stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממלכת סיציליה הנורמנית
התרבות הנורמנית-ערבית-ביזנטית > ארכיטקטורה

השליטים הנורמנים של דרום איטליה וממלכת סיציליה השקיעו משאבים לא מבוטלים במיזמי בנייה וכדרכם שילבו את מורשתם עם סגנון מקומי ובו סממנים ואלמנטים מהדריכלות הביזנטית והערבית, בן הכלאיים ידוע בשם הסגנון הערבי-נורמני. רוג'רו השני העלה את פעילות הבנייה הנורמנית לדרגת שלמות וריכז את מאמציו באי סיציליה והבירה פלרמו. כנסיית ג'ובאני הקדוש של הנזירים (San Giovanni degli Eremiti) נבנתה בפלרמו בין השנים 1143–1148 בסגנון הערבו-נורמני, על גג הכנסייה נבנו כיפות בצבע אדום בוהק האופייני לארכיטקטורה הערבית של האי.
הקפלה פלאטינה שבפלרמו, חלק מפאלאצו דיי נורמני, אף היא ממפעלי הבניה של רוג'רו השני ומשלבת מספר סגנונות בנייה. אמנות נורמנית מעטרת את דלתות הכנסייה, קשתות בסגנון ערבי מעטרות בכתובות בשפה הערבית תומכות בתקרה, הקירות מעוטרים בפסיפס בסגנון ביזנטי. עירוב סגנונות אלו יוצר שילובים מעניינים כגון מקבצים של כוכבים בעלי 8 קצוות האופייניים לאמנות המוסלמית-ערבית שיוצרים את סימן הצלב על התקרה.
קתדרלת מונריאלה (Duomo di Monreale), המוקדשת לעלייתה השמימה של מרים אם ישו, היא אחת הדוגמאות הבולטות לאדריכלות הנורמאנית בסיציליה, משלבת מאפיינים מכנסיות האורתודוקסיות שבמזרח ומכנסיות המערב. אולם התווך, שלו שתי ספינות משנה צרות, בנוי בדמות טיפוסית לבזיליקה איטלקית; ואילו בית המקהלה משולש האפסיסים מזכיר את הכנסיות בעלות שלושה האפסיסים בכנסיות המזרח. עדות נוספת להשפעה המזרחית ניתן למצוא בכך שחלק מהכתובות בכנסייה הן ביוונית.
ציור המתאר את הארכיטקטורה הנורמנית, הדפס משנת 1830.
קפלה פלאטינה, הכנסייה המפוארת של רוג'רו השני בפלרמו.
כנסיית ג'ובאני הקדוש של הנזירים (San Giovanni degli Eremiti) בפלרמו.
קתדרלת מונריאלה.
לקריאה נוספת

Joanna H. Drell, Kinship & Conquest: Family Strategies in the Principality of Salerno During the Norman Period, 1077-1194, Cornell University Press, 2002, ISBN 0801438780
Gordon S. Brown, The Norman Conquest of Southern Italy and Sicily, McFarland, 2003, ISBN 0786414723
François Neveux, Claire Ruelle, A brief history of the Normans: the conquests that changed the face of Europe, Robinson, 2008, ISBN 1845295234
John Julius Norwich, The Normans in Sicily: The Normans in the South 1016-1130 and the Kingdom in the Sun 1130-1194, Penguin, 1992, ISBN 0140152121
Graham A. Loud, The age of Robert Guiscard: southern Italy and the Norman conquest, Longman, 2000, ISBN 0582045282
Hiroshi Takayama, The Administration of the Norman Kingdom of Sicily, Brill, 1993, ISBN 9004098658
Karla Mallette, The Kingdom of Sicily, 1100-1250: a literary history, University of Pennsylvania Press, 2005, ISBN 0812238850
Alexēs G. K. Savvidēs, Byzantino-Normannica: The Norman Capture of Italy (to A. D. 1081) and the First Two Invasions in Byzantium, Peeters Publishers, 2007, ISBN 9042919116
Graham Loud, Alex Metcalfe (eds.), The Society of Norman Italy, Brill, 2002, ISBN 9004125418
Alex Metcalfe, Muslims and Christians in Norman Sicily: Arabic-Speakers and the End of Islam. Routledge, 2002, ISBN 0700716858
הערות שוליים

