stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוד גודמן
ביוגרפיה

מוד גודמן נולדה במנצ'סטר, אנגליה, להורים יהודים, בשנת 1853. היא נקראה מטילדה בלידתה. בשל מות אמה הביולוגית, היא גדלה במשפחה יהודית אחרת, שעודדו אותה לעסוק בחינוך לאמנות.
גודמן למדה אמנות בלונדון בבית הספר לאמנות בדרום קנזינגטון – הקולג' המלכותי לאמנות (RCA). היא הייתה תלמידתו של אדוארד פוינטר וגם למדה ניתן לראות את הסגנון האמנותי של פוינטר באמנותה של גודמן, כמו גם השפעות ואמצעים אמנותיים של אמנים פרה-רפאליטים בני זמנה שאיתם התחברה.
לאחר שזכתה ב'פרס המלכה' לאמנות בשנת 1873 ולאחר שסיימה את לימודיה, החלה גודמן לפרוח כאמנית בשנת 1874. היא הציגה את עבודת השמן הראשונה שלה על בד בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית בלונדון זו הייתה הראשונה מבין 54 יצירות שגודמן הציגה שם בקביעות עד 1901. גודמן הציגה במהלך הקריירה שלה גם בתערוכות ובגלריות אחרות, כולל בגלריה גרוסוונור, המכון המלכותי לציירים בצבעי מים (RI), האגודה המלכותית לאמנים בברמינגהם (RBSA), והגלריה לאמנות ווקר בליברפול.
בשנת 1876, ויליאם מייקל רוזטי, אחיו של הצייר הפרה-רפאליטי דנטה גבריאל רוזטי, העיר כי יש משהו "מעל השכיח בצבע ובגוון" בעבודתה של מוד. מאז שחתמה על ציוריה "M. Goodman", בתחילת הקריירה שלה, החתימה הובילה לאי הבנה וכתוצאה מכך היא כונתה בשם מר מ. גודמן. האמנות שלה קיבלה ביקורת חיובית, אולם לאחר שהסתבר שהשם הוא שמה של אמנית אשה היא לא הוזכרה בביקורות החיוביות.
גודמן התחתנה עם ארתור סקינס ב-1882 אך המשיכה לקרוא לעצמה כציירת בשם נעוריה.
גודמן הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות (MSI) בתערוכה העולמית ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
גודמן איירה מהדורות שונות של ספרי ילדים וגלויות, כאשר שתיים מהן הכילו קטעי שירה שתרם בעלה, ארתור סקינס.
העיתון The Illustrated London News קנה הדפסים צבעוניים של עבודות של גודמן למוספיו בשנת 1904, גם מגזינים של Weldon's Ladies הפיקו הדפסים רבים בשחור-לבן של יצירותיה, כהשלמות למגזינים שלהם.
עם זאת, הציור הוויקטוריאני בכלל יצא מהאופנה לאחר תחילת המאה העשרים, ועם עליית הארט נובו חלה ירידה בעניין באמנות כמו זו של מוד גודמן.
הערות שוליים

↑  Sara Gray (2009). The Dictionary of British Women Artists. The Lutterworth Press.
↑  Art Journal, 1874, page 29.
↑  Sara Gray (2009). The Dictionary of British Women Artists. The Lutterworth Press
↑  "The Academy" 1876.
↑  "Postcards from the Nursery", by Dawn and Peter Cope, page 132.
↑  Nichols, K. L. "Women's Art at the World's Columbian Fair & Exposition, Chicago 1893"
↑  TuckDB Ephemera TuckDB Ephemera site
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14974904j (data)  GND: 1088347827  ISNI: 0000 0003 6817 5352  LCCN: nb2001002185  RKD: 32646  ULAN: 500020932  VIAF: 95810112   WorldCat (עם VIAF): 95810112 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מוד גודמן".
זמן מנוחה
שירה, 1895
בית הכנסת בהאלה

| --- | --- |

בית כנסת בהאלה
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  Humboldtstraße 52, 06114 Halle (Saale) 
 מיקום:  האלה 
 מדינה:  גרמניה 
 
 קואורדינטות:  51°29′36″N 11°58′49″E﻿ / ﻿51.4933°N 11.9803°E﻿ / 51.4933; 11.9803
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניבית הכנסת בהאלה(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניבית הכנסת בהאלה
 
בית הכנסת הישן ברחוב קליינה בראוהאוס (בסביבות 1900)
בית הכנסת של האלה משמש את כ-700 חברי הקהילה היהודית בעיר הַאלֶה על נהר זאלֶה.
היסטוריה

