stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארגון לפריון ובריאות המשפחה
פעילות הארגון

במהלך שנות קיומו, ה-ARFH עיצב, פיתח ויישם פרויקטים חדשניים למען פריון ובריאות המשפחה, ברחבי ניגריה ובקרב המדינות השכנות. רוב פרויקטים אלה זכו להכרה לאומית. הפיכתה של ARFH לארגון לאומי-לא ממשלתי (NGO) וחדשני, התאפשר הודות למעורבותם של מייסדיו והצוותים שפעלו במסגרתו, והקדישו רבות מזמנם וכישוריהם למען העלאת המודעות לבריאות קהילתית, לפריון ולתכנון המשפחה.
ארגון ARFH גדל תחת הנהגתם החזקה של המייסדים - פרופ' א. לאדיפו - הנשיא, וגב' גרייס אבון דלאנו סגנית נשיא הארגון. השניים נעזרים בצוות של 124 עובדים (65 אנשי מקצוע/צוות טכני (53%), 19 אנשי ניהול (15%), 40 הם חלק מצוות תמיכה (32%). כמו כן, ישנה ליבה של יועצים חדורי עשייה מאזורים שונים, ובעלי ניסיון רחב בהקמת תוכניות בריאותיות במיוחד בנושא AIDS ו-HIV, מלריה ושחפת, וכמו כן בבריאות מינית ופריון. תחומי ההתמחות העיקריים של ARFH כוללים הדרכה, אימון אישי, מתן סיוע טכני, העצמת נשים, תוכניות להכשרת נוער, פיתוח יכולות מוסדיות, הקמת מרכזי ייעוץ ובדיקות HIV – HCT, תוכניות חדשניות ומשתנות כל פי הצורך, פיתוח חומרי הדרכה וחינוך, אספקת שירותים, בניית שותפויות, ניהול כלכלי ועריכת מחקרים.
בהוקרה על תרומת הארגון על מיזמיו לפיתוח למען החברה הניגרית, העניקה לו ועדת האו"ם לארגונים לא-ממשלתיים מעמד של 'יועץ מיוחד' למועצה הכלכלית והחברתית של האו"ם (ECOSOC) בשנת 2007. סך של 22 ארגונים לא-ממשלתיים ברחבי העולם זכו להכרה זו יחד עם ARFH, שהוא היחיד מניגריה ומבין שלושה נבחרים מאפריקה. המעמד המיוחד של הארגון מעניק לו זכות רשמית ואפשרות הכרעה בכל עניין מנהלתי ובישיבות הפיננסיות של ECOSOC, וכמו כן, מוענקת לו הזכות להצהיר ולהפיץ הצהרות, לדבר במושביו ולהציע נושאים לסדר היום של המועצה.
לקריאה נוספת

Delano, G.E, "Mother and Child Health: A Handbook for Traditional Birth Attendants and Other Health Workers", ARFH, 1999, עמ' 248–269
הערות שוליים

↑  West African youth initiative: outcome of a reproductive health education program, Journal of   Adolescent Health, Volume 29, Issue 6, December 2001, Pages 436-446
↑  Delano, G.E. 1994. "In Talking to People, Simplicity is Best." Network 15(1): 27
↑  Ladipo, O., McNamara, R., Delano, G.E., Weiss, E., & Otolorin, E. 1990. Family Planning in Traditional Markets in Nigeria. Studies in Family Planning 21(6):	311-321
↑  Indeks:Economic and Social Council Resolution 2007-25.pdf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no99038617   WorldCat (עם LCCN): no99-038617
הבחירות הכלליות בבריטניה 1859

הבחירות הכלליות בבריטניה 1859 התרחשו בתאריכים 28 באפריל–18 במאי 1859. בבחירות אלו ניצח הנרי טמפל מן המפלגה הליברלית את ראש ממשלת המיעוט אדוארד סמית-סטנלי מן המפלגה השמרנית. בחירות אלו היו הראשונות שבהן שהתמודדה המפלגה הליברלית, והאחרונות שבהן התמודדה התנועה הצ'רטיסטית לפני שפורקה. נכון לשנת 2020, מדובר בבחירות האחרונות בהן השמרנים זכו במרבית המושבים בוויילס,  וכן היו הפעם האחרונה עד כה בה קיבלה המפלגה השמרנית פחות משליש מהקולות באנגליה.
תוצאות

| מפלגה | מנהיג | מושבים | קולות | אחוז מן הקולות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המפלגה השמרנית | אדוארד סמית-סטנלי | 298 | 193,232 | 34.2% |
| המפלגה הליברלית | הנרי טמפל | 356 | 372,117 | 65.8% |
המהפכה הטקסנית

