יהדות קונסרבטיבית
היסטוריה > על דרך עצמאית

רק בעשור שלאחר מלחמת העולם השנייה התחדדו ההבדלים עם היהדות האורתודוקסית. אחת הדמויות העולות בתנועה באותן שנים היה הרב יעקב אגוס, בוגר "יצחק אלחנן" שהצטרף אליה ב-1945. הוא טען כי דפוס הפעולה הרווח של ועד ההלכה, היצמדות לדעות המקילות בספרות השו"ת, אינו מספק בסיס שיבדיל בינן וכל עוד תימשך מדיניות זו הם יהיו תמיד בעמדת נחיתות. היה עליהם ליזום מהלכים משלהם, והוא הציע שימוש נרחב בכלי של תקנת חכמים: "אנחנו זקוקים לגוף המחוקק חוקים, לא מפרש אותם". סיעה גדולה מתוך הדור הצעיר חשה באורח דומה. בשנות הארבעים החלו בוגרי בית המדרש להתייחס לעצמם פחות ופחות כ"אורתודוקסים", ולאמץ בלעדית את התווית "קונסרבטיבים".
הפרי החשוב ביותר של תהליכים אלה, תוך ניסיון להגדרה עצמית, היה הקמת ועדה לעריכת סידור תפילה שרוב חבריה היו צעירים למדי. טכנית, רבנים קונסרבטיבים הוציאו עוד קודם מהדורות משלהם, אך אלה חסרו רכיב עקרוני של ממש. אחד הדוחפים לחיבור סידור קונסרבטיבי בעל אמירה היה הרב ראובן (רוברט) גורדיס בן ה-37, שותפו לדעה של אגוס, שפילס דרכו להנהגה ועסק באותם ימים בניסיונות לנסח אידאולוגיה ברורה לתנועה. ב-1946 הושלם הסידור הקונסרבטיבי הראשון, "סדר תפלות ישראל לשבת ולשלש רגלים" (Sabbath and Festival Prayerbook). השינויים בנוסח היו מתונים ביותר, אך לצד שינויים שנגעו בעיקר בטון – כמה מברכות השחר הוחלפו: "שעשני ישראל" במקום "שלא עשני גוי", "שעשני אישה" במקום "כרצונו" וכו' – היו גם תמורות עמוקות יותר. הקטעים הנוגעים לעבודת הקרבנות במוסף נוסחו בזהירות בלשון עבר.
בין 13 ל־17 במאי 1948 ערכה התנועה את ועידתה הארצית בשיקגו, בהשתתפות 1,000 צירים. הכינוס עמד בסימן של נחישות להפגין עצמאות, והתחזקות רבני הקהילות הצעירים לעומת הסגל האקדמי בבית המדרש בניו יורק. נערך אף סימפוזיון "לקראת הגדרת פילוסופיה ליהדות הקונסרבטיבית", ונדונה בעיקר סמכותו של ועד ההלכה וטווח הגמישות וההגבלות שיוטלו עליו. לואיס אפשטיין קידם הצעה מתונה לפיה, במסגרת ארגונו מחדש, יחויב הוועד להיוותר "מחויב להלכה ולמסגרתה". זו נועדה לפייס את האורתודוקסים, מבחוץ ובתוך הזרם. צירי כנסת הרבנים דחו את הנוסח של אפשטיין ואימצו תחת זאת מנדט רחב בהרבה. הנוסח המחייב פחות שהתקבל היה שמשימתו תוגדר כ"חיזוק המחויבות ליראת שמיים, הבנה והשתתפות בחיים היהודיים." הגוף הורחב ל-25 חברים, ניתן לו הכוח להחיל תקנות חכמים ברוב מיוחס, והוסכם כי צריכים להיות לו שיקול דעת וחירות ניכרים להתנתק במידת הצורך מכבלי התקדימים הקיימים. כהונה בו הותרה רק למי ששירתו כרבני קהילות בפועל, וכך נמנע מהאקדמאים חסרי הניסיון והמגע עם הקהל ששלטו בסמינר להמשיך להכתיב את דרכו של הזרם, כפי שעשו בין המלחמות. אנשי השטח תפסו את המוסרות, בכוונה להעביר את השינויים שהתחייבו בראייתם, על אף הסתייגויות של אנשי האגף הימני כמו הרב יצחק קליין. הרב מוריס אדלר, שנבחר כיו"ר הוועד והחליף את בועז כהן, הצהיר בפני הנאספים: "עד עתה היינו לכודים בין הפחד מן האורתודוקסים וסכנת הרפורמיות... עלינו להכיר במציאות העולם שהשתנה כליל ולהתחשב בו." מיד לאחר שהושלמה הרכבת הוועד החדש, הוקמו תת-ועדות לענייני שבת וסדרי בית הכנסת.
