stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חאלדה ג'ייה
ביוגרפיה > קדנציה שלישית כראש ממשלה

המפלגה הלאומית ייסדה ברית של ארבע מפלגות ב-6 בינואר 1999, כדי להגדיל את סיכוייה לחזור לשלטון בבחירות הכלליות הבאות. הברית כללה את מפלגתו של ארשהאד, אותה ייסד לאחר משטרו הצבאי, וכן את המפלגות האסלאמיות - "הקונגרס המוסלמי" ו- "חזית המוסלמית המאוחדת". הברית עוררה מחאות כנגד הממשלה המכהנת.
תושבים רבים מחו כנגד חבירתה של ג'ייה ומפלגתה למפלגות המוסלמיות, אשר התנגדו לעצמאותה של בנגלדש ב-1971. למרות זאת, הברית המרובעת השתתפה בבחירות שהתקיימו ב-1 באוקטובר 2001, וזכתה לשני שלישים מהמושבים ולכ-46% הצבעה (בהשוואה ל-40% הצבעה ליריבתה העיקרית). ג'ייה הושבעה לראשות ממשלת בנגלדש.
במהלך הקדנציה השלישית שלה כראש ממשלה עבדה ג'ייה על תוכנית מאה-ימים במטרה ליישם את הבטחותיה ערב הבחירות. כך השיתוף של משאבים לאומיים במסגרת מאמצי הפיתוח הכלכלי גברו. בנגלדש החלה למשוך מספר גדול יותר של השקעות בינלאומיות, כולל מארצות הברית, בריטניה ויפן, לצורך פיתוח התשתיות, משאבי האנרגיה והמסחר של המדינה. השבת החוק והסדר על כנם הייתה לאחד ההישגים במהלך תקופה זו.
חאלדה ג'ייה פעלה גם במישור הדיפלומטי וקידמה יחסי חוץ עם שכנותיה של בנגלדש. במסגרת מדיניות "האופק המזרחי" שקידמה, היא פעלה למען כינון שיתופי פעולה אזוריים בדרום אסיה וחיזקה את קיומם של עקרונות הצהרת זכויות האדם של האו"ם. היא סייעה לתווך במחלוקות בינלאומיות והצהירה על כפירתה בשימוש בכוח ביחסים בינלאומיים. בנגלדש החלה להשתתף במאמצי השלום הבינלאומיים של האו"ם. ב-2006, שיבח מגזין פורבס את הישגיה כראש ממשלה. ממשלתה פעלה למען חינוך ילדות צעירות במדינה (כמעט 70% מהנשים בבנגלדש לא ידעו קרוא וכתוב) וחלוקת מזון לעניים (כמחצית מאוכלוסייתה של בנגלדש חייתה מתחת לקו העוני. בשל רפורמות כלכליות ותרבות יזמות צוברת תאוצה ומתפתחת, צמח התמ"ג בכ-5%. בתקופת כהונתה השלישית של ג'ייה כראש ממשלה, שיעורי הצמיחה של התמ"ג היו מעל ל-6% בעקביות. ההכנסה הלאומית לנפש של בנגלדש נסקה לכדי 482 דולר. יתרות המט"ח של בנגלדש חצו את רף ה-3 מיליארד דולרים, לאחר שערב כהונתה עמד על מיליארד דולר בלבד. השקעות החוץ הזרות של בנגלדש צמחו ל-2.5 מיליארד דולרים. התמ"ג של המגזר התעשייתי עלה בכ-17% בסוף כהונתה של ג'ייה.
ביוגרפיה > סוף הקדנציה

ב-29 באוקטובר 2006, הקדנציה של ג'ייה הסתיימה. בהתאם לחוקת המדינה, עמדה ממשלת מעבר בראש המדינה במשך 90 הימים שלפני הבחירות הכלליות. ערב סיום כהונתה של ג'ייה, פרצו מהומות ברחובות דאקה, עיר הבירה, לאור אי-הוודאות באשר למי ייבחר לראש ממשלת המעבר הזמנית. המהומות נמשכו גם בחודשים שלאחר התפטרות ממשלתה של ג'ייה כאשר רק בנובמבר 2006 נהרגו במהלכן 40 איש ומאות נפצעו. באופן כללי, החוקה קובעת כי לראש ממשלת מעבר ימונה נשיא בית המשפט העליון. אולם, הנשיא קונדוקאר מחמוד חסן סירב לקבל את המשרה. נשיא המדינה יאג'ודין אחמד התמנה אפוא לראש ממשלת המעבר. הוא ניסה לארגן את הבחירות ולהביא את כל המפלגות לשולחן הדיונים במהלך חודשי האלימות.
מוקלסור רחמן צ'ודהורי, יועצו של הנשיא, נועד עם ג'ייה ועם שייח' הסינה וראשי מפלגות אחרות במטרה ללבן ולפתור סוגיות שונות ולקבוע תאריך לבחירות. המשאות ומתנים המשיכו על רקע מחלוקות פוליטיות, מחאות וקיטוב שאיים על הכלכלה. בסופו של דבר, הוסכם כי הבחירות יתקיימו ב-22 בינואר 2007. אולם, מפלגת העם הסתייגה ברגע האחרון.
ביוגרפיה > ממשלת המעבר (2007–2008)

