stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לראה משולשת
התרבות ומערכת השורשים

בנוסף לרבייה באמצעות זרעים הצמח מסוגל גם להתרבות באופן וגטטיבי באמצעות התפצלות ענפים או שורשים. מערכת השורשים של הלראה המשולשת כוללת שורש שיפודי באורך 80 סנטימטרים ושורשים אופקיים באורך של עד 3 מטרים. השורשים האופקיים מתפזרים בקרקע המקיפה את הצמח בצורה כה יעילה עד שנראה שהצמח מסוגל לספוג כל טיפת מים בסביבה. אף צמח אחר לא מסוגל לשרוד סביב הצמח. אפילו הנבטים שלו עצמו מפסידים בקרב על המים, מה שהופך רבייה זוויגית לקשה במיוחד. משום כך הצמח פתר את בעיית הרבייה באמצעות יצירת עותק חדש מהשורשים האופקיים, במקום ליישב את הקרקע השכנה באמצעות זרעים. ככל שהשיח מזדקן, הענפים הישנים ביותר מתים בסופו של דבר והנוף מתפצל לנופים נפרדים. תופעה זו מתרחשת שהצמח הוא בן 30 עד 90 שנים. בסופו של דבר הנוף המקורי מת ונוצרת מושבה משובטת של הצמח המקורי המורכבת מנופים נפרדים רבים בצורת טבעת שכולם צמחו מאותו זרע. הלראה המשולשת יכולה להגיע באופן זה לגיל ממוצע בין 625 ל-1,250 שנים.
התרבות ומערכת השורשים > מלך המשובטים

טבעת ה"קינג קלון" ("King Clone" – מלך המשובטים) של הלראה המשולשת היא אחד מהאורגניזמים העתיקים ביותר החיים כיום. השיח חי כבר כ-11,700 שנים, במרכז מדבר מוהאבי בסמוך ליישוב לוסרן ואלי (Lucerne Valley) בקליפורניה. קוטרה המקסימלי של מושבה משובטת יחידה זו של הצמח לראה משולשת כ-20 מטרים, כשהקוטר הממוצע הוא כ-15 מטרים.
את המושבה זיהה והעריך את גילה פרנק ואסק (Frank Vasek), פרופסור באוניברסיטת קליפורניה. על מנת להעריך את קצב הגידול השנתי הממוצע של הצמח ממרכז הטבעת כלפי חוץ נערכו מדידות של הצמח כמו גם תיארוך פחמן-14 של חלקי עץ. על ידי מדידת קוטר הטבעת, ניתן היה להעריך את גילה הכולל. טבעת זו שוכנת ב"שמורת טבעות הקראוסוט" (Creosote Rings Preserve) של עמק לוסרן ועמק ג'ונסון (Johnson Valley).
בית גידול

לראה משולשת היא השיח הנפוץ ביותר בקרקעות מנוקזות ומאווררות היטב של מישורים או מניפות סחף, על מדרונות מתונים, בקרקעית עמקים, על חוליות ובנחלי אכזב. המצע יכול להיות גירני, חולי או שמקורו בסחף המונח לעיתים קרובות על גבי סלע נארי. בדרך כלל השיח לא ימצא בגובה מעל ל-1,500 מטרים בהרי סן גבריאל (San Gabriel Mountains), אבל באופן יוצא דופן נמצאו שיחים של הלראה המשולשת בגובה 1,700 מטרים (גובה מקסימלי 2,004 מטרים). בחלקים מתחום התפוצה שלו הוא יכול להשתרע על שטחים נרחבים של מקבצים המכילים אותו בלבד, אם כי לעיתים הוא נמצא בחברת השיח אמברוסיה שיחית (Ambrosia dumosa). הוכח כי חומרים כימיים שנתגלו בשורשים של הלראה המשולשת מונעים את צמיחת השורשים של האמברוסיה השיחית, אבל נכון ל-2013 עדיין לא ידוע טיב היחסים בין שני מיני השיחים.
שיחי הלראה המשולשת מפוזרים באופן אחיד. בתחילה הניחו שהצמח מייצר חומרים מעכבי צמחים המתמוססים במים המונעים צמיחה של שיחים אחרים בקרבת שיחים בוגרים בריאים, אבל הוכח שמערכת השורשים של שיח לראה משולשת בוגר היא כה יעילה בספיגת מים שזרעים הנושרים בקרבת השיח אינם מסוגלים לצבור מים על מנת לנבוט, כך שלמעשה נוצר אזור מת מסביב לכל שיח. נראה שהשיחים בכל מצבור גדלים בערך באותו קצב, ושהלראה המשולשת הוא צמח מאריך שנים.
התאמה לתנאי מדבר

