stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורלן
היסטוריה ושיוך

בטרם בוא הרומאים לפריולי במאה ה-2 לפנה"ס, היה האזור מיושב בקרנים, בני עם קלטי אשר דיבר שפה קלטית. מעט מאוד מילים קלטיות השתמרו בפורלן אולם השפעה קלטית ניכרת בשמות מקומות. החוקרים מאמינים כי הפורלן החלה להתגבש בשנת 1000 לערך, והמסמכים המוקדמים ביותר בפורלן הם מהמאה ה-11 בעוד שהשירה המוקדמת ביותר היא מראשית המאה ה-14. מעוזה של השפה היה בצ'יווידלה (איטלקית Cividale del Friuli; פורלן Cividât) אך כמעט שלא נעשה בה שימוש רשמי, שכן זה נעשה תחילה בלטינית, אחר כך בונטית ולבסוף באיטלקית.
קרבת פורלן אל שכנותיה - הרומאנש והלאדינית (אינה קשורה ללאדינו) - הועלתה לראשונה ב-1871 על ידי הבלשן גרציאדו איסאיה אסקולי. אסקולי שכינה את התאוריה שלו בשם "השאלה הלאדינית" (La questione ladina), טען כי שלוש השפות שייכות למשפחת שפות אחת שדוברה בעבר משווייץ בצפון ועד לחופי הים האדריאטי ואיסטריה בדרום. רוב החוקרים מסכימים שפורלן, רומאנש ולאדינית הן שפות נפרדות. מסיבות היסטוריות הושפעה פורלן על ידי הגרמנית פחות מאשר שתי השפות האחרות, ויכול שזו גם הסיבה לכך שתפוצתה עולה פי כמה על זו של האחרות, המדוברות כל אחת בפי כמה עשרות אלפי דוברים.
עם תחילת המאה ה-20 זכתה השפה לתחיה הנמשכת גם בהווה, וב-1919 נוסדה בגוריציה החברה הפילולוגית לשפת פורלן (Societât filologjiche furlane) הפעילה בקידומה של השפה עד היום. תרומה מיוחדת להתפתחותה המודרנית של פורלן מצויה בעבודותיו של פייר פאולו פאזוליני (1922-1975), אשר הקים ב-1945 את האקדמיה לשפת פורלן (Academiuta di lenga furlana). ב-1996 קבע חוק אזורי סטנדרט אחיד לכתיבת השפה המבוסס על הניב המרכזי של השפה, וב-1999 הוכרה פורלן כשפה רשמית באיטליה. בכ-40% מהײשובים בנפת אודינה מוצב שילוט בפורלן לצד איטלקית, וכל ישוב בפריולי שומר על שם פורלני לצד שמו האיטלקי.
תפוצה גאוגרפית

כיום מדוברת פורלן בארבעה ניבים בנפות אודינה, פורדנונה וגוריציה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה, ובחלקה המזרחי של נפת ונציה במחוז ונטו. בעבר דיברו פורלן גם בטריאסטה, והניב המקומי כונה טרג'סטינו (Tergestino). טרג'סטינו הייתה מדוברת בפי רוב אוכלוסיית האזור עד סוף המאה ה-17. בתחילת המאה ה-18, עם עליית חשיבותה של העיר וגדילת אוכלוסייתה בעיקר בדרך הגירה אליה, החלה נסיגה מהירה במעמדו של הטרג'סטינו, שפינה את מקומו לטריאסטינו (Triestino), ניב ונטי. אף כי משפחות האצולה בטריאסטה המשיכו לדבר טרג'סטינו עד אמצע המאה ה-18, הניב נכחד בסופו של דבר. אוכלוסיית מהגרים מפריולי בכל רחבי העולם מנסות לשמר את השפה ואת מסורת ארץ אבותיהם באמצעות אגודות המכונות "פוגולאר פורלן" (Fogolâr Furlan).
הערות שוליים

↑  אתר אתנולוג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553173305171  BnF: cb119457809 (data)  GND: 4155474-7  LCCN: sh85052039  LIR: 1112  NKC: ph391060 
שילוט דרכים באיטלקית ובפורלן
בלקובו

| --- | --- |
סמל בלקובוסמל בלקובו

 מדינה:  רוסיה רוסיה
 מחוז:  מחוז סראטוב מחוז סראטוב
 תאריך ייסוד:  1762 
 שטח:  79 קמ"ר
 גובה:  25 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  181,724 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  52°02′20″N 47°47′02″E﻿ / ﻿52.03898°N 47.78392°E﻿ / 52.03898; 47.78392 
 אזור זמן:  UTC+04:00
 http://www.admbal.ru/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניבלקובו(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניבלקובו(למפת מחוז סראטוב רגילה) סראטוב אנגלס באלאקובו בלאשוב פוגצ'יוב רטישצ'בו פטרובסק סמרה קזחסטן וולגוגרד וור. טמבוב פנזה אולי.בלקובו(למפת מחוז סראטוב מוגדלת) סראטוב אנגלס באלאקובו בלאשוב פוגצ'יוב רטישצ'בו פטרובסק סמרה קזחסטן וולגוגרד וור. טמבוב פנזה אולי.בלקובו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
Balakovo (ברוסית: Балако́во) היא עיר במחוז סראטוב שברוסיה, הממוקמת על הגדה המזרחית של נהר הוולגה כ-131 קילומטרים (81 מיל) צפונית מזרחית לעיר סראטוב. בשנת 2025 התגוררו בעיר כמעט 180,000 תושבים בעבר פעל בסמוך לעיר נמל תעופה, שסגר ב-2003. בבלקובו ישנן תשתיות רכבת מפותחות, והיא מחוברת כך לעיר מוסקבה.
היסטוריה

