stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולומבוס דלאנו
מזכיר הפנים של ארצות הברית > טבח הביזונים

במהלך מלחמת האזרחים נקטו מפקדי צבא האיחוד בטקטיקת אדמה חרוכה נגד התשתיות של הקונפדרציה והשמידו מקורות מזון חיוניים, וכך סייעו להשגת ניצחון האיחוד. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 אימצו קציני צבא ארצות הברית ויליאם שרמן וריצ'רד דודג', ומזכיר הפנים דלאנו אסטרטגיה דומה נגד הילידים האינדיאנים במערב, שמקור אספקת המזון העיקרי שלהם היה עדרי הביזונים. ב-1867 אמר דודג', "כל ביזון מת הוא אינדיאני אבוד". בדוח השנתי שלו משנת 1872 אמר דלאנו, "ההעלמות המהירה של החיה [ביזון] משטחי הציד לשעבר חייבת להתבצע באופן נרחב לטובת מאמצינו להגביל את האינדיאנים לשטחים קטנים יותר, ולאלץ אותם לנטוש את מנהגי הנוודות שלהם".
רובו של מסע ההשמדה של עדרי הביזונים נעשתה על ידי ציידים פרטיים למטרות רווח. המדיניות הזאת אפשרה את הטבח של מיליוני ביזונים במישורים האמריקאים, ואילצה את האינדיאנים להישאר בתחומי השמורות שלהם. עדרי הביזון המעטים שנותרו בתחומי הפארק הלאומי ילוסטון הוגנו מפני ציד על ידי חוק פדרלי שעבר ב-1872. במהלך כהונתו של דלאנו כמזכיר הפנים, ביקורת גוברת מהציבור אילצה את הקונגרס להעביר חקיקה שתבלום את טבח הביזונים במישורים. ב-1874 הטיל גרנט וטו על הצעת החוק, וקיבל את העובדה שטבח הביזונים יקדם את המטרה להרגעת האינדיאנים. בשנים 1872–1874 צדו האינדיאנים מספר מוערך של 1,215,000 ביזונים כחלק מצרכי אספקת המזון וצרכים נוספים שלהם. הציידים האמריקאים טבחו באותה תקופה במספר מוערך של 4,374,000 ביזונים, וצמצמו את אוכלוסיית הבהמות עד לנקודה שבה הן לא היו מסוגלות להתרבות באופן נורמלי ולהמשיך להיות מקור אספקת מזון לאינדיאנים.
מזכיר הפנים של ארצות הברית > טבח האפאצ'י והסכם השלום

ב-30 באפריל 1871 ארגנו תושבי טוסון מיליציה שביצעה טבח ביישוב של האינדיאנים האפאצ'יים בקמפ גרנט (אנ'). כ-144 אפאצ'ים נספו בטבח, רובם נשים וילדים. 28 ילדים נחטפו על ידי תושבי טוסון והוחזקו כבני ערובה עבור הלוחמים האפצ'ים שלא נכחו שם בעת הטבח. תושבי טוסון משכו תשומת לב ברמה הלאומית בהיקף פעילותם, וכתוצאה מכך הם ספג גינוי מאנשי המזרח ומהנשיא גרנט. עם זאת, תושבי אריזונה סברו שההרג היה מוצדק וטענו שלוחמי האפאצ'ים הרגו שליחי דואר ומתיישבים ליד טוסון. הנשיא גרנט שלח את מייג'ור גנרל ג'ורג' קרוק להשכין שלום בטריטוריית אריזונה. רבים מהאפאצ'ים הצטרפו לכוחות הצבא כדי להגן על עצמם.
ב-10 בנובמבר שכנע דלאנו את גרנט שתינתן לאפאצ'ים שמורה חדשה באריזונה ובניו מקסיקו, בעקבות המלצתו של וינסנט קולייר למצוא עבורם שטחים בהם הם יוכלו להגן על עצמם מפני התקפות המתיישבים הלבנים. דלאנו טען שיש לשכן את כל האפאצ'ים בשמורות, כולל הגברים הצעירים והלוחמים, שהקימו חבורות פשיטה, ולא רק את הזקנים והנשים. גרנט שלח את מייג'ור גנרל אוליבר אוטיס האוורד לאריזונה כדי לסייע לפתרון הבעיה. במאי 1872 ארגן האוורד ועידת שלום עם מנהיג האפאצ'ים אסקימינזין (אנ') בקמפ גרנט. האוורד גם ניהל משא ומתן לשחרור שישה מבין הילדים החטופים. בדצמבר אותה שנה הוקמה שמורת האינדיאנים סן קרלוס, יישוב קבע, ליד הסתעפות נהר סן קרלוס ונהר גילה, במיקום שהוסכם בין האוורד לבין אסקימינזין. באוקטובר אותה שנה כרת האוורד הסכם שלום נפרד עם מנהיג האפאצ'ים קוצ'יס (אנ'), שהתיישב בשמורת צ'ריקווה (אנ').
מזכיר הפנים של ארצות הברית > הסכסוך עם אקרמן

