stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולבי ארנבי ממושקף
תיאור

הוולבי הממושקף הוא כיסאי קטן ועגלגל החולק מאפיינים פיזיים רבים עם הארנב: ראש וצוואר קצרים, אוזניים גדולות, גפיים קדמיות זעירות, וגפיים אחוריות ארוכות; עם זאת, גפיו האחוריות נבדלות מהארנב בקרסולים הארוכים ויוצאי הדופן, בכפות הרגליים המוארכות, ובשלוש אצבעות שאחת מהן היא סינדקטילית.
הוא נבדל מהארנב גם בזנבו הארוך והשרירי אשר דליל בשיער ומגיע לאורך של 39–49 סנטימטרים. עיניו ואפו גדולים ובולטים. אורך ראשו וגופו של וולבי ממושקף בוגר נע בין 40 ל-47 סנטימטרים, ומשקלו 4.5-1.6 קילוגרם. הוא גדול משמעותית מיתר המינים בסוגו.
הפרווה הארוכה והצפופה של הוולבי הממושקף, בעלת צבע חום-צהבהב שעשוי להשתנות לאפרפר או לחולי ומתמזג היטב עם הסביבה הסלעית המדברית למחצה. הגחון, החזה, הרגליים והזרועות בצבע לבן-אפרפר. באזור הגב ובירכיים, הפרווה נוטה להיות אדמונית או בצבע קפה. על הירכיים האדמוניות, יש בדרך כלל לוולבי הממושקף 2–3 פסים עבים בצבע אפרפר או לבן-חיוור, והם בולטים למדי על רקע הפרווה האדמונית שמסביבם. ראשו של הוולבי הממושקף בצבע אפרפר כסוף או צהבהב חיוור, בעוד שהאף שחרחר ואילו הסנטר והשפתיים לבנים.
סימן ההיכר הבולט של המין אשר גם העניק לו את שמו, הוא זוג הטבעות הגדולות והכתומות סביב העיניים אשר נמשכות אחורנית לאוזן ונראות כמעין משקפיים. העיניים השחורות בולטות במיוחד על רקע הצבע הבהיר שסביבן. האוזניים מתחלקות בין אפרפר בצד החיצוני ללבנבן בצד הפנימי. הזנב אשר כאמור לעיל דליל בשיער, בעל צבע חולי או ורדרד.
תפוצה ואקולוגיה

הוולבי הממושקף, אנדמי לאזור הצפוני של היבשת האוסטרלית. טווח התפוצה שלו משתרע החל מחצי האי כף יורק במזרח דרך ארץ ארנהם וקימברלי עד לפילבארה במערב, בתוך המדינות האוסטרליות: קווינסלנד, הטריטוריה הצפונית ואוסטרליה המערבית, כאשר הטווח נכנס פנימה לעבר המדבריות האוסטרלים. בעבר היה מצוי גם במרבית איי מונטבלו בחופי קימברלי, אך כיום נותר רק באי בארו. בשנת 1997, התגלתה אוכלוסייה שלו בדרום-מערב פפואה באי גינאה החדשה, ובכך הוא הנציג היחיד מהסוג וולבי ארנבי אשר נמצא גם באי זה. באוסטרליה, הוולבי הממושקף הפך לנדיר למדי בחלקים המערביים של תפוצתו. בית הגידול של הוולבי הממושקף מגוון למדי וכולל חורשים פתוחים של אקליפטוס עם כיסי שיח גדולים, ערבות עשב יבשות המנוקדות בכדורי טריאודיה, יערות שיטה דלילים, ומישורי חול השזורים בשיחים נמוכים ובעשבים.
הוולבי הממושקף הוא בעל חיים בודד הפעיל רוב הזמן בגפו, אך נראה לעיתים בקבוצות קטנות של עד 3 פרטים. כיתר קרוביו, גם הוא פעיל לילה מובהק, אשר מבלה את מרבית שעות היום כשהוא ספון בסבך הצמחייה או במחילה. הוולבי יוצא מהמחילה בשעות הדמדומים, ומבלה את שעות הלילה בחיפוש אחר מזונו העיקרי - עלים, עשבי תיבול ועשבים. הוולבי אינו זקוק למים, ומקבל את הלחות הנדרשת לו ממזונו או מטל; יש לו מספר התאמות פיזיולוגיות למניעת איבוד לחות מהגוף.
הוולבי הממושקף נוהג לבנות את המחילה שלו בין כדורי הספיניפיקס המסתירים אותה היטב. בעת שהוולבי מופרע בשטח הפתוח, הוא פותח בריצת זיגזג קופצנית עד למקום המסתור הראשון שיקרה בדרכו. כל פרט חי באזור קבוע שגודלו מספר דונמים, אך אין טריטוריאליות מובהקת. הרבייה מתרחשת כל השנה ללא עונה קבועה. לאחר תקופת היריון קצרה, הנקבה ממליטה גור יחיד אשר שוהה בכיס שלה כחמישה חודשים ומגיע לבגרות בגיל שנה.
מצב שימור

