אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי (1939)
תכנון ותיאור > הגנה

הגנת השריון של אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי תוכננה לאחר התחשבות בניסיון של הצי המלכותי במלחמת העולם הראשונה ולאחר ניסוי בין המלחמות. התכנון של סדרה זו נשלט על ידי מתן הגנה. הגנת מחסני התחמושת קיבלה עדיפות באמצעות אספקת חגורה עבה ושריון סיפון ועל ידי הצבת המחסנים בקומות הנמוכות ביותר של הספינה.
ההגנה האופקית מעל המחסנים הייתה מורכבת משלוש שכבות בעובי כולל של 9.13 אינץ' (232 מילימטרים); סיפון מזג האוויר כלל 1.25 אינצ'ים מפלדת Ducol‏ (D), הסיפון המשוריין הראשי היה משריון פלדה בעובי 5.88 אינץ' (149 מילימטרים) מעל סיפון פלדה בגודל 0.5 אינץ' D ומעל חדרי הפגזים הייתה עוד שכבה להגנה מפני רסיסים בעובי 1.5 אינץ'. מחסני אבקת השרפה היו מתחת לחדרי הפגזים להגנה נוספת, תרגול שהחל עם אוניות המערכה מסדרת נלסון. עובי סיפון מזג האוויר היה זהה מעל חללי המכונות, אבל שם הסיפון המשוריין הראשי הצטמצם ל-4.88 אינץ' (124 מילימטרים) מעל שכבת פלדה בגודל 0.5 אינץ' D. הסיפון המשוריין הראשי המשיך לפני המחיצה המשוריינת הקדמית והצטמצם בהדרגה מעובי מלא ל-2.5 אינצ'ים, בעוד שמאחורי המחסנים האחוריים סיפון משוריין עם גב צב כיסה את ציוד ההיגוי עם 4.5–5 אינצ'ים של שריון תוך מתן הגנה לאורך קו המים.
חגורת השריון הראשית הייתה בגובה 23.5 רגל (7.2 מטרים) וכיסתה את צד הגוף מהסיפון המשוריין הראשי עד לגובה 15 רגל (4.6 מטרים) מתחת לקו המים העמוק. מחקרים שלאחר מלחמת העולם הראשונה הצביעו על כך שניתן היה לפגזים חודרי שריון בפעולה מושהית לצלול מתחת לחגורה רדודה ולחדור לאזורים חיוניים של הספינה, ולכן החגורה הראשית נעשתה להרחיק ככל האפשר מתחת לקו המים. לאורך הספינה, החגורה התחילה ממש לפני הצריח הקדמי והסתיימה ממש מאחורי הצריח האחורי. השריון היה מורכב משלוש רצועות שוות בעומק. הרצועות היו מחורצות יחד עם שפה, וכל פלטה בודדת ברצועה הוצמדה לפלטות שכנות. החגורה הייתה עבה ביותר מעל ובקו המים. רוב המקורות המשניים וכמה מקורות ראשוניים מתארים את העובי המרבי של שריון החגורה המשתנה בין 14 ל-15 אינץ' (ייתכן בגלל עיגול לאינץ' הקרוב). כמה מקורות מפרטים יותר: לאורך המחסנים, החגורה הייתה בעובי 14.7 אינץ' (373 מ"מ) שריון מוצק, מרובד על 1 אינץ' (25.4 מ"מ) של "חומר קומפוזיציה" (מלט) ועוד 0.875 אינץ' (22.2 מ"מ) של Ducol ציפוי גוף פלדה (פלדה זו הייתה יעילה גם כשריון), מעל חללי המכונות, החגורה הייתה בעובי 13.7 אינץ' (349 מ"מ). החלק התחתון של החגורה התחדד לעובי של בין 4.5 אינץ' ל-5.5 אינץ' הגנת השריון הייתה אפילו טובה יותר ממה שעובי השריון יצביע בשל האיכויות המשופרות של שריון המלט [c] הבריטי אשר סיפק הגנה מצוינת. החגורה המשוריינת, יחד עם מחיצות משוריינות מלפנים ומאחור והסיפון הראשי המשוריין, יצרו "מצודה משוריינת" המגנה על מחסנים ומכונות. המחיצה המשוריינת הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) לפנים ועובי 10 אינץ' (254 מ"מ) בקצה האחורי של המצודה החגורה המשוריינת הראשית נמשכה לפנים ומאחור של המחיצות המשוריינות הראשיות עם גובה מופחת כדי להגן על קו המים והעובי הצטמצם בהדרגה מ-13 ל-5.5 אינץ'. חישובי האזור המוגן משתנים מאוד ממקור למקור. אספקת השריון תוכננה להציע הגנה מפני תותחים בקליבר גדול יותר מזה שהסדרה הרכיבה עצמה, והייתה בקנה מידה שאין שני לו בזמן שתכננו הספינות. ואכן, הגנת השריון של כלי השיט הללו הייתה אמורה לעבור לאחר מכן רק על ידי אוניות המערכה היפניות מסדרת יאמטו.
