stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מכונת נייר
חלקי המכונה

המכונה מורכבת מארבעה חלקים:
חלק היצירה (Forming) - נקרא לרוב "האזור הרטוב", שבו תערובת סיבים רטובה (עיסת נייר) נסחטת להוצאת הנוזלים ויצירת רצף לח של סיבים שעובר לחלק הדחיסה.
חלק הדחיסה (Press) - שבו הרשת הסיבית הלחה עוברת בין גלילים גדולים שדוחסים אותה תחת לחץ רב לסחיטה מרבית של מים.
חלק הייבוש (Drying) - שבו הרצף הסיבי הדחוס עובר בסדרה של גופי חימום הפועלים בקיטור. החימום מוריד את תכולת המים לכ-6%, ובגוף החימום נשאר הנייר בקירוב בטמפרטורת החדר.
חלק היישור (Calender) - שבו הנייר מיושר תחת לחץ רב, בין שני גלילים. מטרת חלק זה היא יישור הנייר ושמירה על עובי אחיד.
היסטוריה

עד סוף המאה ה-18 יוצר הנייר בעבודת יד של אומנים ולכן היה יקר ונדיר. תהליך הייצור היה ארוך וכלל שלבים רבים בעבודה ידנית. הנייר יוצר גיליון-גיליון, על ידי טבילה של מסגרת מלבנית בתוך חבית עיסת נייר. לאחר שהמסגרת הוצאה מהחבית, המים נלחצו החוצה מתוך העיסה. העיסה שנותרה הונחה לייבוש, ולא ניתן היה להשתמש במסגרת שוב עד שגיליון הנייר הקודם הוסר ממנה.
המכונה הראשונה לייצור "נייר רציף" הומצאה בשנת 1799 בידי הצרפתי לואי-ניקולא רובר, שרשם עליה פטנט. המניע העיקרי ליצירת המכונה היה הסכסוכים החוזרים בין העובדים בשלבי הייצור השונים, במפעל לייצור נייר של סן-לז'ה דידו (Saint-Léger Didot) שבו עבד (שייצר נייר עבור שטרות כסף שהנפיק משרד האוצר הצרפתי). לאחר המצאת האבטיפוס, פרץ סכסוך בין רובר ודידו לגבי הבעלות על ההמצאה. רובר לבסוף מכר הן את הפטנט והן את אבטיפוס המכונה לדידו, שרצה להמשיך לפתח את המכונה באנגליה, ולהוציא שם פטנט, הרחק מהסחות הדעת של המהפכה הצרפתית, ועל כן הוא שלח את המכונה לגיסו בלונדון, ג'ון גאמבל (John Gamble).
במרץ 1801, לאחר ששלח אליו דידו דוגמאות של רצועות נייר רציף, הסכים ג'ון גאמבל להתחלק בבקשת הפטנט בלונדון יחד עם האחים סילי והנרי פוֹרְדְרִינִיר, שניהלו מפעל מוביל למכשירי כתיבה. גאמבל קיבל את הזכויות על הפטנט הבריטי 2487 ב-20 באוקטובר 1801, על גרסה משופרת של המכונה המקורית של רובר. לאחר מכן, פיתוח נוסף מומן בידי האחים פורדריניר. גאמבל ודידו שלחו את המכונה ללונדון, ולאחר 6 שנים והוצאות של 60,000 ליט"ש עלויות פיתוח, האחים פורדריניר קיבלו את הזכויות על מספר פטנטים נוספים. דוגמה מוקדמת של מכונת פורדריניר הותקנה במפעל בפרוגמור (Frogmore), הרטפורדשייר (Hertfordshire).
עקרונות ייצור הנייר כיום מבוססים על מכונת פורדריניר, ולא עברו שינוי מהותי.
תרשים המדגים את פעולת מכונת פורדריניר
מחזה יווני של קיימברידג'

מחזה יווני של קיימברידג' הוא אירוע בו מוצג מחזה, ביוונית עתיקה, על ידי סטודנטים ובוגרים של אוניברסיטת קיימברידג'. האירוע מתקיים אחת לשלוש שנים והוא התקיים לראשונה בשנת 1882.
המחזה הראשון שהומחז באירוע הוא איאס מאת סופוקלס. המחזה הופק על ידי ג'ון וויליס קלארק, שהיה מפקח במוזיאון לזואולוגיה וצ'ארלס ולדשטיין שהיה ארכאולוג. כבר במחזות הראשונים חולקו לקהל עותקים של תרגום של המחזה לאנגלית.
כיום, האירוע מתקיים בתיאטרון האמנויות ההיסטורי של קיימברידג'.
מחזות שהוצגו

הפרסים (2022)
אדיפוס בקולונוס (2019)
פרומתאוס הכבול (2013)
אורסטיאה (2010)
מדיאה (2007)
אדיפוס המלך (2004)
אלקטרה (2001)
נשות טרויה (1998)
הערות שוליים

1 2 3  ונסה לייסי, The History of the Cambridge Greek Play, באתר The Cambridge Greek Play
מילניאריזם

