stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דלקת חוליות מקשחת
סימנים ותסמינים

לרוב המחלה מאפיינת גברים צעירים, בין הגילאים 18–30, המתלוננים על כאב כרוני וקשיון בחלק התחתון של עמוד השדרה ולפעמים עמוד השדרה כולו, לרוב עם כאב המיוחס לחלק מן הישבן או החלק האחורי של הירך במפרק העצה והכסל.
האזור העיקרי המעורב במחלה הוא השלד הצירי, וספציפית מפרק העצה והכסל, עמוד השדרה לכל אורכו, מפרקי הירך ומפרקי הכתף. המחלה נוטה להתחיל במפרק העצה והכסל ולהתפתח לכיוון מעלה, ובמקביל מתפתחת המעורבות במפרקים האחרים. התסמין הראשון הוא כאב גב דלקתי ממושך אשר מלווה בנוקשות בוקר של מעל כשעה, ומשתפר עם תחילת הפעילות.
גברים נפגעים במחלה זו יותר מנשים (יחס של 1:3), וחווים כאבים עזים יותר.
במחלה מתקדמת מתפתח לורדוזיס של עמוד השדרה, ועם הזמן קיפוזיס עם הטיה של הראש קדימה. בצילום רנטגן ניתן לראות חיבור של החוליות לאורך עמוד השדרה כולו. במידה ויש גם דלקת של אתרי הקישור של גידים (Enthesitis) החולה עלול לחוש כאבים ברכס הכסל, בתל הירך הגדול של עצם הירך, וכן באזור הצלעות ועצם החזה וכן בעקב (עד כדי קושי לדרוך על הרגל בבוקר). במעל שליש מהחולים קיימת מעורבות של הירכיים והכתפיים עד כדי צורך בהחלפת מפרק, ויכולה להיות גם מעורבות (פחות שכיחה) של מפרקים נוספים.
מלבד הפגיעה במפרקים, המחלה יכולה לערב אזורים נוספים בגוף:
תסמינים סיסטמיים - חום, בחילה, עייפות.
פגיעה עינית- בעיקר אובאיטיס (Uveitis) - אשר מתבטאת בעין אדומה וכואבת עם רגישות לאור (פוטופוביה), נטייה לדמעות וטשטוש ראייה. לרוב הפגיעה היא חד צדדית וחולפת לאחר מספר שבועות (בין 20% ל-40% מהמקרים).
מעורבות לבבית, ובעיקר אי ספיקה של המסתם האאורטלי או הפרעות הולכה (בכ־10% מהמקרים)
מחלות מעי דלקתיות (בין 5-10% מהמקרים). בנוסף, ב-60% מהמקרים קיימת דלקת תת-קלינית במערכת העיכול.
פסוריאזיס, בין 10% ל-20% מהמקרים.
ריאות- פיברוזיס של האונות העליונות (נדיר) או קושי בהרחבת בית החזה- (מחלה רסטרקטיבית, יותר נפוץ).
מעורבות נוירולוגית- לרוב נדירה וחמורה. בגלל הפגיעה בעמוד השדרה ונטייה מוגברת לשברים יכול להתפתח לחץ על חוט השדרה, וחלק מהחולים מפתחים תת-פריקה במפרק הציר והאטלס (בין חוליות הצוואר העליונות) אשר יכול לגרום לשיתוק הגפיים (קוודריפלגיה)- נדיר יחסית. בחלק מן המקרים עלולה להתפתח תסמונת זנב הסוס כתוצאה מלחץ על חוליות המותן והעצה, והחולה מאבד את השליטה על הסוגרים.
מעורבות כלייתית היא נדירה יחסית וכוללת עמילואידוזיס שניונית ו-IgA nephropathy.
נטייה מוגברת לדלקת הערמונית (פרוסטטיטיס).
דלדול עצם- כתוצאה מחוסר התזוזה של החולים ומהפרשת יתר של ציטוקינים ופקטורי דלקת שונים.
אבחנה

ישנם מספר מבחנים בבדיקה פיזיקלית של החולה הבוחנים את מידת הפגיעה בעמוד השדרה:
patrick's test - מבחן הכולל כיפוף של הברך לבחינה האם יש דלקת במפרק.
schober test - מבחן הבודק את הקושי של החולים להתכופף קדימה.
התפשטות בית החזה - בבריאים, ההבדל בין היקפי בית החזה בשאיפה ונשיפה יהיה כ־5 ס"מ, ובחולים מתחת ל-2.5 ס"מ.
אבחנה > בדיקות דימות

