stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליז סמית'
הערות שוליים

↑  Liz Smith gets MBE, This Is Scunthorpe, 14 July 2009.
↑  Kenny, Ursula (21 באוקטובר 2007). "This much I know". The Guardian. London. נבדק ב-11 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Desert Island Discs - Castaway : Liz Smith". BBC. 2008-03-09. נבדק ב-2013-10-20.
↑  "Apartment Zero' (R)". The Washington Post. 3 בנובמבר 1989. נבדק ב-11 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Smith, L. (2006), Our Betty – Scenes from my Life, London: Simon and Schuster. ISBN 978-1-4165-1161-8
↑  "Little Man Tate Bring Nanna Royle Back From The Dead". Gigwise.com. 1 במרץ 2007. אורכב מ-המקור ב-3 במרץ 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Osborn, Michael (6 בדצמבר 2007). "Smith wins for Royle performance". BBC News website. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Staff (5 ביולי 2009). "Actress Liz Smith to quit acting". BBC News website. נבדק ב-5 ביולי 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  BBC One Programmes – The Young Ones
↑  The London Gazette: (Supplement) no. 58929. p. 22. 31 December 2008.
↑  "Royle Family star Liz Smith dies at 95".
↑  "'Royle Family' actress Liz Smith dies". BBC News. 26 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| זוכות פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה |
| --- | --- | --- |
| 1968–1979 | בילי וייטלו (1968) • סיליה ג'ונסון (1969) • סוזאנה יורק (1970) • מרגרט לייטון (1971) • קלוריס ליצ'מן (1972) • ולנטינה קורטז (1973) • אינגריד ברגמן (1974) • דיאן לאד (1975) • ג'ודי פוסטר (1976) • ג'ני אגאטר (1977) • ג'רלדין פייג' (1978) • רייצ'ל רוברטס (1979) |  |
| 1982–2000 | מורין סטייפלטון/רואהני האטאגאדי (1982) • ג'יימי לי קרטיס (1983) • ליז סמית' (1984) • רוזנה ארקט (1985) • ג'ודי דנץ' (1986) • סוזן וולדרידג' (1987) • אולימפיה דוקאקיס (1988) • מישל פייפר (1989) • וופי גולדברג (1990) • קייט נליגן (1991) • מירנדה ריצ'רדסון (1992) • מרים מרגוליס (1993) • קריסטין סקוט-תומאס (1994) • קייט וינסלט (1995) • ז'ולייט בינוש (1996) • סיגורני ויבר (1997) • ג'ודי דנץ' (1998) • מגי סמית' (1999) • ג'ולי וולטרס (2000) |  |
| 2001–היום | ג'ניפר קונלי (2001) • קתרין זיטה-ג'ונס (2002) • רנה זלווגר (2003) • קייט בלאנשט (2004) • טנדי ניוטון (2005)  ג'ניפר הדסון (2006) • טילדה סווינטון (2007) • פנלופה קרוז (2008) • מוניק (2009) • הלנה בונהם קרטר (2010) • אוקטביה ספנסר (2011) • אן האת'וויי (2012) • ג'ניפר לורנס (2013) • פטרישה ארקט (2014) • קייט וינסלט (2015) • ויולה דייוויס (2016) • אליסון ג'ני (2017) • רייצ'ל וייס (2018) • לורה דרן (2019)  • יון יו-ג'ונג (2020) • אריאנה דבוז (2021) • קרי קונדון (2022) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810600697805606  BNE: XX943027  BnF: cb165160324 (data)  ISNI: 0000 0001 2076 1892  LCCN: no2004002966  VIAF: 56315620   WorldCat (עם VIAF): 56315620
הפירמידה של נפרף רע

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  smooth-sided pyramid, הפירמידות במצרים 
 כתובת:  אבו סיר 
 מדינה:  מצרים 
 הקמה ובנייה
 חומרי בנייה:  אבן גיר 
 
 קואורדינטות:  29°53′38″N 31°12′06″E﻿ / ﻿29.893805555556°N 31.201666666667°E﻿ / 29.893805555556; 31.201666666667
 he
 
