stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גופרית
צורה בטבע

גופרית בצורתה החופשית ניתן למצוא במעיינות חמים ואזורים געשיים במקומות רבים בעולם, במיוחד לאורך "טבעת האש" של האוקיינוס השקט. מרבץ משמעותי אחר של מלחי גופרית נמצא לאורך מפרץ מקסיקו. גופרית נמצאת במקומות נוספים בסלעי משקע, למשל במזרח אירופה ובמערב אסיה. מקור גופרית זו הוא בפעולה של חיידק אנארובי שחי על מינרלי גופרית, במיוחד גבס. מרבצים אלו הם המקור העיקרי של גופרית לארצות כמו ארצות הברית, פולין, רוסיה, טורקמניסטן ואוקראינה.
תרכובות גופרית טבעיות כוללות סולפידים מתכתיים, כמו פיריט (ברזל גופרי, FeS2), צינובר (כספית גופרית, HgS), גלניט (עופרת גופרית, PbS), אבץ גופרי (ZnS), אנטימון גופרי (Sb2S3) ועוד. מימן גופרי (H2S) הוא גז שאחראי על ריחן של ביצים סרוחות; הוא מופיע בפליטות וולקניות, הידרותרמיות וכתוצאה מפעולת חיידקים.
תפקיד ביולוגי

גופרית היא חומר חיוני לכל היצורים החיים: חומצות האמינו ציסטאין ומתיונין מכילות גופרית, ולפיכך כל הפוליפפטידים, החלבונים והאנזימים המכילים את חומצות האמינו הללו – מכילים אותה. ל"גשרי גופרית" (קשרים דיסולפידיים בין שיירי ציסטאין) חשיבות רבה בעיצוב התלת-ממדי של חלבונים ובייצובם. כמה סוגי חיידקים משתמשים במימן גופרתי (H2S) במקום מים בתור תורם פרוטונים בתהליך פרימיטיבי שמזכיר את הפוטוסינתזה. בנוסף אחד הסוגים של הם, הם c, מכיל שני אטומים של גופרית.
גופרית נקלטת על ידי צמחים מהאדמה בצורת יוני גופרה (סולפט, SO42-). ראו גם: מחזור הגופרית.
תרכובות ושמות

בכימיה, ובמיוחד בכימיה אורגנית, משמשות שתי קידומות לציון גופרית:
סוּלְפָה - דוגמאות:
הקבוצה הפונקציונלית סולפהידריל, אטום גופרית הקשור לאטום מימן,  {\ce {-SH}}
סוּלפיד, תרכובת גופרית פשוטה (למשל: מימן גופרי (סולפידי),  {\ce {H2S}})
סוּלפָט (בעברית: גופרה), מלח או אסטר של חומצה גופרתית (למשל המלח סידן גופרתי (סולפטי),  {\ce {CaSO4}}) או האסטר טרימתיל-סולפט  {\ce {CH3SO4CH3}}
סוּלפיט (בעברית: גופריתי), מלח של חומצה גופריתית (למשל: סידן גופריתי (סולפיטי),  {\ce {CaSO3}})
סולפוניום, תרכובת אורגנית המכילה אטום גופרית חיובי ושלוש קבוצות אלקיל (למשל: טרימתילסולפוניום יודי, CH3)3S+ I−))
סולפונט, מלח של חומצה סולפונית; תרכובת המכילה את היון HSO3-.
תִיוֹ - דוגמאות:
תיול
היסטוריה

גופרית (בלועזית: Sulfur, כנראה משורש הודו-אירופי קדום שמשמעותו "לבעור") ידועה מימי קדם ואף מוזכרת בספר בראשית בהקשר של מהפכת סדום ועמורה.
הומרוס (מחבר האיליאדה והאודיסיאה) הזכיר בכתביו "גופרית מזיקה לצמחים".
התוספתא ושני התלמודים מספרים על שימושים ביתיים ותעשייתיים שונים שהיו לגופרית בימיהם, ואף על אופן כרייתה, ומעמיקים בסיבת ריחה החריף.
הרופא הירושלמי אלתמימי בן המאה העשירית מתאר מסחר בגופרית מים המלח בארץ ישראל.
במאה ה-12 הסינים המציאו את אבק השרפה, שהוא תערובת של אשלגן חנקתי (KNO3), פחמן וגופרית.
אלכימאים נתנו לגופרית סמל אלכימי מיוחד – צלב שבראשו משולש.
ב-1770 אנטואן לבואזיה שכנע את הקהילה המדעית שגופרית היא יסוד ולא תרכובת.
ב-1867 התגלתה גופרית במרבץ תת-קרקעי בלואיזיאנה.
היסטוריה > בימי השלטון הבריטי בארץ ישראל

