צרפת בעת החדשה המוקדמת
היסטוריה פוליטית > מלחמות

למרות תחילתה של התאוששות דמוגרפית וכלכלית מהירה לאחר המוות השחור של המאה ה-14, ההישגים של חצי המאה הקודמת סוכנו על ידי סדרה ממושכת נוספת של סכסוכים, מלחמות איטליה (1494–1559), שבהן מאמצי צרפת להשיג דומיננטיות הסתיים בכוחם המוגבר של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה ההבסבורגית.
בשנת 1445, הצעדים הראשונים נעשו לקראת יצירת צבא סדיר מתוך להקות שכירי חרב ממושמעות גרועות שעליהן הסתמכו מלכי צרפת באופן מסורתי. החלוקה של ימי הביניים של החברה ל"אלה שנלחמו (אצולה), אלה שהתפללו (אנשי דת), ואלה שעבדו (כל השאר)" עדיין החזיקה מעמד ולוחמה נחשבה לנחלתם של האצילים. שארל השמיני צעד לתוך איטליה עם כוח ליבה המורכב מפרשים אצילים וחיילים רגליים לא אצילים, אך עם הזמן התחזק תפקידם של האחרונים, כך שבאמצע המאה ה-16 היה לצרפת צבא קבע של 5,000 פרשים ו-30,000 חיל רגלים. הצבא אורגן מחדש ממערכת של לגיונות שגויסו לפי פרובינציה (לגיון נורמני, לגיון גאסקוני וכו') לרגימנטים, הסדר שנמשך גם במאה הבאה. עם זאת, האצולה והחיילים היו לעיתים קרובות לא נאמנים למלך, אם לא מרדניים לחלוטין, ונדרשה רפורמה נוספת בצבא של לואי ה-14 כדי להפוך לבסוף את הצבא הצרפתי לכוח צייתן.
לודוביקו ספורצה, הדוכס ממילאנו, שחיפש בעל ברית נגד הרפובליקה של ונציה, עודד את שארל השמיני, מלך צרפת לפלוש לאיטליה, תוך שימוש בתביעה של אנז'ו לכס המלכות של נאפולי, שהיה אז בשליטה אראגונית, כעילה. כשפרדיננדו הראשון, מלך נאפולי מת ב-1494, פלש שארל לחצי האי. במשך מספר חודשים עברו כוחות צרפתים דרך איטליה כמעט ללא התנגדות, מכיוון שצבאות ה"קונדוטיירי" של מדינות העיר האיטלקיות לא הצליחו להתנגד להם. ההדחה שלהם מנאפולי עוררה לבסוף תגובה, והליגה של ונציה הוקמה נגדם. חיילים איטלקיים הביסו את הצרפתים בקרב פורנובו, ואילצו את שארל לסגת לצרפת. לודוביקו, לאחר שבגד בצרפתים בפורנובו, שמר על כסאו עד 1499, כאשר יורשו של שארל, לואי השנים עשר, מלך צרפת, פלש ללומברדיה וכבש את מילאנו.
בשנת 1500, לואי השנים עשר, לאחר שהגיע להסכם עם פרננדו השני, מלך אראגון לחלוקת נאפולי, צעד דרומה ממילאנו. עד 1502, כוחות צרפתיים ואראגונים משולבים השתלטו על הממלכה; חילוקי דעות לגבי תנאי החלוקה הובילו למלחמה בין לואי לפרננדו. עד 1503, לואי, לאחר שהובס בקרב סרינולה ובקרב גאריגליאנו, נסוג מנאפולי, שנותרה בשליטתו של המשנה למלך הספרדי, רמון דה קרדונה. כוחות צרפתיים בפיקודו של גסטון דה פואה הנחילו תבוסה מוחצת לצבא ספרדי בקרב רוונה ב-1512, אך פואה נהרג במהלך הקרב, והצרפתים נסוגו מאיטליה בגלל פלישה של השווייצרים למילאנו שהשיבה את מקסמיליאן ספורזה (אנ') לכס מלכות מילאנו. הליגה של קמברה, התפרקה לאחר הניצחון בגלל מחלוקת על חלוקת השלל, ובשנת 1513 התחברה ונציה עם צרפת, והסכימה לחלק את לומברדיה ביניהן.