בבדיקות הדימות יש לבחון האם קיימים סימנים לדלקת, למשל, סקלרוזיס של שולי המפרק, ארוזיות ו-Ankylosing של המפרק. כמו כן יש לבחון התפתחות של סינדזמופיטים- קשרים עדינים בין חוליות שמתחילים בעמוד השדרה המותני ומתפתחים כלפי מעלה עד כדי התפתחות החיבור בין כל החוליות עם אבוד מלא של גמישות עמוד השדרה- Bamboo spine. מאפיין מוקדם של המחלה הוא הופעת זיזי עצם בחיבורים בין גידים בעמוד השדרה, ויש "התרבעות" של החוליות.
בשנים האחרונות מנסים לאבחן את הפגיעה עוד לפני שנוצר נזק ממשי למפרק, לצורך כך מבצעים בדיקות דימות של MRI אשר מאפשר לזהות את התהליך הדלקתי: לרוב, ניתן בשלבים המוקדמים לזהות הסננה לבנה של מפרק ה-Sacro iliac, המהווה ביטוי לתהליך הדלקתי. בעמוד השדרה, ניתן לזהות תהליך דלקתי דומה בקצוות החוליות.
מבחינת בדיקות מעבדה, לא קיימות בדיקות ספציפיות. מדדי דלקת הם מעט מוגברים אולם לא ברמה בה ניתן לאבחן את המחלה. ניתן לזהות אנמיה עם ריבוי של טסיות דם. גם הגנוטיפ המקושר למחלה, HLAB27, אינו ספציפי, ולכן אינו יכול לעזור לאבחנה.
אבחנה > הקריטריונים לאבחנה

לאחרונה פורסם סט חדש של קריטריונים שמטרתם לאבחן את המחלה בשלב המוקדם. הקריטריונים מתייחסים לחולים מתחת לגיל 45, אשר סובלים מכאבי גב כרוניים מעל שלושה חודשים:
זיהוי של דלקת במפרק העצה והכסל בדימות (רנטגן או MRI), ובנוסף קריטריון אחד של המחלה מבין הבאים: כאב גב דלקתי, ארתריטיס, אנתזיטיס (דלקת במקום המפגש של הגידים), Uveitis, dactylitis פסוריאזיס, מחלת מעי דלקתית, תגובה טובה של החולה ל-NSAIDs, היסטוריה משפחתית, HLAB27 או CRP ו-ESR גבוהים בבדיקות הדם.
בחולים ללא דימות חיובית של דלקת במפרק, הקריטריון לאבחנת המחלה הוא HLAB27 יחד עם שני מאפיינים נוספים של המחלה.
טיפול

פיזיותרפיה: יעילה, חשוב לעשות תרגילים המחזקים את שרירי הבטן והגב, על מנת לתמוך בחוזק השרירים של החולה.
נוגדי דלקת NSAIDs: משחקים תפקיד חשוב בטיפול, ולרוב זוהי התרופה הראשונה שמשתמשים בה, כאשר חולים עם כאב גב דלקתי מגיבים טוב יותר לטיפול בתרופות אלו מאשר חולים עם כאב גב מכני (אשר נגרם מעומס, למשל).
כאשר טיפולים מסוג NSAIDs לא עוזרים, ניתן לתת Anti TNF (תרופות המשפרות הן את התסמינים של בעיות השלד והן תסמינים אחרים כגון אובאיטיס או דלקות מעי). עם זאת, החולים עלולים לפתח תלות בתרופה, היות שהפסקה של הטיפול עלולה להביא להישנות של המחלה. תופעות הלוואי העיקריות של שימוש בתרופה זו הן התפתחות זיהומים (למשל שחפת סמויה) והתפתחות של גידולים סרטניים או מחלות לימפופרוליפרטיביות.
הגישה לטיפול בדלקת חוליות מקשחת היא מתן NSAIDs, ובמידה ואין תגובה טובה, ניתן להתחיל טיפול ב-Anti TNF, במידה ולא קיימות התוויות נגד לכך (למשל זיהומים חוזרים או ממאירות בשנתיים האחרונות).
לאחרונה התברר שגם שימוש בקנאביס (מריחואנה/חשיש) יכול להפחית משמעותית את הכאב ואף להעלים את הכאב לחלוטין.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  דַּלֶּקֶת חֻלְיוֹת מְקַשַּׁחַת במילון רפואה (תשנ"ט), באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000298668  NDL: 01150748  NKC: ph392400 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
קהילת בית-אל ואורורה

מוזיאון מושבת אורורה באחד ממבני המושבה שנשתמרו.
המושבות בית-אל (Bethel) במיזורי ואורורה מיילס (Aurora Mills) באורגון היו שני ניסיונות קומונליים נוצריים אוטופיסטיים, שהוקמו בארצות הברית על ידי ויליאם קייל במאה ה-19. הקומונות שמנו מאות חברים פורקו רשמית ב-1883.
היסטוריה > תולדותיו של ויליאם קייל

ויליאם קייל היה חייט יליד פרוסיה שהיגר לארצות הברית עם אשתו בשנות ה-30 של המאה ה-19. הוא פתח חנות תפירה בעיר ניו-יורק ולמד רוקחות. לאחר מכן עבר לפנסילבניה שם הקים בית מרקחת. באותה התקופה החל לכנות עצמו ד"ר קייל. בצעירותו השתייך לזרם הלותרני אך ב-1839 הפך למטיף לאחר שהשתתף במפגש 'תחיה' של הכנסייה המתודיסטית. קייל שהיה נואם מוכשר ותיאטרלי החל לאסוף אחריו תומכים בפנסילבניה, בהם חברים לשעבר בהתיישבות השיתופית של הכומר ג'ורג' רפ בהרמוני ומשתתפים בעצרות תחיה אמוניות שונות שהיו נפוצות באותה התקופה בארצות הברית.
היסטוריה > בית-אל

