stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרן משה לייפר (חוסט)
ביוגרפיה

נולד בהאלמין לרבי שמואל שמעלקא בנו של רבי ישראל יעקב מחוסט וליוטא רויזא בתו של רבי יעקב קאפיל מרזעבניק, למד בישיבתו של הרב יעקב שלום קליין בהאלמין, בנערותו היה מקורב לסבו רבי ישראל יעקב.
כשנפטר סבו מונה אביו לאדמו"ר מחוסט והמשפחה עברה מהאלמין לחוסט, אהרן משה הקים בחצרו של אביו ישיבה ועמד בראשה, בכ"ז בסיון תרצ"ד נפטר אביו ואהרן משה שהיה אז מאורס לפעריל בתו של רבי ברוך פינחס מסקאליע מונה למלא את מקום אביו כאדמו"ר בחוסט.
בערך בשנת תרצ"ז עבר לבודפשט, בשנות השואה ניצל באמצעות דרכון שוודי שקיבל מראול ולנברג, אחרי השואה התגורר תקופות קצרות באראד, בבוקרשט ובהיידנהיים.
בחודש אדר תש"ז הגיע לארצות הברית שם נדד בין ויליאמסבורג, קליבלנד, בנסונהורסט (אנ'), ברונקס וקראון הייטס, בסוף ימיו עבר לבורו פארק שם התגורר במשך עשרים וארבע שנים.
היה ידוע בהתמדתו ובמופתיו וזכה להערכה מגדולי האדמו"רים בדורו.
בשנת תשמ"ג התאלמן. בשנת תשנ"א נחלש, בראש חודש טבת שבר את האגן ועבר בהצלחה ניתוח, שבוע לאחר מכן הידרדר מצבו והוא שקע בתרדמת עד לפטירתו בי"ז בטבת לפנות בוקר. ארונו הוטס לארץ ישראל והוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים סמוך לאוהל אדמו"רי נדבורנה.
חיבוריו

פרח שושן - הגהות והוספות לספר מאמר מרדכי מתורתו של אבי סבו רבי מרדכי לייפר מנדבורנה
בית שמואל - דברי תורה וסיפורים מאביו רבי שמואל שמעלקא
תולדות אהרן משה, אלעד, תש"ס. דברי תורתו כפי שנכתבו על ידו
משפחתו

בתו, חיה אדל בילא נישאה לרבי רפאל גרויס
בתו, רחל נישאה לרבי יצחק טייטלבוים
בתו, חנה שפרה נישאה לרבי בנימין שיק
בנו, רבי שמואל שמעלקא
בנו, רבי ברוך פינחס
בנו, רבי ישראל יעקב
לקריאה נוספת

תפארת אהרן משה, אלעד, תש"ס, בתוך תולדות אהרן משה
הערות שוליים

↑  כרטיס קבר: אהרן משה לייפער מחוסט » הר הזיתים, ירושלים, באתר הר הזיתים, ירושלים, ‏28 בדצמבר 2016
↑  משה ויסברג, אבל בברוקלין: האדמו"ר מחוסט זצ"ל הלך לעולמו - בחדרי חרדים, באתר בחדרי חרדים, 20 בפברואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309106805171  ISNI: 0000 0000 6946 2079  LCCN: no2001085706  VIAF: 97208814   WorldCat (עם VIAF): 97208814
אהרן הלברשטאם

| --- | --- |

מצבתו (מימין) לצד מצבת אביו רבי חיים, באוהל אדמו"רי צאנז בנובי סונץ'
 לידה:  1826 ה'תקפ"ו רודניק, גליציה
 פטירה:  25 ביולי 1903 (בגיל 77 בערך) א' באב ה'תרס"ג נובי סונץ' (צאנז)
 כינוי:  קרייזער רב
 מקום קבורה:  נובי סונץ' (צאנז)
 מקום פעילות:  נובי סונץ' (צאנז)
 רבותיו:  רבי הירש הכהן; רבי שלום מבעלז; רבי אברהם – המגיד מטריסק; רבי דוד טברסקי מטולנה.
 בת זוג:  חנה עלקא הלברשטאם (ויינברגר)
 אב:  רבי חיים הלברשטאם
 אם:  רחל פייגא הלברשטאם (פרנקל–תאומים)
 צאצאים:  אריה לייבוש האלבערשטאם 
 
הלוויית רבי אהרן מצאנז. צויר על ידי שמואל הירשנברג
אהל אדמו"רי צאנז, מבט מבחוץ
רבי אהרן הלברשטאם (ה'תקפ"ו–א' באב ה'תרס"ג) היה רב העיר נובי סונץ' (צאנז) והמחוז, במשך 46 שנה. מפורסם בעיקר בכינויו קרייזער רב (מיידיש: רב המחוז).
ביוגרפיה

