stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בשר תותחים (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  איתן גפני
 הופק בידי:  איתן גפני יפית שלו תום גולדווסר
 תסריט:  איתן גפני
 עריכה:  גיל וינשטיין
 שחקנים ראשיים:  לירון לבו יפית שלו רוי מילר אמוס אינו גומא שריג עמית ליאור שירה קצנלנבוגן
 מוזיקה:  ארז יוחנן
 צילום:  רועי קרן
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  חוף לבן הפקות בשיתוף קרן הקולנוע הישראלי ואוניברסיטת תל אביב
 חברה מפיצה:  סרטי סקרין מדיה 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  אוקטובר 2012
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  עברית אנגלית
 סוגה:  סרט אימה 
 פרסים:  פרס הסרט הזר הטוב ביותר בפסטיבל "Bare Bones" האמריקאי ציון לשבח מטעם חבר השופטים בפסטיבל "Detective Fest" ברוסיה
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
בשר תותחים (באנגלית: Cannon Fodder) הוא סרט אימה-אקשן ישראלי משנת 2012, בבימויו של איתן גפני ובכיכובם של לירון לבו, יפית שלו, רוי מילר, אמוס אינו, גומא שריג, עמית ליאור ושירה קצנלנבוגן.
עלילת הסרט מגוללת את סיפורה של יחידת עלית מובחרת בצה"ל היוצאת ללבנון ללכוד מבוקש חזבאללה, ומגלה לחרדתה כי הגיעה למדינה מוצפת זומבים. כאשר הקשר עם הפיקוד אבד, על החיילים לנסות ולשרוד לבדם.
"בשר תותחים" הוא סרט הזומבים הישראלי הראשון באורך מלא ובעברית, לאחר שקדמו לו סרט האימה הישראלי הראשון "כלבת", (2010) ו"מורעלים" (2011) - סרט זומבים קצר.
רקע

את הסרט ביים איתן גפני. גפני הוא אחד ממפעילי הבלוג "רוזבאד" ובאמצעותו הפיץ את הטיזר לסרטו במטרה לגייס כספים עבור הסרט, שזכה לתמיכה מלאה מטעם קרן הקולנוע הישראלי במסלול "קולנוע גרילה", ומומן מכספם של משקיעים פרטיים. הוא הופק על ידי חברת ההפקות "חוף לבן", חברת הפקות שהקימו ב-2011 איתן גפני, תום גולדווסר ויפית שלו (מפיקי הסרט), וזהו הסרט הראשון באורך מלא שנעשה בהפקתהּ. גם אוניברסיטת תל אביב הייתה שותפה בהפקת הסרט, מאחר שהוא היה פרויקט הגמר של תום גולדווסר ושל איתן גפני בלימודי קולנוע.
תקציר העלילה

דורון גבע (לירון לבו) הוא סוכן במערכת הביטחון הישראלית העומד לפני פרישה. במשימתו האחרונה, הוא נשלח אל מעבר לגבול לבנון עם כוח מובחר שלא פגש קודם לכן, על מנת לחטוף איש חזבאללה ולהביאו לישראל במהירות. במשימתו הוא נאלץ להתמודד עם חיילים שלא בוטחים בו ועם אויב לא מוכר - נראה כי האזור שאליו נשלחו נשלט למעשה על ידי זומבים. כעת עליהם להילחם על חייהם.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
לירון לבו: דורון גבע
יפית שלו: נואל
רוי מילר: דניאל
אמוס אינו: מוטי
גומא שריג: אבנר
עמית ליאור: גידי
שירה קצנלנבוגן: מיכל
רפי אדיר: רפי
מועמדויות וזכיות בפרסים

בתחילת אפריל 2013, זכה הסרט בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בפסטיבל "Bare Bones" האמריקאי.
שבוע לאחר מכן, זכה הסרט בציון לשבח מיוחד מטעם חבר השופטים בפסטיבל "Detective Fest" ברוסיה.
ראו גם

מסווג חריג
אני לא מאמין, אני רובוט?!
חתולים על סירת פדלים
כלבת (סרט)
מורעלים
מי מפחד מהזאב הרע (סרט)
לקריאה נוספת

עידו רוזן. פחדים לאומיים בסרטי האימה בקולנוע הישראלי. עבודת גמר לשם קבלת תואר M.A. אוניברסיטת תל אביב, 2017.
Ido Rosen. "National Fears in Israeli Horror Films." Jewish Film & New Media 8.1 (2020): 77-103
הערות שוליים

↑  BUNKER BLUEPRINT: Israeli Zombies Attack in CANNON FODDER, באתר quietearth.
↑  סרט הזומבים הישראלי הראשון מגייס כספים, וואלה!
הדרבי של מילאנו

