stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנהרות הגיר של חלם

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  פולין 
 קואורדינטות:  51°07′59″N 23°28′17″E﻿ / ﻿51.133°N 23.4713°E﻿ / 51.133; 23.4713
 he
 
ציור קיר באחת ממנהרות חלם
הכניסה לאתר
מנהרות הגיר של חלם (פולנית Podziemia kredowe w Chełmie) הן מערכת של מנהרות באורך כולל של 15 קילומטרים, שנחפרה בקרקע הגיר של העיר חלם שבפולין. חפירת המנהרות החלה בימי הביניים לשם כריית גיר והופסקה במאה ה-19. כיום פתוח חלק ממערכת המנהרות לביקוריהם של תיירים.
תולדות המנהרות

המנהרות נוצרו בעקבות הרצון לנצל מרבצים עשירים של אבן גיר שהתגלו בקרקע שתחת העיר חלם. החל בימי הביניים נחפרו בורות ומנהרות תחת בנייני העיר ורבים מהם התחברו למרתפי הבתים. אבן הגיר שנכרתה נמכרה על ידי התושבים. בהמשך חוברו יחד מנהרות שניכרו בנפרד על ידי התושבים ויצרו מערכת תת-קרקעית של מעברים. אולמות רחבים תחת פני האדמה התהוו כתוצאה מחיבור בלתי מתוכנן מראש בין חללים שנכרו כל אחד בנפרד בתוך אבן הגיר. מקצתם נמצאים בעומק של 20 מטרים מתחת לפני הקרקע. המנהרות החלו לשמש את תושבי חלם גם כמקלטים.
במהלך המאה ה-19 הוחלט להפסיק את כריית אבן הגיר על מנת שלא לסכן את יציבות הבניינים בעיר. במשך שנים רבות לאחר מכן היו המנהרות סגורות. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם עלה הרעיון לנצל את המנהרות כאתר תיירות, בעקבות גילוי המנהרות מחדש במהלך בניית צנרת אספקת מים לעיר, אך הוא לא יצא לפועל: נתיב תיירות מתוכנן במנהרות באורך של כ-300 מטרים נהרס במהלך הכיבוש הגרמני של העיר במלחמת העולם השנייה. בתקופה זו גם ניסו יהודים מן העיר להסתתר במנהרות מפני רדיפות הנאצים אחריהם.
התקנת המנהרות לביקורי תיירים החלה בפועל בשנות ה-70: תקרת אחת המנהרות קרסה תחת לחץ משקלה של משאית שנסעה ברחובות העיר. בעקבות האירוע החלה חפירה ובדיקה של מערכת המנהרות, שבמהלכה התגלו פרוזדורים תת-קרקעיים רבים נוספים. עם זאת, מנהרות רבות לא נבדקו ונחקרו בשל מחסור במשאבים כספיים לכך וסכנה של התמוטטות. מנהרות נוספות במערכת המנהרות מתגלות כל העת, ועל פי הערכה מגיע אורכה הכולל ל-15 קילומטרים והיא משתרעת אף מעבר לתחומי העיר.
נתיב הסיור במנהרות

במהלך שנות ה-70 החלה הכשרה של נתיב ביקור במנהרות והוא נפתח לתיירים, אך סיום הגיבוש של הנתיב הנוכחי הסתיים רק ב-1985. נתיב זה מחבר שלוש מערכות של מנהרות מתחת לכיכר השוק הישנה של העיר. אורך נתיב הביקור הוא כשני קילומטרים והסיור בו אורך כ-50 דקות. במנהרות הכלולות בנתיב הסיור הותקנה תאורה חשמלית ונשמרת בהן טמפרטורה של 9 מעלות צלזיוס ולחות של 80%.
ראו גם

מוזיאון המלח התת-קרקעי של קנזס
מייקל מנלי

מנלי ורעייתו בברלי עם נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, 1977
מייקל נורמן מנלי (באנגלית: Michael Norman Manley; ‏10 בדצמבר 1924 – 6 במרץ 1997) היה ראש ממשלת ג'מייקה הרביעי. עמד בראש מפלגת העם הלאומית (ה-PNP) מ-1969 ועד 1992 וכיהן כראש ממשלה בשתי תקופות: 1972–1980 ו-1989–1992. מנלי הסוציאל-דמוקרט נודע כראש ממשלה עממי ונגיש שביצע רפורמות חברתיות וכלכליות מקיפות באי. בעיני רבים נחשב לראש ממשלתה הטוב ביותר של ג'מייקה.
תולדות חייו > שנים ראשונות