מילניאריזם (Millenarianism או Millenarism), מלטינית – mīllēnārius "המכיל אלף" – היא האמונה של קבוצה או תנועה דתית, חברתית או פוליטית בטרנספורמציה יסודית וקרבה, מיידית, של החברה האנושית, שלאחריה "כל הדברים ישתנו". המילניאריזם קיים בתרבויות ודתות שונות ברחבי העולם, עם הגדרות שונות של הטרנספורמציה בכל אחת מהן.
תנועות אלו מאמינות בשינויים קיצוניים בחברה לאחר אסון גדול או אירוע טרנספורמטיבי ואינן קשורות בהכרח לתנועות המילניאליסטיות (Millennialism) בנצרות ובזורואסטריות.
תנועות מילניאריסטיות יכולות להיות חילוניות (לא דוגלות בדת מסוימת) או דתיות.
טרמינולוגיה

המונחים "מילניאריות" ו"מילניאליזם" (Millennialism) משמשים לפעמים לסירוגין, אך השימוש הזה אינו נכון. כפי שציין סטיבן ג'יי גולד:
המילה Millennium היא מהמילה הלטינית [ומאוחר יותר הצרפתית] mille, שפירושה "אלף", ומהמילה annus, שפירושה "שנה". ולכן האות n מוכפלת. המילה Millenarian היא מהמילה הלטינית millenarius, שפירושה "מכיל אלף [דברים כלשהם]", ולכן במקורה של מילה זו לא מופיעה המילה  annus, ולכן נכתבת המילה millenarianism רק עם n אחת.
היישום של לוח זמנים אפוקליפטי לשינויים בעולם חל בתרבויות ודתות רבות, נמשך עד היום, ואינו מוגבל לעדות ולדתות הגדולות בעולם. במחקר של תנועות דתיות אפוקליפטיות חדשות, הביטוי מילניאריזם משמש יותר ויותר להתייחסות להגעה קטלנית יותר והרסנית יותר של תקופה אוטופית בהשוואה למילניאליזם המשמש לעיתים קרובות לציון ביאה שלווה יותר וקשור יותר באוטופיה של חלוף אלף שנה.
המילניאליזם הוא סוג ספציפי של מילניאריות נוצרית, ולעיתים מכונה "chiliasm" מהשימוש בברית החדשה בכיליה היוונית (אֶלֶף, מכאן גם המילה קילו). זה חלק מהצורה הרחבה יותר של ציפייה אפוקליפטית. תורת ליבה בכמה וריאציות של האסכטולוגיה הנוצרית היא הציפייה שהביאה השנייה של ישו קרובה מאוד ושתקום ממלכת אלוהים עלי אדמות. על פי פרשנות של נבואות של ספר ההתגלות, מלכות אלוהים בעולם הזה תימשך אלף שנים (מילניום) ואף יותר.
תאולוגיה

קבוצות רבות של מילניארים, אם לא רובן, טוענות שהחברה הנוכחית ושליטיה מושחתים, או לפחות שוגים, וכי בקרוב יושמדו על ידי כוח רב עוצמה. הסטטוס קוו נחשב למזיק ללא השינוי הדרמטי הצפוי. תנועות מילניאריות צפו לעיתים קרובות שלושה שלבים שבהם עשוי להתרחש השינוי. ראשית, החברים הנבחרים בתנועה ידוכאו יותר ויותר, מה שיוביל לתקופה השנייה שבה התנועה מתנגדת לדיכוי. התקופה השלישית מביאה לעידן אוטופי חדש, ובו תחול גאולתם של חברי התנועה.
בעולם המודרני, תורות כלכליות או מבני כוח או התרחשויות שנתפסות כקונספירציות, נתפסים כמייצרים דיכוי. רק אירועים דרמטיים נתפסים כמסוגלים לשנות את העולם. לפי תפיסה זו, קבוצה של אדוקים באמונתם ומסורים להנהגה ולרעיון היא שצפויה לחולל את השינוי, או לשרוד אותו. ברוב התרחישים של המילניום, האסון או הקרב שיתרחשו יביאו אחריהם עולם חדש ומטהר, שבו יתוגמלו המאמינים.
קבוצות דת ואמונה מילניאריסטית בנות אלפי שנים הן פציפיסטיות, אך חלק מהאמונות של המילניום גורמות להתעלמות מכללי התנהגות קונבנציונליים ועלולות לגרום לאלימות המופנית כלפי פנים (כגון ההתאבדות ההמונית של ג'ונסטאון) או כלפי חוץ (כגון פעולות הטרור של אום שינריקיו). לפעמים זה כולל אמונה בכוחות על-טבעיים או בניצחון קבוע מראש. במקרים מסוימים בני דור המילניום נסוגים מהחברה כדי להמתין להתערבותו של אלוהים. מצב זה ידוע גם בשם world-rejection ("דחיית העולם").
אידאולוגיות מילניאריות או כתות דתיות מופיעות לעיתים בעמים מדוכאים, כמו תנועת ריקוד הרפאים של המאה ה-19 בקרב אינדיאנים, מורמונים, וכתות המטען של המאה ה-19 וה-20 בקרב תושבי איי האוקיינוס השקט המבודדים.
לפי הקטכיזם של הכנסייה הקתולית, יש דרך לאבחן מילניאריזם:
הונאת האנטיכריסט כבר מתחילה להתגבש בעולם בכל פעם שנטענת הטענה שאפשר לממש בתוך ההיסטוריה את התקווה המשיחית שניתנת למימוש רק מעבר להיסטוריה באמצעות השיפוט האסכטולוגי [שיפוט יום הדין]. הכנסייה דחתה גם גרסאות חדשות של הטענה המזויפת על הגעתה הצפויה של ממלכת יום הדין המילניארית, ובמיוחד את הגרסה הפוליטית ה"מעוותת במהותה" – משיחיות חילונית.
ראו גם

