stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבדות מין
ניצול מיני מסחרי של ילדים

ניצול מיני מסחרי של ילדים כולל זנות ילדים (או סחר בילדים של ילדים), תיירות מין לילדים, פורנוגרפיית ילדים או צורות אחרות של יחסי מין עם ילדים. הצהרה של הקונגרס העולמי נגד ניצול מיני מסחרי של ילדים שנערכה בסטוקהולם בשנת 1996, הגדירה ניצול מיני מסחרי של ילדים כ"התעללות מינית על ידי המבוגר ותגמול במזומן או באדיבות לילד או לצד שלישי. התייחסות לילד כאובייקט מיני וכאובייקט מסחרי ".
זנות קטינים

זנות קטינים, או סחר בקטינים, היא סוג של עבדות מינית. זהו ניצול מיני מסחרי של ילדים ובני נוער, שבו הקטין מבצע את שירותי הזנות, בדרך כלל לטובתו הכספית של מבוגר.
צריכת מין ילדים באמצעות תיירות

אירוע זה מתרחש כאשר מבוגר נוסע למדינה זרה, במטרה לעסוק בפעולת התעללות מינית בילדים הנמצאים טרם גיל ההתבגרות. מדינות כמו תאילנד, קמבודיה, הודו, ברזיל ומקסיקו הן מדינות המזוהות עם ניצול מיני של ילדים. סחר במין ילדים לעיתים קרובות כרוך בפורנוגרפיה של ילדים. ילדים נרכשים בדרך כלל ונמכרים למטרות מיניות ללא ידיעת ההורים.
פורנוגרפיית ילדים

פורנוגרפיית ילדים, המכונה לעיתים "תמונות של התעללות בילדים" מתייחסת לתמונות או לסרטים המתארים פעילויות מיניות מפורשות הקשורות לילד. פורנוגרפיה של ילדים היא לעיתים קרובות תיעוד חזותי של התעללות מינית בילדים. התעללות בילד מתרחשת במהלך המעשים המיניים המצולמים בהפקת פורנוגרפיית ילדים. אמנה בדבר זכויות הילד היא אמנה בין לאומית השואפת לקבוע את זכויותיהם הפוליטיות, האזרחיות, הכלכליות והתרבותיות של ילדים ובני נוער. בשנת 1989 נוסח האמנה אומץ על ידי האו"ם. לאמנה פרוטוקול אופציונלי הנוגע בנושא הסחר בילדים, זנות, ופורנוגרפית ילדים.
זנות בכפייה

רוב הצורות של זנות כפויה, אם לא כולן, עשויות להיחשב כעבדות מינית. המונח "זנות כפויה" מופיע במוסכמות בינלאומיות והומניטריות, אך לא הובן דיו והוחל באופן לא עקבי. זנות בכפייה הוא מושג המתייחס בדרך כלל לתנאי שליטה באדם שנכפה על ידי אדם אחר לעסוק בפעילות מינית.
סוגיית ההסכמה בזנות היא סוגיה מרכזית המעוררת דיון רב. באירופה ובמקומות נוספים בעולם, הדעות נחלקות בשאלה האם יש להתייחס לזנות כבחירה חופשית או כעל נטול בחירה וכתחום שמנצל נשים. החוק בשוודיה, בנורווגיה ובאיסלנד - שם לא חוקי לשלם על מין, מבוסס על הרעיון שכל צורות הזנות הן ניצוליות מטבען, ומתנגדות לרעיון שהזנות יכולה להיות מרצון. לעומת זאת, הזנות היא מקצוע מוכר במדינות כמו הולנד וגרמניה.
ב -1949 אימצה העצרת הכללית של האו"ם את האמנה של התנועה בבני אדם בדבר דיכוי וניצול של נשים בזנות. אמנת 1949 מחליפה מספר אמנות קודמות שעסקו בזנות כפויה. אמנת 1949 סיפקה נקודת מבט שונה על בעיית הסחר בכך שהיא מתייחסת לנשים המועסקות בזנות כקורבן של צרכני הזנות. סעיף 1 לאמנת 1949 מטיל עונש על כל מי ש"גורם, מניע ומשדל אדם אחר לזנות או פוגע במיניותו של אדם אחר, גם בהסכמת אותו אדם. בהתאם להוראות אמנת 1949, הסחר אינו צריך לחצות גבולות בינלאומיים.
נישואים כפויים

נישואים כפויים הם נישואים שבהם אחד או שני המשתתפים נשואים, ללא הסכמתם החופשית. נישואים כפויים נחשבים כאחד מסוגי עבדות מינית. הסיבות לנישואים כפויים כוללים היבט אינטרסנטי כגון מחיר כלה ונדוניה, היחלצות מעוני, על רקע כבוד המשפחה: העובדה שהנישואין נחשבים בקהילות מסוימות להסדר חברתי בין המשפחות המורחבות של החתן והכלה, השכלה מוגבלת ואפשרויות כלכליות, הגנה נתפסת על מסורות תרבותיות או דתיות. נישואים כפויים שכיחים במיוחד בחלקים מדרום אסיה ואפריקה שמדרום למדבר סהרה.
עבדות מינית בארצות הברית

