stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבה דה בונפיני
פעילותה > קשריה לנשיא נסטור קירשנר

הנשיא נסטור קירשנר הושבע ב-25 במאי 2003 ובתוך ימים קיבל את בונפיני בקאסה רוסדה. במהלך כהונתו הוא הרבה להתייעץ איתה, כחלק מתהליך קבלת ההחלטות שלו.
בינואר 2006 בונפיני הודיעה שהארגון שבראשו היא עומדת יפסיק את מצעד ההתנגדות השנתי שלו, מתוך הכרה בהצלחתו של הנשיא נסטור קירשנר לבטל את החוקים של הנשיא אלפונסין את התביעות לגבי "המלחמה המלוכלכת".
אגודת האמהות של בונפיני, נהנתה ממימון ממשלתי והרחיבה את השפעתה באמצעות עיתון "קול האמהות" (La Voz de las Madres) ותחנת רדיו.
הארגון של בונפיני ניהל את תוכניתה דיור במימון פדרלי "חלומות משותפים" (Suenos Compartidos), שפיקח על בניית יחידות דיור לתושבי שכונות העוני.
עד שנת 2011 הושלמה בניית 5,600 יחידות דיור, במסגרת הפרויקט, ובשישה מחוזות ובעיר בואנוס איירס.
מעורבות הארגון בפרויקט הופסקה ביוני 2011 לאור גילויה של פרשיית שחיתות ואי סדרים כספיים על ידי שני "אנשים מפוקפקים" שמשום מה זכו לאמונה של בונפיני.
בונפיני הביעה תמיכה בדמויות כמו צ'ה גווארה, פידל קסטרו, אוגוסטו סנדינו, יאסר ערפאת, הוגו צ'אבס, אבו מוראלס ואמהות של אסירי ETA. היא הכריזה שהיא נגד סוציאל-דמוקרטיה, קפיטליזם, נאו-ליברליזם, גלובליזציה וקרן המטבע הבינלאומית.
פסטור נולדה בעיר אנסנדה (אנ') ונפטרה בגיל 93 בעיר בלה פלאטה.
הוקרה ופרסים

תואר כבוד של אוניברסיטת קליפורניה (1996), אוניברסיטת בולוניה (2007) והאוניברסיטה הלאומית הניסויית של יאראקוי (Experimental National University of the Yaracuy) בוונצואלה (2010).
מדליית כבוד מהאוניברסיטה הלאומית של קורדובה (1988).
מסדר ההצטיינות הלאומית של אקוודור (2006).
פרס מיוחד של המגזין "ונטיטרז" (Veintitrés), שיצא לאור בבואנוס איירס, (2009).
פרס לזכויות אדם 200 שנה ל"מהפכת מאי" (Argentina Bicentennial), הרפובליקה הארגנטינאית (2010).
פרס לתקשורת וזכויות אדם, על שם רודולפו וולש (2011).El Cronista, En medio de la polémica, Hebe recibió el Premio Rodolfo Walsh, El Cronista, ‏17 ביוני 2011
פרס כבוד של תחנת הרדיו הלאומית של ארגנטינה (LRA Radio Nacional) (2013).
מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הערות שוליים

