stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דקוטה הצפונית (BB-29)
היסטוריית שירות > בנייה – 1917

השדרית של דקוטה הצפונית הונחה במספנת נהר פור בקווינסי, מסצ'וסטס, ב-16 בדצמבר 1907. היא הושקה ב-10 בנובמבר 1908, והושלמה ב-11 באפריל 1910, ולאחר מכן הוכנסה לצי. ב-8 בספטמבר 1910, האונייה סבלה מפיצוץ מכלי נפט ואש בזמן שהותה בים. שישה אנשי צוות - אחראי מסיקים אוגוסט הולץ ופטריק ריד, חבריו של המכונאי הראשי תומאס סטנטון וקרל וסטה, חברו של המכונאי מהכיתה הראשונה צ'ארלס סי רוברטס, המסיק הארי ליפקומב - כל אחד מהם קיבל את מדליית הכבוד "על גבורה יוצאת דופן במקצועו. "בזמן השריפה.
לאחר כניסתה לשירות, הוקצתה דקוטה הצפונית לצי האטלנטי; היא השתתפה בשגרת השלום הרגילה של הפלגות אימונים, תמרוני צי ותרגילי ירי באוקיינוס האטלנטי ובים הקריבי. ב-2 בנובמבר 1910, היא חצתה את האוקיינוס האטלנטי בפעם הראשונה, בביקור של רצון טוב בבריטניה ובצרפת. תמרוני הצי התרחשו בקריביים באביב הבא. הפלגות הכשרה לצוערים מהאקדמיה הימית מילאו את זמנה של דקוטה הצפונית בקיץ של 1912 ו-1913. ב-1 בינואר 1913 הצטרפה לליווי הכבוד של הסיירת המשוריינת הבריטית אה"מ נטאל, שנשאה את שרידיו של ויטלו ריד, שגריר ארצות הברית בבריטניה.
ארצות הברית נותרה נייטרלית כשפרצה מלחמה באירופה באוגוסט 1914; ביבשת אמריקה, הפרעות פוליטיות במקסיקו במהלך המהפכה של אותה מדינה העסיקו את הצי האמריקני באותה שנה. דקוטה הצפונית יצאה מוראקרוס, לשם הגיעה ב-26 באפריל 1914, חמישה ימים לאחר שהימאים האמריקאים כבשו את העיר. היא הפליגה לחוף מקסיקו כדי להגן על האמריקאים במדינה עד אוקטובר, אז שבה לנורפוק, וירג'יניה, והגיעה ב-16 באוקטובר. כשהמלחמה פרצה, הצי האטלנטי החל באימונים אינטנסיביים כדי להתכונן לכניסה אמריקאית אפשרית לסכסוך.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

דקוטה הצפונית ערכה אימוני ירי במפרץ צ'ספיק כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917. בניגוד לאחותה דלאוור, דקוטה הצפונית נשארה במימי אמריקה במשך המלחמה, ולא השתתפה באף פעולה. היא התבססה מנהר יורק, וירג'יניה וניו יורק, והוטלה עליה משימה להכשיר תותחנים ואנשי חדר מכונות עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה. אדמירל יו רודמן ביקש שדקוטה הצפונית תישאר מאחור מכיוון שהוא לא סומך על אמינות המנועים שלה. בשנת 1917 הוחלפו המנועים שלה בטורבינות חדשות עם גיר, והותקן ציוד חדש לשליטה באש.
ב-13 בנובמבר 1919, דקוטה הצפונית עזבה את נורפוק, כשהיא נושאת את שרידיו של שגריר איטליה בארצות הברית, Vincenzo Macchi di Cellere, שמת ב-20 באוקטובר בוושינגטון די.סי.. הספינה עצרה באתונה, קונסטנטינופול, ולנסיה וגיברלטר בזמן השייט בים התיכון. לאחר מכן חזרה לארצות הברית, והשתתפה בתמרוני צי בקריביים באביב 1920. ביולי 1921, היא נכחה במהלך ניסויי ההפצצה המשותפים של הצבא והצי, שם אוניית המערכה הגרמנית לשעבר SMS אוסטפריזלנד והסיירת SMS פרנקפורט הוטבעה בהפגנת כוח אווירי. דקוטה הצפונית חזרה לשגרה הרגילה של אימונים בזמן שלום, כולל שני הפלגות ביניים בקיץ 1922 ו-1923; השייט האחרון יצא למימי אירופה, שם ביקרה בספרד, סקוטלנד וסקנדינביה.
בשנים מיד לאחר סיום המלחמה, ארצות הברית, בריטניה ויפן פתחו כולן בתוכניות בנייה ימיות ענקיות. כל שלוש המדינות החליטו שמרוץ חימוש ימי חדש לא יהיה מומלץ, ולכן כינסו את ועידת הצי של וושינגטון כדי לדון בהגבלות הנשק, שהוליד את הסכם הצי של וושינגטון, שנחתם בפברואר 1922. לפי תנאי סעיף II של בהסכם, דקוטה הצפונית ואחותה דלאוור היו אמורות להתבטל ברגע שאוניות המערכה החדשות קולורדו ווירג'יניה המערבית, שהיו אז בבנייה, יהיו מוכנות להצטרף לצי. דקוטה הצפונית הושבתה ב-22 בנובמבר 1923 בנורפוק בהתאם לתנאי האמנה. היא פורקה מנשקה וסווגה מחדש כספינה "לא מסווגת" ב-29 במאי 1924, ולאחר מכן הוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו. הטורבינות שלה הוסרו לשימוש מאוחר יותר על סיפון אוניית המערכה נבדה כאשר עברה מודרניזציה בשנות ה-30. היא שירתה בתפקיד זה עד 1930, אז הוחלפה באוניית המערכה יוטה. היא נמחקה מרשימת כלי השיט של הצי ב-7 בינואר 1931 ונמכרה לחברת Union Shipbuilding Co of Baltimore ב-16 במרץ 1931 לצורך פירוק.
תרשים של דקוטה הצפונית
דקוטה הצפונית בהשקה שלה
דקוטה הצפונית במלטה בשנת 1919
התזכורת השנתית