הפירמידה של נפרף רע (במצרית עתיקה: Nṯrỉ bꜣw Nfr-f-Rꜥ ("אלוהי הוא כוחו של נפרף רע")) היא פירמידה לא גמורה מהמאה ה-25 לפני הספירה שנבנתה עבור השליט המצרי נפרף רע מהשושלת החמישית. הפירמידה הלא-גמורה של נפרף רע היא השלישית והאחרונה שנבנתה על אלכסון אבו סיר - קו פיגורטיבי המחבר את פירמידות אבו סיר עם און - עם הנקרופוליס, הממוקם מדרום-מערב לפירמידה של נפריר כא רע.
הפירמידה הוסבה בחיפזון למסטבה מרובעת או לתל קדמון לאחר מותו בטרם עת של נפרף רע. בתקופה שבין מותו לחניטה, נבנה מקדש מתים (אנ') מאולתר, בכיוון צפון-דרום, מאבן גיר על רצועת שטח מוגבה שנועדה במקור למעטפת הפירמידה. לא ברור מי בנה את השלב הראשוני הזה של המקדש, אם כי אטמי חימר שנמצאו בסביבתו מרמזים שייתכן שהיה זה השליט קצר המועד שפסס כא רע שהזמין אותו. בתקופת שלטונו של נ-אוסר, אחיו הצעיר של נפרף רע, הורחב המקדש פעמיים. בשלב השני, שנבנה מלבני בוץ, הורחב המקדש באופן משמעותי מזרחה, נוסף מסדרון רוחבי המוביל לחמישה חדרי אחסון, וכן עשרה מחסני אחסון דו-קומתיים בצד הצפוני של המקדש, ובעיקר, אולם היפוסטיל. הוא הכיל עשרים ושניים או עשרים וארבעה עמודי עץ, כולם אבדו, והרבה פסלי אבן ועץ של השליט, מהם נמצאו שברים. פסלון נפרף רע מאבן גיר הוא החשוב מבין הפסלים הללו, מכיוון שהוא מציג מוטיב שהיה ידוע בעבר רק מפסל בודד של חעפרע. האלמנטים הרגילים של אולם כניסה, חצר עמודים ומקדש פסלים בחמש גומחות נמחקו, אם כי אולם הכניסה וחצר העמודים נוספו בשלב השלישי של הבנייה.
מדרום-מזרח למקדש המתים, נחשף מבנה מלבני גדול מלבני בוץ. זה התגלה כ"מקדש הסכין", בית מטבחיים ששימש לשחיטה פולחנית של בעלי חיים כמנחות לפולחן המתים (אנ'). פפירוסי אבו סיר (אנ') מתעדים אירוע שבו נשחטו 130 שוורים במהלך פסטיבל בן עשרה ימים. בתקופת שלטונו של תתי (אנ') מהשושלת השישית, בית המטבחיים נבנה והוצא משימוש. פולחן בתי המתים של השליט חדל מפעילותו לאחר שלטונו של פפי השני, אך חזר לפעילות לזמן קצר בשושלת השתים-עשרה. מתקופת הממלכה החדשה ועד למאה התשע-עשרה, רוקנה האנדרטה מעת לעת מאבן הגיר שלה. למרות זאת, המתחם נותר אחד השמורים ביותר מתקופת הממלכה הקדומה. בתשתית שלה מצאו החופרים שברים של סרקופג גרניט אדום וחלקים מהמומיה של נפרף רע, ונמצא כי השליט מת בסביבות גיל עשרים עד עשרים ושלוש. קבר המסטבה של חנטקאוס השלישית (אנ'), כנראה אשתו של נפרף רע, התגלה ליד הפירמידה הבלתי גמורה שלו באבו סיר. בתוך התשתית נמצאו חלקי מומיה, שנקבעו כי הם שייכים לנקבה בת עשרים. שמה ותאריה נמצאו מתועדים על כתובת קיר (Baugraffiti), כולל התואר "אם השליט". זהותו של שליט זה לא נמצאה מתועדת באפיגרפיה של קברה, אך ככל הנראה מתייחסת למנכאו ח'ר או לשפסס כא רע.
ביאורים

↑  תאריכים מוצעים לתקופת שלטונו של נפרף רע: 2475–2474 לפנה"ס, 2460–2453 לפנה"ס, 2448–2445 לפנה"ס, 2431–2420 לפנה"ס, 2419–2416 לפנה"ס, 2362–2359 לפנה"ס.
הערות שוליים

1 2  Verner 2001c, p. 589.
↑  Altenmüller 2001, p. 599.
↑  Clayton 1994, p. 60.
↑  Málek 2003, p. 100.
↑  Shaw 2003, p. 482.
↑  Allen et al. 1999, p. xx.
↑  Lehner 2008, p. 8.
↑  Dodson & Hilton 2004, p. 288.
מראי מקום

Allen, James; Allen, Susan; Anderson, Julie; et al. (1999). Egyptian Art in the Age of the Pyramids. New York: The Metropolitan Museum of Art. ISBN 978-0-8109-6543-0. OCLC 41431623.
Altenmüller, Hartwig (2001). "Old Kingdom: Fifth Dynasty". In Redford, Donald B. (ed.). The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt, Volume 2. Oxford: Oxford University Press. pp. 597–601. ISBN 978-0-19-510234-5.
Clayton, Peter A. (1994). Chronicle of the Pharaohs. London: Thames & Hudson. ISBN 978-0-500-05074-3.
Dodson, Aidan; Hilton, Dyan (2004). The Complete Royal Families of Ancient Egypt. London: Thames & Hudson. ISBN 0-500-05128-3.
Lehner, Mark (2008). The Complete Pyramids. New York: Thames & Hudson. ISBN 978-0-500-28547-3.
Málek, Jaromír (2003). "The Old Kingdom (c. 2686–2160 BC)". In Shaw, Ian (ed.). The Oxford History of Ancient Egypt. Oxford: Oxford University Press. pp. 83–107. ISBN 978-0-19-815034-3.
Shaw, Ian, ed. (2003). The Oxford History of Ancient Egypt. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-815034-3.
Verner, Miroslav (2001c). "Old Kingdom". In Redford, Donald B. (ed.). The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt, Volume 2. Oxford: Oxford University Press. pp. 585–591. ISBN 978-0-19-510234-5.
אברהם ליכטנשטיין

