stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כבש ארגאלי
הערות שוליים

↑  כבש ארגאלי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| יעלים |
| --- | --- | --- |
| כבשי שור | כבשי שור |  |
| כבש המושק | כבש המושק |     |
| טאקין | טאקין |     |
| יעלים | יעלים |     |
| עבדקן הרעמה | עבדקן הרעמה |     |
| טאר ההימלאיה | טאר ההימלאיה |     |
| טאר ערבי | טאר ערבי |     |
| טאר נילג'ירי | טאר נילג'ירי |     |
| כבש | כבש ארגאלי • כבש מופלון • כבש הבית • כבש אוריאל • כבש גדול-קרניים • כבש דאל • כבש השלג |     |
| כבש כחול | כבש כחול מצוי • כבש כחול גמדי |     |
| יעל | יעל קווקזי מערבי • יעל קווקזי מזרחי • עז מבריגה • יעל איברי • יעל האלפים • יעל נובי • יעל סיבירי • יעל אתיופי • עז הבר (תת-מין: עז הבית) |     |
| צפירים | צפירים |     |
| צפיר | צפיר האלפים • צפיר הפירנאים |     |
| צפיר הקורדילרים | צפיר הקורדילרים |     |
| סרו | סרו יפני • סרו סומטרי • סרו סיני • סרו ההימלאיה • סרו אדום • סרו טאיוואני |  |
| גוראל | גוראל סיני • גוראל ההימלאיה • גוראל אדום • גוראל אמור |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295545605171
כובע הנזיר

| כובע הנזיר |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צלפאים
משפחה:: טרופאאוליים
סוג:: Tropaeolum
מין:: כובע הנזיר
שם מדעי
 Tropaeolum majus ‏לינאוס, 1753
כובע הנזיר (שם מדעי: Tropaeolum majus) הוא צמח נפוץ בגינות ארץ ישראל, ממשפחת הטרופאאוליים. כובע הנזיר משתרע (מטפס) ומכסה שטחים בעלווה נאה - עלים גדולים, שצורתם כצלחת - ובפרחים שצורתם כחצוצרה בצבעי צהוב כתום ואדום עזים.
מאפיינים

מוצאו של הצמח בדרום אמריקה.
כובע הנזיר מומלץ לזריעה בסתיו, בחודשים ספטמבר-דצמבר, בשמש מלאה עד חצי-צל. ככל שכובע הנזיר חשוף יותר לשמש כך הוא מצמח יותר פרחים, והעלים גדולים יותר. הצמח נובט וגדל לאורך החורף, ומקיים מחזור פריחה שראשיתו בינואר וסופו בתחילת מאי. כובע הנזיר מפיק זרעים רבים וגדולים, ובדרך כלל אין צורך בזריעה יזומה נוספת בשנה שלאחר הזריעה הראשונה.
פרחי כובע הנזיר ועליו ראויים למאכל. העלים הם בעלי טעם חריף מתון (מזכיר במקצת חרדל) ואילו הפרחים מוסיפים צבע עז לסלט.
כובע הנזיר מהווה מין פולש במספר מקומות בעולם, וגם בישראל. הוא בעל כושר רבייה וגטטיבית גבוה המאפשר התפשטות מהירה על חשבון הצומח שמסביבו. בישראל, המין מהווה מפגע אקולוגי בשטחים טבעיים הסמוכים לגינות נוי בהם הוא ניטע, למשל נחל שיח בעיר חיפה.
גלריה

כובע הנזיר
כובע הנזיר
כולכית

| כולכית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: זבובאים
תת־סדרה:: יתושים
משפחה:: כולכיתיים
סוג:: כולכית
שם מדעי
 Culex ‏לינאוס, 1758

כולכית (שם מדעי: Culex) הוא סוג במשפחת הכולכיתיים. סוג זה כולל את שני מיני הכולכיתיים הנפוצים ביותר בישראל.
מחזור ההתפתחות