עצרת המחאה הראשונה של "התזכורת השנתית"", מול היכל העצמאות שבפילדלפיה, 4 ביולי 1965.
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
התזכורת השנתית (באנגלית: Annual Reminder) הייתה סדרה של עצרות מחאה, שאורגנו על ידי ארגונים להט"ביים. עצרות המחאה התקיימו מדי שנה ב-4 ביולי מול היכל העצמאות בפילדלפיה החל משנת 1965 והיו אלו ההפגנות הראשונות למען זכויות להט"ב בארצות הברית. מטרותיהן של עצרות המחאה היו ליידע ולהזכיר לעם האמריקאי שאזרחים להט"ביים לא זוכים לאותן הגנות בסיסיות על זכויות אזרח בצורה שיוונית להטרוסקסואלים.
עצרות מחאה אלו התקיימו בכל שנה, עד לשנת 1969, כאשר העצרת האחרונה התקיימה זמן קצר לאחר מהומות סטונוול שהחלו ב-28 ביוני, אירוע שנחשב לנקודת המפנה של התנועות המודרניות למען זכויות להט"ב. מארגני "התזכורת השנתית" החליטו להפסיק את מחאתם ב-4 ביולי. במקום זאת, הם ארגנו את הפגנת יום השחרור של רחוב כריסטופר ב-28 ביוני 1970, לציון יום השנה למהומות.
מקור

האקטיביסט קרייג רודוול הגה את האירוע בעקבות עצרת מחאה מול הבית הלבן שהתקיימה ב-17 באפריל 1965 על ידי סניפי ניו יורק ווושינגטון די. סי. של אגודת מאטאשין, אגודת יאנוס בפילדלפיה והסניף הניו יורקי של בנותיה של ביליטיס. קבוצות אלו פעלו יחדיו בשם "הארגונים ההומופילים בחוף המזרחי" (באנגלית: East Coast Homophile Organizations; בראשי תיבות: ECHO). שמו של האירוע נבחר על מנת להזכיר לעם האמריקאי כי מחלק ניכר של אזרחים אמריקאים נשללו הזכויות ל-"חיים, חירות והרדיפה אחר אושר" המוזכרים בהכרזת העצמאות של ארצות הברית. חברי ECHO, אשר הביעו התלהבות מהרעיון של רודוול, ארגנו את עצרת המחאה הראשונה בתוך חודשיים. 39 גברים ונשים השתתפו בעצרת המחאה הראשונה, בהם הפעילים הוותיקים פרנק קמני, ברברה גיטינגס וקיי טובין. קמני התעקש על קוד לבוש קפדני למשתתפים, כולל ז'קטים ועניבות לגברים ושמלות לנשים. מטרתו של קמני הייתה שהתקשורת תראה את ההומואים בהופעה שהיא ייצוגית. המפגינים נשאו שלטים עם סיסמאות כמו "מגילת הזכויות של ההומוסקסואלים" ("HOMOSEXUAL BILL OF RIGHTS") ו-"15 מיליון הומוסקסואליים אמריקאים מבקשים לשוויון, הזדמנות, שוויון" ("15 MILLION HOMOSEXUAL AMERICANS ASK FOR EQUALITY, OPPORTUNITY, DIGNITY"). העצרת החלה בשעה 15:30 ונמשכה עד לשעה 17:00. הסיקור בעיתונות היה דליל, אם כי המגזין "Confidential" פרסם מאמר נרחב על התזכורת השנתית ועל הפגנות אחרות למען הומופילים בגיליון שיצא לאור באוקטובר 1965, תחת הכותרת "ההומואים צועדים" ("Homos On The March").
עצרת המחאה האחרונה