הוולבי הארנבי הממושקף מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח התפוצה הרחבה שלו, אוכלוסייה עולמית גדולה, וכיון שאין זה סביר שאוכלוסייתו תרד בשיעור הנדרש להעפיל לקטגוריה מאוימת יותר. עם זאת, מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה, במיוחד באזור פילבארה.
הסיבות לירידה רבות ומגוונות. בראש נמצאים הטורפים הפולשים חתול הבית ושועל האדום, וכן התחרות על מקורות המזון מצד הארנבון המצוי שהפך למין פולש ביבשת, לאחר מכן פגיעה בבית גידול בשל רעיית עדרים גדולים של בקר וצאן, ולבסוף הפסקת השריפות המבוקרות של האובריג'ינים שהובילו לחידוש הצמחייה בבית הגידול ולמניעת שריפות בר הרסניות. מלבד האיומים הנזכרים, הוולבי הממושקף סובל גם מבצורות ממושכות אשר מצמצמות את כיסי הסבך המשמשים לו למסתור, והופכים אותו לפגיע יותר לטריפה על ידי הדינגו וטורפים אחרים. תת-המין של האי בארו, נמצא במצב טוב למדי בשל פיקוח הדוק של רשויות השימור האוסטרליות באי. עם זאת, הוא מאוים מצד קידוחי נפט וכרייה, הכנסה לא מכוונת של מינים פולשים דוגמת החולדה או החתול, וסלילת כבישים.
הוולבי הממושקף מצוי במספר רב של אזורים מוגנים ברחבי קווינסלנד והטריטוריה הצפונית. ארגון השימור IUCN, ממליץ על מספר פעולות שימור לייצוב האוכלוסייה, ביניהן: הגברת הגנה על סוגי צמחייה המשמשים כמזון לוולבי; ביצוע מחקרים מקיפים אודות האקולוגיה, דרישות בית הגידול וצפיפות האוכלוסייה של הוולבי; בדיקת היקף השונות הגנטית בין האוכלוסיות ביבשת; לקבוע נוהל מסודר של הצתת שריפות מבוקרות. להקים מערך ניטור על אוכלוסיות שנמצאות בירידה כמו בפילברה ובמרכז קווינסלנד. את תת-המין של האי בארו, יש לשחרר לאיים נוספים בקבוצת איי מונטבלו, לאחר שהללו ינוקו מחתולים ושועלים.
הערות שוליים

↑  וולבי ארנבי ממושקף באתר הרשימה האדומה של IUCN
| קנגוריים |
| --- | --- | --- |
| וולביים ארנביים מפוספסים | וולביים ארנביים מפוספסים |  |
| וולבי ארנבי מפוספס | וולבי ארנבי מפוספס (סוג ומין יחיד) |   |
| קנגורים | קנגורים |   |
| קנגורו | קנגורו אפור מזרחי • קנגורו אפור מערבי • קנגורו אדום • וולארו האנטילופה • וולארו מצוי • וולארו שחור • וולבי אגיל • וולבי שחור-פס • וולבי טמר • וולבי סבך מערבי • וולבי פרמה • וולבי זנב-שוט • וולבי אדום-צוואר |   |
| קנגורו אילני | קנגורו אילני אפרורי • קנגורו אילני לומהולץ • קנגורו אילני בנט • קנגורו אילני דובי • קנגורו אילני הואון • קנגורו אילני דוריה • קנגורו אילני סרי • קנגורו אילני גודפלו • קנגורו אילני עטוי-זהב • קנגורו אילני שפלתי • קנגורו אילני הוזר • קנגורו אילני וונדיוואי • איפולה • דינגיסו • טנקיל |   |
| וולבי הצבי | וולבי צבי שחור • וולבי צבי לבן-פס • וולבי צבי אפור • וולבי צבי חום |   |
| וולבי יערוני | וולבי יערוני מקלאי • וולבי יערוני זוטר |   |
| וולבי ארנבי | וולבי ארנבי ממושקף • וולבי ארנבי אדמוני |   |
| וולבי זנב-מסמר | וולבי זנב-מסמר מרוסן • וולבי זנב-מסמר צפוני |   |
| וולבי הסלע | וולבי סלע קצר-אוזן • וולבי סלע וילקינס • וולבי סלע פרוסרפיני • וולבי סלע רוטשילד • וולבי סלע צהוב-רגל • וולבי סלע אלייד • וולבי סלע כף-יורק • וולבי סלע גודמן • וולבי סלע הרברט • וולבי סלע חדגוני • וולבי סלע שחור-צד • וולבי סלע מאריבה • וולבי סלע זנב-מברשת • וולבי סלע סגול-צוואר • וולבי סלע שרמן • מונג'ון • נברלק |   |
| פדמלון | פדמלון טסמני • פדמלון בראון • פדמלון כהה • פדמלון קלבי • פדמלון ההרים • פדמלון אדום-רגל • פדמלון אדום-צוואר |   |
| וולבי ביצות | וולבי ביצות (סוג ומין יחיד) |   |
| קווקה | קווקה (סוג ומין יחיד) |   |
איור של וולבים ארנבים ממושקפים.
פרופיל צד של וולבי ארנבי ממושקף.
ולדמר דה בריטו