ב-11 בינואר 2007, גנרל הצבא מועין אודין אחמד, לצד מספר קציני צבא, התערב וערך הפיכה לא אלימה וכפה על המדינה כניסה למצב חירום. הם אילצו את יאג'ודין אחמד להתפטר ממשרתו כראש ממשלת המעבר. הוא המשיך לכהן כנשיא בנגלדש, והבחירות שנקבעו ל-22 בינואר נדחו. ממשלת המעבר החדשה של בנגלדש, שהונהגה בידי נגיד הבנק המרכזי של בנגלדש לשעבר, ד"ר פאקרודין אחמד. במלחמתה כנגד שחיתות, הוגשו כתבי אישום כנגד מנהיגי שתי המפלגות הגדולות, שהואשמו בשחיתות במשך שלטונן.
במרץ 2007, בנה הבכור של ג'ייה, טארק רחמן, נעצר בשל חשדות לשחיתות. הממשלה דיכאה כל פעילות פוליטית בעת מצב החירום שהוכרז ב-11 בינואר, ומ-9 באפריל אסרה על פוליטיקאים מלבקר במעונה של ג'ייה. בנה הצעיר של ג'ייה, ערפאת רחמן, נעצר בחשד לשחיתות ב-16 באפריל.
ב-17 ביולי, הוועדה למניעת שחיתות של בנגלדש שלחה התראות הן לחאלדה ג'ייה והן לשייח' הסינה, ובהן ביקשה כי ישלחו דו"ח המפרט על נכסיהן תוך שבוע.
ב-2 בספטמבר 2007, ממשלת המעבר האשימה את ג'ייה בשחיתות, בשל החשד לפיו העניקה חוזים לחברה הבינלאומית לסחר חקלאי ב-2003; היא נעצרה ב-3 בספטמבר. בנה הצעיר ערפאת רחמן, לצד 11 אחרים, נעצר גם כן לאחר שנחשד בשחיתות, על רקע אי סדרים הקשורים לנמל ציטג'ונג. שייח' הסינה, מנהיגת מפלגת העם, הואשמה גם היא בשחיתות ובלקיחת שוחד. היא נעצרה והושמה בכלא מיוחד.
לאחר שחאלדה ג'ייה נעצרה, ועדת הקבע של מפלגתה בחרה בסייפור רחמן, שר הכלכלה לשעבר ובחאפיזודין אחמד, השר למשאבי מים לשעבר, להנהיג את המפלגה בתקופת הביניים הנ"ל. תומכיה של ג'ייה לא הכירו במינויים אלו, בטענה כי רק ג'ייה רשאית הייתה להחליט על יורשה. ועדת הבחירות המרכזית של בנגלדש, הזמינה לאחר מכן את סיעתו של חאפיזודין להשתתף בדיונים לקראת הבחירות. ג'ייה ערערה על כך לבית המשפט, אך בית המשפט דחה את עתירתה ב-10 באפריל 2008.
ב-30 בספטמבר, בית המשפט העליון אישר את שחרורה של חאלדה ג'ייה ממעצר, ופסק כי על המשפט להסתיים בטענה שהיא אינה יכולה להיות מואשמת בזמן מצב חירום, על מעשים שהתרחשו לפני תחילת מצב החירום בינואר 2007.
הממשלה ערערה על פסיקה זו, וב-4 באוקטובר בית המשפט העליון הפך את פסיקתו וקבע כי המשפט כנגד ג'ייה יכול להימשך כמקודם.
בדצמבר 2008, נערכו לבסוף הבחירות, בהן מפלגת העם (יחד עם המפלגות שהיו עמה בברית) זכתה לרוב של שני שלישים ממושבי הפרלמנט. שייח' חסינה התמנתה לראש ממשלת בנגלדש, ומפלגתה הקימה ממשלה ב-2009.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית (2012–הווה)