↑  Grace Anne Boyd, The Evolution of a Social Mo olution of a Social Movement: A Study of the Madr ement: A Study of the Madres de Plaza de Mayo, University of Mississippi, May 2014
↑  1988 - 2000 | Laureates | Sakharov Prize | European Parliament, sakharovprize (באנגלית)
↑  Catherine Paige Southworth, The Mothers and Grandmothers of Plaza de Mayo and Influences on International Recognition of Human Rights Organizations in Latin America, MASTER OF ARTS
in
Latin American Studies, December 15, 2018
↑  Hebe de Bonafini respaldó a guerrilleros de las FARC, infobae, ‏2017-10-26 (בספרדית)
↑  "Supuesto líder de ETA trabajó en Argentina con Hebe de Bonafini". Infobae. 7 באוקטובר 2010. אורכב מ-המקור ב-26 במרץ 2012. נבדק ב-26 יוני 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Redacción Clarín, Bonafini cargó duro contra las Abuelas, Juan Pablo II y Blumberg, Clarín, ‏2005-04-13 (בספרדית)
↑  Kirchner recibió a Hebe de Bonafini en la Casa Rosada, LA NACION, ‏2004-12-09 (בספרדית)
↑  Redacción Clarín, Bonafini anunció que las Madres harán la última Marcha de la Resistencia, Clarín, ‏2006-01-14 (בספרדית)
↑  Página/12 :: Sociedad :: Las Madres y su construcción de sueños, www.pagina12.com.ar (בספרדית)
1 2  "Les quitan a las madres el manejo del plan de viviendas". La Nación. אורכב מ-המקור ב-9 באוקטובר 2011. נבדק ב-26 יוני 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Bonafini says Schoklenders are 'scammers, traitors'". Buenos Aires Herald. נבדק ב-26 יוני 2024.
↑  "Podrían denunciar plan de viviendas de Madres de Plaza de Mayo". El Intransigente. נבדק ב-26 יוני 2024.
↑  "Hebe de Bonafini S.A.: Cuando el dolor sirve para ganar dinero y poder". Urgente24. 4 באפריל 2009. נבדק ב-26 יוני 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Aznarez, Soledad (20 בנובמבר 2022). "Murió Hebe de Bonafini, la referente de las Madres de Plaza de Mayo que fue una aliada central de los Kirchner". La Nacion. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Murió Hebe de Bonafini, infobae.com, ‏2022-11-20 (בספרדית)
↑  Página|12, Doctorado Honoris Causa para Hebe de Bonafini en la República Dominicana | Lo concedió la Universidad Autónoma de Santo Domingo, PAGINA12, ‏2020-06-20 (בספרדית)
↑  Constanza Bonsignore, Hebe de Bonafini recibió el Honoris Causa de la Universidad de Santo Domingo | La titular de la Asociación Madres de Plaza de Mayo fue distinguida por su lucha por la verdad, PAGINA12, ‏2021-12-03 (בספרדית)
↑  La Presidenta anunció la creación del Ministerio de Seguridad, que estará a cargo de la Dra. Nilda Garré, Casa Rosada (בספרדית)
↑  "Página/12 :: espectaculos". www.pagina12.com.ar (בספרדית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007372181205171  BIBSYS: 90955384  BNE: XX1248927  BnF: cb13527283m (data)  CANTIC: a19398815  GND: 130823767  ISNI: 0000 0000 7823 8060  LCCN: n86099858  NTA: 132933799  RERO: 02-A005630864  SNAC: w6hn9zfv  SUDOC: 050385267  VIAF: 76474119   WorldCat (עם VIAF): 76474119
בישון פריזה

| --- | --- |

 ארץ מוצא:  אזור הים התיכון
 שימושים:  שעשועים ולוויה
 קבוצה:  כלבי לוויה וזעירים
 תכונות
 משקל:  3-6 ק"ג
 גובה כתפיים:  23-30 ס"מ
 גובה:  25 ס״מ 
 תוחלת חיים:  14-18 שנים
 אופי:  שמח ופעיל
 אילוף:  הסתגלות בינונית
 תיאור:  גופו של בישון פריזה קטן אבל המבנה שלו חסון. יש לו גולגולת מעוגלת מעט ולחיים שטוחות. החרטום בהיר ואפו שחור וגדול. העיניים ממוקמות בקדמת הפנים, הן עגולות וכהות ומוקפות במסגרת של שערות כהות. האוזניים שמוטות ומכוסות בשיער ארוך. הפרווה העליונה מתולתלת ומסולסלת, והפרווה התחתונה עבה ורכה. הזנב מתפתל באופן רפוי מעל הגב.
 
בישון פריזה הוא גזע של כלבי לוויה קטנים.
היסטוריה

מקור הגזע הוא בצרפת. הוא היה מוכר בצרפת וכנראה משם הובא לאי טנריפה. במאה ה-13 הוא התגלה מחדש על ידי יורדי ים איטלקים שהביאו אותו חזרה ליבשת אירופה. שם אומץ על ידי אצילים והפך לגזע מועדף בחצרות המלוכה השונות.
בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 החל גזע הבישון פריזה לשמש ככלב שעשועים בקרקסים ובמופעי כלבים שונים, אולם כיום הוא משמש בעיקר כחיית מחמד וככלב בית משפחתי חם ואוהב.
אופי

כלב בישון פריזה ידוע במזגו הטוב. מדובר בכלב רגוע וחביב מאוד בקרב משפחות, בשל התאמתו לחיים עם ילדים והיענותו לאהבה שילדים מפגינים כלפיו. זהו כלב נמרץ, אוהב משחקים וסקרן מאוד, ועל כן חשוב להעסיק אותו ולשחק איתו במהלך היום.
כלב בישון פריזה הוא כלב אינטליגנטי מאוד ובעל יכולת קליטה גבוהה, ועל כן הוא נוח מאוד לאילוף, בדרך כלל.
טיפול ובריאות

