stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה יונוביץ
ביוגרפיה > בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל

בשנת 1920 היה ראשון מנהלי חברת המשפט העברי שעלה לארץ ישראל. הוא התיישב בירושלים, מול בית החולים האיטלקי. בירושלים היה יונוביץ מיוזמי חברת המשפט העברי בארץ ישראל. הוא הרצה על תוכנית החברה באספה לקידום הקמת החברה שהתקיימה באוקטובר 1920 בנוכחות הרב קוק, מנחם אוסישקין, ארתור רופין, גד פרומקין ונכבדים אחרים. הוא שב וכינס אספה של החברה במרץ 1922 במטרה להתניע את פעילותה.
בנוסף, הצטרף יונוביץ לוועד של אגודת שפתנו ולוועד העיר ירושלים, והיה מנהל משרד ועד העיר. כן היה בשנת 1921 בהנהלה של חברת רענניה, ומנהל משרדה. בנוסף, עסק בשיווק שכונות תלפיות ורחביה.
יונוביץ הקים שתי הוצאות לקידום מטרותיו: ספרייה משפטית, וספריה פילוסופית.
על מניעיו בהקמת הספרייה המשפטית הוא כתב:
בשנת 1923 היה שותף ליסוד חברה להוצאת ספרים מדעיים בעברית. בספרייה המשפטית הוציא יונוביץ ששה ספרים, ומספר דומה הוצא בספרייה הפילוסופית. בנוסף הוא הוציא ספר אחד בספריה היסטורית-פילולוגית. היה זה הוצאה מחודשת של ספרו של יוסף קלוזנר, "הרעיון המשיחי בישראל". על הספרים שהוציא נכתב בדואר היום בשנת 1925:
בסוף שנות ה-20 היה יונוביץ פעיל בארגון המוציאים לאור ומוכרי הספרים.
בתחילת שנות ה-30 שקע יונוביץ בחובות. בקשותיו לסיוע מגורמים שונים ובמיוחד מהאוניברסיטה העברית לא נענו. יונוביץ פרסם בתחילת 1931 קריאה לדמוקרטיזציה של האוניברסיטה העברית, אותה האשים בהסתגרות במגדל שן עם מעט תלמידים והתעלמות מהמדע העברי. בשנת 1931 יונוביץ נסע להולנד וביוני 1932 הגיע לארצות הברית לחפש סיוע כספי לספריה המשפטית. דרכו לא צלחה ובסיועו של רב צעיר הוא קיבל עבודה באחד המכונים לחכמת ישראל בארצות הברית. הוא שב לאמסטרדם ולירושלים באמצע שנות ה-30, וניסה להתניע מחדש את הוצאת הספרים. הוא הפיץ שוב למכירה את "חכמי יוון" של תיאודור גומפרץ שהודפס בשנת 1931 והקים את החברה לתנ"ך ולתלמוד בסיוע מוסד הרב קוק. יוזמות אלו נקטעו ויונוביץ חזר לארצות הברית באוקטובר 1939. בשנת 1946 הוא שב לארץ ישראל, ובה נפטר ב-15 בינואר 1948.
ספרים שהוציא לאור > הספרייה המשפטית

הרב שמחה אסף, העונשין אחרי חתימת התלמוד, ירושלים, תרפ"ב, באתר היברובוקס
י' פוקרובסקי, הפרובלימות היסודיות של המשפט האזרחי. תרגם א' ליטאי, בעריכת י' יונוביץ. ירושלים, תרפ"ג. 278 עמ'
בתי הדין וסדריהם אחרי חתימת התלמוד, דפוס הפועלים, ירושלים, תרפ"ד
י' פוקרובסקי, תולדות המשפט הרומאי. תרגם א' ליטאי, בעריכת י' יונוביץ. ירושלים, תרפ"ה. 435 עמ'.
יהודה ליב אשר גולאק, אוצר השטרות הנהוגים בישראל, ירושלים תרפ"ו, 1926, באתר היברובוקס
ש. אוסישקין, פרקים במשפט הקונסטיטציוני האנגלי, ירושלים, תרפ"ז
יהודה ליב אשר גולאק, לחקר תולדות המשפט העברי בתקופת התלמוד, ירושלים תרפ"ט.
ספרים שהוציא לאור > הספרייה הפילוסופית

