stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריס ליאפה
חייו

מריס ליאפה נולד בריגה. אביו היה בצעירותו זמר במקהלה בעיר ליאפייה וכאשר המשפחה עברה לריגה עבד בתיאטרון לאופרה ובלט בריגה. מריס היה ילד חולני ובמטרה לחזק אותו הילד נשלח לבית ספר לריקוד. מורי בית הספר היו רקדני סגל תיאטרון בלט והם איפשרו לילד להשתתף בהופעות התיאטרון. במקביל ללימודי הריקוד, מריס ליאפה היה שחיין ואף זכה באליפות לטביה בשחייה. בשנת 1950 תלמידי בית הספר נשלחו למוסקבה לתחרות רקדנים צעירים. נבחרת בית הספר זכתה במקום הראשון בתחרות. בשנת 1953 אחד משופטי התחרות הזמין את מריס ליאפה ללמוד בבית הספר לבלט במוסקבה. לאחר שנתיים של לימודים השתתף ליאפה בהופעת סיום על במת תיאטרון בולשוי וזכה לשבחים.
בשנת 1955 ליאפה התקבל לסגל בלט של האופרה הלאומית של לטביה. בשנת 1956 התיאטרון הגיע למוסקבה לסבב הופעות. ליאפה בלט בין הרקדנים ונשלח ביחד עם מאיה פליסצקאיה לסבב הופעות בהונגריה. בשנה זו הם אף התחתנו אך לזמן קצר בלבד.
בקיץ 1957 ליאפה התקבל לסגל בלט של תיאטרון מוזיקלי במוסקבה והופיע על במתו במשך מספר שנים.
בשנת 1960 ליאפה ביחד עם רקדני תיאטרון בולשוי הופיע בפולין. לאחר ההופעות הוא נקלט בתיאטרון בולשוי. במשך מספר שנים ליאפה רקד בבלטים שונים על במת תיאטרון בולשוי. החל משנת 1963 הוא התחיל ללמד בבית הספר לבלט במוסקבה.
בשנת 1964 לתיאטרון הגיע כוריאוגרף חדש - יורי גריגורוביץ'. תחילה היחסים בינם היו תקינים. גריגורוביץ' שיבץ את ליאפה במספר הצגות חדשות ואף נתן לו תפקיד ראשי בבלט "ספרטק". עבור ריקוד בבלט זה ליאפה זכה בפרס לנין בשנת 1970. עם הזמן הצטננו היחסים בין גריגורוביץ' לבין ליאפה והרקדן לא קיבל תפקידים חדשים.
לאור המצב, ליאפה החל להצטלם בסרטים ולהופיע על במת תיאטראות אחרות ברחבי העולם. במקביל, הוא למד בימוי והחל לביים בלט.
ב-28 במרץ 1982 ליאפה הופיע בפעם אחרונה על במת תיאטרון בולשוי. למרות ההופעתו המוצלחת, המועצה האמנותית של התיאטרון בלחץ של יורי גריגורוביץ' החליטה שהרקדן כבר זקן ולא יכול להמשיך בהופעות.
בשנת 1986 ליאפה רצה להקים להקת בלט חדשה בריגה, אך הדבר לא צלח. במרץ 1989 במוסקבה החלו עבודות להקמת תיאטרון חדש בו ליאפה היה צפוי להיות במאי ראשי. ב-27 במרץ 1989 מת ליאפה מהתקף לב.
חיים אישיים

מאיה פליסצקאיה - הייתה אשתו הראשונה במשך תקופה קצרה בשנת 1956. בקורות חיים רשמיים של שניהם הדבר לא הוזכר כלל.
מרגריטה ז'יגונובה - אשתו השנייה איתה ליאפה התגורר תקופה ארוכה ולזוג היו 2 ילדים, שניהם היו רקדני בלט בתיאטרון בולשוי.
נינה סמיזורובה - אשתו השלישית במהלך שנות ה-80
גלינה ברז'נייבה - בת זוג של ליאפה במשך מספר שנים. בתו של ליאוניד ברז'נייב
יבגניה שולץ - בת זוגו בשנות ה-70. לשניים יש בת משותפת.
ריימונד פאולס