ולדמר דה בריטו (בפורטוגזית: Waldemar de Brito;‏ 17 במאי 1913 – 21 בפברואר 1979) היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ במועדונים בברזיל ובארגנטינה, כמו גם בנבחרת ברזיל.
קריירה

דה בריטו, יליד סאו פאולו, שיחק בראשית הקריירה שלו במועדונים המקומיים סיריו (Syrio) ואינדפנדנסיה (Independência). ב-1933 הוא החל לשחק כמקצוען בקבוצה הבכירה של העיר, סאו פאולו דה פלורסטה, והיה באותה שנה למלך השערים של טורניר ריו-סאו פאולו עם 21 שערים. שנה לאחר מכן הוא עבר לבוטפוגו, במדיה שיחק תקופה קצרה בטרם עבר לסן לורנסו מהליגה הארגנטינאית. ב-1936 הוא חזר לברזיל ועבר לשחק בפלמנגו, עמה זכה באליפות ריו דה ז'ניירו ב-1939. ב-1943 הוא עבר לקבוצת פורטוגזה ולאחר מכן עבר לפורטוגזה סנטיסטה, במדיה סיים את הקריירה ב-1945.
במדי הנבחרת הלאומית של ברזיל שיחק דה בריטו ב-18 משחקים והבקיע 18 שערים. הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1934, שבו הודחה הנבחרת כבר בסיבוב הראשון על ידי נבחרת ספרד. באותו משחק הוא בעט בעיטת עונשין לזכות נבחרתו, אך זו נהדפה על ידי השוער הספרדי ריקרדו זאמורה.
לאחר פרישתו ממשחק שימש דה בריטו כסקאוט במועדון באורו אתלטיק קלאב. ב-1954 הוא גילה נער בשם אדסון ארנטס דו נסימנטו (פלה), ולקח אותו לשחק בסנטוס. פלה עתיד היה להפוך לאחד מגדולי הכדורגלנים בכל הזמנים.
השבועה האפבית

ציור של אפבוס על כד. אטיקה, המאה ה-5 לפנה"ס. המוזיאון הארכאולוגי בפלרמו
השבועה האפבית היא שבועת אמונים שנשאו צעירים אתונאים לפני כניסתם לאפביה - המוסד המכשיר אותם להיות לוחמים ולהתקבל כאזרחי אתונה.
השבועה נזכרת בנאומו של המדינאי ליקורגוס (אנ') (338–326 לפנה"ס) כנגד אדם בשם ליאוקרטס שאותו האשים בבגידה. ליקורגוס מאשים אותו שהפר את השבועה שנושאים גברים צעירים לפני קבלת האזרחות והתואר אפבוס (אנ'). הנשבע מתחייב להיות נאמן לאתונה ולעשות כמיטב יכולתו למענה כלוחם וכאזרח.
הנשבעים היו גברים בני 18 המועמדים להצטרף לדֵמֵה (אנ') ולהתקבל כאזרחים אתונאים לאחר שעברו בחינה שאישרה שהם זכאים לכך בהיותם אנשים חופשיים, בני הגיל המתאים, ובנים להורים אזרחי אתונה. טקס ההשבעה נערך במקדש אגלאורוס (אנ'), שהיה על המורד המזרחי של האקרופוליס. לאחריו יצאו המושבעים למצעד שבו עברו דרך מקדשים לאלים המוזכרים בנוסח השבועה, והקשורים בקרבות ההירואיים המפורסמים של אתונה והגיעו עד לפיראוס. עריכת טקס ההשבעה במקדש אגלאורוס היא סמלית וקשורה לסיפור במיתולוגיה היוונית, שלפיו אגלאורוס השליכה את עצמה מעל פיסגת האקרופוליס. היא עשתה זאת בעקבות נבואת האורקל שרק אם מישהו יהיה מוכן להקריב את עצמו למען העיר אפשר יהיה למנוע את נפילת העיר במערכה קשה. לאות תודה הקימו האתונאים את מקדש אגלאורוס על מורדות האקרופוליס.
נוסח השבועה

