stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלום קרמר
ביוגרפיה

שלום קרמר נולד ב-31 במאי 1912 בסאנוק שבמחוז לבוב, גליציה (שבעת ילדותו עברה, בעקבות המלחמה, מאוסטריה לפולין). גדל בסאנוק, שם למד ב"חדר" ובבית ספר יסודי פולני עד שנת 1925. בין השנים 1925 ל-1931 למד בבית המדרש לרבנים "תחכמוני" בבירה ורשה, שם רכש השכלה יהודית וכללית וקיבל סמיכה לרבנות, ובמהלך השנים 1931–1932 למד בווילנה לצורך הוצאת תעודת בגרות פולנית. בהמשך, בין השנים 1932 ל-1933 למד שנה אחת בפקולטה למשפטים באוניברסיטת לבוב. בחודש נובמבר 1934 עלה לארץ ישראל (בשואה נספו בני משפחתו, בהם הוריו שלמה ו, אחיו ואחותו).
עם עלייתו התקבל לאוניברסיטה העברית בירושלים, ובה למד לתואר בוגר ומוסמך בחוגים ספרות עברית, לשון עברית ופילוסופיה, והחל את לימודיו לתואר שלישי (עבודת הדוקטור שעליה שקד, אך לא סיים אותה, עסקה בנושא "דוד פרישמן – חייו ויצירתו").
בשנת 1944 עקר לקריית חיים, שם לימד מקצועות עבריים בבתי ספר תיכוניים. בשנת 1953 חזר לירושלים, ולימד ספרות בבית הספר התיכון "בית חינוך". משנת 1955 ועד לפטירתו בשנת 1978 לימד בסמינר בית הכרם (המכללה למורים ע"ש דוד ילין), והיה שם לאחד משני המורים הראשיים לספרות (יחד עם משולם טוכנר). כתב מסות ומאמרים רבים, שפורסמו בכתבי עת ספרותיים. חלקם כונסו לספריו. בשנת 1970 זכה בפרס ולנרוד (הניתן ליצירה שהתפרסמה ב"מאזנים"). היה מעורכי "מאזנים". נודע כעורך התוכנית היומית ברדיו "רגע של עברית". במשך שנים היה פעיל בוועד אגודת הסופרים העבריים.
קרמר התגורר בשיכון העיתונאים (ירושלים). נפטר ב-1978, בגיל 66. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
היה נשוי לאסתר לבית פרנקל, עובדת סוציאלית בעיסוקה. אב לבת (רחל פארן) ולשני בנים (עו"ד יהושע קרמר, שקיבל את אות יקיר ירושלים לשנת 2022, ואפרים קרמר, הבעלים והמנכ"ל של חברת אשת טורס), וסב לנכדים.
על כתיבתו

אבינועם ברשאי, במבוא לספר "פרישמן המבקר", שערך לכתביו של שלום קרמר (הוצאת מוסד ביאליק, 1984): "שלום קרמר נמנה עם מבקרים-המסאים בביקורת העברית, הטובעים את כתיבתם בחותם האישי של הבעתם ושל כוח התרשמותם... מסותיו של קרמר הן בעיקרן מסות-דיוקן, שבהן שרטט דיוקנם של מספרים, משוררים, מבקרים ופובליציסטים... במסותיו המקיפות ניכרת יכולתו להמחיש לקוראו את טבע היוצר ואת טיב יצירתו... במסות רבות שכתב בחן את הרקע החברתי, ששימש את הסופר במצעו הספרותי, ונתן את דעתו על היחס שבינו לבין סביבתו החברתית. זה הטעם, שהעדיף את הנוסח הריאליסטי בכתיבה הספרותית... אולם, בבואו לדון ביוצר זה או אחר, השכיל, בדרך-כלל, לכוון עצמו אל עיקרו של מבוקרו, וביקש להבינו לפי מגמתו ביצירתו"...
חיים תורן, בשער הספר "על ביקורת ומבקרים- פרקים בתולדות הביקורת העברית", שערך לכתביו של שלום קרמר לאחר מותו (הוצאת אגודת הסופרים העבריים בישראל בשיתוף "עקד", 1980): "המסות על ח"י מבקרים ושתי מסות על 'גדרי ביקורת' ו'נתיבות בביקורת העברית' המכונסות בספר, פרי עמלו ועיונו של מבקר ומסאי בעל תרבות ובעל שיעור קומה, הן חומר עיון ולימוד מעולה לחוקרים ולתלמידים, המבקשים להרחיב ולהעמיק את ידיעותיהם בתולדות הביקורת העברית על גלגוליה, מאבקיה והישגיה…ספר זה מצטרף אל שורת הספרים, שזכה קרמר לפרסם בימי חייו, והם שופכים אור על דמותו היוצרת, שהשכילה להאיר, להסביר ולנתח יצירות ספרותיות, בעיות ספרות, חברה וחינוך בחוש פדגוגי מובהק, בטעם ובהגיון, בשיקול דעת, באמת מידה ובסגנון עברי שורשי, בהיר ומלוטש"…
אבא בנדויד, במבוא ל"רגע של עברית" מאת שלום קרמר (הוצאת משרד החינוך והתרבות, המחלקה לחינוך מבוגרים, 1980): "שלום קרמר היה איש ספרות מובהק ומורה נלהב. בכל תחומי פעילותו - בביקורת ספרותית, בהוראה ובחינוך - ידע לחשוף לפני קוראיו ובפני שומעיו את היפה, את החשוב ואת הייחוד שביצירה ספרותית ולחבבה עליהם… הוא נהג לכתוב את מסותיו ואת ביקורותיו לא ביבושת המקצועית של מומחה במדע הספרות, אלא בדרך הבעה ציורית של סופר"…
כתביו