אוהדי אינטר במהלך משחק הדרבי
אוהדי מילאן במהלך משחק הדרבי
הדרבי של מילאנו, נקרא גם "דרבי דלה מדונינה" (באיטלקית: Derby della Madonnina) הוא השם של דרבי הכדורגל הנערך בין שני מועדוני הפאר מהעיר מילאנו: אינטר ומילאן. משחק דרבי זה נחשב לאחד המרתקים והיצריים מבין משחקי הדרבי כשהיריבות הגדולה והשנאה בין המועדונים קיימת מעל למאה שנים והוא הפך לשם דבר הן בעולם הכדורגל האיטלקי והן בעולם הכדורגל העולמי.
הכינוי "דרבי דלה מדונינה" נלקח מאחד האתרים המרכזיים בעיר מילאנו - הפסל המפורסם של המדונה בדואומו די מילאנו. בעבר ייצגה מילאן את מעמד הפועלים הנמוך ואילו אינטר ייצגה את מעמד הביניים והמעמד העליון של העיר. כיום, עניין המעמדות כבר פחות רלוונטי מבעבר, כאשר מילאן בבעלותה של ענקית ההשקעות האמריקאית רדבירד קפיטל פרטנרס ואלו אינטר שייכת לקבוצת סונינג.
היסטוריה > שנים ראשונות

מועדון הכדורגל של מילאן נוסד ב-16 בדצמבר 1899 על ידי אלפרד אדוארדס ושמו הראשון היה "מועדון הקריקט והכדורגל מילאן". אדוארדס, סגן הקונסול הבריטי בעיר לשעבר ודמות מוכרת בחברה הגבוהה בה, שימש כנשיאו הראשון של המועדון.
לכבודו של אדוארדס נקרא המועדון מילאן, כשם העיר באנגלית, ולא מילאנו, כפי שהיא נקראת באיטלקית (כיום הוגים האיטלקים את שם המועדון עם הטעם על ההברה הראשונה, שלא כמו בהגייה האנגלית של שם העיר). הצבעים הרשמיים של המועדון היו אדום ושחור.
מועדון הכדורגל מילאן הפך לאחד הבולטים באיטליה תוך שנים ספורות. כבר בשנת 1900 זכה המועדון בפרס "מדליית המלך" ובשנים 1901, 1906 ו-1907 זכה המועדון באליפות הליגה הלאומית. זכיית המועדון באליפות הליגה בשנת 1901 קטעה שרשרת של אליפויות בהן זכתה גנואה.
בשנת 1908 פרצה מחלוקת במועדון, על רקע החתמת שחקנים זרים ומן המועדון פרשה קבוצה "פרוגרסיבית" שהקימה את מועדון "אינטר מילאנו". הפורשים, קבוצה של 43 איטלקים ושווייצרים שהבולטים בהם היו הצייר ג'ורג'יו מוג'יאני (שעיצב את הסמל), בוסארד, ברטוליני, אנריקו הינטרמן, ארטורו הינטרמן, פייטרו דלה אורו, קרלו ארדוסי והנשיא הראשון ג'ובאני פארמידיוטי לא אהבו את השליטה האיטלקית במילאן, ולכן פרשו. מימיו הראשונים, היה המועדון פתוח לשחקנים זרים, (הקפטן הראשון של הקבוצה, מאנקטי, היה שווייצרי) מה שהוביל לכינויו באותם ימים - לה בנאמטה, האהובים.
כחצי שנה לאחר הקמתה של אינטר על ידי קבוצת הפורשים, נערך הדרבי הראשון בין שתי הקבוצות ב-18 באוקטובר 1908. המשחק ההיסטורי נערך בעיר קיאסו שבשווייץ, ומילאן ניצחה בו 1–2 תחת הנהגתו של הרברט קילפין הבריטי.
בשנת 1910 זכתה אינטר באליפות איטליה הראשונה שלה, כשנתיים מיום היווסדה תחת הדרכתו של הקפטן והמאמן וירג'יליו פוסאטי (השחקן הראשון של אינטר בנבחרת איטליה), וזכתה באליפות השנייה ב-1920 כשהליגה חודשה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
באותן שנים נחשבו אוהדי אינטר לבני המעמד הבינוני גבוה בעיר ואוהדי מילאן נהגו להקניט אותם ולכנותם בשם baùscia (רברבן באיטלקית) מנגד נחשבו אוהדי מילאן לבני מעמד הפועלים, ואוהדי אינטר נהגו לכנותם בצורה מזלזלת בשם casciavìt (מברג בלומברדית מערבית) כדי לציין את היותם פועלים קשי יום.
היסטוריה > אמצע המאה ה-20