נולד ברודניק לרבי חיים הלברשטאם ולרחל פייגא בת רבי ברוך פרנקל-תאומים, ונקרא "אהרן" על פי הוראת רבי נפתלי מרופשיץ, רבו של רבי חיים. בסביבות גיל 13 נישא לחנה עלקא, בת הגביר ר' יעקב ויינברגר מדוקלה מצאצאי הנודע ביהודה. לאחר חתונתו, התגורר מספר שנים בעיר חותנו – דוקלה, ולאחר מכן חזר להתגורר בצאנז. אחיו הגדולים כיהנו כרבנים בערי מגוריהם, והוא שהתגורר ליד אביו היה אחראי ומנהל בית אביו. לאחר פטירת אביו הוא השיא את אחיו הצעירים רבי ישעיה מטשחויב ורבי שלום אליעזר מרצפערט, ומצויים מספר מכתבי הזמנה ובקשות עזרה ממנו לקראת נישואיהם.
ביוגרפיה > רבנות צאנז

בשנת תרט"ו נפטר רבי ברוך לנדאו, מי שכיהן כרב מחוז צאנז (כונה "רב הגליל", או ביידיש "קרייזער רב"), ואביו רבי חיים פעל להושיב אותו על כס הרבנות. כעבור שנתיים (בשנת ה'תרי"ז) מינה אותו גם על מקומו ברבנות העיר צאנז, ומאז החל לסדר קידושין בעיר – תפקיד השייך לרב העיר. כדי להבדיל בינו לבין אביו שגם כיהן כרב העיר צאנז השתרש הכינוי "קרייזער רב" לרבי אהרן, אף על פי שבצורה רשמית נקרא "אבד"ק צאנז" וכך גם נהג לחתום. בתפקיד רב העיר שימש במשך 46 שנה, עד לפטירתו בשנת תרס"ג.
בשנת ה'תרל"ו הטיל בית הדין של קהילת יהודי צאנז ובראשו רבי אהרן, חרם על יוסף זלצר, מיהודי העיר, אחר שזה האחרון סירב לקיים פסק דין קודם בעניינו. פעולות חרם ונידוי היו באותו הזמן פעולות אסורות על פי החוק האוסטרי.  שלושה דייני בית הדין - רבי אהרן, הדיין אליהו ברגמן והדיין משה קליינגוט, נאסרו בכלא. זמן המאסר של רבי אהרן הוקצב לשישה שבועות, כולל עבודות שרות ויום בשבוע ללא מזון. בימים הראשונים למאסר נפטר הרבי חיים מצאנז ("דברי חיים") – אביו של רבי אהרן, והוא הורשה לצאת ממאסרו רק להלוויית אביו תחת משמר, ולא השתתף "בשבעה". רבי שמעון סופר הרב של קרקוב, ביקש בריאיון עם הקיסר פרנץ יוזף, שיפעל למען שחרור הדיינים. בעקבות הריאיון הורה הקיסר על החלפת העונש במעצר בית, אך למעשה הוא ריצה את עונשו בבית הכלא.
ביוגרפיה > באדמו"רות

התחמק מהתנהגות כאדמו"ר, אף לאחר פטירת אביו (בשנת תרל"ו), וכך גם סירב להעניק ברכות. חסידים שבאו אליו נשלחו על ידו לשאר אחיו. למרות זאת היו חסידים שהחשיבו אותו כאדמו"ר. קיימות דעות אחרות לפיהן, בסופו של דבר, לאחר פטירת אביו כיהן גם כאדמו"ר, ורבים מחסידי אביו נעשו חסידיו.
ביוגרפיה > פטירתו

נפטר בצאנז בליל שבת, ראש חודש אב ה'תרס"ג, לאחר קידוש. נקבר באוהל אביו בעיר. על מקומו התמנו בניו, רבי אריה לייבוש – עד אז רב העיירה גריבוב – התמנה לרב ואדמו"ר, ואחיו רבי שלום התמנה לראב"ד (אב בית דין).
על מצבתו נכתב:

”כתר תורה כתר שם טוב

פה נטמן אדונינו מורינו ורבנו הרב הצדיק המפורסם וכו'

מרן אהרן זצלה"ה

בהגאון הקדוש מאור הגולה מרן חיים זצלה"ה בעהמ"ח דברי חיים,

ונכון להגאונים חכם צבי והטורי זהב ומגלה עמוקות ומהרש"ל ז"ל ולמעלה בקודש.