ב-1844 קייל ותומכיו הקימו את מושבת בית-אל במיזורי, בהתאם לאמונה כי ספר מעשי השליחים מלמד על הדרישה הנוצרית לקיום שיתוף כלכלי בין מאמיניו של ישו, כביטוי לרעיון 'ואהבת לרעך כמוך'. בניגוד לקומונות דתיות אחרות בנות התקופה, שהוקמו בהשפעה גרמנית, לא פיתח קייל תאולוגיה ייחודית מפותחת, והקבוצה לא התאפיינה באמונה ייחודית. חבריה היו פרוטסטנטים פשוטים ברובם, על פי רוב אמריקנים דוברי אנגלית עניים שצורת החיים השיתופית משכה אותם בשל הביטחון שהציעה. הקומונה אמנם עודדה לאורח חיים צנוע אך לא הטילה מגבלות על שתייה ועודדה אירועים חגיגיים, ריקודים ומסיבות.
רכוש הקומונה נרשם כולו על שמו של קייל, אך חברים שהביאו עימם רכוש לקומונה שמרו לעצמם הזכות לשוב ולקבלו במקרה של עזיבה בתשלומים.
עד שנת 1855 גדל מספר חברי הקהילה למעלה מאלף חברים. בבעלותה היו אלפי כבשים, עיזים וסוסים, ולמעלה מ-3,500 אקרים מעובדים. המושבה הייתה למרכז מסחרי אזורי. בשנותיה הראשונות עסקה הקומונה בעיקר בעבודה חקלאית אך לאחר מכן הקימה גם מפעלי מלאכה: מנסרה, טחנת קמח, בורסקיה, מטויה, מתפרה, ובית מלאכה לרהיטים. בשלב מסוים התבתחה בקומונה גם תעשיית רכב. כעשור לאחר הווסדה נאמד רכושה בכ-200 אלף דולר והמקום נחשב לעמיד בין יישובי הסביבה, וסביבה הוקמו שלושה יישובים נוספים של הקהילה: חברון, אלים ונינווה.
על אף שגשוג הקהילה במזוגי, הבנייה של מסילת הרכבת בין חניבעל לסנט יוזף בסמוך למושבה, ונהירה של מתיישבים פרטיים לאזור, איימה על התיאוקרטיה של קייל והוא החליט על אף שגשוגה לנסות ולהעביר את הניסיון שלו לאזור הפסיפי של צפון מערב ארצות הברית כחלק מתנועת הגירה כללית שהתקיימה באותה התקופה מערבה. ב-1853 הוא שלח לאזור סיירים שיחפשו מיקום מתאים 'לגן עדן שני'.
במאי 1855 קייל ואחדים מחרי קהילת בית-אל החלו במסעם על גבי עגלה לאזור וושינגטון. המתיישבים שנותרו בקהילת בית אל הוסיפו לקיים אורח חיים שיתופי עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-19.
היסטוריה > אורורה