המבקר הנידח (מרחביה: ספרית פועלים, 1946) – על חיי אברהם אורי קובנר, פועלו בביקורת העברית ומבחר מאמריו.
חילופי משמרות בספרותנו: מאמרים ומסות (תל אביב: אגודת הסופרים העבריים ליד דביר, תשי"ט).
ריאליזם ושבירתו: על מספרים עבריים מגנסין ועד אפלפלד (תל אביב: אגודת הסופרים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1968).
תמורות בלשונו של דוד פרישמן (ירושלים: הוצאת המזכירות המדעית של האקדמיה ללשון העברית, תשל"ג) (לשוננו לעם).
לשונם של סופרים: א. יעקב קלצקין; ב. דב סדן (ירושלים: הוצאת המזכירות המדעית של האקדמיה ללשון העברית, תשל"ה, 1975) (לשוננו לעם).
פנים ואופן: מסות על שירה ועל משוררים (רמת גן: אגודת הסופרים העבריים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1976) – "מביאליק וטשרניחובסקי עד זך ופגיס".
לאחר מותו:
על ביקורת ומבקרים: פרקים בתולדות הביקורת העברית; עורך: חיים תורן (תל אביב: אגודת הסופרים העבריים בישראל בשיתוף עקד, 1980).
רגע של עברית: לקט תיקוני לשון ששודר ב"קול ישראל"; עורך: אבא בנדויד (ירושלים, משרד החינוך והתרבות – המחלקה לחינוך מבוגרים, 1980). (פורסם לזכרו של שלום קרמר)
פרישמן המבקר: מונוגרפיה; ערך והקדים מבוא: אבינועם ברשאי (ירושלים: מוסד ביאליק, 1980).
כתביו > עריכה

פרץ סמולנסקין: מבחר מאמריו; סודר בצירוף מבוא על ידי שלום קרמר (תל אביב: המחלקה לענייני הנוער של הנהלת ההסתדרות הציונות ובהשתתפות קרן היסוד והקרן הקיימת לישראל על ידי מצפה, תש"ב).
מ. ל. לילינבלום: מבחר מאמריו; סודר בצירוף מבוא על ידי שלום קרמר (תל אביב: המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית ובהשתתפות קרן היסוד והקרן הקיימת לישראל על ידי מצפה, תש"ג).
ש' שלום ושלום קרמר (עורכים), כרמלית: קובץ ספרותי (תל אביב: דביר וסניף אגודת הסופרים בחיפה, תשי"ד).
שלום קרמר ויהושע טן-פי (עורכים), ספרי לימוד ביהדות: מבחר ביבליוגרפי (ירושלים: המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, תש"ך 1960).
י"ח רבניצקי, בשערי ספר; ליקט והקדים מבוא: שלום קרמר (כתבי י"ח רבניצקי) (תל אביב: דביר, תשכ"א).
שלום קרמר ושלמה שפאן (עורכים, מאסף (דברי ספרות, בקורת והגות) ג (ירושלים: אגודת הסופרים העבריים בישראל, בהוצאת קריית ספר, תשכ"ג).
שלום קרמר וחיים תורן (עורכים), ירושלים (שנתון לדברי ספרות והגות) א (ירושלים: אגודת הסופרים העבריים בירושלים, תשכ"ה 1965).
ג' שופמן, ילקוט סיפורים; ליקט והוסיף מבוא והסברים: שלום קרמר (תל אביב: יחדיו, ואגודת הסופרים העברים בישראל ('מבחר ספרותנו לעם'), תשכ"ז 1966)
ש' שלום, ילקוט שירים; ליקט והוסיף מבוא והסברים: יצחק עקביהו; עורך הילקוט: ש' קרמר (תל אביב: יבנה בשיתוף עם יחדיו ואגודת הסופרים העברים בישראל ('מבחר ספרותנו לעם'), תשכ"ח)
דוד פרישמן, ילקוט מסות, ליקט והוסיף מבוא והסברים: שלום קרמר (תל אביב: יחדיו ואגודת הסופרים העבריים בישראל ('מבחר ספרותנו לעם'), תשל"ה 1974).
כתביו > תרגום