ארמגדון
הערות שוליים

↑  Baumgartner, Frederic J. 1999. Longing for the End: A History of Millennialism in Western Civilization, New York: Palgrave, pp 1-6
↑  Gould, Stephen Jay. 1997. Questioning the millennium: a rationalist's guide to a precisely arbitrary countdown. New York: Harmony Books, p. 112 (note)
↑  Gordon Marshall, "millenarianism", The Concise Oxford Dictionary of Sociology (1994), p. 333.
↑  גולד, סטיבן ג'יי. 1997
↑  Landes, Richard A. Heaven on Earth: The Varieties of the Millennial Experience. New York: Oxford University Press, 2011. Print.
↑  Mayer, Jean-François (ביוני 2016). "Millennialism: New Religious Movements and the Quest for a New Age". The Oxford Handbook of New Religious Movements. II. doi:10.1093/oxfordhb/9780190466176.013.30. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Kark, Ruth "Millenarism and agricultural settlement in the Holy Land in the nineteenth century," in Journal of Historical Geography, 9, 1 (1983), pp. 47-62
↑  Worsley, Peter. 1957. The trumpet shall sound; a study of "cargo" cults in Melanesia. London: MacGibbon & Kee.
 Desroche, Henri (1969). Dieux d'hommes.
↑  Desroche, Henri (1969). Dieux d'hommes. Dictionnaire des messianismes et millénarismes de l'ère chrétienne. Paris: Berg International. pp. 31–32.
↑  Gordon Marshall, "millenarianism", The Concise Oxford Dictionary of Sociology (1994), p. 333.
↑  Wessinger, Catherine. Millennialism, Persecution, and Violence: Historical Cases. Syracuse, N.Y: Syracuse University Press, 2000. Print.
↑  Underwood, Grant (1999) [1993]. The Millenarian World of Early Mormonism. Urbana: University of Illinois Press. ISBN 978-0252068263.
↑  Catechism of the Catholic Church
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX528860  GND: 4147671-2  NDL: 00576216
מלחמת יוגורתה

מלחמת יוגורתה (112 – 104 לפנה"ס) התנהלה בין הרפובליקה הרומית לנומידיה (כיום שטחן של לוב ואלג'יריה), עליה מלך באותה התקופה יוגורתה. המלחמה נמשכה כ-8 שנים ובמהלכה התגלו פגמים רבים בניהול הצבא הרומי ובמדיניות החוץ והפנים של הרפובליקה.
במהלך המלחמה (בשלב השני) התבלטו המצביאים הרומים קוינטוס קיקיליוס מטלוס, גאיוס מריוס ולוקיוס קורנליוס סולה בכישרונם. הצבא הרומי עבר מהפך לצבא חדש, יעיל ומיומן יותר, אך גם נאמן למפקדיו ולאו דווקא לרפובליקה אותה הוא משרת.
המלחמה הסתיימה עם לכידתו של יוגורתה על ידי הכוחות הרומים בשנת 105 לפנה"ס.
רקע

לאחר תבוסת קרתגו, הריסתה והכרזתה כשטח מקולל בשנת 146 לפנה"ס (במהלך המלחמה הפונית השלישית), נותרה נומידיה הממלכה החשובה ביותר באפריקה.
על נומידיה שלט יוגורתה, המלך הברברי הפופולרי ונכדו של מסיניסה, מלכה הראשון של הממלכה. יוגורתה לחם לצד רומא במלחמת נומנטיה תחת פיקודו של סקיפיו אימיליאנוס, שם התיידד עם אנשי אצולה רומיים שהשתתפו במלחמה.
יוגורתה ירש את הממלכה ביחד עם שני אחיו החורגים, אך רצח אחד מהם ואת השני, אדהרבעל, הביס והשתלט על הממלכה כולה, בעוד אדהרבעל נמלט לרומא שם ביקש את עזרת הסנאט על מנת להשיב לו את חלקו בממלכה.
ב-116 לפנה"ס החליט הסנאט הרומי על חלוקת הממלכה בין היריבים. את החלק המזרחי העשיר יותר והכולל את עיר הבירה קירטה, העניק הסנאט לאדהרבעל.
ב-112 לפנה"ס, תוך כדי התעלמות מפורשת מההחלטה הרומית לחלק את הממלכה לשניים, תקף יוגורתה את אחיו החורג. במהלך הלחימה הרגו כוחותיו של יוגורתה אנשי עסקים איטלקיים ועוררו את זעם רומא. ב-111 לפנה"ס נשלח לנומידיה הקונסול בסטיה בראש צבא, אך הגיע להסכם תמוה עם יוגורתה ונמנע מלתקוף אותו.
בשל החשדות לשוחד זומן יוגורתה לרומא להסביר את תנאי ההסכם. יוגורתה ניצל את שהותו ברומא כדי לארגן רצח של יריב פוליטי ואיבד בכך את כל תמיכתו ברומא. מכיוון שהבאתו לרומא הייתה כרוכה בהבטחה לשמור על שלומו, נשלח יוגורתה חזרה לאפריקה ללא פגע.
מגש הכסף