שימש בכתר הרבנות פה"ק מ"ו שנים, י"ט שנים בחיי אביו הגאון זצללה"ה וכ"ז שנים אחרי פטירת אביו זצלה"ה,

ונפטר בש"ט בן ע"ז שנים ר"ח אב תרס"ג.תנצב"ה
”.
כתביו

לפי מסורת חסידית, שרף את כתביו יום לפני פטירתו. קיימים רישומים קלים מתורותיו, מהם שנרשמו על ידי בני משפחה, נלקטו והודפסו בשנת תשס"ח בספר "קדושת אהרן".
רבותיו

בתקופת מגוריו בדוקלה, אחר נישואיו, הכיר את רבי הירש הכהן שהתגורר ברימנוב הסמוכה. בהמשך היה נוסע אליו, ואצלו הוא פדה את בנו. אחר פטירתו נסע לאדמו"רים רבי שלום מבעלז, רבי אברהם – המגיד מטריסק ורבי דוד טברסקי מטולנה.
משפחתו

בתו רחל פיגא – אשת רבי משה הלברשטאם – האדמו"ר מבארדיוב, ובן רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ.
בנו שמואל שמעלקא – חתן רבי קלונימוס קלמן עפשטיין מניישטאט (בן רבי יוסף ברוך אפשטיין ה"גוטער איד") נפטר ט' טבת ה'תרס"ג.
בנו רבי אריה לייבוש – רב בגריבוב וממלא מקום אביו ברבנות צאנז, והאדמו"ר מגריבוב. נישא (בזיווג ראשון) לצביה בת רבי משה הורוביץ מרוזבדוב. נפטר כ"א אדר ה'תרצ"ג.
בנו רבי שלום הלברשטאם מפיעקלא – ראב"ד בצאנז לצד אחיו הרב. נישא ללאה בת רבי מאיר הורוביץ מדז'יקוב. נפטר בתרצ"ד ונטמן באהל סבו ואביו בצאנז.
בתו – אשת רבי יוקל טייטלבוים (יי'). אב"ד בוולובה.
לקריאה נוספת

יוסף דוד וייסברג, רבנו הקדוש מצאנז, חלק ב', ירושלים תשל"ז, פרק כ"ב: רב המחוז (הקרייז), עמ' שט"ז–ש"ל
מנשה יצחק מאיר שיף, "הרה"ק רבי אהרן מצאנז זי"ע "הרב דקרייז", בתוך: צדיקי עולם, תש"ע, עמ' תרי"ג–תר"כ.
שלמה זלמן לרר, צאנז בתפארתה ובחורבנה, ירושלים תשע"ד
הערות שוליים

↑  פורסם גם בבטאון "קהילות" של עיתון המבשר כ"ג בטבת תשע"ה. ראו כאן.
↑  שלמה זלמן לרר בספרו "צאנז בתפארתה ובחורבנה" ירושלים תשע"ד, חלק א' עמוד נ"ב, מביא עדויות כי על פי המקובל לא נשאר ציור מרבי חיים, וכנראה מדובר בציור של אחד מבניו או נכדיו. בקונטרס "הנה מלכך בא" ירושלים תשע"ט, משער הכותב במאמר "כי לא ראיתם שום תמונה" כי המדובר בציור בנו רבי אהרן, שהיה גם הוא "צאנזער רב" ותואר זה הוא שגרם בטעות לשיוך הציור לאביו. (מערכת בית צאנז, הנה מלכך בא, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום))
↑  על השתדלנות מול הקיסר, ראו: "מכתבי־סופרים", הלבנון, 5 באפריל 1876, על בקשת יצחק דייטש מלפני הקיסר לאשר את הריאיון של הרב שמעון סופר עם הקיסר, ובו יובא לקיסר מכתב בקשה מיותר מ-100 רבנים המבקשים את שחרורו של רבי אהרן ממאסרו על שהפר את החוק.
↑  ראו: אברהם יצחק ברומברג, מגדולי החסידות – ט (האדמו"רים לבית צאנז), ירושלים תשט"ו, עמ' קנ"ז, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים); יצחק וינשטוק, גנזי כתבים, ירושלים תשכ"ג, עמ' מ"ח, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  אבל כבד, קול מחזיקי הדת, 31 ביולי 1903
↑  רמזי מאיר, ניו יורק תשכ"א, בראש הספר.
↑  כמה מדברי תורותיו נדפסו בספרים דלהלן: ספר "מגד ארץ" מרבי אהרן מביאלע; ספר "בית פנחס", פרשת עקב, אותיות תל"ו ותקי"ח; מהרש"ם הכהן, על התורה, במקומות רבים; מכתב ממנו (על המחלוקת בין חסידי ויז'ניץ לחסידי סיגט בעניין החלוקה) מופיע בספר "מלחמת מצווה". ראו עוד אצל: יוסף דוד וייסברג, רבנו הקדוש מצאנז, חלק ב', ירושלים תשל"ז, פרק כ"ב: רב המחוז (הקרייז), עמ' שי"ז–שי"ח.
הרב הלברשטאם בציור מאת לזר קרסטין. מקובל להניח כי הדמות שבציור היא זו של רבי חיים הלברשטאם; יש שטוענים כי הציור מתייחס לבנו רבי אהרן מצאנז-קרייז
אוטומפו אוסיי טוטו