הבניין נבנה בתכנונם של האדריכלים גוסטב וולף (גר') ותאודור להמן מלבנים צהובות ואדומות בשנת 1894. במקור נבנה הבניין כאולם הלוויות של בית הקברות היהודי, שנבנה בשנת 1864 צפונית-מזרחית למרכז העיר האלה. מדובר באולם פשוט בסגנון מורי עם חלונות מקושתים גדולים, ובחזיתו מספר כיפות בצל (אנ'). אולם הלוויות הפך לבית הכנסת בשנת 1948, והוא נועד להחליף את בית הכנסת הישן במרכז העיר, שנהרס במהלך ליל הבדולח בנובמבר 1938 ומאז לא שוקם. כאשר שינה הבניין את ייעודו והפך לבית כנסת, נוספו למבנה בימה, ארון קודש, כיסאות ישיבה ועזרת נשים מוגבהת. עבור ארון הקודש נאלצו המתפללים לסגור את הכניסה המזרחית אל האולם, מכיוון שארון הקודש הוצב במזרח בית הכנסת כנהוג.
פיגוע הירי בבית הכנסת בהאלה

ב-9 באוקטובר 2019, יום הכיפורים ה'תש"ף, ביצע גרמני פיגוע ירי בבית הכנסת ובבית הקברות היהודי הסמוך.
פלוריד קלהון

פלוריד בונו קלהון (באנגלית: Floride Bonneau Calhoun;‏ 15 בפברואר 1792 – 25 ביולי 1866) הייתה רעייתו של הפוליטיקאי האמריקאי ג'ון קלהון. היא ידועה בעיקר בשל תפקידה המוביל במה שכונה פרשיית התחתונית, שארעה בעת שבעלה כיהן כסגן נשיא ארצות הברית. במהלך הפרשה הובילה קלהון חרם חברתי של נשות חברי הקבינט של ארצות הברית על פגי איטון, רעייתו של מזכיר המלחמה, ג'ון איטון, שאותה הן החשיבו כאישה בעלת מוסר נמוך. הפרשייה גרמה להרעת היחסים בין ג'ון קלהון לבין נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון וחיסלה למעשה את סיכוייו של בעלה להיבחר כנשיא בעצמו.
ראשית חייה

פלוריד בונו קלהון הייתה בתו של חבר הסנאט של ארצות הברית, ג'ון י. קולהון. היא הייתה אחייניתה של רבקה קלהון פיקנס, רעייתו של חבר הקונגרס של ארצות הברית, אנדרו פיקנס. ב-8 בינואר 1811 היא נישאה לג'ון קלהון, בן דודו של אביה, זמן קצר לאחר נישואיהם נבחר ג'ון לקונגרס והשאיר את פלוריד כאחראית על אחוזת המטעים שלהם, פורט היל, כיום בתחומי קלמסון, קרוליינה הדרומית. במשך 18 שנים הביאה קלהון לעולם 10 ילדים, חמש בנות שמתוכן שלוש מתו בינקותן, וחמישה בנים. ילדתה הרביעית, אנה מריה, נישאה לתומאס גרין קלמסון, מייסדה של אוניברסיטת קלמסון שבקרוליינה הדרומית.
ב-1817 הצטרפה קלהון לבעלה בוושינגטון די. סי., כאשר התמנה לתפקיד מזכיר המלחמה.
הגברת השנייה של ארצות הברית

שמונה שנים לאחר מכן, ב-1825, הייתה קלהון לגברת השנייה של ארצות הברית, בעקבות בחירתו של בעלה כסגן הנשיא, ובמעמד זה היא הייתה עד 1832.
הגברת השנייה של ארצות הברית > פרשיית התחתונית