עמנואל קאנט, ביקורת הבינה הטהורה, חוברת ראשונה, תרגם יהודה יונוביץ
קונו פישר, מבוא לתולדות הפילוסופיה החדשה, תרגום: ד"ר משה יוסף גליקסון
עמנואל קאנט, השלום הנצחי: מסה פילוסופית; תרגם בצירוף מבוא על עמנואל קאנט ועל רעיון השלום ותנועת השלום ובהוספת לִקוטים בדבר השלום הנצחי מתוך כתבי קאנט האחרים: יהודה יונוביץ, ירושלים: (דפוס סיני), תרפ"ו.
מקור חיים, ד"ר יעקב בלובשטיין תרגם בפעם הראשונה מרומית, ערך: ד"ר אברהם צפרוני, ירושלים: י’ יונוביץ, ה'תרפ"ו, 1926, באתר היברובוקס
חובת הלבבות, אבן בקודה, ירושלים: י. יונוביץ, ה'תרפ"ח, 1928
אפלטון מתורגם מיוונית לעברית בשנים עשר כרכים, כרך ראשון, ירושלים: י’ יונוביץ, תרפ"ט, 1929. יועד להיות חלק מסדרה של השנים עשר כרכים, אולם בסופו של דבר פורסם רק הכרך הראשון.
"כתבי פילון האלכסנדרוני": מתורגמים מיוונית לעברית, כרך א: "על בריאת העולם"; תרגם: יצחק מן; ערך בצירוף מבוא והוספות: משה שובה, ירושלים: י’ יונוביץ (ספריה פילוסופית), תרצ"א.
משה בן מימון - יונוביץ, יהודה, מורה נבוכים (ערבית) - דלאלה אלחאירין, ירושלים, תרצ"א, באתר היברובוקס
תיאודור גוֹמְפֶּרְץ, חכמי יוון, כרך א', תל אביב: תרצ"א. תורגם לעברית על ידי שרגא פייבל פרנקל ובעריכת משה יוסף גליקסון. שווק רק בשנת 1934.
הערות שוליים

1 2 3  ד"ר יהודה יונוביץ ז"ל, הארץ, 19 בינואר 1948
↑  הועידה החמישית של ציוני רוסיה בהמבורג, ישיבה שלישית, העולם, 5 בינואר 1910
↑  בממלכה, מוויטבסק, הצפירה, 6 בנובמבר 1910
↑  הד"ר יהודה יונוביץ, החרות, 11 בפברואר 1914
↑  המאורעות בירושלים, הצפירה, 31 בדצמבר 1913
↑  צירי א"י לישיבת הועה"פ בברלין, החרות, 10 בפברואר 1914
מלואים, החרות, 13 בפברואר 1914
↑  מן הקונפרנציה הציונית ברוסיה, הצפירה, 12 ביולי 1917
↑  המשפט העברי, העברי, 20 בנובמבר 1918
↑  דוד תדהר (עורך), "פלטיאל (פייטל) דיקשטיין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1434
1 2  בארץ ישראל, העולם, 22 באוקטובר 1920
↑  ד"ר יהודה יונוביץ, ‏חברה פילוספית עברית, השילוח, 5
1 2  לבוני בתים, דואר היום, 16 ביוני 1922
↑  הועידה הראשונה של המשפט העברי, דבר, 16 באוקטובר 1925
↑  בחברת המשפט העברי, דואר היום, 6 במרץ 1922
↑  באגודת "שפתנו", הארץ, 17 בנובמבר 1920
↑  אספה בדבר בתי המשפט הדתיים, דואר היום, 28 בנובמבר 1920
לסדור בתי המשפט הדתיים, הצפירה, 14 בדצמבר 1920
↑  ירושלים יום יום בועד העיר, דואר היום, 23 במרץ 1921
↑  ספרים חדשים, חובת הלבבות, דואר היום, 10 בפברואר 1928
↑  הקדמה של יהודה ינוביץ לספר הרב שמחה אסף, העונשין אחרי חתימת התלמוד, ירושלים, תרפ"ב, באתר היברובוקס
↑  מדע, דואר היום, 26 במרץ 1923
מארץ ישראל, מדע, העולם, 20 באפריל 1923
הד"ר קלוזנר ביפו, דואר היום, 26 באפריל 1923
↑  בספרות ובאמנות, דבר, 1 ביולי 1927
↑  מבצע ספרותי נפלא, דואר היום, 21 בספטמבר 1925
↑  ועידת המו"לים והמו"סים, דואר היום, 17 בפברואר 1928
↑  הזמנה למשפט, דבר, 14 בנובמבר 1933
↑  צבי קרול, ספר גזול ממחבריו, דבר, 5 במרץ 1941
↑  צבי קרול, כתבי פילון האלכסנדרוני, דואר היום, 21 באוגוסט 1931
↑  דמוקרטיזציה של האוניברסיטה, דבר, 30 בינואר 1931
נתקבלו למערכת, דואר היום, 11 בפברואר 1931
↑  שמואל י. בן ציון, על עבודתו של הד"ר יונוביץ, דואר היום, 27 באוגוסט 1931
↑  בספרות ובאמנות, דבר, 24 ביוני 1938, אך ראו: חברת מסדה, ידיעות עיריית תל אביב, 15 באפריל 1934
↑  בספרות ובאמנות, דבר, 22 ביולי 1938
↑  י.ש. צורי, התפתחות משפט העונשין, דואר היום, 29 באוקטובר 1922
↑  פ. דיקשטיין, רשימות משפטיות, הארץ, 20 באפריל 1923
↑  ביבליוגרפיה, העולם, 21 בנובמבר 1924
↑  ביבליוגרפיה, העולם, 17 בדצמבר 1926
↑  בעולם הספרות, פרקים במשפט הקונסטיטציוני האנגלי, דואר היום, 28 באוקטובר 1927
פ. דיקשטין, סדרי המדינה באנגליה, דבר, 6 בינואר 1928
↑  ירושלים יום יום, דואר היום, 17 ביולי 1923
↑  הוגו ברגמן, קונו פישר בעברית, העולם, 13 בנובמבר 1925
↑  נגד שרידי הקודמים, דואר היום, 26 בפברואר 1926
↑  תיאודור גומפרץ, חכמי יון: תולדות הפילוסופיה העתיקה, ירושלים: ה'תרצ"א, באתר הספריה הלאומית – ישראל
↑  חכמי יון, הארץ, 22 באפריל 1934
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285358405171  GND: 143247050  ISNI: 0000 0001 0973 2054  LCCN: nr2001014654  VIAF: 54075623   WorldCat (עם VIAF): 54075623
סדר הירושה לכתר השוודי

