בית הנבחרים של ארצות הברית
היסטוריה

על פי תקנון הקונפדרציה, המסמך משנת 1777 שאיגד את שלוש עשרה המושבות למעין קונפדרציה קודם לקבלת חוקת ארצות הברית, היה הקונגרס גוף בעל בית אחד שבו לכל מדינה היה קול אחד. חוסר היעילות של מבנה חוקתי זה הוביל את הקונגרס לזמן "מועצה חוקתית" בשנת 1787, שאליה הסכימו כל המדינות פרט לרוד איילנד לשלוח נציגים. הדרך בה יפעל הקונגרס הייתה אחד מהנושאים העיקריים שנדונו במועצה החוקתית. "תוכנית וירג'יניה" שהגה ג'יימס מדיסון קראה ליצירת קונגרס בן שני בתים: בית תחתון שייבחר ישירות על ידי העם, ובית עליון שייבחר על ידי הבית התחתון. תוכנית זו זכתה לתמיכת נציגי המדינות הגדולות כווירג'יניה, מסצ'וסטס ופנסילבניה, מפני שקראה לייצוג על בסיס גודל האוכלוסייה. המדינות הקטנות העדיפו את "תוכנית ניו ג'רזי", לפיה יהיה הקונגרס בן בית אחד ובו נציגות שווה לכל מדינה. לבסוף הגיעו הצדדים ל"פשרת קונטיקט" או "הפשרה הגדולה", לפיה אחד מבתי הקונגרס, הוא בית הנבחרים, יספק את הדרישה לייצוג על בסיס יחסי לאוכלוסייה, ואילו הבית השני, הוא הסנאט, יספק ייצוג שווה לכל מדינה. בשנת 1788 אושרה חוקת ארצות הברית על ידי הרוב הדרוש (תשע מתוך 13 המדינות), אך יישומה נדחה ל-4 במרץ 1789. בית הנבחרים התכנס לראשונה ב-1 באפריל 1789. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 היה בית הנבחרים לרוב בסכסוך מתמיד עם הסנאט על נושאים רבים, לרבות העבדות. אוכלוסי מדינות הצפון היו רבים בהרבה מאוכלוסי מדינות הדרום, ולכן שלט הצפון בבית הנבחרים. עם זאת, הצפון לא זכה לרוב בסנאט, בו היה הייצוג על פי מספר המדינות. דוגמה לעימות מסוג זה הייתה "הצעת וילמוט" (Wilmot Proviso), אשר נתקבלה על ידי בית הנבחרים שוב ושוב ואשר אסרה על העבדות בשטח שסופח לארצות הברית לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. הסנאט בלם חקיקה זו מספר פעמים.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית נשלטו בתי הקונגרס במשך תקופות ארוכות בידי המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית שנקשרה בדעת הקהל עם ניצחון ארצות הברית על הקונפדרציה. אך לאחר תקופת הבנייה מחדש מחורבות המלחמה, החלה בשנת 1877 תקופה של חילוקי דעות קשים, והרוב בבית הנבחרים נדד ממפלגה למפלגה.
בתחילת המאה ה-20 עלה כוחו של יושב ראש הבית. עלייתו של ה"ספיקר" החלה בעשור האחרון של המאה ה-19, עם תקופת כהונתו של תומאס בראקט ריד הרפובליקני, המכונה "הצאר", אשר ניסה ליישם את גישתו לפיה "מערכת הממשל הטובה ביותר היא כי מפלגה אחת תשלוט, והשנייה תסתכל מהצד". בתקופה זו התפתחו מוסדות "מנהיג הרוב" ו"מנהיג המיעוט" שנוצרו בשנת 1899. מנהיג המיעוט היה לרוב מנהיג מפלגת המיעוט, אך מנהיג הרוב נותר כפוף ליושב ראש הבית. תפקיד היושב ראש הגיע לשיא כוחו בתקופת כהונת ג'וזף גורני קאנון הרפובליקני, בין 1903 ל-1911. ליושב ראש הייתה שליטה בוועדת הכללים רבת ההשפעה, והוא היה יכול למנות את חברי הוועדות האחרות. כוח זה צומצם ב"מהפכת 1910", במאמציהם המשותפים של הדמוקרטים ורפובליקנים, שלא ראו בעין יפה את שליטתו המוחלטת של קאנון בבית הנבחרים.
המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית שלטה בבית במהלך רוב תקופת כהונתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט. במהלך העשור שלאחר מכן התחלף הרוב מעת לעת, אך לאחר שהדמוקרטים זכו ברוב בשנת 1954 הם החזיקו בו במשך ארבעים השנים הבאות.
באמצע שנות השבעים נערכו רפורמות במבנה הבית, התחזק כוחן של ועדות המשנה על חשבון יושבי ראש הוועדות, והתאפשר למנהיגי המפלגות למנות את חברי הוועדות. פעולות אלו ננקטו על מנת להמעיט בכוחה של ה"בכירות", מכוחה שלט מיעוט קטן של חברים ותיקים בהליכי החקיקה.
בבחירות של 1994 זכו הרפובליקנים לראשונה מזה ארבעים שנה ברוב בבית הנבחרים, תחת מנהיגותו של חבר הבית הכריזמטי ניוט גינגריץ'. גינגריץ' ניסה להביא לרפורמות מקיפות בהליך החקיקה, במצע שכונה "חוזה עם אמריקה", והצליח להביא לרפורמות מסוימות, ובמיוחד להגבלת כהונת יושבי ראש הוועדות לשלוש תקופות כהונה בנות שנתיים.
בבחירות 2006 חזרה השליטה בבית הנבחרים לידי המפלגה הדמוקרטית, ולראשונה נבחרה אישה, ננסי פלוסי לעמוד בראשו. מאז השליטה בבית הנבחרים עברה צד בבחירות אמצע הקדנציה הראשונות של כל נשיא, לידי המפלגה שלא החזיקה בבית הלבן.