מנלי היה בנם של מייסדה ומנהיגה של מפלגת העם הלאומית, נורמן מנלי ושל רעייתו האמנית עדנה מנלי. בימי מלחמת העולם השנייה שירת כטייס במסגרת חיל האוויר המלכותי הקנדי ולאחר מכן למד בלונדון סקול אוף אקונומיקס בלונדון. מנלי שב לארצו ב-1949 והיה עורך העיתון Public Opinion וחבר בכיר באיגוד המקצועי הלאומי של ג'מייקה. ב-1962, עם קבלת העצמאות של ג'מייקה, נבחר לסנאט וב-1969, חודשים ספורים לפני מות אביו נבחר למנהיג המפלגה. עד 1972 כיהן כראש האופוזיציה. ב-1970 נפגש עם היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, שהעניק לו מטה טקסי ובכך העניק לו מעמד של מנהיג מוסרי בקרב הראסטפארי. בנוסף היה מנלי שחקן קריקט פעיל ואף חיבר את הספר "תולדות הקריקט בהודו המערבית", שחשף את הקשר בין המשחק ללאומיות הקריבית.
תולדות חייו > הכהונה הראשונה > 1972–1976

בחירות 1972 היו מקוטבות ורוויות אלימות קשה בין המעמד הבינוני והגבוה שתמך במפלגת הלייבור של ג'מייקה (JLP) לבין העניים (רובם שחורים צאצאי עבדים) שהיוו אמנם רוב והיו קהל בוחרים טבעי של PNP, אך אחוז ההצבעה שלהם היה נמוך. אף שמנלי הגיע ממשפחה אמידה ומבוססת, הפך ללא קושי למנהיג פועלים מקובל ומוערך על ידי העם. הוא התהלך ללא חליפה ועניבה והביע ביטחון ביכולתו להדיח את שלטונו השנוא של יו שירר ולהנחיל רפורמות מקיפות ברוח הסוציאליזם. את מסע הבחירות של מנלי באותה שנה ליוו זמרי הרגאיי מקס רומיאו ובוב מארלי שיצאו למסע הופעות בכפרים מרוחקים על מנת לגייס מצביעים ל-PNP. שירו של רומיאו "Let the Power Fall on I" אף הפך להמנון המפלגה לצד ססמאותיה "Better must come", "Giving power to the people". הדבר חיבר למפלגה את הרסטאפאריאנים שנטו להתרחק עד אז מהפוליטיקה הממסדית. באמונת הרסטאפארי זוהה מנלי עם יהושע בן נון. מפלגתו של מנלי זכתה בבחירות עם 69.8% מהקולות והוא הפך לראש ממשלתה הרביעי של מולדתו.
בניגוד לאביו, שהיה אדם מסוגר ופורמלי, פתח מנלי את שערי הפרלמנט והממשלה לעם והרבה ליצור קשר בין-אישי ישיר עם בוחריו, שלא חסכו ממנו ביקורת. עקב שיקולים פרגמטיים לא יכל מנלי לקיים את כל הבטחותיו במהלך הקמפיין במהירות, דבר שהוביל למורת רוח ואכזבה מסוימת בציבור בוחריו. בין הרפורמות שהעביר היו חוק שכר מינימום לכל העובדים כולל עובדי משק בית, השוואת תנאי הנשים לגברים והקמת מעונות יום, חוק הבטחת ייצוג עובדים באמצעות איגודים מקצועיים, חינוך חינם מבית ספר יסודי ועד אוניברסיטה, תוכנית ארצית למיגור האנלפבתיות, שיפור מערכי הרווחה והקצבאות וסיבסוד מורי מזון בסיסיים, רפורמה באחזקת הקרקעות שאיפשרה לאלפי איכרים לחכור קרקע ולקבל אשראי ממשלתי לפיתוחה וכך להפוך לבעלים של אדמתם, קידום השקעות בבריאות כולל תוכנית בריאות חינם ארצית בקהילה וייסוד קרן דיור לאומית שמטרתה להבטיח בעלות על דיור כמעט לכל אזרחי המדינה על ידי בניית בתים בדיור ציבורי והצעת משכנתאות בריבית נמוכה למשתכנים.
מנלי ביקש לגבש מדיניות חוץ עצמאית, שאינה מוכתבת מארצות הברית. בעיקר ביקש למצב את ג'מייקה כגורם מרכזי בתחום שיתופי הפעולה האזוריים באיים הקריבים. בהתאם למדיניות זו נפגש מנלי עם פידל קסטרו שליט קובה ובין השניים התפתחו יחסים אישיים חמים שצמחו לשיתופי פעולה, למורת רוחה של ארצות הברית. השניים נפגשו לראשונה בוועידת המדינות הבלתי-מזדהות באלג'יר בספטמבר 1973.
תולדות חייו > הכהונה הראשונה > 1976–1980

