stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה מגדלנה, ארכידוכסית אוסטריה
ביוגרפיה

מריה מגדלנה נולדה ב-7 באוקטובר 1589 בגראץ, הייתה בתם הצעירה של קרל השני, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנה מבוואריה, בתם של אלברכט החמישי, דוכס בוואריה ואנה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1608 התחתנה מריה מגדלנה עם קוזימו דה מדיצ'י, הנסיך הגדול של טוסקנה. אביו של קוזימו, פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, סידר את הנישואין על מנת להפיג את האיבה של ספרד (שם אחותה של מריה מגדלנה הייתה המלכה) כלפי טוסקנה, שפרצה בגלל שורה של נישואים פרנקו-טוסקניים.
היא וקוזימו נהנו מחיי נישואים טובים. יחד נולדו להם שמונה ילדים. קוזימו השני נפטר בשנת 1621 והותיר את בנם בן העשר פרדיננדו כדוכס גדול. מריה מגדלנה וחמותה, כריסטינה מלורן, פעלו כעוצרות עד שפרדיננדו התבגר. המזג של מריה מגדלנה היה מקביל לזה של כריסטינה. יחד הם יישרו קו של טוסקנה עם מדינת האפיפיור. הכפילו מחדש את אנשי הדת הטוסקניים; ואיפשרו את משפטו של גלילאו גליליי. עם מותו של הדוכס האחרון מאורבינו, במקום לטעון את הדוכסות לפרדיננדו, שהיה נשוי לנכדתו של הדוכס, והיורשת ויטוריה דלה רוברה, הם אפשרו את סיפוחו של האפיפיור אורבנוס השמיני. בשנת 1626 הם אסרו על השכלה של כל נושא טוסקני מחוץ לדוכסות הגדולה, חוק שהוקם לתחייה מאוחר יותר על ידי נכדה של מריה מגדלנה, קוזימו השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה. הרולד אקטון מייחס את שקיעתה של טוסקנה לתקופת עוצרותה. הדוכסות הגדולות האלמנות שלחו את פרדיננדו לסיור באירופה בשנת 1627.
הדוכסית הגדולה נפטרה ב-1 בנובמבר 1631 בגיל 42 בפסאו, לאחר ביקור אצל אחיה לאופולד החמישי, ארכידוכס אוסטריה באינסברוק, בדרך חזרה לביתה.
משפחתה

בשנת 1608 התחתנה מריה מגדלנה עם קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
מריה כריסטינה (1609 – 1632), סבלה ככל הנראה מפגיעה מוחית מולדת, לא נישאה
פרדיננדו השני (1610 – 1670), היורש
ג'אן קרלו (1611 –1663), הועלה ב-1644 על ידי האפיפיור אינוקנטיוס העשירי לדרגת חשמן (קרדינל)
מטיאס (1613 – 1667), מושל סיינה, מת רווק
פרנצ'סקו (1614 – 1634), מת רווק
אנה (1616 – 1676), רעייתו של פרדיננד קרל, ארכידוכס אוסטריה
לאופולדו (1617 – 1675), מושל סיינה, הועלה ב-1667 על ידי האפיפיור קלמנס התשיעי לדרגת חשמן (קרדינל)
הערות שוליים

↑  Hale, p 151
↑  Acton, p 111
↑  Acton, p 192
↑  Strathern, p 375
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810705157305606  BNE: XX5381737  BnF: cb16504274x (data)  GND: 136431070  ICCU: MUSV031613  ISNI: 0000 0000 5486 4243  LCCN: n86023532  NTA: 073947334  SELIBR: 209153  SNAC: w6v98mqk  SUDOC: 147545285  ULAN: 500353758  VIAF: 7364007   WorldCat (עם VIAF): 7364007
מצודת ולדיווסטוק

| --- | --- |

מפת המצודה הישנה
 מידע כללי
 סוג:  אזור גאוגרפי מעשה ידי אדם, מוזיאון, אטרקציה תיירותית 
 מיקום:  ולדיווסטוק, פרימוריה, רוסיה
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1889
 תאריך פתיחה רשמי:  1889 
 קואורדינטות:  43°07′21″N 131°52′36″E﻿ / ﻿43.1224°N 131.8766°E﻿ / 43.1224; 131.8766
 vladfort.ru
 he
 
מצודת ולדיווסטוק היא מערכת ביצורים שנבנתה בשנים 1889 עד 1918 בוולדיווסטוק ובפרבריה, במזרח רוסיה.
במהלך הבנייה יושמו לקחי מלחמת רוסיה-יפן, כך שהמצודה הייתה המבוצרת ביותר מכל המצודות שנבנו בתקופה זו. בניית המצודה הופסקה לאחר השלמת שני שלישים ממנה, בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר. כיום המצודה היא מוזיאון לאומי.
מאפיינים