ניצחון האגף המתקדם לא התבטא כמעט ב-JTS, שנותר כאי בשליטת השמרנים. הכוחות החזקים בסמינר בדור הבא היו נגידו החדש, הרב לואי פינקלסטיין, וראש הפקולטה לתלמוד שאול ליברמן, שמונו ב-1940. פינקלסטיין נמנע מתוויות והעדיף להתייחס ל"יהדות" סתם; יוחסה לו האמרה שהתנועה הקונסרבטיבית איננה אלא "גימיק" להשיב את הציבור הרחב למסורת. הוא הפעיל לחץ כבד כדי לבודד את מרדכי קפלן, שהיה אהוד מאוד בקרב הסטודנטים הצעירים, ולדחוף את הרקונסטרוקטיבים ממעמד של שדולה ועמדה בתוך הזרם החוצה. קפלן וחתנו עירא אייזנשטיין הסתגלו לכך, והפנו את מרצם לביסוס תנועתם כעומדת בפני עצמה. ליברמן, כסמכות התלמודית הבכירה, היה הסמן הימני בעניין הקפדנות ההלכתית, והיה שרוי ביריבות אישית קשה עם בעל בריתו היחיד של קפלן בסגל הבכיר, הרב אברהם יהושע השל. השל, שאחז בפרשנות מיסטית-פילוסופית לשאלות התאולוגיות שהזרם התעלם מהן כמעט לגמרי, זכה לפרסום רב, אך פינקלסטיין וליברמן מנעו ממנו השפעה על ההנהגה.
ב-1950 אימץ ועד ההלכה את "תוכנית שבע נקודות" של השבת, בתקווה לעודד את הציבור הרחב והרחוק מאורח חיים מסורתי להתעניין ביום השבת ולהפוך אותו לרלוונטי עבורו. הוועד קבע כי, רק כאשר אין אפשרות אחרת להגיע לבית הכנסת, מותר לנסוע אליו בשבת, וגם הותר להשתמש במהלכה בחשמל. היתר הנסיעה ספג אחר כך ביקורת קשה בקרב רבנים קונסרבטיבים חשובים, הן בשל תוקפו ההלכתי (שנשען בין השאר על הטיעון שניתן לערער עליו, לפיו בעירת המנוע היא מלאכה שאינה צריכה לגופה) ויותר מכך בשל השלכותיו החברתיות בנוגע לשבת. הוא התקבל בפועל כהסכמה רבנית לנהיגה בשבת, דבר שהציבור עשה ממילא על דעת עצמו. יצחק שורש הכריז ב-1992 כי זו הייתה טעות שדרדרה את היחס לשבת בקרב חברי התנועה, ובאותה שנה נאסר הדבר על ידי ועד ההלכה בישראל. ההיסטוריון מיכאל כהן הצביע על התוכנית מ-1950 כ"קרע הסופי" עם האורתודוקסים. התנועה הקונסרבטיבית הפגינה את נכונותה לערוך צעדים הלכתיים משמעותיים ללא הסכמה מצדם, והללו בתורם הגיבו בחריפות.