בן צבי קלישר, בדרך לארץ-ישראל: תלאות-נדודים של פליט צעיר בימי המלחמה (תל אביב: עם עובד, תש"ה 1945).
אנה זגרס – גאורגי לוקאץ', חליפת מכתבים על הספרות (מרחביה: ספרית פועלים, 1947).
לקריאה נוספת

פנחס פלאי, 'חייל נאמן', ירושלים (רבעון לספרות) יג, 1–2 (תשל"ט), עמ' 4.
י' קורא, 'שלום קרמר איננו', הדואר, שנה 58, גיליון א (ג' בחשוון תשל"ט, 3 בנובמבר 1978), עמ' 13.
חיים תורן, 'שלום קרמר: ליום השלושים לפטירתו, הדואר, שנה 58, גיליון ה (א' בכסלו תשל"ט, 1 בדצמבר 1978), עמ' 71.
חיים תורן, 'על שלום קרמר ז"ל', מאזניים מח (1979), עמ' 136–138.
הלל ברזל, 'המלווה הנאמן – שלום קרמר כמבקר ספרותי', מאזנים מט, 5 (תש"ם 1979), עמ' 264–266, 279. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
הערות שוליים

↑  פרס ע"ש ר. וולנרוד – לח. ברטוב, ד. חומסקי וש. קרמר, דבר, טור 2, 23 בינואר 1970.
↑  מאיר ויזלטיר, כתבי-עת מחוץ לזמן: 3. "מאזניים" וספר היובל שלו: עורכי 'מאזניים', דבר, טור 3, 13 ביולי 1979.
↑  מ. דרומי, בקורת או – רצנזיה: בשולי הספר "חילופי משמרות בספרותנו", מעריב, 25 בספטמבר 1959; מ. אג"ף, "חילופי משמרות בספרותנו", חרות, 11 בספטמבר 1959.
↑  מרדכי אבישי, שני דורות של סיפורת עברית: ספרו של שלום קרמר "ריאליזם ושבירתו", מעריב, 5 באפריל 1968; ארנה גולן, 'ריאליזם ושבירתו', מאזנים כז, 2 (1968), עמ' 111–114.
↑  הלל ברזל, 'העיקר הביוגרפי ופשר השיר: על ספר-מסות חדש של שלום קרמר', מאזניים מג, 3–4 (תשל"ו 1976), עמ' 210–215.
↑  אריה ליפשיץ, 'דורות אחרונים ודור ביניים – שדה הביקורת לשלום קרמר', מאזניים נב, 1 (תשמ"א 1980), עמ' 53–56, 58.
↑  ס' פרן, 'רגע של עברית', מאזנים נא (1980), עמ' 488.
↑  ב"י מיכלי, 'מונוגרפיה שעלתה יפה', דבר, ו' בכסלו תשמ"ה, 30 בנובמבר 1984, עמ' 20.
↑  שלמה גרודזנסקי, סיפורים ב"מאסף" ג, דבר, 18 בינואר 1963.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297865505171  BnF: cb17936021q (data)  ISNI: 0000 0000 7904 8541  LCCN: n89134507  NLA: 35707908  NTA: 203261658  SUDOC: 113331592  Trove: 1051640  VIAF: 93169464   WorldCat (עם VIAF): 93169464
שלושת הנופים של יפן

שלושת הנופים של יפן: 1. מצושימה. 2. אמאנוהשידאטה. 3. איצוקושימה
שלושת הנופים של יפן (ביפנית: Nihon Sankei 日本三景) היא רשימה קאנונית של הנופים היפים ביותר ביפן, הדומה לרשימת שבעת פלאי תבל. הרשימה מיוחסת למלומד רזאן היאשי, שהזכיר אותה לראשונה ב-1643.
שלושת הנופים הם:
מפרץ מצושימה, מחוז מיאגי: קבוצה של כ-260 איונים מכוסים עצי אורן.
אמאנוהשידאטה, מחוז קיוטו: שרטון המחבר את שני קצוות מפרץ מיאזו.
איצוקושימה (מיאג'ימה), מחוז הירושימה: אי קדוש בו שוכן מקדש שינטו.
איוני מפרץ מצוישמה
אמאנוהשידאטה במבט מהמערב
טוריאי במקדש השינטו באיצוקושימה
שר ההגנה של רוסיה

שר ההגנה של רוסיה (ברוסית: Министр обороны Российской Федерации – "שר ההגנה של הפדרציה הרוסית") הוא ראש משרד ההגנה של רוסיה, הגוף המנהל את הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. השר אחראי לניהול ענייני הצבא והכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית ונחשב ליועצו הבכיר של נשיא רוסיה לענייני צבא והגנה.
שר ההגנה הנוכחי, שמונה לתפקיד במאי 2024,  הוא אנדריי בלואוסוב.
המשרה נוצרה במתכונתה הנוכחית ב-8 בספטמבר 1802 עם הקמת משרד המלחמה של האימפריה הרוסית ובראשו שר המלחמה. בשנת 1917 פוצל התפקיד והוגדר מחדש בשנת 1953 עם הקמת משרד ההגנה של ברית המועצות ובראשו שר. בשנת 1991 המשרה הפכה לשר ההגנה של הפדרציה הרוסית.
הגדרת התפקיד