נקבת היתוש מטילה על פני מים עומדים, בעיקר במקומות רדודים ועשירים בצמחיית גדות, גוש ביצים דמוי רפסודה שחורה, המונה כ-200 ביצים. גוש זה, שגודלו 7–8 מ"מ, צף על פני המים הודות לשלפוחיות אוויר הקבועות משני צדדיו. נקבת כולכית חד פסית מעדיפה להטיל ביצים במים נקיים, כמי מעיינות ובריכות דגים, לשם הטלת ביציה. הכולכית המצויה הטרדנית חיה בסביבת מים עומדים ומרופשים ומבכרת לדגור באפלה, במים מזוהמים המלאים רקב. לפיכך, מטילה נקבת הכולכית המצויה הטרדנית ביצים במים עשירים בחומר אורגני, בעיקר במי שופכין. הביצים בוקעות תוך 2–3 ימים בטמפרטורה בין 24–28 מעלות צלזיוס. הזחלים המתפתחים במים, זקוקים לאוויר אטמוספירי, אותו הם קולטים דרך פתחי נשימה הנמצאים בקצה הטרכיאה - צינור נשימה מוארך, שבקצה בטנם ואותו הם מבליטים אל מחוץ לפני המים. הם ניזונים מן הרקבובית שבמים, אותה הם גורפים אל פיהם בעזרת מברשות נוציות שסביב פיהם. הזחלים עוברים 4 דרגות התפתחות עד הגיעם לדרגת הגולם. משך התפתחות הזחל בתנאים אופטימליים הוא 6–8 ימים. הגולם פעיל, אך אינו אוכל. הוא צולל מטה כשמנוחת המים מופרעת לפתע וחי במים 1–3 ימים נוספים עד שעובר לדרגת יתוש מכונף.
מחיה

היתוש הבוגר חי מחוץ למים. הזכר ניזון ממוהל צמחים כמו צוף פרחים והנקבה תרה אחר ארוחת דם הדרושה להתפתחות הביצים בגופה. לצורך זה, יש לה חדק ובו איברי קידוח היוצרים צינור יניקה. בשעת העקיצה מזריקה הנקבה לתוך דמו של הנעקץ נוזל המונע את קרישת דמו ומקל על יניקתו. הנקבה היא אוטוגנית ומסוגלת להטיל ביצים פוריות, גם מבלי להזדקק לארוחת דם, אך, אז מספר הביצים ברפסודה קטן יותר. ארוחת הדם דרושה רק כדי לספק חומרי מזון להבשלת הביצים, אבל משום שזחלי הכולכית המצויה הטרדנית מסוגלים לנצל את מזונם בצורה יעילה יותר יחסית למינים אחרים, הם פוטרים את הנקבה הבוגרת מן הצורך לאכול ארוחת דם לפני הטלת ביציה. הכולכית המצויה הטרדנית מסוגלת בתנאים אופטימליים להטיל כ-6 רפסודות ביצים בחודש ולהאריך ימים 3–4 חודשים לערך. תצפיות הראו שטווח מעופה יכול להגיע ל-22 ק"מ.
זחלים של כולכית. הזחלים המתפתחים במים, זקוקים לאוויר אטמוספירי, אותו הם קולטים דרך פתחי נשימה הנמצאים בקצה בטנם, אותה הם מבליטים אל מחוץ לפני המים. הם ניזונים מן הרקבובית שבמים, אותה הם גורפים אל פיהם בעזרת "מברשות נוציות" שסביב פיהם.
כוח הנילוס

| כוח הנילוס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: לפידוזאוריה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: לטאות
משפחה:: כוחיים
סוג:: כוח
מין:: כוח הנילוס
שם מדעי
 Varanus niloticus ‏ליניאוס, 1758
תחום תפוצה


מבט מלפנים של לטאת הכוח
כוח הנילוס (שם מדעי: Varanus niloticus), הוא מין כוח ממשפחת הכוחיים המצוי לאורך יבשת אפריקה.
תיאור

כוח הנילוס גדל לאורך של 2.44-1.5  מטרים ולמשקל מרבי של 20 ק"ג, מה שהופך אותם ללטאה השנייה במשקלה באפריקה (לאחר כוח הסלעים), אך הגדולה ביותר באורכה. יש לו גוף שרירי, רגליים חזקות ולסתות עוצמתיות. השיניים חדות אצל הצעירים ומתקהות אצל הבוגרים. יש לו טופרים חדים המשמשים לטיפוס, חפירה, הגנה או לקריעת טרפם. כמו לכל לטאות הכוח יש לו לשון מפוצלת דמוית מזלג.
הנחיריים שלהם ממוקמים גבוה, דבר המעיד על האופי המימי שלהם, אך הם גם מטפסים מצוינים ומסוגלים לרוץ מהר על האדמה.
כוח הנילוס ניזון מדגים, צפרדעים (לרבות צפרדעים רעילות), חלזונות, ביצי תנינים ותנינים צעירים, נחשים, עופות, יונקים קטנים, חרקים גדולים ומפגרים.
כוח הנילוס מצוי בכל רחבי יבשת אפריקה למעט אזורי מדבריות. עד סוף המאה ה-19 דווח על נוכחותם של פרטים ממין זה גם באזור נהר הירדן ובנחלים ליד ים המלח ומדבר יהודה, מאז מין זה ועקבותיו לא נראים עוד באזור.
הערות שוליים