במהלך השנים בהם הייתה קלהון הגברת השנייה, היא לקחה חלק מרכזי בנידוי החברתי כנגד פגי איטון, רעייתו של מזכיר המלחמה, ג'ון איטון, בשערורייה שנודעה בכינוי פרשיית התחתונית.
קלהון ארגנה קואליציה בקרב נשות חברי הקבינט של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון כנגד פגי איטון, שקלהון האמינה שהיא בצעה מעשי ניאוף ונהגה בחוסר אחריות. ההיסטוריון ג'ון מרסלק הסביר מדוע החברה הוושינגטונית לא קיבלה לחיקה את פגי איטון:
היא לא ידעה את מקומה. היא דיברה בצדק על כל דבר שעבר במוחה, אפילו על נושאים שנשים היו אמורות לגלות בהם בורות. היא נדחפה לעולם באופן שלא התאים לאישה. ...קבלתה לחברה הייתה מעמידה את החברה בסיכון. קבלת אישה גסה, לא טהורה ונועזת זו, הייתה גורמת לחומות המוסר לקרוס ולחברה לא היו יותר הגנות כנגד כוחות השינוי המפחידים. למרגרט איטון לא הייתה חשיבות משל עצמה. היא פשוט ייצגה את האיום שעמד לפתחה של החברה. לנשים המהוגנות לא עמדה כל ברירה. היה עליהן למנוע את קבלתה לחברה כחלק מההגנה על המוסר החברתי.
סגן הנשיא קלהון ורוב חברי הקבינט התנגדו לנשיא ג'קסון. תוצאת המשבר הייתה התפטרותם של כל חברי הקבינט למעט אחד ב-1831. הפרשה חיסלה באופן קבוע את יחסי הידידות בין השניים ושינתה את מסלול הקריירה הפוליטית של ג'ון קלהון.
לדברי ההיסטוריון דניאל ווקר האו, המרידה כנגד איטון וכנגד הנשיא ג'קסון שהובילה קלהון השפיע על עליית הפמיניזם. נשות חברי הקבינט עמדו על כך שהאינטרסים של כבודה של כל אישה היו על כף המאזניים. הן האמינו שאסור לאישה אחראית להסכים להעדפותיו המיניות של גבר מבלי הבטחה לעיגון היחסים ביניהם בנישואין. אישה ששברה את הקוד המוסרי הזה הייתה בלתי מהוגנת ולא יכלה להתקבל בחברה. האו מציין שזו הייתה האווירה הפמיניסטית בעשור הבא שעיצבה את התנועה לזכויות הנשים. נשותיהן האריסטוקרטיות של שגרירי מדינות אירופה בוושינגטון משכו בכתפיהן למשמע התרחשות פרשיית התחתונית. להן היו את האינטרסים הלאומיים שבהם הן תמכו, והן ראו כיצד הדברים מתנהלים בפריז ובלונדון.
שובה לקרוליינה הדרומית

בעקבות התפטרותו של בעלה מתפקיד סגן הנשיא ובחירתו לסנאט ב-1832, שבה קלהון לפורט היל, וחידשה את מעמדה הקודם כגבירת האחוזה. מאחר שיורשיו של ג'ון קלהון בתפקיד סגן הנשיא, מרטין ואן ביורן וריצ'רד ג'ונסון, לא היו נשואים במהלך כהונתם, נותר תפקיד הגברת השנייה פנוי עד 1841.
ג'ון קלהון נפטר ב-1850. ב-1854 היא מכרה את האחוזה לבנה הבכור, אנדרו פיקנס קלהון. שנה לאחר מכן עברה קלהון לבית קטן יותר בעיירה פנדלטון הסמוכה שאותו היא כינתה "מי קאסה" (Mi Casa). קלהון האריכה ימים לאחר מות שישה משבעת ילדיה שהגיעו לבגרות. לאחר מותו של בנה אנדרו ב-1865 היא הגישה בקשת עיקול כנגד יורשיו.
מותה

פלוריד קלהון נפטרה ב-25 ביולי 1866 ונטמנה בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית סנט פול שבפנדלטון. היא נטמנה ליד ילדיה, אך בנפרד מבעלה שקבור בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית סנט פיליפ שבצ'ארלסטון. אחוזת פורט היל נמכרה בסופו של דבר במכירה פומבית לאחר הליכים משפטיים ממושכים. מנהל העיזבון שהופקד על אחוזתה זכה במכירה והיא חולקה בין יורשיה שנותרו בחיים. בתה, אנה מריה קלהון קלמסון וחתנה, תומאס גרין קלמסון, קיבלו כשלושה רבעים מהאחוזה, כולל הבית ונינתה, פלוריד איזבלה לי, קיבלה את הרבע הנותר.
הערות שוליים

↑  Howe, Daniel Walker (2007). What Hath God Wrought: The Transformation of America, 1815–1848. Oxford History of the United States. Oxford University Press. pp. 337–339.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2009086083  SNAC: w6380cm4  VIAF: 90510556   WorldCat (עם VIAF): 90510556
אדואר דה רשקה

אדואר דה רשקה במפיסטופלס באופרה "פאוסט" מאת גונו
אדואר דה רשקה (בצרפתית: Édouard de Reszke, בפולנית: Edward de Reszke, ‏ 22 בדצמבר 1853 - 25 במאי 1917) היה זמר בס פולני, יליד ורשה. דה רשקה ניחן בקול מרשים ובכישורי משחק כובשים, והודות להם היה לאחד מזמרי האופרה הנודעים באירופה ובארצות הברית בשלהי התקופה הוויקטוריאנית.
קריירה