שר ההגנה של רוסיה הוא השר האחראי על משרד ההגנה של רוסיה. תפקיד זה נחשב לאחד התפקידים הבכירים בממשלת רוסיה, ובדרך כלל תפקיד מפתח בקבינט הממשלתי. מאז סוף המאה ה-18, כאשר הוקמה המשרה לראשונה, היא נקראה "שר המלחמה", ורק לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר הוקמו קומיסריונים עממיים (עד 1945 כונתה המשרה "קומיסר ההגנה העממי"). משרד ההגנה של ברית המועצות ובראשו שר הוקם בשנת 1946.
שר ההגנה נחשב לתפקיד החשוב ביותר מבחינה פוליטית, ולעיתים עמד בראשו אף אזרח ללא רקע צבאי, כדוגמת סרגיי איבנוב ואנטולי סרדיוקוב, שמונו לצורך ביצוע רפורמות שונות בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. עם זאת, לרוב, שר ההגנה לובש מדים והוא איש צבא, כדוגמת השר סרגיי שויגו.
סמכויות

שר ההגנה אחראי גם לניהול מערך פיתוח אמל"ח וניהול התעשיות הצבאיות, תחזוקת אמל"ח קיים, תיאום במסגרת מחקר ופיתוח אמל"ח וטכנולוגיות צבאיות וכן, ריכוז הרכש מחו"ל.
השר אחראי על עיצוב מדיניות הביטחון וההגנה בשיתוף פעולה עם הנשיא והמועצה לביטחון לאומי. השר גם אחראי על תיאום והכוונת המחקר, הפיתוח והייצור בתעשייה הצבאית. בסמכות השר לערוך תרגולי פתע ויחד עם ראש המטה הכללי הרוסי מפקח על הצבא באמצעות המרכז הלאומי לניהול הגנת הפדרציה הרוסית.
שלום סמיד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 ביוני 1909 לובלין, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1997 (בגיל 87 בערך) 
 שם לידה:  שלום סמיאטיצקי 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  נגבה 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  שירה 
 
שלום סמיד (11 ביוני 1909– 1 ביולי 1997) נולד כשלום סמיאטיצקי,  היה משורר ישראלי, חבר קיבוץ נגבה.
ביוגרפיה

סמיד נולד לבית חסידי במחוז לובלין בפולין. בצעירותו כתב בעיתון מקומי ביידיש. בגיל 17 הצטרף לתנועת השומר הצעיר, ומאוחר יותר לתנועת החלוץ. בשנת 1937 עלה לארץ ישראל, והיה בין מקימי קיבוץ נגבה ב-1939. במהלך מלחמת העצמאות, השתתף סמיד במערכה על נגבה. בשנת 1950 שימש כמזכיר סמינר הקיבוצים בתל אביב.
נפטר בשנת 1997, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ נגבה בו היה חבר.
כתיבתו

במהלך שנותיו בקיבוץ, עסק סמיד בכתיבת שירה, מקאמות ומאמרי דעות. כמו כן עסק בתיעוד זיכרון השואה. שיריו התפרסמו במספר ספרים:
ביני לבין עצמי, הוצאת אל"ף, 1974
זהרורי בין ערביים, הוצאת רשפים, 1983
רצינות מחייכת בחצרו של קיבוץ, הוצאת רשפים, 1990
בשנות ה-70, חיבר סמיד קדיש קיבוצי, גרסה חילונית לקדיש הנאמר בהלוויות. קיבוצים רבים אימצו את הקדיש של סמיד והוא נאמר עד היום בהלוויות קיבוציות.
שרה סטון (ציירת)

| --- | --- |
 לידה:  1760 
 פטירה:  1844 (בגיל 84 בערך) 
 
שרה סטון (באנגלית: Sarah Stone; בערך 1760–1844), לימים נודעה בשם שרה סמית', הייתה מאיירת וציירת בתולדות הטבע בבריטניה. עבודותיה כללו איורים רבים של דגימות שהוחזרו לאנגליה ממשלחות באוסטרליה ובאוקיינוס השקט. האיורים שלה הם בין הראשונים של מינים רבים והם משמעותיים מבחינה מדעית.
יצירה