↑  Crusades-Encyclopedia: Massacre of Latins in Constantinople, 1182
↑  Paul Stephenson, "The Norman Invasion, 1185–1186", in: Byzantium's Balkan Frontier: A Political Study of the Northern Balkans, 900–1204, Cambridge University Press, 2000, pp. 284–288, ISBN 0-521-77017-3
↑  Hubert Houben, Roger II of Sicily: A Ruler Between East and West, Cambridge University Press, 2002, p.83
↑  Steven Runciman, The Sicilian Vespers: a history of the Mediterranean world in the later thirteenth century, Cambridge University Press, 1958, p. 10, ISBN 0521437741
↑  Rita Bernini, "Inscription in four languages", in: Discover Islamic Art, Museum With No Frontiers, 2021
↑  Kenneth M. Setton, A History of the Crusades, Volume V: The Impact of the Crusades on the Near East, University of Wisconsin Press, 1985,  p. 313
↑  Alex Metcalfe, Muslims and Christians in Norman Sicily: Arabic Speakers and the End of Islam, 2003
↑  Donald Matthew, The Norman kingdom of Sicily, Cambridge University Press, 1992, pp. 4–6, 71–74, 86–92, 285, 286, 304, ISBN 0-521-26911-3
↑  David Abulafia, Frederick II: A Medieval Emperor, Oxford University Press, 1992, p 40-44
↑  Donald Matthew, The Norman kingdom of Sicily, Cambridge University Press, 1992. pp. 4–6, 71–74, 86–92, 285, 286, 304, ISBN 0-521-26911-3
↑  Henri Bresc, Un monde méditerranéen: Économie et société en Sicile, 1300-1450, Rome: École française de Rome, 1986, ISBN 2-7283-0103-4
↑  Stephen R. Epstein, An Island for Itself: Economic Development and Social Change in Late Medieval Sicily, 2003
הדפס מהמאה ה-19 ובו תיאור של נורמנים בלבוש אופייני
רובר גיסקאר מקבל תואר דוכס מהאפיפיור
רוג'רו מקבל את מפתחות העיר פלרמו. ציור קיר מהמאה ה-19
מטבע של רוג'רו השני ועליו דמותו כמלך סיציליה ובנו רוג'רו כדוכס אפוליה
רוג'רו השני כפרש נורמני. כתב יד מהמאה ה-12
ממלכת אפריקה הנורמנית (מסומנת בקווקוו אדום)
קונסטנס מסיציליה עם בנה פרידריך
מצבת קבורה כתובה בארבע השפות שנהגו בסיציליה הנורמנית: לטינית, יוונית, ערבית ויהודית, 1249; אוסף המוזיאון לאמנות אסלאמית בלה זיסה, פלרמו
מטבע דוקט של רוג'רו השני משנת 1140
טי-בון ווקר

| --- | --- |

 לידה:  28 במאי 1910 לינדן, ארצות הברית 
 פטירה:  16 במרץ 1975 (בגיל 64) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Aaron Thibeaux Walker 
 מקום קבורה:  בית הקברות אינגלווד פארק 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1928 
 סוגה:  בלוז, ג'אז 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, עוגב, פסנתר, מנדולינה, מערכת תופים 
 חברת תקליטים:  אטלנטיק רקורדס, צ'ארלי רקורדס, קולומביה רקורדס, קפיטול רקורדס, בראונשווייג רקורדס, Duke 
 צאצאים:  ברניטה ווקר 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1987) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אהרון תיבו "טי-בון" ווקר (באנגלית: Aaron Thibeaux "T-Bone" Walker; ‏28 במאי 1910 - 16 במרץ 1975) היה מוזיקאי אמריקאי, מחלוצי הבלוז. ניגן במגוון כלי נגינה בהם גיטרה חשמלית, בנג'ו, מנדולינה, כינור ופסנתר. חיבר עשרות שירים, שהידוע בהם הוא "Stormy Monday". המגזין רולינג סטון דירג אותו במקום 67 ברשימת מאה הגיטריסטים הגדולים ביותר בכל הזמנים.
תולדות חייו

