stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלה באלאז'
קורות חיים > עד מלחמת העולם הראשונה (1914-1884)

שש שנים לאחר הולדתו עברה משפחתו ללבוצ'ה עיירת הולדתו של אביו (היום בסלובקיה; אז באימפריה האוסטרו הונגרית). אביו שמעון באואר (1851-1887), היה מורה בתיכון. אחרי מותו המשפחה חזרה לסגד עם אמו ג'ני (אוגניה לוי) בשנת 1899. אחיו היחיד, ארווין באואר, היה רופא, ביולוג תאורטי, ובעלה של מרגיט קאפקה. אחותו הייתה הילדה באואר. בשנת 1902 סיים את לימודיו בתיכון סגד עם תוצאות מצטיינות, ובסתיו החל את לימודיו במחלקה ההונגרית-גרמנית באוניברסיטת פאזמני פיטר, בודפשט (היום שם האוניברסיטה אוניברסיטת אטווש לוראנד). באוניברסיטה היה שותפו לחדר של המלחין ההונגרי זולטאן קודאי. בשנת 1904 לקח חלק בעבודתה של אגודת תאליה והכיר את ג'רג' לוקאץ'. באביב 1905 באלאז' יצא לסיבוב של איסוף שירי עם הונגריים. בשנה שלאחר מכן סיים את לימודיו וחזר לעיר הולדתו לזמן קצר, שם פגש את בארטוק. בסתיו יצא לסיור לימודים בחו"ל. באוניברסיטת ברלין השתתף בהרצאותיהם הפילוסופיות של גאורג זימל ושל וילהלם דילתיי, ובינתיים סיים את הדרמה הראשונה שלו, "דוקטור מרגיט סלפאל". בעידודו של זימל כתב את ספרו הראשון, "האסתטיקה של המוות". בתחילת 1907 נסע לפריז עם קודאי, ובסתיו קיבל משרת הוראה בחטיבת הביניים של בית הספר ברחוב וושלני בבודפשט.
בשנת 1908 הכיר את אדית האיוש, רופאה, מתרגמת ועורכת כתב עת שהפכה לאשתו הראשונה. אז הכיר גם את המשוררת היהודייה ולימים קומוניסטית אנה לסנאי (שמה בלידתה היה עמליה מוסקוביץ), עמה הייתה לו ידידות לכל חייהם. באותה שנה סיים את בחינות הגמר לדוקטורט בפילוסופיה. קריירת השירה שלו החלה באותה תקופה, ושיריו פורסמו באנתולוגיה בשם "המחר". באפריל 1909 עלתה לבמה יצירתה התיאטרלית הראשונה, "דוקטור מרגיט סלפאל". באותה עת הכיר את המשורר אנדרה אדי. בשנים 12–1911 בילה תקופה ארוכה יותר בחו"ל (באיטליה, פריז, ברלין) ופרסם את כרך השירה הראשון שלו "הנווד שר" ואת אוסף הסיפורים הקצרים שלו "השקט". הוא שב לבודפשט שנתיים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. כתב העת הספרותי החשוב ניוגט (מערב) פרסם באותה תקופה את ספרו "התעלומות". הוא שינה באופן רשמי את שמו מבאואר לבלאז' ב-1913 וב־29 במרץ אותה שנה התחתן כאמור עם אדית האיוש בבודפשט. באותה שנה יצא גם ספרו "דיאלוג על הדיאלוג" והדרמה שלו "היום האחרון" שהוצגה ב־3 באוקטובר בתיאטרון הלאומי של בודפשט.
קורות חיים > עד ההגירה (1918-1914)