היא עבדה כשרטטת, ומאיירת מדעית, וציירת בין השנים 1777 ו-1820. היא הוזמנה על ידי סר אשטון לוור בשנות ה-70 לשרטט ולצייר חפצים במוזיאון לוריאן שלו. שכלל דגימות שהובאו על ידי משלחות בריטיות מאוסטרליה, אמריקה, אפריקה והמזרח הרחוק בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-17.
היא הציגה כ"מציגת כבוד" באקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1781, 1785 ו-1786. סטון יצרה ציורי צבעי מים רבים של דגימות שנשלחו על ידי ג'ון ווייט, הרופא הכללי הראשון של המושבה האוסטרלית, בין השנים 1789 ו-1790. ציורים אלה שימשו להפקת תחריטים עבור "Journal of a Voyage to New South Wales" של וייט (1790). אף שהאיורים יפים ומצוירים במיומנות, הרישומים נפגעו לפעמים מהעובדה שהיא עבדה מעורות שנאספו באוסטרליה ושוחזרו על ידי פחלוץ בלונדון כדי לשחזר חיה או ציפור שמעולם לא נראו.
האוסף שלה, הכולל יותר מאלף ציורי צבעי מים המבוססים על דגימות ממוזיאון לוריאן, התפזר יחד עם פריטי המוזיאון שנמכרו במכירה פומבית בשנת 1806. חלק מציוריה נרכשו על ידי המוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון בעוד שאחרים עברו לאוספים פרטיים. הם עשויים להיות בעלי ערך בפתרון כמה שאלות על מינים שתוארו על ידי J.F. Gmelin, שדגימותיהם אינן ניתנות לאיתור.
עבודתה של סטון מוחזקת על ידי המוזיאון הבריטי והגלריה והמוזיאון של ויקטוריה, אוניברסיטת ליברפול בבריטניה, והספרייה הלאומית של אוסטרליה, והספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס באוסטרליה.
יצירה > חיים אישיים

ב-8 בספטמבר 1789 נישאה סטון לג'ון לנגדייל סמית'.
הערות שוליים

1 2  Perry, Barbara. "Sarah Stone b. c.1760". Design and Art Australia Online. Design and Art Australia.
↑  Quaternary fissure breccia". Natural History Museum.
↑  Lemmer, Leone. "The Sarah Stone Collection". Australian Museum.
↑  Jackson, Christine E. (Christine Elisabeth); Stone, Sarah, - 1844; Natural History Museum (London, England) (1998), Sarah Stone : natural curiosities from the New Worlds, Merrell Holbertson : The Natural History Museum, London
↑  A Journal of a Voyage to New South Wales. Vol. 1790. Printed for J. Debrett. 1790 – via Biodiversity Heritage Library.
↑  Jackson, C. E. (1998). Sarah Stone, natural curiosities from the new worlds. London: Merrell Holberton & The Natural History Museum.
↑  "Collection Record for Stone, Sarah, ca. 1760-1844". State Library of New South Wales. Government of New South Wales
| --- | --- |
בקרת זהויות :  DSI: 981  GND: 121650901  ISNI: 0000 0000 6317 5378  LCCN: no99012914  NTA: 17560245X  RKD: 75477  SNAC: w63v0h3x  SUDOC: 166083933  ULAN: 500016268  VIAF: 20543466   WorldCat (עם VIAF): 20543466 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שרה סטון (ציירת)".
קנגורו
תוכי, 1785
שלום עירון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 ביולי 1919 רומניה
 פטירה:  7 במרץ 2010 (בגיל 90) ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות מורשה 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה   הבריגדה היהודית הבריגדה היהודית   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1940–1946   1948 – 1960
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 402  מפקד תותחנים של פיקוד הצפון  קצין תותחנים ראשי  עוזר ראש אג"ם
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה    מלחמת העצמאות    מלחמת סיני
 
שלום עירון (21 ביולי 1919 - 7 במרץ 2010) היה קצין תותחנים ראשי בצה"ל  בדרגת אלוף-משנה.
חייו

עירון נולד בשם פרדי בלום באיצקן שברומניה, גדל בצ'רנוביץ ובבוקרשט, בה החל לימודי הארכיטקטורה. גויס על ידי המוסד לעלייה ב' לסייע בהעפלת יהודים מרומניה לארץ ישראל דרך נמל קונסטנצה בספינת המעפילים טייגר היל. עם ההגעה לחופי ישראל הצליח לחמוק מהמשטרה הבריטית ולהיטמע בקהל המקומי.
שירת בסוללת תותחי החוף בבת גלים, התנדב לבריגדה היהודית ושירת בגדוד התותחנים 200, עמו לחם בקרבות באיטליה. למד בטכניון ארכיטקטורה בשנים 1946 עד 1948.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד סוללת תותחי 75 ליטראות בחטיבת הנגב. היה סמג"ד ומפקד גדוד 402, מפקד תותחנים פיקודי פיקוד הצפון בשנים 1950 עד 1952. ב-1952 מונה לקצין תותחנים ראשי. במבצע שומרון - פעולת התגמול בקרב על משטרת קלקיליה באוקטובר 1956, טס כקצין תצפית בפייפר וכיוון את קצין הסיוע הארטילרי שלמה גל. פיקד על החיל במהלך מלחמת סיני.
למד ב"בית הספר הגבוה למלחמה בפריז" (École supérieure de guerre) ובשנים 1958 עד 1960 שירת כעוזר ראש אג"ם במטה הכללי. במקביל השלים את לימודי ההנדסה בטכניון בפקולטה לאלקטרוניקה.
לאחר שחרורו מונה למנכ"ל הראשון של חברת "ורד", חברת בת של מקורות שעסקה בעבודות פיתוח ברחבי העולם. ב-1965 מונה לנספח כלכלי בשגרירות ישראל בפריז, ב-1967 מונה למנהל החברה הממשלתית אנריס לתכנון והקמת תעשיות ברחבי העולם וב-1968 מונה לראש אגף התפעול בכור תעשיות, לאחר מכן עסק בחקלאות.
בשנים 1977 - 1978 כיהן כיועץ מיוחד לשר התעשייה, המסחר והתיירות יגאל הורוביץ בנשוא פיתוח הקשרים הכלכליים עם איראן.
הערות שוליים