ווקר נולד בטקסס להורים ממוצא מעורב אפרו-אמריקני וצ'ירוקי, שהיו שניהם מוזיקאים. גם אביו החורג היה מוזיקאי והוא שלימד אותו לנגן במגוון כלי נגינה. ווקר גדל בקהילת אוק קליף (Oak Cliff) שליד דאלאס ובגל 10 כבר לא הלך יותר לבית הספר. ידיד המשפחה, המוזיקאי בליינד למון ג'פרסון, לקח את ווקר הצעיר תחת חסותו ובהיותו בן 15 הופיע ווקר כנגן מקצועי. בין היתר זכה לנגן, כפרס בתחרות כישרונות, עם להקתו של קאב קאלוויי במסע הופעות שלה ביוסטון.
הקלטתו הראשונה נערכה בחברת קולומביה רקורדס ב-1929 תחת השם אוק קליף טי-בון (Oak Cliff T-Bone). הכינוי טי-בון הוא שיבוש שמו האמצעי (תיבו). ב-1933 הופיע באוקלהומה עם חלוץ הגיטרה החשמלית צ'ארלי כריסטיאן. טי-בון עבר ללוס אנג'לס והופיע שם במועדונים הן כמוביל הרכב קטן והן כנגן בתזמורות ביג בנד. בשנת 1935 נשא לאשה את ויידה לי ולשניים נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1942 הקליט את האלבום Mean Old World Blues בחברת קפיטול רקורדס. הצליל והסגנון בתקליט, שהתפתחו בעת בה היה ווקר נגן בתזמורות ביג בנד, זכו לכינויים Jump Blues ו"בלוז החוף המזרחי" והתאפיינו בקצב מהיר ונגינה וירטואוזית מהירה שהקדימו את הרית'ם אנד בלוז. בהקלטה זו המציא ווקר את סולו הגיטרה כפי שהוא מוכר מאז ברוק. ב-1947 הקליט את שירו הידוע ביותר, Stormy Monday. שירים מצליחים נוספים היו Bobby Sox Blues מ-1946 ו-West Side Baby מ-1948.
ב-1960 הוציאה חברת אטלנטיק רקורדס סדרת הקלטות שבוצעו בין השנים 1955-1959 תחת הכותרת T-Bone Blues. בצד שיתופי פעולה קצרי-מועד עם מוזיקאים כוילי דיקסון וממפיס סלים, הופיע ווקר מראשית שנות השישים ואילך באירופה, בעיקר בפריז והקליט עבור חברת התקליטים הצרפתית Black and Blue. בשנת 1971 זכה ווקר בפרס גראמי להקלטה השובה ביותר בקטגוריית פולק מסורתי עבור תקליטו 'Good Feelin שראה אור בחברת פולידור רקורדס. ב-1973 הקליט בפולידור את התקליט Fly Walker Airlines.
בראשית שנת 1974 סבל ווקר משבץ מוחי ובמרץ 1975 נפטר כתוצאה מדלקת ריאות שהייתה סיבוך של אותו אירוע מוחי.
השפעתו

בי בי קינג ציין את ווקר כמשפיע מרכזי על נגינתו וציין שכששמע אותו לראשונה חשב "שישו שב והוא מנגן בגיטרה". כן ציינו אותו כמקור השפעה נגנים כג'ימי הנדריקס, צ'אק ברי, באדי גאי, אריק קלפטון, סקוטי מור (הגיטריסט המוביל של אלביס פרסלי) ואחרים.
השיר Stormy Monday זכה לעשרות הקלטות בהן של בי בי קינג, ג'ימי הנדריקס, פרנק סינטרה, האחים אולמן, ג'ון מאייל, אריק קלפטון, רוד סטיוארט, קני בורל, סטיבי ריי וון, ואן מוריסון, הג'קסונים, אטה ג'יימס, סנטנה, ג'יימס בראון, ג'ון לי הוקר, מאדי ווטרס, ג'תרו טאל, גרי מור, להקת קרים, רוברטה פלאק, מנפרד מן ואחרים. ב-1991 הוכנסה ההקלטה המקורית של השיר להיכל התהילה של פרס גראמי וב-2007 נבחרה למרשם ההקלטות בעלות חשיבות תרבותית והיסטורית של ספריית הקונגרס.
הוקרה

ב-1980 נבחר כמבצע להיכל התהילה של הבלוז וב-1987 נבחר להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
הערות שוליים

1 2 3  מקום 67 ברשימת הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים, רולינג סטון
1 2  ביוגרפיה באתר Find a Grave
1 2  T-Bone Walker: Blues Guitar Godfather
↑  על הישר באתר Allmusic
↑  היכל התהילה של הרוק אנד רול
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1195220  BnF: cb13900970s (data)  CANTIC: a10351668  GND: 134549864  ISNI: 0000 0003 6849 971X  LCCN: n86100309  LNB: 000045093  MusicBrainz: f1a3fb4a-fff6-4556-a290-3704b109da90  NKC: js20050523028  NTA: 071554254  SELIBR: 100730  SNAC: w6fn2j7x  SUDOC: 146730836  Trove: 940655  VIAF: 59271204   WorldCat (עם VIAF): 59271204
נוחי דנקנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בנובמבר 1954 (בן 70) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  הרצליה
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 
נח "נוחי" דנקנר (נולד ב-י"ז בחשוון ה'תשט"ו, 13 בנובמבר 1954 בתל אביב) הוא איש עסקים. נודע בשל שליטתו בין 2003 ל-2013 (דרך חברות פרטיות ממונפות) בקבוצת אי די בי אשר החזיקה בשיאה בחברות רבות במשק, אך בסוף 2013 איבד שליטה זו על רקע הסדר חוב. בשנת 2011 הוערך הונו האישי ב-1.2 מיליארד דולר.
הורשע בעבירות על חוק ניירות ערך ועל חוק איסור הלבנת הון ונידון לשלוש שנות מאסר.
ביוגרפיה