שנות שלטונה של שייח' הסינה התאפיינו במתחים רבים ומשברים פוליטיים, אשר כללו שביתות, הפגנות ומהומות, לעיתים אלימות. בשל ניסיונות למנוע ממפלגת השלטון לערוך את הבחירות הכלליות העשיריות בינואר 2014 ללא ממשלת מעבר, ג'ייה, אז יושבת ראש האופוזיציה, מפלגתה ובנות בריתה החרימו את הבחירות. ביום הבחירות אירעו מספר מקרי אלימות, כולל הפצצות מרכזי בחירות וקלפיות, שג'ייה הואשמה בארגונן. ב-2016 המפלגה הלאומית הכריזה על ועדת הקבע הלאומית החדשה שלה, ששמרה על מעמדה של ג'ייה כיושבת ראש המפלגה. במאי 2017, חאלדה חשפה מסמך המציג את חזונה של מפלגתה לשנת 2030 במטרה לצבור תמיכה ציבורית לקראת הבחירות הכלליות הבאות. אולם, הממשלה - בראשות מפלגת השלטון, ליגת העם - גינתה את המסמך וטענה כי הוא מהווה גנבה ספרותית של מסמך דומה, שפרסמה ליגת העם, המציג את חזונה ל-2021, בו השתמשו לקראת הבחירות הכלליות התשיעיות. המפלגה טענה כי רוב היעדים שהוצגו במסמך הוגשמו כבר על ידי ממשלת ליגת העם, ולכן המסמך שפרסמה המפלגה הלאומית הוא אינו מקורי. מחלוקת זו עוררה מחדש את המתחים בין המפלגה הלאומית לליגת העם.
ב-2017 המשטרה פשטה על ביתה של חאלדה ג'ייה, על פי הוראות הממשלה, ועל כך המפלגה הלאומית מחתה וטענה כי הממשלה מבצעת צעדים המתאימים למשטר אוטוקרטי. ב-8 בפברואר 2018, ג'ייה הורשעה ונשלחה לכלא לחמש שנים, על רקע פרשת שחיתות, בה מעלה ג'ייה בכספי תרומות בינלאומיים שנתרמו לארגון צדקה למען ילדים יתומים, בתקופת ממשלת המעבר שכיהנה בין השנים 2006–2008. מפלגתה טענה כי פסק הדין היה מוטה מסיבות פוליטיות. ג'ייה נשלחה לכלא המרכזי של דאקה, בירת בנגלדש, לאחר מתן פסק הדין. משוער כי ג'ייה לא תוכל להתחרות בבחירות הכלליות של 2018, שכן החוקה של בנגלדש אוסרת על אדם שהורשע ובגזר דינו נידון למעל שנתיים מאסר מהשתתפות.
פעילות דיפלומטית

בערב הסעודית: חאלדה ג'ייה, כיו"ר האופוזיציה, ערכה בשלהי 2012 מספר ביקורים בערב הסעודית. לאחר שהוזמנה על ידי המשפחה המלכותית, היא נפגשה עם מי שהיה אז יורש העצר ושר ההגנה סלמאן בן עבד אל-עזיז ושוחחה על הקשרים בין המדינות. היא ניסתה לקדם את כניסתם של מהגרי עבודה בנגדלשיים לשוק העבודה הסעודי, שלא התאפשרה באותה תקופה.
ברפובליקה העממית של סין: ג'ייה נסעה לביקור דיפלומטי בסין באוקטובר, לאחר שהוזמנה על ידי הממשלה. היא נפגשה עם מנהיגים סיניים, ובהם סגן הנשיא, שי ג'ינפינג, והאחראי על יחסי החוץ של המפלגה הקומוניסטית של סין, וואנג ג'יארוואי. שי הפך למנהיג העליון של סין ב-2012. השיחות בסין סבבו סביב מסחר והשקעות סיניות צפויות בבנגלדש, ובפרט הנושא של מימון גשר פאדמה. בתחילת 2012, הבנק העולמי, משקיע עיקרי צפוי בפרויקט, נסוג גם הוא, בהאשימו את שרי הממשלה בשחיתות. המפלגה הלאומית הכריזה שבמהלך ביקורה של חאלדה, סין אישרה את מימון גשר פדמה השני.
בהודו: ב-28 באוקטובר 2012, ג'ייה ביקרה בהודו ופגשה את נשיא הודו פרנב מוקהרג'י, ראש ממשלת הודו מאנמוהאן סינג, ומספר בכירים נוספים, ובהם שר החוץ ההודי סלמאן קורשיד, היועץ לביטחון לאומי שיבשאנקר מנון, מזכיר החוץ רג'נן מאתאי, ומנהיגת מפלגת העם ההודית ויו"ר האופוזיציה ברג'יה סבהה סושמה סוואראג'. השיחות עסקו בקשרי מסחר בין המדינות וביטחון אזורי. ביקורה של חאלדה ג'ייה בהודו נחשב לביקור חשוב, שכן המפלגה הלאומית של חאלדה ג'ייה נחשבה לאנטי-הודית, בהשוואה לליגת העם. בפגישתה עם ראש הממשלה סינג, ג'ייה אמרה כי מפלגתה רצתה לעבוד יחד עם הודו למען רווח הדדי של שתי המדינות, כולל במאבק כנגד מגמות קיצוניות.
פרשת "יום ההולדת"