המבצר - שהוקם על ידי מהנדסים צבאיים רוסים וחיילים - היה אחד המבצרים הימיים החזקים בעולם.[דרוש מקור] בזמן מלחמת העולם הראשונה היה זה אחד המעוזים הבודדים במזרח הרחוק הרוסי. באותה עת היו למבצר כחמישים סוללות חוף שיכלו לעמוד בפני ספינות האויב החזקות ביותר, שישה עשר ביצורי משנה, ועשרות מיצדיות, מספר מעוזים וסוללות ארטילריה יבשתית. לכל מתקני התשתית סופק חשמל והם חוברו בכבישים וכבלי תקשורת תת-קרקעיים. הדבר הקל על פריסה מהירה של שדות מוקשים, יחד עם הצי. כהגנה מפני ירי ארטילרי, הוקמו במספר נקודות צריפים מוסווים, עם יותר משלושה קילומטרים של תאים ושישה קילומטרים של מנהרות.
מאפיינים > חימוש

בחזית היבשתית הוצבו - 1290 תותחים ו-268 מקלעים; כולל 572 אמצעי לחימה, 718 כלי נשק, 268 תותחים, 64 מרגמות ו-36 מכונות לירי טילים.[דרוש מקור]
בחזית החוף היו - 316 תותחים ו-56 מקלעים; כולל 212 כלי נשק, 104 נשקי תגרה, 56 תותחים ו-36 מכונות לירי טילים.
המתקנים, שלא כמו אלה שנמצאים בפורט ארתור, כללו מבנים תת-קרקעיים מוסווים רבים, עובי הבטון סיפק הגנה מפני אש תותחי 280 מ"מ.
מאפיינים > חיל המצב

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .  הסיבה היא: מבנה תאריכים.
חיל המצב של המצודה הורכב מ-48 גדודי חי"ר, 15 גדודי ביצור ארטילריים, שמונה סוללות שדה וארטילריה הררית המאוישות על ידי שני גדודים, גדוד כורים, גדוד טלגרף, גדוד אספקה, שתי פלוגות אווירונאוטיקה ושלוש טייסות קוזאקים.
היחידות שהוצבו במצודה כללו את:
גדוד התותחנים הראשון
חטיבת הארטילריה הראשונה
חטיבת הארטילריה השנייה
גדוד ארטילריה שני,
גדוד ארטילריה שלישי,
גדוד ארטילריה רביעי,
חטיבת חבלנים.
מושלי המצודה:
7.03.1906–1.07.1908 - אלוף ולדימיר אלכסנדרוביץ' אירמה;
7.08.1913–1915 - סגן אלוף סרגיי סאביץ', ראש המטה של המצודה;
21.12.1887–16.05.1889 - אלוף-משנה נדארוב, איוואן פאבלוביץ';
25.06.1907–? - אל"ם מיכאיל מקייב;
26.10.1908–20.12.1911 - אל"ם קונסטנטין אלכסיס;
02.04.1912 - אחרי 04.15.1914 - אלוף יוזף אנטונוביץ' דומבאדזה;
עיצוב ובנייה

לפי סוג והיקף הביצור ניתן לחלק את הבנייה לשלושה שלבים:
יצירת המצודה (1889–1899)
הקמת קו ההגנה השני של המצודה (1899–1905)
תכנון ובניית קו ההגנה הראשי של המצודה (1906–1918)
תכנון המצודה לאחר 1905 לקח בחשבון את החסרונות שגרמו לנפילתו של פורט ארתור בשנת 1904, כמו גם להישגי מדע הביצור באותה תקופה. הבנייה הייתה באזור הררי קשה לגישה, עם שימוש נרחב בחבלים. השימוש בטכנולוגיית בנייה מתקדמת, כמו מדחסים, מערבלי בטון, כוח ומיכון אחר שהביא לשיעור בנייה גבוה.
עיצוב ובנייה > 1905–1910

ב-5 בספטמבר 1905 נחתם הסכם השלום בפורטסמות' שסיים את מלחמת רוסיה-יפן. על פי ההסכם, רוסיה נתנה זכויות חכירה ביפן על חצי האי ליאודונג, כולל פורט ארתור. רוסיה איבדה את הסניף הדרומי של תחנת הרכבת המזרחית הסינית בקואנצ'נזי, החלק הדרומי של האי סחלין ואפשרה לזכויות הדיג היפניות במים הטריטוריאליים הרוסים בתנאים לא טובים. רוסיה שמרה על הזכות להחזיק רק שני סיירים והמשחתות הנותרות באוקיינוס השקט.
ולדיווסטוק, נקודת הסיום של הרכבת הטרנס-סיבירית, הייתה הבסיס הימי הרוסי היחיד באוקיינוס השקט, והנמל המסחרי היחיד המאובזר היטב במזרח הרחוק. לפיכך הערך של מצודת ולדיווסטוק עלה בצורה חדה וכעת ללא עזרה היה צריך לנטר את כל פעולותיו של האויב בחלק הצפוני של מפרץ פיוטר הגדול וכדי להימנע מהאפשרות של כיבוש נמל ולדיווסטוק כדי להשתמש בבסיס לצורך פעולות צבאיות וכנקודת אספקה.
עם זאת, מצב המבנים ההגנתיים של המצודה לא היה משביע רצון. בנוסף, סיומה של המלחמה הרוסית-יפנית עלה בקנה אחד עם הגידול בפעולות המהפכניות בוולדיווסטוק באוקטובר 1905 ובינואר 1906. בתחילת 1906 היו למבצר כשלושים סוללות חוף. רבים מהם, שכיסו את קטעי החוף החשובים ביותר, היו זמניים, רוביהם מורכבים על בסיסי עץ, והם השתמשו במערכות כיוון מיושנות.
האופי הזמני הזה של חלק מהגנות החוף העלה את שאלת גורל המצודה. הוקמו ועדות שונות כדי לענות על שאלות חיזוקה האפשרי. ב-16 באפריל 1907 הוכרזה המצודה כמצודה מדרג א' ועל צוותה פיקד ניקולאי השני כדי להביאה למצב המוכנות המתאים.
עיצוב ובנייה > 1910–1913