בלקובו נוסדה ב-1762 על ידי אדוקי האמונה הישנה שחזרו מפולין.
במהלך המאה ה-19 המסחר והתעשייה בעיר התפתח מאוד. בשנת 1897 כבר התגוררו בעיירה כ-18,388 נפשות. התפתחות התעשייה המשיכה אל תוך המאה ה-20. במאי 1911 ניתנו לעיירה עוד סמכויות. העיירה קיבלה מעמד של עיר ב-1913. ערב מהפכת אוקטובר היו בבלקובו 6 כנסיות, 7 בתי ספר, שוק תבואה ומפעלים רבים.
בשנת 1985 הוקמה תחנת הכוח הגרעינית בלאקובו, שכיום מייצרת כחמישית מהייצור הגרעיני ברוסיה.
ערים תאומות

סלובקיה טרנבה, סלובקיה
רוסיה צ'רפובץ, רוסיה
ארצות הברית סקרנטון, פנסילבניה, ארצות הברית
הערות שוליים

↑  Энциклопедия Города России. Moscow: Большая Российская Энциклопедия. 2003. p. 33. ISBN 5-7107-7399-9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564949105171  GND: 4711375-3  MusicBrainz: 1db6e675-ca27-419c-986c-86409a79b3a4  VIAF: 124439824   WorldCat (עם VIAF): 124439824 
תחנת הכוח הגרעינית בלקובו
ג'ונו (גשושית)

| --- | --- |
  סמל המשימה 
הדמיה של ג'ונו מתקרבת לצדק
 מידע כללי
 סוכנות חלל:  נאס"א
 ארגון:  המעבדה להנעה סילונית (JPL)
 מפעיל:  המעבדה להנעה סילונית 
 יצרן:  לוקהיד מרטין
 תאריך שיגור:  5 באוגוסט 2011
 משגר:  אטלס 5 דגם 551
 אתר שיגור:  SLC-41, נמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה
 אתר המשימה • המשימה באתר נאס"א
 משימה
 סוג משימה:  מקפת
 ביצוע יעף על:  כדור הארץ
 לוויין של:  צדק
 תאריך כניסה למסלול:  4 ביולי 2016
 מסלול:  מסלול קוטבי אליפטי
 נטייה:  90 מעלה 
 אפואפסיד:  כ־8.1 מיליון ק"מ
 פריאפסיד:  כ־4,200 ק"מ מעל פני צדק (1.05 רדיוסי צדק)
 זמן הקפה:  53.5 יום
 משך המשימה הכולל:  5 באוגוסט 2011 – הווה (13 שנים) 
 משך המשימה:  טיסה: 5 שנים, מחקר: לפחות עד יולי 2021. הוארכה עד ספטמבר 2025 
 מידע טכני
 משקל בשיגור:  3,625 ק"ג
 משקל:  3,625 ק"ג 
 רוחב:  20 מטר, כולל הלוחות הסולאריים
 קוטר:  3.5 מטר (בסיס)
 גובה:  3.5 מטר (בסיס)
 ערוצי תקשורת:  תדרי X ו־Ka של גלי רדיו
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  37773
 מאגר המידע הלאומי:  2011-040A
 
ג'וּנוֹ (באנגלית: Juno) היא גשושית לחקר כוכב הלכת צדק, המהווה חלק מתוכנית הגבולות החדשים של נאס"א. ג'ונו שוגרה מנמל החלל קייפ קנוורל בפלורידה ב־5 באוגוסט 2011, על גבי משגר אטלס 5, והגיעה ליעדה ב־4 ביולי 2016.
שנתיים לאחר תחילת מסעה אל צדק, השתמשה ג'ונו בשיטת המקלעת הכבידתית כאשר חלפה על פני כדור הארץ במטרה להאיץ את מהירותה למהירות הנדרשת כדי להגיע לצדק. עם הגעתה אל ענק הגזים, נכנסה הגשושית למסלול קוטבי ואליפטי סביב צדק שאורך 53 יום. עקב חשש מתקלה במערכת ההנעה של הגשושית, החליטה נאס"א לא לבצע בעירה רקטית מתוכננת להכנסת הגשושית למסלול סופי וקצר יותר בן 14 יום. בסיום משימתה, הגשושית צפויה לבצע התרסקות מבוקרת אל תוך צדק, על מנת למנוע אפשרות שתתנגש באחד מירחיו ותגרום ל"זיהומו" בבקטריות מכדור הארץ. מועד סיום משימתה נקבע לספטמבר 2025.
משימות המחקר העיקרית של ג'ונו הן לחפש רמזים לאופן שבו נוצר צדק, לחקור את הרכבו הפנימי, את השדה המגנטי ואת תופעת זוהר הקוטב שלו, מה כמות המים האצורה באטמוספירה הפנימית יותר שלו, ואיך מפולגת המסה בתוך כוכב הלכת. בנוסף תחקור ג'ונו את התופעות המטאורולוגיות והרוחות באטמוספירה של צדק, אשר יכולות להגיע למהירויות של כ־600 קמ"ש.
ג'ונו היא גשושית המחקר הראשונה שמשתמשת באנרגיה סולארית לחקר כוכבי הלכת החיצוניים. במהלך מסעה אל צדק, בינואר 2016, שברה את השיא של הגשושית רוזטה עבור החללית הרחוקה ביותר מהשמש שמשתמשת באנרגיה סולארית, כאשר הגיעה למרחק של כ־800 מיליון ק"מ מהשמש. במרחק של צדק מהשמש, 5.2 יחידות אסטרונומיות, קרינת השמש חלשה פי 25 מאשר בכדור הארץ, ולפיכך נזקקת הגשושית לשלושה לוחות סולאריים בגודל תשעה מטר כל אחד לקליטת האנרגיה הסולארית, שמורכבים באופן סימטרי בין צדי הבסיס המשושה של הגשושית.
שם הגשושית

