stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העדשאי
מחוות ופרודיות

בהסכמתו של סמית', נכתבה לסדרת הספרים בשנת 1949 פרודיה בשם "עדשאי מאחורי הקלעים" על ידי הסופר ראנדל גארט. גארט גם התייחס לעדשאי בסיפורי "הלורד דארסי", שבהם עדשות דומות הן תגיהם של שליחי המלך שהומצאו בידי הקוסם סר אדוארד אלמר (התייחסות לסמית' עצמו).
הסופר והקומיקסאי הארי הריסון כתב בשנת 1973 את הפרודיה הנרחבת "Star Smashers of the Galaxy Rangers".
ביקום DC הבדיוני של חברת DC קומיקס, חיל הפקחים הירוקים נושא הקבלות לאנשי העדשה, אף על פי שיוצריהם המקוריים מכחישים כל קשר. אולם, יוצרים מאוחרים מציגים דמויות בשם אריסיה ואדור כמחווה. השוואות אף נעשו בין בני אריסיה והאדוריאנים מיקומו של סמית' ליקום מלחמת הכוכבים של ג'ורג' לוקאס (טיוטה מוקדמת של תסריט מלחמת הכוכבים התייחס לצד האור של הכוח כ"אריסיאני") ואף לוורלונים והצללים ביקום בבילון 5.
אנשי העדשה הופיעו בספריו של רוברט היינליין, "מספר החיה 666" ו"החתול העובר דרך קירות'", המתייחסים לעדשאי טד סמית' שמתקשר ישירות עם הדמויות לאזרוס לונג והילדה בורוז. נוסף על כך, ב"אזרח הגלקסיה" של היינליין מוזכר חיל האקס (חיל האקזוטים) כאשר קולונל ריצ'רד באסלים הוא חבר מנותק מהיתר. זוהי התייחסות לעדשאי האפור המנותק מכולם.
הערות שוליים

↑  1966 Hugo Awards
↑  Heinlein, Robert A. (1980). Expanded Universe, The New Worlds of Robert A. Heinlein. Ace Books. ISBN 978-0441218837
↑  UGO Movie Blog, Finally, a Lensman Movie, January 11th 2008
↑  Variety.com, 10 Screenwriters to watch, Anthony Kaufman, June 18th 2008
↑  Cinema Blend, Forget Avatar, Lensman is the next big thing, Josh Tyler, June 25th 2009
↑  No Lensman Movie After All, Keith Barrett, April 15th 2014
מריו הרמוסו

מריו הרמוסו קנסקו (בספרדית: Mario Hermoso Canseco; נולד ב-18 ביוני 1995) הוא כדורגלן ספרדי, המשחק בעמדת הבלם בבאייר לברקוזן.
קריירת מועדונים > ריאל מדריד

הרמסו, נולד וגדל במדריד וקבל מילדות שיחק כדורגל במעדוני הנוער של ריאל מדריד, ב-2005 כשהיה בן 10 הצטרף הרמוסו לאקדמיה של ריאל מדריד, ב-28 בספטמבר 2012 עוד שהיה נער ערך הרמוסו הופעה במדי הקבוצה הבוגרת כאשר עלה כמחליף במשחק הידידות מול מילונאריוס פ.צ.
הרמוסו הועלה לקבוצת הנוער של ריאל מדריד המשחקת בליגה השלישית בספרד, בקיץ 2014. בעונת הבכורה שלו שיחק הרמוסו 34 משחקים ואף כבש שני שערים. ב-16 ביולי 2015 זמן קצר לאחר שהועלה הרמוסו לקבוצה המילואים של ריאל מדריד הושאל הרמוסו למועדון ריאל ואיאדוליד. הרמוסו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית ב-22 באוגוסט 2015, בהפסד החוץ של ריאל ואיאדוליד מול קורדובה. עם שובו של הרמוסו מן ההשאלה הוא חזר לקבוצת המילואים של ריאל מדריד.
קריירת מועדונים > אספניול

ב-12 ביולי 2017, חתם הרמוסו על חוזה לשלוש עונות באספניול. ב-9 בספטמבר 2017, ערך הרמוסו את הופעת הבכורה שלו במועדון כשיחק 90 דקות מלאות בהפסד החוץ של אספניול 0–5 לברצלונה. הוא כבש את שערו הראשון במועדון ב-28 בינואר 2018, במשחק מול לאגנס מהליגה הספרדית, עם זאת כבש שני שערים עצמיים אשר הובילו להפסד הקבוצה.
קריירת מועדונים > אתלטיקו מדריד

ב-18 ביולי 2019, לאחר שנותר לו עוד שנה אחת בחוזה, חתם הרמוסו באתלטיקו מדריד בעבור 25 מיליון אירו. הוא ערך את הופעתו הראשונה במועדון ב-18 באוגוסט אותה השנה, כשיחק 28 דקות בניצחון 0–1 על חטאפה בליגה הספרדית.
קריירת מועדונים > רומא

