תהילים קנ"א
לשון

עד לגילויה של מגילת התהילים הגדולה בפברואר 1956 היו הדעות באשר למוצאו ולזמנו של המזמור חלוקות. חוקרים אחדים טענו כי אין שום ראיות לכך שהמזמור נכתב אי פעם בעברית, וכי הוא נכתב ביוונית. אחרים, כגון מרטין נות ואברהם כהנא, טענו ההפך, ואף ניסו לשחזר את המקור העברי המשוער של המזמור מתוך גרסתו היוונית. לאחר שנמצא המזמור בין מגילות מדבר יהודה נהפכו היוצרות. סנדרס, הראשון שחקר את המזמור בגרסתו העברית ממגילות מדבר יהודה, טען כי זוהי גרסתו המקורית של המזמור. הוא הוסיף וטען כי המזמור נכתב בתקופה ההלניסטית בארץ ישראל. לטענתו, במזמור עולה דמותו של הרועה הטוב מתיאוריו של דוד, תיאור המקובל רק בתרבות יוון העתיקה. ניתן להניח כי המזמור חובר בתקופה מאוחרת גם כיוון שהוא נכלל בספרים החיצוניים, כלומר הוא נכתב קרוב לתקופת חתימת המקרא, מה שלא אפשר לו להופיע בתוכו. טענה אחרת למועד חיבורו המאוחר של המזמור היא שהוא אינו מתאר את דוד כחלק מניסיון לספר על המציאות ההיסטורית בימיו, אלא שהוא הושפע מנטיותיהם של סופרים שפעלו בימי תקופת בית שני וביקשו להשתמש בדמותו של דוד בסיפור כסמל לעצמאות יהודאית עתידית מפני האימפריה ששלטה בארץ ישראל באותם זמנים, לרבות האימפריה הפרסית, הממלכה הסלאוקית והאימפריה הרומית. כך גם, לדעת חוקרי המקרא, סיפור דוד וגוליית עצמו משתמש בדמותו של דוד לצרכים פוליטיים ולהאדרת שמו של דוד, כאשר בסיפור המקורי מתקופת בית ראשון, הגיבור שהביס את גוליית לא היה דוד, אלא אלחנן בן יערי (שמואל ב', כ"א, י"ט).
טיעון לכך שהמזמור נכתב בתקופה מאוחרת מתבסס על לשונו. חוקרים נוטים לייחס את לשון המזמור לזו שהייתה מדוברת בשלהי תקופת בית שני. זאת, כיוון שהמזמור כולל השפעות מהשפה הארמית ומלשון חז"ל, שנפוצו רק באותה התקופה, מה שמחזק את הטענה שלפיה המזמור נכתב במקורו בעברית. זאת, עקב הימצאותם של ביטויים רבים האופייניים ללשונות אלה:
כתיב מלא: השם המופיע בראשית המזמור הוא "דויד" בכתיב מלא, ולא "דוד" בכתיב חסר, כמקובל בספרים שנכתבו בתקופת בית שני, כגון דברי הימים, עזרא ונחמיה. השמות "צון" (פסוק ג', במקום "צאן"), "לוא" (פסוקים ה' וי"א, במקום "לא") ו"תור" (פסוק י', במקום "תואר" או תֹאר"), הכתובים אף הם בכתיב מלא, מתקשרים ללשון חז"ל הנוטה להשתמש בכתיב זה.
בפסוק ב' מופיעה התקבולת "קטן הייתי מאחי וצעיר מבני אבי". בלשון המקרא המילה "אחי" מקבלת כביטוי נרדף דווקא את הצירוף "בני אמי", כאשר הדובר נכלל בקבוצה זאת: ”אַחַי בְּנֵי אִמִּי הֵם” (ספר שופטים, פרק ח', פסוק י"ט). אם הדובר אינו נכלל בתוך הקבוצה, יכול לבוא הביטוי "בני אבי": ”וַיֹּאמֶר יוֹסֵף אֶל אֶחָיו וְאֶל בֵּית אָבִיו” (ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק ל"א). לפיכך, במקרה זה, עדיפה גרסתו של המזמור בתרגום השבעים: "צעיר הייתי בתוך אחי ונער בבית אבי".
בפסוק ד' מופיעה התקבולת החסרה "ידי עשו עוגב ואצבעותי כנור". לעומת זאת, בנוסח תרגום השבעים התקבולת הופכת מלאה: "ידי עשו עוגב, אצבעותי כוננו נבל". תקבולת זאת, "עשה-כונן", מופיעה פעמים רבות בלשון המקרא, ואילו במזמור שנתגלה בקומראן היא איננה מופיעה בצורתה המלאה. כך, למשל: ”עֹשֵׂנִי עָשָׂהוּ וַיְכֻנֶנּוּ” (ספר איוב, פרק ל"א, פסוק ט"ו).