שם הגשושית לקוח משמה של האלה יונו (Juno) מהמיתולוגיה הרומית, מקבילתה של הרה מהמיתולוגיה היוונית. לפי מתכנני המשימה, בה אחד מיעדי המחקר הוא לחקור את מבנהו הפנימי של צדק מתחת למעבה העננים שמכסים את פניו, יש דמיון מסוים בינה לבין סיפור מיתולוגי שבו האל יופיטר, בעלה ואחיה של יונו, מנסה להסתיר את בגידתו ביונו באמצעות מעטה עננים. יופיטר (Jupiter) הוא גם שמו הלועזי של כוכב הלכת צדק.
לפי הסיפור המיתולוגי, נימפת המים איו שובה את קסמו של יופיטר והוא מתנה עמה אהבים. כדי להסתיר את מעשיו מיונו, הוא מפזר מעטפת של עננים (או לפי גרסה אחרת - הופך עצמו לענן). יונו, שחושדת במעטפת העננים הזו, מפזרת אותם ומצליחה לחשוף את התכסיס של יופיטר, גם לאחר שהוא הופך את איו לעֶגְלָה.
הסיפור מתואר באפוס מטמורפוזות מאת אובידיוס, ולהלן קטע חלקי מתוך תרגומו של יהושע פרידמן:
תָּמַהּ הִשְׁתּוֹמֵם לֵב יוֹנוֹ כִּי רָאֲתָה שְׂדוֹת הָעֲמָקִים
לוֹטִים בָּאֹפֶל וְחַשְׁרַת־עֲרָפֶל תִּפְרשֹׁ כְּנָפֶיהָ,
תַּחְשִׁיךְ אוֹר שֶׁמֶשׁ, וְלֹא מִן הַנָּהָר יִתְקַבְּצוּ הָאֵדִים
לֹא מֵעַל פְּנֵי הָאֲדָמָה יִתַּמְּרוּ, כִּי שָׁתְתָה לִרְוָיָה.
אָז עַל סְבִיבֶיהָ תִּתְבּוֹנֵן וּבִקְּשָׁה אֶת אִישָׁהּ, כִּי יָדְעָה
רַבּוּ מְאֹד תַּעֲלוּלָיו, רַבּוּ מִתְּמוֹל וּמִשִּׁלְשׁוֹם.
אָכֵן אַיֵּהוּ? אֵינֶנּוּ! הַאֻמְנָם גְּאוֹנִי יְחַלֵּל?
אוֹ אַךְ שָּׁגִיתִי? תִּתְמַרְמֵר הָאֵלָה וּתְמַהֵר וְיָרְדָה
אָרְצָה, שָׁם תִּגְעַר בְּעַב־הָעֲרָפֶל וְהָלַךְ וְנָמֵס.
רָאָה יֻפִּיטֶר אֶת יוֹנוֹ וְהִנֵּה הִיא קְרוֹבָה וּבָאָה,
מִהֵר וַיַּהְפֹּךְ אֶת פְּנֵי בַת אִינָךְ [איו] לְעֶגְלָה נֶחְמָדָה.
רקע היסטורי ופיתוח המשימה > משימות קודמות לצדק

