stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על הבליטה
סיכום ותוצאות הקרב

למן הרגע הראשון, תרחיש של הצלחה גרמנית מלאה בארדנים היה כמעט בלתי אפשרי. המבצע היה תלוי בשמירה קפדנית על לוחות זמנים, בתפיסת מאגרי דלק של האויב, ובהתקדמות מהירה נוסח שנת 1940 אל מול כוחות בעלות הברית, שהיו שונים מאוד מהצבא הצרפתי שלחם נגד הגרמנים ב־1940, וחזקים פי כמה. הפיקוד העליון הגרמני לא עשה שימוש נכון בכוחות העתודה שלו, והמתין זמן רב מדי לפני ששלח אותם לתגבר את ארמיית הפאנצר החמישית של מנטויפל, שהצליחה להשיג התקדמות משמעותית בימים הראשונים של המתקפה. בנוסף, ההתנגדות העיקשת של חלק מהכוחות האמריקנים, שהגנו על הגזרה שהותקפה, שהמשיכו להילחם לעיתים גם לאחר שכותרו על ידי הכוחות התוקפים, שיבשה את לוחות הזמנים של המבצע וריתקה כוחות גרמניים חזקים. מעל לכל, המשאבים העדיפים שעמדו לרשות כוחות בעלות הברית לא הותירו סיכוי רב לכוחותיו של היטלר להשלים את היעדים השאפתניים מאוד של המתקפה, והעליונות האווירית המוחלטת של בעלות הברית, מרגע שניתן היה להביא אותה לידי ביטוי, סייעה בעצירת התקדמות הכוחות המשוריינים הגרמניים, וגרמה להם אבדות כבדות. העובדה שרוב הכוחות האמריקאים היו ממונעים בשלמות, בניגוד לכוחות החי"ר של הצבא הגרמני, התבררה כגורם מכריע. היא אפשרה לפיקוד של בעלות הברית להזרים במהירות כוחות עתודה גדולים לשדה הקרב, כדי לבלום את הפריצה הגרמנית, בעזרת המלאי הענקי של כלי רכב ודלק שעמד לרשותו, בעוד תנועת הכוחות הגרמניים הוגבלה מאוד בשל המחסור בדלק ובכלי רכב ממונעים. המתקפה גרמה לשחיקה מהירה של העתודות המשוריינות של גרמניה, שהייתה עשויה לארוך זמן רב יותר אילו נותרו בעמדות מגננה.
גנרל עומר ברדלי, מפקד קבוצת הארמיות ה־12, טען שאף שהגרמנים לא הצליחו להשיג את יעדם הממשי בשדה הקרב, הם היו קרובים עד מאוד ליצירת קרע בפיקוד העליון של בעלות הברית, בין המפקדים הבכירים של בריטניה וארצות הברית. קרע כזה כאמור, היה אחד מיעדיו האסטרטגיים של היטלר למבצע "משמר הריין".
התוצאה האסטרטגית היחידה של מתקפת הארדנים הסתכמה בעיכוב מתקפת בעלות הברית אל תוך שטח גרמניה בשישה שבועות. הפיקוד העליון של בעלות הברית הופתע מעוצמת המתקפה הגרמנית, ולקח לו זמן להתאושש מהמהלומה המפתיעה שספג. כתוצאה מכך, המשיכו כוחות בעלות הברית להתקדם בחזית רחבה ובזהירות רבה לעבר הריין, מחשש מהתקפות נגד גרמניות נוספות, אף על פי שלמעשה, הווארמכט כבר לא היה מסוגל לארגן מתקפה נוספת בקנה מידה גדול במערב.
ברית המועצות הייתה המרוויחה העיקרית מהמערכה בארדנים. ארמיות הפאנצר החמישית והשישית של האס אס היוו חלק משמעותי מהכוחות המשוריינים, שעמדו לרשות גרמניה בחורף 1944/1945. היעדרותן מהחזית המזרחית בזמן שכוחות הצבא האדום פתחו במתקפה הגדולה שלהם בפולין ובפרוסיה המזרחית באמצע ינואר 1945, הקלה ללא ספק על התקדמותם המהירה של האחרונים במהלך מבצע ויסלה־אודר, וחסכה להם אבדות רבות. גם כאשר ארמיית הפאנצר השישית הועברה לבסוף מהמערב לחזית המזרחית בסוף ינואר 1945, היא נחלשה מאוד כתוצאה מהאבדות שספגה במהלך הקרב על הבליטה.
מורשת הקרב והנצחתו

