stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יגאל יוסף
קורות חיים > כראש עירייה

בתפקידו כראש עירייה, חולל יוסף בראש העין מהפיכה אורבנית, כלכלית וחברתית.
בפרק זמן של פחות מ-10 שנים הצליח יוסף להפוך את ראש העין מעיירת עולים בשולי גוש דן, אשר סבלה מתדמית ירודה והגירה שלילית ומנתה כ-10,000 תושבים, לעיר המאכלסת למעלה מ-40,000 תושבים מכל גוני החברה. יוסף שכנע עמותות של אנשי קבע וגמלאי צה"ל, מחתך סוציו-אקונומי גבוה, להתגורר בראש העין, ואנשיהן בחרו להשתכן בשכונות החדשות שיזם; נווה אפק וגבעת טל, תוך שילוב תושבים חוזרים שנולדו בעיר. ביולי 1994 הוכרזה ראש העין כעיר ויוסף היה לראש עירייה.
בתקופת כהונתו של יוסף נבנו כ-5,000 יחידות דיור בשכונות החדשות, ועוד 1,000 יחידות דיור בראש העין הוותיקה (במסגרת פרויקט רחב היקף של פינוי בינוי, בנה ביתך, דיור לזכאים וחסרי דיור). הוא הכין תוכנית אב שבמסגרתה עתידה אוכלוסיית ראש העין למנות עד שנת 2020 כ-100,000 תושבים. יוסף פעל להגדלת שטח השיפוט של ראש העין מ-13 אלף דונם לכ-40 אלף דונם.
במסגרת תפקידו הקים 20 בתי ספר, ביניהם קריית החינוך לחטיבות ביניים על שם יצחק רבין, ו-80 גני ילדים ומעונות יום. בנוסף, הקים מכללה להשלמת בגרויות ולהכשרה מקצועית.
יוסף יזם מתחמי תעשייה שנועדו לשמש כעוגנים כלכליים של ראש העין:
פארק התעשייה אפק – מאכלס חברות היי-טק ותקשורת.
פארק התעשייה לב ישראל - פארק תעשייה שעתיד להשתרע על כ-1,000 דונם כשעל מחציתו האחת תיבנה שכונת מגורים שתכלול כ-1,000 יח"ד ועל מחציתו השנייה ייבנו כ-250,000 מ"ר שטחי מסחר ותעסוקה, אולמות קולנוע, אולמות קונגרסים וכו'. מיזם זה הוא תולדה של שיתוף פעולה בין יישוב עירוני לבין הקיבוצים גבעת השלושה וחורשים.
יוסף הובס בבחירות לראשות עיריית ראש העין ב־2003 על ידי משה סיני, כשהוא מקבל 5,749 קולות (35%) לעומת כחמישים אחוז לסיני.
יגאל כיהן גם כיו"ר הדירטקריון של החברה לפיתוח ראש העין במקביל לכהונתו כראש העיר.
קורות חיים > במשרד התמ"ת

יוסף כיהן בשנים 2005–2013 כמנהל מינהל אזורי פיתוח במשרד התמ"ת. בתפקיד זה היה אחראי על פיתוח אזורי תעשייה ומסחר באזורי עדיפות לאומית.
קורות חיים > פעילותו בפרשת ילדי תימן הנעדרים

יוסף השתתף כנציג המשפחות בפרשת ילדי תימן בוועדת שלגי ובוועדות אחרות. אחותו של יוסף, אסתר, נעלמה אף היא במסגרת אותה פרשה.
פרסים והוקרה