ערך זה עוסק בשיר של נתן אלתרמן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
נתן אלתרמן, בסביבות 1952
מגש הכסף הוא שיר עברי נודע של נתן אלתרמן, שפורסם במדורו "הטור השביעי" שבעיתון "דבר" ב-19 בדצמבר 1947.
השיר נעשה אהוד ביישוב ולאחר הקמת המדינה, ומקובל לקוראו בטקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
הוא הולחן על ידי נורית הירש, על ידי נחום היימן ועל ידי אורי קריב. שלושת הלחנים הם בביצועו של יהורם גאון.
שם השיר הפך למטבע לשון המתאר את תרומתה של גבורת הלוחמים במלחמת העצמאות להקמת המדינה.
תקופת כתיבתו ויצירתו

השיר פורסם ב-19 בדצמבר 1947, שלושה שבועות בלבד לאחר החלטת האו"ם מיום כ"ט בנובמבר 1947, שממנו ואילך נפתחה מלחמת העצמאות. הוא פורסם שנית ב-26 במרץ 1948 בלקט של ארבעה מטורי "הטור השביעי", שהופיע ב"דבר השבוע" לכבוד צאתו לאור של ספרו של אלתרמן "הטור השביעי: שירי העת והעיתון".
בשיר ישנה התייחסות לאירועי שנות המרד והמרי של ארגוני המגן העבריים בשלטון הבריטי בארץ ישראל, שהתגברו לאחר רדיפות היהודים באירופה במהלך השואה ובמלחמת העולם השנייה. בעת כתיבת השיר נאבקו כוחות המגן העבריים על משמר היישובים ונערכו להתמודדות הצפויה עם יציאת הכוחות הבריטים מהארץ.
אלתרמן התכתב בשירו עם מילותיו של חיים ויצמן, מי שכיהן כראש ההסתדרות הציונית (ונבחר לאחר הקמת המדינה לנשיא), אשר צוטטו בעיתון "הארץ" ב-15 בדצמבר 1947. בעיתון תואר נאומו של ויצמן בוועידה הארצית של "המגבית המאוחדת" באטלנטיק סיטי שבארצות הברית, בעצרת שנועדה לגיוס כספים, ובה נכלל הציטוט הבא מפיו: "שום מדינה אינה ניתנת על מגש של כסף... תוכנית החלוקה אינה מקנה ליהודים אלא סיכוי" (במקור באנגלית: "no state has been handed to us on a silver platter"). מילותיו של ויצמן, בנוסח "אין מדינה ניתנת לעם על מגש של כסף", מצוטטות כמוטו בשירו של אלתרמן.
תכנים ואמירות

אלתרמן הביא בשירו עיקרים מהרעיון הציוני. המילים "מדינת היהודים" מתכתבות עם ספרו בשם זה של בנימין זאב הרצל, שבמרכזו הצורך בהקמתה של מדינה יהודית עצמאית בכברת ארץ מוגדרת. הנכונות להקרבה למען זאת, ותפיסת העצמי ככלי בלבד לנוכח צורכי האומה, בוטאה בדבריהם של חלוצים בני העלייה השנייה. רעיונות אלו נשזרו בשירו, מעודכנים באירועי המרי העברי, החלטת החלוקה של האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, וההכנות לסיום המנדט הבריטי בארץ, הקמתה העתידית של מדינת ישראל והידיעה על מערכות צבאיות קשות אשר היו צפויות להתחולל נגד הכוונה להקימה על ידי היישוב.
בשיר המחורז חמישה בתים.
תכנים ואמירות > הבית הראשון

הבית הראשון פותח בהכרזה על מצב גאופוליטי חדש בארץ ישראל, שמתאפיין לכאורה בשלווה: "והארץ תשקוט", צמד מילים הרומז לביטוי המצוי בפסוקי התנ"ך.
קוראי השיר או שומעיו מתרשמים כביכול כי עתה נוצרו תנאי מחיה רגועים בני קיימא או לפחות הפוגה, לאחר ימים רבים של סערה, ולאחר מערכה כבדה.
המילים הבאות מפרטות את מצב האומה: מהימים הסוערים והרועשים נותרו אדמומיות "עין שמים”. במצב זה, על פי המשורר, מצבה של האומה:
”קְרוּעַת לֵב אַךְ נוֹשֶׁמֶת…

