היסטוריה של האיטי
תקופת המהפכה

תחילתה של המהפכה הצרפתית ב־1789 השפיעה על המושבה במידה רבה. בזמן שהמתיישבים הצרפתיים דנו כיצד החוקים המהפכניים החדשים ישפיעו על סן-דומנג, החלה מלחמת אזרחים ב־1790 כאשר האנשים החופשיים מצבע טענו כי גם הם אזרחים צרפתיים לפי תנאי הצהרת זכויות האדם והאזרח. עשרה ימים לפני נפילת הבסטיליה, ביולי 1789, האספה הלאומית הצרפתית הצביעה על קבלת שישה נציגים מסן-דומנג. קבוצה של מולאטים עשירים בפריז, בהנהגתם של ז'וליאן ריימונד ווינסנט אוג, לא הצליחה להגשים את מטרתה ולשכנע את הנציגים הלבנים לתמוך בהענקת זכויות מלאות למולאטים. האספה הלאומית החליטה במרץ 1790 להעניק זכויות מלאות לז'ן דה קולר, בין השאר בזכות המאמצים של הקבוצה שבה היו חברים ריימונד ואוג.
אוג נסע לסן-דומנג על מנת להבטיח את קיום ההכרזה הפומבית והשמירה על תקנה זו, הגיע לחופי האי באוקטובר 1790 וביקש לדבר עם המושל המלכותי, הקומטה דה פייניאר. לאחר שדרישותיו לא נענו הוא ניסה לגרום לז'ן דה קולר לפתוח במרד. אוג ווינסנט שאבאן (חייל משוחרר שנטל חלק במהפכה האמריקנית) ניסו לתקוף את קפ-פרנסיס. אולם, המורדים המולאטים סירבו לחמש או לשחרר את העבדים שלהם, או לערער על מוסד העבדות, כך שהמורדים הובסו על ידי מיליציה לבנה בסיוע מתנדבים שחורים (כולל הנרי כריסטוף). לאחר מכן הם ברחו לאורך החזית להינץ', שבאותה תקופה הייתה בחלק הספרדי של האי. אולם, הם נלקחו בשבי, הוחזרו לרשויות הצרפתיות, ואוג ושאבאן הוצאו להורג בפברואר 1791.
ב־22 באוגוסט 1791 החלו העבדים שבצפון המושבה בהתקוממות שסימנה את תחילת מהפכת האיטי. לפי המסורת המרד החל בטקס וודו שבוצע בואה קיימן ליד קפ-פרנסיס. הקריאה למרד ניתנה על ידי כהן דת בשם בוקמן. בתוך שעות המטעים הצפוניים כבר בערו, והמרד התפשט ברחבי כל המושבה. בוקמן נלכד והוצא להורג, אך המרד המשיך להתפשט במהירות למרות זאת.
ב־1792 החליטה האספה הלאומית הצרפתית לשלוח למושבה את לז'ה-פליסיט סונטון, כחלק מהוועדה המהפכנית. מטרתו העיקרית הייתה לשמר את השליטה הצרפתית בסן-דומנג, לייצב את המושבה, ולאכוף את שוויון הזכויות לאנשים החופשיים מצבע, כפי שהוחלט על ידי האספה. סונטון נקט צעד רדיקלי ב־29 באוגוסט 1793 כאשר הכריז על שחרור העבדים במחוז הצפוני, אך עם מגבלות רבות על חירותם. האמנציפציה הורחבה כמעט לכל המושבה בספטמבר ובאוקטובר. האספה הלאומית אשררה את החוק ב־4 בפברואר 1794, וקבעה כי הוא יחול על כל המושבות הצרפתיות.