בשנת 1930 קיבל האנגלי ל.ל. ויליאמס רישיון לניצול הגופרית מדרום-מזרח לעזה. הוא יסד חברה אנגלית-ערבית בשם "החברה הארצישראלית למכרות גפרית בע"מ" (Palestine Sulphur Quarrie).
עד שנת 1936 הגיעה התפוקה ל-5,767 טונה. בשנת 1938 ירדה התפוקה ל-1,225 טונה. עומק המכרות הגיע ל-20 מטר וריכוז הגופרית הגיע ל-98%. הגופרית נשלחה לשוקי מצרים, טורקיה, יוון ו-הודו. מקצתה נמכרה גם בארץ-ישראל ובסוריה. המחירים היו 20–40 לירה ארץ ישראלית לטונה. בימי מלחמת העולם השנייה חלה ירידה בתפוקה עד כדי השבתת המכרות. עם הגופרית במכרות נמצאה גם כמות קטנה של אלום.
שימושים

לגופרית שימושים תעשייתיים. התרכובת החשובה ביותר היא חומצה גופרתית (H2SO4) המכונה גם "סוס העבודה של התעשייה הכימית". חומצה גופרתית מופקת בארצות הברית בכמויות גדולות יותר מכל כימיקל אחר. לגופרית שימוש בייצור סוללות, דטרגנטים, גומי (הטיפול בגופרית נקרא גיפור), גפרורים, אבק שרפה, זיקוקים ודשני זרחן; היא משמשת כחומר משמר ביין, חומר קוטל פטריות, וחומר להלבנת נייר. לנתרן או אמוניום תיוסולפט שימוש בתור חומר מקבע בצילום. למלח אנגלי (מגנזיום גופרתי, MgSO4·7H2O) שימוש ברפואה בתור חומר משלשל וכתוסף דישון לצמחים.
סביבה

שריפת פחם ונפט על ידי מפעלי תעשייה ותחנות כוח משחררת כמויות עצומות של גופרית דו-חמצנית (SO2). חומר זה מגיב עם החמצן והמים שבאטמוספירה ויוצר חומצה גופרתית. חומצה זו יוצרת גשם חומצי ולאחר מכן מורידה את רמת החומציות של האדמה ושל מקווי מים. בדרך כלל בדלק תקני הגופרית מזוקקת מדלק המאובנים על-מנת למנוע תופעה זו.
אמצעי זהירות

CS2, H2S ו-SO2 מצריכים טיפול מיוחד. אף על פי שגופרית דו-חמצנית בטוחה לשימוש בשימור מזון בכמויות קטנות, בריכוז גבוה היא מגיבה עם לחות ויוצרת חומצה גופריתית שבזמן שאיפה יכולה לגרום לנזק לריאות, לעיניים ולרקמות אחרות.
מימן גופרי הוא רעיל ביותר (יותר מציאניד); תחילה הוא מקהה את חוש הריח (כך קורבנות פוטנציאליים אינם מודעים לנוכחותו) ולאחר מכן פוגע.
הערות שוליים

↑  כשר, מנחם מנדל, 1895-1983.,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'חומש תורה שלמה, והוא תורה שבכתב עם באור תורה שבעל פה, חִבור כולל את פרושי התורה... עד סוף זמן האמוראים והסבוראים ותחלת זמן הגאונים... בתרגומים, בפשט, בהלכה, באגדה... נסדר על כל פסוק, תבה ואות שבתורה..., דפוסים שונים, תרפ"ז-תשנ"ב
↑  תלמוד בבלי,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'מסכת כתובות,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'דף ע"ט, עמוד ב'
↑  פסיקתא זוטרתא, בראשית, י"ט
↑  זהר עמר וירון סרי,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'הפקת מחצבים מאזור ים המלח במאה העשירית על פי אלתמימי, אריאל'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'144-143, תשס"א, עמ' 98-91
↑  יוסף ברסקי, הידעת את הארץ - ארץ הנגב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל, מהדורה רביעית, תשט"ז, 1956, כרך ב', פרק ב': "ארץ הנגב וסיכוייה", פרק משנה כ"ג: "אוצרות הטבע, מפרץ אילת ועתידו של הנגב", עמוד 188
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548506005171  BNE: XX534797  BnF: cb11947003d (data)  GND: 4180380-2  LCCN: sh85130365  LNB: 000182402  NARA: 10645875  NDL: 00564201  NKC: ph116380 
גופרית
גביש גופרית
כריית גופרית מסורתית בהר הגעש איג'ן, מזרח ג'אווה, אינדונזיה. הקיטור הוא למעשה אדי מימן גופרי וגופרית דו-חמצנית, והצינורות שעליהם הכורים עומדים מרכזים ומעבים את האדים. ניתן לראות בתמונה את התנאים המסוכנים והקשים של הכריה, הכוללים שהייה בעשן רעיל והיעדר ציוד מגן.
אנטישמיות מוסלמית

טבח שבט בני קוריט'ה היהודי, על ידי מוחמד (ציור מהמאה ה-19)
אנטישמיות מוסלמית היא שנאת יהדות ויהודים מצד מוסלמים ברחבי העולם המתבטאת הן בכתבי דת אסלאמיים והן בפרקטיקה.
תקופת האימפריה המוסלמית > רעיון השעבוד הנצחי