אדואר דה רשקה נולד למשפחה אמידה ותרבותית בוורשה, שם החל את לימודי השירה. הוא עשה ארבע שנים באיטליה, שם למד שירה ופיתוח קול במילאנו, אצל בריטון העבר פיליפו קולטי. לאחר זאת עבר לפריז, ללמוד אצל ג'ובאני סבריליה, שהיה גם המורה של אחיו, יאן. תחילה לא רצה להיות לזמר אופרה, אבל בהמרצת אחותו הצעירה ז'וזפין (יוזפינה), ניאות לקבל משרה באופרה של פריז. המלחין ג'וזפה ורדי בחר בו להופעת הבכורה שלו בביצוע הראשון בפריז של אאידה, ב-22 באפריל 1876. בניצוחו של המלחין ביצע דה רשקה את תפקיד מלך מצרים.
אחיו הבכור של דה רשקה היה הטנור הלירי-דרמטי המהולל יאן דה רשקה (1925-1850), שעמו הרבה להופיע בפריז, לונדון וניו יורק במהלך שני העשורים הבאים. ב-1887, למשל, הופיעו האחים יחד בהצגה ה-500 של "פאוסט" מאת גונו באופרה גרנייה בפריז.
יוזפינה, אחותם של אדוארד ויאן, יצאה גם היא לקריירה של זמרת אופרה בפריז, אך פרשה בשלב מוקדם מן הבמה לאחר נישואיה לבן-אצולה, כשהייתה בשיאה. (עוד אח, ויקטור דה רשקה, היה גם הוא זמר, אך כשרונותיו היו צנועים יותר).
בין ראשית 1880 לסוף 1900, הופיע אדואר דה רשקה יותר מ-300 פעמים בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, במגוון רחב של תפקידים באופרות צרפתיות, גרמניות ואיטלקיות, בהן יצירות משל וגנר, ורדי, רוסיני, בליני, דוניצטי, פונקיילי, גונו, מאיירבר, פלוטו ומוצרט.
דה רשקה נחל הצלחה עצומה גם בקרב קהלי המטרופוליטן אופרה בניו יורק באותן שנים. (יריבו היחיד הרציני כזמר בס במטרופוליטן ובקובנט גארדן היה הווירטואוז הצרפתי פול פלאנשון (1914-1851); אבל הצרפתי, בניגוד לדה רשקה, כמעט לא שר באופרות של וגנר.) הוא שר גם בשיקגו ב-1891 ובלה סקאלה, מילאנו, בין 1879 ל-1881. ב-1903, פרש מן הבמה לאחר שקולו, שהיה יוצא דופן באיכותו, פיתח קשיים טכניים ועד מהרה ירד מגדולתו.
במשך זמן מה לימד דה רשקה שירה בלונדון לפני ששב לאחוזתו בפולין, שם התנסה בקשיים כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באירופה ב-1914. מנותק מאחיו בגלל הלחימה, מת אדואר דה רשקה ב-25 במאי 1917 בבית בגארנק, סמוך לצ'נסטוחובה, פולין. קברו נמצא בבּוֹרוֹבְנוֹ, פולין.
הקלטות

דה רשקה, שהיה גבר גבה-קומה ולבבי, ניחן בקול גדול, חלק, גמיש ובעל צליל בשל, שתאם את מבנה גופו המרשים ואת אישיותו המוחצנת. הוא שלט בשירתו בכל רמות הדינמיקה, להערכת מבקר האופרה הרמן קליין, ונוסף על כך, התברך גם בנוכחות בימתית מגנטית. בשיאו, הצטיין בה במידה בפרשנות תפקידים דרמטיים וקומיים כאחד.
דה רשקה הקליט רק שלושה תקליטים להפצה מסחרית. התקליטים הללו, המאכזבים במידת מה, הוקלטו בקולומביה פונוגרף קומפני בשנת 1903. במועד זה, כפי שמציין המבקר מייקל סקוט בכרך הראשון של "הקלטת שירה" (דאקוורת', לונדון, 1977), היה קולו במצב הידרדרות חמור, תוצאת שנים רבות של ניצול-יתר ושימוש לרעה בעבודה, כמו גם השפעות של אורח חיים לא-בריא, שכלל הפרזה באוכל, משקה והוללות. הטוב בשלושת תקליטי קולומביה שלו נחשב ל"שיר הסבל" מתוך האופרה "מרתה" של פלוטו, מושר באיטלקית, בתוספת סלסול טריל מעודן.
אפשר לשמוע את דה רשקה שר, לזמן קצר ובמטושטש, אבל כנראה בקול מצלצל יותר, בכמה מגלילי מייפלסון הגולמיים, שנעשו בהקלטה חיה מבימת המטרופוליטן אופרה בשחר המאה ה-20. כל הקלטותיו הקיימות זמינות על תקליטורים בהפקות מחודשות.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה בריטניקה, "אדואר דה רשקה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810539066605606  BnF: cb139268664 (data)  GND: 135050057  ISNI: 0000 0000 5552 2480  LCCN: n93015758  MusicBrainz: a5f335c6-8fa4-414d-8a3d-0cc8152d3e99  SNAC: w64f2310  VIAF: 43508102   WorldCat (עם VIAF): 43508102
מדבר סונורה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מדבר, אזור אקולוגי 
 נתונים ומידות
 שטח:  310,800 קמ"ר 
 מיקום
 מיקום:  אריזונה, באחה קליפורניה, באחה קליפורניה הדרומית, קליפורניה, סונורה 
 קואורדינטות:  32°15′36″N 112°55′34″W﻿ / ﻿32.26°N 112.92611111111°W﻿ / 32.26; -112.92611111111
 
