stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ידי האמונה
הקבוצה השנייה שמינה שוגי אפנדי (29 בפברואר 1952)

זיגפריד שופפלוכר (1877–1953)
שוּעא אללה עַלאי (1889–1984)
מוסא בַּנאני (1886–1971)
קלרה דאן (1869–1960)
ד'כר אללה ח'אדים (1904–1986)
אדלברט מוהלשלגל (1897–1980)
קורין נייט טְרוּ (1861–1961)
הקבוצה השלישית שמינה שוגי אפנדי (2 באוקטובר 1957)

חסן מ. בַּליוזי (1908–1980)
אבו אל-קאסם פאיזי (1906–1980)
ג'ון גרהם פרַבִּי (1914–1973)
הרולד קוליס פד'רסטון (1913–1990)
רחמת אללה מוהאג'יר (1923–1979)
אנוך אולינגה (1926–1979)
ג'ון אלדהם רוברטס (1901–1991)
ויליאם סירס (1911–1992)
מונו על ידי שוגי אפנדי (לפי שנת מינוי)

אַמַת אל-בהאא, רוחיה ח'אנום (1910–2000)
קית' רנסום-קהלר
ג'לאל ח'אצ'ה (1897–1990) [1953]
פול אדמונד הייני (1909–1982) [1954]
עלי מוחמד ורקא (1911–2007) [1955]
אגנס בלדווין אלכסנדר (1875–1971) [1957]
ראו גם

ויליאם מקסוול
מרתה רוט
יוהנס פריסנר

| --- | --- |

גנרל יוהנס פריסנר
 לידה:  22 במרץ 1892 חמניץ, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  26 ביוני 1971 (בגיל 79) באד רייכנהאל, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה, רפובליקת ויימאר, ממלכת סקסוניה, גרמניה הנאצית 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1911–1945 (כ־34 שנים)
 דרגה:   גנרל-אוברסט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-102   מפקד הקורפוס ה-23   מפקד הארמייה הרביעית   מפקד פלגת הארמייה פריסנר   מפקד פלגת הארמייה נארווה   מפקד קבוצת ארמיות צפון   מפקד קבוצת ארמיות דרום אוקראינה   מפקד קבוצת ארמיות דרום
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
גנרל-אוברסט יוהנס (הנס) פריסנר (בגרמנית: Johannes (Hans) Frießner;‏ 22 במרץ 1892 – 26 ביוני 1971) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פריסנר נולד ב-22 במרץ 1892 בחמניץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-103 (הסקסוני ה-2). לאחר מכן הועבר פריסנר לרגימנט הרגלים ה-179, ולחם בשורותיו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן שימש כקצין מטה בדיוויזיה ה-24 (הסקסונית ה-2). על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של המסדר הצבאי של סנט היינריך (סקסוניה), צלב האבירים של מסדר אלברט הסקסוני עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פריסנר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1924 מונה למפקד פלוגה 5 ברגימנט ה-10 (הסקסוני), בשנת 1928 מונה כמדריך טקטיקות ושליש למפקד בית הספר באקדמיה הצבאית בדרזדן, וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים גטינגן, ובמקביל מונה למדריך בבית הספר הצבאי בפוטסדם, וב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 במרץ 1938 מונה פריסנר לראש מטה מפקדת הפיקוח על בתי הספר הצבאיים בברלין, וב-20 בספטמבר 1938 הועלה לדרגת אוברסט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פריסנר ראש אגף החינוך של הוורמאכט, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 במאי 1942 מונה פריסנר למפקד הדיוויזיה ה-102, שהייתה חלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה התשיעית, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-19 בינואר 1943 מונה פריסנר למפקד הקורפוס ה-23 שהיה חלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-1 באפריל הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. פריסנר לחם עם הקורפוס שבפיקודו באזור אורל, ועל כך קיבל ב-9 ביוני 1943 את הצלב הגרמני בזהב. לאחר מכן לחם עמו בקרב קורסק, ועל כך קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל. בדצמבר 1943 מונה למפקד הארמייה הרביעית, ופיקד עליה עד ינואר 1944. ב-4 בפברואר 1944 מונה פריסנר למפקד "פלגת הארמייה פריסנר", שהפכה ב-23 בפברואר לפלגת הארמייה נארווה, והחזיקה את הקו בתפר בין הארמייה ה-16 לארמייה ה-18 כחלק מקבוצת ארמיות צפון. על פעולותיו בקרבות קיבל פריסנר ב-9 באפריל 1944 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 ביולי 1944 הועלה פריסנר לדרגת גנרל אוברסט, וב-4 ביולי מונה למפקד קבוצת ארמיות צפון במקום גנרל גאורג לינדמן, אך ב-23 ביולי הועבר לפקד על קבוצת ארמיות דרום אוקראינה. פריסנר פיקד על קבוצת הארמיות במבצע יאשי-קישינב שבו כותרה הארמייה השישית, ובעקבותיה השתלט הצבא הסובייטי במהירות על רומניה ובולגריה, וברומניה התחוללה הפיכה, שהביאה להדחתו של אנטונסקו, ולמעבר של רומניה ממחנה הציר למחנה בעלות הברית. ב-23 בספטמבר שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות דרום, אולם הכוחות הסובייטיים המשיכו בהתקדמות מהירה דרך בולגריה, נכנסו לצפון יוגוסלביה, חברו עם צבא הפרטיזנים של טיטו, וב-20 באוקטובר שחררו את בלגרד. באוקטובר חדרו הכוחות הסובייטיים להונגריה המזרחית, ורק אז נבלמה התקדמותם, לאחר שנתקלו בהתנגדות עזה של כוחות הונגריים וגרמניים מתוגברים. ב-22 בדצמבר 1944 הודח פריסנר מתפקידו, עקב כישלונו בבלימת הסובייטים.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בסוף המלחמה נפל פריסנר בשבי האמריקאי, ממנו שוחרר בנובמבר 1947. לאחר שחרורו כיהן פריסנר כיו"ר איגוד החיילים הגרמנים, שהגן על מעשי הוורמאכט בשעת המלחמה, וכתב ספר על מה שהוא כינה "הבגידה של הרומנים" - המעבר של רומניה למחנה בעלות הברית ב-1944. פריסנר התגורר בבאד רייכנהאל עד למותו ב-26 ביוני 1971.
יוהנס פפרקורן

