stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ח'רבת אפקס
לקריאה נוספת

סקר החרום ב, יוסף פורת - 1968, עמ' 40–41 (אתר מס' 111)
דביר רביב, היישוב בדרום השומרון בתקופות ההלניסטית והרומית לאור תוצאות סקר ארכאולוגי, עבודת דוקטורט, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן 2018
הערות שוליים

↑  אורלי הררי, בנייה, שוד עתיקות והרס: אתר היסטורי נוסף בשומרון נמצא בסכנת השמדה, באתר ערוץ 7, 27 בינואר 2023
חורבת חרמשית

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  התקופה ההלניסטית  התקופה הרומית  התקופה הביזנטית  התקופה המוסלמית המוקדמת
 אתר ארכאולוגי
 ארכאולוגים:  צבי גרינהוט  מיכל עירון-לובין
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°56′53″N 34°58′22″E﻿ / ﻿31.948079019411°N 34.972761791448°E﻿ / 31.948079019411; 34.972761791448
  (למפת גוש דן מוגדלת) חורבת חרמשית(למפת גוש דן רגילה) חורבת חרמשית(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת חרמשית(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת חרמשית
 
חורבת חרמשית (בערבית: ח'ירבת חרמוש) היא אתר ארכאולוגי הנמצא כיום בתחום נאות קדומים, בין כביש 443 למתקן אדם, כ-6.5 ק"מ מהעיר לוד. שמה של החורבה לא מופיע בספרות נוסעים ותעודות היסטוריות, ולא קיימת פרשנות לשם הערבי, ולכן אין לאתר זיהוי עם יישוב מהמקורות. באתר התגלו שרידי יישוב, בית תפילה נוצרי קטן (קפלה), שרידי מבנה ביתי בד לייצור שמן זית, גיתות לייצור יין, מקוואות טהרה, מתקן אשפרה לבדים, קברים, מערות מסתור משלהי ימי תקופת בית שני, בורות מים, כבשני סיד, דרכים, מחצבות וספלולים.
החורבה שוכנת על גבעה המשתפלת צפונה אל נחל נטוף, אחד מיובליו של נחל איילון. גבעה זו מהווה חלק משרשרת גבעות המהוות את מרבית יער בן שמן, עליהן נמצא גם תל חדיד הממקום במרחק של 2.5 ק"מ מזרחה מחרמשית. מבחינה גיאולגית, שרשרת הגבעות הזו מהווה את המעבר בין הדום השומרון בצפון לשפלת יהודה בדרום. המסלע באזור הוא מחבורת יהודה, מגיל סנון וטורון ובעיקר מתצורת בענה, והוא מכוסה בקרום נארי.
הממצאים הקדומים ביותר בחורבת חרמשית הם מטבעות סלאוקים וחשמונאיים, המעידים פעילות כבר במאות ה-2-1 לפנה"ס. עם זאת שרידי יישוב של ממש מתוארכים לכל המוקדם לתקופה הרומית הקדומה (המאה ה-1 לפנה"ס עד המאה ה-1 לספירה). בתקופה הביזנטית הגיע היישוב לשיאו והיה חלק שורת אתרים כפריים נוצריים בתחומה של העיר לוד-דיוספוליס. באזור זה עברו דרכי צליינים נוצרים, שהגיעו מנמל יפו ועברו דרך לוד בדרך לירושלים. היישוב ניטש ככל הנראה במאה ה-8 לספירה, בראשית התקופה המוסלמית המוקדמת.
תולדות המחקר

חורבת חרמשית נסקרה על ידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (Palestine Exploration Fund) בשלהי המאה ה-19, אז תועדו בה שרידי בנייה, קברים ובורות מים. החורבה נסקרה מספר פעמים בין 1978-1985 על ידי רם גופנא ויצחק בית אריה מאוניברסיטת תל אביב במסגרת סקר מפת לוד מטעם האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל. ב־1998 החל פרויקט סקר חפירות ארכאולוגיים באתר מטעם רשות העתיקות ובמימון שמורת נאות קדומים. את הפרויקט ניהל צבי גרינהוט יחד עם מיכל עירון-לובין בין 1988–1990, ומ-1990 ועד 1995 על ידי עירון-לובין בלבד.
הקפלה