סמל שוודיה, המשמש כסמל המלוכה.
סדר הירושה לכתר השוודי (בשוודית: Successionsordningen) הוא רשימת האנשים המצויים בתור לזכות העלייה לכתר של ממלכת שוודיה. החוקים בנושא סדר הירושה אושרו במקור בעיר ארברו ב-1810, על ידי הריקסדאג במתכונתו אז ועל ידי המלך קרל השלושה עשר. על פי שיטה זו, רק זכרים יכולים היו לרשת את הכתר השוודי (אם כי ידועים מקרים חריגים, כמו זה של המלכה כריסטינה).
ב-1979 אישר הריקסדאג שינוי בחוק, כך שבמקום העדפת הבן הבכור שהייתה נהוגה עד אז, התקבלה שיטת העדפת הבכור, ללא קשר למינו, כך שסדר הירושה יהיה לפי סדר הולדת צאצאיו של המלך. החוק נכנס לתוקפו ב-1 בינואר 1980, אך הוחל רטרואקטיבית כך שהנסיכה ויקטוריה החליפה בסדר הירושה את אחיה הצעיר ממנה, הנסיך קרל פיליפ שהיה אז בן כ-7 חודשים, והפכה ליורשת העצר במקומו.
סדר הירושה הנוכחי

קרל השישה עשר גוסטב (1946)
(1) נסיכת הכתר ויקטוריה, נסיכת שוודיה (1977)
(2) הנסיכה אסטל, דוכסית אסטרייטלנד (2012)
(3) הנסיך אוסקר, דוכס סקונה (2016)
(4) הנסיך קרל פיליפ, דוכס ורמלנד (1979)
(5) הנסיך אלכסנדר, דוכס סודרמנלנד (2016)
(6) הנסיך גבריאל, דוכס דארנה (2017)
(7) הנסיך ג'וליאן, דוכס הלנד (2021)
(8) הנסיכה מדלן, נסיכת שוודיה (1982)
(9) הנסיכה לאונור, דוכסית יוטלנד (2014)
(10) הנסיך ניקולס, דוכס אוניירמנלנד (2015)
(11) הנסיכה אדריאנה, דוכסית בלקינג'ה (2018)
זכאות לירושת הכתר

על פי הנוסח הנוכחי של חוק הירושה לכתר השוודי, רק צאצאיו הלותרנים והחוקיים של המלך הנוכחי, קרל השישה עשר גוסטב, זכאים לרשת את הכתר, ובלבד שגדלו בשוודיה. אדם הזכאי לרשת את הכתר יאבד את הזכות במקרים הבאים:
לא גדל בשוודיה.
נטש את הדת הלותרנית, כמוגדר בוידוי אאוגסבורג(אנ') ובסינוד אופסלה(אנ') ב-1593, ולפיכך עזב למעשה את הכנסייה השוודית(אנ') (סעיף 4).
נישא ללא הסכמת הממשלה (סעיף 5).
הופך למונרך של מדינה אחרת בדרך של בחירות, ירושה או נישואין, מבלי שקיבל את אישורם של המונרך ושל הריקסדאג (סעיף 8).
הערות שוליים

↑  "Act of Succession" (PDF). Riksdag. נבדק ב-2023-01-04.
↑  "Successionsordning (1810:0926)" (בשוודית). Riksdag. נבדק ב-2023-01-04.
כס הכסף, כס המלוכה השוודי
שאול זיו

| --- | --- |

סא"ל שאול זיו בשנת 1973
 לידה:  2 בספטמבר 1937 בכפר בגליציה סמוך לעיר לבוב
 פטירה:  24 בדצמבר 1999 (בגיל 62) ניר דוד
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1955–1977 (כ־22 שנים)
 דרגה:   סא"ל
 תפקידים בשירות
 מפקד שייטת 13
 פעולות ומבצעים
 מלחמת סיני  מלחמת ששת הימים  מלחמת ההתשה  מבצע אביב נעורים  מלחמת יום הכיפורים
 
שאול זיו בחזית התמונה, לאחר הצניחה במעבר המיתלה, התמונה צולמה על ידי אברהם ורד.
שאול זיו (2 בספטמבר 1937 – 24 בדצמבר 1999) היה קצין בדרגת סגן-אלוף בצה"ל, מפקד שייטת 13 בשנים 1971 עד 1974.
קורות חייו > ילדותו

