פרשת דיר יאסין
בעקבות הקרב

מייד לאחר הקרב נפוצו שמועות שבוצע טבח בכפר, שבתים פוצצו במתכוון על יושביהם, שהיה אונס נשים, התעללות בגופות ועוד. נפוצו גם הערכות שונות על מספר ההרוגים, שנעו בין 240 הרוגים (בהודעה שנמסרה על ידי האצ"ל והלח"י), ללמעלה מ-250 (בידיעה ב"דבר") ועד לטבח כל תושבי הכפר, בהודעה של משרד החוץ הבריטי. בדיון בפרלמנט הבריטי, שנערך ימים אחדים לאחר הקרב, תיאר אותו שר המושבות כ"תועבה אכזרית וברוטאלית נוספת". השמועות, שנקבו במספרים מוגזמים, הופצו הן על ידי הערבים על מנת להפעיל לחץ בינלאומי על היהודים ולזרז את פלישת צבאות ערב, והן על ידי היהודים על מנת לפגוע במורל הערבים.
הנציב העליון אלן גורדון קנינגהם ביקש להעניש את מבצעי הפעולה, אך נאמר לו כי אין לצבא הבריטי די כוחות לכך. גם בקשה כי חיל האוויר המלכותי יתקוף את הכפר מהאוויר נדחתה מסיבות דומות.
כאשר התפרסמו הידיעות על האירועים, הסתייגו מוסדות היישוב ממעשי האצ"ל והלח"י, וב-12 באפריל פרסמו הודעות גינוי. הסוכנות היהודית שלחה מברק תנחומים למלך עבדאללה, שבו כתבה, בין היתר (בתרגום מערבית): "הסוכנות היהודית גינתה בחריפות את תקרית דיר יאסין שבוצעה על ידי ארגונים יהודיים פורשים, והגדירה אותה כמעשה ברוטלי וברברי שאינו מתיישב עם רוח העם היהודי ועם מסורתו ומורשתו התרבותיים".[דרוש מקור] אולם המלך דחה את ההתנצלות, באומרו כי "הסוכנות היהודית היא המנצחת על הפעולות הציוניות בכללן". גם הרבנים הראשיים, יצחק הרצוג ובן ציון עוזיאל, פרסמו הצהרת גינוי בשם הרבנות הראשית, וגם ה"הגנה" פרסמה הודעה בנושא. ב-13 באפריל דיווח "דבר": "קול המגן העברי פרסם אמש הודעה, המגנה במילים חריפות את השתוללוּת הזוועה בכפר הכבוש", וכן "מטעם הרבנות הראשית לארץ ישראל נמסרה אתמול הצהרה בגנוּת הפעולה האכזרית בדיר יאסין".
הידיעות על הטבח פשטו בעולם הערבי באמצעות תושבי הכפר שהגיעו לירושלים לאחר הטבח ופקידים בריטים ואנשי "הצלב האדום". אמצעי התקשורת הערביים בארץ ישראל ובארצות ערב השכנות הבליטו את הפרשה.
קריאות שלהוב "דיר יאסין"[דרוש מקור] ליוו את מעשי הטבח שבוצעו בשבועות הבאים נגד יהודים – הטבח בשיירת הדסה (13 באפריל) בו נרצחו כ-80 יהודים, ובטבח בכפר עציון (13 במאי) בו נרצחו 133 יהודים. עבדאללה א-תל, מפקד הלגיון הערבי בירושלים, כתב באוטוביוגרפיה שלו כי בהתקפה על שיירת הדסה נקמו הערבים על חללי דיר יאסין.
אמצעי התקשורת הערביים גוללו את סיפורי הזוועה במטרה להסית את דעת הקהל הערבית ואת הממשלות הערביות נגד הציונים. הפרסום הרב שניתן לטבח הגביר את הלחץ על מנהיגי מדינות ערב לסייע לפלסטינים וחיזק את החלטתם להתערב במלחמה בארץ ישראל, שכן הם לא יכלו להתעלם מן הזעם הרב שעוררו הידיעות על הטבח במדינותיהם.
התיאורים שדווחו באמצעי התקשורת הערביים נעשו לרוב בהגזמות קיצוניות, שבאו לביטוי אף בדיווחו של הנציב העליון אלן גורדון קנינגהם לשר המושבות ארתור קריץ' ג'ונס (אנ').
