מחזיר אהבות קודמות
ניתוח

ד"ר נילי לוי, שחיברה את ספר העיון העוסק ביצירתו של קנז, "מרחוב האבן אל החתולים", רואה את "הכוחות האי-רציונליים הפועלים בנפשן של דמויות שונות בספר דוחפים אותן למרדף אובססיבי אחר מה שנבצר מהן להשיג ומונעים מהן את ההשלמה עם היש", כנושא המרכזי ברומן. את עלילת המשנה הקטנה המצויה בסיפור על המכשף ה"מחזיר אהבות קודמות" היא רואה כשקף מוקטן של תמה זו.
כמעט כל הדמויות בספר קשורות למושג בית, במשמעותו הקונקרטית ובמשמעותו המושאלת, המטפורית – מקום בטוח, מוגן ומוכר – אך לרוב הן נאלצות להסתפק בדירה ותו לא, קורת גג וארבעה קירות, שאינה מבטיחה חום והגנה.[דרוש מקור] הבדל זה בין בית לדירה בא לידי ביטוי בשירה של דליה רביקוביץ' אותו קוראת גבי בספר שנתנה לה עדה חברתה:
"קשה להבין מדוע הבית
מוסק ואינו חם.
נדמה לי כאילו קירות הבית
מתפתלים בכאב בתוך הסיד..."
העורך והמבקר יגאל שוורץ, רואה ביצירה "סיפור של מקום בשלושה מעגלים קונצנטריים": בית דירות תל אביבי כאילו ממשי; מופע של "הבית הלאומי" המתפורר בשנות התשעים; וסיפור על מקום במובנו האוניברסלי והמופשט יותר: הפלישה המרחבית והפסיכולוגית של הזרות אל האינטימיות של הפרט.".
מחזיר אהבות קודמות הוא ידעוני או מכשף המבטיח לשבורי לב להחזיר את אהבתם שאבדה. לא מדובר באחת הדמויות ברומן אלא בדמות המופיעה בסיפור ששומעת גבי בשיחה בין שתי נשים באוטובוס. המבקר יוסף אורן מציין כי מדובר באשליה המובילה לאסון – הגבר שחוזר אל האישה הוא לא הגבר שאותו אהבה. הוא מחזר אחריה מתוך ייאוש ובסוף נהרג באופן טרגי. באופן דומה, פנטזיות על אהבת אמת ועל בית, סופן אכזבה ולעיתים אסון. כך גבי, שדוחה את חיזוריו של עודד, הגבר העדין והרגיש וכמהה לאהבה דווקא מצדו של חזי קר הלב, נוחלת מפח נפש כאשר כמיהתה אינה מתגשמת. כך אבירם שלא מסתפק במלי עמיתתו לעבודה וחושק דווקא בגבי, 'החתולה הלבנה' הבלתי מושגת, עד שכמיהה זו הופכת לטירוף שבסופו רצח, וכך גם יעקב, הזקן המשותק שדוחה את האפשרות לעבור לדיור מוגן ומעדיף לפנטז כי הוא חי במשפחה בה ממלאים מטפליו הזרים את תפקיד ההורים – גם אשליה לא מציאותית זו באה אל קיצה, כמו האשליות שצוינו קודם.
ניתן לראות את הדחיה של גבי, אבירם ויעקב את האפשרויות המוצעות להם, ואת הבחירה לנסות ולהשיג את מה שלא ניתן להשיג, כשרשרת של החלטות שאינן קשורות זו בזו אך הצטרפותן יחד מובילה לאסון המתרחש בסוף הספר. אם הייתה גבי נעתרת לחיזוריו של עודד הייתה עוזבת את חזי ואת דירת המסתור. אם היה יעקב מוכן לעבור מביתו לדיור המוגן הרי שלינדה לא הייתה צריכה לטפל בו, ואם היה נעתר אבירם לחיזוריה של מלי הרי שהיה נגמל, קרוב לוודאי מהפנטזיה הלא מציאותית בדבר קיום יחסי מין עם גבי ונפילה לטירוף הדעת בשל פנטזיה זו. חוסר יכולתם של השלושה להגיע לפשרה בין כיסופיהם הלא מותאמים למציאות ובין מה שניתן להשיג בפועל, גורם לצירוף מקרים המאפשר את האירוע האלים בו מסתיים הספר.[דרוש מקור]
האדם היחיד שמוכן לוותר על חלומותיו ולהתפשר עם המציאות הוא עזרא, אביו של אייל. הוא מוכן לקבל את בנו העריק גם במחיר ויתור על עקרונותיו - תמיכה חסרת פשרות במדינה ובצבא. בלשונו של עזרא: חשבתי על הכבוד שלנו, חשבתי על המדינה והצבא, ולא על הסבל שלו (עמ' 194). בזכות הפשרה שעושה עזרא הוא מקבל את בנו אייל בחזרה.
לוי רואה ב"מחזיר אהבות קודמות" את חזרתו של קנז לעיקרון המבני החביב עליו, שהיא מכנה אותו "פיזור המרכז", "שבו קיימים בספר מספר נתיבים עלילתיים נפרדים, שבמרכז כל אחד מהם עומד קומפלקס יחסים מסוים. העיקרון המארגן את מבנה הרומן מושתת על תבניות סימולטניות-חלליות שהקשרים ביניהן אנלוגיים." היא טוענת שקנז נוקט במבנה זה כבר מהרומן הראשון שלו, "אחרי החגים". אך ברומאן הקודם שלו מ-1991, "בדרך אל החתולים", עבר לעלילה מרכזית ודמות מרכזית, וכאן הוא שב וחוזר לתבנית הקבועה שלו של "פיזור המרכז".
מבקר הספרות דוד זונשיין מוצא קשר בין עיצוב הדמויות ב"מחזיר אהבות קודמות" ובין ספריו של ז'ורז' סימנון שתשעה מהם תרגם קנז לעברית. הוא מוצא דמיון בין אחד מהגיבורים, אבירם, ובין גיבור ספרו של סימנון, "האיש שצפה ברכבות", קייס פופינחה. שניהם עובדים מושפלים העובדים לצד גבר הנראה להם כגבר מרשים ומושך ושניהם בעלי עולם פנימי מורכב המתפרץ ברגע של טירוף. את שניהם הוא רואה כדמויות המתאימות לחקירת המפקח מגרה (הבלש - גיבורו של סימנון) בכך ש"אלה הן אותן דמויות מרתקות שטביעות אצבעותיהן הנפשיות, האנושיות ברורות וגלויות לו יותר מטביעות ידיים בשר ודם".