בשנת 1927 עלה לקבוצה הבוגרת של אינטר ג'וזפה מאצה, לאחר שמילאן דחתה אותו בילדותו בטענה שהוא רזה מדי. מאצה הוביל את אינטר לזכייה בשלוש אליפויות (1930, 1938 ו-1940) ולגביע האיטלקי הראשון שלה ב-1939. הוא שיחק באינטר 13 שנים וב-1940 חצה את הכביש ועבר ליריבה מילאן, מאצה הוא היחיד שכמעט הצליח לגשר בין המועדונים ובפברואר 1941, לפני משחק דרבי נגד אינטר, בכה מאצה בחדר ההלבשה ולאחר מכן כבש את שער השוויון במשחק. מאצה שיחק שנתיים במילאן ושיחק גם ביובנטוס, וארזה ואטאלנטה, לפני שנקרא לשוב לאינטר ב-1946 כמאמן-שחקן על מנת להציל את הקבוצה מירידה. לאחר פרישתו ב-1947 הצטער מאצה על המעבר למילאן, ואמר שזאת הייתה הטעות הגדולה בחייו. מאצה הבקיע 13 שערים במשחקי הדרבי, 12 במדי אינטר ואחד במדי מילאן.
בשנת 1979 שונה שמו של אצטדיון הסן סירו, האצטדיון הביתי של אינטר ומילאן ונקרא על שמו של מאצה.
בשנות ה-40 שלטה העיר טורינו בכדורגל האיטלקי, כשטורינו ויובנטוס זכו בתארים רבים. העיר מילאנו חזרה לקדמת הבמה בשנות החמישים כשמילאן זוכה בארבע אליפויות, הראשונות שלה מזה 44 שנים תחת השלישייה השוודית שכונתה שלישיית גרה-נו-לי. אינטר זכתה בשתי אליפויות ב-1953 ו-1954, כשחקניה הבולטים היו בניטו לורנצי, נאקה סקוגלונד השוודי ואיסטבן ניירס הצרפתי-הונגרי שהבקיע 11 שערים במשחקי הדרבי.
היסטוריה > מאצולה וריברה

בשנות ה-60 הגיעו משחקי הדרבי של מילאנו לשיא תפארתם, כאשר שני הכוכבים הכי גדולים בכדורגל האיטלקי דאז, זכו לשחק זה נגד זה. באינטר כיכב הקשר ההתקפי, סנדרו מאצולה (בנו של שחקן העבר, ולנטינו מאצולה, שנהרג עם קבוצתו מועדון הכדורגל טורינו, בתאונת מטוס בשנת 1949) ובמילאן שיחק "נער הזהב", ג'אני ריברה.
היריבות בין מאצולה וריברה נמשכה גם בנבחרת איטליה, כאשר בדרך כלל מאמני הנבחרת נמנעו לשתף אחד משניהם בשעה שיריבו היה על המגרש. בגמר מונדיאל 1970 נגד ברזיל, העדיף המאמן האיטלקי לפתוח בהרכב עם מאצולה, למרות טורניר מצוין של ריברה. החלטה זו התבררה כטעות מרה, והברזילאים הביסו 1–4 את איטליה. התקשורת האיטלקית טענה שריברה האלגנטי היה מצליח לעשות יותר מול הנבחרת הברזילאית הכישרונית, ולכן היה צריך לפתוח על חשבונו של מאצולה.
שנות ה-60 נחשבות לתור הזהב של אינטר שתחת המאמן המצליח הלניו הררה זכתה בשלוש אליפויות, שני גביעי אירופה לאלופות ושני גביעים בין יבשתיים. אינטר של הררה כונתה לה גרנדה אינטר (אינטר הגדולה) וזכורה עד היום כאחת הקבוצות הגדולות בהיסטוריה של הכדורגל האירופי. מנגד גם מילאן זכתה להצלחה בעשור זה כשזכתה בשתי אליפויות ושני גביעי אלופות.
אינטר זכתה להוסיף לסמלה כוכב (שמסמל 10 אליפויות באיטליה) בשנת 1966, 13 שנים לפני מילאן שזכתה בכוכב ב-1979.
בשנת 1980 נחתה על מילאן מכה קשה, את העונה היא סיימה במקום השלישי וראתה מלמטה את אינטר חוגגת אליפות, בסוף אותה עונה התפוצצה פרשת שחיתות גדולה של מכירת משחקים שבה מילאן נמצאה אשמה והורדה אוטומטית לליגה השנייה, וב-3 השנים הבאות מילאן עולה לליגה הבכירה, שוב יורדת במחזור האחרון לליגת המשנה ומצליחה לעלות שנית. אוהדי אינטר מרבים להזכיר לאוהדי מילאן את השנים בליגה השנייה ולהקניט אותם, שכן אינטר היא הקבוצה היחידה באיטליה שלא ירדה ליגה מעולם.
היסטוריה > שנות ה-90 ואילך