חאלדה ג'ייה טוענת כי יום הולדתה חל ב-15 באוגוסט, מה שהפך למחלוקת פוליטית, משום ש-15 באוגוסט הוא יום בו נהרגו רבים מבני משפחתה של יריבתה הפוליטית העיקרית של ג'ייה, שייח' הסינה, ובהם אביה מוג'יבור רחמן. כתוצאה מכך, ה-15 באוגוסט נקבע כיום הזיכרון הלאומי של בנגלדש. בשל כך, חאלדה ג'ייה הואשמה כי בחרה בכוונת מכוון לחגוג את יום הולדתה בתאריך זה, בזמן שיריבתה הפוליטית מתאבלת. אף לא אחד מחברי ממשלתה של ג'ייה הציג מסמכים המראים כי יום הולדתה אכן חל ב-15 באוגוסט. בתעודת הבגרות של חאלדה ג'ייה, נרשם כי תאריך לידתה הוא ה-9 באוגוסט 1945. לפי תעודת הנישואין שלה תאריך הלידה הוא ה-5 בספטמבר 1945. לפי הדרכון של ג'ייה, התאריך הוא 19 באוגוסט 1945. קאדר סידיקי, בעלת ברית של חאלדה ג'ייה, הפצירה בה שלא לחגוג את יום הולדתה ב-15 באוגוסט. בית המשפט העליון אף עתר כנגד ג'ייה בנושא זה.
עיטורי כבוד עיקריים

ב-24 במאי 2011, הסנאט של מדינת ניו ג'רזי הוקיר בג'ייה כ"לוחמת למען הדמוקרטיה". זו הייתה הפעם הראשונה שהסנאט של המדינה הוקיר באופן שכזה במנהיג זר, מה שממחיש את הגידול באוכלוסיית המהגרים מדרום אסיה וצאצאיהם במדינה.
ראו גם

שייח' הסינה
אבשלום חביב

| --- | --- |

 לידה:  18 ביוני 1926 חיפה, פלשתינה (א"י)
 הוצאה להורג:  29 ביולי 1947 (בגיל 21) כלא עכו, פלשתינה (א"י)
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בצפת 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 השתייכות:   אצ"ל  פלמ"ח
 תקופת הפעילות:  1942–1947 (כ־5 שנים)
 פעולות ומבצעים
 הפריצה לכלא עכו
 
אבשלום חביב (ליבליך) (18 ביוני 1926 – 29 ביולי 1947) היה מעולי הגרדום. חבר מחתרת האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים במבצע הפריצה לכלא עכו והוצא להורג.
ילדות ונעורים

אבשלום חביב נולד ב-ו' בתמוז תרפ"ו, 18 ביוני 1926, בחיפה, בן לרבקה ואליעזר. אביו היה סוחר ידוע. הוא גדל וקיבל את חינוכו בירושלים והתגורר עם משפחתו ברחוב שטראוס. בצעירותו למד בבית הספר "תחכמוני" ובהיותו תלמיד בתיכון בבית הכרם התקרב אל הרעיונות הלאומיים. בחיבוריו בבית הספר הביע את דעותיו על הגשמת הציונות ומדיניות ממשלת המנדט. בחיבור שנקרא "שאיפותיו של נער עברי" כתב בין היתר:
שאיפתי היא: שפה אחת תשלוט בארץ, לא גרמנית, לא יידיש ידברו בארץ ישראל, כי אם את שפת התנ"ך, את שפת העם העברי הקדמוני. שאיפתי היא לעליית כל עם ישראל לארץ ישראל והם שיתיישבו כאן משני עברי הירדן, והארץ שהובטחה לנו על ידי האנגלים תהיה אך ורק שלנו. בזמן המקווה הזה תהיה כאן מדינה עברית ככל המדינות. אמן, כן יהיה רצון!
בגיל 16 הצטרף למחתרת האצ"ל, וקיבל על עצמו את הכינוי המחתרתי "אליהו".
פעילותו במחתרת

כשסיים את לימודיו בתיכון פנה לשנה של שירות בפלמ"ח. במהלכה השתתף בפעילות של שחרור מעפילים שהיו עצורים במחנה המעצר בעתלית. אחד המשוחררים היה יעקב וייס, אשר עתיד היה להיות אחיו לתלייה.
כשסיים את שנת השירות בפלמ"ח החל את לימודיו באוניברסיטה העברית ובמקביל, בקיץ 1943, חזר אל האצ"ל. בהדרגה פעל יותר ויותר במסגרת הח"ק, חיל הקרב של הארגון, ועקב כך עצר את לימודיו האקדמיים. בפעולות רבות שימש חביב כמקלען. הוא השתתף בעיקר במבצעי התקפה של מרכז הבולשת שישב בירושלים ומשרדי מס ההכנסה הממשלתיים. כמו כן השתתף חביב בניסיון האצ"ל לשחרור אסירי מחתרת מבית הסוהר המרכזי בירושלים ששכן במגרש הרוסים. אחת הפעולות בהן בלט הייתה פיצוץ "מועדון גולדשמיט" שהתקיימה ב-1 במרץ 1947. היה זה יום שבת, וחביב, שהיה מסורתי אדוק, עזב את בית הכנסת בזמן התפילה. בפעולה הופקד עליו לחפות על הפורצים במקלע "ברן". חביב נכווה משמעותית בידו מן הקנה הרותח של המקלע אך המשיך בירי מדויק ביד אחת במשך כל הפעולה המחתרתית.
פעולתו האחרונה הייתה פיקודו על עמדת חסימה שפיזרה מוקשים במבצע הפריצה לכלא עכו ב-4 במאי. במהלכה נשבה עם ארבעה לוחמי אצ"ל נוספים לאחר שאזלה התחמושת בעמדתם. היו אלה מאיר נקר, יעקב וייס, אמנון מיכאלוב ומנחם אוסטרוביץ.
עלייתם לגרדום