אבו זכריא יחיא אלרקלי טען כי היהודים הוענשו בגלות מתמדת, שעבוד ושפל לאור זאת שכפרו, סילפו את התורה והפרו את הברית. הוא עוד טוען כי אפילו התנ"ך מציג את היהודים כעם מרדן, כפוי טובה, לא נאמן וארור, שהפר את הברית עם האל. וכן שהתנ"ך עצמו אף מעיד על כך שהיהודים אינם עם נבחר שכן אברהם ויצחק קיבלו את הנבואה הרבה לפני משה.
תקופת האימפריה המוסלמית > מיהו העם הנבחר

| --- | --- |
 :  ראו גם – השפה הערבית כסמל סטטוס
לאסלאם בסיס אתני מוצק ואיתן שהתבסס על השבטים הערבים של חצי האי-ערב. הבחירה האלוהית ניתנה לאברהם ומשם עברה לבנו ישמעאל, אחי יצחק, שממנו יצאו הערבים. שהתאחדו עם בואו של הנביא מוחמד. האסלאם אינו המשך היהדות אלא מחליפו "החזרת עטרה ליושנה", מטהרת ומשחזרת את המונותאיזם האמיתי של אברהם ומשה (ואף ישו) כפי שניתנו בצורתם המקורית, שנשחקו במרוצת השנים, במיוחד אצל הנוצרים, על ידי בני אדם אינטרסנטים. האסלאם אינו נזקק לתנ"ך אלא מעמיד את הקוראן בפני עצמו, כתחליף הנכון והאמיתי, שהתגלה בפני מוחמד בצורתו המקורית בנבואה.
תקופת האימפריה המוסלמית > אפשרות לגאולה

על-פי עבד אל-ע'ני א-נאבולסי (מת ב-1731) הסוני גם בני החסות יכולים לזכות בגן עדן ואושר לעתיד לבוא. אף על פי שלפי האסלאם אם מוסלמי הורג יהודי, זוראסטרי, פרסי או דרוזי מקומו בגן עדן מובטח. אולם אם נהרג על ידי אישה, אין גן-עדן. אם אישה נהרגת בתולה מקומה בגן עדן מובטח, אולם אם נהרגה לא בתולה, מקומה אינו מובטח.
בשלטון הסוני

| --- | --- |
 :  ראו גם – הטבח ביהודי פאס (1033), הטבח ביהודי פאס (1465), עלילת דמשק, שואת יהודי לוב, פרעות טריפולי (1945), פרעות טריפולי (1948) פרעות טריפולי (1967).
בשלטון הסוני > תקופת האימפריה העות'מאנית

האנטישמיות העות'מאנית המשיכה את ה"מסורת" המוסלמית. בימיו של הסולטאן מהמט השני למשל, במאה החמש עשרה, היהודים נדרשו ללבוש כובע אדום, מעיל עליון מכותנה, ונעליים שחורות. במאה השש עשרה, בתקופתו של הסולטאן מורט השלישי, נאסר על היהודים ללבוש בגדי משי, לנשים נאסר לענוד תכשיטים יקרים, ועל הגברים נאסר ללכת עם כובעים "מטופשים".
לאחר עלילת הדם הראשונה שהתפרסמה באימפריה העות'מאנית, הסולטאן סולימאן השני הוציא כבר במאה השבע עשרה צו מלכותי (פירמאן), שהגן על כל יהודי האימפריה מעלילות הדם. למרות זאת, רבו מקרי רצח של יהודים, ובדרך כלל נמנעו השלטונות מלהעניש את הרוצחים. כלפי היהודים הופעלו גם חוקי עומר, שמקורם עוד בתקופת האימפריה המוסלמית, ואם כי הם לא הופעלו במלואם, הרי גם הם עשו את שלהם בהשפלתם של היהודים. במסגרת זו שבו היהודים וחויבו למשל בתשלום מס הגולגולת הקדום (גִ'זיַה), ועוד.
המגע המוסלמי עם המערב במאתיים השנים האחרונות של האימפריה העות'מאנית, החמיר בה את האנטישמיות. הוא גרם למשל להפצתו של רעיון עלילת הדם, למרות אותו פירמאן של סולימאן השני. בהקשר זה, "עלילת דמשק", 1840 היא המפורסמת ביותר. גם התפיסה בדבר הקשר העולמי בין "הבונים החופשיים" ליהודים יובאה מהעולם הנוצרי באותה תקופה; במאה התשע עשרה, גם עלילת הפרוטוקולים של זקני ציון הופצה ברחבי האימפריה העות'מאנית, ועוד.
החל מסוף המאה השמונה עשרה ואילך, ירד בהדרגה כוחו של האסלאם בעימות מול הנצרות העולה. ככל שנחלשו המוסלמים, התגברה גם האנטישמיות בקרבם; עדיין, גם בשלהי תקופת האימפריה העות'מאנית נותר הרבה מן הסובלנות (היחסית) המוסלמית, המסורתית. בפרשת דרייפוס למשל, כמה מראשי ההוגים המוסלמים, ביניהם רשיד רידא, רפורמטור סורי שפעל במצרים והיה מאבותיהם הרוחניים של "האחים המוסלמים", הגנו על דרייפוס וטענו לחפותו; גם עלילת דמשק, שהוזכרה לעיל, התרחשה בתקופת שלטונו בעיר של מוחמד עלי, מתנגדו של השולטן העות'מאני, ומי שליבה את העלילה יותר מכל, היה דווקא הקונסול הצרפתי בעיר.
בשלטון השיעי > תקופת האימפריה הספווית

