stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דבלינאים
כתיבת הספר והוצאתו לאור

ב-1904, כשעוד חי בדבלין, כתב ג'ויס לבקשת ג'ורג' ראסל את הסיפור הקצר "האחיות" שפורסם ב"אייריש הומסטד". לימים נכנס "האחיות" כסיפור הראשון בקובץ. הוא המשיך בכתיבת סיפורים קצרים, ובהם "אוולין" ו"לאחר המירוץ", והצהיר באוזני ידידיו כי הוא עומד לכתוב סדרה של עשרה סיפורים קצרים, שעל פיהם ניתן יהיה לראות את טיבו של "השיתוק שרבים רואים בו עיר". את יתר הסיפורים כתב כבר באיטליה, ובפברואר 1906 קיבל הסכמה מהמוציא לאור הבריטי גרנט ריצ'רד להדפיס את הקובץ על שנים-עשר הסיפורים שבו. הוא הוסיף סיפור אחד, "שני עגבנים", ואז נתקל לראשונה בצנזורה: מדפיס הספר מיאן להדפיס קטעים מסוימים מהספר, וכן התנגד להופעת המילה: bloody. ג'ויס לא הסכים לוותר, ובמכתביו למו"ל פירט את מניעיו:
"העניינים שבהם לא ויתרתי הם המגבשים את כל הספר למקשה אחת... אני נאבק להשאירם כי אני מאמין שכאשר חיברתי את הפרק שלי בהיסטוריה מוסרית זו כפי שחיברתי אותו, עשיתי את הצעד הראשון לקראת שחרורה המוסרי של ארצי". ובמכתב אחר: "מאמין אני במלוא הרצינות כי אתה עתיד לעכב את מהלכה של התרבות באירלנד אם תמנע מהעם האירי להביט היטב בפניו הנשקפים אליו במראתי הממורקת למשעי."
ג'ויס לא ויתר. הוא הוסיף לספר עוד שני סיפורים, "עב קטנה" ו"המתים" שכתיבתו הסתיימה בספטמבר 1907. בעקבות המדפיס שלו נסוג גרנט ריצ'רדס מהוצאת הספר לאור, וג'ויס החל לחפש מו"לים אחרים. ב-1909, בעת ביקורו בדבלין, מצא את אשר חיפש - הוצאה לאור בשם מונסל שמנהלה, ג'ורג' רוברטס, הציע לו חוזה משופר.
בתחילת 1911 נראה היה שדרכו של "דבלינאים" סלולה, למעט אבן נגף אחת: בסיפור "בחדר הוועד ביום הקיסוס" כתב ג'ויס כמה קטעים על המלך אדוארד השביעי, והמוציא לאור רוברטס התעקש על הוצאתם מהספר. ג'ויס לא התעצל וכתב מכתב למלך ג'ורג' החמישי, ושאל אותו אם יש לו התנגדות לפרסום הקטעים העוסקים באביו. באוגוסט 1911 הגיעה התשובה מאחד ממזכיריו, כי למלך אין כל עניין בספר, וכי אין זה מכבודו להביע דעה בעניינים כגון אלה. ג'ויס, בניסיון נואש להשפיע על דעת הקהל, שלח מכתב לכמה מעיתוני אירלנד, ובו פירט את דרך החתחתים שעבר כדי להוציא לאור את "דבלינאים".
בקיץ 1912 ביקר שוב בדבלין בפעם האחרונה בחייו. הוא עשה ניסיונות נואשים להוציא את "דבלינאים" לאור, ואף הסכים לפצות את המו"ל רוברטס בסכום של 60 לי"ש אם יוחרם הספר. בתגובה קיבל מכתב מעורכי הדין של רוברטס ולפיהם הספר גדוש בביטויים, העלולים להוביל לתביעות אין ספור בגין לשון הרע. הם הציעו שיפקיד ערבות בסך 1000 לי"ש לכיסוי התביעות העתידיות, ולא - ייתבע על ידי רוברטס בגין הזמן שהושקע בכתב היד. ג'ויס הציע לרוברטס להחתים את המוזכרים בספר, בהם בעלי פאבים, על היתרים לפרסם את הנאמר בו. הוא הסכים למחיקות, לשינויים ולהחלפת שמות הפאבים בשמות בדויים, אך לשווא. המדפיס של רוברטס, פוקנר, הודיע כי בכוונתו להשמיד את העותקים שכבר הודפסו. בספטמבר יצא ג'ויס נסער ללונדון ויותר לא חזר לדבלין. בבוקר בו עזב הושמדו 1000 עותקים של הספר.
ב-1914 נמצא מי שיוציא לאור את דבלינאים: המו"ל גרנט ריצ'רד, שמשך ידו מהספר מספר שנים קודם לכן, הסכים לפרסמו. הספר יצא לאור ביוני, וזכה לביקורות חיוביות. בניגוד לאזהרת עורכי הדין, לא הוגשו כל תביעות שהן בגין הספר.
שמות הסיפורים

