stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של הצילום
1832 עד 1840: הכרזת הצילום > הנרי פוקס טלבוט ותהליך הקלוטייפ באנגליה

הנרי פוקס טלבוט (William Henry Fox Talbot) היה מדען, מתמטיקאי, בוטנאי עם נטייה לאומנות ואחד ממציאי הצילום המרכזיים. שיטת הצילום שהמציא, נגטיב ופוזיטיב הפכה לשיטת הצילום השולטת במאות ה-19, 20 ו-21. כבר בגיל 17 החל ללמוד בטרינטי קולג', עסק במחקרים באופטיקה וכימייה. כבר ב-1934 פיתח נייר צילום שתיפקד כנגטיב. (את הנייר יצר על ידי הספגת נייר במלח בישול ולאחר שיובש, מרח עליו כסף חנקתי. הוא פיתח קובע המבוסס על תמיסת מי מלח, אך לא היה זה קובע מושלם. ידידו, ג'ון הרשל הציע לנסות היפוסולפיט של סודה (המכונה בדר"כ "היפו" וכיום ידוע בשמו המלא נתרן תיוסולפט) ההיפו הפך לקובע מושלם.
ב-1835 התמודד טלבוט עם תמונת הנגטיב שהתקבלה על ידי הצמדת הנגטיב לנייר חדש הרגיש לאור כך שהתקבל נגטיב של הנגטיב - כלומר פוזיטיב. טלבוט היה עסוק במגוון גדול של פעילויות מגוונות, הוא שימש כחבר פרלמנט, שריף של המחוז, ערך מחקרים בארכאולוגיה, פענח את כתב היתדות ולכן הקדיש מעט לנושא פיתוח הצילום. רק כאשר שמע על הדאגרוטיפ פרסם את תצלומיו ואת תהליך הצילום שלו. הוא המשיך לעבוד על ההמצאה ולשפר אותה. ב־1840 גילה ששילוב חומצה גאלית בפיתוח משפר מקצר מאוד את זמן החשיפה הנדרש ומאפשר חשיפה במשך שניות. לתהליך זה טלבוט קרא קלוטייפ (ידידיו קראו לתהליך טלבוטייפ).
העיקרון הבסיסי של הקלוטייפ הוא העיקרון הבסיסי של הצילום עד ימנו אלו. (לא כולל צילום דיגיטלי). הגדולה של תהליך זה, שניתן להפיק מהנגטיב העתקים ללא מגבלה, הציוד הנדרש עבורו מאפשר ניידות גבוהה יותר מאשר הדאגרוטיפ ומתאפשר ריטוש של הנגטיב לשיפור הפוזיטיב הסופי. מאידך, מאחר שבשלב יצירת הפוזיטיב בתהליך הדפסת מגע, קרני האור של תמונת הנגטיב חלפו דרך עובי הנייר, נפגעה במקצת החדות של התמונה המוגמרת והתוצאה הייתה רכה במקצת. תוצאה זו התאימה מאוד לפורטרטים אך פחות לתמונות אחרות.
מאחר שכל הניסויים הקשורים בהמצאה היו יקרים, טלבוט שאף להחזיר חלק מההוצאות ורשם פטנט על ההמצאה ואיפשר שימוש חופשי לחובבים אך צלמים מסחריים נדרשו לשלם על השימוש בה, דרישה שעוררה תרעומת והגבילה את השימוש בתהליך. בסופו של דבר, למרות יתרונותיו של קלוטייפ על פני הדאגרוטייפ, דווקא הדאגרוטייפ זכה לשימוש בינלאומי נרחב, אך שני התהליכים שרדו רק תקופה מוגבלת ונעלמו מיד כאשר הופיע הקולודיון.
טלבוט היה מהראשונים שחיפש אלמנטים אמנותיים בצילום. בשנים 1844–1846 פרסם טלבוט שישה אלבומי צילום. היו אלו אלבומי צילום ראשוניים מסוגם לשלב צילומיים מקוריים בתוך האלבומים וסללו את הדרך בפני יצירות מסוג זה.
1832 עד 1840: הכרזת הצילום > הנרי פוקס טלבוט ותהליך הקלוטייפ באנגליה > פירוט התהליך של טלבוט

