stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל שגב
ספריו

וייטנאם בין מלחמה לשלום, תל אביב: אותפז, תשכ"ז 1966.
סדין אדום: מלחמת ששת הימים, תל אביב: נ’ טברסקי, תשכ"ז. (הופיע בהדפסות רבות נוספות) (ראה אור בתרגום לצרפתית ב-1967)
מלחמה ושלום במזרח התיכון, תל אביב: נ’ טברסקי, תשכ"ח. (ראו אור בתרגום לצרפתית ב-1968 ובתרגום לערבית מאת מאיר חדאד ב-1970)
אנואר סאדאת – הדרך לשלום, רמת גן: מסדה, 1978.
המשולש האיראני: הקשרים החשאיים בין ישראל–איראן–ארצות הברית, תל אביב: ספרית מעריב, 1981. (ראה אור בתרגום לערבית ב-1983 ובתרגום לאנגלית ב-1988)
מבצע יכין: עלייתם החשאית של יהודי מרוקו לישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ד 1984. (מהדורה ב: 1985)
בודד בדמשק: חייו ומותו של אלי כהן, ירושלים: כתר, 1986.
בודד בדמשק: חייו ומותו של המרגל הישראלי אלי כהן; עורכת אחראית: תמי ליטני, הוצאה מעודכנת, ירושלים: כתר, 2012. ("גילויים חדשים במהדורה מעודכנת")
הקשר האיראני: מכירות הנשק של ישראל וארצות-הברית לאיראן, ירושלים: דומינו, 1989.
הקשר המרוקני: המגעים החשאיים בין ישראל למרוקו; עריכה: ענת לויט, תל אביב: מטר, תשס"ח 2008.
עמק האנשים היפים; עורכים ומפיקים ראשיים: נתנאל ואסנת סמריק. עריכה: ג'ו בן דוד, גילי תל אורן (עורכת לשונית). סדר ועימוד: אילנה לאסרי. איור: יפעת נחשון. תל אביבת הוצאה:Contento De Semrik, תשע״א 2011.
Jesse Zel Lurie and Samuel Segev (eds.), The Israel Army Physical Fitness book, New York: Grosset & Dunlap, 1969.
Crossing The Jordan: Israel’s Hard Road to Peace, New York: St. Martin’s Press, 1998.
ספריו > בתרגום

شموئيل سيغب, حرب وسلام في الشرق الاوسط: فصول مختارة ومنقحة; تعريب م: حداد, تل أبيب: دار النشر العربي، 1970. (ערבית: מלחמה ושלום במזרח התיכון)
المثلث الايراني; תרגם: ר'אזי א-סעדי, 1983.
La Guerre de six jours, opération "Drap roug", Traduit de l’hébreu par Maurice Saporta et Claude Feigelman, Paris: Calmann-Lévy, 1967. (צרפתית: סדין אדום)
Samuel Seguev, Israël, les Arabes et les grandes puissances: 1963-1968; Traduit de l’hébreu par Gabriel Roth, Paris: Calmann-Lévy, 1968. (צרפתית: מלחמה ושלום במזרח התיכון)
Samuel Segev, The Iranian Triangle: The Untold Story of Israel’s Role in the Iran-Contra Affair; translated by Haim Watzman, New York: Free Press, 1988. (אנגלית: המשולש האיראני)
ספריו > תרגומיו

מאחורי הפרגוד: ועדה פרלמנטרית עיראקית על המלחמה בישראל; תרגם: ש’ שגב (סבאג), תל אביב: מערכות, תשט"ו 1954. ("חקירה עיראקית בכישלון המלחמה בישראל")
בעיני אויב: שלושה פרסומים ערביים על מלחמת הקוממית; תרגם ש’ סבאג, תל אביב: צבא הגנה לישראל – מערכות ('סדרת ענף היסטוריה צבאית'), תשי"ד. (מהדורה ב: 1955)
הנרי דורו, הייתי מרגל יהודי; מצרפתית: שמואל שגב, תל אביב: דליה, 1956. (הוצאה נוספת: תל אביב: דעת, 1964)
לקריאה נוספת