ארבעה ימים טרם יציאתם נפטר בנו בן ה-19 של קייל ממלריה. כיוון שהבטיח קייל לבנו שייקחנו עימו להתיישבות החדשה, סירב לעזוב את גופתו והכניס אותה לארון חתום בעופרת שאותו מילא בוויסקי מהייקב של בית-אל, כדי לשמר אותה. בדרכה של הקבוצה מערבה הוזהרה מפני תקיפות האינדיאנים שהתרבו באותה התקופה, אולם היא המשיכה בדרכה, כשבהנחייתו של קייל לוותה ההליכה והחניה בשירה ובנגינת מוזיקה. האינדיאנים שפגשו בדרכם התרשמו מהקבוצה המשונה והמוזיקלית, הנושאת בראשה ארון מתים, ונמנעו מלתקוף אותה - ככל הנראה כיוון שראו בה שיירה קדושה הקשורה לרוחות בהן האמינו. הקומונה אף קנתה את אמונם של האינדיאנים במתנות ובטובין אותם חילקה להם והקבוצה קנתה את אמונו של שבט סיוקס המקומי שהדריך אותה בדרכה.
הקבוצה התיישבה במפרץ ווילפה בוושינגטון בנובמבר 1855. אחרי שבילו במקום חורף אחד, החליט קייל שהמקום איננו מתאים לקהילה חקלאית אוטרקית הנושאת עצמה, והחל לחפש מיקום חדש. ב-1856 הוא רכש קרקע וטחנת קמח מדרום לעיר אורגון. הוא קרא למקום אורורה מילס (תחנות אורורה) על שמה של ביתו אורורה. חברי הקהילה מנו בתחילה כ-250 חברים אשר עזבו את קהילת בית-אל לצד קייל. במקום הקימו המתיישבים ענפי מלאכה והפכו גם כאן למרכז מסחרי עבור סביבתם שנהגה לקנות מצרכים בחנות הגדולה של הקומונה, לטחון קמח בטחנת הקמח שלהם. הם אף סיפקו מעיין שירותי בנקאות במסגרתם חקלאי הסביבה הפקידו בקופתם את חסכונותיהם.
לאורורה כמו לבית-אל, לא היה חדר אוכל משותף, אך חבריה לקחו אוכל לפי צרכם ממחסניה. במהלך 13 השנים מהקמתה המשיך מעבר המתיישבים מהקומונה הישנה בבית-אל לאורורה. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 מנתה הקהילה כבר כאלף נפשות, בנוסף למעלה מ-200 שהוסיפו לחיות בבית-אל שהוסיפה אף היא לפעול תחת הנהגתו של קייל, על אף המרחק ביניהן. בעוד שייסוד המושבה עלה כ-30 אלף דולרים בתחילת שנות ה-70 הוערכו נכסיה בלמעלה ממיליון דולרים.
בשנת 1862 אחד מחברי הקהילה באורורה נדבק באבעבועות שחורות כשטיפל באדם אחר מחוץ לקהילה - והביא את המחלה עימו לקומונה. כתוצאה מכך רבים מחברי הקהילה חלו ומתו, בהם ארבעה מילדיו של קייל כולל אורורה שעל שמה נקראה המושבה.
שיעור העזיבות של הקומונה בתקופת קיומה היה נמוך ביחס לתנועות שיתופיות אחרות בנות אותה התקופה. לקבוצה לא היה תקנון ורק ב-1866 כשאחת המשפחות עזבה אותה ותבעה פיצויים. בעקבות כך ביקש קייל לתקנן את הזכויות והחובות של החברים ולהעביר את הנכסים כפיקדון לידיו של חבר נאמנים. עם זאת, חברי הקומונה עצמה סירבו לאשר את הצעתו זו, שכן לא נתנו די אמון באיש מלבדו. אחרי לבטים רבים החליט קייל בשנת 1872 לחלק חלק גדול מרכוש הקומונה בין חבריה, במטרה למנוע ריבים לכשימות. כל עוד היה בחיים הוסיפה הקומונה בפועל להתנהל במשותף, ורק באופן פורמלי הועברו הנכסים לבעלות הפרטית של החברים.
ב-30 בדמנבר 1877 נפטר בפתאומיות, ולא הותיר אחריו מנהיגות משמעותית שתאפשר את המשך קיומה של הקומונה. בהמשך הוחלט על פירוק שתי המושבות, אורורה ובית-אל, אשר ייצא לפועל באופן רשמי ב-22 בינואר 1883. מאוחר יותר הוקמה במקום העיר המודרנית אורורה.
חיי הקומונה

פרט לחטיבת עצים שנעשתה בבית אל על ידי שכירים, שתי המושבות נמנעו מהעסקת עובדים שכירים. במושבת אורורה הוקמו בתים, בתי ספר, עסקים, טחנת קמח ומלון. המושבה נטעה גם מטע עצי פרי ומכרה מוצרים שונים בעבודת יד. מסילת הרכבת בין אורגון לקליפורניה התרחבה ועברה בקרבה המושבה בשנת 1870 והביאה לאזור שגשוג. ארבע פעמים ביום עצרה הרכבת בקרבת המלון ואפשרה לנוסעיה לאכול בו. להקת המושבה הייתה ידועה בחוף המערבי ויצאה למסעי הופעות.
לקהילה לא היה לא עלון, ולא סיפריה - ומרבית חבריה לא היו אנשי ספר זולת כתבי הקודש. קייל עודד אירועים ומסיבות בעלי אופי חילוני, והחברים היו לבושים בבגדים נאים ולא נדרשו ללבוש ייחודי או להתנזר מלבוד צבעוני. לקהילה הייתה תזמורת כלי נשיפה, וכן כנסייה יפה עם עוגב, וכן אולם אודיטוריום שיכול היה להכיל כ-1,500 איש בתוך פארק שנחשב היה לאחד היפים באורגון באותה התקופה ושטופח על ידי הקהילה.
לקהילה היה ועד בן ארבעה חברים בהנהגתו של קייל שהיה אחראי על כלל ענייניה. בשאלות בעלות חשיבות עקרונית כמו רכישת קרקעות או פתיחה של ענפי משק חדשים כונסה אספה כללית. בראש כל ענף הופקד מנהל עבודה שהיה איש מקצוע, והחברים נהגו להחליף עבודות אחת לכמה זמן ולהקרא לעבודות עונתיות.
כמנהיג רוחני הטיף לאחווה ואהבה אך לא הנהיג כאמור תאולוגיה ייחודית מלבד הפירוש השיתופי לכתבי השליחים. הקהילה הייתה פלורליסטית יחסית בענייני אמונה ובין חבריה הייתה אף משפחה יהודית אחת, משפחת גרינברג שהצטרפה לקייל כבר בימיה הראשונים ונשארה בה עד פירוקה. חברי הקהילה נהגו להתפלל אחת לשבוע בכנסייה שנבנתה באורורה, אך לא התכנסו לעצרות רוחניות בימי החול. כבקהילות אוטופיות אחרות שהונהגו על ידי מנהיג כריזמטי, נהנה קייל מפריווילגיות מיוחדות. הוא התעקש על קיום וידויים לחברי הקהילה, בין היתר על התוודות בפני כינוס חברי הקהילה לחברים שחטאו - אך לא נהג להתוודות בעצמו בפני איש. הוא היה פטור גם מהעבודה השגרתית. קייל התגורר בבית גדול בקומונה שכונה 'גרוס האוס' (בית גדול בגרמנית).
הנצחה