בערב של יום ב', 28 ביולי, שמעו אסירי הכלא בעכו את שירת "התקווה" בוקעת מכיוון תא הנידונים למוות. מיד נפוצה השמועה כי הודיעו לנידונים שבאותו לילה תתבצע תלייתם. כל הלילה שרו השלושה את שירי המחתרות והמרד. בשעה 02:00 הגיע אליהם הרב הראשי הספרדי לחיפה, נסים אוחנה. הוא שהה איתם כרבע שעה כדי לעודדם, אך למעשה הם שעודדו אותו. אמנון מיכאלוב, שנשפט עימם והיה בכלא עכו אותה עת מסר בעדותו הכתובה:
הם קראו אלינו: 'אל דאגה. לא נבייש. התעודדו והיו חזקים. אין אנו פוחדים מפני המוות'. קריאתם האחרונה הייתה: 'נקמו את דמנו!' אל תדאגו לנו. תודה רבה על שאמרתם לנו ודרישת שלום חמה'. אכן גיבורים המה. גיבורים שלא היו מצויים בעם העברי זה אלפיים שנה.
מיכאלוב סיפר כי מאוחר יותר אותו לילה נפתחו דלתות המסדרון ולכיוון תא הנידונים התקדמו התליין, כמה שוטרים, רופא צבאי ומנהל בית הסוהר בשכם.
זמן מה אחר כך, שמעו לפתע אסירי הכלא שירה חזקה של "התקווה" בוקעת מאזור הצינוק. אז הצטרפו אליה כל האסירים היהודיים בשירה שמילאה את כותלי הבניין. לאחר עשרים דקות, בשעה 04:00 של יום ג', שמעו האסירים את קול שירתו של חביב. באמצע השיר נקטע קולו, כאשר יצאה ממנו נשמתו. הקול הבא אחריו זיהה אותו כמאיר נקר, שאף הוא שר עד רגעיו האחרונים. לאחר עשרים דקות הוצאה גופתו, ובשעה 04:25 הועלה לגרדום יעקב וייס, ששר את "התקווה" גם הוא כשאסירי הכלא מצטרפים אליו.
לאחר מותם

למחרת, ב-30 ביולי, ב-10 בבוקר, יצאה הלווית השלושה ממשטרת הר כנען לכיוון בית הקברות בצפת בשיירה שבראשה רכב צבאי ואחריה מכונית בני המשפחה ו"חברה קדישא". ראשון נקבר נקר, אחריו וייס והשלישי חביב. הזעזוע בארץ היה עמוק, וזאת בנוסף לפרשייה שכבר התחוללה אותם ימים ויצרה סערה ביישוב - של אוניית אקסודוס.
באותו היום התפטר מתפקידו צ'רלטון, מנהל כלא עכו. נודע כי הוא סירב לבצע את התליות בעצמו ועל כן הובא לו מחליף.
בנוסף לאלו, בעקבות תלייתם של השלושה, ביצע ב-30 ביולי האצ"ל את שאיים ותלה את שני הסרג'נטים שחטף. יש הסבורים כי פעולה זו, שזעזעה את בריטניה (למרות האיום המפורש שהוצב בפניה), היא שחתמה את הגולל על תליית יהודים בארץ ישראל. מאיר נקר, יעקב וייס ואבשלום חביב היו האחרונים לעלות על הגרדום הבריטי בארץ ישראל.
הנצחה

על שמו נקראו רחובות בערי ישראל הבאות: תל אביב - יפו, באר שבע, ירושלים ואשקלון).
בתאריך 22 בדצמבר 1982, דאר ישראל הנפיק גיליון מזכרת של 20 בולי דאר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה". אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של חביב שדיוקנו מופיע עליו. האמנית רות בקמן מלכא עיצבה את הדיוקן והאמן אריה גלזר עיצב את הגיליון.
בבית הקברות היהודי העתיק בצפת הוקמה אנדרטה לשבעה עולי הגרדום.
על שמו נקרא כוח מילואים שהוקם בעת מלחמת חרבות ברזל.
לקריאה נוספת