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1910 א' בניסן ה'תר"ע ולוצלאווק, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  5 ביולי 1980 (בגיל 70) ט"ז בתשרי ה'תשמ"א באר יעקב, ישראל ישראל
 מדינה:  הרפובליקה הפולנית השנייה, ישראל
 תאריך עלייה:  1936
 מפלגה:  ברית הציונים הרוויזיוניסטים, הציונים הכלליים
 מספר צאצאים:  2
אברהם ליכטנשטיין (בפולנית: Avraham Lichtenstein;‏ א' בניסן ה'תר"ע, 10 באפריל 1910, ולוצלאווק, פולין – ט"ז בתשרי התשמ"א, 5 ביולי 1980, באר יעקב, ישראל) היה ראש המועצה הראשון של באר יעקב, מייסד כפר הנוער "יוענה ז'בוטינסקי", איש העלייה החמישית, פעיל ציוני, מייסד בית"ר בוולצלבק, מפקדה הראשון ואחד מראשוני התנועה הרוויזיוניסטית בפולין.
ביוגרפיה

אברהם ליכטנשטיין נולד ב-10 באפריל 1910 בוולוצלאווק (בפולנית: Włocławek; ביידיש: װלאָצלאַװעק), אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית. בן לדוד וחנה ליכטנשטיין (לבית יבלונקה), יהודים מסורתיים-דתיים בעלי חנות מסחר לעורות. במהלך שנות ה־30, אחותו אסתר היגרה לארצות הברית, אחיו יצחק והוריו דוד וחנה נרצחו עם יתר קהילת וולצלבק בשואה בשנת 1941, במחנה ההשמדה חלמנו בפולין.
ליכטנשטיין התחנך ולמד בגימנסיה העברית בוולוצלאווק, גדל בחינוך יהודי כללי ציוני ושלט בעברית, ביידיש, בפולנית ובגרמנית. בשנת 1925 הגיע לוולוצלאווק זאב ז'בוטינסקי והשאיר רושם עמוק בנפש הנוער היהודי בעיר ובסתיו 1928, הקים ליכטנשטיין, בהיותו בן 18 את קן בית"ר בוולצלבק. נציבות בית"ר עקבה אחרי התפתחותו המהירה של הקן שהשפעתו נתנה אותותיה גם בערי השדה ברחבי המחוז וקבעה את מושב מפקדת המחוז של בית"ר בוולצלבק ולתפקיד מפקד המחוז מונה ליכטנשטיין.
בשנת 1931 יצאו למשלחות הכשרה ברחבי פולין כמה מותיקי בית"ר בוולצלבק. יעקב מרידור יצא לגדוד ההכשרה בקוטנו, אהרון לנדאו לקלסוב, יהודה זלוטניצקי לפולטוסק ואברהם ליכטנשטיין כמפקד ההכשרה בנדבורנה אשר בגליציה המזרחית. ליכטנשטיין היה העורך של העיתון הרוויזיוניסטי "וולאצלאווקער ווארט" וכותב קבוע - כחבר מערכת בעיתון "שלהבת", יחד עם אליהו עמיקם.
בשנת 1936, לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, התגברות האנטישמיות ופעילותו הציונית הענפה בעיר מולדתו לאורך השנים, ליכטנשטיין החליט לעזוב את ביתו ומשפחתו למען הגשמת הציונות ומימושה ועלה בדרך לא דרך לארץ ישראל אליה הגיע לאחר שנה, בשנת 1937. ליכטנשטיין הגיע לראש פינה והצטרף לפלוגת בית"ר במקום ובאותה השנה הצטרף להתיישבות בבאר יעקב. הימים היו ימי "המרד הערבי הגדול" והמושבה המוקפת כפרים ערבים משוועת לשומרים ועובדים. כתגבורת להגנת המושבה הגיעה אליה פלוגת בית"ר ובראשה עמד ליכטנשטיין. חברי הקבוצה התגוררו באורח ארעי בבתים שונים ולבסוף הם הקימו את כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי, על אדמת הקרן הקיימת לישראל.
ב-1949 נבחר אברהם ליכטנשטיין לתפקיד ראש המועצה המקומית באר יעקב מטעם מפלגת "הציונים הכלליים" שהייתה לימים מפלגת האם של המפלגה הליברלית. מאז כיהן ליכטנשטיין בתפקיד זה לסירוגין לתקופה של 4 וחצי קדנציות עד שנת 1973.
בתקופת כהונתו התאמץ ליכטנשטיין לשמור על האופי הכפרי-חקלאי של באר יעקב כמושבה – בלב שטחי הערים הגדולות שמסביבה כמו כן היה על ליכטנשטיין להתמודד עם נושאים כמו קליטת עליה, בניית שיכונים ואכלוס מעברות, סלילת כבישים ואבטלה.
בין השנים 1957–1977 מילא תפקידים שונים בהתאחדות האיכרים בישראל ועמד בראש מחלקת העבודה בארגון. נבחר כיו"ר ההנהלה בקופת חולים עממית (לאחר מכן הפכה למאוחדת), יו"ר הוועדה לקצבאות ילדים במוסד לביטוח לאומי, חבר בשירות התעסוקה ונציג ציבור פעיל בבית הדין הארצי לעבודה.
כהונתו של אברהם ליכטנשטיין הייתה הארוכה ביותר מבין חמשת ראשי המועצות של באר-יעקב.
הוא נפטר ב-1980 ונקבר בבית העלמין הדרום.
משפחתו