התהליך הראשון שטלבוט פיתח ב־1835 מכונה "הדפסת מלח" (אנ') בתהליך זה מספיגים דף נייר בתמיסת מלח שולחן (NaCl) לאחר יבוש הדף, מברישים אותו בתמיסת כסף חנקתי, AgNO3 התוצאה היא היווצרות שכבת כסף כלורי NaCl+AgNO3 →AgCl+NaNO3 שהוא חומר רגיש לאור. הדף נשמר במקום חשוך ליבוש. (בשנת 1839 הוחלף השלב הראשון בהספגת דף הנייר ישירות בתמיסת כסף כלורי) לאחר היבוש, הוכנס למצלמה ונחשף לאור, החשיפה נמשכה עד שהתכהה ברמה מספקת. לאחריה, הושרה הנייר בתמיסת מלח חזקה שעצרה את הפיתוח וקיבעה את התמונה. ב־1839 התגלה שקיבוע באמצעות תמיסת "היפו" משפרת מאוד את עמידות התמונה.
ב-1940 שיפר טלבוט שוב את התהליך. לתהליך המשופר הוא קרא קלוטייפ. בתהליך זה הוא מרח את הנייר בתמיסת כסף יודי AgI במקום כסף כלורי. הדף היבש, אם נשמר כהלכה היה עמיד לפרק זמן. לפני הצילום עצמו, הוברש הדף בתמיסת גאלו כסף ניטרט שהיא תערובת של שתי תמיסות: ניטרט הכסף AgNO3 וחומצה גאלית C6H2(OH)3CO2H שהיא חומר מחמצן. תהליך זה העשיר את כמות הכסף היודי, שבהשפעת החימצון, היה רגיש לאור הרבה יותר מאשר היה בתהליכים הקודמים וכתוצאה, זמן חשיפה לאור התקצר משמעותית, לעיתים עד שניות בודדות. הדף כלל לא התכהה בתהליך החשיפה עצמו אלא התמונה הופיעה על הנייר רק לאחר תהליך הפיתוח (כפי שמתרחש בתהליך צילום "עכשוי"). הפיתוח עצמו התבצע שוב עם אותה תמיסת גאלו כסף ניטרט.הקיבוע היה כאמור בתמיסת "היפו" שהסיר את הכסף היודי הנותר (כלומר, מהאזורים שלא נחשפו לאור.) העתקי פוזיטיב התקבלו בתהליך פשוט של הדפסת מגע כפי שבוצעה "הדפסת מלח".
1832 עד 1840: הכרזת הצילום > איפוליט ביאר ותהליך פוזיטיב ישיר על נייר (צרפת).

איפוליט ביאר (אנ') היה עובד מדינה ופיתח תהליך של פוזיטיב ישיר על נייר, כלומר גם בתהליך זה התקבל מקור יחיד אך היה על נייר ולכן תהליך העבודה שלו היה פחות מורכב מזה של הדאגרורטיב. הוא הציץ תערוכה מעבודותיו ב-24 ביוני 1939, עוד בטרם הוכרז רשמית הדאגרוטייפ והציג את המצאתו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים. טחנות הרוח הציוריות של מונמארטר, הפרבר המרוחק שהפך לרובע הבוהמייני של פריז, היו נושא נפוץ בתצלומים המוקדמים ביותר של ביאר, המבקר פרנסיס וויי כתב על העבודות שהוצגו בתערוכה, "הן לא דמו לשום דבר שראיתי מעולם. הן מאחדות את הרושם של המציאות עם הפנטזיה של החלומות: אור מלטף אותן וצל מלטף אותן". האקדמיה הייתה בתהליך הבחינה של הדאגרוטייפ וכדי למנוע השעייה ואיחור בהכרזת בינלאומית של המצאה צרפתית מתחרה (הדאגרוטייפ), ביאר התבקש לדחות את חשיפת התהליך שלו. לבסוף הוכרז התהליך של ביאר על ידי האקדמיה ב-24 בפברואר 1840 והוקצב לו מענק חד פעמי על המצאתו.
ביאר חש שנעשה לו עוול והמחיש זאת בצילומו המפורסם "דיוקן עצמי כאיש שטבע" (בשמה הצרפתי: Le Noyé). פורטרט עצמי מוקדם של ביאר שצולם באוקטובר 1840 כמחאה על התעלמות הממשל הצרפתי מתהליך הצילום שהמציא, "פוזיטיב ישיר על נייר."
1832 עד 1840: הכרזת הצילום > איפוליט ביאר ותהליך פוזיטיב ישיר על נייר (צרפת). > פרוט התהליך

התהליך כלל השריה של דף ניר בתמיסת כסף כלורי, חשיפה שלו לאור, כך שהדף התכהה לגמרי. בשלב זה הושרה הדף באשלגן יודי (KI) ואז הוכנס למצלמה ונחשף לאור. לאחר החשיפה, נשטף בתמיסת "היפו".
1832 עד 1840: הכרזת הצילום > ג'ון הרשל ותרומותיו לצילום