"כניעתו של סנטה אנה", William Henry Huddle. מוצג בבית המחוקקים של טקסס, באוסטין
המהפכה הטקסנית (באנגלית: Texas Revolution) הוא השם המקובל בארצות הברית למלחמה שהחלה ב־2 באוקטובר 1835 והסתיימה ב־21 באפריל 1836. המלחמה נערכה בין מקסיקו לחלק הטחאני (מדינת טקסס המודרנית) של המדינה המקסיקנית קואווילה וטחאס.
המתיחות בין ממשלת מקסיקו למתיישבים הצפון אמריקאים בטֶחָאס החלה בסמוך לחקיקת שבעת החוקים ב-1835. נשיא מקסיקו, הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה ביטל את החוקה של 1824 והכריז על חוקה חדשה, אנטי-פדרליסטית, תוך שמינה את עצמו לדיקטטור, בטענה שמקסיקו לא בשלה לדמוקרטיה.
הלחימה החלה עם שחר ה-2 באוקטובר בקרב גונזלס - פשיטה שערכו מתיישבים טקסנים על כח צבאי שנשלח לפרקם מנשקם - תותח בודד שמשקלו קילוגרם אחד. הטקסנים ניצחו בקרבות מוקדמים בלה באהיה ובסן אנטוניו, אך לאחר מכן ספגו הפסדים קשים באותם המקומות. המלחמה הסתיימה בקרב סן חסינטו (כ-30 קילומטרים ממזרח להיכן שנמצאת כיום העיר יוסטון) כאשר הגנרל סם יוסטון הוביל את צבא טקסס לניצחון על כוחותיו של הגנרל סנטה אנה, אשר נלכד למחרת הקרב, הושם בשבי ואולץ לחתום על אמנות וולסקו.
סיום המלחמה הביא להקמתה של רפובליקת טקסס. בהכרזת העצמאות של טקסס צוינו סיבות רבות למרד, אך הסיבה העיקרית היא ביטולה של חוקת 1824 בידי הנשיא סנטה אנה. ממשלת מקסיקו מעולם לא הכירה בעצמאותה של רפובליקת טקסס והיא סופחה לבסוף על ידי ארצות הברית ב-1845. עם זאת, גורלה הוכרע רק לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846-1848), שבסופה סופחו לארצות הברית גם שטחיהן של קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, וחלקים מויומינג, קולורדו, וניו מקסיקו. חלק משטחים אלה נרכשו ממקסיקו ברכישת גדסדן.
ראו גם

אנדרטת סן חסינטו
המנון סאו טומה ופרינסיפה

| --- | --- |

 מדינה:  סאו טומה ופרינסיפה סאו טומה ופרינסיפה
 מילים:  Alda da Graça 
 תאריך מעמד רשמי:  1975
 ‏האזנהקובץ:Independência total (instrumental).ogg‏Ⓘ‏
 
עצמאות מוחלטת הוא שם ההמנון הלאומי של סאו טומה ופרינסיפה. ההמנון שאומץ בשנת 1975, נכתב על ידי אלדה נבס דה גראסה סאנטו והולחן על ידי מנואל דוס סנטוס ברטו דה סוזה הדואר אלמיידה.
מילים

| תרגום לעברית | פורטוגזית |
| --- | --- |
עצמאות מוחלטת,   שיר מפואר של העם,   עצמאות מוחלטת,   מזמור קדוש של לחימה.    דינמי  במאבק הלאומי,  שבועת נצח  למדינה הריבונית של סאו טומה ופרינסיפה.  לוחמים במלחמה בלי נשק ביד,  להבה חיה בנפשו של העם,  התגודדות בני האיים  מסביב למולדת האלמותית.  עצמאות מוחלטת, סופית ומוחלטת,  נבנית בקידמה ושלום,  על ידי גבורתו של העם,  האומה המאושרת ביותר עלי אדמות.    עצמאות מוחלטת,   שיר מפואר של העם,   עצמאות מוחלטת,   מזמור קדוש של לחימה.    עבודה, מאבק, מאבק וכיבוש,  אנו הולכים קדימה בצעדי ענק  במסע הצלב של עמי אפריקה,  הנפת הדגל הלאומי.  קולו של העם, בהווה, בהווה ובאיחוד,  פעימה חזקה בלב התקווה  להיות גיבור בשעה של סכנה,  גיבור של תחיית האומה.    עצמאות מוחלטת,   שיר מפואר של העם,   עצמאות מוחלטת,   מזמור קדוש של לחימה.    דינמי  במאבק הלאומי,  שבועת נצח  למדינה הריבונית של סאו טומה ופרינסיפה.  : Independência total,  Glorioso canto do povo,  Independência total,  Hino sagrado de combate.    Dinamismo  Na luta nacional,  Juramento eterno  No pais soberano de São Tomé e Príncipe.  Guerrilheiro da guerra sem armas na mão,  Chama viva na alma do porvo,  Congregando os filhos das ilhas  Em redor da Pátria Imortal.  Independência total, total e completa,  Costruindo, no progresso e na paz,  A nação ditosa da Terra,  Com os braços heróicos do povo.    Independência total,  Glorioso canto do povo,  Independência total,  Hino sagrado de combate.    Trabalhando, lutando, presente em vencendo,  Caminhamos a passos gigantes  Na cruzada dos povos africanos,  Hasteando a bandeira nacional.  Voz do porvo, presente, presente em conjunto,  Vibra rijo no coro da esperança  Ser herói no hora do perigo,  Ser herói no ressurgir do País.    Independência total,  Glorioso canto do povo,  Independência total,  Hino sagrado de combate.    Dinamismo  Na luta nacional,  Juramento eterno  No pais soberano de São Tomé e Príncipe.
ראו גם