חיה ברנס (עורכת), עולי הגרדום, הוצאת המדרשה הלאומית ע"ש רנה מור
אריה אשל (עורך), ארבעה צעדים למוות, אבשלום חביב ומכתביו מצינוק הגרדום, הוצאת ספרית מעריב, ת"א תשל"ט
"החרב והפרח", רעיה בלטמן-סיפור חייו של אבשלום חביב
משה בן-שאול, מעלות לוחמים - עשרים ושלשה פרקי לוחמים, הוצאת הדר, 1967, עמודים 144–154
הערות שוליים

↑  אריה אשל, שבירת הגרדומים, זמורה ביתן, 1990, עמ' 11
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח - תשס"ב, קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 227
↑   הילה גד, הסיפור מאחורי שני כוחות המילואים החדשים שקמו במלחמה, באתר צה"ל, 31 במרץ 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272328005171  ISNI: 0000 0000 6697 9400  LCCN: n80051899  VIAF: 77609959   WorldCat (עם VIAF): 77609959 
בול ישראלי לזכרו
המצבה שהונחה על קברו של אבשלום חביב. לאחר החלפתה במצבה של משרד הביטחון, הועברה המצבה, יחד עם מצבות שאר חללי הפריצה לכלא עכו, לאתר הנצחה ליד מבצר שוני
ברתה טירק

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1888 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  29 באפריל 1960 (בגיל 72) סידני, אוסטרליה 
 מדינה:  אוסטריה 
 בן או בת זוג:  שאנדור רוט (1910–1942) 
 
ברתה טירק (בהונגרית: Türk Berta; וינה, 22 באפריל 1888 – סידני, 29 באפריל 1960) הייתה זמרת קברט, שחקנית יהודייה-הונגרייה ילידת וינה.
ביוגרפיה

ברתה טירק נולדה במשפחה יהודית-הונגרית כבתם של דיולה טירק ושל ארז'בט ריינר. היא הופיעה על במות וינה כבר בילדותה והחלה את דרכה כשחקנית ילדה בתיאטרון לוסטשפיל (Lustspiel Theater)
ביוגרפיה > ימיה בווינה

היא שרה בהרבה מסיבות וינאיות ולאט לאט הפכה מילדה קטנה ומסנוורת לשחקנית יפהפייה ומדהימה, זמרת שאנסון ושחקנית צמד. בשנת 1907 הופיעה בפארק "Veneding in Wien" של וינה, שהוא מעין פארק שעשועים לווינאים. אז היה בפארק יריד שעשועים בשם "Bijou" שבו יום אחד הופיעה ברתה טירק כחברה חדשה. במקום הופיע באותה תוכנית גם בעלה לעתיד, "הליצן" הדגול שאנדור רוט. הם הופיעו ביחד כצמד. טירק שרה בחלק הגרמני, בעוד רוט שיחק גם בתוכנית ההונגרית בנוסף לתוכנית הגרמנית. לאחר סדרת ההופעות, טירק נשארה בווינה, רוט חזר לבודפשט.
ביוגרפיה > המעבר לבודפשט

חייה התפתחו כך שהיא קיבלה חוזה באמצעות סוכן וינאי ב-Folis Caprice בבודפשט כזמרת שאנסון וצמד. את התיאטרון ביים שאנדור רוט, שזיהה אותה בתור הילדה היפה מ-"Bijou" בווינה שנתיים קודם לכן. הם מתאהבים ונישאים ב-1910. היא הופכת במהירה לאם לארבעה ילדים. טירק ממשיכה לשיר על הבמות בעודה מגדלת את ארבעת ילדיה.
הוא הייתה בתקופה זו חברת צוות גם ב"קומדיה הקטנה" (Kis Komédia)(1927–1918) ולאחר מכן בקומדיה (1927–1928, 1935–1944). עם כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה משתפת הפעולה איתם (מבצע מרגרטה) לא יכלה לשחק יותר בשל יהדותה. היא שרדה את השואה ואחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1946, (ומות בעלה שניספה בשואה) היא הקימה את "קברט הבירה" (Sörkabaré) שלא האריך ימים.
היא הופיעה אז גם:
ב"וואריטה הקמרי" בשנים 1945–1948(Kamara Varieté)
ב"וואריטה העם" ב-Népvarieté) 1946)
ב"רויאל רביו ואריטה" Royal Revü Variety) (1946–1949))
ילדים