 מיקום המדבר במפת אמריקה הצפונית
 מיקום המדבר במפת אמריקה הצפונית
 
נוף ממדבר סונורה באריזונה. בניגוד למדבריות אחרים יש בו הרבה מיני צמחייה ובעיקר הסגווארו הענק.
מדבר סונורה (באנגלית: Sonoran Desert; בספרדית: Desierto de Sonora) הוא מדבר באמריקה הצפונית שמכסה חלקים גדולים מאריזונה ומקליפורניה שבדרום-מערב ארצות הברית, ומסונורה, מבאחה קליפורניה ומבאחה קליפורניה הדרומית שבצפון-מערב מקסיקו.
מדבר סונורה הוא המדבר החם ביותר ביבשת אמריקה הצפונית, והוא מתפרס על פני שטח של 280,000 קמ"ר.
במדבר סונורה ישנם פארקים לאומיים מדינתיים, מחוזיים ועירוניים, שמורות טבע לאומיות (פדרליות) ומדינתיות וכן מוזיאונים לתולדות הטבע, מכוני מחקר למדע, גנים בוטניים וגני נוי עם נוף מדברי המנוהלים על ידי המדינות או על ידי ארגוני מתנדבים.
מדבר סונרה שונה ממדבריות סמוכים (למשל, האגן הגדול, ומדבריות מוהאבי וצ'יוואן).  בחורף האקלים בו חם, ויש בו שתי עונות של גשם (בניגוד, למשל, לקיץ היבש והחורפים הקרים של המוהאבי) . אקלים זה יוצר ניגוד קיצוני בין צחיחות ללחות. מדבר סונורה כולל גם מינים אנדמים שונים.
החלק המערבי של גבול ארצות הברית–מקסיקו עובר במדבר סונורה. מספרן המצומצם של עמדות השמירה של משמר הגבול האמריקני הפך את מדבר סונורה למוקד הברחות והסתננויות מהגרי עבודה ממקסיקו לארצות הברית. הסתננות שכרוכה בצעדה שאורכת בין שלושה לחמישה ימים, כשההליכה מתבצעת בעיקר בלילות מחשש חשיפה לחום ולשמש המדברית. עקב תנאי המדבר הקשים, ניסיונות ההסתננות בגבול מסתיימים לעיתים במוות.
אקלים

למדבר סונורה אקלים סובטרופי צחיח והוא נחשב למדבר הטרופי ביותר בצפון אמריקה. בחלקים הנמוכים של המדבר, הטמפרטורות גבוהות כל השנה, והגשם הוא נדיר ולא סדיר, לעיתים קרובות פחות מ-90 מ"מ בשנה. האזורים הגבוהים יותר (באזור מדינת אריזונה) חמים גם הם בכל ימות השנה, אך הם מקבלים 100–300 מ"מ גשם שנתי ממוצע, שיורד בדפוס דו-עונתי קבוע יותר.
על פי שיטת קפן לסיווג אקלימים, ברוב מדבר סונורה שורר אקלים צחיח (BWh). אקלים צחיח למחצה חם (BSh) שורר בחלק מההרים הגבוהים יותר בתוך המדבר, כמו גם ברצועה מתמשכת בשוליים המזרחיים והצפון-מזרחיים, כאשר גובה פני המדבר עולה בהדרגה לכיוון Madrean Sky Islands במזרח ושולי מגיון בצפון מזרח. ישנם גם כמה אזורים קטנים של אקלים צחיח למחצה קר (BSk) ובפסגות ההרים הגבוהות ביותר שורר אקלים ים תיכוני קיץ-חם (CSa).
צמחייה

במדבר סונורה יש יותר מיני צמחים מבכל מדבר אחר בעולם בגלל דפוס הגשמים הדו-עונתי. במדבר קיימים צמחים ממשפחת האגבה, משפחת הדקליים, משפחת הקקטוסיים, משפחת הלגומס (אנ') ועוד רבים אחרים.
זהו המקום היחיד בעולם בו גדל באופן טבעי קקטוס הסגווארו. פרח הסגווארו נבחר לפרח המסמל את מדינת אריזונה.
הקקטוסים הגדלים במדבר מספקים מזון ומחסה ליונקים ולציפורים רבות. הם פורחים לרוב מסוף מרץ עד יוני, וצבע הפריחה משתנה בין אדום, ורוד, צהוב ולבן, בהתאם למין ולטמפרטורות העונתיות.
בעלי חיים

