stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית שימוש
בהלכה

להלכות בית הכסא נודעת חשיבות בהלכה, ובתלמוד יש סיפורים המדגישים את חשיבות הלימוד שלהן. ההלכות מתייחסות לצורך לשמור על נקיות הגוף, כבוד לדברים שבקדושה, התנהגות צנועה והימנעות מסכנות. בשבת יש צורך להיזהר גם מעשיית מלאכה ומאיסור מוקצה. ההלכה אף מתייחסת לזמן בו צריך ללכת להתפנות, לתדירות, למשך השהיה הרצוי ועוד.
בפרשת כי תצא מצווה התורה כי בשעת מלחמה יש לשמור על טהרה, קדושה ונקיות של המחנה, ובתוך כך להקצות מקום להתפנות מחוץ למחנה וכן להתקין יתד שתהא מיועדת לכיסוי הצואה.
יש איסור להשהות נקביו, כלומר להתאפק ולעצור את הצרכים מלצאת, משום "בל תשקצו". על מנת להימנע מהאיסור ומאי הנעימות של ההתאפקות, חז"ל קבעו שראוי לנהוג "לבדוק נקביו", היינו ללכת באופן יזום לבית הכיסא על מנת להתרוקן מהפרשות שאולי כבר מוכנות לצאת מהגוף.
לפני הכניסה לבית הכיסא, על האדם לומר למלאכים המלווים אותו את נוסח "התכבדו מכובדים". אמנם, המנהג הנפוץ הוא להימנע מלאומרו. לאחר סיום ההתפנות יש לברך את ברכת "אשר יצר".
על הלל הזקן מסופר במדרש:
"כשהיה הלל יוצא למקום, היו אומרים לו: להיכן אתה הולך? - לעשות מצווה אני הולך. - מה מצווה הלל? - לבית הכיסא אני הולך! - וכי מצווה היא זו? - אמר להן: הן, בשביל שלא יתקלקל הגוף... מה אם אוקיינות (פסלים) העומדות בפלטיות (ארמונות) של מלכים, הממונה עליהם להיות שפן וממרקן... אנו שנבראנו בצלם ודמות... על אחת כמה וכמה!"
ראו גם

הומור בתי שימוש
בית שימוש בחלל
מזרקה (דושאן)
יחסי מין הומוסקסואליים בשירותים ציבוריים
לקריאה נוספת

עידן ירון, בית השימוש במרחב הסמלי, רסלינג, 2005
להודו אין אסלות: ילדים נרצחו כי עשו צרכים בחוץ, באתר ynet, 26 בספטמבר 2019
הערות שוליים

↑  אורלי הררי, תא שירותים מימי הבית הראשון התגלה בארמון הנציב, באתר ערוץ 7, 5 באוקטובר 2021
↑  {{{מחבר}}}, נגישות הסביבה הבנויה: עקרונות ודרישות כלליות תקן ישראלי - ת"י 1918 חלק 1, דצמבר 1998, עמ' 17-16
1 2  למה מסמנים שירותים ב-"00"?
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4185615-6  HDS: 016236  NARA: 10662890 
שירותים ציבוריים רומאיים, אוסטיה העתיקה, ליד רומא, איטליה
שלטי שירותים בתחנת רכבת שבטפליצה, צ'כיה
שילוט על מיקום ה-"שירותים" בשפות שונות (כולל עברית), בנמל התעופה של פרנקפורט בגרמניה
צמד אסלות מימין אסלה המיועדת לאימון פעוטות
שלט הכניסה לשירותים המשפחתיים במוזיאון הילדים על שם קוהל בשיקגו
מייקל שור

| --- | --- |

 לידה:  29 באוקטובר 1975 (בן 49) אן ארבור, מישיגן ארצות הברית 
 שם לידה:  Michael Herbert Schur
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 ידוע בשל:  המשרד מחלקת גנים ונוף ברוקלין תשע-תשע המקום הטוב
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 מקצוע:  שחקן, תסריטאי, מפיק בפועל
 בת זוג:  ג'יי. ג'יי. פילבין
 פרסים והוקרה:  פרס גילדת הכותבים של אמריקה פרס אמי לבידור בפריים טיים
 
