ריימונד ספרואנס
מלחמת העולם השנייה > קרב מידווי

במהלך השבוע השלישי של מאי 1942 גילה מודיעין צי ארצות הברית כי הצי הקיסרי היפני מתכנן לתקוף את אטול מידוויי בתחילת חודש יוני. המתקפה היפנית הייתה פרי תכנונו של האדמירל היפני איסורוקו יממוטו, ששאף להביא את צי ארצות הברית לקרב מכריע. בהתקפה על פרל הארבור הוטבע צי אוניות המערכה של ארצות הברית, אך נושאות המטוסים שלא היו בנמל בזמן ההתקפה לא נפגעו. יממוטו העריך שארצות הברית לא תוכל להבליג על כיבוש מידווי, העלול לסכן את הוואי, וכך ייצא צי ארצות הברית לקרב מכריע, שבו יוכרע ויובס, וכך יובטח ניצחונה של יפן. מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, אדמירל צ'סטר נימיץ, ידע שעליו ליירט את צי הפלישה היפני, וכי המפתח לניצחון יהיה בפגיעה בנושאות המטוסים היפניות בטרם יצליחו להשמיד את הכוח האווירי באי מידווי. כאמור, המודיעין האמריקני הצליח לפצח את הקוד היפני ולגלות את תוכנית ההתקפה.
הכוח העיקרי שאמור היה להילחם בצי הפלישה היפני היה אמור להיות כוח המשימה של נושאות המטוסים האמריקניות, בפיקודו של הלסי. ואולם, יומיים לפני המועד המיועד ליציאה מפרל הארבור אושפז הלסי בשל התקף של מחלת עור. הלסי המליץ על ספרואנס כמחליפו, אף על פי שלספרואנס לא היה ניסיון כלשהו בלוחמת נושאות מטוסים, ועד אותה תקופה היה, כאמור, מפקד סיירות ומשחתות. הלסי קיווה שהמטה שלו, שבראשו עמד קפטן מיילס בראונינג יסייע לספרואנס חסר הניסיון.
הכח האמריקני כלל שני כוחות משימה: כוח משימה 16 (Task Force 16), שבמרכזו היו שתי נושאות המטוסים אנטרפרייז והורנט, וכוח משימה 17, שהיה מאורגן סביב נושאת המטוסים יורקטאון. הפיקוד הכולל על שני כוחות המשימה היה בידי אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר, שפיקד ישירות על כוח משימה 17 ועל ספרואנס, שהיה מפקד כוח משימה 16. הכוח היפני שמולו ניצב הצי האמריקני היו צי שמרכזו עמדו ארבע נושאות מטוסים, אקאגי, קאגה, היריו וסוריו, בפיקוד אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, וצי פלישה. במרחק מאות קילומטרים מערבה היה עיקרו של הצי היפני, בפיקודו של יממוטו שהיה על אוניית הדגל שלו, יאמטו.
הקרב החל בבוקרו של יום חמישי, 4 ביוני 1942. מטוס סיור שהמריא ממידווי זיהה את הצי היפני המתקרב, ומטוסים אמריקניים שהמריאו ממידווי החלו בתקיפתו, ונהדפו באבדות כבדות. נושאות המטוסים היפניות הזניקו מחצית ממטוסי התקיפה שלהן כלפי שדה התעופה במידווי, והצליחו לפגוע קשות בכוח האווירי של המגינים. הזנקת מחצית מן המטוסים הייתה תורת לחימה מקובלת של הצי היפני, ונועדה לשמור על עתודה למקרה שיהיה צורך בתקיפה נוספת או לתקיפת אוניות אמריקניות, אם יתגלו.
לאחר התקיפה החלו מטוסי גל התקיפה היפני הראשון לחזור לנושאות המטוסים, כשהם עם מעט דלק וחלקם פגועים מאש נ"מ. מפקד מטוסי התקיפה דיווח לנגומו שיש צורך בתקיפה נוספת כדי לשתק את הגנת האי. ואולם במקביל זיהה מטוס סיור של אחת הסיירות היפניות את נושאות המטוסים האמריקניות, אם כי הזיהוי היה לא ברור והטעה את הפיקוד היפני. בפני נגומו עמדה התלבטות גורלית: האם להזניק את מטוסי העתודה לתקיפה שנייה על האי, או לקלוט את המטוסים הנוחתים, לחמש ולתדלק את כולם, ואז להוציא מתקפה של כל הכוח האווירי על האוניות האמריקניות שהתגלו.
מטוסי הצי האמריקני גילו את נושאות המטוסים היפניות כבר בבוקר, ופלטשר הורה לספרואנס לנוע במהירות לכיוונן. לא היה ברור מתי יהיו בטווח מספיק כדי להמריא לתקיפה, וספרואנס הורה לאפשר לטייסים לנוח עד שיוחלט על ההזנקה. למרות הלחץ להתחיל את התקיפה, קיבל ספרואנס את עצתו של אחד מן הקצינים הזוטרים והמתין עד שהטווח יהיה נכון.