מבנה הקפלה בחורבת חרמשית התגלה בשיפולים הצפון-מזרחיים של הגבעה יחד עם מבנים נוספים ששימושים אינו ברור. המבנה רוצף ברצפת פסיפס שרובה הורכבה מאבנים לבנות, והיו בה עיטורים מאבנים אדומות. המבנה זוהה כבית תפילה על סמך עיטור צלב לטיני המוקף במסגרת, ולידו האותיות ΩΑ, שהן האותיות הראשונות והאחרונות באלפבית יווני, ומייצגות את דימוי האל בנצרות ("...אני האלף ואני התו הראשון והאחרון...", חזון יוחנן א, 11). מבנים כאלו נבנו לעיתים ביוזמה קהילתית של האוכלוסייה הכפרית, לפעמים כיוזמה של בעלי האחוזות ולפעמים כחלק ממנזר. כלי החרס שנאספו בחפירת המבנה מתוארכים לשלהי התקופה הביזנטית ולראשית התקופה המוסלמית המוקדמת (המאות ה-6-8 לספירה). עקב מצב ההשתמרות הרע של העתיקות, קשה להסתמך על כלי חרס אלו לתארוך מדויק של בניית הקפלה. רמז אפשרי לזמן הקמתה של הקפלה הוא צלב הפסיפס. ב-427 לפנה"ס נקבע איסור על קביעת צלבים על רצפות במקום שבו אמורים ללכת, ולכן ייתכן שהקפלה נבנתה לפני כן.
ביבליוגרפיה

ח' חרמשית, באתר הסקר הארכאולוגי של ישראל
ח' חרמשית (צפון-מערב), באתר הסקר הארכאולוגי של ישראל
מיכל עירון-לובין, חורבת חרמשית (נאות קדומים) - 1992, חדשות ארכיאולוגיות קא/קב, 1994, עמ' 72-73‏, JSTOR 23473677
מיכל עירון-לובין, חורבת חרמשית (נאות קדומים) – 1993, חדשות ארכיאולוגיות קג, 1995, עמ' 58-60‏, JSTOR 23473780
מיכל עירון-לובין, חורבת חרמשית (נאות קדומים) - 1995, חדשות ארכיאולוגיות קז, 1997, עמ' 68-74‏, JSTOR 23474077
צבי גרינהוט, חורבת חרמשית, עונות 1988–1990, עתיקות 34, 1998, עמ' 121-172‏, JSTOR 23458479
תמר וינטר, כלי הזכוכית מחורבת חרמשית (1988–1990), עתיקות 34, 1998, עמ' 173–177‏, JSTOR 23458480
Ariel, Donald T. (1998). "Coins from the Survey and Excavations at Ḥorvat Ḥermeshit (1988–1990)". 'Atiqot. Israel Antiquities Authority. 34: 1*–4*. ISSN 0792-8424. JSTOR 23458483.
צבי גרינהוט ומיכל עירון–לובין, "חורבת חרמשית", בתוך: אפרים שטרן (עורך), האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל ה, ירושלים, 2008, עמ' 1776–1777
Zvi Greenhut and Michal Yron-Lubin, "Wine and Oil Presses at H. Hermeshit (Ne’ot Kedumim)", in: Etan Ayalon, Rafael Frankel and Amos Kloner (eds.), Oil and Wine Presses in Israel from the Hellenistic, Roman and Byzantine Periods, Oxford. 2009, Pp. 249-258.
הערות שוליים

↑  גרינהוט, 1998, עמ 121
↑  גרינהוט, 1998, עמ. 121-129
חניתה צנטנר

| --- | --- |
חניתה צנטנר, 1969
 מדינה:  ישראל 
 
חניתה צנטנר היא דוגמנית עבר ואשת עסקים ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה ב-1944 בשם חניתה עמיר ברמת גן, למשפחה ממוצא בולגרי ונקראה על שם הקיבוץ. אמה סבלה מלקות שמיעה.
בגיל 18 נישאה לאבנר צנטנר ויצאה עמו ללונדון, שם החל בלימודים. בגיל 20 נולדה לה הבת לורי. בלונדון החלה לעבוד בדוגמנות.
לאחר שובם לישראל, התמנה בעלה כמנהל המכירות במפעל הסריגים "אלד", שאמו, מרתה, נמנתה על מייסדיו והיא הפכה לדוגמנית הבית של "אלד". בהמשך דגמנה גם לחברת "בגד-עור" (המפעל והרשת נמכרו בשנות ה-90 לפולגת).
השניים התגוררו ברמת גן ובהמשך ברמת השרון.
בשנת 1980 עבדה כדוגמנית בחנות הדיוטי פרי בנמל התעופה בן-גוריון.
בסוף שנות ה-70, כשהיה בן 37, אובחן בעלה, אבנר, כחולה במחלת טרשת נפוצה.
ב-1981 פתחה את בוטיק "מנגו" ברחוב ארלוזורוב בתל אביב.
בתחילת שנות ה-80 החלה יחד עם הדוגמנית בתיה דיסנצ'יק לארגן ולהפיק תצוגות אופנה ברחבי הארץ, למשל בשנת 1985 ארגנה תצוגת אופנה בבית החולים אסף הרופא בה הוצגו דגמים של מגוון בתי אופנה ישראלים.
בשנת 1981 גם לקחה בערב התרמה במלון הילטון תל אביב ביחד עם דוגמניות נוספות.
ב-1982 זכתה באיטליה בתחרות בתואר "דונה אידיאלה".
הייתה פעילה באגודה לטרשת נפוצה ושימשה שם כחברת הוועד המנהל.
היא ארגנה תצוגות אופנה רבות והייתה מדריכת דוגמניות בהליכה והופעה על המסלול. בין הדוגמניות אותן הכשירה נמנות פזית כהן, ספיר קופמן, דנה וקסלר וואלרי אלפימוב (עלתה מרוסיה ב-1990 והצליחה בארץ, אולם שבה לרוסיה ב-1992). בתחרות מיס הוואין טרופיק הישראלית הדריכה וליוותה דומניות.
שימשה כמנהלת מחלקת דוגמניות בסוכנות אימאז' (של בטי רוקוואי) עד מרץ 1991.
בשנת 1997 הקימה את חברת "הישג", סוכנות כוח אדם לדיילות אירועים. החברה צברה הפסדים וב-20031 פנתה לבית הדין בבקשה להוציא צו לכינוס נכסיה ולהכריז עליה כעל פושטת רגל, בשל חובות של 2.3 מיליון שקלים, אותם לא יכלה לשלם.
היא שימשה ככתבת אופנה בעיתון מעריב ובהעולם הזה".
בעלה, אבנר, נפטר ב-2021. הבת נפטרה ב-2018, בגיל 55.
הערות שוליים