ביולי 2019 העניקה עיריית ראש העין ליוסף את אות יקיר ראש העין.
חיים אישיים

יוסף נשוי ואב לארבעה. הוא מתגורר בראש העין.
הערות שוליים

↑  סמדר בת אדם, שטח עירוני, מעריב, 28 בדצמבר 1987
↑  הודעה בדבר תוצאות הבחירות לראשות המועצה המקומית ראש־העין, ילקוט הפרסומים 2995, עמ' 760, א' בטבת התשמ"ד, 7 בדצמבר 1983
↑  הכרזת ראש העין לעיר, ערוץ היוטיוב של יגאל יוסף
↑  טקס הנחת הפינה בקרית החינוך ע"ש רבין בראש העין
↑  הקמת פארק אפק, ערוץ היוטיוב של יגאל יוסף
↑  הודעה בדבר תוצאות הבחירות לראשות הרשות המקומית ראש העין, ילקוט הפרסומים 5242, עמ' 672, כ"ד בחשוון התשס"ד, 19 בנובמבר 2003
↑  ראש עיריית ראש העין לשעבר יגאל יוסף נתבע ב-1.3 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 21 בנובמבר 2006
↑  יגאל יוסף מונה לתפקיד מנהל מינהל אזורי פיתוח במשרד התמ"ת, 18 בינואר 2005
↑  שי פאוזנר, ראש עיריית ראש העין לשעבר - יגאל יוסף עובר לתמ"ת, באתר ביזפורטל, 18 בינואר 2005
↑  הודעות כלליות, יגאל יוסף מונה לתפקיד מנהל מינהל איזורי פיתוח במשרד התמת, באתר News1 מחלקה ראשונה, 18 בינואר 2005
↑  אופיר שפיגל, הממונה על איזורי הפיתוח במשרד התמת בתפן, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 בינואר 2012
↑  לקט ראיונות של יגאל יוסף בנושא ילדי תימן הנעדרים
↑  אטילה שומפלבי, חבר בוועדה שחקרה את פרשת ילדי תימן: "זו הייתה מריחה, קומבינה", באתר ynet, 23 ביוני 2016
↑  ראש עיריית ראש העין לשעבר, יגאל יוסף, עדיין מחכה לפגישה עם אחותו הקטנה: "אין לי ספק שהיא נחטפה",2 בינואר 2017 ראש העין mynet
↑  מחאת ילדי תימן: מאות תושבים יצאו להפגנה הגדולה בירושלים,22 ביוני 2017 מלאבס
↑  פרשת ילדי תימן: התושבים שחסרים לכולם,7 בינואר 2018 מלאבס
↑  היה מרגש: ראש העין ציינה 25 שנה להכרזתה כעיר, יגאל יוסף - יקיר העיר, באתר mynet‏ ראש העין, 19 ביולי 2019
| ראשי מועצת ועיריית ראש העין |
| --- | --- | --- |
| ראשי מועצה | משה זכריה • שלמה צפר • שלום מנצורה • יוסף מלמד • יגאל יוסף |  |
| ראשי עירייה | יגאל יוסף • משה סיני • שלום בן-משה • רז שגיא |  |
האנה הרצשפרונג

| --- | --- |

 לידה:  7 בספטמבר 1981 (בת 43) המבורג, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 תקופת הפעילות:  מ-1997 
 מקום לימודים:  הרטווד האוז 
 פרסים והוקרה:  פרס הסרט הבווארי (2023)  פרס הקולנוע הגרמני 
 פרופיל ב-IMDb
 
האנה הרצשפרונג (בגרמנית: Hannah Herzsprung; נולדה ב-7 בספטמבר 1981) היא שחקנית גרמנייה.
ביוגרפיה

הרצשפרונג נולדה בהמבורג לשחקן ברנד הרצשפרונג ולמעצבת האופנה ברברה אנגל ולה אחות.
היא החלה את דרכה כשחקנית ב-1997 בסדרת הטלוויזיה "Aus heiterem Himmel" של רשת השידור הציבורית של בוואריה "BR".
מ-1998 ועד 1999 הופיעה בסדרת הקומדייה "Aus heiterem Himmel" של Das Erste.
ב-1999 החלה ללמוד משחק ולאחר מכן למדה גם תקשורת בווינה.
ב-2006 שיחקה בסרט "ארבע דקות" אודות מורה לפסנתר בבית כלא המגלה כישרון מוזיקלי באחת האסירות, באותה שנה הופיעה גם בסרט הדרמה המשפחתית "Das wahre Leben".
ב-2008 שיחקה חברה בארגון סיעת הצבא האדום בסרט "כנופיית באדר מיינהוף", באותה שנה שיחקה בסרט "נער קריאה" בתפקיד ג'וליה ברג, בתו של הגיבור הראשי של הסרט מיכאל ברג.
בשנת 2009 כיכבה לצד דניאל ברוהל בסרט "Lila, Lila" אשר מבוסס על הספר באותו שם מאת הסופר השוודי מרטין סוטר.
ב-2010 שיחקה בסרט "הברמן" העוסקת בבעלים של מטחנה בחבל הסודטים בזמן מלחמת העולם השנייה. כמו כן, שיחקה בסדרה וייסנזה, בתפקיד יוליה.
בשנת 2018 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "הכלבים של ברלין" המשודרת בנטפליקס.
הערות שוליים

↑  ארבע דקות: דם על הקלידים, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2008
↑  JamesBowman.net | Reader, The, jamesbowman.net
↑  Habermann - farbfilm verleih, farbfilm-verleih.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347432205171  BNE: XX5079769  BnF: cb15799627s (data)  CANTIC: a11422701  GND: 133890678  ISNI: 0000 0001 1938 9931  LCCN: no2010060444  MusicBrainz: d24cd437-95c4-4fb3-88a7-d9e1678c3b46  NKC: pna2012705351  NTA: 307806278  SUDOC: 130630020  VIAF: 120543676   WorldCat (עם VIAF): 120543676 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יהודית בובר אגסי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 ביוני 1924 
 פטירה:  15 ביולי 2018 (בגיל 94) 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר לכלכלה של לונדון 
 מוסדות:  אוניברסיטת הונג קונג (1962–1963)  אוניברסיטת חיפה (1970–1972)  המרכז האקדמי רופין (1974–1975)  האוניברסיטה העברית בירושלים (1975–1976)  אוניברסיטת זיגן (1979–1980)  אוניברסיטת בנטלי (1968–1969)  קולג' סימונס (1965–1967)  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (1967–1969)  אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (1963–1965)  אוניברסיטת בוסטון (1981–1982) 
 בן או בת זוג:  יוסף אגסי 
 אתר רשמי
 