בעייתו הנפוצה ביותר של הבישון פריזה, מבחינה בריאותית, היא עיניים דומעות. לבישון פריזה עיניים רגישות, אשר דומעות לעיתים קרובות ומחייבות טיפול קבוע. נוסף לכך, יש לכלבי בישון פריזה נטייה לבעיות עור שונות, המחייבות טיפול וטרינרי. במקרה זה, יהיה על בעליו לדאוג למזון מיוחד ולטיפול במשחות עור שונות. ככלל, מדובר בכלב חביב מאוד שאינו דורש טיפול מרובה מלבד המצוין לעיל.
פרוותו של הבישון פריזה אינה נושרת, וממשיכה לגדול עם השנים. יש לסרק אותו לעיתים קרובות, לרחוץ אותו, ולקצץ את פרוותו, באופן קבוע, על מנת למנוע הצטברות לכלוך בפרווה ובעיות עור. מאחר שהוא כמעט שאינו משיר את פרוותו, הוא נחשב לכלב היפואלרגני, שבאופן יחסי אינו מעורר אלרגיה.
מראה חיצוני

צבעו של הבישון פריזה לבן, אולם לעיתים רחוקות נוספים ללבן גם גוונים של צהבהב או אפרסק.
כלבי בישון פריזה קטנים ומשקלם נע בדרך כלל בין 3 ל-7 קילוגרם, אך לא נדיר להיתקל בכלבים מעט גדולים מזה.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529824305171  BnF: cb16214168d (data)  LCCN: sh87005730  NKC: ph161660
אברהם שיין

אברהם שיין
אברהם שיין (נולד ב-29 בנובמבר 1942) הוא משורר ישראלי.
ביוגרפיה

אברהם שיין נולד בראשון לציון בשנת 1942 להורים יוצאי גרמניה. את שירותו בצה"ל עשה בחטיבת צנחנים, לאחר מכן החל לעבוד בבנק הפועלים. שיין התחיל את דרכו בבנק ב-1963 כקופאי. כמו כן, שירת כחיל מילואים במלחמת יום הכיפורים. עם השנים הפך למנהל חשבונות ולסגן מנהל סניף בנק. בין השנים 1973–1983 ניהל שיין את סניף בנק שנקר.
בין לבין פרסם מספר ספרי שירה. בשנת 1992 פרש מהבנק והחל למכור את שיריו, אותם הדפיס על ניירות צבעוניים, ברחבי הארץ ובעיקר ליד מוסדות תרבות תל אביביים. עם השנים הוציא לאור מספר ספרים וקיבל הכרה כמשורר. כמו כן, השתתף בתערוכות ובמיצגי שירה.
הוא מייצג זרם אנטי-ממסדי בשירה הישראלית, המדפיס ומוציא את שיריו בעצמו.
ספרים

כל הלילה הייתי עסוק בלחפש לך שם חיבה. הוצאת צ.צ. הפקות והדפסות, 1990,
להולכים לבוא ולבאים ללכת. הוצאת אל"ף, 1970,
עושים אהבה עם הרחוב התל אביבי הוצאת א' שיין,
אביבי סתוי הוצאת ב' צ'ריקובר, 1973
שעוני חול. הוצאת רשפים, 1986
נפגשים ליד השער החדש מבחר שירים (1988-1968) הוצאת רשף, 1988
סרט תיעודי

ב-1999 יצא לאקרנים סרטו התיעודי "שיין" של הבמאי גידי דר, שהשתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ובפסטיבל הקולנוע של ניו יורק. הסרט גולל את סיפור חייו של אברהם שיין, מנהל בנק בעברו שעבר לפעילות פוליטית, עד להווה בו הפך למשורר רחוב, שמתהלך ברחובות תל אביב ומוכר ספרי שירה.
אגף תמיכה לוגיסטית

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   משטרת ישראל
 סוג:  אגף מטה במשטרה
 פיקוד
 דרגת המפקד:   ניצב
 מפקד נוכחי:  ניצב אשר אילוז
אגף תמיכה לוגיסטית (את"ל) הוא אגף מטה במשטרת ישראל האחראי לניהול המשק המשטרתי ומתן שירותים לוגיסטיים ליחידות המשטרה ומשמר הגבול.
האגף נוצר מאיגוד של מחלקות שבעת הקמת משטרת ישראל היו תחת אחריות סגן המפכ"ל ונקרא בעבר אגף האפסנאות, אגף מנהלה, ואגף תכנון ולוגיסטיקה. בראש האגף עומד קצין בדרגת ניצב.
יחידות האגף