דבלינאים כולל חמישה עשר סיפורים. בספטמבר 1905 שלח ג'ויס מכתב לאחיו סטניסלאוס בו פירט את סדר הסיפורים בקובץ:
"הסדר של הסיפורים הוא כדלקמן:
"האחיות", "פגישה" ועוד סיפור שהם סיפורי ילדותי; "האכסניה", "לאחר המרוץ" ו"אוולין", שהם סיפורי גיל ההתבגרות; "טיט", "מקבילות", ו"מקרה מצער", שהם סיפורים של חיי הבוגרים; "בחדר הוועד ביום הקיסוס", "אם" והסיפור האחרון בספר שהם סיפורים על החיים הציבוריים בדבלין."
ג'ויס מציין במכתבו רק עשרה סיפורים בשמם. שני הסיפורים הנוספים אותם הזכיר ללא שמם הם "ערבי" ו"חסד אלוהים", שהושלמו רק באוקטובר 1905. שלושת הסיפורים שלא אוזכרו הם "שני עגבנים", "עב קטנה" ו"המתים" שנכתבו רק בשנים 1906–1907.
האחיות - הושלם באוגוסט 1904
פגישה - 18 בספטמבר 1905
ערבי - אוקטובר 1905
אוולין (Eveline) - ספטמבר 1904
אחרי המירוץ (After the Race) - דצמבר 1904
שני עגבנים (Two Gallants)
האכסניה (The Boarding House)‏ - 13 יולי 1905
עב קטנה (A Little Cloud)
מקבילות (Counterparts) - ‏ 16 יולי 1905
טיט (Clay) - ינואר 1905
מקרה מצער (A Painful Case) - ‏ - 8 במאי 1905
יום הקיסוס בחדר הוועדה (Ivy Day in the Committee Room) - ‏ 1 בספטמבר 1905
אם (A Mother) - ספטמבר 1905
חסד אלוהים (Grace) - באוקטובר 1905
המתים (The Dead) - הסיפור האחרון, הושלם ב-20 בספטמבר 1907
תרגומים לעברית

דבלינאים, סיפורים (תרגם מאנגלית: אברהם יבין, עיצוב עטיפה: גלי הוס), הקיבוץ המאוחד, 1971. הדפסה מחודשת ומעובדת לאותה גרסת תרגום ראתה אור בשנת 2009 בהוצאת עם עובד.
האחיות; המתים, סיפורי ג'יימס ג'ויס (תרגום: אברהם יבין), תל אביב: משרד הביטחון, 1982.
לקריאה נוספת

נוית בראל. "מתוך שאון חיי השגרה". רשימת ביקורת על "דבלינאים" בהוצאה מחודשת של "עם עובד, ספריה לעם" ובתרגום מרוענן של אברהם יבין. בתוך "עתון 77" גיליון 344, ינואר-פברואר 2010. עמ' 21
הערות שוליים

↑  באנגליה בתקופה ההיא שימשו המדפיסים מעין צנזורים והיו אחראים לתוכן המודפס
↑  מקור: Okifumi Komesu,Masaru Sekine ,Irish writers and politics, עמוד 188
↑  על פי הפסוק " וַיְהִי, בַּשְּׁבִעִית, וַיֹּאמֶר הִנֵּה-עָב קְטַנָּה כְּכַף-אִישׁ, עֹלָה מִיָּם" מלכים א י"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590323005171  BnF: cb11946690k (data)  GND: 4305371-3  LCCN: n94034908  MusicBrainz work: 6d3205b0-2477-48ee-92d9-e97fd7c4540b  NLA: 35255365  SUDOC: 027422089  VIAF: 185179528   WorldCat (עם VIAF): 185179528 
Dubliners, 1914
גדעון גינת

| --- | --- |
גדעון גינת
גדעון גינת
 לידה:  19 בפברואר 1945 (בן 79) תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית
 השתייכות:  מערכת בתי המשפט הישראלית
 תפקידים בולטים:  שופט בית משפט המחוזי בנצרת  שופט בית משפט המחוזי בירושלים  סגן נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה  סגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב  שופט בכיר בית המשפט המחוזי בתל אביב
 
גדעון גינת (נולד ב-19 בפברואר 1945) הוא משפטן ישראלי, שכיהן כשופט בכיר בבית המשפט המחוזי בתל אביב. לשעבר סגן נשיא בבית המשפט המחוזי בחיפה ובתל אביב. עד סוף 2019 גינת כיהן כשופט עמית בבית המשפט המחוזי בחיפה. כיום עוסק בבוררויות וגישורים, עם דגש על סכסוכים מסחריים מורכבים ותחומי קניין רוחני.
חייו

גינת נולד בתל אביב. תוך כדי שירות חובה בצה"ל בין השנים 1962–1965, נרשם ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים - השלוחה בתל אביב וסיים את לימודיו בשנת 1968. את לימודי התואר השני סיים בשנת 1973 בהצטיינות, באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיו, כתב עבודת גמר מחקרית במשפט מנהלי, בהדרכת פרופ' יצחק-הנס קלינגהופר.
גינת אב לשניים.
פעילותו המקצועית > תחילת דרכו