'Segev, Samuel,', in: Who's who in Israel and in the work for Israel abroad, 1980, p. 293.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "שמואל שגב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3047.
↑  רפי מן, כתבנו לענייני ערבים, באתר העין השביעית, 15 באוגוסט 2012
↑  'Segev, Samuel,', in: Who's who in Israel and in the work for Israel abroad, 1980, p. 293.
1 2  מרק סגל, אנשים השבוע: שמחה משולשת, מעריב, טור אחרון, 4 באפריל 1986.
↑  שמואל שגב באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  ראו: אפרים חרמון, המהלכים שהובילו למלחמה: הספר הראשון בעברית על וייטנאם, דבר, 23 בספטמבר 1966, המשך.
↑  סקירה קצרה: "סדין אדום", מעריב, 18 באוגוסט 1967.
↑  ביקורת: נ. ישראל, מלחמה ושלום או מלחמה ומלחמה?, דבר, 11 בנובמבר 1968. וראו עוד: עז"ר, המשגה הכפול: ריאיון עם שמואל שגב, דבר, 13 בדצמבר 1968; וכן "אל מוסוור" המצרי מתווכח עם סופר "מעריב", מעריב, 5 במאי 1969.
↑  ספר נוסף לש. שגב הופיע בפאריס, מעריב, 12 ביולי 1968.
↑  סקירה: חיים נגיד, ביוגרפיות: מי הוא סאדאת, מעריב, 15 באוקטובר 1978.
↑  ראו כתבה עם צאת הספר: שמואל שגב, בודד בדמשק: אלי כהן – גילויים חדשים, מעריב, 28 בפברואר 1986.
↑  הקשר המרוקני באתר "טקסט".
↑  סקירה: ש. אייל, הייתי מרגל יהודי, חרות, 10 באוגוסט 1956.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267708405171  PLWABN: 9810541533005606  BnF: cb161272929 (data)  CANTIC: a11560496  GND: 1131742591  ISNI: 0000 0000 8169 1253  LCCN: n82074061  NTA: 19798598X  SUDOC: 068658125  VIAF: 98199453   WorldCat (עם VIAF): 98199453
תחנת עגינה

אורמוס אמודי, סנטוריני, יוון
תחנת עגינה או תחנת עיגוּן (באנגלית: roadstead וגם road) היא גוף מים מחוץ לנמל המוגן מזרמי סחף, גֵּאוּת וָשֵׁפֶל בַּמּוֹלָד וּבַמָּלֵא (spring tides), ונחשולי ים, שבו יכולה אונייה לעגון בבטחה יחסית מבלי שתיסחף או שהעוגן יקרע, בעודה ממתינה לתורה להיכנס לנמל. המעגן יכול להיות פתוח וטבעי, בדרך כלל שפך נהר, או שהוא נוצר באופן מלאכותי. במשפט הימי מוגדרת תחנת עגינה כ"תחנה כללית לעגינת ספינות, נעשה בה שימוש כזה באופן ידוע, ומזוהה על פי שמה." במפות ובפרסומי ימאות באנגלית נעשה שימוש במונח "דרך" (road) במקום במונח המקובל לתחנת עגינה (roadstead).
לעיתים משמשת תחנת העגינה כתחליף לנמל, למשל כאשר האונייה גדולה מכדי להיכנס לנמל, ואת הסחורה או הנוסעים פורקים לסירות משא המשנעות אותם לנמל.
תחנות עגינה בנהרות (דוגמת הריין) שוכנות במרחק מן הכניסה לנמל, לעיתים עד 5 קילומטרים מהפתח, במעלה או במורד הנהר. הספינות ממתינות בתחנת העגינה לתורן להיכנס לנמל, לנהר אחר או לתעלה. זמן ההמתנה יכול להתארך אם בעלי הספינה נקלעו לקשיים כלכליים. במקרה זו נשאר צוות מצומצם על הספינה להפעיל את המנוע מדי פעם.
הערות שוליים

↑  ועד הלשון העברית, מונחי גאוגרפיה (תרפ"ח), 1928. בתוך: מאגר המונחים של האקדמיה ללשון העברית
↑  Port Construction and Rehabilitation, United States Army technical manual
↑  Black's Law Dictionary: What is roadstead?
↑  Walker, George K. Definitions for the Law of the Sea: Terms Not Defined by the 1982 Convention. Leiden: Martinus Nijhoff Publishers, 2012.
תחנות עגינה מסביב לעולם
תחנת העגינה של סינגפור
תחנת העגינה של מרסיי
ספינות הולנדיות בתחנת העגינה של טסל, 1671
תחנת העגינה בויל פרנש-סיר-מר במחוז האלפים הימיים בצרפת
מכלית יוונית בתחנת העגינה של פיראוס
שיט תחרותי של וולוו ב-2012 בתחנת העגינה של לאוריין בברטאן
הספינה Harald Hårfagre בתחנת העגינה של טרונדהיים ב-1906
הספינה Golden Fleece בתחנת עגינה
תחנת פושקינסקאיה

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  17 בדצמבר 1975 
 אדריכל:  Yury Vdovin 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°45′56″N 37°36′24″E﻿ / ﻿55.76544°N 37.606687°E﻿ / 55.76544; 37.606687
 תחנות סמוכות:  Kuznetsky Most, Barrikadnaya 
 מידע על התחנה
 רציפים:  2 
 קווים העוברים בתחנה:  קו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה 
 קוד התחנה:  119 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת פושקינסקאיה(למפת מוסקבה רגילה) תחנת פושקינסקאיה
 