בחירות 1976 התאפיינו אף הן בקיטוב ואלימות על בסיס מעמדי, שהכריחו את הממשלה להשליט מצב חירום במדינה על מנת להשתלט על המהומות. ה-PNP זכתה בניצחון עם 78.3% מקולות הבוחרים. הורדת גיל ההצבעה מ-21 ל-18 סייעה ל-PNP להגדיל את ממדי הניצחון.
תקופת כהונתו השנייה של מנלי הייתה מוצלחת פחות. עצירת מימון וייקור האשראי מקרנות בינלאומיות, עקב החוב החיצוני והגרעון הגדלים, גרמו למשבר כלכלי. מצב הביטחון הפנימי במדינה התדרדר ואת הרחובות כבשו כנופיות שהתעמתו עם המשטרה וזו עם זו. בוועידת המדינות הבלתי מזדהות שנערכה בהוואנה, בירת קובה, ב-1979 נאם מנלי בזכות יצירת קשר בין המדינות הבלתי מזדהות לבין ברית המועצות למיתון השפעתה האימפריאליסטית של ארצות הברית במרחב הקריבי. אחת הסיבות להפניית העורף למערב הייתה התקוממותו של מנלי נגד גישתה של קרן המטבע הבינלאומית שסירבה להלוות כספים לפיתוח הקריביים. לפי ספרו (השנוי במחלוקת) של גארי וב, The Dark Alliance השקיע ה-CIA (סוכנות הביון האמריקאית) באותה עת בהורדת "הסכנה האדומה" שהיווה מנלי מהשלטון, בין היתר על ידי ערעור הביטחון הפנימי.
פנייתו של מנלי לכיוון הגוש הסובייטי ערב בחירות 1980 הובילה לתמיכה מאסיבית של הממשלים הימניים של מרגרט תאצ'ר ורונלד רייגן, שאך נבחרו, במפלגת JLP היריבה. מסע הבחירות היה העקוב מדם ביותר בתולדות המדינה ובסופו, לאחר איחוד כוחות של הכנסייה, המגזר הפרטי, העיתונות, כוחות הביטחון וחלק מהאיגודים המקצועיים, הודחה ממשלת מנלי עם 15% מהקולות בלבד ו-85% למפלגה היריבה.
תולדות חייו > שנות האופוזיציה

לאחר התבוסה מנלי המשיך לכהן כראש מפלגתו וכיהן כראש האופוזיציה, בתפקידו זה היה דובר נמרץ נגד המדיניות השמרנית של מחליפו, אדוארד סגה. כן תקף את ממשלתו בגין שיתוף הפעולה שלה עם ממשל ארצות הברית בעת הפלישה האמריקאית לגרנדה ב-1983 כזרוע של האימפריאליזם האמריקאי ונגד הסולידריות של עמי הקריבים. במהלך שנות ה-80 הופיע מנלי ונאם ברחבי העולם ולימד באוניברסיטת קולומביה.
במקביל, נכשל סגה בשיקום הכלכלה ובהנבת הרווחים שהבטיח למשקיעים אמריקאים. כן נכשלה ממשלתו בטיפול בנזקי הוריקן גילברט שהכה באי בספטמבר 1988 וזרע הרס רב. יחד עם זאת, מיתנו מנלי ומפלגתו מאוד את מסריהם הסוציאליסטים, במקביל להתפרקות ברית המועצות ועליית תפיסת "הדרך השלישית" שהוביל אנתוני גידנס במפלגת הלייבור בבריטניה ובאוסטרליה.
תולדות חייו > הכהונה השנייה

בבחירות 1989 זכתה מפלגתו של מנלי ב-75% מהקולות. מנלי פנה לכיוון נאו ליברלי, שעיקרו פיתוח ומודרניזציה של כלכלת ארצו. עם זאת, ניסה בד-בבד עם הליברליזציה, לשמר את מאפייני מדינת הרווחה שטיפח בכהותנו הראשונה, בעיקר בתחומי התעסוקה והדיור הציבורי.
ב-1992, עקב בעיות בריאות, התפטר מנלי משני תפקידיו, כראש המפלגה וכראש הממשלה ומסר אותם לסגנו פ. ג'. פטרסון.
חייו הפרטיים

מנלי נישא חמש פעמים.
ז'קלין קמלרד (1946–1951), הנישואין הסתיימו בגירושים
תלמה וריטי (1955–1960), הנישואין הסתיימו בגירושים
ברברה לורדס (1966–1968),  הנישואין הסתיימו במותה של ברברה
בברלי אנדרסון (1972–1990), הנישואין הסתיימו בגירושים
גלין ג'ונס (1992–1997), עד מותו
מנלי נפטר ב-6 במרץ 1997 מסרטן הערמונית, ונקבר לצד אביו בפארק הגיבורים הלאומיים בקינגסטון.
הערות שוליים

↑  Where Would Jamaica Be Without Michael Manley?, ג'מייקה גלאנסר, 12 באוגוסט 2012
↑  'Joshua' and the rod of correction, ג'מייקה גלנסר, 18 ביולי 2007
↑  Michael “Joshua” Manley Campaign
1 2 3 4  היסטוריה של הבחירות הכלליות בג'מייקה, ועדת הבחירות המרכזית של ג'מייקה
↑  קרן הדיור הלאומית
↑  Castro: One man against the world, ג'מייקה גלנסר, 2 במרץ 2008
↑  Life and Debt: Jamaica, the IMF and Michael Manley
↑  הפרק על ג'מייקה באתר Global Security
| ראשי ממשלת ג'מייקה |
| --- | --- | --- |
| ראש השרים | אלכסנדר בוסטמנטה • נורמן מנלי (פרימייר, 1959-1962) |  |
| ראשי ממשלה | אלכסנדר בוסטמנטה • דונלד סנגסטר • יו שירר • מייקל מנלי • אדוארד סיאגה • מייקל מנלי • פ. ג'. פטרסון • פורשיה סימפסון-מילר • ברוס גולדינג • אנדרו הולנס • פורשיה סימפסון-מילר • אנדרו הולנס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007569917105171  BIBSYS: 90200958  BnF: cb120251261 (data)  CiNii: DA01296274  GND: 122298128  ISNI: 0000 0001 1479 8197  LCCN: n82057100  NARA: 10568244  NLA: 35325933  NTA: 072798211  RERO: 02-A003557098  SNAC: w641884j  SUDOC: 028411021  VIAF: 108894766   WorldCat (עם VIAF): 108894766
מנחם דוד הגר