ביוני 1871 סירב התובע הכללי איימוס טפן אקרמן להעניק קרקעות ואיגרות חוב לחברת הרכבות יוניון פסיפיק, חברה שהייתה קשורה לשערוריית קרדיט מובילייר (אנ'). החלטותיו אלו של אקרמן הובילו למחאות של בעלי ההון של חברת הרכבות, קוליס הנטינגטון (אנ') וג'יי גולד (אנ'). אקרמן גם היה בעל תפקיד מרכזי בהעמדתם לדין של אנשי הקו קלוקס קלאן במדינות הדרום ובהגנה על זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים. האינטרסים של חברת הרכבת וזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים היו בראש סדרי העדיפויות של המפלגה הרפובליקנית. בשמם של הנטינגטון וגולד, פנה דלאנו פעמיים לאקרמן וביקש ממנו לשנות את החלטותיו שפגעו ביוניון פסיפיק, ובשתי הפעמים דחה אקרמן את הבקשה. לאחר מכן התלונן דלאנו בפני הנשיא גרנט והציע שאקרמן יועבר מתפקידו. גרנט הסכים, ונקב בשמו של הסנאטור מאורגון לשעבר ג'ורג' הנרי ויליאמס כמחליפו של אקרמן. ויליאמס נראה כמי שנתן עדיפות גבוהה יותר לאינטרסים של חברת הרכבות. בסוגיית צמצום היקף ההעמדות לדין של אנשי הקלאן, לדברי ההיסטוריון ויליאם מקפילי, "עם עזיבתו של אקרמן ב-10 בינואר 1872, אפסה כל תקווה שהמפלגה הרפובליקנית תתפתח כמפלגה לאומית עם שוויון גזעי של ממש".
מזכיר הפנים של ארצות הברית > ילוסטון

ב-1871 ארגן דלאנו את המשלחת המדעית (אנ') הראשונה בארצות הברית במימון פדרלי אל שטחי הפארק הלאומי ילוסטון, שבראשה עמד הגאולוג פרדיננד ואנדייר היידן (אנ'). דלאנו נתן הנחיות מדויקות להיידן להכין מפה גאוגרפית של האזור ולבצע תצפיות אסטרונומיות וברומטריות. הוא ציין שמשלחתו של היידן הונחתה "...לאסוף מידע רב ככל האפשר, הן מדעי והן מעשי... לתת את תשומת ליבה למשאבים הגאולוגיים, המינרולוגיים, הזואולוגיים והחקלאיים של הארץ". דלאנו גם הורה להיידן לאסוף מידע על שבטי האינדיאנים שחיו באזור. משלחת היידן אוישה בצוות מדעי רחב שכלל שני בוטנאים, מטאורולוג, זואולוג, אורניתולוג, מינרלוג, טופוגרף, צייר, צלם, רופא, ציידים, נהגי פרדות, אמבולנס וצוות תמיכה.
ב-1 במרץ 1872 חתם גרנט על החוק להקמת הפארק הלאומי ילוסטון, הפארק הלאומי הראשון בעולם. החוק קבע שלמזכיר הפנים תהייה "שליטה בלעדית" על הפארק. בשל העובדה שדלאנו כיהן אז בתפקיד, הפך אותו החוק למפקח על הפארק. הציד והדיג, כולל של ביזונים, נאסרו בשטחי הפארק, ודלאנו הוסמך לשמור על "המוזרויות ופלאי הטבע" שבתחומי הפארק. כעת היה דלאנו אחראי על שטח אדמה של מיליוני אקרים, אם כי לא הועמדו לרשותו תקציבים לבצע זאת. תחת זאת, ניתנה לו הסמכות להעניק חוזי חכירה של עשר שנים כדי לגייס כספים להוצאת אחזקת הפארק. משעה שהוקם הפארק, הוצף דלאנו בבקשות לזיכיונות להקמת בתי מלון. היה עליו גם להגדיר את השליטה ואת השימוש בתשתיות הקיימות בחלק הצפוני של הפארק.
דלאנו מינה את נתנאל לנגפורד (אנ') כמפקח הראשון על הפארק. לנגפורד אסר על קיומם של כבישי אגרה פרטיים והגיש תוכנית לסלילה ולתחזוקה של מערכת כבישים חופשית לשימוש הציבור, אך הקונגרס סירב לממן את התוכנית. הקונגרס סירב גם לממן את משכורתו של לנגפורד והיה עליו לממן את מחייתו בעבודה כבנקאי. ב-1874 ביקש לנגפורד מדלאנו שיפנה לקונגרס שיאשר הקצבות להגנת הפארק מפני ציידים ומסיגי גבול. דלאנו הסכים ודרש מהקונגרס תקצוב של 100,000 דולר כדי להקים את סוכנות הפארקים הפדרלית שתנהל ותגן על הפארק לטובת הציבור, וכן ביקש את הארכת הזיכיונות מעשר לעשרים שנה. ההצעה הושבה ריקם. רק באפריל 1877, בתקופת נשיאותו של רתרפורד הייז, אישר הקונגרס סכום של 10,000 דולר, עשירית מבקשתו המקורית של דלאנו, ללא הקמת סוכנות הגנה פדרלית עבור הפארק.
מזכיר הפנים של ארצות הברית > הסירוב לצו השירות הציבורי