↑  כוח הנילוס באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  https://www.thebhs.org/publications/the-natterjack/3189-issue-222-september-2020/file
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291052605171  LCCN: sh00004759 
ערך זה הוא קצרמרבנושא זוחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כחל (סוג)

| כחל |
| --- | --- |
 כחל סנגלי
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: כחלאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: כחליים
סוג:: כחל
שם מדעי
 Coracias ‏לינאוס, 1758

כחל מצוי בולט בצבעיו הכחולים-תכולים, וחי גם בישראל.
כחל (שם מדעי: Coracias) הוא סוג של עופות מסדרת הכחלאים הקרויים כך עקב צבעם הכחול. בסוג זה נמצאים כל מיני משפחת הכחליים למעט ארבעת בני הסוג כחל עב-מקור.
בני סוג זה הם עופות כחולים, תכולים או סגולים בהירים עם מקור גדול ואפור. הם חיים בערבות, סוואנות ושיחיות ברחבי דרום אירופה, אסיה ואפריקה. המין כחל מצוי חי גם בישראל.
הם ציידי חרקים מהירים המשתמשים במקורם כדי להרוג את הטרף. המינים הגדולים אוכלים גם חולייתנים קטנים. קבוצות של כחלים נאספות בקרבת שריפות כדי לתפוס את החרקים הנמלטים מהן.
מינים

כחל מצוי (Coracias garrulus)
כחל לילכי (Coracias caudatus)
כחל כחול-בטן (Coracias cyanogaster)
כחל סנגלי (Coracias abyssinicus)
כחל הודי (Coracias benghalensis)
Coracias naevius
Coracias temminckii
Coracias affinis
כחל זנב-מחבט (Coracias spatulatus)
יאם סגול

| יאם סגול |
| --- | --- |
 יאם סגול במאווי, הוואי
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: טמוסאים
משפחה:: טמוסיים
סוג:: Dioscorea
מין:: יאם סגול
שם מדעי
 Dioscorea alata ‏לינאוס, 1753

יאם סגול (שם מדעי: Dioscorea alata; באנגלית: Purple Yam) הוא צמח פקעתי המשתייך לירקות היאם. מקורו באזורים הטרופיים של אפריקה. הפקעות של צמח זה בדרך כלל סגולות או ורודות, ומכאן בא השם הנפוץ. יש מקרים בהם הפקעת של היאם לבנה לו, מכאן בא שמה הנוסף היאם הלבן. אנשים נוטים להתבלבל בין היאם הסגול לבטטה האוקינאווית בגלל הדמיון שלהם במראה ובסביבת הגידול שלהם. היאם הסגול לא נמצא בסכנת הכחדה ואף נחשב למין פולש במדינות רבות כגון ארצות הברית. ישנם מאמצים לרסן את ההתפשטות על ידי עקירת שורשיו של היאם הסגול בסוף עונת הגידול שלו. אין מחלות ומזיקים מיוחדים שניזונים או פוגעים ביאם אם כי כנימות, נמטודות וקמחיתיים עלולים לפגוע בפקעת.
גידול

מקור גידולו של היאם הסגול במרכז אפריקה, היאם גדל בעיקר באזורים טרופיים אם כי הוא גדל כיום גם באזורים שאינם טרופיים בארצות הברית. היאם בוית לראשונה כ-5,000 שנה לפני זמננו במזרח אפריקה. זמן הגידול של היאם הסגול הוא כעשרה חודשים, ומכאן בא שמו הנוסף של היאם הסגול-יאם עשרת החודשים. ניתן לגדל שתילים די קרובים זה לזה, במרווחים של 25–30 ס"מ זה מזה. ליאם דרושה השקיה מחזורית ודישון בעזרת דשן נוזלי.
שימושים > קולינריה

משתמשים ביאם הסגול כמרכיב במגוון של קינוחים: גלידה, לחמניות שווייצריות, טארט, עוגיות, מאפינס, עוגות וסוגים אחרים של מאפים. בפיליפינים הוא ידוע כשם "ube" ונאכל מבושל, אפוי או כמו פודינג ממותק שנקרא " ube halayá". הוא גם מרכיב בקינוח הקפוא הנקרא "halo-halo". במהאראשטרה צ'יפס מוקפץ מיאם סגול נאכל במהלך צום דתי.
יאם סגול הוא מרכיב חיוני במאכל הנקרא "Undhiyu". יאם סגול הוא קינוח פופולרי בג'יפנה, סרי לנקה. היאם הסגול הופיע בעשור השני של המאה ה-21 במסעדות אמריקאיות, והוא משמש להכנת טראפלס, ריבת חלב, פלאן, סופגניות, עוגות ומאפים אחרים. יאם סגול הוא ירק מוערך בשל העמילן שניתן לייצר ממנו.
שימושים > רפואה

ברפואה העממית יאם סגול משמש כמשלשל מתון וכמחסל תולעים במערכת העיכול. הוא משמש כטיפול עבור חום, זיבה, צרעת, גידולים וטחורים מודלקים.
שימושים > שימושים אחרים