הרב מנחם דוד הגר (נולד בט' בכסלו ה'תש"י, 30 בנובמבר 1949), הוא האדמו"ר מחסידות שאץ ויז'ניץ בחיפה.
ביוגרפיה

נולד כבן בכור להרב משה הגר בעל "הברכת משה" ראש ישיבת יחל ישראל (סערט ויז'ניץ), ולאלטע פנינה פעריל בת הרב חיים מנחם דוד הורוביץ, רבה של העיר דז'יקוב. למד בישיבת עץ חיים ווילרייק שבאנטוורפן ובישיבת יחל ישראל.
בשנת ה'תשכ"ט נישא לבלומא מלכה, בת הרב חיים אלתר פאנעט, אב"ד קארלסבורג, ולימים רבה של השכונות שייך מוניס ורמת אביב בתל אביב. לאחר נישואיו היה מנהל רוחני בתלמוד תורה וישיבת סרט ויז'ניץ בחיפה. נסמך לרבנות בידי הרב יצחק יעקב וייס, הרב משה אריה פריינד, הרב עובדיה יוסף, הרב יצחק נסים, הרב ישראל אריה זלמנוביץ, הרב יוסף משאש והרב יעקב בן ציון רוטנר רב שכונת חליסה.
בשבת פרשת שקלים בשנת ה'תשל"ב מונה לאדמו"ר על ידי דודו הרב אליעזר הגר, האדמו"ר הקודם מסערט ויז'ניץ.
הקים מוסדות בשם "אהל משה" הכוללים תלמוד תורה, ישיבה וכולל אברכים ברחוב הרצל בעיר. מתגורר בשכונת רמת ויז'ניץ. בית מדרש נוסף של החסידות קיים בעיר אשדוד, בניהולו של בנו הרב ברוך.
הוא מוסר מדי שבוע שיעור בבית כנסת בשכונת דניה.
בנובמבר 2023 התמוטט עקב אירוע מוחי בשהותו בטורונטו שבקנדה, ואושפז בבית החולים הכללי של טורונטו (אנ').
ילדיו

הרב ברוך, רב החסידות בעיר אשדוד, חתנו של הרב אברהם יונה שוורץ, רבה של ווינה.
הרב אברהם שמואל, חתנו של הרב אברהם שטיינברגר יו"ר מכון המדרש המבואר.
ברכה, נשואה להרב אהרן פולק, רב קהילת צ'רנוביל בנוף הגליל.
חתנו הרב שמואל שמעלקא רוזנבוים בנו של האדמו"ר רבי יעקב ישכר בער רוזנבוים מנדבורנה - ראש כולל נדבורנה.
ישראל, חתן האדמו"ר מליטשיק.
שרה, נשואה לרב יעקב יצחק בידרמן בנו של האדמו"ר מלעלוב בית שמש - ר"מ בקבוצה החסידית בישיבת מיר בירושלים.
צירל, נשואה לרב חנוך העניך, בנו של הרב אהרן שפירא, רב קהילת נארול בבני ברק.
הערות שוליים

↑  משה ויסברג, התפללו: האדמו"ר מחיפה התמוטט בקנדה, באתר בחדרי חרדים, 30 בנובמבר 2023
↑  זאב בלוי, ‏מעמד הכתרת הגה”צ רבי אהרן פולק לדומ”צ קהילת טשערנאביל נוף הגליל • גלריה, באתר JDN‏
מישל פבלו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באוגוסט 1911 אלכסנדריה, מצרים 
 פטירה:  17 בפברואר 1996 (בגיל 84) אתונה, יוון 
 מדינה:  יוון 
 השכלה:  האוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה  סורבון 
 
מישל פאבלו (ביוונית: Μισέλ Πάμπλο;‏ 24 באוגוסט 1911 – 17 בפברואר 1996) היה שם העט של מיכאליס נ. ראפטיס (ביוונית: Μιχάλης Ν. Ράπτης), מנהיג פוליטי טרוצקיסטי יווני, יליד מצרים.
אקטיביזם מוקדם