יהודית בּוּבֶּר אגסי (17 ביוני 1924 – 15 ביולי 2018) הייתה פרופסור לסוציולוגיה ומומחית למעמד האישה.
ביוגרפיה

נולדה בגרמניה לרפאל בובר, בנו של מרטין בובר ומרגרט בובר-נוימן. בשנת 1938 עלתה ארצה עם משפחתה. בשנות הארבעים למדה היסטוריה, סוציולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית. בעת לימודיה הכירה את הפילוסוף יוסף אגסי.
באותה תקופה הצטרפה לקומוניסטים העבריים, קבוצה פוליטית-מרקסיסטית, שעם חבריה נמנו יוסף אגסי, אליעזר פרמינגר, שמואל אטינגר (לימים פרופסור להיסטוריה באוניברסיטה העברית), וחווה (אווקה) ואשר רשף. כעבור זמן ההתלהבות מהרעיון המרקסיסטי הלכה והצטננה, וחברי הקבוצה החליטו לפרקה מרצון.
בשנת 1949 נישאה ליוסף אגסי, והשניים התגוררו בירושלים. היא המשיכה בלימודיה וקיבלה תואר מוסמך בהיסטוריה, סוציולוגיה וחינוך. בשנות החמישים נסעה עם בעלה ללונדון להמשך לימודיהם, שם השלימה עבודת דוקטורט בסוציולוגיה.
אגסי שימשה מרצה באוניברסיטאות בישראל ובשאר העולם. עיקר עיסוקה במעמד האישה ובסוציולוגיה של עבודת נשים. היא פרסמה עשרות מאמרים בנושא. בין השאר, היא מנתחת את אפליית הנשים בשוק העבודה ובפוליטיקה ומציעה דרכים לשינוי. בנוסף היא פרסמה ספר מקיף על נשים בתקופת השואה.
בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 שובצה במקום השלישי ברשימת ר"ץ לכנסת, אחרי חברי הכנסת שולמית אלוני, ובועז מואב. לאחר שבבחירות הקודמות זכתה בשלושה מנדטים, ב-1977 ר"ץ זכתה רק למנדט אחד ובובר אגסי לא נכנסה לכנסת.
בשנת 2008 הצטרפה יחד עם בעלה לקבוצת אזרחים ישראלים בראשות פרופ' עוזי אורנן שהגישה עתירה לבית המשפט בדרישה לשנות את רישום הלאום בתעודת הזהות מ"יהודי" ל"ישראלי". בית המשפט המחוזי בירושלים דחה את העתירה על הסף וטען כי הסוגיה "אינה שפיטה". בערעור שהוגש לבית המשפט העליון השופטים העירו, בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים, שאמנם זו אינה סוגיה מתאימה לדיון בבית המשפט, אך קבעו שהיא שפיטה. עם זאת דחו את העתירה.
הוצבה במקומות סמליים, 99 ו-103, ברשימת מרצ בבחירות לכנסת התשע עשרה ובבחירות לכנסת העשרים, בהתאמה.
לבובר אגסי ולבעלה יוסף נולדו שני ילדים, תרצה, שמתה ב-2008 ממחלת הסרטן, ואהרון.
עד מותה התגוררה בהרצליה. נפטרה בשנת 2018, והובאה למנוחות בבית העלמין "בשביל מנוחה נכונה" בראשון לציון.
ספריה

משה ברנט, יוסף אגסי, יהודית בובר-אגסי. תודעה לאומית ישראלית. תל אביב, המרכז לפתוח על שם פנחס ספיר, 1988.
יוסף אגסי ויהודית בובר-אגסי, משה ברנט. מיהו ישראלי. רחובות, כיוונים, 1991.
יהודית בובר אגסי, האסירות היהודיות של רוונסבריק מי הן היו?, ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2011.
ספר יהודית: נשים בין הפטיש לסדן: אוטוביוגרפיה ולקט מאמרים מאת יהודית בובר אגסי, עריכה: רותי היימן, עריכת לשון: איילה רבס-שמחוני, רמת גן: עלו-עט הוצאה לאור, 2020.
באנגלית וגרמנית:
Mass media in Indonesia, 1969
The characteristics of typical women's jobs and the attitudes of women to those jobs: a comparative multinational study, 1978
Women on the job: the attitudes of women to their work, 1979
Comparing the work attitudes of women and men, 1982
The Redesign of working time: promise or threat?, 1989
(ed.) Plädoyer für Freiheit und Menschlichkeit: Vorträge aus 35 Jahren by Margarete Buber-Neumann, 1999
(ed.) Martin Buber on psychology and psychotherapy: essays, letters, and dialogue by Martin Buber, 1999
The Jewish women prisoners of Ravensbrück: who were they?, 2006
(ed.) Schriften zur Psychologie und Psychotherapie by Martin Buber, 2008
The Jewish women prisoners of Ravensbruck: who were they?, 2012
לקריאה נוספת