ב-1953 אשרר הוועד, באמצעות תקנה, סעיף בכתובה כפתרון לעגינות, שחייב בעלים למסור גט לנשותיהם אם יתבקשו. המהלך היה פרי יוזמתו של ליברמן. הוא ניהל מגעים חשאיים עם הרב האורתודוקסי יוסף דוב סולובייצ'יק בכוונה להקים בית דין מאוחד שינהל ענייני מעמד אישי, אך התוכנית לא התממשה. בינתיים התחזקה מאוד המגמה הבדלנית בקרב האורתודוקסים, עם התבססותם של המהגרים ניצולי השואה מאירופה, שהגיעו מסביבה אדוקה ומחמירה יותר הרבה יותר מאמריקה הליברלית והמחולנת. ב-1 במרץ 1956 הטילו אחד־עשר ראשי ישיבות חרדים, בראשות הרב אהרן קוטלר, איסור גורף על כל שיתוף פעולה עם גורמים מזרמים אחרים – הרבנים אליעזר סילבר וסולובייצ'יק סירבו לחתום, מתוך השיקול שעדיין היו גורמים בתוך ועל סף התנועה הקונסרבטיבית שאפשר היה להשפיע עליהם. על רקע האיסור, דחתה הסתדרות הרבנית האורתודוקסים את ההצעה להקים בית דין משותף. הרב משה פיינשטיין, פוסקה המרכזי של היהדות האורתודוקסית האמריקנית בדורו, קבע חד־משמעית בשורת תשובות כי ללא קשר להתנהלותם האישית, רבנים קונסרבטיבים הוחזקו ככופרים שאינם נאמנים על דבר מעצם השתייכותם. עוד ב-1950 כתב: ”כל מי ששם הבזוי קאנסערוואטיוו עליו הוא בחזקת מופקר להרבה איסורין ולכפירה בהרבה עיקרים”.
בשנות החמישים נעשו שני סממנים למבדילים בין בתי הכנסת של התנועות. ראשית, האורתודוקסים החלו לאכוף בהדרגה את הדרישה למחיצה בין הנשים לגברים על כל מי שהשתייכו אליהם. עד אותה עת, בתי תפילה רבים שנמנו על האיחוד האורתודוקסי קיימו ישיבה מופרדת ללא חציצה. שאלת סדרי הישיבה התבטאה בקרבות משפטיים רבים על כספי ירושה. בכמה מקרים השתכנעו הערכאות להעביר עיזבונות, שמותיריהם התנו זאת בכך שהסדרים במקום יוותרו "מסורתיים", כשהוכח להם שגם ההפרדה ללא מחיצה שנהגה קודם הייתה מנוגדת להלכה. גזרי דין אלה דחפו קהילות רבות להכריע להצטרף רשמית לקונסרבטיבים. כמו כן, ב-1954 ביטלה הסתדרות הרבנים האורתודוקסיים את החלטתה מ-1948 לאפשר שימוש בהגברת קול חשמלית בשבת, בעוד שכנסת הרבנים הקונסרבטיביים הוסיפה להשתמש במיקרופונים. המתח הגובר הביא במהלך העשור לכך שנמנע מהקונסרבטיבים להשתמש במקוואות יריביהם, כפי שהיה בעבר, והתופעה של רבנים בוגרי זרם אחד שכיהנו בקהילות מהשני הלכה ונעלמה.
אחת הפרשות הידועות ביותר שנקשרה בקרע המתעצם, הייתה התפטרותו ב-1958 מכנסת הרבנים של הרב אליעזר הילל קַאוּבָר (קאוואר) מדנוור. קאובר, מי שהיה ממייסדי "בתי הכנסת המאוחדים", פרש במחאה על התנהלות הזרם, והניסיון למחוק את המילה "אורתודוקסי" משם קהילתו ולמנות לו רב־משנה ליברלי מדי לטעמו. עדתו 'בית המדרש הגדול - בית יוסף' הלכה בעקבותיו, ולבסוף הצטרפה לאיחוד האורתודוקסי (תוך שהיא ממשיכה לקיים ישיבה מעורבת; אפילו ב-1997, עדיין היו חברות באיחוד שבע קהילות ללא מחיצה). הקונסרבטיבים החלו לפתח שירותי דת משלהם, כדי לבטל את התלות בסופרי סת"ם, מוהלים ושירותי דת אחרים מהיהדות האורתודוקסית. הפירוד הממסדי מגבוה לא ירד במלואו אל הזירה הקהילתית; עדיין נותרו אישים ומוסדות שנמצאים תלויים בתווך, ועד היום הם מכונים "קונסרבדוקסיים" (Conservadox). בבית המדרש לרבנים עצמו נותרה מחיצה בבית הכנסת, עד מותו של שאול ליברמן ב-1983, ואפילו התפילה נעשתה מתוך סידור ישן, ולא מהנוסחים הקונסרבטיביים שהחלו לצאת.