סמל סאו טומה ופרינסיפה
דגל סאו טומה ופרינסיפה
היסטוריה של מגדר

היסטוריה של מגדר הוא תחום מחקר היסטורי, החוקר את העבר מן הפרספקטיבה של זהות מגדרית ויחסי מגדר. תחום זה צמח בשנות השישים של המאה ה-20 מתוך ביקורת על ההיסטוריוגרפיה המסורתית, ונודעה לו השפעה משמעותית על יתר תחומי המחקר ההיסטוריים.
נשים בהיסטוריוגרפיה המסורתית

עד המאה ה-19 מיעטה ההיסטוריוגרפיה לעסוק בנשים. ההתעלמות מן התפקיד שמילאו נשים בתהליכים היסטוריים נבעה בעיקר מתחומי העיסוק המסורתיים של הכתיבה ההיסטורית. עד סוף המאה ה-19 התמקדו רוב המחקרים ההיסטוריים באירועים צבאיים, דיפלומטיים, מוסדיים ואינטלקטואליים. נשים, כתוצאה ממעמדן החברתי, לא מילאו בתחומים אלה תפקידים בולטים וניכרים לעין. כתוצאה מכך, רק נשים בודדות ויוצאות דופן, כגון ז'אן ד'ארק, אליזבת וקתרינה הגדולה, זכו להיכלל בתיאורים ההיסטוריים.
נוסף לביוגרפיות של נשים ספציפיות, היו גם היסטוריונים וביוגרפים שגילו עניין מיוחד בדמויות היסטוריות נשיות וחיברו קבצים ביוגרפיים שעסקו בנשים מפורסמות. כבר במאה ה-2 לספירה פרסם ההיסטוריון היווני פלוטרכוס שורת ביוגרפיות של נשים חשובות, במטרה להצביע על היתרונות הטמונים בהשכלת נשים, ובתקופת הרנסאנס הלכו בעקבותיו ההומניסט האיטלקי בוקאצ'יו והמלומדת הפמיניסטית הצרפתייה קריסטין דה פיזאן. אוספים ביוגרפיים מעין אלה המשיכו להופיע גם במאות ה-17 וה-18, ופעמים רבות עמדה מאחוריהם מטרה דידקטית ופולמוסית: להראות שנשים יכולות להגיע להישגים מרשימים, כאשר הן זוכות בהשכלה ובחופש הפעולה שמאפשר זאת.
רקע: היסטוריה של נשים