בשנת 1914 הוא התנדב לצבא האוסטרו הונגרי, הגיע לחזית ונפצע. בשנת 1915 נשלח לסובוטיצה לשירות בעורף. דיווחיו מן החזית הופיעו בכתב העת ניוגאט (מערב) בשם "לך ותסבול גם אתה". בדצמבר 1915, התחילו בדירתו של באלאז' ישיבות חוג יום ראשון עם ג'רג' לוקאץ', ארנולד האוזר, קרל מאנהיים, אדית גימראי לודוביק, בלה פוגרשי, ארנה לורשי ואחרים, רובם ככולם יהודים. בשנת 1916 פרסם באלאז' את יומנו המלחמתי ואת ספר שיריו השני, "על ספינת טריסטן". בשנה שלאחר מכן העביר הרצאות בבית הספר החופשי למדעי הרוח, ובית האופרה של בודפשט הציג את הבלט של בארטוק הנסיך המגולף בעץ, שאת הליברית שלו כתב באלאז'. בשנת 1918 התגרש מאדית האיוש. האופרה הציגה בהצגת בכורה את האופרה טירת הנסיך כחול הזקן שכתב באלאז' (ליברית) ואת המוזיקה בארטוק. בשנת 1919 נשא לאישה את אנה האמוואשי. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא היה ב"דירקטורט של הסופרים המהפכניים", ואחר כך התגייס לצבא האדום ההונגרי והשתתף ב"מערכה הצפונית".
קורות חיים > מחוץ להונגריה (1945-1919)

לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 הוא עזב את הונגריה עם ניירות מזויפים בנובמבר והתיישב עם אשתו ברייכנאו, ליד וינה. הוא הפך לכתב של כמה מגזינים בשפה הגרמנית וההונגרית ופרסם כמה כרכים של כתביו בגרמנית ובהונגרית. הוא פרסם ביקורות תיאטרון וקולנוע בעיתונים היומיים והבשבועונים. הוא כתב, ערך ופרסם את עבודתו העיקרית בתחום האסתטיקה הקולנועית "האיש הנראה" בשנת 1925.
בשנים 1926–1930 התגורר בברלין, שם עבד כמרצה בבית הספר "לעבודה המרקסיסטית" וכ"מנהל איגוד העובדים". הוא כתב תסריטים רבים ונפגש עם במאי קולנוע רבים כמו ארווין פיסקטור, גאורג וילהלם פבסט, ואלכסנדר קורדה. הוא פגש אתהשחקנית לני ריפנשטאהל, והפך לתסריטאי של מספר סרטיה של השחקנית. בשנת 1930 יצא לסיור של כמה חודשים באלג'יריה מטעם חברה צרפתית, שם עשה סרט עם קוהרסקי.
בשנת 1931 הצטרף באלאז' למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. בסתיו אותה שנה נסע למוסקבה כדי להרצות במכללה לקולנוע ולעשות סרט על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בהזמנת יוצרי קולנוע סובייטים. לדברי אשתו, מנהיג הרפובליקה הסובייטית של הונגריה בלה קון בעצמו ביקש ממנו לעשות סרט על הרפובליקה אך באלאז' התחמק. בשנה שלאחר מכן התיישבו הוא ואשתו במוסקבה. בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים, כן נעשה על ידו סרט על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשם "הטיסה בוער" (הטיסה הוא נהר גדול שחוצה את הונגריה), אך הסרט לא יצא להקרנה. בשנת 1937 קנה בית נופש באיסטרה ליד מוסקבה ועבר לשם עם אשתו. משנת 1938 היה עמית בכיר במגזין ההונגרי במוסקבה "קול חדש" (הטור הקבוע שלו היה:מכתבים מרחוק).
בשנת 1941 יצאו לאור ספר השירה שלו "מדורה" וגם כרך של שתי דרמות (מוצרט והשיבה הביתה). בסוף השנה, עקב התקדמות החזית, הוא פונה לאלמה-אטה (קזחסטן).
קורות חיים > שוב בהונגריה (1949-1945)

בשנת 1945 חזר לבודפשט, המשיך בעשיית הקולנוע, בהוראה ובעריכה והיה מרצה אורח בפראג וברומא. הרומן האוטוביוגרפי שלו, "נוער חולמני", ראה אור. הצלחתו הגדולה הייתה בסרט "אי שם באירופה", על בסיס התסריט שלו, בבימויו של גזה ראדוואני.
על אף שקיבל את פרס קושוט, גם הוא הועמד בצד ובצל בשנת 1948 במקביל לג'רג' לוקאץ', האידאולוג המוביל אז של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, וספג ביקורת על יחסו האוונגרדי לכאורה. הוא איבד את מקום עבודתו, לא יכול היה ללמד במכללה לאמנויות הבמה בבודפשט ויצירותיו לא פורסמו. רק עשרות שנים לאחר מותו הושבה יצירתו ובמיוחד עבודת הקולנוע שלו, למקומם הראוי. יומנו שניהל בשנים 1903 עד 1922 לא פורסם עד 1982, וגם אז רק עם דילוגי תוכן ומחיקות רבות. יצירתו השלמה בעלת הערך התרבותי וההיסטורי נמצאת עדיין בכתב יד. בבוקר ה-17 במאי 1949 נפטר משבץ מוחי.
חשיבותו