במרץ 1871 חתם גרנט על חוק של הקונגרס להקמת נציבות השירות הציבורי של ארצות הברית (אנ'), שנועדה לבצע רפורמות, לפקח ולצמצם את השחיתות בכוח האדם הפדרלי. יישום כללי החוק הושארו לשיקול דעתו של הנשיא. גרנט מינה את תומך הרפורמה מניו יורק ויליאם קרטיס כיושב ראש הנציבות. הנציבות דיווחה שמינויים וקידומים של עובדים יהיו בשליטה של בוחנים, וכל מחלקת ממשל פדרלית תקים מועצת בוחנים, בעוד שההערכות הפוליטיות שהיו נהוגות עד אז להחלטות על העסקתם וקידומם של העובדים יבוטלו. גרנט הורה על יישום הכללים החל מ-1 בינואר 1872. ב-1874 הוא פירק את הנציבות לאחר שהקונגרס סירב להפוך את כללי הנציבות לקבועים ולספק לה תקצוב קבוע. העניין של הקונגרס ברפורמה בשירות הציבורי נותר רדום עד 1883.
על פי סעיף 12 של הצו הנשיאות שהוציא גרנט, המועמדים לעבודה במשרד הקרקעות ובמשרד הגמלאות של מחלקת הפנים היו אמורים להיות מאושרים על ידי מועצת בוחנים. כאשר סירב דלאנו לקיים את לשון הצו, לא עשה גרנט דבר. למחלקת הפנים היו תחומי אחריות שונים ומגוונים שהשתנו והתווספו בקצב מהיר והיא התמודדה עם בעיות מנהליות רבות. מבחינתו של ראש המחלקה, שליטה על משרדיה ועיצוב המדיניות היו משימה מטילת מורא. דלאנו טען שהמורכבות של המחלקה הפכה את יישום הרפורמה בשרות הציבורי לבלתי מעשי. בתקופת כהונתו כמזכיר הפנים, חלחלה השחיתות בכל המחלקה, כולל סוכני דמה בלשכה לענייני אינדיאנים ופקידים במשרד הפטנטים ששלחו ידם בגניבה. דלאנו התפטר בסופו של דבר בשל עדויות שחוזי מדידה ניתנו לחברות שבהם לבנו ג'ון, הפקיד הראשי של המחלקה, ולאורוויל גרנט, אחיו של הנשיא, היו אינטרסים בבעלות עליהן. בימים אלו היה זה נוהג מתקבל על הדעת, אך לאנשים בעלי מודעות לרפורמה, כולל עורכי העיתון "ניו-יורק טריביון (אנ')" ועיתונים אחרים, התופעה ייצגה ניגוד אינטרסים והפרת אמון הציבור.
מזכיר הפנים של ארצות הברית > תמיכתו בהעמדה לדין של אנשי הקו קלוקס קלאן

כדי לחזק את חוקי תקופת השיקום ואת התיקונים ה-13, ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית, חתם גרנט ב-1870 על חקיקה של הקונגרס להקמת מחלקת המשפטים של ארצות הברית. כדי להיאבק בהתפרצויות האלימות בדרום של הקו קלוקס קלאן, חתם גרנט על כמה חוקים שנודעו כ"חוקי האכיפה (אנ')" בשנים 1870 ו-1871. במאי 1871 הורה גרנט על שליחתם של כוחות פדרליים לסייע לשירות המרשלים של ארצות הברית במעצר אנשי הקלאן. התובע הכללי השני בממשלו של גרנט, איימוס טפן אקרמן, איש צבא הקונפדרציה לשעבר, ידע על התפרצויות הקלאן והיה קנאי להעמדה לדין של דרומיים לבנים שהטילו אימה על שכניהם השחורים. באוקטובר אותה שנה, בהמלצתו של אקרמן, השעה גרנט את צו הביאס קורפוס בחלקים של קרוליינה הדרומית ושיגר כוחות פדרליים לשם כדי לאכוף את החוק. לאחר ההעמדות לדין שבוצעו על ידי אקרמן ומחליפו ג'ורג' הנרי ויליאמס, קרס כוחו של הקלאן. ב-1872 כבר הגיעו שיעורי ההצבעה של האפרו-אמריקאים בדרום לשיא.
בנאום תמיכה בגרנט שנשא באספת בחירות לבחירתו מחדש של גרנט בראלי, קרוליינה הצפונית ב-24 ביולי 1872, שיבח דלאנו את ההעמדות לדין של אנשי הקו קלוקס קלאן. דלאנו טען שחוקי השיקום של הקונגרס הועברו כדי "לשמור על הסדר ועל הממשלה מפני הכאוס והמבוכה" שגרמה מלחמת האזרחים. אלה כללו את הענקת זכות הבחירה לאפרו-אמריקאים, רובם עבדים משוחררים, שקיבלו "חירות לנצח" כתוצאה מהמלחמה. דלאנו ציין שאם יש דבר כלשהו שמייצג את משמעות החירות, הוא שהאפרו-אמריקאים "צריכים להיות שווים בפני החוק ושקולם ייוצג ברשות המחוקקת". לדבריו של דלאנו, הדרומיים שדחו את תוכנית השיקום הרפובליקנית בחרו במלחמה חתרנית נגד האפרו-אמריקאים ונגד הרפובליקנים הלבנים, כולל הקמת הקו קלוקס קלאן. דלאנו אמר שהקו קלוקס קלאן הרג 18 איש ב-14 מחוזות של קרוליינה הצפונית והכה באכזריות 315 רפובליקנים שלא חטאו בדבר. דלאנו אמר שהעדויות שהוצגו בכתבי האישום שהוגשו נגד חברי הקלאן בבתי המשפט הפדרליים הוכיחו "ברבריות ובגידה של הקו קלוקס קלאן". בבחירות אלו ניצח גרנט בקרוליינה הצפונית ובמדינות דרומיות נוספות רבות.
מזכיר הפנים של ארצות הברית > המדיניות כלפי האינדיאנים