חוקרים משערים כי מקור השבועה הוא כבר מהמאה החמישית אך הנוסחים הידועים, כמו הטקסט שנמצא חקוק על אסטלה שנמצאה באכרנאי (אנ') שבאטיקה הם מאמצע המאה הרביעית.
לא אמיט קלון על הנשק הקדוש הזה ולא אנטוש את מקומי בשורת הלוחמים בשדה הקרב. אגן על המוסדות הציבוריים והקדושים שלנו ואשאיר את אדמת אבותי לא קטנה יותר, אלא גדולה יותר וטובה יותר, ככל שביכולתי אני או בעזרת כולם. אציית לאלה שיהיו המושלים במידת הסבירות ובכל עניין, ולחוקים שיהיו קיימים אז ולחוקים שיחוקקו בעתיד. אם מישהו ינסה לפגוע בהם אמנע זאת ככל שיהיה בכוחותי שלי או בעזרת כולם ואכבד את מסורת המוסדות המקודשים. עדים הם האלים אגלאורוס, הסטיה, אניו, אניאליוס, ארס ואתינה אריה, זאוס, הגמוני, היראקלס, וגבולות ארץ אבותינו של חיטה, שעורה, יין, עצי זית ועצי תאנים.
נוסח השבועה ממחיש את החיבור העמוק בין האזרחות, הצבא והדת באתונה. הנשבע מתחייב להביא כבוד ותהילה לנשק, ולא לנטוש את חבריו הלוחמים. עריכת הטקס במקדש אגלאורוס מסמלת את נכונותו להקריב את חייו בקרב. כלוחם הוא נשבע להגן על הגבולות הפיזיים של הפוליס ואף להרחיב אותם. ההיבט האזרחי של השבועה כולל מחויבות למנוע כל פגיעה במוסדות הציבור שהם מקודשים, לציית לכל שלטון סביר שיהיה במדינה ולהיות נאמן לחוקים שהעם או המועצה (הבולי (אנ')) יחוקקו. אך ההתחייבות היא לא רק לשמור על המוסדות הציבוריים של הדמוקרטיה האתונאית אלא גם להביא לכך שהמדינה תהיה טובה יותר - אם כי אין השבועה מפרטת באיזה מובן. הדת הנוכחת בכל חיי העיר, נוכחת גם בשבועה. האלים הם העדים, ובכך גם הערבים לקיום השבועה ומעניקים לה תוקף דתי.
האפביה

ביוון העתיקה הייתה האפביה (Ephebeia) מוסד חינוכי של הפוליס שנועד להכשיר צעירים בני העיר בגילאי 18 עד 20 לשירות צבאי ואזרחי. מקור השם הוא "אפבוס" (ביוונית: ἔφηβος), שפירושו "מתבגר"; ברבים: "אפבוי", בני הנעורים.
מעמדה של האפביה, כמוסד חינוכי רשמי של הפוליס האתונאית התבסס בהשראתו של המדינאי ליקורגוס במאה הרביעית לפנה"ס. המוסד נועד להעניק לצעירים בני שמונה עשרה חינוך צבאי שיכשיר אותם להיות אזרחים וחיילים בשירות העיר. במהלך המאה הרביעית גדל משקל החינוך לאזרחות בתוכנית הלימודים ונוספו לו תכנים אינטלקטואליים.
השנה הראשונה ללימודים באפביה יועדה לאימוני ספורט ולרכישת כישורים צבאיים. באתונה, בשונה מספרטה, הוקדשה השנה השנייה גם ללימודי ספרות, פילוסופיה ומוזיקה. בשנתם הראשונה שרתו האפבוי ביחידות של חיל מצב במבצרים שונים, ובשנת השירות השנייה שלהם הופקדו על הגנת גבולות הפוליס. עם סיום שירותם, ולאחר שעמדו בהצלחה בבחינות, זכו הבוגרים ברומח, מגן, קסדה וגלימה מטעם המדינה. הוספת החינוך לאזרחות להכשרה הצבאית באפביה, נועד להקנות לצעירים ניסיון פוליטי, הן כצופים והן כמשתתפים במוסדות הפוליס.
הערות שוליים

↑  The Oath of the Ephebes and the Oath of Plataea, found at Acharnae, in The Athenian Ephebeia in the Fourth Century BCE, John L. Friend, Koninklijke Brill NV, Leiden, The Netherlands 2019, p.19
↑  Eric Casey, "Educating the Youth: The Athenian Ephebia in the Early Hellenistic Era" in Judith Evans Grubbs and Tim Parkin (eds.), The Oxford Handbook of Childhood and Education in the Classical World. 2013. Oxford University Press, Oxford. p.420
↑  John Wilson Taylor, The Athenian Ephebic Oath, The Classical Journal, Vol. 13, No. 7, 1918
↑  Eric Casey, "Educating the Youth: The Athenian Ephebia in the Early Hellenistic Era" in Judith Evans Grubbs and Tim Parkin (eds.), The Oxford Handbook of Childhood and Education in the Classical World. 2013. Oxford University Press[דרוש מקור: מספר עמוד]
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "השבועה האפבית".
הופליט, חייל יווני, המאה ה 5 לפנה"ס, עיטור על קערת ברונזה
התזמורת הלאומית של פיי דה לה לואר

