כישוף באפריקה
התייחסות לכישוף במדינות שונות ברחבי אפריקה > כישוף בקניה (בתקופה הקולוניאלית)

בקניה קיים חוק משנת 1925 שמגדיר את היחס המשפטי כלפי כישוף. בקניה כמו גם במדינות נוספות באפריקה כגון טנזניה ודרום אפריקה, הממשלה מתמודדת עם הדרישות של הציבור לפעולות אקטיביות יזומות כנגד מכשפות וכישוף (כגון חוקי לינץ'). בעשורים האחרונים כישוף חדר לתודעה הפוליטית והעממית, אך החוק עדיין מפגר מאחור.
כישוף בקניה הקולוניאלית היה שונה מאירופה המודרנית וממרכז אפריקה. המכשפות הנאשמות לא היו תמיד נשים, קשישות, עניות ושוליות בחברה. חלקן היו חזקות ועשירות, בין היתר בגלל היותן מכשפות. בשונה ממדינות דרומיות באפריקה, המכשפות בקניה לרוב לא היו עפות באוויר וצורתן לא הייתה כשל חיה, אך הן בהחלט יכולות להרוג ולפגוע ביצורים חיים ולהפריע להתנהלות הטבע (על ידי הגבלת גשם למשל). המכשפות היו שונות מאנשים רגילים אך ההבדל היה פסיכולוגי. המכשפות בקניה נתפסו כנשים או גברים שבנפשותיהם היו כשלים אנושיים שמשכו אותם לכישוף ואפשרו להם להרוג ללא נקיפות מצפון. המכשפות נשפטו בחומרה והמנהגים תמכו בהריגתן או בגירושן. המכשפות הציבו אתגר מרכזי לסמכות הקולוניאלית של השלטון בקניה.
סיפור משנת 1930 מתאר שבאזור מרוחק במחוז ברינגו, הגיעו שלושה גברים לבקתה בשעת לילה ודפקו על הדלת. כשהדייר בבקתה פתח להם את דלתו, שניים מהגברים הכו אותו, ריסקו את הגולגולת שלו ולבסוף הרגו אותו. לאחר מכן הם עזבו ונטשו את הגופה בבקתה. מאוחר יותר אחד מהגברים (בשם לוקויגוט) נעצר וסיפר את המקרה. שלושת הגברים היו שלושה אחים והאדם שהם הרגו היה מכשף שהרג על ידי כישוף את שני אחיהם ואת האחיין שלהם. כדי לא למות גם, החליטו שלושת האחים להציל עצמם על ידי הריגת המכשף. אף על פי שלא היה ספק בסיפורו, הואשם לוקויגוט ברצח ונידון למוות. הערעור שהגיש נדחה אך ניצל מהתליין על ידי חנינה.
השלטון הקולוניאלי בקניה מעולם לא הצליח לפתור את הקונפליקטים בסוגיית הכישוף, מצד אחד קיימת אשמה מוסרית וחוקית ומצד שני קיים הרצון לשמור על הצדק, דרישות החוק והליך הוגן. סכסוכים היו בלתי נמנעים בכל מקום בו הושתתה מערכת משפטית זרה, וכישוף במיוחד הציב קשיים ייחודיים. הממשלה נאלצה לנקוט בצעדים כלפי שני הצדדים, המכשפות ואלו שהרגו את המכשפות. אלו שהרגו את המכשפות נתפסו כאיום על שלטון החוק והסדר הקולוניאלי. הריגתן של מכשפות חשודות הייתה אתגר לכוח המונופולי של השלטון הקולוניאלי בקניה. אם הממשלה הייתה מתייחסת להגנה מקומית ממכשפות כ"רצח פשוט", היא זו שהייתה צריכה לקחת על עצמה את המשימה להגן על הקהילה מפני מכשפות. החקיקה נגד כישוף הייתה בין היתר תולדה ישירה של הוראות העונשין נגד רצח. בעוד שלא היה קשה להעמיד לדין ולהרשיע את רוצחי המכשפות לפי החוק העונשין, היה זה יותר כדי להבטיח הרשעה לכישוף על פי החוק. בפועל מצב זה הוביל לכך שפעולות הממשלה נראו כתומכות ומגנות על המכשפות ולא על הקהילה.