"התזכורת השנתית" נמשכה עד ל-4 ביולי 1969. תזכורת שנתית אחרונה זו התרחשה פחות משבוע לאחר שפרצו מהומות סטונוול ב-28 ביוני, במהלכן מבקרי "סטונוול אין", גיי בר בגריניץ' וילג', התקוממו כנגד שוטרים שפשטו על המקום. רודוול קיבל מספר איומים טלפוניים, עליו ועל משתתפים אחרים מניו יורק, אך הוא הצליח לארגן ליווי והגנה של המשטרה על האוטובוס ששכרו, במהלך כל דרכו לפילדלפיה. כ-45 איש השתתפו, בהם סגן ראש עיריית פילדלפיה ואשתו. קודי הלבוש וההתנהגות עדיין היו בתוקפה בעצרת מחאה זו, אך שתי נשים שהגיעו ממדינת ניו יורק להפגין הפרו אותם, בכך שהחזיקו ידיים. כאשר קמני ניסה להפריד ביניהן, רודוול גינה אותו בזעם בנוכחות נציגים של התקשורת. בדומה לאירועי סטונוול, רוב העיתונים הגדולים של פילדלפיה לא כיסו את התזכורת השנתית. רק שלושה עיתונים כיסו את האירוע: the Philadelphia Tribune, ‏The Distant Drummer‏ ו-the Temple Free Press.
בעקבות עצרת המחאה של 1969 נוצרה תחושה, במיוחד בקרב המשתתפים הצעירים והרדיקליים יותר, כי חלף זמנן של ההפגנות השקטות. כפי שניסח זאת פרנק קמני: "עצרות המחאה, כשלעצמן, הפכו לשנויות במחלוקת. אי-שביעות רצון וחוסר שביעות רצון החלו ללבוש צורות חדשות ומודגשות יותר בחברה". בראשית נובמבר 1969 התקיימה ישיבה של הוועידה האזורית המזרחית (ארגון גג של מספר ארגונים למען זכויות להט"ב בארצות הברית מהחוף המזרחי, שהוקם במקומו של ECHO), במהלכה הציגה אלן ברוידי מאגודת הסטודנטים ההומופילים של אוניברסיטת ניו יורק את הצעתו של קרייג רודוול לצורה חדשה של הפגנות. הוועידה קיבלה ההחלטה שנוסחה על ידי רודוול, בן זוגו פרד סרג'נט, ברוידי ולינדה רודס להעביר את ההפגנות מה-4 ביולי בפילדלפיה לסוף השבוע האחרון ביוני בעיר ניו יורק, כמו גם "להציע לארגונים אחרים ברחבי המדינה ... שייערכו גם הם הפגנות מקבילות באותו היום" להנצחת מהומות סטונוול. האירוע החדש בעיר ניו יורק נודע בשם יום השחרור של רחוב כריסטופר.
הנצחה

בשנת 2005 "התזכורת השנתית" הונצחה באמצעות לוחית זיכרון שהוצבה בפינת הרחובות 6th ו-Chestnut על ידי הנציבות להיסטוריה ולמוזיאונים של מדינת פנסילבניה. ב-4 ביולי 2015 שוחזרה ההפגנה הראשונה, כחלק מציון 50 שנה לאירועים.
בתרבות פופולרית

סרט הקולנוע "סטונוול" משנת 1995 מציג אירוע בדיוני של "תזכורת שנתית" שהתקיים בקיץ 1969. עם זאת, על פי הסרט, אירוע זה לא התקיים ב-4 ביולי אלא במועד מוקדם יותר באותו הקיץ, עוד לפני פרוץ מהומות סטונוול שהחלו ב-28 ביוני.
ראו גם

מהומות סטונוול
לקריאה נוספת

Noland, Alaina (2016). Reminder Days. The Encyclopedia of Greater Philadelphia. Camden: Rutgers University.
Stein, Marc (2004). City of Sisterly and Brotherly Loves: Lesbian and Gay Philadelphia, 1947-1972. Chicago: University of Chicago Press. ISBN 1-59213-130-1.
הערות שוליים