מבין כוכבי הלכת שמחוץ למערכת השמש הפנימית צדק נחקר אולי יותר מכל גרם שמים אחר. צדק הוא ענק גזים וכוכב הלכת הגדול ביותר במערכת השמש ובשל כך מעורר עניין מדעי נרחב בנוגע לשאלות רבות, כגון אופן היווצרות מערכת השמש. סיבה נוספת למחקר הרב היא שגם גשושיות שלא נועדו לחקור אותו עברו במסלולו כדי לנצל את כוח הכבידה שלו על מנת להאיץ את מהירותן.
הגשושית הראשונה שחקרה את צדק והביאה צילומים ראשונים שלו הייתה פיוניר 10 בשנת 1973. אחריה ביקרו אותו גם פיוניר 11, וויאג'ר 1 ווויאג'ר 2, יוליסס, גלילאו, קאסיני וניו הורייזונס. גשושיות אלו השיגו מידע רב וחשוב אודות צדק אולם כולן, פרט לגלילאו, חלפו על פניו באופן שמכונה "יעף" (Flyby), ולא חקרו אותו ואת ירחיו ביסודיות.
כבר בשנות ה־60 הצבת לוויין סביב צדק הייתה יעד חשוב של נאס"א, ותצפיותיהן הראשונות של גשושיות הפיוניר היו חשובות בפיתוחה של משימה כזו, שכן הן גילו שחגורות הקרינה במגנטוספירה שלו - שפוגעות במכשור אלקטרוני - פחות חזקות מכפי שסברו קודם לכן, ושמשימה לשליחת מקפת לצדק אפשרית. המקפת "גלילאו" שוגרה לבסוף בשנת 1989 והיא, עד להגעתה של ג'ונו לצדק, הגשושית היחידה שהקיפה אותו (בין השנים 1995–2003). היא כללה גם גשוש קטן שנפל לתוך האטמוספירה של צדק וחקר אותה מבפנים.
רקע היסטורי ופיתוח המשימה > אישור המשימה ופיתוחה

במהלך שנות ה־90 הוצעו מספר משימות למחקר נוסף של צדק וירחיו. הרעיון לגשושית שתקיף את צדק במסלול קוטבי אקסצנטרי, בדומה למסלולה של ג'ונו, עלה כבר אז בהצעה שכונתה "צופה זוהר הקוטב של צדק" (Jupiter Auroral Observer). הצעה נוספת בשם "INSIDE Jupiter", שכללה שיגור מקפת לצדק, הגיעה לשלבים הסופיים בתחרות במסגרת תוכנית דיסקברי בשנת 2000, אך במקומה נבחרו המשימות "שחר" וטלסקופ החלל קפלר. בשנת 2003 פרסמה האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, לבקשת נאס"א, דו"ח בו המלצות למשימות שונות לחקר מערכת השמש במהלך השנים 2003–2013. מבין המשימות שהוצעו בדו"ח הושם גם דגש על חקר צדק, והוצעה בו משימה שכונתה "מקפת צדק קוטבית עם גשושי עומק" (Jupiter polar orbiter with deep probes).
משימת ג'ונו התבססה על אותן הצעות קודמות והוגשה בשנת 2004 להתמודדות בתחרות למשימה השנייה של תוכנית הגבולות החדשים, עליה הכריזה נאס"א שנה לפני כן. ביולי 2004 נבחרו שתי הצעות לשלב הסופי - ג'ונו ומונרייז (Moonrise). מונרייז הציעה לשלוח לירח נחתת ושני רוברים ולהחזיר ממנו דגימה לכדור הארץ. ההצעה נראתה מתאימה יותר לאותה תקופה, שכן באותה שנה הכריז הנשיא ג'ורג' ווקר בוש על החזון לחקר החלל לפיו תחזור ארצות הברית לבצע משימות מאוישות לירח. למרות זאת הכריזה נאס"א בשנת 2005 על ג'ונו כמנצחת בתחרות, והחלה בפיתוח המשימה.
התכנון המקורי היה לשגר את ג'ונו כבר באמצע 2009, אולם בהמשך נדחה יעד השיגור ל־2011. בניית הגשושית החלה באפריל 2010 על ידי לוקהיד מרטין במתקן של החברה בדנוור. בתחילת 2011 החלה הגשושית לעבור סדרת ניסויים שנועדו לבדוק את מכשיריה השונים ואת יכולתה לשרוד בתנאים הקיצוניים בחלל. באפריל 2011, כהכנה לשיגורה מנמל החלל קייפ קנוורל באוגוסט, הועברה ג'ונו לעיר טיטוסוויל בפלורידה בסמוך לנמל החלל, שם המשיכה לעבור בדיקות שונות.
רקע היסטורי ופיתוח המשימה > צוות המשימה ושיתוף פעולה בינלאומי

המשימה מנוהלת על ידי המעבדה להנעה סילונית (JPL) של נאס"א. החוקר הראשי של המשימה הוא סקוט ג'. בולטון, חוקר חלל המתמחה במדעים פלנטריים ממכון המחקר הדרום־מערבי בסן אנטוניו שבטקסס. המשימה מבוצעת בשיתוף פעולה עם ארגונים נוספים וכוללת חוקרים מאוניברסיטת הוואי, המכון הטכנולוגי של קליפורניה (קאלטק), אוניברסיטת קולורדו ו"מרכז המדע הפלנטרי" מטוסון, וכן ממרכז טיסות החלל גודרד של נאס"א.
בפיתוח המשימה היה שיתוף פעולה עם גורמים בינלאומיים, והמרכזית בהם היא סוכנות החלל האיטלקית. הסוכנות תרמה לבניית הגשושית חלק ממערכת תקשורת הרדיו שלה וכן ספטקרומטר תת־אדום (ראו JIRAM בפסקת מכשור מדעי). הסוכנות תרמה גם את דיסקית גלילאו שהותקנה בג'ונו לזכר גלילאו גליליי. גם המשרד הפדרלי הבלגי למדיניות מדעית (BELSPO) לקח חלק במשימה ותרם רכיב עבור הספקטרוגרף העל־סגול של ג'ונו (UVS). מבין הצוות המדעי שיוכל להיעזר במידע שתביא ג'ונו, ניתן למנות גם את החוקרת הישראלית למדעים פלנטריים רוית חלד.
רקע היסטורי ופיתוח המשימה > עלות

