סוני ליסטון
קריירה מקצועית > ליסטון מול עלי – קרב שני

ליסטון התאמן קשה לקראת הקרב השני, שאמור היה להתקיים ב-13 בנובמבר 1964 בבוסטון. "מגזין טיים" אמר כי ליסטון הביא את עצמו לכושר הטוב ביותר בקריירה שלו. עם זאת, היו שוב שמועות על שימוש לרעה באלכוהול באימונים. לא ידוע עד כמה השתייה הכבדה של ליסטון ושימוש בסמים תרמו להופעותיו הגרועות באופן מפתיע, נגד עלי.
שלושה ימים לפני הקרב, עלי נזקק לניתוח חירום לבקע חנוק. ההתמודדות תצטרך להתעכב בשישה חודשים. התאריך החדש נקבע ל־25 במאי 1965. אך ככל שהתקרב המועד, היו חששות שהמארגנים קשרו קשר עם הפשע המאורגן, ובעלי תפקידים במסצ'וסטס, ובמיוחד התובע המחוזי של מחוז סופוק, גארט ה. ביירן, החלו לשקול זאת שוב. ביירן ביקש צו מניעה שמבטל את הקרב בבוסטון מכיוון שהאמרגנים מקדמים את הקרב ללא רישיון ממסצ'וסטס. אינטר-קונטיננטל כתב כי סם סילברמן הוותיק המקומי היה היחצ"ן. ב-7 במאי סיימו תומכי הגומלין מחדש את ההתדיינות המשפטית בכך שהוציאו את הקרב מבוסטון. היחצ"נים היו זקוקים למיקום חדש במהירות, בכל גודל, כדי להציל את מחויבותם לרשתות הטלוויזיה ברחבי הארץ. המושל ג'ון ה. ריד ממיין נענה להם, ותוך כמה שעות היה ליחצ"נים אתר חדש: לויסטון, מיין, עיירת טחנות עם אוכלוסייה של כ־41,000 הממוקמת 140 מיל (230 קילומטרים) צפונית לבוסטון.
סיום הקרב נותר אחד השנויים במחלוקת בתולדות האגרוף. באמצע הסיבוב הראשון הנחית ליסטון חבטה שמאלית ועלי הנחית עליו ימנית מהירה והפיל את האלוף לשעבר. ליסטון נפל על גבו. הוא התגלגל, נשען על ברך ימין ואז נפל שוב על גבו. רבים מהנוכחים לא ראו את עלי מנחית את האגרוף. הקרב התדרדר במהירות לתוהו ובוהו. השופט ג'רסי ג'ו וולקוט, אלוף העולם לשעבר במשקל כבד בעצמו, התקשה לגרום לעלי ללכת לפינה. עלי עמד בתחילה מעל יריבו שנפל, הצביע עליו וצעק עליו "קום ונלחם, פראייר!" ו"איש לא יאמין לזה! "
הקרב הוא אחד ההתמודדויות הקצרות ביותר על התואר בהיסטוריה. רבים בקהל הקטן אפילו לא הגיעו למושביהם כשהופסק הקרב. השעה הרשמית של הסיום הייתה דקה 1:00 לסיבוב הראשון, אך זה היה שגוי. ליסטון נפל בדקה 1:44, קם ב-1:56, וולקוט הפסיק את הקרב בדקה 2:12.
מעריצים רבים התחילו לצעוק "בוז", "מכור!" רבים לא ראו את האגרוף המכריע וכמה מאלו שראו אותו נוחת, לא חשבו שהוא היה מספיק חזק כדי להפיל את ליסטון. הספקנים כינו את מכת הנוקאאוט "אגרוף הפנטום". עלי כינה זאת "אגרוף העוגן". הוא אמר שלמד אותו מהקומיקאי ושחקן הקולנוע סטפין פיצ'יט, שלמד זאת מג'ק ג'ונסון. עלי מעולם לא רשם נוק-אאוט נוסף עם "אגרוף העוגן".
עם זאת, היו כמה שהאמינו שהקרב לגיטימי. אלוף העולם במשקל קל-כבד ז'וזה טורס אמר, "זה היה אגרוף מושלם". ג'ים מוריי "מלוס אנג'לס טיימס" כתב שזה "לא אגרוף פנטומי". וטקס מולה מ"ספורטס אילוסטרייטד" כתב: "המכה כל כך עוצמתית עד שהרימה את כף רגלו השמאלית של ליסטון, שעליה רוב משקלו נח, הרחק מעל הקנבס".
חלק התקשו להאמין שהאגרוף יכול היה להכניע אדם כמו ליסטון. שדר היכל התהילה דון דונפי אמר: "הנה בחור שהיה בכלא והשומרים נהגו להכות אותו מעל הראש עם אלות ולא הצליחו להפיל אותו". אבל אחרים טוענים שהוא פשוט לא היה אותו ליסטון. דייב אנדרסון מניו יורק טיימס אמר כי ליסטון "נראה נורא" באימון האחרון שלו לפני הקרב. המטפלים שלו שילמו בחשאי לשותף האימונים עמוס לינקולן 100 דולר נוספים כדי להקל עליו. [דרוש מקור] "הניו יורק טיימס" כתבו כי אמרגניו של ליסטון ידעו ש"לא היה לו את זה יותר". הערות אלה אינן תואמות את העובדה שליסטון גבר בקלות על עמוס לינקולן שלוש שנים אחר כך בשנת 1968, והכניע אותו בשני סיבובים.
אלופי העבר ג'ק דמפסיי, ג'ו לואיס, פלויד פטרסון וג'ין טונני, כמו גם המתמודד ג'ורג' צ'ובאלו הצהירו כולם כי הם רואים את הקרב כמכור. היו שהרגישו שהנפילות היו אמיתיות אבל הנוקאאוט היה מזויף. הביוגרף של עלי, וילפריד שייד, כתב "במוחמד עלי: דיוקן במילים ותצלומים", כי ליסטון תכנן למכור את הקרב מסיבות לא ידועות והשתמש במכה הלגיטימית הראשונה לשם כך. Sheed אומר שהאגרוף והנפילה "אולי היו אמיתיים, אבל כשהשופט ג'ו וולקוט האט את הספירה ונתן לו כל הערב לקום, התחזותו של ליסטון למעולף לא היה משכנע פוסום".
בזמן שליסטון הכחיש בפומבי שצלל, כתב ספורטס אילוסטרייטד, מארק קראם, אמר כי שנים אחר כך אמר לו ליסטון, "הבחור הזה [עלי] היה משוגע. לא רציתי שום קשר איתו. והמוסלמים עלו. מי היה צריך את זה? אז ירדתי. לא חטפתי מכה". העובדה שליסטון לא התלונן על ההפרה הברורה של כללי האגרוף (הוכרז מפסיד הנוק אווט ללא ספירה) ומצב התדהמה הברור של עלי, שצעק לעבר ליסטון "אף אחד לא יאמין לזה" ושואל את המאמנים שלו "האם פגעתי בו? " אישר את אמונת רוב האנשים שליסטון צלל. היו מספר תיאוריות לא מוכחות לגבי הרקע לצלילה כביכול, לרבות כי ליסטון אויים על ידי המוסלמים, או שהסכים להפסיד בתמורה לנתח ברווחים העתידיים של עלי. האמונה לתיאוריה האחרונה נובעת מהעובדה שליסטון, מיד לאחר קרבו עם צ'אק וופנר, נראה מודאג יותר מתמיכה בקרב עלי-פרייזר וטענותיו של עלי כאלוף מאשר לקדם את הקריירה שלו עצמו.