קהילת יהודי ויסבאדן
תולדות הקהילה

ראשוני היהודים התיישבו בוויסבאדן כבר במאה ה-14, עיסוקם העיקרי היה סביב המרחצאות שהעיר משופעת בהם. במאה ה-16 התגוררו היהודים במספר רחובות שתושביהם היו יהודים בלבד. רחובות אלו נקראו "סמטת היהודים".
ב-1626 גורשו כל היהודים מוויסבאדן, ורק ב-1638 יכלו לחזור ולהתיישב בעיר. יהודי בשם נתן היה הראשון שקיבל זכות ישיבה לשנה, אבל ישב במקום מעל עשרים שנה. ב-1747 היו בעיר תשע משפחות של יהודים.
ב-1732 פורסמה "חוקת היהודים" של רוזנות נסאו זארבריקן, שהגבילה מאוד את זכויותיהם. נאסר עליהם להשתמש במרחצאות ששימשו נופשים נוצרים, וכן נאסר עליהם להשתמש בטיילת ולהשתתף במשחקי המזל בבית ההימורים. היהודים פתחו בתי קפה ומסעדות לעצמם. האפליה הייתה קיימת גם במסחר; יהודים הורשו לערוך את קניותיהם בשוק רק במועדים קבועים מראש, וכן הוגבלו במספר הבהמות שיכלו לקנות ולשחוט. עד 1800 התמנה ראש הקהילה בידי השלטונות הגרמניים.
במאות ה-17 וה-18, כשהוטל איסור על יהודי הסביבה לרחוץ במרחצאות של הנוצרים, שימשו המרחצאות היהודיים בוויסבאדן את התושבים היהודים.
השפעת רוח האמנציפציה החלה לחדור גם לרוזנות נסאו, וההגבלות על היהודים נעלמו בהדרגה עד למתן שוויון זכויות מלא ב-1848. בתחילת המאה ה-19 ישבו בוויסבאדן כ-18 משפחות יהודיות. רובן התגוררו ברחוב אחד (Langasse) ורב הקהילה היה גם השוחט והדיין ומנהיג הקהילה. ב-1820 ישבו בוויסבאדן 85 יהודים.
משנת 1732 עד 1826 התקיימה התפילה בבתים פרטיים, ורק ב-1826 נחנך בית כנסת, שבנייתו מומנה על ידי הבנקאי היהודי רוטשילד מפרנקפורט.
במאה ה-19 הפכה הקהילה היהודית המקומית הכללית לרפורמית, ובמקביל הקימו האורתודוקסים קהילה עצמאית בנפרד. הרש"ר הירש, שתמך בהיבדלות קהילות מתוך הרפורמים, כפי שהתבטא בהזדמנות: ”מוטב להיקבר בסקסנהוזן תחת סימן דת אחרת מאשר להסכים לדעותיהם של אלה”, היה מעורב בהקמת קהילה זו, שהייתה הראשונה שהלכה בדרכו, ובמכתב תמיכה לקהילה האורתודוקסית מתאריך 22 במרץ 1877, סיכם את דעתו: ”קהילה שאינה עונה על דרישות אלה, אל לו ליהודי מאמין להשתייך אליה, גם אם הוא מעמיד את עצמו בסכנה שלאחר פטירתו הקהילה הריפורמית לא תאפשר את קבורתו בבית הקברות היהודי שבשליטתה, וייאלץ להיקבר בבית קברות נכרי!”.
לצד בתי הכנסת הליברלי והאורתודוקסי היו בוויסבאדן בתי תפילה נוספים, אחד בנוסח קונסרבטיבי, ואחרים שפעלו רק בשבתות ובחגים ושימשו את היהודים ממזרח אירופה.
לפי חוק חינוך חובה שהתפרסם ב-1819 חויבו גם הילדים היהודים ללמוד בבתי הספר היסודיים הכלליים בעיר. לימודי תורה ועברית התקיימו בבתי ספר נפרדים ללימודי דת.
סניפים של קרן היסוד ושל התנועה הציונית נפתחו ב-1900. ב-1905 ישבו בוויסבאדן 2,109 יהודים. 57 חיילים מבני הקהילה נפלו בשדות הקרב במלחמת העולם הראשונה.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם התפתחה עוד הקהילה היהודית והוקמו מוסדות חינוך וסעד. עד פרוץ מלחמת העולם השנייה פעלו כעשרה ארגונים קהילתיים: חברה קדישא, ארגוני נשים, קופת הלוואה, ארגון בעלי מלאכה, ארגונים לאחזקת בתי יתומים ובתי חולים. בנוסף היו במקום בית אבות, גן ילדים יומי, מטבח ציבורי כשר ומקהלה.
יהודי ויסבאדן היו שותפים פעילים בחיי העיר, וכ-30% מרופאי המחוז היו יהודים.
יהודי ויסבאדן תפסו מקום נכבד בכלכלת העיר. הם היו סוחרים, בעלי מלאכה, בעלי בתי חרושת, בנקאים, בעלי מלונות ומסעדות. בין בעלי המקצועות החופשיים היו שופטים, אחדים מהם פרופסורים ידועי שם, אדריכלים, מוזיקאים, מורים, סופרים ושחקנים. יהודים פעלו גם כחברי מועצת העיר.
ב-1924 התכנסה בוויסבאדן ועידת ציוני גרמניה בהשתתפות נשיא ההסתדרות הציונית ד"ר חיים ויצמן. במשך התקופה שמ-1927 עד אפריל 1933, הודפס בוויסבאדן שבועון חדשות יהודי. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, מנתה האוכלוסייה היהודית של ויסבאדן כ-2,700 משפחות יהודיות, שהיוו כ-2% מאוכלוסיית העיר.
כ-30% מיהודי ויסבאדן בין שתי מלחמות העולם היו מהגרים ממזרח אירופה. הללו, שענו לכינוי "אוסטיודן", לא מצאו את מקומם בקהילה האורתודוקסית ולכן השתייכו לקהילה הרפורמית בה קבלו אוטונומיה. קהילתם נקראה "אהבת ציון".