stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ח'רבת אבו טוין
המצודה

המצודה שנחפרה היא מרובעת. מידותיה 29.5 על 31 מטר. הקירות החיצונים דקים יחסית וכל פינה עשויה אבנים כבירות. המבנה של המצודה הוא חצר מרכזית המוקפת בחדרים מארבעת צדדיה. החדרים מחולקים על ידי קירות ושורות של עמודים מחלקים אותם למרחבים. בשער המצודה נמצא ספסל מצד אחד וחדר משמר מצד שני. מחוץ למצודה נמצא בור מים. לפי השערת החופר המצודה שימשה כמוצב צבאי בו ישב חיל מצב אשר הגן על הדרכים בין השפלה לגב ההר. במעלה אותה דרך, בואכה בית לחם, התגלה בסקר הארכאולוגי אתר נוסף במיקום אסטרטגי, ח'רבת רס א-כביר, שהועלתה במחקר אפשרות לזהותו עם גרות כמהם שמימי ירמיהו. סביר להניח שדרך זו היא אשר שימשה את יוחנן בן קרח ואנשיו בדרכם מהמצפה אל השפלה ומצרים. החופר גם העלה אפשרות לפיה המצודה השתלבה ברצף קו איתות המשואות מהשפלה (ולכיש) אל ירושלים וסביבתה. מצודות כאלה, ולדעתו בעלות תפקיד זהה, התגלו גם מצפון לח'רבת אבו טוין: בח'רבת תבנה שברכס מעל ואדי פוכין, ובאתרים נוספים. כמו כן סבור החופר כי המצודה היוותה מרכז שלטוני באזור בו לא היו יישובים גדולים, כיוון שהוא טרשי וקשה לעיבוד.
הממצא באתר מתחלק לשלוש קבוצות. הקבוצה הראשונה היא חרסים מן המאה ה-9 וה-8 לפנה"ס. בתקופה זו הוקמה המצודה. הקבוצה השנייה היא הקבוצה העיקרית והיא כוללת חרסים מן המאות ה-7 וה-6 לפנה"ס. קבוצה נוספת של חרסים שייכת לתקופה הפרסית אך קבוצה זאת דלה מאוד. נראה כי המצודה הוקמה על ידי ממלכת יהודה והייתה בשימוש עד חורבן הממלכה בידי הבבלים. לא נראה באתר שום סימני חורבן ולכן יש להסיק כי המצודה ניטשה על ידי תושביה, שכנראה גם לקחו עמם את כל הכלים יקרי הערך והמצודה עמדה חרבה זמן מה. נראה כי התיישבו במצודה אנשים בתקופת שיבת ציון, היא התקופה הפרסית, אך אותם אנשים התיישבו במצודה לזמן קצר ולא עשו בה שינויים של ממש. המצודה ניטשה סופית במאה ה-5 לפנה"ס לאחר התבוססות האדומים בהר חברון.
הכפר

הכפר הסמוך, כמו המצודה, מתוארך אך ורק לתקופת הברזל. נמצאו שרידים של עד עשרה בתים, המפוזרים ללא תוכנית מסוימת. נראה כי הכפר התפתח בסמוך למצודה ושימש כמגורי חיילים או חקלאים אשר היו קשורים בצורה כזו או אחרת למצודה. שרידי המבנים שרדו ברובם עד לגבוה של מטר. דגם היישוב מזכיר יישובים כפריים נוספים מאותה התקופה. היישוב חרב במאה ה-6 לפנה"ס, בעת חורבן בית ראשון בידי הבבלים.
לקריאה נוספת

, החפירות בח'רבת אבו א-תוין ומערך המצודות הישראליות בהרי יהודה, ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה ספר יוחנן, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 1981, עמ' 229-249‏, JSTOR 23619437
Amihai Mazar, Three Israelite Sites in the Hills of Judah and Ephraim, The Biblical Archaeologist, Vol. 45, No. 3 (Summer, 1982), pp. 167-178
הערות שוליים

↑  Three Israelite Sites in the Hills of Judah and Ephraim, p. 174
↑  אפרים שטרן, "האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל", כרך 1, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, משרד הביטחון - הוצאה לאור, כרטא ירושלים, 1992, עמ. 4, ערך אַבּו טְוֵין.
↑  החפירות בח'רבת אבו א-תוין ומערך המצודות הישראליות בהרי יהודה, עמ. 229
↑  נ"צ ברשת ישראל 1547.1224
↑  אפרים שטרן, "האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל", כרך 1, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, משרד הביטחון - הוצאה לאור, כרטא ירושלים, 1992, עמ. 5, ערך אַבּו טְוֵין.
↑  אפרים שטרן, "האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל", כרך 1, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, משרד הביטחון - הוצאה לאור, כרטא ירושלים, 1992, עמ. 4-5, ערך אַבּו טְוֵין.
↑  החפירות בח'רבת אבו א-תוין ומערך המצודות הישראליות בהרי יהודה, עמ. 246
↑  החפירות בח'רבת אבו א-תוין ומערך המצודות הישראליות בהרי יהודה, עמ. 237
↑  החפירות בח'רבת אבו א-תוין ומערך המצודות הישראליות בהרי יהודה, עמ. 248
הביצה הירושלמית