בהיסטוריה הרשמית האמריקנית נחשב קרב הבליטה לקרב הגדול ביותר והיקר ביותר של צבא ארצות הברית. הקרב שהתחולל בעיירה בסטון זכה במהלך המערכה לסיקור תקשורתי נרחב בעיתונות, מאחר שכתבים רבים שהו באזור בדצמבר 1944, ואי לכך הוא הפך במרוצת השנים במידה רבה לסמל המערכה, והיווה השראה לסרטים וספרים רבים. העמידה העיקשת של הכוחות המכותרים בעיירה (בעיקר של הדיוויזיה המוטסת ה־101 שזכתה לפרסום רב בעקבות הקרב), ניסיונות האספקה דרך האוויר, תשובתו המפורסמת של גנרל מקאוליף לדרישת הכניעה הגרמנית, והפעולה המהירה של הארמייה השלישית של פטון, זכו לפרסומים נרחבים בתקשורת ושבו את לב הקהל בארצות הברית. מאידך, קרבות הבלימה הקשים של הכוחות האמריקאיים סביב רכס אלסנבורן וסן־וית, אשר היו בעלי חשיבות מכרעת לא פחות מהקרב בבסטון, ואולי אף יותר, לא זכו לפרסום.
עם זאת, בדצמבר 1944, בעיצומו של הקרב, הצהיר מונטגומרי כי "המגננה בגזרה זו (רכס אלסנבורן) בידי דיוויזיה 99 האמריקנית היא הנועזת ביותר במלחמה כולה". גם הממשלה הבלגית (שהקרב נוהל בשטחה) הוקירה את פעולתה של הדיוויזיה: ב־17 ביוני 1946 היא זכתה לשני ציונים לשבח.
במהלך המערכה בארדנים שירתו לראשונה בחזית במספרים ניכרים חיילים אפרו־אמריקנים. עד לאותה עת הם הוגבלו בעיקר לתפקידים עורפיים. במערכה לקחו חלק מספר גדודי ארטילריה, שלושה גדודי משחיתי־טנקים וגדוד טנקים אפרו־אמריקנים.
מספר מוזיאונים ואתרי מורשת בבלגיה מנציחים את הקרב: מוזיאון המלחמה של בסטון (Battle of the Bulge Memories) בעיירה בסטון, מתמקד בקרב שניטש בעיירה. בעיירה סן־וית בה התחוללו קרבות קשים בדצמבר 44, הוקם מוזיאון על המערכה בארדנים. ב־1989 הוקם בלה־גלייז מוזיאון 'דצמבר 44', שבפתחו מוצג טנק מדגם קינג טיגר מספר 213, שהיה חלק מקבוצת קרב פייפר. ליד מלמדי הוקם מוזיאון baugnez44 לזכר הטבח שביצעו אנשי אס אס בחיילים אמריקנים. ליד העיירה בסטון, בלגיה, נמצאת אנדרטת מרדסון לזכרם של חיילי צבא ארצות הברית שהשתתפו במערכה בארדנים. גם המוזיאון הלאומי להיסטוריה צבאית בדיקירך שבלוקסמבורג מקדיש לקרב הארדנים סיקור נרחב, כולל הצגת הדמיות של חיילים וכלי נשק אמיתיים שהשתתפו במערכה.
קרב הארדנים בתרבות הפופולרית

מספר סרטים מתארים את הקרב, ביניהם:
יום לפני הכניעה – סרט מ־1965 בכיכובם של הנרי פונדה, רוברט שו, רוברט ראיין, צ'ארלס ברונסון וטלי סוואלס.
אחים לנשק – מיני סדרת טלוויזיה המבוססת על ספרו של סטיבן אמברוז בעל אותו שם, מתארת בפרקים 6 (בסטון) ו־7 (נקודת השבירה) את לחימתה של הדיוויזיה המוטסת ה־101 בבסטון.
אחוות גיבורים – סרט פעולה מלחמתי (תסריט בדיוני מסוג אקשן-הוליוודי) משנת 2013, מתאר את הלחימה בארדנים על רקע המערכה ההיסטורית.
התבהרות חצות (אנ') – ספר משנת 1982 של ויליאם וורטון וסרט משנת 1992 מתאר כיתה היוצאת למשימת סיור ומודיעין ערב ההתקפה.
הפרק השביעי בסדרה האירועים הגדולים של מלחמת העולם ה-2 בצבע של ערוץ דיסקברי (נרכש על ידי נטפליקס), עוסק בתיאור ותיעוד הקרב.
כמו כן, הקרב מתואר בלא פחות מ־30 משחקי מחשב.
לקריאה נוספת

ג'ון טולנד, הקרב – סיפור הבליטה, הוצאת מערכות, 1987.
מרטין בלומנסון, פאטון – האיש והאגדה, הוצאת מערכות, 1989.
ג'יימס גבין, קדימה לברלין, הוצאת מערכות, 1981.
מקס הייסטינגס, ארמגדון: הקרב על גרמניה 1944-1945, הוצאת דביר, 2007.
סטיבן אמברוז, אחים בקרב, תל אביב: כנרת, זמורה ביתן, דביר, 2005.
אנדרו רוברטס, סערת המלחמה, כנרת, זמורה ביתן, דביר, 2011.
אנטוני ביוור, ההימור האחרון של היטלר: המתקפה בארדנים 1944, תרגם: עמנואל לוטם, הוצאת ידיעות ספרים, 2017.
ביאורים

