stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השואה
מאפיינים של תעשיית המוות > שיתוף פעולה בין זרועות המדינה

יש הרואים בשואה ביטוי קיצוני לכוח השליטה של מדינה מודרנית, על זרועותיה ומנגנוניה, ואת השפעתה הניכרת על חייהם של בני אדם הנתונים למרותה. זרועות השלטון בגרמניה הנאצית תרמו כל אחד את תרומתו למנגנון הגירוש וההשמדה המסועף.
חוקר השואה, מיכאל ברנבאום, תיאר את גרמניה הנאצית:
כל אחת מזרועות השלטון בבירוקרטיה המתוחכמת של המדינה הייתה מעורבת בתהליך הרצח. כנסיות הרובע ומשרד הפנים סיפקו תעודות לידה המעידות מיהו יהודי; משרד הדואר העביר את פקודות הגירוש ושלילת האזרחות; משרד האוצר החרים רכוש יהודי; חברות גרמניות פיטרו עובדים יהודים ונישלו יהודים מהחזקה במניות של חברות; אוניברסיטאות פיטרו אנשי סגל הוראה ומנהל יהודים, סירבו לקבל יהודים ללימודים, ומנעו מאלה שכבר למדו לקבל את תוארם; משרדי התחבורה השונים אירגנו את הרכבות למחנות הריכוז עבור היהודים שגורשו; חברות תרופות גרמניות בדקו תרופות ניסיוניות על אסירים יהודים במחנות; חברות התחרו ביניהן מי תזכה במכרז לבניית המשרפות; ורשימה מפורטת של קורבנות נוצרה באמצעות מכונות כרטיסי הניקוב של חברת "דהומג" (חברת בת של IBM שפעלה בגרמניה).
עם כניסת האסירים למחנות ההשמדה, הם נדרשו להפקיד את כל רכושם בידי שלטונות המחנה. רכוש זה קוטלג ותויג, והועבר לאחר מכן לגרמניה, לצורך שימוש ציבורי או פרטי - לפי צורכי הלאום.
ההיסטוריון שאול פרידלנדר סבור, כי
לא הייתה אף קבוצה חברתית, קהילה דתית, מוסד אקדמי או איגוד מקצועי אחד, בגרמניה בפרט, ובכל אירופה בכלל, שהצהירו על הזדהות במידה כלשהי עם מצבם הקשה של היהודים.
השואה מהווה אירוע יחידני בהיסטוריה האנושית, בכך שמדיניותה האנטישמית של מדינה (גרמניה הנאצית) השכילה להתפתח ללא התנגדותם של גורמים מרסנים כלשהם, הקיימים בחברות מתקדמות מודרניות, דוגמת תעשייה, עסקים קטנים, כנסיות וקבוצות אינטרס שונות[דרושה הבהרה].
מאפיינים של תעשיית המוות > ניסויים רפואיים בבני אדם

ניסויים מדעיים בבני אדם במסגרת המדינה הנאצית החלו כנראה בסוף שנות ה-30. הקורבנות כללו נכים, חולי נפש ואוטיסטים, כמו גם תאומים. "תוכנית T4 - אותנסיה" לחיסולם של מוגבלים וחולים, הייתה אחד המופעים הראשונים של חוסר-האנושיות וההרג המסיבי והשיטתי שאפיינו את פעילות הנאצים. במהלך יישום התוכנית, הופקו לקחים רבים ל"שיפור מנגנון ההשמדה", ויושמו במהלך ביצוע הפתרון הסופי.
לפי ההיסטוריון ראול הילברג, "אחוז גדול מהרופאים הגרמניים (באותה העת) היה חבר במפלגה הנאצית, בהשוואה למקצועות אחרים"[דרוש מקור]. אחדים מרופאים אלה ביצעו ניסויים רפואיים בבני אדם באושוויץ, בדכאו, בבוכנוואלד, בראוונסבריק, בזקסנהאוזן ובנאצוויילר-שטרוטהוף. מבין אלה, הרופא הידוע ביותר לשמצה הוא יוזף מנגלה, שפעל באושוויץ. ניסוייו של מנגלה כללו הכנסת אנשים לתוך תאי לחץ, בדיקת תרופות ניסיוניות עליהם, הקפאתם, ניסיונות לשינוי צבע עיניים על ידי הזרקת כימיקלים לעיניהם של ילדים וביצוע ניתוחים וקטיעת איברים. מעט האנשים שהצליחו לשרוד את ניסויו נרצחו כמעט תמיד. היקף עבודתו המלא של מנגלה לא יוודע כנראה לעולם, משום שרשומות הניסויים ששלח לאוטמר פון ורשואר ממכון הקייזר וילהלם הושמדו על ידו. מנגלה ערך ניסויים גם על ילדים צוענים. הוא היה נוהג להביא להם ממתקים וצעצועים, ולאחר מכן היה לוקח אותם בעצמו לתאי הגזים. הילדים נהגו לקרוא לו "דוד מנגלה".