| שם המחלקה | תפקיד |
| --- | --- |
מחלקת התחבורה: אחראית לצורכי התחבורה והתובלה של משטרת ישראל ובכלל זה אפיון, רכישה, ניהול, תפעול, תחזוקה, תיקון, מכירה וגריעה של כלי הרכב המשטרתיים. המחלקה אחראית על רישוי כלי רכב, כלי שיט וכלי טיס של משטרת ישראל ולכלי רכב של שירות בתי הסוהר וכן הסמכה של נהגים במשטרת ישראל ושירות בתי הסוהר.
מחלקת רכישות ומכירות: מתכננת את תהליך רכש הטובין והשירותים של משטרת ישראל וביצוע הרכש בארץ ובחו"ל תוך ניצול מושכל של תקציב משטרת ישראל ובהתאם להוראות החוק.
המחלקה הלוגיסטית: אחראית לתכנון ולניהול האפסניה במשטרת ישראל בתחומי המזון, הציוד והאחסנה. המחלקת אחראית על רישוי כלי ירי ואמצעים של משטרת ישראל.
מחלקת בינוי ונכסים: אחראית על בינוי, שיפוץ ותחזוקה של מבנים במשטרת ישראל בהתאם להוראות החוק, ואחראית לאיתור מקרקעין ומבנים בהתאם לצורכי המשטרה.
המחלקה לתכנון לוגיסטי: הובלת תהליכי התכנון של המערך הלוגיסטי במשטרת ישראל בהיבט הכלכלי, הארגוני, הטכנולוגי והאסטרטגי של המערך תוך מיצוי מיטבי של המשאבים במשטרת ישראל.
מדור שירותי המטה: הגורם האחראי למתן שירותים מנהליים ומשקיים ליחידות המטה הארצי.
מפקדי האגף

בין מפקדי האגף:
יוסף בן-פורת 1948–1950
יקותיאל קרן 1950–1970
אלי דקל 1970–1972
דב קורצוויל 1977
דוד קראוס 1977–1978
בנימין גלעד 1978–1980
בנימין ברלאי 1980–1981
יצחק עירן 1981–1982
רחמים חדד 1982–1984
ישעיהו לזרוביץ' 1985–1992
סנדו מזור 1993–1996
רמי רהב
חסין פארס דצמבר 2000 – יוני 2004 (תקופת כהונה ראשונה)
יעקב רז 2004–2007
חסין פארס 2007–2008 (תקופת כהונה שנייה)
אינה וולף יוני 2008 – אפריל 2010
ניסו שחם אפריל 2010 – יולי 2011
זהר דביר יולי 2011 – נובמבר 2013
דוד ביתן נובמבר 2013 – ינואר 2016
בועז גלעד ינואר 2016 – פברואר 2019
איילת ירוחם פברואר 2019 – מרץ 2022
יוסי רופא מרץ 2022 – יולי 2023
יאיר חצרוני יולי 2023 – ספטמבר 2024
אשר אילוז ספטמבר 2024 – מכהן
פיפינידים

| --- | --- |
 מדינה:  האימפריה הפרנקית
 אתניות:  פרנקים
 
הפיפינידים והארנולפינים (או ארנולפינגים) היו שתי משפחות אצולה פרנקיות מאוסטרזיה במהלך התקופה המרובינגית. הם שלטו בתפקיד המאיורדומוס (ראש הארמון) לאחר שנת 687 ובסופו של דבר החליפו את המרובינגים כמלכי הפרנקים בשנת 751, והקימו את השושלת הקרולינגית.
מקור השמות

השמות "פיפיניד" ו"ארנולפינג" הם מוסכמות מודרניות, המשקפות את מוצאן של המשפחות מארנולף ממץ (מת בערך בשנת 640) ופפין (או פיפין) הזקן מלנדן (מת בשנת 640). הישנותו של השם המוביל "פיפין" במשפחה הובילה את המחבר האלמוני של האנלים של מץ (בסביבות שנת 805) לכנות את המשפחה "פיפיניוס" (Pippinios), הכינוי המוקדם ביותר הידוע למשפחה. במובן המחמיר, הפיפינידים הם צאצאיו של פיפין הזקן והארנולפינים הם צאצאיו של ארנולף ממץ. קבוצות אלו חופפות רק דרך נישואיהם של בנו של ארנולף, אנסגיזל, ובתו של פפין, בגה, ובנם, פפין האמצעי מהרסטל וצאצאיו.
לקריאה נוספת

יצחק חן, "עליית הקרולינגים", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, יחידה 4, פרק א, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, עמ' 93–100.
הערות שוליים

↑  יצחק חן, "עליית הקרולינגים", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, עמ' 93: "משפחת הפיפינידים (ארנולפינים, שלימים תיקרא הקרולינגים)".
↑  יצחק חן, "עליית הקרולינגים", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, עמ' 93.
1 2 3  יצחק חן, "עליית הקרולינגים", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, עמ' 94.
↑  יצחק חן, "עליית הקרולינגים", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, עמ' 94–95.
1 2  יצחק חן, "עליית הקרולינגים", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, עמ' 95.
1 2 3  יצחק חן, "עליית הקרולינגים", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, עמ' 96.
↑  יצחק חן, "עליית הקרולינגים", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, עמ' 97.
↑  יצחק חן, "עליית הקרולינגים", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, עמ' 98–100.
| השושלת הקרולינגית |
| --- | --- | --- |
| שבט פפין | פפין הזקן (580–640) • גרימואלד הזקן (616–656) • כילדברט המאומץ (מת ב-662) |  |
| שבט ארנולף | ארנולף ממץ (582–640) • כלודולף ממץ (מת ב-696 או 697) • אנסגיזל (מת לפני 679) • פפין האמצעי (635–714) • גרימואלד הצעיר (מת ב-714) • דרוגו משמפאן (670–708) • תיאודואלד (708–741) • כילדברנד הראשון (מת ב-743 או 751) |  |
| השושלת הקרולינגית | קרל מרטל (686–741) • קרלומן (מת ב-754) • פפין הגוץ (714–768) • קרלומן הראשון (751–771) • קרל הגדול (מת ב-814) • לואי החסיד (778–840) |  |
| לאחר הסכם ורדן (843) | לותאר הראשון (795–855) • קרל הקירח (קרל השני) (823–877) • לואי הגרמני (לואי השני) (804–876) |  |
אנתסטריה