1 2  Loughery, John (1998). The Other Side of Silence: Men's Lives and Gay Identities: A Twentieth-Century History. New York: Henry Holt and Company. ISBN 0-8050-3896-5.
↑  Campbell, J. Louis, III (2007). Jack Nichols, Gay Pioneer: 'Have You Heard My Message?'. New York: Harrington Park Press. ISBN 1-56023-653-1.
1 2 3 4 5  Duberman, Martin (1993). Stonewall. New York: Dutton. ISBN 0-452-27206-8.
1 2  Tobin, Kay; Wicker, Randy (1972). The Gay Crusaders. New York: Paperback Library. ISBN 0-446-66691-2.
↑  Rutledge, Leigh (1992). The Gay Decades. New York: Plume. ISBN 0-452-26810-9.
1 2  Eisenbach, David (2006). Gay Power: An American Revolution. New York: Carroll & Graf Publishers. ISBN 0-7867-1633-9.
↑  Bianco, David (1999). Gay Essentials: Facts For Your Queer Brain. Los Angeles: Alyson Books. ISBN 1-55583-508-2.
↑  Sargeant, Fred (1969). "Interview". New Symposium II. אורכב מ-המקור ב-2010-06-14. נבדק ב-8 במאי 2010 – via David Carter. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Teal, Donn (1971). The Gay Militants. New York: Stein and Day. ISBN 0-8128-1373-1.
↑  Marotta, Toby (1981). The Politics of Homosexuality. Boston: Houghton Mifflin. ISBN 0-395-31338-4.
↑  Carter, David (2004). Stonewall: The Riots That Sparked The Gay Revolution. New York: St. Martin's Press. ISBN 0-312-20025-0.
↑  Martinac, Paula. "Annual Reminder Marker". National Trust for Historic Preservation. אורכב מהמקור ב-1 באוגוסט 2011. נבדק ב-3 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: bot: original URL status unknown (link)
↑  Philly celebrates LGBT milestone with anniversary ceremony, block party
גרוסר קורפירסט (אוניית מערכה, 1913)

| --- | --- |

 שרטוט של "קניג". החלוקה למספרים היא לצורך משחקי מלחמה
 שרטוט של "קניג". החלוקה למספרים היא לצורך משחקי מלחמה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי הגרמני הקיסרי
 דגל הצי:  
 סדרה:  קניג
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  גרמניה ורפט 
 תחילת הבנייה:  אוקטובר 1911
 הושקה:  5 במאי 1913
 תקופת הפעילות:  30 ביולי 1914 – 21 ביוני 1919 (4 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי צוותה בסקפה פלו
 מיקום:  58°53′49″N 3°11′04″W﻿ / ﻿58.896937544886°N 3.1845109256956°W﻿ / 58.896937544886; -3.1845109256956 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  25,800 טון (סטנדרט)
 אורך:  175.4 מטר
 רוחב:  29.5 מטר
 שוקע:  9.19 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  1,136 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  14,800 ק"מ במהירות 12 קשר
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 43,300 כוחות סוס (32.3 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  טורבינות
 כמות הדלק:  3,000 טון פחם, 600 טון דלק
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 350 מ"מ   צריחי תותחים 300 מ"מ   תותחים משניים 170 מ"מ   מגדל ניווט 350 מ"מ
 חימוש:  עשרה תותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ)   14 תותחים בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   10 תותחים 3.5 אינץ' (88 מ"מ)
 
גרוסר קורפירסט (בגרמנית: SMS Grosser Kurfürst) הייתה אוניית המערכה מטיפוס דרדנוט השנייה מבין ארבע אוניות המערכה מסדרת קניג. היא שירתה בצי הקיסרי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה. האונייה הונחה באוקטובר 1911 והושקה ב-5 במאי 1913. היא הצטרפה רשמית לצי הקיסרי ב-30 ביולי 1914, ימים לפני פרוץ המלחמה בין גרמניה לבריטניה. פירוש שמה הוא הנסיך הבוחר הגדול, שמתייחס לפרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר בברנדנבורג. גרוסר קורפירסט הייתה חמושה בעשרה תותחי 30.5 סנטימטרים (12.0 אינץ') בחמישה צריחים תאומים ויכלה להפליג במהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
יחד עם שלוש האוניות האחיות שלה, קניג, מארקגראף וקרונפרינץ, גרוסר קורפירסט נטלה חלק ברוב פעולות הצי במהלך המלחמה, כולל קרב יוטלנד ב-31 במאי וב-1 ביוני 1916. האונייה ספגה אש כבדה בקרב יוטלנד, אך לא נגרם לה נזק חמור. היא הפגיזה עמדות רוסיות במהלך מבצע אלביון בספטמבר ואוקטובר 1917. גרוסר קורפירסט הייתה מעורבת במספר תאונות במהלך קריירת השירות שלה; היא התנגשה בקניג ובקרונפרינץ, עלתה על שרטון מספר פעמים, טורפדה פעם אחת ופגעה במוקש.
לאחר תבוסתה של גרמניה וחתימת שביתת הנשק בנובמבר 1918, גרוסר קורפירסט ורוב אוניות הראשה של צי הים הפתוח נכלאו על ידי הצי המלכותי בסקפה פלו. האוניות פורקו מנשקן והוגבלו לצוותים שלדיים בזמן שמדינות ההסכמה ניהלו משא ומתן על הגרסה הסופית של חוזה ורסאי. ב-21 ביוני 1919, ימים לפני חתימת ההסכם, הורה מפקד הצי הכלוא, קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, להטביע את הצי כדי להבטיח שהבריטים לא יוכלו לתפוס את הספינות. בניגוד לאניות האחיות שלה, גרוסר קורפירסט נמשתה בשנת 1938 ולאחר מכן נגרטה ברוזית'.
תכנון