פושקינסקאיה (ברוסית: Пушкинская) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע טברסקוי וקרויה על שם כיכר פושקינסקאיה.
תחנת פושקינסקאיה נפתחה ב-15 בדצמבר 1975, והיא אחת התחנות העמוסות במטרו של מוסקבה.
התחנה מקושרת במעבר עם תחנת טברסקאיה בקו זמוסקבורצקאיה, ותחנת צ'כובסקאיה בקו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה.
הערות שוליים

↑  https://101hotels.com/recreation/russia/moskva/infrastructure/metro/pushkinskaya
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תרניץ

| --- | --- |
סמל תרניץסמל תרניץ
מראה העיר
מראה העיר
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  אוסטריה תחתית אוסטריה תחתית
 מחוז:  נוינקירכן
 ראש העיר:  רופרט דרוואק (SPÖ)
 תאריך ייסוד:  1352, עיר מ-1948
 שטח:  65.32 קמ"ר
 גובה:  396 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  14,632 (1 בינואר 2018)
  ‑ צפיפות:  230 נפש לקמ"ר (2012)
 קואורדינטות:  47°43′00″N 16°02′00″E﻿ / ﻿47.716666666667°N 16.033333333333°E﻿ / 47.716666666667; 16.033333333333 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.ternitz.at
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוסטריה מוגדלת) וינה זלצבורג גראץ אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ לכ. גרמניה צ'כיה סלוב. איטליה סלובניה הונגריהתרניץ(למפת אוסטריה רגילה) וינה זלצבורג גראץ אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ ל גרמניה צ'כיה ס. איטליה סלובניה הונ.תרניץ(למפת אוסטריה תחתית רגילה) סנקט פלטן וינר נוישטאדט באדן קרמס צ'כיה סלו. הונגריה בורגנלנד שטיריה אוסטריה עילית  וינהתרניץ(למפת אוסטריה תחתית מוגדלת) סנקט פלטן וינר נוישטאדט באדן קרמס צ'כיה סלובקיה הונגריה בורגנלנד שטיריה אוסטריה עילית  וינהתרניץ  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
תרניץ (בגרמנית: Ternitz) היא עיר בדרום מדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה, במחוז נוינקירכן. שטחה משתרע על 65.32 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה כ-15 אלף תושבים נכון ל-2012. בתקופה הרומית העיר הייתה חלק מפרובינציית נוריכום. היישוב הוזכר לראשונה ב-1352, אך זכויות עיר התקבלו רק בשנת 1948.
גאוגרפיה

תרניץ נמצאת באזור אינדוסטריפירטל, אחד מאזוריה של אוסטריה תחתית. העיר נמצאת בגובה 398 מטר ושטחה משתרע על 65.2 קמ"ר, כ 56.32 אחוז מהשטח מכוסה יער. את העיר מרכיבות 21 שכונות.
פוליטיקה

נכון ל-2012, ראש העיר של תרניץ הוא רופרט דווראק מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית (SPÖ). במועצת העיר ישנם 37 מושבים.
תחנת פיונירסקאיה

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  13 באוקטובר 1961 
 אדריכל:  Rimidalv Pogrebnoy, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°44′09″N 37°28′00″E﻿ / ﻿55.73591°N 37.46673°E﻿ / 55.73591; 37.46673
 תחנות סמוכות:  Kuntsevskaya, Filyovsky Park 
 מידע על התחנה
 רציפים:  2 
 קווים העוברים בתחנה:  קו פיליובסקאיה 
 קוד התחנה:  063 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת פיונירסקאיה(למפת מוסקבה רגילה) תחנת פיונירסקאיה
 
תחנת פיונירסקאיה (ברוסית: Пионерская) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו פיליובסקאיה.
תחנה ממוקמות ברובע פילי-דאווידקובו. היא נקראת על שם תנועת נוער פיונירים. התחנה נפתחה לשימוש ב-13 באוקטובר 1961.
התחנה נמצאת מעל הקרקע - תחנה עילית.
באפריל 2017 נסגרה התחנה לצורך שיפוץ, אשר הסתיים ב־20 באוגוסט 2018.
תחנת פטרובסקו-רזומובסקאיה

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  7 במרץ 1991 
 אדריכל:  Vladimir Filippov, ניקולאי שומקוב 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°50′13″N 37°34′28″E﻿ / ﻿55.836944°N 37.574444°E﻿ / 55.836944; 37.574444
 תחנות סמוכות:  Vladykino, Fonvizinskaya, Timiryazevskaya, Okruzhnaya 
 מידע על התחנה
 רציפים:  4 
 קווים העוברים בתחנה:  קו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה, קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה 
 קוד התחנה:  133 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת פטרובסקו-רזומובסקאיה(למפת מוסקבה רגילה) תחנת פטרובסקו-רזומובסקאיה
 