| --- | --- |

 לידה:  1469 נירנברג, דוכסות בוואריה 
 פטירה:  1523 (בגיל 54 בערך) קלן, האימפריה הרומית הקדושה 
 מדינה:  גרמניה 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
יוהנס (יוסף) פפרקורן (1469 כנראה בנירנברג – בסביבות 1523 בקלן) היה תאולוג וכותב מאמרים קתולי גרמני, מומר, שפעל רבות כנגד היהודים. התפרסם בניסיונו להחרים ולהשמיד את ספרי התלמוד בקיסרות הגרמנית ובמלחמת העלונים (pamphlets) שלו עם ההומניסט וההבראיסט יוהנס רויכלין (Johann Reuchlin).
רדיפת התלמוד

פפרקורן חי בתחילה בבוטשוביץ, מוראביה, כיהודי וככל הנראה היה קצב בעיסוקו. ככל הנראה הוא נתפס בגנבה, נדון למאסר (כנראה ב-1504) וכדי להנצל ממאסר ארוך, התנצר יחד עם אשתו. אז, הוא חבר אל הנזירים הדומיניקנים בעיר קלן, והיה יד ימינם בכל ענייני רדיפת יהודים. באותה עת, בראש הדומיניקנים בקלן עמד הנזיר, שופט האינקוויזיציה הוכשטרטר (Hochstrater), שונא ורודף יהודים פנטי. בהנחייתו, מומר בשם ויקטור טרבנסקי כתב ופרסם עלון בו האשים את היהודים בפשעים שונים וסיים את דבריו במילים: בכל אלו, אשם התלמוד, שורש כל רע, בו היהודים מאמינים יותר מאשר בעשרת הדברות.
עלון זה לא השאיר רושם על ציבור קוראיו ואז הוכסטרטר פנה אל פפרקורן ודרש ממנו לכתוב עלון חדש. למרות מיעוט השכלתו הכללית והיהודית, כתב פפרקורן עלון בשם "ראי ההזהרה" (Warnungspiegel). בפרסום זה, מציג פפרקורן את עצמו כאוהב יהודים ודואג להם ועל כן, לטובתם, הוא מציע להם להמיר את דתם לנצרות. על ידי כך, הם יוכיחו לנוצרים שידיהם נקיות מרצח ילדים נוצריים לצורכי פולחן ושהם יצורי אנוש כמו הנוצרים עצמם. מהנוצרים הוא דורש לקחת, אפילו בכוח הזרוע, את ספרי התלמוד מהיהודים.
פפרקורן מונה שלוש סיבות המונעות מהיהודים להתנצר - עיסוקם בהלוואות בריבית, האיסור שחל עליהם להיכנס לכנסיות ולהקשיב לדרשות הכמרים וספר התלמוד. הוא טוען שבשתי הסיבות הראשונות יוכל לטפל בעצמו אך מהשליטים הוא מבקש להחרים מהיהודים את ספרי התלמוד ולשרוף אותם.
פרסום זה של פפרקורן לא זכה להצלחה, בין היתר, עקב אי נכונותם של הנזירים האינקוויזיטורים הדומיניקנים לוותר על מקור הכנסה - החרמת ספרי דת מהיהודים והחזרתם תמורת כופר גבוה. פפרקורן כתב עלון חדש ובו האשים את התלמוד בלבד כסיבה לפשעי היהודים.
גם עלון זה לא זכה לתשומת לב גדולה ועל כן, הוא כתב עלון שלישי. בפרסום זה הוא חוזר בו מדאגתו ליהודים (כמו בעלון הראשון) והפעם הוא מאשים אותם בפשעים חמורים כולל רצח פולחני. הוא דורש מהשליטים להחרים ולשרוף את ספרי התלמוד, לקחת מהיהודים את ילדיהם ולהטביל אותם לנצרות ולגרש מאדמת הקיסרות הרומית הקדושה את כל היהודים. הוא איים בגיהנום על כל הנוצרים שיעזרו ליהודים. אך גם מאמרים אלו לא זכו לתהודה רבה ולהצלחה. השליטים המקומיים בקיסרות לא רצו לגרש את היהודים משום שחלקם נזקקו ליהודים לשם הלוואות ורובם לא מיהרו לוותר על המיסים הגדולים שהיהודים נאלצו לשלם.