↑  "העולם הזה", גיליון 2505 (4 בספטמבר 1985), עמוד 14
↑  שרית ישי לוי, חדשות, 29 מרץ 1991
↑  להיות בעניינים, מעריב, 10 במרץ 1980
↑  בגדי שינה ושפתון מעריב, 22 באוקטובר 1981
↑  אופנה בבית חולים מעריב, 18 בדצמבר 1985]
↑  מי שבא בא, מעריב, 1 באוקטובר 1982
↑  https://mssociety.org.il/movie/חניתה-צנטנר-בוועד-המנהל-של-האגודה-הישר/
↑  יצחק דנון, ‏אשת העסקים לשעבר חניתה צנטנר מבקשת צו לכינוס נכסיה, באתר גלובס, 12 ביוני 2001
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אסון המסוקים

| --- | --- |

זירת האסון
 תאריך:  4 בפברואר 1997
 מיקום:  מושב שאר ישוב וקיבוץ דפנה, ישראל
 גורם:  טעות אנוש
 קואורדינטות:  33°13′20″N 35°38′28″E﻿ / ﻿33.2222°N 35.6411°E﻿ / 33.2222; 35.6411
 הרוגים:  73
 המעורבים באסון

כלי טיס 1
 כלי טיס:  סיקורסקי CH-53 סי סטליון (יסעור)
 מוצא:  מחניים
 יעד:  מוצב הבופור
 מפעיל:  צה"ל
 נוסעים:  33
 אנשי צוות:  4
 הרוגים:  37

כלי טיס 2
 כלי טיס:  סיקורסקי CH-53 סי סטליון (יסעור)
 מוצא:  מחניים
 יעד:  מוצב דלעת
 מפעיל:  צה"ל
 נוסעים:  32
 אנשי צוות:  4
 הרוגים:  36
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) אסון המַסוקים(למפת אצבע הגליל רגילה) אסון המַסוקים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אסון המַסוקים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אסון המַסוקים
 
מסוק CH-53 "יסעור" של חיל האוויר הישראלי
הנקודות בהן התרסקו שני המסוקים, בשאר ישוב ובנחל שליד דפנה
אסון המסוקים (נקרא גם "אסון היסעורים") היה אסון תעופה שהתרחש בליל כ"ח בשבט ה'תשנ"ז, 4 בפברואר 1997. שני מסוקי סיקורסקי CH-53 סי סטליון, "יסעור", של חיל האוויר הישראלי התנגשו זה בזה מעל עמק החולה, בעת שהובילו לוחמים מחטיבת הנח"ל ומחטיבת גולני לפעילות מבצעית במוצבי צה"ל שברצועת הביטחון, דלעת ובופור שבדרום לבנון. הלוחמים שהיו במסוקים היו שייכים בעיקר לחס"ע של חטיבת הנח"ל – שני צוותים של פלוגת ההנדסה (פלחה"ן) וצוות של הפלוגה נגד טנקים (פלנ"ט). בנוסף היו במסוקים חיילים מפלוגת הקשר (פלחי"ק) של חטיבת גולני וחיילים מסיירת גולני, יחידת אגוז, חיל השריון, ועוד.
אחד המסוקים התרסק בחצר של מבנה ששימש כצימר לנופשים במושב שאר ישוב, והשני התרסק בסמוך, בערוץ נחל בין שאר ישוב לקיבוץ דפנה. באירוע נהרגו כל 73 החיילים שהיו במסוקים. 8 מתוכם היו אנשי הצוות שהטיסו את המסוקים. לא היו נפגעים על הקרקע.
אסון המסוקים היה אסון התעופה הקטלני ביותר בעולם כולו לאותה עת שבו היו מעורבים מסוקים, עד שנת 2002, שבה הופל מסוק צבאי רוסי מעל צ'צ'ניה, כאשר באירוע זה מספר הנספים היה גבוה יותר ועמד על 127 בני אדם.
האסון הגביר את התמיכה הציבורית בקריאה ליציאת כוחות צה"ל מרצועת הביטחון שבדרום לבנון, שהתבצעה לבסוף במאי 2000.
רקע