לְקַבֵּל אֶת הַנֵּס הָאֶחָד אֵין שֵׁנִי.”
זיוה שמיר מצביעה על כפל המשמעות של המילה "נס": "מסירת סיפורה הפלאי של הקמת המדינה, מסירת דגל המדינה, סמל הריבונות, כבטקסים לאומיים ממלכתיים".
תכנים ואמירות > הבית השני

הבית השני מתחיל במילים:
”הִיא לַטֶּקֶס תִּכּוֹן ...”
בתפאורת השיר משתתפים הלילה ואור הלבנה.
"האומה" - דמות ראשית ביצירה: "עוטה חג ואימה”. המשורר מתאר את חווייתה, או חוויתם הקיבוצית של אנשי היישוב ערב הכרזת המדינה. לאחר תיאור הנוף הנפשי המעורב של האומה, מובאת עלילת התרחשות של מפגש; "מנגד" ו"אל מול" פני האומה החוגגת והחרדה, מציב המשורר שתי דמויות: אישה ואיש צעירים, לוחמים חמושים שבאו בלבושם מהקו הראשון של החזית, והכוונה, מבלי שהדבר צוין במפורש, אל חברי הארגונים הצבאים שלפני הקמת המדינה.
תכנים ואמירות > הבית השלישי והבית הרביעי

בבתים אלה משורטטות הדמויות, אשר הצעירוּת היא מקווי דמותם העיקריים:
”נַעֲרָה וָנַעַר

וְאַט-אַט יִצְעֲדוּ הֵם אֶל מוּל הָאֻמָּה.

לוֹבְשֵׁי חֹל וַחֲגוֹר, וְכִבְדֵי נַעֲלַיִם

...

וְנוֹטְפִים טַלְלֵי נְעוּרִים עִבְרִיִּים...

דֹּם הַשְּׁנַיִם יִגְּשׁוּ וְעָמְדוּ לִבְלִי-נוֹעַ”
אל הצעירות שקטת המבע, מצרף המשורר אמירה מהותית על קיימותן של שתי הדמויות; המילים רומזות על אפשרות למותם העתידי או לידיעה שכבר אירע:
”וְאֵין אוֹת אִם חַיִּים הֵם אוֹ אִם יְרוּיִים.”
והמילים, יוצרות את הרושם, שהדמויות אינן בחיים ושצעדיהן אל מול פני האומה הוא כזיכרון לחייהם, נכונותם ולהקרבתם עבורה, רושם המתחזק בהמשך השיר בשורה:
”כָּךְ יֹאמְרוּ. וְנָפְלוּ לְרַגְלָהּ עוֹטְפֵי-צֵל.”
אבל הדמויות הצעירות והחמושות, לכאורה אינן מוכרות לאומה; כך מתברר מן השאלה אשר שם המשורר בפיה בבית החמישי.
תכנים ואמירות > הבית החמישי

השאלה שהמשורר שם בפיה היא:
”אָז תִּשְׁאַל הָאֻמָּה, שְׁטוּפַת דֶּמַע-וָקֶסֶם,

וְאָמְרָה: מִי אַתֶּם?”
אי ההכרה הראשונית מוחלפת בהמשך ברגשות עמוקים של פליאה - "קסם", וצער עמוק על קורבנם של הצעירים - "דמע", המתעוררים אצל "האומה", "אל מול" הופעתם של הצעירים לובשי המדים, לנוכח נפילתם הפאתית לרגליה, המסמלת את מותם בקרבות,
עונות בשלווה שתי דמויות הלוחמים ומודיעות כי הן "מגש הכסף", כלומר הכלי שעל גבו הוקמה הריבונות העברית בארץ; ומאבקם, וגם אם מותם, במסירות נפש ובהקרבה מודעת הוא למענה:
”וְהַשְּׁנַיִם, שׁוֹקְטִים,
 יַעֲנוּ לָהּ: אֲנַחְנוּ מַגַּשׁ הַכֶּסֶף
 שֶׁעָלָיו לָךְ נִתְּנָה מְדִינַת-הַיְּהוּדִים.”
הפגישה והדו-שיח בין האומה לבין שתי הדמויות מסתיים בנפילתם לרגליה, ובכך מסתיימת עלילת הפגישה המורכבת מניגודים (כמו "דמע" ו"קסם", "חג" ו"אימה") והנסערת ("ונפלו לרגלה", "דמע").
המילים: "והשאר יסופר בתולדות ישראל” ניתנות להתפרש בכמה אופנים. מבחינה פואטית הן מבדלות בין התרחשות המפגש ועלילתו המפורטים בשיר (שהחלו לאחר המילים "והארץ תשקוט"), מפגש פואטי ומטפורי שהוא מעבר למהלך הזמן, ומחזירות את המאזינים לדובר אל ה"תולדות” - ההיסטוריה, הזמן והמשך מהלך החיים. באמצעות המפגש המתואר הציב אלתרמן את מלחמת העצמאות והקמת המדינה כאירוע מכונן "בעל משמעות אדירה בתולדות העם היהודי"; כמו גם תובנות רבות על מצב החברה היישובית ועם ישראל בכללו באותה תקופה. על פי דן לאור, השיר מעגן את מאורעות תש"ח ומלחמת העצמאות בתוך: "רצף של היסטוריה יהודית שהייתה והיסטוריה יהודית שעוד תבוא". דן מירון קבע כי השיר עומד "במרכזה של המודעות הישראלית העצמית", וכי הנער והנערה המוסרים לאומה את "נס העצמאות" הם במוקד התפיסה העצמית הישראלית. על פי חוקר האמנות גדעון עפרת: "השיר הפך למרכיב חובה בטקסי יום העצמאות ולנכס-צאן-ברזל של תודעת ה"קוממיות" המאחדת גאווה ואֵבל".
ייצוגים של השיר בתרבות ובאמנות