זיו נולד לרחל ורפאל בכפר בגליציה סמוך לעיר לבוב. בהיותו בן ארבע פלשו הנאצים לכפר הולדתו והוא איבד את אביו. זיו, אמו וסבתו הסתתרו בעליית גג אצל אחד מעובדיו של אביו, אך הוסגרו לגרמנים ונשלחו במשאית למחנה ריכוז. אמו של זיו הצליחה לשחד את אחד השומרים בתכשיט זהב, והשליכה את בנה מהמשאית כשהיא מנחה אותו לחזור למקום המסתור. לאחר מספר ימים חברה אליו האם שהצליחה אף היא להימלט, ויחד החלו במסע נדודים במזרח אירופה כשהם מתחזים לאוקראינים. לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הגיעו למחנה פליטים בלובלין, שם חלתה אמו. השניים נלקחו תחת חסותו של קצין יהודי מהצבא האדום, רפאל ז'ורק, שאיבד את משפחתו בשואה. ז'ורק ערק מהצבא ולקח את השניים עמו לצרפת. באפריל 1947 עלו על אוניית המעפילים "תיאודור הרצל", אך האונייה נתפסה על ידי הבריטים והנוסעים בה נשלחו למחנות המעצר בקפריסין. מקפריסין עלה זיו לארץ ישראל בעליית הנוער ונשלח לקיבוץ הזורע ואחר כך לבית אלפא.
קורות חייו > שירותו בצה"ל

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1955, ביקש זיו להתנדב לקורס טיס, אך הקיבוץ מנע זאת ממנו משום שלא רצה שיתחייב לשירות קבע. על כן התנדב לשייטת 13. במסגרת הכשרת הלוחם בשייטת עבר אימונים עם צוותו בחטיבת הצנחנים ועשה קורס מפקדי כיתות עם לוחמי גדוד 890. עם פרוץ מלחמת סיני צורפו הלוחמים לצניחה במעבר המיתלה במבצע מכבש. במהלך הלחימה השמיד זיו בירי בזוקה משאית עם עשרות לוחמי פדאיון.
לאחר מלחמת ששת הימים פיקד על אחת החוליות ב"מבצע ברזלית" בו הושמדו קטעים ממסילת הרכבת בצדה המערבי של תעלת סואץ. לאחר המבצע השתחרר מצה"ל ועבד בקיבוצו ניר דוד. ב-1969 חזר לשייטת 13 ומונה לסגנו של מפקד השייטת, זאב אלמוג. במלחמת ההתשה פיקד על הלוחמים במבצע בולמוס 5 - פשיטה על המתחם המצרי בראס עדבייה. במבצע היו לשייטת שני פצועים קל בלבד, לעומת 32 הרוגים מצרים. ביולי 1969 השתתף בפשיטה על האי גרין ונפצע ברגלו. לאחר מספר ניתוחים ותקופת התאוששות חזר לפעילות מבצעית ופיקד על הפשיטה במבצע "תרנגול 25" ביוני 1970.
באוקטובר 1971 סיים את לימודיו במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ומונה למפקד שייטת 13. תקופתו כמפקד היחידה התאפיינה בשורה של מבצעים נועזים בלבנון, בהם מבצע ברדס 54–55 וגולת הכותרת מבצע אביב נעורים.
במלחמת יום הכיפורים פעלה השייטת בזירה המצרית ב-16 מבצעים, איבדה שניים מלוחמיה במבצע ליידי – הפשיטה על נמל פורט סעיד, שנקבעו כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
לאחר המלחמה פעל לאחד את יחידות שייטת 13 ויחידה 707, יחידת צוללים הגנתית, ליחידת קומנדו אחת גדולה, אך שחזונו התגשם רק לאחר שבמרץ 1974 מונה צבי גבעתי למפקד שייטת 13. זיו יצא ללימודי תואר ראשון בגאוגרפיה ותולדות ארץ ישראל באוניברסיטת תל אביב, בסיומם מונה לאחראי לתכנונים אסטרטגיים באגף התכנון. ב-1977 פרש מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
קורות חייו > גלריה

רס"ן שאול זיו סגן מפקד שייטת 13 1970.
מפקד שייטת 13 שאול זיו.
שאול זיו (מימין) ודני אבינון ביציאה לפעולה, 1972.
שר הביטחון משה דיין מבקר בשייטת 13. מארחו רס"ן שאול זיו 1973.
הרמטכ"ל דוד אלעזר מבקר בשייטת 13 מקבל הסבר משאול זיו, מאחור מפקד חיל הים בנימין תלם משמאל ראש מספן הציוד אל"מ ברוך ורד.
חיים אזרחיים

זיו הקים את המחלקה ללימודי ארץ ישראל במכון וינגייט ועמד בראשה, בנוסף הקים חברה לטיולים אתגריים בשם "אוויר, ים, יבשה".
חיים אישיים