מייקל הרברט שור (באנגלית: Michael Herbert Schur; נולד ב-29 באוקטובר 1975) הוא מפיק טלוויזיה, תסריטאי ושחקן אמריקאי ממוצא יהודי, הידוע בעיקר בעקבות עבודתו על הקומדיות "המשרד" ו"מחלקת גנים ונוף" שאותן יצר ביחד עם גרג דניאלס; "המקום הטוב" ו"ברוקלין תשע-תשע". כשחקן, הוא גילם תפקיד משני ב"המשרד".
קורות חיים > שנותיו הראשונות

שור נולד באן ארבור, מישיגן, ארצות הברית, להוריו וורן שור ואן הרברט, וגדל בווסט הרטפורד, קונטיקט. מייקל שור התעניין לראשונה בקומדיה כשהיה בן 11, כשקרא אוסף של מאמרים הומוריסטיים מ-1975 מאת וודי אלן. שור אמר שמצא את הספר על מדף הספרים של אביו ונשאר לקרוא אותו עד לארבע בבוקר.
שור סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1997.
קורות חיים > קריירה

החל מ-1998, שור היה תסריטאי בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב", והפך למפיק של סדרת הבת שלה, "עדכון סוף שבוע" ב-2001. שור עזב את "סאטרדיי נייט לייב" בשנת 2004. זמן קצר לאחר מכן, הוא הפך למפיק ותסריטאי עבור "המשרד" ב-NBC, שעבורה הוא כתב עשרה פרקים, ושור אף הופיע בסדרה במספר פרקים, בתור בן דודו של דווייט, מוז. בשנת 2005, שימש שור בתור מפיק ותסריטאי של "הקאמבק" בכיכוב ליסה קודרו של רשת HBO וכתב שני פרקים עבורה.
בחודש אפריל 2008, שור וגרג דניאלס החלו לעבוד על פיילוט עבור "מחלקת גנים ונוף" שדאז תוכנן כספין אוף של "המשרד". במשך הזמן, שור הבין כי "מחלקת גנים ונוף" תעבוד טוב יותר אם הם עושים את זה נפרד מן "המשרד". בעוד "מחלקת גנים נוף" קיבלה ביקורות שליליות בעונה הראשונה שלה, היא זכתה לשבחים רבים בעונתה השנייה, בדומה ל"המשרד". "מחלקת גנים נוף" הסתיימה לאחר 7 עונות ו-125 פרקים ב-2015, שנתיים לאחר סיום "המשרד".
ביחד עם דן גור, שור יצר עבור רשת Fox את הקומדיה "ברוקלין תשע-תשע", אשר שודרה לראשונה בסתיו 2013, ולה כעת 7 עונות. ב-2016 עלתה ב-NBC "המקום הטוב", אותו יצר לבדו. ביוני 2019 הודיע ש"המקום הטוב" תיגמר לאחר עונתה הרביעית. באותה שנה כתב את התסריט של אחד מהפרקים באנתולוגיה "מראה שחורה", אותה כתב ביחד עם ראשידה ג'ונס, שחקנית שהייתה חלק מצוות השחקנים הראשי של "מחלקת גנים ונוף" ו״המשרד״. החל מ-2019, שור הוא גם המפיק בפועל של הסדרות "אבי'ס" ו"סאניסייד".
פילמוגרפיה

| שנה | שם התוכנית | תפקידים | רשת שידור | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1997–2004 | סאטרדיי נייט לייב | מפיק, תסריטאי ושחקן | NBC | כתב 138 פרקים, הופיע ב-3 פרקים |
| 2005 | הקאמבק | תסריטאי ומפיק | HBO | כתב 2 פרקים |
| 2005–2013 | המשרד | תסריטאי, מפיק, מפיק בפועל ושחקן | NBC | כתב 12 פרקים, הופיע בתפקיד "מוז" ב-13 פרקים |
| 2006 | Totally Awesome | תסריטאי (יחד עם ניל ברנן) | VH1 | סרט טלוויזיה |
| 2007 | .The O.C | שחקן | Fox | בתפקיד "פול", עונה 4, פרק 13 |
| 2009–2015 | מחלקת גנים ונוף | תסריטאי, מפיק בפועל ובמאי | NBC | יצר את הסדרה. כתב 19 פרקים, ביים 9 פרקים |
| 2013– | ברוקלין תשע-תשע | תסריטאי, מפיק בפועל ובמאי | Fox, NBC | יצר את הסדרה. כתב 2 פרקים, ביים 2 פרקים |
| 2015–2017 | מומחה לכלום | מפיק בפועל | Netflix |  |
| 2016–2020 | המקום הטוב | תסריטאי, מפיק בפועל ובמאי | NBC | יצר את הסדרה. כתב 4 פרקים, ביים 2 פרקים |
| 2016 | מראה שחורה | תסריטאי | Netflix | כתב את עונה 3, פרק 1 |
| 2019 | אבי'ס | מפיק בפועל | NBC | בוטלה אחרי עונה אחת |
| 2019 | סאניסייד | מפיק בפועל | NBC | בוטלה אחרי עונה אחת |
| 2021– | Rutherford Falls | יוצר, תסריטאי, מפיק | Peacock | חודשה לעונה שנייה |
| 2024 | האיש שלי בפנים | יוצר, תסריטאי, במאי ומפיק בפועל | נטפליקס |  |
חיים אישיים