בסוף שנות השלושים של המאה העשרים ביוון החל פאבלו מעורבות בפוליטיקה מהפכנית. כשהוא נמשך לסיעת "ספרטקוס", הוא ייצג טרוצקיסטים יוונים בכנס המייסד של האינטרנציונל הרביעי בפריס בשנת 1938. יליד אלכסנדריה שבמצרים, סיים פאבלו את האוניברסיטה הטכנית הלאומית באתונה והמשיך בלימודי תכנון עירוני בסורבון. בפריס, שם היה אמור לבלות חלק גדול מהעשורים הבאים. במהלך הדיקטטורה הצבאית של יואניס מטאקסס בשנת 1936, נעצר פאבלו והוגלה באי האגאי פולגנדרוס. שם לא התקבל על ידי הקומוניסטים האורתודוקסים, גם הם בגלות, ולכן הצטרף לחבורת גנבי בקר וסוסים, שבאותה עת נענשו בגלות. בפולגנדרוס הוא פגש את אשתו לעתיד אלי דיובוניוטי. יחד הם ברחו מהאי ומאוחר יותר מיוון. פאבלו היה חולה בפריס כשחל מלחמת העולם השנייה. אותה בריאות לקויה עד שנת 1944 גרמה לכך שהוא מילא חלק מועט בפעילותם של הטרוצקיסטים הצרפתיים אם כי דווח כי העביר שיעורים חינוכיים ל"איגוד הקומוניסטי" של דייוויד קורנר, מנהיג קומוניסטי רומני-צרפתי ממוצא יהודי.
הנהגת האינטרנציונל הרביעי

עד 1944 היה מעורב לחלוטין בתנועה ונבחר למזכיר הארגוני של הלשכה האירופית שלה, וחידש את הקשר בין המפלגות הטרוצקיסטיות. לאחר המלחמה הפך פאבלו למנהיג המרכזי של האינטרנציונל הרביעי בתמיכת ה-SWP (מפלגת הפועלים הסוציאליסטית) האמריקנית וג'יימס פ. קאנון. פאבלו מילא תפקיד מפתח באיחוד מחדש, ריכוזו מחדש וכיוונו של האינטרנציונל. בשנת 1946 ביקר פאבלו ביוון כדי לאחד בהצלחה את ארבע המפלגות הטרוצקיסטיות הנפרדות. פבלו וארנסט מנדל סייעו בשנים אלה בכך שהאינטרנציונל הרביעי קיבל עמדה שטענה כי מדינות מזרח אירופה שנכבשו על ידי הכוחות הסובייטיים בשנים 1944–1945 הפכו עד 1948 למה שתוארו כ"מדינות עובדים מעוותות".
בעקבות התהום הלא וודאית של מלחמת העולם השנייה, כאשר הטרוצקיסטים התגמדו מספרית על ידי המפלגות הקומוניסטיות ההמוניות ותקוותיהם לפריצת דרך מהפכנית נופצו, קידם פאבלו גם טקטיקה חדשה עבור ה - אינטרנציונל הרביעי משנת 1951 ואילך. הוא טען שמלחמת עולם שלישית, שלדעת אנשים רבים הייתה קרובה, תתאפיין בהתפרצויות מהפכניות במהלך המלחמה בפועל. פיצולים של מתנגדים מהפכניים עשויים להתפתח במפלגות הקומוניסטיות. כדי להשיג השפעה, לזכות בחברים ולהימנע מלהפוך לקליקות עדתיות קטנות שרק מדברות זאת עם זאת, על הטרוצקיסטים – ככל האפשר – להצטרף, או במינוח טרוצקיסטי "להיכנס", למפלגות הקומוניסטיות ההמוניותה סוציאל-דמוקרטיות (לייבור). זה היה ידוע בשם "אנטריזם סוי ג'נריס" או כניסה לטווח הארוך. לכל חבר היה ברור כי האינטרנציונל הרביעי ישמור על זהותו הפוליטית ועל העיתונות שלו.
באותה תקופה האמינו כי "המרכז" הבינלאומי צריך להיות מסוגל לכפות משמעת צנטרליסטית דמוקרטית על ידי התערבות ישירה בפוליטיקה של מפלגות מקומיות. פאבלו השתמש גם בחשיבות האינטנציונל לתמוך בנטיות שהיו הכי קרובות למיינסטרים בתוך האינטרנציונל. לדוגמה, פבלו וקאנון נתנו חסות משותפת לסיעה אנטריסטיסטית בתוך התנועה הבריטית שהתנגדה להנהגתו של ג'וק האסטון ב-RCP, ותרמה לקריסת ה-RCP כארגון פתוח.
"פאבלואיזם"