באימפריה הספווית מעמדם של היהודים הוחמר לרעה ויהודים סבלו ממגבלות שונות, שלעיתים החלתן חויב בקרב יהודים בלבד. המגבלות כללו חוקים שנועדו להשפיל. ביניהם איסור לצאת מהבית בזמן ולאחר גשם, איסור להיכנס לבתי וחנויות של מוסלמים ולגעת בסחורות, איסור על נעילת נעליים תואמות, איסור על נשים יהודיות לכסות את פניהן, עדות יהודי אינה מתקבלת גם במשפט בין שני יהודים וכן חובת ענידת טלאי צהוב לצד החזה.
בסין

| --- | --- |
 :  ראו גם – יהדות סין
במהלך תקופת שושלת צ'ינג נרדפו יהודי סין על ידי הקהילה המוסלמית, כנראה בעקבות רדיפות המוסלמים על ידי הסינים חיפשו האחרונים מישהו חלש יותר להוציא עליהם את חמתם או על-מנת להעביר את זעם הממשל ליהודים. הרדיפות כללו: הצקות, עלבונות, אפליה, הכאה בציבור, בוז והשפלה. אוליבר ביינברידג' הבריטי שהגיע לביקור בקאיפנג בשנת 1906 בחיפוש אחר ספרים ומגילות יהודיות סיפר כי בעת ביקורו הואשם על ידי המון זועם מוסלמי בהיותו "רב מסווה", והוקף במהרה על ידי ההמון הזועם הקורא מילות גנאי על יהודים, מוכן לתקיפה, מחזיק באבנים, מוטות וסכינים. רק לאחר שהצליח לשכנעם כי אינו יהודי העבירו האחרונים את חמתם. עוד ציין ביינברידג' כי המוסלמים המקומיים נהגו למשוך בכנף גלימותיהם כשיהודי עבר, דבר שהעיד על פגיעה חמורה בכבוד העובר ושב בתרבות הסינית.
התקופה המודרנית > מהקמת מדינת ישראל עד מלחמת ששת הימים