מאז 2005 שור נשוי לג'ניפר פילבין, שהייתה בעבר תסריטאית של ".The O.C" ולהם שני ילדים, ויליאם חאווייר שור ואיבי אליזבת' שור.
הערות שוליים

↑  Making bureaucracy work: How NBC's 'Parks and Recreation' overcame bad buzz, LA Times Blogs - Show Tracker, ‏2009-11-18 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007390701905171  BnF: cb16943115d (data)  ISNI: 0000 0001 1859 4933  LCCN: no2011000207  NKC: xx0282728  NTA: 384074758  SUDOC: 197173926  VIAF: 169767857   WorldCat (עם VIAF): 169767857
הבחירות לראשות הליכוד (1993)

הבחירות לראשות הליכוד שהתקיימו ב-25 במרץ 1993, היו בחירות לראשות המפלגה לאחר התפטרות יצחק שמיר מראשות המפלגה עקב כישלון המפלגה בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
בבחירות הללו היו הבחירות הפנימיות הפתוחות הראשונות לראשות המפלגה.
בבחירות אלו נבחר בנימין נתניהו לראשות המפלגה.
רקע

הבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992 עמדו בסימן משברים קשים בליכוד. אל מול מחנה "שמיר-ארנס" (ההנחה הייתה כי לאחר פרישתו של ראש המפלגה יצחק שמיר, שהיה בן ה־77 ביום הבחירות, יהיה משה ארנס, ליורשו), עמד מחנהו של דוד לוי. בבחירות המקדימות לרשימת המפלגה שנערכו במרכז המפלגה בפברואר 1992 (לאחר ששמיר ניצח בבחירות על ראשות התנועה את שרון ולוי) הצטרף מחנהו של אריאל שרון אל מחנה שמיר-ארנס, ונראה כי תבוסת מחנה לוי תהיה שלמה. ברקע הדברים עמד גם המתח בין בנימין נתניהו בתפקיד סגן שר החוץ, תחת השר לוי, מתח שבעקבותיו עבר נתניהו לתפקיד סגן שר במשרד ראש הממשלה.
לוי ביטא את תחושותיו ב"נאום הקופים", שבו טען כי הוא מופלה בשל מוצאו המזרחי, וטען כי בעיני חברי הליכוד (שמיר, ארנס ושרון היו ממוצא אשכנזי) היה "כקוף שזה עתה ירד מן העצים". את הוועידה עזב על מנת להסתגר בביתו בבית שאן, ומשם שיגר איומים בפרישה, אך לבסוף לא פרש והתמודד מטעם הליכוד בבחירות.
התוצאות בבחירות, שנערכו ב-23 ביוני 1992 היו דרמטיות בליכוד, שקיבל 32 מנדטים לעומת 44 למערך. התוצאות הביאו לזעזוע קשה ולקריאה לשינוי. בליל הבחירות הודיע יצחק שמיר על התפטרותו ממנהיגות הליכוד, ולמחרת הודיע משה ארנס (שנחשב למועמד פוטנציאלי להנהגה) על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
מועמדים

בבחירות התמודדו ארבעה מתמודדים: בנימין נתניהו, דוד לוי בנימין זאב בגין, ומשה קצב. שני מועמדים נוספים, אריאל שרון ומאיר שטרית פרשו מהבחירות קודם להתקיימותן.
בנימין נתניהו נחשב באותה העת למועמד חדש ונמרץ שאינו שייך לדור הוותיק של המפלגה, והיה המועמד הצעיר ביותר בין המועמדים (43) וכן היה חבר המפלגה לתקופה הקצרה ביותר (5 שנים, מהבחירות לכנסת השתים עשרה).
דוד לוי היה המועמד הוותיק ביותר (בן 56 וכיהן בכנסת מהכנסת השביעית), ואף התמודד לאחר פרישת מנחם בגין ב-1983 על ראשות הליכוד מול יצחק שמיר.
בני בגין היה מועמד חדש יחסית גם הוא (בן 50), שכיהן בכנסת מהכנסת הקודמת, הכנסת השתים עשרה.
משה קצב, למרותו היותו צעיר מבני בגין (47), נחשב למועמד ותיק בשל חברותו בכנסת מהכנסת התשיעית.
טרגדיה אישית שפקדה את מאיר שטרית גרמה לו לא להציג את מועמדותו.
הבחירות