תחנת פטרובסקו-רזומובסקאיה (ברוסית: Петровско-Разумовская) היא תחנה חוצה פלטפורמות של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה וקו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע טימיריאזבסקי, והיא אחת התחנות האחרונות שנפתחו לפני פירוק ברית המועצות.
תחנת פטרובסקו-רזומובסקאיה נפתחה ב-7 במרץ 1991, כחלקו מקו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה, וב-16 בספטמבר 2016 כחלק מקו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה.
בעתיד לתחנה יהיה מעבר לפלטפורמה באותו שם (אנ') של בלורוסקו-סביולובסקי דיאמטר (אנ').
הערות שוליים

↑  https://101hotels.com/recreation/russia/moskva/infrastructure/metro/petrovsko-razumovskaya
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תנועת 30 במאי

כרזת תעמולה של המפלגה הלאומנית, אחרי מהומות 30 במאי, מראה את הכוחות האירופאיים הזרים ואת המצביאים הצבאיים שחונקים את העם הסיני.
תנועת 30 במאי (בסינית מסורתית: 五卅 運動 בסינית מופשטת: 五卅 运动, בפין-יין: Wǔsà Yùndòng) הייתה אירוע מרכזי של פועלים וכוחות אנטי-אימפריאליסטים באמצע תקופת הרפובליקה של סין. האירוע התחיל כאשר המשטרה העירונית הבריטית בשאנגחאי פתחה באש על מפגינים סינים בהתיישבות הבינלאומית בשאנגחאי ב-30 במאי 1925 (נקרא גם הטבח בשאנגחאי של 1925). היריות עוררו ביקורת בינלאומית והפגנות והפרות סדר ברחבי הארץ.
שורשי התקרית

בעקבות מלחמת ז'ילי-פנגטיאן השנייה בשנת 1924, סין מצאה את עצמה בעיצומה של אחת התקופות ההרסניות ביותר מאז 1911. המלחמה התרחשה בכל אזור עירוני גדול בסין, ופגעה קשות בתשתית הכפרית. כתוצאה מהסכסוך חוסלה ממשלת ז'ילי, שנשלטה על ידי אינטרסים עסקיים אירופיים-אמריקאיים מגוונים, על ידי שר המלחמה הפרו-יפני ג'אנג דזוו-לין. הוא הקים ממשלה חדשה בראשותו של דואן צ'ירוי, הלא-פופולרי, בנובמבר 1924. למרות הניצחון, היה לראש הממשלה החדש מעט סמכות מחוץ לבייג'ינג, וקופת הממשלה המרכזית הייתה ריקה לחלוטין.
השלטון בצפון סין חולק בין ג'אנג דזוו-לין לבין פנג יו-שיאנג ג'אנג היה עם נטייה מלוכנית, והבסיס החזק שלו היה במנצ'וריה השמרנית. ג'אנג ייצג את הימין הקיצוני בפוליטיקה הסינית והיו לו תומכים מעטים. בינתיים, המפלגות הלאומנית (הקוומינטנג) והקומוניסטית ניהלו ממשל בלתי מוכר של מחוז סובייטי באזור גואנגדונג הדרומי.
לצד הצער הגדול על מותו של המנהיג הרפובליקני הסיני סון יאט-סן (12 במרץ 1925), הפיץ הקואומיטאנג תעמולה לעורר ארגונים פרו-סינים, אנטי-אימפריאליים ואנטי-מערביים בתוך ערים סיניות גדולות. קבוצות מהמפלגה הקומוניסטית הסינית היו מעורבות במיוחד בפעולות בשאנגחאי באמצעות אוניברסיטת שאנגחאי השמאלנית. הסינים ילידי שאנגחאי היו מאורגנים ומשכילים יותר, בהשוואה לערים אחרות. הם הכירו את מצוקת המונים, והיו רגישים לתלונות עובדים ולשוויון זכויות.
משפחות סיניות רבות נפגעו גם מהצעת חוק תעסוקת ילדים, שהוצעה על ידי המועצה המוניציפלית של שאנגחאי, שתאסור על ילדים מתחת לגיל 12 לעבוד במפעלים. באותה העת, בבתים רבים של מעמד הפועלים הסתמכו על שכר שהביאו ילדים. גם הסינים המשכילים נפגעו מתוכנית המועצה להחלת חוק צנזורה חדש, שאילץ את כל הפרסומים שמופצים בעיר לכלול את שמו האמיתי וכתובתו של כותב הפרסום.
בחודשים הראשונים של 1925 התעצמו העימותים והשביתות בנושאים אלה. מפעלי הכותנה בבעלות יפנית היו מקור למחלוקת, מריבות והפגנות בין עובדים יפנים וסינים סביב מפעל הכותנה הפכו לאירועים קבועים. בחודש פברואר הותקפה קבוצה של מנהלים יפנים בעת שיצאה לעבודה ואחד מהם נהרג. בתגובה, נהגו מנהלי עבודה יפנים לשאת אקדחים בעת שהיו בתפקיד. ההסלמה הגיעה לשיאה ב-15 במאי, כאשר במהלך הפגנה אלימה בתוך המפעל, ירה מנהל עבודה יפני במפגין סיני והרג אותו. בשבועות הבאים נתפס ההרוג קו צ'ן-הונג כקדוש מעונה על ידי האיגודים הסיניים וקבוצות הסטודנטים (אם כי לא על ידי השלטונות הסיניים או המעמד הבינוני, שציינו את השתייכותו הפוליטית ואת חברותו הקרובה לכנופיה פלילית בולטת). לאחר מכן החלו מחאות ושביתות רבות נגד תעשיות המנוהלות על ידי היפנים.
שבוע לאחר מכן נעצרה קבוצה של סטודנטים סינים, שנסעו ללוויה הציבורית של קו ונשאו כרזות, בעת שעברו דרך שטח המובלעת הבינלאומית. משפטם נקבע ל-30 במאי, ולקראת המשפט, ארגוני סטודנטים שונים החליטו לערוך הפגנות המוניות ברחבי המובלעת הבינלאומית ומחוץ לבית המשפט.
התקרית ברחוב נאנג'ינג