צבע הזנים סגול בשל פיגמנטים שונים של אנתוציאנין, הפיגמנטים מסיסים במים, והוצעו כצבע מאכל אפשרי. היאם הסגול משמש לנוי בגנים בשל יופיו.
שימושים > ערך תזונתי ל-100 גרם

(מבוסס על דיאטת 2,000 קלוריות)
| מרכיב | כמות | אחוז מכמות צריכה יומית מומלצת |
| --- | --- | --- |
| קלוריות | 68 | 4.3% |
| סה"כ שומנים | 0 גרם | 0% |
| שומן רווי | 0 גרם | 0% |
| שומן רב בלתי רווי | 0 גרם | 0% |
| שומן בלתי רווי | 0 גרם | 0% |
| כולסטרול | 0 גרם | 0% |
| נתרן | 55 מיליגרם | 2% |
| אשלגן | 337 מיליגרם | 9% |
| סה"כ פחמימות | 20 גרם | 6% |
| סיבים תזונתיים | 3 גרם | 12% |
| סוכר | 4.2 גרם |  |
| חלבון | 1.6 גרם | 3% |
| ויטמין A |  | 283% |
| סידן |  | 3% |
| ויטמין B6 |  | 10% |
| מגנזיום |  | 6% |
| ויטמין C |  | 4% |
| ברזל |  | 3% |
| ויטמין B12 |  | 0% |
הערות שוליים

1 2  Purple Sweet Potato Nutrition & Incredible Health Benefits For Human, Better Than Potatoes, HealthFame.com, ‏2014
↑  Purple Yam, Violet Yam, Ube, Ubi, Dave's Garden, ‏2005
מאפין מיאם סגול
עוגה מיאם סגול
ירגזי (סוג)

| ירגזי |
| --- | --- |
 ירגזי יפני
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: ירגזיים
סוג:: ירגזי
שם מדעי
 Parus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


ירגזי (שם מדעי: Parus) הוא סוג של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים (Paridae). הסוג ירגזי הכיל בעבר מעל 50 מינים, אבל כיום הוא מכיל ארבעה: ירגזי מצוי, ירגזי יפני, ירגזי אפרפר, וירגזי ירוק-גב. המינים מצויים באירואסיה וצפון-מערב אפריקה.
טקסונומיה

קארולוס ליניאוס הגדיר את הסוג ירגזי ב–1758 בספרו Systema Naturæ. מתוכו קיבלה המשפחה את שמה. מתוך 12 המינים שתוארו על ידי ליניאוס, המין ירגזי מצוי נבחר להיות הטיפוס של הסוג Parus על ידי ג'ורג' רוברט גריי ב–1840.
הסוג ירגזי כלל בעבר מעל 50 מינים שונים, אבל כיום הוא מכיל ארבעה שחיים כיום.
העץ הפילוגנטי של משפחת הירגזיים על פי יוהנסון ואחרים (2013):
בעבר נחשב הירגזי המצוי לבעל 36 תת־מינים וקבוצת תתי־המינים bokharensis נחשבה למין עצמאי, ושניהם נחשבו למיני טבעת, אבל תיאוריה זו נזנחה עקב חקר של דנ"א מיטוכונדריאלי, שהראה שהקבוצות major, minor, cinereus ו–bokharensis נפרדות, והכלאות נדירות וקורות כתוצאה ממגע משני לאחר תקופה זמנית של בידוד. מחקר מ–2005 אישר שהקלייד שמכיל את הירגזי האפרפר והירגזי היפני והקלייד שמכיל את הירגזי המצוי ואת bokharensis התפצלו לפני כמיליון וחצי שנים. הוערך שהפיצול בין major ו–bokharensis קרה לפני כחצי מיליון שנים. המחקר גם בדק הכלאות בין הירגזי היפני והירגזי המצוי מהמזרח הרחוק הרוסי. הכלאות אלו נדירות מאוד, מה שמראה שקיימים מכשולים לרבייה בין הירגזי המצוי לירגזי היפני. המחקר המליץ לפצל את הירגזי היפני והירגזי האפרפר מירגזי המצוי, אבל לאחד אותו עם P. bokharensis, כפי שביצעו ITIS וה–IOC. מקור אחר (Handbook of the Birds of the World) בחר במיון המיושן, דבר שגרר ביקורת.
העץ הפילוגנטי של הסוג, מבוסס על פקרט ואחרים (2005):
מינים