בהתבסס על יצירתו של באלאז', הליבריות שכתב לאופרה "מבצר הנסיך כחול הזקן" והבלט "הנסיך המגולף בעץ" (של בלה בארטוק), "צינקה פנה" (של זולטאן קודאי) והליברית לסרט "אי שם באירופה" (Somewhere in Europe של הבמאי גזה ראדוואני) הטביע באלאז' חותם על התרבות הספרותית ההונגרית. הוא תרם גם תרומה מתמשכת לאסתטיקה של הקולנוע. בנוסף להונגרית, הוא מוכר כדמות משמעותית בתרבות הגרמנית והרוסית (הסובייטית). "הוא כתב כמה מיצירותיו התאורטיות בגרמנית; כיום מוכר ברחבי העולם, כי בלה באלאז' הוא אחת הדמויות הגדולות ביותר בתולדות האסתטיקה הקולנועית ובספרות האסתטית ההונגרית, לא פחות מאשר ג'רג' לוקאץ' בתחום יצירתו." - כתב עליו המשורר ההונגרי-יהודי גזה הגדוש.
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי Magyar zsidó lexikon. Szerk. Ujvári Péter. Budapest: Magyar Zsidó Lexikon. 1929. 79. o. Online elérés
לקסיקון הונגרי לאומנות הבמה Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4
בלה באלאז' Balázs Béla. In: Hegedüs Géza: A magyar irodalom arcképcsarnoka. Interpopulart Könyvkiadó, Szentendre
Walter Riml: 1931 „the blue light“ (באנגלית), 2014. [2014. február 22-i dátummal az eredetiből archiválva]. „The screenplay was written by Béla Balázs and Leni Riefenstahl.” – Riefenstahl "Das blaue Licht" c. filmjének rendezéséről
Balázs Béla: Napló (1903–1922). 2 kötet. Tények és tanúk sorozat. Budapest, 1982, Magvető Könyvkiadó
כתבו עליו

Lukács György: Balázs Béla és akiknek nem kell. Összegyűjtött tanulmányok; Kner, Gyoma, 1918
Elfer Imre: Két író. Leszámolás Balázs Bélával és Hatvany Lajossal; szerzői, Aflenz, 1924
F. Csanak Dóra: Balázs Béla hagyatéka az Akadémiai Könyvtár kézirattárában. Ms5009–Ms 5024; MTA KESZ, Bp., 1966 (A Magyar Tudományos Akadémia Könyvtára Kézirattárának katalógusai)
K. Nagy Magda: Balázs Béla világa; Kossuth, Bp., 1973
Dankó Ilona: Balázs Béla. 1884-1949. Ajánló bibliográfia; Városi Könyvtár, Debrecen, 1979
A film költészete. Az útkereső Balázs Béla. Tanulmányok, dokumentumok, kritikák; szerk., összeáll. Karcsai Kulcsár István; Múzsák, Bp., 1984
Gyuris György: Balázs Béla. Bibliográfia; Somogyi-könyvtár, Szeged, 1984 (A Somogyi-könyvtár kiadványai)
Joseph Zsuffa: Béla Balázs, the man and the artist; University of California Press, Berkeley–Los Angeles–London, 1987
Matti Lukkarila: Sininen valo. Béla Balázs ja hänen elokuvateoriansa; Pohjoinen, Oulu, 1991 (Prometheus)
Fénykép a tanítványoknak Balázs Béláról. Jegyzetek Tényi István dokumentumfilmjéhez; szerk. Tényi István; összeáll. Karcsai Kulcsár István, forrásanyag gyűjt. Kis Erika; Magyar Filmintézet, Bp., 1991
Mihály Emőke: "Mint nyugtalanító, titkos gondolatok élnek...". Balázs Béla elméleti írásainak egy mai megszólítása; Koinónia, Kolozsvár, 2008
Kozák Péter: Doktor Szélpál Margit. Az első tudósnő magyar színpadon; Gabbiano Print, Bp., 2011 (Miniatűrök sorozat)
Hamar Péter: Karöltve a kísértettel. Balázs Béla utolsó évei; Írott Szó Alapítvány, Bp., 2017
לקריאה נוספת