בבוקר 30 במאי 1925, מיד לאחר תחילת משפטם של הסטודנטים העצורים, עצרה המשטרה העירונית של שאנגחאי 15 מנהיגים של הפגנת הסטודנטים שנערכה ברחוב נאנקינג והסביבה, במובלעת הבינלאומית שנשלטה על ידי זרים. המפגינים הללו נערכו מול תחנת המשטרה בלוז'ה שהייתה מוקפת על ידי קהל גדול של סינים מחוץ לתחנת המשטרה. המפגינים דרשו לשחרר את המנהיגים העצורים, ובכמה מקרים נכנסו לתחנת המשטרה, שם הם ניסו לחסום את המבואה או להגיע לתאים. השוטרים שהיו ברחוב נאנקינג דיווחו על המון בהיקף גדול כ־1,500-2,000 איש, שהפך ליותר אגרסיבי כאשר בוצעו שם המעצרים.
כוח המשטרה, שהיה צוות חירום - של כ 25 שוטרים בסך הכל, בעיקר סיקיים וסינים, עם שלושה קצינים בריטים. מטרתו הייתה למנוע מהמפגינים להיכנס לתחנה. בדקות שעברו לפני הירי, דיווחו שוטרים וכמה עדים נוספים כי היו קריאות מהמפגינים: "הרגו את הזרים" כאשר ההפגנות הפכו לאלימות. אדוארד אברסון, מפקד התחנה והקצין הבכיר ביותר במקום צעק לבסוף, "תפסיקו, אם לא אני יורה!" בניב הסיני המקובל בשאנגחאי. כמה שניות אחר כך, בשעה 3:37 אחה"צ, כשההמון היה במרחק של שני מטר מהכניסה לתחנה, הוא ירה לתוך הקהל באקדחו. גם השוטרים האחרים פתחו באש וירו כ־40 כדורים. לפחות ארבעה מפגינים נהרגו במקום, ועוד חמישה נפטרו מאוחר יותר מפצעיהם. לפחות 14 פצועים אושפזו, ועוד רבים נפצעו.
שביתות ומשטר צבאי

ביום ראשון, 31 במאי, הציבו המוני סטודנטים שלטים ברחוב ודרשו מהחנויות לסרב למכור סחורות זרות או לשרת לא סינים. לאחר מכן הם התכנסו בלשכת המסחר הסינית, שם הם הגישו רשימת דרישות, כולל הענשת השוטרים המעורבים בירי, קץ המובלעות הזרות וסגירת ההתיישבות הבינלאומית בשאנגחאי. נשיא לשכת המסחר היה מחוץ לעיר, אבל בסופו של דבר הסכים סגנו ללחוץ על ביצוע הדרישות האלה. עם זאת, לאחר מכן הוא שלח הודעה למועצת העירייה של המובלעת כי הסכמתו ניתנה תחת לחץ.
המועצה המוניציפלית (של המובלעת הבינלאומית) הכריזה על מצב של שלטון צבאי ביום שני, 1 ביוני, גייסה את המיליציה של חיל המתנדבים בשאנגחאי, וביקשה סיוע צבאי זר להגן על אינטרסים האירופאיים במובלעת. במהלך החודש העוקב, פרצו שביתות של הפועלים בשאנגחאי והיו גם התפרצויות אלימות. תחבורת החשמליות ואנשים זרים הותקפו ברחובות העיר, וכן נבזזו החנויות שסירבו לקחת חלק בחרם על הזרים. משרתים זרים סירבו לעבוד, וכמעט שליש מאנשי המשטרה הסינית, ששירתו במובלעת, לא הופיעו למשמרותיהם. עבודות הגז, תחנת החשמל, מפעלי המים והטלפונים הופעלו על ידי מתנדבים מערביים.
הערכת מספרם של הסינים שנהרגו ונפצעו במהומות 30 במאי משתנה - הנתונים בדרך כלל נעים בין 30 ל-200 הרוגים, בנוסף למאות פצועים. שוטרים, כבאים ואנשים זרים נפצעו גם הם, חלקם קשה ואחד השוטרים הסינים נהרג.
לאחר המהומות