השיר הוסף להגדות של פסח רבות שראו אור בקיבוצים, לאנתולוגיות של מערכת החינוך הישראלית בהוצאת משרד החינוך וכן בפרסומים של משרד הביטחון.
פסל בשם "מגש הכסף", מעשה ידי הפסלת בתיה לישנסקי, מוצב בפתח בית הנשיא יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית בן-צבי שהיו הורים שכולים, שבנם עלי בן-צבי נהרג במלחמת העצמאות. הפסל הוא תבליט ברונזה שנוצר בשנת 1968 בו מופיעות תשע דמויות של צעירים נעות בשדה שיבולים. שתי הדמויות הראשונות, נער ונערה, מושיטות ידיהן קדימה וגופן נוטה, כמו תחת משאו של מגש הכסף.
ב־26 במרץ 1976, במלאת שש שנים למותו של אלתרמן, פרסם דן אלמגור בעיתון הארץ, שיר בשם "מרגש הכסף, 1976". בשיר מוחה אלמגור על הענקת אות מלחמת יום הכיפורים למשה דיין על ידי שר הביטחון דאז, שמעון פרס.
ב-1982 פרסם הסופר עמוס עוז שיר במחאה על מלחמת לבנון הראשונה כמלחמת ברירה, גם הוא נושא את הכותרת "מגש הכסף". שירו קשור ומושפע משירו של אלתרמן, ומשתמש בו כדי להראות את ההבדל שבין מלחמת העצמאות למלחמת לבנון, שאליה עוז מתייחס כמיותרת.
ב-1984 יצא למסכים סרטו של יהודה ג'אד נאמן בשם "מגש הכסף".
ב-2003 פרסם עפר שלח ספר העוסק בצה"ל, ובצורך בחשיבה מחודשת לגבי פעילותו, מטרותיו ומיקומו באתוס הישראלי. בשם הספר, "המגש והכסף", ישנה בו אמירה אירונית על מהפך שעבר על צה"ל מקום המדינה ועד היום.
חוברה לו יצירה מוזיקלית ידי המוזיקאי חיים אלכסנדר אשר בוצעה על ידי מקהלות.
השיר נקרא במסכתות וטקסים בימי זיכרון לחללי מערכות ישראל.
בול יום הזיכרון תשע"ג (2013) הוקדש לשיר זה בעיצובו של הבול ובציטוט הבית החמישי מתוכו.
במשחק מילים על שמו של השיר נקראה בשם "מגש הכסף" סדרת טלוויזיה עוסקת במצב הכלכלי והחברתי של מדינת ישראל בשנת 2015. אין שום קשר בין הסדרה ובין השיר.
אזכורים נוספים של הביטוי

ביולי 2009 התבטא הנשיא שמעון פרס בנוגע לאפשרות למשא ומתן בין ישראל לסוריה באומרו: "סוריה לא תוכל לקבל את רמת הגולן על מגש של כסף בעודה ממשיכה לשתף פעולה עם איראן וחזבאללה". כעבור ימים אחדים שר החוץ של סוריה, ואליד אל מועלם, ענה לפרס כך: "אנחנו רוצים לקבל את הגולן על מגש של זהב. זוהי אדמתנו!".
לקריאה נוספת

דן לאור, "מגש הכסף": סיפור וסיפור שכנגד, המאבק על הזיכרון: מסות על ספרות, חברה ותרבות, הוצאת עם עובד, תשס"ט 2009, עמ' 110–141.
דן לאור, אלתרמן, הוצאת עם עובד, 2013, עמ' 345–350.
דן מירון, "מגש הכסף", מול האח השותק: עיונים בשירת מלחמת העצמאות – מחזור ראשון, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, כתר הוצאה לאור, 1992, עמ' 63–87.
זיוה שמיר, "נולדה מן החלומות והספרים", ארץ אחרת, 43, ינואר-פברואר 2008, עמ' 94–97.
הערות שוליים