↑  אתר "נשמה"
שאקטי

שאקטי (בדוואנגרי: शक्ति), שמשמעותה "כוח" או "עוצמה", היא האנרגיה קוסמית הבראשיתית ומייצג את האנרגיה הקוסמית והכוחות הדינמיים שזורמים ביקום כולו לפי התפיסה בהינדואיזם. שאקטי הוא הרעיון, או האנשה, של כוח יצירה נשי אלוהי, המכונה לעיתים "האם האלוהית הגדולה" בהינדואיזם. במישור הגשמי, שאקטי בא לידי ביטוי בהתגלמות נשית, ביצירתיות ופוריות, למרות שהכוח הזה גם קיים בגברים בצורה פוטנציאלית, אך חבויה.
בנוסף לתפישה ששאקטי הוא הכוח האחראי ליצירה, שאקטי נחשב גם למקורו של כל שינוי. לשאקטי קיום קוסמי, וגם יכולת שחרור, צורתו העיקרית ביותר היא הקונדליני שאקטי - כוח פסיכו-רוחני מסתורי. שאקטי קיים במצב של "סבאנאנתריה" (אי תלות), כי כוח זה בלתי תלויי ביתר היקום.
בשאקטיזם ובשיוויזם סוגדים לשאקטי כישות העליונה. שאקטי מגלם את האנרגיה הנשית הפעילה של שיווה, והוא זוהה כ"משהדוי" או "פרוואטי".
לקריאה נוספת

ערך פילוסופיה אופשינדית - אנציקלופדיית הודו כרך 4 - גייל טומפסון ע. 199-200.
שלום עולם (שיר)

שלום עולם הוא שיר בביצוע של גלית בל, שנבחר בקדם-אירוויזיון לייצג את ישראל באירוויזיון 1996. את המילים כתב בן זוגה באותה העת, קצין חינוך של פיקוד הצפון, סא"ל אייל מדני והלחין דורון ויטנברג.
בשנה זו הוחלט בהנהלת האירוויזיון לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות המשתתפות בתחרות האירוויזיון 1996 על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים. זאת, כתוצאה מהצורך להתמודד עם מספרן ההולך וגדל של המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות.
השיר נשר בשלב הניפוי של ועדת האירוויזיון ולא השתתף בתחרות שנערכה באוסלו.
ראו גם

אירוויזיון 1996
ישראל באירוויזיון 1996
גלית בל
הערות שוליים

↑  שנת 96' - גלית בל, באתר ynet, 25 בדצמבר 2000
שיקום מאובדן

ציורו של צ'ארלס ווסט, "חדשות מסבסטופול", 1875
שיקום מאובדן, או התאבלות, הוא תהליך שאנשים השרויים באבל עוברים כדי לשוב לחיות את חייהם הרגילים. מקובל לראות באבל תגובה טבעית לאובדן של אדם קרוב ואהוב, אובדן בריאות, קריירה, מעמד, תפקיד, גירושין, הפסד כספי ועוד. התגובה כוללת ביטויים שונים של עצב, דיכאון ומרכיבים רגשיים, חשיבתיים והתנהגותיים, התואמים את חוויית האבל ואת יחסי הגומלין שלו עם הנפטר בעודו חי. עוצמתן של התגובות פוחתת בדרך כלל באופן הדרגתי, ומביאות איתן קבלה רגשית וחשיבתית של עובדת האובדן.
האבל הוא תלוי תרבות ונתמך על ידי טקסים חברתיים שונים בתרבויות ודתות שונות.
תהליך שיקום מאבל