ב-1966 הוקם מוזיאון אורורה שנועד לשמר את ההיסטוריה של המושבה אורורה. ב-1974 נרשמו כ-150 אקרים מהמושבה וכ-12 בניינים בה כמבנים היסטוריים לשימור במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. גם במושבת בית אל נותרו רבים מהבניינים עומדים ופתוחים עד היום לתיירים, וחלקם הוכרזו כמבנים לשימיר על ידי המרשם הלאומי ב-1970.
הסופרת ג'יין קירקפטריק כתבה טרילוגיית רומנים על חוויותיה של אמה ווגנר גייסי, החברה האישה היחידה בצוות הסיירים ששלח קייל מבית-אל לחפש מיקום לקולוניה בצפון מערב ארצות הברית, במטרה להקים את אורורה.
לקריאה נוספת

שלום וורם, קומונות וארחות חייהן, הוצאת עיינות תשכ"ח.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  שלום וורם, קומונות וארחות חייהן, הוצאת עיינות תשכ"ח
| קומונות |
| --- | --- | --- |
| קומונות חילוניות | המושבה הסוציאליסטית לאנו • חוות ברוק • ניו הרמוני • קומונות ווילד • קומונת רלהיין |  |
| קומונות דתיות | נצרות קדומה • איסיים • דוחובורים • דיגרים • הוטרים • צוער • שייקרים • קהילת אונידה • ברודרהוף • בית-אל ואורורה • אמנה |  |
| קומונות בישראל, ביישוב ובתנועה הציונית | ביל"ו • גדוד העבודה • החלוץ • מושב שיתופי • קיבוץ • קבוצה • ירושלים החדשה • תנועת בוגרים • מעגל הקבוצות והקהילות השיתופיות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564935505171 
וויליאם קייל
מיקומהשל מושבת בית-אל במיזורי
מיקומה של מושבת אורורה באורגון.
Vibrio cholerae

| ויבריו כולרה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: חיידקים אמיתיים
מערכה:: חיידקים ארגמניים
מחלקה:: Gamma Proteobacteria
סדרה:: Vibrionales
משפחה:: Vibrionaceae
סוג:: Vibrio
מין:: Vibrio cholerae
שם מדעי
 Vibrio cholerae ‏פסיני, 1854
Vibrio cholerae (בעברית: ויבריו כולרה) הוא חיידק גרם שלילי בעל צורת מתג כפוף אשר גורם למחלת הכולרה בבני אדם. יחד עם חיידקים אחרים בסוג Vibrio משתייך V. cholerae למחלקת גמא בחיידקים הארגמניים.
תיאור

ל"ויבריו כולרה" צורת פסיק ועל כן הוא מכונה גם פסיקון. אורכו של החיידק 1.5-2μm ורוחבו 0.5‎μm. הוא בעל שוטון דק המקנה לו כושר תנועה. בסוף תהליך החלוקה ולפני הפרדות שני החיידקים הוא בצורת האות האנגלית S. החיידק הוא אווירני (אירובי), גראם-שלילי.
תנאי מחיה

החיידק צומח על מצעים פשוטים כגון מי פפטון. הוא מומת במהירות יחסית במים מזוקקים וכן מתקשה להתקיים בתנאי יובש, אך במי שתייה, מי ביוב, בהפרשותיו של אדם חולה ובבגדים רטובים הוא יכול להתקיים מספר ימים.
הטמפרטורה המיטבית להתפתחותו היא בין 30 ל-40 מעלות צלזיוס, אם כי החיידק מסוגל להתקיים על פני טווח טמפרטורות גדול. הוא פוסק להתרבות מתחת ל־16º ומומת בחום של 50º ומעלה.
גילוי

החיידק בודד לראשונה כגורם לכולרה על ידי חוקר האנטומיה האיטלקי פיליפו פצ'יני בשנת 1854, אבל הגילוי עלה לכותרות כאשר רוברט קוך, כעבור שלושים שנה, פרסם מידע על המחלה ועל הדרכים להילחם בה.
השפעה