Balázs Béla
תערוכת הזיכרון של בלה באלאז' - ספריית שומודי
יוצרי קולנוע הונגרים בעולם - הונגרים בקולנוע. אד. גאבור גלנקסר. Bp., Filmunió ההונגרית, 1996.
פאל גוליאס: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים. Bp., אגודת הספרנים והארכיונים ההונגריים, 1939-2002. עיתון כרך 7 להזמין. יאנוס ויסציאן.
הלקסיקון הגדול של גוטנברג. מאגר של כל הידע. Bp., משרד הפרסומים הגדול של לקסיקון, 1931-1932.
לקסיקון ספרותי. אד. בנדק מרסל. Bp., Győző A., 1927.
אנדראז לנגייל: "חיילי עט נפוצים. . . " רישומי תולדות העיתונות של סגד. סגד, באבה ושותפים בע"מ, 1999. 494 עמ '.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי I-II. Főszerk. אגנש קניירש. Bp., מו"ל אקדמי, 1967-1969.
אייקון קולנוע הונגרי. אד. יוזף ורס. Bp., Filmarchivum הלאומית ההונגרית, 2005.
הלקסיקון הביוגרפי של לוחמי מחוז צ'ונגונגראד של תנועת העבודה. Főszerk. גיורגי אנטלפי. סגד, ועדת מחוז צנגרד, MSZMP, 1987.
קסבה נגי: לקסיקון מספרות המהגרים ההונגרית. Bp., הוצאת ארגומנטום-המוזיאון הספרותי פטופי והמרכז לספרות עכשווית, 2000.
האייקון הגדול ההונגרי. Főszerk. László Ériesős (המאות 1–5) ), Gábor Berényi (מהדורה 6) ), Lászlóné Lány (8-). Bp., Akadémiai Kiadó, 1993-.
לקסיקון תיאטרון הונגרי. אד. שימוש בחומר שנאסף של ג'ני ארדי ואמיל קורתי. . . אלאד שופפלין. [Bp.], האיגוד הלאומי של שחקנים ופנסיות, [1929].
פטר לאסלו: התיכון סגד, קודמיו וממשיכיו. סגד, מוזיאון פרנץ מורא, 1989. (היסטוריה תרבותית סגד 7.)
אוסף ביוגרפי של הלוחמים המהפכניים במחוז צ'ונגראד. אד. יאנוס ראץ '. סגד, ועדת מחוז צ'נגראד, MSZMP, 1973.
ז'אנו סנדור: תיאטרון כרוניקה של המאה. תיאטרון סגד ומרשם המשחק. Szeged, Ariadne Press Bt., 1998.
שוויקרט, ורנר: Bibliographie der ungarischen Literatur des 20. Jahrhunderts ב-Deutscher Sprache. פליין bei Heilbronn, Verlag Werner Schweikert, 2000.
הלקסיקון החדש של Révai. Főszerk. הקולגה איסטוון טרסולי. שקסארד, תינוקות, 1996-.
ניו טיימס לקסיקון. Bp., זינגר וולפנר, 1942-1942.
לקסיקון חדש. אנציקלופדיה אוניברסלית של ידע וחיים מעשיים. אד. László Dormándi, Vilmos Juhász. [עמ '], דנטה-פנתאון, 1936.
אנציקלופדיה ביוגרפית הונגרית חדשה. Főszerk. László Markó. Bp., מועדון הספרים ההונגרי.
לקסיקון ספרותי הונגרי חדש. Főszerk. פטר לאסלו. Bp., Akadémiai Kiadó, 1994.
הערות שוליים

↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. II. ker. állami házassági akv. 162/1913. folyószáma alatt.
↑  Halálesete bejegyezve a Budapest VIII. ker. polgári halotti akv. 1144/1949. folyószáma alatt.
↑  Balázs Béla. Magyar Életrajzi Index. Petőfi Irodalmi Múzeum. Hozzáférés ideje: 2016. január 23.
↑  A Belügyminisztérium 1913. évi 109051. sz. rendelete. MNL-OL 30789. mikrofilm 1270. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1913. év 7. oldal 7. sor.
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. II. ker. állami házassági akv. 162/1913. folyószáma alatt.
↑  A budapesti kir. törvényszék 1.P.41127/1918. sz. ítélete.
↑  Halálesete bejegyezve a Budapest VIII. ker. polgári halotti akv. 1144/1949. folyószáma alatt.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296269705171  PLWABN: 9810654550205606  BIBSYS: 90213959  BNE: XX1216206  BnF: cb118899558 (data)  CANTIC: a10418751  CiNii: DA01183303  GND: 119010305  ICCU: CFIV046367  ISNI: 0000 0001 1037 6413  LCCN: n81055682  LNB: 000284299  MusicBrainz: 731b0380-6cc0-42c6-a744-71f21fe222ca  NDL: 00432147  NKC: jn20000600620  NLA: 35012595  NLG: 268828  NLK: KAC200307006  NSK: 000657610  NTA: 070728283  RERO: 02-A002965137  SELIBR: 176632  SNAC: w6p278fh  SUDOC: 02670191X  Trove: 789548  VIAF: 9842518   WorldCat (עם VIAF): 9842518 
דיוקן
תבליט בעיר סגד
פסח עיר-שי

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1896 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  31 ביולי 1968 (בגיל 71) ישראל 
 שם לידה:  Irsai István 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט 
 תחום יצירה:  ציור, טיפוגרפיה, עיצוב גרפי 
 
חתימתו
כרזה לגן החיות של תל אביב
פסח אישטוון עיר-שי (אירשאי) (בהונגרית: Irsai István;‏ 6 באוקטובר 1896 – 31 ביולי 1968) היה מעצב גרפי, צייר קוביסטי וטיפוגרף ישראלי-הונגרי. נמנה עם הגרפיקאים המובילים בארץ, יצר סגנון עיצוב מודרני חדשני, תרם רבות לגרפיקה הארץ-ישראלית בראשיתה ועיצב את גופן האות העברית המודרנית, "חיים". בין היתר עיצב כרזות של הנהגת היישוב ומוסדות המדינה, סמלילים של חברות, כרזות פרסומת ותעמולה ועוד.
ביוגרפיה > שנים ראשונות ועיצוב גופן "חיים"

עיר-שי נולד בשם אישטוון אירשאי  בשנת 1896 בעיר בודפשט שבהונגריה, בנם של הרמינה (לבית נוימן) ואדולף אירשאי.
שירת כקצין זוטר בצבא האוסטרו-הונגרי. על שירותו במלחמת העולם הראשונה קיבל בשנת 1918 את עיטור הגבורה וארבע מדליות צבאיות.
למד אדריכלות באוניברסיטה הטכנית של בודפשט. לאחר סיום לימודיו עבד כמעצב גרפי. בהיותו פעיל בארגונים ציוניים, שילב את מומחיותו הטיפוגרפית עם לימוד השפה העברית ויצר גופן חדיש ומודרני, כיוון שלא היה בנמצא גופן עברי לשימושים גרפיים ככרזות וכותרות עיתונים. הגופן, שנקרא "חיים", עוצב בהשפעת סוגי הכתב החדשים של אותה התקופה, שאופיינו באותיות פשוטות וחסרות תגים (סן-סריף), ותאמו את אסכולת הבאוהאוס. חשיבותו של הגופן היא בכך שהיה הגופן העברי הראשון שהציג את האות העברית בקוויה הבסיסיים בלבד, ללא עיטורים נוספים, תוך שימוש בקווים ישרים ובצורות הגאומטריות הפשוטות ביותר האפשריות. עיצוב זה נתפס כחדשני כיוון שהיווה ניגוד לסגנונות עיצוב האות שהתבססו על הכתב המסורתי והתנ"כי, כדוגמת כתב סת"ם. חידוש נוסף בעיצוב הגופן הוא בכך שעובי הקווים האופקיים והאנכיים ברוב האותיות זהה. עיר-שי הותקף על חדשנותו, אך שאב עידוד מחיים נחמן ביאליק, ועל כן קרא לגופן על שמו.
בשנת 1925 נישא לאורלי לפקוביץ, והיה אב לרוברט ומריאנה. לאחר פטירתה נישא בשנת 1961 להילדה שטיין.
ביוגרפיה > שתי עליות לארץ ישראל