לאחר היערכות צה"ל ברצועת הביטחון ב-1985, נפרש צה"ל בשורה של מוצבים בין הגבול הבין-לאומי ("קו סגול") וגבול רצועת הביטחון ("קו אדום"). החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הלך והתעצם העימות בין צה"ל לארגון חזבאללה, שהתבטא בתקיפות של הארגון על מוצבי צה"ל ובפשיטות נגדיות. שני שיאים בלחימה זו היו במבצע דין וחשבון, בסוף יולי 1993, ומבצע ענבי זעם באפריל 1996.
אחת מנקודות התורפה של צה"ל הייתה התנועה בשיירות מהבסיסים בארץ למוצבים בלבנון. שיירות אלו הובילו חיילים, בדרך לחופשה וחזרה ממנה, וכן אספקה וציוד למוצבים. השיירות, מטבען, נעו בצירים ידועים ומוכרים מראש, באיטיות וללא יכולת לתמרן ולהתחמק, כאשר הן נושאות מספר רב של חיילים, וכך הפכו ליעד נוח וכדאי לתקיפה. צה"ל השקיע מאמצים רבים בהתמודדות עם איום זה. מאמצים אלה כללו שימוש בכלי רכב ממוגנים, "פתיחת הציר" על ידי כוח ייעודי לפני מעבר השיירה, פעולות חיפוי ואבטחה, ועוד. ניסיונות הפגיעה בשיירות המשיכו, וצה"ל ספג לא מעט אבדות.
אחת מהדרכים שהוצעו להובלת חיילים בדרך בטוחה יותר למוצבים הייתה הטסה במסוקים. גם בשיטה זו היו סיכונים לא מעטים, והיא דרשה היערכות משמעותית שכללה הכנת מנחתים ליד המוצבים, תיאום נהלים וגיבוש פקודות.
ההיערכות להטסה וההמראה

משימת ההטסה למוצבי הבופור ודלעת הייתה אמורה להתבצע ביום שני, כ"ו בשבט, תשנ"ז, 3 בפברואר 1997, ואולם בשל תנאי מזג אוויר קשים נדחתה הטיסה ליום שלאחר מכן, יום שלישי, כ"ז בשבט, 4 בפברואר. גם ביום זה לא היה מזג האוויר נוח: שרר ערפל והראות לא הייתה טובה. אולם בשעות אחר הצהריים השתפרה הראות וגובה בסיס העננים עלה.
עד לקבלת החלטה סופית על ביצוע ההטסה אושר למסוקים להמריא מבסיס תל נוף ולהמתין בשדה התעופה מחניים, ממנו היו אמורים לאסוף חיילים וקצינים ולהוביל אותם למוצבים בלבנון. שני המסוקים היו מדגם סיקורסקי CH-53 סי סטליון, "יסעור", של טייסת 118 ("דורסי הלילה"). מסוק אחד, שמספרו היה 903, נועד לטוס למוצב דלעת. צוותו של מסוק זה מנה את רס"ן אבישי לוי, קברניט המסוק; רס"ן ישראל חושני, טייס המשנה; והמכונאים המוטסים רס"ר פול ביבס ורס"ל איתן ממן. יעדו של המסוק השני, שמספרו היה 357, היה מוצב הבופור. צוותו מנה את רס"ן ישיש עדן, קברניט המסוק; רס"ן רונן חלפון, טייס המשנה; והמכונאים המוטסים, רס"ל תמיר גלזר ורס"ל צפריר שרוני. שני המסוקים הגיעו למחניים בסביבות השעה 17:00. התוכנית הייתה כי לאחר הנחתת הכוחות במוצבי דלעת והבופור, יטיס אחד מן המסוקים כוח תותחנים ממוצב שרייפה חזרה לישראל.
בשעה 18:48, לאחר קבלת האישור הסופי לביצוע המשימה ולאחר שהחיילים עברו תדרוך ותרגול על פי הפקודות שהיו להטסה ללבנון, המריאו שני המסוקים לדרכם. המסוק לבופור נשא 33 איש, והמסוק לדלעת נשא 32 איש. דקה לאחר ההמראה ביקש רס"ן לוי מהבקר אישור לחצות את הגבול ללבנון. אישור החצייה התעכב כמה דקות, ובינתיים הנחה הבקר את המסוקים לטוס במעגל המתנה. בשעה 18:56 אישר הבקר למסוקים לחצות את הגבול. שלוש דקות לאחר מכן נעלמו המסוקים מן המכ"ם.
האסון