ב-1873 הגדיר דלאנו באופן רשמי את הדרכים להשגת מטרות מדיניותו של גרנט כלפי האינדיאנים. מטרתו הסופית של גרנט הייתה המרת דתם של האינדיאנים לנצרות והטמעתם בתרבות הלבנה כדי להכינם לקראת אזרחות אמריקאית מלאה. עקרונות יסוד אלו המשיכו להשפיע על מדיניות השלום עם האינדיאנים, שכן כביכול הם הגנו עליהם מפני אלימות המתיישבים הלבנים בתקופה בה הלבנים נדדו אל האדמות שקודם לכן הוחזקו על ידי האינדיאנים. בנוסף, ארגונים נוצריים וארגוני מיסיון פעלו בשמורת ל"תרבות" האינדיאנים לאור האמונה הרווחת (כולל זו של דלאנו), שמתן אפשרות לאינדיאנים להמשיך בקיום תרבותם תוביל לחורבנם. להשקפתו של דלאנו, מעשיו היו אמורים להשיג את מטרתו של גרנט לאפשר את הטמעתם של האינדיאנים בתרבות האדם הלבן.
מזכיר הפנים של ארצות הברית > ההשתלטות על הגבעות השחורות

על פי הסכם פורט לארמי מ-1868, הוענקה לתת-השבט אוגללה של שבטי הסו, שטח נרחב של שמורה שכללה את הגבעות השחורות, בתחומי מדינת דקוטה הדרומית. בגבעות השחורות שכן אתר מקודש לשבטי הסו. בעקבות המשבר הפיננסי של 1873 שיוועה ארצות הברית למקורות עושר חדשים. ב-1874 נפוצו שמועות על גילוי זהב בגבעות השחורות שהגיעו ממשלחתו של ג'ורג' ארמסטרונג קסטר. גרנט שיגר את המשלחת, בתקווה למצוא זהב כדי שיהווה תמיכה למדיניות המוניטרית שלו. דלאנו התנגד למהלך, בהאמינו שמעבר דרך שטחי הציד של האינדיאנים וכיבושם יפרו את הסכם פורט לארמי ועלולים להוביל למלחמה עמם. דלאנו אמר לגרנט ש"מלחמה כוללת עם הסו תהיה הרת אסון. היא תחבל ביחסי השלום שהשגנו עם האינדיאנים". מיד לאחר מכן התרחשה נהירה של לבנים בחיפוש אחר זהב. ב-1875 הקציב הקונגרס סכום של 25,000 דולר לרכישת הגבעות השחורות, מתוך תקווה שהתשלום במזומן על העסקה ישכך את זעמם של האינדיאנים וימנע מלחמה.
באמצע מאי 1875 הובאו "ענן אדום (אנ')", הצ'יף של שבט האוגללה (אנ'), ומנהיגי נוספים של השבט לוושינגטון הבירה כדי לשאת ולתת על מכירת הגבעות השחורות. אנשי הסו סברו שהסכום שהוצע על ידי הקונגרס נמוך מדי. בהבינו שבסופו של דבר הם יאבדו את הגבעות השחורות, החליט ענן אדום לנהל משא ומתן ואמר לדלאנו שהם יחתמו על ההסכם אם הסכום של 25,000 דולר במזומן יימשך קודם כל ממחלקת האוצר, כדי להבטיח את תשלומו. לדלאנו לא הייתה שום כוונה לשלם לענן לבן במזומן, אך הוא העביר לו קבלה על הסכום ממחלקת האוצר ומתנות נוספות שנרכשו באותו יום והועברו לחברי השבט. ענן אדום עמד על כך שהוא יקבל את הסכום במעמד החתימה, שאותו הוא ביקש לקחת עמו ולחלקו בין חברי השבט.
דלאנו הזהיר את גרנט מפני פריצת מלחמה אם המשא והמתן לא יניב תוצאות מוצלחות. כאשר התפוצצו השיחות, נכנס גרנט לתהליך כדי לנהל את המשא והמתן ישירות עם ענן אדום. הנשיא אמר לצ'יף שבגבעות השחורות אין שום עדרי ביזונים, כך שיהיה זה רווח עבור האינדיאנים לקבל תשלום, שכן לכל הפחות הם יוכלו לקבל דבר מה בעל ערך בחתימה על הסכם למכירת שטחים שאין להם שום ערך כשטחי ציד. הוא גם יידע את ענן אדום שהלבנים עומדים להשתלט על הגבעות השחורות בכל מקרה, כך שיהיה זה לטובתם לא לשוב בידיים ריקות. מתוך דאגה שהם לא יקבלו את התשלום אם הם לא יחתמו קודם כל על החוזה, ביקש ענן אדום מגרנט למשוך את הכספים מהאוצר ולהחזיק בו עד לחתימה. גנט סירב ופנה לדרכו, באומרו לענן אדם שעליו לחתום על ההסכם לפני ביצוע התשלום. ב-4 ביוני הציע דלאנו לענן לבן סכום נוסף של 25,000 דולר, אך הוא סירב.
בשל סירובו של ענן אדום, התיר דלאנו לאינדיאנים לקחת את החוזה הבלתי חתום בחזרה לבני שבטם לדיון נוסף, כשהתנאים הסופיים והחתימה יבוצעו על ידי ועדה ממונה. כישלון הדיונים בוושינגטון להגיע לסיכום על חוזה תואר ב-19 ביוני במגזין המאויר "העיתון המאויר של פרנק לסלי (אנ')". עם שובם לשטחיהם, חתמו ענן אדום ושאר המנהיגים בסופו של דבר על ההסכם בו הם ויתרו על זכויות הציד שלהם בגבעות השחורות כפי שהוגדרו בסעיף 11 של הסכם פורט לארמי בתמורה להצעה המקורית של הקונגרס של 25,000 דולר. קבוצה אחרת של שבטי הסו, כולל פר רובץ וסוס משוגע, קראה תיגר על סמכותו של ענן אדום והחלה בהתנגדות חמושה, שממנה הזהיר דלאנו את גרנט. קריאת התיגר הזאת על סמכותו של ענן אדום בשילוב חוסר שביעות הרצון של שבטי הלקוטה מהשתלטות הלבנים על הגבעות השחורות הובילה לפרוץ מערכת הגבעות השחורות בפברואר 1876.
מזכיר הפנים של ארצות הברית > מעשי שחיתות והתפטרותו