בצר לבו על הכישלון, ביקש פפרקורן מהדומיניקנים לפנות לאחותו של הקיסר מקסימיליאן הראשון, הנסיכה קוניגונדה מאוסטריה (Kunigunde), דוכסית בוואריה אשר לאחר מות בעלה, הפכה לנזירה במנזר דומיניקני. הנסיכה הסכימה לעזור לפפרקורן והעבירה את כתביו לקיסר מקסימיליאן. הקיסר כבר הספיק, באותה עת, לגרש את היהודים ממספר מחוזות בקיסרות. לאחר קריאת דברי פפרקורן, הוא הוציא צו המורה להחרים ולהעביר לידי פפרקורן את כל ספרי היהודים מלבד הברית הישנה ואכן, ספרים אלו הוחרמו והועברו ממספר ערים גדולות בקיסרות. אלא שלטובת היהודים נרתם הארכיבישוף של העיר מיינץ והקנצלר של הקיסר מקסימיליאן - אוריאל פון גמינגן (Uriel von Gemingen). הוא פנה לקיסר וטען שאין בספרי הקודש של היהודים שום סכנה לנצרות.
כדי להגיע להחלטה סופית, מקסימיליאן פנה למספר אוניברסיטאות גדולות, לאינקוויזיטור יעקב פון וגסטראטן, למומר-כומר ויקטור פון קרבן ולהומניסט המפורסם יוהנס רויכלין, כדי שיחוו את דעתם בנושא. חלק מהאוניברסיטאות, האינקוויזיטור והכומר קבעו שיש לשרוף את ספרי התלמוד. רויכלין טען שאין בספרים אלו שום סכנה לנצרות ואין לשרוף אותם פרט לספר "תולדות ישו". בעקבות חוות דעת זו, ביטל הקיסר את הצו על החרמת הספרים ואלו הוחזרו ליהודים.
"מלחמת הפמפלטים"

בעקבות פרשת ספרי התלמוד פרץ ויכוח סוער בין הדומיניקנים והחוגים ההומניסטיים. פפרקורן ורויכלין המשיכו לפרסם מאמרים אחד נגד השני. מלחמת מאמרים זו מכונה "מלחמת הפמפלטים" והיא נחשבת בעיני היסטוריונים רבים כמבשרת הרפורמציה העתידית של מרטין לותר. לרויכלין הצטרפו הומניסטים חשובים של התקופה כמו ארסמוס מרוטרדם ואולריך פון הוטן (Ulrich von Hutten). האחרון חיבר ספר בשם "מכתבי אנשים חשוכים" (Epistolae obscuratorum virorum) שבו הוא תוקף בחריפות רבה ובצורה סטירית את השמרנות והשחיתות של הדומיניקנים, התאולוגים ופפרקורן עצמו. כדי להרגיע את הרוחות דרש הקיסר מרויכלין ומפפרקורן לחדול מהמריבה אך הם המשיכו בפרסום העלונים, זאת גם לאחר שהאפיפיור לאו העשירי החרים את מאמרו של רויכלין נגד פפרקורן "ראי העיניים" (Augenspiegel). בהמשך, הסכסוך דעך כאשר נושא אחר החל מעסיק את הציבור, הכנסייה והשליטים - מעשיו של מרטין לותר.
פפרקורן המשיך לפרסם חוברות הסתה כנגד היהודים, למשל חוברת בשם "ראי הלהבה" (Der Brandspiegel), והפיצן. אך הקיסר הוציא פקודה האוסרת את הפצת ספריו (1518). מאוחר יותר (1521) ננזף בפומבי בידי הקיסר קרל החמישי באספת הממלכה בורמייזא. מותו של פפרקורן ב-1523 שם קץ לפרשה זו. רויכלין נחשב על ידי רבים כאוהב ישראל נאור (כך מוצג, למשל, על ידי ההיסטוריון צבי גרץ) אך היסטוריונים מודרניים סבורים שמעשיו לא נבעו מאהבת ישראל אלא מהיותו הבראיסט ששאף לשמר את השפות העתיקות כולל השפה העברית. לדעתו לא ניתן היה לחקור ולהבין את הנצרות אם לא נשמר את השפה שבה נכתבו מקורותיה.
הערות שוליים