ב-2 בספטמבר 2024 חתם הרמוסו ברומא. ב-12 בדצמבר כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 3-0 על בראגה.
קריירת מועדונים > באייר לברקוזן

ב-31 בינואר 2025 הושאל אל באייר לברקוזן עד לסיום העונה.
נבחרת ספרד

לאחר ששיחק בנבחרת הצעירה של ספרד, זומן הרמוסו לראשונה לנבחרת הבוגרת ב-8 בנובמבר 2018, עבור צמד המשחקים מול נבחרת קרואטיה ונבחרת בוסניה והרצגובינה. הוא ערך את הופעתו הראשונה כמה משחקים מאוחר יותר, במהלך משחק ידידות מול נבחרת לאס פאלמס.
תארים > אתלטיקו מדריד

אליפות ספרד: 2020/2021
הערות שוליים

↑  "Bayer 04 sign central defender Hermoso from AS Roma". Bayer Leverkusen. 31 בינואר 2025. נבדק ב-31 בינואר 2025. {{cite web}}:  (עזרה)
הרמוסו במדי קבוצת המילואים של ריאל מדריד, 2016
חמאמט (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ג'אני אמליו 
 תסריט:  ג'אני אמליו 
 שחקנים ראשיים:  פיירפרנצ'סקו פבינו ליביה רוסי אלברטו פראדוסי לוקה פיליפי סילביה כהן רנאטו קרפנטיירי קלאודיה ג'ריני פדריקו ברגמאצ'י אומרו אנטונוטי ג'וזפה סדרנה
 מוזיקה:  ניקולה פיובאני
 מדינה:  איטליה 
 חברת הפקה:  Pepito Produzioni  Rai Cinema  Minerva Pictures  Evolution People  SBH
 חברה מפיצה:  ‎01 Distribution
 הקרנת בכורה:  9 בינואר 2020 
 משך הקרנה:  126 דק' 
 שפת הסרט:  איטלקית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
חמאמט (באיטלקית: Hammamet) היא סרט דרמה ביוגרפי איטלקי משנת 2020, שנכתב ובוים על ידי ג'אני אמליו, על בסיס שנות חייו האחרונות של בטינו קרקסי (1934–2000), מדינאי ופוליטיקאי איטלקי שהיה מזכיר המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית וכיהן כראש ממשלה במהלך שנות השמונים. את קרקסי מגלם פיירפרנצ'סקו פבינו.
הסרט יצא לאקרנים זמן קצר לפני יום השנה העשרים למותו של קרקסי, שהיה ב-19 בינואר 2000 בעיירה התוניסאית חמאמט, שם התגורר מאז 1994 כדי להימנע מלרצות 27 שנות מאסר בכלא בשל פשעי השחיתות שלו.
עלילה

בשלהי שנות התשעים, לאחר שברח מאיטליה כדי להימנע ממאסר, בטינו קרקסי הזקן והחולה מבלה את ימיו האחרונים עם אשתו ובתו בוילה שלו בחמאמט, תוניסיה. חייו החדשים כמנהיג שנפל וכנמלט מוקדשים כעת לפגישה עם בני משפחה, חברים ותיקים ודמויות מעורפלות מעברו.
שחקנים ודמויות

פיירפרנצ'סקו פבינו - בטינו קרקסי
ליביה רוסי - אניטה
אלברטו פראדוסי - בובו קרקסי
לוקה פיליפי - פאוסטו
סילביה כהן - פטריציה קאסלי
רנאטו קרפנטיירי - פוליטיקאי
קלאודיה ג'ריני - מאהבת חשאית
פדריקו ברגמאצ'י - פרנצ'סקו, אחיינו של קרקסי
אומרו אנטונוטי - אביו של קרקסי
ג'וזפה סדרנה - וינצנזו
הפקה

הצילומים החלו ב-18 במרץ 2019 והתקיימו בפאוויה, איטליה ובחמאמט, תוניסיה.
שיווק

תמונות ראשונות מהסרט התפרסמו ב-13 במרץ 2019 ואילו הקדימון הראשון יצא ב-18 בדצמבר 2019.
הערות שוליים