| --- | --- |
 :  ראו גם – הישות הציונית, פרעות אוג'דה וג'ראדה
לאחר הכרזת העצמאות ב-1948 ובעקבות ההלם של מפלת הערבים במלחמת העצמאות, החל בידוד חברתי גובר של היהודים בארצות ערב. הבידוד לווה בכמה גלי פרעות, ובעיראק, תימן ומאוחר יותר - מצרים, גם בגירוש. מה שהיה עד כה, בעיקרו, בוז, התחלף בשנאה כלפי "הישות הציונית" ובני בריתה ודתה, היהודים. עוצמת השנאה הייתה כעוצמת "האסון" - הנכבה – כפי שכונתה המפלה הערבית במלחמת 1948.
בראשית שנות החמישים, נטתה הכף יותר ויותר לכיוונם של האנטישמים המובהקים יותר. בדעת הקהל הערבית החלו פושטים יותר ויותר ספקות על היקף השואה ובמקביל גם זעם על "ניצולה הציני" בידי הציונים. ביטוי חד לכך נתן למשל הדיפלומט והמלומד הלבנוני ד"ר שארל מאליק, בנאום בועידת באנדונג (1955).
עלייתו של נושא ניצול השואה, ניפוחה ופיברוקה כביכול, הואצה על ידי משפט אייכמן (1960–1961) והתקרבות הכנסייה הקתולית ליהדות בועידת הוותיקן השנייה (1962–1965). שני האירועים נתפסו בדעת הקהל הפאן-ערבית, כניצחונות לא הגונים של היהדות וחיזוק למדינה הציונית, המבתרת את האחדות הערבית, עם שהיא מפיצה כזבים מעוררי חמלה בעולם הנאור-כביכול.
התנועה הפאן-ערבית של שנות החמישים והשישים, הפכה לנושא הדגל העיקרי של האנטישמיות, שהייתה לאחד ממאפייניה של ה"קומיה" (הלאומיות הפאן-ערבית). חרף היות התנועה הזו חילונית ביסודה, היא הרבתה להשתמש גם במרכיבי עבר אסלאמי, לרבות במסורות של פרשני הקוראן על יחסם הסרבני והבוגדני של היהודים למוחמד, כדי להעניק לאיבתה מעמד, עומק והמשכיות היסטוריים. במסגרת מאבקה זה, היא קשרה בין היהדות ומזימותיה לבין הקפיטליזם הבינלאומי. אכזריות היהודים תוארה כטיפוסית לאימפריאליזם וניתן לה מימד קיבוצי, על פי המסורות המוסלמיות ופרשני הקוראן.
פעילה במיוחד בהפצת רעיונות אלה הייתה תעשיית הסרטים המולאמת, במצרים של גמאל עבד אל נאצר. בסרטים על תקופת הנביא הודגשו המוטיבים של תאוות הבצע היהודית, נוסח שיילוק, כמו גם נטיית היהודים לזימה ולהפקת ממון ממנה - ראו, אפילו אבות סוחרים בבנותיהם! – מוטיב חדש, שלא היה בשעתו בקוראן; זאת, בנוסף למשטמה הנסתרת והמתוחבלת שייחסו הסרטים הללו ליהודים של העיר מדינה, במגעיהם עם הנביא.
בשנת 1967, דובר צה"ל פרסם מבחר קריקטורות מעיתונאים בערבית שפורסמו מלפני מלחמת ששת הימים תחת הכותרת "חייבים להשמיד את ישראל". הקריקטורות מציגות מגוון דימויים אנטישמיים, ודימויים של רצח-עם שיש לבצע כלפי יהודים בישראל. עטיפת חוברת "סאלם הולך לצבא" שנועדה לימוד קרוא-וכתוב לחיילים סורים מציגה את החיילים כובשים את מדינת ישראל, תוך שהיהודים שוחים בים ומתחננים על חייהם. קריקטורה מהיומון הירדני אל-מנאר משנת 1964 מציגה יהודי עם מגן דוד גבו כאשר ראשו נתון בגיליוטינה. קריקטורה אחרת של העיתון המצרי Al-Jumhuriya מתארת אגרוף המתאר את "רצונם של הערבים" המרסק דמות של יהודי-שטן (אף גדול וסכין ביד יחד עם זנב וקרניים). העיתון המצרי Roz-el-Yussef, הציג קריקטורה שמתארת יהודי תלוי מצד אחד ואת המשקלות של כוח הערבים מצד שני. לאחר סגירת מפרץ עקבה לספנות ישראלית ,כתב העת הלבנוני אל-ג'רידה, פרסם קריקטורה ב-25 במאי 1967, המתארת את נאצר בועט בדמות של "יהודי נצחי" לים, עם צבאות עיראק, לבנון וסוריה בהישג יד. דמות היהודי דומה לציורה בידי הנאצים ואנטישמים אחרים - אף גדול, אוזניים גדולות, לבוש של חרדי וכו'.
התקופה המודרנית > מהקמת מדינת ישראל עד מלחמת ששת הימים > חזונות אפוקליפטיים

לפי עמראן נזאר חוסיין המשיח יגיע רק לאחר שיתקבלו כל הסימנים הבאים: היהודים יחזרו לארץ-ישראל ויקימו מדינה, הדג'אל (נביא השקר – בחור יהודי אדום שיער עם תלתלים) יגיע, הכנרת תתייבש, ותימן תעלה על ערב הסעודית בכוחה, תקרה מלחמת גוג ומגוג, ישראל תעלה ותשלוט בעולם לשבוע שיידמה כמו שנה, האימאם הנעלם יגיע. ואז תגיע המלחמה הסופית; הזמן להילחם ביהודים כולם, כשבזמן זה גם הסלעים והעצים יקראו: "הו מוסלמי! יהודי מתחבא מאחורי - בוא והרוג אותו!". חזון זה ידוע בשם "חדית' האבנים והעצים".
ראו גם

מדד האנטישמיות בעולם
אנטישמיות נוצרית
ג'ון טולן על השפעות האסלאם על הוגי חכמת ישראל
יהדות ארצות האסלאם
יחסי אסלאם–יהדות
אנטישמיות בעולם הערבי
פליטים יהודים ממדינות ערב
הסכסוך הישראלי-ערבי
טבח שבעה באוקטובר
החטיפה לעזה (מלחמת חרבות ברזל)
לקריאה נוספת

חגי בן-שמאי, "שנאת היהודים במסורת האיסלאמית ובפרשנות הקוראן", בתוך: שנאת ישראל לדורותיה, קובץ מאמרים, שמואל אלמוג (עורך), הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים תש"ם 1980, עמ' 183–192.
אברהם גרוסמן, "יחסי איבה ליהודים על רקע כלכלי וחברתי בח׳ליפות המוסלמית במאות התשיעית והעשירית", בתוך: שנאת ישראל לדורותיה, קובץ מאמרים, שמואל אלמוג (עורך), הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים תש"ם 1980, עמ' 193–210.
חוה לצרוס-יפה, "הפולמוס המוסלמי נגד היהדות", בתוך: עוד שיחות על דת האסלאם, תל אביב 1985.
ג'ואן פיטרס, מאז ומקדם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988, פרקים 3–4, עמ' 46–88.
חוה לצרוס-יפה, סופרים מוסלמים על יהודים ויהדות; היהודים בקרב שכניהם המוסלמים; מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל; ירושלים 1996.
נסים דנה, למי שייכת הארץ הזאת?, עיון מחודש בקוראן ובמקורות אסלאמיים קלאסיים נוספים על עם ישראל, תורתו וזיקתו לירושלים וארץ הקודש, הוצאת אוניברסיטת אריאל ומוסד ביאליק, 2013
סטודיו ג'יבלי

