stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של מקאו
המאה ה-20 > מקאו וסין הקומוניסטית

כאשר הקומוניסטים הסיניים עלו לשלטון ב-1949 הם הכריזו על פרוטוקול ליסבון כבלתי תקף בהיותו "חוזה כפוי" שנכפה על סין על ידי זרים. גישה דומה נקטה בייג'ינג כלפי החוזים הנוגעים לטריטוריות של הונג קונג שבידי בריטניה. עם זאת, למרות שסין הייתה יכולה לכבוש את מקאו בכל עת, החליטו הקומוניסטים בשנת 1949, עוד בטרם השתלטו על סין, שלא לתבוע את הריבונות על מקאו מטעמים מעשיים. עם עליית הקומוניסטים לשלטון הוטל על סין אמברגו כלכלי מטעם מרבית מדינות המערב. הסינים היו זקוקים למקאו על מנת שתשמש תחנת מעבר לסחורות שלא יכלו לקבל באופן ישיר: נפט, מתכות, כימיקלים וכו'. ניסיון של פורטוגל ב-1952 לפקח על תכולת הסחורות בעקבות מחאה של נאט"ו גרמה לעצירת אספקת המזון מסין למושבה ולשרשרת תקריות גבול עם סין שנגמרו בהפסקת הפיקוח הפורטוגזי על תכולת הסחורות. אחד המוצרים החשובים ביותר שיובא לסין היה זהב. פורטוגל לא חתמה על הסכם ברטון-וודס של 1946 שאסר על ייבוא זהב לשימוש פרטי. בניגוד להונג קונג, שהייתה כפופה להסכם זה בהיותה מושבה בריטית, יכלו הסוחרים במקאו לייבא זהב לסין, שנזקקה לו על מנת לקנות מוצרים בשוק השחור הבינלאומי. בין 1949 ל-1973 (שנתיים לאחר שנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון הכריז על ביטול תקן הזהב כבסיס לדולר ובכך ביטל למעשה את ההסכם) יובאו למקאו 934 טון זהב.
ב-1951 הכריז המשטר של הרודן פורטוגזי סלזר על מקאו, כמו גם על מושבות פורטוגזיות אחרות כמחוז מעבר לים של פורטוגל. אלא שבפועל התנהלה מקאו על פי המדיניות שהתוותה בייג'ינג. כך למשל התכוונו הפורטוגזים ב-1955 לחגוג 400 שנים לשלטונם במקאו. הסינים, שהיו מוכנים מטעמים מעשיים לסבול את קיום המושבה הפורטוגזית על אדמתם, לא היו מוכנים לסלוח לעלבון זה, וראש ממשלת סין ג'ואו אנלאי העביר מסרים מאיימים לפורטוגזים דרך מושל הונג קונג. החגיגות בוטלו.
על רקע מהפכת התרבות בסין פרצו במקאו מהומות ב-1966, כאשר סינים מקומיים התנגשו בשלטון המקומי. המהומות הרציניות ביותר כונו תקרית 12-3 (משום שהתרחשה ב-3 בדצמבר 1966). הם החלו כתוצאה מתגובת יתר של כמה פקידי ממשל פורטוגזיים לוויכוח שולי על רישיונות בנייה. במהומות נהרגו 11 איש ונפצעו 200. בסופו של דבר ולאחר משא ומתן עם מנהיגי הקהילה הסינית (שקיבלו הנחיות מבייג'ינג) נכנע הממשל הפורטוגזי לכל התביעות שהוצגו בפניו. הוא חתם שני הסכמים. האחד עם הקהילה הסינית המקומית, והשני עם ממשלת סין. ההסכם השני חייב את הממשל לשלם למנהיגי הקהילה הסינית המקומית שני מיליון פאטאקות ולאסור כל פעילות של הקוומינטנג (מפלגת השלטון של הרפובליקה הסינית של טאיוואן) במקאו. הסכמים אלו סיימו את העימות, והיחסים בין הממשל לארגוני השמאל נשארו בדרך כלל רגועים. ההצלחה לה זכו במקאו עודדה שמאלנים בהונג קונג לבצע פעולה דומה, והובילה למהומות של שמאלנים בהונג קונג ב-1967. הצעה פורטוגזית להעביר את המושבה לידי סין נדחתה על ידי הסינים.
ב-1974, לאחר מהפכת הציפורנים האנטי-קולוניאליסטית, ויתרה פורטוגל על כל מושבותיה מעבר לים והציעה לסין ריבונות על מקאו.
העברת מקאו לריבונות הרפובליקה העממית של סין

