כתובת תל דן
פרשנות

חשיבותה העיקרית של הכתובת במחקר התנ"ך היא שכתובת זו היא הראיה הארכאולוגית המקובלת והאמינה היחידה המתוארכת לזמן הבית הראשון ובה מוזכר "בית דוד".
לאחר שנתגלה חלקה הגדול של המצבה, חלק A, נעשו ניסיונות למצוא לה הקשר לכתוב במקרא. כיוון שהמצבה מתארת מלחמה בין ארם מצד אחד לבין ישראל וליהודה מהצד השני, הועלו עם גילויו של קטע A בכתובת הצעות שונות כדי לענות על השאלה האם אחת המלחמות בין שתי הממלכות המוזכרת במקרא היא המלחמה שעליה נכתב במצבה. בין ההצעות שהועלו היו ההתערבות הארמית במלחמת אסא ובעשא, המוזכרת בפרק ט"ו שבספר מלכים א'; מלחמות אחאב בבן הדד, המוזכרות בפרק כ' ובפרק כ"ב שבאותו הספר; וההתערבות הארמית במרד יהוא, המוזכרת בספר מלכים ב', פרק ט'. נימוק לכך שהכתובת עשויה הייתה להתייחס למלחמת אסא ובעשא הוא שבן הדד הראשון, מלך ארם, תוקף את ממלכת ישראל במקומות הנמצאים בסביבות מקום הימצאה של הכתובת, ובכלל זה באבל בית מעכה, בכנרות ואף בתל דן עצמה, שבה נמצאה הכתובת: ”וַיִּשְׁמַע בֶּן הֲדַד אֶל הַמֶּלֶךְ אָסָא וַיִּשְׁלַח אֶת שָׂרֵי הַחֲיָלִים אֲשֶׁר לוֹ עַל עָרֵי יִשְׂרָאֵל וַיַּךְ אֶת עִיּוֹן וְאֶת דָּן וְאֵת אָבֵל בֵּית מַעֲכָה, וְאֵת כָּל כִּנְרוֹת” (מלכים א', ט"ו, כ'). עם זאת, במקרא מסופר כי בן הדד מלך ארם לחם לצד אסא מלך יהודה נגד בעשא מלך ישראל. בשורה 8 של הכתובת מקובל להשלים את המילה "קתל", מלשון "קטל" או "הרג", ל"קתלת", כלומר "אני קטלתי" או "אני הרגתי". מהשלמה זו משתמע כי המלך הארמי שהורה ליצור את הכתובת סייע להרוג בחילו של מלך יהודה, הוא מלך בית דוד. אם כן, מלחמת אסא ובעשא אינה יכולה לשמש כמלחמה שעליה מדבר הכתובת, שכן באותה המלחמה נלחם מלך ארם לצידו של מלך יהודה, הוא מלך בית דוד, ולא נגדו. שתי האפשרויות שנותרו, איפוא, למלחמה שעל אודותיה נכתב בכתובת, הן מלחמות אחאב בבן הדד וההתערבות הארמית במרד יהוא. לפיכך, שיערו בירן ונוה (1993) כי מלך ארם שאליו מתייחס מחבר הכתובת היה בן הדד השני, המלך שנלחם נגד אחאב, או לחלופין חזאל, המלך שתקף את יהוא.
עם זאת, גילויו של הקטע B2 בכתובת הוביל לחשיפתם שמותיהם של יורם מלך ישראל ושל אחזיהו שנהרגו יחדיו. יורם ואחזיהו מלכו בזמנו של חזאל, ולא בזמנו של בן הדד. על סמך הגילוי הזה קבעו בירן ונוה (1995) ונאמן (1999) כי הכתובת נחקקה בזמנו של חזאל, ולא בזמנו של בן הדד. קטע B1, שנתגלה יחד עם קטע B2, אף לשינוי פירוש הביטוי "מלכי" ל"מלכותי". לפיכך סברו בירן ונוה (1995) כי המלך שהורה לחקוק את הכתובת לא היה משועבד לחזאל, אלא חזאל עצמו. אף על פי כן, במקרא מסופר כי יורם ואחזיהו נהרגו לא על ידי חזאל, אלא בידי יהוא מלך ישראל, שהותקף על ידי חזאל. כדי ליישב את הסתירה הזו הועלו כמה הצעות. מצד אחד ניצבים המצדדים בטענה שלפיה הכתוב במקרא הוא הנכון, ויהוא היה זה שהרג את יורם ואת אחזיהו:
ימאדה (1995) סבור שהפועל "קתל" בהתייחס ליורם ולאחזיהו אינו מתקשר להריגתם של המלכים בידי חזאל, אלא לכך שהם נחלו ומפלה, ואילו הורגם האמיתי היה יהוא. לדבריו, אין לראות בפועל "קתל" אלא הגזמה. באופן דומה הוא מפקפק בטענה המופיעה בשורה 6, שלפיה המלך חזאל הרג בקרב "שבעים מלכים", שכן המלכים הם בעלי התפקידים המוגנים ביותר בקרב. לפיכך, פירוש נכון יותר של הפועל "קתל" הוא "הביס", ולא "הרג". הוא מביא כראייה את הפועל האכדי "daku", שעשוי בהקשרים מסוימים לשמש בתור "הרג", ובפעמים אחרות בתור "הביס".