ב-1986 מילאן הוצעה למכירה לכל המרבה במחיר. אחד מבעלי רשת הטלוויזיה המובילה "מדיאסט" דאז, וראש ממשלת איטליה בעתיד, סילביו ברלוסקוני, רכש את הקבוצה תמורת כ-20 מיליון דולר, והביא איתו את השינוי. מילאן זכתה באליפות שנתיים לאחר מכן, והוכתרה כאלופת אירופה בעונה העוקבת. אינטר תחת הנהגתם של שלישיית הגרמנים קלינסמן, ברמה ומתאוס סגרה את שנות ה-80 עם אליפות, וקבעה את שיא הנקודות של קבוצה איטלקית בעונה אחת (58), אך לא הצליחה לזכות בתואר אירופאי.
בתחילת שנות ה-90, הפכה מילאן לקבוצה החזקה ביותר באירופה. הקבוצה הייתה מושתת על שלישיית ההולנדים ואן באסטן, חוליט ורייקארד ועל צמד בלמי "המטאטא", פרנקו בארזי ופאולו מלדיני. תחת הדרכתו של אריגו סאקי, קבוצה זו זכתה בפעם השנייה ברציפות בגביע אירופה, וביססה את עצמה כאחת מהטובות בכל הזמנים.
במהלך שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 מילאן שזכתה בתארים רבים הייתה עדיפה על אינטר שמלבד זכייה בשלושה גביעי אופ"א לא חוותה הצלחות. המהפך חל בעונת 2005/06 כאשר בסוף אותה עונה התפוצצה באיטליה פרשת השחיתות הגדולה (קאלצ'יופולי), שבה יובנטוס שזכתה באליפות, הואשמה בשיבוץ שופטים הנוטים לטובתה. יובנטוס נענשה בהורדת ליגה ובית המשפט החליט שתואר האליפות שזכתה בו, יוענק לאינטר שסיימה שלישית, מכיוון שגם מילאן שסיימה שנייה נמצאה אשמה בפרשה. מאותה עונה, זכתה אינטר בחמש אליפויות רצופות, כולל זכייה בטרבל אליפות איטליה, גביע איטליה וליגת האלופות ב-2010.
סטטיסטיקות

| תחרות | מספר משחקים | ניצחונות לאינטר | תיקו | ניצחונות למילאן | שערים לאינטר | שערים למילאן |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| סרייה א' | 201 | 77 | 59 | 65 | 296 | 266 |
| קופה איטליה | 27 | 9 | 8 | 10 | 27 | 34 |
| הסופר קאפ האיטלקי | 2 | 1 | 0 | 1 | 4 | 2 |
| ליגת האלופות | 6 | 2 | 2 | 2 | 4 | 6 |
| איטליה גבוהה האליפות | 2 | 1 | 0 | 1 | 3 | 3 |
| סה"כ | 238 | 90 | 69 | 79 | 334 | 311 |
סטטיסטיקות > שיאני ההופעות והשערים בדרבי

שחקנים מודגשים הם פעילים.
סטטיסטיקות > תארים

| קבוצה | מקומיים> סרייה א' | מקומיים> קופה  איטליה | מקומיים> הסופר קאפ  האיטלקי | מקומיים> סה"כ | אירופיים> ליגת האלופות | אירופיים> גביע המחזיקות | אירופיים> הליגה האירופית   גביע אופ"א   גביע ערי הירידים | אירופיים> הסופר קאפ האירופי | אירופיים> סה"כ | עולמיים> אליפות העולם לקבוצות   הגביע הביניבשתי | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מילאן | 19 | 5 | 7 | 30 | 7 | 2 | - | 5 | 14 | 4 | 48 |
| אינטר | 20 | 9 | 8 | 37 | 3 | - | 3 | - | 6 | 3 | 46 |
שחקנים בולטים ששיחקו בשתי הקבוצות

על אף היריבות בין שני המועדונים, מספר שחקנים עברו בין שניהם או שיחקו בשניהם:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  שוודיה זלאטן איברהימוביץ'  גאנה סאלי אלי-מונטארי  איטליה רוברטו באג'ו  הולנד אדגר דווידס  צרפת פטריק ויירה |  איטליה כריסטיאן ויירי  איטליה פרנצ'סקו טולדו  איטליה ג'וזפה מאצה  הולנד קלרנס סידורף  איטליה ג'וזפה פאבאלי  מריו באלוטלי |  איטליה כריסטיאן פאנוצ'י  איטליה אנדראה פירלו  ארגנטינה הרנן קרספו  קרואטיה דאריו שימיץ'  ברזיל רונאלדו |
הערות שוליים

↑  דורון זיו, ‏עשרת האצטדיונים שאסור לכם לפספס, באתר ‏מאקו‏, 26 בנובמבר 2009
↑  ‏ The Greatest Rivalries In World Football, באתר 1000goals‏, 30 באוקטובר 2010
↑  ‏ History, באתר הרשמי של אינטר
↑  ‏ פרגוסון: ברצלונה היא לא הגדולה מכולן, באתר nrg‏, 6 בספטמבר 2011
↑  ענבל מנור‏, המבחן בהיסטוריה של ברצלונה, באתר וואלה, 4 במרץ 2011
פאולו מלדיני (מילאן) - שיאן ההופעות בדרבי
אוכלים