ב-1875 החל להתגלות ספק ביושרו האישי של דלאנו כאשר החלו להתבצע חקירות על חשדות למעשי שחיתות בממשל גרנט והחל להתנהל על כך דיון באמצעי התקשורת. אף על פי שלא היו ידועים מעשי שחיתות של דלאנו עצמו, תקופת כהונתו עמדה בצלה של מחלוקת, ומעשי ההונאה פשטו במחלקת הפנים. הועלו האשמות בנוגע ל"טבעת האינדיאנית" ובכך שסוכנים מושחתים ניצלו אינדיאנים. אנשי המערב, שלא היו שבעי רצון מקביעותיו של דלאנו בנוגע למענקי קרקעות וסוגיות אחרות, האשימו את בנו של דלאנו, ג'ון, שהיה עובד מחלקת הפנים, בשחיתות, שוחד והונאה בטריטוריית ויומינג.
מזכיר הפנים של ארצות הברית > מעשי שחיתות והתפטרותו > טבעת המודד הכללי

העיתון "ניו-יורק טריביון" דיווח שג'ון דלאנו ביצע מעשי ספסרות באמצעות משרד המודד הכללי של מחלקת הפנים כאשר קיבל שותפות בחוזי מדידה בוויומינג מבלי שהוסמך כמודד או כסרטט מפות, ומבלי שתרם תרומה משמעותית לביצוע החוזים. ההשלכה הברורה הייתה שג'ון דלאנו לקח כספים שמקורם במעשי עושק מחוזים בלתי חוקיים. במרץ 1875 כתב הפקיד הראשי של משרד המודד, ל.ס. סטיבנס, לבנג'מין בריסטו, מזכיר האוצר של גרנט, בו הוא ציין שלמודד הכללי סילס ריד היו כמה חוזים מושחתים שיצרו רווחים לג'ון דלאנו. סטיבנס גם אמר שהן ריד והן ג'ון דלאנו סחטו כספים מחמישה סגני מודדים בסכומים של 5,000 דולר. לדבריו של סטיבנס, כפו ריד ודלאנו על סגני המודדים לשלם לג'ון דלאנו לפני שהוא יוציא את הצווים של מחלקת הפנים לקרקעות שסגני המודדים מכרו למתיישבים פוטנציאליים. מושל טריטוריית קולורדו, אדוארד מ. מק'קוק, טען שג'ון דלאנו קיבל שוחד בסכום של 1,200 דולר מבנקאי מקולורדו, ג'רום צ'אפי, כדי להבטיח זיכיונות קרקע ממחלקת הפנים. נזק רב יותר גרמה ההאשמה של סטיבנס שקולומבוס דלאנו ידע ואישר את כל מה שעשה ריד עבור ג'ון דלאנו.
בנוסף לבנו של דלאנו, קיבל אורוויל, אחיו של גרנט, תשלומים על שירותי מדידה בטריטוריית ויומינג, אף על פי שהוא לא ביצע שום עבודה. הפקיד הראשי של שלוחת שאיין של משרד המדידות הפדרלי העיד בפני הקונגרס בנוגע לאורוויל גרנט. כאשר נשאל אם אורוויל ביצע עבודה כלשהי בטריטוריית ויומינג, השיב הפקיד הראשי, "לא אדוני, אני לא חושב שהוא אי פעם היה בטריטוריה".
מזכיר הפנים של ארצות הברית > מעשי שחיתות והתפטרותו > טבעת האינדיאנים