שנידֶווינד (1996) סבור שיהוא אכן היה זה שהרג את יורם ואחזיהו, ואילו חזאל העמיד פנים שדווקא הוא היה אחראי למותם של שני המלכים, שכן יהוא פעל בתור בעל הברית שלו. לראייה הוא נותן כדוגמה את המונולית מכורח, שבו כתב שלמנאסר השלישי מלך אשור כי תושבי אזור הנהר בליח הרגו את שליטם גים, כיוון שהלה מרד בממלכתו. עם זאת, בכתובת מאת המלך שלמנאסר שנכתבה 15 שנה מאוחר יותר, נאמר כי המלך עצמו היה אחראי להריגתו של גים, ולא תושבי אזור הנהר בליח. באופן דומה ייתכן שחזאל התרברב בהריגתם של יורם ואחזיהו וייחס אותה אליו, על אף שהורגם האמיתי היה יהוא.
ביננפלד (2003) מסתמך על הנאמר במקרא, שם כתוב יהוא קשר על יורם מיד לאחר שהלה נלחם נגד חזאל, כך שחזאל יכול לייחס את הריגתו של יורם במידה רבה אליו.
מהצד השני ניצבים המצדדים בטענה שלפיה הכתוב בכתובת הוא הנכון, וחזאל היה זה שהרג את יורם ואת אחזיהו:
נאמן (1999) סבור לא סביר להניח שיהוא וחזאל היו בני ברית, שכן במקרא מסופר שחזאל דווקא תקף את יהוא (מלכים ב', י', ל"ב). לפיכך, הוא סבור כי כיוון שסיפורי המקרא עברו מדור לדור בעל פה עד שהועלו על הכתב, ככל הנראה חלו בהם שיבושים. עם זאת, כיוון שהכתובת מתל דן נכתבה באותן השנים שבהם חלו האירועים, ולא הועלתה על הכתב שנים רבות לאחר מכן, ייתכן שהיא משקפת את המציאות בצורה טובה יותר.
עוד עשרים שנה טרם גילוי הכתובת שיער ליפינסקי (1973), בהתבסס על האמור במקרא, כי רמז למלחמה בין חזאל מצד אחד ליורם ואחזיהו מצד שני ניתן לראות גם במקרא: ”וַיֵּלֶךְ (אחזיהו) אֶת יוֹרָם בֶּן אַחְאָב לַמִּלְחָמָה עִם חֲזָהאֵל מֶלֶךְ אֲרָם בְּרָמֹת גִּלְעָד, וַיַּכּוּ אֲרַמִּים אֶת יוֹרָם.” (מלכים ב', ח', כ"ח) לדבריו, הפועל "להכות" במקרא זה הוא דווקא מלשון "להרוג". לפיכך הוא טוען כי זהו סיפורו המקורי של מות יורם, שנהרג בידי חזאל, ולא הסיפור המורחב המופיע בהמשך המקרא, שלפיו יורם נהרג בידי יהוא. על אף שבמקרא מסופר כי לאחר שהוכה בידי חזאל בא להתרפא ורק לבסוף יהוא הרגו, טוען ליפנסקי (1973) כי סיפורו של יהוא הוא סיפור שנכתב למטרות נבואיות, ואילו סיפורו של חזאל נכתב יותר בהתבסס על המציאות ההיסטורית.