ורה אלכסנדרה, אסירה יהודייה באושוויץ, קיבלה תפקיד לשמור על חמישים זוגות תאומים צוענים, והעידה על כך:
אני זוכרת זוג תאומים אחד במיוחד: גוידו ואינה, בני ארבע. יום אחד מנגלה לקח אותם. כאשר הם חזרו, הם היו במצב איום ונורא. הם נתפרו אחד אל השני, גב אל גב, בדומה לתאומים סיאמיים. פצעיהם היו מזוהמים ומוגלתיים. הם צרחו יום ולילה. הוריהם, אני זוכרת ששם האמא הייתה סטלה, הצליחו להשיג מעט מורפיום, והם הרגו את ילדיהם (באופן מכוון) - כדי להפסיק את סבלם.
.
מספר הנספים בשואה

אין מידע מדויק בדבר מספר הקורבנות היהודיים אשר נספו בשואה, אך מקובל להעמידו על כשישה מיליונים.
הסיבה להיעדר מספר הנספים המדויק טבועה, בין היתר, בכך שלא נערך תיעוד של כל אדם אשר נרצח במהלכה של המלחמה, במיוחד לקראת סופה, אז גבר באופן משמעותי ההרג ההמוני של היהודים. הרג זה היה נטול תיעוד, בשל ה"מאבק נגד השעון" לחיסולם של כל יהודי אירופה - טרם כניעתה של גרמניה הנאצית.
סביב שישה מיליוני יהודים נרצחו באירופה, כמיליון וחצי הם ילדים וטף (רובם מפולין, שמנתה ערב המלחמה בערך מיליון ילדים יהודים). בפירוט, נספו שלושה מיליונים בפולין הכבושה לבדה, ומעל מיליון בשטחיה הכבושים של ברית המועצות (רובם באוקראינה). מאות אלפי יהודים אחרים נרצחו בהולנד, צרפת, בלגיה, יוגוסלביה, יוון הונגריה ובצפון אפריקה. לפי פרוטוקול ועידת ואנזה, תכננו הנאצים ליישם את "הפתרון הסופי של שאלת היהודים" גם בבריטניה, ואף במדינות אשר הגדירו עצמן כנייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה, דוגמת אירלנד, שווייץ, טורקיה, שוודיה, פורטוגל וספרד.
ההערכה המקובלת על פי רוב חוקרי השואה בימינו, לפיה מספר הנרצחים הכולל עומד על כשישה מיליונים - עלתה לראשונה בנובמבר 1944. מספר זה קיבל ביסוס בחודשים שלאחר מכן.
לפי אתר "יד ושם", המספר שישה מיליונים התבסס, בין היתר, בעקבות הערכה מצד אדולף אייכמן, מן האחראים המרכזיים לתכנון ולביצוע "הפתרון הסופי".
חוקרים שונים, כגון ראול הילברג ויעקב לשצ'ינסקי, העריכו כי מספר הקורבנות היהודים נע בין 5 ו-6 מיליון. לקראת הוצאת האנציקלופדיה של השואה, ערכו פרופ' ישראל גוטמן וד"ר רוברט רוזט מחקר במסגרתו העריכו את מספר הנרצחים היהודים בין 5.59 ל-5.86 מיליון. מחקר זה התבסס על נתונים סטטיסטיים, אשר סקרו את האוכלוסייה היהודית באירופה, לפני השואה - ואחריה. אף הדמוגרף, פרופ' סרג'יו דלה-פרגולה, העריך כי מספר היהודים שנרצחו נע בין 5.6 ל-5.9 מיליון. לדבריו, הקושי להגיע להערכה מדויקת נובע, בין השאר, מסוגיית ההגדרה של "מיהו יהודי". מבין הנרצחים, כמעט מיליון וחצי היו ילדים, אשר רובם היו פולנים. על פי החוקר הבריטי ג'רלד רייטלינגר, מספר הקורבנות היהודים בשואה עומד על כ-4.2 מיליון.
לפי ההיסטוריונית הישראלית חנה יבלונקה, המספר של שישה מיליונים אינו מבוסס. עם זאת, חוקרי שואה רבים סבורים כי המספר של שישה מיליון כבר כל כך מזוהה עם זכר השואה, שחשיבותו חורגת מהדיוק ההיסטורי. הערכות של כמות הנרצחים במספר מחנות השמדה שונים ירדו עם השנים. כך לדוגמה ב-1945 העריכו כי ארבעה מיליון יהודים נרצחו באושוויץ, אך בתחילת שנות ה-90 מצאו כי המספר עומד על כ-1.1 מיליון יהודים. במיידנק העריכו כי נרצחו כ-580 אלף יהודים, אך במחקר מאוחר יותר נקבע שנרצחו שם 58 אלף יהודים.