1 2  History of the Talmud, M. L. Rodkinson (1918) Book 10 ch XIV-
↑  עמוס הוכמן, בין יהודים לנוצרים, יחידה 11: יהודים ונוצרים בעת הרפורמציה, עמוד 348
1 2  מכתבי אנשים חשוכים - אורליך פון הוטן, תרגום מלטינית נתן רון, הוצאת קדימה, 2018.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266577705171  PLWABN: 9810619659305606  BNE: XX4969337  BnF: cb121598617 (data)  GND: 118848801  ISNI: 0000 0001 2096 3654  LCCN: n89628374  NKC: mzk2008469160  NTA: 075015153  SELIBR: 302361  SUDOC: 122664566  VcBA: 495/238329  VIAF: 70537114   WorldCat (עם VIAF): 70537114
יוזף אלברס

| --- | --- |

 לידה:  19 במרץ 1888 בוטרופ, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  25 במרץ 1976 (בגיל 88) ניו הייבן, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן  באוהאוס  אקדמיית וילם דה קונינג 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אופ ארט, אמנות מופשטת 
 הושפע על ידי:  פרנץ פון שטוק, יוהאנס איטן 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  מדליית AIGA 
 בן או בת זוג:  אנני אלברס (1925–1976) 
 
יוזף אלברס (בגרמנית: Josef Albers;‏ 19 במרץ 1888, בוטרופ, גרמניה – 26 במרץ 1976, ניו הייבן, ארצות הברית) היה אמן גרמני ומחנך, נחשב לאחד מראשוני האופ ארט. לימד בבית הספר באוהאוס בין השנים 1923 ו-1933. לאחר עלייתם לשלטון של הנאצים וסגירת בית הספר היגר, יחד עם מורים נוספים, לארצות הברית, בה לימד בבלאק מאונטיין קולג', בית ספר לאמנות באשוויל שבצפון קרוליינה. עבודתו באירופה ובארצות הברית מהווה את הבסיס לכמה מתוכניות הלימוד החשובות ביותר בהוראת האמנות החזותית. יוזף אלברס חלק את חייו האישיים והמקצועיים עם אמנית הסיבים אנני אלברס.
יוסף וייס (סופר)

יוסף וייס בשנות ה-50
יוסף וייס (ביידיש: יוסף ווײַס; באנגלית: Joseph Weiss;‏ 1891, ורשה – 1979, לוס אנג'לס) היה סופר יידי אמריקאי.
ביוגרפיה

יוסף וייס נולד בשנת 1891 בעיר ורשה שבפולין הרוסית. בשנת 1914 היגר לארצות הברית. עבד במתפרה. תחילה התגורר בניו יורק, ובהמשך עבר ללוס אנג'לס. היה אב לשלושה. בשנות ה-50 וה-60 פרסם שלושה קובצי סיפורים קצרים ביידיש.
ספריו

אונדזער וועלט: דערציילונגען, ניו יורק: איקוף, 1957. ("עולמנו") (הספר, בארכיון האינטרנט)
זון און וואָלקנס: דערציילונגען, לוס אנג'לס: בעי סיטיס בוך קאָמיטעט אין וועניס, קאַליפֿאָרניע; יִידישער קולטור-קלוב, י.ל. פּרץ לייען-קרייז, עמאַ לאַזאַרוס פֿרויען אָרגאַניזאַציע, 1962. ("שמש ועננים") (הספר, בארכיון האינטרנט)
אין לויף פֿון יאָרן, ורשה: יידיש בוך, 1966. ("במרוצת השנים") (הספר, בארכיון האינטרנט)
יהודה שהרבני