צריחי התותחים העיקריים היו מוגנים קלות יחסית בהשוואה לספינות קרב עכשוויות. הופעלו רמות נרחבות של הגנת הבזק, העובי המקסימלי של שריון הצריח ושריון הברבטות הופחת ל-12.75 אינץ' בסדרה זו מה-16 אינץ' של סדרת נלסון. פני הצריח היו בעובי 12.75 אינץ' (324 מ"מ) של שריון בחזית; 8.84 אינץ' (225 מילימטרים) דפנות (בתאי התותחים); 6.86 אינץ' (284–174 מ"מ) בצדדים ומאחור; לוח הגג היה בעובי 5.88 אינץ' (149 מ"מ). ברבטות החימוש העיקריות היו בעובי משתנה: עובי 12.75 אינץ' (324 מ"מ) בצדדים, 11.76 אינץ' (298 מ"מ) קדימה ו-10.82 אינץ' (275 מ"מ) מאחורי הצריח. במידה מסוימת האיכות הגבוהה יותר של השריון מזערה את אובדן ההגנה והפנים השטוחים של הצריח שיפרו את ההתנגדות הבליסטית בטווחים ארוכים, בעוד שהפרופיל הנמוך של הצריח מזער את שטח המטרה בטווחים קרובים יותר. הפחתת שריון הצריח והברבט הייתה פשרה לטובת ההגנה העבה ביותר האפשרית למחסנים. ההגנה הנרחבת נגד הבזקים בצריחים והבזקים נועדה להבטיח שהמחסנים יישארו בטוחים גם אם הצריחים או הברבטים ייחדרו. תושבות התותחים המשניות, הקזמטים וחדרי הטיפול קיבלו רק ציפוי קל של 0.98 אינץ' (25 מ"מ) כדי להגן מפני רסיסים.
שלא כמו ספינות קרב זרות מאותה תקופה ואוניות המערכה מסדרת נלסון, לסדרת קינג ג'ורג' החמישי הייתה הגנה קלה יחסית למגדלי הניווט עם דפנות בעובי 4 אינץ' (102 מ"מ), 3 אינץ' (75 מ"מ) מקדימה ומאחורה ו-1.47 אינץ' (38 מ"מ) לוחית גג. הניתוח של הצי המלכותי של מלחמת העולם הראשונה גילה שלא היה סביר כי אנשי הפיקוד ישתמשו במגדל קונסינג משוריין, והעדיפו את התצפית המעולה של עמדות גשרים לא משוריינות שיקולי יציבות ומשקל מילאו בבירור חלק חשוב בהחלטה הבריטית להגביל את שריון המבנה העליון. שריון מגדל הניווט היה מספיק כדי להגן מפני תותחי ספינות קטנות יותר ורסיסי פגזים.