פקודה כנגד פעולות הכישוף בקניה נחקקה לראשונה על ידי השלטון הקולוניאלי בשנת 1909, תוקנה בשנת 1918 ונוסחה מחדש בשנת 1925. הפקודה משנת 1909 התייחסה לשלוש עבירות פליליות. הראשונה מוזכרת בסעיף 2- "תביעה להיות מכשפה או להעמיד פנים בשימוש בכל סוג של כוח על טבעי למטרות רווח". העבירה השנייה מתוך סעיף 3 היא "לייעץ לאחרים כיצד להשתמש בכישוף או לספק מגוון אמצי התחזות של כישוף". העבירה השלישית מסעיף 4 היא "להשתמש באמצעים כדי לפגוע באדם או רכוש". העונשים המקסימליים לעבירות אלו היו בהתאמה, לסעיף 2 העונש המקסימלי הוא מאסר של שנה אחת, ולסעיפים 3 ו-4 המאסר המקסימלי היה עד לעשר שנים. החסרונות הברורים של החוקים הללו התבהרו במהירות מכיוון שלפקודה חסרה הגדרה ברורה וברוב המקרים הפקודה נכשלה בניסיונה לבסס הוכחות הגיוניות למעשי הכישוף. מתוך כך החליטו לתקן את החוק בשנת 1918 וחידדו את ההגדרות שיובילו להוכחה משפטית ברורה יותר. במקום "מטרת רווח" שנכתבה בסעיף 2, נכתב "גרימת פחד, מטרד או פציעה". סעיף 4 חודד ל"פגיעה בראש, באדם או ברכוש". תיקון החוק הקל על העמדת המכשפות לדין וניסה לצמצם את הפגיעה באוכלוסייה.
החקיקה כנגד הכישוף בקניה נכשלה מתחילתה. שישה חודשים לאחר החקיקה דווח על שני מקרי רצח נוספים, ובמהלך התקופה הקולוניאלית הועלו לדין משפטים בקביעות, כאשר קהילות ויחידים בציבור החלו לחפש פתרונות משל עצמם למרות הפקודות של השלטון הקולוניאלי להביא את המקרים לבית המשפט. החקיקה בתחום לא הצליחה להרתיע מכשפות ולא הרגיעה את החרדה הציבורית שהצטברה. עם החרמת צורות ההתנגדות המקומיות נראה כי המכשפות בקניה פעלו עם פטור מענישה והתפארו בחסינותן. בהיעדר נתונים סטטיסטים, לא ניתן לדעת כמה מהן הגיעו בסופו של דבר לבית המשפט.
בשנת 1925 תיקון פקודת הכישוף שיקף את החששות שהיו לשלטון הקולוניאלי מסוגיית הכישוף ומרכזיותה שערערה את השלטון. עקב כך הממשלה החמירה את העונשים על עבירות בנושא כישוף ונקטה בפעולות נוספות כדי לאכוף את הסוגיה (הצמידה מעקב צמוד למכשפות, גירוש מהמדינה ועוד) .החל משנת 1933 ניתנה לשופטים המקומיים האפשרות לשפוט במקרי כישוף (עד אז תחום שיפוטם הוגבל בעיקר למקרים שעסקו בחוק והמנהג המקומי). התביעות המשפטיות לא היו רבות, ובתי המשפט האפריקאים המקומיים היו אלו שנשאו את הנטל העיקרי של החלת הפקודה. בתקופה זו היה ניסיון לשנות את החקיקה כך שתוכל לתת הגנה רבה יותר על אף מגבלותיה לאוכלוסייה המקומית. עם זאת, החוק לא הצליח להרתיע בצורה משמעותית את המכשפות והעניש בצורה יעילה למדי את אלו שהרגו אותן. כישוף אמנם היה חדש לבתי המשפט המקומיים אך הכרעה בסוגיות של רצח לא היו חדשים כלל, ולכן המקרים היו יחסית פשוטים לשפיטה (לעיתים רחוקות היו ויכוחים בנוגע לעובדות). היה מספר רב של נאשמים שקיבלו גזר דין מוות.
מהות הבעיה הייתה בחוסר ההתאמה בין כישוף (הן באמונה והן בפרקטיקה) לבין חוק המשפט האנגלי המקובל. שאלת "ההיגיון" עמדה במרכז הקושי בהעמדתם של רוצחים לדין. פקידים קולוניאליים התקשו לקבל את המציאות של אמונות אפריקאיות בקיומם של כוחות על- טבעיים. העבירות היו חייבות להיות מוכחות בבית המשפט על פי תקן ראיות שלא לקח בחשבון את האמונה האפריקאית שנתנה לפעולות את משמעותן. למרות כל אלו בבית המשפט העליון סירבו לשנות את פרשנותם לחוק.