במקביל גברה המגמה הקונסרבטיבית לפסיקה ולתיקון תקנות מרחיקות לכת במגוון נושאים: הסיסמה "מסורת ושינוי" (Tradition and Change), כשמו של הספר רב התפוצה מאת הרב מרדכי וקסמן על דרכה של התנועה שיצא ב-1957, והתקבע במהרה כמדריך אידאולוגי, הייתה לקריאתה של כנסת הרבנים. בשנים אלה פנתה התנועה גם חד-משמעית אל מורשתו של זכריה פרנקל כאמצעי לבסס את עצמה, ובספרות רשמית הודגש הרצף עם האידאולוגיה של אסכולת ברסלאו. ב"מסורת ושינוי", תיאר וקסמן את האפיזודות בעלות הקשר המועט מאז אמצע המאה ה-19, כתנועה אחת שהייתה בעלת השקפה מגובשת ונבדלת מאז ומתמיד. הופחתה החשיבות היתרה שייחס שכטר בעבר לרעיון של 'כלל ישראל' ושמנעה כל פעולה או התגבשות עצמאית.
בשנות החמישים והשישים, עם ההגירה הגדולה של יהודים לפרברים האמריקניים, תפח הזרם במהירות. חצי מיליון חיילים ששבו הביתה – יוצאי שכונות המהגרים הצפופות בחוף המזרחי, בהן היו בתי הכנסת מסורתיים מהסוג הישן, אך רוב האוכלוסייה סוציאליסטית או בעלת השקפות אנטי-דתיות אחרות – התברגו במעמד הבינוני, ושאפו לחקות את האווירה הדתית המתונה שאפיינה אותו. השתייכות דתית הייתה גם עניין חשוב בתחילתה של המלחמה הקרה, כשהיעדרה נחשד באמריקה השמרנית כאות אזהרה לנטיות קומוניסטיות. רוב המעמד הבינוני היהודי החדש נטה לקונסרבטיבים, שהיו פתוחים ומודרניים בהשוואה לבתי הכנסת של דור ההורים, אך מסורתיים דיים כדי לא לעורר בבניהם של יוצאי מזרח אירופה את הניכור שחשו כלפי האווירה הסטרילית אצל הרפורמים. תרמה לכך גם הפשרה הפרקטית שאומצה על ידי רבני הכוחות המזוינים בעת המלחמה, שהנהיגו סדרי תפילה אחידים שהזכירו במידת מה את הנהוג אצל הקונסרבטיבים. 'בתי הכנסת המאוחדים באמריקה', שמנה 229 קהילות בשנת 1927, הגיע ל-500 ב-1955, וגדל בעוד 130 קהילות בשנתיים שלאחר מכן. ב-1957 הוקמה "המועצה העולמית של בתי הכנסת", הזרוע הבינלאומית של התנועה, ששמה הומר לבסוף ל"מסורתי עולמי."
בשנת 1965 היו כבר 650 קהילות בארצות הברית וקנדה, וב-1971 היו ל'בתי הכנסת המאוחדים באמריקה' כ-350,000 משפחות (או כ-1,500,000 נפש) משלמות דמי חבר ב-832 קהילות. מאחר שבמשאלים תקופתיים 40% מהיהודים הנסקרים הצהירו על הזדהות עמה, הוערך שעוד כ-1,000,000 נפש ראו בה את הזרם שלהם, מבלי להיות חברים רשומים. ההנהגה קיוותה כי האידאולוגיה על הלכה דינמית ומותאמת לעולם המודרני תמשוך בכנות את הציבור, אך בוגרי בית המדרש הצעירים, שנשלחו לכהן כרבני קהילות, נמצאו מבודדים ומצויים בפער ניכר מהקהל. עוד ב-1955 קבע הסוציולוג המוביל מרשל סקלר שהקונסרבטיביות היא גל העתיד ביהדות ארצות הברית, ובה בעת הזהיר גם מחולשת עקרונותיה. הוא תלה את התפשטותה בגורמים חברתיים כמעט באופן בלעדי: בני מהגרים שעברו לפרברים, חיפשו חלופה מסורתית יותר לרפורמים, וציפו מהרבנים שלהם להתנהל באופן שהכירו מילדותם. ”אין בית-כנסת קונסרבטיבי אחד במדינה כולה בו רוב הקהל מקיים את אורח החיים המקודם על ידי התנועה.”
ב-1962 נפתח הסמינר הרבני הקונסרבטיבי בבואנוס איירס, שהפך למרכז התנועה בדרום אמריקה בהנהגתו של הרב מרשל מאייר. באותה שנה סולק הרב הבריטי לואיס ג'ייקובס מק"ק כנסת ישראל על רקע תמיכתו בביקורת המקרא ומאבק פוליטי על משרת הרב הראשי. הוא ותומכיו ייסדו את הקהילה המסורתית הקטנה בארץ זו.