גורמי האלימות של הV. cholerae הם שלושה. הראשון הוא שוטון, באמצעותו הוא מגיע למעי הדק. השני הוא פילוס המשמש להיצמדות לדופן המעי. גורם האלימות השלישי הוא רעלן האנטרוטוקסין (Enterotoxin), ה-cholera toxin. רעלן זה הוא חלבון המורכב מ-5 תת-יחידות מסוג B, אשר נצמדות לרירית אפיתל המעי באמצעות התחברות לקולטן ספציפי הנקרא אנטרוציט המצוי על גבי קרום התא, ומתת-יחידה A המשוחרר אל ציטופלזמת התא. כניסת תת-יחידה A לציטופלסמה מעלה את אדנילאט ציקלאז, שגורם להעלאת כמות cAMP (אדנוזין מונו פוספט ציקלי - מעגלי), כתוצאה מכך עולה ריכוז האלקטרוליטים, עלייה זו מלווה באובדן נוזלים ואלקטרוליטים. החיידק אינו פוגע ברירית, בניגוד לחיידק השיגלה.
באדם נגוע בכולרה, מספרם של חיידקים אלה מגיע לכ-500 מיליון בכל סמ"ק של נוזל מעי.
תקופת הדגירה של החיידק נמשכת כ-1–4 ימים. החיידק נעלם מהפרשות החולה ימים ספורים (על פי רוב שבוע) לאחר החלמתו. קיים אחוז מזערי של בני אדם המסוגלים להידבק בחיידק אך לא לחלות במחלה עצמה, הללו הופכים למפרישי-חיידקים, ועשויים להפיץ את המחלה מחוץ לאזור המגפה.
לרוב, מקור ההדבקה הוא אדם נגוע המפריש את הפסיקונים בצואתו או מי שתייה מזוהמים (מחזור צואה-פה). רסיסי צואה הנגועים במחלה יכולים לזהם פירות וירקות המושקים במי ביוב וגם את הידיים, אם אין מקפידים לרחוץ אותן היטב לאחר עשיית הצרכים.
ראו גם

Vibrio vulnificus
מקס פון פטנקופר
היסטוריה של הרפובליקה של הודו

ההיסטוריה של הרפובליקה של הודו החלה ב-26 בינואר 1950. הרפובליקה של הודו הפכה למדינה עצמאית בחבר העמים הבריטי עוד ב-15 באוגוסט 1947. במקביל, האזור הצפון מזרחי של הודו הבריטית אשר היה מאופיין ברוב מוסלמי מובהק הפך למדינת פקיסטן במסגרת תהליך חלוקת הודו. החלוקה הובילה להעברת אוכלוסייה הכוללת מעל ל-10 מיליון בני אדם מהרפובליקה של הודו לפקיסטן וכתוצאה מהעברת האוכלוסייה מתו כמיליון אנשים. מנהיג הקונגרס הלאומי ההודי ג'ווהרלל נהרו הפך לראש הממשלה הראשון של הרפובליקה של הודו, אך המנהיג שהיה הכי מזוהה עם תנועת העצמאות ההודית - מהטמה גנדי, לא קיבל שום משרה בממשל החדש. אישור החוקה החדשה ב-1950 הפכה את הודו למדינה דמוקרטית.
לאורך השנים אירעו מקרים רבים של אלימות על רקע דתי, מעשי טרור ומרידות מצד הבדלנים, בעיקר באזור ג'אמו וקשמיר אשר בצפון-מזרח הודו. להודו יש סכסוכים טריטוריאליים בלתי פתורים עם הרפובליקה העממית של סין, אשר ב-1962 הסלימו למלחמת הודו–סין, ועם פקיסטן, אשר הובילו למלחמות עם פקיסטן בשנים 1947, 1965, 1971 ו-1999. הודו הייתה נייטרלית במלחמה הקרה והיא משתייכת למדינות הבלתי-מזדהות הכוללות 120 מדינות שאינן רואות עצמן כמשתייכות לחוג השפעתה של אף מעצמה.
הרפובליקה של הודו מחזיקה כיום בנשק גרעיני כאשר היא ערכה את הניסוי הראשון בנשק גרעיני ב-1974, ובעקבות כן 5 ניסויים נוספים במהלך 1998. משנות ה-50 ועד לשנות ה-80 המדיניות שהונהגה ברפובליקה של הודו הייתה בעיקר בהשראה של מדינות סוציאליסטיות. הכלכלה הושפעה במיוחד מרגולציה מקיפה, מפרוטקציוניזם ומכך שגופים גדולים היו בעלות ציבורית, מה שהוביל למקרים רבים של שחיתות מתמשכת ולצמיחה כלכלית איטית. החל מ-1991, הרפורמות הכלכליות הנאו-ליברליות הפכו את הרפובליקה של הודו לכלכלה השלישית בגודלה בעולם ולאחת מהכלכלות עם קצב הצמיחה הגדול ביותר, אף על פי שהשחיתות נותרה בעיה מתמשכת.
רקע