↑  מצוקת המחסור החמור בכוח אדם שניצבה עתה בפני גרמניה בשנה הרביעית למלחמה, הובילה לשינויים במבנה העוצבות הלוחמות שלה. מאז פרוץ המלחמה ועד שלהי 1943 עמד גודלה הממוצע של דיוויזיית חי"ר גרמנית על 17,000 איש, לעומת 14,000 בדיוויזיה אמריקאית. בינואר 1944 הציעו המתכננים ב־OKH פתרון עדיף של דיוויזיות בגודל 12,769 איש. הקיצוצים היו בעיקר באנשי אספקה ושירותים, כך שבדיוויזיית החי"ר "דגם 1944", כפי שנקראה החדשה, היה יחס גבוה יותר בין לוחמים לחיילים לא קרביים.
↑  בדצמבר 1944 היו בסך הכל כ־1,500 כלי רכב משוריינים כשירים מבצעית בכל החזית המזרחית.
↑  חלק מחייליו של סקורצני שנתפסו במדים אמריקניים נורו במקום ואחרים הועמדו לדין צבאי והוצאו להורג. סקורצני עצמו נשפט על ידי בית דין אמריקני בדכאו ב־1947 אך זוכה
↑  זו הכניעה השנייה הגדולה ביותר של חיילים של צבא ארצות הברית במלחמה, לאחר הכניעה בבטאן
↑  כוח בסדר גודל של חטיבה משוריינת.
חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי

| --- | --- |
לוגו התוכנית, מתוך הפתיח
לוגו התוכנית, מתוך הפתיח
 סוגה:  דוקומנטרי
 יוצרים:  אריק ברנשטיין, נואית גבע, שי להב, יאיר רוה, סיגל ראש
 כותבים:  שי להב, יאיר רוה
 בימוי:  נואית גבע
 מנחים:  איתי טיראן
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  10
 הפקה
 מפיק:  אריק ברנשטיין, סיגל ראש, משה אדרי, לאון אדרי, דוד זילבר
 חברת הפקה:  עלמה הפקות
 עורכים:  רון עומר
 צלמים:  אלירן קנולר
 מוזיקה:  רן בגנו
 אורך פרק:  כ-50 דקות
 שידור
 רשת שידור בישראל:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  21 ביוני 2015 – 23 באוגוסט 2015
חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית בת עשרה פרקים בהפקת הערוץ הראשון, המספרת את סיפורו של הקולנוע הישראלי. הסדרה נקראת על שם סרטו של אסי דיין, "חגיגה לעיניים", שיצא בשנת 1975.
הסדרה, שצולמה במשך שנתיים, כוללת ראיונות, שיחות וסצנות עם אנשי מפתח והכוכבים הגדולים של תעשיית הקולנוע הישראלי. בין המרואיינים הרבים שבסדרה, התראיינו גם הבמאי, התסריטאי והשחקן אסי דיין והבמאי והמפיק מנחם גולן, זמן קצר לפני מותם.
לצד הראיונות משובצים קטעי ארכיון, סרטים ביתיים שמעולם לא שודרו וקטעים מאחורי הקלעים של הפקות חלק מהסרטים.
פרקי הסדרה > פרק 1: השוטר והזונה

הפרק הראשון בסדרה, "השוטר והזונה", שודר לראשונה ב-21 ביוני 2015. הפרק מתמקד באישיותו של אפרים קישון ובסרטיו "סאלח שבתי" (1964), "ארבינקא" (1967), "תעלת בלאומילך" (1969), "השוטר אזולאי" (1971) ו"השועל בלול התרנגולות" (1978).
בין המרואיינים שבפרק: גילה אלמגור, רודיקה אלקלעי, יהורם גאון, מנחם גולן, אורי גרוס, איתן גרין, ניסים דיין, נורית הירש, שמי זרחין, חיים טופול, אושיק לוי, רשף לוי, שייקה לוי, ירון לונדון, אבי נשר, רפי קישון, ניצה שאול, רנן שור, שושיק שני, עודד תאומי.
בין הסרטים הנוספים שבפרק: "אבו אל בנאת" (משה מזרחי, 1973), "איי לייק מייק" (פיטר פריי, 1956), "ביקור התזמורת" (ערן קולירין, 2007), "הוא הלך בשדות" (יוסף מילוא, 1967), "הם היו עשרה" (ברוך דינר, 1960), "השוק" (אפרים קישון), "חבורה שכזאת" (זאב חבצלת, 1963), "מרגו שלי" (מנחם גולן, 1969), "משפחת שמחון" (יואל זילברג, 1964), "עודד הנודד" (יוסף הלחמי, 1932), "פורטונה" (מנחם גולן, 1966), "שוד הטלפונים הגדול" (מנחם גולן, 1972), "שני קונילמל" (ישראל בקר, 1966), "שרית" (ג'ורג' עובדיה, 1974).
פרקי הסדרה > פרק 2: שאלות ותשובות