התזמורת במהלך ה-FolleJournée‏ 2009.
התזמורת הלאומית של פיי דה לה לואר (בצרפתית: Orchestre National des Pays de la Loire) היא תזמורת סימפונית היושבת באנז'ה ובנאנט, צרפת. התזמורת פועלת בתמיכת המועצה המחוזית של ארצות הלואר.
ההרכבים המקדימים שבישרו את הופעת תזמורת פיי דה לה לואר היו תזמורת האופרה של נאנט ותזמורת אגודת הקונצרטים הפופולריים של אנז'ה. בשנת 1971 התאחדו שתי התזמורות האלה לארגון יחיד, "התזמורת הפילהרמונית של חבל הלואר", ש-114 נגניה התחרו על מקומם ברחבי צרפת. הקונצרט הראשון של התזמורת בשמה הנוכחי התקיים בספטמבר 1971, בניצוחו של פייר דרוו, המנהל המוזיקלי הראשון של התזמורת. דרבו כיהן כמנהל מוזיקלי עד 1976. התזמורת שוכנת אומנם באנז'ה ובנאנט, אך היא מקיימת קונצרטים בכל הערים העיקריות של חבל הלואר. בשנת 1979 יצאה התזמורת לסיור הופעות ברומניה, בולגריה ופולין. ב-1980 יצאה לביקורה הראשון בלונדון.
המנהלים המוזיקליים הבאים היו מארק סוסטרו (1994-1976), הוברט זודאנט (2004-1994) ואיזאק קאראבצ'בסקי (2010-2004). באפריל 2009 הודיעה התזמורת על מינוי ג'ון אקסלרוד למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל בספטמבר 2010, בחוזה התחלתי לשלוש שנים.
הקלטות

הקלטותיה הראשונות של התזמורת כללו יצירות תזמורתיות מאת ונסן ד'אנדי (גרנד פרי דו דיסק לשנת 1977), ומוזיקה מאת ראבו ופירנה (כולן בחברת EMI). תקליטורים מאוחרים יותר כללו קונצ'רטו גרוסו וקונצ'רטו מאת ז'אן גילו (2000), הבולרו של ראוול ויצירות אחרות, ואת הסימפוניה החמישית של צ'ייקובסקי.
מנהלים מוזיקליים

פייר דרוו (1976-1971)
מארק סוסטרו (1994-1976)
הוברט זודאנט (2004-1994)
איזאק קרבצ'בסקי (2010-2004)
ג'ון אקסלרוד (2010 - ממשיך)
הקרב על ברלין

הקרב על ברלין היה אחת המערכות האחרונות שהתנהלו בזירה האירופית של מלחמת העולם השנייה, והמתקפה האחרונה של הצבא האדום במסגרת המלחמה נגד גרמניה. הקרב החל ביום 16 באפריל 1945 והסתיים ביום 8 במאי 1945, עם כניעת גרמניה הנאצית. במסגרת המערכה השתלט הצבא הסובייטי על רוב השטח שנכלל מאוחר יותר בתחומי גרמניה המזרחית (אזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה), כולל העיר ברלין, בירת הרייך השלישי. הכוחות הנאציים שעמדו מול הצבא האדום הפגינו התנגדות עיקשת וקנאית, והסבו אבדות כבדות לשלוש קבוצות הארמיות הסובייטיות שנטלו חלק במערכה. יש לציין שלפי כמה מקורות בקרב על ברלין לצבא האדום היו 2,500,000 חיילים, אך למען האמת זה היה מספר החיילים במערכה ההתקפית על ברלין, בקרב ברלין עצמו הפעילו הסובייטים בין 500,000 ל-843,000 חיילים.
רקע