כל עוד עסקה ההיסטוריוגרפיה רק בנשים יוצאות דופן, שהגיעו להישגים מרשימים למרות שיוכן המגדרי, נדחקו נשים בהכרח לשולי התיאור ההיסטורי. בספרה, "חדר משלך", התלוננה וירג'יניה וולף:
חייה של האישה הממוצעת בזמן המלכה אליזבת ודאי פזורים היכנשהו, ומישהו יכול היה לאסוף אותם ולעשות מזה ספר. זה ודאי יומרני להחריד מצדי [...] להציע לתלמידי המכללות המפורסמות האלה שעליהם לכתוב מחדש את ההיסטוריה [...], אך למה לא יוסיפו נספח להיסטוריה, שיקראו לו, כמובן, באיזה שם לא-בולט, כך שנשים תופענה בו בלי לחרוג מגבולות הטעם הטוב
ואמנם, לקראת סוף המאה ה-19, וביתר שאת במהלך המאה ה-20, התגבשה בהדרגה ההכרה שגם נשים הן מושא ראוי למחקר היסטורי. שינוי זה נבע משתי סיבות עיקריות. מחד גיסא, הופעתם של תחומי מחקר היסטוריים חדשים, כגון היסטוריה של יחסי עבודה, פולקלור, יחסי שארות ומשפחה, עוררה התעניינות בקבוצות שנדחקו בעבר לשולי הדיון ההיסטוריוגרפי, בהן גם נשים. מאידך גיסא, עם עלייתן של תנועות הנשים והתביעות לשיפור מעמדן של נשים בסוף המאה ה-19, התעוררה אי-נחת מן ההתעלמות הגורפת מסיפורן ומגורלן של מחצית בנות המין האנושי. התפתחויות אלה, לצד ההכרה ההולכת וגוברת בעובדה שגם מוסדות המשפחה וחלוקת התפקידים המגדרית השתנו באופן משמעותי במהלך ההיסטוריה, הובילו היסטוריונים והיסטוריוניות להתעניין לראשונה בשינויים שחלו במרוצת השנים במעמדן ובתפקידיהן של נשים בספירה הפרטית והציבורית.
במהלך המאה ה-19 הופיעה שורה של מחקרים היסטוריים שעסקו לראשונה בנשים כקבוצה חברתית. עוד בסוף המאה ה-18 פרסם הרופא הסקוטי ויליאם אלכסנדר חיבור שעסק בנשים למן העת העתיקה ועד ימיו, וב-1848 פרסם הפילולוג הגרמני קארל ויינהולד (גר') חיבור שעסק בנשים גרמניות בימי הביניים ("Die deutschen Frauen in dem Mittelalter"). הסופרג'יסטית ג'ורג'יאנה היל פרסמה בסוף המאה ה-19 חיבור שעסק בנשות אנגליה למן ימי הביניים ועד העת החדשה, ובמפנה המאה ה-19 פורסמה שורה של מונוגרפיות שהתמקדו בחייהן של נשים גרמניות, איטלקיות וצרפתיות בתקופות היסטוריות ספציפיות, כגון תקופת הרנסאנס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה גברה ההתעניינות בהיסטוריה של נשים, והפעם מפרספקטיבה רחבה יותר. היסטוריונים עמדו על הצורך להפסיק להתייחס לנשים כאל קטגוריה חברתית אחת והחלו לבחון את מעמדן של נשים בקבוצות חברתיות שונות. ההיסטוריונית הסוציאליסטית אליס קלארק, שפרסמה מונוגרפיה שעסקה בנשים עובדות במאה ה-17, הבחינה בין סוגים שונים של פעילות מקצועית בקרב נשים, וההיסטוריון היהודי-צרפתי לאון אבנסור (Abensour), שכתב על נשות צרפת ערב המהפכה, עסק בנפרד בנשות האצולה, בנשות הבורגנות ובנשים ממעמד בעלי המלאכה וממעמד הפועלים.
תפקיד מרכזי בשינוי היחס להיסטוריה של נשים מילאה אסכולת האנאל, שהתגבשה בראשית שנות השלושים. אסכולה זו, המזוהה עם ההיסטוריונים מארק בלוך ולוסיין פבר, ביקשה להציע היסטוריה טוטלית, שתשלב את התחומים השונים של החיים האנושיים (כלכלה, חברה, פוליטיקה, תרבות ועוד) ותעסוק בהם כמכלול. לתפיסת מהלך ההיסטוריה לא כפרי פעילותם המודעת של מספר מצומצם של שחקנים היסטוריים, אלא כתוצר של תהליכים מורכבים הנובעים מן הדינמיקה בין התחומים השונים של הפעילות האנושית, נודעה לבסוף השפעה משמעותית על תפיסת מקומן של נשים בתהליכים היסטוריים.
מהיסטוריה של נשים להיסטוריה של מגדר