↑  נתן אלתרמן, מגש הכסף, דבר, 19 בדצמבר 1947 (פרסומו הראשון של השיר בעיתון במדור הטור השביעי).
↑   "מגש הכסף" בביצועו של יהורם גאון, סרטון  באתר יוטיוב.
↑  נתן אלתרמן, מגש הכסף, דבר, 26 במרץ 1948.
↑  דייויד סלע, 70 שנים אחרי, באתר ישראל היום, 22 בדצמבר 2017
↑  מרדכי נאור, הולדתה של אגדה, הטור השמיני – מסע היסטורי בעקבות הטורים האקטואליים של נתן אלתרמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת תל אביב, 2006: פרק תשיעי, עמ' 209–213, באתר "נתן אלתרמן"; פורסם גם במרדכי נאור, ‏"מן העתון אל השיר: החידה מאילו מדברי ויצמן נטל אלתרמן את הביטוי "מגש הכסף" – פוענחה", קשר 15, אביב 1994, עמ' 72–77.
1 2 3 4 5 6 7 8  דן לאור,  "מגש הכסף": הרקע, השיר, ההתקבלות, הרצאה שניתנה באוניברסיטת תל אביב, סרטון  באתר יוטיוב.
↑  ראו למשל: ”וַתִּשְׁקֹט הָאָרֶץ אַרְבָּעִים שָׁנָה” (ספר שופטים, פרק ח', פסוק כ"ח).
↑  זיוה שמיר, הרעיון ההיסטוריוסופי הסמוי המונח על "מגש הכסף": טורו של אלתרמן שניבא את הקמת המדינה, הלך ומלך: אלתרמן – בוהמיין ומשורר לאומי, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, הוצאת ספרא, עמ' 137–154, באתר "נתן אלתרמן".
↑  דן מירון, אל מול האח השותק, עמ' ?
↑  אלתרמן והאמנות הסמויה מן העין, באתר אלתרמן.
↑  רשומה מאת ד"ר תרצה הכטר, אתוס לאומי בעין הביקורת (2016-1948), 11.05.2016
↑  ראו פרטים בערך יהודה ג'אד נאמן. על הסרט, ראו: אודי אדיב, הרדיקליזם הפוליטי של הקולנוע הישראלי : "מגש הכסף" כמשל, מחברות קולנוע דרום, 1, 2006, עמ' 67-55.
↑   מגש הכסף בביצוע אסתר טוגנדהפט, רוזה סנדר, מקהלת קול ציון לגולה
↑  מידע על בול יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל התשע"ג, באתר התאחדות בולאי ישראל.
↑  סוריה משיבה לפרס: רוצים את הגולן על מגש זהב, באתר ynet, 7 ביולי 2009
| כתבי נתן אלתרמן |
| --- | --- | --- |
| ספרי שירה  (ושירים בולטים מתוכם) | כוכבים בחוץ (1938) (עוד חוזר הניגון • פגישה לאין קץ • האם השלישית) • שמחת עניים (1941) • שירי מכות מצרים (1944) • עיר היונה (1957) (ליל חניה) • חגיגת קיץ (1965) (שיר משמר) |  |
| משירי הטור השביעי | הלשון השוודית • מגש הכסף • מכל העמים • מכתבו של מנחם מנדל • מסביב למדורה • נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי • ניו פומבדיתא • עוד יסופר • על זאת • צריף בנגב |  |
| מחזות | פונדק הרוחות • כנרת כנרת • משפט פיתגורס • אסתר המלכה • ימי אור האחרונים |  |
| הבמה הקלה | לי-לה-לו • שוק המציאות • צץ וצצה |  |
| פזמונים ושירים נוספים | אל תיתנו להם רובים • אליפלט • זה היה בחנוכה • זמר שלוש התשובות • חנה'לה התבלבלה • כלניות • ליל חניה • ערב עירוני • קונצרטינה וגיטרה • שיר הסנדלר • שיר ערש |  |
| תרגומים | שלמה המלך ושלמי הסנדלר (תרגום ופזמונים) • בלדות ישנות ושירי עם סקוטיים • שייקספיר: יוליוס קיסר • אותלו • נשי וינדזור העליזות • מולייר: תעלולי סקפן • הקמצן • דון ז'ואן • החולה המדומה • ז'אן רסין: פדרה • ז'אן אנוי: אנטיגונה |  |
הפסל "מגש הכסף" של בתיה לישנסקי בירושלים
מוזיקה סינית

מוזיקה סינית קיימת משחר ימיה של סין. חפצים שונים שהשתמרו מספקים עדות לתרבות מוזיקלית ענפה כבר בימי שושלת גוֹאוּ, 1122 לפנה"ס – 256 לפנה"ס.
על פי המיתולוגיה הסינית, לינג לון היה מייסדה הראשון של המוזיקה. הוא יצר חלילים עשויים במבוק אשר הפיקו צליל הדומה לשריקת הציפורים.
בתקופת שושלת צ'ין (221 לפנה"ס – 207 לפנה"ס) הוקם לראשונה המשרד למוזיקה, אשר הורחב באופן משמעותי בימי שושלת האן על ידי הקיסר וו די (140 לפנה”ס – 87 לפנה”ס). המשרד דאג להגדיר איזו סוג של מוזיקה עממית תוכר באופן רשמי וכמו כן עסק באיסוף שירי עם פופולריים מרחבי האימפריה ועיבודם לקטעים מתוזמרים.
כתב היד המוזיקלי העתיק ביותר שנמצא במזרח אסיה, נכתב כנראה ב-908 לפנה"ס. הקטע נקרא Youlan, בתרגום חופשי: סחלב בודד. מקובל לחשוב שקטע זה המנוגן בכלי העתיק גצִ'ין, נכתב לכבודו של קונפוציוס. בתקופת שושלת טאנג החלה פריחה של מוזיקה כתובה ומתועדת ובעיקר לכלי מיתר דמוי ציתר בשם צִ'ין.
מוזיקה אינסטרומנטלית