ב-1940 נישא לאיילה קולומבוס ילידת קרטינגן, ליטא (צאצאית של המהר״ל מפראג) ואחות של מרדכי קולומבוס, מראשוני הרוויזיוניסטים בארץ. נולדו להם שני ילדים, נתניה רזניק ודוד ליכטנשטיין. ביתם במושבה שימש כמקום התכנסות לפעילויות ציבוריות שונות, כמחסן נשק של ארגון האצ"ל וכאכסניה עבור פלוגות גיוס של תנועת בית"ר.
איילה הייתה פעילה ציבורית במושבה, שותפה בהקמת בית העם והספרייה, ושימשה כיו"ר סניף האגודה למען החייל במושבה. איילה נפטרה בשנת 1978, ובשנת 1979 החליטה המועצה המקומית להנציח את זכרה בקריאת הרחוב הראשי של המושבה על שמה.
ראו גם

כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי
לקריאה נוספת

משרד הביטחון – ההוצאה לאור, סיפורי מושבות – סיפורן של חמישים ושתיים המושבות, 1995, עמ' 16–22
הערות שוליים

↑  ולוצלאבק, באתר מרכז מורשת יהדות פולין
↑  ראשי המועצה באר יעקב באתר העיר "באר יעקב"
↑  נחום איצקוביץ, ראש המועצה, ״באר יעקב מרכינה ראשה״, 2010
↑  אברהם ליכטנשטיין באתר GRAVEZ
↑  דוד תדהר (עורך), "מרדכי דב קולומבוס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יח (1969), עמ' 5424
משפחת ליכטנשטיין בוולוצלאווק, פולין, 1934. בשורה העליונה, מימין לשמאל: אברהם ליכטנשטיין, יוסף דויטשן (בעלה של אסתר), אסתר ליכטנשטיין, יצחק ליכטנשטיין. בשורה התחתונה, מימין לשמאל: דויד ליכטנשטיין, וילי דויטשן, חנה ליכטנשטיין

מכתביו של אליהו עמיקם על ליכטנשטיין
בוגרי בית"ר בוולצלבק, אברהם ליכטנשטיין בשורה השנייה מלמטה, באמצע. בין הבוגרים בתמונה זו גם בנימין גפנר, יעקב מרידור.
העיתון שלהבת - הודפס בעברית וביידיש
מכתביו ״על האימון"(אימוני ההכשרות של בית״ר) של ליכטנשטיין ב"שלהבת", 1931
פלוגת בית"ר בראשות ליכטנשטיין, 1948

משפחת ליכטנשטיין, באר יעקב, 1941
בדיקת סמני DNA

תוצאות בדיקת סמנים לקביעת הורות: טבלה המציגה סמנים של האם (M), של הצאצא (Ch) ושל שלושה אבות אפשריים. מבין שלושת המועמדים, מועמד #1 הוא האב (התאמה בפסים הצהובים).
בדיקת סַמָּנֵי DNA או בדיקת DNA גנאלוגית היא בדיקה שמאפשרת לקבוע האם שתי דגימות של חומר תורשתי נלקחו מאותו אדם או משני אנשים שונים, ובמקרה שנלקחו מאנשים שונים, האם יש ביניהם קרבה משפחתית (ביולוגית). לבדיקה שלושה שימושים נפוצים: בירור קרבה משפחתית בין אנשים, בירור האם ממצאים ביולוגיים מזירת העבירה שייכים לחשוד, במסגרת עבודת זיהוי פלילי, וזיהוי חללים, או אנשים שסובלים מערפול הכרה.
בדיקת סמני DNA בוחנת מספר רב של סימנים בחומר התורשתי, שחייבים להיות זהים אצל תאומים זהים או בשתי דגימות שנלקחו מאותו אדם, אך הסיכוי שיהיו זהים אצל אנשים חסרי קרבה משפחתית הוא קלוש.
בדיקת שארות