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  הייאו מיאזאקי, טושיו סוזוקי, איסאו טקהאטה, Yasuyoshi Tokuma 
 תקופת הפעילות:  15 ביוני 1985 – הווה (39 שנים) 
 חברת אם:  טוקומה שוטן 
 מיקום המטה:  Kajinochō 
 קואורדינטות:  35°42′11″N 139°31′46″E﻿ / ﻿35.703103°N 139.529389°E﻿ / 35.703103; 139.529389 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הסרטים, תעשיית משחקי וידאו 
 מוצרים עיקריים:  סרט מונפש 
 עובדים:  280 (נכון ל־2022) 
  
 www.ghibli.jp
 he
 
סטודיו ג'יבלי (ביפנית: 株式会社スタジオジブリ, ברומאג'י: Kabushiki-gaisha Sutajio Jiburi) הוא אולפן קולנוע יפני עצמאי העוסק בסרטי אנימציה. לפני כן היה חברת בת של טוקומה שוטן, אחת ממפיצות הבידור הגדולות ביפן.
אנימות שנוצרו על ידי סטודיו ג'יבלי וזכו בפרס הגרנד פרי של האנימציה הן "הטירה המרחפת" ב-1986, "השכן הקסום שלי טוטורו" בשנת 1988, ו"שירות המשלוחים של קיקי" בשנת 1989.
מקור השם

השם ג'יבלי נגזר מכינוי שנתנו האיטלקים למטוסי הסיור שטסו בסהרה במהלך מלחמת העולם השנייה, שנגזר מהמילה הלובית ל"רוח חמה שנושבת במדבר סהרה" (שירוקו). התאוריה מאחורי השם הייתה שהסטודיו נושף רוח חדשה לתוך תעשיית האנימה היפנית. לוגו החברה מציג את הדמות טוטורו מהסרט "השכן הקסום שלי טוטורו".
היסטוריה

סטודיו ג'יבלי, נוסד ב-15 ביוני 1985, על ידי הבמאים הייאו מיאזאקי ואיסאו טקהאטה והמפיק טושיו סוזוקי, כחברת בת של בית ההוצאה לאור "טוקומה שוטן". למיאזקי וטקהאטה כבר היו קריירות ארוכות בקולנוע ובאנימציה ביפן, והם עבדו יחד על מספר סרטים מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
האולפן נוסד לאחר הצלחת הסרט "הנסיכה מעמק הרוחות" משנת 1984, שהפך לאהוד במיוחד בתור סדרת מאנגה, בהוצאת מגזין אנימציה של הוצאת "טוקומה שוטן". סוזוקי הייתה חלק מצוות ההפקה של הסרט, והקים את סטודיו ג'יבלי עם מיאזאקי, שגם הזמין את טקהאטה להצטרף אליהם.
האולפן הפיק בעיקר סרטים של מיאזאקי, כשהבמאי השני הכי פורה שלה הוא טקהאטה (שביים בין השאר את "קבר הגחליליות" ב-1988). במאים נוספים שעבדו עם סטודיו ג'יבלי כוללים את יושיפומי קונדו, הירויוקי מוריטה, גורו מיאזאקי והירומסה יונבאישי. המלחין ג'ו היסאישי סיפק את הפסקול של רוב סרטי סטודיו ג'יבלי שביים מיאזאקי.
באוגוסט 1996, חברת וולט דיסני והוצאת "טוקומה שוטן" יצרו שותפות שבה הוסכם שאולפני וולט דיסני יהיו המפיץ הבינלאומי הבלעדי של סרטי האנימציה של הסטודיו. במסגרת הסכם זה, דיסני הסכימה גם לממן 10% מעלויות ההפקה של האולפן. באותה עת כל שלושת הסרטים האשונים של מיאזאקי בסטודיו ג'יבלי שדובבו בעבר על ידי Streamline Pictures דובבו באנגלית מחדש על ידי דיסני.
באוקטובר 2001, נפתח מוזיאון ג'יבלי במיטקה, טוקיו. הוא מכיל תערוכות המבוססות על סרטי סטודיו ג'יבלי ומציג אנימציות, כולל מספר סרטי סטודיו ג'יבלי קצרים שאינם זמינים במקומות אחרים.
באפריל 2005, סטודיו ג'יבלי פוצל מחברת "טוקומה שוטן", והוקם מחדש כחברה עצמאית עם מטה שהועבר למיקום חדשה.
בספטמבר 2013, הודיע המייסד והבמאי מיאזאקי על פרישתו מעשיית סרטים, ב-3 באוגוסט 2014 הודיע סטודיו ג'יבלי באופן זמני על עצירת פעילותו בעקבות פרישתו של מיאזאקי ועזיבה של מספר עובדים. במאי 2015 יצאה לאקרנים הסרט "ממלכת החלומות והטירוף" המתעד את מיאזאקי בעבודה על יצירתו האחרונה, והסטדיו המשיך לפעול
בנובמבר 2016, הודיע מיאזאקי שהוא עובד על סרט חדש.
ב-2019 שירות הסטרימינג HBO Max רכש את זכויות השידור בארצות הברית של כל 21 סרטי סטודיו ג'יבלי.
בפברואר 2020 רכשה ספק שירותי הזרמת מדיה "נטפליקס" את זכויות השידור של הסטודיו מחוץ לארצות הברית.
הפקות בולטות לאורך השנים