האירוע בשאנגחאי הדהים את סין והשתלט עליה. ברחבי המדינה היו שביתות והחרמות, בנוסף להפגנות אלימות שפרצו ברחבי הארץ, שהביאו את האינטרסים הכלכליים הזרים לקיפאון. 15 מנהיגי הסטודנטים שנעצרו במקור ב-30 במאי קיבלו עונשים קלים או עונשים על תנאי, על ידי בית המשפט בשאנגחאי.
הזעזוע הציבורי עבר מהיפנים (על מותו של קו צ'ן-הונג) לאזור הבריטי והונג קונג הושפעה במיוחד (שביתות אלה ידועות בשם שביתת קנטון והונג קונג). ירי נוסף על ידי זרים על המפגינים הסינים התרחש בקנטון, במוקדן ובמקומות אחרים. הדיווח על אירוע בנאנקינג אשר הפך לגורם למהומות אנטי אימפריאליסטים, בוצע ככל הנראה על ידי הרשויות הסיניות המקומיות. ואכן, מצביאים סיניים השתמשו באירוע כאמתלה לקדם את מטרותיהם הפוליטיות. בעוד פנג יו-שיאנג איים לתקוף צבאית את האינטרסים הבריטיים ודרש התנצלות לאומית, ג'אנג דזוו-לין - ששלט בפועל באזורים הסיניים של שאנגחאי - חייליו היו עוצרים מפגינים וקומוניסטים ומסייעים לכוחות השיטור של ההתיישבות הבינלאומית.
נערכו שתי חקירות בנוגע לאירועי 30 במאי, אחת על ידי השלטונות הסיניים ואחת על ידי גורמים בינלאומיים. השופט פינלי ג'ונסון (יושב ראש), שופט בית המשפט העליון בפיליפינים (המייצג את אמריקה), סר הנרי גולן, נשיא בית המשפט העליון של הפדרציה בהונג קונג (המייצג את בריטניה) והשופט Kisaburo Suga של בית המשפט הירושימה לערעורים (המייצג את יפן). הרשויות הסיניות סירבו להשתתף בחקירה הבינלאומית, אשר בהצבעה של שניים לעומת אחד, מצאה כי הירי היה מוצדק. רק השופט פינלי מאמריקה התנגד להחלטה, והמליץ על שינויים גורפים, כולל פרישתם של מפקדי משטרת המובלעת הבינלאומית, הנציב מקווין, והמפקח אוורסון. ההתפטרות הכפויה של שני אנשים אלה בסוף שנת 1925 הייתה התוצאה הרשמית היחידה של החקירה.
בנובמבר, לאחר שצ'יאנג קאי שק העצים את כוחו אחרי מותו של סון יאט-סן, והעסקים הסיניים ביקשו לחזור למצב נורמלי (המובלעת החלה לקצץ בהספקת החשמל למפעלים הסיניים), השביתה וההפגנות החלו להתפוגג. בהונג קונג, עם זאת, הם לא הסתיימו לחלוטין עד אמצע 1926. תמיכת הקואומינטאנג בתנועת המחאה הזאת, ויציאת "המשלחת הצפונית" מ־1926-1927, הובילו בסופו של דבר לרפורמות במינהלת המועצה המוניציפלית של ההתיישבות הבינלאומית בשאנגחאי ובראשן ביטול האמנות הלא שוויוניות.
הערות שוליים