מיני הסוג:
ירגזי מצוי (Parus major) - מצוי בישראל
ירגזי יפני (Parus minor)
ירגזי אפרפר (Parus cinereus)
ירגזי ירוק-גב (Parus monticolus)
ידועים גם שלושה מינים נכחדים מתקופת הפליוקן בהונגריה:
Parus robustus
Parus parvulus
Parus medius
כחלון פלקטוס

| כחלון פלקטוס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: צניניתיים
סוג:: כחלון
מין:: כחלון פלקטוס
שם מדעי
 Trachinotus falcatus ‏לינאוס, 1758

כחלון פלקטוס, המכונה באנגלית "פרמיט" ("Permit"; שם מדעי: Trachinotus falcatus), הוא מין דג ממשפחת הצניניתיים החי במימי מערב האוקיינוס האטלנטי בין ברזיל בדרום למסצ'וסטס בצפון ומצוי גם במי הקריביים. הוא נקרא לראשונה בידי החוקר קארולוס לינאוס בספר:ו "Systema Naturae" מ-1758, בו הוא שויך למשפחת השפתוניים. משמעות שם הסוג כחלון הוא: "trachys" - מחוספס/קשה, ו-"noton" - גב. משמעות שם המין הוא: "falcatus" - חרמש, על שם סנפיר הגב הגבוה שלו שבולט כשהוא נע לפני המים.
דג זה בעל מבנה כבד עם מצח בולט, פה גדול וקצר וסנפירי חזה דקים אך סנפירי גב ושת גדול וזנב שרירי. הגוף אפור והסנפירים כהים ובעלי תוכן צהוב. אורכו המרבי של הדג הוא 122 סנטימטר ומשקלו עד 36 ק"ג בבגרות.
הדג מצוי סביב החופים במי שפכים, תעלות ולעיתים אף במים מליחים בגדות נהר. הוא גם מתקרב מאוד לחוף, שם מצויים הרבה חסרי חוליות. הדג ניזון מדגים קטנים, סרטנים וחסילונים שונים.
הוא עצמו נידוג הן למאכל והן לדיג ספורט.
הערות שוליים

↑  כחלון פלקטוס באתר הרשימה האדומה של IUCN
כימרה (דג)

| כימרה |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: כימראים
תת־סדרה:: Chimaeroidei
משפחה:: כימרות קצרות חוטם
סוג:: כימרה
מין:: כימרה
שם מדעי
 Chimaera monstrosa ‏לינאוס, 1758

כִּימֵרָה (שם מדעי: Chimaera monstrosa) היא מין של דג סחוס מוזר וקטן החי במימי האוקיינוס האטלנטי וגם במי הים התיכון. הכימרה קיבלה את שמה על שם הכימרה המיתולוגית, שהורכבה ממספר חיות. החוקרים הראשונים לא ידעו איזו חיה זו והניחו שהיא הורכבה מחיות רבות.
הכימרה היא דג באורך של מטר וחצי ושוקלת עד 2.5 קילוגרם בממוצע. היא בעלת גוף בצבע חום-אדמדם עם נקודות לבנות ופסים לאורך כל גופה. הסנפירים כחולים ורצועת סנפיר הגב אפורה כהה ובעלת עוקץ עם ארס חלש. הכימרה בעלת ראש גדול עם חוטם רחב, עיניים גדולות מאוד, ירוקות המותאמות לראיית לילה וזנב דק ביותר, ממנו קיבלה את שמה האנגלי: "rat fish", דג החולדה.
דג הכימרה חי בעומקים של עד 1,600 מטר אך נפוץ יותר בעומק 300–500 מ'. הוא צד על הקרקעית דגים וחסרי חוליות מימיים וחי בקבוצות קטנות או בבדידות. תפוצת הדג בטבע בצפון האוקיינוס האטלנטי מאיסלנד ונורווגיה עד לחופי מרוקו והוא נכנס גם למערב הים התיכון. עדויות שהוא נמצא בדרום אפריקה נחשבות לבלתי אמינות.
הערות שוליים

↑  כימרה  באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  לפי החלטות האקדמיה ללשון
יאק הבית

יאק הבית או יאק מבוית (שם מדעי: Bos grunniens) הוא מין של פר במשפחת הפריים, בהמת משא טיבטית ארוכת שיער. יאק הבית תואר מדעית לראשונה על ידי הזואולוג השוודי ליניאוס בשנת 1766, ומוצאו ביאק הבר הנדיר שבעל מעמד של מין בפני עצמו.
תפוצה

תפוצתו העיקרית של יאק הבית היא ברמת טיבט, במחוזות גאנסו, צ'ינגהאי, שינג'יאנג והמחוז האוטונומי הטיבטי; בנוסף, ניתן למצוא אותו גם במונגוליה, בסין, בצפון הודו (בעיקר בלדאק), בפקיסטן, ואף ברוסיה. בנוסף לקהילה המבויתת הגדולה, ישנה גם קהילה קטנה ופגיעה של יאק הבר (או "יאק פראי"). בשנות ה-90 של המאה ה-20, נערכו ניסיונות כדי לשמר את האוכלוסייה של היאקים הפראיים אולם מספרם נשאר נמוך מאוד.
טקסונומיה