ריכרד רוט, בנם הבכור, לא הפך לשחקן. הוא קיבל את הכינוי ריקי ונמשך לעולם המדע. כך הפך לסופר ולמתמטיקאי מצוין.
הבן השני אישטוואן הפך למהנדס,
בנם השלישי פאנצי, ששמו בעצם פרנץ הפך לשחקן, אך נסע לחו"ל. הטרידה אותו העובדה שאמו ואביו הם כוכבי בודפשט ידועים, הוא חשש מהגישה ההשוואתית. בהתחלה שיחק ב"גרוסר שפילהאוז" (Grosser Schauspielhaus) בברלין, שם הפך את האופרטות של פאל אברהם להצלחה גדולה ולאחר מכן עבר בשל עליית הנאציזם בגרמניה לבואנוס איירס, דרום-אמריקה.
גם בתם קאטו הפכה לשחקנית. הוא שהתה יותר ויותר בסידני. מאוחר יותר התחתנה עם יזם אוסטרלי עשיר.
ילדים > הגירה

ברתה היגרה מהסוציאליזם לאוסטרליה, לבתה, קאטו רוט, שם הופיעה בכמה הצגות הונגריות. הפופולריות שלה גדלה על ידי שיריה הפיקנטיים שבוצעו בגרמנית. מאוחר יותר, המשיכה את הז'אנר הזה בהונגרית, אבל עם מבטא.
היא הייתה שחקנית פופולרית מאוד של הקברט ההונגרי, המראה המרשים שלה וההומור שלה משכו מעריצים רבים.
ב-31 במאי 1910 היא נישאה לשחקן שאנדור רוט בבודפשט.
היא התאבדה ב-1960.
ספרות

שאנדור רוט: על רוט הקטן (1941).
לקריאה נוספת

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה)
Színészkönyvtár
הערות שוליים

↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. VI. ker. állami házassági akv. 687/1910. folyószáma alatt.
בעלה שאנדור רוט
הטבח בבסיס הצי האמריקני בוושינגטון

| חלק מירי המוני בארצות הברית |
| --- | --- |

 תאריך:  16 בספטמבר 2013 
 מקום:  בסיס חיל הים של ארצות הברית 
 קואורדינטות:  38°52′29″N 76°59′55″W﻿ / ﻿38.874638888889°N 76.998527777778°W﻿ / 38.874638888889; -76.998527777778
 סוג:  ירי המוני, קרב יריות 
 נשק:  רמינגטון 870, Beretta 92 
 הרוגים:  13 (כולל היורה)
 פצועים:  8
 מבצע:  אהרון אלקסיס
 מספר מפגעים:  1 
  (למפת מחוז קולומביה מוגדלת) וירג'יניה מרילנדמיקום הטבח(למפת מחוז קולומביה רגילה) וירג'יניה מרילנדמיקום הטבח
 
בסיס חיל הים כפי שצולם מהאוויר ב-1985
ב-16 בספטמבר 2013, בשעה 8:20 בבוקר לערך (שעון החוף המזרחי), נשמעו יריות בבניין המפקדה (מס' 197) הממוקם בבסיס חיל הים של ארצות הברית, דרומית מזרחית לעיר הבירה וושינגטון. 13 אנשים (ובכללם הרוצח) נהרגו, 14 נוספים נפצעו.
זהו הרצח ההמוני השני בהיקפו שאירע בבסיס צבאי אמריקאי לאחר הטבח שאירע בפורט הוד בנובמבר 2009, והקטלני ביותר באזור וושינגטון מאז פיגועי 11 בספטמבר.
הירי

הצי האמריקני מוסר כי לפחות 3 יריות נורו בשעה 8:20 בבוקר (שעון החוף המזרחי). טוד ברונדג' (Todd Brundidge), עוזר בכיר במפקדה, אמר שהוא ועמיתיו נתקלו ברוצח במסדרון הקומה ה-3 בבניין שלהם, לבוש כחול מכף רגל ועד ראש ו"הוא פשוט הסתובב והתחיל לירות".
קורבנות

לפחות עשרים ושבעה בני אדם - כולל שוטר מהמשטרה המקומית - נורו, שלושה עשר מהם נהרגו ובהם הרוצח. בנוסף, נפצעו כשמונה אנשים. כל ההרוגים היו אזרחים.
הרוצח

אהרון אלקסיס (נולד ב-9 במאי 1979), בן 34, זוהה כיורה היחיד ונהרג בחילופי אש עם המשטרה.
אלקסיס נולד בקווינס, ניו יורק, גדל בברוקלין והתגורר בפורט וורת', טקסס. ב-2007 הצטרף אלקסיס לצי ושירת בפלגת הלוגיסטיקה מס' 46. השתחרר ב-31 בינואר 2011. במהלך השירות נרשמו לאלקסיס 8 הערות על התנהגות שאינה הולמת. במרץ 2008 התקבל לעבודה כקבלן בחיל הנחתים, וקיבל סיווג ביטחוני בתוקף לעשר שנים, לאחר ששיקר על אודותיו בצי. לאחר עבודה ביפן, הביע תסכול בפני שותפה לשעבר על כך שלכאורה לא שולם לו כראוי על העבודה שביצע. שותפה אחרת העידה כי הרגיש מופלה בשל צבע עורו. לאחר הירי התברר בתקשורת כי היה לו עבר פסיכיאטרי ואף נטל תרופות שניתנו לו במרשם על ידי בית חולים פסיכיאטרי בוושינגטון די. סי.
הגיע לוושינגטון כשלושה שבועות לפני הטבח, ושהה במלונות שונים.
תגובות לרצח

