ויקטור רידברג
כתביו

ב-1857 פורסם הרומן הראשון של רידברג, "הפיראט מהים הבלטי" (Fribytaren på Östersjön‏; 1857), רומן היסטורי המתרחש במאה ה-17, המשלב נושאים של פיראטיות, כישוף ומסעות ימיים.
זמן קצר לאחר מכן, הצלחתו הגדולה הראשונה שלו, ואחד הרומנים הפופולריים ביותר שלו, "סינגואלה" (Singoalla‏; 1858), "סיפור רומנטי מימי הביניים, ספוג טבע-מיסטיקה פואטית, על האהבה הטרגית בין אביר לילדה צוענייה". רידברג כתב מחדש את הספר לאורך חייו. המהדורה הרביעית והאחרונה של 1894, מסתיימת עם מותו של ארלנד כנזיר מתבודד. הסיפור הוסרט פעמיים, והיום, מותג עוגיות פופולרי נטל את שמו מהדמות הראשית של הספר: סינגואלה. סקירה של התרגום האנגלי הראשון של היצירה ב-Saga-Book of the Viking Club, Vol. 4, חלק 1, 1904–5, תוך ציון שהספר "כבר תורגם לרוב השפות של יבשת אירופה", מעיר כי "סינגואלה הוא רומן התופס מקום בולט בין כתבי הפרוזה של רידברג".
ב-1859 פורסם הרומן השאפתני ביותר של רידברג, והאחרון שלו במשך שלושים שנה, תחת הכותרת "האתונאי האחרון" (Den siste Atenaren). הספר, הרומן הידוע ביותר שלו, מציג ניגוד בין "הערצתו של רידברג לעת העתיקה הקלאסית לבין יחסו הביקורתי לנצרות הדוגמטית". מאבק זה מתרחש באתונה, בתקופתו של הקיסר הפגאני האחרון, יוליאנוס הכופר, במהלך המעבר מפגאניות אפלטונית לנצרות. הרומן דוגל בפילוסופיה המושתתת על היסודות האצילים ביותר של שתי האידאולוגיות. הפוליטיקאי האמריקאי ויליאם ו. תומאס ג'וניור (אנ') אמר ש"בקושי בן שלושים" רידברג "כבר הוכר כסופר הפרוזה החי המוביל של סקנדינביה".
ב-1862 הוא כתב ופרסם את "תורת הביבליה על ישו" (Bibelns lära om Kristus), יצירה של ביקורת דת בת זמנו, שזכתה להצלחה רבה. כשהציג את ביקורת המקרא המודרנית לסקנדינביה, הוא השתמש בברית החדשה עצמה כדי להכחיש את אלוהותו של ישו. "בכינוס של הכנסייה השוודית בשנת 1865, מר רידברג ... והוא טוען ברהיטות רבה כל כך עד שהותיר רושם חיובי על מתנגדיו הרשמיים הבולטים ביותר. התסיסה שהוא גרם פרסמה את שמו בכל שוודיה, ובשנת 1870 הוא נבחר לחבר פרלמנט, שם דגל באומץ בעקרונות דמוקרטיים". ההשפעות ארוכות הטווח של הספר יהיו היחלשות סמכות הכנסייה על המעמדות המשכילים של סקנדינביה. אוגוסט סטרינדברג "הכיר בהשפעה המשחררת של ספרו של רידברג "תורת הביבליה על ישו", (1862) על דורו (כמו דוד פרידריך שטראוס וארנסט רנן)". הוא לימד את חופש המצפון האישי. זה הוא שהעניק לו השראה במאבק נגד כנסיית המדינה. כצפוי, ספר זה הצית את זעמו של הממסד הדתי האורתודוקסי ובדרך כלל מיוחס להדרתו של רידברג מהאקדמיה השוודית עד לשנת 1877. משנת 1865 עד 1868 סבל רידברג מהתקף חמור של דיכאון שנגרם על ידי המאבק התאולוגי ואירוסין שבוטלו בשנת 1865.
היצירה הבאה של רידברג, "קסם של ימי הביניים" (Medeltidens Magi‏; 1865) היא תיאור מפורט של השיטות והאמונות המאגיות של תקופת ימי הביניים. לפי רידברג, הכנסייה של תקופתו עדיין הייתה מונעת על ידי האידאולוגיה של ימי הביניים, ותפיסותיה הדואליסטיות של טוב ורע, המיוצגות על ידי אלוהים והשטן, גן עדן וגיהנום, תרמו לאימה של ציד המכשפות באירופה ובאמריקה בעבר הקרוב. מנקודה זו ואילך, רידברג הצליח כלכלית כסופר.