לימור שריר, מרטין בובר, מבט מקרוב: שיחות עם יהודית בובר-אגסי, ירושלים: הוצאת כרמל, 2011.
הערות שוליים

1 2  ד"ר יהודית בובר אגסי - מהקומוניסטים העבריים לר"צ, מעריב, 9 במאי 1977
↑  מרשה פרידמן, "מה בחורה נחמדה כמור עושה במקום כזה?", עמדה, 1 בינואר 1976
↑  אפרת ערד, שוק העבודה מחולק לפי מינים, מעריב, 13 ביוני 1974
היא הנציגה שלנו לכנסת, מעריב, 16 במאי 1977
↑   רויטל חובל, העליון: לא הוכח קיומו של לאום ישראלי, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2013
↑  תום שגב, שיעור היסטוריה | אסירה באירופה, באתר הארץ, 22 ביולי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300400205171  BIBSYS: 90070207  BnF: cb136092470 (data)  CiNii: DA03957752  GND: 133738957  ISNI: 0000 0000 8131 9160  LCCN: n79022226  NLA: 36126815  NTA: 068902905  RERO: 02-A014350570  SUDOC: 077854438  VIAF: 52885856   WorldCat (עם VIAF): 52885856
יהושע גרבר

יהושע (שיקה) גרבר (1905–1990) היה בין המתנדבים שיצאו מא"י-פלשתינה והצטרפו לבריגדות הבינלאומיות, שתמכו בכוחות הרפובליקה הספרדית מול המתקוממים הלאומנים בהנהגת פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים בספרד.
ביוגרפיה

יהושע גרבר נולד בברדיצ'ב ב-15 באוקטובר 1905, לבן ישראל ואודל גרבר. בהיותו בן 17 עברה המשפחה לביאליסטוק. בנעוריו היה פעיל בתנועת השומר הצעיר. עלה לארץ ב-1929 והצטרף לקבוצת בוגרי השומר הצעיר מפולין שהתקבצה בחדרה, והקימה את קיבוץ עין החורש ב-1931.
גרבר העיד על עצמו שלא היה קומוניסט, אך למרות זאת נחשד בקומוניזם על ידי חלק מחברי הקיבוץ, ונאלץ לעזוב ב-1932. במשך כארבע שנים עבד גרבר כפועל בניין. עם פרוץ המרד הערבי ב-1936 נענה לקריאת אגודת פועלי הבניין לצאת לשמירה על יישובים יהודיים, ושמר על קיבוץ עין החורש ואדמותיו.
כשנודע לגרבר על פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, הוא החליט להתנדב למלחמה על מנת להילחם בפשיזם ובנאציזם, ששניהם היוו איום על חייהם של יהודים באירופה. מספר המתנדבים שיצאו מפלשתינה למלחמה מוערך ב-150–200, רובם המוחלט יהודים קומוניסטים. יהושע, שלא היה קומוניסט, היה אחד הבודדים שיצא כשאין ארגון מאחוריו, לא בפלשתינה ולא בצרפת. הוא הפסיק את לימודי הערב בבית הספר הפוליטכני הרץ בתל אביב, ונסע על חשבונו לצרפת עם ספרי הלימוד. על פי החלטת הממשלה הבריטית, באשרה שקיבל משלטונות המנדט נרשם 'לכל הארצות פרט לספרד'. בפריז פגש בני משפחה וידידים מפולין, ומכיוון שלא היה קומוניסט נעזר באיגודים המקצועיים הצרפתיים על מנת להגיע לספרד. עם רבים אחרים, רובם קומוניסטים, נסע ברכבת לגבול הספרדי. הוא עבר ברגל את הגבול במנהרה, המשיך דרך ברצלונה המופצצת והגיע לאלבסטה, ששימשה כבסיס לבריגדות הבינלאומיות. כפועל בניין הוצב בפלוגת הנדסה, שממנה הועבר ליחידת קשר בשל ידיעת השפות שלו. במאי 1937 התחוללה בברצלונה מעין מלחמת אזרחים בתוך מלחמת האזרחים, בה הקומוניסטים דכאו את האנרכיסטים והטרוצקיסטים. גרבר נפקד מיחידתו כשחשב שתישלח לברצלונה, ומשלא נשלחה, חזר אליה. מאחר ששלט במספר שפות, ובכלל זה רוסית, גרמנית וצרפתית, הופנה לבי"ס מיוחד למתורגמנים במטרה לסייע לסגל הסובייטי. גרבר סירב להפוך למתורגמן ונשלח לחזית קורדובה כקשר. הקומוניסטים הפעילו צנזורה פוליטית, והוא הוזהר על ידי מכר ארץ-ישראלי כי מכתביו הביתה בהם ביקר את המפלגות בספרד מעוררים חשד לחוסר נאמנות. גרבר חלה במחלה קשה, אושפז בבית חולים של הבריגדה בספרד ומשם הועבר לבית החולים של הבריגדה בצרפת, ליד פריז. כאשר הבריא, הועמד בפני ועדה רפואית שרוב חבריה היו יהודים, ואלה נעתרו לבקשתו לחזור לפלשתינה-א"י ולא לספרד. מצרפת נסע לבקר את הוריו בפולין וחזר לפלשתינה בתחילת 1938.
כעבור שנתיים התנדב לצבא הבריטי ושירת ביחידת תובלה במצרים. משם הועבר לחזית איטליה שבה נשאר עד לתום המלחמה. הוא שוחרר ב-1946. במלחמת העצמאות (1948) התגייס לצה"ל, וכך שירת במשך כעשרים שנה בשלושה צבאות שונים.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כפועל בניין. בהמשך הועסק בחברת מקורות, עד שהגיע לגיל פרישה. נפטר בישראל ב-21 באוקטובר 1990.
לקריאה נוספת