בשנת 1968 החל להתמחות אצל פרופ' זאב צלטנר, נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב. לאחר שהוסמך, עבד כעורך-דין עצמאי בתל אביב בין השנים 1972 ל-1989 בין היתר בשותפות עם ד"ר רודי אברהם. הופיע בבתי-משפט במגוון רחב של משפטים בתחום האזרחי, והתמחה בפרט במשפטים הקשורים לדיני הקניין הרוחני. ייצג, בין השאר, את המפעלים הבאים: ק.ל.מ. ג'ילט, לאקוסט, לגו, ביצ'ם, מפעלי מתכת נען. במשך 14 שנה כיהן כחבר בית-הדין המשמעתי המחוזי של לשכת עורכי-הדין בתל אביב.
בשנים 1979–1980 כתב מעת לעת מאמרים בעיתון דבר בעד כיבוד החלטות בית המשפט וחיזוק מעמדו. כן התבטא נגד הקמת התנחלויות על קרקעות מופקעות וקרא לבית המשפט העליון לאסור מדיניות זאת, כפי שאכן קרה בפסק הדין של בג"ץ אלון מורה.
פעילותו המקצועית > כשופט מחוזי, סגן נשיא ושופט בכיר

בשנת 1989 מונה לכהונת שופט בית-המשפט המחוזי. תחילה כיהן בבתי-המשפט המחוזיים בנצרת ובירושלים, ובהמשך עבר לכהן בבית המשפט המחוזי בחיפה, בעיר בה הוא מתגורר עד היום. בחודש מרץ 2003 מונה לכהונת סגן נשיא, כיהן במינוי זה תחילה בבית המשפט המחוזי בחיפה, ואף היה מועמד בולט להחליף את הנשיא מיכה לינדנשטראוס אך בהחלטת שרת המשפטים, ציפי לבני, לא מונה לתפקיד. בחודש אוקטובר 2010 עבר לכהן בבית המשפט המחוזי בתל אביב כסגן הנשיאה, ומפברואר 2012 ואילך משמש כשופט בכיר. בנוסף לתפקידו כשופט בבית המשפט המחוזי, כיהן גם כשופט בבית הדין הצבאי לערעורים לצד הנשיא, האלוף במילואים ישי בר.
פעילותו המקצועית > כשופט מחוזי, סגן נשיא ושופט בכיר > הסכסוך עם נשיאת בית המשפט המחוזי בחיפה

בשנת 2010, פורסם בכלי התקשורת אודות סכסוך בין גינת לבין נשיאת בית המשפט המחוזי בחיפה, בלהה גילאור, בעקבות פסק דין שנוי במחלוקת, בו היה מעורב משרדו של בעלה. הסכסוך הביא למסכת השמצות של שני הצדדים וכלל בירור של נציב תלונות הציבור על שופטים, אליעזר גולדברג. בשל הגרסאות הסותרות, גינת נאלץ לעבור ממקום כהונתו בחיפה לתל אביב. פרופ' שמעון שטרית התבטא על ההתרופפות בדין המשמעתי לשופטים. שטרית ציין בנימה ביקורתית, כי "במקום לטפל בשופטת - העבירו את השופט גינת לתל אביב". אליעזר גולדברג העיר שהדבר נגד את התחייבותה של גילאור שלא לטפל בתיקים כאלו, אך שטרית תהה מדוע בכלל היה צורך בהתחייבות כזו. מרדכי קרמניצר ניסח חוות דעת בה כתב כי צרוף העובדות במקרה זה - יוצר חזות קשה. החשדן עשוי לראות בהתנהלותה של הנשיאה לא רק פגיעה בכלל בדבר הימנעות מפעולה בניגוד עניינים הפוגעת בסדר התקין אלא גם פעולה שנועדה לקדם את ענייניה הכלכליים[דרוש מקור].
פעילותו המקצועית > כשופט מחוזי, סגן נשיא ושופט בכיר > פסיקה מרכזית