ג'ון הרשל (אנ') היה מדען פורה ורב תחומי בעל הישגים יוצאי דופן במתמטיקה, אסטרונומיה, כימיה, פיזיקה, בוטניקה צילום ועוד. כבר ב-1819 חקר את נושא הצילום באופן עצמאי, וגילה שהמסת הליידי כסף בסודיום תיוסולפט יוצרת תמיסה רגישה לאור. הוא שיתף בכך את טלבוט ודאגר. הוא השתמש ב־Camera Lucida לצורך רישומים של נופים וצמחים. הרשל היה מידידיו של הנרי טלבוט וסייע לו בפיתוח המצאתו (הקלוטייפ). ב־1839 הוא מצא שהיפו סולפט הוא קובע מוצלח המסיר את כל חלקיקי הכסף ומונע את דעיכת התמונה באור. הוא פרסם את המידע לתועלת כולם ואכן, תהליך זה אומץ על ידי כל מפתחי תהליכי הצילום, כולל בדאגורטייפ. בהמשך אותה שנה הצליח לפתח נגטיב על זכוכית, שנים רבות לפני הפצת שיטה זו (הקולודיון) ועל כן הכרזת הפטנט של טלבוט התייחסה רק למימוש נגטיב על נייר. אולם עקב מנעד הפעילויות הרחב של הרשל, הוא לא העמיק לפתח שיטה טובה להצמדת הליידי הכסף לזכוכית, והשיטה לא נקלטה (בהמשך פותח תהליך שימוש בחלבון הביצה ואחר כך בג'לטין – שיטות שתפסו והתבססו). בהמשך גילה את הרגישות לאור של הפלטיניום שישמש בסיס לתהליך נייר הצילום פלטיניום. ב-1842 המציא את שיטת ה-cyanotype (אנ') (ציאנוטייפ, מכונה עד היום כ־blue prints) להכנת נייר צילום מחומרים זולים המפיקה הדפסות בגוון כחול. שיטה זו שימשה לצילום טכני ושרטוטים ומשמשת עד היום. בהמשך אותה שנה חקר את נושא הצילום בצבע. הרשל כתב והפיץ מסמכים המסכמים את כל המידע הקיים בנושא הצילום וקבע את המונחים: Photography, Negative, Positive, Snap-shot (ראו גם תרומותיו לצילום)
1832 עד 1840: הכרזת הצילום > השוואת השיטות דאגרוטיפ וקלוטיפ

השוואת שתי השיטות הנפוצות ביותר בתקופה זו:
| נושא | דאגרוטיפ | קלוטייפ | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| מפתח השיטה | לואי דאגר | פוקס טלבוט |  |
| ארץ | צרפת | אנגליה |  |
| תאריך | 1839 | 1835-1840 | לקלוטייפ היו מספר גרסאות |
| החומר המתקבל | מתכת | נייר | הנייר הפך לסטנדרט. |
| עיקרון | פוזיטיב יחידאי | נגטיב פוזיטיב | עקרון הנגטיב פוזיטיב הפך לסטנדרט קבוע בצילום. בתהליך זה מופרד המקור המצולם מהמוצר הסופי, לכן ניתן לקבל מוצרים סופיים שונים מאותו מקור בזכות עריכה ותהליכי הדפסה שונים. |
| יצור העתקים | לא אפשרי | אפשרי בקלות ללא הגבלה |  |
| פרטים בתמונה | רמת פרטים גבוה, למתכת ברק המושך את העין | תמונה רכה יותר, רמת הפרטים נמוכה יותר ופחות חדה |  |
| עמידות | התמונה הסופית עדינה למגע ושבירה, יש לאכסן בקופסה קשיחה מאחורי זכוכית ולהגן מקורוזיה | נייר נשמר היטב |  |
| עלות | תהליך מורכב ויקר יותר | הנייר והעתקיו זולים יותר |  |
| עבודה | ממומשכת ומחייבת הקפדה גבוהה | פשוטה ומהירה יותר |  |
| זמן חשיפה | נדרשת חשיפה לאור של דקות | בגרסה הראשונה, דקות. בגרסה המשופרת, שניות |  |
| זכויות שימוש | הממשלה הצרפתית רכשה את הזכויות מהממציא ושחררה את השימוש לכל דיכפין | הממציא שחרר את השימוש לחובבים, עסקים נדרשו לרכוש זכות שימוש |  |
| משתמשים עיקריים | צלמים מקצועיים, עבודות מוזמנות | צלמים חובבים |  |
| תפוצה | השיטה נפוצה בכל העולם, ביקוש ער | תפוצה מוגבלת |  |
| סיום שימוש | 1851 עם הופעת הקולודיון | 1851 עם הופעת הקולודיון | גם לאחר 1851 המשיכו מיעוט מהצלמים לעבוד בתהליכים אלו עד ל-1860 לערך. |
1832 עד 1840: הכרזת הצילום > שימוש בצילום בתקופה זו

בתקופה זו של הופעת הצילום, תעבורה יבשתית הייתה איטית ומסורבלת, הרכבות היו בחיתוליהן, מכוניות טרם הומצאו ותעבורה ביבשה התבצעה בעיקר באמצעות עגלות, סוסים והליכה ברגל. מרבית האנשים לא נסעו או התרחקו ממקום מושבם. מאידך, הדפוס היה נפוץ ורבים קראו עיתונים וכתבי עת למיניהם. כלומר, אנשים שמעו וקראו על אתרים מפורסמים והתסתקרנו לראות אותם. כדי לגשר על הפער, נהגו העורכים להעסיק מאיירים שציירו תרשימים של האתרים על פי ציורים שראו ולשלב איורים ותרשמים אלו בעיתונים. עם הופעת הצילום, יכלו לפתע העורכים להעסיק צלמים, לשלוח אותם לצלם במקומות רחוקים, ולהשתמש בצילומים אמיתיים במקום תרשימים ואיורים. לצילומים אלו היה ביקוש גבוה בציבור ותפוצתם היה גדולה. צלמים נשלחו לכל האתרים הנגישים בעולם עם ציוד הצילום הכבד והמסורבל וחזרו עם צילומים מסקרנים.
1832 עד 1840: הכרזת הצילום > שימוש בצילום בתקופה זו > צילום ראשון בארץ ישראל