כחלק מתוכנית הגבולות החדשים של נאס"א, שכוללת משימות בעלות בינונית יחסית - התחרות במסגרתה נבחרה ג'ונו כללה גם מסגרת תקציב של 700 מיליון דולר, לא כולל עלות השיגור לחלל. לאחר הוצאות נוספות שלא תוכננו מלכתחילה, ויחד עם עלות השיגור ותפעול הגשושית עד לסיום משימתה - מוערכת העלות הסופית של משימת ג'ונו בכ־1.1 מיליארד דולר. מחצית מסכום זה שימשה לפיתוח הגשושית ומכשירי המדידה, 184 מיליון עבור השיגור, ויותר מ-300 מיליון דולר עבור תפעול הגשושית ומחקר מדעי לאורך תקופת המשימה.
מהלך המשימה

| לוח זמנים לשלבי המשימה> תאריך | לוח זמנים לשלבי המשימה> אירוע | לוח זמנים לשלבי המשימה> סטטוס |
| --- | --- | --- |
| 5 באוגוסט 2011 | שיגור | בוצע |
| 30 באוגוסט ו־14 בספטמבר 2012 | בעירות רקטיות לתיקון מסלול | בוצע |
| 9 אוקטובר 2013 | יעף מעל כדור הארץ | בוצע |
| 3 בפברואר ו־31 במאי 2016 | בעירות רקטיות לתיקון מסלול | בוצע |
| 4 ביולי 2016 | הגעה לצדק וכניסה למסלול סביבו | בוצע |
| 26 בדצמבר 2019 | יעף רחוק מעל גנימד | בוצע |
| 7 ביוני 2021 | יעף מעל גנימד | בוצע |
| 20 ביולי 2021 | סיום הארכת המשימה הראשונה | בוצע |
| 29 בספטמבר 2022 | יעף מעל אירופה | בוצע |
| 30 בדצמבר 2023 | יעף מעל איו | בוצע |
| 3 בפברואר 2024 | יעף מעל איו | בוצע |
| ספטמבר 2025 | סיום הארכת המשימה השנייה | מתוכנן |
מהלך המשימה > שיגור הגשושית

ג'ונו שוגרה לחלל מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה ב־5 באוגוסט 2011 על גבי משגר אטלס 5 מדגם 551, הדגם הכבד ביותר של המשגר. המשגר המריא עם הצתת השלב הראשון שלו שכלל מנוע רקטי יחיד מסוג RD-180 המשתמש בדלק נוזלי, יחד עם חמש רקטות האצה שפועלות על דלק מוצק. רקטות ההאצה פעלו ב־90 השניות הראשונות של השיגור ולאחר מכן נפרדו מהמשגר ונפלו ארצה, בזמן שהשלב הראשון המשיך לפעול לכ־3 דקות נוספות. לאחר מכן גם הוא התנתק ונפל, והשלב העליון מסוג קנטאור החל לבעור למשך 6 דקות, והציב את הגשושית במסלול לווייני נמוך סביב כדור הארץ. חצי שעה לאחר מכן הוצת מחדש מנוע הקנטאור, על מנת להאיץ את הגשושית למהירות המילוט הנחוצה כדי להשתחרר מכוח המשיכה של כדור הארץ ולעבור למסלול הליוצנטרי סביב השמש. לאחר מכן נפרדה הגשושית משלב הקנטאור ופרסה את שלושת הלוחות הסולאריים שלה.
מהלך המשימה > יעף בקרבת כדור הארץ

על אף שאטלס 5 הוא אחד המשגרים הכבדים ביותר שנמצאים בשימוש, הוא לא היה חזק מספיק על מנת לשגר את הגשושית במסלול ישיר לצדק. על מנת להגיע ליעדה, כוונה הגשושית למסלול ראשוני שהגיע אל מעבר למסלולו של מאדים והחזיר את ג'ונו לכדור הארץ על מנת לבצע בקרבתו יעף ב־9 באוקטובר 2013. שיטה זו מכונה מקלעת כבידתית, ובה השתמשה הגשושית בכוח הכבידה של כדור הארץ על מנת להאיץ את מהירותה למהירות של כ־140,000 ק"מ בשעה (כ־39 ק"מ בשנייה), ביחס לשמש. בנוסף, היעף אפשר למדענים לבחון חלק מהמכשור המדעי של הגשושית.
באופן בלתי מתוכנן, נכנסה הגשושית במהלך היעף ל"מצב בטוח" לזמן קצר. הסיבה לכך הייתה תקלה בהגדרות ההגנה האוטומטית על הסוללות מפני הספק חשמלי נמוך, אף על פי שמחסור קצר באור שמש שיגרום לכך היה מתוכנן כחלק מהיעף. אולם הגשושית לא ניזוקה, והחלה שיוט שקט של כשלוש שנים אל עבר צדק.
מהלך המשימה > מסלול סביב צדק והשלב המדעי