ביום 12 בינואר 1945 פתחו הסובייטים במתקפה גדולה נגד הכוחות הגרמניים בפרוסיה המזרחית ובפולין, שנודעה בשם מבצע ויסלה-אודר. עיתוי המבצע ומיקומו הפתיעו כליל את הפיקוד הגרמני. קצב ההתקדמות הסובייטית היה מהיר מאוד, ולא איפשר לצבא הגרמני להתארגן מחדש. עד סוף החודש הגיעו כוחות החלוץ של החזית הבלארוסית הראשונה אל הנהר אודר, כ-60 ק"מ בלבד מזרחית לברלין, אך הפיקוד הסובייטי העליון החליט להימנע מניצול ההצלחה לצורך כיבוש בירת הרייך השלישי, מחשש למתקפת נגד גרמנית על האגפים החשופים של כוחותיו המתקדמים. הוא החליט שיש לאבטח את אגפיו לפני שהצבא האדום יוכל להמשיך בהתקדמותו מערבה. שלוש ארמיות גרמניות של קבוצת ארמיות מרכז, שהחזיקו בפרוסיה המזרחית ובפומרניה, נותקו על ידי הכוחות הסובייטים המתקדמים, ולאחר מכן הושמדו בזו אחר זו. שלוש הארמיות של קבוצת ארמיות A בשטח פולין ספגו אבדות כבדות מאוד במהלך המתקפה הסובייטית, ושרידיהן נסוגו מערבה. עד ראשית חודש אפריל 1945 השלים הצבא האדום את השתלטותו על השטח שממזרח לנהרות אודר ונייסה (כולל שלזיה, פומרניה ופרוסיה המזרחית), חיסל את הכוחות הגרמניים שנותרו בעורפו, ואף הצליח לכבוש מספר ראשי גשר מעבר לנהר אודר באזור קוסטרין.
הצבא הגרמני בחזית המזרחית נחלש מאוד כתוצאה מהאבדות שספג בחודשים הראשונים של שנת 1945, וסבל ממחסור חמור בדלק ובנשק כבד (טנקים ומטוסים). אולם סיפורי הזוועה בדבר התנהגות הצבא הסובייטי כלפי האוכלוסייה האזרחית הגרמנית באזורים שנכבשו על ידו, והפחד מפני גורל החיילים שייפלו בשבי הסובייטי, חיזקו את נחישות החיילים הגרמנים להילחם עד הסוף, כדי למנוע את המשך התקדמות הצבא האדום אל מעבר לנהר אודר, לתוך ליבה של גרמניה.
למרות עצות יועציו, החליט אדולף היטלר להישאר בברלין. הוא שמע ביום 12 באפריל על מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ברדיו ומצב הרוח עלה בפיהררבונקר, בתקווה שגרמניה תינצל מנפילה בידי האויב (כפי שקרה במלחמת שבע השנים).
לסטלין היו שני יעדים מרכזיים לקראת סוף המלחמה – ראשית, לנוע מערבה במהירות הגדולה ביותר כדי להשתלט על חלק גדול ככל האפשר משטח גרמניה, ושנית, לכבוש את ברלין. הוא היה חשדן מאוד ביחס לכוונות ארצות הברית ובריטניה, וחשש שמעצמות המערב ינסו לכבוש את ברלין לפני הצבא האדום, אף שעל פי ההסכמים החשאיים שקבעו את חלוקת גרמניה בין בעלות הברית לאחר תום המלחמה, נכללה העיר באזור השליטה הסובייטי. הוא האיץ, לפיכך, בפיקוד הסובייטי להקדים ככל האפשר את פתיחת המתקפה הסופית לכיבוש ברלין, כדי להבטיח שהצבא האדום הוא שיכבוש את העיר. לכיבוש הבירה הנאצית הייתה חשיבות סמלית ופוליטית גדולה מאוד מבחינת ברית המועצות.
למעצמות המערב היו אמנם תוכניות מגירה לכיבוש ברלין, שכללו, בין השאר, שימוש בכוחות מוצנחים. אולם תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל מכיוון שגנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של הכוחות האנגלו-אמריקאים בזירה האירופית, העריך שכיבוש העיר יעלה לכוחותיו בקורבנות רבים. הוא לא היה מוכן לשלם בחיי חייליו תמורת כיבוש ברלין, משום שידע שהעיר אמורה להיכלל באזור ההשפעה הסובייטי לאחר תום המלחמה.
התרומה העיקרית של בעלות הברית המערביות לקרב על ברלין הייתה הפצצות הרבות שהונחתו על העיר במהלך שנת 1945.
ההכנות > הכנות הגרמנים