אוטומפו נהנה אוסיי טוטו השני (נולד ב-6 במאי 1950) הוא מלך האשנטי, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בגאנה. הוא הומלך ב-26 באפריל 1999. הוא נשוי ואב לשלושה.
אוטומפו אוסיי טוטו
לאוטומפו היו כארבעה אחים. הוא למד בגאנה ואחר כך ב-kilburn polytechnic וב-Polytechnic of North London שבלונדון. בשנת 2012 ביקר בישראל.
במשך שני עשורים הוא פעל "מחוץ לקופסה", ופיתח פרויקטים של פיתוח קהילתי ואחרים שקודמיו מעולם לא חשבו עליהם. תוך כדי כך הוא הפך לשליט המסורתי הראשון בכל אפריקה שקיבל תמיכה ומימון של הבנק העולמי לביצוע פרויקטים במגזר החינוכי (בניית 42 בתי ספר יסודיים והענקת מלגות לתלמידים מרקע עני שאחרת לא ילכו לבית הספר). המלך גם יזם פרויקט מים, שמומן שוב על ידי הבנק העולמי - להביא מים בקידוח ל -1,000 יישובים ברחבי גאנה. נכון לעכשיו הוא משקיע בשני קניונים בקומאסי ובפרויקטים אחרים שמעבר לעיר כדי לשפר את חיי עמו. הוא גם מגייס כספים לתרגום המקרא לכל השפות הגנאיות.
הערות שוליים

↑  Baffour Ankomah, Praise where praise is due, New African, ‏9-6-2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1119833892  LCCN: no00091403  SUDOC: 111725984  VIAF: 143330117   WorldCat (עם VIAF): 143330117 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אהרן דאגלס

| --- | --- |

 לידה:  26 במאי 1899 טופיקה, קנזס, ארצות הברית 
 פטירה:  2 בפברואר 1979 (בגיל 79) נאשוויל, טנסי, ארצות הברית 
 לאום:  אפרו-אמריקאים 
 מקום לימודים:  תיכון טופקה  אוניברסיטת קנזס  אוניברסיטת נברסקה-לינקולן 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  הארלם רנסאנס 
 
אהרון דאגלס (באנגלית: Aaron Douglas;‏ 1899 – 1979) היה צייר, מאייר אמריקאי ומחנך לאמנות חזותית. הוא היה דמות מרכזית ברנסאנס של הארלם. הוא פיתח את קריירת האמנות שלו בציורי קיר ויצר איורים שהתייחסו לנושאים חברתיים סביב ההפרדה הגזעית בארצות הברית. דאגלס הקים את הבמה לאמנים צעירים אפרו- אמריקאים לאפשר להם להיכנס לתחום האומנויות באמצעות מעורבותו בגילדת האמנים של הארלם. בשנת 1944 הוא הקים את המחלקה לאמנות באוניברסיטת פיסק בנאשוויל, טנסי. הוא לימד שיעורי אמנות חזותית שם עד פרישתו בשנת 1966.
ביוגרפיה

אהרון דאגלס נולד בטופקה בקנזס ב־26 במאי 1899, האב היה אופה מטנסי, ואמו עקרת בית ואמנית חובבת מאלבמה. תשוקתו לאמנות נבעה מהערצת ציורי אמו. הוא למד בתיכון טופקה, שבמהלכו עבד בחצר המשתלה של סקינדר ובמחסן החומרים של חברת יוניון פסיפיק, וסיים את לימודיו בשנת 1917.
לאחר התיכון עבר דאגלס לדטרויט, מישיגן, ועבד בעבודות שונות - בניין, מוסך ועוד. במהלך תקופה זו הוא השתתף בשיעורים במוזיאון דטרויט לאמנות לפני שנכנס ללמוד באוניברסיטת נברסקה בשנת 1918. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה ניסה דאגלס להצטרף לחיל ההדרכה של צבא הסטודנטים (SATC) באוניברסיטת נברסקה, אך לא התקבל. היסטוריונים העריכו כי הדבר נבע מאווירת ההפרדה הגזעית בחברה האמריקאית כולל הצבא באותה העת. לאחר חתימת שביתת הנשק חזר לאוניברסיטת נברסקה, שם קיבל תואר ראשון באמנויות יפות בשנת 1922.
לאחר סיום לימודיו, עבד דאגלס כמלצר ברכבת יוניון פסיפיק עד שנת 1923, ולאחר מכן התקבל להוראת אומנות חזותית בבית הספר התיכון לינקולן בקנזס סיטי, מיזורי, שם שהה שם עד 1925. במהלך תקופתו בקנזס סיטי, הוא התכתב עם אלטה סוייר, אשתו לעתיד, על תוכניותיו מעבר להוראה במסגרת תיכונית. הוא רצה להמשיך את קריירת האמנות שלו בפריז, צרפת, כפי שעשו רבים מחבריו האמנים.
קריירה > 1925-37