המתיישבים הראשונים באמריקה היו ברובם גברים לבנים אשר חלקם השתמשו בכוח פיזי כדי לסרסר בנשים. נשים מהשבטים המקומיים באמריקה נתפסו כסחורה ונמכרו ללבנים, ונשים אירופאיות עניות נאלצו להגר לארצות הברית נגד רצונן ולהפוך לבנות זוג לגברים. מתחילתה של העבדות האפריקאית בקולוניות של צפון אמריקה, גברים לבנים שיעבדו נשים אפריקאיות והפכו אותן לפילגש או למאהבות מזדמנות. נשים, גברים וילדים שהיו עבדים, לעיתים קרובות נאנסו על ידי האדונים הלבנים שלהם, הבנים הצעירים של האדונים, גברים לבנים אחרים שקשורים לאדונים, ובכמה מקרים נשים לבנות הקשורות לאדונים.
הרביית העבדים הייתה ניסיון של האדונים להשפיע על שחזור העבדים למטרות רווח אישיות. זה כלל יחסי מין בכפייה בין עבדים ושפחות, עידוד של הריונות בקרב שפחות, קשרים מיניים בין ממונה ועבד כדי לייצר עוד ילדים שיהיו עבדים, והעדפה לשפחות שיש להן הרבה ילדים. ההיסטוריון פרייזר פרנקלין (E.Franklin Frazier) כתב בספרו The Negro Family ש- "היו אדונים אשר, ללא שום התייחסות להעדפות של עבדיהם, אנסו אותם, כאילו היו הסחורה שלהם". הרבה שפחות (שכונו "משרתות מפוארות") נמכרו במכירות פומביות כדי לשמש כפילגש או זונה. שפחות ששימשו כפילגש היו השפחות היחידות אשר שילמו עליהן מחיר גבוה יותר מזה ששילמו על עבדים גברים בעלי מיומנויות עבודה במאה ה-18 פותחה מערכת של פלאסז'. פלאסז' היא מערכת רשמית של פילגש שהתפתחה בלואיזיאנה ובעיקר בניו אורלינס במאה ה-18. נשים צעירות בעלות גזע מעורב קיבלו נדוניה או רכוש כחלק מההסדר הנובע מהקשר בין אימותיהן לגברים לבנים. האבות לעיתים קרובות שילמו עבור חינוך של ילדיהם המעורבים שנולדו מהערבובים האלה, במיוחד הבנים, שיכלו להתחנך בצרפת ולהיכנס לצבא. Retrieved
29 September 2016.
מערכת הפלאסז' התפתחה מהדומיננטיות של הגברים הלבנים בקרב אוכלוסיות קולוניאליות מוקדמות, שלקחו נשים השייכות לשבטים המקומיים וכן נשים אפריקאיות שבני זוגם שימשו כעבדים כבנות זוג. צרפת שלחה נשים שהורשעו יחד עם בעליהן שהיו חייבים כספים, וב־1719, גורשו 209 נשים פושעות "שהיו בעלי אופי מתאים כדי להישלח לקולוניות הצרפתיות בלואיזיאנה". צרפת גם העבירה יתומות צעירות שידועות כ"בנות המלך" לקולוניות כדי שיתחתנו שם.
באמצעות לוחמה ופשיטות, נשים מהשבטים המקומיים באמריקה נתפסו לעיתים קרובות למטרות סחר, מכירה, או לקיחה שלהן כבנות זוג. ראשית, הקולוניה בדרך כלל ייבאה גברים אפריקאים כדי להשתמש בהם לעבודת פרך בגלל קיומה של עבודה קשה של סילוק אבנים כבדות על מנת לאפשר פיתוח של מטעים. עם הזמן, היא גם ייבאה שפחות אפריקאיות. נישואין בין הגזעים היו אסורים במאה ה-18, אבל סקס בין גזעי תוך הבאת צאצאים נמשך. הגברים האירופאים מהמעמד הגבוה במשך התקופה הזו לעיתים קרובות לא
התחתנו עד שהיו בשנות העשרים המאוחרות או השלושים המוקדמות שלהם.
עבדות מינית בארצות הברית > חוק מאן

