טביעת הצוללת דקר
מציאת מצוף הסימון

ב-9 בפברואר 1969 הוזעק סגן מפקד בסיס אשדוד, רס"ן שמואל שבח, על ידי הממשל הצבאי בעזה בעקבות דיווח של דייג מקומי על מוקש גדול שנמצא בחוף ח'אן יונס. אנשי חיל הים הגיעו למקום בשעות הערב וזיהו במרחק 20 מטר מקו המים מצוף נטוי על צידו וחציו קבור בחול. המצוף הוצא מן החול בחפירה ידנית והובא לבסיס אשדוד. לבקשה, בדיעבד מיותרת, שהגיעה ממפקדת חיל הים הוטל המצוף למים ודווח כי הוא אכן צף.
המצוף זוהה על סמך שלטי המתכת שעליו כמצוף האחורי של "דקר". ההתרגשות מקבלת האות מהצוללת האבודה הייתה גדולה. לצוללת דקר היו שני מצופי סימון חירום, קדמי ואחורי, שאוחסנו מחוץ לגוף הלחץ מתחת לסיפון העליון. תפקיד המצופים היה לסמן את מקום הצוללת אם היא על הקרקעית ואינה יכולה לעלות לפני הים. המצוף הוא גליל פח צבוע באדום שבמרכזו מכל אטום ומותקנים בו משדר ומצבר. בעת חירום יכול היה הצוות לשחרר את המצוף, בפעולה ידנית; המצוף היה קשור לצוללת בכבל שאורכו 200 מטרים. בעת השחרור הייתה משתחררת אנטנה הקבועה במצוף, ושחרורה היה מפעיל משדר המכוון לשידור אוטומטי בתדר המוקצה לכל צוללת, ומשדר אותות מצוקה.
לבסיס אשדוד הגיעו קצינים ממטה החיל ולקחו את המצוף לבדיקות בטכניון ובמכון לחקר ימים ואגמים.
במכון לחקר ימים ניסו להעריך לפי מקום המצאו של המצוף איזה זרמים בים הובילו אותו לשם ומכאן לשער מאין נפלט מהצוללת ומכאן היכן היא טבעה. אולם, כפי שהתברר לראש צוות החוקרים של המכון, ראש מחלקת הפיזיקה של הים, דר' ארטור הכט, רק שנים רבות אחר-כך, אחד הנתונים החשובים ביותר לעריכת בדיקה מעין זו לא נמסר לצוות החוקרים של המכון. הנתון החסר היה שהמצוף נמצא כשהוא חצי-קבור, משמע הוא שכב על החוף לפחות מסוף הקיץ. כיוון שלא ידעו נתון זה, בדקו החוקרים את הזרמים בתקופת החורף בלבד מתוך הנחה שהמצוף ניתק מהצוללת רק זמן קצר לפני שהגיע לחוף.
בטכניון נבדק המצוף בלחצים הולכים וגוברים, ונמצא כי בלחץ המתאים לעומק מים של 326 מטרים יקרסו גלילי האלומיניום שבמצוף, המספקים את כושר הציפה, וכי בלחץ המתאים לעומק של 86 מטרים יתחילו להיכנס מים למכל האטום. מסקירת הנזקים למצוף, כמו האנטנה שנמשכה ונקצצה, בורגי תפיסת מכסה המשדר שנמעכו, ארבעת עיני החתול החסרות וקטע באורך 65 ס"מ מכבל עגינת המצוף, הסיקו שהמצוף ניזוק כבר בעודו נמצא מתחת למכסה הסיפון. מדגימות החול, התולעים והצדפים הסיקו כי המצוף היה עגון תקופה מסוימת מול החוף המצרי, ומקצות הכבל הסיקו כי חלקם נחתך במכה יחידה כשנה לפני שנמצא, ושאר החוטים נשחקו במשך השנה, עד שהמצוף נותק סופית רק כארבעה שבועות לפני שנמצא.
בדיקות הלחץ וחקירות התולעים והצדפים שנעשו בפירוט רב תפסו את כל תשומת הלב. לא הוצג הסבר מה גרם לנזקים על המצוף. מהעובדה שהכבל נשחק הסיקו שהכבל היה תקופה מסוימת מתוח ולכן הסיקו שנשאר מחובר לצוללת. הדו"ח התעלם מאפשרויות אחרות, כמו האפשרות שאירוע אלים שסימניו נראים על המצוף הסיר את כל מכלול המצוף מהצוללת, ולפיכך ייתכן שהצוללת עצמה שקועה במקום אחר ובעומק אחר. במסמך חקירת המצוף שהוגש על ידי החוקרים הייתה מסקנה יחידה ונחרצת שבדיעבד נמצאה שגויה לחלוטין: "דקר" נמצאת מול החוף המצרי, בעומק רדוד מ-326 מטרים ועמוק מ-86 מטרים. המסקנה אף הוצגה על המפה כרצועה באורך של 160 וברוחב 10 מיילים ימיים, לאורך חוף סיני ומצרים, שבה אמורים להימצא שברי ה"דקר".