כאמור, תנאי הנביטה מעל לאזור השורשים של שיח לראה משולשת בוגר קשים מאוד וצמחי לראה משולשת צעירים פגיעים הרבה יותר לבצורת מאשר צמחים מבוססים. הנביטה פעילה במהלך התקופות הגשומות, אבל מרבית הצמחים הצעירים מתים מהר מאוד, אלא אם יש תנאי מים אופטימליים. חום הקרקע מגביר עוד יותר את הפגיעות של צמחים צעירים לחוסר במים, כשהטמפרטורה בקרקע עלולה להגיע לעד 70°C. על מנת להתבסס צמח צעיר זקוק לתנאי מזג אוויר יוצאי דופן, קרירים וגשומים, במשך שלוש עד חמש שנים מהנביטה. מכאן ניתן להסיק שכל השיחים בתוך מקבץ הם בני אותו גיל.
צמחים בוגרים, לעומת זאת מסוגלים לשאת תנאי בצורת קיצוניים (בין 100 ל-300 מילימטרים בשנה). במונחי פוטנציאל מים שלילי יכולים שיחי הלראה המשולשת לחיות היטב ב-50- בר של פוטנציאל מים ונמצא כי הם עדיין חיים גם שהפוטנציאל יורד ל-120- בר, אם כי המינימום המעשי הוא סביב 70- בר, שבו הצרכים של מערכת הנשימה התאית בצמח גבוהים מהרמה שהתהליך הדורש מים של הפוטוסינתזה יכול לספק. חלוקת תאים יכולה להתרחש בזמן של מחסור במים, ותאים חדשים מסוגלים לספוג מים במהירות לאחר ירידת גשמים. ספיגת מים מהירה זו מאפשרת לענפים לצמוח בכמה סנטימטרים בסוף העונה הגשומה. בנוסף הצמח עמיד לתנודות קיצוניות בטמפרטורה (15°C- בחורף ו-47°C בקיץ).
הצמח מצמצם את אובדן המים באמצעות החומר דמוי השעווה המצפה את העלים, ובנוסף מונע שטחם המצומצם של העלים מהם להתחמם מעל לטמפרטורת האוויר (מה שיגדיל את לחץ ההתאדות בין העלה לאוויר, ויגביר בכך את אובדן המים). הצמחים משירים חלק מהעלים לקראת הקיץ, אבל אם כל העלים אובדים הצמח לא יתאושש. הצטברות של עלים שנשרו, כמו גם של חומר צמחי אחר שנישא ברוח, יוצרים חברה אקולוגית, ייחודית לנוף שמתחת צמח הלראה המשולשת, הכוללת חיפושיות, רבי רגליים, עכברי כיס (Perognathkus) ועכברי קנגורו (Dipodomys).
הלראה המשולשת רגישה לשריפות, השרף העוטף את עלי הצמח הוא חומר דליק והצמח בוער בחום עז. מחקר שבדק את השפעה שריפות על הפיזור של הלראה המשולשת במדבר סונורה מצא שהשריפות משנות את הנוף ויש להן השפעות מתגלגלות על כל חברת הצומח.
שימוש ברפואה

לראה משולשת מכונה "צ'פארל" (chaparral), כאשר משתמשים בה כצמח מרפא. עם זאת, היא אינה גדלה בחברת הצמחייה המכונה אף היא צ'פארל.
הילידים בדרום-מערב ארצות הברית האמינו כי הצמח יכול לטפל במחלות רבות, כולל מחלות מין, שחפת, אבעבועות רוח, דיסמנוריאה והכשות נחשים. השיח עדיין משמש כתרופה במקסיקו בצורה נרחבת.
במסגרת נטורופתיה משתמשים משתמשים בצ'פארל בטיפול בשיגרון, דלקת השופכה, בעיות בקיבה, טחורים, סוכרת, יתר לחץ דם ודלקת סימפונות, כמו גם לחיזוק הרחם במטרה לשפר את ההתעברות. היעילות לא הוכחה באף אחת ממחלות אלו.
הלראה המשולשת מכילה חומר נוגד חמצון (nordihydroguaiaretic acid בראשי תיבות NDGA) הפועל כמשכך כאבים, מעכב אנזימים, אנטי-סוכרתי ואנטי סרטני. בשל ההשפעה האנטי סרטנית של ה-NDGA היו ניסיונות להשתמש בצ'פארל בטיפול בסרטן, אבל ארגון חקר הסרטן בבריטניה (Cancer Research UK) שבחן את הנושא הצהיר כי "אנו לא ממליצים שתיקחו צ'פארל לטפל או למנוע סרטן מכל סוג שהוא". מנהל המזון והתרופות האמריקאי הוציא אזהרה בנוגע לסכנות הבריאותיות של בליעת "צ'פארל" או השימוש בו כתרופה פנימית, והרתיע נגד השימוש בו. ב-2005 הוציא משרד הבריאות הקנדי (Health Canada) אזהרה לצרכנים להימנע משימוש בעלים של מיני הלראה בשל הסיכון לפגיעה בכבד ובכליות.
ביאורים