ביולי 1875 נפוצו שמועות שדלאנו ידע שאורוויל גרנט, אחיו של הנשיא, קיבל זיכיון לתחנות סחר עם האינדיאנים ולמכירת טובין לחיילים, שהיו מקור מושחת לרווחים. ככל שמחיר הסחורות ששילמו האינדיאנים והחיילים היה גבוה יותר, הרווחים היו גבוהים יותר. גם מכירת כלי נשק לשבטי אינדיאנים עוינים הותרה, כדי לגרוף רווחים נוספים. הרווחים חולקו לשאר השותפים למעשי השחיתות.
נפוצו שמועות שדלאנו איים על גרנט שהוא יחשוף את מעשי אחיו לציבור כאשר הנשיא כפה עליו להתפטר. הוא אמר לגרנט שהוא יעזוב את תפקידו בשקט לאחר שחקירות הקונגרס בנוגע למעשי ההונאה כלפי האינדיאנים הושלמו. בפברואר 1876 דיווח העיתון "ניו יורק הראלד" שאורוויל גרנט גרף כספים בארץ שבטי הסו באמצעות "הרעבת הנשים והילדים". אורוויל גרנט העיד בפני הקונגרס, שאחיו הנשיא השפיע על מחלקת המלחמה להשיג עבורו ספינות סוחר. אורוויל קיבל לידיו ארבע תחנות סחר וקשר קשרים עם "שותפים" שחלקו עמו מחצית מהרווחים. עדותו של אורוויל גרמה לאחיו הנשיא מבוכה.
הציר המרכזי של טבעת האינדיאנים לא היה דלאנו, אלא מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ, שב-1870 קיבל מהקונגרס סמכות למנות מוכרים בתחנות הסחר במחנות הצבא, בארץ האינדיאנים, שנשלטו על ידי מחלקת הפנים בניהולו של דלאנו. בלקנאפ, שמינה את אורוויל גרנט כבעל זיכיון בארבע תחנות סחר, ניצל את ההזדמנות שניתנה לו בחוק לגרוף רווחים עבור עצמו. בלקנאפ יצר שותפות סחר בלתי חוקית, בינו, בין שתיים מנשותיו, קיילב פ. מארש והסוחר ג'ון ס. אוונס מתחנת הסחר בפורט סיל. רווחים אלו אפשרו לבלקנאפ ולשתי נשותיו סגנון חיים בזבזני בוושינגטון שמומן בסכום של 20,000 דולר שהוא קיבל ברווחים בלתי חוקיים.
במרץ 1876 חקר בית הנבחרים את בלקנאפ ומצא אותו אשם בחמישה סעיפי הדחה. לפני ההחלטה על ההדחה, פנה בלקנאפ במהירות לגרנט והגיש את התפטרותו. בלקנאפ הושם במעצר בית שהוטל עליו על ידי גרנט במהלך משפטו בסנאט. אף על פי שבסופו של דבר זוכה בלקנאפ, שמו הטוב נפגע במידה כזו שהוא מעולם לא שב אל החיים הפוליטיים.
מזכיר הפנים של ארצות הברית > מעשי שחיתות והתפטרותו > התפטרותו

הן בריסטו, והן מזכיר המדינה המילטון פיש, דרשו שגרנט יפטר את דלאנו. גרנט דחה את הדרישה, ואמר לפיש, "אם דלאנו יתפטר כעת, תהיה זו נסיגה תחת אש, וההתפטרות תתקבל כהודאה באשמה". המחלוקת לא שככה. באמצע אוגוסט היה ברור שדלאנו לא יוכל להישאר במשרתו. דלאנו הציע שהוא יתפטר וגרנט הסכים, אך גרנט לא נתן פומבי לכך. בסופו של דבר הכריז גרנט שב-19 באוקטובר 1875 הוא קיבל את התפטרותו של דאלנו, לאחר שבריסטו איים להתפטר בעצמו אם דלאנו לא יוחלף. במקומו של דלאנו מינה גרנט את זכריה צ'נדלר, שעד מהרה יזם רפורמות בתחום השירות הציבורי ובתחומים נוספים במחלקת הפנים. ניהול המחלקה על ידי דלאנו נחקר על ידי הקונגרס, על ידי צ'נדלר ועל ידי ועדה נשיאותית מיוחדת. התנהלותו האישית נמצאה ללא רבב, אך שמו הטוב כאיש ממשל ישר וכשיר, ניזוק, והוא מעולם לא שימש יותר במשרה ציבורית כלשהי. באפריל 1876 אישרה "הוועדה על ההוצאות במחלקת הפנים" שריד הקים קרנות חשאיות בלתי חוקיות לטובת רווחיו של ג'ון דלאנו, ושקולומבוס דלאנו הודה לריד וגם אמר לו "להיזהר לא לעשות דבר שעלול להיות מראית עין למעשה עוולה כלשהו".
מזכיר הפנים של ארצות הברית > מעשי שחיתות והתפטרותו > ההתגוננות של דלאנו