הנסיכה מעמק הרוחות (1985)
הטירה המרחפת (1985)
קבר הגחליליות (1988)
השכן הקסום שלי טוטורו (1988)
שירות המשלוחים של קיקי (1989)
רק אתמול (1991)
חזיר באוויר (1992) (פורקו רוסו)
גלי הים (סרט) (1993)
מלחמת הדביבונים (1994)
לחישת הלב (1995)
הנסיכה מונונוקי (1997)
משפחת ימאדה (1999)
המסע המופלא (2001)
ממלכת החתולים (2002)
הטירה הנעה (2004)
הקוסם מארץ ים (2006)
פוניו על הצוק ליד הים (2008)
הלקחנים – עולמה הסודי של ארייטי (2010)
תצפית על גבעת הפרגים (2011)
הרוח העולה (2013)
האגדה על הנסיכה קאגויה (2013)
כשמארני הייתה שם (2015)
ארוויג והמכשפה (2020)
הילד והאנפה (2023)
הפקות משנה:
הצב האדום (2016)
רוניה בת השודד (2014–2015)
Magic Pengel‏ (2003)
Ni no Kuni‏ (2010)
הערות שוליים

1 2  מאשה צור-גלוזמן,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'אגדה יפנית: דרכו המופלאה של הייאו מיאזאקי, גדול יוצרי סרטי האנימציה של ימינו, באתר הארץ, 6 בינואר 2011
↑  נירית אנדרמן,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'במאי סרטי האנימציה היפני היאו מיאזאקי פורש מעשיית סרטים, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2013
↑  נירית אנדרמן,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'סטודיו ג'יבלי, אולפן האנימה של היאו מיאזאקי, בסכנת סגירה, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2014
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'נירית אנדרמן,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'גאון האנימציה מיאזאקי בפעולה: התיעוד של יצירת סרטו האחרון לפני פרישתו, באתר הארץ, 11 במאי 2015
↑  '"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'נירית אנדרמן,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'אחרי שהודיע על פרישה, במאי האנימציה הגדול הייאו מיאזאקי עובד על סרט חדש, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2016
↑  אמיר גל פילוס,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'סרטי סטודיו Ghibli יהיו בלעדיים ל-HBO Max‏, באתר IGN ישראל, ‏21 באוקטובר 2019
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'אורון שמיר,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'לא רק טוטורו: הסרטים של סטודיו "ג'יבלי" הגיעו לנטפילקס, באתר הארץ, 4 בפברואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007337639305171  BIBSYS: 9017454  BNE: XX4935023  BnF: cb14288528d (data)  CiNii: DA1123288X  GND: 10042826-5  ISNI: 0000 0001 1781 560X  LCCN: nr96018294  NDL: 00380608  NKC: hka20221168661  NLA: 36749871  SUDOC: 092206824  ULAN: 500372802  VIAF: 137655780   WorldCat (עם VIAF): 137655780
נורית כהן

| --- | --- |

נורית כהן כבתיה נוימן בסדרה "החיים זה לא הכל", 2011  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  26 באוקטובר 1939
 פטירה:  14 בפברואר 2013 (בגיל 73) פתח תקווה, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1954–2012 (כ־58 שנים)
 עיסוק:  משחק, דיבוב
 בן או בת זוג:  מישה נתן 
 פרופיל ב-IMDb
 
נורית כהן (26 באוקטובר 1939 – 14 בפברואר 2013) הייתה שחקנית ומדבבת ישראלית. ידועה בעיקר בשל משחקה בקומדיית המצבים הישראלית "החיים זה לא הכל", שם גילמה את דמותה של בתיה נוימן, אמו של גדי נוימן (אבי קושניר).
קריירה בתיאטרון, בקולנוע וכרקדנית

