stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
א.א.ק. אתונה
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

בהדרכתו של המאמן האנגלי, ג'ק בבי, ובהנהגת השחקנים הוותיקים, מרופולוס, צנטיס, דלאביניאס ומגריאס, ובחיזוקם של קוסטאס פוליס, גיורגוס גוליוס ופאבלוס אמנואלידיס, זכתה א.א.ק. בגביע בשנת 1949 (ניצחון 2–1 על פנאתינאיקוס) ובשנת 1950 (ניצחון 4–0 על אריס סלוניקי). הקבוצה אף ניצחה באליפויות מחוז אתונה בשנת 1950 ובשנת 1952, אבל משחקי הפלייאוף הארציים לא שוחקו עקב זימונם של שחקנים רבים בקבוצה למחנה האימונים של הנבחרת הלאומית.
בתחילת שנות ה-50 החלו את דרכם בקבוצה הכוכבים של הדור הבא, ג'יאניס קנאקיס, אנדראס סטאמטיאדיס והשוער סטליוס סרפידיס. ביחד עם פוליס ואמנואלידיס הוותיקים זכתה הקבוצה בגביע של שנת 1956, לאחר ניצחון 2–1 על אולימפיאקוס במשחק הגמר. בשנת 1957 הצטרף לקבוצה אחד החלוצים הטובים ביותר באותו עידן, קוסטאס נסטורידיס שעבר מפאניוניוס לאחר שנה של הסגר מאז עזב את קבוצתו הקודמת מכיוון שלא הושג הסכם העברה בין המועדונים. בשנים 1958 ו-1959 סיים נסטורידיס כמלך השערים של הליגה, אך הקבוצה לא זכתה בתארים וסיימה פעמיים ברציפות במקום השני אחרי אולימפיאקוס.
עם החתמתו של החלוץ דימיטריס פאפיואנו בשנת 1962, והמשך יכולת ההבקעה של נסטורידיס שהוכתר למלך שערי הליגה חמש שנים ברציפות, זכתה א.א.ק באליפות של שנת 1963. פאפיואנו, שכונה על ידי אוהדי הקבוצה "מימיס", כבש פעמיים בפלייאוף האליפות מול פנאתינאיקוס, מה שהוביל לתיקו 3–3 שהעניק לקבוצה אליפות ראשונה מאז מלחמת העולם השנייה בזכות הפרש שערים. את הקבוצה אימן באותה עונה ג'נו קסאקנאדי והובילו אותה נסטורידיס ופאפיואנו יחד עם הוותיקים סרפידיס וסטאמטיאדיס והצעירים אלקוס סופיאנידיס, סטאליוס סקבופילאקאס, גיורגוס פטרידיס, מאנוליס קנלופולוס ומילטוס פאפאפוסטולו.
הקבוצה המשיכה בהצלחות עם זכייה בגביע בשנים 1964 ו-1966, ובשנת 1968 זכתה באליפות נוספת לאחר שובו של קסאקאנדי לעמדת המאמן ובזכות שחקנים מוכשרים כגון קוסטאס ניקולאידיס, גיורגוס קראפסקוס ואנדראס פאפמנואיל. בעונת 1968/1969 הפכה א.א.ק. לקבוצה היוונית הראשונה שמגיעה לרבע גמר גביע אירופה לאלופות, תחת הדרכתו של המאמן היוגוסלבי ברנקו סטנקוביץ', וברבע הגמר הודחה על ידי הקבוצה הצ'כוסלובקית ספרטק טרנבה. לאחר הצטרפותם של אפוסטולוס טוסקאס והשוער סטליוס קונסטאנטינידיס זכתה הקבוצה באליפות נוספת ב-1971.
בשנת 1974 הפך לוקאס בארלוס לנשיא הקבוצה, ובעזרת המאמן פראנטיסק פאדרונק בנה את אחת הקבוצות הטובות בהיסטוריה של המועדון כאשר החתים את השחקנים הטובים ביותר ביוון, וביניהם קריסטוס ארדיזוגלו, גיורגוס דדס, גיורגוס סקרקיס, דיוניסיס צאמיס, פאנתליס ניקולאו, פטרוס ראבוסיס, טאקיס ניקולודיס, סטאפנוס תאודורידיס, כריסטוס איצוגלו, ניקוס כריסטידיס, בנוסף לוולטר ואגנר וטימו זאנלייטר הגרמנים ודושאן באייביץ' היוגוסלבי.
פאפיואנו מונה לקפטן הקבוצה, ובעונת 1976/1977 הפכה א.א.ק. לקבוצה היוונית הראשונה שהעפילה לחצי גמר גביע אופ"א, לאחר שהדיחה את דינמו מוסקבה, דרבי קאונטי, הכוכב האדום בלגרד וקווינס פארק ריינג'רס. בחצי הגמר הפסידה הקבוצה ליובנטוס, שזכתה בגביע אופ"א בתום העונה. באותה תקופה צורף לקבוצה החלוץ תומאס מארבוס מפאניוניוס, מלך שערי הליגה היוונית בכל הזמנים, ויחד עם באייביץ' יצר חוליית התקפה חזקה. מארבוס היה מלך שערי הליגה פעמיים ברציפות כאשר זכתה הקבוצה בדאבל ב-1978 ובאליפות נוספת ב-1979.
היסטוריה > שנות ה-80 וה-90