ועדת החקירה לא הצליחה לקבוע חד משמעית את הסיבה להתנגשות בין שני המסוקים. על סמך הנתונים שנאספו מתמונת המכ"ם עולה כי כ-50 שניות לפני ההתרסקות עבר מסוק 357 (שטס למוצב הבופור) לטוס במקביל למסוק 903 (שטס למוצב דלעת), במרחק של כ-450 מטרים ממנו. 20 שניות לאחר מכן הקטין מסוק 903 את מהירותו, ומסוק 357 עבר להיות הקדמי. 15 שניות לאחר מכן – 15 שניות לפני ההתרסקות – הגביר שוב מסוק 903 את מהירותו, וחלף שוב על פני מסוק 357. במקביל, החל בפנייה שמאלה והנמכה. על פי ההשערה שינויי המיקום בין המסוקים היו בגלל תרגולת אותה ביצעו שני המסוקים, שמטרתה הייתה לוודא שכיבו את התאורות לפני החצייה לשטח האויב, על ידי בדיקה הדדית.
תוך כדי המעבר של מסוק 903 על פני מסוק 357, איבדו כנראה שני המסוקים את קשר העין ביניהם. לא ברור כיצד אירע ניתוק זה. ייתכן שהצוותים איבדו את קשר העין בגלל אורות היישובים שסביב, או שהתרכזות בפרט אחר הפנתה את תשומת הלב של הטייסים לכמה שניות. מבנה תא הטייס במסוקי היסעור יצר מצב שבו לטייסי המסוקים היה קשה לראות זה את זה: החלונות בתא הטייס מחולקים על ידי מסגרות וקורות, היוצרים מעין "נקודות מתות" בזוויות מסוימות. מצב זה הוחמר עוד יותר בשל העובדה שהטייסים השתמשו באמצעי ראיית לילה שנקרא "ז'ורנל". זוהי מעין משקפת המגבירה את אור הכוכבים ומאפשרת ראייה טובה בלילה, אך מצמצמת מאוד את שדה הראייה של הטייס. ייתכן שהשימוש באמצעי זה גרם לכך שצוותי המסוקים איבדו את קשר העין ההדדי. ניתוק קשר העין הביא לכך שברגע ההתנגשות היה מסוק 357 משמאל ומאחורי מסוק 903 ומעט מתחתיו.
על פי ניתוח שברי המסוקים והדרך שבה היו מפוזרים בשטח הסיקו חוקרי התאונה כי הרוטור של מסוק 357 פגע בחלקו האחורי של מסוק 903. מעוצמת הפגיעה נתלש הרוטור ממקומו, ועמו כל מערכת התמסורת אליה היה מחובר. ללא אמצעי העילוי צלל מסוק 357 והתרסק בערוץ נחל בין שאר ישוב לקיבוץ דפנה. ייתכן שהחום והחיכוך שיצרו תלישת הממסרות הביאו להתלקחות של המסוק בעודו באוויר. פגיעת הרוטור של מסוק 357 גרמה לתלישת הרמפה האחורית של מסוק 903 (דלת הכניסה הגדולה בקצה המסוק). ככל הנראה, צוות מסוק 903 ניסה לבצע נחיתת חירום, אך תוך כדי ההנמכה נתלש מהמסוק חלקו האחורי. ניתן להניח שהמסוק האחד ניזוק באופן קשה בעת פגיעת הרוטור של המסוק השני, וכאשר הגביר צוות המסוק את הספק המנועים לקראת הנחיתה עלה מאוד העומס על גוף המסוק וחלקו האחורי נתלש. המסוק החל להסתחרר, והתרסק לתוך צימר בשאר ישוב.
איש הרבנות הצבאית עוסק באיתור חלקי גופות באתר התרסקות
שרידי אחד המסוקים
חיילים ליד שברי המסוק
גופות החללים מפונות במסוק יסעור
הלוויית אחד החללים
הלווית אחד החללים
ועדת החקירה