שנת 1910 הביאה טיוטה סופית לתוכניות הבנייה. הפרויקט כלל בניית מבצרים מספרים 1–7 ומעוזים A, B, C, D, E, F, G ו-3 בצד הדרומי של עמק אוסורי – סדנקה, עד למפרץ אמור; מבצרים מספר 9–12 בחופו הדרומי והמזרחי של האי הרוסי; מנהרות תת-קרקעיות מוסוות ליד הנהר הראשון, שדה תעופה ליד הנהר השני; מתקנים נלווים רבים אחרים ומעל 200 קילומטרים של כבישים.
המעצבים ניסו בכוונה לא להעתיק פרויקטים מודליים והציבו מבצרים על פי השטח ההררי והקפידו על מיקומם של תותחים הפזורים בשטח גדול, ובכך הקשו על אויב פוטנציאלי לראות את התותחים שלהם. פרישות נועזות אלה באו מתאוריות מבוצעות ארוכות-שנים של ביצור. נבנו דרכים כפולות ליד קווי ההגנה, כדי לאפשר תמרון של כוחות גם במהלך הפגזות. כל הדרכים נסללו על מורדות הגבעות. חבלי הטלגרף והטלפון התת-קרקעיים, כל המבצרים, הסוללות, המרתף, ערי הצריפים וחפצים חשובים אחרים, חוברו דרך מרכזיית המצודה.
בינואר 1913, המבצר והמטמנות נבדקו כעמידות ועל בסיס תוצאות הבדיקות הומלץ להעלות את עובי מבני הבטון. המבנים קיבלו קמרונות מחוזקים. 5 מטרים של קירות נבנו ואז כוסו באדמה. קשתות המבנים שהיו חשופים לתותחי האויב קיבלו תעלות תקרה מעוגלות מחוזקות. בנייתם של מקלטים מקומרים אלה היו מראש עובי התותחים שאפשרו כיפות שטוחות ואפשרו את חיזוקם. בין הקיר החיצוני לחיזוק המתכת נוספה שכבה של בטון ואספלט לאיטום ממים. בהמשך, חלק מהביצורים בתוכנית הזו חוזקו בבטון ואז כוסו בשכבת אספלט.
בניית הבטון החל משנת 1910 נראתה שונה מביצורים שנבנו בשנים 1900–1904. ראשית, הבנייה החדשה הייתה יעילה פי 2–3 מהקודמת, כאשר מפרטי העיצוב היו גבוהים משמעותית מהישן. גובה גזעי הביצורים מגובה הקרקע היה עד 8 מטרים. שנית, בניית 1910 כמעט ואינה כוללת "עודפים ארכיטקטוניים", למעט השימוש הנרחב בחופות מתכת שביצעו את תפקודי הכרכובים. מה ששיקף את המגמה העולמית לפשט את מראה הביצורים. בבנייה מהשנים 1900–1904 יש אלמנטים של ארכיטקטורה אזרחית - כרכובים, מסגרות חלונות, בזכות גודלו הקטן, מתואמים לבניין בן קומה אחת. לבניין 1910–1915 מערכים הם מבטון שחזיתותיהם יצרו מטוסים גדולים ומעוצבים בקפידה.
במאי 1913 אחת מהפקודות של ראש המהנדסים, גנרל איי פי שושין היה
1. ללא יוצא מן הכלל, כל הבנייה חייבת להתבצע היטב, אפילו מלבד לאלה שישפיעו על המשימות העיקריות של חוזק ויציבות.

 2. היעדר עבודה יסודית בעניין זה - וכתוצאה מכך בנייה גסה ומכוערת - מאפיין חוסר תשומת לב וחוסר גאוותו של הקבלן בעבודתו, ומעניק לצופה החיצוני את הרושם של חוסר זהירות. כל פרט אחרון צריך להיעשות בזהירות, נכון ובניקיון. כל קווי הבנייה, הפינות, הקצוות, קווי ההצטלבות של הקשתות, משטח המטוס וכן הלאה, חייבים להיות נכונים גאומטריים לחלוטין, עם קו אנכי תלול באמת ורוחב אופקי נכון.
בשל האכפתיות ממראה הבניינים שושין ציין בשיחתו עם שר המלחמה בשנת 1914, "הרעיון המרכזי הוא לחזק את המצודה כדי להצביע על כך ש'הרוסים כאן כדי להישאר לנצח'."
עיצוב ובנייה > מלחמת העולם הראשונה