עם נשיא חדש, מיקאליס ארקאדיס, ותחת הדרכתו של המאמן הלמוט סנקוביץ', זכתה א.א.ק. בגביע היווני בשנת 1983, לאחר ניצחון 2–0 על פאוק סלוניקי במשחק הגמר שהתקיים באצטדיון האולימפי החדש באתונה, משערים של מארבוס והקפטן ואנגליס ולאצ'וס.
א.א.ק. גם המשיכה להיאבק על האליפות, שהגיעה בסופו של דבר בשנת 1989. תחת הדרכתו של שחקנה לשעבר דושאן באייביץ', לאחר ניצחון 1–0 על אולימפיאקוס במשחק המכריע של העונה שנערך באצטדיון האולימפי. טאקיס קראגיוזופולוס הבקיע את שער הניצחון והוביל את הקבוצה לאליפות ראשונה בעשור זה. בתחילת העונה הבאה זכתה הקבוצה גם בסופרקאפ, לאחר שניצחה בפנדלים את פנאתינאיקוס.
בעקבות הזכייה באליפות בנתה א.א.ק. את אחת הקבוצות הטובות ביותר בהיסטוריה שלה, בהנהגתו של סטליוס מנולאס ובכיכובם של טוני סאבבסקי, דניאל באטיסטה, ואיוס קאראגיאניס, ואסיליס דימיטריאדיס, גיורגוס סאווידיס, אלכוס אלכסנדריס ורפיק סבנדזוביץ'. ב-1990 זכתה הקבוצה בגביע הליגה היחיד ששוחק ביוון, לאחר שניצחה את 3–2 אולימפיאקוס במשחק הגמר, ולאחר מכן זכתה בשלוש אליפויות רצופות (1991, 1992, 1993).
בעונת 1994/1995 הפכה א.א.ק. לקבוצה היוונית הראשונה שהעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות, לאחר שהדיחה בסיבוב המוקדם את גלאזגו ריינג'רס. א.א.ק. הוגרלה לבית שכלל גם את אייאקס ומילאן, שתי הקבוצה שהגיעו בסופו של דבר לגמר בתום העונה, וסיימה במקום האחרון בבית אחרי קזינו זלצבורג שסיימה במקום השלישי.
ב-1996 זכתה א.א.ק. בגביע העשירי שלה, לאחר שניצחה 7–1 את אפולון סמירניס במשחק הגמר. בסוף השנה מונה למאמן פטרוס ראבוסיס, שחקן העבר של הקבוצה, והוביל את הקבוצה לזכייה שנייה בסופר קאפ לאחר ניצחון על פנאתינייקוס בפנדלים. כמו כן הוא הוביל את הקבוצה לגביע שני ברציפות בשנת 1997, שוב בזכות ניצחון בפנדלים על פנאתינייקוס. הקבוצה החתימה שחקנים מוכשרים כגון דמיס ניקולאידיס, קריסטוס קוסטיס, ואסיליוס ציארטאס, קריסטוס מאלדניס, אנדראס זיקוס ומיקאליס קאסאפיס, והגיעה פעמיים ברציפות לרבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע. בעונת 1996/1997 הדיחה בשמינית הגמר את אולימפיה ליובליאנה והודחה על ידי פריז סן-ז'רמן, ובעונת 1997/1998 הדיחה את שטורם גראץ והודחה על ידי לוקומוטיב מוסקבה.
בשנת 1999 ארגן נשיא המועדון לשעבר, דימיטריס מליסאנידיס, משחק ידידות נגד פרטיזן בלגרד בבלגרד, במחווה של סולידריות ומחאה נגד הפגזות נאט"ו בסרביה, ושחקני ואנשי הקבוצה הפרו את האמברגו הבינלאומי ונסעו לבלגרד. המשחק הסתיים בתיקו 1–1 לאחר 60 דקות, מכיוון שהאוהדים הסרבים פרצו למגרש להודות לשחקנים.
סמל וצבעים

סמלה של א.א.ק. הוא עיט דו ראשי על רקע צהוב. הסמל נוצר על ידי הפליטים היוונים מקונסטנטינופול שהגיעו לאתונה בחילופי האוכלוסין ההמוניים בעקבות מלחמת יוון–טורקיה והקימו את המועדון ב-1924. הסמל והצבעים נבחרו כתזכורת למולדת האבודה. העיט הדו-ראשי מופיע בסמל הכנסייה היוונית-אורתודוקסית שבסיסה בקונסטנטינופול, והוא מסמל עבור הפליטים את האימפריה הביזנטית.
התלבושת של א.א.ק. היא ביגוד צהוב במשחקים, וביגוד שחור בנסיעות. בליגה היוונית אין תלבושות חוץ מיוחדות, אלא אם יש התנגשות בין הצבעים, וגם אז קבוצת הבית היא זו שמשנה את הביגוד. לא.א.ק. יש שלושה סטים, כאשר השלישי הוא סט ביגוד כחול למקרה שהיא מארחת קבוצה עם תלבושת צהובה.
סמל הקבוצה בשנות ה-50
סמל הקבוצה בשנות ה-70
סמל הקבוצה עד שנת 1993
סמל הקבוצה בין השנים 1993–2014
סמל הקבוצה החל משנת 2014
אצטדיון