פורטוגל והרפובליקה העממית של סין קשרו יחסים דיפלומטיים ב-8 בפברואר 1979, ובייג'ינג הכירה במקאו כ"טריטוריה סינית תחת מנהל פורטוגזי". שנה אחר כך היה מלו אז'ידיו (Melo Egidio) למושל הראשון של מקאו שערך ביקור רשמי בבייג'ינג.
הביקור הדגיש את הרצון המשותף של שני הצדדים למצוא פתרון מוסכם על שניהם למצבה של מקאו. הצהרה משותפת שנחתמה ב-20 במאי 1986 קראה למשא ומתן על שאלת מקאו, וארבעה סבבי שיחות התנהלו בין הצדדים בין 30 ביוני 1986 ו-26 במרץ 1987. "ההכרזה המשותפת על שאלת מקאו" נחתמה בבייג'ינג ב-13 באפריל 1987, ונקבע בה תהליך החזרת מקאו לריבונות סינית מלאה כאזור מנהלי מיוחד של סין ב-20 בדצמבר 1999. שני הצדדים אשררו את ההסכם ב-15 בינואר 1988 וההכרזה המשותפת הפכה למסמך תקף. במהלך תקופת הביניים בין אשרור ההכרזה ל-19 בדצמבר 1999 הייתה הממשלה הפורטוגזית אחראית לניהול מקאו.
החוק הבסיסי של האזור המנהלי המיוחד של מקאו אושר על ידי קונגרס העם הלאומי ב-31 במרץ 1993 כחוק יסוד למקאו, כשתחולתו החל ב-20 בדצמבר 1999.
ממשלת סין הבטיחה כי תחת נוסחת "מדינה אחת, שתי שיטות" לא תונהג במקאו השיטה הכלכלית הסוציאליסטית של סין ומקאו תיהנה מרמת אוטונומיה גבוהה בכל התחומים, למעט נושאי חוץ וביטחון, לפחות עד 2049, חמישים שנה לאחר שהריבונות על מקאו הועברה לידי סין.
כך תמה ההיסטוריה של הקולוניאליזם האירופי באסיה במקום שבו החלה. אף שהוצעה להם שליטה על מקאו בשנות ה-70 של המאה ה-20 העריכו הסינים כי הזמן עדיין לא בשל לכך והעדיפו לחכות עד דצמבר 1999, שנתיים לאחר העברת הריבונות על הונג קונג לידי סין, על מנת לסיים פרק זה בהיסטוריה.
בפברואר 2018 נחנך גשר הונג קונג-ג'והאי-מקאו, המקשר בין מקאו וג'והאי הנמצאות בחלק המערבי של מפרץ נהר הפנינה, עם הונג קונג הנמצאת בחלק המזרחי יותר.
לקריאה נוספת

Coates, Austin: A Macao Narrative, Hong Kong University Press, 2009 ISBN 9789622090774
Porter, Jonathan: Macau: The Imaginary City, Culture and Society 1557 to the present, WestviewPress, 1996, ISBN 9780813337494
Shipp, Steve: Macau, China: A Political History of the Portuguese Colony's Transition to Chinese Rule, McFarland & Co., 1997 ISBN 9780786402335
João de Pina-Cabral,  Between China and Europe - person, culture and emotion in Macao, Berg Publishers, 2002, ISBN 9780826457493
הערות שוליים

↑  היסטוריה של מקאו
↑  השם האירופי לאי נֵיי לִינְגְדִינְג דָאו (内伶仃岛)
↑  Porter עמ' 48
↑  Porter עמ' 41
↑  Ming Dynasty - Political, Social, Cultural, Historical Analysis of China
↑  Porter, Jonathan. Macau, the Imaginary City: Culture and Society, 1557 to the Present. Westview Press, 1999. ISBN 978-0-8133-3749-4
↑  Macau - a unique city
↑  Porter, Jonathan. Macau, the Imaginary City: Culture and Society, 1557 to the Present. Westview Press, 1999. ISBN 978-0-8133-3749-4, עמ' 111
↑  הערך על הכנסייה הקתולית באנציקלופדיה של מקאו (בסינית)
↑  Porter עמ' 111
↑  Pina-Cabral מקדיש את הפרק "Hollering in Bronze" ("שאגה בארד") לסמליות שבפסלים, מצד אחד השאיפות הקולוניאליסטיות של פורטוגל מול עלבונם של הסינים, ומצד שני סופם העגום של הפסלים כסמל לסוף השליטה הפורטוגזית במקאו. פסלו של דה משקיטה נותץ על ידי ההמון הסיני במהומות של 3 בדצמבר 1966, ופסלו של פריירה דו אמארל, שניצל מגורל דומה משום שהוצב על בסיס גבוה ולהמון לא היו אמצעים לפגוע בו, הועבר לליסבון ב-1991 והוצב בגן ציבורי, בעקבות דרישת הסינים שעמדו לקבל ריבונות על מקאו.
↑  חלק זה מבוסס על פרק 4: Paradoxes: Gambling and the imperial civil service examination מתוך ספרו של João de Pina-Cabral‏:Between China and Europe - person, culture and emotion in Macao
↑  Pina-Cabral עמ' 136-135. על פי הספר, לוּ כמות זהב זו נשארה במושבה היא הייתה מספיקה על מנת לצפות את מקאו בזהב.
↑  Pina-Cabral עוסק בנושא בהרחבה בפרק Stone Silences
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290960805171  LCCN: sh00004501 
מפה של חצי האי מקאו ב-1635
מקאו על מפת נתיבי הסחר הספרדיים והפורטוגזיים העולמיים
המיסיונרים הישועים השתמשו במקאו כבסיס יציאה במהלך המאה ה-16. בחלק העליון של התמונה מצוירים דמויותיהם של המיסיונרים הישועים (משמאל לימין) מטאו ריצ'י, אדם של ופרדיננד פרביסט.
התואר המלא שהוענק למקאו על ידי המלך ז'ואאו הרביעי מוצג עד ימינו בתוך הליאל סנאדו, אם כי הבניין והכתובת מתוארכים למאה ה-19.
מקאו סביב 1870
דיוקנו של ז'ואאו פריירה דו אמארל
מפה גרמנית של הונג קונג, מקאו וקנטון (כיום גואנגג'ואו)
משחק פאן-טאן
הסנדקית (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  Daniela C. Cretu 
 הופק בידי:  ניקולאס פילאג'י 
 תסריט:  Frank D. Baldwin 
 שחקנים ראשיים:  קתרין זיטה-ג'ונס 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  First Born Films
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט פשע, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הסנדקית (באנגלית: Godmother) הוא סרט דרמת פשע ביוגרפי אמריקאי, בימויו של ג'רארד ג'ונסון על פי תסריט מאת פרנק בולדווין. בסרט מככבים קטלינה סנדינו מורנו, מהדי דהבי, דיאן גררו וסקילר גיסונדו. הסרט מגולל את סיפורה של סוחרת הסמים גריסלדה בלאנקו, המכונה מלכת הקוקאין.
הסרט נמצא בשלבי הפקה וטרם נקבע לו תאריך יציאה לאקרנים.
שחקנים ודמויות