הגדלת העיור והכנסת הנשים לשוק העבודה במאה ה-19 הובילו לגמישות
גדולה יותר בניצול נשים. כאן החלה הבהלה לגבי "העבדות הלבנה". המושג הזה
התייחס לנשים שנחטפו למטרת זנות. מספר חוקים (כמו White-Slave Traffic Act ב-1910) הפכו מעבר של נשים בין מדינות עבור מטרות לא מוסריות,
ללא חוקי. החוקים המשיכו להשתנות, בעיקר ביחס לגבולות בין זונה מרצון לבין קורבן
חסרת אונים. ב-
1910, הקונגרס העביר את חוק הסחר
בעבדים לבנים של 1910 (הידוע כחוק מאן), שהפך לפשע העברת נשים מעבר לגבולות
המדיניים במטרה של זנות או הוללות, או עבור כל מטרה אחרת לא מוסרית. המטרה העיקרית
הייתה לטפל בזנות, חוסר מוסריות, וסחר בבני אדם, בעיקר איפה שהסחר היה למטרות
זנות. ברם, העמימות של "מטרה לא מוסרית" למעשה הפכה לפשע נישואין בין גזעיים,
ומנעה מנשים רווקות לחצות את גבולות המדינה עבור מעשים מוטעים מוסרית.
בשנים 1880–1917 הגיעו מהגרים רבים מדרום ומזרח אירופה לארצות הברית, כאשר
הציבור האמריקאי ראה בהם כאחת הסיבות להתרחבות הזנות במדינה. ב 1909 היו
בארצות הברית שני ארגוני סרסור מרכזיים- אחד צרפתי ואחד יהודי.
כל הקבוצות האתניות שהגיעו לארצות הברית זעמו על הקישור שלהם לזנות, אך יהודי ניו יורק זעמו במיוחד-18. התגובה של היהודים הייתה הבולטת ביותר בהשוואה לשאר הקבוצות האתניות שהיגרו לארצות הברית. נעשו מאמצים מיוחדים של ארגונים יהודיים להילחם בזנות באופן כללי, ובעיקר במעורבות של יהודים בזנות- 19. בעקבות מאמצים אלה הוחלט ב 1912 להציב צופים בתחנות הרכבת ובנמלים כדי לשמור על הבנות שמגיעות ולמנוע מהן להגיע לזנות. ככל שגדל הסחר בנשים ממדינות זרות, הקונגרס התחיל להעביר פעולות נגד הגירה כדי לצמצם כניסת זרים למדינה, ולמנוע
הגירה מאירופה ואסיה לארצות הברית. בעקבות זאת, סחר בבני אדם לא נחשב נושא מרכזי
עד 1990 (.
.
ב־1921 נוצרו מטרות לאומיות חדשות למניעת סחר בבני אדם. עיקרם היו הכרה רשמית נוספת לתנועה למניעת סחר, כמו גם מנגנון ביורוקרטי למחקר ולמאבק בבעיה. הוועדה המייעצת בקשר לתנועה של נשים וילדים הייתה ועדה מייעצת קבועה, שהחברים בה היו מ 9 מדינות, וכמה מארגונים לא ממשלתיים. התפתחות חשובה הייתה יישום מערכת של דוחות שנתיים של המדינות החברות. המדינות החברות הקימו משרדים מרכזיים משלהם כדי לעקוב אחר הסחר בנשים וילדים ולדווח עליהן.
הוועדה המייעצת פעלה גם להרחבת תוכנית המחקר וההתערבות שלה מעבר לארצות הברית ולאירופה. בשנת 1937 תוכננה ועידה בינלאומית של רשויות מרכזיות באסיה, אך לא נעשתה שום פעולה נוספת בסוף שנות השלושים.
כיום על פי החוק הפדרלי
עבודה בזנות נחשבת לסחר בבני אדם אם הגבר או האישה העוסקים בזנות הם מתחת לגיל 18
או נשלטים בכוח, הונאה, או כפייה. החוק עדיין לא מיושם במלואו ובהרבה מדינות אנשים
שעוסקים בזנות ואמורים להיחשב כקורבנות לפי החוק הפדרלי עדיין נעצרים ומועמדים
לדין לפי חוקי המדינה.
עבדות מינית בארצות הברית > עבדים סיניים בארצות הברית

חוף ברברי היה אזור בסן פרנסיסקו שבו ישב (the red
light (district. האזור היה מזוהה עם הימורים, זנות, ופשעים
אלימים. הרחובות היו עמוסים בבתי בושת ו"סלונים" (מקומות בהם הגברים
הלכו לפרוק את זעמם [דרושה הבהרה]). ה־Barbary
Coast כלל גם דיור לזונות ברמה נמוכה, ולילדות
סיניות שמפצירות בעוברי האורח
הגברים להשתמש בשירותיהן. בסין הילדות לא היו בעלות ערך, ובשנות ה-1840 המאוחרות הרבה מהן, אפילו
תינוקות, נמכרו ל"יזמים"
שלקחו אותם לאמריקה כדי להשתמש בהן בשפחות מין. בסן פרנסיסקו, ילדות נקנו ונמכרו,
תינוקות נמכרו עבור 100 דולר. הילדות האלה גדלו כזונות.
מתוך Sketch
of Life in the Golden State by
Albert S. Evans :
" היצורים חסרי אונים הללו הם כולם עבדים,
נקנו בסין, ויובאו על ידי גברים מושפלים מהגזע שלהם, שלמרות החוקים שלנו, שואפים
להחזיק אותם בשעבוד לכל החיים, שהוא פי אלף יותר חסר תקווה ואיום מאשר העבדות של
הכושי בלואיזיאנה או קובה הייתה אי פעם. הם גדלו מילדות לחיים של בושה. הם רק
ילדים, ללא חינוך, וללא חוויות של העולם שנמצא מחוץ לסמטאות הצרות בהם הם חיו
תמיד...".
.
הילדות הסיניות עלו 40$, אבל היו שוות בערך 400$ אם
היו נראות טוב, צעירות ובריאות. כל קולוניה של חצי תריסר ילדות הייתה נמצאת תחת
שליטתה של "אם זקנה", שבעצמה הייתה זונה בדימוס. ילדות סיניות היו בעלות
פחות ערך מסוס. כאשר ילדה נמכרה לעבדות אף אחד לא עזר לה. הילדות
הסיניות נקראו גם sing-song girls ועבדו בחדרים קטנים
שהיו ממוקמים בסמטאות. אם הן לא משכו מספיק את הלקוחות, הן לעיתים קרובות נענשו
פיזית (.
עבדות מין במזרח התיכון