אצטדיון ניקוס גומאס שימש כמגרשה הביתי של א.א.ק. אתונה משנת 1930 ועד הריסתו בשנת 2003.
לאחר הריסת האצטדיון עברה הקבוצה לשחק באצטדיון האולימפי שקרוי על שם ספירידון לואיס, ובו 70,000 מקומות. האצטדיון, שממוקם בפרבר מארוסי שבצפון אתונה, נחשב לאחד ממתחמי תחרויות האתלטיקה באירופה. האצטדיון עוצב בשנת 1979 ונחנך בשנת 1982.
בשנת 2007 נחתם חוזה בין ממשלת יוון לבין א.א.ק. על בניית אצטדיון בין 50,000 מקומות בפרבר אנו ליוסיה ושיקרא "היכל א.א.ק", אך התוכנית בוטלה לאחר פשיטת הרגל של המועדון.
לאחר שהקבוצה נרכשה מחדש בשנת 2013 החלה בניית האצטדיון החדש במיקום בו שכן אצטדיון ניקוס גומאס בפרבר נאה פילדלפיה. האצטדיון, אשר נקרא אצטדיון איה סופיה, נחנך באוקטובר 2022 ומכיל 31,800 מקומות ישיבה.
אוהדים ויריבות

שורשיהם של אוהדי א.א.ק. אתונה מגיעים מהפליטים היוונים שהיגרו לאתונה מקונסטנטינופול בעקבות חילופי האוכלוסין ההמוניים במהלך מלחמת יוון–טורקיה. אוהדי הקבוצה מזוהים ברובם עם השמאל הפוליטי, ובשל כך יש למחנות האוהדים של הקבוצה חיבור אידאולוגי עם אוהדי הקבוצות אולימפיק מרסיי מצרפת וליבורנו מאיטליה, כמו גם עם הקבוצה הגרמנית סנט פאולי.
לא.א.ק. יש שלוש קבוצות של מחנות אוהדים: "שער 21" שהוקם בשנת 1975, "21 המקורי", שהוקם בשנת 1982 על ידי אוהדים מהמחנה הקודם, ו-"אוהדי א.א.ק." שהוקם בשנת 2001. 21 המקורי הפך למחנה האוהדים הגדול ביותר של הקבוצה עם אוהדים מכל רחבי יוון ואירופה, ואפילו הרחיק עד אוסטרליה (במלבורן, העיר בעלת האוכלוסייה היוונית הגדולה ביותר מחוץ ליוון, הוקם "21 המקורי מלבורן"). לקבוצה יש גם שני מחנות אוהדים בארצות הברית, האחד באסטוריה שבקווינס, ניו יורק, השכונה בעלת האוכלוסייה היוונית הגדולה ביותר באמריקה, והשני בדטרויט שבמישיגן. בדטרויט אף קיימת קבוצה בשם "מועדון כדורגל א.א.ק." שמשחקת בליגה המקומית.
היריבה הגדולה ביותר של א.א.ק. אתונה היא פנאתינאיקוס, והמשחק ביניהם מכונה "הדרבי של אתונה". מלבד התחרות על הבכורה הספורטיבית בעיר, שורשי היריבות נעוצים בהבדלים המעמדיים בין אוהדי הקבוצות, שכן רוב אוהדי א.א.ק. בשנותיה הראשונות היו מהגרים, ואילו אוהדי פנאתינייקוס השתייכו ברובם למעמד הגבוה באתונה. יריבה נוספת של המועדון היא אולימפיאקוס מפיראוס, הקבוצה המעוטרת ביותר ביוון, ועמה היריבות ספורטיבית בעיקרה, אך התגברה בעקבות מעברו של אחד הסמלים הגדולים של א.א.ק. דושאן באייביץ', שחקן ומאמן הקבוצה בעבר, לתפקיד מאמן אולימפיאקוס בשנת 1996, וכן בעקבות הזכייה השנויה במחלוקת של אולימפיאקוס באליפות בעונת 2007/2008, שהוכרעה לאחר שהוענק לאולימפיאקוס ניצחון טכני במשחק בו הפסידה, מכיוון שהקבוצה היריבה שיתפה שחקן שלא כחוק.
המשחקים בין א.א.ק. אתונה לפאוק סלוניקי מכונים "דרבי העיטים הדו-ראשיים", מכיוון שלשתי הקבוצה עיט דו-ראשי בסמל המועדון. בניגוד למשחקי דרבי שמבוססים על הבדלים תרבותיים בין מחנות אוהדים, דרבי זה הוא ידידותי באופיו, מכיוון ששתי הקבוצות מייצגות את קהילת המהגרים מקונסטנטינופול, אשר חלקם התיישבו באתונה וחלקם בסלוניקי. היריבות מבוססת בעיקרה על התחרות בין אתונה לסלוניקי, אך רבים מאוהדי שתי הקבוצות מגדירים את היריבה כ"קבוצה השנייה" שלהם.
תארים