אולם, העבדים לא הצטרפו מיד לסונטון. המתיישבים הלבנים המשיכו להיאבק בו, זכו לסיוע מהבריטים, ואליהם הצטרפו רבים מבין האנשים החופשיים מצבע שהתנגדו לביטול העבדות. רק בתחילת מאי 1794, כאשר נודע במושבה על האשרור הצרפתי לאנמציפציה, העבדים לשעבר הצטרפו אל הרפובליקנים הצרפתים. השינוי במצב הפוליטי בצרפת גרם להוצאתו של סונטון מהמושבה ב־1796, אך לא לפני שהוא הצליח לתת נשק לעבדים לשעבר.
המושבה עמדה בפני פלישה מלאה של הבריטים, והעבדים המורדים התגבשו ככוח צבאי חזק בהנהגתם של טוסן לוברטיר, ז'אן ז'אק דסאלין ואנרי כריסטוף. לוברטיר הצליח להניס את הבריטים וב־1798 הוא הפך דה פקטו לשליט של המושבה. ב־1799 הוא הביס את הגנרל המולאטי אנדרה ריגו ששלו על רוב החלקים הדרומיים והמערביים של המושבה, וסירב לקבל את מרותו. עד ל־1801 הוא הצליח ליטול את השליטה על כל האי, לאחר שכבש את סנטו דומינגו הספרדית והכריז בה על ביטול העבדות. אולם, הוא לא הכריז על עצמאות מלאה למדינה או ניסה להתנקם בבעלי העבדים לשעבר הלבנים, כיוון שהיה משוכנע כי צרפת לא תחדש את העבדות וכי "אוכלוסייה של עבדים שזה עתה הגיעה מאפריקה לא תוכל להפוך לציוויליזציה באמצעות 'עשייה עצמית'".
ב־1802 נפוליאון בונפרטה שלח כוח פלישה גדול בפיקודו של גיסו, שארל לקלרק. במשך תקופה מסוימת לקלרק נחל הצלחות, ואף הצליח לכבוש ולהעביר לשליטה צרפתית ישירה את החלק המזרחי של האי, כפי שנאמר בהסכם בזל עם ספרד מ־1795. הצרפתים הצליחו להשיג ניצחונות משמעותיים לאחר הקרבות באמצעות 40,000 חיילים אירופים וסיוע מהמתיישבים והמולאטים שהיו נתונים לפיקודו של אלכסנדר פטיון, שבעבר היה אחד מהסגנים של ריגו. שניים מבין הסגנים של טוסן החלו להכיר בכך שלא ניתן להתגונן עוד כנגד כוחות הפלישה, והחלו בנפרד לנהל משא ומתן עם הפולשים, שבסופו הסכימו להעביר את נאמנותם. בנקודה זו לקלרק הזמין את טוסן לשולחן המשא ומתן על מנת להגיע להסדר. אולם, לקלרק רימה את טוסן, עצר וגירש אותו לצרפת. טוסן מת בצרפת באפריל 1803 כתוצאה מדלקת ריאות, לאחר שנכלא בפור דה ז'ו (Fort de Joux) שבהרי היורה.
נפוליאון אישר ב־20 במאי 1802 הצעת חוק שלפיה העבדות תישמר במקומות שבהם היא לא בוטלה (מרטיניק, טובגו וסנט לוסיה). העתק סודי של ההחלטה הזו נשלח אל לקלרק, שקיבל אישור להחזיר את העבדות על כנה כאשר יהיה נוח לעשות זאת. באותו זמן חל כרסום נוסף בזכויותיהם של הז'ן דה קולר באמצעות תקנות נוספות. כל התקנות הללו לא פורסמו או הוצאו לפועל בסן-דומנג, אך באמצע הקיץ החלו להגיע למושבה שמועות על כוונתה של צרפת להחזיר את מצב העבדות על כנו. בגידתו של טוסן ופעולות הצרפתים במרטיניק ערערו את מצב שיתוף הפעולה ששרר בין מנהיגים שונים כגון דסאלין, כריסטוף ופטיון. המנהיגים השונים החלו להיאבק בלקלרק כיוון שהיו משוכנעים כי אותו גורל מונח לפתחה של סן-דומנג. המלחמה שפרצה בעקבות האירועים האחרונים הייתה כוחנית מאוד. במקביל לתחילת עונת הגשמים חלה עלייה בתחלואה בקדחת ובמלריה, שפגעו קשות בפולשים. לקלרק עצמו מת מקדחת בנובמבר, ובנוסף לכך מתו ואושפזו אלפי חיילים צרפתים כתוצאה מהמחלות.