לאורך אלפי שנים נשים היה מקובל במזרח התיכון להחזיק נשים לצורכי יחסי מין בכפייה. נשים נלקחו כשלל מלחמה, נחטפו מהוריהם או נמכרו על ידי ההורים למשפחות אחרות. התיאור של שימוש בשפחות מתואר בתנ"ך כמו גם בתרבויות עתיקות אחרות במזרח התיכון במסוטופטיה ובמצרים העתיקה. המנהג נמשך גם לאורך ימי הביניים ועד לעת החדשה ברחבי העולם המוסלמי במדינות ערב, בטוריקה ובפרס.
האימפריה העות'מאנית נהגה לייבא וללכוד נשים לשם הפיכתן לשפחות מין, חלקן בהרמון הסולטן וחלקן לשימוש אצולה או סוחרים.
צ'רקסים, סורים ונובים היו שלושת המוצאים האתניים העיקריים של נקבות שנמכרו כשפחות מין (Cariye) באימפריה העות'מאנית. מקורות אחרים ליבוא נשים כשפחות מין היו יבוא נשים שחורות ממדינות אפריקה באמצעות סחר העבדים הערבי ופשיטות וחטיפות של נשים מאירופה וממזרח אירופה.
במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלוב בשנים 2014–2020, הלובים החלו ללכוד מהגרים אפריקאים שמדרום לסהרה שניסו להגיע לאירופה דרך לוב ולמכור אותם בשוקי עבדים או להחזיק אותם כבני ערובה עבור כופר. לעיתים קרובות נשים נאנסות, משמשות כשפחות מין, או נמכרות לבתי בושת. ילדים מהגרים סובלים מהתעללות ואונס ילדים בלוב.
עבדות מין במזרח אסיה > מקרים היסטוריים

במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, התקיימה רשת ענפה של סחר בנשים סיניות לערים כמו סינגפור. בנוסף פעלה רשת נפרדת של סחר בנשים יפניות, אשר הועברו לאורך יבשת אסיה, בארצות כמו סין, יפן, קוריאה, סינגפור והודו, במה שנודע כ-"מעבר סחר העבדים הצהובים". כמו כן רשת דומה של זנות מאירופה, אשר הועברה להודו, סינגפור סין ויפן שנודעה בשם "מעבר חסר העבדים הלבנים".
קיראוקי-סאן הן ילדות ונשים יפניות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 שנסחרו למטרות ניצול מיני. קיראורי-סאן הועברו מאזורי חקלאות עניים ביפן למזרח אסיה, דרום אסיה, לסיביר ולהודו הבריטית, כדי לשרת כזונות ולתת שירות מיני לגברים מגזעים שונים כמו סינים, אירופאים, דרום אסייתים ואחרים. היעדים העיקריים של נשים אלו היו סין (בייחוד שנגחאי), הונג קונג, פיליפינים, תאילנד, אינדונזיה ומערב ארצות הברית (בייחוד סן-פרנסיסקו). נשים אלו נשלחו לעיתים קרובות למושבות מערביות באסיה, שם הייתה דרישה חזקה מצד אנשי צבא מערביים וסינים. נשים יפניות נסחרו בקלות מחוץ לארצן, מאחר שנמלים קוריאנים וסינים לא דרשו מאזרחים יפנים פספורט והממשלה היפנית הבינה שהכסף מסחר זה בזנות עזר לכלכלה היפנית. החרם הסיני על מוצרים יפנים ב-1919 אף הוביל להסתמכות על ההכנסה מבנות אלה.
עבדות מין במזרח אסיה > מקרים היסטוריים > יפן במהלך מלחמת העולם השנייה