בעקבות ההתרסקות הכריזה ממשלת ישראל על יום אבל לאומי. שר הביטחון, יצחק מרדכי, מינה ועדת חקירה בראשות מפקד חיל האוויר לשעבר, דוד עברי, על מנת לחקור את נסיבות התאונה. שאר חברי הוועדה היו השופט בדימוס חיים שפירא, לשעבר נשיא בית משפט השלום בתל אביב; האלופים במילואים בן ציון פרחי ועמוס ירון; ומפקד בסיס פלמחים, תת-אלוף שמואל אלדר.
הוועדה קיימה 37 ישיבות ושמעה 109 עדים, ואף קיימה טיסה אחת במסוק "יסעור" כדי לראות מקרוב כיצד נראה תא הטייס במסוק במהלך משימה. מטרתה העיקרית של הוועדה הייתה למצוא את הסיבה להתרסקות. במסוקים לא הותקנה "קופסה שחורה", ולכן משימת הוועדה הייתה מורכבת. הוועדה בחנה שורה ארוכה של נושאים, במטרה לגלות סיבה אפשרית. הוועדה הגיעה למסקנה שלא היו בעיות בטיחותיות במסוקים עצמם ולא נמצאה עדות לכך שהייתה תקלה כלשהי. אנשי הצוות היו כשירים לתפקידם, ולא נמצאו עדויות לשימוש בחומרים אסורים שהיו עלולים לפגוע ביכולתם של אנשי הצוות. הוועדה גם לא מצאה עדויות לבעיות בריאותיות, למתח נפשי ואף לא למניעים תחרותיים שהיו עלולים לגרום לתאונה. גם הנדסת האנוש של המסוקים נבדקה כסיבה אפשרית ונשללה, אם כי הוועדה סברה שיש מקום לתרגול נוסף בשימוש במערכת ראיית הלילה ("ז'ורנל"). הוועדה שללה גם אפשרות שהתאונה נגרמה בשל שימוש בטלפון סלולרי וגם לא בשל ירי של כדור או פיצוץ רימון יד, וכדומה. גם תנאי מזג האוויר נבדקו כסיבה לתאונה, סיבה שגם היא נשללה. הוועדה נעזרה במומחים שונים ובעדי ראייה וכן בוצעו סימולציות שונות, ובהן שימוש במחשבים מיוחדים של נאס"א.
ב-17 באפריל 1997 פורסמו מסקנות הוועדה. הוועדה קבעה כי:
...על אף מאמציה, לא הצליחה להגיע למסקנות ברורות וחד משמעיות באשר לסיבות התאונה. האירועים בשניות האחרונות לקראת ההתנגשות יישארו תעלומה...
לצערנו, האמת נלקחה עם קרבנות האסון לעולמם. מה גם, שבסבירות גבוהה הם הופתעו ולא הבינו את שארע.
אף על פי שלא נמצאה סיבה ברורה שגרמה לתאונה, קבעה הוועדה ש"תאונות אינן קורות, תאונות נגרמות". לפיכך, המליצה שורה של המלצות ליישום במערך המסוקים בחיל האוויר. הוועדה מדגישה כי "...לא מצאה קשר ישיר, ברור וודאי בין המסקנות הרבות אליהן הגיעה באשר לגורמים האחרים לבין התאונה עצמה". ועם זאת, כדי למנוע תאונות עתידיות העלתה הוועדה המלצות אלה.
ההמלצה המרכזית בדו"ח היא הקמת להק אוויר למסוקים, שמטרותיו הן פיתוח וקביעת תורת הלחימה ומדיניות ההדרכה והאימונים של מערך המסוקים בחיל האוויר. להק המסוקים אמור לפקח על ביצוע ההדרכה והאימונים, על הסקת מסקנות מתאונות אימונים, ועוד. הוועדה ראתה בהמלצה זו המלצה ראשונה במעלה, בשל הגידול במערך המסוקים. בנוסף הגישה הוועדה שורה של המלצות, לגבי נתיבי הטיסה, הטיסה במבנה, נוהלי פינוי וחילוץ, ועוד.
בנוסף, העלתה הוועדה מסקנות אישיות. הוועדה החליטה על הדחת מפקד הטייסת, סא"ל עמירם לביא. סמ"ט ב', סרן ירון רוזן, הודח גם הוא מתפקידו ונקבע שלא ישמש בתפקיד פיקודי במשך שלוש שנים. תת-אלוף חיים גופן, מפקד בסיס תל נוף, ננזף נזיפה מינהלית על ידי הרמטכ"ל, ורס"ן אייל תם, קצין אג"ם של עוצבת חירם בפיקוד הצפון, ננזף נזיפה מינהלית על ידי אלוף פיקוד הצפון.
לאחר פרסום מסקנות הוועדה יצאה קבוצה של משפחות שכולות נגד צה"ל, בטענות של קיפוח ואי מיצוי החקירה, בין השאר עקב הגילוי כי במסוקים הוחזק חומר נפץ לצורך השמדה עצמית במקרה התרסקות בתוך שטח האויב. גם לאחר אסון הנ"ד עלה גילוי דומה, אך רק לאחר אסון המסוקים ניתנה הנחיה שלא לטוס עם חומר הנפץ בזמן העברת כוחות.
גלריית תמונות