ב-20 במרץ החליף גנרל גוטהרד היינריצי את היינריך הימלר כמפקד קבוצת ארמיות ויסלה. קבוצת הארמיות הוקמה בחופזה בסוף ינואר 1945 לאחר התמוטטות קבוצת ארמיות A, כדי לסתום את הפער שנוצר בינה לבין קבוצת ארמיות מרכז, ולהגן על דרכי הגישה לברלין. בראשית אפריל נערכה קבוצת הארמיות ויסלה על הנהר אודר. היא כללה שתי ארמיות – ארמיית הפאנצר השלישית בפיקוד גנרל האסו פון מנטויפל, והארמייה התשיעית בפיקוד תאודור בוסה. שתי הארמיות ספגו אבדות כבדות ביותר במהלך המערכה בפולין ובפרוסיה המזרחית (רוב היחידות של ארמיית הפאנצר השלישית הושמדו במערכה על פרוסיה המזרחית), והוקמו מחדש באמצעות תגבורות שהוזרמו מעתודות הצבא הגרמני. חלק ניכר מהיחידות שלהן הורכב מטירונים חסרי ניסיון קרבי, או מחיילים שגויסו מדרגי העורף של הצבא הגרמני. חלק מהדיוויזיות שהוצבו תחת פיקודו של היינריצי (בעיקר דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר) היו מאומנות היטב ומצוידות במיטב הציוד הצבאי הגרמני, אך לא מעט יחידות הורכבו מחיילים מבוגרים מאוד, ששירתו במשמר המולדת הגרמני ("פולקסשטורם"), או מחיילים צעירים מאוד, חברי הנוער ההיטלראי ("היטלר יוגנד"), חסרי ניסיון קרבי וציוד לחימה ראוי.
גנרל היינריצי, שנודע כאחד הטקטיקנים ההגנתיים המוכשרים ביותר בצבא הגרמני, החל מיד בהכנת תוכנית המגננה שלו. הוא העריך שהמתקפה הסובייטית העיקרית תונחת מראשי הגשר שמעבר לנהר אודר, שהוחזקו על ידי החזית הבלארוסית הראשונה, בנתיב הקצר והמהיר ביותר לעיר ברלין, ולכן הקים את מערך ההגנה העיקרי שלו על רמת זלו (Seelow Heights), שהשתרעה על פני כ-17 ק"מ מערבית לאודר וכ-45 ק"מ מזרחית לברלין ושלטה על ראשי הגשר הסובייטיים. היינריצי ריכז בגזרה זו את היחידות החזקות ביותר שעמדו לרשותו, והמהנדסים שלו הציפו חלקים מהשטח המישורי הנמוך שבין הרמות לבין האודר (אודרברוך), כדי להקשות על תנועת הכוחות הסובייטיים התוקפים. על רמת זלו נבנו שלוש רצועות הגנה, שכללו תעלות נגד טנקים, עמדות לתותחים נגד טנקים וכן מערכת מסועפת של בונקרים.
מדרום לקבוצת ארמיות ויסלה נערכה ארמיית הפאנצר הרביעית מקבוצת ארמיות מרכז על הנהר נייסה (יובל של נהר האודר), מול כוחות החזית האוקראינית הראשונה, ובנתה מערך הגנה מבוצר על הגדה המערבית של הנהר.
ההכנות > הכנות הסובייטים

ביום 9 באפריל נפלה קניגסברג לידי הצבא האדום לאחר מצור ממושך. השלמת חיסול כיסי ההתנגדות הגרמניים האחרונים בפרוסיה המזרחית, שחררה את כוחות החזית הבלארוסית השנייה בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, שרותקו ללחימה באזור זה, להצטרף לשאר כוחות החזית בחזית האודר. כתוצאה מכך יכול היה מרשל גאורגי ז'וקוב, מפקד החזית הבלארוסית הראשונה, לרכז את כוחותיו העיקריים באזור קוסטרין – פרנקפורט על נהר האודר מול העיר ברלין.
הפיקוד העליון הסובייטי ריכז 3 "חזיתות" (המונח הסובייטי לקבוצת ארמיות) לקראת המתקפה הסופית על ברלין. לפי תוכנית המתקפה, שהושלמה בראשית אפריל 1945, נועדה החזית הבלארוסית הראשונה לתקוף מראשי הגשר שלה מעבר לאודר, ולכבוש את ברלין בהסתערות חזיתית. במקביל ינועו כוחות החזית הבלארוסית השנייה, שהחזיקה בשטח שבין חוף הים הבלטי לעמדות שתפסה החזית הבלארוסית הראשונה, במהירות צפונה במגמה להשתלט על הנמלים החשובים בצפון מזרח גרמניה ועל דנמרק, שהייתה תחת כיבוש נאצי.
החזית האוקראינית הראשונה, שנערכה על קו נהר נייסה מדרום לחזית של ז'וקוב, נועדה להתקדם לכיוון דרום מזרח, להשתלט על דרזדן ולייפציג, ולהמשיך בתנועה לכיוון צ'כוסלובקיה. חלק מכוחותיהם של גאורגי ז'וקוב ואיוואן קונייב נועדו לכתר את מרחב ברלין מצפון ומדרום בתנועת איגוף עמוקה.
סטלין השאיר פתוחה את האפשרות שהחזית האוקראינית הראשונה (בפיקוד איוואן קונייב) תפנה חלק מכוחותיה צפונה, ותתקוף את ברלין מדרום, במקרה שהמתקפה החזיתית של ז'וקוב תיתקל בקשיים. הוא ניצל את היריבות האישית העזה בין שני המצביאים הסובייטים, כדי לדרבן אותם להשלים את כיבוש מרחב ברלין במהירות המרבית.
הכוחות הסובייטיים, שנועדו ליטול חלק במתקפה על ברלין, כללו 2.5 מיליון חיילים, יותר מ-6,000 טנקים ותותחים מתנייעים, 7,500 מטוסים ויותר מ-40 אלף כלי ארטילריה. הם נהנו מעדיפות עצומה בכוח אדם ובמיוחד בציוד כבד על הכוחות הגרמניים, שהגנו על מרחב ברלין.
הלחימה > הקרב על רמת זלו