"נשות ניחומים" הוא מונח המתייחס לנשים מארצות כבושות, אשר שועבדו לשרת כשפחות מין במחנות הצבא במלחמת סין-יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. זוהי למעשה לשון נקייה לעבדות מין בחסות הצבא היפני. "נשות הניחומים" שועבדו לקיים יחסי מין עם חיילי הצבא היפני, מוערך כי היו 2000 מרכזים שבהם היו כ-200,000 נשים שנכלאו ושימשו כשפחות מין. רוב הנשים "גויסו" מקוריאה, סין ושטחים כבושים ממזרח אסיה. לעיתים קרובות נשים אלו נחטפו לשם עבדות המין, לפעמים נקנו ממשפחות מוכות עוני (לאחר שהצבא היפני לקח מהם לבוש ואוכל), נמכרו בתור פירעון חוב, או הונו בכך שהובטחה להם עבודה טובה בתור אחיות, מלצריות וכדומה. ב"תחנות הניחומים" מסופר על מקרים קשים בהם כל אישה נאנסה בממוצע כ-10 פעמים ביום, נשים רבות נאנסו עד מוות, או נהרגו בעינויים שונים.
עבדות מין במזרח אסיה > מקרים היסטוריים > במהלך מלחמת קוריאה

במהלך מלחמת קוריאה הצבא הדרום קוריאני הקים "יחידת נוחות מיוחדת" הדומה ליחידות הנוחות אשר שירתו את הצבא היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. הצבא הדרום קוריאני חטף נשים צפון קוריאניות ושעבד אותן לעבדות מין. מערכת "הנוחות" הדרום קוריאנית כללה 7 "יחידות נוחות מיוחדות" שונות. בנוסף, התקיימו יחידות נוחות אשר נוידו בין מחנות צבאיים. כמו כן, בתי בושת פרטיים נשכרו על ידי הצבא הדרום קוריאני. למרות שעדיין לא ברור כיצד גויסו נשות נוחות אלה ואין עדיין מידע מספק, ידוע כי חלק מהנשים נחטפו מצפון קוריאה.
עבדות מין במזרח אסיה > אסיה כיום

סחר בנשים וילדים למטרות מין הוא הפרה בוטה של זכויות אדם, ומתואר כצורת עבדות מודרנית. עובדה זאת לא מונעת סחר בכ־800,000 ילדים ונשים בכל שנה במעברי גבולות בין לאומיים. 80% מתוך סחר זה מסתיים בעבודות מין בכפייה. הערכה זו אינה כוללת את הסחר המתקיים בתוך המדינות של הנסחרים או ילדים הנחשבים כנעדרים. האו"ם העריך שסחר בנשים וילדים למטרות עבודות מין בכפייה מסתכם ביותר מ-30 מיליון קורבנות. אסיה נחשבת אחד מהאזורים הפגיעים ביותר לסחר בבני אדם מפאת כמות האוכלוסייה העצומה, עיור אשר הולך וגובר ועוני מתמיד בחלקים מהיבשת. מספר בני האדם הנסחרים בכל שנה כולל הערכות החל מרבבות ועד למיליונים. וריאציות שונות כאלה של מידע נובעות מהטבע החשאי של סחר בבני אדם, ובשל קושי באיסוף נתונים ובמידע על הנושא. ארצות מקור מהן נשים רבות נסחרו בשנת 2002 כללו את בורמה, תאילנד, וייטנאם, רוסיה, אוזבקיסטן, נפאל, לאוס, סין והפיליפינים. ארצות היעד לנשים אלו כללו את תאילנד, סין, קמבודיה, הודו, רוסיה, שווייץ וארצות הברית. ארצות בהן נשים נסחרות בתוך המדינות למען תעשיית המין הארצית-מקומית- סין, רוסיה, הודו, תאילנד, קמבודיה ובורמה. ב-2003 נרשמה מגמת עלייה במסחר לעבדות מין. אסיה היא מוקד עיקרי לתיירות מין, לזנות ו"לכלות" שמזמינים מראש. מגמות ודפוסים כלליים:
· עלייה במספר הילדות מאזורי עוני כפריים ועירוניים.
· עלייה בסחר בנשים ובילדות מקבוצות מיעוט אתני, שחוות ניצול לעיתים קרובות בקהילות שלהן או נחטפות בקונפליקטים מזוינים ומלחמות אזרחים.
· עלייה בשליטה על מקורות סחר ויעד בידי פשע מאורגן.
· עלייה בשימוש בטכנולוגיה על מנת לשווק נשים וילדים לזנות, לקניית כלות, לפורנוגרפיה ולעבודות כפייה דומות באמצעות האינטרנט.
· המשך חוסר היכולת של הממשלות והקהילה הבינלאומית להגיב לעלייה בסחר בנשים וילדים.
· לובי אינטנסיבי של קבוצות מסוימות הקוראות לליברליזציה של תעשיית המין באמצעות לגליזציה של זנות והגדרתה מחדש כעבודה, והצורך בקיום הבחנה בין זנות כפויה לבין זנות מבחירה חופשית (מבוגר לעומת ילד, עולם ראשון מול שלישי וכדומה).
עבדות מין במזרח אסיה > אסיה כיום > אפגניסטן