מידע סטטיסטי נוסף נאסף מתוך תיעוד שערך המשטר הנאצי עצמו בזמן ההשמדה.[דרוש מקור]
מוסד "יד ושם" אסף (נכון ל-2017) שמות של כ-4.5 מיליוני יהודים שנרצחו בשואה. מאגר זה כולל דפי עד (לאחר הורדת כפילויות) ומאגרי שמות נוספים. סברה מקובלת היא, שבצירוף הקורבנות הלא-יהודיים אשר נספו בשואה, עומד מניין הנרצחים בה על 11 מיליון לכל הפחות.
הקבוצות העיקריות האחרות אותן רצחו הנאצים היו: צוענים, חולי נפש ומפגרים גרמניים, אזרחים פולניים, שבויי מלחמה סובייטיים, הומוסקסואלים ועוד.
מספר הנספים בשואה > מספר הנרצחים לפי מדינה

קצב רצח היהודים במדינות השונות השתנה ממדינה אחת למשנתה, והיה תלוי גם בתקופות השונות של מלחמת העולם השנייה. קצב זה היה תלוי בגורמים שונים ומגוונים: ריכוז ניסיונות הנאצים לביצוע ההשמדה, מידת השליטה שהייתה להם במדינה, משך הזמן שעמד לרשותם ומידת שיתוף הפעולה של האוכלוסייה המקומית. שיעור גבוה במיוחד של יהודים נרצח בפולין, ליטא, לטביה, יוון, סלובקיה, יוגוסלביה והולנד.
רוב יהודי דנמרק ניצלו, הודות להברחתם לשוודיה על ידי המחתרת הדנית, ובשיתוף פעולה מצד כל המוסדות הדניים.
להלן מספר היהודים שנרצחו בשואה, במדינות שונות, על פי הערכות מחקריות, של "יד ושם":
| מדינה | אוכלוסיית היהודים לפני המלחמה | מספר היהודים שנרצחו - אומדן מינימלי | מספר היהודים שנרצחו - אומדן מקסימלי | אחוז הנרצחים ביחס לאוכלוסייה מלפני המלחמה, לפי אומדן מינימלי | אחוז הנרצחים ביחס לאוכלוסייה מלפני המלחמה, לפי אומדן מקסימלי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פולין | 3,300,000 | 2,900,000 | 3,000,000 | 87.9% | 90.9% |
| ברית - המועצות | 3,020,000 | 1,000,000 | 1,100,000 | 33.1% | 36.4% |
| הונגריה | 825,000 | 550,000 | 569,000 | 66.7% | 69.0% |
| רומניה | 609,000 | 271,000 | 287,000 | 44.5% | 47.1% |
| גרמניה | 566,000 | 134,500 | 141,500 | 23.8% | 25.0% |
| צרפת | 350,000 | 77,320 | 77,320 | 22.1% | 22.1% |
| אוסטריה | 185,000 | 50,000 | 50,000 | 27.0% | 27.0% |
| ליטא | 168,000 | 140,000 | 143,000 | 83.3% | 85.1% |
| הולנד | 140,000 | 100,000 | 100,000 | 71.4% | 71.4% |
| צ'כיה (בוהמיה ומורביה) | 118,310 | 78,150 | 78,150 | 66.1% | 66.1% |
| לטביה | 91,500 | 70,000 | 71,500 | 76.5% | 78.1% |
| סלובקיה | 88,950 | 68,000 | 71,000 | 76.4% | 79.8% |
| יוגוסלביה | 78,000 | 56,200 | 63,300 | 72.1% | 81.2% |
| יוון | 77,380 | 60,000 | 67,000 | 77.5% | 86.6% |
| בלגיה | 65,700 | 28,900 | 28,900 | 44.0% | 44.0% |
| בולגריה | 50,000 | 11,000 | 11,000 | 22.0% | 22.0% |
| איטליה | 44,500 | 7,680 | 7,680 | 17.3% | 17.3% |
| דנמרק | 7,800 | 60 | 60 | 0.8% | 0.8% |
| אסטוניה | 4,500 | 1,500 | 2,000 | 33.3% | 44.4% |
| לוקסמבורג | 3,500 | 1,950 | 1,950 | 55.7% | 55.7% |
| פינלנד | 2,000 | 8 | 8 | 0.4% | 0.4% |
| נורווגיה | 1,700 | 762 | 762 | 44.82% | 44.82% |
| מרוקו |  ??? | 142 | 142 |  |  |
| תוניסיה |  ??? | 790 | 790 |  |  |
| לוב | 30,000 | 762 | 762 | 2.6% | 2.6% |
| עיראק |  ??? | 179 | 179 |  |  |
| אתיופיה |  | 33 | 77 |  |  |
| סה"כ | 9,796,840 | 5,596,029 | 5,860,129 | 57.1% | 59.8% |
התגובות לשואה ולהשלכותיה > תוכניות הצלה גדולות

רבים מחוקרי השואה, ובהם: יהודה באואר, ישראל גוטמן, שאול פרידלנדר ולני יחיל, וכן חוקרים אחרים שייחדו את עבודותיהם להצלה ולחקר תוכניות הכופר, ביניהם: דינה פורת, יחיעם ויץ, חוה אשכולי, גילה פטרן וחנה יבלונקה, גורסים שלא היה ממש בעסקאות הכופר להצלת המוני יהודים: תוכנית טרנסניסטריה (הצלת 70,000 יהודים), תוכנית סלובקיה (הצלת 25,000 יהודים), תוכנית אירופה (הצלת כל היהודים בארצות הכיבוש) ותוכנית סחורה תמורת דם (הצלת יהדות הונגריה), וכן לא הייתה אפשרות להצלה גדולה הרבה יותר מזו שעשה היישוב.