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1936 (בן 88) ריגה, Interwar Latvia 
 שם לידה:  Ojārs Raimonds Pauls 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, לטביה 
 מקום לימודים:  אקדמית יאזפס ויטולס הלטבית למוזיקה 
 סוגה:  ג'אז, קטע כלי, אסטרדה, מחזמר 
 שפה מועדפת:  לטבית, רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר, אקורדיון, פסנתר כנף 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית (2010)  עיטור אות הכבוד הארמני (2013)  The Order of the Rising Sun, Gold Rays with Neck Ribbon (2020)  מסדר שלושת הכוכבים, דרגה שנייה (2016)  צלב ההוקרה (11 בנובמבר 2008)  Grand Music Award (1994, 2000)  אמן העם של ברית המועצות (1985)  אות מסדר כוכב הקוטב (1997)  עיטור שלושת הכוכבים (1995)  מסדר הכבוד הגאורגי  פרס לנין קומסומול  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 www.raimondspauls.lv
 פרופיל ב-IMDb
 
ריימונד פאולס (בלטבית: Raimonds Pauls; ‏נולד ב-12 בינואר 1936 בריגה) הוא מלחין ופסנתרן סובייטי ממוצא לטבי. בשנת 1985 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. בשנת 1995 לפאולס הוענק "עיטור שלושת הכוכבים" - עיטור הגבוה של לטביה. פאולס שימש כשר התרבות של לטביה בין השנים 1990 ל-1993.
חייו

ריימונד פאולס  נולד בריגה למשפחת פועלים. בגיל 10 הוא התחיל ללמוד בבית הספר למוזיקה ליד הקונסרבטוריון של ריגה. בשנת 1953 הוא התחיל ללמוד נגינת פסנתר בקונסרבטוריון. בשנת 1958 הוא עזב את הלימודים והחל לנגן בבתי קפה. בשנת 1958 הוא התקבל לתזמורת ובשנת 1964 מונה למנהלו.
בשנת 1962 פאולס חזר ללמוד ובשנת 1965 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון במסלול הלחנה.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הוא היה מנהל של מספר להקות שפעלו בלטביה הסובייטית. באותה תקופה פופולריות שלו פרצה מעבר לגבולות לטבייה. הוא היה ידוע בכל רחבי ברית המועצות בין היתר הודות לשירים שהלחין ובוצעו על ידי אלה פוגצ'ובה, ולרי לאונטייב ולאימה ואיקולה. מילים לשירים אלו נכתבו על ידי איליה רזניק ואנדריי ווזנסנסקי. המלחין גם שיתף פעולה עם המשורר מיכאיל טאניץ'.
בשנים 1990-1993 ריימונד פאולס היה שר התרבות של לטביה העצמאית. במשך מספר שנים פאולס היה חבר של הפרלמנט הלטבי. בשנת 1999 הוצא לו להיות מועמד לנשיא אך פאולס סירב.
בשנת 1992 הוא ארגן תחרות שירים בינלאומית ביורמלה "הגל החדש" שמקיימת כל שנה והוא מכהן כיושב ראש שופטי התחרות.
בשנים 1994-1995 פאולס היה מנהל אמנותי של ביג בנד של הרדיו הלטבי.
הוא הופיע במהלך סרטון הביניים שהוצג במהלך זמן ההצבעות באירוויזיון 2003.
במהלך הקריירה פאולס כתב מספר רב של שירים. בנוסף לכך הוא כתב מוזיקה לסרטים ומוזיקה למחזמר. המחזמר האחרון שלו על פי סיפורי איסאק בבל על חיי היהודים באודסה הוצג בשנת 2012 בישראל.
שאול (קומיקס)

|  מידע קומיקס |
| --- | --- |
 יוצר:  תומי זנדשטיין
 סוגה:  קומדיה, סלפסטיק, נוער
 סטטוס:  לא פעיל
 תקופת פרסום מקורית:  2005–2011 (כ־6 שנים)
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפת המקור:  עברית
 מספר החוברות:  1
 
שאול הוא קומיקס שנכתב ונאייר על ידי הקומיקסאי, תומי זנדשטיין, והתפרסם בשנים 2005-2007 בירחון "זבנג!" לאחר שהמדור זכה בתחרות "מיני קומיקסאי נולד 2005" של ירחון "זבנג!". קומיקס זה היה אחד הפריצות הראשונות של הקומיקסאי תומי זנדשטיין.
דמויות > דמויות ראשיות

שאול: שדרן רדיו שמן עם שיער אפור וקוקו, ומשקפי שמש שחורים. מנהל תוכנית רדיו פסיכולוגית. נשוי לשרה סופרסטאר. לפעמים הוא לא אוהב את מאזינו לתוכנית, ולפעמים הוא לא שפוי כלפיהם. טיפש ומוזר מאוד.
שרה סופרסטאר: אשתו של שאול, שרה זכתה בכוכב נופל ונאווה יחזקאלי רוצה לנקום את נקמתה ולהביס אותה. אשתו של שאול. בעלת קול עבה ולא נעימה למי שסובב אותה. שופטת בכוכב נופל. שמנה ומגעילה.
נערת הקפה: בלונדינית, נערת הקפה נוטה להיות אתנחתא קומית בעלילה. כל הזמן מפריעה לשאול בתוכנית ומנסה לשאול אותו אם הוא רוצה קפה. בסוף העונה השנייה צבעה את שערה לשחור ועזבה את הרדיו.
דמויות > דמויות משניות