"הרפתקאותיו של ויג הקטן בערב חג המולד" ("Lille Viggs äventyr på julafton"‏, 1871) הוא סיפור קצר לחג המולד לכל הגילאים, שנכתב במקור עבור עיתון, אך מאוחר יותר נדפס בהרחבה. מאז הוא הפך לקלאסיקה של חג המולד בשוודיה.
לאחר מסע ארוך באיטליה בשנת 1874, פרסם רידברג את "אגדות רומיות על השליחים פטרוס ופאולוס" (Romerska sägner om apostlarna Petrus och Paulus‏; 1874) ו"הימים הרומיים" (Romerska Dagar‏; 1877), סדרה של מסות על תרבות, היסטוריה וארכאולוגיה איטלקית; אומרים שהמסע חיזק את כוחו היצירתי של רידברג, שכן הוא כתב אז כמה מהשירים הפילוסופיים הטובים ביותר בספרות השוודית. "שיריו אינם רבים, אך צורתם המופתית ועושר המחשבה שלהם מקנים להם דירוג בין השירה הטובה ביותר בספרות השוודית". צ'ארלס ורטון סטורק מעיר: "במקוריות ובעוצמתיות של הדימויים שלו מסמן רידברג התקדמות חשובה בתחום השירה השוודית"; "יש גבריות בקולו של רידברג שגורמת לשאת את התווים. הרעיונות שלו אינם צילם של אחרים, הם שלו מתוך שכנוע עמוק".
יצירות חשובות נוספות כוללות את התרגום שלו לפאוסט של גתה (1876) ואת הרומן ההיסטורי "יצרן כלי הנשק" (Vapensmeden‏; 1891), הרומן הראשון שלו מזה שלושה עשורים. הרומן מתרחש במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית, ומתאר את המאבק בין הפרוטסטנטיות הלותרנית לקתוליות הרומית. בו, רידברג "עדיין נלחם בקנאות ובדוגמטיות, והאידיאל שלו היה עדיין אנושיות וחירות".
בין 1886 ל-1889, יצירתו הספרותית התמקדה במיתולוגיה נורדית ובמיתולוגיה גרמאנית רחבה יותר. "רידברג כבר החל, במסווה של סיפורת, להתמסר להיסטוריה התרבותית, וזה המשיך כעת בצורה של סדרה של חקירות מדעיות. אלה עסקו בראש ובראשונה בדת ובמיתולוגיה". הוא פרסם כמה וכמה יצירות בתחום כולל שתי מסות על מקורותיו של הפואמה "חזון הנביאה" (Völuspá) באדה פואטית, שבו התווכח על האותנטיות של השיר עם הבלשן הנורווגי סופוס בוגה (אנ'), שקבע כי הפואמה מבוססת על מקורות קלאסיים ומקראיים. מאמר מאת הבלשן האנגלי ג'ורג' סטפנס (אנ') בירחון The Antiquary (אנ') מאוגוסט 1881, מתאר את תגובתו של רידברג: ”נגד התאוריה האחרונה הזו, המלומד השוודי, ד"ר ויקטור רידברג, מגטבורג, כתב מאמר מבריק בשני הגיליונות הראשונים של Nordisk Tidskrift לשנת 1881. אין זה יותר מדי לומר, שמעולם לא הייתה נכתבה תשובה מוחצת ומופתית יותר”.
מאה שנה מאוחר יותר, החוקרת האנגליה של התקופה הנורדית הקדומה אורסולה דרונקה (אנ') מאפיינת את העבודה הזו באופן דומה: ”"...מעל מאה עמודים (לעומת עשרים ושלושה של באן (אנ')!) של ביקורת אינטליגנטית להפליא, מופתית על השגיאות, חשיבה לא מדויקת וכישלון הדמיון המלומד שעומדים בבסיס טענתו של באן”.
אפילו סופוס בוגה הודה כי רידברג ניצח בוויכוח, מה שהוביל לעידן המודרני של למדנות אדה על ידי הבסה מוחצת של אסכולת הטבע של המיתולוגיה. התוצאה של חקירותיו שלו בפרוזה הייתה היצירה "חרב הניצחון" (Segerssvärdet‏; 1882), ואחריה שני כרכים של מחקרים מיתולוגיים בשם "חקירות במיתולוגיה הגרמאנית, חלק ראשון" (Undersökningar i germanisk mythologi, första delen‏; 1886); ו"חקירות במיתולוגיה הגרמאנית, חלק שני" (Undersökningar i germanisk mythologi, andre delen‏; 1889), וכן גרסה לילדים של המיתולוגיה הנורדית ב-1887 בשם "סאגת אבותינו" (Fädernas gudasaga). במכתב לרידברג, לאחר שקיבל את הכרך הראשון של מחקריו המיתולוגיים, אמר בוגה: "ככל שקראתי הלב שלי התחמם יותר ויותר... סלח לי על המילים הללו מאדם שלפני דבר כה מפואר ומבחינות רבות. עבודה יוצאת דופן מודע היטב לכך שהוא אינו אלא פילולוג".