נח (נוחי) דנקנר נולד ליצחק דנקנר (1924—2023) וזהבה לבית דוברושין, ילידת תל אביב ודור רביעי בארץ, שב-2011, אף השיאה משואה ביום העצמאות על התנדבותה ב"מועצה לישראל יפה". אביו, יצחק דנקנר, היה אחד מששת האחים שהקימו את "דנקנר השקעות" והיו בעלי מפעל תעשיות מלח לישראל בעתלית.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה ב-1972, התגייס דנקנר לצה"ל והתנדב לקורס טיס, ממנו הודח לאחר שנה, והוצב בלהק המודיעין. השתחרר משירות מילואים בדרגת רב-סרן. לאחר שירותו למד מדע המדינה ומשפטים באוניברסיטת תל אביב, שם גם ערך את כתב העת "עיוני משפט". אחרי סיום לימודיו והתמחות במשרד יגאל ארנון ושות׳, היה ממייסדי משרד עורכי הדין דנקנר-לוסקי.
ב-1999 הכיר את הרב יעקב איפרגן, המכונה "הרנטגן" ומאז, לפי עדותו, התפתחה ביניהם מערכת יחסים הדוקה. דנקנר הצהיר בתוכנית טלוויזיה ב-2010: "אני נהנה ממנו, מהחוכמה שלו, מהעצות שלו, מהניסיון שלו." לפי עדויות שונות במשך השנים, דנקנר התייעץ עם הרב איפרגן בקביעות לפני ביצוע עסקאות בהיקף ענקי. הוא הפך לאורח הכבוד הראשי שלו בהילולות השנתיות שהוא עורך בנתיבות, ולפי מקורות שונים בשנים 2005–2010, תקופת הפיכתו לטייקון, תרם דנקנר 20 מיליון שקל לעמותות של הרב איפרגן ומיליוני שקלים נתרמו בידי חברות ציבוריות שבשליטתו. ב-2013, שנת התמוטטות עסקיו, הוא נעדר לראשונה מההילולה של הרב איפרגן.
ביוגרפיה > גנדן תיירות

בשנת 1995 הקים יחד עם אביו, יצחק דנקנר ושותפים נוספים (אבי פישר, צור דבוש, ומשפחת שימל) את חברת "גנדן תיירות ותעופה" (על שם מנזר גנדן בטיבט בו ביקר), שפעלה כחברת החזקות בתחומי התיירות והתעופה. בינואר 1996 רכשה גנדן תיירות את השליטה בחברת "אופן סקיי", העוסקת בייצוג חברות תעופה זרות בישראל. בספטמבר 1997, רכשה את חברת התעופה "ישראייר". ובהמשך את החברות "המילניום השלישי", "נתור" ו"יוניטל".
בשנת 2009 רכשה איי די בי חברה לפיתוח (אז חברה ציבורית בשליטת נוחי דנקנר) את חברת "גנדן תיירות ותעופה", ומיזגה אותה עם כלל תיירות, המוחזקת גם כן בידי אי די בי חברה לפיתוח. פעילותה של כלל תיירות בתחומי התיירות והנסיעות בוצעה באמצעות החברה הבת דיזנהאוז שמוזגה לתוך גנדן תיירות. הקבוצה הממוזגת החלה לפעול בשם "איי די בי תיירות". העסקה גררה ביקורת ציבורית רבה, מאחר שבאותה עת היו לגנדן תיירות הפסדים צבורים וחובות של עשרות מיליוני שקלים, שהועברו מחברת גנדן הפרטית לחברה הציבורית אי די בי.
ביוגרפיה > רכישת מניות בנק הפועלים

בשנת 1997 יזם נוחי דנקנר יחד עם בן דודו דני דנקנר, בניגוד לדעתו של דודו שמואל דנקנר שהיה עד אז הדמות הדומיננטית והמובילה בעסקי המשפחה, עסקה שבה רכשה תעשיות מלח 11.6% ממניות בנק הפועלים תמורת 358 מיליון דולר (1.4 מיליארד שקל), ההשקעה מומנה במלואה בהלוואה שתעשיות מלח קיבלה מבנק לאומי על ידי שעבוד הקרקעות של תעשיות מלח כבטוחה להלוואה. בנק לאומי העריך את שווי הקרקעות ב־200 מיליון דולר על סמך ההסכם עם מינהל מקרקעי ישראל המקנה לתעשיות מלח זכויות בנייה נרחבות על הקרקעות. נכון לשנת 2016 החובות הללו עדיין לא הוחזרו.
אומדן שווי הקרקעות של תעשיות מלח נקבע על סמך הסכם שבגינו נעצר דני דנקנר באשמת מתן שוחד והלבנת הון. שווי הקרקעות של תעשיות מלח היה למעשה נמוך בהרבה מהשווי בו העריכו אותן בבנק לאומי, וספק אם הם היו מאשרים את ההלוואה אם היו יודעים על כך מראש.
ביוגרפיה > הפרדת עסקי המשפחה