ב-1925 עלה עיר-שי לארץ ישראל. בארץ עיצב עבודות גרפיות, כותרות עיתונים וכרזות שבלטו ברחובות תל אביב עם אותיות "חיים" המקוריות. הטיפוגרף יאן לוויט, שביקר בארץ ישראל ב-1929, הכליל את האות בקובץ טיפוגרפי פרי עטו, ועל כן היא רשומה במקרים רבים על שמו של לוויט. יחד עם אביגדור המאירי ואליעזר דונת היה עיר-שי שותף לייסוד התיאטרון הסאטירי העברי הראשון, "הקומקום". וצייר את כל כרזותיו. בתוך כך עִברת את שמו, "אירשאי" (Irsai), ל"עיר-שי".
ב-1929 שב עיר-שי להונגריה והיה לאחד המעצבים החשובים בתנועה המודרניסטית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נותר בבודפשט וסבל את אימי שואת יהודי הונגריה. עיר-שי הוא מניצולי "רכבת קסטנר". כמו כל ניצולי הרכבת היה כלוא במחנה הריכוז ברגן-בלזן, שם צייר ממראות המחנה; הציורים נמצאים בארכיון בית לוחמי הגטאות שבקיבוץ לוחמי הגטאות. בשנת 1945 עלה שנית לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, המשיך בעבודתו כגרפיקאי וכתב מאמרים על טיפוגרפיה ועיצוב.
בשנת 1952 זכה עיר-שי בתחרות האו"ם לציור בול זכויות האדם.
נפטר בשנת 1968 ונקבר בבית העלמין הדרום.
לקריאה נוספת

פסח עיר-שי, 'לקראת כתב-טקסט חדיש', הד הדפוס י (1948).
"Ir-Shay, Steven Pessach", in: I. J. Carmin Karpman (chief editor), Who's Who in World Jewry: A Biographical Dictionary of Outstanding Jews, Tel Aviv: Olive Books of Israel, 1978, p. 439. (באנגלית)
Philipp Messner, 'Tel Aviv und die Revolution des hebräischen Schriftbilds,' 2. Pesach Ir-Shai – Pinoier des Werbewesens in Tel Aviv, Pardes 15 (2009): 100jähriges Jubiläum Tel Avivs / 100th Anniversary of Tel Aviv, pp. 25-28. (בגרמנית) (GoogleBooks)
הערות שוליים

1 2  פסח עיר-שי באתר GRAVEZ
↑  הערה לביוגרפיה.
↑  אביגדור המאירי, באתר "בדרך".
↑  ארכיון בית לוחמי הגטאות (בתיבת החיפוש יש לחפש "פסח אירשאי").
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274803  NLI: 987007499143005171  GND: 1034913484  ISNI: 0000 0004 0881 7349  LCCN: no2015112600  VIAF: 302100476   WorldCat (עם VIAF): 302100476
ברסאנט צלינה

ברסאנט צלינה (נולד ב-9 בספטמבר 1996) הוא כדורגלן קוסובני המשחק בעמדת הקשר התוקף בא.י.ק סולנה ובנבחרת קוסובו.
קריירת מועדונים

צלינה נולד בפריזרן, קוסובו, יוגוסלביה ובגיל שנתיים עזב עם משפחתו לדראמן שבנורווגיה. בגיל 11 התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של סטרומסגודסט המקומית. בגיל 16 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של מנצ'סטר סיטי.
ב-1 ביולי 2014 צלינה חתם ל-3 שנים במנצ'סטר סיטי. באותה תקופה עבר ניתוח עקב פציעה ולאחר שסיים את תהליך השיקום הצטרף לקבוצת הנוער של המועדון. בדצמבר 2014 נקרא לראשונה לסגל הקבוצה הבוגרת עקב עומס המשחקים של הקבוצה באותה העת, אך לא זכה לדקות משחק. צלינה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הסיטי במשחק ידידות נגד המבורג במהלך מחנה אימון שנערך באבו דאבי.
ב-9 בינואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הסיטי במסגרת רשמית בניצחון 0–3 נגד נוריץ' סיטי במסגרת גביע ה-FA. ב-6 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בהפסד 1–3 ללסטר סיטי ואף בישל את השער היחיד של סיטי במשחק לסרחיו אגוארו.
בקיץ 2016 הושאל לטוונטה מליגת העל ההולנדית.
בקיץ 2017 הושאל לאיפסוויץ' טאון.
ב-31 ביולי 2018 חתם לארבע עונות בסוונסי סיטי תמורת 3 מיליון פאונד. ארבעה ימים לאחר החתימה, צלינה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד שפילד יונייטד.
ב-9 בספטמבר 2020, צלינה חתם בדיז'ון מליגת העל הצרפתית.
ב-31 באוגוסט 2021 חזר לקדנציה שנייה באיפסוויץ' טאון.
ב-2 באוגוסט 2022 הושאל לקסימפאשה. ב-26 בינואר 2023 הושאל לסטוק סיטי עד לסוף העונה.
קריירה בינלאומית