בשנת 1925 התכוון דאגלס לעבור להארלם, ניו יורק, בדרכו לפריז כדי לקדם את קריירת האמנות שלו. הוא היה משוכנע שיישאר בהארלם ויפתח את אמנותו בעיצומו של הרנסאנס של הארלם. בזמן שהותו בהארלם, למד אצל וינולד רייס, צייר פורטרטים גרמני שעודד אותו לעבוד עם נושאים אפרו-אמריקאיים כדי ליצור תחושת אחדות בינם לאמנות. דגלאס אייר עבור כתבי עת וארגונים שונים. איורים אלה התמקדו במאמרים על הגזענות התיאטרון והג'אז. בשנת 1927 התבקש דאגלס ליצור את ציור הקיר הראשון שלו במועדון לילה והדגיש את חיי הלילה של הארלם בציור.
בשנת 1928 קיבל דאגלס מלגת קרן בארנס להיות שנה בפילדלפיה, פנסילבניה, שם אלברט ברנס, הנדבן ומייסד קרן בארנס, תמך בו בלימוד ציור מודרניסטי והאמנות האפריקאית. באותה שנה השתתף דאגלס בתערוכה של קרן הרמון שאורגנה על ידי האגודה לאמנות המכללות, בכותרת "אמנות שחורה עכשווית". בקיץ 1930 עבר לנאשוויל, טנסי, שם עבד על סדרת ציורי קיר, לספרייה של אוניברסיטת פיסק. בזמן ששהה בנאשוויל, הוא הוזמן על ידי מלון שרמן בשיקגו, אילינוי, לצייר סדרת ציורי קיר. בנוסף, הוא הוזמן על ידי מכללת בנט לנשים בגרינסבורו, צפון קרוליינה, ליצור ציור קיר עם דמותה של לוחמת זכויות האדם הארייט טאבמן במרכז הציור. לאחר מכן עבר בשנת 1931 לשנה אחת בפריז, צרפת, שם קיבל הכשרה בפיסול וציור.
דאגלס חזר להארלם באמצע שנות השלושים לעבוד על טכניקות ציור הקיר שלו. בשנת 1934 הוזמן על ידי YMCA ברחוב 135 בניו יורק לצייר ציור קיר על הבניין שלהם, כמו גם על ידי מינהל העבודות הציבוריות לצייר את סדרת ציורי הקיר המוערכת ביותר שלו, ״הבטים של חיי השחורים״, עבור סניף הספרייה הציבורית של ניו יורק. הוא השתמש בציורי קיר אלה כדי לאפיין לציבור על מקומם של האפרו-אמריקאים לאורך ההיסטוריה של אמריקה והחברה הנוכחית שלה. בסדרה המורכבת מארבעה ציורי קיר, דאגלס לקח את הצופים מזמן העבדות לעידן השיקום בארצות הברית. וכן מדרך איומי הלינץ' וההפרדה באמריקה שלאחר מלחמת האזרחים לציור קיר אחרון המתאר את ההגירה של האפרו-אמריקאים צפונה לעבר הרנסאנס של הארלם והשפל הגדול. באותו הזמן, שימש דאגלס כנשיא גילדת האמנים של הארלם בשנת 1935, ארגון שנועד ליצור רשת של אמנים צעירים בעיר ניו יורק כדי לספק תמיכה והשראה במהלך הרנסאנס של הארלם.
קריירה > 1937-66

בשנת 1937 העניקה קרן רוזנוולד לדאגלס מלגה לנסוע לדרום ארצות הברית ולבקר בעיקר באוניברסיטאות שחורות, כולל אוניברסיטת פיסק בנאשוויל, טנסי, מכון טוסקקי באלבמה ואוניברסיטת דילארד בניו אורלינס, לואיזיאנה. בשנת 1938 הוא קיבל שוב מלגה מקרן רוזנוולד כדי לנסוע לרפובליקה הדומיניקנית והאיטי כדי לייצור סדרת ציורים המתארים את חיי האיים הקריביים.
כשחזר לארצות הברית בשנת 1940, עבד באוניברסיטת פיסק בנאשוויל, טנסי, בעת שלימד גם במכללת המורים באוניברסיטת קולומביה בעיר ניו יורק. הוא קיבל את התואר השני לאמנויות בשנת 1944, ועבר לנאשוויל כדי לייסד את המחלקה לאמנות באוניברסיטת פיסק. [5] במהלך כהונתו כפרופסור במחלקה לאמנות, הוא היה המייסד של הגלריה לאמנות יפה של קרל ואן וכטן, שכלל אמנות לבנה וגם אפרו-אמריקאית במאמץ לחנך סטודנטים להיות אמנים בדרום האמריקאי.
הוא ניצל את חוויותיו כאמן בתקופת הרנסאנס בהארלם כדי לעורר את תלמידיו להרחיב את תנועות האמנות האפרו-אמריקאית. הוא עודד את תלמידיו ללמוד את ההיסטוריה האפרו-אמריקאית כדי להבין היטב את הצורך באמנות שלהם בתוך החברה הלבנה-אמריקאית. דאגלאס פרש מהוראה במחלקה לאמנות באוניברסיטת פיסק בשנת 1966.
אהרון דאגלס נפטר בגיל 79 ב -2 בפברואר 1979.
קריירה > סגנון