בשנות השישים אירעו במקביל שתי התפתחויות חשובות שטבעו את חותמן על העיסוק ההיסטורי בנשים. האחת היא הופעתה של ההיסטוריה החברתית החדשה, שהתעניינה בחיי היומיום של בני אדם "רגילים" ודחתה את העיסוק ההיסטוריוגרפי באישים מפורסמים ובאירועים יוצאי דופן. הפרספקטיבה החדשה זו הובילה להתפתחות מואצת בתחום ההיסטוריה של המשפחה ושל יחסי השארות, ולהתעניינות מחקרית בנושאים כמו התנהגות מינית והיחס ליחסי מין בתקופות היסטוריות שונות. באופן טבעי, בתחומי המחקר האלה תפסו נשים מקום מרכזי לא פחות מגברים. ההתפתחות השנייה הייתה עלייתו של הגל השני של הפמיניזם, שהציע דרכים חדשות לחשוב על מגדר ועל יחסי מגדר. בעקבות פעילותן הנמרצת של אקדמאיות פמיניסטיות, קמו לקראת סוף שנות השישים תוכניות ללימודי נשים במוסדות אקדמיים שונים, והללו נתנו דחיפה משמעותית למחקר ההיסטורי של נשים וחייהן. תאוריות המגדר שהתפתחו באותה עת הובילו היסטוריונים לנסות ולעמוד על הסיבות ועל האמצעים לדיכוי נשים בתקופות היסטוריות שונות. מחקרים נוספים עסקו במעורבותן של נשים בענייני הציבור באמצעות פעילות פילנתרופית, במאבקים היסטוריים של נשים לקידום זכויותיהן ובמעורבותן של נשים במאבקים של קבוצות אחרות, כגון התנועה לביטול העבדות והמהפכה הצרפתית.
אך למרות העלייה הניכרת בהיקף העיסוק ההיסטוריוגרפי בנשים, החלה להישמע גם ביקורת כלפי האופן שבו ניגשו היסטוריונים לסוגיה. חרף חשיבותן של התוכניות ללימודי נשים בקידום העיסוק המחקרי בנשים ובחייהן, הועלו טענות שעצם קיומן של תוכניות כאלה דוחק את הנשים למקום שולי והופך את ההיסטוריה שלהן למעין "נספח" להיסטוריה הרשמית, הגברית. המטרה שהציבו לעצמם היסטוריונים פמיניסטים הייתה לכתוב מחדש את ההיסטוריה הרשמית, כך שתכלול גברים ונשים כאחד ותביא בחשבון את השפעתם של יחסי המגדר על המבנים החברתיים ועל השינויים החלים בהם. בשנת 1975 פרסמה ההיסטוריונית נטלי זימון דייוויס מאמר שקרא לשינוי משמעותי במתודות ובהנחות היסוד של ההיסטוריה העוסקת בנשים:
נראה לי שעלינו להתעניין בהיסטוריה של נשים וגברים כאחד, שאיננו צריכים לעסוק רק במין המוכפף, כפי שהיסטוריונים העוסקים במעמד אינם יכולים להתמקד באיכרים בלבד. המטרה שלנו היא להבין את חשיבותם של המינים, של קבוצות מגדר, בעבר ההיסטורי. מטרתנו היא לגלות את מגוון תפקידי המגדר והסימבוליזם המיני בחברות ובתקופות שונות, לגלות איזו משמעות נודעה להם וכיצד הם תפקדו בשימור הסדר החברתי או בקידום שינויו.
כחלק מן המהלך הזה החלו היסטוריונים רבים להחליף את המונח "היסטוריה של נשים" במונח "היסטוריה של מגדר".
מגדר כקטגוריה שימושית לניתוח היסטורי

המפנה הלשוני והופעת התאוריות הפוסט-סטרוקטרליסטיות השפיעו אף הם על התפתחות ההיסטוריה של המגדר. היסטוריונים רבים זנחו את העיסוק בהיבטים הלגאליים, החברתיים והמוסדיים של יחסי המגדר לטובת ההיבטים התרבותיים שלהם, וההתמקדות בתפקידי מגדר הוחלפה בהתעניינות בייצוגים של גבריות ונשיות.
בשנת 1986 פרסמה ג'ואן וולך סקוט מאמר פורץ דרך בשם "מגדר: קטגוריה שימושית לניתוח היסטורי". במאמרה תיארה סקוט את הקשיים התאורטיים הטמונים בגישות הקיימות ביחס למגדר ולהיסטוריה של יחסי המגדר והציעה להעמיד את ההיסטוריה של המגדר על שתי הנחות יסוד בסיסיות: ראשית, שמגדר הוא אלמנט שמבנה יחסים חברתיים המבוססים על מה שנתפס כהבדלים בין המינים, ושנית, שמגדר הוא דרך מרכזית לסימון יחסי כוח.
ההבנה שאבחנות מגדריות משמשות לסימון יחסי כוח באופן כללי הופכת, לטענת סקוט, את שאלת המגדר וייצוגיו לשאלה מועילה בניתוח של כל סוגיה היסטורית. סקוט מציינת במאמרה מחקרים שונים ששפכו אור חדש על סוגיות היסטוריות מרכזיות באמצעות השימוש במגדר כקטגוריה אנליטית. היא מציינת, למשל, את עבודתו של הסוציולוג פייר בורדיה, שהראה כיצד חלוקת העבודה בתרבויות מסוימות נשענת על שורת הנגדות שביסודן טמונה ההנגדה המגדרית; את עבודתה של נטלי זימון דייוויס, שהראתה כיצד תפיסות של גבריות ונשיות שימשו להצדקה ולביקורת על הסדר החברתי בצרפת של העת החדשה המוקדמת; ואת עבודתה פורצת הדרך של המדיאבליסטית קרוליין ביינום, שקשרה בין ייצוגי הנשיות בימה"ב לבין פרקטיקות דתיות של נשים מאמינות ועמדה על התפקיד שמילאו ייצוגים של נשיות וגבריות בהמשגות התאולוגיות של האל ושל עבודתו, ובכך חוללה שינוי משמעותי בתפיסתנו את הרוחניות הדתית בימה"ב.
סקוט עצמה עשתה שימוש דומה בקטגוריות מגדריות בעבודתה על המהפכה הצרפתית.
ראו גם