בשנת 1999, בתום שנתיים של מתיחות בין נוחי דנקנר לבין שמואל דנקנר, הוחלט על פילוג בעסקי המשפחה, שמואל דנקנר ובני משפחה אחרים רכשו את המניות של נוחי דנקנר, של אביו, יצחק דנקנר, ושל משפחת גילינסקי בחברת דנקנר השקעות תמורת 100 מיליון דולר.
בדיעבד נאלצו שאר בני משפחת דנקנר להקדיש את המחצית הראשונה של שנות ה-2000 בניסיונות לחלץ עצמם מההלוואה מבנק לאומי. בסופו של דבר מכרו את השליטה בדנקנר השקעות ביוני 2004, תמורת 58 מיליון דולר לדלק נדל"ן של יצחק תשובה. בינואר 2007 נאלצה המשפחה למכור גם את השליטה בתעשיות מלח (לשרי אריסון) תמורת 886 מיליון שקל, והעניקה לה בכך את השליטה הבלעדית בבנק הפועלים.
ביוגרפיה > גנדן השקעות

בשנת 1999 ייסד דנקנר ושותפים נוספים את חברת גנדן השקעות ("גנדן הולדינגס בע"מ") – חברה שביצעה השקעות כושלות בתחומי הנדל"ן, התקשורת והטכנולוגיה. בעקבות כישלון זה, חובו האישי של דנקנר לבנקים דרך גנדן הוערך בכ-400 מיליון ש״ח.
ביוגרפיה > רכישת קבוצת אי די בי

במאי 2003 רכשה גנדן השקעות, יחד עם משפחות מנור ולבנת, מהמשפחות רקנאטי וקרסו, את השליטה בקבוצת אי די בי, שהייתה אחת מהקבוצות הפעילות והמעורבות ביותר במשק הישראלי וכללה את שופרסל, נייר חדרה, מכתשים אגן תעשיות, נכסים ובניין, גב ים, אלרון, כלל עסקי ביטוח ועוד.
קרן הפנסיה "מבטחים הוותיקה" שבבעלות ההסתדרות, סיפקה מימון בהיקף של 54 מיליון דולר לגנדן, כדי שזו תוכל להשלים את ההשתלטות. עסקת מתן המימון האמורה לוותה בביקורת רבה, ואושרה בין היתר בזכות תמיכתם של שלושה דירקטורים חדשים, שהצטרפו לקרן "מבטחים" ואישרו את המענק בישיבה הראשונה שבה השתתפו. חבר הכנסת לשעבר שמואל אביטל, ששימש יו"ר הקרן באותה עת, מונה בשנת 2008 על ידי דנקנר ליו"ר חברת "מקסימה" שבשליטתו. בתקופה זו דנקנר יחד עם שותפיו בגנדן החזיקו בכ-55% ממניות איי. די. בי אחזקות. בשנת 2006 הוענק לדנקנר פרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה.
שבע השנים הראשונות של דנקנר באי.די.בי היו הצלחה ובמהלכן הגדיל את היקפה של אי די בי על ידי רכישת חברות רבות. בשנת 2005 רכשה דיסקונט השקעות את חלקיהן של מתחרותיה בסלקום ובשנת 2006 רכשה אי די בי את כור תעשיות. כן נרכשה קלאבמרקט על ידי שופרסל, עסקה שהיוותה גורם משמעותי בעליית מחירי המזון ויוקר המחיה בישראל.
הקבוצה שבראשות דנקנר נכנסה מוכנה למשבר הסאבפריים בשנת 2008 שממנו יצאה מחוזקת. כמו כן, עסקה אי.די.בי בפיתוח נדל"ן בלאס וגאס (יחד עם קבוצתו של יצחק תשובה).
בשנת 2010, שהיוותה את שנת השיא של דנקנר, הוא דורג ברשימת המיליארדרים של פורבס עם הון של מיליארד דולר.
בשנת 2009 רכשה איי די בי חברה לפיתוח (חברה ציבורית שכבר איננה נסחרת בבורסה לאחר מחיקתה מהמסחר על ידי נוחי דנקנר בעיצומו של המשבר הכלכלי) את חברת התיירות הפרטית של נוחי דנקנר ואבי פישר, גנדן תיירות ותעופה, ומיזגה אותה בחברה הפרטית כלל תיירות, המוחזקת גם כן בידי אי די בי חברה לפיתוח.
ב-17 בדצמבר 2013 איבד את השליטה ב-IDB. ב-5 בינואר 2014 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב כי השליטה באי.די.בי תועבר מידיו של דנקנר לשליטת קבוצת אקסטרה-אלשטיין של אדוארדו אלשטיין ומוטי בן משה.
ביוגרפיה > פרויקט הפלאזה לאס וגאס