יוני: מפיק תוכנית הרדיו של שאול, יוני לעיתים נסחף לדברים שהוא לא צריך להיות בהם. משגע את שאול ושרה סופרסטאר לעיתים קרובות.
נאווה יחזקאלי: הפסידה בכוכב נופל, רוצה לנקום בשרה סופרסטאר לאחר שניצחה אותה בכוכב נופל. מתחזה לצלם צרפתי בחתונתם ורוצה להפיל אותם מהגלגל הענק בסופרלנד אך היא בסוף נופלת.
ורדה רזיאל-ז'קונט: שדרנית רדיו אחרת, מבוססת על מישהי אמיתית. זנדשטיין מספר כי אמו כל הזמן הייתה מקשיבה לתוכניתה של ז'קונט. מופיעה בתפקיד אורח כמאזינה.
חוברות

שאול פסיכולוג הרדיו - מלקטת את כל הקומיקסים של שאול עד 2016, את שלוש העונות הראשונות - עונה ראשונה (2004-2005), שכללה את הקומיקסים הראשונים של שאול. עונה שנייה (2005-2007) - שכללה את תקופת "שאול" ב"עיתון זבנג!", ואת העונה השלישית (2011) - הקאמבק של שאול. החוברת יצאה במאי 2016. החוברת מכילה גם בונוס ובו קומיקס של שאול שזדנשטיין צייר בחטיבת הביניים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יורי לויטן

| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1914 (יוליאני) ולדימיר, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 באוגוסט 1983 (בגיל 68) בלגורוד, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 פרסים והוקרה:  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליית ההגנה על מוסקבה  עיטור מהפכת אוקטובר  מדליית ותיק העמל  עיטור אות הכבוד  עיטור הדגל האדום של העמל  אמן העם של ברית המועצות  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה 
 
יורי לויטן
יורי בוריסוביץ' לויטן (ברוסית: Ю́рий Бори́сович Левита́н1;‏ 2 באוקטובר 1914 - 4 באוגוסט 1983) היה קריין רדיו יהודי-סובייטי . שימש דה פקטו כקריין הראשי של רדיו מוסקבה בתקופת מלחמת העולם השנייה ותרם רבות להעלאת מורל הלוחמים של הכוחות המזוינים של ברית המועצות. לויטן הודיע, בין השאר, על כניעת גרמניה הנאצית ועל הצלחת משימת שיגור האדם הראשון לחלל, יורי גגארין.
ביוגרפיה