אלכסה דמי - גריסלדה בלנקו הצעירה
קטלינה סנדינו מורנו - גריסלדה בלנקו
מהדי דהבי
דיאן גררו - אווה
סקיילר ג'יסונדו - צ'אז
אוליבייה מרטינז
ג'ון לגוויזמו
ג'ורדי מולה
פיטר גרין
הפארק האולימפי (סידני)

| --- | --- |

הפארק האולימפי ממבט על
 מידע כללי
 סוג:  פרוור, precinct 
 מיקום:  סידני
 מדינה:  אוסטרליה 
 קואורדינטות:  33°50′51″S 151°03′54″E﻿ / ﻿33.8475°S 151.065°E﻿ / -33.8475; 151.065
 אתר רשמי
  (למפת סידני מוגדלת) הפארק האולימפי(למפת סידני רגילה) הפארק האולימפי
 
הפארק האולימפי של סידני (באנגלית: Sydney Olympic Park) הוא מתחם ספורט הממוקם בעיר סידני, בו מרוכזים חלק מהמתקנים שלקחו חלק באירוח המשחקים האולימפיים בשנת 2000.
מתקנים

אצטדיון אוסטרליה - הוא אצטדיון המארח משחקי קריקט, רוגבי כדורגל ועוד. באולימפיאדת סידני אירח את תחרויות האתלטיקה והכדורגל עד אז הכיל 110,000 מקומות. לאחר המשחקים בוטלו ממסלולי האתלטיקה וכיום מכיל 83,500.
סידני סופרדום - הוא אולם ספורט ובו משחקת סידני קינגס. באולימפיאדת סידני (2000) אירח את תחרויות ההתעמלות מכשירים והכדורסל. הכיל דאז 21,000 מקומות ישיבה, וכיום מכיל 18,000 מקומות ו-21,000 באירועים.
אצטדיון שווגרד סידני - אצטדיון קריקט מכיל 24,000 מקומות. אירח את תחרויות הבייסבול והקרב חמש מודרני.
מרכז ההוקי של סידני - אצטדיון הוקי שדה מכיל 8,000 מקומות. אירח את תחרויות ההוקי שדה.
מרכז הטניס של סידני - מרכז טניס אם תפוסה של 10,000 מקומות. אירח את תחרויות הטניס.
מרכז הספורט מים סידני - בריכת שחייה שחולקה שלשני חלקים וכל חלק הכיל 10,000 מקומות. החלק השני נהפך לבריכה ציבורית.
סטיט ספורט סנטר - אולם ספורט נפתח ב-1984 בעבר שיחקה בו סידני קינגס אירח את תחרויות הטניס שולחן והטאקוונדו מכיל 5,000 מקומות.
The Dome and Exhibition Complex - הוא מרכז תערוכות שאירח את תחרויות הכדורסל, כדוריד, התעמלות אומנותית, כדורעף, בדמינטון וקרב חמש מודרני. לאחר המשחקים נהפך לאולם אירועים.
גלריה