לאחר מכן לקלרק הוחלף על ידי דונטין מארי ז'וזף דה וימה, ויקונט רושאמבו. רושאמבו כתב לנפוליאון כי על מנת לשלוט בסן-דומנגצרפת צריכה "להכריז על הכושים כעבדים, ולהרוס לפחות 30,000 כושים וכושיות". בייאושו הוא החל לנקוט בפעולות יותר אכזריות; הצרפתים פעלו בכוח רב מאוד (כגון עינויים) נגד אסירים שחורים. נטען גם כי באחד הלילות הוא ערך נשף שאלין הזמין נשים מולאטיות חשובות רבות, ובחצות הודיע להן כי בעליהם מתים. אולם, המורדים הגיבו על כל פעולה אכזרית. לאחר הקרב רושאמבו קבר בחיים כ־500 אסירים, ודסאלין הגיב באמצעות תלייתם של 500 אסירים צרפתים. שיטותיו האכזריות של רושאמבו סייעו לליכוד שורותיהם של המורדים.
כאשר המצב במלחמה החל לנטות לטובת העבדים לשעבר נפוליאון נטש את שאיפתו להשיב על כנה את האימפריה הצרפתית שמעבר לים. המלחמה בין צרפת והממלכה המאוחדת נמשכה גם ב־1803, כאשר הצי המלכותי שולט בימים, והתגבורות והאספקה לא הגיעו בזמן לרושאמבו. נפוליאון החליט להתרכז במלחמה שהתחוללה באירופה, ובאפריל הוא חתם על רכישת לואיזיאנה, הסכם שבו ארצות הברית קנתה מצרפת את הטריטוריה שלה בצפון אמריקה. צבאו של דסאלין הביס את הצבא הצרפתי בפיקודו של רושאמבו באופן סופי בקרב ורטייר שנערך ב־18 בנובמבר 1803.
דסאלין הכריז על עצמאות ב־1 בינואר 1804, וקבע כי האומה החדשה תיקרא בשם הטאיינו של האיטי ("ארץ ההרים"). רוב המתיישבים הצרפתים שנותרו נסו לאחר תבוסת הצבא הצרפתי, וחלקם היגרו ללואיזיאנה או קובה. בניגוד לטוסן, דסאלין היה עוין מאוד כלפי האירופים. בפעולה אחרונה של תגמול הצרפתים הנותרים נטבחו על ידי כוחות הצבא של האיטי. כ־2,000 צרפתים נרצחו בקפ-פרנסיס, 800 בפורט־או־פרנס ו־400 בז'רמי. דסאלין הצהיר כי "אנחנו גמלנו לקניבלים האלה, מלחמה עבור מלחמה, פשע עבור פשע, זעם עבור זעם".
אחת מהחריגות הצבאיות הייתה כוח צבאי של חיילים פולנים שנלחמו לצידו של נפוליאון. חלקם סירבו להילחם בתושבים הילידים, ותמכו בעקרון חירות האדם; למעשה, כ־100 מתוכם אף הצטרפו למורדים. כתוצאה מכך הפולנים הורשו להישאר ולא סבלו מהגורל שהמתין לאירופים אחרים. מאות בודדות מתוך אלפי הפולנים אכן בחרו באפשרות זו. מתוך שאר הפולנים כ־700 חזרו לצרפת, ורבים אחרים אולצו לשרת ביחידות בריטיות לאחר הכניעה. צאצאיהם של הפולנים שנותרו לבסוף בהאיטי חיים בה עד היום.