הַבִּיצָה הירושלמית (ובקיצור: הַבִּיצָה) הוא כינוי סלנג לשכבה חברתית אליטיסטית, המורכבת מרווקים ורווקות בשנות ה-20 או ה-30 לחייהם בני המגזר הדתי-לאומי אשר גרים (לרוב בשכירות) בשכונות שונות במרכז ירושלים, במיוחד קטמון, ומנהלים בה חיי חברה תוססים.
הצעירים אינם מאוגדים בכל דרך שהיא ואין להם מוסד חברתי פורמלי משותף, אך הם יוצרים לעצמם בילויים ואירועים חברתיים מסוגים שונים ובעיקר נודעת "הביצה" בהוויי השבתי בו הם מזמינים ומוזמנים זה אצל זה בסעודות שבת ובתפילות המשותפות בבתי הכנסת שב"ביצה".
מקור הכינוי "הביצה" היה בהתייחסות לפלח הירושלמי של צעירי הציונות הדתית מהסוג הזה, אך הוא תיאר את התופעה הכללית יותר של צעירים דתיים בשנות העשרים ואף השלושים לחייהם, המנהלים חיי קהילה עם מאפיינים של אורח חיים מסורתי מחד גיסא, ומפתחים קריירה ללא משפחה מאידך גיסא - שלא כמקובל בחברה הדתית.
היסטוריה ורקע התפתחותי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אופי והווי

ב"ביצה" מתקיים אורח חיים של קהילה דתית אלטרנטיבית, בעלת מאפיינים דומים לשל האורתודוקסיה המודרנית. "הביצה" הירושלמית מאופיינת באוכלוסייה ישראלית מבוססת ובחברים בעלי מקצועות חופשיים, שאליה הצטרפו צעירים דוברי אנגלית מהאורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית שבחרו לשעתק את אורח חייהם כרווקים המתגוררים בשכירות מחוץ לבתי ההורים לישראל, ובירושלים הם הצטרפו ל"ביצה" שהתאימה לרוחם.
מגוריהם של רווקים ורווקות דתיים בשכנות, יוצרים תמהיל ייחודי של אורח חיים דתי, שמחד גיסא דומה, אך גם חילופי ומעט פתוח יותר, מזה המאפיין קהילות ציוניות-דתיות מבוססות. דוגמה אופיינית לדמיון וגם להבדל מול הקהילות השמרניות יותר היא העובדה שרוב הרווקים והרווקות ב"ביצה" גרים בדירות נפרדות, אך הם סועדים זה אצל זה בסעודות שבת.
המאפיינים המרכזיים של "הביצה" סובבים סביב טקסי הדת, לדוגמה: סעודות השבת והתפילות שנערכות בבתי הכנסת המקומיים: "אוהל נחמה", "יקר", "ניצנים" ו"רמב"ן", שהפכו לחלק מסממני הזיהוי שלה. אך לצד זאת, צעירי "הביצה" עורכים אירועים חברתיים שאינם קשורים לדת. פעילויות משותפות של צעירים דתיים מתקיימות סביב ימי מועד כגון שמחת תורה, יום העצמאות, או פורים, אך גם לאורך כל השנה, דוגמת ערבי שירה, קריוקי, שיעורי תורה, ואף מסיבות הכוללות לעיתים ריקודים מעורבים של בני שני המינים.
אופי והווי > "ביצות" נוספות

ביצה בולטת נוספת נמצאת בגבעת שמואל, העיר היחידה בגוש דן בה יש רוב דתי-לאומי, "הביצה" בגבעת שמואל נתפסת כבעלת אופי בורגני יותר ממקבילתה הירושלמית. ריכוז דומה של צעירים דתיים רווקים, אם כי קטן יותר מהירושלמי, מתגבש בשנים האחרונות גם במרכז תל אביב סביב בית הכנסת "איחוד עולם", וגם בקהילת "יקר" תל אביב.
בירושלים קיימות גם "ביצות-בת" באזורים של המושבה הגרמנית, רחביה וטלביה, וצעיריהן פוקדים את בתי הכנסת "אהל נחמה", "חובבי ציון", "שירה חדשה" ו"רמב"ן". צעירים דתיים המנהלים אורח חיים פחות בורגני, בחרו להתגורר בשכונות נחלאות ושערי חסד, ואף באזור שוק מחנה יהודה, שבהם המגורים, לעיתים, זולים יותר. הקהילה באזורים אלו מכונה לעיתים "הביצה הקטנה", ובתי הכנסת ב"ביצה" זו מאופיינים בהוויי עידן חדש וחסידי יותר, דוגמת "אוהבי ציון", "מעיינות", "קול רינה", ו"אחדות ישראל".
התייחסות חברתית לתופעה