ארבע אוניות המערכה מסדרת קניג הוזמנו כחלק ממרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני; הם היו הדור הרביעי של אוניות מערכה גרמניות, והן נבנו בתגובה לסדרת אוריון הבריטית שהוזמנה ב-1909 סדרת קניג ייצגה פיתוח של סדרת קייזר המוקדמת יותר, כאשר השיפור העיקרי הוא סידור יעיל יותר של הסוללה הראשית. האוניות נועדו גם להשתמש במנוע דיזל על הגל הנע המרכזי כדי להגדיל את טווח השיוט שלהן, אך הפיתוח של מנועי הדיזל התברר כמסובך מהצפוי, ולכן נשמרה תחנת כוח של טורבינת קיטור.
ההדחק של גרוסר קורפירסט היה 25,796 טון (25,389 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית ו-28,600 טון (28,100 טון ארוך) במעמס מלא, עם אורך של 175.4 מטר (575 רגל 6 אינץ'), רוחב של 29.5 מטר (96 רגל 9 אינץ') 9.19 מ' (30 רגל 2 אינץ'). היא הונעה על ידי שלוש טורבינות קיטור של פארסונס, עם קיטור שסופק על ידי שלושה דוודי צינור מים מופעלים בנפט ושנים עשר דוודי צינור מים שולץ-תורניקרופט, שפיתחו סך של 42,708 כוחות סוס (31,847 קילוואט) והניבו מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). לספינה היה טווח של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות שיוט של 12 קשר (22 קמ"ש). הצוות שלה מנה 41 קצינים ו-1,095 מלחים.
היא הייתה חמושה בעשרה תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') SK L/50 מסודרים בחמישה צריחי תותחים תאומים: שני צריחים ירי-על מלפנים ומאחור וצריח אחד באמצע האונייה בין שתי הארובות. החימוש המשני שלה כלל 14 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 מהירים ושישה תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') ירי מהיר SK L/45, כולם מותקנים בנפרד בקזמטים. כמקובל באוניות ראשה של התקופה, היא הייתה חמושה גם בחמש צינורות טורפדו 50 ס"מ (19.7 אינץ') תת-מימיים, אחד בחרטום ושניים על כל צד רוחב.
החגורה המשוריינת של האונייה הייתה מורכבת משריון פלדה מוצק של קרופ בעובי 35 ס"מ (13.8 אינץ') במצודה המרכזית שהגנה על חללי מכונות ההנעה ומחסני התחמושת, והצטמצמה ל-18 ס"מ (7.1 אינץ') קדימה ו-12 ס"מ (4.7 אינץ') מאחור. בחלק המרכזי של האונייה, ההגנה האופקית כללה סיפון בעובי 10 ס"מ (3.9 אינץ'), שהופחת ל-4 ס"מ (1.6 אינץ') על החרטום והירכתיים. בצריחי הסוללה הראשיים היו לוחות שריון בעובי 30 ס"מ (11.8 אינץ') בצדדים ו-11 ס"מ (4.3 אינץ') על הגגות, בעוד שלתותחי הקזמטים היו לוחות שריון בעובי 15 ס"מ (5.9 אינץ'). גם הצדדים של מגדל הניווט הקדמי היו בעובי 30 ס"מ.
היסטוריית שירות