אוֹינוֹכֶה (פך יין) אטי בסגנון הדמות האדומה, שימש בחגיגות האנתסטריה לכבודו של דיוניסיוס. 430-390 לפנה"ס
אַנְתֶסְטֵרִיָה (ביוונית: Ανθεστήρια, האנתסטריות) היה אחד מארבעת החגים שנערכו באתונה לכבודו של האל דיוניסוס. הוא נחוג אחת לשנה במשך שלושה ימים, מה-11 עד ה-13 בחודש אַנְתֶסְטֵרִיוֹן (פברואר/מרץ, כשהירח במילואו). בעיצומו התקיימה חגיגה לציון הבשלת היין שנאסף בבציר הקודם ותחילתו של האביב. קרוב לוודאי שהחג היה קיים מזה אלפיים שנה ויותר, מלפני 1500 לפנה"ס ועד לאחר 500 לספירה.
שלושת ימי החג נקראו על פי סדרם: פִּיתוֹאִיגְיָה (Πιθοιγία - "פתיחת כדי היין"), כוֹאֶס (Χόες - חגיגת הגביעים) וכִיטְרוֹי (Χύτροι - חגיגת הַקְדֵרוֹת).
במהלך החגיגות נשתבש ונתבלבל הסדר החברתי הקיים, העבדים הורשו ליטול בהן חלק, וכך התאחדו כל בני הבית כמנהג הקדמונים. האנתסטריה הייתה גם חג פיוס הנשמות התועות (המקביל ללֶמוּרְיָה של הרומאים) וגירוש רוחות האבות חזרה שאולה. הקֵרוֹת (Κηρες, keres) או הקארים (Κάρες; Kares, יושבי קאריה) שועשעו וגורשו מן העיר לאחר החג, בסמלם את נשמות המתים או את התושבים המקוריים של אטיקה. זהו מקורו של הביטוי ביוונית בו השתמשו כדי להיפטר ממי שנדנדו ללא סוף לקבלת טובות: "החוצה, קרות! האנתסטריות הסתיימו".
מקור השם

השם "אנתסטריה" נקשר בדרך כלל עם ανθη (ה"פרח" או ה"תפרחת" של הענב, קרוב למילה הסנסקריטית andhas - צמח הסומה).
חודש אנתסטריון נקרא על שם החג ולא להפך. מאחר ששם החודש אינו מיוחד ללוח השנה האטי,  אלא היה ידוע גם באיוניה, יוצא שהחג קדם לקולוניזציה האיונית, והוא החלק הקדום ביותר של המיסתריות האלאוסיות הניתן לתארוך. שורשיו, קרוב לוודאי, עוד ב-1500 לפנה"ס.
על פי אחת הדעות, פירוש שמו של החג הוא "קריאה לשוב" (מלשון αναθεσσασται), שכן במהלך החג נקראו נשמות המתים לשוב אל ארץ החיים (השוו ל-mundus patet של הרומאים). הריסון, הרואה באנתסטריה חג כל הנשמות בעיקר, שמטרתו לסלק את רוחות האבות על ידי פיוסן, מפרש את פיתואיגיה כחגיגה של פתיחת הקברים (πιθος משמעו כד גדול לאפר המת), את כואס כיום הנסכים, ואת כיטרוי כיום בורות הקברים (לא "קדרות", הנקראות χυτραι), אשר מבחינת רצף הזמנים קודם למעשה ל"פיתואיגיה". חוקרים אחרים סבורים כי פירוש השם כיטרוי הוא "כדי מים", וקושרים את הטקס עם ה"הידרופוריה" (Hydrophoria), חגיגה שמטרתה לפייס את נשמות המתים אשר נספו במבול של דאוקליון.
פיתואיגיה

ביום הראשון, שנקרא פִּיתוֹאִיגְיָה (פתיחת כדי היין), הועלו לאל היין נסכים מן הכדים החדשים שנפתחו, וכל בני הבית, כולל המשרתים והעבדים, נטלו חלק בחגיגה. החדרים וכלי השתייה עוטרו בפרחי האביב, וכמוהם גם הילדים מעל גיל שלוש.
כואס