גינת נתן פסקי-דין מכוננים[דרוש מקור] בתחום דיני הפירוק והקפאת הליכים ובנושאים רבים בדיני הקניין הרוחני, דיני הנזיקין והמשפט המינהלי. בין אלה: פסק-דין המאשר הגשת תובענה ייצוגית נגד "פועלים שוקי הון" בעקבות התמוטטות חברת אפאר; קביעת היקף חבות רשויות שלטון בנזיקין בעקבות שיטפונות במפרץ חיפה; בחן, לראשונה, את היקף חבות המדינה בנזיקין בשל נזק נטען שנגרם כתוצאה מפעילות צה"ל בשטחים באינתיפאדה הראשונה; קבע את תחולת חוק האזנת סתר גם לגבי פעילות משטרתית מחוץ לגבולות המדינה; קבע זכות של אם חד-הורית לשוויון במסגרת חלוקת דירות מגורים בקיבוץ; דחה את טענתו של הרוצח גלעד שמן לענישה מופחתת בעקבות הריגת חברתו; בחן את היקף תחולת דוקטרינת "פירות העץ המורעל" בהחלטה תקדימית בעניין מדינת ישראל נגד עודה. לימים בית המשפט העליון אישר בפסק-דין יששכרוב (ע"פ 5121/98 יששכרוב נ' התובע הצבאי) את הדוקטרינה האמורה.
בשנים האחרונות, עלה שמו של גינת לכותרות בעיקר בשל הלכת ירדן שעסקה ברכישה ממונפת של ההנהלה בחברה פרטית. בית המשפט העליון ביטל את פסק הדין במסגרת פשרה בין הצדדים, מבלי שנשמע הערעור לגופו. באוגוסט 2012 פורסם מאמר ביקורת שצידד בפסק הדין של גינת וביקר את החלטת בית המשפט העליון.
פעילותו המקצועית > כשופט מחוזי, סגן נשיא ושופט בכיר > פסיקה מרכזית > מנהלי

בשלהי שנת 2011, קבע גינת באופן תקדימי כי הסופר יורם קניוק רשאי להירשם כ"חסר דת" במרשם האוכלוסין. גינת ציין שבחוק מרשם אוכלוסין אין התייחסות למקרה בו לרשות שלטונית אין סמכות להנפיק תעודה ציבורית (הנדרשת לשינוי הרישום במרשם) כאשר ברצון הפרט לשנות את סעיף דתו מדת פעילה ל"חסר דת". לאור לקונה משפטית זו בחוק ולאור כללי הפרשנות קבע גינת כי בנסיבות אלו זכותו של המבקש לחופש מדת אמורה להכריע את הכף לטובתו ולאפשר לו להגשים את הגדרתו העצמית במרשם.
פעילותו המקצועית > כשופט מחוזי, סגן נשיא ושופט בכיר > פסיקה מרכזית > קניין רוחני

בחודש מאי 2015 קבע השופט גינת באופן תקדימי כי אתר הורדות למוזיקה פיראטית ייחסם לגלישה ברשת. גינת קבע כי אתר UNIDOWN אינו אלא פלטפורמה מפירה ל"הורדת" יצירות מוגנות במסווה של מנוע חיפוש, וכי התובעות הוכיחו שהאתר, שנחזה להיות "מנוע חיפוש" לגיטימי ברשת האינטרנט, אינו אלא כלי שרת בידי בעליו, המעודד ומשדל את משתמשיו "להוריד" יצירות מוגנות באופן שמפר את זכויות היוצרים של התובעות, חברות התקליטים אן.אם. סי יונייטד אנטרטיינמנט בע"מ, הד ארצי בע"מ, הליקון בע"מ, לב גרופ מדיה בע"מ ו-התו השמיני בע"מ.
פעילותו המקצועית > פעילות אקדמית

מלמד כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב בתחומי קניין רוחני ודיני תעופה. לימד נושאים אלה גם בפקולטות למשפטים באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת חיפה. פרסם מאמר יסוד על העוולה "גנבת עין", במסגרת "דיני הנזיקין: העוולות השונות", בעריכת פרופ' גד טדסקי.
פעילותו המקצועית > לאחר הפרישה משיפוט

ביולי 2024 עמד בראש ועדת החקירה האזרחית לאסון ה-7.10, התארגנות אזרחית לחקר טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל, שהחלה באיסוף מידע והסקת מסקנות עד להקמת ועדת חקירה ממלכתית.
הערות שוליים

↑  רשימת בוגרי האוניברסיטה העברית, דבר, 21 ביוני 1973
↑  למשל: הגנה שתערער שלטון החוק, דבר, 17 בינואר 1980
גדעון גינת, הכל שמחים - ומי האשם?, דבר, 21 ביולי 1980
↑  למשל: בג"ץ עמד דום לפני שיקולי בטחון, דבר, 9 בספטמבר 1979
בג"ץ שעון הקיץ, דבר, 24 ביולי 1980
↑  גדעון גינת, עדותו של בר סמכא, דבר, 17 במרץ 1980
↑  איתמר לוין, שמעון שטרית: התרופפות בדין המשמעתי לשופטים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 במאי 2012
↑  ת"א (חי') 474/04 רות ירדן נ' משה ליפשיץ, פסק דין של בבית המשפט המחוזי בחיפה, 20 באוגוסט 2007
↑  ע"א 9849/08 משה ליפשיץ נ' רות ירדן, ניתן ב-1 בדצמבר 2011
↑  דון סוסונוב, האם רכישה ממונפת על ידי ההנהלה תיחשב בנסיבות חריגות לעסקה פסולה תאגידים ט/3, 15 באוגוסט 2012, עמ' 90-141.
↑  תומר זרחין, ביהמ"ש: יורם קניוק יוכל להירשם כחסר דת, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2011
↑  ראו התייחסות למאמר ב-ע"א 9070/10 טלי דדון-יפרח נ' א.ת סנאפ בע"מ, ניתן ב־12 במרץ 2012
ע"א 1898/12 מרכז המתנות 2006 בע"מ נ' קארשי אינטרנשיונל בע"מ, ניתן ב־9 בספטמבר 2014
↑  רועי רובינשטיין, "גם בימי מלחמה - הדין אותו דין": פעילים הקימו "ועדת חקירה אזרחית" ל-7/10, באתר ynet, 18 ביולי 2024
↑  גדעון גינת – השופט גדעון גינת – גישור
דלקת מעי דק

