הכיבוש הגרמני באיי התעלה
אחרית דבר

הכוח העיקרי של המשחררים הגיע לאיים ב-12 במאי 1945. ההכרזה המלכותית שהוקראה על ידי בריגדיר גנרל אלפרד סנו הן בג'רזי והן בגרנזי העבירה את סמכות הממשל הצבאי אליו. ממשלת בריטניה תכננה תוכניות להקלה ולהשבת הסדר על כנו באיים. מזון, ביגוד, כלי מטבח, כלי בית ושאר צרכים חיוניים נאגרו כדי לספקם לתושבי האי באופן מידי. הוחלט שכדי לצמצם את הקשיים הפיננסיים, ימשיך הרייכסמארק להיות ההילך החוקי עד להחלפתם בלירה שטרלינג.
בסרק, נותרה שליטת האי אחראית על 275 החיילים הגרמנים שבאי עד שב-17 במאי הם הועברו כשבויי מלחמה לאנגליה. ב-14 במאי ביקר בגרנזי מזכיר הפנים הרברט מוריסון, ולמחרת הוא ביקר בג'רזי ונתן הסברים לבתי המחוקקים של שני הבייליוויקים מדוע לא הגנה בריטניה עליהם לפני הפלישה של 1940 ומדוע הם לא שוחררו לאחר הפלישה לנורמנדי.
ב-7 ביוני ערכו המלך ג'ורג' השישי והמלכה אליזבת ביקור בג'רזי ובגרנזי כדי לקבל בחזרה את נכסי הכתר ששוחררו.
מאחר שמצב העניינים באיים לא היה ידוע ברובו, ולא הייתה וודאות בנוגע למידת ההתנגדות של הכוחות הגרמנים, הוקנו סמכויות מנהליות גורפות למושל הצבאי על פי תקנות הביטחון המיוחדות לאיים. כפי שאירע בסופו של דבר, הכניעה הגרמנית בוצעה ללא כל שימוש בכוח ובסדר רב והסדר האזרחי הוחזר על כנו, ולפיכך התקנות הופעלו רק למטרות טכניות כמו השבת אזור הזמן לאיים. כל אחד מהבייליוויקים הוסמך לחוקק את התקנות של עצמו על פי הצורך. היה צורך לדון במצב של חקיקה להחזרת המצב לתקנו כפי שהיה טרם הכיבוש ללא קבלת הסכמה מלכותית. בריגדיר גנרל סנו חתם על התקנות ב-13 ביוני לחידוש הסדרים באיים כפי שהיה טרם הכיבוש. תקופת המשטר הצבאי באיים נמשכה עד 25 באוגוסט 1945 כאשר מונו סגני מושלים חדשים בכל אחד מהבייליוויקים.
לאחר השחרור נפתחו חקירות על החשדות לשיתוף פעולה לכאורה עם כוחות הכיבוש. בנובמבר 1946 יכול היה מזכיר הפנים להודיע לבית הנבחרים שרוב החשדות לא היו מבוססים וש-12 מקרים בלבד של שיתוף פעולה נבדקו כבסיס להעמדה לדין, אך בסופו של דבר סגר התובע הכללי את כל התיקים מחוסר הוכחות. בדצמבר 1945 הוכרז על מתן שורה של תוארי כבוד לכמה מתושבי האיים על שירותם בשנות הכיבוש. הועברו חוקים להחרמה בדיעבד של רווחים כספיים שנעשו על ידי התושבים מהמלחמה וסוחרי השוק השחור, אף על פי שצעדים אלו השפיעו גם על אלו שגרפו רווחים לגיטימיים בשנות הכיבוש.
מכאן התעוררה שאלת היחס לנשים המקומיות שניהלו יחסים עם החיילים הגרמנים. הנשים, שכונו "ג'רי-בגס" עוררו תרעומת בקרב חלק מתושבי האיים. בשעות שלאחר השחרור, הצטרכו החיילים הבריטים מכוחות השחרור להתערב כדי למנוע מעשי נקם.