מצפה ה-73 לזכר חללי אסון המסוקים ב-1997
אנדרטה במקום ההתרסקות
אתר ההנצחה לחללי אסון המסוקים
עמוד הנצחה לזכר חללי אסון המסוקים בגבעת תום ותומר ליד קיבוץ נגבה
כיכר אלון בשכונת רמת אשכול להנצחת סגן אלון בביאן
אנדרטה לזכרם של 73 הרוגי אסון המסוקים ברחובות, יצירת הפסל ישראל פרימו
אנדרטת הנצחה לזכר חללי אסון המסוקים (1997), שכונת הדר גנים, פתח תקווה
אנדרטת הנצחה לזכר חללי אסון המסוקים (1997), שכונת הדר גנים, פתח תקווה [צילום לילה]
אנדרטת הנצחה לזכר חללי אסון המסוקים (1997), שכונת הדר גנים, פתח תקווה [צילום לילה]
אנדרטת הנצחה לזכר חללי אסון המסוקים (1997), שכונת הדר גנים, פתח תקווה [צילום לילה]
אנדרטת הנצחה לזכר חללי אסון המסוקים (1997), שכונת הדר גנים, פתח תקווה [צילום לילה]
אנדרטה בחיפה לחללי אסון המסוקים בהם חמישה תושבי חיפה
לקריאה נוספת

מתי פרידמן, דלעת: מוצב אחד בלבנון, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2017.
עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2008, מסת"ב 9654824310.
אריה קרישק, עולמו המופלא של גבי אשכר, טפר ספרים, 2010 (בספר פרק אודות האסון ואחד מטייסיו).
חיים הר-זהב, לבנון המלחמה האבודה, תל אביב: הוצאה עצמית, 2019, מסת"ב 9789655990331
מיס תבל קנדה

נטליה גלבובה, מיס תבל 2005 מקנדה
מיס תבל קנדה (באנגלית: Miss Universe Canada) היא תחרות יופי שנתית בקנדה, הבוחרת את הנציגה הקנדית לתחרות מיס תבל.
היסטוריה

ב-1952 מיס טורונטו ייצגה את קנדה במיס תבל, ועד 1958 נציגות קנדה בתחרות נבחרו על ידי הארגון של מיס טורונטו.
מ-1959 ועד 1977 תחרות היופי הלאומית "Miss Dominion of Canada" החזיקה בזיכיון על מיס תבל, והזוכות בה ייצגו את המדינה בתחרות.
משנת 1980 ועד 1992 הזוכה בתואר מיס קנדה נשלחה לייצג את מדינתה בתחרות מיס תבל, התחרות בוטלה ב-1993, עקב קריאות פמיניסטיות על כך שהתחרות מבזה את גוף האישה, ומארגני התחרות טענו שהתחרות אינה מייצגת כראוי את הנשים בקנדה.
לאחר ביטול התחרות מ-1993 ועד 2002 הנציגות הקנדית נבחרה בפורמט חדש, הנקרא "Canadian Search Miss Universe", והונחה על ידי טרי לין מקאיי, מיס קנדה 1980.
ב-2002 קיבל ארגון "היופי של קנדה" העומד בראשו איש העסקים יליד ניקרגואה דניס דבילה את הזכות לבחור את נציגת קנדה לתחרות.
עקב היותה של קנדה מדינת הגירה, מדי שנה רבות מהמתמודדות בתחרות מוצאן ממדינות שונות ומגוונות.
פעמיים זכו נציגות קנדה במיס תבל, ב-1982 (קארן בולדווין) וב-2005 (נטליה גלבובה שהיא ילידת רוסיה שהיגרה לקנדה וב-1981 נבחרה מלכת היופי של קנדה כסגנית ראשונה.
הערות שוליים

↑  מיס יוניברס: נציגת קנדה, באתר ynet, 31 במאי 2005
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בת'אן הרדיסון

| --- | --- |

 לידה:  30 בספטמבר 1942 (בת 82) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ניו יורק 
 
בת'אן הרדיסון היא דוגמנית אופנה ואקטיביסטית אמריקאית. היא נולדה בברוקלין, ניו יורק ב-1942. הרדיסון הפכה לאחת הדוגמניות השחורות הידועות הראשונות לאחר הופעתה ב-1973 בתצוגת האופנה ההיסטורית בארמון וורסאי הידועה בכינוי "קרב וורסאי". היא ידועה גם בפעילותה בנושא גיוון אתני בתעשיית האופנה. הרדיסון זכתה לפרסים והוקרה על עבודתה, כולל פרס מייסדי מועצת מעצבי האופנה האמריקאית (CFDA) לשנת 2014. הארדיסון היא אמו של השחקן קאדים הרדיסון.
חיים אישיים וקריירה