ביוני 2007 הודיעו אי.די.בי פיתוח ונכסים ובנין מקבוצת אי.די.בי של נוחי דנקנר על שיתוף פעולה עם אלעד גרופ (חברה פרטית בבעלות יצחק תשובה שבאמצעותה הוא מנהל את עסקי הנדל"ן שלו בצפון אמריקה) להקמת פרויקט מלונאות ענק בהשקעה של 7 מיליארד דולר בלאס וגאס. הקרקע לפרויקט נרכשה תמורת 1.2 מיליארד דולר ועליה היה ממוקם מלון קיים ("ניו פרונטיר"). ביולי 2007 נכסים ובנין גייסה 900 מיליון שקל באג"ח כדי לממן את חלקה בפרויקט.
בנובמבר 2007 יצחק תשובה ונוחי דנקנר לחצו במשותף על כפתור שהפעיל פיצוץ מבוקר אשר הביא לקריסתו של מלון "ניו פרונטיר" בן ה-16 קומות. המלון פוצץ כדי לפנות את הקרקע ולהתחיל בעבודות ההקמה של הפרויקט תחת המותג "פלאזה". באירוע הודיע נוחי דנקנר כי "השלמת הפרויקט, שצפויה בשנת 2011, תיצור לפחות 15 אלף מקומות עבודה חדשים בעיר".
מספר חודשים לאחר השקת הפרויקט הוא החל להיתקל בקשיים, המשבר הכלכלי העולמי הוביל לבעיות בגיוס ההון הדרוש להקמה, כמו כן איש העסקים פויו זבלודוביץ', שבבעלותו מלון אחר הנושא את השם "פלאזה" בלאס וגאס, הגיש תביעה קניינית על הזכות לשימוש בשם "פלאזה לאס וגאס". בנובמבר 2011 נודע כי ירד לטמיון כמעט כל ההון שהושקע במיזם.
ביוגרפיה > השקעה בבנק קרדיט סוויס

בין השנים 2008–2010 רכשה כור תעשיות שבשליטתו של דנקנר מניות בבנק השווייצרי קרדיט סוויס והגיעה בשיא לאחזקה של 3.24% ממניות הבנק. סכום ההשקעה המצטבר בקרדיט סוויס הגיע ל-6.95 מיליארד שקל במאי 2010. בשנים שלאחר מכן נמכר חלק גדול ממניות הבנק שנרכשו.
ביוגרפיה > מכירת מכתשים אגן תעשיות

באוקטובר 2010 התקיימו מגעים למכירת חברת מכתשים אגן תעשיות שבשליטת כור תעשיות לכמצ'יינה הסינית, ובעקבות כך לפיטורים נרחבים בחברה, דבר שהוביל לצעדי מחאה של עובדי החברה, ובעקבותיהם הודיעה אי.די.בי על הקפאת העסקה בשבוע עד לבירור הדברים מול ועד העובדים. בסוף אותו שבוע, הודיעה החברה כי הגיעה להסכם עם ועד העובדים, לפיו יפרשו 200 עובדי החברה באופן מיידי, ושאר עובדי החברה לא יפוטרו לפחות עד לשנת 2017. עסקת המכירה הושלמה לפי שווי חברה של 2.4 מיליארד דולר.
ביוגרפיה > השקעה במעריב

בחודש מרץ 2011 רכשה קבוצת אי די בי את עיתון מעריב באמצעות דיסקונט השקעות, תמורת 147 מיליון ש"ח. בתקופת שליטתה בעיתון, הזרימה קבוצת אי די בי על פי ההערכות מעל 300 מיליון שקלים כהשקעה, אך בספטמבר 2012 החליט למוכרו, ללא חובות העסק וללא בית הדפוס, לשלמה בן צבי (שהחזיק בעיתון "מקור ראשון") תמורת 85 מיליון שקלים בלבד. על השקעה זו נמתחה ביקורת רבה, ואף הוגשה תביעה נגזרת על-סך 370 מיליון ש"ח כנגד דסק"ש ונושאי המשרה בה.
ביוגרפיה > איבוד השליטה באידיבי