הנריק שוק (Henrik Schück) כתב בתחילת המאה ה-20 כי הוא החשיב את רידברג "האחרון - והמוכשר ביותר מבחינה פואטית - של האסכולה המיתולוגית שנוסדה על ידי יעקוב גרים ומיוצגת על ידי אנשים כמו אדלברט קון (אנ')" שהיא "סינתטית מאוד" בהבנתה של מיתוס. על עבודה זו אמר הפילולוג ההולנדי יאן דה פריס (אנ'):
"בתקופה שבה היו משוכנעים בתוקף שהמיתוסים הנורדיים הישנים הם תוצר מאוחר, קולו של רידברג מהדהד. באותה תקופה הוא שחה נגד הזרם, אבל הוא ביטא בבירור את מה שהפך בטוח יותר ויותר היום: חלק גדול מהמיתוסים של המסורת הגרמאנית - וזה אומר בעצם המסורת הנורדית העתיקה - חייב להיות מתוארך אחורה בזמן בתקופה שבה העם הפרוטו-הודו-אירופי הבלתי מחולק בעצמו יצר את הכלי של השקפת עולמו במיתוסים.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19 רידברג פרסם גם שני מחקרים על כתובות רוניות. נאום הקבלה שלו לאקדמיה השוודית, שכותרתו "Om Hjeltesagan å Rökstenen" (מתורגם כ"לגבי הסאגה ההרואית על אבן הרונות Rök") פורסם בתרגום לאנגלית, עם הקדמה מאת המלומד השוודי אולה אוסטין, במלואו ב-The Runestone Journal‏ 1, 2007.
הפרסום האחרון של רידברג, חיבור בשם "עתידו של הגזע הלבן" (Den hvita rasens framtid), פורסם לאחר מותו כהקדמה למהדורה השוודית של ספרו של בנג'מין קיד (אנ') "האבולוציה החברתית". מציין כי "תפיסת הגזע של רידברג אינה מקבילה למונח המודרני; המשמעות שהוא נותן למילה היא למעשה יותר תרבותית מאשר ביולוגית, ... הוא כולל יהודים, מוסלמים, הינדים, בודהיסטים החיים באסיה, אמריקה ובמידה מסוימת אפריקה בביטוי הזה". החוקרת השוודית אנה לינדן אומרת "מה שהוא בעצם מבקר הוא תופעה בתוך אירופה, לא ביבשות אחרות", ממשיכה,
הסופר השוודי הוא, בניגוד לקיד, לא דרוויניסט חברתי והרבה יותר פסימי לגבי העתיד האירופי מאשר האירי. מאפיין משותף הוא, עם זאת, ששניהם רואים בדת ובאתיקה החשובים ביותר להישרדותו של "גזע". "אומרים בצדק כי האבולוציה היא אחד הנושאים האופייניים ביותר באירופה של המאה ה-19, אך במקביל לאופטימיות זו במחצית השנייה של המאה הייתה חרדה רחבה, כמעט אפוקליפטית, מפני התנוונות האוכלוסייה שנגרמה על ידי פיתוח מהיר חריג יוצא דופן. רידברג היה שותף לחרדה זו: הוא היה ביקורתי מאוד לתעשייתיות ולסביבה הלא בריאה של המטרופולינים הגדולים באירופה, ... בשילוב עם ילודה נמוכה זה היה איום מסוכן לאירופה, במיוחד בהשוואה לאוכלוסייה הגדלה בהתמדה, פיזית כמו גם מוסרית בסין ובמזרח הרחוק. ...חוסר המוסר הזה יהרוס בטווח הארוך את המערכת האקולוגית וגם את האנשים העניים ביבשת שלנו.
בניגוד לדרוויניזם האופטימי של קיד (all'ottimismo darwiniano di Kidd), רידברג חזה את האפשרות שהאומה הסינית החרוצה והפורייה יותר תתגבר על התרבות האירופית. במסה זו,
האמונה של רידברג בשינוי מהיר ושלילי... איננה אאוגנית או ביולוגית בתחילה; במקום זאת הוא דוגל בחימוש מוסרי מחדש. רידברג ראה בעיני רוחו את התרבות האירופית מופלת על ידי הסינים. הוא חזה שהנפילה תגיע בזמן הקרוב מאוד ותתרחש בגלל ניוון מוסרי, תנאים דמוגרפיים, והפגמים הנובעים מכך באוכלוסייה.