ג'ונו הגיעה אל צדק ב־4 ביולי 2016. עם ההגעה לצדק הציתה הגשושית את המנוע הראשי לבעירה רקטית שנמשכה 35 דקות ולכדה אותה במסלול סביב צדק. ג'ונו מקיפה את כוכב הלכת במסלול קוטבי, בו נטיית המסלול שלה היא כ־90 ±‏10 מעלות לקו המשווה של צדק, כך שהיא עוברת מעל קטביו. מסלולה אליפטי מאוד: הנקודה הקרובה ביותר במסלול (פריאפסיד) נמצאת במרחק של כ־4,200 ק"מ מעל פני העננים העליונים של צדק, בעוד הנקודה הרחוקה ביותר במסלול (אפואפסיד) מביאה את ג'ונו למרחק של כ־8.1 מיליון קילומטר מצדק.
ג'ונו תוכננה במקור להשתמש במנוע הרקטי שלה פעם נוספת, על מנת להיכנס למסלול בעל משך הקפה קצר יותר עבור השלב המבצעי של המשימה, אך היא נשארה במסלול הראשוני עקב חשש מתקלה במערכת ההנעה הרקטית.
לפי התכנון המקורי, בזמן שיגור החללית, המסלול הראשוני של ג'ונו אמור היה לכלול הקפה בודדת שתימשך 107 ימים, אך כשנה לפני ההגעה לצדק הוחלט לפצל אותו לשני מסלולים קצרים יותר בני 53.5 ימים כל אחד. ג'ונו תוכננה לבצע ב־19 באוקטובר 2016 את הבעירה הרקטית המוזכרת לעיל, כדי להיכנס למסלול מבצעי קצר יותר בן 14 יום. הבעירה הרקטית נדחתה לאחר שהתגלתה, בבדיקה לפני הבעירה, פתיחה איטית מהמתוכנן בשסתומי הליום של מערכת לוויסות הלחץ של דלק המנוע הרקטי. חקירה שבדקה את הבעיה העלתה כי קיים חשש שהתקלה תקרה גם במהלך הבעירה הרקטית ועלולה להוות סיכון לחללית או תביא למסלול לא רצוי. בעקבות התקלה החליטה נאס"א לוותר על הבעירה הרקטית ולהשאיר את החללית במסלול הראשוני שלה, שנמשך כאמור 53.5 יום.
מלבד הארכת משך המשימה באופן משמעותי, מעבר ל־20 החודשים שתוכננו, לג'ונו יש את אותה יכולת איסוף נתונים מדעיים כמו במסלול שתוכנן לה במקור, מכיוון שבשני המסלולים היא הייתה מגיעה לאותה נקודת פריאפסיד (הנקודה הקרובה ביותר במסלול סביב המוקד - צדק). ב-6 ביוני 2018 הודיעה נאס"א על הארכת המשימה מעבר לתכנון המקורי, ולתקצבה עד 2021.
המסלול האליפטי של ג'ונו נקבע על בסיס היעדים המחקריים של המשימה, שדרשו את ההתקרבות המקסימלית האפשרית לכוכב הלכת, בעיקר כדי למפות ביסודיות את השדה הכבידתי והשדה המגנטי של צדק. המסלול עובר דרך הקטבים של צדק, בשל כמה סיבות:
המסלול הקוטבי מאפשר מיפוי גלובלי של צדק, מכיוון שהוא חולף על פני כל קווי הרוחב של כוכב הלכת. בשל הסיבוב העצמי של כוכב הלכת, כל התקרבות של ג'ונו אליו תעשה בקו אורך שונה, כך שהיא תסקור כל פעם אזור אחר.
המסלול הקוטבי והאליפטי מאפשר לה לעבור במרווח שבין צדק לבין חגורות הקרינה המסוכנות במגנטוספירה שלו וכך להתחמק מהן. למרות זאת, לא תצליח ג'ונו להתחמק מחגורות הקרינה לחלוטין, וככל שתימשך משימתה היא תספוג יותר קרינה שתפגע במכשור האלקטרוני שלה. הסיבה לכך נעוצה בפחיסות של צדק - שתגרום עם הזמן להטיית מסלולה של ג'ונו, כך שהיא תעבור יותר ויותר בתוך אזור חגורות הקרינה שלו.
המסלול לא עובר מאחורי צדק, ולכן משאיר את ג'ונו חשופה לאור השמש ובקשר עין עם כדור הארץ לאורך כל זמן פעילותה.
המסלול יאפשר לג'ונו לחקור ביסודיות את שני קטביו של צדק, דבר שלא נעשה עד היום.
תצפיותיה של ג'ונו נעשות בעיקר בזמן קצר של כ־3 שעות לפני ו־3 שעות אחרי הנקודה הקרובה ביותר לצדק במסלול (פריאפסיד). שאר הזמן, כאשר ג'ונו נמצאת הרחק מצדק במהלך רוב המסלול, ישמש לשידור המידע שהגשושית אספה חזרה לכדור הארץ ולבחינת התקינות שלה ושל מכשיריה.
מהלך המשימה > סיום המשימה