בצעירותו, שיחק צלינה בכל נבחרות הנוער של נורווגיה. לאחר שנבחרת קוסובו קיבלה אישור מיוחד מפיפ"א לקיים משחקי ידידות נגד נבחרות החברות בה, צלינה זומן לסגל הנבחרת לקראת משחקה הראשון נגד האיטי שנערך ב-5 במרץ 2014. ב-7 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד עומאן. בינואר 2015 חשף כי דחה זימון מנבחרת נורווגיה בטענה כי הוא מעוניין להמשיך לייצג את קוסובו. ב-13 בנובמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד אלבניה.
אנטולי רובין

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1927 מינסק, בלארוס
 פטירה:  16 בינואר 2017 (בגיל 89) ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  קריית ענבים
אנטולי (יצחק) רובין (29 בינואר 1927 – 17 בינואר 2017) היה ניצול שואה ואסיר ציון ששרד את הגולאגים. גיבור הספר "אסיר ציון" של הסופרת גלילה רון פדר עמית אשר הנציח את זיכרונותיו על סבלו בתקופה זו.
קורות חייו > ילדותו ותחילת דרכו

רובין נולד במינסק שבבלארוס בשנת 1927 למשפחה מסורתית, הצעיר מבין ארבעה ילדים. אביו, פנחס, היה פקיד בארגון סיוע ליתומים.
ביוני 1941, עם פלישת הגרמנים לברית המועצות, שהה רובין במחנה קיץ ליד מינסק. בשובו למינסק גילה שביתו נשרף. הוא הצטרף לנמלטים מזרחה, אך הגרמנים הגיעו לעיירה בה שהה עם משפחת דודתו ביילה, והם שבו למינסק. בבית דודתו רבקה מצא את אמו אתל ואחיותיו, תמר ובטי. אביו נרצח כשחיפש את משפחתו בדרך למוסקבה. אחיו הבכור, חיים, שירת בצבא האדום.
בני המשפחה הוכנסו לגטו מינסק. אחותו תמר עבדה בחלק הרוסי של העיר כדי להשיג מזון. באקציה השנייה בנובמבר 1941, נלקחו רובין, אחיותיו ואמו עם המיועדים למוות. תמר תחילה, ואחר כך רובין עצמו, הצליחו לברוח מתוך הטורים שהוצעדו לבורות הירי. תמר הגיעה לפרטיזנים, אך הוסגרה לגרמנים, עונתה ונתלתה בחצר בית הסוהר. אמו ואחותו בטי נורו למוות בבורות המוות בטוצ'ינקה. רובין שב לגטו, עבד בעבודות כפייה וניזון משיירי אוכל של גרמנים. במרץ 1942 נעצר בשובו לגטו ומוין לאקציית חיסול נוספת, אך שוב הצליח להימלט
חבר גרמני של אביו נתן לו מסמכים של רוסי שמצא. רובין הצטרף לשרתת בית ספר אוסטרית כשהלכה זו אל בתה בכפר דרבושינה לפני אקציית החיסול הסופית של גטו מינסק. בכפר, עסק בעבודות המשק, תחת זהותו הבדויה ונהג גם לרעות את הפרות. באותה תקופה שאף להצטרף לפרטיזנים ועשה הכל על מנת לפגוש אותם. כשפגש בפרטיזנים וביקש להצטרף אליהם כדי לנקום בגרמנים, נתקל באנטישמיות וכמעט שנרצח
.
כאשר נכנס הצבא האדום לכפר שבו התגורר ב-1944 חש כאילו נולד מחדש, השמיד את תעודותיו הרוסיות על שם סטאפנוב כי סבר שאינו זקוק להן עוד, ושב למינסק. במינסק גילה שמעשרת דודיו ודודותיו שרדו רק דודה אחת וארבעת ילדיה. הוא החליט להתגייס לצבא אך היה לו מראה של נער ולכן לא גויס. מסיבה זו, הלך לבית ספר מקצועי צבאי לשיפוץ טנקים שהעניק לתלמידיו מזון, פנימייה ועבודה. מהטנקים פירק חלקי רדיו שהורכבו על ידי חברו ולראשונה שמע את קול הרדיו החופשי.
הוא עסק בספורט ולמד בשיעורי ערב לשם עמידה בבחינות הבגרות. הוא נתקל באנטישמיותוהגיב על דברי האנטישמים. בשלב זה לא הייתה לו שום ידיעה על יהדות.
קורות חייו > המאסר הראשון - העלילה האנטישמית