נולד בשם יודק'ה (יהודה) למשפחה יהודית, ברקו ומירה לויטן, בעיר ולדימיר ברוסיה, שמקורה במשפחת אפשטיין הלווים. בהיותו בן 17, בשנת 1931, נתקבל כקריין ברדיו מוסקבה, תחנת הרדיו הרשמית של ברית המועצות. נתגלה כבעל כושר נאום וקריינות מיוחדים שהתבססו על קולו העמוק ועל ההטעמה המיוחדת שלו. את שידוריו פתח במילים "גובוריט מוסקבה" (Говорит Москва, "מוסקבה בשידור", מילולית: "מוסקבה מדברת"), שהיו לסימן ההיכר שלו.
לשיא השפעתו הגיע בימי מלחמת העולם השנייה. ב-22 ביוני 1941 לפנות בוקר הוזעק לויטן לתחנת השידור של רדיו מוסקבה. בבואו למקום מצא (כפי שתיאר לימים בריאיון עיתונאי) את כל הסובבים אותו בוכים. הממונים עליו מסרו לידיו דף נייר והורו לו להקריאו. לויטן קרא את הכתוב והודיע לעם הסובייטי כי הודעה חשובה עומדת להיות משודרת והכל מוכרחים להאזין לה. שעות אחדות לאחר מכן הגיעה ההודעה מפיו של שר החוץ של ברית המועצות ויאצ'סלב מולוטוב שבישר, בקול רועד, כי הנאצים פלשו לברית המועצות, בהכריזו:
לויטן הוא שהודיע לעם על הקרבות המכריעים במהלך המלחמה (תוך הדגשת הניצחונות והצנעת התבוסות - כמקובל בתקשורת הסובייטית), עד שזכה להכריז על כיבוש ברלין ועל כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945. ההודעות המיוחדות לעם הסובייטי מאת סטלין הוקראו תמיד על ידי לויטן, וקריינותו נחשבה כנובעת מפי הגבורה.
השפעתו של לויטן על שמירת המוראל של העם הסובייטי נחשבה למכרעת. כל תושב בברית המועצות הכיר את קולו ואת הטון הנשגב שלו מחד, אך המרגיע מאידך. קולו היה כעין דרישת שלום ועידוד מן הבית לחיילי הצבא האדום, שלחמו שנים רבות במקומות מרוחקים, במנותק מבתיהם ומשפחותיהם. אמרתו החוזרת "הצדק אתנו!" (Наше дело правое!) הפכה לאחת מססמאות המלחמה.
גרמניה הכירה בהשפעתו של לויטן על שמירת המוראל של העם הסובייטי והמודיעין הגרמני הכין מבצע מיוחד לחיסולו של לויטן. מפציץ גרמני הטיל פצצה של חצי טון על בנין שירות השידור הסובייטי במוסקבה, והרדיו הגרמני הזדרז להודיע כי הבניין נהרס ולויטן נהרג. למעשה הפצצה נפלה לתוך מערכת הביוב ולא התפוצצה, ותוך 15 דקות נשמע קולו של לויטן שוב מעל גלי האתר.
יורי לויטן המשיך להיות קריין בכיר ברדיו מוסקבה גם לאחר סיום המלחמה. הוא שימש כקריין במצעדי האחד במאי והודיע הודעות חשובות, בין השאר על מחלתו ומותו, ב-7 במרץ 1953, של סטלין, בהכריזו בטון דרמטי:
ב-20 ביולי 1953 הודיע לויטן ברדיו מוסקבה על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם מדינת ישראל. בעיתונות הישראלית צוין כי במוסרו את ההודעה הורגשה בקולו העמוק נעימה חגיגית מיוחדת.
ב-1961 היה זה לויטן שהודיע על טיסת החלל של יורי גגארין, שהיה האדם הראשון שהקיף בחלל את כדור הארץ. בהמשך הודיע הודעות חגיגיות נוספות על טיסות החלל של ברית המועצות ואף השמיע הערות לגלגניות על כישלונותיה של ארצות הברית.
לויטן זכה בתוארי הכבוד "אמן העם של רוסיה" (1973) ו"אמן העם של ברית המועצות" (1980).
יורי לויטן התמיד בקריינות במשך 52 שנה. נפטר בכפר בסונובקה ונקבר במוסקבה בשנת 1983.
הערות שוליים

↑  לך לפלשתינא שלך, מעריב, 13 בנובמבר 1959
↑  מאזיננו מעיר, דבר, 26 באפריל 1953
↑  ממשלת ססס"ר תקדם בברכה כל צעד לקידום השלום, דבר, 3 במאי 1953
↑  מצבו של סטאלין מחמיר והולך, דבר, 6 במרץ 1953
↑  לויטן מודיע על חידוש היחסים עם ישראל, דבר, 21 ביולי 1953
↑  ניהלתי מו"מ עם הרוסים על יחסים דיפלומאטיים, מעריב, 10 במרץ 1972
↑  רוסיה שיגרה אדם לחלל, חרות, 12 באוגוסט 1962
↑  היעד, חרות, 17 באוגוסט 1962
↑  2 טייסי החלל נחתו בשלום בתוך החלליות, חרות, 16 באוגוסט 1962
↑  ראובן לויטן, הרי זה אנדריושה שלי, מעריב, 16 באוגוסט 1962
↑  מוסקבה על דחיית השיגור, דבר, 28 בינואר 1962
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568200005171  PLWABN: 9810573965505606  BnF: cb171685794 (data)  GND: 1013349946  ISNI: 0000 0001 2126 4740  LCCN: n88092189  LNB: 000267366  MusicBrainz: 71469b1b-634e-463e-8c21-0e38b00f41c5  NKC: js2011636694  SUDOC: 155578669  VIAF: 31084086   WorldCat (עם VIAF): 31084086 
קברו של לויטן
איגור אילינסקי

| --- | --- |

 לידה:  11 ביולי 1901 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 בינואר 1987 (בגיל 85) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, הרפובליקה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  מ-1918 
 בן או בת זוג:  Tatyana Yeremeyeva 
 צאצאים:  ולדימיר אילינסקי 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור הידידות בין העמים  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  פרס לנין  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור מהפכת אוקטובר  אמן העם של ברית המועצות  עיטור לנין  גיבור העמל הסוציאליסטי  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה 
 פרופיל ב-IMDb
 