מסקנת החקירה שהדקר בחוף המצרי התבססה על הממצאים מהמצוף. לחיזוק המסקנה הועלתה הסברה שאישור מפקדת חיל הים להקדמת הכניסה ניתן למחרת המועד שביקש רענן. נעשו הערכות שאת הזמן הפנוי ניתן היה להפנות לסיור במצרים. מספר קצינים בחיל שהכירו את רענן כאדם מיוחד ובעל יזמה לא שללו אפשרות כזאת.
בדיעבד, ניתן לומר כי המסקנה לא התאימה להערכות ונתונים אחרים שהיו בידי חיל הים:
על פי חקירת המצוף, היה קצה הגזרה במרחק 245 מיילים ימיים מנקודת הדיווח המיקום האחרונה שלה. מכיוון ש"דקר" הפליגה במהירות ממוצעת של 7.5 קשר לאורך כל מסעה, הרי שב-24 השעות שקדמו להיעלמה הייתה יכולה לעבור רק כ-180 מיילים ימיים, כלומר עדיין הייתה רחוקה כ-65 מיילים ימיים מהגזרה עליה הצביעו החוקרים.
תנועה לחוף המצרי, לו אכן אירעה, הייתה בניגוד לפקודת ההפלגה. פעולה כזאת מהווה חריגה בוטה מסגנון הפיקוד הנקוט בחיל הים, שעיקריו: מפקד כלי שיט בים רשאי, ולעיתים אף חייב, לסטות מפקודה כדי להצליח במשימתו, או כדי לשמור על ביטחון הצוות וכלי השיט שתחת פיקודו, אך עליו לדווח על כך בזמן אמת. ”המפקד בים רשאי וחייב לסטות מההוראות אם הוא משוכנע שהדבר קשור בבטיחות הצוללת.” (בדו"ח אראל) רענן הוכיח שלא הרשה לעצמו להקדים את הגעת דקר אלא ביקש לכך אישור, ובוודאי שהיה מבקש אישור לסטייה משמעותית מהנתיב שתוכנן בפקודת ההפלגה.
מעבר לחריגה מההתנהגות הפיקודית המקובלת, היה בסטייה לכיוון חופי מצרים חוסר זהירות מינימלית. "דקר" לא הייתה חמושה בטורפדו, וקשה לשער שמפקד היה מתקרב לחוף עוין שבו טובעה המשחתת אילת רק 3 חודשים קודם לכן.
רס"ן יעקב רענן היה ימאי ותיק, שהוכיח את עצמו כמפקד מקצועי, בעל ידע רב וקפדן, והיה מיועד לעלות בדרגה ולקבל את הפיקוד על שייטת הצוללות. לא סביר שמפקד כזה יפגין לצוותו הפרת משמעת מבצעית כה חמורה, אשר הייתה מתגלית בוודאות. רענן היה יודע להעריך כי בביצוע פעולה כזו ללא אישור הוא מסתכן באובדן אמון מפקדיו, ולדבר תהיה השפעה שלילית מיידית לגבי מעמדו.
כמשקל נגד להערכות הפסיכולוגיות – כל ימאי יודע, שצוות לאחר למעלה משבועיים בים, שואף רק להגיע כבר הביתה. כך זה באונייה ועל אחת כמה וכמה בצוללת שתנאי המחיה בה קשים יותר.
דו"ח המצוף הופיע בעת שיאה של מלחמת ההתשה עם מצרים, ולפיכך לא ניתן היה לבחון את מסקנות המחקר ולגבש פעילות בעקבותיו. הדו"ח תויק, ולא שימש בסיס לפעילות עד כעשר שנים מאוחר יותר.
רק לאחר מציאת הצוללת, בעת חקירת השברים בשנת 2000 התבררה תעלומת המצוף. בית המצוף נמצא ללא התוף שעליו היה גלול הכבל. נראה שבעת הקריסה נתלש התוף מגוף הצוללת ונשאר מחובר למצוף כמשקולת מאזנת. הכבל נפרש אנכית והשאיר את המצוף מרחף מתחת לפני המים. הכבל והמצוף נעו עם הזרמים לאזור מים רדודים בו התוף שימש כעוגן. לאחר זמן נשחק הכבל ונקרע, המצוף השתחרר והגיע לחוף בו נמצא.