היה נשוי לאפרת ועמה נולדו לו שלושה ילדים.
ב-1999 נפטר ממחלת הסרטן ונקבר בקיבוצו ניר דוד. מספר שנים לאחר מותו הוכר כחלל צה"ל, שנפגע מצלילות שעשה בנחל קישון במסגרת שירותו הצבאי.
לקריאה נוספת

מייק אלדר, שייטת 13 – סיפורו של הקומנדו הימי, הוצאת ספריית מעריב, 1993.
יוסי בלום הלוי, התקדשות – זיכרונות ממלחמת יום הכיפורים, ראו שאול זיו במפתח השמות – פרק היציאה למלחמה בעמודים 176–178, דברי המש"ט סא"ל שאול זיו ללוחמיו ופרק מבצע ליידי, הוצאת מיתאם, 1999.
שלמה נקדימון, אגדת שאול ידיעות אחרונות, 9 בינואר 2000.
הערות שוליים

↑  בוקי נאה, שאול זיו, החיים כקרב קומנדו, מעריב, 6 בינואר 1986
↑  מייק אלדר שייטת 13, הוצאת מעריב, 1993, עמ' 221.
↑  מייק אלדר, "שייטת 13 - סיפורו של הקומנדו הימי", ספריית מעריב, 1993, עמוד 470.
↑  צדוק יחזקאלי, ענת טלשיר, צלילה ממארת, באתר ynet, 9 בדצמבר 2009.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr91016442  VIAF: 298546988   WorldCat (עם VIAF): 298546988
גולות

| --- | --- |

גולות צבעוניות
 כללי
 סוגה:  אובייקט פיזי 
 עשוי מ:  זכוכית 
 
משחק בגולות, ציור של גודפרוי אנגלמן (אנ') מהמאה ה-19
משחק בגולות, ציור של אנדרה-אנרי דארג'לס מסביבות שנת 1860 במוזיאון Walters Art (אנ'), מאונט ורנון (אנ'), בולטימור
לואיס סרג'נט (אנ') משחק בגולות בסרט האילם The Soul of Youth (אנ') ‏(1920)
משחק בגולות – פסל במאסטריכט
משחק בגולות במדגסקר
גוּלוֹת (נקראות לעיתים גם ג'ולות או ג'ולים, וכן "בלורות") הן צעצוע המשמש למשחקי ילדים מגוונים העשוי זכוכית פריזלנטית.[דרושה הבהרה] הגולות נרכשות בקיוסקים בחבילות המאופיינות במראה טיפוסי, ובהן עשרים עד כארבעים יחידות וגולה אחת גדולה יותר, המכונה "בומבילה" במלעיל. גולות הארוזות והנמכרות בחבילה נבדלות זו מזו בעיצובן האישי המקרי. הגולה הגדולה הייתה בעלת ערך רב משום ששטח החתך שלה להתנגשות עם גולות אחרות גדול, מצד שני – היא קלה יותר לפגיעה ופחות נוחה למשחק, ערך הגולות נקבע בעיקר על פי נדירותן ויופיין, משחקי הגולות מבוססים ברובם על התנגשות מכוונת של גולות (קליעה).
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אופני משחק בגולות

טכניקת הקליעה בגולות כוללת אחיזה של הגולה ביד יציבה בתוך האצבע המורה המקופלת סביבה, והדיפתה החוצה באמצעות האגודל ולמתקדמים יותר – החזקת הגולה בין קצה האגודל החיצוני לבין קצה האצבע הפנימי והפעלת לחץ של האגודל, עד שהגולה "נורית" בעוצמה.
כאשר המשחק בגולות מתבצע על קרקע, יש חשיבות לתוואי השטח. המשחק נפוץ פחות באזורים הרריים (אלא אם יש אזורים שטוחים המתאימים למשחק). שחקן המתווה בידו את המסלול בו אמורה הגולה שבידו לעבור ייחשד בהתאמת התוואי לצרכיו. הביטוי בו ישתמשו יתר השחקנים יהיה "בלי דרכי המלך".
דרך נוספת להקלה על הקליעה היא לעשות "גבעה" (מעט חול) מתחת לגולה המיועדת לפגיעה, דרך זו הייתה תלויה בהסכמת שאר השחקנים.
אופני משחק בגולות > קרוב לקיר

המשתתפים עומדים בשורה אל מול קיר, ומטילים גולות לעבר הקיר. המנצח הוא זה שהטיל את גולתו קרוב ביותר לקיר, והוא זוכה בגולות של יתר המשתתפים. המשחק דומה ברוחו לשיבר.
משחק זה במיוחד נפוץ גם תוך שימוש בגוגואים, מכיוון שלצורת החפץ המוטל אין חשיבות קריטית. כאשר משחקים אותו ילדים במטבעות מתוך דמי החנוכה שלהם הוא מכונה מטבע.
משחק קרוב – מי קרוב לקו.
אופני משחק בגולות > קליעה לבור