↑  לא טעות
מיכאל היימן

מיכאל היימן, 2008
מיכאל היימן (Heyman;‏ 5 באפריל 1928 - 22 בינואר 2008) היה חוקר ציונות, מנהל הארכיון הציוני המרכזי ויו"ר האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע.
ביוגרפיה

היימן נולד בפרייבורג בדרום מערב גרמניה ב-1928. משפחתו התגוררה באמריך (Emmerich) שבריינלנד. בשנת 1936, עם ההרעה במצבם של היהודים בגרמניה, נסעו בני המשפחה לפלשתינה, לבדוק אפשרויות של הגירה. אביו קנה בנהריה משק חקלאי קטן.
ביוני 1937, הגיעה המשפחה לנהריה, והיימן החל ללמוד בבית הספר התיכון "חוגים" בחיפה. בשנת 1947 הוא החל ללמוד היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1951 זכה בפרס על שם חיים נחמן ביאליק לסטודנטים מצטיינים. לאחר סיום לימודיו ב-1953 עבד מספר חודשים בארכיון הציוני, ואז נסע לאוניברסיטת קיימברידג', לשם כתיבת הדוקטורט שלו. נושא עבודת המחקר היה: "המדיניות הבריטית ודעת הקהל בשאלה הטורקית 1908–1914". היימן הגיש את עבודת הדוקטור באפריל 1957, וסיים את לימודי התואר בהצטיינות יתרה. עם סיום לימודיו חזר לישראל, לעבודה בארכיון הציוני, אותו ניהל בשנים 1971–1990. הוא המשיך בעבודתו המחקרית גם לאחר פרישתו לגמלאות. בין השאר פרסם יחד עם יוסף ונקרט, את יומניו של תיאודור הרצל.
היימן ראה את ייעודו בהתמקצעות תחום ההיסטוריה של הציונות ובעידוד גישה מדעית-למדנית בחקר התנועה הציונית. גולת הכותרת של עבודתו היא עריכתו המדעית לשלושת הכרכים: תיאודור הרצל, עניין היהודים – ספרי יומן.
היימן הרצה בבית הספר לארכיונאות ולספרנות באוניברסיטה העברית והיה יו"ר האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע. היה ממייסדי מכון חיים וויצמן לחקר הציונות באוניברסיטת תל אביב. היה פעיל במכון ליאו בק לחקר ההיסטוריה של היהדות דוברת הגרמנית, ובהיברו יוניון קולג'. היימן לקח חלק מרכזי בתכנון ובהקמת בניין חדש ומודרני לארכיון הציוני המרכזי, שנחנך בנובמבר, 1987.
היימן נפטר ב-2008. השאיר אחריו אישה בשם צלינה (ליניקה) לבית ספיר, וילדים: שלומית ומוטי.
רשימת ספרים ומאמרים בעברית

התנועה הציונית והתוכנית ליישוב ארם-נהריים בתקופה שלאחר הרצל, תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, המכון לחקר הציונות ע"ש חיים וויצמן, תשכ"ו, 1965.
"הארכיון והשירות למשתמש" (בתוך: יד לקורא, כתב עת לספרנות לביבליוגרפיה ולארכיונאות. ירושלים, 1968)
הרצל וציוני רוסיה – מחלוקת והסכמה. תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, המכון לחקר הציונות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ד, 1972.
חומר המצוי בארכיון הציוני המרכזי על תולדות ארץ ישראל בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט. ירושלים, יד בן צבי, תשל"ז, 1975.
"הארכיונים הציוניים". ירושלים. (האיגוד העולמי למדעי היהדות, 1976. תדפיס מתוך: דברי הקונגרס העולמי החמישי למדעי היהדות, ירושלים, 1973).
עורך, מפתח השמות והעניינים לפרוטוקול של הקונגרס הציוני החמישי, בזל, 26-30 בדצמבר 1901. אוניברסיטת תל אביב, המכון לחקר הציונות על שם חיים וויצמן. תל אביב, תשל"ז, 1977.
עורך, ל' ציוני- דרך בציונות. 30 תעודות מן הארכיון הציוני המרכזי. מוגש על ידי המחלקה לארגון ולהסברה של ההסתדרות הציונית העולמית, במלאת ל' שנים למדינת ישראל ולרגל הקונגרס הציוני הכ"ט. הספרייה הציונית, תשל"ח, 1978.
הסוכנות היהודית המורחבת בשנת 1929, הקמתה והתפרקותה. ירושלים, ההסתדרות הציונית העולמית, מחלקת ההסברה, תשמ"ו, 1985.
ארכיון הרצל, תדפיס מתוך "ארכיון" מקראות לארכיונאות ולתיעוד. איגוד הארכיונאים בישראל, 1999.
תיאודור הרצל, עניין היהודים, ספרי יומן. מוסד ביאליק, ירושלים. הוצאת הספרייה הציונית על יד ההסתדרות הציונית העולמית. שלושה כרכים: 1997, 1999, 2001.
רשימת ספרים ומאמרים באנגלית