ב-1963 פרש מרדכי קפלן מבית המדרש לאחר שנים שבהן תומכיו התבססו כגוף עצמאי, וב-1968 הקימו הרקונסטרוקטיבים סמינר רבני משלהם. הדוגמה שהציבו בקריאתם "לתת לעבר קול, לא וטו"; זליגת מתפללים לבתי כנסת רפורמיים, שהלכו ואימצו מוטיבים שהיעדרם דחה קודם מהגרים ממזרח אירופה (כמו ריבוי עברית בתפילה); ותנועת ה"חבורות" שפשטה בשנות השישים – קבוצות צעירים שהתנכרו לחיי הקהילה השגרתיים והקימו מניינים עצמאיים ודינמיים, שרבים מהם גדלו כקונסרבטיבים – כל אלה המריצו את האגף השמאלי בתנועה לתבוע שינויים מקיפים ונמרצים יותר, כדי למשוך את הציבור. במקביל, הוטרדה הכנף הימנית מכישלון הפסיקה הנועזת להגביר את רמת שמירת מצוות בקרב הקהל הרחב, ומתחיית היהדות האורתודוקסית, שדעיכתה החזויה הייתה המניע של כמה במחנה השמרני להפוך לקונסרבטיבים מלכתחילה. הליברלים קיבלו חיזוק משמעותי עם מינויו של גרשון כהן לנגיד בית המדרש ב-1972, הראשון במשרה זו שהוכשר כהיסטוריון ולא כאיש תורה. בניגוד לקודמו השמרן פינקלסטיין, תמך כהן חד-משמעית בעמדה קונסרבטיבית עצמאית. המתיחות בין הגושים התבטאה עוד ב-1970, כש-16 מחברי ועד ההלכה התפטרו במחאה על ניסיון לקבוע שמתגיירים אינם חייבים בטבילה, והוא הורכב חזרה רק לאחר שנתיים. אך לב המחלוקת היה בשאלת מעמד האישה.
כבר ב-1954 אישרה כנסת הרבנים החלטה עקרונית, לפיה מעמדם של נשים וגברים בבית הכנסת צריך להיות שווה, ובשני העשורים הבאים התעצמה התביעה של חברי הקהילות לצעדים נוספים בתחום זה. בשנת 1972, לאחר שהיברו יוניון קולג' הרפורמי הסמיך לראשונה אישה לרבנות, יצאו פעילות הקבוצה הקונסרבטיבית הפמיניסטית "עזרת נשים" לכינוס השנתי של רבני התנועה וביקשו שינויים דומים. כעבור שנה, אומצה החלטה שהתירה לספור נשים למניין, אך נדחתה הצעה להסמיך נשים לרבנות. הנגיד כהן הורה ב-1977 על הקמת ועדה מיוחדת לבחינת הנושא, וב-30 בינואר 1979 היא הגישה את המלצתה לאפשר סמיכה. הרב יואל רוט חיבר חוות דעת לפיה לא היו "מכשולים בלתי-עבירים" בעניין, והציע שנשים יקבלו על עצמן להתפלל בקביעות. כנסת הרבנים הצביעה ברוב קטן (127 נגד 109) לא לערוך שום צעדים לפני קבלת חוות דעת מסגל הסמינר. בינתיים, הקהילות התעלמו מההנהגה הרשמית. ב-1979 קיבל בית הכנסת הקונסרבטיבי "בית ישראל" בפנסילבניה את הרבה לינדה ג'וי הולצמן, סמוכת הסמינר הרקונסטרוקטיבי; היא לא יכלה להצטרף לכנסת הרבנים בשל המוסד בו למדה. נשים אחרות התקבלו בינתיים לתפקידי הנהגה שונים. ב-1983 עתרה הרבה בראדלי ויינטראוב, בוגרת היברו יוניון שאף היא כיהנה בבית כנסת קונסרבטיבי, בבקשה להתקבל לכנסת הרבנים. מהלך כזה הצריך רוב מיוחס של שלושה רבעים בהצבעה, בה חסרו לוויינטראוב לבסוף רק ארבעה קולות.