הפרק השני בסדרה, "שאלות ותשובות", שודר לראשונה ב-28 ביוני 2015. הפרק מתמקד באישיותו של אורי זוהר ובסרטיו "חור בלבנה" (1964), "מוישה ונטילטור" (1966), "שלושה ימים וילד" (1967), "כל ממזר מלך" (1968), "השכונה שלנו" (1968), "התרוממות" (1970), "התרנגול" (1971), "מציצים" (1972), "עיניים גדולות" (1974) ו-"הצילו את המציל" (1977).
בין המרואיינים שבפרק: גברי בנאי, ישראל גוריון, בועז דוידזון, אברהם הפנר, דן וולמן, יצחק צפל ישורון, אבי כהן, אורי לוי, יהודה ג'אד נאמן, טוביה צפיר, עודד קוטלר, איציק קול, זאב רווח, צבי שיסל, מיכה שרפשטיין, אלי תבור.
בין הסרטים הנוספים שבפרק: "המלחמה לאחר המלחמה" (מיכה שגריר, 1969), "המניע לרצח" (פיטר פריישטדט, 1967), "הצד השני" (אורי זוהר, 1969), "השמלה" (יהודה ג'אד נאמן, 1970), "התמהוני" (דן וולמן, 1970), "לול" (אורי זוהר, 1988), "מקרה אישה" (ז'ק קתמור, 1969), "עליזה מזרחי" (מנחם גולן, 1972), "שבלול" (בועז דוידזון, 1970).
פרקי הסדרה > פרק 3: כשהקהל בוכה הקופה צוחקת

הפרק השלישי בסדרה, "כשהקהל בוכה הקופה צוחקת", שודר לראשונה ב-5 ביולי 2015. הפרק מתמקד באישיותו של הבמאי והמפיק מנחם גולן ובסרטיו "אלדורדו" (1963), "דליה והמלחים" (1964), "כץ וקרסו" (1971), "מבצע יונתן" (1977), "מלכת הכביש" (1971), "מרגו שלי" (1969), "עליזה מזרחי" (1972), "פורטונה" (1966), "קזבלן" (1973), "שוד הטלפונים הגדול" (1972), "שמונה בעקבות אחד" (1964).
בין המרואיינים בפרק: יונה אליאן, מיכל בת-אדם, נעמי גולן, יוסי גרבר, אדם גרינברג, אסי דיין, משה מזרחי, צחי נוי, קולי סנדר, לבנה פינקלשטיין, ששי קשת.
בין הסרטים שבפרק: "אור מן ההפקר" (ניסים דיין, 1973), "איים אבודים" (רשף לוי, 2008), "אני אוהב אותך רוזה" (משה מזרחי, 1972), "אריאנה" (ג'ורג' עובדיה, 1971), "הבית ברחוב שלוש" (משה מזרחי, 1973), "לופו בניו יורק" (בועז דוידזון, 1976), "נורית" (ג'ורג' עובדיה, 1972), "סולומוניקו" (אלפרד שטיינהרדט, 1972).
פרקי הסדרה > פרק 4: שלאגר וחצי

הפרק הרביעי בסדרה, "שלאגר וחצי", שודר לראשונה ב-12 ביולי 2015. הפרק מתמקד בשלושה במאים - בבועז דוידזון ובסרטיו "אלכס חולה אהבה" (1986), "אסקימו לימון" (1978), "חגיגה בסנוקר" (1975), "חצי חצי" (1971), "יוצאים קבוע" (1979), "לופו בניו יורק" (1976), "משפחת צנעני" (1976), "ספיחס" (1982), "צ'רלי וחצי" (1974), "שפשוף נעים", (1981); באסי דיין ובסרטיו "גבעת חלפון אינה עונה" (1976), "הזמנה לרצח" (1973), "הטוב, הרע והלא נורא" (1986), "חגיגה לעיניים" (1975), "יופי של צרות!" (1976), "מלך ליום אחד" (1980), "עם ישראל חי" (1981), "שלאגר" (1979); ובאבי נשר ובסרטיו "דיזנגוף 99" (1979), "הלהקה" (1978), "הפחדנים" (1980), "זעם ותהילה" (1984).
בין המרואיינים בפרק: נפתלי אלטר, יהודה ברקן, חלי גולדנברג, רבקה מיכאלי, דינה צבי-ריקליס, יצחק צחייק, יצחק (איז'ו) שני.
בין הסרטים שבפרק: "הגן" (ויקטור נורד, 1977), "חייך, אכלת אותה" (יהודה ברקן, 1980), "חמש מאות אלף שחור" (שייקה אופיר, 1977), "כיפור" (עמוס גיתאי, 2000), "מצור" (ג'ילברטו טופאנו, 1969), "סופו של מילטון לוי" (ניסים דיין, 1981), "פצעי בגרות 80" (זאב רווח, 1980).
פרקי הסדרה > פרק 5: יופי של צרות