יהודה שהרבני (נולד ב-25 בדצמבר 1945) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ. במשך רוב הקריירה שיחק בקבוצת הכח רמת גן, ולזכותו 14 הופעות במדי נבחרת ישראל.
קריירה

שהרבני החל לשחק בקבוצת הכח רמת גן באמצע שנות השישים, וזכה עם הקבוצה בשתי אליפויות ושני גביעים בין 1965 ל-1973. בגמר גביע המדינה 1970/1971 הבקיע את שער הניצחון מול מכבי חיפה שהעניק לה את הגביע.
בעונת 1971/1972 בליגה הלאומית היה מלך השערים עם 21 שערים.
בעת שכיכב במדי הכח רמת גן, היה שהרבני הבועט הקבוע של כל הבעיטות החופשיות של הקבוצה בחלק ההתקפי: כדורי קרן, כדורי עונשין מוגבהים, כדורי עונשין אל השער ובעיטות 11. התפרסם במיוחד בזכות בעיטות העונשין המדויקות שלו, שכוונו פעמים רבות גם אל הפינות התחתונות של השער.
בשנת 1975 עבר שהרבני להפועל פתח תקווה, אך הקבוצה ירדה לליגה לאומית לראשונה בתולדותיה. שהרבני כבש באותה עונה 7 שערים והיה מלך שערי הקבוצה. בתום עונה זו עבר לשחק בבית"ר תל אביב, ובהמשך חזר לשחק שוב בהכח ר"ג.
נבחרת לאומית

שהרבני שיחק 14 פעמים במדי נבחרת ישראל. משחקו הראשון של היה במאי 1966 נגד נבחרת פינלנד, ומשחקו האחרון היה במאי 1973 מול נבחרת קוריאה הדרומית. במדי הנבחרת הבקיע שהרבני שני שערים, במשחק ידידות מול נבחרת אוסטרליה בנובמבר 1971.
לאחר הפרישה

בשנת 2002 היה בין חברי ועדה מיוחדת לבדיקת מצב הכדורגל בישראל.
בשנת 2010 היה בין ספורטאי העבר שקיבלו עיטורי כבוד על מפעל חיים מהכנסת.
מתחילת שנות ה-80 ועד תחילת שנות ה-10 של המאה ה-21, שימש שהרבני כמנהל מחלקת הספורט בעיריית רמת גן.
שהרבני שימש כפרשן בתוכנית שירים ושערים.
תארים > תארים קבוצתיים

הכח רמת-גן
אליפויות (2): 1964/1965, 1972/1973
גביעי מדינה (2): 1968/1969, 1970/1971
תארים > תארים אישיים

מלך השערים של הליגה הלאומית (1): 1971/1972
הערות שוליים

↑  סטרשנוב יעמוד בראש ועדה לבדיקת הכדורגל, באתר גלובס, 23 במאי 2002
↑  הכנסת העניקה עיטורי כבוד לוותיקי הספורט, באתר ‏מאקו‏, 6 ביולי 2010
↑  פרס עיטור על מפעל חיים למנהל מחלקת הספורט בעירייה – יהודה שהרבני, באתר מקומונט גבעתיים, 10 ביולי 2010
יעל כהן

| --- | --- |

יעל כהן (באמצע) עם חברותיה ללהקה (ימין) יפעת נץ, (שמאל) ליעד שר, בהופעת מחווה למכשפות ב-8 בנובמבר 2006 בירושלים
 לידה:  1971  (בת 53 בערך)
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  מערכת תופים 
 
ערך זה עוסק במתופפת ישראלית. אם התכוונתם למעצבת, ראו .
יעל כהן (נולדה ב-1971) היא מתופפת ישראלית, הייתה חברה בהרכב המכשפות.
ביוגרפיה

יעל כהן, המוכרת בעיקר כמתופפת של להקת הרוק הנשי, "המכשפות", נחשבת לאחת המתופפות הבולטות בישראל. כהן נכנסה לתודעת הציבור בשנות ה-90, עם פריחתו של הרוק הישראלי. המכשפות הוציאו 3 אלבומים וצברו קהל מעריצים רחב.
עם התפרקות הלהקה בנסיבות טרגיות, כתוצאה ממותה בתאונה של הסולנית ענבל פרלמוטר, המשיכה כהן לעסוק במוזיקה, אך רוב עבודותיה נחשבות לרחוקות מהמיינסטרים.
הרכבים שאליהם השתייכה