רבים מראשי הציונות הדתית אינם רואים בעין יפה את היווצרותה של תופעת "הביצה". יש הטוענים כי רווקות ממושכת אינה מתיישבת עם אורח חיים יהודי-דתי שעליו להיות מאופיין בחיי משפחה ונישואין, מה גם שאינטראקציה בין בנים ובנות שלא על בסיס נישואין אינה מקובלת על התפיסה הדתית המחמירה. נטען כי אף על פי ששאיפתם של רבים מצעירי הביצה היא להתחתן, הרי שבפועל חיי קהילה של רווקים דתיים, הופכת את הרווקות לאורח חיים נוח ונטול מחויבות שהולם את העידן המודרני. מאידך גיסא, טוענים אחרים כי למנהיגי הדתיים הלאומיים אין כלים להתמודד עם תופעת הרווקות ולכן הם משליכים את האשמה לתופעה על הרווקים עצמם, במקום להכיר בקושי של צעירים בימינו להינשא.
הרווקות המאוחרת מעוררת שאלות הלכתיות בדבר קיום מגע גופני בין המינים, ואף יחסי מין לפני החתונה. הביצה הירושלמית נחשבת מתירנית יחסית בעניין הזה, למרות האיסור החמור על כך בחוגים דתיים שמרנים יותר.
בתרבות

ביוני 2008 החלה להיות משודרת ב-YES הסדרה "סרוגים" העוסקת בחיים של 5 רווקים (3 נשים ו-2 גברים) בתוך הביצה הירושלמית. הסדרה עוררה הד ציבורי רב וזכתה להצלחה, דבר שגרם לפרסום ל"ביצה". בשנת 2017 יצא לאור הרומן "אחרי המעשים" של נתנאלה שלזינגר, אשר מתרחש בחלקו באזור ה"ביצה".
לקריאה נוספת

ארי אנגלברג, רווקות מתמשכת בציונות הדתית: דתיות ואינדיבידואליזציה במודרנה המאוחרת, אוניברסיטת בר-אילן, 2020.
מני אריאב, התמודדות של רווקים מבוגרים בחברה הדתית לאומית עם איסורים מיניים, עבודת מ"א, אוניברסיטת בר-אילן, 2016.
סמדר ויצמן, חווית הרווקות המאוחרת בציבור הדתי-לאומי בהשוואה לציבור החילוני, עבודת מ"א, אוניברסיטת בר-אילן, 2015.
ארי אנגלברג, הציונות הדתית ו'בעיית' הרווקות המתמשכת, עבודת דוקטור, 2010.
יאיר שלג, הדתיים החדשים, הוצאת כתר, 2000.
הערות שוליים

↑  כתבה המסקרת כנס בנושא הרווקות המאוחרת בחברה הדתית שנערך באוניברסיטת בר-אילן: תמר רותם‏, ערכי המשפחה מעל הכל, באתר וואלה, 4 ביוני 2005
↑  חיים לוינסון, יותר צעירים דתיים בעד סקס לפני החתונה, באתר ynet, 29 במרץ 2005
תחנת חלל

תחנת החלל הבינלאומית היא תחנת החלל הגדולה ביותר אי־פעם. תמונה שצולמה ממעבורת החלל אטלנטיס במשימה STS-129
תחנת חלל היא פלטפורמה קבועה בחלל, המשמשת את האנושות לצרכים שונים.
תחנת חלל נבנית למגורי אדם לזמן ממושך, ולכן משולבים בה אמצעים שונים לסיפוק צורכיהם של המתגוררים בה. תחנות חלל מאפשרות לערוך מחקר האורך זמן רב, ובעזרתה בודקים את ההשפעות השונות על אדם השוהה זמן רב בחלל.
סוגי תחנות חלל