אהרון דאגלס פיתח שני סגנונות אמנות במהלך הקריירה שלו: תחילה כצייר מסורתי, אחר כך כצייר ציורי קיר ומאייר. דאגלס שילב נושאים אפריקאים ביצירות האמנות שלו כדי ליצור קשר עם אנשי הקהילה השחורה האמריקאית. עבודתו מתוארת כמופשטת, בכך שהיא הציגה את האוניברסליות של הקהילה האפרו-אמריקני באמצעות שירה, מחול ודימויים. באמצעות ציורי קיר ואיורים לפרסומים שונים הוא התייחס לנושאים חברתיים הקשורים לגזענות ולהפרדה בארצות הברית, והיה אחד האמנים החזותיים האפרו-אמריקאים הראשונים.
בעבודותיו מופיעות צלליות של גברים ונשים, לרוב בשחור לבן. התיאורים האנושיים הם בצורות שטוחות, זוויתיות וארוכות, וחריצים במקום עיניים. לעיתים קרובות, דמויותיו הנשיות נמשכות בתנוחה כפופה או בתנועה כאילו הן רוקדות בצורה מסורתית. הוא אימץ אלמנטים של מסכות ופסלים ממערב אפריקה לאמנות שלו, בטכניקה שהשתמשה בקוביזם כדי לפשט את דמויותיו לקווים. הוא השתמש בטווח צר של צבעים, לרוב בירוקים, חומים, אפורים ושחורים. צורותיו האנושיות צוירו בגוונים כהים יותר של הצבעים הנוכחיים בציור. לעיתים קרובות השתמש במעגלים קונצנטריים כדי להשפיע על הצופה להתמקד בחלק מסוים בציור.
עבודות האמנות שלו הן דו־ממדיות, ודמויותיו האנושיות הן חסרות פנים, ומאפשרות לצורותיהן להיות סמליות וכלליות, כדי ליצור תחושת אחדות בתוך הקהילה. ציוריה של דאגלס כוללים צלליות שקופות למחצה כדי להציג את מאבקם של אפרו-אמריקאים ואת הצלחותיהם היחסיות בהיבטים שונים של חיי החברה.
עבודתו מתוארת כמיוחדת ביצירת קשר בין אפרו-אמריקאים לבין אבותיהם באפריקה באמצעות אלמנטים חזותיים המושרשים באמנות אפריקאית, ובכך מעניקים לחוויה האפרו-אמריקאית אסתטיקה סמלית.
מורשת

אהרון דאגלס היה חלוץ התנועה המודרניסטית האפרו-אמריקאית בשילוב עם אסתטיקה של אמנות מסורתית אפריקאית עתיקה. הוא הקים את הבמה לאמנים אפרו-אמריקאים כדי להשתמש באלמנטים מההיסטוריה האפרו-אמריקאית לתאר נושאים גזעיים הקיימים בחברה.
בשנת 2007 ארגן מוזיאון ספנסר תערוכה בשם "אהרון דאגלס: מודרניסט אפרו-אמריקני". התערוכה נדדה למקומות אחרים בארצות הברית. היא הוצגה גם במוזיאון האמנות האמריקאי סמית'סוניאן בוושינגטון הבירה, והגיעה למרכז שומבורג למחקר התרבות השחורה בניו יורק, 2008.
בשנת 2016, עם פתיחת המוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית, הוצב באתר שלהם ארכיון של יצירות אמנות שנוצרו על ידי אהרון דאגלס או הקשורות אליו.
הערות שוליים

1 2  Douglas, Aaron. Earle, Susan. Ater, Renée., Aaron Douglas : African American modernist, Yale University Press, 2007, ISBN 978-0-300-13592-3
1 2  Harlem Renaissance, Oxford African American Studies Center (באנגלית)
1 2  Douglas, Aaron (1899-1979), artist and educator, American National Biography (באנגלית)
↑  Aaron Douglas - Kansapedia - Kansas Historical Society, www.kshs.org
↑  Douglas, Aaron (1899-1979), artist and educator, American National Biography (באנגלית)
1 2  Douglas, Aaron, Oxford African American Studies Center (באנגלית)
↑  NMAAHC Collections Search, National Museum of African American History and Culture (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 98035134  BnF: cb131949153 (data)  CiNii: DA09712703  GND: 119403021  ISNI: 0000 0000 7860 1878  LCCN: n84165066  NARA: 10568475  NTA: 120352524  RERO: 02-A011402079  RKD: 104325  SNAC: w67w77cf  SUDOC: 127490191  ULAN: 500110570  VIAF: 43248198   WorldCat (עם VIAF): 43248198 
דמויות, אהרן דאגלס
תחנת כוח, אהרן דאגלס
אדוארד באודן