מימין לשמאל: עומדים - המלצר (אריאל וולף), אחאב (יהויכין פרידלנדר), נבות היזרעאלי (יוסי עיני); יושבים - אליקים (אריה צ'רנר), שמעי (לירון ברנס) ואיזבל (נילי רוגל), בהצגה "אוכלים", תיאטרון החאן, 2011
אמנון וולף ויבגניה דודינה בהצגה "אוכלים", תיאטרון גשר, 1999
מימין לשמאל: אריה צ'רנר, לירון ברנס, יהויכין פרידלנדר, נילי רוגל ויוסי עיני, "אוכלים", החאן, 2011
נילי רוגל ויהויכין פרידלנדר, "אוכלים", החאן, 2011
סצנת הרצח: עומד מימין יהויכין פרידלנד, עומד משמאל אריה צ'רנר, כורע לירון ברנס, שוכב יוסי עיני, "אוכלים", החאן, 2011
אוכלים הוא מחזהו האחרון של יעקב שבתאי (1977). המחזה מופיע בקובץ המחזות "כתר בראש ואחרים".
רקע למחזה

המחזה מבוסס על פרשת כרם נבות היזרעאלי המסופרת במלכים א' כ"א (וגם במלכים ב' ט'). אחאב מלך ישראל ביקש מנבות, שיתן לו את כרמו, מכיוון שהוא קרוב לביתו והוא רוצה להפכו לגן ירק ובתמורה יתן לו כסף או כרם טוב ממנו. נבות סירב לתת את נחלת אבותיו למלך. אחאב שב לביתו "סר וזועף" ומספר את המאורע לאשתו איזבל, והיא אומרת לו שהיא תפתור את הבעיה. איזבל מסדרת לאחאב משפט ושמה בו עדי שקר, שטוענים שנבות קילל את אלוהים ואת המלך, נבות מואשם ומוצא להורג בסקילה. אחאב הולך לקחת את הכרם, אולם שם מחכה לו אליהו הנביא, השואל אותו "הרצחת וגם ירשת" ואומר לו: "במקום אשר לקקו הכלבים את דם נבות, ילוקו הכלבים את דמך גם אתה." והוא מנבא אסונות שיבואו על ממלכתו, מה שאכן קרה בימי אחזיה, בנו של אחאב.
העלילה וגישת המחזאי

המחזה של שבתאי נכתב בשנת 1977, מיד לאחר המהפך הפוליטי ששם קץ להגמוניה הפוליטית בת 28 השנה של מפלגת העבודה, ששררה מאז ראשית ימיה של המדינה, והביא לעלייתה של מפלגת הליכוד לשלטון. המחזה הועלה לראשונה כעבור שנתיים על במת תיאטרון החאן.
"אוכלים" עוסק במה שהמספר המקראי אינו מרחיב עליו את הדיבור: כיצד חמס אחאב את כרמו של נבות - מי רקח את המזימה, מדוע היא נעשתה וכיצד היא בוצעה. שבתאי מתמקד בנבות ובצמד יועצי המלך שמכשירים את השרץ בשליטתה המניפולטיבית של איזבל.
ניתן לראות את גישתה של איזבל בדברים שהיא אומרת למלך במחזה: "ממלכה חייבת מפעם לפעם להיות מרושעת ולדרוך למישהו על האצבעות בלי רחמים, כדי שיידעו שהיא קיימת". היא גם מסבירה את הסיבה הפוליטית לביצוע המעשה: "זה לא הכרם – זה הכתר! אם לא תיקח, ייקחו ממך!". כלומר לקיחת הכרם היא צעד פוליטי שמטרתו הפגנת כוח וויתור עליו הוא מפגן של חולשה שמערער את מעמדו של המלך בעיני העם.
עלילת מחזהו של שבתאי מתרחשת אצל שולחן האוכל בארמון המלך. הגיבורים סובאים כיד המלך, פעולה פרוזאית ויומיומית, שנהפכת למרכז, על-מנת להדגיש את מנעמי השלטון והקלות שבה נחתכים לכאן או לכאן ענייני הממלכה החשובים מכל.
שבתאי שם בפי אליקים הכהן את הרטוריקה המתוחכמת והמזויפת שבה השלטון המקיאווליסטי דוגמת אחאב נוקט על-מנת להכשיר את העוולות הבלתי מוסריות שהוא מעולל: "נבות חייב להפר את החוק, מפני שאם אותו נבות לא יפר את החוק אז הממלכה תפר את החוק, אבל הממלכה לא יכולה להפר את החוק, מפני שהפרת החוק היא מעשה של אי-צדק, והממלכה חייבת לעשות צדק מפני שהיא הצדק...".
הפקות > תיאטרון החאן (1979)

המחזה הועלה בשנת 1979 בתיאטרון החאן בבימויו של אילן רונן, מנהלו האמנותי של התיאטרון. מעצבת התפאורה והתלבושות הייתה מרים גורצקי, מעצב התאורה היה קן טבצ'ניק. בתפקידים הראשיים כיכבו ששון גבאי כנבות ועליזה רוזן כאיזבל. בהצגה שיחקו גם אהרון אלמוג, אבינועם מור חיים, אבי פניני, שלום קינן, יוסי קינן, אורי אברהמי, סוהיל חדאד, חיים פרמונט, רקדנית בטן: אמירה.
שבתאי נסער מכך כשצפה בהצגה ונוכח לדעת שסצנות שלמות הוסרו ממנה.
הפקות > תיאטרון גשר (1999)