תחנות החלל ששוגרו עד עתה נחלקות לשני סוגים: התחנות הראשונות ששוגרו, סאליוט וסקיילאב, היו "מונוליטיות", הן יועדו להיבנות ולהישלח לחלל בחתיכה אחת, ומאוחר יותר להתאכלס בצוות. הן כללו בדרך כלל את האספקה ואת ציוד הניסוי בשיגור, וכאשר אלה אזלו, נחשבו התחנות בזבזניות וננטשו.
החל מסאליוט 6 ו־7, נראה שינוי: תחנות חלל אלה נבנו עם שתי יציאות עגינה, דבר שאיפשר לצוות שני לבקר ולהביא חללית חדשה (מסיבות טכניות, קפסולת סויוז לא יכולה להיות למעלה ממספר חודשים במסלול אף אם תכובה) איתם. הדבר איפשר לצוות לאכלס את התחנה ברצף. הופעת יציאת עגינה שנייה איפשרה גם לרכבי אספקה מסוג פרוגרס לעגון בתחנה, וכך היה ניתן להביא אספקות טריות לעזרת משימות ממושכות. רעיון זה הורחב בסאליוט 7.
הקבוצה השנייה, מיר ותחנת החלל הבינלאומית, היו מודולריות: יחידת ליבה שוגרה, ומודולים נוספים, בדרך כלל עם מטרה ספציפית, הוספו אליה מאוחר יותר. שיטה זו מאפשרת גמישות רבה יותר בפעולה, כמו גם הסרת הצורך ברכב שיגור חזק מאוד אחד. תחנות אלו גם תוכננו מראשיתן שיקבלו את האספקה שלהן בסיוע לוגיסטי, שמאפשר זמן חיים ארוך יותר במחיר של צורך בשיגורי סיוע סדירים.
כמה תחנות חלל תוכננו למגורי בני אדם רבים לזמן ממושך, בעיקר "ערים בחלל", אך נכון להיום עדיין לא קיימת אף מושבת חלל ולא נשקל ברצינות יישום ממשי שלהן.
כל התחנות שהוזכרו עד כה, ואכן כל התחנות שנבנו עד היום היו במסלול נמוך סביב כדור הארץ, בו היו כל משימות החלל המאוישות מלבד למשימות הירחיות של תוכנית אפולו. כיום מתוכננת תחנת חלל בשם Lunar Gateway תחת תוכנית ארטמיס, אשר תיבנה במסלול אליפטי מיוחד סביב הירח, ומטרתה להנגיש את הירח ולאפשר מחקר הקשור במגורים ומסע מאויש בחלל העמוק, אשר יהיה הכרחי למשימות עתידיות למאדים, וליעדים נוספים במערכת השמש. תחנה זו קשורה לתוכנית ארטמיס, ומתוכננת על ידי נאס"א, יחד עם סוכנות החלל האירופית, סוכנות החלל הרוסית, סוכנות החלל היפנית, ושותפים נוספים, ומתוכננת להסתמך במידה רבה על שירותים מסחריים לבנייתה ואספקתה, לצורך עידוד פיתוח תעשיית החלל.
כמו כן, כל התחנות עד היום נבנו על ידי סוכנויות חלל לאומיות, ותפקידן העיקרי היה מחקר מדעי. בשנים האחרונות חלה צמיחה בתחום התעשייה הפרטית בחלל, וחלק ממנה בא לידי ביטוי בתכנונים לתחנות חלל מסחריות. נאס"א הקצתה שימוש באחד מהחיבורים לתחנת החלל הבינלאומית לבניית תחנת חלל מסחרית, ובתחרות לבחירת החברה שתבנה אותה זכתה Axium Space, שמתכננת בניית תחנה מסחרית, אשר בהמשך תתנתק מתחנת החלל הבינלאומית ותפעל באופן עצמאי, למחקר תעשייתי ולצורכי תיירות חלל.
תחנות חלל

| תחנת חלל | סוג | תמונה | שוגרה | חזרה לאטמוספירה | ימים> במסלול | ימים> מאוישים | צוות ומבקרים | חלליות שביקרו> מאוישות | חלליות שביקרו> לא מאוישות | מסה (ק"ג) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| סאליוט 1 | DOS-1 |  | 19 באפריל 1971 01:40:00 UTC | 11 באוקטובר 1971 | 175 | 24 | 3 | 2 | 0 | 18,425 |
| סקיילאב | Skylab |  | 14 במאי 1973 17:30:00 UTC | 11 ביולי 1979 16:37:00 UTC | 2,249 | 171 | 9 | 3 | 0 | 77,088 |
| סאליוט 3 | Almaz 2 |  | 25 ביוני 1974 22:38:00 UTC | 24 בינואר 1975 | 213 | 15 | 2 | 1 | 0 | 18,500 |
| סאליוט 4 | DOS-4 |  | 26 בדצמבר 1974 04:15:00 UTC | 3 בפברואר 1977 | 770 | 92 | 4 | 2 | 1 | 18,500 |
| סאליוט 5 | Almaz 3 |  | 22 ביוני 1976 18:04:00 UTC | 8 באוגוסט 1977 | 412 | 67 | 4 | 2 | 0 | 19,000 |
| סאליוט 6 | DOS-5 |  | 29 בספטמבר 1977 06:50:00 UTC | 29 ביולי 1982 | 1,764 | 683 | 33 | 16 | 14 | 19,000 |
| סאליוט 7 | DOS-6 |  | 19 באפריל 1982 19:45:00 UTC | 7 בפברואר 1991 | 3,216 | 816 | 26 | 12 | 15 | 19,000 |
| מיר | DOS-7 |  | 19 בפברואר 1986 21:28:23 UTC | 23 במרץ 2001 05:50:00 UTC | 5,511 | 4,594 | 137 | 39 | 68 | 124,340 |
| טיאנגונג 1 | Tiangong 1 |  | 29 בספטמבר 2011 13:16:00 UTC | 21 באפריל 2018 | 4814 | 21 | 6 | 2 | 1 | 8,506 |
| טיאנגונג 2 | Tiangong 2 |  | 15 בספטמבר 2016 14:04 UTC | 17 ביולי 2019 | 1035 | 30 | 2 | 1 | 1 | 8,600 |
| טיאנגונג 3 | Tiangong 3 |  | 29 באפריל 2021 3:23 UTC |  |  |  |  |  |  | 3 מודולות במשקל 22 טון כל אחת |
| תחנת החלל הבינלאומית | DOS-8 |  | 20 בנובמבר 1998 21:28:23 UTC | – | 9511 (נכון ל־4 בדצמבר 2024) | 8,798  (נכון ל־4 בדצמבר 2024) | 232 | 89 | 103 | 419,725 |
ראו גם