גוונים כהים
אלמנה שחורה
בלה דונה
המכשפות
קינמון
ונוס
ליליפוט
מונרו
ליידיD
תחנה סופית (אחד ההרכבים הראשונים של כהן, שפעל בין 1989-1987 ובו הייתה חברה הגר מגן, לעתיד באסיסטית להקת הנויז רוק פלסטיק ונוס)
שנדליר
יאיר בר-קול

| --- | --- |

יאיר בר-קול, 2015
 לידה:  22 באפריל 1938 (בן 86)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מקצוע:  מינהל החינוך
 תפקיד:  מנהל מערכות חינוך והדרכה
 
יאיר בר-קול (נולד ב-22 באפריל 1938) הוא מנהל מערכות הדרכה וחינוך. מילא תפקידים בכירים בשירות המדינה ובמערכת החינוך וכיהן כיו"ר עמותת הסגל הבכיר בשירות הציבורי. בר-קול מפרסם מאמרים בנושאי מינהל תקין, אתיקה שלטונית, שירות המדינה, ביקורת המדינה וחינוך, בעיקר בעיתונים "TheMarker" ו"מעריב". הוא חבר הנהלת תנועת אומ"ץ ופעיל ב"ארגון יוצאי מרכז אירופה".
ביוגרפיה

בר-קול נולד בנחלת יצחק תל אביב למשה, ורות קולה, אנשי חינוך, בוגרי הסמינר היהודי למורים בווירצבורג, גרמניה, שעברתו את שמם לבר-קול. בר-קול למד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה והוא בוגר מחזור ב' בשנת 1956. שירת בצה"ל בחטיבת גולני ובמהלך שירות המילואים הגיע לדרגת סגן-אלוף. סיים תואר שני במינהל החינוך באוניברסיטה העברית בירושלים וכיהן במשך שנים רבות כמורה במכינה הקדם-אקדמית של האוניברסיטה במקביל לעבודתו בשירות המדינה.
בר-קול היה ממעצבי תוכניות ההדרכה במקצועות המינהל והתוכניות לפיתוח מנהלים והסגל הבכיר בשירות המדינה. בשנים 1970–1975 שימש כממונה על הדרכה, תכנון וארגון במשרד האוצר. מ-1975 עד 1991 כיהן בנציבות שירות המדינה כממונה על ההדרכה וההשכלה וכחבר הנהלת הנציבות, ובחלק מתקופה זו גם כמנהל בית-הספר המרכזי למינהל וכמנהל המכון לפיתוח הסגל הבכיר. לאחר מכן מילא את תפקיד מנהל המרכזים הפדגוגיים במשרד החינוך, עד שנת 2001, אז עבר לכהן כמנכ"ל המרכז לקידום מערכות חינוך מקבוצת "רכס", עד שנת 2003. במקביל שימש בשנים 1989–2012 כראש מטה ההדרכה של ועדת הבחירות המרכזית לכנסת.
בשנת 2002 נבחר ליו"ר עמותת הסגל הבכיר בשירות הציבורי, שהיה בין מייסדיה, ובשנים 2005 ו-2008 נבחר לשתי קדנציות נוספות ומילא תפקיד זה עד תחילת 2013.
בר-קול היה חבר בצוותי חשיבה ובוועדות ממשלתיות ומילא תפקידים ציבוריים שונים. בין השאר כיהן כיו"ר ועדת ההשתלמות המרכזית בנציבות שירות המדינה, חבר המועצה המרכזית לשיפור השירות לציבור בנציבות וראש מטה ההדרכה, יו"ר קרן השתלמות לאקדמאים במדעי החברה והרוח, מייסד ויו"ר אלומ"א – אגודה להדרכה ולפיתוח משאבי אנוש, חבר הנהלת המרכז הישראלי לניהול (המי"ל) בירושלים, חבר הנהלת ההתאגדות לחינוך מבוגרים, יו"ר מועצת המערכת של העיתון "מבט לחינוך" ושל מועצת המערכת של "הפורום" – עיתון מנהלי בתי הספר בישראל, ויו"ר פורום הסגל הבכיר בירושלים. בר-קול ייצג את עמותת הסגל הבכיר בשירות הציבורי בישיבות ועדות הכנסת העוסקות בנושאים הנכללים במטרות ובפעולות העמותה וכיהן כנציג ציבור במכרזים למשרות בשירות המדינה.
ב-2005, במלאת 80 שנה לשכונת נחלת יצחק, בה נולד וגדל, פרסם לקט מושגים ושמות מזווית אישית על "נחלת יצחק בשנות ה-40 וה-50".
בר-קול היה נשוי לאסתר ממנה נולדו לו שני ילדים. לאחר פטירתה בשנת 1980 נישא בר-קול לרותי רון, מנתחת מערכות בכירה באוניברסיטה העברית שנפטרה ב-2021 וגם ממנה נולדו לו שני ילדים.
ממאמריו