באוקטובר 1839, חודשיים לאחר הכרזת הדאגרוטיפ, נשלח הצייר פרדריק פסקה להפלגה למצריים, משם חצה את סיני במסע ממושך על גבי שיירת גמלים והגיע לארץ ישראל. מסע זה הפיק את הצילומים הראשונים שצולמו בישראל אי פעם.
1832 עד 1840: הכרזת הצילום > שימוש בצילום בתקופה זו > צילום ואומנות

עד הופעת הצילום, הזרם המרכזי בציור עסק בתיאור המציאות והטבע. מבחינת זרם זה, הצילום גרם לרעידת אדמה. ענפים מסוימים בציור (לדוגמה ציור מיניאטורות) נעלם תוך זמן קצר.
הן הצלמים המקצועיים והן הציבור תפשו את הצילום בתקופה זו כאמצעי תיעודי וז'ורנליסטי. עם זאת חלק מהצלמים עסקו בחיפוש אחרי אסתטיקה אומנתית בצילום. (ניתן לראות אלמנטים כאלו בחלק מצילומיו של טלבוט למשל). מאחר שמרבית הצלמים בתקופה זו היו ציירים בטרם נטלו מצלמה לידיהם, ניכרים בצילומים רבים קומפוזיציות מוצלחות ושווי משקל נאות.
1832 עד 1840: הכרזת הצילום > שימוש בצילום בתקופה זו > נשים בצילום

מפתחי תהליך הצילום היו אמנם גברים, אך זמן קצר לאחר מכן, הצטרפו נשים כצלמות. בגרמניה הופיעה הצלמת המקצועית הראשונה ברטה בקמן שבנתה סטודיו לצילום בגרמניה ובניו יורק.
1851-1880 תהליך קולודיון רטוב - סקוט ארצ'ר

שיטות צילום שהחליפו את הדאגרוטיפ היו:
אמברוטייפ - שהומצא בשנת 1854, ויצר דימוי פוזיטיבי על גבי זכוכית בעלת רקע שחור, התהליך שרד שנים ספורות;
טינטייפ - צילום על גבי לוח בדיל שהומצא ב-1856 והפך פופולרי מאוד לזמן מוגבל.
קולודיון רטוב - השיטה המועדפת, ראו להלן.
בשנת 1851, הפסל האנגלי פרדריק סקוט ארצ'ר (אנ') פיתח את תהליך הקולודיון הרטוב. (אנ') נקרא לפעמים גם צילום לוח רטוב (Wet Plate Process). קולודיון רטוב היא שיטה שפותחה לפיתוח וצילום. גם שיטה זו מתבססת על נגטיב ופוזיטיב, כאשר הנגטיב הוא על פני פלטת זכוכית. התהליך הוכרז בשנת 1851 ועקב יתרונותיו הבולטים, התקבל מיד והחליף את שתי השיטות שקדמו לו: הקלוטייפ ודאגורוטייפ. (רק מיעוט קטן מהצלמים המשיך בשיתי שיטות אלו, וגם זה רק לשנים ספורות).
ניסיונות להשתמש בזכוכית החלו כבר שנים לפני ארצ'ר, (ראו לדוגמה הרשל למעלה) מאחר שהזכוכית היא גם שקופה לאור וגם נייטרלית מבחינה כימית. אולם עד ארצ'ר, כל הניסיונות כשלו בבעיה של הדבקת תרכובות הכסף לזכוכית. ארצ'ר הגה את הרעיון של שימוש בתמיסת קולודיון והוספת הכסף כאשר הפלטה עדיין רטובה והשלמת תהליך החשיפה לפני היבוש.
1851-1880 תהליך קולודיון רטוב - סקוט ארצ'ר > פרוט התהליך

באזור מואר:
ניקוי יסודי של לוח זכוכית.
הכנת תמיסת קולודיון מהמסת אבקת ניטרו (מלח הכולל יונים של NO3) באלכוהול.
המסת אשלגן יודי (KI) בתמיסת הקולודיון.
יוצקים את התמיסה על פלטת הזכוכית – הנגטיב.
בחדר חושך:
טובלים את הלוח הלח בתמיסת כסף חנקתי (AgNO3) לכמה דקות – מהתהליך נוצר יודיד הכסף (שכזכור, הוא רגיש לאור) על פני הפלטה
מנערים את עודף התמיסה ובאמצעות קופסה אטומה מעבירים ומכניסים למצלמה.
חשיפה
חושפים לאור כשהפלטה עדיין רטובה למספר שניות.
פיתוח
מתבצע מיד לאחר הצילום, לפני שהפלטה מתייבשת. מפתחים בתמיסת Iron(II) sulfate (אנ') (FeSO4·xH2O) או ב־Pyro Gallic acid (C6H6O3) עד שהתמונה מופיעה.
שוטפים במים.
קביעה
משרים בתמיסת hypo או (KCN) potassium cyanide.
שוטפים במים.
מיבשים מעל להבה ומצפים בלכה.
הדפסה על נייר בתהליך הדפסת מגע היה התהליך הנפוץ, אם כי בתקופה זו הופיעו מכונות הגדלה שאיפשרו הדפסה הגדולה מהנגטיב (זהו מכשיר הדומה עקרונית למקרן שיקופיות המקרין את הנגטיב על משטח עליו הניחו את ניר הצילום. לאחר ביצוע החשיפה, פותח הניר בתהליך הרגיל. מקור האור המוקרן היה השמש).
כל התהליך חייב לעבוד בזריזות בטרם התייבשה הפלטת זכוכית, כלומר, הצלם חייב להיות צמוד לחדר חושך ולשלוט היטב בכל התהליך.
1851-1880 תהליך קולודיון רטוב - סקוט ארצ'ר > יתרונות התהליך