תיירות בחלל
הערות שוליים

↑  סוג התחנה - תחנה אזרחית (DOS, Durable Orbital Station) או תחנה צבאית (Almaz).
1 2  שנג'ואו 11
↑  טיאנג'ו 1, ביצע שלוש עגינות
↑  מבקרים בתחנת החלל הבינלאומית, נכון ליוני 2018
↑  הנתונים אודות תחנת החלל הבינלאומית נכונים לאוגוסט 2017.
↑  נכון לאוגוסט 2017
↑  נתונים מספריים על תחנת החלל הבינלאומית, אתר נאס"א, נכון ל־4 באוגוסט 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563210705171  BNE: XX527311  BnF: cb11977600n (data)  GND: 4048597-3  LCCN: sh85125961  NARA: 10676413  NDL: 01072370  NKC: ph135519
יצחק ביגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בנובמבר 1917
 נהרג:  1 במרץ 1948 (בגיל 30) חיפה, פלשתינה (א"י)
 ספורט
 ענף ספורט:  כדורמים
 
יצחק ביגר (2 בנובמבר 1917 – 1 במרץ 1948) היה שחקן כדורמים ארץ ישראלי, שוער מכבי חיפה ונבחרת ארץ ישראל בכדורמים ושוער קבוצת הוקי שדה של מכבי חיפה. ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות נגד מצרים, לבנון ויוון. נהרג בגשר רושמיה בחיפה במלחמת העצמאות.
ביוגרפיה

ביגר נולד וגדל בזכרון יעקב למשפחת עובדים דור רביעי בארץ ישראל, בנם של חיה שרה ודוד ביגר. בילדותו עבר עם משפחתו לשכונת בת גלים בחיפה. משפחתו הייתה מראשוני המתיישבים בשכונה. הוא בן מתוך עשרה אחים ואחיות. אברהם, נחמן, אפרים ויורם אחיו היו אף הם שחיינים ושחקני כדורמים מצטיינים בקבוצת מכבי חיפה, ונבחרת ארץ ישראל.
במשחקה הראשון של נבחרת ארץ ישראל בכדורמים, נגד נבחרת יוון, שנערך בבריכת בת גלים ב-4 בספטמבר 1937 לעיני 3,500 צופים שימש ביגר כשוער, אף על פי שחלה בשפעת עם חום גבוה, ונבחרת ישראל ניצחה 5–2.
בטורניר גביע פארוק, מלך מצרים, שנערך בקהיר באוקטובר 1944 שיחק ביגר כשוער הנבחרת, שניצחה את לבנון 4–1 ואת צבא הברית 7–1. במשחק הגמר ניצחה מצרים את ישראל 2–0.
ביגר היה אמור להשתתף באולימפיאדת לונדון (1948), אך מותו ב-1 במרץ 1948 קטע את החלום.
חיים אישיים

ביוני 1946 התקבל ביגר כחבר בחברת ההובלה "הנמל החדש", ומאז עבד בקביעות כנהג. במאי 1947 יצא לאימונים מטעם ההגנה. למרות ניתוקה של חיפה מהמפרץ על ידי מארבים של הערבים בוואדי רושמיה, ביגר הוביל מדי יום מצרכים מחיפה למפרץ. ב-1 במרץ 1948 (כ' באדר א' ה'תש"ח), תוך כדי מילוי תפקידו כנהג, נהרג מפגיעת כדורים בבטנו כאשר נסע בוואדי רושמיה. הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי בחיפה.
ביגר היה נשוי לאיילה ואב לבן.
הנצחה