אליפות יוון (13): 1939, 1940, 1963, 1968, 1971, 1978, 1979, 1989, 1992, 1993, 1994, 2018, 2023
הגביע היווני (16): 1932, 1939, 1949, 1950, 1956, 1964, 1966, 1978, 1983, 1996, 1997, 2000, 2002, 2011, 2016, 2023
הסופר קאפ היווני (3): 1971 (לא רשמי), 1989, 1996
גביע הליגה (1): 1990
שיאים

הקבוצה היחידה שסיימה את כל ששת המשחקים בשלב הבתים של ליגת האלופות בתיקו (2002/2003)
הקבוצה היוונית היחידה שסיימה את שלב הבתים בליגת האלופות ללא הפסד (2002/2003)
הקבוצה היוונית היחידה שהגיעה לחצי גמר גביע אופ"א (1976/1977)
שיא שערים לעונה: 90 (עונת 1978/1979)
שיא רצף משחקים ללא הפסד: 16 (עונת 2019/2020)
הניצחון הגבוה ביותר: 8–0 (על אגלאו בעונת 1961/1962 ועל קסנתי בעונת 1989/1990)
שיא קהל במשחק אחד: נגד פנאתינאיקוס באצטדיון האולימפי, 23 במאי 1986: 74,500 צופים
שחקן הרכש היקר ביותר: קרלוס גמארה מפלמנגו, 5 מיליון אירו בעונת 2001/2002
השחקן שנמכר בסכום הגבוה ביותר: סוקראטיס פאפאסטאטופולוס לגנואה, 3.8 מיליון אירו בעונת 2008/2009
שיאן ההופעות בליגה: מימיס פאפאיואנו - 480
מלך השערים בליגה: מימיס פאפאיואנו - 234
שיאן ההופעות באירופה: מיכאליס קסאפיס - 66
מלך השערים באירופה: דמיס ניקולאידיס - 26
זוכים בתואר מלך השערים

קוסטאס נסטורידיס: 1958–1963 (5 פעמים ברציפות, שיא יווני)
מימיס פאפאיואנו: 1963/1964, 1965/1966
גיורגוס דדס: 1975/1976
תומאס מאברוס: 1977/1978, 1978/1979, 1984/1985
דושאן באייביץ': 1979/1980
הנריק נילסן: 1987/1988
ואסיליס דימיטריאדיס: 1991/1992, 1992/1993
אלכסנדרוס אלכסנדריס: 1993/1994
ואסיליס ציארטאס: 1995/1996
דמיס ניקולאידיס: 1998/1999
ניקולאוס ליברופולוס: 2006/2007
איסמעיל בלנקו: 2007/2008, 2008/2009
המנון הקבוצה

המנון הקבוצה נכתב על ידי סטאליוס קזנצידיס ושר אותו לראשונה חלוץ הקבוצה, מימיס פאפאיואנו.
| יוונית> בית ראשון  | עברית> בית ראשון  |
| --- | --- |
 AEK, AEK, AEK  Anasthenazoun ta golpost  ke ta dokaria spazoun  Tis Enosis i aeti ta dihtia komatiazoun:  א.א.ק, א.א.ק, א.א.ק  הקורה נאנחת  והמשקוף נשבר  איחוד הנשרים קורעים את הרשתות
פזמון
 Embros tis AEK palikaria  Soutarete ke spaste ta dokaria  Ta dihtia skiste  Ti doxa kataktiste  Nikiste, nikiste, nikiste    Ta dihtia skiste  Ti doxa kataktiste  Nikiste, nikiste, nikiste:  לוחמי א.א.ק מתקרבים  בועטים ושוברים את הקורות  קורעים את הרשתות  משיגים תהילה  ניצחון, ניצחון, ניצחון    קורעים את הרשתות  משיגים תהילה  ניצחון, ניצחון, ניצחון 
בית שני
 AEK, AEK, AEK  I kinigi sou keravni  Vrahos i amina sou  Ke tis REAL to fovitro egine t'onoma sou :  א.א.ק, א.א.ק, א.א.ק  החלוצים שלך מבריקים  ההגנה שלך סלע  והשם שלך מביא פחד בריאל (מדריד)
פזמון
 AEK, AEK, AEK :  א.א.ק, א.א.ק, א.א.ק
סגל שחקנים

קונסטאנטינוס ספאנודיס, הנשיא הראשון של המועדון
אוהדי א.א.ק. במשחק חוץ מול אפולון סמירניס במחזור האחרון של עונת 2017/2018, בו הוכתרה הקבוצה לאלופת יוון בפעם ה-12
שחקני הקבוצה במתחם האימונים של המועדון, 2013
ננסי ריצ'י