לואי ערך פלישה נוספת למילאנו, אך הובס בקרב נוברה, שבעקבותיו הגיעו במהירות סדרה של ניצחונות של הליגה הקדושה בלה מוטה, גינגאט ופלודן, שבה הובסו הכוחות הצרפתים, הוונציאניים והסקוטים באופן מכריע. עם זאת, מותו של האפיפיור יוליוס השני הותיר את הליגה ללא מנהיגות יעילה, וכאשר יורשו של לואי, פרנסואה הראשון, הביס את השווייצרים במריניאנו בשנת 1515, הליגה קרסה, ועל פי הסכמי נויון ובריסל, נכנעה לצרפת ולוונציה כל צפון איטליה.
הכתרתו של קרלוס מספרד לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, עמדה בה חפץ פרנסואה, הובילה לקריסת היחסים בין צרפת להבסבורגים. בשנת 1519, פלישה ספרדית לנווארה, שהייתה באופן רשמי פייף צרפתי, סיפקה לפרנסואה עילה לפתיחת מלחמה כללית; כוחות צרפתים שטפו לתוך איטליה והחלו במסע להרחקת קרל מנאפולי. עם זאת, הצרפתים לא היו מתואמים וטקטיקת הטרצ'יו הספרדית המפותחת לחלוטין הביסה אותם, והם ספגו סדרה של תבוסות משתקות בביקוקה ובססיה נגד חיילים ספרדים תחת פרננדו ד'אבלוס. כשמילאנו עצמה מאוימת, פרנסואה הוביל אישית צבא צרפתי לתוך לומברדיה ב-1525, רק כדי להיות מובס וליפול בשבי בקרב פאביה; כשהוא כלוא במדריד, הסכים פרנסואה לוויתורים נרחבים על שטחיו האיטלקיים ב"חוזה מדריד" (1526).
המלחמה השלישית בין קרל ופרנסואה החלה עם מותו של פרנצ'סקו השני ספורצה, דוכס מילאנו. כאשר בנו של קרל פיליפ ירש את הדוכסות, פרנסואה פלש לאיטליה, וכבש את טורינו, אך לא הצליח להשתלט על מילאנו. בתגובה פלש קרל לפרובאנס, והתקדם לאקס-אן-פרובאנס, אך נסוג לספרד במקום לתקוף את אביניון המבוצרת. שביתת הנשק של ניס סיימה את המלחמה, הותירה את טורינו בידי צרפת אך לא חוללה שינוי משמעותי במפת איטליה. פרנסואה, שהתחבר עם סולימאן הראשון מהאימפריה העות'מאנית, פתח בפלישה סופית לאיטליה. צי פרנקו-עות'מאני כבש את העיר ניס באוגוסט 1543, והטיל מצור על המצודה. המגינים קיבלו הקלה תוך חודש. הצרפתים, בפיקודו של פרנסואה, הרוזן ד'אנג'יין, הביסו צבא קיסרי בקרב סרסול ב-1544, אך הצרפתים לא הצליחו לחדור יותר לתוך לומברדיה. קרל והנרי השמיני, מלך אנגליה המשיכו לפלוש לצפון צרפת, תוך שהם תפסו את בולון וסואסון. חוסר שיתוף פעולה בין הצבאות הספרדיים והאנגלים, יחד עם התקפות עות'מאניות אגרסיביות יותר ויותר, הובילו את קרל לנטוש את הכיבושים הללו, ולהחזיר את המצב לקדמותו.
בשנת 1547, אנרי השני, מלך צרפת, שירש את פרנסואה על כס המלכות, הכריז מלחמה נגד קרל בכוונה לכבוש מחדש את איטליה ולהבטיח את השליטה הצרפתית, ולא הבסבורגית, בענייני אירופה. מתקפה מוקדמת נגד לורן הצליחה, אך ניסיון הפלישה הצרפתית לטוסקנה ב-1553 הובס בקרב מרציאנו. התפטרותו של קרל ב-1556 פיצלה את האימפריה ההבסבורגית בין פליפה השני, מלך ספרד לפרדיננד הראשון, והעבירה את מוקד המלחמה לפלנדריה, שם פליפה, בשיתוף עם אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, הביס את הצרפתים בסן-קנטן. כניסתה של אנגליה למלחמה מאוחר יותר באותה שנה הובילה לכיבוש הצרפתי של קאלה, הנחלה האחרונה של אנגליה ביבשת הצרפתית, וצבאות צרפת כבשו נחלות של ספרד בארצות השפלה. למרות הניצחונות, אנרי הסכים לותר על כל תביעה באיטליה בשלום קאטו-קמברזי, בגלל קשיים כספיים ומתחים דתיים בתוך צרפת, שהגיעו לשיאם במלחמות הדת בצרפת.