בדיקת שְׁאֵרוּת היא בדיקה שמשווה בין דגימות שנלקחו מגופם של אנשים, במטרה לקבוע אם קיימת קרבה משפחתית ביניהם. בדיקה כזו יכולה לקבוע, לדוגמה, אם אדם מסוים הוא הורה ביולוגי של אדם אחר. הבדיקה יכולה גם לקבוע אם קיימת קרבת משפחה (ביולוגית) אחרת.
תחילה, מחפשים בכל דגימה רשימה של סמנים גנטיים. לאחר מכן, משווים בין הסמנים שנמצאו בדגימות. אם כל הסמנים זהים בשתי הדגימות, שני הנבדקים הם תאומים זהים (או אותו אדם במקרה של זיהוי פלילי). אם חצי מהסמנים זהים, המסקנה היא שהדגימות נלקחו מקרובים מדרגה ראשונה שאינם תאומים זהים – בן והורה או שני אחים. אם רבע מהסמנים זהים, המסקנה היא שהדגימות נלקחו מסב ונכד, דוד ואחיין וכיוצא בזה. הכל בהתאם למקדם השארות.
בדיקת שארות > בדיקת הורות

כאשר ההורות מיוחסת לגבר, היא קרויה בדיקת אבהות, וכאשר היא מיוחסת לאישה, היא קרויה בדיקת אימהות. בשני המקרים נעשית הבדיקה בימינו באותה טכניקה – בדיקת DNA. ניתן לבצע בדיקת אבהות עוד במהלך ההריון, החל מהשבוע ה-13 לו, באמצעות השוואת דגימת דם מהעובר ומההורה.
הצורך בהוכחת אבהות עולה תכופות כשמוגשת כנגד האב תביעה לתשלום מזונות לילדו, וגם בהקשרים נוספים. טענה של הגבר כי הוא איננו האב, או כי לא בהכרח הוא האב, מצריכה בדיקה שתכריע בדבר. הצורך בבדיקה זו עולה במיוחד במקרים שבהם הגבר והאשה לא היו נשואים זה לזה, אך לעיתים הוא עולה גם בין בני זוג נשואים, כחלק מהדיון בגירושיהם.
לעיתים מתעורר צורך בבדיקת אימהות, אך הצורך בבדיקה זו מצומצם לאין שיעור. הוא מתעורר, למשל, כאשר יש חשש שתינוקות הוחלפו בבית היולדות, כאשר ילד מאומץ מנסה לאתר את אמו הביולוגית או כאשר יש חשש לתקלה בהפריה חוץ גופית.
בשנות ה-70 פותחה בדיקת סיווג רקמות, שאפשרה קביעת הורות ברמה גבוהה של ביטחון. בשנות התשעים פותחה בדיקת ה-DNA, שאמינותה גבוהה יותר והיא פחות פולשנית.
בדיקת שארות > בדיקת קרבה משפחתית בעזרת DNA

ה-DNA של אדם זהה כמעט לחלוטין בכל תאי גופו (למעט מי שעבר השתלת איבר). רבייה מינית משלבת DNA שמגיע משני ההורים, כך שהחומר התורשתי בכל אדם נגזר במידה שווה, בקירוב, משני הוריו. חומר תורשתי זה קרוי הגנום הגרעיני של האדם, משום שהוא נמצא בגרעין התא.
בדיקת שארות נעשית באמצעות דגימת DNA. ניתן להפיק DNA לבדיקה מהדם, מהרוק או מדגימת חומר ביולוגי אחר, אך לא מכל חומר ביולוגי שהוא (לא משערה בלא שורש, לא מעצמות ישנות מאוד). רמת האמינות הגבוהה של בדיקת ה-DNA הביאה לכך שטכניקה זו החליפה את כל קודמותיה לבדיקת הורות.
במהלך הבדיקה מחפשים בשתי דגימות ה-DNA שמנסים להשוות ביניהן קבוצת סמנים מוגדרת היטב, שהסיכוי שתהיה זהה אצל שני אנשים שאינם קרובי משפחה הוא קטן עד כדי זניחות. אם כל הסמנים הם זהים, סימן ששתי דגימות ה-DNA נלקחו מאותו אדם או מתאומים זהים.
הסיכוי שלשני אנשים שאינם קרובי משפחה כלל תהיה זהות בכל הסמנים האלה הוא אחד לארבעה מיליארד. סוג נדיר אחר של שגיאה אפשרי כאשר שתי דגימות DNA נלקחות מאותו אדם אך מזוהות בטעות כאילו הן נלקחו משני אחים ולא מאותו אדם. זה עשוי לקרות כאשר האדם הוא כימרה – אדם שנוצר משתי ביציות מופרות שנצמדו במקום להפוך לתאומים שאינם זהים. זה עשוי לקרות גם אצל אדם שעבר השתלת מח עצם – תאי הדם הלבנים שלו נושאים את ה-DNA של התורם (על פי רוב אח או הורה) בעוד שאר תאי גופו נושאים את ה-DNA שלו.
בנוסף לגרעין התא, גם המיטוכונדריון נושא חומר תורשתי. חומר זה, הקרוי גנום מיטוכונדרי, מושפע מהאם בלבד משום שאנו יורשים את המיטוכונדריונים שלנו רק מאימנו. הוכחת זיקה הורית על-פי המיטוכונדריון קלה יותר, אך היא טובה רק לבדיקת אימהות ואינה מועילה לבדיקת אבהות. בבדיקת שארות בין זכרים, ניתן להשתמש בהשוואה של כרומוזום Y, משום שזה עובר ישירות מאב לבן. ככלל, בדיקת שארות בעזרת הגנום המיטוכונדרי או כרומוזום Y נעשות כמעט ורק לצורכי מחקר מדעי בתחום הביומטריה האבולוציונית.
בדיקת שארות > סוגיות משפטיות