איגור אילינסקי (ברוסית: Игорь Владимирович Ильинский;‏ 24 ביולי 1901 – 13 בינואר 1987) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע סובייטי.
הוא היה בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1949), חתן פרס ברית המועצות (1941, 1942, 1951) ופרס לנין (1980).
ביוגרפיה

איגור אילינסקי נולד במוסקבה. בשנת 1917 החל ללמוד משחק וכבר בשנת 1918 החל להופיע. בשנת 1920 הוא התקבל לתיאטרון של וסבולוד מיירהולד ועבד בו עד לשנת 1935. בשנת 1938 הוא עבר לתיאטרון מאלי במוסקבה ועבד בו עד סוף חייו.
איליינסקי היה ידוע ביותר בשל הכישרון הקומי שלו. הוא הצטלם בתפקידים קומיים בסרטים רבים. הקריירה החלה עוד בתקופת הסרט האילם. במחצית שנות ה-20 הבמאי יעקב פרוטזנוב עשה מספר סרטים אילמים שאילינסקי היה בתפקיד ראשי.
בשנת 1939 היה שיא נוסף בקריירה שלו - אילינסקי הצטלם בסרט וולגה וולגה של הבמאי גריגורי אלכסנדרוב שזכה בפופולריות רבה. לאחר הצלחה זו הוא המשיך להופיע בסרטים אך ללא הצלחה מרובה. בשנת 1956 הוא שיחק בסרט של אלדר ריאזנוב ליל הקרנבל והפופולריות רבה חזרה אליו.
במקביל לתפקידים קומיים בקולנוע, אילינסקי הופיע בתיאטרון מאלי בתפקידים טרגיים בהצגות קלסיות. בשנת 1960 הוא החל לביים הצגות.
הוא נפטר בשנת 1987 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
הוא מעוטר בעיטור לנין (1967, 1971, 1974), עיטור הדגל האדום (1939, 1949, 1961) ו"גיבור העמל הסוציאליסטי" (1974).
פילמוגרפיה

1924 "אאליטה" (Аэлита)
1924 "מוכרת סיגריות" (Папиросница от Моссельпрома)
1925 "חייט מטורז'וק" (Закройщик из Торжка)
1926 "פרשת שלושה מיליון" (Процесс о трёх миллионах)
1930 "חג של יורגן הקדוש" (Праздник Святого Йоргена)
1938 וולגה וולגה (Волга-Волга)
1956 ליל קרנבל (Карнавальная ночь)
1962 "הבלדה ההוסארית" (Гусарская баллада)
הערות שוליים

↑  אינטרמצו, דבר, 21 במרץ 1941
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430579105171  PLWABN: 9810602377005606  BnF: cb155910286 (data)  GND: 124727786  ISNI: 0000 0001 1977 9366  LCCN: n87821957  LNB: 000151720  NKC: xx0171890  NTA: 070582483  SUDOC: 142793388  VIAF: 215182591   WorldCat (עם VIAF): 215182591
יונה אושפיז (תעשיינית)

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  יולי 1922 ביאליסטוק, פולין
 פטירה:  20 באפריל 2020 (בגיל 97)
 מדינה:  ישראל
 תאריך עלייה:  1924
 מקצוע:  תעשיינית
 תפקיד:  מנהלת מפעל "יונה אושפיז מנועי חשמל" לייצור מנועים חשמליים
 בן זוג:  יונה אושפיז
 פרסים והוקרה:  כלת פרס התעשייה (1977)  ממדליקי המשואה ביום העצמאות (1985)
יונה אושפיז (יולי 1922 – 20 באפריל 2020) הייתה תעשיינית ישראלית, אשתו של התעשיין יונה אושפיז ומנהלת מפעל "יונה אושפיז מנועי חשמל" לייצור מנועים חשמליים, כלת פרס התעשייה (1977), ממדליקי המשואה ביום העצמאות (1985) ועמיתת כבוד של הטכניון (1994).
חייה