ב-15 בנובמבר 1992, במהלך ישיבת מרכז הליכוד, התקבלה הקובעת את מועד הבחירות וכי לא יתקיימו בחירות לראשות המפלגה ערב הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה.
בהופעה טלוויזיונית במהדורת מבט לחדשות בינואר 1993 טען נתניהו, כי קיבל איומים מ"אדם אחד, מוקף בחבורה של פושעים לא גדולה", לפיהם אם לא יסיר את מועמדותו יחשפו אלו קלטת שבה צולם לכאורה נתניהו כשהוא מקיים יחסי מין עם אישה שאיננה אשתו. בשל תוכנה, זכתה הקלטת לכינוי "הקלטת הלוהטת". נתניהו התוודה, בתשובה לשאלתו של העיתונאי אורי כהן אהרונוב, כי אכן "היה לי קשר קצר עם אשה, שהסתיים", וכי עניין זה הוא עניינו ועניינה של אשתו שרה, שאת סליחתה הוא מבקש. כמו כן אמר כי "אנחנו יודעים מי עומד מאחורי הניסיון הזה... מי שנקט בשיטות של ריגול, ציתות ופריצה, אינו ראוי להיות בהנהגה ומקומו בבית הסוהר". נתניהו לא נקט בשם האיש, אך היה ברור כי הכוונה היא לדוד לוי, יריבו העיקרי.
מספר ימים לפני הבחירות התקיים עימות בין שני המתמודדים העיקריים, בנימין נתניהו ודוד לוי, בתוכנית הטלוויזיה מוקד בערוץ הראשון, במהלכה החליפו השניים האשמות וכינויים. לוי כינה את נתניהו "נפוליאון" ו"צלופח", והמציא את מטבע הלשון "אנטיביביוטיקה", כשהעימות בין השניים דמה לתגרה אישית יותר מאשר לעימות פוליטי לגופו של עניין.
הבחירות נערכו ב-25 מרץ 1993, בהתמודדות הפתוחה (לחברי המפלגה) הראשונה על מנהיגות הליכוד.
הבחירות נערכו ב-996 קלפיות.
חלוקת קולות

בבחירות נדרשו 40 אחוזים לפחות כדי להיבחר לראשות המפלגה, כאשר אם לא קיבל אף מועמד ארבעים אחוז, היו נערכות בחירות חוזרות בין שני המועמדים שקיבלו את מירב הקולות. עם זאת, בבחירות זכה נתניהו ב-52.1% מקולות הבוחרים, ולא נוצר צורך בסיבוב נוסף.
| מועמד | מספר קולות | אחוזים |
| --- | --- | --- |
| בנימין נתניהו | 72,705 | 52.1% |
| דוד לוי | 36,654 | 26.3% |
| בני בגין | 21,052 | 15.1% |
| משה קצב | 9,111 | 6.5% |
| קולות פסולים | כ-5,000 |  |
| סך הכל | 139,552 | 100% |
הערות שוליים

↑  חנן קריסטל, שלושה תרחישים, חדשות, 24 במרץ 1993
↑  עינת טורס, רות, עבור: הקלטת הלוהטת של בנימין נתניהו, באתר nrg‏, 13 באפריל 2012
↑   אורי כהן-אהרונוב ופרשת הקלטת של נתניהו, 20 ביוני 2015, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:32)
↑  שחר אילן, לא מפסיקים להתנצל, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2006
↑  הבחירות לכנסת הארבע-עשרה (29 במאי 1996 - י"א בסיוון התשנ"ו), באתר נוסטולגיה אונליין
↑  גדעון סער, מזנקים לעבר משוכת ה־40%, חדשות, 24 במרץ 1993
↑  גדעון סער, נתניהו: צריך להפיל את הממשלה בהקדם האפשרי, חדשות, 26 במרץ 1993
ורד פלמן

| --- | --- |

ורד פלמן (2024)
 לידה:  23 בנובמבר 1981 (בת 43) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  תיכון אורט אבין  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  מ-2005 
 עיסוק:  עיתונאית
 מעסיק:  רשות השידור, כאן חדשות 
 סוג כתב:  כתבת משטרה
 מספר צאצאים:  2 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר (X):  veredpelman
 