ב-26 בספטמבר 1875 מסר דלאנו מכתב לנשיא גרנט, בו הוא הגן על התנהלותו במהלך כהונתו כמזכיר הפנים. בתמצית הדברים, הוא טען שהיקף הפעילות והמורכבות של המחלקה גרמו לו קשיים להתנהל באופן יעיל. דלאנו ציין שהוא התפטר בשל כוונתו לשוב לעסקיו ולענייניו הפרטיים באוהיו. הוא הצביע על כך שמשימותיו כמזכיר הפנים היו "מייגעות, קשות, ועדינות", זאת בשל העובדה שהוא נדרש לפקח על חמישה משרדים נפרדים: משרד הקרקעות הכללי, הלשכה לענייני אינדיאנים, משרד הפנסיות, משרד הפטנטים, ומשרד החינוך, בנוסף ל"כמות אדירה של עניינים שונים שלא ידועים לאף אחד למעט אלו הקשורים להם".
דלאנו גם הזכיר לגרנט שמשרד הקרקעות עסק במענקי קרקע מורכבים לטובת רשת הרכבות, לצד נושאים שהיו קשורים לפתרון מענקי קרקעות בקליפורניה, אריזונה וניו מקסיקו, זאת בשל העובדה שאזורים אלו היו קודם לכן תחת שלטון ספרד ולאחר מכן תחת שלטון מקסיקו. בנוסף, הלשכה לענייני אינדיאנים עסקה ב"שאלות מורכבות, עדינות, ומציקות" רבות שנבעו מהסכמים קודמים עם האינדיאנים. דלאנו המשיך ויידע את גרנט שכאשר היה עליו להחליט בסוגיות בין טוענים מתחרים על בעלות על קרקעות, אלו שהוא פסק נגדם יצאו לעיתים קרובות בהצהרות שגויות ומטעות במקום לקבל את הפסדם, דברים שנזקפו לרעתו. דלאנו סיכם את מכתבו בטענה שתקופת כהונתו הייתה מוצלחת, ויידע את הנשיא שמחלקת הפנים "מעולם לא הייתה במצב יותר מוצלח או טוב יותר בהשוואה למצב בו היא נמצאת כעת"
מזכיר הפנים של ארצות הברית > מעשי שחיתות והתפטרותו > הרפורמות של צ'נדלר

מחליפו של דלאנו בתפקיד מזכיר הפנים, זכריה צ'נדלר, לא הלין על משימותיו במחלקת הפנים, ומיד פתח בחקירה בנוגע לחשדות בשחיתות. צ'נדלר מצא דברים שונים בהשוואה להסבריו של דלאנו לגרנט והחליט שהמחלקה צריכה רפורמה כללית. במהלך החודש הראשון שלו בתפקיד, הוא פיטר את כל הפקידים בחדר אחד של משרד הפטנטים. הוא הבחין שכל אחד מהשולחנות היה פנוי, והגיע למסקנה שהעובדים היו מעורבים בשחיתות, או שהם חסרו את היושרה לבצע רפורמות במחלקה. כמעט עשרים עובדים במחלקה התבררו כפיקטיביים. הם נוצרו על ידי רשת מושחתת שנועדה להונות את הממשלה ולקבל תשלום על עבודות שלא בוצעו כלל. צ'נדלר גם פיטר פקידים בלתי כשירים שהרוויחו מכך שהעבירו את משימותיהם לעובדים בשכר נמוך יותר ושלשלו לכיסם את הפרשי המשכורות.
בנוסף, פישט צ'נדלר את נוהלי משרד הפטנטים, וגרם לבקשות הפטנטים להיות מוגשות באופן קל יותר ולהפחתת ההוצאות של המבקשים. בדצמבר 1875 אסר צ'נדלר על פעילותם של אנשים שנודעו בשם "פרקליטי האינדיאנים", שטענתם להיותם מייצגי האינדיאנים בוושינגטון הוטלה בספק. הוא גילה שהלשכה לענייני אינדיאנים הייתה המשרד המושחת ביותר, והחליף את הנציב ואת הפקיד הראשי שלה. בנוסף ללשכה לענייני אינדיאנים חקר צ'נדלר את משרד הפנסיות. תוצאות הבדיקה בעניין משרד זה הובילו לזיהוי פנסיות רבות שהתקבלו במרמה ולהפסקתן, מהלך שחסך לממשלה הפדרלית מאות אלפי דולרים. צ'נדלר גם ביטל כ-800 מענקי קרקעות שהושגו במרמה שאושרו במהלך כהונתו של דלאנו כמזכיר הפנים.
שנותיו האחרונות