| --- | --- |

דלקת מעי דק שנגרמה על ידי תרופה נגד סרטן בשם capecitabine.
 שמות נוספים:  אילאיטיס
 תחום:  גסטרואנטרולוגיה
 מיקום אנטומי:  המעי העקום 
 תסמינים:  שלשול 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D007079
 
אילאיטיס, או בשמה העברי דלקת מעי דק (באנגלית: Ileitis) היא דלקת באזור של המעי הדק הנקרא אילאום. מגוון רחב של גורמים עלול להוביל למצב זה, כאשר אחד המפתיעים שבהם הוא זיהום הנגרם על ידי החיידק גורם השחפת הנדירה Mycobacterium tuberculosis שעלול לחקות את תסמיני מחלת קרוהן. מלבד זאת, אילאיטיס יכולה להופיע כחלק ממחלות שונות, ביניהן סרקואידוזיס, עמילואידוזיס, מצבי איסכמיה, ניאופלזיות (גידולים), דלקות פרקים ממשפחת ספונדילוארתרופתיה (אנ'), דלקת כלי דם, מחלות זיהומיות ותופעות לוואי של תרופות, אך`הגורם השכיח ביותר לדלקת זו הוא מחלת קרוהן.
סימנים ותסמינים

רוב המקרים של דלקת מעי דק מופיעים בלוויית כאב חד ברבע הימני התחתון של הבטן ו/או שלשולים, כפי שקורה במרבית המקרים של דלקת מעי דק חיידקית. עם זאת, מצבים אחרים, כגון זיהום בחיידק Mycobacterium tuberculosis או דלקת בכלי הדם, עלולים לגרום למהלך מחלה כרוני ומחליש המלווה בסיבוכים הכוללים שטפי דם, תסמינים חסימתיים ולעיתים תסמינים שאינם קשורים ישירות למעיים. אלא אם כן הסימפטומים מצביעים על כך שדרושות בדיקות נוספות, דלקת מעי דק הקשורה לספונדילוארתרופתיה או לתרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידיות היא בדרך כלל תת-קלינית ואינה מורגשת.
המחלה מתאפיינת במחזוריות של שתי תקופות עיקריות:
תקופות התפרצות או התלקחות: בשלבים אלה, סימני המחלה האופייניים מופיעים ובאים לידי ביטוי באופן בולט.
תקופות נסיגה או רמיסיה: בפרקי זמן אלו, המחלה נכנסת למצב רדום או שקט, והתסמינים אינם ניכרים או באים לידי ביטוי.
מחזוריות זו של התפרצות ונסיגה היא מאפיין מרכזי של המחלה, כאשר עוצמת התסמינים משתנה בין התקופות השונות.
ראו גם

קוליטיס כיבית
דלקת רפידת הקיבה
הערות שוליים

↑  Simona Gurzu, Calin Molnar, Anca Otilia Contac, Annamaria Fetyko, Ioan Jung, Tuberculosis terminal ileitis: A forgotten entity mimicking Crohn’s disease, WJCC - Journal of Clinical Cases 2016 Sep 16;4(9), 2016, עמ' 273–280
1 2 3 4  Steven DiLauro, Nancy F Crum-Cianflone, Ileitis: When It Is Not Crohn's Disease, Current Gastroenterology Reports 2010 Aug;12(4), 2010, עמ' 249–258
↑  אילאיטיס - גורמים ודרכי טיפול, באתר קרוהן וקוליטיס, ‏17 במרץ 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547010805171  LCCN: sh2006001585 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מחלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מקומו של האילאום (ileum, בעברית: המעי העקום) במערכת העיכול האנושית
אם תרצו

| --- | --- |

 התאגדות:  עמותה
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום פעילות:  ישראל
 מייסדים:  רונן שובל ארז תדמור
 יושב ראש:  שי רוזנגרטן
 מנכ"ל:  מתן ג'רפי
 תקופת הפעילות:  2006–הווה (כ־19 שנים)
 imti.org.il
 