Heymann Michael jt. author, Bein Alexander, Records of Jewish past coming to Israel, reprinted from: the Zionist yearbook 5719. The Zionist federation of Great Britain and Ireland, London, 1958.
The Uganda controversy. Vol.I, edited with an introduction by Michael Heymann. Jerusalem, Israel universities press, 1970.
The Zionist movement and the schemes for Jewish settlement in Mesopotamia after the death of Herzl. New York, Herzl press, 1971.
Material in the Central Zionist Archives concerning the history of Palestine during the Ottoman period. Jerusalem, the Hebrew university, the Magness press. Institute of Asian and African studies. Yad Izhak Ben-Zvi, 1975.
The Uganda controversy. Vol.II, edited with an introduction by Michael Heymann. Jerusalem, Tel Aviv university. The institute for Zionist research founded in the memory of Chaim Weizmann. Hassifriya Haziyonit, 1977.
Index to the minutes of the fifth Zionist congress, Basle, 26-30 December, 1901. Edited by Michael Heymann, Tel Aviv, 1977.
30 Zionist landmarks, thirty documents from the Central Zionist Archives, presented by the organization and information department of the world Zionist organization, on the occasion of the thirtieth anniversary of the state of Israel and the twenty ninth Zionist congress, edited by Michael Heymann and Josef Wenkert. Jerusalem, Hassifriya Haziyonit publishing house of the world Zionist organization, 1978.
The enlarged Jewish agency of 1925 – its establishment and its disintegration, address to the presidium of the Zionist general council, January 1985. Jerusalem, world Zionist organization, organization department, 1985.
The Uganda controversy. Vol.III, parts i-iii, edited by Michael Heymann. Jerusalem, 2004.
הערות שוליים

↑  פרס ע"ש ביאליק לסטודנטים מצטיינים, דבר, 12 ביוני 1951
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262664605171  ISNI: 0000 0000 6687 4131  LCCN: nr98009750  SUDOC: 241356458  VIAF: 44210761   WorldCat (עם VIAF): 44210761
מחלף הרצליה מזרח

| --- | --- |
 תאריך הקמה:  14 בינואר 2016
 מיקום:  רעננה, הרצליה
 כבישים במחלף:    כביש 531   כביש 541
 מסילות במחלף:  מסילת השרון
 אתרים סמוכים:  תחנת הרכבת רעננה מערב
 קואורדינטות:  32°10′46″N 34°51′11″E﻿ / ﻿32.179423°N 34.853065°E﻿ / 32.179423; 34.853065
 
  (למפת נתניה מוגדלת) מחלף הרצליה מזרח(למפת נתניה רגילה) מחלף הרצליה מזרח(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף הרצליה מזרח(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף הרצליה מזרח
 
מחלף הרצליה מזרח הוא מחלף המחבר את כביש 531 וכביש 541. בסמוך אליו נמצאת תחנת הרכבת רעננה מערב.
המחלף נחנך ב 14 בינואר 2016 כחלק מהפתיחה של המקטע המרכזי של כביש הרוחב 531. הפתיחה יצרה עורק תחבורתי חדש לרוחב המדינה אשר הקל את הניידות בערי השרון.
מבנה המחלף

המחלף מאפשר לנוסעים בכביש 531 לנסוע בצורה רציפה ממזרח למערב (או להפך) ולנוסעים בכביש 541 (דרך ירושלים) להשתלב בכביש 531 ולהפך.
ראו גם

מחלף הרצליה מזרח באתר נתיבי ישראל(הקישור אינו פעיל)
הערות שוליים

↑  אסף גולן, בדרך לפחות פקקים בשרון: כביש 531 ייפתח הלילה, באתר nrg‏, 14 בינואר 2016
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מחלף ח"ן | מחלפים בכביש 531 | הבא: מחלף שמריהו מזרח |
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מטוורסט