האצטדיון האולימפי
מרכז הספורט מים סידני
מרכז ההוקי של סידני
מרכז הטניס של סידני
אצטדיון שווגרד סידני
סידני סופרדום
The Dome and Exhibition Complex
הפארק האקו-תעשייתי קלנבורג

מראה כללי של הפארק
הפארק האקו-תעשייתי קלנבורג הוא פארק אקו-תעשייתי הממוקם בעיר קלנבורג (אנ') שבדנמרק, מערכת של סימביוזה תעשייתית (אנ'), בו חברות אזוריות משתפות פעולה על מנת לנצל את תוצרי הלוואי האחת של השנייה ולהתחלק במשאבים משותפים.
הפארק האקו-תעשייתי קלנבורג הוא ההבנה המלאה הראשונה של סימביוזה תעשייתית. שיתוף הפעולה והשלכותיו הסביבתיות נוצרו מבלי כוונה תחילה, דרך יוזמות פרטיות (בניגוד לתכנון ממשלתי) ובכך הן הופכות אותו למודל עבור תכנון פרטי של פארקים אקו-תעשייתיים.
במרכז רשת החליפין, ממוקמת תחנת הכוח הפחמית אנסאס (אנ'), אשר מספקת אנרגיה ומוצרים עבור הקהילה המקומית ומספר חברות. חום שיורי מתחנת הכוח הזו משמש לחימום 3,500 בתים מקומיים בנוסף לחוות דגים מקומית, אשר משקעים ממנה נמכרים כדשן. קיטור מתחנת הכוח נמכר ליצרנית התרופות והאנזימים Novo Nordisk ולתחנת הכוח של חברת Statoil. בכך, מופחת החום וכמות הזיהום התרמי הנפלט לפיורד הסמוך. בנוסף, גופרית דו-חמצנית המהווה תוצר לוואי של תחנת הכוח, מכילה גבס, אשר נמכר ליצרנית קירות גבס. כמעט כל דרישת היצרנית לגבס כחומר גלם מסופקת בדרך זו, המפחיתה את הדרישה לכרייה במכרות פתוחים. יתרה מכך, אפר פחם ושארית פחם הידועה בשם Clinker מתחנת הכוח הפחמית משמשת לסלילת כבישים וייצור מלט. סחר זה בפסולת, מים וחומרים שיפר רבות את יעילותם האנרגטית והכלכלית של המפעלים, והביא עמו גם תועלות פחות מוחשיות אחרות למפעלים וחברות אלו, כמו שימוש משותף בסגל העובדים, בציוד ובמידע.
ראו גם

פארק אקו-תעשייתי (אנ')
הערות שוליים

↑  Chertow, Marian (2000). "Industrial symbiosis: literature and taxonomy". Annual Review of Energy and Environment 25: 313–337.
↑  Desrochers, Pierre (2001). "Cities and Industrial Symbiosis: Some Historical Perspectives and Policy Implications." Journal of Industrial Ecology 5.4 : 29-44. Print.
↑  J. Ehrenfeld and N. Gertler (1997), "Industrial Ecology in Practice. The Evolution of Interdependence at Kalundborg." Journal of Industrial Ecology 1.1: 67-79
↑  National Research Council (1998). The Ecology of Industry: Sector and Linkages. Washington DC: The National Academies Press. Print.
המצור על אשקלון (1153)

המצור על אשקלון, כתב יד צרפתי מהמאה ה-15
המצור על אשקלון של שנת 1153 הוא מצור שהוטל על העיר המוסלמית אשקלון בשנת 1153 על ידי הצבא של ממלכת ירושלים. לאחר מצור ממושך וקשה של 7 חודשים נכבשה העיר, שהייתה האחרונה להיכבש על ידי הצלבנים, והפכה לעיר צלבנית.
רקע

קרב אשקלון בו ניצח הצבא הצלבני של מסע הצלב הראשון את הצבא של מצרים הפטמית הסתיים כאשר העיר נותרה בידיים מצריות והפכה לבסיס לתקיפות ופשיטות חוזרות ונשנות שכוונו כלפי ממלכת ירושלים ובמיוחד לעבר הדרך המחברת את ירושלים למישור החוף. במקביל ניצל הצי המצרי את המעגן באשקלון כבסיס להטרדה ותקיפות ימיות של המסחר הצלבני.
רקע > קרבות רמלה ויבנה