על המשתתפים לקלוע לבור שנחפר מראש. אלה שקלעו מתחלקים בגולות של אלה שלא קלעו.
בגרסה אחרת על המשתתפים לכוון את הגולה כך שתפגע בקיר ורק אז תיכנס לבור. במסגרת המשחק חופרים בור קטן (בערך בגודל אגרוף) – חשוב שדפנות הבור יהיו חלקות, ושהבור לא יהיה עמוק מידי, כל משתתף שם גולה אחת או יותר בתוך הבור, מסמנים קו בערך 4 מטרים מהבור; המשתתפים עומדים אחרי הבור וזורקים את הגולות לכיוון הקו, כל אחד בתורו; מי שהכי קרוב לקו – ראשון, וכך הלאה – מי שעובר את הקו – אחרון; עומדים מאחרי הקו, וזורקים לפי התור את הגולות לכיוון הבור; המטרה להוציא גולות מהבור – גולה שהוצאה שייכת למוציא. (כל אחד משחק בתורו לפי התור שנקבע בהתחלה); אם שחקן מצליח להכניס את הגולה שלו לבור הוא זוכה בכל הקופה (הגולות שהונחו בתחילת המשחק)- ומתחילים משחק חדש.
גרסה נוספת – מי שנכנס אחרון לבור מקבל את כל מה שבפנים ולכן השחקן מנסה לקלוע (להרוג) או להרחיק מהבור כמה שיותר שחקנים לפני שהוא מנסה להיכנס וכך להקטין את הסיכוי ששחקן ייכנס אחריו.
ג'ורות – מטרת השחקן להכניס את הגולה לבור ומשם לפגוע בגולות היריבים. פגיעה מזכה בנקודה או בגולה. שוחק בחיפה בשנות החמישים, על פי יעקב וייס.
אופני משחק בגולות > קליעה לעבר גולות

מספר גולות נקבעות מראש כמטרה: גולה שהשליך השחקן הראשון, מספר גולות שנקבעו במרחק 5 ס"מ זו מזו או במבנה אחר. המשתתפים צריכים לפגוע בגולות הנמצאות כבר בשטח. אם השחקן לא פגע באף גולה, הגולה שלו נשארת במגרש כמטרה, ואם פגע, מקבל השחקן גם את הגולה הנזרקת וגם את הגולה (או גולות) הנפגעות.
אופני משחק בגולות > (שלושה) בורות

לאורך מסלול נחפרות שלוש גומות – "בורות" או ג'ורות. המשתתפים עומדים בשורה חזיתית במרחק מהגומה הראשונה. מטילים את הגולות לפי תור ומתחילים בגומה הקרובה ביותר. השחקן קולע את הגולה שלו לתוך הגומה. אם הצליח, ימשיך הלאה לגומה הבאה וכן הלאה – ומי שמסיים ראשון כשהגולה שלו הגיעה לבור השלישי – הוא המנצח. מהלך לגיטימי הוא פגיעה בגולות יריבים לשם הרחקתם מן הבורות. בגרסה אחרת, על מי שסיים את מסלול הבורות לפגוע בגולות של אלה שלא סיימו עדיין, ולהוציאם מהמשחק (חיפה, שנות החמישים).
אופני משחק בגולות > מוֹר

המור הוא תחום קבוע מראש, בו מציבים המשתתפים מספר גולות התחלתיות כמטרה. על כל שחקן להוציא גולות מתחום המור בלי שגולות תילכדנה בתחום זה, שאז יפסיד אותן. המשחק מתחיל במתיחת קו במרחק מן המור והשלכת גולה על ידי כל שחקן מן המור לקו; מי שמגיע קרוב ביותר לקו מבלי לעבור אותו – מתחיל. ההתחלה היא מן הקו. במהלך המשחק, קולעים השחקנים בתורם מן הקו לכיוון הגולות שבאזור המור. שחקן שפגע אוסף את הגולות (הפוגעת והנפגעת) ושב לנסות מהקו. שחקן שהחטיא משאיר את הגולה במקומה. בתור הבא יצטרך לנסות לפגוע מן המקום אליו הגיע. לאחר שנפגעו כל הגולות שהוצבו במור מלכתחילה, פוגעים השחקנים זה בגולתו של רעהו. המנצח הוא זה שנותר אחרון.
ייתכן מור בצורת קשת, מעגל (מכונה גם מור "גת" או "גאץ'") אליפסה (מכונה מור בננה, הגולות מונחות על ההקף), קו (מור בננה-קו) או משולש (הגולות מונחות בקדקודים).
על פי יעקב וייס, בספרו "ילדות נשכחת – הווי ונוסטלגיה בסמטאות חיפה", במור בננה (בניגוד למור משולש) לא היה צורך לשוב לקו ההתחלה לאחר פגיעה, אלא ניתן היה להמשיך במשחק עד להוצאת כל הגולות. אם נפגעה גולה של שחקן או נכנסה לתחומי המור, נאלץ השחקן הנפסל להחזיר את כל הגולות שצבר לתחומי המור.
הכרזות במהלך המשחק