ארץ מקור וגם ארץ מעבר לנשים וילדים למטרות מסחר בעבדות מין. מאפגניסטן ילדים מועברים לערב הסעודית, איראן ופקיסטן. לעיתים קרובות הדבר נעשה בהסכמת הוריהם, שאומרים להם שיקבלו חינוך טוב יותר והזדמנויות עבודה בחו"ל. נשים וילדות נחטפות, או מגויסות על ידי הונאה באמצעות הצעות נישואין, או נמכרות לנישואין בכפייה ולזנות. זאת ועוד נשים וילדות נסחרות בתוך אפגניסטן כחלק מהסדרי סכסוכים וחובות, וכן לנישואין בכפייה ולניצול מיני. בנים נסחרים בעיקר למטרות עבודה וניצול מיני.
עבדות מין במזרח אסיה > אסיה כיום > בנגלדש

ארץ מוצא ותחנת מעבר לנשים ולילדים שסוחרים בהם למטרות ניצול מיני, פריעת חובות ועבודות בית בכפייה. קבוצות לזכויות אדם מעריכות כי בבנגלדש יש בין 10,000 ל-20,000 נשים וילדות הנסחרות בכל שנה למקומות כמו הודו, פקיסטן ובורמה.
עבדות מין במזרח אסיה > אסיה כיום > פקיסטן

משמשת כארץ מקור, כתחנת מעבר וכיעד למסחר בבני אדם. בני אדם מועברים לפקיסטן מבנגלדש, אפגניסטן, איראן, בורמה, נאפל ומרכז אסיה. כמו כן, נשים וילדות מאזורים כפריים נסחרות למרכזים עירוניים.
עבדות מין במזרח אסיה > אסיה כיום > סרי לנקה

ארץ מקור לנשים הנסחרות ללבנון, ערב הסעודית, קטאר ולאיחוד האמירויות, למטרות עבודות כפייה וניצול מיני. מספר קטן של נשים מתאילנד, סין ורוסיה מועברות לסרי לנקה למטרות מסחר בעבדות מין. ילדים וילדות בסרי לנקה נופלים כקורבנות למסחר בעבודות מין בידי פדופילים ותעשיית תיירות המין.
עבדות מין במזרח אסיה > הודו בשנות ה-2000

הודו מזוהה כאחת מהארצות באסיה הסובלת מבעיה קשה ביותר בהיקף ובחומרת סחר בבני אדם למטרות מין בכפייה. בהודו מסחר למטרות ניצול מיני הגיע לרמות מדאיגות. קיימת כמות ניכרת של בני אדם בסחר פנימי ממדינה אחת לאחרת, או בתוך מדינות, אך הודו התפתחה כספק בין לאומי של נשים וילדים למדינות המפרץ ולדרום מזרח אסיה, למדינות יעד לנשים וילדות הנסחרות למטרות מין מנפאל ומבנגלדש. סחר בעבדות מין מצטייר כעסק רווחי ובעל סיכון נמוך אשר מסתמך על אוכלוסייה חלשה במיוחד. רוב בני האדם הנסחרים הם נשים צעירות או ילדים שכפו עליהם עבדות מינית, כתוצאה מעוני מחפיר, לעיתים קרובות עוד לפני שהיו בני 18. המסחר בשנות ה-2000 בהודו מתאפיין בדרישה עולה לילדים צעירים ולבתולות עקב פחד ממחלות כמו איידס, בהופעת מקורות ויעדים חדשים למסחר, ובעלייה כללית בתחכום רשתות המסחר, אשר רובן נשלטות בידי ארגוני פשע או פלגי מורדים.
הצורה הנפוצה ביותר של עבדות מין מערבת נשים צעירות וילדות משכבות סוציו אקונומיות חלשות, מקופחות ושוליות, אשר "גויסו" על ידי מתווכים, נמכרו לסרסורים או בעלי בתי בושת, ונכפתה עליהן זנות. המתווכים עשויים להיות חברי קהילה המוכרים לקורבנות ולמשפחותיהם, אשר מעמידים פנים בעזרה למשפחות הקורבנות. הסוכנים מחפשים את עזרתו של אדם מקומי כדי להתקרב למשפחות והקורבנות. כמו כן אינדיבידואלים מוכנים לחטוף קורבנות פוטנציאליים. צורה נוספת של ניצול מיני היא תיירות מין, אשר כוללת ניצול מיני של בנים ובנות צעירים בידי תיירים בינלאומיים והודיים. ילדי רחוב פגיעים במיוחד לסוג זה של ניצול מיני.
אסטרטגיות הגיוס כוללות- הבטחות שווא לתעסוקה, שכנוע משפחות לחלק את נטל חובן עם ילדיהן על מנת לשלם את החוב, חטיפה, נישואים מאורגנים של נשים צעירות וילדות ל"נישואים" בהם החתן משלם נדוניה להורים מוכי העוני. במקרים של נישואים, שיטה המקשה לאכוף את הסחר בבני אדם, נשים משועבדות לזנות באופן ישיר בידי בעליהן, ננטשות או מגורשות ולאחר מכן נמכרות למתווך שמוכר אותן בשנית לבית בושת.
ברוב המקרים נפילת קורבן למסחר נגרמת כתוצאה משילוב מספר גורמי סיכון. להלן רשימה חלקית של גורמי הסיכון: גורמים אקונומיים כמו עוני, נשים יחידות או ללא ילדים, משפחות שלא מסוגלות לספק צרכים בסיסיים כמו אוכל. ילדי רחוב, משפחות מאזורי עוני, חוסר תעסוקה. כמו כן הגירה של משפחה למקום חדש הופכת אותה לפגיעה יותר למסחר. גורמים נוספים התורמים למסחר הם צמיחה של תיירות מין באזורים חדשים, עמידות תרבותית לאלימות בבית וחוסר כבוד לזכויות אדם, אשר דוחפים קורבנות למצבי ניצול ללא מקורות עזרה.
לדוגמה, במומבאי מייצרים רווח העומד על לפחות 400 מיליון דולר לשנה מהערך של 100,000 נשים או ילדות שמשרתות כ-6 לקוחות ביום. קטינים (גילאי 10–14) נסחרים עבור עבדות מין ולעיתים אף נכלאים בכלובים. כמו כן הקשר העברייני למסחר גלוי. קאמאטיפורה במומבאי היא אחד מבתי הבושת הגדולים באזור בו 20,000 נשים וילדות העובדות בזנות.
עבדות מין במזרח אסיה > תיירות המין בקמבודיה ותאילנד בשנות ה-2000