↑  "Pierfrancesco Favino è Bettino Craxi, l'impressionante somiglianza sul set di 'Hammamet'". La Repubblica (באיטלקית). 2019-03-19. נבדק ב-2020-01-12.
↑  "Hammamet, il trailer ufficiale del film su Bettino Craxi". MyMovies.it (באיטלקית). 2019-12-18. נבדק ב-2020-01-12.
טופי (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 סוגה:  תוכנית טלוויזיה מסוגת על-טבעי, סדרת מתח, סדרת דרמה 
 יוצרים:  דמיטרי גלוכובסקי 
 בימוי:  ולדימיר מירזוייב 
 שחקנים:  איוואן יאנקובסקי  Aleksandr Vladimirovitsj Doronin  קיריל פולוחין  אלכסנדרה בורטיץ'  מקסים סוחאנוב  טיכון ג'יזנבסקי  יקטרינה שפיצה  גלה מסחי 
 ארץ מקור:  רוסיה 
 שפות:  רוסית 
 מספר פרקים:  7 
 הפקה
 אתר צילומים:  מינסק, סמולביצ'י 
 מוזיקה:  ריאן אוטר 
 שידור
 רשת שידור:  KinoPoisk 
 תקופת שידור מקורית:  2021–הווה 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
טופי (ברוסית: То́пи) היא סדרת טלוויזיה מיסטית רוסית, בבימויו של ולדימיר מירזוב שנכתבה על ידי דמיטרי גלוכובסקי. פרק הבכורה שודר ב-28 בינואר 2021 בשירות הזרמת מדיה KinoPoiskHD.
עלילה

במרכז העלילה כמה צעירים ממוסקבה שנמלטים מבעיותיהם האישיות למנזר נידח שנמצא ליד הכפר טופי שבחבל ארכנגלסק בצפון רוסיה. חמשת הצעירים הם המומחה לטכנולוגיית מידע הגוסס מסרטן, דניס, עיתונאי פרו-ממשלתי לשעבר מקסים, ניצולת ניסיון התאבדות קטיה, אליה הצ'צ'נית (המסתתרת מהחתן שלה) וסוניה, ילדה ממשפחה פרבוסלבית דתית. עם הגעתם, הגיבורים מגלים שהמנזר נטוש, המקומיים מתנהגים בצורה מוזרה ביותר ואז אחד הבחורים נעלם. לאחר שהחליטו להישאר בכפר, הם מתחילים בחיפושיהם ויותר ויותר צוללים אל עולם הביצות, מלא הסודות.
שחקנים ודמויות

איוואן יאנקובסקי – דניס (דן) אולגוביץ' טיטוב
טיכון ג'יזנבסקי – מקסים (מקס) סרגייביץ' קולצוב
אנסטסיה קרילובה – סופיה (סוניה) אלכסנדרובנה גרומקובסקאיה
סופיה וולודצ'ינסקאיה – אליה אחמדובנה מוסאבה
יקטרינה שפיצה – יקטרינה (קטיה) סרג'בנה לביאדקינה
מקסים סוחאנוב – נהג / ויטלי וניאמינוביץ' אליאבייב, ראש המפעל הכימי / בוס
טטיאנה ולדימירובה – אנה פטרובנה (באבא ניורה)
מרינה וסילייב – ליזה אלכסנדרובנה גרומקובסקאיה, אחותה המנוחה של סוניה
ורוניקה מוכירבה – ארינה, התושבת הצעירה בכפר טופי
אלכסנדר דורונין – קוזלוב, קפטן משטרה
איגור פודליוולב – האב איליה, כומר אב המנזר הנטוש
אלכסנדר פרפנוביץ' – וניאמין אלכסייביץ' קוסטרוב, בעלה של באבא ניורה
אנטון מקוחה – רנאט איזמאילוב ("צ'וצ'ונדרה"), אסיר
דמיטרי גלזצ'וב – פיוטר קוסקוב ("חור"), אסיר
גלה מסחי – איוואן, בן המאסטר (פרק 7)
קיריל פולוחין – ארקדי פדטוב, שוטר נעדר, ותיק מלחמת צ'צ'ניה (פרקים 4 ו-5)
ואדים צלאלטי – דאוד, ארוסה של אלי (פרקים 1 ו-6)
אלכסנדרה בורטיץ' – סשה, חברתו לשעבר של דניס (פרק 1)
הפקה

את התסריט לסדרה כתב דמיטרי גלוכובסקי, שבעמוד האינסטגרם שלו תיאר את טופי כ"מותחן מסע רע ומטורף". לדברי גלוכובסקי, עשר שנים חלפו מרגע שעלה רעיון הסדרה ועד ליציאתה, חמש מהן הכותב חיפש פלטפורמה מתאימה ומפיקים.
הסדרה צולמה בבלארוס באתר הצילומים של אולפן Belarusfilm ליד הכפר קמנקה, במחוז סמולביצ'י, שבפרברי מינסק. הגיבורים עוברים את הכפר מודיוגה שבחבל ארכנגלסק, אך הכפר טופי אינו נמצא על מפת רוסיה וזהו מקום מומצא. הסדרה הועלתה לצפייה דיגיטלית ב-28 בינואר 2021. הסדרה הפכה לאחת הסדרות המצופות של השנה.
הערות שוליים