ספורט ומגדר במאה ה-19
הערות שוליים

↑  N. Zemon Davis, "Women's History in Transition: The : The European Case”, Feminist Studies, 3 (winter 1975-75), p. 84
↑  Virginia Woolf, A Room of One's Own, San Diego-NY-London: HBJ Books, 1989 [1929], p. 45
↑  .Davis, "Women's History" pp. 84-85.
↑  ibid, p.90
↑  Joan Wallach ScottGender: A Useful Category of Historical Analysis", The American Historical Review 91:5 (Dec., 1986), pp. 1053-1075
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4547810-7  HDS: 027814 
וירג'יניה וולף
הארגון למניעת הפצת נשק כימי

| --- | --- |


 מטה הארגון:  האג 
 עובדים:  500 
 תקופת הפעילות:  29 באפריל 1997 – הווה (27 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (2013) 
 www.opcw.org
 קואורדינטות:  52°05′28″N 4°16′59″E﻿ / ﻿52.091194444444°N 4.2831944444444°E﻿ / 52.091194444444; 4.2831944444444
 he
 
הארגון למניעת הפצת נשק כימי (באנגלית: Organisation for the Prohibition of Chemical Weapons או בראשי תיבות: OPCW) הוא ארגון בין-ממשלתי בינלאומי המקדם ובודק את העמידה באמנת הנשק הכימי. ב-2013 זכה הארגון בפרס נובל לשלום.
הארגון נוסד ב-1997 וממוקם בהאג שבהולנד. בראשו עומד אחמט אוזומצ'ו מטורקיה. בארגון חברות 193 מדינות שאשררו את חתימתן על אמנת הנשק הכימי.
הארגון בודק את העמידה של מדינות באמנת הנשק הכימי, האוסרת על השימוש בנשק כימי ודורשת את השמדתו. האימות מורכב הן מבדיקה של ההצהרות של המדינות החברות והן מבדיקות באתרים עצמם. נוסף על כך, הארגון אחראי על פירוק הנשק הכימי.
189 המדינות החברות בארגון מייצגות 98% מאוכלוסיית העולם וכן 98% מן התעשייה הכימית בעולם. 4 מדינות אינן חברות בארגון: מצרים, דרום סודאן, קוריאה הצפונית וישראל, שחתמה על האמנה אך לא אשררה אותה.
פרס נובל

בשנת 2013 זכה הארגון בפרס נובל לשלום. הזכייה הייתה על בסיס פעילותו של הארגון לפינוי נשק כימי ועריכת בדיקות תקופתיות במדינות שחתמו על האמנה. בין השאר החל הארגון ב-2013 להיות פעיל בסוריה, במיוחד לאחר ההסכמה הדיפלומטית שהושגה עימה לפירוק הנשק הכימי שהופעל בה במהלך מלחמת האזרחים. פעילותו של הארגון תרמה להצלת חייהם של מאות אלפי אנשים.
ראו גם