גרוסר קורפירסט הוזמנה תחת השם הזמני ארזאץ קורפירסט פרידריך וילהלם ונבנתה במספנת AG Vulcan בהמבורג בבנייה מספר 4. השדרית שלה הונחה באוקטובר 1911 והיא הושקה ב-5 במאי 1913. בטקס ההשקה, אוסקר, נסיך פרוסיה הטביל את הספינה, שנקראה על שם הפריגטה המשוריינת הקודמת, גרוסר קורפירסט. בשל המתיחות הפוליטית המתגברת באירופה באמצע 1914, עבודות הבנייה האחרונות הואצו, ולכן השלב הראשון של ניסויים במספנות נערך ב-15 ביולי, ועבודות האבזור הסתיימו עד 30 ביולי, היום שבו נכנסה לשירות בצי הים הפתוח. לאחר כניסתה לשירות, היא עברה ניסויים ימיים באזור הבלטי. המבצע הקרבי הראשון של האונייה היה הפשיטה על ירמות' ב-2–3 בנובמבר 1914. הפשיטה נערכה על ידי סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה של אדמירל פרנץ פון היפר. היא ושאר הדרדנוטים הפליגו בתמיכה מרוחקת של הכוח של היפר. לאחר הפגזה קצרה נסוג הצי הגרמני לנמל. ב-7 בדצמבר, לא נגרם לה נזק כאשר נגחה בטעות את אחותה קניג.
המבצע השני שלה, הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15–16 בדצמבר 1914. בערב 15 בדצמבר, צי הקרב הגרמני שכלל 12 דרדנוטים - כולל קייזר וארבע אחיותיה - ושמונה פרה-דרדנוטים הגיעו לטווח של 10 מיילים ימיים (19 ק"מ) משייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות. עם זאת, התכתשויות בין מסכי המשחתות היריבים בחושך שכנעו את אינגנול שהוא מתמודד עם הצי הגדול כולו. בהוראת הקייזר וילהלם השני להימנע מסיכון הצי שלא לצורך, אינגנול הפסיק את הקרב והפנה את צי הקרב חזרה לכיוון גרמניה.
ב-22 בינואר 1915, גרוסר קורפירסט ושאר השייטת השלישית נותקו מהצי כדי לבצע אימוני תמרון, ירי וטורפדו באזור הבלטי. הם חזרו לים הצפוני ב-11 בפברואר, מאוחר מדי כדי לסייע לקבוצת הסיור הראשונה בקרב שרטון דוגר. בעקבות אובדן SMS בליכר בקרב שרטון דוגר בינואר 1915, הקייזר פיטר את אינגנול מתפקידו ב-2 בפברואר. אדמירל הוגו פון פול החליף אותו כמפקד הצי. לאחר מכן השתתפה האונייה בכמה גיחות לים הצפוני. ב-29 במרץ היא הפליגה עם הצי לטרשלינג ללא כל מגע עם האויב. גיחת צי נוספת התרחשה ב-22 באפריל. ב-23 באפריל, השייטת השלישית חזרה לאזור הבלטי לסבב תרגילים נוסף שנמשך עד 10 במאי.
גרוסר קורפירסט ושאר הצי נשארו בנמל עד 29 במאי, כאשר הצי ביצע גיחה נוספת של יומיים לים הצפוני. ב-11–12 בספטמבר, גרוסר קורפירסט ושאר השייטת השלישית תמכו במבצע הנחת מוקשים מול טסל. גיחת צי חסרת אירועים נוספת התרחשה ב-23–24 באוקטובר. היא סיימה את השנה עם שיוט אימונים בן שבועיים באזור הבלטי, שנמשך בין 5 ל-20 בדצמבר. סבב נוסף של תרגילים באזור הבלטי התקיים ב-18–23 בינואר 1916. ב-12 בפברואר היא נכנסה למבדוק יבש בווילהלמסהאפן לצורך תחזוקה תקופתית. העבודה נמשכה עד 3 במרץ; יומיים לאחר מכן הפליגה האונייה לגיחה באזור הופדן, אם כי שוב לא הצליחו להיתקל בכוחות בריטיים כלשהם. הצי ערך גיחה נוספת ב-23 במרץ לשרטון אמרון, וגיחה נוספת חודש לאחר מכן לשונית הורנס ב-21–22 באפריל.
ב-24 באפריל, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I של היפר ערכו פשיטה על החוף האנגלי. גרוסר קורפירסט ושאר הצי הפליגו בתמיכה מרוחקת. סיירת המערכה זיידליץ פגעה במוקש בדרכה אל המטרה, ונאלצה לסגת. שאר סיירות המערכה הפגיזו את העיירה לואוסטפט ללא התנגדות, אך במהלך ההתקרבות לירמות', הם נתקלו בסיירות הבריטיות של כוח הארוויץ'. דו-קרב ארטילרי קצר התפתח לפני שכוח הארוויץ' נסוג. דיווחים על צוללות בריטיות באזור גרמו לנסיגת קבוצת הסיור I. בשלב זה, שר, שהוזהר מפני הגיחה של הצי הגדול מבסיסו בסקפה פלו, נסוג גם הוא למים בטוחים יותר בחופי גרמניה.
היסטוריית שירות > הפעולות הבאות