למרות מורכבות התהליך והמסוכנות של חלק מהמרכיבים, הפך התהליך לשיטה המרכזית של הצילום למשך כ-30 שנה (עד הופעת פלטת הג'לטין היבשה) עקב יתרונותיו:
נגטיב הזכוכית היה חד וברור ועשיר בפרטים עדינים יותר ואיכות הטונים הייתה טובה יותר מכל שיטה אחרת.
הממציא שחרר את התהליך לשימוש חופשי של הציבור. (על כן נפטר עני ואביון וללא פרסום).
מחיר התהליך זול מאוד יחסית לדאגרוטיפ.
התהליך מאפשר זמן חשיפה קצר יותר מכל שיטה אחרת.
קל היה לרטש את הנגטיב שבזכוכית לשפר ו"לערוך" את התמונה לפני ההדפסה.
הרגישות הגבוהה של הנגטיב בתהליך זה איפשר הופעת צילומים הכוללים תנועה.
הצילום בתקופת הקולודיון הרטוב > צילום אומנותי

בהתחלה, צילומים היו פשוט דרך נוחה ללכוד נושא בצורה מדויקת ללא זמן והוצאות הנדרשות בעת העסקת צייר מקצועי. עם זאת, צלמים שאפתניים הסתכלו עד מהרה מעבר למטרה פרוזאית זו והחלו לחקור נושאים לא שגרתיים יותר, ולהשקיע איכויות חדשות בסצנה באמצעות שימוש באור, קומפוזיציה וטונציה.בשנת 1851 נפתחה תערוכת צילום גדולה בלונדון, הוצגו בה מעל 700 צילומים במשך 6 חודשים, במהלך תקופת התערוכה ביקרו בה למעלה מ-6 מיליון מבקרים. הייתה זו תערוכת הצילום הגדולה ביותר שהופקה עד אז. היא כללה גם צילומים אמנותיים וגם צילומים מחיי היום יום (פוטו ג'ורנליזם, פורטרטים וכו').
בשנת 1853 הוקמה ה- Photographic society of London שהפיצה ותמכה בצילום עם אספקטים אומנתיים. האגודה קיימה דיונים על אומנות בצילום והפיקה תערוכות צילום ברוח זו. הייתה זו ההתנעה של זרם האומנות בצילום.
בשנת 1855 התקיים יריד האומנות המרכזי בפריז, ביריד זה הוצגו לראשונה צילומים של הצלמים המובילים באותה תקופה. אירועים אלו מציינים את תחילת המאבק של הצילום להכרה כאומנות.
פרק זה מציג צלמים וצילומים שיצרו את התשתית להכרה בצילום כענף באומנות. לדוגמה הצלם האנגלי רוברט האולט(אנ') שצילום מפורסם שלו משנת 1857 מופיע משמאל.
הצילום בתקופת הקולודיון הרטוב > צילום אומנותי > נדאר

שרה ברנארד, נאדר צילם ב-1864
שרה ברנארד, נאדר צילם בתאורת רמברנט
1889
מיינקת 1867
נדאר (בשמו המלא פליקס טוּרְנָשוֹן - Felix Tournachon) היה צלם צרפתי. לאחר 1860 הוא היה הצלם המפורסם ביותר בצרפת וצילם את מרבית האישים הבולטים בתקופה זו: פוליטיקאים (גייזוט, פרודון), שחקנים (שרה ברנאהרד), סופרים (הוגו, בודלר, חול, נרוואל, גוטייה, דיומא), ציירים (קורוט, דלקרואה, דוחן) ומוזיקאים (ליסט, רוסיני, אופנבך, ורדי, ברליוז). הוא חרג מהשימוש בעיצובים המפוארים המסורתיים ואביזרים מיותרים, והעדיף אור יום טבעי. נדאר התפרסם בפורטרטים הייחודיים שצילם והצליח להנציח נשים בקומפוזיציות ייחודיות בהן השתמש תכופות ב"תאורת רמברנט" (בתאורה זו מקור האור העיקרי הוא חלון הנמצא בערך ב-45 מעלות לצידו של המצולם וגבוה במקצת כך שהאור מאיר לחי אחת של המצולם במלואה ובלחי השני מופיע רק כתם אור בצורת משולש). נאדר היה מקורי בעיצוב תנוחת הידיים של המצולם (נושא לא פשוט בצילומי פורטרט). בנוסף הוא מראשוני הצלמים שהשתמשו בתאורת חשמל לצילום (כך הוא צילם את פריס התת-קרקעית) והראשון שצילם מכדור פורח.
הצילום בתקופת הקולודיון הרטוב > צילום - ציור, יחסי גומלין