בימי שלטונות של סטלין רובין נשלח על ידי ראשי הסקציה לאגרוף למפגן ארצי של פעילי תרבות הגוף שנערכה בכיכר האדומה במוסקבה. בשובו, ב-14 בנובמבר 1946, נכלא בעוון נטישה של מתקן צבאי בבית הסוהר העירוני. רובין נידון על ידי בית דין צבאי אף על פי שחלפה שנה וחצי מסיום המלחמה. הוא נדון ל-5 שנות כליאה במחנות העבודה לתיקון המידות בשל דעותיו הלאומניות, השקפתו ה"בלתי בריאה" על המשטר הסובייטי וההשפעה ההרסנית שהייתה לו על הנוער סביבו. אך מתוך התחשבות בכך שהתייתם ובסך הכל ערק לצורך לימודים, נפסקו לו 5 שנות כליאה בלבד.
בעת שהותו בבית הסוהר, סיפר כי בלטו הבדלי המעמדות בין האסירים הרגילים לעומת האסירים הפליליים שהשליטו טרור בין כותלי הכלא. דודתו, שניצלה מהמלחמה, שמעה על מאסרו ושלחה לו מעת לעת חבילות. כאשר הגיעה אליו החבילה הראשונה, החליט רובין לשמור לעצמו את החבילה אף על פי שהיה נהוג למסור אותן לכנופיה השולטת – האסירים הפליליים. יחד עם אסיר נוסף שהיה איש משטרה וחיילים אסירים, הנהיג מרד נגד הפליליים. אירוע זה המחיש לרובין את ההבדל בין קבוצה מלוכדת ומאורגנת לבין המון מפורר.
הוא הגיע לבסוף למחנה עבודה בסטנציה יאיה שבסיביר ויצא עם הבריגדה שלו לעבודות פרך. במחנות אלה היה המשטר של רעב, התעללות ועבודה קשה. מדי יום מתו שם רבים, חלקם נרצחו על ידי הפושעים ואחרים מרעב ועבודות פרך. דודניתו, ששמעה על מאסרו, החליטה לפעול למען שחררו והגיעה עד לגנרל בדרגה בכירה ביותר שהורה על בדיקת משפטו, תוך שבוע הוחלט לשנות את גזר דינו לשנת מאסר אחת על תנאי. פירוש הדבר היה שהוא שוחרר אך ההחלטה על כך הגיעה אליו רובין רק כעבור חודשיים.
לאחר מאסר של שנה וחצי במחנה סטנציה יאיהשבסיביר, שוחרר ונסע במשך שבוע ימים חזרה למינסק, כשהוא נוסע על גגות של קרונות ועל המישור שבין הקרונות. כששב למינסק, חזר ללימודים שמהם נלקח למאסר. מאחר שבמכון לתרבות הגוף ניתן מענק גבוה וניתנו מנות נוספות של אוכל ומדי ספורט שונים, בחר ללמוד במכון לתרבות הגוף אף על פי שרצה ללמוד רפואה.
תוך כדי הלימודים, העלה את הכנסתו גם על ידי תרומת דם, התקדם בספורט בתחרויות אגרוף וזכה במקומות הראשונים. רצונו להיות חזק ולעמוד בהתקפותיהם של האנטישמיים למיניהם, חיזקו אותו ברצונו לנצח. החוסן הגופני שפיתח עזר לו אחר כך בעבודות הפרך במחנות, כשנאסר בשנית.