לאחר סיום עבודות התיקון, גרוסר קורפירסט ביצעה תמרוני אימון בבלטי עד 4 באוגוסט. האונייה הוקצתה אז זמנית לקבוצת הסיור I למבצע הצי ב-18–19 באוגוסט. עקב הנזק החמור שנגרם לזיידליץ ודרפלינגר ביוטלנד, סיירות המערכה היחידות הזמינות למבצע היו פון דר טאן ומולטקה, שאליהם הצטרפו מארקגראף, גרוסר קורפירסט ואוניית המערכה החדשה באיירן. הבריטים היו מודעים לתוכניות הגרמניות והוציאו את הצי הגדול לפגוש אותן, מה שהוביל לפעולת 19 באוגוסט 1916 שהסתיימה ללא מפגש. עד השעה 14:35, שר הוזהר מפני התקרבות הצי הגדול, ולא היה מוכן להילחם מול כל הצי הגדול רק 11 שבועות לאחר הקרב הצמוד בעליל ביוטלנד, הפך את כוחותיו ונסוג לנמלים גרמניים.
אימון יחידה עם שייטת III נמשך מ-21 באוקטובר עד 2 בנובמבר. יומיים לאחר מכן, האונייה הצטרפה רשמית לשייטת השלישית. ב-5 בנובמבר, השתתפה האונייה במשלחת לחוף המערבי של דנמרק כדי לסייע לשתי צוללות U-20 ו-U-30 - שנתקעו שם. הצוללת הבריטית J1 טרפדה את גרוסר קורפירסט 30 מיילים ימיים (56 ק"מ) מצפון-מערב לשונית הורנס. הטורפדו הרס את ההגה בצד השמאלי והציף את חדרי ההגה, למרות שהאונייה שמרה על מהירות של 19 קשרים (35 קמ"ש). היא חזרה למבדוק AG Vulcan, שם היא תוקנה בין 10 בנובמבר ל-9 בפברואר. באותו יום, בעודה במעבר לקיל, עלתה האונייה על שרטון מול קראוצנד בנהר האלבה. הנזק היה מזערי והאונייה המשיכה לאימון יחידה בים הבלטי, אך בחזרה לים הצפוני ב-4 במרץ, היא נגחה בטעות את קרונפרינץ. החרטום שלה נדחף פנימה, מה שהצריך תיקונים במספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן עד 22 באפריל.
גרוסר קורפירסט הצטרפה מחדש לצי ב-23 באפריל וערך אימונים עם שאר השייטת השלישית באזור הבלטי בין 17 במאי ל-8 ביוני. לאחר החזרה לים הצפוני הוטלה האונייה לתפקידי שמירה במפרץ הגרמני. סבב נוסף של תרגילים באזור הבלטי התבצע ב-11–23 בספטמבר. לאחר מכן הפליגה לפוציגר ויק כדי להתכונן למבצע אלביון, הכיבוש המתוכנן של האיים מול ריגה. ב-12 באוקטובר, גרוסר קורפירסט נכנסה לעמדה במפרץ טגה ליד כף נינסט. אבל היא פגעה במוקש תוך כדי תמרון לעמדת ירי, מה שגרם לחדירת 280 טון (280 טון ארוך) של מים לתוך הספינה. למרות הנזק מהמוקש, האונייה המשיכה בהפגזת תותחי חוף רוסיים על הכף. היא נותקה מכוח הפלישה מאוחר יותר באותו יום; היא הפליגה לווילהלמסהאפן דרך קיל, שם הושלמו התיקונים עד 1 בדצמבר.
עם שובה לשירות, גרוסר קורפירסט חזרה לתפקידי סיור במפרץ. היא נכחה במהלך המבצע הכושל נגד השיירות ב-23–25 באפריל 1918. בעת הכניסה למעגן מחוץ לווילהלמסהאפן לאחר סיום הפעולה, נפגעה האונייה. היא חזרה לרציף לצורך תיקונים מ-27 באפריל עד 2 במאי. בסוף החודש, גרוסר קורפירסט עלתה על שרטון ממש ליד הנמל הצפוני של הלגולנד. ציר המדחף של האונייה בצד השמאלי התכופף, מה שהצריך תיקונים במספנה הקיסרית בקיל בין 2–9 ביוני וב-21–31 ביולי. לבסוף היא הצטרפה מחדש לצי ב-12 באוגוסט.
היסטוריית שירות > גורל

