stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'סי אייזנברג
הערות שוליים

1 2  אמיר קמינר, ג'סי אייזנברג: "היהודים פחות אקזוטים מפעם", באתר ynet, 22 ביולי 2016
↑   יאיר אשכנזי, הערב הועלתה בכורת "סיפור ישן־חדש" של השחקן ג'סי אייזנברג, בנוכחותו, באתר הארץ, 25 ביולי 2014
↑  כך הציל מרסל מרסו יהודים בשואה, באתר ישראל היום
↑  "אני נוגע בקצות האצבעות שלי בצורה מוזרה; אני לא דורך על חריצים ברצפה; אם אני עובר לרצפה מסוג שונה - משטיח לבטון, או מבטון לפרקט, או מפרקט לבטון, כל משטח חדש - אני חייב לוודא ששתי הרגליים שלי יגעו ברצפה לפני שאני עובר למשטח החדש. אז הרבה פעמים אני מהסס לפני שאני נכנס לחדר חדש"
↑  Leo Barraclough, Jacques Audiard’s ‘Emilia Pérez’ Wins Best Film, Director, Screenwriter and Actress at European Film Awards, Variety, ‏2024-12-07 (באנגלית אמריקאית)
↑  Andrés Buenahora, National Society of Film Critics Award Winners: ‘Nickel Boys’ and ‘A Real Pain’ Among Top Honorees, Variety, ‏2025-01-04 (באנגלית אמריקאית)
↑  I. P. A. Admin, IPA Reveals Winners for the 29th Satellite Awards | International Press Academy (באנגלית אמריקאית)
1 2  Matthew Barnard, NOMINATIONS ANNOUNCED FOR 82nd ANNUAL GOLDEN GLOBES®, Golden Globes, ‏2024-12-09 (באנגלית אמריקאית)
↑  AwardsWatch - 2024 International Press Academy Satellite Awards Nominations: ‘The Brutalist,’ ‘Shōgun’ Lead, AwardsWatch, ‏2024-12-16 (באנגלית אמריקאית)
| פרס פטל הזהב לשחקן המשנה הגרוע ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1980–1999 | ג'ון אדמס / לורנס אוליבייה (1980) ‏•‏‏ סטיב פורסט (1981) ‏•‏‏ אד מקמהון (1982) ‏•‏‏ ג'ים נאבורס (1983) ‏•‏‏ ברוק שילדס (1984) ‏•‏‏ רוב לאו (1985) ‏•‏‏ ג'רום בנטון (1986) ‏•‏‏ דייוויד מנדנהול (1987) ‏•‏‏ דן אקרויד (1988) ‏•‏‏ כריסטופר אטקינס (1989) ‏•‏‏ דונלד טראמפ (1990) ‏•‏‏ דן אקרויד (1991) ‏•‏‏ טום סלק (1992) ‏•‏‏ וודי הרלסון (1993) ‏•‏‏ או. ג'יי. סימפסון (1994) ‏•‏‏ דניס הופר (1995) ‏•‏‏ מרלון ברנדו (1996) ‏•‏‏ דניס רודמן (1997) ‏•‏‏ ג'ו אסטרחס (1998) ‏•‏‏ אחמד בסט (1999) |  |
| 2000–2019 | ברי פפר (2000) ‏•‏‏ צ'רלטון הסטון (2001) ‏•‏‏ היידן כריסטנסן (2002) ‏•‏‏ סילבסטר סטאלון (2003) ‏•‏‏ דונלד רמספלד (2004) ‏•‏‏ היידן כריסטנסן (2005) ‏•‏‏ מ. נייט שאמלאן (2006) ‏•‏‏ אדי מרפי (2007) ‏•‏‏ פירס ברוסנן (2008) ‏•‏‏ בילי ריי סיירוס (2009) ‏•‏‏ ג'קסון ראת'בון (2010) ‏•‏‏ אל פצ'ינו (2011) ‏•‏‏ טיילור לאוטנר (2012) ‏•‏‏ ויל סמית' (2013) ‏•‏‏ קלסי גראמר (2014) ‏•‏‏ אדי רדמיין (2015) ‏•‏‏ ג'סי אייזנברג (2016) ‏•‏‏ מל גיבסון (2017) ‏•‏‏ ג'ון סי. ריילי (2018) ‏•‏‏ ג'יימס קורדן (2019) |  |
| 2020–הווה | רודי ג'וליאני (2020/21) ‏•‏‏ ג'ארד לטו (2021) ‏•‏‏ טום הנקס (2022) ‏•‏‏ סילבסטר סטאלון (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596597605171  PLWABN: 9810546958705606  BIBSYS: 6092993  BNE: XX4991785  BnF: cb15527514w (data)  CANTIC: a11476953  GND: 141517662  ISNI: 0000 0001 1444 4938  LCCN: no2003057049  LNB: 000342422  MusicBrainz: e93f6016-2423-4c7e-9b5d-49b4b7b91ce9  NKC: xx0144276  NLK: KAC2020K9246  NTA: 323592694  RERO: 02-A026124819  SUDOC: 117269573  VIAF: 54457043   WorldCat (עם VIAF): 54457043
ג'ו-און (סדרת סרטים)