המעצמות התנגדו לעסקאות כופר כי ראו בהן סחטנות פוליטית והונאה, וניסיון ביצירת קרע בין המדינות הדמוקרטיות המערביות לבין ברית-המועצות. הן ראו בכך מזימה גרמנית ב"הצפה" של מיליון פליטים מהשטח הנאצי אליהם, ובכך לשבש את ניהול המלחמה ומניעת משאבים חשובים לצורכי המאמץ המלחמתי (כגון: אוניות, משאיות, אספקה וסתימת דרכי תעבורה ועוד). העלאת הבעיה היהודית תגרום להסטת מטרות המלחמה כמלחמה של היהודים, כפי שהנאצים מצהירים בתעמולתם, מה שיגרור מתח עם המדינות האנטישמיות אשר שותפות בבעלות הברית כנגד הגרמנים, וכן יעלה גלי אנטישמיות בארצותיהם.
בצמרת הגרמנית לא הייתה שום נכונות לסגת מתוכניות ההשמדה הכוללת, וכספי השוחד הגיעו בסופו של דבר למימון מנגנון הרצח וההשמדה הנאצי. אייכמן העיד במשפטו לגבי תוכנית אירופה, שהימלר הורה לו: "קח מהיהודים כל מה שתוכל. הבטח להם כל מה שתרצה. מה שנקיים – זה עניין אחר".
לאחר המלחמה > הליכים משפטיים נגד הנאצים

כוחות בעלות הברית שחררו את אסירי מחנות הריכוז באירופה עם התקדמותם. הם העניקו סיוע ראשוני לניצולים. הפליטים היהודים התגוררו במחנות מעבר שונים ושאלת גורלם עלתה על סדר היום הבינלאומי. רצח היהודים תפס מקום חשוב במשפטי נירנברג שבהם הועמדו מנהיגי הנאצים לדין על פשעים נגד האנושות. עם תום המלחמה נעשו ניסיונות להביא לדין את הנאצים ועוזריהם במסגרת משפטית, לצד חיסולים רבים של פושעי מלחמה נאצים ועוזריהם בקרב אומות שונות, על ידי הניצולים ועל ידי חיילים. מנהיגי הנאצים הבכירים נשפטו במסגרת משפטי נירנברג על ידי בעלות הברית, בבית הדין הבינלאומי הראשון מסוגו. הם הואשמו בפשעים נגד האנושות ושנים-עשר מהם הוצאו להורג.
בסך הכול, 5,025 פושעי מלחמה נאצים הורשעו בין השנים 1945–1949 באזורי גרמניה שנשלטו על ידי ארצות הברית, בריטניה וצרפת, בין היתר במשפטי אושוויץ, במשפטי דכאו ובמשפטי מיידנק. משפטים אחרים נוהלו במדינות שבהן המואשמים היו אזרחי המדינה. רבים הוצאו להורג, ורבים אחרים נשפטו לתקופות מאסר ממושכות. מנגד, חלק מהנאשמים קיבלו עונשים קלים משום ש"פעלו על פי הוראות", זכו לתנאים מקלים, ורבים חזרו לחברה זמן קצר לאחר מכן.
במסגרת המאמצים לרדיפת הנאצים והבאתם לדין, נתפס אדולף אייכמן, הממונה מטעם הנאצים על מימוש הפתרון הסופי, שהסתתר בארגנטינה תחת שם בדוי, הובא לארץ והועמד למשפט בישראל ב-1961 ונידון למוות.
לאחר המלחמה > שארית הפליטה

במהלך המלחמה נלחמו היהודים על שרידתם בנתיבים אחדים, בהם: בריחה אל מחוץ לגבולות הרייך השלישי, מחבוא אצל האוכלוסייה הכללית (בהתנדבות של חסידי אומות העולם או תמורת תשלום) בבתים פרטים ובמוסדות (כגון מנזרים), התחזות ללא-יהודים או ל"ארים", חיים ביערות ובמערות ואף לוחמה כ"פרטיזנים". לאחר המלחמה היו ברחבי אירופה וצפון אפריקה מאות אלפי פליטים יהודים ניצולי השואה, שהצליחו לשרוד את החקיקה האנטישמית של הנאצים, מחנות ההשמדה והגטאות.