הפרק החמישי בסדרה, "יופי של צרות", שודר לראשונה ב-19 ביולי 2015. הפרק מתמקד, בין השאר, בזאב רווח ובסרטיו "רק היום" (1976), "שרגא קטן" (1969), "אדון ליאון" (1982), "ספר נשים" (1984), "בובה" (1987), "המובטל בטיטו" (1987), "תלווה לי את אשתך" (1988), "פצעי בגרות 80" (1980), "טיפת מזל" (1992); ובמיכל בת-אדם ובסרטיה "רגעים" (1979), "על חבל דק" (1980), "אישה זרה" (1993), "איה: אוטוביוגרפיה דמיונית" (1994).
בין המרואיינים בפרק: משה איבגי, אלון אבוטבול, נחמן אינגבר, שרון אלכסנדר, טובה אשר, חיים בוזגלו, אורי ברבש, יעקב (ינקול) גולדווסר, דובי גל, נילי המאירי, מכרם ח'ורי, מוני מושונוב, ערן ריקליס, דליה שימקו.
בין הסרטים שבפרק: "הצד השני" (אורי זוהר, 1969), "שבלול" (בועז דוידזון, 1970), "חסמבה ונערי ההפקר" (יואל זילברג, 1971), "סיפור אינטימי" (נדב לויתן, 1981), "אות קין" (אורי ברבש, 1982), "נועה בת 17" (יצחק צפל ישורון, 1982), "שתי אצבעות מצידון" (אלי כהן, 1986), "זוג נשוי" (יצחק צפל ישורון, 1983), "ביום בהיר אפשר לראות את דמשק" (ערן ריקליס, 1984), "מאחורי הסורגים" (אורי ברבש, 1984), "גשר צר מאוד" (ניסים דיין, 1985), "אוונטי פופולו" (רפי בוקאי, 1986), "חיוך הגדי" (שמעון דותן, 1986), "בלוז לחופש הגדול" (רנן שור, 1987), "מסע אלונקות" (יהודה ג'אד נאמן, 1977), "הקיץ של אביה" (אלי כהן, 1988), "מלך הסלים" (דובי גל, 1988), "אחד משלנו" (אורי ברבש, 1989), "שדות ירוקים" (יצחק צפל ישורון, 1989), "חייך, אכלת אותה" (יהודה ברקן, 1980), "ילדי סטלין" (נדב לויתן, 1986), "סופו של מילטון לוי" (ניסים דיין, 1981), "ד.צ. חוף אילת" (דובי גל, 1989), "עד סוף הלילה" (איתן גרין, 1984), "המשחק האמיתי" (אבי כהן, 1980), "מתחת לאף" (יעקב (ינקול) גולדווסר, 1982), "עונת הדובדבנים" (חיים בוזגלו, 1991), "נישואים פיקטיביים" (חיים בוזגלו, 1988), "גמר גביע" (ערן ריקליס, 1991), "נקמתו של איציק פינקלשטיין" (אנריקה רוטנברג, 1993), "סרט וארוחת בוקר" (אלפרד שטיינהרדט, 1977), "אסתר" (עמוס גיתאי, 1986), "חגיגה לעיניים" (אסי דיין, 1975).
פרקי הסדרה > פרק 6: מדינת תל אביב

הפרק השישי בסדרה, "מדינת תל אביב", שודר לראשונה ב-26 ביולי 2015. הפרק מתמקד, בין השאר, בעמוס גוטמן ובסרטיו "בר 51" (1985), "נגוע" (1983), "חסד מופלא" (1992), "מקום בטוח" (1977).
בין המרואיינים בפרק: יעל אבקסיס, שבי גביזון, עינת גלזר-זרחין, יוסי ויין, אמנון זלאייט, קרן מור, עדנה מזי"א, איילת מנחמי, איתן פוקס, אנריקה רוטנברג, שולי רנד, יואב קוש.
בין הסרטים שבפרק: "חולה אהבה בשיכון ג'" (שבי גביזון, 1995), "האסונות של נינה" (שבי גביזון, 2003), "הכוכב הכחול" (גור בנטביץ', 1995), "ילדה גדולה" (נירית ירון, 1987), "אחד משלנו" (אורי ברבש, 1989), "עמוס גוטמן" (רן קוצר, 1997), "המדריך לכיסוי תחת" (אסי דיין, 1998), "שתי אצבעות מצידון" (אלי כהן, 1986), "זירת רצח" (עמוס גיתאי, 1996), "עורבים" (איילת מנחמי, 1988), "סיפורי תל אביב" (איילת מנחמי ונירית ירון, 1992), "נקמתו של איציק פינקלשטיין" (אנריקה רוטנברג, 1993), "גמר גביע" (ערן ריקליס, 1991), "שירת הסירנה" (איתן פוקס, 1994), "לילסדה" (שמי זרחין, 1995), "החיים על פי אגפא" (אסי דיין, 1992), "חגיגה לעיניים" (אסי דיין, 1975), "שורו" (שבי גביזון, 1990), "זמן אמת" (אורי ברבש, 1991), "מכתב מאוחר" (ענת דותן, 1997).
פרקי הסדרה > פרק 7: מדורת השבט