ורד פלמן-הדר (נולדה ב-23 בנובמבר 1981) היא עיתונאית ישראלית, המשמשת ככתבת לענייני משטרה ומחוז ירושלים בתאגיד השידור הישראלי.
ביוגרפיה

פלמן נולדה בירושלים, היא למדה בתיכון אורט אבין ברמת גן. אחרי שירותה הצבאי למדה באוניברסיטה העברית בירושלים: לתואר ראשון דו-חוגי בסוציולוגיה ובמדע המדינה ולתואר שני בתקשורת פוליטית.
ביוגרפיה > חיים אישים

פלמן נשואה. אם לשני ילדים. מתגוררת בירושלים.
קריירה

פלמן הצטרפה לרשות השידור ב-2005, היא החלה את דרכה כתחקירנית בתוכנית "היום בחדשות" עם גאולה אבן.
ב-2008 החליפה זמנית את קטי דור ככתבת בריאות עקב יציאתה לחופשת לידה.
החל משנת 2009 היא שימשה ככתבת כללית במבט.
עד סגירת רשות השידור ב-2017 פלמן שימשה ככתבת משטרה.
לאחר סגירת רשות שידור ב-2017, פלמן עברה לתאגיד השידור הישראלי שהוקם במקומה של רשות השידור, והיא משמשת ככתבת לענייני משטרה וככתבת במחוז ירושלים.
ב-3 בספטמבר 2019 הותקפה על ידי משפחת אחד החשודים באונס בכרתים, בבית המשפט בהרקליון.
היא סיקרה, בין היתר, את משפטו של אלירן מלול שרצח את אשתו מיכל סלה באוקטובר 2019.
הערות שוליים

↑  אפרת נומברג יונגר, ‏לגל"צניקים הציעו עבודה, ואותנו השאירו מאחור, באתר ‏מאקו‏, 16 במרץ 2017
1 2   ציוץ של צבי אשכנזי ברשת החברתית אקס (טוויטר), 23 בנובמבר 2020
1 2  לי-אור אברבך, ‏צעירי רשות השידור על מקום עבודתם: "אפשר ללמוד פה הרבה", באתר גלובס, 30 במרץ 2010
↑  ענת קם‏, מסתדרים עם מה שיש, באתר וואלה, 27 ביולי 2008
↑   ורד פלמן, בביצוע מבט - שריפה בנטף - ורד פלמן מדווחת, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 1:16), 23 בנובמבר 2016
↑   ציוץ של כאן חדשות ברשת החברתית אקס (טוויטר), 3 בספטמבר 2019
↑   "הוא שקרן פתולוגי": הסתירות בעדותו של אלירן מלול, סרטון בערוץ "כאן | חדשות - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 2:44), 24 בפברואר 2021
עיתונות ערבית

העיתונות והתקשורת הערבית (בערבית: وسائل الإعلام العربية) ובכללה עיתונות וכתבי עת המתפרסמים בשפה הערבית קיימת משלהי המאה ה-18. העיתונות הערבית מתפרסמת בארצות ערב, אך גם מחוץ להן.
ראשית העיתונות הערבית בשלהי המאה ה-18 בעקבות השפעה מערבית שהביאו עימם המגעים של האימפריה העות'מאנית עם שכנותיה ופלישתו של נפוליאון למצרים. העיתונות הערבית התפתחה לאט והתבססה בעיקר במחצית הראשונה של המאה ה-19, תוך התגברות על קשיים רבים. העדר אמצעים טכנולוגיים וחוסר העניין של הציבור ושל השלטון היו לרועץ למיזם הצעיר. עם הזמן התפתחה העיתונות הערבית, תחילה ביוזמת השלטונות ובהמשך גם ביוזמה פרטית. עם קבלת עצמאות מעול האימפריה העות'מאנית ובהמשך ממשטרי הכיבוש המערביים באמצע המאה ה-20, החלו העיתונים הערביים להיות תחת השפעת השלטונות המקומיים שהיו ברובם לא דמוקרטיים. הם השתמשו בעיתונות לצורכי המשטר, אגב פגיעה בחופש הביטוי של העיתונאים.
לא כל העיתונים בשפה הערבית יוצאים לאור בארצות ערב; חלקם פועלים ממרכזים מערביים דוגמת לונדון. עיתונים אלה מופצים בכל רחבי המזרח התיכון.
העיתונות הערבית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם > העיתונות הלבנונית בין שתי מלחמות העולם