ההצגה הועלתה בפעם השנייה בתיאטרון גשר ב-6 בינואר 1999, בבימויו של יבגני אריה.
מחבר המוזיקה היה אבי בנימין, מעצב התפאורה אלכסנדר ליסיאנסקי, מעצבת התלבושות ולנטינה קומולובה, מעצב התאורה אבי-יונה בואנו (במבי) ומעצבת התנועה מרינה בלטוב.
השחקנים
אחאב – אמנון וולף
איזבל – יבגניה דודינה
אליקים – לאוניד קנייבסקי
שמעי – ולדימיר חלמסקי
נבות – יבגני גמבורג
מלצר 1 – קלים קמנקו
מלצר 2 – גלעד קלטר
גלב – אלכסנדר סנדרוביץ'
זמרות – ליליאן רות, לימור יצחייק, מיכל ויינברג, מילי נחייסי.
הפקות > תיאטרון חאן (2011)

ההפקה השלישית של המחזה הועלתה לראשונה בתיאטרון החאן ב-26 במרץ 2011, בבימויו של מיכאל גורביץ', עם תפאורה הכוללת תמונה גדולה של מתחם הולילנד בירושלים. 
עיצוב התפאורה והתלבושות נעשה בידי פרידה קלפהולץ-אברהמי, ועיצוב התאורה נעשה בידי רוני כהן. ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הקומדיה בשנת 2012.
מיכאל גורביץ' נקט במספר שינויים ותוספות שלא היו קיימות במחזה. במחזה לא מופיע מעשה הרצח עצמו ואילו בהצגה גורביץ' הוסיף סצנה בה רואים כיצד אחאב ויועציו הורגים את נבות במו ידיהם.
גורביץ' גם הגדיל את תפקידו של המשרת במחזה, שהיה במקור קטן יחסית ולא הוציא מילה מפיו. בהצגה של גורביץ' מצטט המשרת פסוקים מהטקסט המקראי המגוללים את סיפורו של כרם נבות.
השחקנים:
אריאל וולף – מלצר, איש ביטחון (וולף היה מועמד על תפקידו בהצגה לפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2012 בקטגוריית השחקן המבטיח)
נילי רוגל – איזבל – אשתו של אחאב
יהויכין פרידלנדר – אחאב, מלך ישראל
אריה צ'רנר – אליקים, יועץ משפטי
לירון ברנס – שמעי, יועץ המלך
יוסי עיני – נבות היזרעאלי
הפקות > תיאטרון הקומץ בבאר שבע (2022)

הפקה חדשה של המחזה, בבימוי רועי בש שגם משחק את תפקיד אחאב. את המוזיקה כתב אלכסנדר פיש.
השחקנים:
איזבל - נטע לי קוזנצוב
אחאב - רועי בש
אליקים - דני שפירא
שמעי - שימי ביטון
נבות - אלכסנדר פיש
הפקות > התיאטרון הלאומי הבימה (2024)

במאי: נתן דטנר
השחקנים:
אסנת פישמן - איזבל, אודי רוטשילד - אחאב, בן יוסיפוביץ' - אליקים, אורי הוכמן - שמעי, מתן שביט - נבות היזרעאלי, מנגליסט - גבריאל אשרוב, מאבטח - אורי זעירא.
הערות שוליים

↑  כרמית ספיר ויץ,הצגת תכלית: תיאטרון החאן חוגג 43, nrg מעריב, 16 באוקטובר 2010.
↑  ההצגה "אוכלים", באתר תיאטרון גשר.
↑  ההצגה "אוכלים", באתר תיאטרון החאן.
↑  טל פרי, ‏"אם אוכלים, לא מרגישים": יעקב שבתאי בגירסה חדשה ובועטת, באתר גלובס, 7 באפריל 2011
ג'נה ג'יימסון

| --- | --- |

ג'יימסון, 2014
 לידה:  9 באפריל 1974 (בת 50) לאס וגאס, נבדה, ארצות הברית 
 שם במה:  ג'נסיס, דייזי
 שם לידה:  Jennifer Marie Massoli 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1991–2014 (כ־23 שנים) 
 מקום לימודים:  Bonanza High School 
 בן או בת זוג:  בראד ארמסטרונג (1996–2001)  ג'יי גרדינה (2003–2006) 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס AVN לכוכב החדש הטוב ביותר (1996)  Penthouse Pet (ינואר 2004)  פרס FAME (2007)  פרס FAME (2006)  פרס AVN לשחקנית הטובה ביותר (2005)  היכל התהילה AVN (2006)  Playboy Cyber Girl of the Week (10 במרץ 2008) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'נה ג'יימסון (באנגלית: Jenna Jameson; נולדה ב-9 באפריל 1974) היא אשת עסקים, יזמית, ומחברת ספרים אמריקאית שהתגיירה ושחקנית פורנוגרפיה לשעבר. נחשבה לכוכבת הפורנו המפורסמת בעולם והשתתפה בלמעלה מ-125 סרטים.
החלה להופיע בסרטים פורנוגרפיים בשנת 1993, לאחר שעבדה תקופה קצרה כחשפנית וכדוגמנית. בשנת 2000 הקימה חברת הפקות לסרטי פורנוגרפיה שזכתה להצלחה רבה. ג'יימסון חרגה מתחומי הפורנוגרפיה, ולעיתים קרובות היא מתארחת בתוכניות טלוויזיה ומופיעה גם בסרטים שאינם פורנוגרפיים, ודמותה אף נכללה במספר משחקי מחשב. בשנת 2004 פרסמה אוטוביוגרפיה שהפכה לרב-מכר בעל תפוצה עולמית.
ביוגרפיה > נעוריה