בפסוק ה' מופיע הביטוי "אמרתי אני", שבו הנשוא קודם לכינוי הגוף. תופעה זאת חוזרת על עצמה בספרים מקראיים, שכתיבתם מתוארכת לשלהי תקופת בית שני. כך במגילת קהלת: ”דִּבַּרְתִּי אֲנִי” (פרק א', פסוק ט"ז), ”וּפָנִיתִי אֲנִי” (פרק ב', פסוק י"א) וגו'. כך גם בספר דניאל: ”וְרָאִיתִי אֲנִי” (פרק י"ב, פסוק ה').
בהמשך אותו הפסוק מופיע הביטוי "'אמרתי בנפשי". ביטוי זה מופיע פעמים רבות בתרגום הפשיטתא הארמי לברית החדשה. הביטוי מופיע ברוב ספרי המקרא כך: ”וַיֹּאמֶר בְּלִבּוֹ” (ספר בראשית, פרק י"ז, פסוק י"ז).
בהמשך אותו הפסוק מופיע המשפט "ההרים לא יעידו לי". מילת היחס הנצרכת בלשון המקרא היא להעיד בו ולא להעיד לו: ”הָעֵד הֵעִד בָּנוּ” (ספר בראשית, פרק מ"ג, פסוק ג').
בפסוק ז' מופיע הביטוי "אדון הכול ראה". ניתן לפרש את פסוק זה בשני אופנים: פירוש אחד הוא "האדון, אלוהים, את הכול ראה", אך הוא עלול להעלות קושי. הפירוש השני הוא "האדון של הכל ראה". אם מקבלים את פירוש זה, הרי שהוא קשור ללשון מאוחרת. התפילה "עלינו לשבח" פותחת בביטוי זה: ”עָלֵינוּ לְשַׁבֵּחַ לַאֲדוֹן הַכֹּל”. הביטוי מקביל לביטוי הארמי "מרי כולא", כפי שמופיע בתלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף כ"ב, עמוד ב', והוא אף מוזכר בספר בן סירא.
בפסוק ט' דוד מספר כי שמואל הנביא נשלח "לגדלני", מילה נרדפת למשיחה בשמן. מדובר, ככל הנראה, בתרגום של הפועל הארמי "רבה" מלשון "לרבות". כך, למשל, הפסוק ”מָצָאתִי דָּוִד עַבְדִּי, בְּשֶׁמֶן קָדְשִׁי מְשַׁחְתִּיו” (ספר תהלים, פרק פ"ט, פסוק כ"א) מתורגם לארמית כך: ”אַשְׁכְּחִית דָוִד עַבְדִי בִּמְשַׁח קוּדְשָׁא רַבֵּיתִי יָתִיהּ”.
תיאור הבחנה: בפסוק י"א מופיע הביטוי "הגבהים בקומתם היפים בשערם" כתיאור הבחנה. בלשון המקרא צריך היה להיות "גבוהי הקומה ויפי השיער" כסמיכות, בדומה למופיע בפסוק י': "יפי התור ויפי המראה". שימוש בתיאור הבחנה נפוץ בלשון חז"ל. כך, למשל: ”נאה במעשים” (תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף כ"ה, עמוד ב'). טלמון מציע שהכוונה היא כי אחי דוד אינם יפים בשיערם, אלא בשיעור קומתם.
בפסוק י"ג מופיע הביטוי "בני ברית", שאינו מופיע במקרא ולו פעם אחת, והוא אופייני רק ללשון חז"ל. הביטוי מופיע בתוספתא ובמשנה: ”שׁוּם כֶּסֶף, וּשְׁוֵה כֶּסֶף, בִּפְנֵי בֵּית דִּין, וְעַל פִּי עֵדִים בְּנֵי חוֹרִין בְּנֵי בְּרִית.” (מסכת בבא קמא, פרק א', משנה ג'). הוא מופיע גם במגילת מלחמת בני אור בבני חושך שנתגלתה אף היא בקומראן, ושייכת לספרים החיצוניים. עם זאת, הביטויים "אנשי ברית" ו"בעל ברית" הם דווקא כן מקראיים.
בכותרת המזמור השני מופיע הביטוי "משמשחו נביא אלוהים". השימוש בש"ין הזיקה בצורתה המקוצרת אופיינית ללשון חז"ל, ואילו מקבילתה המקראית היא המילה "אשר".
עם זאת, הרן (1985) טוען כי ביטויים אלה דווקא מצביע על קשיים לשוניים שבאים לידי ביטוי במזמור. לטענתו, קשיים אלה עשויים להעיד על כך שזוהי איננה גרסתו המקורית של המזמור, וכי הגרסה מקומראן והגרסה מתרגום השבעים מקורן בגרסה עברית קדומה יותר. הרן מוסיף ואומר כי אם מוציאים מהמזמור שנמצא בקומראן את פסוקים ה'–ז' ואת שאר התוספות, שאינן מופיעות בתרגום השבעים, ניתן לראות דמיון רב ללשון המקרא, ולא ללשון חז"ל. לפיכך טוען הרן (1985) כי המזמור בגרסתו העברית המקורית שאבדה אמור להידמות למזמור שבתרגום השבעים, ואילו הביטויים מלשון חז"ל המופיעים לאורכו מעידים רק על תוספות מאוחרות.