"אם תרצו" היא תנועת ימין ישראלית, המאוגדת כעמותה בשם אם תרצו – ציונות להיות או לחדול, שנוסדה זמן קצר לאחר מלחמת לבנון השנייה. מטרת התנועה, לפי פרסומיה, היא לפעול "לחיזוק ערכי הציונות בישראל".
עם פעולותיה הבולטות של התנועה נמנים פרסומי דו"חות על מה שהיא רואה בתור הטיה אנטי-ציונית באוניברסיטאות בישראל; קמפיין נגד הקרן החדשה לישראל, כולל ייחוס חלק ניכר מהדיווחים הביקורתיים בדו"ח גולדסטון כלפי ישראל לגופים הנתמכים על ידי הקרן, קמפיין כנגד מעורבות ארגוני הקרן החדשה בתביעות נגד בכירים וקצינים ישראלים בחו"ל,וקמפיין "השתולים" נגד פעילות ארגונים ישראליים הממומנים בידי מדינות זרות ולטענתה מכפישים את מדינת ישראל ואת צה"ל.
היסטוריה

התנועה הוקמה בתקופה שלאחר מלחמת לבנון השנייה, ובינואר 2007 נרשמה כעמותה בשם "אם תרצו - ציונות להיות או לחדול". בין מקימי התנועה היו רונן שובל, יושב ראש התנועה עד 2013, וארז תדמור, שהיה "ראש אגף מדיניות" עד 2011. השניים הקימו את התנועה בעת שהיו סטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים. שובל היה קודם לכן דובר "תא כתום", ותדמור היה פעיל בתנועת הליכוד והגדיר את עצמו "ימני מאוד". שניהם השתתפו ב"תוכנית למנהיגות צעירה" של המכון לאסטרטגיה ציונית.
בין מייסדי התנועה לצד שובל ותדמור ניתן למנות את ליאור שורקה, נועם אהרון ועמית ברק.
לאחר פרישתו של שובל מונה מתן פלג למנכ"ל התנועה. פלג הקים את תא "אם תרצו" בחיפה והיה מנהל המשימות הארצי. אלון שוורצר מונה לעמוד בראש אגף המדיניות של התנועה.
שמה של התנועה נגזר מדבריו המפורסמים של בנימין זאב הרצל בספרו "אלטנוילנד": "אם תרצו – אין זו אגדה". היא מגדירה עצמה כתנועת מרכז חוץ־פרלמנטרית שמטרתה לפעול "לחיזוק ערכי הציונות בישראל" ו"לפעול להתחדשות השיח, ההגות והאידאולוגיה הציונית, להבטחת עתידם של העם היהודי ומדינת ישראל ולקידום החברה הישראלית אל מול האתגרים שבפניה".
פעילות התנועה מתמקדת בהסברה, בהעמקת התודעה הציונית ובמאבק במגמות פוסט־ציוניות גלויות וסמויות הקיימות, על פי התנועה, בשיח החברתי, הפוליטי, התרבותי והתקשורתי בישראל. פעילות זו מתבססת על הרעיון שהרצון הלאומי והאמונה בצדקת הרעיון הציוני הם הנכסים החשובים ביותר של מדינת ישראל, והיחלשותם היא סכנה לעתיד הרעיון הציוני.
בשנת 2018 הקימה התנועה אגף משפטי, שבין השאר פעל לייצוג משפטי של "בוחרים בחיים - פורום משפחות שכולות", קידום תקנה המקנה הנחה בתשלום ארנונה למשרתי מילואים ועוד.
בשנת 2020 צירפה האוניברסיטה העברית בירושלים את "אם תרצו" לרשימה של כ-140 ארגונים שהפעילות בהם מזכה את הסטודנט בשתי נקודות זכות אקדמיות, לפי חוק עידוד מעורבות סטודנטים בפעילות חברתית וקהילתית, תשע”ח–2018. כך פעלה גם אוניברסיטת אריאל בשומרון, בעוד אוניברסיטת תל אביב החליטה שלא להעניק נקודות זכות על התנדבות ב"אם תרצו", בנימוק שלארגון יש צביון פוליטי.
ועידות העמותה

העמותה מקיימת ועידות שנתיות. הוועידה הראשונה התקיימה ב-2008 והנואם המרכזי בה היה משה יעלון. בוועידה השנייה ב-2010, נאם השר גדעון סער בוועידה השלישית (2011) נאם השר יולי אדלשטיין. בוועידה הרביעית נאמו השרים גלעד ארדן ועוזי לנדאו. בוועידות נטלו חלק פוליטיקאים נוספים, ובהם דני אילון, יוליה שמאלוב-ברקוביץ', עתניאל שנלר, פאינה קירשנבאום, ציפי חוטובלי, איוב קרא, זאב אלקין ודני דיין. אנשי אקדמיה, ובהם חתן פרס נובל לכלכלה, פרופ' ישראל אומן פרופ' אליאב שוחטמן, פרופ' משה שרון, ד"ר מרדכי קידר ואישי ציבור דוגמת צ'רלי ביטון ונחמיה רפל.
בשנת 2017 התקיים כנס העשור של התנועה במעמד יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין, בהשתתפות ד"ר דרור אידר וד"ר מרדכי קידר ובנוכחות מייסדי התנועה. בכנס הוענקו עשרה אותות ליקירי התנועה לאורך השנים, בהם: דבורה גונן (אמו של דני גונן שנרצח במעיין דני), לירן ברוך (לוחם צנחנים שאיבד את עינו וקיבל את הפרס בשם חיילי ופצועי צה"ל), נוער ההתנחלות עתניאל שזכה בפרס עקב עמידתו האיתנה בעקבות אירועי הטרור שהיו ביישוב, עמיחי שיקלי מהמכינה הקדם צבאית "תבור", כרמלין אשקר (יו"ר פורום השתלבות הנוצרים במדינת ישראל) וכן מייסדי התנועה, ד"ר רונן שובל, ארז תדמור ועמית ברק.
חברים ומימון