היאק המבוית שייך לסוג פר, ולכן קשור אל הבקר. ניתוחי DNA מיטוכונדריים שנעשו כדי לקבוע את ההיסטוריה האבולוציונית של יאק הבית היו מעורפלים מעט. ייתכן שיאק הבית התפצל מן הבקר בכל נקודה בין מיליון עד חמישה מיליון שנים, וישנן השערות שהיאק קרוב יותר לביזון מאשר לכל חבר אחר במשפחת הפרים. מאובנים של קרובי משפחה כביכול של היאק, כמו Bos baikalensis, נמצאו במזרח רוסיה, מה שרומז על דרך דרכה פרים דמויי יאק, אבותיהם של הביזונים המודרניים, יכלו להיכנס אל יבשת אמריקה.
המין צוין במקור כ-Bos grunnien ("השור הנוהם", "grunting ox") על ידי קארולוס ליניאוס ב-1776, אך באופן כללי שם זה נחשב רק כמתייחס לצורה המבויתת של החיה, כאשר Bos mutus ("השור האילם", "mute ox") הוא השם המועדף למין הפראי. על אף שמחברים מסוימים עדיין מתייחסים אל יאק הבר כתת-מין, Bos grunniens mutus, עשה ה-ICZN פסיקה רשמית בשנת 2003, המתירה שימוש של השם Bos mutus ליאקים פראיים ושדרוג מעמדם למין נפרד, וכעת זהו השם הנפוץ יותר.
למעט מקומות מסוימים בהם היאק הפראי נחשב תת-מין, אין יאק המזוהה כתת-מין.
הלולו הגמדי הוא תוצאת רביית כלאיים של זבו, יאק הבית וטאורין.
מאפיינים פיזיים

היאק המבוית הוא בין הגדולים שבפרים, אך קטן מקרובו היאק הפראי. הזכר גובהו כ-2–2.2 מטרים ואורכו כ-3–3.4 מטרים. משקלו של היאק המבוית נמוך בהרבה מיאק הבר, כאשר הזכרים שוקלים 350–580 קילוגרמים והנקבות 225–255 קילוגרמים.
היאקים המבויתים הם חיות בעלות מבנה כבד, חסונים, בעלי רגליים קצרות ופרסות מעוגלות. הם בעלי אוזניים קטנות ומצח רחב עם קרניים חלולות ושחורות באופן יחסי. אצל הזכרים הקרניים יוצאות מן הצדדים של הראש, ואז הן פונות קדימה. אורכן של קרני הזכרים הוא בין 48 ל-99 סנטימטרים. אצל הנקבות לעומת זאת הקרניים קטנות יותר, אורכן 27–64 סנטימטרים, וצורתן זקופה יותר. גם הזכר וגם הנקבה בעלי צוואר קצר וגיבנת מובלטת על כתפיהם, אולם אצל הזכרים הבליטה גדולה וגלויה יותר.
שני הזוויגים בעלי שיער ארוך ומדובלל, עם פרוות צמר עבותה על החזה, הצלעות והירכיים, כדי לבודד אותם מהקור. במיוחד אצל הזכרים, עלול השיער ליצור מעין "חצאית" שכמעט מגיעה אל הקרקע, ארוך, עם פלומה גדולה של שיער על רובו. בעוד שליאקים הפראיים יש שיער חדגוני למדי, ליאקים המבויתים יש טווח צבעים גדול יותר בפרוותם, כאשר פרטים מסוימים אף לבנים ומנומרים. העטינים של הנקבות והאשכים של הזכרים קטנים ושעירים, כהגנה אל מול הקור. לנקבות יש ארבעה עטינים.
פיזיולוגיה

הפיזיולוגיה של יאק הבית מותאמת היטב למקומות גבוהים, כאשר הריאות והלב שלו גדולים יותר מלבקר הנמצא בגבהים נמוכים יותר, כמו גם יכולת להעביר כמות רבה של חמצן בדמם, עקב עקביות של המוגלובין עוברי במהלך חייהם. למרות הסתגלותם הטובה של היאקים המבויתים לגבהים גבוהים, הם אינם משגשגים במקומות נמוכים, ומתחילים לסבול מחום ומתשישות בחום מעל 15°C. התאמה נוספת לקור היא שכבה עבה של שומן מתחת לעורם, וכמעט היעדר מוחלט של בלוטות זיעה מתפקדות.
לעומת הבקר המבוית, קיבתם הראשונה של היאקים המבויתים גדולה יחסית לקיבתם השלישית. ככל הנראה הדבר מאפשר להם לצרוך כמויות גדולות יותר של מזון באיכות ירודה בכל פעם, ולהתסיס את המזון הזה עוד כדי לחלץ ממנו יותר חומרים מזינים.
יאק הבית והאדם