בשנתיים שלאחר השחרור נוהל אולדרני כחווה שיתופית. בעלי המלאכה קיבלו את שכרם ממעסיקיהם, בעוד שמשכורותיהם של האחרים שולמו על ידי הממשלה המקומית מתוך הרווחים שהופקו ממכירות החווה. עודפי הרווחים הועברו לממשלת בריטניה תמורת השקעתה בפעולות השיקום של האי. כתוצאה ממורת רוחם של תושבי האי שלא התאפשר להם לשלוט על אדמותיהם, ערך משרד הפנים חקירה שהובילה ל"חוק ממשלת אולדרני של 1948", שנכנס לתוקפו ב-1 בינואר 1949. החוק הגדיר את הקמתו של בית הנבחרים של אולדרני, מערכת משפטית, ובפעם הראשונה בתולדות האי, גביית מיסים. בשל אוכלוסייתו הקטנה של האי, הייתה מחשבה שהוא לא יוכל לספק את צרכיו בעצמו בניהול שדה התעופה והנמל, וכן בהבטחת קיומם של שירותים ברמה סבירה. לפיכך, ניהול גביית המיסים הועבר לידי רשויות גרנזי, שהיו אחראים להרבה מתפקידי הממשל באי.
בעיקר בגרנזי, שרוב הילדים בגיל בית הספר פונו ממנו ערב הכיבוש, החליש הכיבוש את התרבות המקומית של האי. רבים חשו שהילדים "נטשו את השפה המקומית, הג'רנסיאה, ופנו יותר לאנגלית", זאת לאחר חמש שנים בה הילדים לא עשו שימוש בשפה ואיבדו חלק ניכר מאוצר המילים שלה.
הציוד הגרמני הנטוש והביצורים הציבו סיכון בטיחותי רציני ותאונות רבות אירעו לאחר השחרור כשחלקן הסתיימו במקרי מוות. עד היום ניתן להבחין בחלק ניכר של הבונקרים, הסוללות והמנהרות. רבים מהן שוחזרו, כמו סוללת לות'רינגן (Battery Lothringen) ובית החולים התת-קרקעי Ho8 (Hohlgangsanlage 8) ובימינו הם פתוחים לביקור. לאחר המלחמה עשו תושבי האיים שימוש מחלק מהביצורים למטרות אחרות, אך על רובם פשטו סוחרי גרוטאות וציידי מזכרות והם נותרו נטושים. אחד הבונקרים הוסב למדגרה לגידול דגים ואחד ממכלולי המנהרות הוסב לחווה לגידול פטריות.
אוצר האיים נכנס לחוב גדול של יותר מ-10 מיליון לירות שטרלינג, שנבע מהצורך לשלם לספינות הפינוי ועלות החזקתם של המפונים בבריטניה. זאת בנוסף למזון, הביגוד, השיכון והתעבורה של כוחות הכיבוש המקומיים שהועמסו על הכלכלה המקומית, העבודות שהמקומיים נאצלו לעבוד על פי הוראות הגרמנים וההוצאות הכבירות של השיקום לאחר המלחמה. ההכנסה ממיסים ירדה באופן משמעותי במהלך המלחמה. לבסוף, השטרות של הרייכסמארק הגרמני חסרי הערך והפקדונות במטבע זה בבנקים הומרו בשער של 9.36 רייכסמארק ללירה שטרלינג. חלק מהחוב כוסה כמענק על ידי ממשלת בריטניה בסכום של 3.3 מיליון לירות שטרלינג ששימש לכיסוי הוצאותיהם של תושבי האיים שניזוקו במהלך המלחמה. בנוסף, עלות החזקת המפונים, שהוערכה במיליון לירות שטרלינג כוסתה אף היא על ידי הממשלה.
לאחר המלחמה הוכן תיק לתביעה בבית המשפט הצבאי נגד האופטשטורמפיהרר לשעבר מקס ליסט, המפקד של מחנות נורדני וסילט, על הזוועות שבוצעו באולדרני. ליסט לא הועמד למשפט וככל הנראה הוא חי באזור המבורג עד למותו בשנות ה-80.