בישראל ניתן לחייב אדם לערוך בדיקת אבהות רק בצו של בית המשפט.
במתן הצו על בית המשפט לאזן בין הזכות לכבוד והזכות לפרטיות של הגבר שלו מיוחסת האבהות, ובין זכותו של הילד לדעת מי אביו, שאף היא חלק מכבוד האדם. פסק בעניין זה נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר:
הקטין רשאי אפוא לפעול לשם שמירה על כבודו למען בירור מוצאו, ובכך כשלעצמו אין כדי לפגוע באחר. באיזון בין הזכויות גוברת זכותו של הקטין, אשר עלול להיוותר לחלוטין משולל זכות לכבודו ולטובתו ועלול להיפגע חמורות בזכויותיו האנושיות-האישיות והקנייניות, אם זכותו של אדם אחר "שלא לרצות לדעת" תמנע או אף תאסור הסקת מסקנה סבירה על ידי ערכאה שיפוטית המופקדת על האיזון בין טובת המערער לבין טובת הקטין.
בדיקת סמנים גנטיים בזיהוי פלילי

בדיקת סמנים גנטיים במסגרת עבודת הזיהוי הפלילי מבוססת על אותם עקרונות של בדיקת סמנים גנטיים לבירור קשר משפחתי. השוני העיקרי ביניהן הוא בהכנות לקראת הבדיקה ולא בבדיקה עצמה. בעבודת הזיהוי הפלילי לוקחים דגימות גנטיות לא רק מאנשים חיים המצויים בידי החוקר (חשודים במקרה של זיהוי פלילי) אלא גם משאריות חומר ביולוגי שנותר בזירת הפשע, מגוויות ולעיתים מעצמות. כמו כן הדגימה לבדיקה עשויה להישמר שנים אחדות עד שיימצא חשוד שאפשר להשוות את החומר הגנטי שלו לזה שבדגימה. מיצוי החומר הגנטי ושימורו מהווים לא פעם אתגר טכני. לעיתים דגימת החומר הגנטי מזירת הפשע היא כה קטנה עד שיש צורך לשכפל את החומר ב-PCR לפני עריכת הבדיקה. קיימות שיטות לזיהוי DNA בזירות פשע בהן קיימת תערובת של DNA ממספר מקורות (למשל השיטה של אריאל דרבסי).
דוגמאות לממצאים מבדיקת סמני DNA ושימושם בזיהוי הפלילי:
כאשר הסמנים הגנטיים מהחומר הנותר בזירת פשע זהים לאלה שבדגימה שנלקחה מחשוד, המסקנה היא שהחשוד (או אחיו התאום, אם יש כזה) היה בזירת הפשע. באותו אופן, כאשר חלק מהסמנים זהים, המסקנה היא שקרוב משפחה של החשוד היה בזירה ולא בהכרח החשוד עצמו. דרגת הקרבה המשפחתית תלויה במספר הסמנים הזהים. כאשר שום סמן אינו זהה, החומר הביולוגי אינו יכול לקשור לא את החשוד ולא איש מבני משפחתו אל זירת הפשע.
כאשר חסר חשוד והחומר הביולוגי מזירת הפשע תואם חלק מהסמנים של הקורבן, הדבר נותן אינדיקציה לחפש חשודים בקרב משפחת הקורבן. זאת כמובן אם זירת הפשע אינה מקום בו משפחת הקורבן מצויה באופן טבעי.
כאשר חומר ביולוגי משתי זירות פשע שונות הוא בעל סמנים זהים לחלוטין, הדבר אומר שיש לחפש אותו חשוד עבור שני הפשעים או שלפחות אותו חשוד היה נוכח בשתי הזירות, גם אם לא היה מבצע הפשע העיקרי. באותו אופן ניתן למצוא קרבת משפחה בין חשודים שונים שיש לחפש עבור פשעים שונים.
כאשר חומר גנטי מגווייה תואם את החומר הגנטי הנלקח מביתו של נעדר (למשל חומר משורשי שיער מהמסרק של הנעדר או ממברשת השיניים שלו) או חומר הנדגם מבני משפחתו, ניתן לזהות את הגווייה כשייכת לנעדר.
כאשר מספר הסמנים הגנטיים הזהים בין קרובי משפחה גדול מחצי מספר הסמנים, אך קטן ממספר כלל הסמנים, הדבר מעיד על נישואי קרובים רבים באותה משפחה, או על גילוי עריות במשפחה.
טים קול זוכה בעקבות בדיקת DNA לאחר מותו בכלא. רצח רינת רואס פוענח לאחר 9 שנים על ידי בדיקת DNA.
בדיקת סמנים גנטיים בזיהוי פלילי > סוגיות משפטיות