בין השנים 1101–1105 ניסו המצרים לצאת להתקפות מאשקלון אל כיוון רמלה במטרה לנתק את ירושלים ממישור החוף. בסדרה של חמישה עימותים שנשאו דפוס קבוע בו צבא מצרי היה מתרכז באשקלון ויוצא לכיוון מרכז ארץ ישראל בעוד הצי המצרי יוצא לכוון יפו. כל הניסיונות האלו נכשלו בעיקר בגלל פיקוד מפוחד והססני בצד המצרי ותנועה ללא תיאום בין צבא היבשה לצי.
בשנת 1101 התרחש קרב רמלה שבו נחל צבא מצרי גדול מפלה מוחצת מול צבא צלבני קטן בסמוך לעיר רמלה. שנה לאחר מכן ב-1102 הצליחו המצרים לכבוש את רמלה אך נסוגו ללא קרב משהגיעה תגבורת והסתגרו באשקלון. ניסיון צלבני לנצל את אימת המצרים ולכבוש את אשקלון נסתיים בכישלון. בשנת 1103 חזר צבא מצרי בתמיכת צי מצרי לתקוף את ממלכת ירושלים. צבא היבשה לא יצא מבסיסו באשקלון והצי שהגיע ליפו חזר כלעומת שבא. בשנת 1105 יצא צבא מצרי בשילוב חיילים מדמשק למתקפה מחודשת על רמלה ובסמוך ליבנה (איבלין הצלבנית) נחלו מפלה מוחצת.
עם רציחתו של הווזיר אלאפדל, במצרים ובניצול נפילתו בשבי של המלך הצלבני בלדווין השני, מלך ירושלים בקרב חרן יצא הצבא המצרי, שוב, למתקפה בשני ראשים יבשתי וימי במאי 1123 והטילו מצור על יפו. אולם עצם הופעת הצבא הצלבני הספיקה לגרום להסרת המצור ונסיגת הצבא המצרי ליבנה שם ב-29 במאי 1123 נחל הצבא המצרי מפלה ניצחת ששברה את רוחו.
כל אחת מתקיפות אלו שנסתיימו ללא תוצאות ולעיתים נראים כקרבות קטנים (על רקע ההיסטוריה הצבאית האינטנסיבית של ממלכת ירושלים) - יכלו להתפתח אחרת ולהוות נקודת מפנה, ואפילו להביא לסוף הממלכה הצלבנית.
רקע > הקמת המסדרים הצבאיים

הצורך להגן על תנועת עולי הרגל הנוצריים הוא שהביא לייסוד מסדר צבאי נוצרי מסדר אבירי היכל שלמה, הידועים בעיקר בשם טמפלרים של אבירים-נזירים שנוסד בשנת 1118 ותפקידו היה להגן על הממלכה הצלבנית בארץ הקודש, ועל הצליינים העולים לרגל למקומות הקדושים בממלכת ירושלים והביא לשינוי באופיו של מסדר ההוספיטלרים מאגודת צדקה למסדר צבאי.
רקע > בניית מבצרים

אשקלון שכונתה על ידי המוסלמים "ארוסתה של סוריה" - תמיד קוץ בצידה של ממלכת ירושלים - הציבה בעיה טקטית ואסטרטגית בפני הצלבנים. אף על פי שצבא מצרי לא העז שוב להתקיף את הממלכה הצלבנית וכוחם הצבאי לא נחשב כבעל משקל, לא הצליחו הצלבנים לכבוש את אשקלון. כפתרון טקטי בנו הצלבנים טבעת מבצרים מסביב לאשקלון

והפנו את עיקר תשומת לבם לחזית הצפונית - דמשק וסוריה שם התחוללו קרבות קשים ובלתי פוסקים ששיאם - הראשון כיבוש עיר הנמל צור (1124) בידי הצלבנים והשני נפילת רוזנות אדסה (1149) הצלבנית לידיים מוסלמיות ועל כך נוספים עימותים עם האימפריה הביזנטית.
בסוף שנת 1132 נבנה מבצר צלבני באזור עמק איילון ונקרא מבצר ארנולדוס
"במורד ההרים, מקום בו רואים תחיל האת המישור, בדרך בה הולכים ללוד ואשר בה מגיעים לים. פה נבנה מבצר מוצק לשמירת העולים לרגל. כי במקום הזה במעברי ההרים בין המצרים, נשקפה להולכים בדרכים סכנה רבה מן האשקלונים, שהיו רגילים לערוך כאן התקפות פתע..."

הקמת המבצר הביאה להבטחת נתיב המסחר ומחירי המזון בעיר ירדו.
בשנת 1136 בנה המלך פולק מאנז'ו את מבצר ג'יבצין ליד בית גוברין שהגן על אזור הר חברון. המבצר כלל מגדל מבוצר חזק והוקף חומה וחפיר וניתן למסדר ההוספיטלרים. בשנת 1141 נבנה מבצר נוסף ביבנה.
”כי הייתה בשטח זה גבעה נישאת במקצת, עליה שכנה כך אומרות המסורות אחת מערי פלשתים בשם גת”
הצלבנים השתמשו באבנים מאתרים עתיקים סמוכים ובנו מצודה בת ארבעה מגדלים והיא נמסרה לאביר בשם בליאן.
שנה לאחר מכן בנו הצלבנים מצודה נוספת בתל צפית (תל א-צאפי) ובה מגדל חזק, וחומה בעלת ארבעה מגדלים שנקראה "בלאנש גארד" (המשמר הלבן) (Blanche Garde) ובה הוצבו חיילים מצבא ממלכת ירושלים.
שלשת המבצרים שינו את תמונת המצב בדרום ארץ ישראל. פלישות הצבא המצרי ויציאות של לוחמים מאשקלון פחתו ולאחר זמן פסקו לחלוטין. אשקלון איבדה מיכולתה לאיים על ממלכת ירושלים ואף איבדה את העורף החקלאי שלה תחת איום המבצרים הצלבניים. מאידך הפכו מבצרים אלו לגרעין סביבו נוסדו חוות וכפרים בהם התיישבה אוכלוסייה מקומית - בניגוד לצלבנים הלטינים ויליאם מצור מספר: "נוסדו כפרים ובתוכם משפחות מרובות ואיכרים והודות להתיישבותם נעשה השטח בטוח יותר ושפע של מזונות הועמד לרשות מקומות מרוחקים"
כיבוש אשקלון > אנדרלמוסיה במצרים