כפי שמרמז שמו, מין זה בוית והאדם מנצל אותו בדרכים רבות:
גוזז מהיאק צמר. סיבי יאק הבית רכים וחלקים ומגיעים במספר צבעים, כולל גוונים של אפור, חום, שחור ולבן. בצמר משתמשים לאריגה, סריגה וייצור חבלים.
היאקים המבויתים מנוצלים לחרישה ואף לגרירת עגלות, היאק משמש להעברת סחורה דרך מעברי ההרים ומספק אותה לחוואים וסוחרים מקומיים וכמו כן, מלווה משלחות טיפוס.
באזורים מסוימים בטיבט יאק הבית מהווה חלק מהספורט המקומי במרוצי יאק - מקור בידור עיקרי בפסטיבלים טיבטיים מסורתיים.
נקבות יאק הבית מנוצלות לחליבה. את החלב שותים ומפיקים ממנו מוצרי חלב שונים (בעיקר חמאה וגבינה).
בני אדם שוחטים את בעלי החיים לצורך אכילת בשרם. בעקרון, ההלכה היהודית מתירה את היאק באכילה, שהרי קיימים בו סימני הכשרות של הבהמות. אולם, אם אינה מוגדרת כפרה רגילה, ישנם פוסקים ("החזון איש", לדוגמה) שאוסרים אותו באכילה, שכן פוסקים אלו סוברים שכל בהמה שאין עליה מסורת אסורה באכילה.
עורם של היאקים המבויתים משמש ליצירת מוצרים שונים.
האדם הכליא את היאק המבוית עם פרסתנים אחרים כמו ביזון אמריקאי ובקר הבית ויצר על ידי כך את הדזו והיאקאלו על מנת לנסות להפיק מהם תועלת מרובה יותר.
יאק הבית מאוזכר גם בהקשרים תרבותיים שונים ומגוונים. דוגמה לכך היא אזכורו של היק (שור הבר) כחלק מהעולם החסידי-יהודי, כפי שמסופר בספרו של חיים באר "אל מקום שהרוח הולך".
הערות שוליים

↑  Schaller, G., L. Wulin. 1995. Distrobution, Status, and Conservation of Wild Yak (*Bos grunniens*). Biological Conservation, 76: 1-8
↑  Buchholtz, C. 1990. True Cattle (Genus *Bos*). Pp. 386-397 in S. Parker, ed. Grzimek's Encyclopedia of Mammals, Volume 5. New York: McGraw-Hill Publishing Company
מרוץ יאקים מבויתים, גילגיט-בלטיסטן, פקיסטן
עדר של יאקים מבויתים ברוסיה
יגאל כרמון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 (בן 78 בערך) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
יגאל כרמון (נולד ב-1946 ברומניה) הוא המייסד והנשיא של מכון המחקר ממרי שבוושינגטון. אלוף-משנה במיל', ולשעבר יועץ לענייני לחימה בטרור לשלושה מראשי ממשלת ישראל וראש המנהל האזרחי בפועל, ביהודה ושומרון וחבל עזה.
ביוגרפיה

כרמון עלה מרומניה לישראל עם משפחתו, בגיל ארבע. גדל בגבעת אולגה. החל ללמוד ערבית רק בבית ספר תיכון, אבל כיום הוא דובר אותה כשפת אם. בגיל 18 התקבל לעתודה האקדמית ולמד במסגרתה מזרחנות באוניברסיטה העברית. התגייס לצה"ל בגמר לימודיו ב-1968, בגיל 22 ושירת בצבא בעיקר באמ"ן. בין שאר תפקידיו היה בשנים 1977–1981 יועץ לענייני ערבים במנהל האזרחי ביהודה ושומרון וחבל עזה.
בשנת 1981 מינה שר הביטחון אריאל שרון את פרופסור מנחם מילסון לראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון וחבל עזה, וכרמון מונה לסגנו. יחדיו פעלו לקידום מעמד אגודות הכפרים, בניסיון ליצור שותף חלופי למשא ומתן לשלום, במקום יאסר ערפאת. בספטמבר 1982 התפטר מילסון, וכרמון מילא את מקומו בפועל במשך כחצי שנה, עד שבאביב 1983 החליפו שלמה איליה.
ב-1987 זכה כרמון בפרס ע"ש תא"ל דוד כרמון על עבודת ה-MA בנושא: "מופתי ירושלים, חאג' אמין אל-חסיני: וגרמניה הנאצית בתקופת מלחמת עולם השנייה". פרס זה מחולק מדי שנה לעבודת מחקר מצטיינת לתואר מוסמך/דוקטור בתחום היחסים הבין-לאומיים, המזרח התיכון וביטחון ישראל, על ידי מכון דייוויס ליחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה > לאחר השירות הביטחוני