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באוגוסט 1943  (בת 81) סן אנג'לו, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 גובה:  160
 יד חובטת:  ימין
 יחידים
 דירוג שיא:  2 (1969)
 זכיות בטורנירים:  2 (טורנירי גראנד סלאם)
 זוגות
 זכיות בטורנירים:  4 (טורנירי גראנד סלאם)
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 6 (2 ביחידות ו-4 בזוגות נשים)
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  זכייה (1967)
 אליפות צרפת הפתוחה:  זכייה (1968)
 וימבלדון:  חצי גמר (1968)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  גמר (1966, 1969)
 
ננסי ריצ'י (באנגלית: Nancy Richey;‏ נולדה ב-23 באוגוסט 1943) היא טניסאית עבר אמריקאית. אחת הטניסאיות הבולטות בעולם בשנות ה-60, דורגה במקום השני בעולם בשנת 1969. היא זכתה ב-6 תוארי גראנד סלאם, מהן 2 ביחידים ו-4 זכיות בזוגות נשים.
ריצ'י נולדה במשפחת מאמני טניס. כמו אחיה קליף, הם התחילו לשחק מילדות. בשנים 1963 - 1975 היא הייתה ברשימת עשר טניסאיות החזקות בעולם לפי עיתון דיילי טלגרף.
היא התחילה לשחק טניס בהיותה ילדה, כאשר כבר בגיל התבגרות רצתה לשחק נגד טניסאיות שבוגרות ממנה.
בתחרויות זוגות היא שיתפה פעולה עם מריה בואנו, איתה זכתה פעמיים בגראנד סלאם.
לאחר הפרישה היא עסקה בניהול וקידום תחרויות טניס למבוגרים.
גמרי גראנד סלאם יחידות

| תוצאה | שנה | טורניר | יריבה בגמר | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| סגנית | 1966 | אליפות אוסטרליה הפתוחה | אוסטרליה מרגרט קורט | משחק לא התקיים |
| סגנית | 1966 | אליפות צרפת הפתוחה | בריטניה אן היידון ג'ונס | 3-6, 1-6 |
| סגנית | 1966 | אליפות ארצות הברית הפתוחה | ברזיל מריה בואנו | 3-6, 1-6 |
| זכייה | 1967 | אליפות אוסטרליה הפתוחה | אוסטרליה לסלי טרנר | 6-1, 6-4 |
| זכייה | 1968 | אליפות צרפת הפתוחה | בריטניה אן היידון ג'ונס | 5-7, 6-4, 6-1 |
| סכנית | 1969 | אליפות ארצות הברית הפתוחה | אוסטרליה מרגרט קורט | 2-6, 2-6 |
סיכום השתתפויות בגראנד סלאם יחידים

| תחרות | 1958 | 1959 | 1960 | 1961 | 1962 | 1963 | 1964 | 1965 | 1966 | 1967 | 1968 | 1969 | 1970 | 1971 | 1972 | 1973 | 1974 | 1975 | 1976 | 1977 | 1978 | יחס |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אליפות אוסטרליה הפתוחה | - | - | - | - | - | - | - | - | גמר | זכייה | - | - | - | - | - | - | - | - | - | -/- | - | 1 / 2 |
| אליפות צרפת הפתוחה | - | - | - | - | - | - | סיבוב רביעי | חצי גמר | גמר | - | זכייה | חצי גמר | - | חצי גמר | סיבוב שלישי | סיבוב שלישי | - | - | - | סיבוב שלישי | סיבוב שני | 1 / 10 |
| אליפות וימבלדון | - | - | - | סיבוב שני | סיבוב שלישי | - | רבע גמר | רבע גמר | רבע גמר | סיבוב רביעי | חצי גמר | רבע גמר | - | רבע גמר | רבע גמר | - | - | סיבוב שני | - | - | - | 0 / 11 |
| אליפות ארצות הברית הפתוחה | סיבוב ראשון | סיבוב שלישי | רבע גמר | - | סיבוב שלישי | רבע גמר | חצי גמר | חצי גמר | גמר | - | - | גמר | חצי גמר | סיבוב שלישי | סיבוב ראשון | סיבוב שלישי | רבע גמר | סיבוב ראשון | סיבוב שני | סיבוב רביעי | סיבוב ראשון | 0 / 18 |
| יחס | 0 / 1 | 0 / 1 | 0 / 1 | 0 / 1 | 0 / 2 | 0 / 1 | 0 / 3 | 0 / 3 | 0 / 4 | 1 / 2 | 1 / 2 | 0 / 3 | 0 / 1 | 0 / 3 | 0 / 3 | 0 / 2 | 0 / 1 | 0 / 2 | 0 / 1 | 0 / 2 | 0 / 2 | 2 / 41 |
רוסקובה

| --- | --- |

כנסיית העץ ברוסקובה
 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  מחוז מרמורש
 מושל:  Ioan Turcsin
 בירת העיירה:  רוסקובה 
 שטח:  40.99 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  5,373 (1 בדצמבר 2021)
 קואורדינטות:  47°48′36″N 24°18′30″E﻿ / ﻿47.81°N 24.308333°E﻿ / 47.81; 24.308333
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.ghidulprimariilor.ro/business.php/PRIMARIA-RUSCOVA/174327/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור רוסקובה(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור רוסקובה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רוסקובה (ברומנית: Ruscova; בהונגרית: Visóoroszi, וישואורוסי; ביידיש: ריסקווע) היא עיירה במחוז מרמורש ברומניה בת 5,541 תושבים. עד השואה התקיימה בעיירה קהילה יהודית.
העיירה רוסקובה שוכנת על הכביש בין וישאו דה סוס לעיר סיגט. מעל 90 אחוז מתושבי העיירה הם רותנים. בעיירה כנסיית עץ, בדומה לכנסיות העץ במרמורש.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הקהילה היהודית