דן יהב, גם אלה בגיבורים: לוחמים ומתנדבים ארצישראלים ב"בריגדות הבינלאומיות" בספרד (1938-1936) (תל אביב: דן יהב, 2008).
חיים לנדאו, "היינו הלוחמים הראשונים נגד הנאצים: שיחה עם 3 מלוחמי ספרד", על המשמר, 15 באוקטובר 1972.
הערות שוליים

1 2  אלישע פורת, מדריד לפני חניתה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 22 במאי 2012
↑  "עין החורש", באתר המועצה האזורית עמק חפר.
↑  דן יהב, גם אלה בגיבורים: לוחמים ומתנדבים ארצישראלים ב"בריגדות הבינלאומיות" בספרד (1938-1936) (תל אביב: דן יהב, 2008). מבוסס על ראיון עם גרבר שערך העיתונאי חיים לנדאו. ראו: לנדאו, "היינו הלוחמים הראשונים נגד הנאצים: שיחה עם 3 מלוחמי ספרד", על המשמר, 15.10.1972.
↑  רענן ריין, "כניסה מאוחרת, מתנדבים יהודים במלחמת האזרחים בספרד ומקומם בנרטיב הלאומי הישראלי", בתוך מכאן למדריד: המתנדבים הארץ-ישראלים לבריגדות הבין-לאומיות בספרד, 1936-1938(תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, 2012), עמ' 65–88.
↑  Telegram from the Secretary of State to the High Commissioner for Palestine, Transjordan, 24/1/37, ארכיון המדינה.
↑  Stanley Payne, The Spanish Civil War, The Soviet Union, and Communism (New Haven: Yale University Press, 2004), p. 217.
↑  פוסט על גרבר בעמוד הפייסבוק של הספרייה הלאומית.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יהושע גרבר".
יוהנס מריו זימל

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1924 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  1 בינואר 2009 (בגיל 84) לוצרן, שווייץ 
 מדינה:  אוסטריה 
 שם עט:  Michael Mohr 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 סוגה:  רומן 
 תקופת הפעילות:  מ-1949 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2005)  פרס הרמן קשטן (1993)  Kulturpreis der deutschen Freimaurer (1981)  מדליית הכסף הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית (2004)  אות הזהב לשירות העיר וינה (1984)  Austrian Decoration for Science and Art First Class 
 
יוהנס מריו זימל (גרמנית: Johannes Mario Simmel, ‏7 באפריל 1924 – 1 בינואר 2009) היה סופר יהודי-אוסטרי.
ביוגרפיה