לוגו הסדרה ביפנית
ג'ו-און (ביפנית: 呪怨 - "הקללה המתחדשת" או "הטינה") היא סדרת סרטי אימה יפנית (אנ') שנוצרה על ידי טאקאשי שימיזו. הסדרה החלה בשנת 1998 עם יציאתם שני הסרטים הקצרים "קאטאסומי ו-4444444444 (אנ')". שימיזו החל את דרכו בבית הספר לקולנוע בטוקיו, תחת הדרכתו של הבמאי קיושי קורוסאווה (אנ'). קורוסאווה עזר לשימיזו לפתח את סדרת הסרטים.
עלילת הסרטים עוסקת בקללה שנולדה בבית ברובע נרימה (אנ') שבטוקיו, יפן כאשר גבר בשם טאקאו סא'אקי (אנ') שוכנע שאשתו, קיאקו סא'אקי מנהלת רומן עם גבר אחר. בעקבות זאת, טאקאו רוצח את קיאקו על ידי שבירת המפרקת שלה ודקירתה. על פי עלילת הסרטים, כאשר אדם מת תחת זעם רב, רגשותיו משאירים מעין "כתם" על מקום המוות ויוצרים עליו קללה הגורמת לרוחות המתים להתגשם בעולם הגשמי בתור אונריו (רוח נקמנית). לאחר מותה של קיאקו, היא מתגשמת מחדש כרוח נקמנית ורוצחת את בנה, טושיו ואת בעלה טאקאו. מאז, כל אדם שייכנס לבית המשפחה או ישהה סמוך לאדם שנכח בבית, יקולל על ידי הקללה וימצא את מותו על ידי הרוחות. בכך, הקללה מסוגלת להתפשט מעבר לגבולות הבית כמעין נגיף.
הסדרה כוללת בתוכה 13 סרטים, ארבעה עיבודים אמריקאיים, משחק וידאו וסדרת טלוויזיה.
מחזה שמבוסס על סדרת הסרטים עלה לאוויר באוגוסט 2023.
היסטוריה