לפי אליזבת קובלר-רוס תהליך השיקום מאבל כולל 5 שלבים. מקובל שהתהליך אורך כשנה. רגשות אלה יכולים להופיע אצל אנשים שונים בסדר שונה מהמתואר. אחרים יכולים לחוות רק חלק מהשלבים.
השלבים של עיבוד אבל הם:
הכחשה - לדוגמה, "אבא לא מת, הוא רק נסע לחו"ל ועוד יחזור". שלב זה נתמך על ידי החברה, המלווה את האבלים בפעילות טקסית, כך שהאדם האבל לא נשאר לבד ואין לו הזדמנות לעכל, לחשוב ולהפנים. בשבעה לדוגמה- אנשים ממשיכים להגיע הביתה, לדבר, להיזכר, ולעיתים אף מדברים על הנפטר בלשון הווה.
כעס - בשלב זה האבל עדיין לא הופנם לגמרי, והאבל משתמש במנגנון הגנה של השלכת הכעס, החוצה, למשל, אישה הטוענת כנגד בעלה "הוא השאיר אותי להתמודד עם הכול", או "למה דווקא אני?".
מיקוח - האבל מנסה להתמקח ולנהל משא ומתן כדי להחזיר את המצב לקדמותו, למשל, "אלוהים אם תחזיר אותו אני אתרום כסף ואתנדב" או "אני אעשה כול מה שתרצה, רק תן לי עוד כמה שנים..."
דיכאון - האבל מפנים את האובדן ומגיב בדיכאון היכול לכלול מחשבות עגומות על העתיד, רגשות אשמה, בושה, ותחושות כישלון והחמצה. קובלר-רוס טענה כי בשלב זה קשה לעודד את המתאבל, אך חשוב לקבל את רגשותיו כי תחושת הדיכאון מהווה עיבוד רגשי חשוב לקראת קבלת האובדן.
קבלה - בשלב זה משלימים עם המצב, מבינים את משמעות האובדן, מקבלים אותו וחוזרים לחיים.
אבל פתולוגי

אבל פתולוגי מוגדר כתגובה לא מסתגלת לאובדן המאופיינת במעורבות יתר, או לחלופין בחסרון או בהימנעות מתמשכת ממגע מחשבתי ורגשי עם האובדן.
פתולוגיות הן חריגות מהתהליך, שעלולות לקרות בכל אחד מהשלבים:
במקרים של טראומה, האדם חיי את רגעי הטראומה שוב ושוב, מה שמונע ממנו להיכנס לאבל. לאדם בטראומה "ניתק" רצף הזמן, הוא "תקוע" ברגעי הטראומה, אותה אינו מסוגל להכיל ולעכל ולכן תהליך האבל אינו יכול להתחיל. גם אנשים שהדחיקו את הטראומה אינם יכולים להתאבל כי הכול מודחק.
באבל מושהה האדם האבל מתנהג כאילו דבר לא קרה, ממשיך הלאה ומתפקד בצורה תקינה כעבור זמן קצר ביותר.
אבל שאינו נגמר הוא אבל בו נותרים זמן ממושך גם בשלב ההכחשה, הכעס והדיכאון, וכתוצאה מכך מתקיים חוסר יכולת של האבל לחזור לחיים תקינים, או סירוב שלו לעשות כן.
אבל פתולוגי > תאוריות פסיכולוגיות שונות להיווצרות אבל פתולוגי

לפי פרויד, קיים קונפליקט לא מודע: הקונפליקט הוא בין ה"איד" שדוחף להישאר קשור לאובייקט האהוב, לבין האגו שדוחף להיפרד ולחזור למציאות. כתוצאה מהקונפליקט הזה יכולים להתעורר רגשי אשם שמופנים או כלפי חוץ בצורה של תוקפנות, או כלפי פנים בצורה של דיכאון.
לפי קליין, האבל מתרחש על אובייקט שהופנם (אנשים, חפצים וכו') והיעלמותו במציאות יכול לגרום לרגרסיה לשלבים מוקדמים יותר בהם הופנמו האובייקטים ולמוות שלהם, כלומר למוות של חלקי אישיות של האדם האבל. בתהליך אבל תקין, האובייקטים שהופנמו נשארים חלק מהאישיות של האבל והוא נושא אותם בתוכו כחלק ממנו. בתהליך הפתולוגי, האבל חווה מוות פנימי של חלקים באישיותו, מוות הגורם לפירוק מבנה האישיות ורגרסיה לשלבי התפתחות מוקדמים יותר, כלומר לעמדה הדפרסיבית או אפילו לעמדה הסכיזו-פרנואידית (על פי העמדות ההתפתחותיות שתיארה קליין).
ויניקוט דיבר על כך שהאדם האבל אינו יכול להכיל את המוות ולכן לא יכול לבצע את עיבוד האבל.
על פי ג'ון בולבי, העדר היקשרות (Attachment) (ביטוי ראשוני בקשר שבין האם לילד) אצל ילדים, יכול להוביל לתהליך אבל פתולוגי. בולבי הדגיש בדבריו שתגובת האדם לאבדן, מהווה תהליך, אשר כולל שלושה שלבים: מחאה, דיכאון (despair), וניתוק (detachment), שתכליתם להביא את האדם לידי ארגון מחדש. כאשר האבל הופך לפתולוגי, ולאחר שמתבצעת אבחנה, אפשר לטפל ולשקם את האדם בכל מיני שיטות.
טיפולים פסיכולוגים להקלת תחושות האבל