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  נקניק נא 
 מוצא:  גרמניה 
 
מטוורסט (בגרמנית: Mettwurst) היא נקניקיה גרמנית בעלת טעם חזק.
מאפיינים

הנקניקייה עשויה מבשר חזיר טחון נא שמשתמר על ידי הבשלה, יישון ועישון, לעיתים קרובות עם שום. הסוג הדרום גרמני רך ודומה לנקניק תה. מטוורסט בראונשווייגר מעושן חלקית, אך עדיין רך וניתן למריחה, בעוד שזנים אחרים מצפון גרמניה כמו הולשטיינר קשים יותר ודומים יותר לסלמי, בשל משך העישון הארוך יותר.
אטימולוגיה

המילה mett בגרמנית תחתית, שפירושה 'חזיר טחון ללא בייקון', נגזרת מהמילה הסקסונית העתיקה meti (שפירושה "אוכל"), וקשורה למילה האנגלית meat כלומר "בשר".
הכנה ושימוש

ניתן להכין ולאכול את המטוורסט במגוון דרכים, כמו לבשל או לטגן או למרוח על לחם שיפון עם בצל ולאכול נא. כאשר מכינים בשר חזיר טרי טחון ללא הבשלה/יישון או עישון, זה נקרא פשוט Mett. ציפוי הנקניקייה מיועד לאכילה ובדרך כלל אינו מוסר.
חשוב להשתמש בחומרי גלם איכותיים וטריים; אחרת, מיקרואורגניזמים ורעלים קטלניים יכולים להתפתח. בינואר 1995, 23 ילדים חלו מאוד, אחד מהם מת, אשר חוקר מקרי המוות מצא כי התאונה הקשה הייתה תוצאה של אכילת מטוורסט שום.
מחוץ לגרמניה

באוסטרליה הדרומית, עקב ההגירה הגרמנית הגדולה במאה ה-19 (לדוגמה לעיירה האנדורף ), נפוצה נקניקיית מטוורסט. היא נוצרת בסגנון הצפון גרמני ומוגשת כנקניק. הוא נצרך לעיתים קרובות בארוחות צהריים בבית הספר וכנשנוש במהלך מסיבות.
בארצות הברית, המטוורסט מזוהה לרוב עם העיר סינסינטי, שם היא נחשבת למנה ייחודית. העיירה Mineola, Iowa, אשר התיישבו בה כמעט אך ורק מהגרים משלזוויג-הולשטיין, מארחת ארוחת ערב מורשת שנתית עם מטוורסט מעושן קר "בסגנון Schoening", המכונה בניב הגרמנית התחתית בשם Metvuss.
מוצרים דומים

metvursti הפיני דומה ל-metworst ההולנדי או הסלמי. הוא יבש, קשה, בעל טעם חזק ודחוס, והוא נאכל כנתח קר על לחם.
לקריאה נוספת

רשימת נקניקיות
רשימת מזונות מעושנים
הערות שוליים

↑  "FINDING OF INQUEST - The Death of Nikki Robinson". אורכב מ-המקור ב-11 ביולי 2009. נבדק ב-10 בנובמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hague, Patrick (2017-07-13). "The Story of the Cincinnati Mettwurst". www.cincinnatimagazine.com. Cincinnati, OH: Cincinnati Magazine. ארכיון מ-2023-06-07. נבדק ב-2023-06-07.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4247644-6
מלחמת אגודלים

ערך זה עוסק במאבק כוחות. אם התכוונתם למשחק ספירה, ראו .
דוגמה למלחמת אגודלים
מלחמת אגודלים הוא משחק ילדים לשניים. המשחק מתאים למקומות בהם הילדים חייבים לשבת במקומם, למשל במכונית או במסעדה.
כהכנה למשחק, כל משתתף כורך את ארבע אצבעותיו (פרט לאגודל) באופן ספירלי יחד עם אצבעותיו של המשתתף השני, שניהם בכף היד של אותו צד. לאות תחילת המשחק, השחקנים אומרים "1, 2, 3, 4 קרב אגודלים הנה זה בא" כאשר אגודלם משנה מקום בכל ספרה: פעם על אצבעם ופעם על אצבעו של היריב. לאחר שנגעו את הנגיעה השלישית הם מנסים למנוע את חופש התנועה מאגודלו של היריב למשך פרק הזמן הדרוש לספירה עד שלוש.
המשחק משמש לעיתים להכרעת גורלות כחלופה למשחקי מזל כדוגמת אבן נייר ומספריים, אן דן דינו. לעיתים הוא משמש גם כסיבוב אחרון במשחק קווה קווה דה לה אומה, בין שני האחרונים. המשחק אינו הגרלה הוגנת:
תוצאת המשחק תלויה בכישורי השחקנים.
במשחק בו ידם השלטת של השחקנים אינה אותה יד, לשחקן המשחק בידו השלטת יש יתרון.
לשחקן בעל אגודל ארוך יותר יש יתרון מוחץ: הוא יכול להגיע אל האגודל של השחקן ובכך להכריע את היריב השני ולסיים את המשחק מיידית.
לאדם בעל כח חזק יותר יהיה יתרון כאשר יוכל להכריע את היריב מהר יותר.
נעשו ניסיונות שונים למסחר את המשחק. עוצבו דמויות משחק וזירות היאבקות מקרטון, אך אלה לא שיפרו את משחק הילדים הפשוט[דרושה הבהרה].
ראו גם