הפרק השביעי בסדרה, "מדורת השבט", שודר לראשונה ב-2 באוגוסט 2015. הפרק מתמקד, בין השאר, ביוסף סידר ובסרטיו "ההסדר" (2000), "מדורת השבט" (2004); בדובר קוסאשווילי ובסרטיו "עם חוקים" (1997), "חתונה מאוחרת" (2001); ברשף לוי ובסרטו "איים אבודים" (2008); בקרן ידעיה ובסרטיה "אור" (2004), "לולו" (1998); ובעמוס גיתאי ובסרטיו "אזור חופשי" (2005), "קדוש" (1999), "קדמה" (2002), "יומני שדה" (1982), "הארץ המובטחת" (2004), "זירת רצח" (1996), "כיפור" (2000),
בין המרואיינים בפרק: משה אדרי, דאנה איבגי, רונית אלקבץ, אסף אמיר, ליאור אשכנזי, ניר ברגמן, איל חלפון, אושרי כהן, יוסי מדמוני, ארי פולמן, דורון צברי, אוהד קנולר, מרק רוזנבאום, כתריאל שחורי, ג'ולי שלז, בני תורתי.
בין הסרטים שבפרק: "בית" (דוד אפק, 1994), "המנגליסטים" (יוסי מדמוני ודוד אופק, 2003), "קלרה הקדושה" (ארי פולמן ואורי סיון, 1996), "עפולה אקספרס" (ג'ולי שלז, 1997), "קרקס פלשתינה" (אייל חלפון, 1998), "החברים של יאנה" (אריק קפלון, 1999), "כיכר החלומות" (בני תורתי, 2001), "המדריך למהפכה" (דורון צברי ואורי ענבר, 2010), "סוסי ים" (ניר ברגמן, 1998), "כנפיים שבורות" (ניר ברגמן, 2002), "אהבה קולומביאנית" (שי כנות, 2004), "יוסי וג'אגר" (איתן פוקס, 2002), "ללכת על המים" (איתן פוקס, 2004), "הכוכבים של שלומי" (שמי זרחין, 2003), "וגבול נתן" (נורית קידר וערן ריקליס, 1999), "הכלה הסורית" (ערן ריקליס, 2004), "סוף העולם שמאלה" (אבי נשר, 2004), "פלאות" (אבי נשר, 2013).
פרקי הסדרה > פרק 8: ואלס על השטיח האדום

הפרק השמיני בסדרה, "ואלס על השטיח האדום", שודר לראשונה ב-9 באוגוסט 2015.
בין המרואיינים בפרק: אורית אזולאי, חנה אזולאי-הספרי, שלומי אלקבץ, ששון גבאי, טל גרניט, מוש דנון, אמיר הראל, טליה לביא, מיכאל מושונוב, שרון מימון, שמואל מעוז, ערן קולירין, מולי שגב.
בין הסרטים שבפרק: "ואלס עם באשיר" (ארי פולמן, 2004), "בופור" (יוסף סידר, 2007), "לבנון" (שמואל מעוז, 2009), "ביקור התזמורת" (ערן קולירין, 2007), "גן עדן עכשיו" (האני אבו אסעד, 2005), "עטאש (צימאון)" (תאופיק אבו ואיל, 2004), "עג'מי" (ירון שני וסכנדר קובטי, 2009), "בנות" (נדב לויתן, 1985), "שחור" (שמואל הספרי, 1994), "איה: אוטוביוגרפיה דמיונית" (מיכל בת-אדם, 1994), "הקיץ של אביה" (אלי כהן, 1988), "אנשים כתומים" (חנה אזולאי-הספרי, 2014), "ולקחת לך אישה" (רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ, 2008), "שבעה" (רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ, 2008), "גט - המשפט של ויויאן אמסלם" (רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ, 2014), "שלוש אמהות" (דינה צבי-ריקליס, 2006), "ההתחלפות" (ערן קולירין, 2012), "מתנה משמיים" (דובר קוסאשווילי, 2003), "התגנבות יחידים" (דובר קוסאשווילי, 2010), "רווקה פלוס" (דובר קוסאשווילי, 2012), "כלת הים" (קרן ידעיה, 2009), "הדקדוק הפנימי" (ניר ברגמן, 2010), "כנס העתידנים" (ארי פולמן, 2013), "הערת שוליים" (יוסף סידר, 2011), "ללכת על המים" (איתן פוקס, 2004), "עץ לימון" (ערן ריקליס, 2008), "הסודות" (אבי נשר, 2007), "אזור חופשי" (עמוס גיתאי, 2005), "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" (ערן ריקליס, 2010), "סיפור גדול" (שרון מימון וארז תדמור, 2009), "זוהי סדום" (מולי שגב ואדם סנדרסון, 2010), "מפריח היונים" (נסים דיין, 2014), "מיתה טובה" (שרון מימון וטל גרניט, 2014), "את לי לילה" (אסף קורמן, 2014), "זינוק בעלייה" (אורן שטרן, 2014), "פלאות" (אבי נשר, 2013), "ערבים רוקדים" (ערן ריקליס, 2014), "שושנה חלוץ מרכזי" (שי כנות, 2014), "אפס ביחסי אנוש" (טליה לביא, 2014).
פרקי הסדרה > פרק 9: ממלאים את החלל