המינוף בו בחר דנקנר היה בעוכריו. הוא פעל להרחיב את עסקיו ולהגדיל את שליטתו באי. די. בי. וגם קבוצת אי די בי פעלה לגיוס הלוואות במיליארדי שקלים הן מהבנקים והן מהציבור באיגרות חוב. בשנת 2013, היה סך חובותיו של דנקנר גדול משווי נכסיו.
מספר גורמים תרמו לנפילתו של נוחי דנקנר: מינוף יתר, עסקאות כושלות (עסקת לאס-וגאס, קניית מעריב, ההשקעה במניית קרדיט סוויס), שימוש בדיבידנדים שזרמו ממורד הפירמידה העסקית כדי לבצר את אחזקתו באי.די.בי. תחת הורדת המינוף או רכישות נוספות, המחאה החברתית שגרמה לירידת ערך בחברת שופרסל ובעיקר הרפורמה בשוק הסלולר שכיווצה את שוויה של סלקום – החברה החשובה ביותר בקבוצה של דנקנר – במיליארדי שקלים.
ב-8 בדצמבר 2013 הצביעו הנושים של אי די בי אחזקות בעד הסדר נושים הכולל העברת השליטה על אי.די.בי. מידיו של נוחי דנקנר לידיהם של אדוארדו אלשטיין ומוטי בן משה. הסדר זה אושר על ידי בית המשפט ב-17 דצמבר 2013 עם תנאים מתלים שאינם קשורים לדנקנר, וב-5 בינואר 2014 אישר בית המשפט הסדר זה באופן סופי. דנקנר הגיש ערעור על פסק הדין לבית המשפט העליון, אך ערעורו נדחה ב-14 במאי 2014.
ביוגרפיה > הרשעתו בפלילים

בסוף נובמבר 2012 עוכב דנקנר לחקירה ברשויות המס ובמשטרת ישראל, בחשד להרצת מניות אי די בי אחזקות. ב-6 בינואר 2014, יום אחד בלבד לאחר איבוד השליטה באי די בי אחזקות, פורסם שהפרקליטות הודיעה על זימונו של דנקנר לשימוע, טרם הגשת כתב אישום בגין תרמית בקשר לניירות ערך (במניית אי די בי אחזקות), עבירה של פרט מטעה בתשקיף, עבירה של הפרת חובת דיווח ועבירה של איסור עשיית פעולה ברכוש אסור (הלבנת הון). יחד עם דנקנר זומנו לשימוע גם חברת אי די בי אחזקות עצמה, ואיתי שטרום. מעורב נוסף, עדי שלג, חתם על הסכם עד מדינה.
החשד היה שבימים טרם הנפקת מניות אי די בי אחזקות בפברואר 2012 בסך 321 מיליון שקלים, בוצעה פעילות מסחר תרמיתית במניות אי די בי אחזקות על-מנת לתמוך בשער גבוה יותר של המניה ולאותת לשוק על עניין במניה על ידי ניפוח מחזור המסחר, כל זאת במטרה לשפר את סיכויי הצלחת ההנפקה והמחיר שיתקבל בה.
ביוני 2014 הוגש כתב אישום נגד דנקנר בעבירות על חוק ניירות ערך – תרמית מניות, הכנסת פרט מטעה בתשקיף והפרת חובת דיווח ובעבירה על חוק איסור הלבנת הון – סעיף עשיית פעולה ברכוש אסור.
ביולי 2016 הרשיע אותו השופט ח'אלד כבוב בכל העבירות שיוחסו לו בכתב האישום. ב-5 בדצמבר 2016 נגזרו עליו שנתיים מאסר בפועל, שנת מאסר נוספת על תנאי וקנס של 800 אלף שקל. ביצוע עונש המאסר עוכב עד להגשת ערעור. דנקנר ערער על ההרשעה, ובמקביל הפרקליטות ערערה על קולת העונש.
ב-22 בינואר 2018, יומיים לפני שהייתה אמורה להעיד, התאבדה עדת מדינה במשפט הדיבידנדים. התובעים ביקשו להציג את עדותה המוקלטת והשופטת ביקשה שיגישו בקשה, אך הצדדים פנו לגישור ולמחרת, הודיעו שהגיעו לפשרה.
באוגוסט 2018 החמיר בית המשפט העליון את עונשו לשלוש שנות מאסר, והוא החל לרצות אותו באוקטובר 2018.
נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין קיצר את תקופת מאסרו של דנקנר בארבעה חודשים (המירם במאסר על תנאי) עקב סיבות בריאותיות, ולאחר שוועדת השחרורים הסכימה להורדת שליש וקיצור מנהלי עקב צפיפות הוא שוחרר ב-2 בפברואר 2020 בתנאים מגבילים.
משפחתו

דנקנר נשוי לאורלי לבית הולצר (אחייניתו של בני פלד) ואב לשתי בנות ובן. מתגורר בהרצליה פיתוח. אח סבו היה עובד בן עמי. דני דנקנר, בן דודו, הורשע במתן שוחד בפרשת הולילנד וריצה שתי תקופות מאסר.
ראו גם

הריכוזיות במשק הישראלי
הרצת מניות
לקריאה נוספת

גדי בלום וניר חפץ, עסקים וקהילה - נוחי דנקנר, ישראל לאן - 18 שיחות עם האישים שמעצבים את פני המדינה, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, תל אביב, 2008, עמ' 117 - 149
יניב רחימי, גאון ושבר, 2016
לונדון ריבר