בעוד המצב בצפון ומזרח ממלכת ירושלים הלך והחמיר עם התעצמות כוחו של נור א-דין מחד וכישלון מסע הצלב השני מאידך, השתנה המצב הפוליטי בדרום. מצרים, נכנסה לתקופה של תוהו עם רציחתו של הווזיר אלאפדל והשלטון הפטימי מחליף וזירים על ידי תככים ורצח, והארץ מדרדרת למלחמת אזרחים. מצבה הפנימי של מצרים קרץ לצלבנים והם הדקו את אחיזתם ואת טבעת החנק סביב אשקלון. בשנים 1149–1150 הקים המלך הצלבני בלדווין השלישי, מלך ירושלים מבצר בעזה. המבצר נמסר לידי מסדר הטמפלרים.
כתגובה כרתו המצרים ברית עם נור א-דין ושלחו צי של שבעים אוניות להטריד את הנמלים הצלבניים לאורך החוף בקיץ של 1151 מיפו דרך צור וטריפולי.
מהומות חדשות במצרים דחפו את המדינה הפטימית קרוב יותר אל תהום התוהו והצלבנים החליטו לנצל את ההזדמנות ולכבוש את אשקלון.
כיבוש אשקלון > אשקלון המוסלמית

העיר אשקלון נבנתה על גבי מצוק היורד לכוון חוף הים והייתה מוקפת בסוללת עפר עליה נבנתה מערכת חומות ומגדלים שנבנו אחד בקרבת השני לתמיכה הדדית. בחומה נבנו ארבעה שערים הפונים אחד לכל כוון, באב א-שאם (שער דמשק) הצפוני באב אל בחר (שער הים) פונה אל הנמל והים באב א - עזה השער הדרומי שנתמך בשני מגדלים גדולים במיוחד בורג א-דם ובורג אל בנאת בפינה הדרומית-מערבית של החומה. השער המרכזי והמבוצר ביותר היה באב אל קודס (שער ירושלים) שהיה גם השער הראשי של העיר. לפני קו החומות העיקרי ניצבה חומת מגן נמוכה יותר ובה שערים מהן הובילו דרכים אל השערים המרכזיים של העיר. העיר ניזונה ממערכת בורות מים ענפה ולא הייתה תלויה באספקה מבחוץ, סביבות העיר היו מפורסמים במטעים של עצי פרי. מעגן אשקלון שמימיו רדודים יחסית והוא חשוף לרוחות חזקות היה בעל חשיבות אסטרטגית נמוכה יחסית.
כיבוש אשקלון > המצור

