נושאים באוטוביוגרפיות של מאיה אנג'לו
רקע

לפני שכתבה את אני יודעת למה הציפור הכלואה שרה, בגיל ארבעים, הייתה למאיה אנג'לו קריירה ארוכה ומגוונת, במהלכה עבדה במשרות של הלחנה, שירה, משחק, וכן הייתה עובדת בתחום הפעילות למען זכויות האזרח, עיתונאית ומחנכת. בסוף שנות החמישים הצטרפה לגילדת הסופרים של הארלם (Harlem Writers Guild) (אנ'), ארגון הסופרים האפרו-אמריקאים הוותיק ביותר בארצות הברית, שם פגשה מספר סופרים אפרו-אמריקאים בולטים, בהם חברה והמנטור שלה ג'יימס בולדווין. כששמעה את מנהיג זכויות האזרח מרטין לותר קינג מדבר לראשונה בשנת 1960, היה הדבר מקור השראה עבורה והיא הצטרפה לתנועה לזכויות האזרח. היא פעילה למענו והוא מינה אותה לתפקיד הרכזת הצפונית של התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית. אנג'לו עבדה כמה שנים בגאנה, מערב אפריקה, כעיתונאית, שחקנית ומחנכת. היא הוזמנה חזרה לארצות הברית על ידי מלקולם X ועבדה עבורו זמן קצר לפני הירצחו בשנת 1965. בשנת 1968 ביקש ממנה קינג לארגן צעדה, אך נרצח ב-4 באפריל, במקרה יום הולדתה.
אנג'לו הייתה בדיכאון עמוק בחודשים שלאחר רצח קינג. כדי לשפר את מצב רוחה, הזמין אותה בולדווין לארוחת ערב בביתם של הקריקטוריסט ז'יל פייפר ואשתו ג'ודי בסוף 1968. האורחים החלו לספר סיפורי ילדותם וסיפורי אנג'לו הרשימו את ג'ודי פייפר. למחרת התקשרה לרוברט לומיס (Robert Loomis) (אנ') בהוצאת "רנדום האוס", שלימים הפך לעורך של אנג'לו לאורך כל קריירת הכתיבה הארוכה שלה עד שפרש בשנת 2011, ו"אמרה לו שהוא צריך לגרום לאישה הזו לכתוב ספר". בתחילה סירבה אנג'לו מכיוון שהחשיבה עצמה משוררת ומחזאית. לדבריה, בולדווין ניתב אותה בחשאי לכתוב את הספר, והמליץ בפני לומיס להשתמש ב"פסיכולוגיה הפוכה". לומיס שיתף פעולה: הוא טען שלכתוב אוטוביוגרפיה כספרות זה כמעט בלתי אפשרי. אנג'לו לא הצליחה לעמוד בפני האתגר והפיתוי, והחלה לכתוב את "הציפור הכלואה".
אנג'לו לא כתבה את "הציפור הכלואה" מתוך כוונה לכתוב סדרה של אוטוביוגרפיות, אולם מבקרים "שפטו את האוטוביוגרפיות שלאחר מכן לאור הראשונות שפורסמו", כאשר בדרך כלל זכתה כלוב הציפור להערכה הגבוהה ביותר מבין כולן. האוטוביוגרפיות של אנג'לו הן בעלות סגנון מובהק, ו"פרושות על פני זמן ומרחב", מארקנסו לאפריקה ובחזרה לארצות הברית, מראשית מלחמת העולם השנייה ועד רצח מרטין לותר קינג. לדברי החוקרת מרי ג'יין לופטון, האוטוביוגרפיות של אנג'לו אופיינו כאוטוביוגרפיה ספרותית (Biography in literature) (אנ'), אך לופטון סבורה כי הן תואמות את המבנה הסטנדרטי של הז'אנר: הן נכתבו על ידי מחבר יחיד, הן כרונולוגיות והן מכילות אלמנטים של אישיות, טכניקה ונושא.
השימוש של אנג'לו בנושאים, במיוחד בנושא הגזענות, הוא קו מנחה המחבר את כל שבע האוטוביוגרפיות. אחת ממטרותיה, החל מ"הציפור הכלואה", הייתה לשלב בהן "אחדות אורגנית", והאירועים שתיארה היו אפיזודיים, עוצבו כסדרת סיפורים קצרים והוצבו באופן שהדגיש את נושאי ספריה. באמצעות כתיבת סיפורי חייה באוטוביוגרפיות שלה, זכתה אנג'לו להכרה כדוברת הן של שחורים והן של נשים, ושל נשים שחורות במיוחד. לדברי החוקרת ג'ואן ברקסטון, הפכה אנג'לו בכך ל"אישה השחורה כותבת האוטוביוגרפיות הבולטת ביותר באמריקה".
החל מספרה "הציפור הכלואה" השתמשה אנג'לו באותו "טקס כתיבה" במשך שנים רבות, ברוב ספרי הפרוזה והשירה שכתבה: היא קמה בחמש בבוקר ונכנסה לחדר במלון, שם הונחה הצוות להסיר כל תמונה מהקירות. היא כתבה בדפדפות צהובות כשהיא שוכבת על המיטה עם בקבוק שרי, חפיסת קלפים למשחק סוליטר, התזאורוס של רוגט (אנ') והתנ"ך, והייתה עוזבת אחר הצהריים המוקדמים. היא כתבה בממוצע 10–12 עמודים ביום, שאותם ערכה וצמצמה לשלושה או ארבעה עמודים בערב. לופטון הצהירה כי טקס זה מצביע על "תקיפות, תחושת מטרה ושימוש בלתי גמיש בזמן". אנג'לו עברה את התהליך הזה כדי לתת לעצמה זמן להפוך את אירועי חייה לאמנות ו"לכשף" (enchant) את עצמה, כפי שאמרה בראיון ל-BBC ב-1989, "לחיות מחדש את הסבל, הייסורים, הסער והפרץ". היא החזירה את עצמה לזמן שכתבה עליו, אפילו במהלך חוויות טראומטיות כמו האונס שעברה ב"הציפור הכלואה", וזאת כדי "לספר את האמת האנושית" על חייה. המבקרת אופל מור אמרה על "הציפור הכלואה": "אף על פי שהספר קל לקריאה, הוא אינו 'קריאה קלה'." אנג'לו הצהירה ששיחקה בקלפים כדי להגיע למקום הכשף, הקסם הזה, כדי לגשת לזיכרונותיה בצורה יעילה יותר. היא הצהירה: "ייתכן שייקח לי שעה להיכנס לתוך זה, אבל ברגע שאני בתוך זה - הא! זה כל כך טעים!" היא לא מצאה את התהליך קתרטי; במקום זאת, היא מצאה הקלה ב"אמירת האמת".