נולדה כבת זקונים לאהרן שמאי קוברינסקי ולרחל לבית סלוצקי, במשפחה בת ארבעה ילדים, בביאליסטוק, פולין, לשם ברחו הוריה בחוסר כל מיקטרינוסלב שבברית המועצות. אחיה הוא אפרים בן ארצי, לימים,  אלוף בצה"ל וראש אגף האפסנאות.
אביה, אהרן, הצליח לשקם עצמו כלכלית בפולין, והמשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1924. הוריה עברתו את שם המשפחה לבן ארצי.
ילדותה עברה עליה בתל אביב. סיימה לימודיה בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1940 הכירה את יונה אושפיז, והם נישאו ב-1942. מאז נישואיה הייתה יונה אושפיז מעורבת בפעילות החברה שהקים בעלה, שכלל מפעל לייצור מנועי חשמל תעשייתיים.
ראשיתו של המפעל ב-1938 היה במתן שרותי תיקון למנועים וגנרטורים לתעשייה המקומית. עם סיום מלחמת העולם השנייה, החל המפעל בפיתוח, תכנון וייצור מנועי חשמל. הפיתוח המואץ נעשה במקביל להתפתחות שחלה במשק הישראלי, כולל מגוון המוצרים וגודלם. בשנות ה-50 וה-60 חל גידול משמעותי במערך תחנות הכוח של חברת החשמל, מערכות קדוחי מים של חברת מקורות, והקמתם של התעשיות הכימיות והפטרוכימיות. השקעות אלו נדרשו לאספקה מקומית של ציוד חשמלי-מכני גדול ואמין מורכב. החברה הייתה בין אלו שתרמו למשק הישראלי בראשית צעדיו בתחומים אלו.
בשנת 1950 לקה בעלה, יונה אושפיז, בהתקף לב, ובעת שהותו בבית החולים, לצד טיפולה בו, לקחה על עצמה אושפיז את הדאגה להמשך תפקודו של המפעל. לאחר ההחלמה המשיכה לעבוד במפעל, כאשר מעורבותה בניהול השוטף הלכה וגברה. לאחר פטירתו של בעלה באוקטובר 1970, נטלה על עצמה את ניהול החברה.
יונה אושפיז הייתה לאישה הראשונה שקיבלה את פרס התעשייה בישראל, באפריל 1977. במשך שנים רבות הייתה חברת בנשיאות התאחדות התעשיינים. ב-1994 קבלה תואר עמית כבוד של הטכניון - המכון הטכנולוגי לישראל. ב-2001 קיבלה אות הוקרה של תעשיית המתכת והחשמל אל אגוד התעשיות של התאחדות התעשיינים. ב-2004 קיבלה אות הוקרה על מפעל חיים בתחום הנדסת החשמל מטעם משרד התשתיות הלאומיות. ב-2006 קיבלה אזרחות כבוד של העיר חולון. וב-2009 קיבלה את "אות יקיר התעשייה" על שם אריה שנקר. ב-2013 קיבלה את אות יקירת הגמלאים בתעשייה.
נפטרה באפריל 2020.
הערות שוליים

↑   יום העצמאות | 1985, באתר כאן ארכיון, 24 באפריל 1985
↑  אתר אגודת דורשי הטכניון בישראל
↑  דוד תדהר (עורך), "שמאי קוברינסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3046
↑  יונה קוברינסקי, יונה אושפיז נשואים, דבר, 29 במרץ 1942
↑  8 תעשיינים חתני פרס התעשייה, דבר, 29 ביוני 1977
↑  פרס התעשייה לשמונה תעשיינים, דבר, 26 ביוני 1977
↑  מקבלי פרס תעשייה, אתר התאחדות התעשיינים בישראל
↑  עפרה שטראוס-להט - כלת פרס התעשייה, באתר ynet, 5 בספטמבר 2000
↑   אורה קורן, התעשיינית הוותיקה יונה אושפיז תקבל את אות יקירת הגמלאים בתעשייה, באתר TheMarker‏, 5 במאי 2013
↑  יונה אושפיז ז"ל | הארץ, ידיעות אחרונות, מנוחה, באתר מודעות אבל, ‏21 באפריל 2020
מועדון ה-101

| --- | --- |

 
 ספרי הסדרה
 מועדון ה־101: הצרות שלי עם גדליה
 מידע כללי
 מאת:  יהונתן רוזנהק
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  דברי שיר
 תאריך הוצאה:  יוני 2023
 סדרה
 מספר ספרים:  1
מועדון ה־101 היא סדרת ספרים שנכתבה על ידי יהונתן רוזנהק, ומונה ספר אחד. הספר יצא לאור בהוצאת דברי שיר, ביוני 2023.
תקציר העלילה > הספר הראשון

ילד בשם עמית, אחד מהמקובלים בכיתתו (בעיקר בשל היותו חברו הטוב ביותר של ארז, מלך הכיתה שלו), החל להרגיש לא טוב באמצע אימון כדורגל, אחרי שנזרק עליו כדור הרגל בראשו. הוא החל להרגיש כאבי ראש ולהקיא. לאחר כמה בדיקות רפואיות נמצא גידול סרטני בראשו, והוא נלקח לבית חולים ואושפז שם.
בבית החולים הוא הכיר כמה ילדים חדשים – את בנץ, שהפך לחברו הטוב ביותר; את גבי – גאונת מחשבים חסרת סבלנות ואתאיסטית; ואת זיו – שמתואר כמחונן ושתקן בכריכה האחורית.
יחד הם מקימים מועדון בחדר נטוש במחלקה, חדר 101. הם קוראים למועדון על שמו של החדר (ומכאן שם הסדרה). הם עוזרים לילדים מהמחלקה, ואחד לשני. לבסוף הם משתחררים מבית החולים וחוזרים לביתם.
דמויות