נולדה בשם ג'נה מארי מסולי (Jenna Marie Massoli) בלאס וגאס, נבדה שבארצות הברית. אביה שוטר במקצועו, ואמה הייתה חשפנית במועדון לילה. אמה נפטרה ב-1976 מסרטן העור, לפני שמלאו לג'יימסון שנתיים. הטיפולים במחלתה של האם רוששו את המשפחה, וכתוצאה מכך ג'יימסון, אביה ואחיה נאלצו לעבור דירה מספר רב של פעמים, ולהתגורר בקרוואן ובבית סבתה.
המשפחה התגוררה באזורים מוכי פשע. באוטוביוגרפיה שלה טוענת ג'יימסון כי בשנת 1990 היא הותקפה ונאנסה על ידי ארבעה נערים במונטנה, שם התגוררה המשפחה באותה עת. לטענתה, נאנסה בשנית באותה שנה על ידי דודו של חברה הראשון. לאחר האונס עזבה את ביתה ועברה להתגורר עם אותו חבר.
היא כותבת:
קריירה

בעקבות אמה, החלה מסולי לחפש עבודה כחשפנית במועדוני לילה בלאס וגאס. מרבית המועדונים אליהם פנתה דחו אותה בגלל גובהה (כ-170 ס"מ), שהיה נמוך מהמינימום שחשפניות במופעים אלו נדרשו לו. לבסוף התקבלה לעבודה במועדון "Vegas World", אולם פרשה מהמשרה לאחר חודשיים מפאת חוסר שביעות רצון מתנאי ההעסקה והשכר. ב-1991 פנתה למועדון חשפנות בלאס וגאס, אך זה לא הסכים להעסיקה בשל הגשר שעל שיניה. היא הסירה את הגשר בעצמה באמצעות צבת והתקבלה לעבודה כחשפנית, אף שהייתה צעירה מכדי לעסוק בכך באופן חוקי, תוך שימוש במסמך מזהה מזויף שעל פיו הייתה בגירה. כחצי שנה לאחר שהחלה בעבודה, ולפני שסיימה את בית הספר התיכון, הרוויחה כאלפיים דולר ללילה בעבודתה כחשפנית. בדומה לחשפניות רבות, השתמשה בשם במה. שם הבמה הראשון שלה היה "ג'נסיס". את שם הבמה המאוחר יותר, "ג'יימסון", בחרה לאחר חיפוש שם במה שיתאים לשמה הפרטי.
בשנת 1991 הצטלמה לראשונה בעירום בלוס אנג'לס אצל הצלמת סוז רנדל, מתוך תקווה שתמונותיה יפורסמו במגזין פנטהאוז. היא השתכרה 300 דולר ליום צילומים, ללא זכויות על הצילומים. לאחר שתצלומיה הופיעו, תחת שמות שונים, במספר מגזינים לגברים, החליטה לעזוב את רנדל מתוך תחושה שזו מנצלת אותה. בשנת 1993 הופיעה לראשונה בסרט אירוטי בהפקה חובבנית והפכה במהרה לשחקנית פורנו מבוקשת. עד שנת 1996 זכתה בשלושת הפרסים החשובים של תעשיית הסרטים הפורנוגרפיים האמריקאית ל"כישרונות חדשים".
ג'יימסון החלה להשתמש בסמים כבר בהיותה בבית ספר תיכון. היא נטלה LSD, קוקאין ומתאמפטמינים, בין היתר בלוויית אחיה (שהיה מכור להרואין) ואביה. היא פיתחה התמכרות שהחריפה במהלך השנים עד שהיוותה סיכון לחייה. כתוצאה מהתמכרותה סבלה מאנורקסיה קשה וב-1994 שקלה פחות מ-35 קילוגרם והייתה מרותקת לכיסא גלגלים. לאחר מספר חודשי גמילה ושיקום עברה להתגורר בלוס אנג'לס.
לאחר שיקומה עברה סדרת ניתוחים להגדלת החזה ולעיצוב הסנטר ושבה לעסוק בפורנו. ב-1995 השתתפה במספר סרטים עתירי תקציב והפכה במהרה לכוכבת הפורנו המפורסמת והמצליחה בעולם. עד שנת 1996 זכתה במספר הגדול ביותר של פרסי תעשיית הפורנו לשחקנית. ג'יימסון אף הייתה לשחקנית הפורנו הראשונה שפסל שעווה שלה הוצג במוזיאון מאדאם טוסו. ניהלה מאבק ציבורי למען זכויותיהן של חשפניות ושחקניות פורנו ואף הובילה עצומות ומאמצי חקיקה בנושא.
ב-15 בינואר 2008, לאחר 17 שנים של פעילות, הודיעה ג'נה על פרישתה מתעשיית הפורנוגרפיה. בהודעתה לעיתונות אמרה: "אני לעולם לא אפשק יותר את הרגליים בשביל התעשייה. החיים שלי מדהימים. יש לי גבר יפה שדואג לי, תודה על התמיכה שלכם".
קריירה > פנייתה לעסקים