שימיזו ציין בראיון שההשראה לעלילה נובעת מפחד שהיה לו כילד מרקדני בוטו שצבעו את גופן העירום בלבן. שימיזו פחד מהופעתם ולכן החליט "לצבוע את הרוחות שלו בלבן". בנוסף, שימיזו ציין שבתקופתו, חלה עליה במקרי אלימות במשפחה ביפן ואלו שימשו עבורו השראה.
הכותרת של סדרת הסרטים מתורגמת למשפט "קללת הטינה", קללה שנוצרת בעקבות טינה שהקורבן נטן כלפי מישהו או משהו. שני הסרטים הראשונים בסדרה שוחררו על גבי קלטות וידאו (אנ') וצברו פופולריות מפה לאוזן. שני הסרטים צולמו במשך תשעה ימים והציגו שילוב בין בית רדוף רוחות לרוח יפנית מסורתית (אונריו) מהפולקלור היפני.
למרות הקשיים התקציביים, שימיזו קיבל ביקורות מהללות על שימוש בחלל צר במטרה ליצור תחושת מתח ופחד. בזמנו, שימיזו היה בין הבודדים שהציגו את הרוחות על המסך, בשעה שיוצרים אחרים העדיפו לרמוז על קיומם של רוחות בסרטים שלהם. מבקרים ציינו שהגישה המינימליסטית ששימיזו נקט (בעקבות העדר תקציב) נתן המון מקום לפיתוח העלילה וליצירת תחושת חוסר נוחות בקרב הצופים. מעטות הסצנות בסרטים שמציגות דם ואלימות גרפית.
לאחר הצלחת שני הסרטים ובמקביל, ההצלחה של הסרט "רינגו", קורוסאווה וכותב נוסף בשם הירושי טאקאשי עזרו לשימיזו לפתח סרט המשך בכיכובן של מאגומי אוקינה (אנ') וטאקאקו פוג'י (אנ'). הסרט, שנקרא בשם "ג'ו-און: הטינה" שוחרר ב-18 באוקטובר 2002 לבתי הקולנוע וזכה בביקורות מהללות. סרט המשך בשם "ג'ו-און: הטינה 2" שוחרר ב־23 באוגוסט 2003.
בעקבות הצלחת הסרט "הצלצול" בארצות הברית, החל גל הפקת עיבודים אמריקאיים לסרטי אימה יפניים ובשנת 2004, יצא הסרט "הטינה". שימיזו עצמו ביים את הסרט והשחקנית הראשית הייתה שרה מישל גלר. הסרט קיבל ביקורות מעורבות, אך כן הכניס כסף רב. הצלחת הסרט פתחה אפשרות לייצר סדרת עיבודים אמריקאים לסדרה, מתוכם הסרטים "הטינה 2", "הטינה 3" ו-"הטינה (2020)". הסרט הראשון שואב השראה מהסרטים "ג'ו-און: הקללה" ו-"ג'ו-און: הטינה" בזמן ששאר הסרטים הם בעלי עלילה מקורית, אם כי גם הסרט השני שואב במידת מה השראה מחלק מסרטי הסדרה המקורית.
כחלק מחגיגות העשור לצאת הסדרה, נוצרו שני סרטי "ספין אוף" בשם "ג'ו-און: רוח לבנה" ו-"ג'ו-און: רוח שחורה". שני הסרטים הוקרנו במקביל בבתי הקולנוע ביפן בשנת 2009. הסרטים עוסקים גם הם בקללות, אבל לא קשורה לקללה של משפחת סא'אקי.
עבור חגיגות ה-15 שנה לצאת הסדרה, נוצר אתחול לסדרה בשם "ג'ו-און: תחילתו של הסוף", ששאב השראה מהסרט האמריקאי "הטינה 2". הסרט מציג סיפור מקור חדש לקללה ובשונה מסרטים קודמים, דמותו של טושיו סא'אקי היא דמות האנטגוניסט המרכזית וקיאקו היא דמות אנטגוניסט משנית. סרט המשך בשם "ג'ו-און: הקללה האחרונה" יצא בשנת 2015. שימיזו עצמו לא לקח חלק ביצירת שני סרטים אלו.
בשנת 2016 שוחרר סרט שמשלב בין דמותה של סאדאקו יאמאמורה (האנטגוניסט בסרטי "רינגו") לדמותה של קיאקו סא'אקי. הסרט נקרא בשם "סאדאקו נגד קיאקו" והוא שוחרר ב-18 ביוני 2016.
סדרת טלוויזיה בשם "הטינה: בראשית" עלתה בשירות הזרמת המדיה נטפליקס בשנת 2020. סדרה זו מתעסקת בקללה אחרת שלא קשורה למשפחת סא'אקי.
רשימת הסרטים

קאטאסומי ו-4444444444 (אנ') (שני סרטים קצרים).
ג'ו-און: הקללה
ג'ו-און: הקללה 2
ג'ו-און: הטינה
ג'ו-און: הטינה 2
רשימת הסרטים > סרטי ספין אוף