↑  «Вымирает русская деревня»: вышел трейлер мистического сериала «Топи» по сценарию Дмитрия Глуховского // RTVi, 28.12.2020
↑  "«Пять лет искали дерзких продюсеров и бесстрашную платформу»: Мирзоев и Глуховский о русской хтони в сериале «Топи»". Дождь. 2021-02-18.
↑  Топи (сериал 2021)
↑  «Россияне не хотят знать о себе правду»: Глуховский и Мирзоев — о «Топях», боге и наших реалиях, 27.01.2021
↑  Альперина С. Что будет в следующей серии. Девять самых крутых российских сериалов 2021 года //
// רוסיסקאיה גאזטה — Неделя. 19.01.2021. № 10 (8361)
↑  Самые ожидаемые российские сериалы года: что покажут стриминги // Вокруг ТВ, 08.01.2021
איקני

שבט האיקני
שבט האיקני היה שבט של קלטים בריטונים, שחי באנגליה באזור מחוז נורפוק, בין המאה הראשונה לפני הספירה לבין המאה הראשונה לספירה.
ארכאולוגיה

עדויות ארכאולוגיות של שבט האיקני כוללות בעיקר טבעות ומטבעות. השבט החל לייצר מטבעות בסביבות שנת 10 לפני הספירה. האיקני היו היחידים באנגליה שטבעו את שם השבט שלהם על המטבעות. איורים נוספים כגון סוסים, חזירי בר ופרחים נמצאו על המטבעות.
המרד הגדול

המלך פרסוטאגוס, בעלה של בודיקיאה, היה מלכם של בני שבט האיקני. שטח זה היה מחוץ לאזור השלטון הרומי, ומאחר שהשבט תמך ברומאים בזמן הכיבוש הרומי בשנת 43 לספירה, זכה השבט לאוטונומיה מסוימת מהקיסר קלאודיוס. לאחר מותו של פרסוטאגוס סופחה ממלכתו לתחום השלטון הרומאי, ובהתאם איבדו האצילים את מעמדם ורכוש המלך הפך רכוש המושל הרומי. על פי טקיטוס, בודיקיאה הולקתה, ובנותיה נאנסו. כתוצאה מכך, שבט האיקני יצא במרד מול הרומאים בהנהגת בודיקיאה. במהלך המרד כבשה והרסה בודיקיאה את קאמולודונום, ורולאמיום ולונדיניום.
המרד דוכא לאחר שהמצביא הרומי גאיוס סואטוניוס פאולינוס (אנ') אסף צבא והביס את המורדים בקרב ווטלינג סטריט.
אנשים מפורסמים

בודיקיאה - ראש שבט האיקני שהנהיגה מרד נגד השלטון הרומאי ששלט באיים, בשנת 60 לספירה.
פרסוטאגוס - מלך שבט האיקני ובעלה של בודיקיאה.
הערות שוליים

↑  http://www.wildwinds.com/coins/celtic/britain/iceni/i.html
↑  http://www.historyfiles.co.uk/KingListsBritain/BritainIceni.htm
מטבעות משבט האיקני
טוני גאטליף

| --- | --- |

 לידה:  10 בספטמבר 1948 (בן 76) אלג'יר, צרפת 
 שם במה:  Tony Gatlif 
 שם לידה:  Michel Boualem Dahmani 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 צאצאים:  אלסה דהמני 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (2015)  פרס פסטיבל הקולנוע בקאן לבמאי הטוב ביותר (2004)  פרס סזאר למוזיקה הטובה ביותר שנכתבה לסרט (1999)  Un certain regard Award (1993) 
 http://tonygatlif.free.fr/accueil1280.htm
 פרופיל ב-IMDb
 
טוני גאטליף (בצרפתית: Tony Gatlif; נולד בשם מישל דהמני ב-10 בספטמבר 1948 באלג'יר) הוא במאי צרפתי ממוצא צועני, אשר מוכר גם כתסריטאי, מלחין, שחקן, ומפיק.
ביוגרפיה

גאטליף נולד באלג'יריה בתקופת השלטון הצרפתי, והוא ממוצא פייה-נואר. בשנת 1960, בגיל 12, גאטליף עבר מאלג'יריה לצרפת בעקבות אירועי מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
קריירה

גאטליף נאבק במשך שנים על מנת לחדור לתעשיית הקולנוע הצרפתית. הוא גם לקח חלק בין היתר במספר הפקות תיאטרליות עד לשנת 1975, כאשר הוא הפיק את סרטו הראשון, La Tête en ruine. במהלך שנת 1978, גאטליף הפיק את סרטו השני, La Terre au ventre, אשר התבסס על אירועי מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
החל משנת 1981, ומסרטו Corre, gitano, גאטליף התמקד בעבודתו בהיסטוריה של הצוענים באירופה, וזאת בעקבות מוצאו הצועני למחצה.
לאחר הפקת הסרט Gaspard et Robinson ב-1990, גאטליף העביר את השנים 1992 ו-1993 בצילום הסרט Latcho Drom, אשר זכה בפרסים רבים. סרט מוזיקלי באורח מלא זה, אשר לעיתים מקוטלג בטעות כסרט תיעודי, עוסק בתיעוד התרבות הצוענית ברחבי העולם, תוך התמקדות במוזיקה ובריקוד הצועני. שנה מאוחר יותר, גאטליף הפיק את הסרט Mondo, על בסיס יצירתו של הסופר הצרפתי ז'אן-מארי גוסטב לה קלזיו.
סרטו של גאטליף משנת 2004, Exils, זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר במסגרת פסטיבל קאן באותה שנה. סרטו משנת 2006, טרנסילבניה, הוצג לראשונה בפסטיבל קאן שהתקיים בחודש מאי באותה השנה.
פילמוגרפיה > תסריטאי