דגלי ארצות הברית במבנים הציבוריים ובמבני הצבא הורדו לחצי התורן בכל רחבי ארצות הברית. בעקבות הירי, הנשיא ברק אובמה קרא לקונגרס של ארצות הברית ליצור חקיקה המפקחת על סחר בנשק. ב-22 בספטמבר, הוא השתתף באזכרה לקורבנות.
הטבח עורר דיון על איכות האבטחה במתקנים צבאיים, ויומיים לאחר הטבח שר ההגנה צ'אק הייגל הורה על בחינת נוהלי אבטחה במתקנים צבאיים ברחבי העולם.
הערות שוליים

↑  12 victims slain in Navy Yard shooting rampage; dead suspect ID'd‏, 17 בספטמבר 2013
↑  Thirteen killed in US Navy base shooting
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012408572605171  LCCN: sh2014001507 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דובר הפנטגון מגיב לאירוע
תאודורוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית

תאודורוס השני דוקאס לסקריס, קיסר האימפריה הביזנטית (ביוונית: Θεόδωρος Δούκας Λάσκαρις; נובמבר 1221/1222 – 16 באוגוסט 1258) היה קיסר ניקאה בין השנים 1254 ל-1258. הוא היה הילד היחיד של הקיסר יוחנן השלישי דוקאס וטאציס והקיסרית אירנה לסקרינה. אמו הייתה בתו הבכורה של תאודורוס הראשון לסקריס, שהקים את האימפריה של ניקאה כמדינה יורשת של האימפריה הביזנטית באסיה הקטנה לאחר שהצלבנים כבשו את הבירה הביזנטית, קונסטנטינופול, במהלך מסע הצלב הרביעי ב-1204. תאודורוס קיבל חינוך מצוין משני חוקרים ידועים, ניקפורוס בלמידס וגאורגיוס אקרופוליטס. הוא התיידד עם אינטלקטואלים צעירים, במיוחד עם האציל הזוטר, גאורגיוס מוזלון. תאודורוס החל לכתוב חיבורים על נושאים תאולוגיים, היסטוריים ופילוסופיים בצעירותו.
הקיסר יוחנן השלישי חיתן את תאודורוס עם אלנה אסנינה ב-1235, כדי לכרות ברית עם אביה, איוואן אסן השני, קיסר בולגריה, נגד האימפריה הלטינית של קונסטנטינופול. לדברי תאודורוס עצמו, נישואיהם היו מאושרים, ונולדו להם חמישה או שישה ילדים. משנת 1241, תאודורוס שימש כסגנו של אביו באסיה הקטנה במהלך מסעותיו הצבאיים התכופים בחצי האי הבלקני. מסביבות 1242, הוא היה שותף לשלטון של אביו, אך לא הוכתר כקיסר שותף. במהלך תקופה זו, יחסיו עם כמה אריסטוקרטים בולטים, במיוחד תאודורוס פילס ומיכאל פלאיולוגוס, התהוו.
תאודורוס ירש את אביו ב-4 בנובמבר 1254. הוא פיטר פקידים בכירים ומפקדי צבא רבים ממוצא אריסטוקרטי, והחליף אותם בחברים נאמנים, כולל חלקם שהיו ממוצא נמוך. באותה שנה, הוא כרת ברית הגנה עם קאיקאוס השני, הסולטן הסלג'וקי של רום, נגד האימפריה המונגולית. ב-1256, הוא דחה פלישה בולגרית לתראקיה ולמקדוניה ואילץ את מיכאל השני קומננוס דוקאס, שליט אפירוס, לוותר על דיראכיום על חוף הים האדריאטי לניקאה. הוא עשה רפורמה בצבא, וגייס חיילים נוספים מקרב האיכרים הילידים של אסיה הקטנה. בסופו של דבר, מיכאל השני מאפירוס כרת ברית עם סטפן אורוש הראשון, מלך סרביה ומנפרד, מלך סיציליה נגד ניקאה. הגנרלים החדשים שמונו על ידי תאודורוס לא יכלו לעמוד בפני פלישתם המשותפת ב-1257. תאודורוס חלה במחלה קשה ולעיתים רחוקות יכול היה לקחת חלק בממשל המדינה בחודשים האחרונים לחייו. הוא מינה את גאורגיוס מוזלון לעוצר עבור בנו הקטן, יוחנן הרביעי, לפני מותו מאפילפסיה כרונית או סרטן. תוך עשרה ימים, נפל מוזלון קורבן למזימת האצולה, ומיכאל פלאיולוגוס תפס את העוצרות, וכבש את כס המלוכה זמן קצר לאחר מכן.