גם בלבנון התקופה שבין שתי מלחמות העולם סימלה עידן של פריחת העיתונות. בין 1918 לשנת 1939 הופיעו בלבנון כ-250 עיתונים וכתבי עת בערבית, ולמעלה מ-30 עיתונים בצרפתית וארמנית. רמת ההשכלה הגבוהה של האוכלוסייה השתקפה בשיעורי צריכת העיתונים ותפוצתם. על פי סקר שנערך על ידי שלטונות מנדט הצרפתי היו כ-68 אלף גיליונות בשנת 1930. אלו שיעורים גדולים בהתחשב בעובדה שמספר תושבי לבנון מנה באותה עת כמיליון תושבים בלבד. רובם של העיתונים הלבנונים שיקפו, ממש כהיום, את הגיוון העדתי של המדינה, וכן את המאבק שהתחולל אז על רקע המנדט הצרפתי, בין הפרו-צרפתים באוכלוסייה, לפן-ערבים.
הדומיננטיות הייתה שמורה לחלוצי העיתונות באזור, העדות הנוצריות. שניים מן הפרסומים החשובים בלבנון, שייצגו את העדה המרונית התפרסמו דווקא בשפה הצרפתית – L'Orient, ביטאון מפלגת "האיחוד" הפרו-צרפתית של אמיל אדה שנוסד בשנת 1923, ו-"Le Jour", שופרו של בשארה אל-ח'ורי, ו"הגוש החוקתי", שנוסד בשנת 1934 וביטא רגשות מסויגים כלפי השלטון הצרפתי.
מבין הפרסומים החשובים בערבית נמנים בראש ובראשונה העיתון הבלתי תלוי "א-נהאר" ("היום") שנוסד בשנת 1933, ונחשב לטוב שבעיתוני לבנון עד היום, אל-אחראר ("הליברלים"), שנוסד בשנת 1924, וזוהה עם המפלגה הלאומית הליברלית. עיתונים חשובים נוספים שנוסדו בתקופה זו היו א-שרק ("המזרח"), אל-נידאא' ("קול קורא"), אל-מסאא' ("הערב"), ביירות ואל-ליווא ("הדגל"), שנוסדו על ידי בני העדה המוסלמית הסונית. כמו במצרים, הפרסומים הלבנוניים שיצאו בשנים אלו, היו מרשימים באיכותם, עיצובם, וסגנון כתיבתם, ולא נפלו כלל מהטובים שבעיתוני העולם. העיתונות הלבנונית ממשיכה עד היום לשקף את הרוח הלבנונית של אוכלוסייה מפוצלת, עם קהילה קטנה, ופוליטיקה שברירית, ולעמוד בחוד החנית של הדיון הציבורי במדינה.
העיתונות הערבית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם > העיתונות בסוריה בימי המנדט הצרפתי