1914 הייתה נקודת מפנה בבניית המצודה - מלחמת העולם הראשונה. משלוחי המלט הופסקו, שנשאו בעבר בדרך הים מנובורוסייסק, מאז שטורקיה סגרה את המיצרים. בתחילה, קצב הבנייה לא הופחת מכיוון שהמצודה צברה מלאי מלט גדולים; אך משנת 1915, עם התארכות המלחמה, החל המצב להתדרדר.
בסוף 1916, רק כשני שלישים מכל 11 המבצרים היו מוכנים, ורבים מהם בנו עם צריפי ערבות בלבד. הושלמו כל בניית הכבישים המתוכננת, שתי נקודות קישור, חמישה סוגים של סוללות חוף ארוכות טווח וארבעה תותחי וויקרס בגודל 120 מ"מ, 21 קפונייריות חוף ו -8 תעלות.
בין המבצרים והמעוזים, "הדיוויזיה הצפונית" הייתה מצוידת ב-2,641 מטרים של קווי אש בטון, 24 ברבטות לתותחים נשלפים, 21 גזעים וקפוניירים לתעלות הגנה וחוטי תיל. תא מטען נוסף במבצר מספר 6 הושלם רק שליש ממנו, כמו גם היו ארבעה חצי קפוניירים. 25 מקלטים להפעלת אמצעי לחימה והתקפות נגד התקיפה, שבע מנהרות (כולל שלוש במבצר מספר 6 ושניים במבצר מספר 2), צריף מגולף אחד, 2,468 מטרים של גלריות, 2,756 מטרים של תעלות מנהרה וגלריות פיקוח. "הדיוויזיה הדרומית" (האי הרוסי) הגיע לאורך של 882 מטרים של קווי אש בטון, 18 ברבטות לתותחים נשלפים, ארבע קופות לאגף התעלות (תא מטען כפול נוסף במבצר מספר 9 הוכן בחלקו). היו 12 מקלטים לאקדחים באורך 666 מטרים.
יכולתה של המצודה הוגדלה בארבעה מבצרים נוספים ושבע סוללות חוף. עם זאת, העבודה במהלך המלחמה לא השתוותה לזו שבשנות השלום. חתימת הסכם הרגיעה עם יפן הפכה את מצודת ולדיווסטוק רק למבצר שמירה אחורי. צורכי החזית הלוחמת באירופה הביאו לנסיגת הנשק והחומר של תותחני המצודה נשלח בהדרגה גם לחזית, כאשר מערכות התותחנים המודרניות יותר נשלחו ראשונות.
פירוז המצודה

בשנת 1917 הופסקו עבודות הבנייה במצודה לחלוטין. המבצרים, הסוללות והבניינים האחרים הפכו למחסנים. במטה המצודה, ועדת חיסול מחקה את נכסים או חישבה אחר כך את עלות הבנייה. ניתן להניח שמשרד הביצורים של בנאי ולדיווסטוק פעל לשמר את סדר העבודה של מה שנשאר במקום. שנה לאחר מכן הגיעו "הייסורים". מהנדסים צבאיים שנשארו במצודה וחזרו מהחזיתות ניסו למלא חובות מקצועיות כדי לנטרל את הפשטת המצודה מהציוד שלו.
ואז החל מה שנקרא "אסון הפחם ובערת העצים", שלווה בשינוי מתמיד של עמדות מצד הרשויות. בניית סירות, תחנת היונים הצבאית וחברת הטלגרף במקום נמכרו במכירה פומבית לכיסוי חובות. חלק מחומרי הבנייה הועברו לוועדה הצבאית-תעשייתית של ולדיווסטוק לבניית מספנה ושדות תעופה והאנגרים בוולדיווסטוק, ורחנוידינסק, חרבין, צ'יקיהאר, נינגוטה, ובתחנת מנצ'וריה עבור כוחות התעופה של אדמירל קולצ'אק. בסוף 1918, בוטל משרד הבנאים. ניהול הנדסת מצודת ולדיווסטוק נותר עד שנת 1923, ופעל כמרכז לאספקת כוחות הנדסה אך מעת לעת עבר צמצום.
בשנת 1923, בעקבות הסכם בין הפיקוד היפני לפיקוד הצבא המהפכני העממי של רפובליקת המזרח הרחוק, פורזה המצודה. שאר התותחים פורקו, המטה וההנהלה פורקו והביצור ננטש לצמיתות.
כיום

ב-30 באוקטובר 1996 נפתח מוזיאון מצודת ולדיווסטוק, המוקדש לתולדות המצודה במקום בו עמדה סוללה ללא שם. מבצר מספר 7 הושכר והפך למוזיאון. הסוללה "פול מורטירניה" מושכרת על ידי הקוזקים של אוסורי.
מתקפת שלזיה

מתקפת שלזיה רוסית 1914, ציור מאת רפאל סרגייביץ' לויצקי
מתקפת שלזיה הייתה מתקפה רוסית בשנת 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
המתקפה נמשכה מ-11 בנובמבר עד 6 בדצמבר 1914, וכללה את קרב לווביץ' וקרב לודז'.
אף על פי שבמהלך המתקפה הכוחות הרוסיים הגיעו לנקודה הכי רחוקה במערב במהלך המלחמה, זה היה ניצחון רוסי טקטי - אבל הם נחלו בה תבוסה אסטרטגית.
לקריאה נוספת