במשך כארבעה עשורים נערך מפעל העשרה, שכלל תשע תחרויות שחייה לזכרם של תשעה מהרוגי מלחמת העצמאות שחייני מכבי ומשחק כדורמים לזכרו.
הערות שוליים

↑  כשהיינו ילדים..., מעריב, 14 באפריל 1988
↑  דוד ביגר, באתר Geni.com
↑  יורם ביגר, באתר אלבום המשפחות עדת ראשון-לציון
↑  לויתן ליפא, בגלל המלך, הקהל המצרי והשופט החד צדדי..., המשקיף, 22 באוקטובר 1944
↑  2 ספורטאיות + 5 מלווים לאולימפיאדה, מעריב, 11 ביולי 1948
↑  מוסדות הספורט של ישראל בחרו ביולי 1948 לשלוח לאולימפיאדת לונדון (1948) רק אתלטיות, את פרידה ליכטבלאו ורעיה ברונשטיין, מאחר שמדינת ישראל וספורטאיה היו שקועים במלחמת העצמאות. בסופו של דבר, גם הוועד האולימפי הבינלאומי דחה את הבקשה של ישראל להשתתף וגם הבריטים, בעקבות לחץ מדינות ערב, שאיימו בהחרמת המשחקים האולימפיים, ביטלו את ההזמנה למשחקים והקונסול הבריטי בחיפה סירב לתת ויזות לחברי המשלחת.
פסקל קפה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 במרץ 1962 (בן 62) טרואה, צרפת 
 מסעדות:  פאלה די שוקולה
 פרסים והוקרה:  Meilleur Ouvrier de France (1989)  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי 
 
חנות הבוטיק של פסקל קפה בטרואה
פסקל קפה (בצרפתית: Pascal Caffet; נולד ב-‏2 במרץ 1962 בטרואה) הוא שף קונדיטור צרפתי שהתמחה בפאטיסריה ובתחום השוקולדים ("שוקולטייה"). זכה בתחרויות חשובות בצרפת ובחו"ל, כולל באליפות העולם בפאטיסריה, ובשוקולדים וגלידות, כמו כן בתואר "העובד הטוב ביותר בצרפת בתחום הפאטיסריה".
המדריך לצרכני שוקולד guide des Croqueurs de Chocolat, במהדורת 2008–2009, סיווג אותו בין היוצרים המובילים של שוקולדים "גורמה" בצרפת.
ביוגרפיה

פסקל קפה הוא בן של האופה-פאטיסייה ברנאר קפה מן העיר טרואה. מילדות התחיל ללמוד מאביו את מלאכת יצירת המאפים, העוגות והשוקולדים. בשנת 1979 אביו הקים בטרואה את המאפיה וחנות השוקולדים "פאלה די שוקולה" Palais du Chocolat ("ארמון השוקולד") שזכתה ביוקרה ויש לה כיום סניפים בפריז (אחד נסגר בשנת 2010),

ברובע סן ז'רמן (2008), ביפן (2004), בטורינו (2009) ובמזרח התיכון.
בהמשך למד מדוגמתם של מרסל דריין (בית ספר "לנוטר") ושל ג'קי ז'ילה, שהקים בשנת 1986 את רשת הפצת מוצרי השוקולד והפאטיסרי DGF והשתלם אצל הקונדיטור לוסיין פלטייה.
בשנות השמונים המוקדמות כבר השתתף קפה הבן בתחרויות הארציות והבינלאומיות אך בהתחלה נאלץ להסתפק במקום הרביעי - בתחרות "השוליה הטוב ביותר בצרפת" או במקום השני - ב"שוליה הטוב ביותר באירופה" (1982).
בשנת 1987, אחרי מות אביו, פסקל ירש, בתמיכת אמו, את העסק המשפחתי, והתחיל לנהלו יחד עם אשתו, פלוראנס.
בשנת 1990 החנות והמאפיה הגדילו את שטחן וב-1998 פסקל קפה העביר אותן ממרכז העיר אל הפריפריה. ב-2003 ייסד בוטיק שני וב-2007 אשתו הקימה בוטיק נוסף בתוך השוק "לה האל" (les Halles) של טרואה. בשנת 2010 החברה הגסטרונומית "פושון" רכשה כשותפה 33% מהעסק של פסקל קפה.
בין השוקולדים "גורמה" מתוצרתו ניתן לציין כאלה בעלי טעמים וניחוחות של תה ברגמוט (עם תה "ארל גריי"), וניל בורבון, אתרוג, כמו כן תערובות נועזות, מתובלות כמו שוקולד חלב עם קינמון, גנאש ואגוזי לוז פרלינה עם כוסברה.
פרסים ואותות כבוד