ב 25 בינואר 1153 עלה צבא ממלכת ירושלים על אשקלון ושם עליה מצור, לצורך כיבוש העיר נאספו כל הכוחות הצבאיים של ממלכת ירושלים כולל המסדרים הצבאיים וכן אצילים בעלי קרקעות וראשי כנסיות למרות זאת היה מספר הלוחמים בחיל המצב המצרי לפחות כמספר התוקפים אם לא למעלה מזה, וברשותם מאגרי מזון גדולים. לאורך החודשים שנמשכו התנהלו התקפות והתנגשויות ללא הפסקה אך מבלי שהצלבנים הצליחו לפרוץ אל תוך העיר.
צי צלבני של 15 אוניות סגר את אשקלון מהים - המקורות הצלבניים ובראשם ויליאם מצור לא מפרטים את מקור הצי הצלבני - אחד מהמעטים המוזכרים לאורך ההיסטוריה הצלבנית (בניגוד לציים של ערים איטלקיות). כן מוזכר כי אוניות של עולי רגל שעגנו ביפו נקנו בפקודת מלך ירושלים פורקו או שניטלו מהן תרנים לצורך הקמת מכונות מצור.
כחמישה חודשים אל תוך המצור, הופיע צי מצרי בן 70 אוניות במעגן אשקלון והדף ללא קרב את הצי הצלבני הקטן. מחווה זו הייתה היחידה שמצרים הציעה כעזרה לאשקלון. לאורך כל המצור השתוללה מלחמת אזרחים במצרים שמנעה מעזרה אפקטיבית מלהגיע לאשקלון. לאחר סדרה של תככים ורציחות בחצר האמיר הפטאמי. בחודש אפריל נרצח האמיר בעצמו ובמקומו עלה לכס האמירות בנו הקטין אל-פאיז. אנשי החצר פנו בבקשת עזרה למפקד הצבאי של מצרים התיכונה שעלה עם צבאו על קהיר. הקושרים ברחו לכוון סוריה אולם בדרך נתפסו על ידי סיור צלבני ונמכרו על ידי הטמפלרים לשלטון בקהיר. שם כילו נשות החצר את חמתן בקושרים והם נתלו בשער העיר.
המצרים ניסו להניע את נור א-דין לתקוף את הצלבנים בצפון ארץ ישראל ובעיקר דחפו לתקיפה נגד מבצר בניאס שרוב מגיניו היו מחוץ לחומותיו כי הועברו דרומה לקחת חלק בלחימה באשקלון. כוח צבא יצא לכיוון בניאס, אך חזר כלעומת שבא מסיבה לא ברורה.
עם סיום בניית מגדל המצור פרצו הצלבנים את מערכת החומות החיצונית והתקרבו לחומה העיקרית של העיר. מגני העיר הצליחו לשרוף את המגדל, אך בכך גרמו לחומת העיר להתמוטט כתוצאה מחום הבעירה.
על פי ויליאם מצור אל תוך הפרצה קפצו הטמפלרים מתוך תקווה לזכות בתהילה ובביזה המובטחת לכובשי העיר, הם נתקלו בכוח מצרי גדול ובמהלך הקרב נהרגו כל הטמפלרים וגופותיהם נתלו מחומות העיר.
לאחר מצור אינטנסיבי אלים וממושך של כחצי שנה החל הצבא הצלבני לגלות סימני עייפות ודכדוך וכבר נשמעו קולות לנסיגה. אך בלחץ אנשי הדת ששהו בשדה הקרב הוחלט להמשיך במצור וב-19 באוגוסט נפרצו שוב חומות העיר ולחימה עזה השתוללה בסמוך לפרצה. בשלב זה איבדו אנשי העיר תקווה וב-22 באוגוסט ביקשו המגינים להיכנע תמורת ההבטחה כי יינתן להם לצאת למצרים.
בספרו תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל מציין פרופסור יהושע פראוור כי בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה, עם בית דין משלה, שכללה פליטים מערים אחרות בארץ ישראל שברחו מאימת השלטון הצלבני. קהילה זו נצטרפה לפליטים המוסלמים שיצאו מאשקלון בלווי פרשים צלבנים עד לאל עריש.
אשקלון הפכה לעיר צלבנית וארץ ישראל כולה הייתה בשליטת הצלבנים - ללא מובלעות מוסלמיות. המסגד של אשקלון הפך לכנסיית פאולוס הקדוש ומסגד "אל-חדרא" (הירוק) הפך ל"כנסית מרים הירוקה" .
סוף דבר

אשקלון הפכה לחלק מרוזנות יפו ואשקלון בראשות הרוזן, אחי המלך אמלריך הראשון, מלך ירושלים. בידיים צלבניות עתידה הייתה להפוך לקרש קפיצה לתקיפות צלבניות על מצרים.
נפילת העיר הכתה גלים במצרים ובסוריה, לאחר חמישים שנות לחימה בחזית האסלאם והתגוננות כנגד מתקפות צלבניות נרקמו אגדות על גבורת אנשי אשקלון וכתרים נקרשו לחוזק ביצוריה. נפילתה של העיר סימנה את שפל המדרגה אליו הגיע מצרים והקרינה על ארצות האסלאם כולן. דמשק שילמה מס - דמי חסות לצלבנים והמצרים הצטרפו לתשלום מתוך הכרה כי אין בכוחם להתנגד לצלבנים
הקרקע הוכשרה לכיבוש מצרים על יד המלך הצלבני החדש - אמלריך הראשון, מלך ירושלים.
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בא"י, מוסד ביאליק, 1963
יהושע פראוור, הצלבנים: דיוקנה של חברה קולוניאלית, מוסד ביאליק 1976
הערות שוליים

