הפלישה לאיסלנד
תוצאות הפלישה

בערבו של 10 במאי 1940 פרסמה ממשלת איסלנד מחאה על כך שהנייטרליות שלה "הופרה באופן בוטה" וש"עצמאותה הופרה" וציינה שהיא מצפה לקבל פיצוי על כל הנזקים שנגרמו. הבריטים הבטיחו לפצות את האיסלנדים, להגיע אתם להסכמים עסקיים נוחים, לא להתערב בענייניה הפנימיים של איסלנד ולפנות ממנה את כל הכוחות מיד עם תום המלחמה. תוך שהם הרגילו את עצמם למצב החדש, שיתפו הרשויות האיסלנדיות פעולה דה פקטו עם כוחות הפלישה, אף על פי שבאופן רשמי הם החזיקו במדיניות נייטרלית. בימים הבאים נשלח ציוד להגנה אנטי אווירית שצוותיו היו מאומנים באופן חלקי בלבד ושהיה בלתי מספיק למשימת ההגנה על האי. ב-17 במאי הגיע כוח תגבור של צבא קנדה שמנה 4,000 חיילים כדי להחליף את הנחתים. ביולי נחתו באיסלנד כוחות של הדיוויזיה הקנדית השנייה והדיוויזיה הקנדית השלישית. בסופו של דבר מנו היחידות של חבר העמים הבריטי באיסלנד 25,000 חיילים בסיוע של יחידות של חיל האוויר המלכותי, הצי המלכותי והצי המלכותי הקנדי. בחלוף שנה לפלישה, הוצבו באיסלנד כוחות מארצות הברית, שהייתה אז עדיין נייטרלית, על סמך הסכם שנחתם עם ממשלת איסלנד ורוב הכוח הבריטי התפנה מהאי. לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה ב-7 בדצמבר 1941 גדל סדר הכוחות האמריקאי באופן משמעותי והגיע לכ-30,000 איש מצבא ארצות הברית, מצי ארצות הברית ומחיל האוויר של ארצות הברית בכל רגע נתון. חיל האוויר המלכותי הבריטי וחיל האוויר המלכותי הקנדי המשיכו לפעול עד תום המלחמה משני בסיסים באיסלנד.
מטרות הפלישה הבריטית לאיסלנד היו למנוע כיבוש נגדי של הגרמנים, להציב בסיסים לסיורים ימיים ואוויריים ולהגן על נתיבי הסחר הימי מצפון אמריקה לאירופה. בהקשר זה נחלה הפלישה הצלחה. עם זאת, לנוכחות של הכוחות הבריטים, האמריקאים והקנדים הייתה השלכה ארוכת טווח על איסלנד. מספרם של החיילים הזרים על האי היה שווה בחלק מהתקופה לרבע מאוכלוסייתה של איסלנד וכמעט למחצית מאוכלוסיית הגברים המקומית. עד היום נותרו האיסלנדים חלוקים בדעותיהם בנוגע ליחס לפלישה ולמלחמה, שלעיתים קרויה "המלחמה המבורכת" (באיסלנדית: blessað stríðið). חלקם של האיסלנדים מצביעים על התחייה הכלכלית של המדינה שהתרחשה בעקבות הפלישה ואילו אחרים מצביעים על אובדן הריבונות ועל הטלטלה החברתית. הכיבוש בתקופת המלחמה הצריך את סלילתה של רשת כבישים, בניית בתי חולים, נמלים, שדות תעופה וגשרים בכל רחבי איסלנד ולכך הייתה השפעה חיובית מאוד על כלכלת האי. עם זאת, הוקיעו האיסלנדים בחריפות את הקשרים המיניים שנרקמו בין הכוחות לבין הנשים המקומיות, שגרמו למחלוקת משמעותית ולמהפך פוליטי. נשים הואשמו לעיתים קרובות בזנות ובבגידה. מיחסים אלו נולדו 255 ילדים שכונו "ילדי המצב" (ástandsbörn). ב-1941 חקר שר המשפטים האיסלנדי את "המצב" והמשטרה הטילה מעקב על יותר מ-500 נשים שקיימו יחסי מין עם החיילים הזרים. רבים היו מודאגים מכך שהכוחות הזרים "לקחו איתם" נשים, ידידים ומשפחות. ב-1942 נפתחו שני מעונות לשיכון נשים כאלו שקיימו יחסי מין עם החיילים. שני המתקנים נסגרו תוך שנה, לאחר שהתגלה בחקירות שרוב מערכות היחסים הללו היו בהסכמה. כ-332 נשים איסלנדיות נישאו לחיילים זרים.
במהלך הכיבוש, ב-17 ביוני 1944, הכריזה איסלנד על עצמה כרפובליקה, ובעודה ממשיכה לשתף פעולה עם כוחות הצבא הבריטים, הקנדים והאמריקאים, נותרה המדינה באופן רשמי נייטרלית עד לסיום המלחמה. הסכם קפלאוויק, שנחתם ב-1948 בין ארצות הברית לבין הרפובליקה של איסלנד, קבע שצבא ארצות הברית יפנה את המדינה תוך שישה חודשים ושאיסלנד תקבל את השליטה על הבסיס האווירי בקפלאוויק. סעיף זה בהסכם לא קוים במשך עשרות שנים והנוכחות הצבאית האמריקאית הסתיימה רק ב-30 בספטמבר 2006. עם תום המלחמה הושבו רוב המתקנים שהוחזקו על ידי הכוחות הזרים לידי ממשלת איסלנד.
אף על פי שמטרת הפלישה הייתה לסכל פלישה גרמנית, אין כל עדות לכך שהגרמנים תכננו בכלל פלישה לאיסלנד. עם זאת, היה אינטרס גרמני לכבוש את איסלנד. בראיון שקיים לאחר המלחמה עם עיתונאי אמריקאי, טען ולטר ורלימונט, סגנו של אלפרד יודל, ש"היטלר היה בהחלט מעוניין בכיבושה של איסלנד לפני הכיבוש הבריטי. ראשית, הוא רצה למנוע מכל אחד אחר להגיע לשם ושנית, הוא רצה לעשות באיסלנד שימוש כבסיס אווירי להגנתן של הצוללות שלנו שפעלו באזור". לאחר הפלישה הבריטית, הכינו הגרמנים דוח שבדק את הסבירות של כיבושה של איסלנד על ידם ("מבצע איקרוס"). מסקנת הדוח הייתה שבעוד שהפלישה עשויה לנחול הצלחה, החזקת קווי אספקה לכוחות הכיבוש באי תהיה יקרה מדי והיתרונות שבהחזקתה של איסלנד תחת כיבוש גרמני לא יהיו שקולים לתועלת שבו.