1989 - יוצר המאפים הטוב בצרפת
1996 אלוף העולם בפאטיסריה ושוקולדים וגלידות תוצרת בית - במילאנו
העובד הטוב ביותר בצרפת
2002, 2004 - מדליית כסף וארד באליפות העולם ליוצרי שוקולד בלאס וגאס
2003 - מדליית זהב ואלוף העולם בתחום המאפים והשוקולד - בליון
2006 - אות המסדר להצטיינות של צרפת Ordre national du Mérite בדרגת אביר
2009 - יוצר השוקולד הטוב ביותר בצרפת
הערות שוליים

↑  Paris Patisseries | The Pastries & Pastry Shops of Paris
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 5983 1167  SUDOC: 198199295  VIAF: 2938148947807454950006   WorldCat (עם VIAF): 2938148947807454950006
פנדורה

| --- | --- |

פנדורה, ציור מאת ג'ון ויליאם ווטרהאוס
 תרבות:  מיתולוגיה יוונית 
 בן או בת זוג:  אפימתאוס 
 צאצאים:  פירה 
 
ערך זה עוסק באישה במיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פנדורה, ציור מעשה ידי ויליאם אדולף בוגרו.
פנדורה (ביוונית: Πανδώρα;‏ הלחם של המילים πᾶν, פאן – "כּל" ו-δῶρον, דורון – "מתנה") היא דמות במיתולוגיה היוונית, האישה הראשונה שעוצבה על ידי זאוס כחלק מהעונש שלו למין האנושי על כך שגנבו ממנו את סוד האש.
המיתוס

על פי הסיודוס, הטיטאן אפימתאוס היה אחראי על מתן תכונה חיובית לכל חיה. אך כאשר הגיע הזמן לתת לאדם תכונה חיובית - לא נשאר דבר. פרומתאוס, אחיו, הרגיש שכיוון שהאדם עליון לכל החיות האחרות, עליו לקבל מתנה ייחודית. לכן, גנב פרומתאוס את האש מזאוס ומסר אותה לאדם.
זאוס התרגז ויצר את האישה כעונש לאדם. האלים קראו לה פנדורה (פאן-דורה), שפירושו מתנת כל האלים. היא קיבלה מהם את מתנותיהם: הפיסטוס עיצב אותה מחימר ונתן לה צורה, אפרודיטה נתנה לה יופי, ואפולו נתן לה כישרון מוזיקלי ואת היכולת לרפא. אחריהם נתן לה זאוס תיבה, אמר לה לא לפתוח אותה לעולם, ונתן לה את הסקרנות.
פרומתאוס הזהיר את אחיו אפימתאוס לא לקבל מתנות מהאלים, אך האחרון לא הקשיב לאחיו, וכשפנדורה הגיעה אליו, הוא התאהב בה והתחתן איתה.
עד אז, המין האנושי חי בעולם מושלם ללא דאגות. אפימתאוס אמר לפנדורה לא לפתוח את התיבה לעולם. אולם, יום אחד, סקרנותה של פנדורה גברה עליה, והיא פתחה את התיבה. במעשה זה שחררה פנדורה את כל האסונות (כדוגמת הדבר, העצב, העוני והפשע) לעולם. פנדורה מיהרה לסגור את התיבה, אך לא רק שלא הועילה כלל בסגירת התיבה, מכיוון שכל האסונות כבר השתחררו ממנה, הסגירה אף הזיקה, מכיוון שכלאה בתוך התיבה את התקווה שהייתה בה. העולם נשאר עגום וקר לתקופה ארוכה, עד שחזרה ופתחה את התיבה שנית ושחררה את התקווה (אלפיס (אנ'), ἐλπίς) לעולם. סיפור זה אמור להסביר את המקור לאסונות בעולם ואת המקור לתקווה שבאה חרף האסונות.
בתם של אפימתאוס ופנדורה היא פירה, שהתחתנה עם דאוקליון. שניהם היו היחידים ששרדו את המבול. הם יצרו מחדש את בני האדם מאבנים שזרקו מאחורי גבם.
חווה ועץ הדעת