היום השני, הנקרא כואס (חגיגת הגביעים), היה עת לשעשועים. האנשים לבשו בגדים עליזים, מהם שהתחפשו לדמויות המיתיות בפמלייתו של דיוניסוס, ויצאו לביקורי קרובים. במועדוני שתייה נערכו תחרויות שתייה, שהמנצח בהן היה זה שרוקן את גביעו בזמן הקצר ביותר. אחרים נסכו נסכים על קברות שארי בשרם שהלכו לעולמם. ביום זה ערכה המדינה טקס מיוחד וסודי באחד מן המקומות המקודשים לדיוניסוס בלנאיון (Lenaion), אשר בשאר ימות השנה היה סגור. הבסיליסה (Basilissa, או בסילינה - Basilinna), אשתו של הארכון בסילאוס המכהן, נישאה במהלך הטקס לאל היין; סייעו לה ארבע-עשרה מטרוניתות אתונאיות שנקראו גראיראי (geraerae), אשר נבחרו על ידי הבסילאוס ונשבעו לשמור על סודיות. הימים בהם נחוגו הפיתואיגיה והכואס נחשבו לבישי מזל (αποφραδες ביוונית, nefasti בלטינית) ול-μιαραι (טמאים), ולכן נדרש להעלות בהם נסכי כפרה; בימים אלה עלו נשמות המתים מן השאול והתהלכו בין החיים; על פי פוטיוס, האנשים לעסו עלי אֶשׁחָר ומרחו את משקופי דלתות בתיהם בעטרן להגנה מפני רעות. בחוגים פרטיים, לכל הפחות, אופיו של החג היה שמח הרבה יותר מן הטקסים הקודרים.
תוקידידס מציין, כי "את הדיוניסיות העתיקות חגגו בשנים-עשר לחודש אנתסטריון במקדש דיוניסוס לימנאיוס (Dionysos Limnaios, "דיוניסוס אשר בביצות").
כיטרוי

היום השלישי נקרא "כיטרוי" (חג הקדרות, מלשון χυτρος, קדרה), חג המתים. קטניות מבושלות הועלו קורבן להרמס כתוניוס (Hermes Chthonios), הרמס בתפקידו כאל העולם התחתון, ולנשמות המתים, ואחר כך הן נתבקשו להסתלק. לא הועלו קורבנות לאף אחד מן האלים האולימפיים האחרים, ואיש לא טעם את הנזיד, משום שנחשב למאכלם של המתים. אף שלא הותר ביום זה להציג הצגות בתיאטרון, נערכה מעין חזרה, שבה נבחרו השחקנים של החג הדרמטי המתקרב. ביום האחרון לחג נהגו לתלות  על עץ צלמיות בצורת בובות חרס בצורת פעמון, שהוצמדו אליו רגליים ניידות, היוונים האמינו שבכוח סיבובן על העץ יש כדי לטהר את מקדישי הבובות.
לקריאה נוספת

תדיאוש ז'לינסקי, תרבות יוון העתיקה. תרגם מפולנית גדליה אלקושי. ירושלים, הוצאת ראובן מס, תשכ"א; עמ' 259-260. העתקה דיגיטלית בפרויקט בן יהודה (מילת מפתח: אנתסטריון).
אבשלום זמר, דיוניסוס ובני לווייתו. חיפה, המוזיאון הימי הלאומי, 1998
Walter Burkert, Homo necans (1971)
J. Girard in Daremberg and Saglio, Dictionnaire des antiquités (s.v. "Dionysia")
J. E. Harrison, Prolegomena to the Study of Greek Religion (1903); Chapter II:"The Anthesteria: the Ritual of Ghosts and Spirits"
F. Hiller von Gartringen in Pauly-Wissowa's Realencyclopadie (s.v.)
A. Mommsen, Feste der Stadt Athen (1898)
M. P. Nilsson, Studia de Dionysiis Atticis (1900), Griechische Feste (1906)
E. Rohde, Psyche (4th ed., 1907), p. 237.
G. F. Schömann, Griechische Alterthümer, ii. (ed. J. H. Lipsius, 1902), p. 516
F. A. Voigt in W. H. Roscher's Lexikon der Mythologie (s.v. "Dionysos")
הערות שוליים

↑  השוו: ליל כל הנשמות וקרנבל.
↑  Harrison 1903, p. 34.
↑  A. W. Verrall, Journal of Hellenic Studies, xx., 1900, p. 115
↑  J. E. Harrison, ibid 100, 109, and Prolegomena.
↑  Harrison, p 37.
↑  תוקידידס, 2.15 .
↑  אבשלום זמר, צלמיות חרס בעת העתיקה, המוזיאון הימי הלאומי, 2009, עמוד 29
גלגל ענק