Spencer Tucker, Priscilla Mary Roberts, World War I: Encyclopedia, ABC-CLIO, 2005, ISBN 1-85109-420-2, Google Print, p.379
James L. Stokesbury, A Short History of World War I, HarperCollins, 1981, ISBN 0-688-00129-7, Google Print, p.72
נבחרת אלג'יריה בכדורסל

| --- | --- |
אלג'יריה
 מידע כללי
 התאחדות:  פדרציית הכדורסל של אלג'יריה
 הצטרפות:  1963
 השתייכות:  פיב"א אפריקה
 דירוג פיב"א (10 באוגוסט 2024):  133       ‎+3‏
  - ניקוד פיב"א:  57.8
 מאמן:  אזדין לבויזה
 
 אליפות העולם בכדורסל
 הופעות:  1 (הראשונה ב-2002)
 ההישג הטוב:  מקום 15 (2002)
 אליפות אפריקה בכדורסל
 הופעות:  16 (הראשונה ב-1965)
 ההישג הטוב:  כסף: 2001   ארד: 1965
 
נבחרת אלג'יריה בכדורסל (בערבית: منتخب الجزائر لكرة السلة) היא נבחרת הכדורסל הלאומית של אלג'יריה. הדירוג הנוכחי של נבחרת אלג'יריה ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, הוא המקום ה-133 בעולם, נכון ל-10 באוגוסט 2024, עלייה של 3 מקומות לעומת דירוג קודם.
הישג השיא של הנבחרת הוא המקום השני באליפות אפריקה בכדורסל שנערכה בשנת 2002. נבחרת אלג'יריה הפסידה בגמר הטורניר לנבחרת אנגולה בתוצאה 78-68. כמו כן סיימה נבחרת אלג'יריה במקום השלישי באליפות שנערכה בשנת 1965.
בשנת 2002 השתתפה נבחרת אלג'יריה, בפעם היחידה בתולדותיה, באליפות העולם בכדורסל, כשהיא מייצגת את אפריקה כסגנית אלופת היבשת. הנבחרת סיימה במקום ה-15 מתוך 16 נבחרות כשהיא מפסידה לנבחרות ארצות הברית, סין, גרמניה וונצואלה ומסיימת בניצחון על לבנון במשחק על מקומות 15-16.
בשנות ה-70 וה-80 ניסתה נבחרת אלג'יריה להעפיל לטורניר הגמר של אליפות אירופה בכדורסל, אך כשלה בכל חמשת ניסיונותיה. כמו כן, נבחרת אלג'יריה מעולם לא הצליחה להעפיל למשחקים האולימפיים
כל אליפויות העולם

| אליפות העולם בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
ארגנטינה 1950: חלק מצרפת
ברזיל 1954: חלק מצרפת
צ'ילה 1959: חלק מצרפת
ברזיל 1963: לא העפילה
אורוגוואי 1967: לא העפילה
יוגוסלביה 1970: לא העפילה
פרגוואי 1974: לא העפילה
הפיליפינים 1978: לא העפילה
קולומביה 1982: לא העפילה
ספרד 1986: לא העפילה
ארגנטינה 1990: לא העפילה
קנדה 1994: לא העפילה
יוון 1998: לא העפילה
| ארצות הברית 2002 | מקום 15 | 5 | 1 | 4 |
יפן 2006: לא העפילה
טורקיה 2010: לא העפילה
ספרד 2014: לא העפילה
הרפובליקה העממית של סין 2019: לא השתתפה
הפיליפיניםיפןאינדונזיה 2023: לא העפילה
קטר (מדינה) 2027: 
| סך הכל | הופעה אחת | 5 | 1 | 4 |
כל אליפויות אפריקה

| אליפות אפריקה בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
מרוקו 1964: לא השתתפה
| תוניסיה 1965 | מקום שלישי | 4 | 2 | 2 |
| מרוקו 1968 | מקום שמיני | 5 | 2 | 3 |
מצרים 1970: לא העפילה
סנגל 1972: לא העפילה
הרפובליקה המרכז אפריקאית 1974: לא העפילה
מצרים 1975: לא העפילה
סנגל 1978: לא העפילה
| מרוקו 1980 | מקום רביעי | 6 | 3 | 3 |
| סומליה 1981 | מקום רביעי | 6 | 4 | 2 |
| מצרים 1983 | מקום שישי | 5 | 2 | 3 |
חוף השנהב 1985: לא העפילה
| תוניסיה 1987 | מקום תשיעי | 4 | 0 | 4 |
| אנגולה 1989 | מקום שישי | 5 | 2 | 3 |
| מצרים 1992 | מקום תשיעי | 6 | 2 | 4 |
| קניה 1993 | מקום חמישי | 4 | 2 | 2 |
| אלג'יריה 1995 | מקום רביעי | 6 | 3 | 3 |
סנגל 1997: לא העפילה
| אנגולה 1999 | מקום שישי | 6 | 3 | 3 |
| מרוקו 2001 | מקום שני | 7 | 5 | 2 |
| מצרים 2003 | מקום שביעי | 6 | 3 | 3 |
| אלג'יריה 2005 | מקום רביעי | 8 | 5 | 3 |
אנגולה 2007: לא העפילה
לוב 2009: לא העפילה
מדגסקר 2011: לא העפילה
| חוף השנהב 2013 | מקום 12 | 5 | 1 | 4 |
| תוניסיה 2015 | מקום שישי | 7 | 3 | 4 |
תוניסיה סנגל 2017: לא העפילה
רואנדה 2021: פרשה
אנגולה 2025: פרשה
| סך הכל | 16 הופעות | 90 | 42 | 48 |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות גברים באתר פיב"א
מריה מהונגריה, מלכת נאפולי