מכיוון שהקרינה בסביבת צדק תפגע באופן הדרגתי במכשור האלקטרוני של הגשושית, היא תוכננה מראש לשרוד לתקופה קצרה יחסית ולפעול במשך כ־20 חודשים. כשמשימתה סביב צדק תסתיים, הגשושית תפעיל את המנוע הרקטי שלה לתמרון אחרון על מנת להיכנס למסלול התנגשות בצדק, אז תתפרק באטמוספירה שלו. ההשמדה המכוונת נועדה למנוע התנגשות של ג'ונו באחד מירחיו של צדק, ולגרום ל"זיהום פלנטרי" של אחד מהירחים עליהם יש אולי אפשרות לקיום חיים. החשש גדול במיוחד בקשר לירח אירופה, בו חוקרים משערים שמתקיים אוקיינוס תת־קרקעי מתחת לשכבת קרח. במהלך בנייתה היה ניסיון לשמור על הגשושית נקייה מבקטריות שעלולות לשרוד את התנאים הקשים בחלל החיצון, והיא נבנתה ב"חדר נקי" בו נשמרים תנאי ניקיון גבוהים ביותר. על אף הניסיון לשמור על הגשושית נקייה, לא ניתן היה לוודא חיטוי מוחלט שלה, ועל כן ננקטת שיטה זו של התרסקות מבוקרת, כפי שננקטה בעבר עבור גשושיות אחרות כמו גלילאו.
מהלך המשימה > הארכת המשימה

בינואר 2021 הודיעה נאס"א על הארכת המשימה של הגשושית עד ספטמבר 2025. בתקופה זו תחקור הגשושית גם את ירחיו של צדק: גנימד, איו ואירופה. ב־26 בדצמבר 2019, מכשיר ה־JIRAM על סיפון הגשושית ג'ונו צילם לראשונה את הקוטב הצפוני של גנימד באינפרא אדום. ג'ונו חלפה במרחק של כ־100,000 ק"מ מהירח גנימד וצילמה 300 תמונות אינפרא אדום של פני השטח, ברזולוציה מרחבית של 23 ק"מ לפיקסל.
ב־7 ביוני 2021 חלפה ג'ונו במרחק 1,038 ק"מ ובמהירות של 19 ק"מ לשנייה מפני השטח המורכבים של הירח גנימד, הכוללים מכתשים עם קרניים. היעף יניב תובנות לגבי הרכב הירח, היונוספירה, המגנטוספירה וקליפת הקרח. לרוב המכתשים של גנימד יש קרניים בהירות היוצאות ממרכזי הפגיעה, אך לכאחוז אחד מהמכתשים ישנן קרניים כהות. תמונה שצולמה על ידי המכשיר JunoCam במהלך היעף הקרוב מציגה את אחד המכתשים עם הקרניים הכהות. רוחב המכתש, ששמו Kittu, הוא כ־15 ק"מ, והוא מוקף בחומר כהה יותר שנפלט במהלך הפגיעה שיצרה את המכתש. ג'ונו עתידה לחלוף על פני הירח אירופה בספטמבר 2022 בנוסף לשני יעפים בקרבת הירח איו בשנים 2023 ו־2024.
ב־29 בספטמבר 2022 חלפה הגשושית בסמוך לקו המשווה של הירח אירופה, במרחק 352 ק"מ מפני השטח. הגשושית צילמה את הירח ברזולוציה של 1 ק"מ לפיקסל והשיגה נתונים יקרי ערך על מבנה קליפת הקרח של אירופה, פנים, הרכב פני השטח והיונוספירה, בנוסף לאינטראקציה של הירח עם המגנטוספרה של צדק. במהלך מסלולה סביב צדק, הגשושית עקבה אחר הפעילות הוולקנית של איו ממרחקים שנעים בין כ־11,000 ק"מ ליותר מ־100,000 ק"מ, וסיפקה את הצילומים הראשונים של הקוטב הצפוני והדרומי של הירח. ב־30 בדצמבר 2023, ג'ונו חלפה במרחק 1,500 ק"מ בפני השטח של הירח איו. יעף שני בוצע ב־3 בפברואר 2024, שבה ג'ונו הגיעה שוב למרחק של כ־1,500 ק"מ מפני השטח. 
ג'ונו תחקור את מקור הפעילות הוולקנית האדירה של איו, האם קיים אוקיינוס מאגמה מתחת לקרום שלו, ואת החשיבות של כוחות הגאות והשפל מצדק. יעפים אלה יעזרו עוד יותר במשימות הקרובות, כולל משימת אירופה קליפר של נאס"א וה-JUICE של סוכנות החלל האירופית, כמו גם  למשימת Io Volcano Observer המוצעת במסגרת תוכנית דיסקברי.
מבנה הגשושית