פירוק הנשק הכימי בסוריה
פירוק נשק כימי
הערות שוליים

↑  פרס נובל לשלום לארגון לאי הפצת נשק כימי, באתר ynet, 11 באוקטובר 2013
| זוכי פרס נובל לשלום |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | דינן, פאסי (1901) • דוקומון, גובאט (1902) • קרמר (1903) • המוסד לחוק בינלאומי (1904) • פון זוטנר (1905) • רוזוולט (1906) • מונטה, רנו (1907) • ארנולדסון, באייר (1908) • ברנארט, דה קונסטן (1909) • לשכת השלום הבינלאומית בשווייץ (1910) • אסר, פריד (1911) • רוט (1912) • לה פונטן (1913) • לא הוענק (1914–1916) • הצלב האדום (1917) • לא הוענק (1918) • וילסון (1919) • בורז'ואה (1920) • ברנטין, לאנגה (1921) • ננסן (1922) • לא הוענק (1923-1924) • צ'מברלין, דוז (1925) |  |
| 1926–1950 | בריאן, שטרזמן (1926) • ביוסון, קווידה (1927) • לא הוענק (1928) • קלוג (1929) • סודרבלום (1930) • אדמס, באטלר (1931) • לא הוענק (1932) • אנג'ל (1933) • הנדרסון (1934) • פון אוסייצקי (1935) • לאמאס (1936) • ססיל (1937) • משרד ננסן הבין-לאומי לפליטים (1938) • לא הוענק (1939–1943) • הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (1944) • הול (1945) • באלץ', מוט (1946) • מועצת שירות הידידים הבריטית, אגודה אמריקאית לשירותי הידידים (1947) • לא הוענק (1948) • אור (1949) • באנץ' (1950) |  |
| 1951–1975 | ז'ואו (1951) • שווייצר (1952) • מרשל (1953) • נציבות האו"ם לפליטים (1954) • לא הוענק (1955–1956) • פירסון (1957) • פיר (1958) • נואל-בייקר (1959) • לוטולי (1960) • המרשלד (1961) • פאולינג (1962) • הצלב האדום (1963) • לותר קינג (1964) • UNICEF‏ (1965) • לא הוענק (1966–1967) • קאסן (1968) • ארגון העבודה הבין-לאומי (1969) • בורלוג (1970) • ברנדט (1971) • לא הוענק (1972) • קיסינג'ר, לה דק טהו (סירב לקבל) (1973) • מקברייד, סאטו (1974) • סחרוב (1975) |  |
| 1976–2000 | ויליאמס, מגווייר (1976) • אמנסטי אינטרנשיונל (1977) • בגין, סאדאת (1978) • תרזה (1979) • אסקיבל (1980) • נציבות האו"ם לפליטים (1981) • מירדאל, רובלס (1982) • ואלנסה (1983) • טוטו (1984) • האגודה הבין-לאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית (1985) • ויזל (1986) • אריאס (1987) • כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות (1988) • גיאטסו (1989) • גורבצ'וב (1990) • סו צ'י (1991) • מנצ'ו (1992) • מנדלה, דה קלרק (1993) • רבין, פרס, ערפאת (1994) • רוטבלט, ועידות פגוואש בנושא מדע ועניינים בין-לאומיים (1995) • בלו, הורטה (1996) • המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים, ויליאמס (1997) • יום, טרימבל (1998) • רופאים ללא גבולות (1999) • קים (2000) |  |
| 2001 ואילך | האומות המאוחדות, אנאן (2001) • קרטר (2002) • עבאדי (2003) • מאטאיי (2004) • הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, אל-בראדעי (2005) • יונוס, גרמין (2006) • גור, הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (2007) • אהטיסארי (2008) • אובמה (2009) • שיאובו (2010) • ג'ונסון-סירליף, בואי, כרמאן (2011) • האיחוד האירופי (2012) • הארגון למניעת הפצת נשק כימי (2013) • יוספזאי, סאטיארת'י (2014) • קוורטט הדיאלוג הלאומי בתוניסיה (2015) • סנטוס (2016) • התנועה הבינלאומית להשמדת נשק גרעיני (2017) • מוראד, מקווגי (2018) • אבי אחמד​  (2019) • תוכנית המזון העולמית​ (2020) • מוראטוב, רסה​ (2021) • ביאליצקי, ממוריאל, המרכז לחירויות אזרחיות (2022) • נרגוס מוחמדי, (2023)  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007580924305171  BIBSYS: 1078602  BnF: cb137436558 (data)  CiNii: DA1282122X  GND: 1241097-4  ISNI: 0000 0001 2177 8960  LCCN: no00015922  RERO: 02-A009283067  SUDOC: 067073972  VIAF: 145514524   WorldCat (עם VIAF): 145514524
הארגון של יוצאי הכוחות המזוינים הרוסים

| --- | --- |
רוסיה

פיוטר וראנגל עם חברי הארגון בבלגרד. 1927.
 מדינה:  רוסיה 
 מייסדים:  פיוטר וראנגל 
 יושב ראש:  פיוטר וראנגל, Vladimir Dyakov, Vladimir Kharzhevsky, Boris Ivanov, Vladimir Granitov, Vladimir Butkov, Alexei von Lampe, Fyodor Abramov, ניקולאי ניקולאייביץ' הבן, Aleksey Arkhangelsky, אלכסנדר קוטפוב, יבגני מילר, Vladimir Vishnevsky 
 תקופת הפעילות:  1 בספטמבר 1924 – 4 בנובמבר 2000 (76 שנים) 
 
הארגון של יוצאי הכוחות המזוינים הרוסים, או הארגון הצבאי הכלל רוסי (ברוסית: Ру́сский общево́инский сою́з ,РОВС) הוא ארגון צבאי רוסי שנוצר ב-1 בספטמבר 1924 על ידי גולים לבנים ומפקד הצבא הרוסי, הברון פיוטר וראנגל.
בתחילה הארגון איחד ארגונים צבאיים ואיגודים צבאיים בכל מדינות הפזורה הרוסית, כיום הוא מאחד את צאצאי חברי התנועה הלבנה. בשנת 1992 הארגון פתח נציגויות בפדרציה הרוסית (מוסקבה ופטרבורג). בשנת 1996 הוא העביר את מרכז פעילותו לרוסיה.
אידאולוגיה