פאבלו המשיך עם המזכירות הבינלאומית האירופית של האינטרנציונל הרביעי, שפעלה מאמסטרדם ופריס. את הטקטיקה האנטרליסטית שהציע לא ניתן היה ליישם במדינות רבות והצליחו רק במידה מסוימת במדינות בהן ניתן 'להיכנס' לתוך מפלגה סוציאל-דמוקרטית גדולה.
אף אחת מהקבוצות הטרוצקיסטיות השונות לא זכתה למספר רב של חברים חדשים בשנות המלחמה הקרה הראשונות, בין אם 'בוני מפלגות עצמאיות' או 'אנטריסטיים'. לאחר הפלישה להונגריה בשנת 1956, אינטלקטואלים רבים התפצלו מהמפלגות הקומוניסטיות, והיה פיצול פוליטי נוסף שנבע מהפיצול הסיני-סובייטי, אך הטרוצקיסטים כמעט ולא קיבלו מהם תומכים חדשים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, פבלו היה משוכנע שהסיכויים המהפכניים הטובים ביותר נמצאים כעת במה שהיה עתיד להיקרא העולם השלישי של אפריקה, אמריקה הלטינית ואסיה. הוא כתב גם חיבור נבואי שצפה בתנועת השחרור של הנשים.
הוא היה מעורב באופן אישי בתמיכה במאבק השחרור הלאומי של אלג'יר נגד צרפת, שהביאו למאסר בהולנד בקשר לכסף מזויף ופעולות הברחת נשק. קמפיין לשחרורו הושק על ידי ז'אן-פול סארטר. בשנת 1961 נדון לבסוף פאבלו ל-15 חודשי מאסר, ושוחרר בתום משפטו. הוא מצא מקלט במרוקו. לאחר ניצחונה של המהפכה האלג'יראית, הוא הפך לשר בממשלת FLN.
עד שנת 1963, כוחות ICFI סביב מפלגת הפועלים הסוציאליסטים התקדמו לאחדות עם ISFI וחלקו עמדות משותפות לקראת המהפכה הקובנית. פאבלו נתפס על ידי ה-SWP כמחסום לאיחוד זה. הקונגרס העולמי בשנת 1963 הקים את הבינלאומי הרביעי המאוחד. פאבלו ניהל החלטה נגדית בקונגרס האיחוד המחודש בשנת 1963, כמו גם את ההחלטה העיקרית על אלג'יריה, ונבחר לוועד המנהל הבינלאומי. המתיחות הלכה וגברה, ופבלו והלשכה האפריקאית שלו היו מחוץ לאינטרנציונל בסוף 1965 מסיבות שנויות במחלוקת: לדעתם של תומכיו של פאבלו, האיחוד מחדש הביא במהירות את הרוב החדש להדיח את פאבלו; לדעתו של האינטרנציונל, נטייתו של פאבלו נפרדה עם האינטרנציונל הרביעי באופן ציבורי והציבה את עצמה מחוץ לאינטרנציונל הרביעי. באותה תקופה היו לפאבלו הבדלים פוליטיים מרכזיים עם האינטרנציונל הרביעי.
מחוץ לאינטרנציונל הרביעי

השפעתו של פאבלו במהלך תקופה זו הייתה בעיקר באמצעות כתביו. הנושא המרכזי במחשבתו של פאבלו בשנות ה-60 וה-70 המאוחרות היה זה של "ניהול עצמי של עובדים" (Arbeiter-selbstverwaltung). בתחילת שנות ה-70 הוא היה פעיל פוליטי בצ'ילה, תחת ממשלת איינדה. לאחר נפילת החונטה היוונית הוא שב ליוון, ומשנת 1981 שימש כיועץ המיוחד של ראש הממשלה אנדראס פפנדראו; הטלוויזיה היוונית גם ערכה סרט תיעודי על חייו. פאבלו המשיך בפוליטיקה המהפכנית שלו, וארגן את ה"נטייה המרקסיסטית המהפכנית" ואת ה"נטייה המרקסיסטית המהפכנית הבינלאומית" שבסיסה בצרפת. אלה לא היו מתחרים רציניים עם הקבוצות הטרוצקיסטיות הגדולות יותר. הסיעות של ה-IRMT הצטרפו לאינטרנציונל הרביעי המאוחד ב-1994 וב-1995, אם כי ההסכם לא הוחל במקרה הפרטי של פאבלו.
באופן בלתי רגיל למהפכן, הלווייתו הייתה אירוע ממלכתי ביוון הולדתו. זה מוסבר על ידי ידידותו האישית משנות השלושים עם אנדראס פפנדרו שהיה טרוצקיסט בצעירותו. המוטו של פאבלו היה: "משמעות החיים הם החיים עצמם" (Νόημα της ζωής είναι η ίδια η ζωή).
הערות שוליים

↑  Αρχική, Η Εφημερίδα των Συντακτών (ביוונית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007437910205171  PLWABN: 9810540425405606  BnF: cb12173714d (data)  GND: 120877244  ISNI: 0000 0001 1816 0027  LCCN: n98043708  NLG: 189023  NTA: 317676393  SUDOC: 030289599  VIAF: 54189953   WorldCat (עם VIAF): 54189953
מרד האחים המוסלמים בסוריה

המרד האיסלאמי בסוריה התרחש בשנים 1976–1982 במספר ערים בסוריה. במהלך המרד לחמו אלפי מורדים אסלאמיסטים סונים מתנועת האחים המוסלמים בשלטון הסורי בהובלת נשיא סוריה חאפז אל-אסד ומפלגת הבעת'.
רקע