לקיחת דגימת DNA מגופו של אדם חי למטרות חקירה פלילית דורשת את הסכמתו, או לחלופין, דורשת צו בית משפט. אולם, דגימת חומר גנטי יכולה להיעשות בלא הסכמה או צו מחומר אותו השליך האדם, כגון ממסטיק שהוא זרק לפח האשפה.
זיהוי חללים או אנשים מעורפלי הכרה

בדיקת סמנים גנטיים משמשת גם לסיוע למשפחות נעדרים. הדבר נעשה על ידי בדיקת חומר ביולוגי מגוויות או מאנשים חיים שקשה לזהותם והשוואה לחומר ביולוגי של הנעדר או בני משפחתו. ניתן להפיק חומר ביולוגי של הנעדר מחפציו האישיים, כמו המסרק שלו או מברשת השיניים שלו. בדיקה כזו יכולה גם לסייע לארכאולוג להפריד בין עצמות שלדים של פרטים שונים (בני אדם שונים, למשל) שנאספו יחדיו.
דוגמה לשימוש בתחום בהקשר של אריכיאולוגיה, היא סיוע בחיפוש גופתו של ניקולאוס קופרניקוס, ההוגה של המודל ההליוצנטרי ומי שהחל את המהפכה הקופרניקאית. קופרניקוס נקבר בשנת 1543 בקתדרלת פראואנבורג, אך ציון קברו נעלם. חיפושים אחר הקבר התנהלו ב-1802, 1909, 1939 ללא תוצאות. קבוצת ארכאולוגים יזמו חיפוש נוסף ב-2004 ושרידי גופתו אכן נמצאו ב-2005. הם זוהו על פי בדיקות גנטיות, תוך השוואה למספר שערות שנותרו בכתב יד שלו. הוא נקבר מחדש בטקס מפואר בשנת 2010.
סיוע בפענוח מסמכים עתיקים

לפני אלפי שנים, מסמכים כדוגמת המגילות הגנוזות נכתבו על קלף, שיוצר מעור בהמות. כשארכאולוג מנסה לשחזר תמלילי מסמכים שרק פיסות מתוכם שרדו, ונמצאו מעורבבות, עליו להפריד תחילה בין הפיסות של המסמכים השונים. סביר להניח שפיסות קלף שעשויות מעורו של אותו פרט (למשל, מאותה כבשה ממש) שייכות כולן לאותו המסמך. לצורך זיהוי כזה, אפשר לגרד מעט חומר ביולוגי מגבה של כל פיסת קלף, ולמסור לבדיקת סמני DNA.
ראו גם

גנאלוגיה גנטית
בדיקות סקר גנטיות
פרופיל DNA
גנאלוגיה
גנטיקה של אוכלוסיות
מחקרים גנטיים על יהודים
גנטיקה רפואית של יהודים
לקריאה נוספת

דליה חלק, הוכחת אבהות, הוצאת תמר, תשמ"ח 1987
דליה צמריון חלק, הוכחת אבהות, מהדורה חדשה ומורחבת, התשס"ח - 2007
הערות שוליים

↑  System and method for analyzing DNA mixtures, נבדק ב-2017-09-17
↑  Owen Bowcott, 16th-century skeleton identified as astronomer Copernicus, The Guardian, ‏נובמבר 2008
↑  אבי בליזובסקי, קופרניקוס נקבר מחדש בטקס חגיגי, כמעט 500 שנה לאחר מותו, באתר הידען, ‏23 במאי 2010
↑  מחקר חדש חיבר חלקים נוספים במגילות הגנוזות, יורי ילון, 2.6.2020, ישראל היום
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529535305171  BNE: XX539353  GND: 4187444-4  LCCN: sh85098676  NKC: ph137368
לילית (מיתולוגיה)