בעלות הברית שיכנו את חסרי הבית היהודים במחנות פליטים (שכונו "מחנות העקורים") וניסו לדאוג לצורכיהם. חלק מהם ניסו לחזור אל בתיהם וארצותיהם, ונתקלו שם באלימות פרועה, דוגמת הפוגרום בקילצה. תנועת הבריחה שהחלה כיוזמה של יהודים פולנים ציונים, הובילה לגל של פליטים יהודים שיצאו מפולין ומזרח אירופה לכיוון מערב אירופה ולארץ ישראל.
התנועה הציונית, שהייתה תנועה בולטת ומיישבת לפני המלחמה, קיבלה אחרי השואה תמיכה כוללת בקרב יהודי התפוצות ואומות העולם. ציונים רבים טענו כי לוּ הייתה קיימת מדינה יהודית בעת השואה, השואה לא הייתה מתרחשת בממדים שהתרחשה. עם עליית הציונות הפכה ארץ ישראל ליעד לפליטים יהודים רבים, אך הערבים בארץ התנגדו להגירה ובריטניה סירבה לאפשר לפליטים להיכנס לארץ. בשל העמדה הבריטית אורגנו תנועת הבריחה ופעילות ההעפלה, שבמסגרתן עלו לארץ בצורה לא חוקית (על פי חוקי ממשלת המנדט) אלפי פליטים.
בעקבות יציאתם מאירופה, בתהליך הדרגתי, פורקו מחנות הפליטים עד תחילת שנות ה-50, ו-250 אלף היהודים ששכנו בהם מצאו מקלט במדינות שונות. למעלה ממחצית הפליטים (136 אלף) עלו לישראל, 80 אלף נוספים היגרו לארצות הברית, והאחרים התיישבו בקנדה ובמדינות במרכז ובמערב אירופה, כמו גם בדרום אפריקה ובמדינות אחרות בעולם.
לאחר המלחמה > עגונות השואה

בעיה ייחודית שהתעוררה בעקבות ההיקף הגדול, והיחידאי בהיסטוריה, של גברים יהודים שנעדרו בנסיבות לא מתועדות, הייתה בעיית עגונות השואה - נשים יהודיות, בדרך כלל ניצולות השואה, שלפני המלחמה היו נשואות לגברים שעקבותיהם אבדו במהלכה - בהם יהודים שנרצחו ולא נותר תיעוד מספק על נסיבות מותם, ולפי כללי ההלכה היהודית לא התאפשר להן להינשא מחדש ולשקם את חייהן. ברבים מריכוזי שארית הפליטה לאחר המלחמה התארגנו בתי דין מיוחדים שעסקו בהסדרת היתרי נישואים לעגונות ועגוני המלחמה. הטיפול בבעיה זו החל כבר במהלך המלחמה, ונמשך בשנים שלאחריה. ההערכות הן שרובן המכריע של העגונות הותרו לבסוף להינשא.
לאחר המלחמה > הקמת מדינת ישראל

מראות מחנות הריכוז וההשמדה, ומשפטי נירנברג, ובעיה של מאות אלפי פליטים יהודים באירופה עוררה את מצפונו של העולם. בארצות הברית דעת הקהל תמכה בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. באוגוסט 1945 ביקש הנשיא טרומן מהבריטים מאה אלף רישיונות כניסה לגבולות המנדט עבור פליטי השואה. למרות זאת, הממשלה הבריטית התמידה בסירובה להתיר לניצולים ולעקורים לעלות לארץ ישראל מחשש לתגובת הערבים. הדבר הוביל לוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל ב-1946. הוועדה קבעה כי פתרון בעיית העקורים הוא בארץ ישראל. בריטניה דחתה את המלצות הוועדה וארצות הברית לחצה על בריטניה לקיים את המלצותיה.
הנהגת היישוב הציוני בישראל החליטה להעלות את הפליטים היהודים בכל מחיר - גם בדרכים לא חוקיות והחלה בארגון מבצע העפלה נרחב, בראשות המוסד לעלייה ב'. במסגרת המבצע, העפילו יהודי אירופה לארץ ישראל דרך הים, בהתגנבות בלתי לגאלית באמצעות ספינות. מספר רב של ספינות נתפס ונוסעיהן היהודים הועברו למחנות המעצר בקפריסין. ב-18 ביולי 1947, תפסו הבריטים את אוניית המעפילים אקסודוס והחליטו להחזיר את נוסעי האונייה לצרפת. הסיפור עורר מהומה תקשורתית ותגובות מזועזעות ברחבי העולם ובבריטניה. גורמים אלה הביאו את ממשלת בריטניה לידי מסקנה כי אין באפשרותה לטפל בבעיית הפליטים היהודיים ועליה למסור את הטיפול בארץ ישראל לידי האו"ם.