הפרק התשיעי בסדרה, "ממלאים את החלל", שודר לראשונה ב-16 באוגוסט 2015.
בין המרואיינים בפרק: רמה בורשטיין, גור בנטביץ', יונתן גורפינקל, יהודה גרובייס, נוני גפן, גידי דר, מיה דרייפוס, נדב לפיד, דני לרנר, ימין מסיקה, נבות פפושדו, ירמי קדושי, אסף קורמן, רוני קידר, אהרון קשלס, תום שובל.
בין הסרטים שבפרק:
"זמן האמת" (אורי ברבש, 1991), "הכוכב הכחול" (גור בנטוביץ', 1995), "ימים קפואים" (דני לרנר, 2006), "ג'ו ובל" (רוני קידר, 2011), "לא בתל אביב" (נוני גפן, 2012), "התמהוני" (דן וולמן, 1970), "גיא אוני" (דן וולמן, 1991), "מיכאל שלי" (דן וולמן, 1991), "מבט כואב" (ימין מסיקה, 1994), "השקר הגדול" (ימין מסיקה, 2012), "שלום לך סיגל" (ימין מסיקה, 1996), "השוטר" (נדב לפיד, 2011), "הנוער" (תום שובל, 2013), "שש פעמים" (יונתן גורפינקל, 2012), "המשגיחים" (מני יעיש, 2012), "פנתר לבן" (דני רייספלד, 2013), "מי מפחד מהזאב הרע" (אהרון קשלס ונבות פפושדו, 2013), "כלבת" (אהרון קשלס ונבות פפושדו, 2010), "האושפיזין" (גידי דר, 2004), "אדי קינג" (גידי דר, 1992), "יום אחד לפני" (יהודה גרובייס), "אבודים בדרך" (יהודה גרובייס), "יש דין ויש דיין" (יהודה גרובייס), "טאקע מאמע" (אריאל כהן, 2011), "למלא את החלל" (רמה בורשטיין, 2012), "ההיא שחוזרת הביתה" (מיה דרייפוס, 2014),
"אפס ביחסי אנוש" (טליה לביא, 2014), "הנותנת" (הגר בן אשר, 2011), "לפני מחר" (אלידע גרא, 1969), "איה: אוטוביוגרפיה דמיונית" (מיכל בת-אדם, 1994), "אחד משלנו" (אורי ברבש, 1989), "מוישה וינטלטור" (אורי זוהר, 1966), "בנות" (נדב לויתן, 1985), "שלאגר" (אסי דיין, 1979).
ראו גם

היסטוריה של הקולנוע הישראלי (2009)
אפרים קישון
אורי זוהר
מנחם גולן
בועז דוידזון
זאב רווח
מיכל בת-אדם
עמוס גוטמן
דובר קוסאשווילי
עמוס גיתאי
סינדי הייד-סמית

סינדי הייד-סמית (באנגלית: Cindy Hyde-Smith; נולדה ב-10 במאי 1959) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית המכהנת כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיסיסיפי.
ביוגרפיה

הייד סמית נולדה בברוקהייבן שבמיסיסיפי. היא בוגרת המכללה הקהילתית קופיה-לינקולן וב-1981 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת דרום מיסיסיפי.
היא כיהנה כחברת הסנאט של מיסיסיפי בשנים 2000–2012. תחילה כנציגת המפלגה הדמוקרטית ומ-2010 עברה למפלגה הרפובליקנית.
בנובמבר 2011 נבחרה לנציבת החקלאות והסחר של המדינה והייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה. ב-2015 נבחרה לתקופת כהונה נוספת.
הייד-סמית מונתה על ידי מושל מיסיסיפי דאז, פיל בראיינט, לכהן כנציגת המדינה בסנאט של ארצות הברית עד לקיומם של בחירות מיוחדות לתפקיד, במקומו של ת'אד קוקרן שהתפטר. בבחירות אלו היא ניצחה את מייק אספי, שר החקלאות לשעבר. היא נכנסה לתפקידה ב-9 באפריל 2018 והייתה בכך לאישה הראשונה המייצגת את מיסיסיפי בסנאט. היא חברה בוועדת ההקצבות, בוועדת הכללים והמנהל ובוועדת החקלאות, התזונה והיערנות.
היא נשואה למייק והם הורים לבת אחת. הם חברים בכנסייה הבפטיסטית.
הערות שוליים

↑  In Senate race showdowns, tough odds for Democrats fuel Republican hopes, ‏abcnews, ‏29 במרץ 2018
↑  Mississippi's First Female Senator Takes Office Needing To Win Over Her Own Party, ‏NPR, ‏10 באפריל 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019108690  SNAC: w6mb110n  US Congress: H001079  VIAF: 420156497262017740003   WorldCat (עם VIAF): 420156497262017740003
יעקב כ"ץ (חבר הכנסת)

ערך זה עוסק בחבר כנסת מטעם פועלי אגודת ישראל. אם התכוונתם לחבר הכנסת מטעם האיחוד הלאומי, ראו .
יעקב כ"ץ (י"א בטבת ה'תרס"ז, 28 בדצמבר 1906 – 21 בדצמבר 1967, כ' בכסלו ה'תשכ"ח), היה חבר הכנסת מטעם המפלגה החרדית פועלי אגודת ישראל.
חייו