ג'ו-און: רוח לבנה
ג'ו-און: רוח שחורה
רשימת הסרטים > עיבוד מחדש

ג'ו-און: תחילתו של הסוף
ג'ו-און: הקללה האחרונה
רשימת הסרטים > סרטי קרוסאובר

סאדאקו נגד קיאקו
במדיות אחרות > סדרת טלוויזיה

סדרת טלוויזיה בשם "הטינה: בראשית" עלתה לרשת הזרמת המדיה נטפליקס בשנת 2020. בדומה לסרטים, עלילת הסדרה היא לא ליניארית ומתמקדת בקללה שנוצרה כאשר גבר מעורער בנפשו אנס אישה וכלא אותה בעליית הגג בביתו. האישה נכנסה להריון ומתה בלידה, אך התגשמה מחדש כרוח נקמנית שהורגת את כל מי שנכנס לבית.
במדיות אחרות > קומיקס

ביפן, נוצרו חוברות קומיקס המספרות את עלילת סרטי "הטינה" ו-"הטינה 2" האמריקאיים בהוצאת Kadokawa Shoten ביפן ודארק הורס קומיקס בארצות הברית. החוברות שוחררו בשנים 2003 ו-2015.
בנוסף, חוברות מנגה שמספרות את עלילות הסרטים היפניים שוחררו ביפן.
במדיות אחרות > משחק וידאו

בשנת 2009 שוחרר משחק וידאו בשם "ג'ו-און: סימולטור של בית רדוף" עבור קונסולת ה-WII.
ביקורות

| סרט | Rotten Tomatoes | Metacritic |
| --- | --- | --- |
| ג'ו-און: הקללה | 64% (14 ביקורות) | - |
| ג'ו-און: הטינה | 80% (5 ביקורות) | 48 (22 ביקורות) |
| ג'ו-און: הטינה 2 | 56% (97 ביקורות) | - |
הערות שוליים

↑  『呪怨 －終わりの始まり－』公式サイト, 『呪怨 －終わりの始まり－』公式サイト || 全国大ヒット絶叫中！ (ביפנית)
↑  呪怨 THE LIVE, https (ביפנית)
1 2  Ju-On: The Interview | Asian Film Article | NeoMag.co.uk, web.archive.org, ‏2013-11-09
↑  The Grudge - An Interview with Sam Rami and Rob Tappert, www.dvdtalk.com
↑  The Grudge - Box Office Mojo, Box Office Mojo
↑  Netflix's JU-ON: Origins Live-Action Horror Series Debuts Worldwide on July 3, Anime News Network, ‏2023-09-08 (באנגלית)
↑  Michael Kennedy, Everything We Know About Ju-On: Origins, ScreenRant, ‏2020-05-31 (באנגלית)
↑  Ju-on: The Curse - Rotten Tomatoes, www.rottentomatoes.com (באנגלית)
↑  Ju-on: The Grudge - Rotten Tomatoes, www.rottentomatoes.com, ‏2004-07-23 (באנגלית)
↑  Ju-on: The Grudge, נבדק ב-2023-09-08
↑  Ju-on: The Grudge 2 - Rotten Tomatoes, www.rottentomatoes.com, ‏2019-10-21 (באנגלית)
ריק ואוטרס

| --- | --- |

 לידה:  21 באוגוסט 1882 מכלן, בלגיה 
 פטירה:  11 ביולי 1916 (בגיל 33) אמסטרדם, הולנד 
 שם לידה:  Hendrik Emil Wouters 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות בבריסל 
 תקופת הפעילות:  1897–1916 (כ־19 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור, פיסול 
 זרם באמנות:  Brabant fauvism 
 בן או בת זוג:  Nel Duerinckx (15 באפריל 1905–?) 
 
הפסל "Huiselijke zorgen" ("דאגות ביתיות") בעיר הגרמנית קלן.
הנדריק אמיל (ריק) ואוטרס (בהולנדית: Hendrik Emil (Rik) Wouters;‏ 21 באוגוסט 1882 – 11 ביולי 1916) היה פסל וצייר בלגי. נחשב אחד האמנים הבלגים הבולטים במאה העשרים, אם כי בשאר העולם לא זכה לפרסום רב.
ביוגרפיה