חאזם נוסייבה, שבזמן המלחמה היה שדרן בתחנת רדיו בירושלים, טען כי חוסיין אל-ח'אלידי, מזכיר הוועד הערבי העליון, החליט להגיב בהוצאת הודעה המצהירה כי בדיר יאסין נטבחו ילדים ונשים הרות נאנסו ומעשי זוועה אחרים, וזאת כדי להמריץ את מדינות ערב להצטרף למלחמה. הניצולים שהגיעו לירושלים, הכחישו נמרצות שבוצעו מעשי אונס, אולם דיווחים שקריים אלו צוטטו בתחנות רדיו ערביות נוספת ותרמו לנראטיב הערבי של הקרב. לדברי נוסייבה הפחד מהאונס גרם לבריחה המונית של פלסטינים מיישובים שונים.
במאי 1968 הסביר נוסייבה את ההגזמות בדיווחים אודות האירועים: "אנחנו לא היינו בטוחים שהצבאות הערביים, למרות כל הדיבורים, באמת יגיעו. חשבנו שיש לזעזע את האנשים בארצות הערביות כדי לחולל לחצים על ממשלותיהם".
בני מוריס מציין את האפשרות שהדיווחים בתקשורת הערבית "נועדו גם להגביר את הנחישות וכוח העמידה של ערביי ארץ ישראל", אלא שהשפעתם הייתה הפוכה. לדבריו, "התולדה המידית העיקרית של הטבח ושל מסע ההסתה באמצעי התקשורת הערביים שבא בעקבותיו הייתה הגברת הפחד ומנוסת הבהלה". מוריס מעריך כי למבצע כיבוש דיר יאסין הייתה "ככל הנראה השפעה מרחיקת לכת יותר מכל אירוע אחר במלחמה על מנוסתם של כפריים ערבים מארץ ישראל".
במשך שבועות השמיעו תחנות הרדיו הערביות תיאורים קשים ומוגזמים של האירועים, ובכך שימשו גורם עיקרי בתהליך הדמורליזציה בחברה הפלסטינית.
הטבח נתפס בידיהם כמה שצפוי להם במקרה שהיהודים יכבשו את יישוביהם.
תיאורי הזוועה אף נופחו על ידי התושבים הערבים.
אירועי דיר יאסין עוררו פחד ובהלה ובריחות נוספות של האוכלוסייה.
הקרב, והשמועות שנפוצו בעקבותיו, הגבירו את מגמת הבריחה ההמונית של תושבים ערבים פלסטינים מבתיהם, ונטישת כפרים ערביים מפחד הכיבוש היהודי.
דוגמה בולטת לכך ניתן למצוא בבריחה ההמונית של כמעט כל התושבים הערביים של העיר חיפה בשלהי אפריל, לפני כיבוש השכונות הערביות של העיר על ידי כוחות "ההגנה".
גם אבו איאד, שהיה מספר 2 באש"ף, כתב בספרו "ללא מולדת" כי המאורעות בדיר יאסין עוררו אימה בקרב ערבים רבים וגרמו להם לברוח. מנחם בגין כתב בספרו "המרד": "לא מה שקרה בדיר יאסין, אלא מה שסופר על דיר יאסין פילס את הדרך לניצחונותינו המכריעים בשדה הקרב". בספר "תולדות מלחמת הקוממיות" שנכתב על ידי ענף ההיסטוריה של המטכ"ל נכתב כך: "פרשת דיר יאסין נתפרסמה בעולם כלו כ'טבח דיר יאסין', דבר שגרם לנזק לשמו הטוב של היישוב בתקופה ההיא... אך אין ספק שהיא שימשה גם גורם מסייע להתמוטטות העורף הערבי בתקופה שלאחר מכן.. הם התכוונו להוכיח לעמם את אכזריות היהודים ולהפיח על ידי כך אש-דת בקרבם, אך למעשה הם הביאו מורך בליבם."
מוריס קובע כי אירועי דיר יאסין ושידורי הרדיו הערביים שתגברו את רישומם, "דרבנו במידה מכרעת את היציאה הערבית ההמונית מתחומי מדינת ישראל".
עבדאללה הראשון, מלך עבר הירדן, ציין בדיעבד את טבח דיר יאסין כאחד מנימוקיו להצטרפותו לפלישת צבאות ערב לשטח ארץ ישראל המנדטורית לאחר תום המנדט הבריטי (15 במאי), במלחמה נגד ישראל.
לאחר הקמת המדינה סירב משרד הביטחון להכיר בפצועים שנפצעו במהלך כיבוש דיר יאסין כנכי מלחמת העצמאות. במאי 1953 שינתה ועדת ערעור החלטה זו.