ג'ונו מורכבת מבסיס בצורת משושה בקוטר של 3.5 מטר, וביחד עם האנטנה המרכזית גובהו מגיע גם כן ל־3.5 מטר. לשלוש מדפנותיה מחוברים לוחות סולאריים אשר מספקים את כל תצרוכת החשמל שלה, ואיתם אורכה מגיע ל־20 מטר. משקלה בעת השיגור היה 3,625 ק"ג, כש־1,593 ק"ג מהם הם הגשושית עצמה, 1,280 ק"ג הם דלק ו־752 ק"ג הם מחמצן לדלק.
מרבית רכיביה האלקטרונים מוגנים בתוך "כספת", קופסת טיטניום שנועדה להגן עליהם מפני הקרינה הקשה שבמגנטוספירה של צדק. לגשושית מערכת הנעה רקטית לצורך תמרוני מסלול וכיוון בחלל, והיא מסתובבת סביב עצמה במשך כל המשימה כדי לשפר את יציבותה במסלול, עם קצב שנע בין 1 ל־5 סיבובים לדקה.
מבנה הגשושית > לוחות סולאריים

ג'ונו היא הגשושית הראשונה לצדק ולכוכבי הלכת שמחוץ למערכת השמש הפנימית שתפעל על בסיס אנרגיה סולארית. במהלך מסלולה לעבר צדק, בינואר 2016, "שברה את השיא" שקבעה הגשושית האירופאית רוזטה באוקטובר 2012, כאשר הפכה לגשושית הרחוקה ביותר מהשמש שמתבססת על אנרגיה סולארית.
השימוש באנרגיה סולארית במשימה לחקר צדק מציב עבורה אתגר קשה עקב העובדה שהמרחק בין צדק לשמש גדול פי חמישה ממרחקו של כדור הארץ מהשמש (עם מרחק ממוצע של 5.2 יחידות אסטרונומיות) ולכן מקבל הרבה פחות אור שמש ממנו. בשל כך, לוח סולארי באזור צדק יפיק פי 25 פחות אנרגיה מאשר בקרבת כדור הארץ. במשך זמן רב מתכנני משימות סברו כי לא ניתן להשתמש באנרגיה סולארית במרחק גדול כל כך מהשמש, ואכן - עד אז כל הגשושיות שחקרו את מערכת השמש החיצונית, החל מפיוניר 10 ועד ניו הורייזונס פעלו באמצעות גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי (RTG), שמפיק חשמל מחום שנפלט מחומר רדיואקטיבי. אולם פיתוחים בטכנולוגיה סולארית שאפשרו את הגדלת התפוקה של תאים סולאריים ב־50%, עלות נמוכה יותר וכן היעדר זמינות של פלוטוניום 238 (החומר הרדיואקטיבי שמפעיל את ה־RTG) בזמן הצעת המשימה, הטו את הכף לבחירה באנרגיה סולארית.
שלושת הלוחות הסולאריים של ג'ונו הורכבו באופן סימטרי על גופה המשושה. אורכו של כל לוח סולארי הוא 8.9 מטר ורוחבו 2.7 מטר, מה שהופך את ג'ונו להיות הגשושית הגדולה ביותר ששלחה נאס"א לחלל החיצון. כל לוח מורכב מארבעה מקטעים נפרדים אשר קופלו במהלך השיגור ונפרסו בחלל. באחד הלוחות הסולאריים הותקן מגנטומטר במקום המקטע הרביעי, עקב הצורך להרחיקו מגוף הגשושית כדי שהשדה המגנטי שלה לא יפריע לו לבחון את השדה המגנטי של צדק. בסך הכל הלוחות הסולאריים מורכבים מ־18,698 תאים פוטו־וולטאיים עם שטח כולל של 60 מטר רבוע. בסביבת כדור הארץ יכולים הלוחות הסולאריים של ג'ונו להפיק בין 12–14 קילו־וואט, בעוד בצדק הם יוכלו לספק כ־460–490 וואט בלבד, כאשר עם הזמן הקרינה בסביבת צדק תשחוק את הלוחות ותוריד את התפוקה לכ־420 וואט. למרות המתח החלש שיסופק, מכשיריה האלקטרונים תוכננו להיות חסכוניים ביותר בצריכת החשמל שלהם.
מבנה הגשושית > מערכת הנעה

מערכת ההנעה המרכזית של ג'ונו כוללת מנוע רקטי בודד מדגם Leros-1b, השורף דלק נוזלי מסוג הידרזין ומחמצן מסוג N2O4 (אנ'). את תמרוני הגשושית השונים במהלך המסלול מבצע המנוע אשר מספק דחף של 645 ניוטון. כאשר המנוע לא פועל, במהלך רוב המשימה, הוא מכוסה על מנת למנוע נזק שעלול להיגרם ממטאורואידים זעירים או פסולת חלל. ג'ונו מצוידת גם בתריסר מנועים קטנים שמשתמשים בדלק ההידרזין בלבד, ומשמשים אותה להכוונה בחלל ולביצוע תמרונים לתיקון מסלול. הדלק מאוחסן במספר מכלים כדוריים שמכוסים בבד מבודד ומערכת חימום שמופעלת שבועות לפני תחילת הבעירה, כדי להעלות את טמפרטורת הדלק לרמה הנדרשת לצורך בעירה.
הדמיית בעירת המנוע הראשי של ג'ונו
מכלי הדלק והמחמצן של ג'ונו