נולד בזלוטשוב שבגליציה (בפולין דאז) לחיים כ"ץ, מעסקני בית יעקב ואגודת ישראל. כ"ץ, שאביו השתייך לחסידות סטרטין, היה קרוב לבית רוז'ין והשתייך לחסידות צ'ורטקוב, ולמד בישיבת חכמי לובלין, הצטרף לצעירי אגודת ישראל בעיר מגוריו ונבחר למוסדות ”צעירי אגודת ישראל” ואגודת ישראל בגליציה. התארס עם רעייתו בלומה לבית דרוק בשנת 1932, אולם לגודל אהבתם לארץ ישראל לא רצו להתחתן מחוץ לארץ ישראל מחשש שישתקעו שם, ולכן המתינו זמן רב עד שיקבלו אישורי עלייה לארץ ישראל. בשנת 1934 כשנתקבלו האישורים המיוחלים החליטו בני הזוג להינשא. ואכן החתונה התקיימה ביום שישי, כאשר ביום ראשון שלאחר מכן כבר היו על האוניה לארץ ישראל.
מיד לאחר עלייתו לארץ ישראל החל לעסוק בפעילות ציבורית. הוא התיישב בחיפה, עזר לעולים בתנועת ההעפלה לא"י לפני קום המדינה ולאחר קום המדינה המשיך בפעילות קליטת העולים. היה יורד לנמל חיפה על מנת לקבל את העולים הרבים שהגיעו באניות. לבד מקבלת הפנים הוא דאג לכל מחסורם. פליטים רבים השתכנו בביתו שברחוב הרצל בחיפה עד שנמצאה להם קורת גג. גם לאחר קום המדינה ואף לאחר שמונה לחבר הכנסת נהג בעממיות, ונהגו להתארח אצלו אנשים רבים שהזדמנו לעיר.
היה מזכיר סניף פא"י בחיפה, מנהל מחלקת הקליטה של פא"י בצפון הארץ, פעיל ב”מגבית ההצלה” של היישוב וחבר ועדת המצב וועדת הגיוס בימי מלחמת העצמאות.
בין השנים 1950–1967 כיהן כחבר מועצת העיר חיפה וכחבר הנהלתה (משנת 1951). בשנים 1951–1959, כאשר כיהן כסגן ראש העיר חיפה, תחת ראש העיר אבא חושי, למרות חילוקי הדעות הקשים שהיו לו עם חושי, בעיקר בנושאי דת, העריך אותו מאוד אבא חושי. בזכות מאבקיו, בהיותו חבר בעירייה, הוקמו מבני-ציבור רבים בעיר לציבור החרדי שהלך וגדל. ביניהם ניתן למצוא את בית הספר "שערי תורה" (נכון ל-2021, משמש בי"ס דתי לעולים מחבר המדינות), ותיכון "בית יעקב" (כיום משמש כמתנ"ס חרדי). כמו כן, בזכות מאבקיו הרבים נשמר הסטטוס קוו בחיפה: תחבורה ציבורית פועלת בשבת במינון נמוך והכרמלית והתיאטרון העירוני סגורים בשבת לגמרי.
שימש כחבר כנסת בשנים 1955–1967, בכנסות השלישית והרביעית מטעם החזית הדתית התורתית ובכנסות החמישית והשישית מטעם פועלי אגודת ישראל. היה חבר בוועדת הפנים בכנסת הרביעית ובוועדת העבודה והרווחה בכנסת החמישית.
כ"ץ נפצע בתאונת דרכים בשד' הרצל בירושלים בדרכו מהכנסת לבית וגן, ומת מפצעיו לאחר יומיים של אשפוז, ביום חמישי בלילה, אור לכ' בכסלו ה'תשכ"ח, 21 בדצמבר 1967, מספר ימים לפני יום הולדתו ה-61. הוא הובא לקבורה בבית הקברות חוף הכרמל. החליף אותו אברהם ורדיגר.
ראש העיר, אבא חושי, הגיע לנחם והבטיח שתוקם ישיבה לזכרו. הישיבה לצעירים של חתנו הרב שרגא דוד כ"ץ שכבר הייתה קיימת, קיבלה מהעירייה קרקע בסמיכות לשכונת דניה, במקום נפרד משכונות חיפה, כיום שכונת רמת אלמוגי, בהנחת אבן הפינה נשא חושי דברים ואמר 'נתנו מקום לישיבה במקום היפה ביותר בחיפה לזכרו של האיש היפה ביותר בחיפה', הישיבה נקראת על שמו: "משכן יעקב".
חיים אישיים

בתו חנה נישאה לרב שרגא דוד כ"ץ, ראש ישיבת "משכן יעקב", ורב שכונות הכרמל בחיפה עד לפטירתו בחג החנוכה תשפ"ב. בנו הוא העסקן החיפאי הידוע הרב מאיר כ"ץ שעסק רבות בפעילות ציבורית כמנהל סניף לב לאחים בצפון, עד לפטירתו בחג השבועות תשע"ג. בתו יונה נישאה לרב יעקב אהרון לוי, ששימש כראש כולל בית יצחק הלוי בירושלם וכיו"ר המועצה הדתית בירושלים והיה מזקני חסידי סוכטשוב בעת פטירתו. בתו נחמה נישאה לרב מרדכי כץ נכד לאדמור"י חסידות זוועהיל. בתו נעמי נישאה לפרופסור אהרן אליהו איגוס (בן למשפחת איגוס), אחד מנכדיו הוא הרב חיים כ"ץ, ראש ישיבת "משכן יעקב" ורב שכונות בחיפה,  אחד מניניו העיתונאי קובי בורנשטיין שגם קרוי על שמו