ג'ון קולייר: לילית, 1889
לילית היא דמות המופיעה בתלמוד ובמדרשים, בספרים החיצוניים, בספרות הקבלית ובסיפורי העם כשדה המסמלת מרדנות, רצחנות, רוע לב וחוסר צניעות. היא אורבת לגברים ומפתה אותם כדי להחטיאם ולגנוב את זרעם וצאצאיה הם שדים ומזיקים. באמונה העממית נחשבת לילית כמי שמסכנת במיוחד את היולדות ואת היילודים שיש להגן עליהם מפניה באמצעות קמיעות ולחשים.
בספרות העברית החדשה ובאמנות הרומנטית במאה ה-19 מוצגת לילית כאשה פתיינית שקשה לגברים לעמוד בפניה והיא מביאה לאובדנם. בתרבות הפופולרית בת זמננו דמותה של לילית זכתה לעדנה והיא מופיעה בספרות פנטזיה, בסדרות טלוויזיה, בסרטים ובמשחקי מחשב. היא נחשבת לדמות מופת בתנועה הפמיניסטית.
מקור השם

לילית מוזכרת רק פעם אחת בתנ"ך בספר ישעיהו, פרק ל"ד, פסוק י"ד: ”וּפָגְשׁוּ צִיִּים אֶת-אִיִּים, וְשָׂעִיר עַל-רֵעֵהוּ יִקְרָא; אַךְ-שָׁם הִרְגִּיעָה לִּילִית, וּמָצְאָה לָהּ מָנוֹחַ. שָׁמָּה קִנְּנָה קִפּוֹז וַתְּמַלֵּט, וּבָקְעָה וְדָגְרָה בְצִלָּהּ; אַךְ-שָׁם נִקְבְּצוּ דַיּוֹת, אִשָּׁה רְעוּתָהּ” (ישעיהו, ל"ד, י"ד) על פי רש"י לילית הוא שם של שדה וכך גם מפרשים נוספים טענו שלילית היא שדה או אם השדים (מצודת ציון). המלבי"ם פירש כי לילית היא שם של ציפור כי ההקשר הוא רשימת עופות לילה דורסים.
השמות לילי, לילו וליליתו מופיעים בהקשרים שונים בשפות המסופוטמיות הקדומות. באכדית לילו משמעו "ערב" ובשומרית הוא שמה של שדה. שם הדומה ללילית מוזכר לראשונה ברשימת שמות המלכים השומריים ב"כתבי לברטו" משנת 2400 לפנה"ס. שם נמצאה טבלה ובה נמנים שמו של גילגמש ושמו של אביו המוזכר כשד לילוּ, הוא אחד מארבעה שדים שהיו שייכים למעמד ערפדים או סוג של רוחות.
דמותה של לילית בתרבות היהודית

דמותה של לילית התפתחה במהלך הדורות. מן האגדות שנרקמו סביבה עם הזמן נוספו לדמותה פנים שונות ומשונות, שהושפעו מהאמונות העממיות ומתרבויות הסביבה. בתרבויות המזרח הקדום ובתרבות ההלניסטית יש עדויות רבות על אלות ועל שדות חזקות ואגרסיביות, שלילית חולקת עימן תכונות רבות. מהות הקשר בינן ובין דמותה של לילית אינה ברורה ונתונה למחלוקות בין החוקרים.
דמותה של לילית בתרבות היהודית > לילית במקרא ובתלמוד

המקום היחיד בו נזכר השם לילית בתנ"ך הוא ספר ישעיהו, פרק ל"ד. אך על אף שרבים מתרגומי המקרא ומהפרשנים הראשונים טענו כי לילית שם הוא שמה של שדה, אין לכך סימוכין מן ההקשר של הטקסט ונראה כי המפרשים הושפעו ממשמעות השם בזמנם. היעדרה של השדה לילית מן המקרא מתקשר עם מיעוט וכמעט היעדר אזכורים של שדים במקרא. במחקר היום מתחזקת הטענה ששדים אינם מוזכרים כלל במקרא.
הטקסט המוקדם ביותר המזכיר לילית כיצור על-טבעי הוא מעין לחש שנועד להרחיק מלאכי חבלה, ורוחות רעות. הטקסט הידוע בשם שירי משכיל (שסימנו 4Q510–5119) נכלל בקובץ מזמורי תפילה המיוחסים לכת קומראן מהמאה הראשונה לפנה"ס, וכוונתו "לפחד ולבהל" רוחות רעים: "רוחי מלאכי חבל ורוחות ממזרים שדאים לילית אחים...".
במשנה (המאה ראשונה - המאה שלישית) לילית אינה נזכרת. בתלמוד הבבלי לילית נזכרת פעמים מעטות ובקצרה: במסכת נידה דנים חכמים בשאלת טהרתה של אשה שהפילה ולד בדמות לילית שיש לו כנפיים. במסכת עירובין. נאמר על אשה שהיא "מגדלת שיער כלילית" ר' חנינא אומר "אסור לישון בבית יחידי. וכל הישן בבית יחידי אחזתו לילית". מדברים אלה נראה כי חכמי התלמוד מתייחסים ללילית כמושג שהיה ידוע לכל בזמנם: לילית היא שדה, יש לה כנפיים, שערה ארוך ופרוע, היא אורבת לגברים להחטיאם ולהרע להם והיא מסכנת את היילודים.