כהן למדה בלט קלאסי מגיל צעיר מאוד אצל מיה ארבטובה, והחלה להופיע בגיל 15 כרקדנית וכשחקנית בתיאטרון.
היא רקדה סגנונות רבים ולימדה בלט במשך שנים בסטודיו של ארבטובה. בין השאר לימדה בלט קלאסי את נבחרת ההתעמלות האמנותית של ישראל, ואף הייתה הפרטנרית של הרקדן הרוסי המפורסם רודולף נורייב.
ב-1974 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט הישראלי "צ'רלי וחצי" בתפקיד יפה, אשתו של ששון (זאב רווח). ב-1981 שיחקה בסרט "מסג'יסט הצמרת" כרוזה. ב-1982 גילמה את אנט מויאל בסרט "אדון ליאון".
בשנת 1997 השתתפה במחזמר המצליח "הכל אגדה".
ב-2001 החלה לגלם למשך תשע עונות, עד שנת 2011, את בתיה נוימן, אמו של גדי נוימן (אבי קושניר) בסיטקום המצליח "החיים זה לא הכל" (רשת).
בתיאטרון שיחקה במשך שנים רבות את אמה של חנה'לה, את הירח בהצגה שמלת השבת של חנה'לה, ואת התפקיד הראשי במחזה "אמי הגנרלית".
כמו כן השתתפה בהצגות רבות, בהן: המכשפה, הצגות של חנוך לוין, אשה בעל בית, תמרה.
קריירת דיבוב

כהן התחילה לדבב דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "הלב" (1984-1983). אחר כך, הייתה המדבבת המקורית בקלטת "פינוקי". מאז, המשיכה כהן לדבב עשרות סרטים וסדרות טלוויזיה בישראל. בהם "כוח המחץ" (1989), "דמבו הפיל המעופף" (1991), "היפהפייה והיחפן" (1990), ב"רובין הוד", היא דיבבה את גברת קלאק, מולאן" (1998), "בילבי" (1999), "באטמן: הדור הבא" (2000), "מרד התרנגולים" (2000), "אטלנטיס: האימפריה האבודה" (2001), "המסע המופלא" (2003), "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן" (2004), "גיבורי התנ"ך הגדולים" (2004), "קובי קובי" (2004), "ג'קי צ'אן" (בערוץ הילדים) "צ'רלי בממלכת השוקולד" (2005), "אחי הדוב 2" (2006), "החלילן מהמלין" (2006), "מכושפת" (2007), "לילו וסטיץ'" (2008), "אליס בארץ הפלאות" (2010), ("נומיאו ויוליה") ו"הלורקס" (2012).
חיים אישיים

כהן הייתה נשואה לשחקן מישה נתן עד פטירתו ב-29 ביולי 1995, ונולדו להם שתי בנות ונכדים.
כהן נפטרה ב-14 בפברואר 2013 ממחלת הסרטן ונטמנה בבית העלמין ירקון.
בולי מדינת ישראל - שנת 1957

בול ביטחון
בשנת 1957 הנפיק השירות הבולאי של מדינת ישראל 12 בולי דואר חדשים בערך נקוב כולל של 2860 פרוטות.
רקע > שיטת הדפוס

בשנת 1957 הודפסה סדרה אחת בשיטת "שקע" (בולי "ביטחון") וכן שניים מבולי מועדים לשמחה. יתר בולי מדינת ישראל שהונפקו בשנת 1957 הודפסו בשיטת פוטוליטו.
רקע > המעצבים

כל הבולים של שנת 1957 הוכנו בידי בכירי המעצבים בישראל, אשר עיצבו בולים גם בשנים קודמות.
| שם המעצב | מספר סדרות | מספר הבולים |
| --- | --- | --- |
| אוטה וליש | 2 | 4 |
| ר. אראל | 1 | 4 |
| מרים קרולי | 1 | 3 |
מקסים וגבריאל שמיר: 1
בולים מן המניין

בשנת 1957 לא הונפקו בישראל בולים מן המניין בעיצוב חדש, והדואר המשיך להשתמש בבולי סדרת שבטי ישראל שהונפקו החל משנת 1955.
בולי דואר אוויר

בשנת 1957 לא הונפקו בישראל בולי דואר אוויר בעיצוב חדש. הדואר המשיך להשתמש בבולים מסדרת נוף הארץ שהונפקו לראשונה בשנת 1953.
בולי דמי דואר

בשנת 1957 לא הונפקו בישראל בולי דמי דואר בעיצוב חדש. הדואר המשיך להשתמש בבולי דמי דואר מן הסדרה השנייה שהונפקו בשנת 1952.
בולי זיכרון קבועים > יום העצמאות

בול יום העצמאות
מעטפת היום הראשון
הבול עוצב בידי אוטה וליש.
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
| ערך נקוב | מספר גלופה | יום ההופעה | יום הפסקת המכירה | מספר פריטים שנמכרו | בולים בגיליון | שבלים בגיליון | שיטת הדפסה | שיטת הפרדה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 250 פרוטות | 132 | 29.04.1957 | 31.03.1958 | 6,239,000 | 20 | 5 | פוטוליטו | מסרק 14 |