מדבר סונורה הוא ביתם של מגוון רחב של בעלי חיים, כגון הלודרמה מרירית, שונר מצוי, אייל פרדי שחור-זנב, ארנבת האנטילופה, כוס המחילות, קוקייה רצנית גדולה, עכסן אימתן וינשוף שדוני. במדבר הסונורה חיים כשלוש מאות וחמישים מיני ציפורים, 20 מיני דו-חיים, למעלה מ-100 מיני זוחלים, 30 מיני דגים מקומיים ולמעלה מ-1,000 מיני דבורים מקומיים.
אוכלוסיית היגוארים היחידה בארצות הברית נמצאת במדבר סונורה, מדרום מזרח לטוסון וסמוך לגבול המקסיקני.
דלתת נהר הקולורדו הייתה פעם נקודה חמה אקולוגית במדבר, אך הדלתה הצטמצמה מאוד בשל הסכר והשימוש בנהר במעלה הזרם.
מינים בעלי סבילות חום גבוהה מסוגלים לשגשג בתנאים של מדבר סונורה. אחד מסוגי החרקים שפיתח אמצעי לשגשג בסביבה זו הוא תסיסנית (Drosophila mettleri), זבוב מדבר סונורה. זבוב זה מכיל מערכת ייעודית לניקוי רעלים מסוג P450 המאפשרת לו לקנן באזור הקריר של אדמה רטובה. לפיכך, הזבוב הוא אחד הבודדים שיכולים לסבול את הטמפרטורות הגבוהות של המדבר ולהתרבות בהצלחה.
אוכלוסייה

מדבר סונורה הוא ביתם של תרבויות של למעלה מ-17 שבטים אינדיאנים עכשוויים, היושבים בשמורות ילידיות בקליפורניה ובאריזונה, כמו גם במקסיקו.
העיר הגדולה ביותר במדבר סונורה היא פיניקס, אריזונה, הממוקמת על נהר מלח במרכז אריזונה, עם אוכלוסיית מטרופולין של כ-4.7 מיליון אנשים (נכון ל-2017). זהו אחד האזורים המטרופולינים עם הצמיחה הגדולה ביותר בארצות הברית, ולראייה בשנת 2007 המדבר איבד שטח בקצב של כ-4,000 מ"ר לשעה כתוצאה מהתפשטות עירונית (אנ').
הערים הבאות בגודלן הן טוסון בדרום אריזונה, עם אוכלוסיית מטרופולין של קצת יותר ממיליון, ומקסיקלי, באחה קליפורניה, מקסיקו, עם אוכלוסיית מטרופולין בגודל דומה של כמיליון. המטרופולין של הרמוסיו, סונורה, מונה כ-900,000 אנשים. סיודאד אוברגון, סונורה, בחלק הדרומי של המדבר, מונה 375,800 תושבים.
אזורים מוגנים

במדבר סונורה ישנם פארקים לאומיים ומונומנטים רבים; שמורות טבע לאומיות ומדינתיות ומקלטי חיות בר; פארקים של המדינה, מחוז ועיר; קבוצות ממשלתית ומלכ"רים שמפעילות מוזיאונים להיסטוריה של הטבע, מכוני מחקר מדעיים, גנים בוטניים וגני נוף מדבריים.
כובאני

| --- | --- |
העיר כובאני, נובמבר 2014
העיר כובאני, נובמבר 2014
 מדינה / טריטוריה:  סוריה סוריה (דה יורה) כורדיסטן הסורית כורדיסטן הסורית (דה פקטו)
 מחוז:  מחוז חלב
 נפה:  נפת עין אל-ערב
 תאריך ייסוד:  1915 
 שטח:  7 קמ"ר
 גובה:  520 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  44,821 (2004)
 קואורדינטות:  36°53′23″N 38°21′20″E﻿ / ﻿36.88972°N 38.35556°E﻿ / 36.88972; 38.35556
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהכובאני(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהכובאני  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הפגזת כובאני ב-20 באוקטובר 2014
כּוֹבּאני (בכורדית: Kobanê או Kobanî; בסוראני: کۆبانی, תעתיק: כּוֹבָּאני; בערבית: عين العرب, תעתיק: עיְן אל-ערבּ, תרגום: "מעיין הערבים") היא עיר במחוז חלב שבצפון סוריה סמוך לגבול טורקיה.
היסטוריה