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1903 בריינטרי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  21 בנובמבר 1989 (בגיל 86) Saffron Walden, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אנגליה רסקין  Friends School Saffron Walden  הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית (1946)  Royal Academician (1956)  Associate Member of the Royal Academy of Arts (1947)  המעצב המלכותי לתעשייה (1949) 
 
אדוארד באודן (באנגלית: Edward Bawden;‏ 10 במרץ 1903 – 21 בנובמבר 1989) היה צייר, מאייר וגרפיקאי אנגלי, הידוע בהדפסים, כריכות ספרים, פוסטרים ורהיטי גן שלו. באודן לימד בקולג' המלכותי לאמנות, שם למד, עבד כאמן מסחרי ושימש כאמן מלחמה במלחמת העולם השנייה. הוא היה צייר של צבעי מים אבל עבד בהרבה מדיות שונות. הוא אייר מספר ספרים וצייר ציורי קיר הן בשנות ה-30 והן בשנות ה-60. הוא זכה להערצה על ידי אדוארד גוריי, דייוויד ג'נטלמן ואמנים גרפיים אחרים, ועבודתו והקריירה שלו קשורות לעיתים קרובות לזו של אריק רביליוס בן זמנו.
ביוגרפיה

אדוארד באודן נולד ב-10 במרץ 1903 בבריינטרי, אסקס, בנם היחיד של אדוארד באודן, מוכר ברזל, ואלינור באודן. הוריו היו נוצרים מתודיסטים. הוא בילה זמן רב בציור או בשיטוט עם רשת פרפרים ומיקרוסקופ. בגיל שבע הוא נרשם לתיכון בריינטרי, והחל ללמוד או להעתיק ציורים של חתולים מאת לואי וויין, ואיורים במגזינים שונים. בבית הספר התיכון, כשהיה בן חמש עשרה, המליץ לו המנהל ללמוד יום אחד בשבוע בבית הספר לאמנות של קיימברידג'.
לאחר שעזב את בית הספר ב-1919, למד בבית הספר לאמנות בקיימברידג' במשרה מלאה בין השנים 1919 עד 1921. שם החל להתעניין בקליגרפיה ובעבודותיהם של אוברי בירדסלי, ריצ'רד דויל, ויליאם מוריס וויקטוריאנים אחרים. לאחר מכן, בשנת 1922, קיבל מלגה לבית הספר המלכותי לאמנות בלונדון, שם למד איור עד 1925. בבית הספר הוא פגש את עמיתו אריק רביליוס; הזוג תואר על ידי המורה שלהם פול נאש כ"התפרצות יוצאת דופן של כישרון".
ביוגרפיה > עבודה מוקדמת

בתקופה זו ייצר באודן את האריחים לרכבת התחתית של לונדון שהוצגו בתערוכת הבנייה הבינלאומית באולימפיה באפריל 1928. בשנת 1928, הוזמן באודן על ידי סר ג'וזף דווין, ליצור ציור קיר עבור חדר האוכל במורלי קולג', לונדון יחד עם רביליוס וצ'ארלס מהוני. ציור הקיר נחשף ב-1930 על ידי ראש הממשלה לשעבר סטנלי בולדווין, שהיה בזמנו מנהיג האופוזיציה.
עד 1930, באודן עבד יום אחד בשבוע עם רביליוס והמורה לשעבר שלהם, נאש, והפיקו איורים עבור חברות מובילות באותה תקופה כמו London Transport, Westminster Bank, Twinings, Poole Potteries, Shell-Mex & BP, the Folio Society, Chatto & Windus ו- Penguin Books. בתחילת שנות ה-30 הוא התגלה על ידי סוכנות הפרסום סטיוארט, בבעלות ה. סטיוארט מנזיס ומרקוס ברוול. בערך בזמן הזה הפיק באודן כמה מהעבודות החדשניות ביותר שלו עבור Fortnum & Mason ואימפריאל איירווייס.
ב-1932 התחתן באודן עם שרלוט אפטון, שהייתה סטודנטית עמיתה בקולג' המלכותי. נולדו להם שני ילדים, ג'ואנה וריצ'רד, שניהם הפכו לאמנים. בתחילה גרו בני הזוג בדירה בהאמרסמית', אך עד מהרה עברו לבית ג'ורג'יאני בגרייט בארדפילד, אסקס, רק כמה קילומטרים מבריינטרי, שם נולד באודן. רוב הנושאים שלו היו של סצנות סביב בארדפילד. הוא ערך תערוכה של ציורי צבעי המים באסקס בגלריה זוומר ב-1934, ותצוגה נוספת של ציוריו התקיימה בגלריות לסטר ב-1938.
ביוגרפיה > אמן מלחמה