אצבעות קסם
הורדת ידיים
ממלכת מיורקה

ממלכת מיורקה (בקטלאנית: Regne de Mallorca; בספרדית: Reino de Mallorca; בלטינית: Regnum Maioricae; בצרפתית: Royaume de Majorque) הייתה ממלכה בחוף המזרחי של ספרד, שכללה איים מסוימים בים התיכון, ואשר נוסדה על ידי חיימה הראשון, מלך אראגון, הידוע גם בשם חיימה הכובש. בצוואה שנכתבה בשנת 1262 לאחר מות בנו הבכור אלפונסו, הוא ויתר על הממלכה לבנו חיימה. הנטייה נשמרה במהלך גרסאות עוקבות של צוואתו ולכן כאשר חיימה הראשון מת בשנת 1276, כתר אראגון עבר לבנו הבכור פדרו, הידוע בשם פדרו השלישי, מלך אראגון או פדרו הגדול, ואילו ממלכת מיורקה עברה לחיימה, שמלך תחת השם חיימה השני, מלך מיורקה. לאחר 1279, פדרו השלישי, מלך אראגון קבע שמלך מיורקה הוא וסאל למלך אראגון. המלכים האראגוניים והספרדים המשיכו לשאת את התואר עד לפירוקו על ידי צווי נואבה פלנטה משנת 1715.
גאוגרפיה

הממלכה כללה את האיים הבלאריים: מיורקה, מנורקה (שהייתה עדיין תחת שלטון המוסלמים עד 1231 כאשר נכנעה לחיימה הראשון), איביזה ופורמנטרה. המלך היה גם אדון המחוזות היבשתיים רוסיון וסרדניה, והשטחים שחיימה הראשון שמר באוקסיטניה: הסניורות של מונפלייה, המחוז של קרלט באוברן, והברונות של אאומלס, הצמודה למונפלייה.
היסטוריה