ערך זה עוסק במתקן שעשועים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הריזנראד – גלגל הענק בפראטר בווינה שבאוסטריה
גלגל ענק הוא מתקן שעשועים הכולל גלגל ניצב ותאי נוסעים התלויים על היקפו.
גלגלי ענק הם מתקנים מקובלים ופופולריים בפארקי שעשועים בכל רחבי העולם.
היסטוריה

הגלגל הענק הוא פיתוח של מכשיר המכונה "עולה ויורד" שהיה קיים בירידים באירופה ובטורקיה במאה ה-17, ויש מקומות בעולם שעדיין נעשה שימוש במכשיר זה.
הגלגל הענק המודרני הראשון תוכנן על ידי ג'ורג' וושינגטון גייל פריס הבן מגיילסברוג שבמדינת אילינוי, אשר תכנן גלגל ענק בגובה 75 מטרים עבור התערוכה הקולומביאנית העולמית שנערכה בשיקגו בשנת 1893. הגלגל תוכנן במטרה להתחרות במגדל אייפל שהוקם עבור התערוכה העולמית של פריז (1889). הגלגל, שמשקלו היה כ-2,000 טונות, היה המתקן הגדול בתערוכה והונע על ידי שני מנועי קיטור, שהספק כל אחד 1,000 כוחות סוס. בגלגל היו 36 תאי נוסעים שכל אחד מהם היה בגודל אוטובוס שבכל אחד יכלו לנסוע 60 נוסעים (20 יישובים ו-40 עומדים), ובסך הכל 2,160 נוסעים. הגלגל היה מבנה הפלדה הגדול ביותר שניצוק באותה עת, ובשל גובהו – 26 קומות – היה אחד המבנים הגבוהים בעולם (אולם רבע מגובה מגדל אייפל). הגלגל השלים סיבוב ב-20 דקות, ועלות הנסיעה בו הייתה חצי דולר אמריקאי.
לאחר סיום היריד הועבר הגלגל ליריד נוסף. בשנת 1904 הועבר ליריד שנערך בסנט לואיס, ולבסוף הושמד על ידי פיצוץ באותה שנה.
גלגל הענק השני שנבנה היה גלגל הענק שנבנה בארלז קורט בלונדון בשנת 1895, על בסיס התוכניות של הגלגל שנבנה בשיקגו. גלגל זה פעל עד שנת 1906 והסיע למעלה מ-2.5 מיליון נוסעים. הגלגל נבנה על ידי האוסטרלים אדם גדלין (Adam Gaddelin) וגארת' ווטסון (Gareth Watson).
גלגל ענק ידוע נוסף הוא גלגל הריזנראד בפראטר של וינה, שגובהו 65 מטרים, ואשר נבנה בשנת 1897.
נכון לשנת 2022, הגלגל הגבוה ביותר בעולם עין דובאי נמצא בדובאי.
גלגל תצפית

גלגל תצפית, דומה בצורתו לגלגל ענק, אולם יש הסבורים כי מדובר במתקן שונה. הדוגמה הידועה והגדולה בעולם של גלגל תצפית היא הלונדון איי שבלונדון, אנגליה. ההבדל העיקרי בין גלגל תצפית לגלגל ענק הוא שתאי הנוסעים אינם תלויים מהיקף הגלגל, אלא מקובעים סביב היקפו – ועל כן הם צריכים להיות יציבים יותר, ומשפעים על הדיוק הנדרש בהקמת מגדל תצפית.
גלגל כפול ומשולש

בשנות ה-70 של המאה ה-20 המציאה חברת אינטמין AG גלגל ענק המאפשר העלאה והורדת נוסעים מהירה.
בשנת 1976 נפתח גלגל הענק סקי וירל בפארק אמריקה הגדולה של מריוט המצוי במדינת אילינוי ובמדינת קליפורניה, ובו היו שלושה מעגלי נוסעים (גלגל משולש). גלגל משולש נוסף נבנה באי המלכים באוהיו. לגלגלים אלה היו מחוברות זרועות שאפשרו הורדת גלגל שלם לקרקע בכל עת לצורך העלאה והורדת נוסעים מהירה.
כיום גלגלים אלה אינם בשימוש.
בישראל

בישראל קיימים מספר גלגלי ענק מכמה סוגים. הגדול מביניהם, הנמצא בלונה פארק תל אביב ומתנשא לגובה של כ-45 מטרים, אך הנוסעים מגיעים בו לגובה של 40 מטרים. נפתח באפריל 2016. השני נמצא בפארק הסופרלנד שבראשון לציון ומשתרע לגובה של 52 מטרים. בלונה פארק תל אביב היה בעבר גלגל ענק בעל 14 קרוניות, והוא פורק ב-2013 עקב בעיות בטיחות. קיימים בישראל גלגלי ענק קטנים (של כ-5 קרוניות) בפארקי שעשועים קטנים כדוגמת הלונה גרנד שהיה בגרנד קניון שבחיפה, ונסגר לאחר בטיחות לקויה של הפארק.
הערות שוליים