באביב 1947, מינתה עצרת האו"ם ועדת חקירה בינלאומית, ועדת אונסקופ, שתבדוק את שאלת ארץ ישראל ותביא את המלצותיה לפתרון. הוועדה סיירה בארץ במטרה לבדוק את שאלת ארץ ישראל, היהודים קיבלו את הוועדה בשמחה, בעוד שהערבים החרימו אותה לחלוטין. חלק מחברי הוועדה הושפעו גם ממראות אקסודוס. באוגוסט 1947 המליצה הוועדה לסיים את המנדט הבריטי ולחלק את הארץ בין שתי מדינות עצמאיות, ערבית ויהודית, כשירושלים והעיר בית לחם הקדושה לנצרות, יהיו שטח נייטרלי בחסות האו"ם (corpus separatum). שתי המדינות היו אמורות לקיים מערכת כלכלית משותפת, על אף ההפרדה הפוליטית ביניהן. ב-29 בנובמבר 1947 - כ"ט בנובמבר (אור לי"ז בכסלו תש"ח) נערכה הצבעה באו"ם על תוכנית החלוקה, 33 מדינות תמכו, 13 התנגדו, 10 נמנעו ואחת נעדרה. רוב היישוב העברי חגג את ההחלטה, בעוד שהערבים ראו בהחלטה אסון והחליטו לסכל אותה בכוח.
לזוועות השואה הייתה השפעה לא רק על דעת הקהל העולמית, אלא גם על הלך רוחם של ניצולי השואה והיהודים שחיו בארץ ישראל. הלך רוח זה, שאפשר לתמצתו במוטו: "לעולם לא עוד", גרס שהעם היהודי לא יכול לסמוך על אף אחד זולת עצמו ושעליו להגן על עצמו בכוחות עצמו. מאורעות השואה הדגישו את החשיבות של מדינה לעם היהודי, בה הם יוכלו לחיות ללא רדיפות עם כוח מגן חזק, שיגן עליהם מפני הקמים להשמידם. תודעה זו עדיין עומדת בבסיס תורת הלחימה של צה"ל ובסיס הנחות היסוד של מדינת ישראל. לשואה הייתה השפעה גם בהמשך ההיסטוריה של מדינת ישראל ועל אירועים חשובים בראשית דרכה. כשני שלישים מתוך הלוחמים היהודים במלחמת העצמאות וכמחצית מהנופלים בה היו ניצולי שואה שעלו בשנים 47–1940 וכן מגויסי הגח"ל.
לקשר המסובך שבין השואה והקמתה של מדינת ישראל ניטש ויכוח אקדמאי ער, ישנן טענות שהקשר בין השואה להקמת מדינת ישראל הוא הפוך: השואה כמעט חיסלה את מאגר היהודים שבפוטנציה יכלה הייתה להתיישב בארץ ולהקים ארץ חזקה.
לאחר המלחמה > הסכם השילומים

במרץ 1951, דרשה ממשלת ישראל מממשלת גרמניה המערבית 1.5 מיליארד דולר לצורך שיקום של חצי מיליון יהודים ששרדו את השואה, בטענה שגרמניה גזלה 6 מיליארד דולר (במונחים של אותה תקופה) מיהודים באירופה. הדבר נבע בין היתר ממצוקה כלכלית קשה שבה הייתה נתונה מדינת ישראל בתקופה זו. הידיעות על קיום משא ומתן ישיר עם גרמניה על פיצויים הובילו לוויכוח סוער מאוד במדינה ובכנסת. המחאה שהחלה בדצמבר 1951 הגיעה לשיאה ב-7 בינואר 1952, עם נאום חריף של מנחם בגין שקרא למרי אזרחי. המפגינים הגיעו למפתן הכנסת והשליכו אבנים לתוך אולם המליאה. במהלך ההפגנה נפצעו כמאה שוטרים, וכן חברי כנסת שנפגעו מאבנים ורסיסים של החלונות המנופצים. ב-10 בספטמבר 1952 נחתם הסכם השילומים, ובמסגרתו העבירה גרמניה לישראל, בין השנים 1953 ל-1965, סכום של כ-3 מיליארד מארק מערב גרמני כפיצוי על הסבל והנזק החומרי אשר נגרם ליהודים בתקופת השואה. כמו כן התחייבה ממשלת גרמניה המערבית להעניק רנטות (תשלום חודשי) לניצולי השואה, למימון ההוצאות הרפואיות להן נדרשים ניצולי השואה, כפיצוי על הסבל במחנות הריכוז וההשמדה, וכפיצוי על אובדן זכויות בסיסיות כגון הזכות ללימודים לניצולים שהיו ילדים וכדומה.