לאחר שחרורו מצה"ל ב-1988 מונה כרמון, בהמלצתם של יוסי בן אהרון מנכ"ל משרד ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק שמיר, ליועצו לענייני מלחמה בטרור של ראש ממשלת ישראל, יצחק שמיר. במסגרת תפקידו השתתף כעבור שלוש שנים, כחבר בכיר במשלחת ישראל לועידת מדריד באוקטובר–נובמבר 1991 ובשיחות ההמשך בראשות אליקים רובינשטיין בוושינגטון. כרמון המשיך בתפקיד גם בממשלת רבין השנייה. בשנת 1993 פרש מתפקידו, נוכח התנגדותו להסכמי אוסלו. שבוע לאחר שנחתם הסכם אוסלו א' פרסם כרמון מאמר ב"ידיעות אחרונות" תחת הכותרת "יסודותיו הרעועים של שלום ישראל-אש"ף", ובו טען כי "אש"ף לא השתנה ואי-אפשר לסמוך עליו. המשטרה הפלסטינית לא תמנע אלימות, וביטחון ישראל ייפגע. המוטיבציה לאלימות ולאינתיפאדה לא נעלמה". את חוסר האמון בערפאת לא ביסס כרמון על היכרות אישית עם המנהיג הפלסטיני, אלא על נאומיו של ערפאת עצמו, כפי ששודרו בערוצי הטלוויזיה הערביים, אשר עמדו בסתירה מוחלטת להבטחות שסיפק אש"ף במסגרת ההסכם. ב-1995 הצליח כרמון להקליט נאום של יאסר ערפאת הקורא לג'יהאד נגד ישראל, בעיצומו של תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, ועורר בכך סערה עולמית.
ביוגרפיה > כמייסד ונשיא ממרי

ב-1998 הקים כרמון בוושינגטון את מכון ממרי ומאז הוא עומד בראשו ומחלק את זמנו בין מרכזי המכון בוושינגטון ובירושלים. ממרי עוסק בתרגום לאנגלית, לצרפתית, ספרדית, עברית, פולנית וחלקית גם ליפנית של דברים המתפרסמים באמצעי התקשורת הערביים בערבית, בפרסית, באורדו ובפשטו, ואף מכין ניתוחים בנושאים שעל סדר היום בעולם הערבי והמוסלמי, ובכך חושף לציבור המערבי את הדעות המובעות באמצעי התקשורת של מדינות ערב כלפי ישראל, המערב, היהדות והנצרות והערכים המערביים בכלל. כפי שהסביר זאת כרמון: "ערפאת צועק ג'יהאד מכל במה, ואצלנו יש מחסומים של הבנה, קבלה, תפיסה ואי-ידיעה. הבנתי שבמחסומים האלה אני לא יכול לטפל, אבל אני כן יכול לטפל במחסום השפה".
בעדות שמסר כרמון באפריל 2002 בפני הוועדה ליחסים בין-לאומיים של הקונגרס האמריקאי הוא תיאר את אמצעי התקשורת הערביים כחלק ממערכת רחבה של אינדוקטרינציה, המושפעת ונשלטת על ידי הממשלות הערביות וזורעת שנאה למערב ובמיוחד לארצות הברית:
לפני מתקפת הטרור של ה-11 בספטמבר 2001 ... ניתן היה למצוא לעיתים קרובות באמצעי התקשורת הערביים מאמרים שתמכו באופן גלוי ולעיתים אפילו קראו, להתקפות טרור כנגד ארצות הברית... אמצעי תקשורת ערביים משווים לעיתים את ארצות הברית לגרמניה הנאצית, את הנשיא בוש להיטלר ואת גואנטנמו לאושוויץ... רוב האנשים המתארחים בערוץ אל-ג'זירה למשל הם אנטי אמריקאים ואנטישמים.
על פי ממרי, כרמון ייעץ לממשלות ולגופים ממשלתיים זרים שונים ברחבי העולם בנושאים כגון ג'יהאד, טרור ורפורמות בעולם הערבי, וכן ייעץ, הִרצה והעיד בנושאים אלה בפני הפרלמנט האירופי, הפרלמנט הבריטי, הפרלמנט השוודי, הפרלמנט הנורווגי, גופים פדרליים שונים בממשל האמריקאי ובקונגרס, לרבות משרד החוץ, הפנטגון, המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית וה-FBI.
במלחמת חרבות ברזל טען שיש להפעיל לחץ נגד ממשלת קטר על תמיכתה בחמאס וכי לחץ כזה יביא לשחרור החטופים.