גם בסוריה התנאים הפוליטיים שלאחר מלחמת העולם הראשונה זירזו את התמסדות העיתונות תחת שלטון המנדט הצרפתי. סוריה פיגרה בניסיון ובתשתיות בתחום הדפוס הרבה אחרי מצרים ולבנון הסמוכה. העיתונות שהתפתחה בשנים מעצבות אלו של המנדט הצרפתי, בהן שולב המאבק בכובש האימפריאלי יחד עם מאבק בין-עדתי, הפכו את העיתונות לכלי במלחמה בין הסיעות השונות באופן לוחמני למדי. העיתונות הסורית הטיפוסית למנדט הייתה עלובה מבחינה חזותית ובוטה. בתקופה זו ראו אור 128 עיתונים ו-129 כתבי עת. אך רובם הגדול החזיק מעמד זמן קצר בלבד, מה גם שהביקוש העממי לעיתונים בסוריה המנדטורית היה מוגבל ביותר.
עד אמצע שנות השלושים הופצו בממוצע, מבין העיתונים הפופולריים, רק אלפים בודדים. בסקר שערכו הצרפתים בשנת 1930 עולה כי סך כל תפוצת העיתונים בסוריה הגיעה בשנה זו ל-33,000, מחצית כמות העותקים שנמכרו בלבנון, בה כמות האוכלוסייה הייתה קטנה בחצי. גם לצנזורה הקשה שהטילו הצרפתים על העיתונות, וההגבלות ברישיונות לעיתונים וכיוצא בכך, הקשו מאוד על התפתחות העיתונות בסוריה.
מבין החשובים שבעיתוני התקופה ניתן למנות את העיתונים אל-מוקתבס ("הלקט"), אל-קבס ("הניצוץ"), ואל-איאם ("הימים"), שהיו מזוהים עם המפלגה הפופולרית שהובילה את המאבק בשלטון הצרפתי, "הגוש הלאומי", בהנהגת קואליציית נכבדים מדמשק וחלב. לצידם יצאו לאור ביטאונים ועיתונים שונים מטעם מפלגות או קבוצות עדתיות (או גם וגם), וכן ביטאונים שסובסדו על ידי הצרפתים כדי לתמוך בשלטון המנדטורי. היומון הבלתי תלוי הרציני מכולם היה אליף בא ("אלף בית") שנוסד בשנת 1920.
העיתונות הערבית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם > העיתונות בעיראק המנדטורית

בדומה למצב בסוריה, גם בעיראק העיתונות שימשה ככלי לניגוח יריבים מפלגתיים ועדתיים. הבעיות הקשות שליוו את לידתה של המדינה החדשה, כגון היעדרם של מוסדות פוליטיים מדינתיים, ממשל כיבוש בריטי, בית מלוכה בראשות מלך זר למקום, ובעיקר פיצול עדתי, אתני ודתי, השתקפו באופן טבעי גם בעיתונות. עיתונים קמו ונפלו בהתאם להתארגנות פוליטית מסוימת, וכאשר חדלו להתקיים, חדלו גם פרסומיהם. גם הצנזורה של בית המלוכה, והשלטון הקולוניאלי לא תרמו לחופש הביטוי בעיראק, ועיתונים נסגרו ונפתחו תדיר בהתאם למפלגה השולטת באותו הזמן.
עיתונים בלתי מזוהים, שעיקרם דיווח חדשותי יום-יומי, היו בודדים בעיראק, אך חלקם התבלטו באיכותם, כאל-אסתקלאל ("העצמאות"), אל-בלאד ("הארץ"), וכן היומון החשוב היוצא לאור עד היום, אל-זמאן ("הזמן"). ניתן לומר באופן גורף כי גם בעיראק, העיתונות עדיין הייתה באיכות נמוכה, וחשוב מכך, בעלת השפעה מועטה למדי על דעת הקהל הכללית, זאת לאור אחוזי הבערות הגדולים באוכלוסייה.
העיתונות הערבית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם > העיתונות באמירות עבר הירדן

העיתון הראשון שפורסם באמירות עבר הירדן, היה א-שרק אל-ערבי ("המזרח הערבי") משנת 1923. הפיגור בהוצאת עיתונים באזור זה נבע מן העובדה הפשוטה שנכון לשנת 1921 מנתה אוכלוסייתה של עבר הירדן רק 300 אלף תושבים, מחציתם נוודים או נוודים-למחצה, כאשר בבירה לעתיד, עמאן, היו בסך הכל 2,400 תושבים.
"א-שרק אל-ערבי" פורסם מטעם האמיר עבדאללה, לימים מלכה הראשון של ירדן העצמאית (החל משנת 1946). לאחר מכן החלו לצאת לאור יומונים וביטאונים נוספים ביוזמה פרטית, כאשר החשוב שבהם היה אל-אורדון ("הירדן"), שהחל את דרכו בחיפה, ובשנת 1927 העתיק את משרדיו לעמאן. בגלל רמת הבערות של האוכלוסייה המקומית והיעדר התשתיות, עד שנת 1950 שני היומונים שיצאו לאור בממלכת ירדן זכו לתפוצה קטנה של 1,500 עותקים לכל עיתון. העיתונים הבודדים שפורסמו בירדן, היו נתונים, מטבע הדברים, לצנזורה של בית המלוכה ההאשמי.
העיתונות הערבית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם > עיתונות בחצי האי ערב