במהלך המשחק נהוגות הכרזות שונות כהוראה ליריב או כהקלה למכריז.
באשדוד (שנות השישים): 'חרון: הקורא זוכה בזכות להשליך את הגולה אחרון (מה שמעניק לו יתרון מסוים במשחקים מסוימים), לפני: הקורא זוכה בזכות להשליך את הגולה לפני המשליך האחרון, בהכל: המכריז רשאי לנקות את השטח שבין הגולה שלו לגולה או גולות אחרות, כדי לצלוף לעברן בנוחות רבה יותר, בהכל בגובה: בדומה ל"בהכל" אך למכריז מותר לצלוף לא מפני הקרקע כי אם מגובה הברך או המותן, בלי כלום, בלי כלום בלי גובה: הכרזה המבטלת את שתי ההכרזות הקודמות, טיקס: קריאה המושמעת כאשר הגולה פגעה בטעות ברגלו של אחד השחקנים. על השחקן לעמוד בשתי רגליו ליד הגולה ואז להרים את הרגל הרחוקה ממנה ולהניח לה לצנוח, כך שהגולה תורחק מן המקום, מידאס: קריאה המושמעת כלפי משחק המתקרב באופן אסור עם הגולה שלו לגולה אחרת בעת הקליעה, קרבן (בי"ת לא דגושה): כינוי למשחק המרבה לחטוא ב"מידאס", ברחן: כינוי לשחקן המרבה להימלט מעימותי צליפה.
בירושלים: "באבאליאש": מותר לנקות את השטח בין הקולע למטרה; "רג'ע": מותר להשתמש בקיר או מכשול שיחזיר את הגולה הנקלעת; "תחצה בכיוון": הוראה לקולע להעביר את הגולה לצד השני של המור; "אירי": החמצה מביכה.
בחיפה (שנות החמישים): מינט-ג'וז: המכריז מתכוון לפגוע ביותר מאשר גולה אחת. עם/בלי מידֶה – מותר/אסור להושיט את היד מעבר לקו.
במרכז שפירא "טוש" היה האחרון – והיה הנחשב ביותר.
בקריות (שנות השמונים): קיצה: פגיעה בגולה של היריב מהאוויר.
בדרום – קצית: קליעה בגולה אחת על מנת להגיע קרוב יותר לגולה אחרת וכך לקלוע אותה בקלות
"עם הריגות": הכרזה שמשמעה היא שכל יריב הנקלע על ידי שחקן יוצא מיידית מהמשחק
כינויים לגולות על פי מראן

כל כינויי הגולות מלעיליים.
כינויי גולות על פי גודלן:
סופר קטינית – גולה קטנה יותר מגולה קטינית.
קטינה (או קטינית) – גולה קטנה יותר מגולה הרגילה. בדרך כלל יש אחת בחבילה.
רגילה – ככינוי לגולות בכלל או ככינוי לגולות מנצחות, גולות מזל, או כינוי לגולות הגדולות במיוחד ("בגודל רגיל").
בוקית, בומבילית, דוגשית, גדילית – גולה גדולה יותר. בגודל של גולה וחצי.
סופר גדילית או גונזילית – גולה גדולה יותר מגולה גדילית.
כינויי גולות על פי עיצובן או תכונותיהן:
חלבית – גולה בעלת גוון חלבי, דמוית חרסינה, לרוב עם 2–3 פסים בצבעים שונים. ערך הגולה מ-2 פושטיות ומעלה, ורב יותר ככל שהכתמים עליה עדינים יותר.
גזוזית – גולה שקופה בצבעים שונים עם בועיות אוויר בתוכה.
בננית – חלבית בצבע צהוב ושחור.
ראסית – גולה חלבית שעליה פסים דקים מאוד.
פושטית/פשוטה (מיידיש – זולה, חסרת ערך), פשוטית.
פרפרית – גולה פושטית כשהדוגמה בתוכה הוא בצבע אחד בדרך כלל שווה 2 פושטיות.
חלנגית, לנגית – על פי דייוויד סלע, גולה חסרת מאפיינים ייחודיים ושיש בה 3 צבעים עיקריים. על פי יעקב וייס, גולה בתולית, להבדיל מפצוצה, שפניה מחוספסים מפגיעות.
קובואית – גולה שקופה שבה כנפיים אפורות וכחלחלות.
אינדיאנית – גולה שקופה שבה כנפיים אדומות וצהובות.
צהובית – גולה שקופה שכל כנפיה צהובות.
צלפית – כינוי הניתן לגולה שהשחקן זוכה להצלחה גדולה עמה.
שבורית/פצוצה – גולה שבה פגמים.
ברזלית – לא גולה כי אם כדוריות מיסב שנעשה בהן שימוש כגולות.
נחשית – גולה שבתוכה כמו אטרייה ארוכה ומסולסלת.
חשמלית – גולה שבתוכה דוגמה דמוית ברק
סינית – גולה מחרסינה שחורה שעליה צבעים
שומשומית – גולה מצופה בנקודות קטנות
אמבולנסית – גולה שרובה אדומה שיש לה כתמים ירוקים וצהובים
עוד כינויים – עקרבית, חרסינה, שוקו, יפה
ימית - גולה בצבע כחול-טורקיז
מסטיקית - גולה מבריקה בצבע אחיד ומלוטשת (מרגישה קצת מחוספס).
פרחית - גולה לבנה עם כתמים  בצורת פרח כך שעלי הכותרת ירוקים ובמרכז הפרח עיגול אדום.
שמות נוספים לגולות ככלל