ראשיתה של העיר בתחנת רכבת שהוקמה במקום בשנת 1912, על מסילת הברזל שחיברה בין קוניה ובגדאד, כחלק ממסילת הברזל ברלין-בגדאד. מקור השם אינו ידוע ויש סוברים שמקורו במילה הגרמנית Kompany (חברה) – הפועלים שבנו את התחנה והמסילה הלכו לעבוד ב"קומפני", שם ששובש ל"כובאני".
בשנת 1915 הקימו פליטים ארמנים שנמלטו מרצח העם הארמני כפר בסמוך לתחנת הרכבת, ובהמשך היגרו לכפר כורדים שחיו בסביבתו. ב-1921 סומן קו הגבול עם טורקיה, בסמוך למסילת הרכבת, וחלקים מהכפר נותרו בצדו השני של הגבול, בתחומי מחוז סורוק הטורקי. מעבר גבול בין שתי המדינות הוקם במקום.
מערכת התשתיות בעיר תוכננה ונבנתה ברובה על ידי הצרפתים, בתקופת המנדט הצרפתי על סוריה. גם במאה ה-21 נותרו בעיר מספר בניינים מתקופת השלטון הצרפתי.
באמצע המאה ה-20 פעלו בעיר שלוש כנסיות ארמניות, אך מרבית האוכלוסייה הארמנית בעיר היגרה ממנה לברית המועצות במהלך שנות ה-60.
במפקד סורי בשנת 2004 נמנו 44,821 תושבים. לפני מלחמת האזרחים, היו בעיר כורדים רבים וכן קהילות של ערבים, טורקמנים וארמנים.
ליד העיר נמצא האתר הארכאולוגי ארסלאן טאש, במקום התקיימה במאה ה-9 לפני הספירה ממלכה ארמית בשם חדתה.
היסטוריה > מלחמת האזרחים בסוריה

במהלך אירועי מלחמת האזרחים בסוריה עברה העיר לשלטון הארגון הכורדי "היחידות להגנת העם" (YPG) בשנת 2012.
היסטוריה > מלחמת האזרחים בסוריה > המערכה מול המדינה האסלאמית

באוגוסט 2014, בשיאו של מסע הכיבושים שלו, הגיע ארגון המדינה האסלאמית לפתחה של העיר, ערך עליה מצור ובאוקטובר החל קרב בהיקף צבאי מלא על כיבושה, כאשר העיר נחשבת יעד אסטרטגי ראשון במעלה עבור הארגון. גם עבור הכורדים העיר נחשבת אבן יסוד של כורדיסטן. כוחות קואליציה המונהגים על ידי ארצות הברית סייעו באופן מסוים לכוחות הכורדים בפעילות מטוסי קרב.
הקרב על כובאני הפך מתוקשר בכל רחבי העולם ונחשב מעין אבן בוחן ליכולת המערב להטות את הכף בעימות מול המדינה האסלאמית. למרות שבפועל המערכה הייתה בינם לבין הלוחמים הכורדים הנאבקים להגן על העיר עם סיוע מועט מכוחות קואליציה.
כוחות כורדיים הכוללים את ה-YPG ובסיוע של כמה מאות לוחמי פשמרגה שהצליחו לעבור את טורקיה ולהצטרף לאחיהם במערכה, הדפו את ההתקדמות המהירה של המדינה האסלאמית ונוצר קרב התשה עקוב מדם עם הרוגים רבים מדי יום. באמצע דצמבר הודיעו מקורות כורדיים כי הצליחו אט אט להשיג שליטה ביותר ממחצית שטח העיר. פרסום של ה YPG טען כי למרות הגעה בלתי פוסקת של כוחות טרור אסלאמיים, הצליחו לוחמי ה-YPG ותקיפות אוויריות של בעלות הברית להרוג "לפחות 2950" טרוריסטים.
ב-29 בינואר 2015, הצליחו הכוחות הכורדים למגר כליל את לוחמי דאעש מהעיר. אולם בפועל ההרס העצום בעיר לא השאיר כמעט אף מבנה בודד שלם, ומרבית תשתיות העיר נהרסו כליל.
ב-25 ביוני 2015 לוחמי המדינה האסלאמית הצליחו לחדור לכובאני ופוצצו בה שתי מכוניות תופת. בפיצוצים נהרגו לפחות 145 בני אדם.
הערות שוליים

↑  ארדואן משחק את הקלף הערבי בכובאני - כתבה באל-מוניטור (הקישור אינו פעיל, 27 בספטמבר 2019)
↑  קרבות עזים בין דאעש לכורדים על השליטה בעיירה בגבול סוריה-טורקיה, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2014
↑  YPG: At Least 2950 IS Militants Killed in Kobani, באתר BasNews, דצמבר 2014 (הקישור אינו פעיל, 27 בספטמבר 2019)
↑  הרס, שבי, גופות: כך נראית הנקמה בדאעש, באתר ynet, 30 בינואר 2015;
 טים אראנגו, הניו יורק טיימס, סטלינגרד הסורית: דאעש הניף דגל לבן בקובאני - והותיר עיר חרבה ורבבות פליטים, באתר הארץ, 5 בפברואר 2015
↑  רויטרס, 145 הרוגים לפחות בתקיפת המדינה האסלאמית בכובאני שבסוריה, ‏26 ביוני 2015 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009841290405171  GND: 1077004257  LCCN: nb2007017878  NKC: ge904307  VIAF: 140978421   WorldCat (עם VIAF): 140978421
בחירת עם ישראל