גרוסר קורפירסט הייתה אמורה להשתתף בפעולה אחרונה של הצי ימים לפני שביתת הנשק, מבצע שבו עיקר צי הים הפתוח היה אמור להגיח מבסיסו בווילהלמסהאפן כדי להתנגש עם הצי הגדול הבריטי. כדי לשמור על עמדת מיקוח טובה יותר לגרמניה, התכוונו האדמירלים היפר ושר להסב נזק רב ככל האפשר לצי הבריטי, לא משנה מה תהיה התוצאה עבור הצי. ב-29 באוקטובר 1918 ניתנה הפקודה לצאת מווילהלמסהאפן כדי לגבש את הצי בשפך היאדה, בכוונה לצאת למחרת בבוקר. עם זאת, החל מהלילה של 29 באוקטובר, מלחים בתירינגן ערכו מרד. התסיסה התפשטה לאוניות מערכה אחרות, כולל גרוסר קורפירסט. המבצע בוטל בסופו של דבר; בניסיון לדכא את המרד, אדמירל שר הורה לפזר את הצי. קניג ושאר השייטת השלישית נשלחו לקיל. בהתבשר הקייזר על המצב הוא הצהיר "אין לי יותר צי".
לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, רוב צי הים הפתוח, בפיקודו של קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, נכלא בבסיס הצי הבריטי בסקפה פלו. לפני יציאת הצי הגרמני הבהיר אדמירל אדולף פון טרוטה לפון רויטר כי אינו יכול לאפשר לבעלות הברית לתפוס את הספינות, בשום תנאי. הצי נפגש עם הסיירת הקלה הבריטית קארדיף, שהובילה את הספינות לצי בעלות הברית שאמור ללוות את הגרמנים לסקפה פלו. המשט האדיר כלל כ-370 ספינות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות. לאחר שהספינות נכלאו, התותחים שלהן הושבתו באמצעות הסרת מכנסי התותחים שלהן, וצוותיהן צומצמו ל-200 קצינים ומלחים.
הצי נשאר בשבי במהלך המשא ומתן שהוליד את הסכם ורסאי. פון רויטר האמין שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות ב-21 ביוני, שהיה המועד האחרון לחתימה של גרמניה על הסכם השלום. מבלי שידע שהמועד האחרון הוארך עד 23 ביוני, הורה רויטר להטביע את הספינות. בבוקר 21 ביוני יצא הצי הבריטי מסקפה פלו לביצוע תרגילי אימון, ובשעה 11:20 העביר רויטר את הפקודה לאניותיו. גרוסר קורפירסט טבעה ב-13:30; בניגוד לאחיותיה, היא נמשתה בסופו של דבר ב-29 באפריל 1938 ונמכרה לגריטה ברוזית'. הפעמון שלה נמכר ושימש שנים רבות כקישוט לגינה. הוא נמכר במכירה פומבית במרץ 2014 ונקנה על ידי המוזיאון הלאומי של הצי המלכותי, פורטסמות', המפשייר.
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
אוניית המערכה הגרמנית גרוסר קורפירסט. צולם במהלך מבצע אלביון באוקטובר 1917
ציור של גרוסר קורפירסט מפליגה למעצר
מפה של הספינות הטבועות, המציגה את גרוסר קורפירסט כמספר 4
דאגלס C-47 דקוטה

שלט שהותקן מול הדלת הראשית, בכל מטוס דקוטה של חיל האוויר הישראלי
דאגלס C-47 דקוטה (באנגלית: Douglas C-47 Skytrain) הוא מטוס תובלה דו מנועי מתוצרת ארצות הברית.
תיאור כללי

הדקוטה סימן כמה מאבני הדרך החשובות בתולדות התעופה. בשנות ה-30, המטוס הציע רמת נוחות גבוהה כמטוס נוסעים, ושימש במספר חברות תעופה. כמטוס צבאי, הדקוטה היה בין כלי התעופה שהכריעו את ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
יותר מ-10,000 מטוסי דקוטה יוצרו עד היום, והוא נחשב לאחד מפלאי התעופה, ועדיין נמצא בשירות אזרחי וצבאי בעולם. אף על פי שישנם מטוסים נוחים ויעילים מן הדקוטה, השימוש בו נמשך, בגלל הוצאות תפעול המטוס הנמוכות יחסית ובזכות אורך חייו הארוך ואמינותו הגבוהה.
תהליך הפיתוח

בעקבות ביצועי מנועים נמוכים ומיושנים, חברת TWA החליטה באמצע שנות ה-20 להחליף אותם. בתחילת שנות השלושים, פרסמה מכרז עם דרישות מתקדמות כמו קיבולת גדולה בתא הנוסעים, טווח טיסה גדול ומהירות גבוהה. בנוסף, דרישה למטוס שיוכל להמשיך לטוס, גם אם אחד ממנועיו מתקלקל תוך כדי טיסה. מספר ימים לאחר מכן, חברת מקדונל דאגלס זכתה במכרז, והמטוס הראשון שלה המריא ביולי 1933. שבע שנים לאחר מכן, צבא ארצות הברית גייס ורכש אותו כמטוס צבאי. נשיא ארצות הברית הורה לגייס את כל מטוסי הדקוטה האזרחיים, אחרי כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. למטוסים אלה היו מספר תפקידים במלחמה כגון אספקת ציוד, הטסת חיילים, עזרה בפינוי נפגעים והצנחה.
שירות בחיל האוויר הישראלי > במלחמת העצמאות

בפברואר 1948, נשלח בוריס סניור לדרום אפריקה כדי למצוא מטוסים לרכישה עבור חיל האוויר, והוא זה שהמליץ על מטוסי הדקוטה. חיל האוויר קיבל את המלצתו, והמטוסים הראשונים הגיעו לארץ ב-1948. בתקופת מלחמת העצמאות, הפעיל חיל האוויר מטוסי דקוטה למשימות תובלה והפצצה. לצורך שימוש בדקוטה למשימת הפצצה, היו מפרקים את דלתות המטוס לפני המראתו, ואיש צוות היה זורק את הפצצות ידנית, דרך פתחי המטוס הפתוחים. בזמן מלחמת העצמאות השתתף הדקוטה בתקיפות בכל החזיתות, כולל דמשק, קוניטרה, עזה, באר שבע ואל-פאלוג'ה. הדקוטה השתתף גם במבצע אבק לאספקה לנגב, ובמבצע עובדה לכיבוש אילת, לצד מטוסי הקומנדו והסקיימסטר.