בהסכם נקבע כי גרמניה תשלם למדינת ישראל פיצוי כספי מתוך הכרה באחריותה לרצח בני העם היהודי ולפגיעה ברכוש ובנפש. ההסכם כלל הכרה במדינת ישראל כמייצגת את העם היהודי ובפרט את הנרצחים בשואה, וכן כמדינה שנשאה בנטל העיקרי של קליטת הפליטים היהודים ושיקומם. עקרון מתן השילומים לנפגעי המשטר הנאצי נקבע בחוזי השלום בין המדינות המנצחות לבין גרמניה. הפיצויים האישיים הועברו גם לניצולים זכאים שלא ישבו בישראל ולא היו אזרחים ישראלים.
הגות וזיכרון השואה

זיכרון השואה, מחקרה והצגתה במוזיאונים ניזומו לראשונה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ובמשך השנים הלכו והתרחבו, הן במדינת ישראל והן ברחבי העולם. מאמצים נרחבים הוקדשו לתיעוד סיפורי הניצולים; מוסדות ומוזיאונים שונים בישראל ובעולם פועלים להוראת השואה ולהעלאת המודעות כלפיה בקרב הציבור הרחב בכלל - ובקרב ילדים ובני נוער בפרט; תעודות ומחקרים עדכניים אודותיה נערכים ומפורסמים במוסדות אקדמיים, כמו גם במכוני מחקר ייעודיים לחקר השואה, וחלקם מתפרסם באמצעי התקשורת, עם גילוי וחשיפת עדויות ותובנות חדשות. על מוסדות מובילים אלה נמנים, בין היתר: "יד ושם", "בית לוחמי הגטאות" ו־"מוזיאון השואה האמריקאי". נדבך נוסף של הנצחת השואה מצוי בקולנוע ובספרות השואה. לשואה השפעה רבה על תחומי האמנות והספרות, ביצירות של יהודים, כמו גם של לא-יהודים. כמה מהספרים המפורסמים אודות השואה נכתבו בידי אנשים שנספו בה, דוגמת אנה פרנק, וניצולי שואה, דוגמת אלי ויזל ופרימו לוי. ספרות זיכרונות ענפה, שכתבו הניצולים בשפות אחדות, ממשיכה לראות אור גם עשרות שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה. ברחבי העולם נבנו אנדרטאות ואתרי הנצחה רבים, ונערכים מעת לעת גם פרויקטים שונים להנצחתה, כגון "פרויקט אטבי הנייר" בארצות הברית.
השואה היא חלק מתוכנית הלימודים לבחינות הבגרות בישראל. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, יצאו משלחות תלמידים רבות לביקור באתרי השואה בפולין.
נוסף על ביקורים אלה, נערך מדי שנה בתאריך כ"ז בניסן (יום הזיכרון לשואה ולגבורה) "מצעד החיים", כמו גם הטקס הממלכתי הרשמי באושוויץ-בירקנאו, בהשתתפות נשיא מדינת ישראל ואנשי ממשל בכירים ממדינות רבות.
כמו כן, נערך בתאריך זה מטס מטעם חיל האוויר הישראלי, במסגרתו טס מעל שטח המחנות אושוויץ-בירקנאו להק מטוסים.
במסגרת המאמצים הבינלאומיים להנצחת זכר השואה, נקבעו ברחבי העולם מספר ימי זיכרון[דרושה הבהרה]. בישראל מצוין יום הזיכרון לשואה ולגבורה מדי שנה בכ"ז בניסן אך יום הקדיש הכללי נקבע על פי הרבנות הראשית לעשרה בטבת, במסגרתו נערך הטקס הממלכתי הרשמי ברחבת "יד ושם", בהשתתפות נשיא וראש ממשלת ישראל, הרמטכ"ל ויושב ראש הסוכנות היהודית. במהלך טקס זה מדליקים שישה ניצולי שואה שש משואות - זכר לששת המיליונים. נוסף על טקס זה, נשמעת בבוקרו של יום השואה צפירת זיכרון בת שתי דקות, בכל רחבי מדינת ישראל, ונערכים במהלכו טקסי זיכרון.
בשנת 2000 הוקם כוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה, בהשתתפות 35 מדינות. ב-1 בנובמבר 2005, החליטה העצרת הכללית של האו"ם לציין את 27 בינואר, יום השנה לשחרור מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, כ"יום הזיכרון הבינלאומי לשואה ולהנצחת קורבנותיה". מאז 2001, טרם החלטת האו"ם, צוין 27 בינואר כיום הזיכרון לשואה בבריטניה, כמו גם במדינות נוספות, דוגמת שוודיה, איטליה, גרמניה, פינלנד, דנמרק ואסטוניה.
