פורום משפחות פדויי השבי - לוחמי חיל החפרים
רקע > ארגון פדויי השבי

בין השנים 1941–1945 הוחזקו כ-2,000 חיילים ארצישראליים בשבי מדינות הציר, מרביתם בידי הגרמנים. ככל הידוע מדובר באחת מפרשיות השבי הגדולות בתולדות העם היהודי, ובוודאי הגדולה שבהן מאז גלה העם היהודי מארצו בתקופת האימפריה הרומית
פדויי השבי התנדבו ראשונים לצבא הבריטי, ממש עם פרוץ המלחמה ושולבו בתפקידים מגוונים ביחידות מקומיות שונות של הצבא הבריטי מרביתם בחיל החפרים אך גם ביחידת תפעול הנמלים 1039 (הסווארים), חילות ההנדסה הקשר ההובלה והאוויר, חיל הציוד, התחזוקה, החרושת והרפואה, הבאפס (חיל הרגלים הבריטי), הרגימנט הארץ ישראלי, קומנדו המזרח התיכון וחיל התותחנים.
עם נפילתם בשבי הובלו החיילים הארצישראליים אל מחנות השבויים בשלזיה עילית (פולין הכבושה), שם הוחזקו ארבע שנים תמימות כשהם חשופים לעינויים והתעמרויות מצד שוביהם הגרמנים, בתנאים קשים מנשוא תוך עבודת פרך במחנות כפייה.
בתום צעדות מוות של כ-1,000 ק"מ שארכו כשלושה חודשים שחררו את עצמם השבויים על אדמת גרמניה, עת נפגשו עם צבאות בעלות הברית. במהלך אפריל 1945
הלוחמים הבריטיים יוצאי הקרב על יוון מכנים אותו "דנקירק של יוון" ומקפידים לציין כי מצבם ביוון היה קשה הרבה יותר מאשר בדנקירק מאחר שאופציית הפינוי לא עמדה בפניהם כפי שעמדה בפני הכוחות הלוחמים בדנקירק.
כיום, במסגרת מפקד השבויים אותו עורך פורום המשפחות, מתועדים שמותיהם של 420 חללים ונעדרים הקשורים לפרשת השבי, חיל החפרים ההנדסה והחילות האחרים מראשית ההתנדבות לצבא הבריטי – חללים ונעדרים אשר לא שבו מהקרבות.
עוד כשהוחזקו במחנות השבויים בשלזיה עילית (פולין הכבושה) מינו לעצמם החיילים הארצישראלים הנהגה פנימית שהיוותה את הקשר בינם לבין שוביהם הגרמנים. בראש הנהגתם עמד הסמל יוסף (קרלנבוים) לימים אלמוגי וסייעו לו במשימה זו חיילים רבים מרביתם סרג'נטים (סמלים) וקורפורלים (רבי טוראים) וביניהם: שלמה (סלודש) סלע, חיים גלובינסקי, אפריים דרייפוס (דרע), אסיר שוסטרמן ואחרים. עם שחרורם מהשבי המשיך ארגונם להתקיים בשם "ארגון פדויי השבי" והיו חברים בו ככל הידוע: שלמה (סלודש) סלע, משה (מוסא) עמית, ישראל יצחק לוקסנבורג, אורי שליט, ישראל בריק, יעקב ריבקין (מזכיר), משה שדמי, רייכפלד (שם פרטי לא ידוע), בוים (ישראל) אילן, חיים גלובינסקי.
ארגון פדויי השבי היה אחראי על הוצאת מספר ספרי זיכרונות ביניהם ספריהם של שלמה סלע (סלודש) "בכבלי השבי" ושל אלכסנדר גלנץ "המאבק בכבלי בשבי" וכן על ההתכנסות השנתית אותה ערכו החברים ב-29 באפריל בכל שנה לציון יום הנפילה בשבי בקלמטה, יוון.
מסמכים שנמצאו בעיזבונות פדויי השבי מלמדים שעוד בשנות ה-80 המאוחרות המשיך ארגון פדויי השבי לקיים פגישות שנתיות עם אנשיו ואף להשתתף באירועים שונים, כמו טקס היזכור השנתי בהר הרצל הנערך על ידי משרד הביטחון בכל שנה ביום השואה. המסמכים מלמדים על תחושותיהם הקשות של פדויי השבי לגבי מצב הנצחתם ועל שאיפותיהם לקמת ארגון יציג שיפעל לתיקון המצב. ולהנכחת תרומתם למאבק המלחמתי. משה צבי גרינבלום, מפדויי השבי, תיאר באופן מפורט את חזונו לגבי ארגון פדויי השבי אותו הוא כינה "מועדון". הוא הציע שייבחר ועד בו יהיו חברים לפחות 9 אנשים (5 מתל אביב והיתר מחוצה לה) שיטפלו לדבריו ב:
פגישת חברים פעם בשנה (או ביום נפילת רוב החברים בשבי או ביום שחרורם מהשבי)
הנצחת השתתפותם של פדויי השבי במלחמת הקוממיות של עמנו
פרסום ספר על סיפורם של פדויי השבי
ידגישו את הידיעה על תרומתם ליישוב
גרינבלום מביע בדבריו את כאבו בדבר הדרתם ורושם ש"תמיד אמרו להם שהם אינם חברי בריגדה, שזכויות לה". הוא גם מלין על כך שביישוב אין יודעים כי לפני "הבריגדה הגדולה" כהגדרתו הייתה בריגדה קטנה של "לוחמים אשר הרימו דגל עם ישראל לפני הבריגדה". הצעה נוספת שהעלה גרינבלום היא הקמת "פינת הנשכחים" של שבויי ישראל ממלחמת העולם השנייה. צוואתו הרוחנית של משה צבי גרינבלום אשר נכתבה בשנות ה-80 התגלתה על ידי ילדיו בעיזבונו בשנת 2016 במסגרת הכנותיהם למסע משפחות השבויים ליוון ופולין. כשהציגו את הדברים בפני משתפי מסע המשפחות הכתוב עורר התרגשות גדולה בעיקר בקרב מובילי פורום המשפחות אשר פעלו כבר במתווה דומה ויישמו הלכה למעשה את משאלותיו מבלי שהכירו אותן קודם.