גם בקמבודיה ותאילנד מתקיימת הפרת זכויות אדם בוטה. נשים וילדים הנחטפים למען עבדות מין בכפייה היא תופעה בולטת בארצות אלה. למרות הסנקציות שהטילו על מערכת תיירות המין, אינדיבידואלים עדיין מתיירים בארצות כמו קמבודיה ותאילנד במטרה לנצל את שירותי המין באותן ארצות, במיוחד לשירותי מין בלתי חוקיים כמו ניצול ילדים. רבבות ילדים ונשים נסחרו ושועבדו לתעשיית המין, שמרוויחה מיליארדי דולרים בשנה. עד שליש מהקורבנות בקמבודיה הם קטינים מתחת לגיל 18, כאשר חוקרי סחר בבני אדם גילו ילדות בנות 5 שמנוצלות בתעשיית המין
.
עבדות מין במזרח אסיה > הסיכון הבריאותי בעבדות המין באסיה

דרום אסיה הוא האזור השני שהכי נגוע ב-HIV אחרי אזור סהרה באפריקה. מוערך ביותר מ-7.5 מיליון אנשים סובלים מ־HIV- נכון לשנת 2002. לתעשיית המין והסחר בבני אדם תפקיד גדול בתרומה להפצת המחלות. תעשייה זו היא מקור עיקרי ל־HIV ופוטנציאלית להעברת מחלות מין אחרות. ההשלכות הישירות של מסחר בבני אדם למטרות מין כוללות סיכון גבוה לחשיפה למחלות מין כמו HIV וזיהומים. השלכות ארוכות טווח הן הריון, הריון חוץ רחמי וגידולים המקושרים למחלות מין. כמו כן קיים סיכון גבוה לפגיעה בבריאות הנפשית, כגון דיכאון, שימוש בחומרים, תסמונת פוסט טראומתית (ptsd) ופסיכופתלוגיות עקב אונס, עבדות וחשיפה לניצול מיני.
עבדות מין באפריקה

כוחות קולוניאליים באפריקה אסרו על עבדות מין במאה ה-19, אולם במקומות שהיו מחוץ לתחום השיפוט שלהם עבדות זו המשיכה להתקיים. למרות המאמץ העולמי למגר את מוסד העבדות, במקומות שבהם אין השפעה אפקטיבית של הממשל כמו סודאן, ליבריה, צפון אוגנדה, גאנה, טוגו ובנין נשים ממשיכות להיות מוחזקות בתור שפחות מין.
עבדות מין באפריקה > עבדות מין במזרח אפריקה

בקניה קיים מנגנון מסחר של נערות למדינות אירופאיות שמנהול על ידי תאגידים בבעלות אנשי עסקים יפנים. אותם תאגידים אחראים גם על מסחר למטרות מין של נערות מדרום אסיה לקניה עצמה. בנוסף, קניה מהווה נתיב בסחר של נערות אתיופיות לכיוון אירופה ומדינות המפרץ, הסיבה העקרית לכך היא שסוחרים מנסים למהימנע מרגולציות ממשלתיות באתיופיה שדאגות לרווחת הנערות ואוסרות על מנגנון המסחר. גם באוגנדה וגם בקניה נערות יתומות "נמכרות" על ידי קרובי המשפחה שלהם לסוחרים במסווה של דאגה לחינוך טוב יותר ולנישואין. ישנם דיווחים של נשים אתיופיות שנמכרו לעבדות מין בלבנון ובמדינות המפרץ, הן עברו התעללות והתקפות מיניות במסגרת זו.
עבדות מין באפריקה > עבדות מין בדרום אפריקה