זימל נולד בווינה, בירת אוסטריה להורים שהיגרו לעיר מהמבורג שבגרמניה. אביו, ולטר, היה כימאי; אימו, ליסה (לבית שניידר) עבדה בחברת הפקות הקולנוע "וין פילם". לאחר שהנאצים סיפחו את אוסטריה לרייך השלישי נמלט אביו היהודי ללונדון (כמעט כל קרוביו האחרים מצד אביו נרצחו בשואה). זימל נותר עם אמו באוסטריה ולמד הנדסה כימית. בזמן מלחמת העולם השנייה הועבד במחלקת מחקר של קונצרן האלקטרוניקה קפש.
לאחר תום המלחמה עבד כעיתונאי, מתרגם ומתורגמן לשלטונות הכיבוש האמריקאים. בנוסף, היה עורך תרבות בעיתון הוינאי "וולט אם אבנד". ב-1947 פרסם קובץ נובלות בשם "מפגש בערפל" ("Begegnung im Nebel") וב-1950 עבר למינכן והחל לעבוד בכתב העת "קוויק" (ונסע באירופה וברחבי העולם ככתב חוץ של כתב העת). הוא גם פרסם, תחת שם עט, כתבות וסיפורים בהמשכים. בין 1950 ו-1962 הוא כתב 22 תסריטים (לעיתים בשיתוף פעולה עם אחרים). ב-1960 פרסם את הרומן המצליח "אפשר גם בלי קביאר" ("Es muß nicht immer Kaviar sein"). הצלחת ספר זה הובילה לחיבור מספר רב של ספרים העוסקים בסוגיות חברתיות (כמו אלימות כלפי זרים, סחר בסמים או הנדסה גנטית. בחיבור ספרים אלה, התבססה העלילה הבדיונית על תחקיר עיתונאי מעמיק במקומות ובסביבות החברתיות/תרבותיות בהן היא אמורה להתרחש.
העיסוק הקליל בסוגיות אלו הוביל חלק ממבקריו להכתירו כ"סופר קליל" שכותב ספרות נוסחתית ו"מייצר" רבי מכר. זימל פרסם סך הכל 36 רומנים ויותר מ-73 מיליון עותקים נמכרו מהם. ספריו תורגמו ליותר מ-30 שפות (ובכלל זאת עברית) והוא היה במשך שנים אחד הסופרים הנקראים ביותר בין קוראי הספרות בשפה הגרמנית. חלק מספריו, כמו "אפשר גם בלי קוויאר" עובדו גם לגרסה קולנועית. עם זאת, גם מבקריו החריפים ביותר העריכו ספרים כמו "Doch mit den Clowns kamen die Tränen" ("עם הליצנים באות הדמעות", 1987).
המאפיין העיקרי של עבודותיו הוא האופן היחסי בו נתפסים ה"רע" וה"טוב", כמו גם מחויבות עמוקה לערכי הפציפיזם.
זימל היה נשוי שלוש פעמים וחי טרם מותו בעיירה צוג שבשווייצריה. נפטר בבית חולים פרטי בלוצרן ב-1 בינואר 2009.
מספריו

עם הליצנים באות הדמעות
אפשר גם בלי קביאר (תורגם לעברית עם שם הסופר כ"ג'. מ. סימל")
אוטובוס גדול כמו כל העולם
שאמא לא תדע
בעקבות הנוכל
אפשר גם בלי אהבה
הבגידה הכפולה
המלכוד המשולש
סיטונאי המוות
הקשר הברלינאי
התשובה נישאת ברוח
אהבה היא רק מילה
יובל שני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במרץ 1969 (בן 55) 
 ענף מדעי:  משפטים
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת ניו יורק 
 פרסים והוקרה:  פרס גורני למשפט ציבורי (2021) 
 
יובל שני (נולד ב-28 במרץ 1969) הוא פרופסור מן המניין, דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית לשעבר, מומחה למשפט בינלאומי פומבי, זכויות אדם והמשפט ההומניטרי, ומשמש כמופקד הקתדרה למשפט בינלאומי פומבי ע"ש הרש לאוטרפכט (Hersch Lauterpacht) בפקולטה. חבר בוועדת זכויות האדם של האו"ם מאז 2013 וביולי 2018 מונה ליושב ראש הוועדה. ביולי 2017 הוכרז על מינויו לתפקיד סגן נשיא למחקר במכון הישראלי לדמוקרטיה.
ביוגרפיה

שני גדל בעומר ולמד בתיכון מקיף א' בבאר שבע. סיים את לימודיו לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1995. את לימודי התואר השני למד באוניברסיטת ניו יורק (1997) ואת לימודי הדוקטורט למד בשנת 2001, באוניברסיטת לונדון, במסגרתם כתב עבודה בנושא:
שני הרצה בתחום המשפטים במספר פקולטות בארץ וכן היה
עמית מחקר
ב
אוניברסיטת הרווארד
וב
אוניברסיטת אמסטרדם
ומרצה אורח במרכז המשפטים של
אוניברסיטת ג'ורג'טאון
ובבית הספר למשפטים של
אוניברסיטת מישיגן
.
שני הוא המנהל האקדמי של מרכז מינרבה לזכויות האדם באוניברסיטה העברית ואחד ממנהלי פרויקט מחקר בנושא בתי דין וטריבונאלים בינלאומיים (Project on International Courts and Tribunals). החל ממאי 2008 שימש שני לסירוגין כראש פרויקט טרור ודמוקרטיה במכון הישראלי לדמוקרטיה.
שני הקים את נבחרת הג'סאפ הראשונה בישראל, כאשר פתח אותה במכללה למינהל. מאוחר יותר, כאשר עבר לאוניברסיטה העברית, הוא פתח קבוצה גם שם, כאשר הקבוצות מתחרות אחת השנייה בסבב הארצי, כאשר המנצחת עולה לשלבים המתקדמים בוושינגטון.
זכה בפרס נשיא האוניברסיטה העברית לחוקר צעיר מצטיין בשנת 2010.
באוגוסט 2012 נכנס לתפקיד דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
מאז 2013 הוא חבר בוועדת זכויות האדם של האו"ם.
בשנים 2018 - 2020 שימש סגן נשיא למחקר במכון הישראלי לדמוקרטיה.
בשנת 2021 הוענק לו פרס גורני למשפט ציבורי. ובשנת 2022 זכה בפרס חשין למצוינות אקדמית במשפט.
ביבליוגרפיה