↑  Wm of tyre, Chronicles Book 14 Ch 22 Page 660
↑  ויליאם מצור מצוטט ביהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מוסד ביאליק ודביר, ירושלים 1971., כרך א. עמוד 238
↑  ויליאם מצור מצוטט ביהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מוסד ביאליק ודביר, ירושלים 1971., כרך א. עמוד 240
↑  Wm of tyre, Chronicles Book 14 Ch 22 Page 659-661
↑  Wm of tyre, Chronicles Book 14 Ch 22 Page 659-661
↑  Wm of tyre, Chronicles Book 17 Ch 12 Page 775
↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מוסד ביאליק ודביר, ירושלים 1971., כרך א. עמוד 312
↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מוסד ביאליק ודביר, ירושלים 1971., כרך א עמוד 314
↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מוסד ביאליק ודביר, ירושלים 1971 כרך א, עמוד 316
המפולת בירדרום (2020)

| --- | --- |

 סוג:  מפולת בוץ
 תאריך התרחשות:  30 בדצמבר 2020
 שעה:  03:51
 במדינות או באזורים:  300X700 מטרים
 מוקד:  הכפר אסק, ירדרום, נורווגיה נורווגיה
 הרוגים:  10
 פצועים:  10 (נכון ל־30 בדצמבר 2020) 
 נעדרים:  10
 קואורדינטות:  60°03′54″N 11°02′13″E﻿ / ﻿60.064971045437986°N 11.036926517982186°E﻿ / 60.064971045437986; 11.036926517982186
 he
 
אזור מפולת הבוץ מסומן בורד אדום
וידאו מאזור מפולת הבוץ
מפולת הבוץ בירדרום 2020 הייתה מפולת בוץ מהירה של אדמת חימר (אנ') שהתרחשה בשעות המוקדמות ב-30 בדצמבר 2020 בכפר אסק (אנ'), המרכז המנהלי של ירדרום (אנ'), נורווגיה. מפולת בוץ השתרעה על שטח אדמה שזרם בגודל 700X300 מטרים, כמה מבנים נהרסו, רובם בתים ובנייני דירות.
נכון ל-22 במרץ 2021, אושר שעשרה בני אדם שנהרגו במפולת.
בשנת 2022, המשטרה האשימה את עיריית ירדרום.   לאחר שהסיבות למפולת הבוץ (שהתבררו עד שנת 2022) נחקרו על ידי המשטרה.
רקע

בעבר היו מפולות בעיריית ירדרום. במהלך הלילה שבין ה-20 ל-21 באוקטובר 1924, מפולת הרסה מספר חוות ופגעה ב-1600 מטרים של כביש. ב-1973 הייתה מפולת בכפר אסק-Ask.  מפולת משנת 1980 הייתה סמוך לקצה הדרומי של המפולת שהתרחשה ב-2020.  בשנת 2014, מפולת הרסה שני בתים.
ביולי 2008, מאמר שפורסם ב- Romerikes Blad קבע כי ההידרולוג והגאולוג Steinar Myrabø מטעם החברה הנורווגית לשימור הטבע, הזהיר את העירייה מפני שחיקת קרקע וסיכון פוטנציאלי למפולות בוץ וקרא להפסיק את סלילת הכביש ליד הכפר אסק.  בנובמבר 2020 נסלל שביל הליכה במרחק 150 מטרים ממערב לאזור המגלשות. התמונות של מכונות כבדות העובדות בשטח עוררו דאגה ציבורית, אבל השביל נסלל.
לפי שדרן, תאגיד השידור הטלוויזיוני הנורווגי NRK, ייתכן שגשמים העזים בימים שלפני האירוע גרמו לתנועות קרקע באזור. עיריית ננסטאד (אנ') שליד ירדרום פינתה כפר ב-15 בדצמבר 2020 לאחר מפולת קטנה בקרבת מקום.
פעולות החיפוש וההצלה

הדיווחים הראשוניים על מפולת הבוץ התקבלו בשעה 3:51 בבוקר, ב-30 בדצמבר 2020. בדיווח הראשוני נמסר ש-10 בני אדם נפצעו, ו-26 נעדרים, מאוחר יותר נקבע כי מספר הנעדרים בפועל היה 10.
בראש השנה (הנוצרי) התבקש סיוע משוודיה; צוות חיפוש והצלה עירוני שכלל 14 איש  שהגיע משוודיה, עבד במקום, ושוחרר באותו ערב לאחר הגעתם של אנשי חילוץ נורווגיים נוספים.
ב-1 בינואר 2021 משטרת ירדרום פרסמה פרטים על עשרת הנעדרים. באותו היום דווח על ההרוג הראשון. ב-2 בינואר נמצאה גופתו של הקורבן השני, ומאוחר יותר באותו יום נמצאו עוד שני אנשים מתים.  ב-3 בינואר, שלושה בני אדם נוספים נמצאו מתים, דבר שהעלה את מניין ההרוגים לשבעה. שלושה בני אדם עדיין נשארו נעדרים, והחיפושים נמשכו.
ב-5 בינואר 2021 הודיעו השלטונות הנורווגיים שאין סיכוי למצוא ניצולים נוספים. כשבאותה עת עדיין נעדרו שלושה בני אדם.
בסרטון שפרסמה המשטרה ב-6 בינואר נראה מסוק חילוץ מעל שטח מפולת הבוץ, שחיפש אחר ניצולים. בסרטון שצולם על ידי מסוק משטרתי, ומהתקשורת ביניהם, ניתן לשמוע כיצד מנסים להנחות את מסוק החילוץ למקום הניצולים הפוטנציאליים.