ביתא ישראל
היסטוריה > מוצא ביתא ישראל

על פי המקרא קהילות יהודיות באזור שמעבר לכוש היו קיימות עוד במאה ה-8 לפנה"ס. בין חוקרי אתיופיה (אנ') קיימת הסכמה כללית כי היהודים והיהדות היו קיימים באתיופיה הקדומה, אך מקורם ותולדותיהם אינם ידועים ועל כך קיימות השערות מגוונות. המחלוקת העיקרית במחקר היא על טיב הקשר האתנו-דתי בין אותם יהודים קדומים לבין היהודים שהופיעו לראשונה על הכתב במאה ה-9 אצל אלדד הדני ובמאה ה-14 במקורות האתיופים. בשאלה זו קיימות שתי אסכולות מרכזיות בקרב ציבור החוקרים – אסכולת "הגולה הנידחת" ואסכולת "הסיעה האתיופית". אסכולת "הגולה הנידחת" סבורה כי ביתא ישראל הם קבוצה יהודית שגלתה בעבר הרחוק לאתיופיה ושמרה על זהות יהודית מובחנת ומובדלת מסביבתה הנוכרית במשך כל שנות קיומה. כך התייחסו הנוצרים האתיופים לביתא ישראל וכך סברו ראשוני השליחים והחוקרים שפגשו את בני העדה בכפריהם, לרבות יוסף הלוי, יעקב פייטלוביץ, קרלו אלברטו ויטרבו, וולף לסלאו, שמואל בארי, חזי עובדיה ומנחם ולדמן. הזיקות הרבות בין ההלכה היהודית הקדומה והלכות ביתא ישראל מחזקות סברה זו. בטיבן של הלכות ביתא ישראל ובזיקתן להלכה הקדומה המוכרת לנו מספרות בית שני עסקו בין היתר החוקרים אהרן זאב אשכולי, ג'יימס קווירין, מרדכי וורמברנד, דניאל שפרבר, יואל בן נון, מאיר בר-אילן, יוסי זיו ושרון שלום. בנוסף עמד יצחק גרינפלד על הזיקות הלשוניות בין לשונותיהן של ביתא ישראל למגוון שפות שמיות. מנגד, אסכולת "הסיעה האתיופית" סבורה כי מוצאה של ביתא ישראל בכת שמרדה בשלטון השושלת הסולומונית וכפרה ביסודות האמונה הנוצרית במרוצת המאות ה-14, ה-15 וה-16. על פי סברה זו, ההלכות היהודיות שחלחלו מן היהדות לתוך הכנסייה האורתודוקסית האתיופית היוו בסיס לחומרות שמהן התעצבה הלכת ביתא ישראל. כמו כן, הביטויים "יהודים", "ישראלים" ו"גולים" המתארים את ביתא ישראל בכתבים נוצריים אינם אלא כינויי גנאי ששימשו להצדקת רדיפתם. סברה זו מתיישבת עם העובדה כי כתבי הקודש של ביתא ישראל, המצהף קדוס, כתובים געז ובחלקם ניכר כי נוכשו מהם אזכורים של ישו. כוהני ביתא ישראל העידו אומנם כי נאלצו לגייר את ספרי הקודש הנוצריים לאחר שספריהם העבריים הוסתרו או הושמדו בתקופת האינקוויזיציה האתיופית, אולם ספרים כאלה טרם אותרו. עם אסכולה זו נמנים החוקרים סטיבן קפלן, קיי קאופמן שלמיי והגר סלמון. בעוד חסידי "הגולה הנידחת" בקיאים לרוב בהלכה היהודית לדורותיה וחסידי "הסיעה האתיופית" בקיאים לרוב בתולדות אתיופיה, אין (נכון ל-2019) חוקרים פעילים המשלבים בקיאות בתולדות ההלכה היהודית עם בקיאות בתולדות האמונה הנוצרית באתיופיה.
לביתא ישראל ישנן מספר מסורות על מוצאה, אשר ברובן מודגש כי היהודים הגיעו גלים-גלים לאתיופיה, בעיקר דרך הנילוס ויובליו. חלק ממסורות אלו קושרות את הגעת היהודים לאתיופיה לסיפור פמליית מנליק המובא בכבר נגשת, בין היתר בכמה גרסאות יהודיות, כאשר חלקן מוסיפות לו הגירה מחצי האי ערב. מסורות אחרות, מורכבות יותר, גורסות כי גלי ההגירה של רבים משבטי ישראל, בעקבות כיבוש ארץ ישראל על ידי האשורים במאה ה-8 לפנה"ס ועל ידי הבבלים במאה ה-7 לפנה"ס, הם שיצרו את קהילת יהודי מצרים, שחלקים ממנה היגרו מאוחר יותר לאזור שמדרום לכוש.
לפי מסורות אלו היהודים שהיגרו ממצרים מהאי יב שעל גבול סודאן והקריבו קורבנות פסח התיישבו באזור סנאר שבאי של מרואה שנמצא בכוש היא סודאן והמליכו על עצמם שושלת מלכים יהודים שהחזיקו בתואר אבתרה. לאחר מכן, בעקבות מלחמות תכופות ופלישות של העמים המקומיים דוברי שפות נילו-סהריות (אנ'), היהודים היגרו דרומה לעבר חבש בשני נתיבים מרכזיים, נתיב אחד דרך התכזה לאדיבו ואקסום ונתיב שני דרך יובלי הנילוס הכחול לקווארה ואגם טאנה. לפי החוקר מרקוס לואיס, המזהה את אבות ביתא ישראל עם הגדוד המצרי "אסמח", שמם של היהודים מ-יב ב-מצרית עתיקה. ההתפשטות החלה לפני אמצע המאה ה-4 לפנה"ס. חבש עצמה הייתה מיושבת במקור בקבוצות אגאו פגניים. חלק מאוכלוסייה זו קיבל במרוצת הדורות, אחר הגירת היהודים, את דת ישראל, ואילו אחרים, כגון הכמנתים, ספגו מנהגים יהודים, אך סירבו לקבל את היהדות.
לאחר ההתפשטות, אזורי ההתיישבות חולקו בין שליטים מקומיים. את האזורים סנאר, קסלה, קווארה, אצ'פר והחוף הדרומי של אגם טאנה קיבל השליט "הת". את אדיבו, ולקאית, סגדה, סמין, וגרה, ארמצ'הו, צ'ילגה, סקלט, דמביה ובגמדיר קיבל השליט "גדעון"; והשליט עדאל קיבל את האזורים וג, לסתה, יג'ו והאיק. במקביל לכך חיו בצפון חבש, בעיקר באריתריאה וצפון תיגראי, החבשים, שעם הזמן החלו להתפשט עם תרבותם דרומה לאזורי האגאו וביתא ישראל. אוכלוסיות אלו היו לבסיס שעליו הושתתה האימפריה החבשית.