שני פרסם ספרים ומאמרים בנושאים רבים, בהם המשפט הבינלאומי, זכויות אדם והמשפט ההומניטרי. להלן אחדים מפרסומיו:
ארנה בן-נפתלי ויובל שני, 2006. המשפט הבינלאומי בין מלחמה לשלום, תל אביב: רמות – אוניברסיטת תל אביב.
יורם רבין ויובל שני, 2004. זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות בישראל, תל אביב: רמות – אוניברסיטת תל אביב.
פרנסס רדאי ויובל שני (עורכים), נעם וינר (עורך משנה), 2004. מתחם ההפרדה: מבט רב-תחומי, תל אביב: מכון קונקורד לחקר יחסי הגומלין בין הדין הבינלאומי למשפט הישראלי בבית הספר למשפטים, המסלול האקדמי – המכללה למנהל.
Yuval Shany and Tomer Broude (eds.), 2008. The shifting allocation of authority in international law: considering sovereignty, supremacy and subsidiarity, Oxford: Hart Publishing.
Yuval Shany, 2007. Regulating Jurisdictional Interactions between National and International Courts, Oxford: Oxford University Press.
Yuval Shany, 2003. The Competing Jurisdictions of International Courts and Tribunals, Oxford: Oxford University Press.
Philippe Sands (ed.), Ruth Mackenzie and Yuval Shany (assistant eds.), 1999. Manual on International Courts and Tribunals, London: Butterworths.
הערות שוליים

↑  פרס נשיא האוניברסיטה העברית לחוקר צעיר מצטיין יוענק השנה לפרופ' יובל שני, דוברות האוניברסיטה העברית בירושלים, 24 בינואר 2010
↑  "דקן חדש בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית" באתר האוניברסיטה העברית, 7 באוגוסט 2012.
↑  איציק וולף, פרופ קרמניצר יוחלף בפרופ יובל שני, באתר News1 מחלקה ראשונה, 30 ביולי 2017
↑  העמותה למשפט ציבורי בישראל, הודעה על זוכי/ות פרס גורני, באתר פייסבוק, ‏16 בדצמבר 2021
יהודה פתיה

| --- | --- |

 לידה:  7 בינואר 1859 ב' בשבט ה'תרי"ט בגדאד, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  10 באוגוסט 1942 (בגיל 83) כ"ז באב ה'תש"ב פלשתינה (א"י) פלשתינה (א"י) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים, ירושלים, ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1933
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 מקום פעילות:  בגדאד, ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 10 באוגוסט 1942 
 רבותיו:  רבי יוסף חיים מבגדאד, רבי עבדאללה סומך, רבי ראובן יוסף בלבול
 תלמידיו:  הרב סלמאן מוצפי, הרב יהושע משה
 בני דורו:  רבי שמעון אגסי
 חיבוריו:  מנחת יהודה, יין הרקח, רוחות מספרות ואחרים
 
הרב יהודה משה ישועה פתיה (ב' בשבט ה'תרי"ט, 7 בינואר 1859 - כ"ז באב ה'תש"ב, 10 באוגוסט 1942) היה רב ומקובל עיראקי, שבשנותיו האחרונות פעל בירושלים.
ביוגרפיה