מאמרים של בר-קול ואודות בר-קול, באתר דה מרקר
מאמרים של בר-קול ואודות בר-קול, באתר הארץ
מאמרים של בר-קול ואודות בר-קול, באתר מעריב
הערות שוליים

↑  יוסי רנרט, משה אהרן בר-קול (קולה) – מורה בנחלת-יצחק, אתר תיור תל אביב
↑  יאיר בר קול, באתר "בהשקט ובבטחה"
↑  אל האקדמאים במדעי החברה והרוח, דבר, 6 ביולי 1977
יוסף אחימאיר, אהלן שאפה, מעריב, 26 בינואר 1979
עובדי המדינה הוזמנו ללמוד אנגלית חינם, מעריב, 4 בפברואר 1980
↑  יאיר בר-קול (קולה), מילון מונחים לשכונת נחלת יצחק
↑  אסתר בר קול, מעריב, 7 ביולי 1980
↑  רותי בר-קול ז"ל, אתר אבלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307547505171  VIAF: 298552511   WorldCat (עם VIAF): 298552511
יא-אמנא

יָא-אָמְנָא הוא אלבום האולפן השמיני של הזמרת-יוצרת הישראלית אתי אנקרי. האלבום יצא לאור ב-29 באוגוסט 2017 בהוצאת PIL.
רקע והוצאה

בשנת 2017, יצא אלבומה השמיני של אתי אנקרי, יא-אמנה, שבמרכזו שירים יהודים-תוניסאיים. את מילות השיר הראשון באלבום, "ירושלים", הכתיבה לה אמה בניב יהודי-ערבי של יהדות תוניס. אנקרי אמרה, שאת השירים באלבום ניתן לחלק לשלוש קטגוריות: שירי שמחות שהכירה מהבית, שירי שירת הנביאים בתרגום מרים גז-אביגל, ושירים שלמדה מפייטנים.
הסינגל המוביל והיחיד מתוך האלבום נקרא "שמחה רבה" (רמיקס) ו"ירושלים" והוא פורסם ב-29 במרץ 2018; מדובר בסינגל כפול.
רשימת רצועות

| יא-אמנא> מס' | יא-אמנא> שם | יא-אמנא> משך | יא-אמנא>  | יא-אמנא>  | יא-אמנא>  | יא-אמנא>  | יא-אמנא>  | יא-אמנא>  | יא-אמנא>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | ירושלים (1)  | 7:16 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | בר יוחאי  | 5:23 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | שרח בת אשר  | 5:45 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | פרחתנא (שמחתנו)  | 6:20 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | מברוך (מזל טוב)  | 7:27 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | ווקתאש (מתי)  | 1:12 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | לאמתא (אימתי)  | 6:11 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | יא סעדק (אשריך)  | 5:45 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | יא אלאהאנא (הו אלוקינו)  | 8:07 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | יוסף הצדיק  | 5:33 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | ולדי-בני  | 5:35 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | ברוך הבא בשבת  | 4:11 |  |  |  |  |  |  |  |
| 13. | ירושלים  | 8:01 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 76:51 |  |  |  |  |  |  |  |
היסטוריית יציאות לאור

| מדינה | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| כלל העולם | 29 באוגוסט 2017 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית • תקליטור | PIL |  |
הערות שוליים

1 2 3  יא-אמנא, 2021-06-27, נבדק ב-2024-07-20
↑  יא-אמנא par אתי אנקרי sur Apple Music (בצרפתית), 2017-01-01, נבדק ב-2024-07-20
↑  אתי אנקרי -שמחה רבה , . ירושלים | רדיו נטו, ‏2018-03-29
יאיר ברק (אמן)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בפברואר 1973 (בן 51)
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1998)  קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות (2001) 
 תחום יצירה:  צילום, וידאו ארט, מיצב 
 yairbarak.com
 
יאיר ברק (נולד ב-18 בפברואר 1973) הוא אָמָּן צילום, וידאו ומיצב, אוצר וכותב, גר ועובד בתל אביב.
ביוגרפיה