סיפורה של פנדורה מזכיר את סיפור גן עדן שנזכר בתורה: אלוהים ברא את חווה והביא אותה אל האדם. האישה התפתתה לאכול מהעץ היחיד שנאסר עליה - עץ הדעת טוב ורע. כתוצאה מכך באו על המין האנושי צרות רבות.
המדרש רבה (י"ט י') ממשיל את סיפור עץ הדעת לאישה שבעלה אוסר עליה לגעת בחבית המלאה נחשים ועקרבים, וחברתה שמגיעה לביתה לשאול ממנה חומץ משכנעת אותה להכניס את ידה פנימה.
"אָמַר רַבִּי לֵוִי לְשׁוֹאֶלֶת חֹמֶץ שֶׁנִּכְנְסָה אֵצֶל אִשְׁתּוֹ שֶׁל חַבָּר, אָמְרָה לָהּ מַה בַּעֲלָהּ עוֹשֶׂה עִמָּךְ, אָמְרָה לָהּ כָּל טוּב הוּא עוֹשֶׂה עִמִּי, חוּץ מֵחָבִית זוֹ שֶׁהִיא מְלֵאָה נְחָשִׁים וְעַקְרַבִּים שֶׁאֵינוֹ מַשְׁלִיטֵנִי עָלֶיהָ, אָמְרָה לָהּ כָּל קוּזְמִיקוֹן שֶׁלּוֹ שָׁם הוּא, וּמְבַקֵּשׁ לִשָֹּׂא אִשָּׁה אַחֶרֶת וְלִתֵּן אוֹתָהּ לָהּ. מֶה עָשְׂתָה הוֹשִׁיטָה יָדָהּ לְתוֹכָהּ, הִתְחִילוּ מְנַשְׁכוֹת אוֹתָהּ, כֵּיוָן שֶׁבָּא בַּעֲלָהּ שָׁמַע קוֹלָהּ מְצַוְוחָה, אָמַר לָהּ שֶׁמָּא בְּאוֹתָהּ חָבִית נָגַעְתְּ, כָּךְ אָמַר הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא לְאָדָם הָרִאשׁוֹן הֲמִן הָעֵץ אֲשֶׁר צִוִּיתִיךָ וגו'."
אומנם בשונה מסיפורה של פנדורה, חווה נבראה כדי להיות בת זוגו של האדם ולא נבראה מראש כעונש. אלמנטים נוספים של דמיון ושוני קשורים לתוכן של תיבת פנדורה: במיתוס הוטמנו בתיבה צורה, יופי, כישרון מוזיקלי ויכולת לרפא, ואילו במעשה בראשית הכישרון המוזיקלי מקורו באדם עצמו ("ושם אחיו יובל הוא היה אבי כל תפש כנור ועוגב"), וכוחות היצירה אינם נובעים מהחטא אלא מהתפתחות המין האנושי ("וְצִלָּה גַם הִוא יָלְדָה אֶת תּוּבַל קַיִן לֹטֵשׁ כָּל חֹרֵשׁ נְחֹשֶׁת וּבַרְזֶל").
תיבת פנדורה

כאשר ארסמוס מרוטרדם תרגם את הסיפור של הסיודוס על פנדורה ללטינית, הוא החליף בין πίθος (פיתוס (אנ'), כד) ל-πυξίς (פיקסיס (אנ'), תיבה).
המושג "תיבת פנדורה" הוא מטבע לשון או ניב. פתיחתה של "תיבת פנדורה" פירושה חשיפתה או מימושה של שרשרת דברים לא נעימים, של צרות, או של בעיות מורכבות, שהיה עדיף להתעלם ממנה, שלא לחשוף אותה ושלא לדבר עליה.
כיום נעשה שימוש במטבע לשון זו אך ורק כביטוי בעל משמעות שלילית והרת אסון, תוך התעלמות מחלקו השני של הסיפור המיתולוגי, הימצאותה של "התקווה" בתחתית התיבה.
על שמה

האסטרואיד 55 Pandora (אנ') שהתגלה בשנת 1858, והירח פנדורה של שבתאי נקראים על שמה.
בשנת 2021 התרחשה ההדלפה של מסמכי פנדורה: במסגרת סדרת תחקירים עיתונאיים בין-לאומיים, פורסמו 11.9 מיליון מסמכים שחשפו שערוריות פיננסיות רבות ברחבי העולם.
ראו גם

מיתולוגיה יוונית
תקווה
חוה
הערות שוליים

↑  ראו בספר "מעט מן האור" על בראשית, חנן פורת, עמ' 31
↑  ספר בראשית, פרק ד', פסוק כ"א.
↑  ספר בראשית, פרק ד', פסוק כ"ב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420804805171  BnF: cb11967675b (data)  GND: 118789430  LCCN: nb2018018974  SUDOC: 067696503  VIAF: 69725644   WorldCat (עם VIAF): 69725644 
תיבה - πυξίς
כד - πίθος
הנס בייט

| --- | --- |

הנס בייט
 לידה:  5 באוקטובר 1901 Bleicherode, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  26 בדצמבר 1947 (בגיל 46) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תפקיד:  מנהיג 
 
הָנס (שמואל) בַּייט (בגרמנית: Hans Beyth;‏ 5 באוקטובר 1901, תרס"ב – 26 בדצמבר 1947, י"ג בטבת תש"ח) היה עוזרה של הנרייטה סאלד, ומנהל ארגון עליית הנוער אחריה. בשנת 1943 היה בין היוזמים והמארגנים של עליית ילדי טהראן.