"אם תרצו" מפעילה 20 תאי סטודנטים באוניברסיטאות ובמכללות בישראל, מתוך תפיסה שעל ציבור זה להיות השדרה המרכזית של המהפכה הציונית שהתנועה מבקשת להוביל. ב-2009 היו רשומים בתנועה כאלף משלמי דמי חבר, לצד כ-5,000 נוספים שנטלו חלק בפעילות התנועה שכללה ערבי עיון, הפגנות ופעילות חברתית.
העמותה ממומנת באמצעות תרומות המגיעות מארגונים ואישים פרטיים בישראל ובעיקר מחוצה לה. בשנת 2007 היה היקף גיוס התרומות כ-250 אלף ש"ח, והתורם הבולט ביותר היה הארגון האמריקאי "הקרן המרכזית לישראל", שתרם 34 אלף דולר. בשנת 2008 הייתה התורמת הגדולה "קרן ישראל סגל", שתרמה כ-190,000 ש"ח.
בשנת 2009 גייסה התנועה תרומות בסך של 456 אלף שקל, ש-375 אלף ש"ח מתוכם באו, דרך הסוכנות היהודית, מהארגון הנוצרי-אמריקאי "נוצרים מאוחדים למען ישראל" בראשות ג'ון הייגי, ארגון התורם כעשרה מיליון דולרים מדי שנה לארגונים בישראל. בסך הכל העביר ארגון זה ל"אם תרצו" סכום של 761 אלף ש"ח בשנים 2008–2009. באוגוסט 2010 הודיע הארגון על הפסקת התרומות וטען כי "אם תרצו הוליכו אותנו שולל לגבי הפעילות שלהם. האמנו להם כשהם סיפרו לנו שהמשימה שלהם היא חינוך יהודי גרידא... אנחנו לא מעוניינים להתערב בדיונים הפוליטיים הפנימיים בישראל".
ב-2010 גדל היקף התרומות לסכום של כ-1.66 מיליון ש"ח. בשנת 2011 התקבלה התרומה הגדולה ביותר לתנועה (312,500 ש"ח) מהקרן המרכזית לישראל.
בשנת 2014 היה היקף התרומות 1.73 מיליון ש"ח, מהם תרומה של כ-780 אלף ש"ח מטעם הקרן המרכזית לישראל.
בשנת 2015 קפץ היקף התרומות ל-7.04 מיליון ש"ח, ובשנת 2016 הוא ירד ל-2.62 מיליון.
בשנת 2019 עמדו הכנסות התנועה על כ-3.8 מיליון ש"ח, רובן המכריע מתרומות מישראל.
פעילות ציבורית > מאגרי מידע אינטרנטיים

תנועת "אם תרצו" מפעילה אתרים המפרסמים מידע על אנשי ציבור ואנשים פרטיים שפעלו, לטענתה, נגד מדינת ישראל: "הכר את המרצה" מתמקד באנשי אקדמיה, "הכר את השופט" בשופטי ביהמ"ש העליון ו"הכר את העוכר" בפעילי שמאל. האתרים מכילים גם מנגנון לדיווח על אנשים נוספים.
פעילות ציבורית > פעולות נגד הקרן החדשה לישראל