המתקפה של החזית הבלארוסית הראשונה החלה ב-16 באפריל לפני עלות השחר. היא נפתחה בהפגזה ארטילרית אדירה על העמדות הגרמניות. ז'וקוב גם השתמש ב-143 זרקורים להגנה אווירית, שכוונו ישירות אל קווי ההגנה הגרמניים, בניסיון לסנוור את המגינים. מפקד קבוצת ארמיות ויסלה, גוטהרד היינריצי, הצליח לחזות מראש את עיתוי המתקפה הסובייטית, בהסתמכו על דיווחי המודיעין, והורה לכוחותיו לסגת לקו ההגנה השני לפני תחילת ההרעשה הארטילרית. מהלך זה הפחית במידה רבה את האפקטיביות של ההכנה הארטילרית הסובייטית. על גזרת רמת זלו הגנו שני קורפוסים של הארמייה הגרמנית התשיעית, שכללו כמאה אלף חיילים, למעלה מ-500 טנקים ותותחי סער וכמה מאות תותחי נ״מ 88 מ״מ, שהוסבו לשימוש כתותחי נ״ט כבדים.
הכוחות הסובייטיים התוקפים, ובראשם ארמיית המשמר השמינית בפיקוד גנרל וסילי צ'ויקוב (שמילאה תפקיד מרכזי במהלך קרב סטלינגרד), נתקלו בהתנגדות נחושה וקנאית של הכוחות הגרמניים, שהמטירו עליהם אש מעמדותיהם השולטות ברמת זלו, וכוחות השריון ספגו אבדות כבדות מאש הטנקים ותותחי הנ"ט הגרמניים. קצב ההתקדמות של כוחותיו של ז'וקוב היה איטי ביותר, והואט לכדי זחילה כשהכוחות התוקפים הגיעו למרגלות רמת זלו. ז'וקוב חסר הסבלנות, החליט להטיל לקרב את הארמיות המשוריינות שלו לפני שהושגה הבקעה של מערך ההגנה הגרמני העיקרי, ובכך גרם לעיכובים נוספים בהתקפה, עקב צפיפות יתר של כוחותיו, שלא יכלו להתפרס כראוי, ופקקים לוגיסטיים ענקיים שנוצרו באזורי העורף.
למרות הכישלון הסובייטי הראשוני, התקשו המגינים הגרמנים להחזיק מעמד לאורך זמן מול העדיפות הכמותית הגדולה של הכוחות התוקפים, ונדחקו אט אט לאחור. מהלומות הארטילריה הסובייטית ותקיפות בלתי פוסקות מהאוויר על העמדות הגרמניות ועל קווי האספקה שלהם, גרמו לאבדות כבדות והיקשו על תגבור הכוחות הגרמניים. ביום 19 באפריל, לאחר 4 ימי לחימה עקובה מדם, הצליחו הכוחות הסובייטיים להבקיע דרך רצועת ההגנה הגרמנית השלישית ולהשלים את כיבוש רמת זלו. חלק ניכר מהכוחות הגרמנים הסדירים שהגנו על דרכי הגישה לברלין הושמדו, ובכך הוכרעה למעשה המערכה על ברלין.
אין נתונים מדויקים באשר לאבדות הצבא האדום במהלך כיבוש רמת זלו, אבל אין ספק שהן היו כבדות. אנטוני ביוור העריך, שהחזית הבלארוסית הראשונה ספגה כ-30 אלף הרוגים במהלך קרב ההבקעה, אך לא ציין מהם המקורות עליהם הסתמך. מספר זה נראה מוגזם מאוד נוכח העובדה, שבמהלך כל המערכה במרחב ברלין (16 באפריל עד 8 במאי 1945) ספגה החזית הבלרוסית הראשונה 37,580 הרוגים ונעדרים בסך הכל. החוקר הרוסי אלכסיי איסייב, המסתמך על נתונים מהארכיונים הסובייטיים, טוען שהכוחות הסובייטיים ספגו כ-20 אלף נפגעים, מתוכם 5,000–6,000 הרוגים, במהלך הקרב. אולם מספר זה מתייחס רק לאבדות שספגו שתי הארמיות (מתוך 11 הארמיות של החזית הבלארוסית הראשונה), שעמדותיהן נמצאו היישר מול הרמה, שמשני עברי העיר Seelow. מספר הנפגעים הכולל, שספגו כוחותיו של ז'וקוב במהלך הבקעת מערך ההגנה של הארמייה התשיעית (16 עד 20 באפריל), היה כנראה 50–60 אלף איש, מתוכם למעלה מעשרת אלפים הרוגים. בנוסף לכך איבדה החזית במהלך קרב ההבקעה כ-750 טנקים ותומ"תים, ש-320 מתוכם הושמדו לחלוטין.