↑  "Bird's-Eye View of the World's Columbian Exposition, Chicago, 1893". World Digital Library. 1893. נבדק ב-2013-07-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4579967-2  LNB: 000301245 
ציור של גלגל ענק מהמאה ה-17
הלונדון איי
גלגל ענק בצונגקינג שבסין
פטנט ארצות הברית מספר 1,354,436 מציג גלגל ענק עם תאי נוסעים ניידים. גלגל מסוג זה נבנה בקוני איילנד בשנות ה-20. גלגל זהה נבנה בפארק ההרפתקה הקליפורנית של דיסני שבקליפורניה.
צפרו

| --- | --- |

 מדינה:  מרוקו מרוקו
 מחוז:  פס - בולמן
 שטח:  10.5 קמ"ר
 גובה:  850 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  79,887 (2014)
 קואורדינטות:  33°49′45″N 04°50′22″W﻿ / ﻿33.82917°N 4.83944°W﻿ / 33.82917; -4.83944
 אזור זמן:  UTC
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מרוקו מוגדלת) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתצפרו(למפת מרוקו רגילה) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתצפרו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
צפרו (בערבית: صفرو, בברברית: ⵚⴻⴼⵕⵓ) היא עיר במרכז מרוקו, עשרים ושמונה קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר הגדולה פאס, השוכנת למרגלות הרי האטלס התיכונים בקצה עמק הסייס על שתי גדותיו של נחל אגאי.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2014 מתגוררים בעיר 79,887 תושבים.
בעבר שכנה בעיר קהילה יהודית חשובה, שבשיאה היוותה קרוב למחצית מתושבי העיר, ובין מנהיגיה נמנו רבנים חשובים. הודות לכך העיר נקראה גם "ירושלים של מרוקו".
העיר מכונה בערבית حديقة المغرب 'הגן של מרוקו', הודות לצמחייה המגוונת ולשפע המים בעיר ובסביבותיה.
מאז 1919 מתקיים מדי שנה בעיר פסטיבל הדובדבנים. הפסטיבל מתקיים בחודש יוני, במקביל לסיומה של עונת אסיף הדובדבנים ונמשך שלושה ימים.
בית כנסת ותלמוד תורה אם הבנים בצפרו
צפרו, תחילת המאה העשרים
היסטוריה

העיר צפרו נוסדה בסביבות המאה השביעית לספירה והיא עתיקה יותר מהעיר פאס.
השיטפונות בעיר

נחל אגאי, החוצה את העיר במרכזה, מצפונה לדרומה עלה על גדותיו מספר פעמים וגרם לשיטפונות ולאבדות רבות בנפש וברכוש.
ב-17 במאי 1890 (כ"ז באייר תר"ן), בליל שבת, בעוד תושבי העיר היהודים מסבים לסעודת השבת עלה הנחל על גדותיו והרג עשרות רבות מתושבי העיר, בהם 49 מבני ובנות הקהילה היהודית בעיר, ביניהם ילדים ונשים ובני משפחה שנספו יחד באסון.
בשנת 1950, בעיצומו של חג הסוכות שוב פקד את העיר שיטפון ואף הוא גרם לאבידות קשות: הקהילה היהודית שכלה 21 נפש, מהם 14 ילדים, 6 נשים וגבר אחד.
השיטפון אף גרם לנזק גדול מאוד לרכוש, 286 משפחות ו-1450 איש מצאו את עצמם ללא קורת גג.
הקהילה היהודית בצפרו

בעבר שכנה בעיר קהילה יהודית חשובה, שבשיאה היוותה קרוב למחצית מתושבי העיר. בין מנהיגי הקהילה לאורך תולדותיה נמנו מלומדים רבניים גדולים, בהם החכם הראשון שכיהן ברבנות בצפרו הידוע לנו הוא רבי דוד אראגיל, שנפטר לפני כ־390 שנה, הגאון רבי משה בן חמו, רבי עמור אביטבול והפוסק, המשורר ואיש האשכולות ר' רפאל משה אלבז הדיין הרב אלישע אפריאט ועוד. בין יוצאיה ניתן למנות את זקן רבני יהדות מרוקו הרב יהושע מאמאן (מחבר "עמק יהושע", שו"ת על השו"ע), הרב דוד עובדיה (שחיבר מונוגרפיה בת חמישה כרכים על תולדות קהילת יהודי צפרו), ההיסטוריון דוד אסולין (חבר הסנאט, שהפיק סרט אודות קהילת צפרו לערוץ Arté), פרופ' גבריאל בן-שמחון שחיבר מחזות אודות הקהילה, הרב אבא אלבז והרב יעקב סודרי.