מורשתו של חיימה הראשון כללה יצירת מובלעת ים תיכונית אסטרטגית, הכוללת שטחים בין שתי ממלכות גדולות, הקפטים של צרפת וכתר אראגון, שהיו באותה תקופה בעימות מתמיד. מודע לשבריריותה של ממלכת מיורקה, חיימה הראשון לקח על עצמו את כיבוש סרדניה כדי לאחד את הממלכה החדשה. הוא גם נכנס למשא ומתן להסדרת נישואי בנו חיימה עם ביאטריצ'ה מסבויה, בתו של אמדאו הרביעי, רוזן סבויה. אף תוכנית לא הצליחה.
עם מותו של חיימה הראשון, מלך מיורקה החדש, חיימה השני, החליט לא לחלוק כבוד לפדרו השלישי, מלך אראגון. עסוק בבעיות מגוונות בתוך הממלכה, רק בשנת 1279 השלים מלך מיורקה בכך שמדינותיו יוכרו ככפופות למלך אראגון. כתוצאה מכך ממלכת מיורקה לא יכלה להחזיק בחצר, ומלך מיורקה נאלץ לנסוע לקטלוניה כדי להביע את כפיפותו למלך אראגון. באמצעות הסכם פרפיניאן ב-1279 נוצר חוסר איזון כוחות בין ממלכת אראגון לממלכת מיורקה. המלך האראגוני שמר על השליטה הפוליטית והכלכלית של אראגון על ממלכת מיורקה, והקים מחדש את תחום השיפוט המאוחד של כתר אראגון, שפורק ברצונו של חיימה הראשון. הסכם זה יתנה את היחסים בין ממלכת מיורקה לכתר אראגון לאורך כל קיומה של הראשונה. המחסור בבתי משפט החמיר מאוחר יותר את ערעור היציבות של ממלכה שהייתה כבר על סף שבר, אשר מלבד זאת, חסרה כל מוסד משותף מעבר למלוכה.
במהלך מסע הצלב האראגוני, חיימה השני, מלך מיורקה התחבר עם האפיפיור והצרפתים נגד פדרו מאראגון. כתוצאה מכך, יורשו של פדרו אלפונסו כבש את הממלכה ב-1286. עם זאת, על פי הסכם אנאגני בשנת 1295, חיימה השני, מלך אראגון נדרש להחזיר את האיים הבלאריים לחיימה ממיורקה.
עם מותו של בנו של חיימה השני ממיורקה, סנצ'ו בשנת 1324, עלה על כס המלכות חיימה השלישי בגיל תשע, מה שחייב מועצת עוצרות בראשות דודו פליפה כדי לשלוט בממלכה. המצב היה קשה מאחר שחיימה השני, מלך אראגון לא ויתר על תביעתו לכס המלכות של מיורקה. בשנת 1325, פליפה הבטיח את ויתור המלך האראגוני על כל תביעה על זכויות הירושה של כס מלכות מיורקה לאחר פירעון חוב גדול שנגרר על ידי סנצ'ו במהלך פלישה לסרדיניה. ההסכם אמנם פתר את בעיית הירושה, אך גם הכניס את הממלכה למשבר פיננסי חמור.
חיימה נאלץ לפתח מדיניות דומה לזו של אראגון. לשם כך הוא נאלץ להשתתף במלחמה נגד ג'נובה (1329–1336), שהביאה לאובדן של שווקים כלכליים שונים עבור הממלכה. שוב, היה צורך להטיל מיסים וקנסות חדשים, שהוטלו על הקהילה היהודית, אף שלא היה בכך כדי לפתור את המשבר הפיננסי. נראה כי לבעיות הממלכה לא היה סוף מאחר שב-1341 ניתק פדרו הרביעי, מלך אראגון את היחסים עם ממלכת מיורקה כהקדמה לפלישה. במאי 1343 פלש פדרו הרביעי לאיים הבלאריים ולאחר מכן ב-1344 עם הפלישות למחוזות רוסיון וצ'רדניה. חיימה השלישי הצליח לשמור רק על נחלותיו הצרפתיות. לאחר מכירת הנחלות הללו למלך צרפת ב-1349, עזב חיימה השלישי למיורקה. הוא הובס ונהרג בקרב Llucmajor ב-25 באוקטובר 1349. לאחר מכן, ממלכת מיורקה שולבה באופן סופי בכתר אראגון.
נפילת מיורקה

פירוק ממלכת מיורקה היה בלתי נמנע בהתחשב בסכסוכים שמהם היא הושפעה: מלחמת מאה השנים בין צרפת לאנגליה; מלחמת הבנימרינים, שכללה את קסטיליה וכתר אראגון וכן ניסיונות של ג'נובה להפוך את האיים הבלאריים למדינת לווין. ממלכת מיורקה, שהייתה לה קשרי וסאל עם כתרי צרפת (דרך מונפלייה) ואראגון, לא יכלה להישאר נייטרלית במהלך הסכסוכים. בנוסף, מיסים מוגדלים למימון כלכלת הממלכה בזמן הנייטרליות שלה הצליחו לערער את תושבי הממלכה.
כיבוש מיורקה על ידי חיימה הראשון, מלך אראגון (1229)
ממלכת לומברדיה-ונציה

ממלכת לומברדיה-ונציה הייתה חלק מהאימפריה האוסטרית, שניתן לה לאחר קונגרס וינה, וכללה את שטחי דוכסות מילאנו והרפובליקה הוונציאנית לשעבר. בשנת 1859 הובסה אוסטריה על ידי ממלכת סרדיניה וצרפת במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה, ונאלצה למסור את לומברדיה לממלכת סרדיניה, ובכך החל למעשה תהליך איחוד איטליה. בשנת 1866 לחמה איטליה לצד פרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובתמורה קיבלה בהסכם השלום את אזור ונציה.
היסטוריה