La Rage au poing ‏(1975)
פילמוגרפיה > במאי ותסריטאי

La Tête en ruine ‏(1975)
La Terre au ventre ‏(1978)
Corre gitano ‏(1981)
Canta gitano ‏(1981)
Les Princes ‏(1982)
Rue du départ ‏(1985)
Pleure pas my love ‏(1989)
Gaspard et Robinson ‏(1990)
Latcho Drom ‏(1993)
Mondo ‏(1995)
Gadjo dilo ‏(1997)
Je suis né d'une cigogne ‏(1998)
Vengo ‏(2000)
Swing ‏(2001)
Exils ‏(2004)
Transylvania ‏(2006)
Korkoro ‏(2009)
Indignados ‏(2012)
Geronimo ‏(2014)
Djam ‏(2017)
הערות שוליים

↑  Tony Gatlif en terre d'asile
↑  Festival de Cannes: Exils
↑  ynet, מייקל מור זכה בפסטיבל קאן, באתר ynet, 22 במאי 2004
↑  Festival de Cannes: Transylvania
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447379305171  PLWABN: 9810565740405606  BNE: XX984484  BnF: cb121961811 (data)  GND: 128607203  ISNI: 0000 0001 2134 9146  LCCN: nr97036113  MusicBrainz: 9ca53e7c-1820-4937-920a-956c8bb46158  NKC: jx20050505017  NLK: KAC201111311  NTA: 100363784  SUDOC: 030573807  ULAN: 500331938  VIAF: 59129923   WorldCat (עם VIAF): 59129923
יוליה אחמדובה

| --- | --- |

 לידה:  28 בנובמבר 1982 (בת 42) קאנט, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  אוניברסיטת וורונז' לאדריכלות והנדסה אזרחית 
 מעסיק:  TNT 
 
יוליה אוקטאייבנה אחמדובה (נולדה ב-28 בנובמבר 1982, קאנט, קירגיזסטן הסובייטית, ברית המועצות) היא שחקנית סאטירית רוסית, מפיקה, לשעבר חברה בנבחרת "25" של KVN, משתתפת ומפיקת תוכנית הטלוויזיה "סטנד אפ".
ביוגרפיה

יוליה נולדה ב-28 בנובמבר 1982 בעיר קאנט, קירגיזטן. אביה של יוליה, אוקטאי אחמדוב - הוא אזרי במוצאו, יליד באקו, טייס צבאי; אמה אוקראינית. ליוליה יש אחות צעירה יותר, אלכסנדרה. בשנת 1999 יוליה הגיעה לוורונז' שברוסיה כדי לנסות להתקבל לאוניברסיטה המקומית. היא בוגרת אוניברסיטת וורונז' לאדריכלות והנדסה אזרחית (הפקולטה להנדסה אזרחית).
בשנת 2005 עברה למוסקבה. משנת 2003 עד 2012 היא הייתה קפטן נבחרת "25" שהעפילה לגמר KVN באותה שנה. זכתה מספר פעמים בתואר אשת השנה של KVN.
בשנת 2008 הפכה לתסריטאית של סדרת הטלוויזיה "אוניבר". מאז 2012 היא מפיקה יוצרת של תוכנית הטלוויזיה "קומדי וומן" ברשת TNT. הופיעה גם כמנחה. כבר מיצירת התוכנית "סטנד אפ" היא הייתה המשתתפת הנשית היחידה ומפיקת פרויקט זה עבור ערוץ TNT.
בנובמבר 2020 הגרסה הרוסית של מגזין Glamour העניק לה את פרס אשת השנה ברוסיה.
פרויקטים בטלוויזיה

| שנים | פרויקט טלוויזיה | סטטוס |
| --- | --- | --- |
| 1997 | השעה האחרונה | אלופה |
| 2003—2012 | KVN | קפטן נבחרת 25 |
| 2008—2011 | אוניבר | תסריטאית |
| 2012—2019 | קומדי וומן | משתתפת ומפיקה |
| 2013—ואילך | סטנדאפ | מפיקה |
| 2015—2018 | לא לישון | שופטת |
| 2017—ואילך | מיקרופון פתוח | חברה במועצת השיפוט |
| 2017—2019 | אולפן האיחוד | משתתפת בפרקים 9, 22, 47, 83 |
| 2020 | אנחנו צריכים לדבר ברצינות | תסריטאית, מפיקה, מגישה |
הערות שוליים