.
רעיון מרכזי ביהדות הוא בחירת עם ישראל על ידי אלוהים להיות עמו. הרעיון מופיע פעמים רבות בתורה מסיפורי שלושת האבות ואילך ובא לידי ביטוי בקטעי תפילה שונים, בין השאר בברכות התורה, בברכה שלפני קריאת שמע בתפילות החגים, ובקידוש ליום טוב (בחלק מהנוסחים גם בקידוש לשבת). רעיון הבחירה מהווה אבן יסוד ביהדות. גם הכנסייה הנוצרית טוענת להיותה היורשת היחידה של הבחירה.
בקרב פרשנים, רבנים ופילוסופים נידונות שאלות שונות הנוגעות לרעיון הבחירה, לתפקיד שהיא ממלאת מבחינת האל, לסיבות בגינן נבחר דווקא עם ישראל, ולמשמעותה של הבחירה והנגזר ממנה.
דברי המהר"ל

אחת ההגדרות הידועות ביותר בסוגיה זו היא הגדרתו של המהר"ל מפראג לפיה הבחירה בעם ישראל אינה תלויה בזכויות, אלא היא יצירה אלוהית של עם מיוחד לה'. מסיבה זו לא מוזכרות זכויותיו של אברהם אבינו בתורה לפני שה' פונה אליו ומצווה אותו ללכת אל ארץ ישראל: ”באברהם לא היה בחירה פרטית, רק באומה הישראלית, שהם זרעו. שהרי כתיב באותה בחירה ואעשה אותך לגוי גדול, וזה בחירה כללית, ובחירה כמו זאת אין תולה במעשה כלל ולא בחטא.”
ראו גם

אתה בחרתנו מכל העמים
סגולה (יהדות)
אור לגויים
הגניוס היהודי
לקריאה נוספת

יצחק היינמן, "בחירה", אנציקלופדיה מקראית, כרך ב, ירושלים ה'תשי"ד, טורים 46 - 48
שרגא בר און ויקיר פז, "חלק ה' עמו: על מיתוס בחירת ישראל בגורל והוויכוח הגנוסטי-הנוצרי-הפגני-היהודי", תרביץ עט (תשע"א), עמ' 23–61
אבי בקר, מיהו העם הנבחר? סיפור מאבק הרעיונות הגדול בהיסטוריה, ידיעות ספרים, תשע"ד, 2013.
חנה כשר, עליון על כל הגויים: ציוני דרך בפילוסופיה היהודית בסוגיית העם הנבחר, אדרא, 2018.
הערות שוליים

↑  ראו ספר שמות, פרק י"ט, פסוק ה'; ספר דברים, פרק י', פסוק ט"ו
↑  ראו דברי אלוהים לאברהם; בראשית יג, טו: "כִּי אֶת-כָּל-הָאָרֶץ אֲשֶׁר-אַתָּה רֹאֶה, לְךָ אֶתְּנֶנָּה, וּלְזַרְעֲךָ, עַד-עוֹלָם".
↑  "אשר בחר בנו מכל העמים".
↑  "ובנו בחרת מכל עם ולשון" ו"ברוך אתה ה' הבוחר בעמו ישראל באהבה".
↑  "אתה בחרתנו מכל העמים, אהבת אותנו ורצית בנו ורוממתנו מכל הלשונות, וקידשתנו במצוותיך וקרבתנו מלכנו לעבודתך; ושמך הגדול והקדוש, עלינו קראת"
↑  ראו פירוש הרמב"ן לספר שמות כ, מו; וכן פירושו לדברים לב, כו.
↑  נצח ישראל פרק יא
↑  ספר בראשית, פרק י"ב, פסוק ב'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533610405171  LCCN: sh85070388  LNB: 000142304 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לאסלו היי

| --- | --- |

 לידה:  31 באוגוסט 1891 יאסברן, הונגריה 
 פטירה:  27 בינואר 1975 (בגיל 83) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1914) 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית 
 
 
 
לאסלו היי (בהונגרית: Háy László;‏ יאסברן, 31 באוגוסט 1891 – בודפשט, 27 בינואר 1975) היה כלכלן, דוקטור לרפואה, פוליטיקאי, שר בממשלת הונגריה, פרופסור באוניברסיטה, יהודי-הונגרי חבר באקדמיה ההונגרית למדעים. אחיו מיהאי היי (1895–1944) היה עיתונאי ופעיל ומרטיר של התנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית בהונגריה.
משפחתו

לאסלו היי נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר דיולה היי ושל יוהנה ארליך. אשתו הייתה אדל גרין, בתם של מנו גרין ושל שרולטה גלזנר. גיסו היה ינה ורגה (1879–1964), קומיסר העם (שר) בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, כלכלן.