מוזיקה סינית מסורתית כתובה בסולם פנטטוני ומאופיינת לרב בכתיבה מלודית חסרת הרמוניות. היצירות נכתבות לכלי סולו או להרכבים קטנים של כלי קשת, כלי פריטה, מגוון חלילים, תופים, גונג או מצלתיים. תזמורת מסורתית מורכבת מכלי קשת, כלי פריטה, כלי נשיפה מעץ וכלי הקשה.
שירה מסורתית מבוצעת לרב בביצוע סולו ולעיתים בביצוע מקהלה. הצליל נושא גוון דק, חסר הד תוך שימוש בפלסט. קיימת השפעה רבה של שירת פואמות ופיוטים על התפתחות מוזיקה זו.
הן בסין והן מחוצה לה ניתן למצוא קטעים שנכתבו לאָרחוּ (סינית: 二胡, פין-יין: èrhú), אשר ידוע בכינוי "כינור סיני", או לדִדְזְה (סינית: 笛子), חליל רוחבי עשוי במבוק, המכיל ממברנות מזמזמות. קטעים מסורתיים יותר, מושמעים לרב בתוך סין עצמה. קטעים אלה נכתבו בעיקר לפִּיפָּה (סינית: 琵琶, פין-יין: pīpā) כלי בעל ארבעה מיתרים הידוע גם בכינוי "קתרוס (לאוטה) סינית", ולגגֶ'נְג (סינית: 古箏) – ציתר בעל 16 – 26 מיתרים וגשרים הניתנים להזזה.
אחד הכלים המכובדים והנערצים ביותר בסין הוא הצִ'ין	או גצִ'ין (סינית: 古琴, פיניין: gǔqín), ציתר בעל 7 מיתרים, שרק מעטים זכו לשמוע אותו. הגֶ'נְג, צורה מסוימת של ציתר, נפוץ במחוזות חנאן, שאנדונג, צָ'אוג'א (סינית: 潮州, פין-יין: Cháozhōu) והָהקָה (סינית:客家, פיינין: Kèjiā).
קיימת השפעה מערבית על התפתחות כלי הנגינה, כך לדוגמה מקובל לחשוב שהפִּיפָּה, אותו סוג של קַתְרוֹס, הגיעה לסין במאה השישית מחצי האי ערב.
מוזיקה אתנית של האן

בני האן מהווים כ־92% מהאוכלוסייה בסין. המוזיקה האתנית של ההאן היא הטרופונית ברובה, כלומר מבוססת על מלודיה יסודית אחת המנוגנת על ידי קולות וכלים שונים. כלי הקשה מושמעים לרב כליווי למוזיקה, לריקודים ולאופרה ואף לדיבור עצמו.
למוזיקת ההאן העממית אספקטים רבים ושונים במה שנוגע למשמעות, רגשות וטונאליות.
קיים דמיון מעניין בין סגנון מוזיקה זה לבין השפה הסינית עצמה. הדמיון נובע מאופן השימוש בטונים, בדרך החלקתם מהנמוך לגבוה או מהגבוה אל הנמוך ובאופן השתלבותם זה בזה.
לעיתים משולבת השירה בקטעי מוזיקה לצד המלודיה של כלי הנגינה כדי ליצור הרמוניה או כדי ללוות את כלי הנגינה. מוזיקת האן העממית מבוססת על מקצבים איטיים ומרגיעים, שמקנים לה אופי מעודן ונותנים ביטוי לרגשות פיוטיים, כמו כן עושה מוזיקת ההאן שימוש בשתיקות במהלך היצירה. השתיקות משנות את משמעות המוזיקה ומקנות לה אופי לירי.
אופרה סינית

מקורותיה של האופרה הסינית נמצאים בעידן שלוש הממלכות, אך האופרה בצורתה המאורגנת יותר התבססה רק במאה השמינית בזמן שושלת טאנג. מאז ועד ימינו נוצרו סגנונות רבים של אופרות, ביניהן: בייג'ינג, חוּג'וּ' (סינית: 曲剧), יוּ'ג'וּ' (סינית: 豫剧, פין-יין: Yùjù).
האופרה הסינית פופולרית מזה מאות שנים, במיוחד האופרה של בייג'ינג, המשלבת בין מוזיקה, שירה, פנטומימה, ריקוד ואקרובטיקה. כלי הנגינה המלווים את האופרה בעיקרם הם כלי המיתר וכלי ההקשה.