↑  Воронежские КВНщики Юлия Ахмедова и Руслан Белый запускают комедийное шоу на ТНТ (ארכיון)
↑  Юля Ахмедова: «Мы не ищем смешные недостатки!»
↑  Юлия Ахмедова // vokrug.tv
↑  "Звезда телешоу Stand Up Юлия Ахмедова: С гордостью отношусь к своей нации - ВИДЕО". 1news.az (ברוסית). 2019-03-01. נבדק ב-2019-03-25.
↑  Воронежцы вышли в высшую лигу КВН! // קומסומולסקאיה פראבדה. — 28.09.2009.
↑  Премия «КВНщик года-2010». Раздача наград завершена
↑  Юлия Ахмедова из воронежской «25-й» стала «КВНщицей года». // Интернет-ресурс города Борисоглебск.
↑  Юлия Ахмедова. КВНщица года
ז'אן אסטאש

| --- | --- |

ז'אן אסטאש, 2011
 לידה:  30 בנובמבר 1938 פסאק, ז'ירונד,
 התאבד:  5 בנובמבר 1981 (בגיל 42) פריז
 מקום קבורה:  Le cimetière parisien de Bagneux
 שם לידה:  Jean André Eustache
 סוגה מועדפת:  אוטוביוגרפי
 מדינה:  צרפת צרפת
 תקופת הפעילות:  1961–1981 (כ־20 שנה)
 עיסוק:  שחקן,  עורך וידאו,  מפיק סרטים,  במאי סרטים,  תסריטאי,  קולנוען
 יצירות בולטות:  "האם והזונה" (La Maman et la Putain)  "אהובותיי הקטנות" (Mes petites amoureuses)
 בת זוג:  ז'אנט דלוס
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
ז'אן אֶסטאש (בצרפתית: Jean Eustache ;‏ 30 בנובמבר 1938 – 5 בנובמבר 1981; בתעתיק עברי נקרא גם ז'אן אוסטאש) היה במאי קולנוע צרפתי, שחקן, מפיק סרטים, תסריטאי ועורך וידאו, הידוע בעיקר בזכות סרטו "האם והזונה" ("La Maman et la Putain"), הנחשב לאחת היצירות החשובות בקולנוע הצרפתי שלאחר הגל החדש.
בהספד שלו לאסטאש כתב המבקר סרז' דאנֶה (אנ'):
"בשנות השבעים השוממות, סרטיו הופיעו בזה אחר זה, תמיד בלתי צפויים, ללא שיטה וללא הפסקה: סרטים ארוכים כנהרות, סרטים קצרים, תוכניות טלוויזיה ובדיון היפר-ריאליסטי. כל סרט מיצה את הנושא שלו עד תום, נע בין צער אמיתי לדמיוני. היה זה בלתי אפשרי עבורו לפעול בניגוד לכך, לחשב מהלכים או להתחשב בהצלחה תרבותית. מאידך, לא היה ביכולתו של תאורטיקן הפיתוי לפתות קהל."
ביוגרפיה

אסטאש נולד בפסאק (צר'), שבז'ירונד, צרפת, למשפחה ממעמד הפועלים. בילדותו התגורר עם סבתו, אודט רוברט, עד שנת 1951, אז עבר לנרבון שבדרום צרפת, לחיות עם אמו. הוא עזב את בית הספר בגיל צעיר והחל הכשרה כטכנאי רכבות. בסוף שנות ה-50 עבר לפריז, שם החל להשתלב בסצנת הקולנוע הצרפתית. בשנת 1958 נישא לז'אנט דלוס, ולזוג נולדו שני בנים. מעט מאוד ידוע על חייו לפני שהצטרף לקבוצת Cahiers du cinéma בסוף שנות ה-50, אך ידוע שהוא למד בעיקר באופן עצמאי ועבד בשירות הרכבות לפני שפנה לקולנוע. חוקרים מסוימים טוענים כי המסתורין סביב שנות נעוריו של אסטאש היה מכוון. לדבריהם, 'במהלך חייו פרסם אסטאש מידע מועט ביותר על שנותיו המוקדמות, מה שעשוי להעיד על היעדר נוסטלגיה לילדות קשה'.
לאחר שהפך לבמאי, שמר אסטאש על קשרים הדוקים עם חבריו וקרוביו בפסאק.
על אף שלא היה חבר רשמי בתנועת הגל החדש הצרפתי, (Nouvelle Vague), שמר אסטאש על קשרים קרובים עם חבריה. הוא הופיע כשחקן בסרט סוף השבוע של ז'אן-לוק גודאר וערך את הסרט "Une aventure de Billy le Kid" של לוק מולט, בו כיכב ז'אן-פייר לאו ששיחק בתפקיד הראשי בסרטו של אסטאש "האם והזונה", משנת 1973. הסרט נחשב ליצירת מופת בקולנוע הצרפתי. הוא הוקרן בשנת 1979 בהקרנה חגיגית בשגרירות צרפת בישראל, אליה הוזמן גם אסטאש.
בשנת 1981, לאחר תאונת דרכים שהותירה אותו מוגבל בתנועה ומשותק, התאבד ביריית אקדח בדירתו בפריז, בגיל 42.
בנו של אסטאש, בוריס אסטאש (נולד ב-1960), עבד על סרטו העלילתי השני של אביו והופיע כשחקן בסרט הקצר, "Les Photos d'Alix".
יצירותיו