שמות כלליים: ג'ולים, ראסיות
בירושלים – ג'ולות
בחיפה – ביחיד: בָּלוֹרָה ברבים: בָּלוֹרוֹת. מערבית – בלורה במובן גביש
בתל אביב – בנדורות, ג'ולות
בפרדס חנה כרכור – רולות
ראו גם

The Blue Marble – "הגולה הכחולה"
הערות שוליים

↑  עמיצור נוסטלגיה וזכרונות ילדות, פייסבוק זכרונות ילדות בשכונת קריית אליעזר בחיפה, באתר פייסבוק, ‏13 ספטמבר 2022(קבוצה פרטית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563685405171  GND: 4128703-4  LCCN: sh94001294 
גולות עתיקות
גולות מסודרות על פי גודלן
מתי שמואלוף

| --- | --- |

 לידה:  11 ביולי 1972 (בן 52) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  משורר, סופר, עורך ופובליציסט ישראלי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה, האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  פרוזה, שירה
 נושאי כתיבה:  חברתי, פוליטי
 יצירות בולטות:  "בגדד חיפה ברלין"
 תקופת הפעילות:  מ-2001
 פרסים והוקרה:  בשנת 2021 זכה במענק מהסנט של ברלין לפסטיבל "האיחוד המזרח תיכוני"
 האתר של מתי שמואלוף
 
מתי שמואלוף (נולד ב-11 ביולי 1972) הוא משורר, סופר, עורך ופובליציסט ישראלי תושב גרמניה.
ביוגרפיה

שמואלוף נולד וגדל בחיפה, נצר למשפחה עיראקית, כורדית, פרסית וסורית. סיים לימודי תואר ראשון בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב ולימודי תואר שני בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה. החל לימודים לתואר דוקטור במחלקה לספרות משווה באוניברסיטה העברית בירושלים אך פרש לפני סיום התואר. השתתף בפורום חוקרים צעירים בנושא זהות ומעמד במכון ון ליר וכעמית ב"ממזרח שמש" - מרכז למנהיגות יהודית חברתית.
לימד במכללת "מנשר לאמנות" בתל אביב ובשנת 2006 לימד כתיבה יוצרת במרכז רון ורדי לטיפוח ילדים מחוננים בראשון לציון. חבר בקשת הדמוקרטית המזרחית; נמנה עם מייסדי הסניף החיפאי של סלון מזל בשנת 2004. ייסד את תנועת גרילה תרבות; התנועה ערכה ופרסמה את שתי האסופות של "ערס פואטיקה" ואת ספרה הראשון של המשוררת עדי קיסר. נמנה גם עם מייסדי איגוד המשוררים.
בשנת 2013 היגר לברלין; על שהותו שם אמר "אני ישראלי, עם דרכון ישראלי ואני חי על הקו שבין ישראל לגרמניה. מבקש לא לבחור בין מקום אחד למשנהו. [...] אני מעדיף לחיות על הציר הזה, מאשר לבחור את אחד מקצותיו." שמואלוף מלמד כתיבה יוצרת בברלין, הוא ייסד את "חאפלה פואטית", קבוצת שירה בינלאומית, ואת "אנו", קבוצה ספרותית שמפגישה בין יהודים לערבים.
שמואלוף נשוי ואב לילדה.
יצירתו > כמשורר

בשנת 2006 שיריו של שמואלוף התפרסמו לראשונה בכתבי העת "הליקון", "עיתון 77", "הכיוון מזרח", "דקה", "מעין", "משיב הרוח" ואחרים. בשנת 2009 תורגמו מספר שירים של שמואלוף לערבית על ידי נאאל אלטוח'י ופורסמו בכתב העת המקוון Elaph.
בספרו "שירה בין חזז לבין שמואלוף", מגבש שמואלוף את זהותו המזרחית. הקובץ זכה במקום שלישי בתחרות של קרן תרבות חיפה. ספרו "למה אני לא כותב שירי אהבה ישראליים", מאגד שירים שנכתבו בין השנים 2007–2010. שיר בנושא הגירה נכנס לתוכנית הלימודים. ספרו "האסון מתחיל בארוחת העסקים", מכיל שירי מחאה חברתיים והוא זכה למענק יצירה מאקו"ם וקרן רבינוביץ. שיר מתוכו נכלל באסופת מחאה של אילן ברקוביץ' שפורסמה באתר "הארץ". ספרו "פרידה בברלין" נכתב בברלין ויצא במהדורה דיגיטלית. בספרו "עברית מחוץ לאיבריה המתוקים" שמואלוף כותב כמהגר בעצמו ולא כדור שלישי להגירה. על ספרו "בגדד | חיפה | ברלין", כתב מבקר השירה של "הארץ" יותם ראובני, "השירים מצטברים לספרו העמוק והרציני ביותר של המשורר".
בשנת 2023 השתתף בספוקן וורד כחלק מהפרויקט האמנותי של האמן גיא ברילר, "הוי שררה" כנגד ההפיכה השלטונית.