| --- | --- |
באיור מאת כריסטופורו אורימינה, ב"ביבליה מנאפולי" (המאה ה-14)
באיור מאת כריסטופורו אורימינה, ב"ביבליה מנאפולי" (המאה ה-14)
 לידה:  1257 
 פטירה:  25 במרץ 1323 (בגיל 66 בערך) נאפולי, ממלכת נאפולי 
 מדינה:  ממלכת נאפולי 
 מקום קבורה:  נאפולי 
 בן או בת זוג:  קרלו השני, מלך נאפולי (1270–?) 
 
מריה מהונגריה לבית ארפאד, מכונה לפעמים "מריה ארפאד" (באיטלקית: Maria d’Ungheria; בערך 1257 – 25 במרץ 1323) הייתה נסיכה הונגרית, אשתו של קרלו השני, מלך נאפולי ועל ידי כך, מלכה רעיה של ממלכת נאפולי.
היא הייתה בתו של מלך הונגריה, אישטוואן החמישי ושל המלכה אליזבט הקומנית.
מריה שימשה בשנים 1290–1294 כעוצרת בפרובאנס ובשנים 1295–1296, 1296–1298 וב-1302 כעוצרת ממלכת נאפולי בעת העדר בעלה.
ביוגרפיה > ראשית חייה

אמה של מריה, אליזבת הקומנית, עבדה את הפולחן השמניסטי שהיה מקובל על הקומנים. הנוצרים בני תקופתה ראו בה פגנית וכדי להתחתן עם אישטוואן, אביה של מריה, נאלצה להתנצר לפי הדת הרומית -קתולית. לא ידוע בדיוק באיזה גיל בחרה להתנצר, אבל ייתכן כי גודלה עוד מילדותה בחצר המלכותית לפי מסורת הנצרות האורתודוקסית.
מריה נולדה בסביבות שנת 1257 כשנייה בין שישה ילדים. אחיותיה, ארז'בט (אליזבטה מלכת סרביה) וקטלין (קתרינה, מלכת סרביה), הפכו שתיהן למלכות סרביה. אחות אחרת, אנה מהונגריה (1260–1281) התחתנה עם אנדרוניקוס השני פאלאולוגוס.
האח היחיד של מריה היה המלך לסלו הרביעי
סביה מצד האב היו המלך בלה הרביעי ואשתו, מריה לסקרינה
ייתכן כי סבה מצד אמה היה החאן קתן, מנהיג אחד השבטים הקומנים . שם סבתה הקומנית אינו ידוע.
ביוגרפיה > נישואיה בנאפולי

ב-1270 כשהייתה בת 12, נישאה מריה לנסיך קרלו לבית אנז'ו, לימים קרלו השני, מלך נאפולי. טקס החתונה התקיים בנאפולי ב-6 באוגוסט 1270. נישואים אלה נועדו לחזק ברית כפולה בין נאפולי להונגריה כנגד האימפריה הביזנטית. אולם לבסוף מטרה זו הוכשלה כשאחיה לסלו כרת בשנת 1272 ברית גם עם הביזנטים. מריה ליוותה את בעלה במסעותיו ובשנים 1278–1282 שהתה יחד איתו בחבל פרובאנס
ב-1284 נקטה מריה בפעולתה הפוליטית הראשונה. כשבעלה קרלו נלקח בשבי על ידי אראגון, היא החליטה לשחרר במקומו את האסירה האראגונית ביאטריסה מבית הוהנשטאופן.
ביוגרפיה > מלכה רעיה של ממלכת נאפולי