ידוע על יהודים במקום משנת 1728, אולם קהילה מגובשת התגבשה כנראה בתחילת המאה ה-19. אז נבנה במקום בית כנסת מעץ. בית כנסת מאבן נבנה בשנות 1868, ובשנות השלושים של המאה העשרים הוא נבנה מחדש.
כרוב יהודי האזור השתייכו רוב תושבי העיירה לחסידות ויז'ניץ. בשנת 1926 נבחר ברוסקובה הרב היחיד בתולדותיה – ר' אברהם שלמה כ"ץ. הרב כ"ץ היה תלמידו של הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים מסיגט. הוא היה ידוע כמומחה בדיני ממונות ואף חיבר ספר ארחות המשפטים בנושא. הרב כ"ץ פתח ברוסקובה ישיבה בשם "תורת א"ש" שבשיאה למדו בה כמאה תלמידים.
הקהילה היהודית > השואה

ערב השואה, חיו במקום 1,084 יהודים שהיוו כ-30 אחוז ממספר התושבים הכללי.
ביוני 1941 תחת המשטר ההונגרי גויסו רוב הגברים בגילאי 20 עד 40 לפלוגות הכפייה של הצבא ההונגרי. רובם נספו בשירות זה. ביום האחרון של פסח, 1944, רוכזו כל יהודי הכפר בבית הכנסת, וב-18 באפריל גורשו כל היהודים לגטו בווישאו דה סוס. הם גורשו ככל תושבי הגטו למחנה אושוויץ, בו נספו רובם.
לאחר השואה חזרו חלק מהשרידים לעיירה. הקהילה מנתה בסוף שנות הארבעים כ-120 יהודים. בהמשך הזמן עזבו כל היהודים את המקום ורובם עלו לישראל.
לקריאה נוספת

יחיאל צבי מושקוביץ (עורך), ספר זיכרון לקדושי רוסקובה, תל אביב, תשכ"ט - באתר הספרייה בניו יורק
הערות שוליים

↑  יש להבחין בין "ריסקווע" לבין "פאליען ריסקווה" הסמוכה.
גביע קאלדר

| --- | --- |

 ענף:  הוקי קרח
 תאריך ייסוד:  1937
 מדינות משתתפות:  ארצות הברית ארצות הברית קנדה קנדה
 זוכה:  קונור בדארד
 
גביע קאלדר, ובשמו המלא הגביע לזכר קאלדר (באנגלית: The Calder Memorial Trophy) הוא גביע המוענק מדי שנה, מאז 1937, לרוקי השנה בליגת ה-NHL.
הגביע הוענק לראשונה ב-1937 אם כי פרס "רוקי השנה" היה קיים עוד מ-1933.
הגביע קרוי על שם פרנק קאלדר, הנשיא הראשון של ליגת ה-NHL, שכיהן בתפקיד מייסוד הליגה ב-1917 ועד מותו ב-1943. הגביע נקרא "גביע קאלדר" עוד בחייו, ועם מותו התווספה לשמו המלא המילה "לזכר".
את הזוכה בגביע בוחר איגוד עיתונאי ההוקי קרח.
"חוק מקארוב"

ב-1990 זכה בגביע קאלדר סרגיי מקארוב, כוכב נבחרת ברית המועצות, שהיה בן 32 ולאחר שנים של ניסיון בנבחרת ברית המועצות ובצסק"א מוסקבה, שהייתה באופן רשמי קבוצה חובבנית אך הייתה מקצוענית הלכה למעשה.
הזכייה עוררה מחלוקת גדולה, כיוון שלמרות שמקארוב היה רוקי לפי ההגדרה היבשה - שחקן בעונתו הראשונה ב-NHL - נטען שמפאת גילו וניסיונו נפגמה רוח הגביע, ושהתחרות בינו לבין הצעירים הלא מנוסים שהתחרו איתו על הגביע אינה הוגנת.
לבסוף החליטה ה-NHL להשאיר את זכייתו של מקארוב על כנה, אולם חוקקה חוק לפיו מעתה ואילך רק שחקנים שטרם מלאו להם 26 עד ל-15 בספטמבר, בתחילת העונה, יזכו בגביע. החוק כונה באופן בלתי רשמי "חוק מקארוב".
פוג'יז

| --- | --- |

מימין לשמאל: פראז, וייקלף ז'אן ולורן היל
 מקום הקמה:  סאות' אורנג' 
 מוקד פעילות:  ניו ג'רזי, ארצות הברית; האיטי
 תקופת הפעילות:  1990–1997 2004
 סוגה:  היפ-הופ, רית'ם אנד בלוז
 חברת תקליטים:  ראפהאוס
 www.thefugees.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 לורין היל וייקלף ז'אן פראז
 