בין הצילום והציור קיימים יחסי גומלין מימיו הראשונים של הצילום, ויחסים אלו נמשכים עד ימינו.
הצילום בתקופת הקולודיון הרטוב > צילום - ציור, יחסי גומלין > צילום מתחפש לציור

ימיו הראשונים של הצילום התאפיינו במאבק להכרה בצילום כענף באומנות. שארל בודלר (משורר ומבקר אומנות ידוע) כתב בעקבות הסלון הצרפתי של 1859 (בו הוצגו לראשונה צילומים) שהצילום אינו יכול להפיק אומנות. כחלק ממאבק זה התפתח בצילום הזרם "צילום מתחפש לציור" מתוך ההנחה שמאחר והציור מוכר כענף באומנות אזי צילומים שיהיו דומים מספיק לציורים, יקבלו גם הם הכרה כזו. ראו בהמשך פיקטוריאליזם וצילום נטורליסטי.
בצילום המתחפש לציור, הצלם שואב השראה, נראות וקומפוזיציות מציורים ידועים. (ראה דוגמה למטה אצל אוסקר ריילנדר).
הצילום בתקופת הקולודיון הרטוב > תחילת הפיקטוריאליזם

פיקטוריאליזם היה זרם בצילום שניסה להרים את קרנו של הצילום באמצעות חיקוי של הציור כך שהצופה בצילום יראה את הדמיון בין התוצר של הצילום לתוצר של הציור. דמיון כזה יקל על הצילום להתקבל כענף באומנות. העקרונות של זרם זה באומנות הצילום נוסחו והופצו על ידי הנרי פיץ רובינסון בספר שזכה לתפוצה רחבה.
הצילום בתקופת הקולודיון הרטוב > הדפסת קומבינציה

הדפסת קומבינציה (Combination Printing (אנ')) היא טכניקת צילום (ולא טכניקת הדפסה, כפי שניתן אולי להתרשם מהשם). בטכניקה זו מתבצעים מספר צילומים, שכל אחד מהם כולל חלק מהקומפוזיציה, ובשלב הדפסת התמונה הסופית מניחים את כל הנגטיבים הרלוונטיים בשכבות אחד מעל השני וכך מתקבלת הקומפוזיציה הנדרשת במלואה בהדפסה הסופית. בטכניקה זו נידרש לתכנן מראש את הצילומים השונים הנדרשים כדי להרכיב את הקומפוזיציה הסופית. במקור התפתחת טכניקה זו מחמת הרגישות הגבוהה של תהליך הקולודיון לצבע הכחול, כתוצאה מכך, כל צילום שכלל שמים בקומפוזיציה, הניב תמונה שבה השמיים לבנים לחלוטין.
הדוגמה הנראית משמאל צולמה על ידי Gustave Le Gray (אנ') בשנת 1856. לה גריי היה מראשוני המשתמשים בטכניקה זו (יחד עם אוסקר ריילנדר, הנרי פיץ רובינסון ואחרים) בצילום זה ביצע לה גריי חשיפה אחת לחצי התחתון, עבור הים, וחשיפה נפרדת, קצרה יותר עבור השמים. בתהליך זה כל אזור קיבל את החשיפה האופטימלית עבורו והתוצאה היא צילום הולם לכל הקומפוזיציה. בהמשך בוצע שימוש בטכניקה זו לקבלת צילומים בקומפוזיציות מורכבות שלא ניתן היה לממש אותן בטכנולוגיות הקיימות בצילום רגיל. מקובל ליחס טכניקה זו לרובינסון אף על פי שלא הוא המציא אותה, משום שהוא ניסח את עקרונות הטכניקה בספרים שהפיץ והביא את השימוש בה לדרגה גבוהה. דוגמאות לקומפוזיציות מורכבות מסוג זה, ראו למטה אצל ריילנדר ורובינסון. מניע חשוב בתהליך טכני זה היה השאיפה לקבל הכרה רחבה יותר בצילום ככלי אומנותי. הדרך לנתיב זה הובילה לצילום המתקרב או נראה כמו ציור. בציור, הצייר מעניק לכל אלמנט בקומפוזיציה את תשומת הלב, הפרטים והאור המיטביים לאלמנט זה ושילוב כל האלמנטים יחד הוא שיוצר את הציור המיטבי. בטכניקה של הדפסת קומבינציה הבינו הצלמים שביכולתם לצלם כל אלמנט בניפרד תוך הקפדה מושלמת של תפיסת אלמנט זה, העמדה שלו, פרטיו העדינים, האור הנופל עליו וכו'. ההדפסה הסופית כללה עם כך שילוב של כל האלמנטים בקומפוזיציה שכל אחד מהם מוצג בצורה מיטבית. דוגמאות נוספות, למטה.
הערה: טכניקה זו משנות השישים של המאה ה-19 לא נעלמה מעולם. בשנות התשעים של המאה העשרים היא חזרה בעוצמה מחודשת עם הופעת העיבוד הדיגיטלי בצילום. כלי עיבוד אלו מנהלים בקלות כל אלמנט בשיכבה נפרדת בתמונה, ומנגנון זה מאפשר עריכה נפרדת ועיבוד שונה לכל אלמנט. תהליך זה נפוץ בהווה. (בז'רגון המקצועי של הצילום הוא מכונה: Creative Photography).
הצילום בתקופת הקולודיון הרטוב > הדפסת קומבינציה > אוסקר גוסטב ריילנדר