ב-1285 קרלו הפך כבר למלך תחת השם "קרלו השני" אבל עדיין נשאר בבית הסוהר האראגוני. מריה לא הייתה אז חלק ממוסד העוצרות של נאפולי. היא התגוררה בפרובאנס ומדי פעם כמחליפה של בעלה הייתה מעורבת בניהול רוזנות זו, אך לא ממש כעוצרת רשמית. ב-1288 לקחה מריה חלק במשא ומתן בנוגע לשחרור בעלה מהשבי ובאותה שנה היא חתמה במטרה זו על הסכם שלום שם ממלכת אראגון. קרלו שוחרר ושב יחד עם מריה לנאופלי. בשנים 1290–1294 החליפה אותו כעוצרת בפרובאנס.
ב-10 ביולי 1290 הלך לעולמו ללא צאצאים אחיה, המלך לסלו הרביעי. פרץ בהמשך סכסוך ירושה.
ללסלו היו ארבע אחיות, ששלוש מהן חיו אחרי מותו. כל ארבעתן היו נשואות לשליטים בעלי עוצמה וילדו ילדים משל עצמן.
ב-21 בספטמבר 1290 גם מריה נכנסה לתחרות על כתר הונגריה עם אחיותיה, קטלין וארז'בט, ועם צאצאיהן, אף עם ילדי אחותה הצעירה אנה.
ב-1291 הנציג של האפיפיור הכתיר אותה כמלכת הונגריה, אולם היא העבירה את התואר וזכויותיה לבנה הבכור, קרלו מרטלו. קרלו מרטלו נשא בתואר מלך הונגריה, אולם לא הצליח להתיישב בארץ זו, בה האצילים המקומיים בחרו כמלך בבן דוד שלה, אנדראש השלישי. קרלו מרטלו הצליח לחזק את אחיזתו רק באזורים מסוימים בקרואטיה, שהייתה באותה תקופה באוניה פרסונלית עם הונגריה.
מי שאיתגר אותו במיוחד היה אז סטפאן ולדיסלב מסירמיה, בנה של קטלין - קתרינה, מלכת סרביה. בסופו של דבר קרלו מרטלו העניק לסטפאן ולדיסלב כפיצוי את חבל סלבוניה.
אחרי מותו של קרלו מרטלו ב-1295, ב-30 באוגוסט 1295 הכיר שוב האפיפיור בזכויות מריה מהונגריה כיורשת יחידה של כתר הונגריה.
על כס המלכות ההונגרית עלה לבסוף נכדה של מריה ובנו של קרלו מרטלו, קרוברטו או קארוי רוברט לבית אנז'ו (1342-1308). מאוחר יותר בשנת 1382 עלתה על כס המלכות ההונגרית צאצאית משותפת של מריה ושל אחותה, קטלין, מריה, מלכת הונגריה, אשתו של זיגיסמונד מלוקסמבורג שהיה בעצמו צאצא רחוק של בלה הרביעי.
ב-1290 אחותה של מריה, ארז'בט נמלטה מבוהמיה עם בנה אחרי שסר חינו של בעלה והוא הוצא להורג. מריה הרשתה לה ולבנה לגור בנאפולי. לבסוף ארזבט הלכה למנזר אחר כך נמלטה משם והתחתנה מחדש עם סטפאן אורוש השני מילוטין של סרביה, אחיו של בעלה של הנסיכה קתלין.
שהותה של ארז'בט בנאפולי מתועדת בחודש יולי 1300. ב-1294 שבה מריה יחד עם קרלו השני לנאפולי. היא ייצגה את בעלה במשא ומתן עם האפיפיור בשנים 1296-1295? כיהנה לאחרונה כעוצרת בשנת 1302.
בשנים 1296 ו-1298 כיהנה כעוצרת של ממלכת נאפולי בהיעדר בעלה. אחרי כן היא איבדה את השפעתה על מדיניות הממלכה והתמסרה למעשי צדקה בעיקר במימונם של מנזרים וכנסיות.
בעלה של מריה, קרלו השני, הלך לעולמו באוגוסט 1309 . אין עדויות שהייתה לנזירה, כפי שטענו השמועות, אבל בילתה זמן רב בין כותלי המנזרים. היא חיה בנאפולי כל שאר חייה ונפטרה בה ב-25 במרץ 1323.
מריה הובאה לקבורה בכנסיית סנטה מריה דונה רג'ינה בנאפולי.
ביוגרפיה > ילדיה

לקרלו ולמריה נולדו ארבעה עשר ילדים:
קרלו מרטלו (1295-1271), בעל תואר "מלך הונגריה"
מרגריט (1299-1273) רוזנת אנז'ו ומן, החל משנת 1290 - אשתו של שארל, רוזן ולואה, אחיו של מלך צרפת פיליפ הנועז - אמה של שושלת ולאוה
לואי הקדוש מטולוז (1298-1274) בישוף טולוז,
רוברטו הראשון, מלך נאפולי (1343-1276)
פיליפו הראשון (1331-1278), נסיך אכאה, דוכס טארנטו ודוראצו, קספוט רומאניה, בעל תואר קיסר קונסטנטינופול
בלאנש מאנז'ו (1280-1210) מלכה רעיה של אראגון, החל משנת 1295- אשתו של חיימה השני, מלך אראגון,
רמון ברנז'ה לבית אנז'ו (1307-1281) רוזן פרובאנס, נסיך פיימונט ואנדריה
ג'ובאני (1308-1283) כומר
טריסטן (1288-1284) נפטר בילדות
אלאונורה (1341-1289) מלכה רעיה של סיציליה, אשתו של פרדריקו השלישי, מלך סיציליה
מריה (1346-1290), החל משנת 1304 - אשתו של סנצ'ו, מלך מאיורקה, החל משנת 1326 - אשתו של ז'יימה דה אז'ריקה,
פייטרו טמפסטה (1315-1291), רוזן גרווינה
ג'ובאני מגראווינה (1336-1294) דוכס דוראצו, נסיך אכאה, רוזן גראווינה, נשוי לראשונה עם מטילדה מאנו ובשנית - לאנייס מפריגור
ביאטריס (1321-1295) נשואה פעמיים - לאצו השמיני לבית אסטה, מרקיז פרארה (1308-1305) ואחר כך לבאראן השלישי מבו, רוזן אנדריה -(החל משנת 1309)
דמותה במדיה האמנותית