ב-15 באוגוסט 1947 הודו ופקיסטן קיבלו את עצמאותן מבריטניה, והודו הבריטית חדלה להתקיים, כאשר הודו בפועל הפכה בתחילה לדומיניון בתוך חבר העמים הבריטי תחת הנהגתו של ראש הממשלה ג'ווהרלל נהרו. בחודש שאחרי החלוקה, התבצעו חילופי אוכלוסין רוויי דמים בין שתי המדינות החדשות. היה זה טרנספר של 4 מיליון הינדים ומוסלמים שהעבירו את ביתם לצד השני של הגבול. במהומות בין הינדים ומוסלמים שאירעו בעקבות אירוע זה נהרגו כחצי מיליון אנשים. על ידי שביתות רעב הצליח גנדי לגרום להפסקת המהומות בכלכותה ובדלהי, אך ב-1948 הוא נרצח על ידי קנאי הינדי, שחשב שהקו שהוא נוקט כלפי המוסלמים הוא רך מדי.
מאז הכרזת העצמאות של שתי המדינות, נותר אזור חבל קשמיר במחלוקת קשה בין הודו לפקיסטן, כאשר הדבר הביא בפועל למלחמת הודו-פקיסטן הראשונה, שנמשכה מ-1947 ועד 1949. בסופו של דבר הוסכם על הפסקת אש שהותירה בידי הודו שני שלישים מהשטח.
רקע > סכסוך קשמיר

קשמיר הייתה נסיכות בעלת רוב מוסלמי שנשלטה על ידי נסיך הודי, המהראג'ה הארי סינג. בזמן חלוקת הודו העדיף סינג שקשמיר תישאר מדינה עצמאית ולא היה מוכן להסתפח לא להודו ולא לפקיסטן ורצה ששתי המדינות יכירו בקשמיר ככזו.
על אף חתימת הסכם הקפאת המצב שנחתם עם פקיסטן, נשלחו כוחות פקיסטניים לקשמיר בתגובה לניסיונותיו של המהראג'ה לבצע רצח עם במוסלמים. המהראג'ה ניסה לשנות את הדמוגרפיה של קשמיר שהייתה בעלת רוב מוסלמי תוך שהוא מבצע טיהור אתני בחבל ג'אמו שבמדינתו וכוחותיו טבחו באלפי מוסלמים וגירשו אלפים מבתיהם, כל זאת כדי ליצור בקשמיר רוב הינדי. אירועים אלו הובילו לפרוץ מרד במחוז פונץ'. בגיבוי כוחות צבאיים-למחצה, פלשו שבטים פשטונים לקשמיר באוקטובר 1947 כדי לכבוש אותה. ב-25 באוקטובר הם הגיעו לעיר בארמולה שבצפון-מערב הנסיכות וכבשו אותה. במקום להתקדם לסרינגאר, השוכנת במרחק של 50 ק"מ משם ולכבוש את שדה התעופה הבלתי מוגן שלה, הם נשארו בבארמולה למשך כמה ימים. כוחות הביטחון של קשמיר התגלו כחלשים מדי ומצוידים בצורה לקויה כדי שיוכלו להילחם כנגד פקיסטן. מתוך חשש שהפלישה תוביל לסיפוח לפקיסטן, פנה כעת המהראג'ה להודו וביקש שכוחות הודים יאבטחו את קשמיר. ראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו, היה מוכן לשלוח לשם כוחות, אך מי ששימש בתפקיד המושל הכללי של הודו, לואי מאונטבאטן, יעץ למהראג'ה להסתפח להודו לפני שזו תשלח אליו את הכוחות. לפיכך, כשהוא שוקל את מצב החירום, חתם המהראג'ה על מסמך הסיפוח להודו ב-26 באוקטובר 1947.
בעוד הפולשים הפקיסטניים התפרסו ברחבי הנסיכות ובזזו את בארמולה, חתם המהראג'ה על מסמך הסיפוח להודו. שייך מוחמד עבדוללה כבר הגיע לדלהי יום קודם לכן, ב-25 באוקטובר, כדי לשכנע את נהרו לשלוח את הכוחות. הוא הבין את הסכנה הנשקפת לקשמיר והאיץ בנהרו לא לאבד זמן ולמהר לקבל את כתב הסיפוח ולהבטיח את שליחת הכוחות המהירה לקשמיר. ב-27 באוקטובר קיבל הלורד מאונטבאטן את כתב הסיפוח ועם חתימתו וחתימת המהראג'ה על המסמך הפכה מדינת ג'אמו וקשמיר לחלק מהודו.
באותו יום, כשהפולשים הפקיסטניים היו קרובים לסרינגאר, הוטסו כוחות הודים מדלהי ונחתו בשדה התעופה המקומי, אבטחו אותו ופנו להניס את הפולשים מעמק קשמיר, אך עונת הגשמים הפכה את רוב שטחי קשמיר לבלתי עבירים. לאחר שבועות של לחימה אינטנסיבית בין הודו לבין פקיסטן, הכריזו מנהיגי המדינות על הפסקת אש ופנו לאו"ם שיתווך תוך שהם מבטיחים לקיים משאל עם.
בשנות החמישים והשישים