אסטאש צוטט כאומר:
"הסרטים שעשיתי הם אוטוביוגרפיים כמו שסיפורת יכולה להיות".
מלבד הסרטים הקצרים והסרטים העלילתיים, יצר אסטאש מספר סרטים תיעודיים, כולל כמה שצולמו בעיר הולדתו פסאק וכן ראיון ארוך עם סבתו.
אסטאש ביים שני סרטים עלילתיים:
הראשון, "האם והזונה" ("La Maman et la Putain"), הוא הרהור בן 217 דקות על אהבה, מערכות יחסים, גברים ונשים. העלילה המרכזית מתמקדת במשולש רומנטי בין אלכסנדר (ז'אן-פייר לאו), חברתו מארי (ברנדה לאפון) והאחות שהוא פוגש ומתאהב בה, ורוניקה (פרנסואז לברון). הסרט נחשב ליצירת מופת ולביטוי אישי עמוק של אסטאש.
בשנת 1999, בכתבה עבור Time Out New York, מבקר הקולנוע אנדרו ג'ונסטון תיאר את החוויית הצפייה שלו בסרט:
"אחת ההנאות הגדולות והנדירות היא להיות מופתע לטובה מסרט שלא ציפית ממנו רבות. חוויה כזו התרחשה בדצמבר 1997, כאשר הוקצה לי לכתוב ביקורת על סרטו של ז'אן אסטאש מ-1973, "האם והזונה", שהחלו בהקרנתו המחודשת ב"פילם פורום".
כן, שמעתי שהסרט הוא קלאסיקה של הקולנוע הצרפתי, אך לא הייתי נלהב במיוחד לצפות בהקרנת בוקר מוקדמת של סרט בשחור-לבן באורך שלוש שעות ושלושים וחמש דקות, שנאמר עליו שהוא כולל בעיקר דמויות שיושבות ומדברות. למעשה, הייתי הרבה יותר נרגש לצפות באותו ערב ב-"Scream 2". לא ידעתי, כאשר התמקמתי במושבי, שאני עומד בפני אחת מחוויות הצפייה הקולנועיות הבלתי נשכחות של חיי.
סרטו העלילתי השני, "אהובותיי הקטנות" (Mes petites amoureuses", 1974"), היה שונה בכוונה תחילה מסרט הביכורים שלו. הסרט צולם בצבע על ידי הצלם נסטור אלמנדרוס, בניגוד לשחור-לבן המגורען (אנ') של "האם והזונה". הסרט מכיל פחות דיאלוגים ומתמקד בדמויות מתבגרים בסביבה כפרית. הסרט מתמקד בזיכרונות ילדותו בנרבון. בשנת 1975 הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-9 במוסקבה.
בנוסף, אסטאש יצר מספר סרטים תיעודיים, ביניהם:
"החזיר" (Le Cochon", 1970"): סרט תיעודי המתעד את תהליך השחיטה והעיבוד של בשר חזיר בכפר צרפתי, המשקף את המסורת והתרבות הכפרית.
"הרוזייר מפסאק" ("La Rosière de Pessac"): שני סרטים תיעודיים מהשנים 1968 ו-1979, המתעדים את טקס בחירת הנערה הצנועה בעיירת הולדתו פסאק, ומציגים את השינויים החברתיים שהתרחשו בעשור שבין הסרטים.
אסטאש הופיע כשחקן בסרט "החבר האמריקאי" (1977).
יצירותיו > עיבודים מחדש

שני סרטים על התהלוכה הדתית בפסאק יצר אסטאש, ולשניהם הוא העניק את אותו שם "La Rosière de Pessac". הסרט הראשון נוצר בשנת 1968 והשני, גרסה מעובדת מחדש, בשנת 1979. אסטאש ערך, עיבד ושחזר פעמיים את סרטו הקצר "Une sale histoire".
בנוגע לנטייתו לבחון מחדש את יצירותיו, כתב מבקר הקולנוע האמריקאי ג'ונתן רוזנבאום:
"יוצר קולנוע אובססיבי-כפייתי ומיוסר, שבסופו של דבר מצא את מותו בשתי ידיו. אסטאש חתר לחקור את מורכבות עולמו הפנימי ולהזמין את הצופים להתעמת עם תגובותיהם האישיות ליצירתו."
מורשת והשפעה