ואוטרס נולד בעיר מכלן. בגיל 11 החל לעבוד בסטודיו של אביו שהיה נגר אומן. מאוחר יותר למד ציור במכלן וב-1902 עבר לבריסל והחל ללמוד פיסול. בשנותיו הראשונות כאמן עסק בעיקר בפיסול. הוא התאהב בהלן (נל) דוארינקס - נערה ששימשה לו מודל, ונשא אותה לאישה, ומאז היוותה את הדמות המרכזית בחלק גדול מיצירותיו.
בציורים רבים אשתו נראית מגהצת, מלמדת את הילדה לקרוא; יש איור שבו היא מצחצחת נעליים.
בפיסול הושפע ואוטרס בעיקר מאוגוסט רודן. כצייר אפשר לשייכו לזרם הפוביזם. המבקרים הפריזאים דחו אותו בטענה שהוא מחקה את סגנונם של מאטיס ושל סזאן. למעשה ואוטרס הגיע לפריז רק ב-1911. עד אז היה מבודד מן המתרחש בצרפת וראה רק צילומי שחור-לבן של יצירותיו של סזאן, ממנו אכן הושפע רבות. גם לצייר הבלגי ג'יימס אנסור הייתה השפעה רבה עליו.
כמו הפוביסטים גם בציוריו בולטים הצבעים החזקים והחיים והיציאה מהמציאות האובייקטיבית לטובת תפיסת המציאות הסובייקטיבית המשתמשת בכתמי צבע כאמצעי ביטוי.
ואוטרס ואשתו חיו בדלות עד אשר ב-1911 חתם חוזה עם גלריה בבריסל. במלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא הבלגי ונמלט עם יחידתו להולנד. הוא נכלא יחד עם יחידתו כשבויי מלחמה על ידי ההולנדים ששמרו על נייטרליות במלחמה.
שוחרר מהשבי בהולנד לאחר שחלה בסרטן, ומת באמסטרדם לאחר מספר חודשים, בטרם מלאו לו 34 שנים.
יצירותיו

פסלים:
Het zotte geweld
Huiselijke zorgen
ציורים:
המגהצת
הערות שוליים

↑  Catalogus- Catalogue, RIK WOUTERS, 2002, Brussel: Paleis voor Schone Kunsten Brussel, 2002, עמ' 51-195. (בצרפתית , פלמית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271063005171  BIBSYS: 99036919  BNE: XX1496747  BnF: cb136032288 (data)  BPN: 53295037  GND: 119194767  ISNI: 0000 0000 8362 437X  LCCN: n79070104  NTA: 071490752  RERO: 02-A003986938  RKD: 85676  SNAC: w69s9gq5  SUDOC: 053521609  ULAN: 500028568  VIAF: 19851793   WorldCat (עם VIAF): 19851793 
המגהצת ציור מעשה ידי ואוטרס משנת 1912
מג'דל שמס

מַגְ'דַל שַׁמְס (בערבית: مجدل شمس) היא מועצה מקומית דרוזית במחוז הצפון בישראל, השוכנת צפונית לרמת הגולן, במורדות הר החרמון. היישוב ממוקם מאות מטרים ספורים מערבית לגבול ישראל–סוריה, בצמידות לגדר הגבול, ופחות מק"מ דרומית לגבול ישראל–לבנון. הוא נחשב לפיכך ליישוב השני הצפוני ביותר בישראל, אחרי מטולה. גובהו הממוצע הוא 1,229 מטר מעל גובה פני הים, ולפיכך הוא נחשב ליישוב הגבוה בישראל. רבים מתושבי מג'דל שמס, כמו רבים מהדרוזים ברמת הגולן, מגדירים עצמם כאזרחים סורים, ובחרו במעמד תושבי קבע בישראל ולא אזרחים ישראלים. ב-1982 הוכרזה מג'דל שמס כמועצה מקומית, ובראשה עומד כיום דולאן אבו סאלח.
מקור השם

מקור שמו של מג'דל שמס בארמית והגייתו השתנתה בהשפעת הערבית. פירוש השם "מגדל שמש". היישוב נקרא כך מכיוון שבזריחה קרני השמש מגיעות אליו לפני כל שאר היישובים באזור, בשל גובהו הרב. יש הסוברים כי השם מג'דל שמס הוא גלגול שמה של "בית שמש" המקראית, הנזכרת בספר שופטים כאחת הערים בנחלת שבט נפתלי.
גאוגרפיה