הלחץ על ההנהגה, והחשש שנושא הרַבּוֹת יתקבל על הציבור בעקיפין תוך שבירת סמכותה, גָבַר; אך התנגדותם החריפה של שאול ליברמן ומומחי הפקולטה לתלמוד, שהיו אמונים על פסיקת הלכה, הוסיף למנוע מהממסד לאפשר הכשרת נשים לרבנות. אז, ב-22 במרץ 1983, נפטא ליברמן ושלל מהאגף הימני את דמותו הסמכותית ביותר. הפרופסור לתלמוד הרב דוד הלבני המשיך לייצג את אותו הקו, אך החליט להעביר את הנושא להצבעה של הסגל הגבוה בבית המדרש, כולל מורים לנושאים כלליים וחסרי הכשרה רבנית כלשהי. כהן נתלה גם בחוות הדעת של רוט ב-1979. אנשי הפקולטה לתלמוד מחו בחריפות על נקיטה בהליך של בחירה לפי רוב, ולא של התייעצות ונימוקים הלכתיים שיתקבלו על המתנגדים. ב-24 באוקטובר 1983 אושרה קבלת נשים ללימודי רבנות ברוב של 34 נגד 8. קבוצת השמרנים בראשות הלבני פרשה במחאה על כך, והקימה את "האיחוד ליהדות מסורתית" (UTJ), שמנה כמה אלפי חברים מהאליטה שומרת-המצוות של התנועה: הם הצהירו כי הזרם איבד כל יכולת לטעון שהוא פועל בשם ההלכה. בנוסף, הלבני קבע כי האפשרות שנשים יקבלו עליהן מצוות הייתה מצריכה המתנה של דור עד שהדבר יקרה בפועל, ואז ייתכן שאפשר היה להסכים שהן יוציאו גברים ידי חובה.
בינתיים, אף הרקונסטרוקטיבים הלכו והתבדלו, עד להצטרפותם ב-1990 לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת הרפורמי, במעמד של משקיפים. התנתקות שני אגפי הקצה, שמשקלם כאליטות אידאולוגיות היה גדול בהרבה ממספר חבריהם, הביאה לקץ היותה של היהדות הקונסרבטיבית קואליציה רחבה, ודרבנה את הממסד לחתור לבהירות רבה יותר. ב-1988 התפרסמה הצהרת העקרונות "אמת ואמונה", מסמך ראשון מסוגו, שנועד להגדיר את מטרות התנועה. המנסחים קבעו כי ”לאחר מאה שנה בה עמימות וחוסר הגדרה יכלו להיחשב כדבר טוב... אין עוד די בכך שנגדיר את היהדות הקונסרבטיבית לפי מה שאיננה.” ההצהרה אשררה, בין היתר, את האמונה באלוהים ובהתגלותו וקבעה כי ההלכה בעלת חשיבות מכרעת.
לאחר שהמחלוקת בסוגיית מעמד האישה דעכה, החליף אותה היחס ללהט"ב כשאלת המפתח וכמקור לחיכוך בין שמרנים לליברלים. ב-2006, אל מול התנגדות רבה מרבני הזרם בישראל, קנדה ודרום אמריקה, הכריז ועד ההלכה בארצות הברית בראשות הרב אליוט דורף כי אינו מתנגד למערכות יחסים בין הומוסקאסואלים או לסביות ואפשר אף להסמיך אותם לרבנות (אך עם זאת, הוא הצהיר שהאיסור על משכב זכר עדיין תקף). יואל רוט, שקבע בתשובת מיעוט כי קיים איסור על כל סוג של מגע מיני בין גברים (בנימוק לפיו יש מקום להניח כי כולם נופלים תחת ספקא דאורייתא לחומרא), יחד עם עוד שלושה חברים אחרים בוועד, התפטרו. ב-2012 נקבע תקנון לטקסי נישואין ללהט"ב, אף כי הגוף נמנע מלהגדירם כחופה וקידושין.
החל מראשית המאה ה-21, וביתר שאת עם פרסום תוצאות סקר פיו, מצויה התנועה במהלך של חשבון נפש וניסיונות למיתוג מחדש, לנוכח המשבר הדמוגרפי הפוקד אותה: מספר בתי הכנסת בצפון אמריקה ירד מ-630 ל-580 תוך שנתיים בלבד (בין 2013 ל-2015), ובקרב יהודי ארצות הברית מתחת לגיל 30, רק 11% מזדהים כקונסרבטיבים.