ונושרים במהרה.
פריחה: פריחתו של השקד הערבי מרשימה במיוחד, כאשר הפרחים מופיעים יחידים או בזוגות לאורך הגבעולים, וכל השיח פורח בו זמנית לפרק זמן קצר של כשבועיים. עונת הפריחה חלה בין פברואר למרץ, כאשר שיאה מתרחש במחצית השנייה של פברואר.
תפוצה גאוגרפית: שקד ערבי נפוץ בעיקר ברכסי הרים יובשניים באזורי אקלים סובטרופי. תחום תפוצתו הטבעי של שקד ערבי משתרע מדרום טורקיה, דרך עיראק וצפון איראן, ועד הלבנט (סוריה, לבנון, ישראל וירדן) וחצי האי ערב (ערב הסעודית ועומאן). באזור הלבנט וחצי האי ערב, תפוצתו מקוטעת ושכיחותו נמוכה מאוד. בדרום הרי הזגרוס באיראן, הוא מהווה מרכיב משמעותי של חברת צומח ייחודית הנקראת על שמו, ושולט על שטחים נרחבים בחגורת הספר ההררית, בין המדבר לאזורי הצומח הטרגקנטיים. בישראל, המהווה את גבול תפוצתו המערבי, ניתן למצוא מספר פרטים בלבד במצוקים בחגורת הספר, בנחל פרת ובנחל מכמש.
מיני שקד בר נוספים בישראל > שקד קטן-עלים

שקד קטן-עלים (Amygdalus korshinskyi) הוא עץ או שיח נשיר. עליו מוארכים-אליפסיים, ברובם באורך 2 עד 3 ס"מ. פרחיו בקוטר של כ-2 ס"מ, צבעם לבן או ורדרד, וצינור הגביע מוסתר לרוב על ידי קשקשי הניצן. הפרי פחוס מהצדדים, צבעו אפור, אורכו נע בין 1 עד 2 ס"מ, ולעיתים אף גדול יותר, כאשר ראשו לרוב קהה. הפריחה נמשכת מסוף ינואר ועד תחילת אפריל ושיאה בפברואר, ומרץ. בישראל קיימות אוכלוסיות כלאיים בין שקד מצוי (Amygdalus communis) לבין שקד קטן-עלים, ולכן לדעת הבוטנאים הישראלים, השקד קטן-העלים נחשב לתת-מין של השקד המצוי.
תחום תפוצתו הטבעי העולמי הוא אירנו-טורני, ומשתרע מדרום טורקיה, דרך מערב ירדן וישראל אל ערב הסעודית. בית גידולו כולל חורש ויער ים-תיכוני, וכן מחשופים של סלעים קשים. בישראל, הוא מצוי באשדות המזרחיים – שיפולי ההרים היורדים לכיוון בקעת הירדן, באזורי הרי יהודה, השומרון, הגלבוע והגליל.