מריה מהונגריה היא אחד מגיבורי סדרת הספרים הצרפתית "Les rois maudits" (המלכים המקוללים) מאת מוריס דרואון
במיניסדרות הטלוויזיה "המלכים המקוללים" לפי הרומן של דרואון - דמותה גולמה על ידי דניז גרה בשנת 1972, ועל ידי לין רנו ב-2005
קברה של מריה מהונגריה, המעוצב על ידי טינו דה קמאינו, בכנסייה סנטה מריה דונה רג'ינה וקיה בנאפולי
משפט מילר

משפט מילר הוא משפט בתורת המעגלים האלקטרוניים, המתייחס לתהליך של יצירת מעגל שקול. הוא קובע כי אלמנט עכבה חשמלית צף, המסופק על ידי שני מקורות מתח מחוברים בטור, יכול להיות מחולק לשני אלמנטים מוארקים עם עכבות מתאימות. קיים גם 'משפט מילר כפול' המתייחס לשני מקורות זרם המחוברים במקביל. שתי הגרסאות מבוססות על שני חוקי קירכהוף למעגלים.
משפטי מילר אינם רק ביטויים מתמטיים טהורים. השקילות שהם מציגים מבהרת תופעות חשובות המתרחשות במעגל, ומשפיעות על העכבה (אפקט מילר, אדמה וירטואלית, bootstrapping, עכבה שלילית וכו') וכך עוזרים בתכנון והבנה של מעגלים סטנדרטיים שונים (מגברי משוב, ממירי התנגדות, תלויי זמן, ממירי עכבה שלילית וכו'). ). המשפטים שימושיים בניתוח מעגלים, במיוחד במעגלים עם משוב ומגברי טרנזיסטור מסוימים בתדרים גבוהים.
יש קשר הדוק בין משפט מילר לבין אפקט מילר: המשפט עשוי להיחשב כמקרה כללי של האפקט, ואילו האפקט יכול להיחשב בתור מקרה פרטי של המשפט.
ניסוח המשפט (עבור מתחים) > הגדרה

במעגל ליניארי, אם קיים ענף בעל עכבה   {Z} ומשני צידיו מאולצים מתחים  {V_{1}} וגם  {V_{2}}, ניתן "לחתוך" אותו ולקבל 2 קצוות. את כל אחת מהקצוות ניתן לחבר לאדמה, והעכבה של כל אחד מהחצאים נתונה על ידי  {Z/(1-K)}  וגם  {KZ/(K-1)} בהתאמה. כאשר {K=V_{2}/V_{1}}.
ניסוח המשפט (עבור מתחים) > הסבר

משפט מילר גורס כי עבור רכיב עכבה הממומתח משני צידיו על ידי מקורות מתח שרירותיים (לא בהכרח תלויים) המחוברים בטור דרך קרקע משותפת, בפועל, אחד מהם פועל כמקור מתח ראשי (עצמאי) עם מתח  {V_{1}} והשני - כמקור מתח נוסף (תלוי ליניארי) עם מתח  V_{2}=K{V_{1}}. הרעיון של משפט מילר (שינוי עכבות מעגלים שנצפו משני צידי מקורות הקלט והפלט) מתואר להלן על ידי השוואת שני המצבים - ללא חיבור של מקור מתח נוסף  {V_{2}}.
אם  {V_{2}} היה שווה לאפס, הזרם שיזרום דרך הרכיב ייקבע לפי חוק אוהם, וכתלות רק ב  {V_{1}}.
ואימפדאנס הכניסה של המעגל יהיה:
כאשר נוסף מקור מתח שני, זרם הכניסה תלוי בשני המתחים. לפי סימנו,  {V_{2}} נסכם או מחוסר ל  {V_{1}} כך שזרם הכניסה גדל / קטן:
כתוצאה מכך אימפדנס הכניסה של המעגל, כפי שהוא נמדד מהצד של המקור, גדל / קטן גם הוא:
V_{2}=K{V_{1}}, משנה את המתח האפקטיבי ובהתאם את הזרם, כמו גם את ההתנגדות כפי שהיא נראית למקור הכניסה.
שימושים למשפט

פישוט ניתוח מתחים וזרמים במעגל חשמלי מורכב
סיוע במציאת קוטב דומיננטי של מעגל מסנן תדרים
סכמה המתארת את המעבר המוצדק על ידי משפט מילר
מרדף

ניידות משטרה בעת מרדף
לוחמי צה"ל במרדף בבקעת הירדן, בסביבות 1968
מִרדף (גם: מצוד) הוא פעולה או שילוב של פעולות שבהן בני אדם או בעלי חיים מנסים להגיע אל האובייקט הנמלט מהם. מטרות המרדף יכולות להיות טרף, פשע, ציד או אכיפת חוק.