הפוג'יז (באנגלית: Fugees) הם להקה אמריקאית פופולרית, שפעלה באמצע שנות ה-90. שיריה התאפיינו בסגנונות ההיפ-הופ וה-R&B ובנוסף שילוב ייחודי של מוזיקת נשמה ורגאיי. הלהקה הקליטה שני אלבומים. אחד מהם, "The Score", נחשב לאלבום שהשפיע על עולם ההיפ-הופ ולאחד המצליחים בסוגה זאת, וכ-18 מיליון עותקים שלו נמכרו ברחבי העולם.
היסטוריה > הקמה

לורין היל למדה בסוף שנות ה-80 באותו תיכון עם פראז, בניו ג'רזי. השניים שרו יחד ובשלב מסוים הצטרף אליהם בן דודו של פראז, וייקלף. השלושה כינו עצמם The Trazlator Crew והחלו מפתחים אט אט את הסאונד והסגנון שיפרסם אותם בעוד שנים: שילוב סגנונות ההיפ-הופ ומוזיקת הנשמה.
בשנת 1993 חתמו על חוזה עם חברת תקליטים והחליפו את שמם ל-The Fugees – קיצור ל-Refugees (פליטים), כינוי לפליטים מהאיטי, ארץ הולדתם של וייקלף ופראז.
היסטוריה > קריירה מוזיקלית

ב-1994 הוציאו השלושה את אלבומם הראשון, Blunted on Reality, שלא נחל הצלחה מרובה ואף היווה אכזבה מסוימת למעריצי הלהקה, אף על פי ששני סינגלים מתוך האלבום זכו להצלחה – Nappy Heads ו-Vocab. על אף הכישלון היחסי של האלבום הראשון, הפוג'יז לא התייאשו והוציאו בשנת 1996 את אלבומם המפורסם והטוב ביותר – The Score.
האלבום זכה להצלחה מידית ושהה במקום הראשון בטבלת המגזין "בילבורד" למשך 4 שבועות. האלבום חשף בפני העולם את ייחודם וכישרונם של הפוג'יז בכתיבה ובעיקר בחידוש ובעריכת גרסאות ישנות לשירים. שני חידושים התפרסמו יותר מכל – הגרסה ל-No Woman, No Cry של בוב מארלי עם מילים שנערכו מחדש על ידי וייקלף, והשיר שזכה לפרסום הרב מכולם – Killing Me Softly, חידוש ללהיטה הישן של רוברטה פלאק. השיר הציג שוב את יכולותיה הקוליות המרשימות של לורין היל וחיזק מעמדה כאחת מזמרות ה-R&B הטובות של זמננו.
שירים בולטים נוספים מהאלבום שאף הם יצאו כסינגלים הם Ready or Not ו-Fu-Gee-La, שזכה למספר גרסאות שונות בדיסק.
בנוסף להצלחה המסחרית המסחררת של האלבום, הלהקה זכתה בשני פרסי גראמי בשנת 1997 – אלבום הראפ הטוב ביותר ופרס נוסף על השיר Killing Me Softly.
היסטוריה > פירוק וקריירות עצמאיות

מיד לאחר הדיסק המצליח, שלושת חברי הלהקה פצחו בקריירות סולו משלהם והפסיקו להקליט ולהתאמן במשותף. הסברה הרווחת היא שווייקלף ולורין הסתכסכו על רקע אישי ולכן לא רצו להמשיך לעבוד יותר.
וייקלף הוציא את אלבומו The Carnival כ-4 חודשים לאחר The Score. באלבום התארחו אמנים רבים ממגוון סגנונות והוא זכה להצלחה. וייקלף הוציא אלבומים נוספים, אך התפרסם בעיקר כמפיק מוצלח. בין האמנים אשר הפיק להם שירים נמצאים מיסי אליוט, דסטניז צ'יילד, בלאק אייד פיז ואפילו סאבלימינל.
לורין היל אף היא הצליחה באופן מיידי, עם האלבום The Misseducation of Lauryn Hill שיצא בשנת 1998. האלבום היה מועמד ל-11 פרסי גראמי וזכה ב-5, ביניהם פרס האלבום הטוב ביותר. האלבום מהווה עד היום שם דבר בעולם המוזיקה השחורה והוביל את לורין לקריירה מצליחה לאחר מכן.
בניגוד לשני האחרים, אלבום הבכורה של פראז, Ghetto Superstar, לא הוביל אותו לקריירה מצליחה כפי שציפה. פראז המשיך בעיקר כמפיק ועבד על מספר פסקולים בשנים האחרונות.
היסטוריה > איחוד