ב 27 בינואר 2022 נחנך לראשונה בישראל סיור וירטואלי באמצעות משקפי מציאות מדומה במחנה אושוויץ-בירקנאו, מטעם מוזיאון בית העדות. מטרתו של הפרויקט הייתה לתת מענה לבני הנוער שלא נוסעים לפולין בעקבות מגפת הקורונה.
ביולי 2022 פורסם כי הנעליים הבלויות של קורבנות המחנה הנמצאות בו מתפוררות, וכי בקרן אושוויץ-בירקנאו מגייסים כספים כדי שיוכלו להמשיך ולשמר אותן למען הדורות הבאים
ביולי 2023 השיקו חברות טכנולוגיה ישראליות את המיזם "אל מול עיניך" בו ניתן יהיה לערוך מסע אונליין עם הטלפון הסלולרי בשפות שונות באושוויץ, ובליווי מדריך ורחפן. מטרת המיזם להנגיש את המראות והמידע לרבים, ולהזים מכחישי שואה ואנטישמים
השואה והדת היהודית > הנצחת זכר השואה בחברה הדתית והחרדית

הרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון אי"ש") התנגד להקדשת ימי זיכרון מיוחדים להרוגי השואה, ופסק כי אין בימינו סמכות לקבוע ימי תענית לדורות. הרב לא ראה בשואה אירוע חריג ביחס לשאר הצרות בהיסטוריה היהודית, ואף דאג להעביר זאת לאדמו"ר מגור בזמנו, אברהם מרדכי אלטר, כדי שיצטרף להתנגדותו. הרב יוסף צבי דושינסקי, רב העדה החרדית בירושלים, הסתייג גם מחיבורן של קינות חדשות על החורבן. בהתאם לשיטתו של החזון איש, התנגד לימים הרב יוסף שלום אלישיב להצעה שהעלה ב-1985 האדמו"ר מקאליב, מנחם מנדל טאוב, ניצול שואה בעצמו, לקבוע בכל יום קריאת פסוקי קריאת שמע אחרי תפילת 'עלינו לשבח' ולהתכוון 'לייחד עם הקדושים' שנספו בשואה. הרב אלישיב ענה שאיננו רואה מקור לכך בפסיקת חז"ל, אך הציע ללמוד בכל יום משניות לעילוי נשמות הקדושים אשר לא השאירו אחריהם קרובי משפחה, כפי שנהגו במקומות אחדים. הרב משה פיינשטיין, פוסק רב השפעה בחברה החרדית בארצות הברית, היה גם הוא בין המתנגדים לכך. לאור פסיקות אלה מפגין הציבור החרדי אדישות כלפי יום הזיכרון לשואה ולגבורה, ולא נראית כוונה ליצור 'יום שואה חלופי'.
החברה הדתית-ציונית מאמצת את יום הזיכרון הממלכתי, ונוטלת חלק בצורות הזיכרון הממלכתיות. היה ניסיון לקבוע את צום עשרה בטבת כיום הזיכרון לשואה אך ניסיון זה לא יצא אל הפועל, והוחלט לקבוע אותו כיום הקדיש הכללי, הרלוונטי רק למשפחות הנספים בשואה. במרוצת השנים צומצם אופיו של עשרה בטבת ליום אמירת קדיש עבור נפטרים שיום מותם לא נודע, ובתוכם הנספים בשואה. בחוגי הציונות הדתית ממשיכים לציין את זיכרון השואה בעשרה בטבת לצד יום הזיכרון בכ"ז בניסן, כחלק מתפיסת השואה כחורבן של העת החדשה.
רבנים בתנועה ליהדות מתקדמת ובתנועה הקונסרבטיבית קראו לקבוע תענית ציבור ביום השואה הממלכתי בכ"ז בניסן. הרב והפרופסור דוד גולינקין סיפר אודות מנהג הצום:
אנחנו, שלא חווינו את השואה על עצמנו ובשרנו, איננו מסוגלים לצייר בדמיוננו איך זה היה. אבל מוטיב אחד החוזר כמעט בכל היומנים והזיכרונות שנכתבו על השואה הוא מוטיב הרעב. רבים סבלו מתת-תזונה חמורה. כולם ידעו חרפת רעב. אחת הדרכים שבאמצעותן נוכל לנסות להזדהות עם קורבנות השואה ולחוש את מה שחשו - היא הצום. באמצעות הצום נוכל להזכיר לעצמנו בצורה מוחשית את הרעב והסבל של ששת המיליונים. יתר על כן, נזכור שהנאצים ביקשו להשמיד, להרוג ולאבד את כל היהודים - מנער ועד זקן, טף ונשים. גם אנחנו היינו יכולים להיכלא או להיהרג; גם אנחנו היינו יכולים למות ברעב.
ביהדות הקונסרבטיבית, נהוג לקרוא את מגילת השואה של הפרופסור אביגדור שנאן.