במדינות לסוטו, מוזמביק, מלאווי, זמביה ודרום אפריקה, סחר בנשים וילדים למטרות מין מהווה בעיה מהותית בחברה. מדינת דרום אפריקה היא יעד לסחר באנשים, בין אם למטרות יבוא או יצוא. נשים נסחרות דרך רשת מסחר של פליטים שמרכזה במדינת דרום אפריקה. מפת המסחר מורכבת מאוד, בעיקר בגלל ריבוי מקורות הסחר. כך לדוגמה ילדים בפרט נמכרים לרשת המסחר בדרום אפריקה מכפרים שבגבול בין המדינות דרום אפריקה ולסוטו.
התאגידים שמנהלים את רשת המסחר מחלוקים לרוב על פי אתניות. בלסוטו הסוחרים מגייסים ילדי רחוב, וקורבנות של התעללות פיזית ומינית. אותם קורבנות לרוב נודדים מאזורים כפריים לעיר הבירה מסרו, שם הם נמכרים למרכז הרשת בדרום אפריקה. הסוחרים מבטיחים להם עבודה חקלאית בשדות אספרגוס במדינות מערב אפריקה, אולם בהגיעם לידי הסוחרים הם נכלאים בבתים פרטיים בתנאי רעב תוך שהם חווים התעללות פיזית, מינית ונפשית.
במוזמביק רשת המסחר מתופעלת על ידי נשים מקומיות בשותפות עם גברים דרום אפריקאיים, שמפתים נשים מהעיר מפוטו (Maputo) לערים יוהנסבורג ודרבן. אחרי החרמה של רכוש קורבנות הסחר הם מנצלים אותם מינית. הקורבנות נמכרות כזונות לבתי בושת ביוהנסבורג וכנשים של עובדי מכרות במערב אפריקה. חלק זה של רשת המסחר אחראי על כ-1000 קורבנות מדי שנה.
במדינת מלאווי קורבנות הסחר מועברים לאירופה ומדינות דרום אפריקה. הקורבנות מגייסות על ידי נשות עסקים מלאוויות או שהן נישאות לניגרים שגרים במלאווי. הן נסחרות לאחר שמפתים אותן לעבוד במסעדות ובתי מלון, אך בפועל שולחים אותן לאירופה דרך יוהנסבורג. ישנם דיווחים על טקסים שנעשים לקורבנות בהגיעם ליעד על ידי נשות העסקים כדי להפחיד אותן מלברוח, אלו שכן מנסות לברוח נאנסות או נרצחות.
עבדות מין באפריקה > עבדות פולחנית במערב אפריקה

באפריקה של ימינו קיים מנהג דתי בשם "טרוקוסי" (Torkosi), בן קרוב ל-300 שנה. במנהג זה נשים צעירות ונערות (לרוב בתולות) ניתנות בתור מנחה לכוהני וודו כנגד רצונן וללא שכר ומשמשות בתור משרתות ושפחות מין. משמעות המילה "טרו" (Tro) היא אל ו-"קוסי" (Kosi) ניתן לתרגם לבתולה, עבד או אישה. נכון לשנת 1998 מספר הנשים שהשתתפו במנהג זה הוערך בכ-35,000 וגילן נע מ-8 ומעלה, בעיקר במדינות גהנה בנין, טוגו וניגריה. הקבוצות האתניות באזורים אלה שלוקחות חלק במנהג זה הן אדה (Ada) ואווה (Ewe).
המנהג ידוע גם בשמות שונים כתלות במיקום ובתרבות האפריקאית אולם הרווח ביותר הוא טרוקוסי. ארגונים לא ממשלתיים לדוגמה מכנים את המנהג כ-"עבדות מקדש" (Shrine slavery). בגאנה מתייחסים למנהג זה בתור "עבדות פטיש" (Fetish slavery) כאשר "פטיש" מתייחס לדמות האל שבמקדש. כינוי נוסף הוא ווריוקי (woryokwe) אשר מורכב מהמילה וואן (won) שמשמעותה שבט ויוקי (yokwe) שמשמעותה עבד.
אחד המקומות שבהם מתבצע מנהג זה הוא במחוז וולטה (Volta) שבגאנה. שם הכפרים מרוחקים אחד מהשני באופן יחסי וקשה להגיע מהאחד לשני בלי אמצעי תחבורה מתאימים. דבר שללא ספק מקשה על הניסיונות למגר את התופעה. בחלק מהכפרים הגישה היחידה היא דרך קאנו. בשנות ה-90 מוערך כי היו כ-6,000 עד 7,000 נשים שהוחזקו במקדשים במחוז זה.