↑  Cathal J. Nolan (2002). The Greenwood Encyclopedia of International Relations: S-Z. Greenwood Publishing Group. p. 1509
↑  Waldron, Arthur, (1991) From War to Nationalism: China's Turning Point, p. 5.
↑  Ku, Hung-Ting [1979] (1979). Urban Mass Movement: The May Thirtieth Movement in Shanghai. Modern Asian Studies, Vol.13, No.2. pp.197-216
↑  B.L [1936] (Jul 15, 1936). Shanghai at Last Gets Factory Inspection Law. Far Eastern Survey, Vol.5, No.15.
↑  Ku, Hung-Ting [1979] (1979). Urban Mass Movement: The May Thirtieth Movement in Shanghai. Modern Asian Studies, Vol.13, No.2. pp.201
1 2  Potter, Edna Lee (1940). News Is My Job: A Correspondent in War-Torn China. Macmillan publishing. p. 198
↑  Bickers, Robert [2003] (2003). Empire Made Me: An Englishman Adrift in Shanghai. Allen Lane publishing. ISBN 0-7139-9684-6. p. 165
↑  Carroll, John Mark Carroll. [2007] (2007). A concise history of Hong Kong. Rowman & Littlefield publishing. ISBN 0-7425-3422-7, ISBN 978-0-7425-3422-3. p. 100
↑  Carroll, John Mark Carroll. [2007] (2007). A concise history of Hong Kong. Rowman & Littlefield publishing. ISBN 0-7425-3422-7, ISBN 978-0-7425-3422-3. p. 100
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285491005171  LCCN: sh85024112 
מונומנט עכשיווי, לזכר מאורעות 30 במאי 1925, בשאנגחאי
קטע מהמונומנט לזכר תנועת של 30 במאי
כוחות שיטור בריטיים במובלעת הבינלאומית בשאנגחאי, בזמן מהומות 30 במאי 1925
ששון דוד

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1849 
 פטירה:  27 בספטמבר 1926 (בגיל 76) ה'תרפ"ו 
 בן או בת זוג:  חנה ששון 
 
סר ששון יעקב חי דוד (11 בדצמבר 1849 – 27 בנובמבר 1926) היה איש עסקים יהודי-הודי, בכיר בבנק של הודו, נציג בגוף המחוקקים של הודו הבריטית ובמועצת העיר מומבאי, וחבר קהילת יהודי עיראק שחיה במומבאי מסוף המאה ה-18 ועד המאה ה-20.
קורות חיים

ששון דוד נולד ב-1849 בבומביי ליעקב חי דוד, בנו של דוד ששון, אבי משפחת ששון. משפחת ששון, שמוצאה מבגדאד ועברה לבומביי בשנות השלושים של המאה ה-19, צברה הון מופלג באמצעות מסחר הבינלאומי בהודו וההמזרח הרחוק.
דוד עסק בהתחלה במסחר בחברת א. ד. ששון ושות', ובילה מספר שנים בסין מטעמה. ב-1885 פרש והקים חברה משלו בשם "ששון יעקב דוד ושות'", שעסקה בחוטי כותנה. היה ממייסדי הבנק של הודו (Bank of India) ומנהלו בשנים 1906–1926.
בנוסף לפעולתו העסקית, מונה ב-1905 לשריף של בומביי (אנ'), תואר הניתן למשך שנה אחת לתושב בולט של בומביי הנחשב באופן רשמי לממונה על הוצאתם לפועל של פסקי הדין של בית המשפט הגבוה בבומביי. היה חבר באספה המחוקקת האימפריאלית, הגוף המחוקק בהודו הבריטית. כן היה חבר בעיריית בומביי מ-1911 וכיהן במשרה המקבילה לראש העיר של מומבאי במהלך שנה אחת ב-1921, במסגרת מחזור שנהג בעיר, בו אחת לארבע שנים כיהן הינדואי, פרסי, מוסלמי ואחד שאינו נמנה עם שלושת הקבוצות הללו. דוד היה אחד משלושת היהודים שכיהנו בתפקיד, לצד מאיר נסים (1929) ואליהו משה ראג'פורקר (1937).
דוד היה בין התורמים העיקריים להקמתו של אחד המונומנטים הגדולים במומבאי הקרוי "השער להודו".
דוד קיבל תואר אבירות במסדר כוכב הודו ב-1905 ותואר ברון ב-1911.
נפטר ב-26 בדצמבר 1926 בבומביי.
חיים אישיים

דוד נישא לבת דודתו חנה ששון, בת דודו אליהו דוד ששון, ב-1876.
את תואר הברונט הוריש לבנו השלישי, פרסיבל דוד (1892-1964) (אנ'), שהיה אספן גדול של אמנות סינית עתיקה. בשנת 1932 תרם הברונט פרסיבל דוד קתדרה לאוניברסיטה העברית בירושלים - "הקתדרה לאמנות וארכאולוגיה של המזרח הקרוב ע"ש דוד ששון".
הערות שוליים