עמית: גיבור הסיפור. חולה סרטן בספר הראשון.
בן־ציון "בנץ": חברו הטוב ביותר של עמית.
ארז: "מלך הכיתה" וחבר טוב של עמית עד סוף הספר הראשון.
גבי: גאונת מחשבים. חולת סרטן בספר הראשון.
זיו: חבר של עמית. חולה סרטן ובעל פצעים בפה בספר הראשון.
דנה: אחותו הגדולה של עמית.
רינת: אחותו הגדולה של עמית.
מלמיליאן: הכלב של עמית.
חבל לכיש

| --- | --- |

מבט על האזור מהאוויר
 מספר יישובים:  48
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  הדרום
 חבל ארץ:  השפלה
 בירת החבל ארץ (והעיר הגדולה ביותר):  קריית גת
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בחבל ארץ:  95,798 (2021)
 קואורדינטות:  31°37′53″N 34°42′40″E﻿ / ﻿31.63138889°N 34.71111111°E﻿ / 31.63138889; 34.71111111 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת השפלה מוגדלת) חבל לכיש(למפת השפלה רגילה) חבל לכיש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חבל לכיש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חבל לכיש  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אריה אליאב מציג לפני דוד בן-גוריון ולוי אשכול את תוכנית חבל לכיש, אפריל 1954
שדה כלניות בחבל לכיש, סמוך לאמציה
צבי ארץ ישראלי בחבל לכיש.
כרם ענבי מאכל של "ענבי טלי" בסמוך למושב לכיש
חבל לכיש הוא גוש התיישבות בדרום, בין הרי יהודה במזרח ובין אשקלון במערב. במרכזו העיר קריית גת. האזור נקרא על שם העיר הקדומה לכיש.
תולדותיו

לפני מלחמת העצמאות היו בו מספר כפרים ערבים (אל-פאלוג'ה, עיראק אל-מנשייה ואחרים) והוקמו בו שלושה קיבוצים – (נגבה, גת וגלאון), ולאחריהם הוקמו מספר יישובים נוספים. תכנון ההתיישבות המרוכז בחבל החל בראשית שנות ה-50 ובשנים 1955–1961, ובעקבותיו הוקמו 20 יישובים נוספים.
ההתיישבות המסיבית בחבל לכיש החלה ב-1954, כאשר הסוכנות היהודית הקימה את "רשות חבל לכיש". מטרת ההתיישבות הייתה לקלוט את העלייה הגדולה בשנות החמישים, וכן ליצור רצף התיישבותי בין רצועת עזה להר חברון. היישובים תוכננו כיחידות אחידות מבחינה עדתית, כלקח מניסיונות היישוב הקודמים. כמו כן, היישובים נוהלו תחילה בשיטת "משק מעבר מנוהל" ובהדרגה הם הפכו למושבים בניהול עצמי. זאת מכיוון שרוב העולים הגיעו ממרכזים עירוניים, ולא היה להם רקע חקלאי.
חבל לכיש זכה לתנופת התיישבות מחודשת בשנים 2006–2012, כאשר היה חבל הארץ העיקרי בו שוכנו מפוני גוש קטיף, בעיקר ביישובים שקף, אמציה, שומריה, בני דקלים, ונטע.
יישובי חבל לכיש