ז'אן אסטאש נחשב לדמות מרכזית וייחודית בקולנוע הצרפתי, עם סגנון אישי ואוטוביוגרפי, ולאחד הבמאים המשפיעים ביותר של שנות ה-70. סרטו "האם והזונה" זכה להכרה רחבה ונחשב ליצירת מופת, המייצגת את רוח התקופה שלאחר הגל החדש. סרטיו מתאפיינים בריאליזם חד, דיאלוגים עשירים ובחינה מעמיקה של מערכות יחסים אנושיות. הוא השפיע על במאים ובהם אוליבייה אסיאס, קלייר דני ופיליפ גארל. סרטיו ממשיכים להיחקר ולהיות מוקרנים בפסטיבלי קולנוע ובסינמטקים ברחבי העולם וממשיכים להשפיע על יוצרי קולנוע ברחבי העולם. בשנת 2005 הקדיש במאי הקולנוע האמריקאי ג'ים ג'ארמוש את סרטו "פרחים שבורים" לז'אן אסטאש.
פילמוגרפיה

1966 "Le Père Noël a les yeux bleus" (47 דקות)
1968 "La Rosière de Pessac" (65 דקות)
1970 "Le Cochon" (65 דקות), בימוי עם ז'אן מישל ברז'ול
1971 "Numéro Zéro" (110 דקות)
1973 "La Maman et la putain" (220 דקות)
1974 "Mes Petites Amoureuses" (120 דקות)
1977 "Une sale histoire" (50 דקות)
1979 "La Rosière de Pessac" (67 דקות)
פילמוגרפיה > סרטים קצרים ועבודות אחרות

1961 "La soirée" (לא גמור)
1963 "Les Mauvaises Fréquentations" (42 דקות), הידוע בשם "Du côté de Robinson & Bad Company"
1969 "Sur Le dernier des hommes de Murnau" (26 דקות) (סרט טלוויזיה)
1969 "A propos de La Petite Marchande d'allumettes de Jean Renoir" (26 דקות) (סרט טלוויזיה)
1980 "Les Photos d'Alix" (18 דקות)
1980 "Le Jardin des délices de Jérôme Bosch" (34 דקות)
1980 "Offre d'emploi" (18 דקות)
הערות שוליים

↑  "The Thread, by Serge Daney (translated by Steve Erickson)". אורכב מ-המקור ב-2010-10-27. נבדק ב-2004-07-18.
↑  Schneider, Steven Jay, ed. (2007). 501 Movie Directors. London: Cassell Illustrated. p. 415. ISBN 9781844035731. OCLC 1347156402.
1 2  Jean Eustache: the outsider who reshaped French cinema, Engelsberg ideas (בשוודית)
↑  Dryden Theatre: The Rediscovery of Jean Eustache (אורכב 22.04.2008 בארכיון Wayback Machine)
↑  Lisa Katzman, Absolute Necessity, Film Comment, ‏2023-07-10 (באנגלית)
↑  יוסף מונדי, על מתאבדים וחזקים, כל העיר, 16 ביולי 1982
↑  Boris Eustache - Biography, IMDb (באנגלית)
↑  Dmitry Samarov, Revelation and celebration, Chicago Reader, ‏2023-07-06 (באנגלית)
↑  Janus Films — The Dirty Stories of Jean Eustache, www.janusfilms.com (באנגלית)
↑  La maman et la putain, 1973-05-17, נבדק ב-2025-01-10
↑  Time Out New York, April 29-May 6, 1999, p. 163.
↑  Mes petites amoureuses, 1974-12-18, נבדק ב-2025-01-10
↑  Jean Eustache: My Little Loves, www.siff.net (באנגלית)
↑  Tënk, Tënk (באנגלית)
↑  "9th Moscow International Film Festival (1975)". MIFF. אורכב מ-המקור ב-16 בינואר 2013. נבדק ב-6 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Dirty Stories of Jean Eustache, www.siff.net (באנגלית)
↑  Where to begin with Jean Eustache, BFI, ‏2023-08-28 (באנגלית)
↑  Rosenbaum, Jonathan. "Jean Eustache". Jonathan Rosenbaum. אורכב מ-המקור ב-9 באפריל 2024. נבדק ב-9 באפריל 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Of Flesh, of Spirit: The Cinema of Jean Eustache, Harvard Film Archive, ‏2001-05-13 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416177705171  PLWABN: 9812625363305606  BIBSYS: 90338240  BNE: XX1093352  BnF: cb120518091 (data)  CiNii: DA14269365  GND: 118879200  ICCU: DDSV092469  ISNI: 0000 0001 2102 2207  LCCN: n85112709  MusicBrainz: f0491c75-1263-4f14-b16b-1f589be03df7  NDL: 00868281  NKC: xx0157830  NLA: 36581161  NTA: 073502626  RERO: 02-A003225469  SUDOC: 028634446  VIAF: 71409609   WorldCat (עם VIAF): 71409609