העימותים בין שלטון הבעת' בסוריה לבין האחים המוסלמים החלו מיד לאחר ההפיכה הצבאית במדינה. ב־1964 הוציא השלטון את האחים המוסלמים מחוץ לחוק. בשנים 1964–1965 התקיימו מהומות, שביתות והפגנות רבות במדינה כנגד השלטון, כשהתקרית הבולטת ביותר הייתה פרעות חמה בעיר חמה שהיוותה את מרכז השמרנות האיסלאמית בסוריה.
ב-31 בינואר 1973 יישם[דרושה הבהרה] הנשיא חאפז אל-אסד את חוקת סוריה משנת 1964, וזה הוביל למשבר לאומי. בניגוד לחוקות קודמות, החוקה החדשה לא חייבה את נשיא סוריה להיות מוסלמי, מה שהוביל להפגנות קשות ברחבי המדינה.
מהלך המרד

בעקבות הכיבוש הסורי בלבנון ב-1976 נרצחו מספר קצינים וסוכני ממשל בולטים, בהם מפקד חיל המצב בחמה (אוקטובר 1976), הרקטור של אוניברסיטת דמשק (פברואר 1977), מפקד חיל הטילים, מנהל ענייני המשטרה במשרד הפנים, התובע הציבורי ואף רופאו של אסד עצמו. רוב הקורבנות היו עלאווים. ב-16 ביוני 1979 נרצחו עשרות צוערים בבית הספר לתותחנות בחלב. טבח הצוערים היווה התחלה לפעולות טרור וגרילה אינטנסיביות בעיר. בשנים 1979–1981 נרצחו בעיר למעלה מ-300 איש בפיגועים שונים, רובם עלאווים. תריסר אנשי דת מוסלמים שגינו את הפיגועים נרצחו אף הם.
ב-8 במרץ 1980 (יום השנה ה-17 להפיכת הבעת' ב־1963) התקיימו שביתות והפגנות ברחבי סוריה, שהפכו במהרה לעימותים אלימים. מוקד העימותים הארצי היה בחלב, שם נשלחו עשרות אלפי חיילים הנתמכים על ידי טנקים ומסוקים לדכא את המהומות, שבמהלכן נהרגו מאות מפגינים וכ-8,000 נעצרו. באפריל דוכא המרד בעיר.
ב-26 ביוני 1980 השליכו חמושים שני רימונים וירו לעבר הנשיא אסד במהלך קבלת פנים רשמית לנשיא מאלי. אסאד ניצל מניסיון ההתנקשות. באוגוסט הוצאו להורג כ-80 מתושבי חלב שהתגוררו בשכונה בה הותקף מוצב צבאי. באפריל 1981 בוצע ניסיון כושל לביצוע פיגוע בכפר עלאווי בסמוך לחמה. ניסיון זה הוביל לרצח 400 מתושבי העיר שנבחרו באקראי. מאוגוסט ועד נובמבר נרצחו מאות אנשים בפיגועי ענק בדמשק.
האירוע שנחשב לסוף המרד היה טבח חמה בפברואר 1982.
לאחר המרד

במהלך שנות ה-90 שחרר הנשיא אסד כמה מן הפעלים האיסלאמיים שנכלאו לאחר המרד. במאי 2001 פרסמה תנועת האחים המוסלמים הודעה הדוחה את האלימות הפוליטית וקוראת למדינה מודרנית ודמוקרטית. אסירים פוליטיים רבים, כולל אנשי "האחים המוסלמים", קיבלו חנינה ושוחררו. עם זאת, לאחר כשנה הנשיא החדש בשאר אל-אסד ביטל את תהליך הדמוקרטיזציה.
ראו גם

ההפיכה בסוריה (1966)
מהפכת התיקונים בסוריה
מלחמת האזרחים בסוריה
הפיכת הבעת' בסוריה (1963)
זכויות האדם בסוריה
מישל סמית'

מישל סמית' דה בראן (באנגלית: Michelle Smith de Bruin; נולדה ב-16 בדצמבר 1969) היא שחיינית עבר אירית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב (אטלנטה 1996) במשחים ל-200 מטר מעורב אישי, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמשחה ל-400 מטר חופשי. הניצחונות של סמית' באטלנטה היו בסימן האשמות של אימרוץ, שמעולם לא הוכחו.
ביוגרפיה

סמית' נולדה וגדלה בראת'קול, פרבר של דבלין.
ביוגרפיה > 1988

באולימפיאדת סיאול (1988) היא סיימה במקום 17 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:19.50 דקות, במקום 27 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.22 דקות ובמקום 25 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:01.84 דקות.
ביוגרפיה > 1992

באולימפיאדת ברצלונה (1992) היא סיימה במקום 26 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:58.94 דקות, במקום 32 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא לאומי חדש של 2:23.83 דקות ובמקום 35 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:21.37 דקות.
ביוגרפיה > 1996 > אלופה אולימפית

באולימפיאדת אטלנטה (1996) היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי	בתוצאה של 4:07.25 דקות, לפני דאגמר האסה מגרמניה (4:08.30 דקות) וקירסטן פלייכאוז מהולנד (4:08.70 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.93 דקות, לפני מריאן לימפרט מקנדה (2:14.35 דקות) ולין לי מהרפובליקה העממית של סין (2:14.74 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:39.18 דקות, לפני אליסון וגנר מארצות הברית (4:42.03 דקות) וקריסטינה אגרסגי מהונגריה (4:42.53 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.91 דקות, אחרי סוזי אוניל (2:07.76 דקות) ופטריה תומאס (2:09.82 דקות), שתיהן מאוסטרליה.
שנתיים לאחר האולימפיאדה הושעתה מתחרויות לאחר שנמצאה אשמה בשיבוש דגימות בדיקות הסמים שלה, השעיה שסיימה למעשה את פעילותה הספורטיבית.
חיים אישיים