אוסקר ריילנדר (אנ') היה צלם ממוצא שוודי שפעל באנגליה. בצעירותו בשוודיה למד ועסק בציור. בשנות החמישים עבר לאנגליה, שם למד צילום עם דגש על צילום דיוקנאות, ככל הנראה לאחר שהכיר ביכולתו של הצילום לשמר את הפרטים הזעירים שבאובייקט המצולם. ריילנד למד במהירות רבה את תהליכי הקולודיון הרטוב, פתח סטודיו לצילום שם חקר צילום אנשים בכלל וצילומי עירום בפרט, בעיקר כדי להשתמש בצילומים כמודלים לציירים (המודלים שלו היו להקה מקומית של אמני תיאטרון).
ריילנדר ערך ניסויים רבים כדי לשכלל את תהליך הצילום, כולל הדפסת קומבינציה (אנ'), (אותה לא הוא המציא). הוא יצר תצלומים מורכבים ומשכנעים יותר מכל צלם קודם. ריילנדר פרסם מאמרים בהם תיאר בפרוטרוט את התהליך ליצירת צילומים אלו. לדוגמה, בעיתון Wolverhampton Chronicle, ב-15 בנובמבר 1854 פרסם מאמר בשם "שיפור בקלוטיפים, מאת מר O.G. Rejlander, מוולברהמפטון", עולה כי עד 1854 הוא התנסה בהדפסת קומבינציה ממספר תשלילים. בין היתר הוא היה חבר של הצלם צ'ארלס לוטווידג' דודג'סון (הידוע יותר בשם העט לואיס קרול), שאסף את עבודתו של ריילנדר והתכתב עמו בעניינים טכניים. אחד מצילומיו המפורסמים הוא "שני נתיבים לחיים (Two ways of life)" שהוא אלגוריה מהמפורסמות של המאה התשע עשרה, הדנה בבחירה בין האפשרויות. בצילום שני צעירים שלכל אחד מהם מוצעת דרך אחרת אחרת לחיים על ידי חכם זקן. דרך אחת היא ההימורים והבטלה, השנייה היא נישואים ומעשים טובים. הקומפוזיציה נבנתה כך שהתצלום יראה דומה לציור הקלאסי כדי לנסות לאפשר את קבלת הצילום כיצירת אמנות. הצילום הוצג לראשונה בתערוכת האומנות של מנצ'סטר ב-1857, נחשב לאחד ממצגי האמנות החשובים של המאה ה-19 וזכה להתעניינות רבה מאוד וגם לסערה, כי אף על פי שצילום עירום היה נפוץ, ביצירה זו ריילנדר מציג עירום נשי רגיל, לא עירום מבוים של דמות המדמה דמות מיתולוגית. לצורך צילום זה, ריילנדר צילם 32 נגטיבים שונים במשך ששה שבועות, והדפיס את התמונה הסופית כאשר הנגטיבים מונחים זה מעל זה. (כזכור, בסיס הנגטיב הוא זכוכית בשיטה זו). המלכה וויקטוריה רכשה את הצילום (בסכום הגבוה של 10 גיני) והעניקה אותו כשי לבעלה, הנסיך אלברט, ובהמשך רכשה 3 עותקים נוספים של צילום זה. יצירה זו זכתה להתייחסויות רבות, יש מומחים הרואים בקומפוזיציה של ריילנדר שההשראה שלה נובעת מציורו של רפאל.(אולי כדרך להתקרב עם הצילום אל הציור כאמצעי להכרה בצילום כאומנות)
הצילום בתקופת הקולודיון הרטוב > הדפסת קומבינציה > הנרי פיץ רובינסון