בשנת 1998 פגשה את ג'יי גרדינה, מפיק ובמאי של סרטי פורנוגרפיה. השניים החלו להופיע יחד בסרטים ובשנת 2000 הקימו חברה בשם "מועדון ג'נה" (Club Jenna) העוסקת בהפקת סרטיה והפצתם באינטרנט. החברה גם מפיקה ומנהלת אתרים של כוכבות פורנו אחרות. החברה נחלה הצלחה רבה: עד שנת 2005 הגיעו הכנסותיה לכ-30 מיליון דולר לשנה ופרסומות לאתר הדגל של החברה מופיעות לעיתים על מסך גדול בכיכר טיימס בניו יורק. החברה מעסיקה מעל 150 שחקנים. ג'יימסון מחזיקה בבעלותה רשת מועדוני חשפנות. בעקבות הצלחתה דורגה ג'יימסון ב-2005 ברשימת 100 הידוענים של הירחון הכלכלי "פורבס". ב-2006 רכשה חברת פלייבוי את הבעלות על "מועדון ג'נה".
בשנת 2004 פרסמה ג'יימסון אוטוביוגרפיה, בשם "כיצד לעשות אהבה כמו כוכבת פורנו" (How to Make Love Like a Porn Star). הספר הפך מיד לרב-מכר, הופיע שישה שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, ותורגם לשפות רבות. האוטוביוגרפיה נכתבה בסיועו של ניל שטראוס, מבקר מוזיקה ועיתונאי בניו יורק טיימס ובמגזין הרולינג סטון. מאז פרסום ספרה הופיעה ג'יימסון כשחקנית במספר סרטי אימה, במספר משחקי מחשב (כאשר Grand Theft Auto: Vice City הוא הבולט מביניהם) ובתפקידים קטנים במספר סדרות טלוויזיה, וכן נבחרה להוביל את קמפיין הפרסום של חברת אדידס.
חרף פרסומה הרב, עדיין יש הנמנעים מאירוח פומבי שלה, עקב עיסוקה הקודם בפורנוגרפיה. בנובמבר 2006 ביטל ידידה, המתאבק האמריקאי טיטו אורטיז, הופעה במסיבה של חיל הנחתים האמריקני, לאחר שהמארגנים סירבו לבקשתו לצרף את ג'יימסון כבת לווייתו.
חיים אישיים

בדצמבר 1996 נישאה ג'יימסון לשחקן הפורנוגרפיה בראד ארמסטרונג, אך כעבור עשרה שבועות נפרדו השניים והתגרשו רשמית במרץ 2001. ביוני 2003 נישאה לג'יי ג'רדינה, הבעלים של חברה המפיקה סרטים פורנוגרפיים, והגבר היחיד עמו קיימה יחסי מין מול המצלמה מאז 1998. במהלך נישואיה חלתה בסרטן העור. ניתוח שעברה להסרת הסרטן הסתיים בהצלחה, אך בתקופת מחלתה נכנסה להריון והפילה כעבור חודשיים. בדצמבר 2006 הגישה בקשה לגירושים גם מג'רדינה. ב-2007 בן זוגה לחיים היה אומן אמנויות לחימה משולבות טיטו אורטיז. ב-16 במרץ 2009 ילדה ג'יימסון תאומים בנים. באפריל 2010 אורטיז נעצר בחשד שהכה את ג'יימסון. להגנתו טען כי ניסה להגן עליה מפני התמכרותה לסמים. במרץ 2011 חשפה מידע רב על חייה האישיים, במסגרת ריאיון שנתנה לוויליאם שאטנר בתוכניתו "בלי מעצורים" ואמרה, בין השאר, כי נהנתה מאוד מכל היבט של עבודתה כשחקנית בסרטי פורנוגרפיה.
בחודש יוני 2015 הודיעה ג'יימסון שהיא בתהליכי גיור ומתעתדת להתחתן עם בן זוגה, היהלומן הישראלי ליאור ביטון, המתגורר בלוס אנג'לס. באוגוסט 2015 החלה להשתתף בעונת "האח הגדול VIP" בבריטניה שם נתגלתה כשומרת כשרות אדוקה. ב-2016 ג'יימסון פרסמה בטוויטר שלה על כך שהשלימה את הגיור האורתודוקסי שלה עם רב חרדי בבית דין בניו יורק, כשבעברה הרחוק גדלה כקתולית. ב-2017 נולדה להם בת משותפת.