סמית' נישאה ב-1996 למאמן שלה, אריק דה בראן, סגן אלוף העולם (טוקיו 1991) בהטלת כידון מהולנד, שהושעה ל-4 שנים מהשתתפות בתחרויות בשל שימוש באימרוץ. הזוג מתגורר עם שני ילדיהם בקלס, אירלנד. בסיום קריירת השחייה שלה, היא למדה משפטים ועוסקת בעריכת דין.
מנאוס

מנאוס (בפורטוגזית: Manaus) היא בירתה של מדינת אמזונאס שבצפון מערב ברזיל, הגדולה ביותר בשטחה במדינות ברזיל. העיר שוכנת על גדת נהר הריו נגרו, מעט מערבית למקום הישפכו אל נהר האמזונאס, והיא משמשת נמל עיקרי ומרכז כלכלי באזור. אוכלוסייתה מונה כ-2,219,580 בני אדם (נכון ל־1 ביולי 2020).
היסטוריה

ראשיתה של מנאוס במבצר קטן בעל ארבעה תותחים בשם סאו ז'וזה דה ברה דו ריו נגרו שנוסד בשנת 1669 על ידי מתיישבים פורטוגזים לצורך התגוננות מפני פשיטות ספרדיות לתוככי ברזיל בדרך נהר האמזונאס. הוא נבנה בעזרתם של שבטי ילידים שחיו באזור, ועברו להתגורר סביבו, ביניהם שבט המנאוס (Manaós - "אֵם האלוהים" בשפת השבט). עד 1695 גדלה אוכלוסיית האינדיאנים סביב המבצר כדי כך שהתעורר הצורך בבניית כנסייה שבה יוכלו המיסיונרים לנצר אותם ולהדריכם בדרכי הדת.
ב-13 בנובמבר 1832 זכה היישוב למעמד של יישוב עירוני (Vila) ולשם "מנאוס" (Manaus). ב-24 באוקטובר 1848 קיבלה מנאוס מעמד של עיר תחת השם "ברה דו ריו נגרו". בשנת 1850 הוקם מחוז האמזונאס. מנאוס זכתה לשמה הנוכחי המלא, "העיר מנאוס", ב-4 בספטמבר 1856.
המצאת תהליך הגיפור ופריחת תעשיית הגומי הביאו לשגשוגה של מנאוס בין השנים 1890–1920. בעלי המטעים התעשרו והעיר פרחה. מהגרים מצפון מזרח ברזיל שנמלטו מבצורות ומעוני הציפו את העיר וביקשו להתעשר מסחר בגומי.
שנות הפריחה הביאו לשינויים ניכרים בפני העיר, שנחשבה למפותחת ביותר בברזיל. נבנו בה שדרות ותשתיות ביוב; היא נהנתה מתאורה חשמלית וקרוניות חשמל שטרם נראו בערי ברזיל האחרות. בשנת 1882 נבנה על גדת הריו נגרו השוק העירוני, מבנה אר-נובו שהוא העתק של השוק הפריזאי לה-האל. לא הרחק משם, במרכז העיר, נחנך בשנת 1896 תיאטרון האמזונאס - בית אופרה גרנדיוזי, שהשלמת חלקו הפנימי ארכה עוד 15 שנים. בשנת 1902 נבנה הנמל הצף, העולה ויורד עד 14 מטרים, יחד עם פני הנהר.
כל זה הסתיים בשנת 1920, כאשר כניסתו של הגומי הסינתטי לשוק והגידול בהיקף מטעי הגומי בדרום מזרח אסיה גרמו לירידה דרסטית במחיר הגומי. מנאוס שקעה לתוך עוני. עשרות שנים נדרשו לה כדי לשוב ולהפוך מרכז כלכלי משגשג.
כלכלה

אף שייצור הגומי והסחר בו נמשכו גם אחרי שנת 1920, הם חדלו מלהיות מרכיב חשוב בכלכלה של מנאוס. מיקומה של העיר הביא לכך שתהווה מרכז לסחר בעץ ובאגוז ברזיל, זיקוק נפט, ייצור סבון ותעשיות כימיות, וכמובן, לתיירות האמזונאס. ואולם, התמורות המרכזיות שחלו בעשורים האחרונים בכלכלתה של מנאוס הן השקעות הממשלה הפדרלית בהקמת תשתיות באזור והכרזת מנאוס כאזור סחר חופשי, בשנת 1967, שהביאו חברות ענק בינלאומיות למקם בעיר את מפעליהן. הטבות שונות שלהן זוכים הגופים הכלכליים מצד הרשויות מפצות על הקשיים הלוגיסטיים הכרוכים בישיבה במנאוס, והופכות אותה לכדאית.