הנרי רובינסון, אנגלי, צייר במקור, פנה לצילום מקצועי ב-1852. הוא ממיסדי הפיקטוריאליזם מתוך מטרה שהצילום יוכר כזרם באומנות ורוב עבודותיו היו כאלו שהשתלבו בזרם זה. הצילומים המורכבים של רובינסון מהדהדים את הציור ההולנדי הקלאסי בהם הצופה יכול לדמיין את הרגשות של הנוכחים בסצנה שבציור.
בגלל מורכבות צילומיו, נהג רובינסון לשרטט סקיצות ביד חופשית של הצילום המיועד כדרך לתכנן את השלבים הנדרשים בצילום. צילומו "Fading away" הכה גלים רבים בקהל באנגליה שעה שהוצג לראשונה. אף על פי שהצילום בוצע בסגנון הדומה לציור (בכדי לקרב את הצילום לציור במסגרת "צילום מדמה ציור") היה ברור לצופים שבצילום עסקינן. לקהל האנגלי היה קשה לקבל את החדירה של צלם לחדר שבו תא משפחתי אינטימי מתמודד עם רגע קשה בחיי המשפחה. מה רבה הייתה הפתעת הקהל כאשר התברר שהצילום הוא בכלל צילום מבוים שרובינסון ביצע עם שחקנים מקצועיים. הקהל הרגיש מרומה על ידי הצלם מאחר שהזרם של צילומים מבוימים של רגעים אישיים בסגנון המדמה ציור לא היה מוכר לפניו. (בציור זרם זה היה נפוץ, אך צילום מדמה ציור לא היה קיים לפני רובינסון). גם כאשר נאלץ להפסיק לעבוד במעבדת הצילום (עקב רגישותו לכימקלים בהם נעשה שימוש במעבדת הצילום) המשיך לפתח את ענף הצילום והיה הראשון שהפיץ ספרי הדרכה והנחיה לצלמים העוסקים החיזוק ההיבט האמנותי בראיה הצילומית.
הצילום בתקופת הקולודיון הרטוב > הדפסת קומבינציה > ג'וליה מרגרט קמרון

קמרון (באנגלית: Julia Margaret Cameron (אנ')) היא צלמת בריטית ייחודית ושונה מהצלמים בני דורה. צילומיה הראשונים היו בגיל 48 (1863) שעה שקיבלה במתנה מצלמה מבתה. קמרון למדה בצורה עצמאית והשתלטה במהירות על תהליך הקולודיון הרטוב, אך הדבר שמיחד אותה מהצלמים האחרים הוא פיתוח שפה צילומית וראיה צילומית ייחודית שבזכותה עבודותיה נחשבים עד היום כיצירות מופת בהיסטוריה של הצילום. מבין הצלמות של המאה ה-19 שמור לה מקום כבוד בצמרת. היא לקחה את הפרקטיקות של אומנות בצילום של רובינסון צעד אחד קדימה. היא לא התעניינה בפרטים שבתמונה והשתמשה בעדשות רכות, האיכות הטכנית של תמונותיה הייתה כמו אלו של הקלוטייפ המוקדמות, כלומר רמת פרטים לא גבוהה והתמונה איננה מאוד חדה. האלמנט החשוב לה בתפיסת התמונה היו הקומפוזיציה ותפיסת האופי, ההבעה. והאישיות של המצולם.
מאחר שלא צילמה לפרנסתה ולא היה לה רקע קודם בצילום, היא הרשתה לעצמה להתנסות בתהליכים לא שיגרתים שבזכותם ובזכות גישתה לנושא הצליחה להפיק תמונות עשירות ברגש. אולם ההכרה ברמה האמנותית שלה בימי חייה הייתה מתונה מאוד (גם עובדת היותה אשה בעולם של אמנים גברים לא עזרה), ורק במחצית השנייה של המאה העשרים התגבשה הכרה רחבה באיכות עבודותיה ובמקומה בהיסטוריה של הצילום. קמרון עסקה בצילומיה בשני נושאים עיקריים: פורטרטים ואילוסטרציות של נושאים קלאסיים.
הפורטרטים של קמרון כוללים אישים רבים מבין דמויות המפתח של התקופה בזכות קשריה החברתיים המפותחים ושילובה של משפחתה הרחבה בחברה הגבוהה באנגליה.
צ'ארלס דרווין 1868
די מייקונגין 1875
צ'ארלס, בעלה של קמרון 1864
אוון, בנה של קמרון 1864
ג'ון הרשל 1867
טניסון 1865
אלן טרי בת 16 1864
נימסק, אחייניתה של קמרון 1867
גב' דוקווארס 1867
הנושאים הקלאסיים בהם עסקו האילוסטרציות שלה כללו נושאים מהתנ"ך, מהמיתולוגיה ונושאים היסטוריים כללים. לצורך זה גייסה בדרך כלל את עובדי משק ביתה, לצורך זה היא מפיקה תחפושות עשירות ורקע מורכב המהווה חלק מהסיפור המצולם.
Mary Mother,1867
הנסיכות, 1875
King David
Ophelia 1867
The Little Novice and the Queen 1874
I wait 1872
Sir Galahad and the Nun 1874
Vivian and Merlin
King Ahasuerus and Queen Esther 1869
קופידון 1867
מדונה 1865
המלאך 1872
הצילום בתקופת הקולודיון הרטוב > הדפסת קומבינציה > צילום בארצות הברית

בתקופה זו החלה פריחתו של הצילום בארצות הברית. ראוים לציון וילהלם ג'קסון (אנ') בנושא צילומי נוף של המערב.
הצילום בתקופת הקולודיון הרטוב > צילום מלחמות

המלחמה הראשונה ממנה הגיעו צילומים, הייתה מלחמת קרים ב־1855 שצולמו על ידי רוג'ר פנטון. ג'יימס רוברטסון צילם את נפילת סבסטופול. פליצ'ה באטו צילם את מלחמת האופיום בסין ב-1860 ובארצות הברית צולמה מלחמת האזרחים החל מ-1861.