בהיותו ממשיך דרכו של הצבא הקיסרי הרוסי וצבאות החזיתות הלבנות של מלחמת האזרחים ברוסיה, ירש הארגון לחלוטין את המסורות של התנועה הלבנה הרוסית, המשיכו ופיתחו את האידאולוגיה שלה.
העמדה האידאולוגית השלמה ביותר מוצגת בכתביו של האידאולוג הראשי שלה, פרופסור איוואן אילין (1883–1954) שהציג את עמדותיו על תפקידם ומשימות הארגון למען שחרור רוסיה ותחייתה בצורה התמציתית ביותר במאמר "מהו ארגון יוצאי הכוחות המזוינים הרוסים" אוסף מאמרים מאת אילין "המשימות שלנו", שפורסם בשנים 1948–1954 תחת הכותרת "רק לאנשים בעלי דעות דומות" ומיועד במיוחד לחברי הארגון.
ב-30 בדצמבר 2004 פורסמו המטרות העיקריות העדכניות:
שמירה על חברי האיגוד על רוח אבירות גבוהה, תודעה לאומית ומוסר צבאי.
מאבק בתורתו הכוזבת של הקומוניזם והבולשביזם הלאומני, כמו גם תנועות אנטי-לאומיות אחרות שמטרתן השמדת הממלכה הרוסית ההיסטורית.
שימור ופיתוח המורשת האידאולוגית של התנועה הלבנה הרוסית כפלטפורמה הרלוונטית ביותר לתחיית המדינה הרוסית וכוחותיה המזוינים.
שימור, לימוד והכללה של החוויה החיובית של הצבא הקיסרי והצי הרוסי בארגון, אימונים, לחימה וחינוך בעבודה במטרה לפתח המלצות על השימוש בחוויה זו בבניית הכוחות הצבאיים הרוסים העתידיים.
לימוד ועבודה חינוכית בתחום ההיסטוריה הצבאית הרוסית ומסורות הצבא הרוסי.
לימוד והארת נאמנות בתחום ההיסטוריה של התנועה הלבנה הרוסית ושלבי ההתנגדות האנטי-קומוניסטית של העם הרוסי.
מתן כל סיוע אפשרי לחינוך הלאומי של בני נוער ברוח האורתודוקסיה והפטריוטיות; הכרת הצעירים עם התרבות הלאומית ומיטב המסורות של הצבא הרוסי.
שמירה והעברה לדורות חדשים את זכרם של חיילים רוסים שנפלו "למען האמונה, הצאר והמולדת ", כמו גם אלה שמתו במאבק לשחרור מולדתם מהקומוניזם, שחוסלו במרתפי הבולשביקים ומתו בגלות.
מתן כל הסיוע האפשרי בתחזוקת אנדרטאות צבאיות-היסטוריות ומקומות קבורה של חיילים רוסים.
המנהיגים הבכירים

פיוטר וראנגל
הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הצעיר
גנרל חיל הרגלים אלכסנדר קוטפוב
אלכסיי ארכנגלסקי
האלוף אלכסיי פון למפה
ולדימיר חרז'בסקי
1924-1924 פיוטר וראנגל - מייסד;
1924-1929 הנסיך ניקולאי ניקולאייביץ' הצעיר - המפקד העליון של הצבא הרוסי;
1929-1930 אלכסנדר קוטפוב;
1930-1937 יבגני מילר;
1937-1938 פיודור אברמוב;
1938-1957 אלכסיי ארכנגלסקי;
1957-1967 אלכסיי פון למפה;
1967-1979 ולדימיר חרז'בסקי;
1979-1983 מיכאיל אוסיפוב;
1983-1984 ולדימיר דיאקוב;
1984-1986 פיוטר קלניצ'נקו;
1986-1988 בוריס איבנוב;
1988-1988 ניקיטה יוביץ';
1988-1999 ולדימיר גרניטוב;
1999-2000 ולדימיר בוטקוב;
2000 ולדימיר וישנבסקי;
מאז 2000 איגור איבנוב
ראו גם

אזבוקה (ארגון חשאי)
הצבא הלבן
הצי הלבן
חיל האוויר הלבן
הערות שוליים

↑  "Polozhenie_o_ROVS_2004_goda.pdf". vk.com. נבדק ב-2016-02-24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007335022805171  LCCN: n86073906  NKC: ko2008438730  SUDOC: 204404878  VIAF: 146277502   WorldCat (עם VIAF): 146277502 
איוואן אלכסנדרוביץ' אילין, אידאולוג הארגון. 1927.