השלושה התאחדו לראשונה ב-18 בספטמבר 2004, כחלק מסבב הופעות שתועדו בסרטו של דייב שאפל על מוזיקת ההיפ-הופ. בנוסף, הופיעו בטקס פרסי המוזיקה של ערוץ הבידור השחור ביוני 2005, כשפתחו את הטקס עם מספר שירים.
בין התאריכים 30 בנובמבר 2005 עד 20 בדצמבר 2005 הם שהו במסע הופעות באירופה, הראשון שלהם מאז 1997. לאחר מסע ההופעות ניסתה הלהקה להקליט אלבום. ניסיון זה הסתיים בעימותים בין חברי הלהקה והעבודה על האלבום לא הושלמה. סינגל אחד בשם Take It Easy הודלף לאינטרנט ובסוף הוציאה אותו הלהקה רשמית.
דיסקוגרפיה

Blunted on Reality‏ (1994)
The Score‏ (1996)
Greatest Hits‏ (2003)
דיסקוגרפיה > סינגלים

"Boof Baf" ‏ (1994)
"Nappy Heads" ‏ (1994)
"Vocab" ‏ (1994)
"Temple" ‏ (1994)
"Fu-Gee-La" ‏ (1995)
"Killing Me Softly" ‏ (1996)
"Ready or Not" ‏ (1996)
"No Woman, No Cry" ‏ (1996)
"Rumble in the Jungle (בשיתוף עם A Tribe Called Quest, Busta Rhymes & John Forté)" ‏ (1997)
"Take It Easy" ‏ (2005)
תחלואיני מלקה

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1998 (בן 27) אריתריאה אריתריאה 
 מידע כללי
 מדינה:  Athlete Refugee Team 
 ספורט
 ענף ספורט:  אתלטיקה
 תת-ענף:  ריצות ארוכות
 הישגים
 שיאים אישיים:  אצטדיון 3000 מטר: 8:22.39 דקות (2020) 5000 מטר: 14:00.53 דקות (2020)  10000 מטר: 28:47.67 דקות (2020) כביש 10 ק"מ: 28:32 דקות (2020) חצי מרתון: 1:02:21 שעות (2020) מרתון: 2:09:00 (2023)
 
תחלואיני מלקה (Tachlowini Melake Gabriyesos; נולד ב-1 בינואר 1998) הוא אתלט יליד אריתריאה במעמד של פליט בישראל. הוא רץ למרחקים ארוכים, סיים במקום ה־16 באולימפיאדה כנציג משלחת הפליטים באולימפיאדת טוקיו (2020) בריצת מרתון.
ביוגרפיה

בגיל 12 ברח מלקה מאריתריאה כאשר הוא עובר בדרכו את סודאן ומצרים שם עבר את מדבר סיני ברגל כדי להגיע לישראל. הוא גר ומתאמן בתל אביב שם הוא מתאמן במסגרת מועדון הפועל עמק חפר, בתמיכת מלגת ספורטאי פליטים מטעם הוועד האולימפי הבינלאומי.
פעילותו בספורט

מלקה הוא אתלט המתחרה בריצות למרחקים ארוכים. הוא נבחר לאחד מששת הספורטאים שהתמודדו בקבוצת הפליטים באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר באוקטובר 2019 וסיים במקום 34 בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:28.11 דקות.
באוקטובר 2020 הוא נבחר להתחרות במסגרת משלחת הפליטים באליפות העולם בחצי מרתון שהתקיימה בגדיניה שבפולין, אך לבסוף לא נסע להתחרות בגלל בעיה באישור הוויזה. חודשיים לאחר מכן, הוא קבע בריצת חצי מרתון שיא אישי חדש של 1:02:21 שעות. שלושה חודשים לאחר מכן, בתחרות שהתקיימה באגם החולה ב-14 במרץ 2021 הוא רץ מרתון בפעם השנייה בחייו וקבע תוצאה של 2:10:55 שעות ובכך הפך לספורטאי הפליטים הראשון שהשיג את הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת טוקיו.
פעילותו בספורט > אולימפיאדת טוקיו 2020

לקראת משחקי טוקיו מועצת המנהלים של הוועד האולימפי הבינלאומי החליטה שלראשונה ייקחו במשלחת הפליטים גם שני אתלטים השוהים בישראל: ג'מאל עבדלמאג'י עיסא מוחמד מסודאן המתחרה בריצת 5000 מטר, ורץ המרתון תחלואיני (לואי) מלקה מאריתראה. השניים היו חלק מ-29 הספורטאים שנבחרו להשתתף במשלחת הבינלאומית המתחרה תחת הדגל האולימפי. תחלואיני (לואי) מלקה נשא את דגל משלחת הפליטים בטקס הפתיחה של האולימפיאדה, ביחד עם השחיינית יוסרה מרדיני מסוריה השוהה בגרמניה.
במשחקים האולימפיים עצמם הוא סיים במקום 16 בריצת המרתון בתוצאה של 2:14:02 שעות.
באולימפיאדת פריז הגיע מלקה למקום ה-42 בתוצאה 2:12:47 שעות.
ראו גם

הסתננות מאפריקה לישראל