לאחר התפטרותו שב דלאנו למאונט ורנון, שם, במשך עשרים השנים הבאות, הוא שימש כנשיא הבנק הלאומי הראשון של מאונט ורנון. במשך שנים רבות הוא היה חבר בחבר הנאמנים של קניון קולג' (אנ'), שהעניק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים. בין התרומות שהוא העניק לקולג' היה אולם שנקרא על שמו, בניין זה היה בשימוש עד שנחרב בשריפה ב-1906. אחוזת לייקהולם שבבעלותו, שנבנתה ב-1871 בפאתי מאונט ורנון, היא כיום חלק מהאוניברסיטה הנוצרית של מאונט ורנון (אנ').
ב-3 באפריל 1880 הורשע ג'ון ו. רייט, שופט מאינדיאנה, בתקיפת דלאנו בפינת רחוב בוושינגטון הבירה ב-12 באוקטובר 1877. רייט, שהיה סוכן הלשכה לענייני אינדיאנים במחלקת הפנים בתקופה בה כיהן דלאנו כמזכיר הפנים, הורשע במעשי הונאה והאשים את דלאנו. ביום התקיפה היה דלאנו בחברת וולטר ה. סמית, הפרקליט לשעבר של מחלקת הפנים. רייט הואשם בכך שעורר את הריב כאשר הטיל ספק ביושרו של דלאנו כמזכיר הפנים ואז הכה את דלאנו במקל ההליכה שלו. רייט טען שדלאנו הטריד אותו מילולית ושהוא חש שנכפה עליו להגן על עצמו. דלאנו לא סבל מפציעות רציניות. ההגנה של רייט בבית המשפט נחלשה עקב עדות שלאחר התקיפה הוא זקף אותה לזכותו, והצהיר שהוא היה ממשיך בתקיפה אם עוברי אורח לא היו מתערבים בנעשה. רייט נדון למאסר של 30 יום ולקנס של 1,000 דולר. ב-8 באפריל 1880 חנן הנשיא רתרפורד הייז את רייט, ועונש המאסר שהוטל עליו בוטל בתנאי שישלם את הקנס.
ב-3 בדצמבר 1889 נבחר דלאנו כנשיא האיגוד הלאומי של מגדלי הצמר, קבוצת שדלנות שהתארגנה לקדם את הגנת המחירים על תעשיית הצמר הלאומית. האיגוד הוקם ב-1865 ונעשה פעיל יותר בשנות ה-80 כתגובה לירידה בהגנה על ייצור הצמר המקומי. מגדלי הצמר התמודדו עם תחרות הולכת וגוברת מעבר לים ומספר הכבשים בענף ירד מ-50 מיליון ב-1883 ל-40 מיליון ב-1888.
קולומבוס דלאנו נפטר במאונט ורנון ב-23 באוקטובר 1896. הוא נטמן בבית הקברות מאונד ויו המקומי.
עדיה מנדלסון-מעוז

| --- | --- |

 לידה:  28 בינואר 1971 (בת 54) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מוסדות:  האוניברסיטה הפתוחה 
 אתר רשמי
 
עדיה מנדלסון-מעוז (נולדה ב-28 בינואר 1971) היא פרופסור מן המניין במחלקה לספרות, ללשון ולאמנויות באוניברסיטה הפתוחה, וחוקרת ספרות עברית ותרבות ישראלית.
ביוגרפיה

מנדלסון-מעוז נולדה, גדלה והתחנכה בחיפה. בת אמצעית מבין שלושה אחים להוריה, עפרה ואליעזר שהיה ד"ר להנדסה אזרחית ומרצה בטכניון. לאחר שירותה הצבאי החלה ללמוד באוניברסיטת חיפה ובשנת 1994 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בחוג לספרות עברית והשוואתית.
את התארים השני והשלישי השלימה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. עבודת התיזה שלה לתואר שני עסקה ביצירותיהם של אורלי קסטל-בלום ואתגר קרת, ונכתבה בהדרכתו של פרופ' ראובן צור. עבודת הדוקטור שלה עסקה בייצוגן של בעיות מוסריות בסיפורת העברית של המאה העשרים, ונכתבה בהדרכתם של פרופ' אסא כשר ופרופ' ראובן צור. בשנת 2002, לאחר סיום לימודי הדוקטורט, זכתה במלגת רוטשילד להשתלמות בתר-דוקטורט, שאותה השלימה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מנדלסון מעוז לימדה בסמינר הקיבוצים, באוניברסיטת חיפה ובטכניון. בשנת 2008 התקבלה כמרצה באוניברסיטה הפתוחה ובהמשך קודמה למרצה בכירה. בשנת 2015 מונתה לפרופסור חבר. מנדלסון-מעוז התארחה באוניברסיטת הרווארד, במחלקה לתרבויות המזרח הקרוב, בין השנים 2015–2016, ועם שובה לישראל מונתה לתפקיד ראש המחלקה לספרות, ללשון ולאמנויות. בתפקיד זה כיהנה עד שנת 2020.
בשנת 2021 מונתה מנדלסון-מעוז לפרופסור מן המניין. כיום היא מכהנת כראשת המסלול לתואר השני בלימודי תרבות, ועומדת בראש המרכז למדעי הרוח והחברה הדיגיטליים (המרח"ב הדיגיטלי) באוניברסיטה הפתוחה. ביחד עם פרופסור עודד חקלאי היא עורכת את כתב העת Israel Studies Review.
מנדלסון-מעוז נשואה לפרופ' שחר מעוז, חבר סגל בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב. אם לשלושה. מתגוררת בתל אביב.