הרב יהודה פתיה נולד בבגדאד, עיראק, לרב משה בן הרב ישועה. בילדותו למד במדרש תלמוד תורה, וכשסיים את לימודיו שם עבר ללמוד בישיבת מדרש בית זילכה. כילד האזין לדרשותיו של הרב יוסף חיים מבגדאד.
בהיותו כבן 17 הוסמך לרב ומורה הוראה על ידי הרב עבדאללה סומך, וכבר בגיל צעיר נמשך בעיקר ללימוד תורת הקבלה ולכן פנה ללמוד תורה זו אצל הרב יוסף חיים (מחבר בן איש חי), גדול המקובלים בדורו.
הרב פתיה נהג לעשות "תיקוני נפש" לנפטרים ודיבוקים. לשם כך דיבר עם הרוחות הרעות אשר היו מגולגלים באדם החולה, על מנת להוציאם מגוף האדם על ידי ייחודיים ושמות קדושים כדי לתקנם וזאת על פי הקבלה. כן היה בקיא בפתרון חלומות, ורבים השכימו לפתחו, כדי שיאציל עליהם מברכותיו.
בשנת ה'תרצ"ד (1933) עלה לארץ ישראל, והתיישב בירושלים עד ליומו האחרון. בתקופת השואה היה עורך בקבר רחל תיקון חצות.
נפטר בירושלים בכ"ז באב ה'תש"ב (1942) ונטמן בנקודה הגבוהה ביותר בחלקת הבבלים בבית הקברות בהר הזיתים.
על שמו רחובות ברמת גן, בפרדס כץ ובירושלים.
במאמר שפרסם פרופ' יהודה ליבס, כינה את הרב פתיה "גדול המקובלים בדורות האחרונים".
משפחתו

בנו, חכם שאול
בנו, שמעון
בנו, עבדאללה פתיה
בתו, שמחה
בתו, רבקה
בתו, מסעודה עבאדי
בתו, לולו עובדיה
אשתו, ג'חלה רחל לבית סלטון
מניניו הידועים:
הרב יהודה עובדיה - רב קהילת אורות החומה בשכונת הר חומה בירושלים ורב בישיבת הכותל. נפטר בד' בחשוון ה'תשע"ה מסרטן.
חביבה פדיה - חוקרת ומשוררת
חנה פתיה - חוקרת מוזיקה ופיוט
אסף פדיה - קבל"ן ויזם
הרב דוד בצרי, ראש ישיבת "השלום" בירושלים
הרב עזרא בצרי, רב ואב"ד בירושלים, לשעבר חבר בית הדין הרבני הגדול
הרב יצחק בצרי, מחבר עשרות ספרים בהלכה אגדה וקבלה
נינת אחיו (עבודי) היא כרמלה מנשה.
נכדו (הבן של לולו עובדיה) הוא משה ברזני מעולי הגרדום
חיבוריו

הרב יהודה כתב ספרים רבים, בהם פירושים לספר הזוהר, ומחברת "אסירי התקווה" שמכילה כמה מפיוטיו החשובים. הוא חיבר את "מחברת אסירי התפילות" ב-1942 – לאור הידיעות על הפתרון הסופי והתקרבות הנאצים לארץ ישראל. רוב ספריו עוסקים בתורת הקבלה:
מנחת יהודה - פירוש על קטעים ב: תנ"ך, תלמוד, ספרי קבלה, שיחות עם דיבוקים וסדר הוצאת דיבוק
בית לחם יהודה - פירוש על עץ חיים
יין הרקח - פירוש על אידרא רבא ואידרא זוטא, בגדאד, ה'תרס"ח
מתוק לנפש - פירוש על סבא דמשפטים
אפיקי מים - פירוש עיוני על עץ חיים (מתוך לימוד בחבורה)
עטרת רחל - פירוש וליקוטי דרושים על פרקי אבות
כתר צדיק - פירוש וליקוטי דרושים על חמישה חומשי תורה
אסירי התקוה - ספר תפילות ובקשות על כל צרה שלא תבוא
חסדי דוד - בקשות ותפילות שונות
משלי בבל[דרוש מקור] - 842 משלים, שהיו שגורים בפי המון העם, עם פירוש וביאור על פי הפרד"ס[דרושה הבהרה]
ראו גם

זכות רחל - פיוט שחובר על ידי הרב
לקריאה נוספת

יובל הררי, "שלוש סגולות להרוג את אדולף היטלר: פרק בתולדות הקבלה המעשית במאה העשרים", ציון, פא, ב (ה'תשע"ו), עמ' 177–213
Mark Verman, "R. Judah Ftayya: his exploits as an exorcist", Australian Journal of Jewish Studies, 30 (2017), pp. 199-232
קץ הימין, הוצאת בקאל, ירושלים, ה'תשכ"ז
ארזי הלבנון, ירושלים ה'תשס"ו (עמ' 786)
חכמי בבל, הוצאת ישיבת "הוד יוסף"
תולדות חכמי ירושלים, השני בסדרה, ירושלים, כסלו ה'תש"ע
מבוא לספרו יין הרקח
משה ש. שבת, ישיבות בגדאד - התהוותן והשפעתן לדורות, מכון אהל דוד ששון, כרך ב' (ירושלים ה'תשע"ט), עמ' 108–165
איש מבית לחם יהודה : על רבי יהודה פתייא אוסף מתוך כתביו וספריו ומתוך ספרות על גדולי בבל וירושלים וסיפורי המשפחה ומכיריו / נערך על ידי ישי שאול בן ר' אליעזר דביר. בני ברק : גמ"ח דביר, ה'תשע"ב