טיפול נפשי שמיועד לשיקום מאבל מתמשך ופתולוגי, הוא תלוי תאוריה:
טיפול דינמי באמצעות שיחה, באמצעות אמנויות, באמצעות בעלי חיים וכדומה, נועד לסייע בהתמודדות עם הקשיים הרגשיים של האדם.
טיפול קוגניטיבי נועד לנסות לשנות את האמונות ואת תפיסת המציאות ולהוסיף עוד אמונות התומכות בהחלמה.
טיפול התנהגותי נועד לנסות לשנות דפוסי התנהגות ולמידה ויכלול תרגול של התנהגויות חדשות תוך שימוש בעקרונות השיטה כמו התניה קלאסית, התניה אופרנטית ולמידת חיקוי.
טיפולים בביופידבק, דמיון מודרך והרפיה נועד לגרום להפחתת לחץ והחזרת האיזון.
לקריאה נוספת

שולמית קרייטלר, "טנטולוגיה: מדעי האובדן, השכול והאבל", חיפה : פרדס, תשע"ג 2013.
אליעזר ויצטום, וד' ברום, "אובדן אבל וטראומה: מונוגרפיה", בית הספר לעבודה סוציאלית, אוניברסיטת תל אביב, 1995.
שש פעמים

| --- | --- |

 בימוי:  יונתן גורפינקל
 הופק בידי:  אודי ירושלמי ויונתן גורפינקל
 תסריט:  רונה סגל
 עריכה:  אריק להב ליבוביץ
 שחקנים ראשיים:  סיון לוי אביתר מור רועי ניק ניב זילברברג
 צילום:  שרון (שארק) דה-מאיו
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  יונייטד קינג. נרכש להפצה בינלאומית על ידי חברת Film Distribution
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2012
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  פרס לבמאי, תסריטאית ושחקנית הטובים ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ה-28. פרס בקטגוריית "מבט אחר" בפסטיבל סן סבסטיאן 2012, ספרד
 דף הסרט ב־IMDb
 
השחקן אביתר מור, הבמאי יונתן גורפינקל, השחקנים סיון לוי ורועי ניק והתסריטאית רונה סגל לאחר הזכייה בפרס "מבט אחר" בפסטיבל סן סבסטיאן, 2012
שש פעמים הוא סרט דרמת נעורים ישראלי משנת 2013. זהו סרטו העלילתי ראשון של הבמאי יונתן גורפינקל.
הסרט הופק במימונם של קרן הקולנוע הישראלי, שידורי קשת ומפעל הפיס.
את שיר הנושא מבצעת נינט טייב והוא גרסת כיסוי לשיר "A Girl Like Me" של פי ג'יי הארווי.
עלילה

הסרט, שנכתב בהשראת אירועים אמיתיים, מתאר כמה שבועות בחייהם של קבוצת מתבגרים בני 17 בהרצליה. אל החבורה הסגורה מתפרצת גילי, שהרגע עברה לבית הספר שלהם, ומנסה לתפוס את מקומה בכל דרך אפשרית. דרך גילי הצופים מתוודעים אל המעמדות, הערכים ויחסי הכוחות שמרכיבים את חוויית ההתבגרות בישראל של ימינו, המתועדת בריאליזם מטלטל וחסר רחמים. גילי משתמשת במיניותה כדי להתחבר לנערים מקובלים (עומרי ותומר). הם מצדם מנצלים אותה ומעבירים אותה מיד ליד. גילי לא מרוצה מהאופן שבו דברים מתפתחים אך ממשיכה לנסות להתחבר אליהם, מתוך תקווה שהדברים יסתדרו. הסרט מחולק לשישה חלקים, כל חלק מספר על אפיזודה מינית אחרת של גילי עם הנערים. למרות שגילי היא זו שמופיעה במקום, מפתה את הנערים לכאורה, ולא מתנגדת או נאבקת עם הנערים, ברור לצופה כי היא אינה מעוניינת בחלק מהמהלכים המיניים המתרחשים ואף מנסה להתנגד להם. התנגדותה נרשמת כסוג של משחק עבור הנערים. במהלך התהליכים האלה, ישנה התעלמות הורית מוחלטת, גם של הוריה של גילי, וגם מהוריו של עומרי.
השחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
סיון לוי: גילי שולמן
אביתר מור: עמרי
רועי ניק: תומר רוזנברג
ניב זילברברג: שבת
רונית יודקביץ': אמו של עמרי
ערן איוניר: אביו של עמרי
ניצן לברטובסקי: אוראל
דניאל קיציס: נעמה
אסף הרץ: אייל
עידו ברטל: אלון
מאיה מיטלפונקט: אחות של תומר
טל גרושקה: בראל