בשנת 2000 סיים בהצטיינות את לימודיו במחלקה לצילום בבית הספר לאמנות "קמרה אובסקורה" בתל אביב. בשנת 2005 הקים את המחלקה לצילום בבית הספר "מנשר לאמנות" בתל אביב. 
 ב-2008 למד במסגרת תוכנית התואר השני באמנות ב-"Bard College" בניו יורק. בשנת 2020 מונה לראשות בית הספר לאמנות במכללת סמינר הקיבוצים ולאוצר ראשי ומנהל אמנותי של מקום לאמנות בתל אביב
תערוכת היחיד הראשונה של ברק הוצגה בשנת 2002 בגלריה נגא בתל אביב. מאז הוצגו עבודותיו בחללי תצוגה רבים וחשובים בישראל ומחוצה לה. בין תערוכותיו:
"קרה" בגלריה הקיבוץ (2006ֿֿ)
"ליקוי" בגלריה דן (2011)
"גניבות ספרותיות ומהפכות" בגלריה דן (2012)
"Speaking Generally" בגלריה ג'ולי מ. (2014)
"מתרחק ממשהו, נועץ בו את עיניו" במוזיאון תל אביב לאמנות (2014).
״היבשות והפנים״, מוזיאון הרצליה ומשכן האמנים בהרצליה (2017)
״שלושה ראשים פנימה״, המשכן לאמנות בעין חרוד (2019)
ברק מלמד בחוג לאמנות במכללת סמינר הקיבוצים, במכון הטכנולוגי בחולון (HIT) וכן במסגרת תוכנית הלימודים של "בית לאמנות ישראלית". החל מ-2020 משמש כראש המחלקה לאמנות בסמינר, וכן כאוצר ראשי ומנהל אמנותי במקום לאמנות.
בין התערוכות שאצר:
״הדור השלישי – צילום כמשבר זהות״ בגלריה מנשר לאמנות (2006)
״דברים כשלעצמם״, תערוכת יחיד לליאת אלבלינג, גלריה ג׳ולי מ. (2015)
"אני בסדר", תערוכת יחיד לדורון אדר, גלריה אגריפס 12 (2015)
״צילום, למעשה״ בגלריה סקלאר לוי, מודיעין (2017)
״שתיים כפול שלוש״ בגלריה אחד העם 9 (2021)
״זה לא זמן לאכול כרובית אל דנטה״, תערוכת יחיד לאיילת ריזה (2021)
"קיר אמן",תערכות יחיד של חגית קזיניץ, מקום לאמנות, ק. המלאכה, ת"א (2022)
לקריאה נוספת

2006 - הארץ, ביקורת על התערוכה "הדור השלישי”, עוזי צור
2007 - The Abused landscape גיליון 35, מגזין Afterimage
2007 - ynet, פרידה מן הממשי, שיחה עם יאיר ברק בעקבות תערוכתו קרה, טלי כהן גרבוז
2007 - ידיעות אחרונות, ביקורת על התערוכה קרה, רותי דירקטור
2007 - עיתון העיר, ביקורת על התערוכה קרה, חמדה רוזנבאום
2007 - מגזין טיים אאוט תל אביב, ביקורת על התערוכה קרה, דנה שוופי
2010 - מוסף גלריה, הארץ, ביקורת על התערוכה קורות מאת סמדר שפי
2010 - מגזין עכבר העיר, ביקורת על התערוכה קורות, הילה שקולניק ברנר (מאי 2010).
הערות שוליים

↑  התערוכה "מתרחק ממשהו, נועץ בו את עיניו" באתר האינטרנט של מוזיאון תל אביב לאמנות
↑  אמנות - סגל ההוראה - סמינר הקיבוצים, באתר www.smkb.ac.il
↑  about אודות, באתר Artspace Tel-Aviv (באנגלית)
↑  חמדה רוזנבאום, משבר הדור השני, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2006
↑   עוזי צור, ליאת אלבלינג הגשימה לי חלום קטן, באתר הארץ, 9 ביולי 2015
↑   גליה יהב, העבודות של ליאת אלבלינג הן יותר עיצוב מסוגנן ומנומס מאשר אמנות, באתר הארץ, 16 ביולי 2015
↑  "Photography, in Fact", Sklar Levy Gallery (באנגלית אמריקאית)
↑  מגלים אוצרות // יאיר ברק, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2021-12-01
↑  Ayelet Riza / איילת ריזה, באתר Artspace Tel-Aviv (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272214  NLI: 987007518923505171  GND: 1147293767  LCCN: nr2005001870  VIAF: 39331325   WorldCat (עם VIAF): 39331325
יוליוס פרליס

| --- | --- |

יוליוס פרליס, 1907 לערך
 לידה:  19 בינואר 1880 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 בספטמבר 1913 (בגיל 33) Hochtor, אוסטריה 
 הישג בולט:  היה מס' 14 בעולם במהלך שנת 1913
 מד כושר מרבי:  2648 (ביוני 1913)
 מקצוע נוסף:  פרובלמאי 
 מדינה:  רוסיה, אוסטריה
 הערות:  יהודי
 
יוליוס פרליס   (בגרמנית: Julius Perlis;‏ 19 בינואר 1880, ביאליסטוק – 11 בספטמבר 1913, אנסטל) היה שחמטאי יהודי-פולני-אוסטרי.