הרדיסון נולדה בברוקלין, ניו יורק. לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון ג'ורג' וו. וינגייט, הרדיסון למדה בבית הספר לאמנות של אוניברסיטת ניו יורק ובמכון האופנה הטכנולוגי, אך לא סיימה את לימודיה בשניהם. במשך תקופה קצרה עבדה הרדיסון כקצינה במתקן הכליאה בדפורד הילס. במהלך שנות ה-60 עבדה הרדיסון ברובע הבגדים של העיר ניו יורק כאשת מכירות.
בשנת 1967, היא התגלתה על ידי המעצב האפרו-אמריקאי ווילי סמית' והחלה לעבוד עבורו כדוגמנית מדידות, אולם תוך זמן קצר עברה לדוגמנות מסלול. את הופעתה הראשונה כדוגמנית מסלול עשתה לבקשת מעצב האופנה צ'סטר ויינברג. היא הייתה הדוגמנית השחורה היחידה בתצוגת האופנה והקהל, שהיה מורכב ברובו מקניינים מדרום ארצות הברית, הגיב להופעתה באופן שלילי. יחד עם בוורלי ג'ונסון, אימאן ופט קליבלנד, הרדיסון פרצה מחסומים בשנות ה-70 והופיעה ב־Allure, הרפרס בזאר, ו-ווג . ב-1973, היא השתתפה בתצוגת האופנה "קרב וורסאי", שבה מיטב המעצבים של צרפת התחרו מול המעצבים האמריקאים המובילים של אותה תקופה. תצוגת האופנה הזו הייתה אחת הראשונות ששברו מחסום בנוגע לייצוג דוגמניות שחורות בתעשיית האופנה, דבר שלא היה מקובל באותה תקופה.
ב-1980 הרדיסון הצטרפה ל-Click, סוכנות סטארט-אפ לדוגמנות, כסוכנת הזמנות. היא הפיקה תצוגות אופנה, טיפלה ביחסי ציבור לבתי עיצוב, והפכה לעורכת בכמה מגזינים.
הרדיסון הייתה מוטרדת מיחסי הכוחות בתעשיית האופנה, וזה הוביל אותה לשנות את המיקוד שלה מדוגמנות לאקטיביזם ב-1981.
ב-1984 הקימה את סוכנות הניהול בת'אן, שהתמקדה ביצירת גיוון בתעשיית האופנה. ב-1988, יחד עם ידידתה הדוגמנית לשעבר אימאן, ייסדה הרדיסון את קואליציית הבנות השחורות, כדי לספק תמיכה לדוגמניות שחורות ולהגביר את הנוכחות של נשים שחורות בתעשיית האופנה.
בשנת 1996, הרדיסון פנתה לטלוויזיה, שם הייתה שותפה להפקת של קומדיות המצבים " Between Brothers " ו-"Livin Large".
ב-2008 עבדה עם פרנקה סוזאני, אז עורכת המגזין "ווג" האיטלקי על גיליון All Black של המגזין, שהוקדש לדוגמניות שחורות.
ב-2010 הרדיסון מונתה לעורכת הכללית של ווג איטליה.
החל מאפריל 2019, הרדיסון עובדת כיועצת עבור גוצ'י וה- CFDA.
פרסים והוקרה

תרומתה של הרדיסון בדוגמנות והסברה זיכתה אותה במספר פרסים לאורך הקריירה שלה, ביניהם:
באפריל 1999, היא זכתה בפרס מפעל חיים שנתי של Vibe Style.
מאוחר יותר ב-1999, קרן מג'יק ג'ונסון העניקה להרדיסון פרס Distinguished Service Award.
עמותת הבוגרים השחורים של מכון פראט העניקה להרדיסון פרס מפעל חיים לשנת 2003.
ב-2012 היא קיבלה פרס Woman of Power Legacy Award מ־Black Enterprise.
ב-2013 זכתה בפרס פרדריק דאגלס, על עבודתה לקידום הגיוון באופנה.
ב-2014, הרדיסון קיבלה את פרס מייסדי ה-CFDA.
פילמוגרפיה

בשנת 2023, הרדיסון, בשותפות עם הבמאי פרדריק צ'נג, הוציאה את "יופי שקוף", סרט תיעודי על הקריירה והאקטיביזם שלה. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס 2023, וצפוי להיות מוקרן בפסטיבל הקולנוע "אפוס" בתל אביב בסוף אפריל 2024.