יישובי חבל לכיש משתייכים מבחינה מוניציפלית לשבע מועצות אזוריות: לכיש, שפיר, יואב, מטה יהודה, שער הנגב, חוף אשקלון ובאר טוביה.
שלוש המועצות האזוריות שנמצאות במרכז חבל לכיש הן לכיש, יואב ושפיר.
תחילה תוכננו להיות מועצה אחת אך הוחלט לחלק אותן לשלוש בהתאם לצביון היישוב, צורת ההתיישבות והתנועה המיישבת (כפי שהיה מקובל באותה תקופה):
יואב – קיבוצים, צביון חילוני, תנועות קיבוציות.
לכיש – מושבים וכלל צורות ההתיישבות (יישוב קהילתיים, מושבים שיתופיים וכפרים שיתופיים), צביון מסורתי. תנועת המושבים ותנועת העובד הציוני (כולל איחוד הקבוצות והקיבוצים), לכיש היא גם המועצה הגדולה ביותר במרחב זה ובתחומה נכללים גם רוב השטחים הפתוחים, החוות החקלאיות והגנים הלאומיים.
שפיר – מושבים, קיבוצים בעלי צביון דתי, השתייכות לתנועת הפועל המזרחי.
עם זאת, חלוקת היישובים אינה מחייבת לפי הגדרות אלה, לדוגמה המושבים סגולה ונחלה העדיפו להיות במועצה בעל צביון חילוני ולכן הם נמצאים במועצה האזורית יואב אף על פי שהם מושבים שמשתייכים לתנועת המושבים. קיבוץ עין צורים שהוא קיבוץ דתי העדיף להשתייך למועצה אזורית שפיר.
חלוקה זו גם מזיקה באופן מסוים ליישובים ולמועצות מהבחינה הכלכלית-ארגונית, ויוצרת מצבים שבהם קיימים גושים או יישובים בודדים ללא רצף טריטוריאלי עם המועצה שלהם, כגון הקיבוצים נגבה ושדה יואב, השוכנים במרחק של 25 דקות נסיעה מישובי המועצה האזורית יואב, או מושב מנוחה, השוכן במרכז גוש יישובים ששייך למועצה האזורית יואב אך משתייך למועצה אזורית לכיש.
בחבל לכיש 95,798 תושבים, 35,217 מהם חיים ב-47 יישובים שאינם ערים, והשאר, 60,581, בעיר קריית גת. יישובי הגוש הם:
| --- | --- |
 אבן שמואל – מרכז כפרי  אור הנר – קיבוץ  אחוזם – מושב  איבים – כפר סטודנטים  איתן – מושב  אליאב (שם קודם: חרוב) – יישוב קהילתי מעורב  אמציה – מושב שיתופי  בית גוברין – קיבוץ  בית ניר – קיבוץ  בני דקלים – יישוב קהילתי  ברור חיל – קיבוץ  גת – קיבוץ  גפן – מושב  גלאון – קיבוץ  דורות – קיבוץ  זבדיאל – מושב  זוהר – כפר שיתופי  יד נתן – מושב  כוכב מיכאל – מושב  כרמי קטיף – יישוב קהילתי  לכיש – מושב  לוזית – מושב  מנוחה – מושב  נגבה – קיבוץ:  נהורה – מרכז כפרי  נוגה – מושב  נועם – מושב  נחושה – מושב  נחלה – מושב  נטע – מושב  ניר בנים – מושב  ניר ח"ן – מושב  עגור – מושב  עוזה – מושב  עוצם – מושב  עין צורים – קיבוץ  קוממיות – מושב  קריית גת – עיר  רווחה – מושב  רוחמה – קיבוץ  שדה דוד – מושב  שדה יואב – קיבוץ  שדה משה – מושב  שחר – מושב  שלווה – מושב  שקף – מושב  תירוש – מושב  תלמים – מושב
לקריאה נוספת

רבקה גובר, לכיש: מקראה ספרותית היסטורית, לעשור ההתנחלות בחבל; המביאה לבית הדפוס: רבקה גובר, תל אביב: עם הספר, 1965
לכיש – במחצית היובל להתנחלות בחבל (תשט"ו–תש"מ), הביאה לבית הדפוס: רבקה גובר, עם הספר, תל אביב, תש"מ–1980
אריה (לובה) אליאב, קפיצת הדרך – יישוב חבל לכיש, הוצאת עם עובד, תש"ל–1970
הערות שוליים

↑  אכרזה על היותם של תושבי אזור קירית־גת לעירייה, קובץ התקנות 2932, עמ' 263–264, 16 בנובמבר 1972
↑  שרון, סמדר, "כך כובשים מולדת", פרדס, 2017
↑   חיה רגב, אביגיל אורן, התיישבות העולים בראשית שנות החמישים, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, 1995
מפת מועצה אזורית לכיש
אסף מסרר

| --- | --- |

 לידה:  19 בנובמבר 1903 וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 במרץ 1992 (בגיל 88) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1921 
 בן או בת זוג:  אנל סודקביץ'  Irina Tikhomirnova 
 צאצאים:  בוריס מסרר 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  עיטור הידידות בין העמים  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  עיטור הדגל האדום של העמל  אמן העם של ברית המועצות  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
אסף מיכאילוביץ' מֶסֶרֶר (ברוסית: Асаф Михайлович Мессерер;‏ 19 בנובמבר 1903 – 7 במרץ 1992) היה רקדן ומורה בלט יהודי ליטאי.