בפברואר 2010 פרסמה התנועה דו"ח, לפיו ארגונים הנתמכים על ידי הקרן החדשה לישראל, השפיעו באופן ניכר על דו"ח גולדסטון, שקבע שישראל ביצעה פשעי מלחמה במבצע עופרת יצוקה. לפי דו"ח התנועה חלק ניכר מהמובאות ואסמכתאות בדו"ח גולדסטון מקורן בפרסומי 16 גופים, המקבלים תמיכה כלכלית ואחרת מהקרן החדשה לישראל, ושפרסומים אלו היו הבסיס להאשמות בדבר פשעי מלחמה בדו"ח גולדסטון. הדו"ח היה חלק מקמפיין אותו ניהל משה קלוגהפט ושכלל מודעות שבהן הוצגה נעמי חזן, נשיאת הקרן החדשה לישראל, כשלה קרן במצחה, והפגנה מול ביתה בלבוש ערבי ושלטים שבהם נכתב "אוהבים את נעמי, שונאים את צה"ל". הדו"ח זכה לסיקור נרחב בתקשורת, ובייחוד ב"מעריב" בו פרסם בן כספית כתבת שער, אחרי שהועברו אליו מראש באופן בלעדי ממצאים מהדו"ח.
עמותת קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל פרסמה תגובה לפיה כשל הדו"ח של "אם תרצו" בהתעלמו מכך שמסקנות דו"ח גולדסטון התבססו לא רק ואף לא בעיקר על דיווחי הארגונים הקשורים בקרן החדשה לישראל, והגדירה את דו"ח 'אם תרצו' "מגמתי, מוטה ורצוף כשלים". הקרן החדשה לישראל הגיבה ואמרה כי הדו"ח עסק ב"ספירת הערות שוליים" והתעלם מטיבן, ושהארגונים שהדו"ח הזכיר לא עסקו ישירות בפעילות ברצועת עזה ובמבצע עופרת יצוקה, ושאמינות הדו"ח מוטלת בספק. אם תרצו מסרה בתגובה, כי אם מסירים את הטענות הלא רלוונטיות, כביכול, עדיין נותר שיעור זהה של "הפניות למידע שלילי נגד צה"ל" מטעם ארגונים נתמכי הקרן החדשה לישראל בדו"ח גולדסטון.
בחודש אפריל 2010 פרסמה התנועה דו"ח על תביעות מחוץ לישראל כנגד קציני צה"ל ובכירי ממשל ישראלי. לפי הדו"ח, חלק מהארגונים הקשורים בקרן החדשה מעורבים במערכה משפטית של "המרכז הפלסטיני לזכויות אדם" (PCHR) בבתי משפט מחוץ לישראל להאשים אנשי צבא ובכירים ישראלים בפשעי מלחמה. המעורבות כוללת קריאה להעמדה לדין והוצאת צווי מעצר כנגד ישראלים על ידי בתי משפט מחוץ לישראל, מעורבות בהליכי משפט אלו והעברת דוחות מידע וחומרי עזר לתביעה. עוד נאמר בדו"ח כי הקרן עומדת ב"שיתוף פעולה אסטרטגי וממושך" עם ארגון "המרכז הפלסטיני לזכויות אדם", העומד מאחורי רוב התביעות.
בחודש דצמבר 2012 פרסמה התנועה מכתב גלוי לנשיא הקרן החדשה לישראל-שתיל בריאן לורי. המכתב פורסם באנגלית ב-25 עיתונים יהודיים בארצות הברית על רקע מבצע "עמוד ענן" והאשמות של ארגונים הממומנים על ידי הקרן החדשה לישראל כלפי צה"ל ומדינת ישראל.
בסוף חודש אפריל 2013 פרסמה התנועה דו"ח תחת הכותרת: "פעילות ארגונים חוץ ממשלתיים נגד חיילי צה"ל, נגד עקרון השוויון בנטל ובעד בדלנות המיעוט הערבי בחברה הישראלית". הדו"ח סוקר את פעילותם של ארגונים הממומנים על ידי "הקרן החדשה לישראל" ומדינות זרות, שסיכלו ניסיונות לעודד את כלל אזרחי המדינה לשירות צבאי או אזרחי, פגעו ביוזמות להעניק זכויות לחיילי המילואים, סיכלו ניסיונות השתלבות של ערביי ישראל או סייעו לגורמים באוכלוסייה הערבית המבקשים להנציח את הבדלנות במגזר.
פעילות ציבורית > פעילות נגד הגדרת הנכבה

במאי 2011, הוציאה התנועה לאור את "נכבה - חרטא", ספרון בן כ-70 עמודים, שנכתב על ידי ארז תדמור והעיתונאי אראל סג"ל. בחמשת שערי הספרון נאמר כי עיקר האחריות לבעיית הפליטים מוטלת לפתחו של התוקפן - הערבים, שפעלו להנצחת מצב הפליטים בארצות ערב במקום לשקמם; כי רבים מיושבי ארץ ישראל הערבים נטשו את יישוביהם ולא גורשו, וכי מספר הפליטים קטן מהמספר המצוין בדרך כלל; כי רבים מהערבים שישבו בארץ ישראל בשנת 1948 היו מהגרים שזה מקרוב באו; כי יש להשוות בין גורלם של הפלסטינים בישראל לגורל היהודים שישבו במדינות ערב; וכי קיים קשר משמעותי בין התנועה הלאומית הפלסטינית לבין הנאצים, ובראשם פגישה של המופתי אמין אל-חוסייני עם היטלר בשנת 1941.
במרץ 2013 פרסמה התנועה את ספרה "שקר הפליטים הפלסטינים". על פי הספר, "בעיית הפליטים" היא הונאה שמוביל האו"ם, אשר לוקח חלק בהנצחת הבעיה ככלי לחיסול מדינת ישראל. עוד נטען בו שהגדרת הפליטים הפלסטינים שונה מהגדרה של כל פליט אחר באו"ם וכן מועלות טענות כלפי אונר"א.