כאשר העריך ספרואנס שהטווח אפשרי, הורה להתחיל בהמראה, אף על פי שלא התקבלו עדיין הוראות מפלטשר, מתוך הנחה שהן תגענה בתוך זמן קצר (כפי שאכן אירע). תורת הלחימה של צי ארצות הברית גרסה שמתקפה אווירית צריכה להיות בנויה כך שמפציצי הצלילה יתקפו ראשונים, בחיפוי מטוסי קרב, ותחת מעטה זה יתקפו מפציצי טורפדו, הפגיעים בהרבה. התארגנות להתקפה כזו חייבה המראה על פי סדר מסוים וטיסה במבנה סדור, אך בשל תקלות שונות במהלך ההמראה, לחץ הזמן וההכרח לתקוף את היפנים ראשונים יצאה כל טייסת לתקיפה ברגע שהתארגנה, ללא גיבוש המבנה המסודר. כך קרה שהמטוסים הראשונים שהגיעו לתקיפה היו מפציצי הטורפדו האיטיים, שכדי להטיל את הטורפדו שלהם נאלצו לטוס טיסה ישרה ואיטית בגובה נמוך. בדרך זו היו טרף קל למטוסי הקרב היפניים, הA6M זירו, ורובם הופלו מבלי שגרמו לנזק כלשהו.
ספרואנס העריך שאם יצליח להפתיע את היפנים, העסוקים בתקיפת מידווי ונמצאים תחת מתקפה של המטוסים האמריקניים מן האי, יצליח למנוע מהם להיערך בצורה טובה לקראת מתקפה אפשרית וישיג ניצחון. ואכן, למרות אובדן מפציצי הטורפדו, השתלם ההימור של ספרואנס: מטוסי הקרב היפניים היו עסוקים בהדיפת מפציצי הטורפדו בגובה נמוך ועל סיפון נושאות המטוסים התנהלה פעילות קדחתנית לקליטת המטוסים שהשתתפו בתקיפת מידווי, חימושם ותדלוקם מחדש לקראת השלב הבא, כך שהסיפונים היו מלאים בחימוש חי וצינורות תדלוק. ברגעים אלה הופיעו מפציצי הצלילה האמריקניים והפתיעו לגמרי את היפנים. בתוך כמה דקות הצליחו המטוסים האמריקניים להטביע שלוש מתוך ארבע נושאות המטוסים היפניות, "קאגה", "אקאגי" ו"סוריו". "היריו" הצליחה להזניק מתקפה שהביאה לפגיעה קשה ב"יורקטאון" (שטובעה מאוחר יותר על ידי צוללת יפנית), אך כמה שעות לאחר מכן הצליחו מטוסים אמריקניים להטביע גם את "היריו".
בכך הסתיים למעשה הקרב. היפנים איבדו ארבע נושאות מטוסים, יחד עם צוותי האוויר והקרקע שעליהן, אובדן שממנו לא התאוששו למעשה עד תום המלחמה. מאידך, הקרב קנה לארצות הברית זמן יקר, שאיפשר למערך התעשייתי העצום שלה להתחיל בבניין הכוח הימי, שהכריע את המלחמה בסופו של דבר.
מנהיגותו של ספרואנס במהלך הקרב זכתה לשבחיו של נימיץ, והוא עוטר במדליית השירות המצוין של הצי. ספרואנס שלט במהלכיו של הקרב המורכב שבו היו הכוחות מפוזרים על פני מרחקים גדולים. הוא נטל סיכונים כשראה בכך סיכוי וסירב להסתכן כשסבר שאין טעם בכך; עם סיום הקרב דחקו בו אנשי המטה לנצל את ההצלחה ולהפליג מערבה כדי להשמיד אוניות יפניות נוספות, אך ספרואנס סירב, והורה לאוניותיו לשוב לפרל הארבור. הוא ספג ביקורת רבה על מהלך זה, אך ניתוחים מאוחרים יותר הראו שלו היה ספרואנס נוהג כעצת אנשיו היה נתקל בצי היפני העיקרי, שאוניות המערכה שלו היו עלולות לפגוע בו קשות. ספרואנס היה מוכן לקבל עצות גם מזוטרים ממנו: כאמור, השהה את הזנקת מטוסיו בעצת אחד מהקצינים הזוטרים, ולקראת סיום הקרב היה מוכן לשמוע בעצת הטייסים ולדחות את חוות דעתו של ראש המטה שלו, בראונינג.
היסטוריון צי ארצות הברית, סמואל אליוט מוריסון, כתב על תפקודו של ספרואנס בקרב:
תפקודו של ספרואנס היה נהדר. שליו, קר רוח, החלטי אך קשוב לעצה; (הוא) ראה את התמונה הכוללת של כלל הכוחות שהיו פרושים על שטח נרחב, ועם זאת ניצל באומץ כל הזדמנות. ריימונד ספרואנס התגלה בקרב זה כאחד האדמירלים הגדולים בהיסטוריה הימית של ארצות הברית.