בשנת 1814 אושר בהסכם פריז שלטון האוסטרים על שטחי דוכסות מילאנו לשעבר, יחד עם שטחי דוכסות מנטובה הסמוכה, ועל שטחי הרפובליקה של ונציה לשעבר.
בקונגרס וינה שולבו השטחים הללו לממלכה אחת, שנשלטה באוניה פרסונלית על ידי הקיסר האוסטרי. שלא כמו הדוכסות הגדולה של טוסקנה, דוכסות מודנה ודוכסות פארמה, שנותרו עצמאיים תחת שלטון בית הבסבורג, הייתה ממלכת לומברדיה-ונציה חלק מהאימפריה האוסטרית. בשנת 1830 היו לומברדיה וונציה שני המחוזות המשגשגים ביותר בחצי האי האיטלקי.
למרות שהמנהל המקומי היה איטלקי והשפה הרשמית הייתה איטלקית, נאלצו השלטונות האוסטריים להתמודד עם תנועת האיחוד האיטלקי (ריסורג'ימנטו). אחרי מהפכה עממית שהתרחשה ב-22 במרץ 1848, הידועה בשם "חמשת ימי מילאנו", ברחו האוסטרים ממילאנו, שהפכה לעיר הבירה של ממשלת לומברדיה הזמנית. למחרת התמרדו גם תושבי ונציה נגד השלטון האוסטרי, ויצרו את ממשלת ונציה הזמנית. לאחר שהביסו הכוחות האוסטרים תחת פיקודו של יוזף רדצקי פון רדץ, את הכוחות הסרדיניים בקרב קוסטוצה (24 - 25 ביולי 1848), נכנסו האוסטרים למילאנו (6 באוגוסט) ולוונציה (24 באוגוסט 1849), והחזירו אותם לשלטון האוסטרי.
לאחר מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה הוחלף המשנה למלך בלומברדו-ונציה במושל כללי, ששלט מטעם הקיסר פרנץ יוזף. בתחילה כיהן כמושל כללי יוזף רדצקי פון רדץ, ולאחר פרישתו בשנת 1857 כיהן בתפקיד זה אחי הקיסר מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה.
לאחר מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה והתבוסה האוסטרית בקרב סולפרינו בשנת 1859, נאלצה אוסטריה למסור את לומברדיה לקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי, אשר מיד העביר אותם לממלכת סרדיניה, ובכך החל תהליך איחוד איטליה. במהלך מלחמת פרוסיה-אוסטריה לחמה ממלכת איטליה לצד פרוסיה, ובעקבות כך נאלצו האוסטרים בשלום פראג למסור גם את שטחי ונציה לממלכת איטליה, מה שהשלים את תהליך האיחוד האיטלקי.
ראו גם

איחוד איטליה
הערות שוליים

↑  Peter Browning, Revolutions and Nationalities: Europe, 1825-90, Cambridge University Press, 2000, עמ' 26, ISBN 978-0521786072. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555262705171  GND: 4215793-6  HDS: 006630  ICCU: TSAV555842  LCCN: n82166980  SELIBR: 272118  VIAF: 157135068   WorldCat (עם VIAF): 157135068
מלחמת 90 הדקות

| --- | --- |

עטיפת הספר מלחמת 90 הדקות
 מידע כללי
 מאת:  איתי מאירסון
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת ידיעות ספרים
 תאריך הוצאה:  2008
 מספר עמודים:  205
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-965-482-640-2
 הספרייה הלאומית:  002635603
מלחמת 90 הדקות הוא ספר סאטירה שכתב העיתונאי איתי מאירסון ויצא לאור בישראל בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2008. הרעיון המרכזי בספר הוא שהמאבק רב השנים על הזכות לארץ ישראל בין ישראל לבין הפלסטינים יוכרע אחת ולתמיד במשחק כדורגל מכריע ששני הצדדים יקבלו את התוצאה שלו. הצד המנצח יזכה בריבונות מלאה על ארץ ישראל ואילו הצד המפסיד יעבור תוך זמן קצוב לגור במדינה אחרת.
הרעיון לספר, על פי מאירסון, עלה תוך כדי ויכוח שהשתתף בו, על הזכות לשחק במגרש כדורגל השכונתי ששתי קבוצות רצו להשתמש בו, בו זמנית. הוויכוח הוכרע במשחק קצר בין שתי הקבוצות כשזו שהפסידה ויתרה ועזבה את המקום תוך קבלת הדין וללא ויכוח. הספר החל כניסוי בכתיבה, במהלכו ניסה מאירסון לראות לאיזה מרחק יצליח לקחת את הרעיון המופרך לכאורה של משחק כדורגל מכריע בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית.
ההשראה לספר הייתה מלחמת הכדורגל, שהייתה מלחמה (שנמשכה 100 שעות) שפרצה בין הונדורס לאל סלוודור ולכאורה, המניע למלחמה היה עימות שבא לאחר הפסד במשחק כדורגל; למעשה, הסיבות לפריצת המלחמה קשורות יותר להבדלים הפוליטיים בין המדינות, שהעיקרי בהם היא ההגירה בין אל סלוודור להונדורס. אף כי הקשר לכדורגל הוא לכאורה מועט, בפועל הוא היווה את הטריגר למלחמה.
הספר עובד ב-2015 לסרט בעל שם זהה בכיכובם של משה איבגי ונורמן עיסא.