במהלך מלחמת העולם השנייה שימש באודן כאמן מלחמה רשמי, תחילה בצבא הבריטי בצרפת ולאחר מכן, בעקבות פינוי הצבא משם, במזרח התיכון. כבר בצרפת לפני שהוכרזה מלחמת העולם השנייה, הוא תיעד מערכי הגנה, ואז היה עד להפצצות ולפינוי מדנקרק. הוא הוצב בצפון אפריקה כאמן משרד מלחמה בחוזה במשרה מלאה לוועדה המייעצת של אמני מלחמה. באודן צייר נופים ודיוקנאות בלוב, סודן, קהיר ועוד.
לאחר שערך סדרת רישומים בדרום עיראק, הוחזר באודן ללונדון. הוא עזב את קהיר אך הועבר לאוניה "לאקוניה", בדרבן ב-27 באוגוסט 1942. האוניה טורפדה וטבעה, ב-12 בספטמבר 1942. הוא בילה חמישה ימים בסירת הצלה פתוחה לפני שחולץ על ידי ספינה צרפתית. הוא הוחזק בשבי במחנה המעצר של וישי בקזבלנקה במשך חודשיים לפני שהמחנה שוחרר על ידי חיילים אמריקאים. מקזבלנקה הפליג לנורפוק, וירג'יניה. כאשר בסופו של דבר חזר לבריטניה, באודן עשה ציורי דיוקן בבית החולים הצבאי בקולצ'סטר ובסקוטלנד, כשהכוחות הפולניים התאמנו שם. הוא חזר לעיראק בספטמבר 1943, כאמן משרד המידע לעבודה בבגדד ובכורדיסטן, לפני שהצטרף ליחידה בג'דה. מג'דה חזר לדרום עיראק, לפני שנכנס לאיראן כדי לתעד משלוחי אספקה לברית המועצות.
באודן חזר לאנגליה ב-1944 ולזמן קצר, צייר ברציפי סאות'המפטון לפני שיצא ליוגוסלביה, דרך רומא. כשהוא לא הצליח להיכנס ליוגוסלביה הוא נסע לרוונה, ולאחר מכן ליוון, אוסטריה ופירנצה לפני שנסע חזרה לאנגליה ביולי 1945.
עבודה מאוחרת יותר

באודן התגורר באסקס משנות ה-30 עד 1970. בזמן שחי בארדפילד הוא היה חבר חשוב בקהילת האומנים המקומית. קבוצה זו של אמנים מקומיים הייתה מגוונת בסגנון אך חלקה אהבה לאמנות פיגורטיבית, מה שהפך את הקבוצה למובדלת מקהילת האמנות סנט איב הידועה יותר בקורנוול, אשר, לאחר המלחמה, נשלטו בעיקר על ידי ציירים אבסטרקטים.
באודן השלים סדרה של אחד-עשר ציורי קיר לטרקלין המחלקה הראשונה של אוניית ה-P&O Oronsay, שהושקה בשנת 1951. הנושא היה הפאב האנגלי ובאודן תיאר שמות פאבים מסורתיים, כמו Rose & Crown, בצורה ויזואלית.
במהלך שנות ה-50, אמני בארדפילד ארגנו סדרה של תערוכות "בית פתוח" גדולות שמשכו תשומת לב עיתונות הארצית. ביקורות חיוביות והחידוש של צפייה ביצירות אמנות בבתיהם של האמנים עצמם, הביאו אלפים לבקר בכפר המרוחק במהלך תערוכות הקיץ של 1954, 1955 ו-1958. בנוסף לתערוכות אלה, אמני בארדפילד ערכו מספר תערוכות נודדות של עבודותיהם ב-1957, 1958 ו-1959.
לאחר מות אשתו ב-1970, עבר באודן לעיר הסמוכה Saffron Walden, שם המשיך לעבוד עד מותו בביתו ב-21 בנובמבר 1989.
עבודה מאוחרת יותר > מורשת

ניתן לראות את עבודתו באוספים מרכזיים רבים והיא מוצגת באופן קבוע בגלריה לאמנות פריי. עבודותיו הציבוריות הבולטות ששרדו כוללות קיר המתאר מעבורת על נהר לאה, שהוזמנה על ידי הרכבת התחתית של לונדון וממוקמת על רציף קו ויקטוריה בתחנת הרכבת התחתית טוטנהאם הייל. באודן ייצר גם את הצללית דמוית הקמיע של המלכה ויקטוריה הממוקמת בתחנת הרכבת התחתית ויקטוריה. מפה מוקדמת, שהופקה ב-1931 עבור מלון סקרבורו'ס פביליון והוצגה לספריית סקרבורו כאשר המלון נמכר, שוחזרה ונתלתה מחדש בספרייה.
ציור הקיר המקורי של מכללת מורלי שיצר באודן בשנות ה-30 נהרס במהלך הפצצה בזמן מלחמה; אולם המכללה שנבנתה מחדש והועברה על הגדה הדרומית מכילה ציור קיר משובח ששרד על ידו. בשנת 1965 השלים באודן ציור קיר עבור אוניברסיטת קווינס, בלפסט.