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  רשיד בושארב 
 תסריט:  רשיד בושארב 
 עריכה:  יאניק קרגואט 
 שחקנים ראשיים:  ברנדה בלתין סוטיג'ואי קויאטה
 מוזיקה:  ארמנד עמר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת  צרפת צרפת
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2009 
 משך הקרנה:  87 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, צרפתית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 הכנסות באתר מוג'ו:   londonriver
 פרסים:  דוב הכסף לשחקן הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
לונדון ריבר (באנגלית: London River) הוא סרט דרמה בריטי-צרפתי משנת 2009, שכתב והפיק הבמאי הצרפתי-אלג'יראי ראשיד בושארב. בסרט מככבים ברנדה בלתין וסוטיג'ואי קויאטה, והוא מתמקד בשני אנשים המחפשים את ילדיהם שנעדרים מאז הפיגועים בלונדון שהתרחשו ב-7 ביולי 2005.
תקציר העלילה

ביולי 2005, אליזבת סומרס, אלמנת מלחמת פוקלנד בריטית פרוטסטנטית, שחיה בחווה בגרנזי, ואפריקאי מוסלמי בשם אוסמן שחי בצרפת, הם שני זרים שנפגשים בלונדון. היא מחפשת את בתה, והוא מחפש את בנו, אחרי הפיגועים שהתרחשו בלונדון. אף אחד מהם אינו קרוב אל הילד הנעדר.
הם חוששים שהבת והבן נהרגו בפיגועים. הם מגלים שילדיהם היו חברים שחיו ביחד בדירה בלונדון, ותכננו לנסוע לצרפת. בסוף מתברר שהשניים נהרגו בפיגוע התאבדות שהתרחש באוטובוס בו נסעו סמוך לכיכר טאביסטוק.
הסרט צולם בממלכה המאוחדת ובצרפת. אתרי הצילומים בלונדון כוללים את הארינגיי ופינסברי פארק, ובעיקר את בלקסטוק רוד.
צוות השחקנים

ברנדה בלתין – אליזבת סומרס
סוטיג'ואי קויאטה – אוסמן
רושדי זם – בעל הדירה
פרנסיס מגי – מפקח משטרה אנגלי
סאמי בואג'ילה – אימאם
מארק בייליס – אדוארד
ברנרד בלנקן ־ עובד ביער
ביקורת

הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-10 בפברואר 2009.
הסרט זכה לביקורות מעורבות. דרק מלקולם מהאיבנינג סטנדרד נתן לסרט ארבעה כוכבים מתוך חמישה, וכתב: "התיאור של בושארב של לונדון אחרי הפיגועים מדויק להפליא, ויש השתתפות בכאבם של כל השחקנים. קן לואץ' לא היה עושה זאת טוב יותר. אף לונדוני לא צריך לפספס את הסרט הזה."
קאלים אפטאב כתב בעיתון האינדפנדנט ש"לונדון ריבר" הוא "הסרט המדובר ביותר בפסטיבל הקולנוע של ברלין", אבל טען "רק הופעתו של קויאטה הצילה את הסרט שאחרת היה משעמם וצפוי, שנמנע מכל דיון משמעותי על השפעותיו של הפיגוע שסביבו עוצב הסיפור."
דברה יאנג מהוליווד ריפורטר קובעת כי "הבמאי הצרפתי ראשיד בושארב ("ימים של תהילה") מבטא רגישות רבה בסיפור הבדיוני, ובתיאור החברה הרב-גזעית באנגליה, המלאה דעות קדומות שמושרשות עמוק אבל יש בה יכולת להשתנות".
פרסים

סוטיג'ואי קויאטה זכה על הופעתו בפרס דב הכסף לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של ברלין ה-59. הסרט זכה בציון מיוחד של חבר השופטים.
הערות שוליים

↑  Brown, Mark (2009-02-10). "London River, a film set during aftermath of 7 July bombings, premieres at Berlin film festival". The Guardian. נבדק ב-2009-02-10.
↑  Malcolm, Derek (2009-02-11). "Ovation for Blethyn in London River". Evening Standard. נבדק ב-2009-04-09.
↑  Aftab, Kaleem (2009-02-17). "London River: The film of the 7/7 bombing". The Independent. נבדק ב-2009-04-09.
↑  Young, Deborah (2009-02-10). "Film review: London River". Hollywood Reporter. אורכב מ-המקור ב-9 במאי 2009. נבדק ב-2009-04-09. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Awards of the International Jury 2009". Berlin International Film Festival. נבדק ב-2009-04-09.
↑  "Prizes of the Independent Juries 2009". Berlin International Film Festival. אורכב מ-המקור ב-7 באוקטובר 2009. נבדק ב-2009-09-13. {{cite web}}:  (עזרה)