גם בחצי האי ערב העיתונות פיגרה מאוד לעומת הסהר הפורה. כמו המצב בירדן, גם בחצי האי ערב שיעורי הבערות בקרב האוכלוסייה היה גדול מאוד, והתשתית הייתה דלה. לפי הערכות, עד אמצע המאה ה-20 כל תפוצת העיתונים בממלכה הסעודית הגיעה ל-7,500 גיליונות בלבד (ממוצע של עיתון אחד או שניים לאלף איש, לעומת 50 גיליונות לאלף בבגדאד, ו-200 גיליונות לאלף איש בקהיר).
העיתון הראשון שיצא לאור בחצי האי ערב היה אל-קיבלה ("הקיבלה" - מונח שמשמעותו כיוון התפילה של המוסלמים למכה), שיצא מטעם השריף חוסיין וזכה למימון בריטי. העיתון שימש לצורכי תעמולה ונסגר בשנת 1924, קצת לפני ההשתלטות של המשפחה הסעודית על מרבית שטח חצי האי ערב. הסעודים מצדם החלו להוציא לאור את העיתון אום אל-קורא ("אם הכפרים", כינוי לעיר מכה, בה הודפס העיתון), ולצידו מספר קטן של כתבי-עת, עיתוני חדשות ומספר פרסומים, בעיקר תרבותיים-דתיים.
העיתונות הערבית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם > עיתונות יהודית בערבית

בקרב הקהילות היהודיות במזרח התיכון וצפון אפריקה יצאו לאור עשרות עיתונים וכתבי עת קהילתיים בערבית מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, רובם המכריע בלהגים השונים של ערבית יהודית באלפבית העברי (על כן היו קריאים ליהודים בלבד ולא לציבור הכללי). פרסומים אלו בערבית יהודית נעו בין עלונים בסיסיים לעיתונים שלמים ומקיפים הכוללים חדשות בינלאומיות, מקומיות וקהילתיות לצד פובליציסטיקה, פרקי אמנות וסיפורים קצרים. כך לדוגמה, בתוניסיה התפתחה עיתונות ענפה בערבית יהודית בהשתתפות עשרות עיתונאים וסופרים שזכו לשם בקהילתם, דוגמת אליעזר פרחי, שלום פלאח, יעקב שמלה, יעקב הכהן ומסעוד מעארך. עיתונות זו שאבה השראה ממודל העיתונות הערבית הכללית, אך גם מהעיתונות העברית של תנועת ההשכלה היהודית והעיתונות האירופאית (במיוחד הצרפתית).
עיתונים יהודים מעטים בלבד נכתבו בערבית ספרותית (בעיקר בעיראק, מצרים וארץ ישראל) ומתוכם אחדים התפרסמו לפרקי זמן ממושכים ובאופן רציף. מרבית עיתונים אלו שאפו להפיץ את השפה והתרבות הערבית בקרב הקהילה היהודית, כביטוי למגמה להשתלב עם החברה והתרבות הערבית הסובבת. לצורך זה, חלק מהעיתונים הצניעו את זהותם היהודית, ופנו גם לקהל הכללי של קוראי העיתונות הערבית, במטרה להעביר מסר של אחדות בין-קהילתית. את השיא של מגמה זו ניתן לראות בעיראק, בה התפרסם כתב העת אל-חאצד, שבועון פוליטי-ספרותי שעורכיו ומרבית כותביו היו יהודים, אך כמעט ולא עסק בבעיות יהודיות והיה בעל גישה לאומית עיראקית אדוקה. לצד זאת התפרסמו בעיראק עיתונים כגון אל-מצבאח ששמרו על צביון יהודי קהילתי, תוך מתן במה ליצירה אמנותית וספרותית של יהודים בשפה הערבית. במצרים התפרסמו מספר עיתונים וכתבי עת יהודיים בערבית ספרותית, המרכזיים שבהם השבועונים הציוניים ישראל וא-שמס ועיתונים פנימיים של הקהילה היהודית הקראית (ששימרה את הערבית כשפת הדיבור גם בעוד מרבית יהודי מצרים זנחו את הערבית לטובת שפות אירופאיות). בארץ ישראל התפרסמו מספר עיתונים יהודיים בערבית ספרותית, בהם העיתון היומי "צוות אל-עות'מאניה" (קול העות'מאנים, 1913; בעריכת שמעון מויאל) והעיתון "א-סלאם" (השלום, שנות ה-20; בעריכת נסים מלול), שהופצו על ידי פעילים ציונים ספרדיים מקומיים בכוונה לפייס את דעת הקהל הערבית באשר למטרות הציונות.