אספה החוקתית של הודו קיבלה את החוקה ההודית ב־26 בנובמבר 1949. הודו נהייתה לרפובליקה חילונית בחבר העמים, לאחר שאישרה את החוקה ב־26 בינואר 1950.
לאחר שהודו הפכה למדינה עצמאית, מפלגת הקונגרס, שאותה הובילו מהטמה גנדי וג'ווהרלל נהרו, הפכה למפלגת השלטון כאשר נהרו ובהמשך בתו אינדירה גנדי ונכדו רג'יב גנדי היו מנהיגי המפלגה ושימשו כראשי השלטון - למעט שני פרקי זמן קצרים בשנות השבעים והשמונים.
תחת נהרו נקטה המדינה מדיניות של התרחבות תעשייתית המבוססת על תעשייה כבדה, על ידי סדרת תוכניות חומש. מדיניות החוץ של נהרו הדגישה את הנייטרליות, והודו נעשתה לחברה מובילה בתנועת הנייטרליות. היא החלה ביחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות, כתגובה ליחסיה של ארצות הברית עם פקיסטן.
ב-1961 פלשה הרפובליקה של הודו למושבה הפורטוגזית גואה וסיפחה אותה, בכך הגיעה לסופה הודו הפורטוגזית.
בשנת 1962 במלחמת הודו–סין השתלטה סין על החלק הצפון-מזרחי של חבל קשמיר, וקראה לו בשם "אקסאי צ'ין". בעוד שסין לא הכירה בגבול הבינלאומי (קו מקמהון) בינה לבין הודו, שהוא ירושה מהמשטר הקולוניאלי הבריטי שהעניק את השטח להודו, משום שסין טענה שהאזור הוא חלק מטיבט, ולאור טענתה לבעלות על טיבט, טענה סין גם לבעלות על אזור זה. ב-20 באוקטובר 1962 פלשו כוחות סיניים לאזור לקשמיר, המהווה מבחינה גאוגרפית חלק מרמת טיבט. הסינים כבשו את האזור לו הם קראו "אקסאי צ'ין". מאז האזור נמצא תחת שליטת סין ומהווה נקודת מחלוקת מרכזית המהווה אבן נגף מרכזית ביחסי שתי המדינות. המלחמה הביאה להתמקדות בהתחמשות ולשיפור היחסים עם ארצות הברית.
עם מותו של נהרו ב-1964 עלה לשלטון לאל בהדור שסטרי.
בשנת 1966 הפכה אינדירה גנדי לראש הממשלה וממשלתה הנהיגה מדיניות סוציאליסטית, והיא שירתה כראש ממשלה עד 1977.
בשנות החמישים והשישים > מלחמת הודו-פקיסטן השנייה

מלחמת הודו-פקיסטן השנייה הייתה השיא של שורה של התנגשויות אלימות שהתרחשו מאפריל ועד ספטמבר 1965 בין שתי המדינות. העימות החל בעקבות "מבצע גיברלטר" של פקיסטן שמטרתו הייתה להחדיר כוחות לג'אמו וקשמיר שייקחו חלק בהתקוממות כנגד השלטון ההודי. הודו הגיבה במתקפה בהיקף רחב על מערב פקיסטן. במלחמה, שהתמשכה על פני 17 ימים, נהרגו אלפים משני הצדדים, היה מעורב בה המספר הגדול ביותר של כלי רכב משוריינים והתנהלו בה קרבות השריון הגדולים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה. פעולות האיבה הסתיימו לאחר שהוכרזה הפסקת אש בחסות האו"ם בעקבות התערבות דיפלומטית של ארצות הברית וברית המועצות וחתימתה של אמנת טשקנט. רוב הקרבות התנהלו באמצעות כוחות הקרקע של הצבאות בקשמיר ולאורך הגבול המשותף של שתי המדינות. המלחמה עמדה בסימן של ההתכנסות הגדולה ביותר של כוחות צבאיים בקשמיר מאז חלוקת הודו ב-1947, שיא שנשבר רק במהלך הכוננות שהוכרזה בשנים 2001 – 2002 רוב הקרבות היו קרבות של שריון מול שריון ורגלים מול רגלים, שנעזרו בסיוע אווירי משמעותי וכן קרבות ימיים. רוב הפרטים על מלחמה זו, כמו שאר המלחמות שהתנהלו בין שתי המדינות נותרו עמומים.
במלחמה זו הייתה ידה של הודו על העליונה ואף על פי שהמצב נראה שקול בין שני הצדדים, מבחינה אסטרטגית ופוליטית נחלה פקיסטן תבוסה, שכן לא עלה בידה להשיג את השליטה על קשמיר וכן לא עלה בידה לקבל תמיכה משמעותית ברמה הבינלאומית. מבחינה בינלאומית הייתה מלחמה זו חלק מהמלחמה הקרה וכתוצאה ממנה התחולל שינוי גאופוליטי משמעותי בתת-היבשת ההודית. לפני המלחמה היו ארצות הברית והממלכה המאוחדת ספקיות הנשק העיקריות הן של הודו והן של פקיסטן. במהלך המלחמה ואחריה חשו הן הודו והן פקיסטן נבגדות בשל העדר התמיכה מצד מעצמות המערב בעמדותיהן. תחושות בגידה אלו הסלימו עם הטלת האמברגו על ידי ארצות הברית והממלכה המאוחדת על משלוחי נשק לשני הצדדים הלוחמים. כתוצאה מכך, פיתחו הודו ופקיסטן קשרים הדוקים יותר עם ברית המועצות ועם סין, בהתאמה.