↑  Sir Sassoon Jacob David, Merchant-philanthropist, Dies in Bombay, Aged 77 - Jewish Telegraphic Agency, Jewish Telegraphic Agency, ‏29 בספטמבר 1926
1 2 3  אברהם בן-יעקב, יהודי בבל בתפוצות, הוצאת ראובן מס, תשמ"ה, עמ' 91, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  Joan G. Roland, The Jewish Communities of India - Identity in a Colonial Era, Transaction Publishers, 1989, עמ' 125. (באנגלית)
↑  חדשות באוניברסיטה העברית, דבר, 19 באוגוסט 1932
תומר צרפתי

תומר צרפתי (נולד ב-16 באוקטובר 2003) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער במכבי נתניה מליגת העל ובנבחרת ישראל עד גיל 21.
קריירת מועדונים

צרפתי נולד בפרדס חנה-כרכור שבישראל, וגדל במחלקות הנוער של מ.ס. פרדס חנה-כרכור, מכבי ברקאי, הפועל חדרה, מכבי חיפה, הפועל באר שבע ומכבי נתניה. ב-23 בפברואר 2023 חתם על חוזה במכבי נתניה עד לשנת 2026.
ב-7 במאי 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-4 נגד הפועל ירושלים.
נבחרות ישראל

צרפתי החל לשחק בנבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19 בשנת 2022. הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר אליפות אירופה לנבחרות עד גיל 19 ("יורו הנוער") של UEFA בשנת 2022, בו סיימה נבחרת ישראל במקום השני, לאחר הפסד בגמר לנבחרת הנוער של אנגליה עד גיל 19 שהסתיים בתוצאה 1–3 לאחר הארכה.
נכלל בסגל ואף ופתח בהרכב נבחרת ישראל עד גיל 20 בשישת משחקיה הראשונים (מתוך שבעה בסך הכל) בטורניר גביע העולם לנבחרות עד גיל 20 ("המונדיאליטו") לשנת 2023, בו הצליח לסייע על נבחרת להעפיל עד לחצי-הגמר מול נבחרת אורוגוואי עד גיל 20, בו אמנם הפסידו 1–0, אך לבסוף במשחק השישי בו נתבקש לעזוב את הנבחרת עד גיל 20 ביחד עם עוד מספר שחקנים בולטים- לטובת השבחת סגל נבחרת ישראל ביורו הצעירות עד גיל 21 באותה עת. לאחר שהשוער אופק מליקה החליף את צרפתי בהרכב הפותח של נבחרת המונדיאליטו, במשחקה השביעי והאחרון, בו ניצחה 3–1 את נבחרת דרום-קוריאה עד גיל 20, שהיה גם שלב ההתמודדות על המקום השלישי, ועל כן נבחרת ישראל ל"מונדיאליטו" סיימה במקום השלישי גביע העולם של FIFA לנבחרות עד גיל 20 לשנת 2023.
החל מ-2023 הוא משחק בנבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21, כולל ביורו הנבחרות עד גיל 21 לשנת 2023 ("יורו הצעירות"), בו החליף את בהרכב הפותח את השוער דניאל פרץ עקב כך שפרץ צבר כרטיס צהוב בשני משחקיו הקודמים, במשחק חצי-הגמר מול נבחרת אנגליה הצעירה עד 21.
הערות שוליים

↑  תומר חבז, ‏בונה לעתיד: נתניה האריכה את חוזהו של צרפתי, באתר ONE‏, 23 בפברואר 2023
↑  אוסקר גלוך בחוץ: סגל ישראל למונדיאליטו, באתר ערוץ הספורט, 7 במאי 2023
↑  ההתאחדות לכדורגל בישראל - עמוד משחק, באתר www.football.org.il
תחנת פאבלטסקאיה (קו קולצביה)

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1 בינואר 1950 
 אדריכל:  Nikolai Kolli 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°43′54″N 37°38′15″E﻿ / ﻿55.73179°N 37.63759°E﻿ / 55.73179; 37.63759
 תחנות סמוכות:  Dobryninskaya, תחנת טגנסקאיה 
 מידע על התחנה
 שם המערכת:  Paveletskaya 
 רציפים:  2 
 קווים העוברים בתחנה:  קו קולצביה 
 קוד התחנה:  073 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת פאבלטסקאיה(למפת מוסקבה רגילה) תחנת פאבלטסקאיה
 
תחנת פאבלטסקאיה (ברוסית: Павелецкая) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קולצביה.
התחנה ממוקמת ברובע זאמוסקבורצ'יה, וקרויה על שם כיכר פאבלטסקאיה.
תחנת פאבלטסקאיה נפתחה ב-1 בינואר 1950, והיא ממוקמת ליד תחנת הרכבת פאבלטסקאיה (אנ').
התחנה מקושרת במעבר עם תחנה בשם זהה בקו זמוסקבורצקאיה.
הערות שוליים

↑  https://um.mos.ru/houses/stantsiya_paveletskaya/
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.