מג'דל שמס שוכן צפונית לרמת הגולן, במורדות הר החרמון. גובהו הממוצע 1,229 מטר מעל גובה פני הים, ולפיכך הוא היישוב הגבוה בישראל. בשל גובהו של היישוב, מתרחשים בו מדי חורף בממוצע כמה אירועי שלג. הוא שוכן כמה מאות מטרים מערבית לגבול הסורי, בצמידות לגדר הגבול, והוא היישוב השני הכי צפוני בישראל, אחרי מטולה. דרומית לכפר שוכנת "שמורת גבעות מג'דל שמס", המורכבת מגבעות חוואר שעליהן צמחייה סלעית אופיינית.
היסטוריה

בשטח הכפר נמצאות חורבותיו של יישוב יהודי קדום, והתגלו בו שרידים מהמאות השנייה והשלישית לספירה. בין השרידים נמנית גם מערת קבורה, המכונה בפי המקומיים "מקברת אל-יהוד" ("בית הקברות של היהודים"). החוקר זאב וילנאי מתאר את האתר בספרו "גולן וחרמון", ומציין כי נמצאו בו יסודות מבנים ומערות קבורה מהתקופה הרומית.
על פי אגדות מקומיות, בסוף המאה ה-16 ישב באזור שבו שוכן היישוב כיום, שודד דרכים בשם אל-עבד. אנשי הכפר המוסלמי הסמוך, ג'ובתה א-זית, שהיה ממוקם באזור שבו שוכן כיום המושב נווה אטי"ב, פנו למנהיג הדרוזים בהרי השוף, האמיר פח'ר א-דין אל-מעני, וביקשו ממנו לסייע להם לסלק את אל-עבד מדרכי המסחר. האמיר אכן שלח לוחמים ממשפחות בריק ופרחאת שחיסלו את השודד. בתמורה לסיוע קיבל האמיר מאנשי הכפר את האדמות שעליהן הוקם היישוב מג'דל שמס, ומשפחות בריק ופרחאת היו הראשונות שהתיישבו בו. היישוב נוסד בשנת 1595 במטרה לעבות את ההתיישבות הדרוזית במקום.
היישוב היה חלק מסוריה מאז הקמתה ב־1946 ועד למלחמת ששת הימים ב-1967. במלחמת ששת הימים נכבש היישוב ומאז הוא נמצא בשליטה ישראלית. כמה מתושביו עזבו לסוריה במהלך המלחמה והפכו לפליטים. מהכיבוש ב־1967 ועד לחקיקת חוק רמת הגולן ב-1981, היה הכפר נתון לממשל צבאי, ובראשית שנות ה־70 כיהן יהודה אלבשן בתפקיד מושל הכפר. במהלך מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973 הופצץ היישוב פעמים רבות ו-10 מתושביו נהרגו.
מ־1981 ועד 2018 מונו ראשי המועצה וחברי המועצה במג'דל שמס ובשְלוש המועצות הדרוזיות האחרות ברמת הגולן על ידי שר הפנים ולא נבחרו בבחירות דמוקרטיות. בשנים 1993–2004 היה סלים שופי ראש המועצה המקומית הממונה. בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 נערכו לראשונה בחירות במועצות אלו. רוב התושבים במג'דל שמס החרימו את הבחירות, ואחוז ההצבעה עמד על 3.39% בלבד. בבחירות אלו נבחר דולאן אבו סאלח לתפקיד ראש המועצה.
ב-27 ביולי 2024 פגעה רקטה של ארגון הטרור חזבאללה במגרש כדורגל ביישוב וגרמה למותם של 12 ילדים ונערים בגילים 10–16, ולפציעתם של יותר מ־30.
זהות עדתית ופוליטית

רובם המוחלט של תושבי מג'דל שמס הם דרוזים, המהווים מחצית מהאוכלוסייה הדרוזית ברמת הגולן. קודם למלחמת ששת הימים התגוררו במג'דל שמס גם תושבים נוצרים ועלווים. בשנת 1951 נעצרו כ־20 מתושבי הכפר באשמת ריגול לטובת ישראל על ידי שליט סוריה, אדיב שישכלי, שרדף את הדרוזים. במשפט נגזר עליהם גזר דין מוות, אך בעקבות הדחתו של שישכלי, הומתק גזר הדין למאסר עולם. לאחר מלחמת יום כיפור הם שוחררו והותר להם לגור בכפר דרוזי בסביבות דמשק, וכעבור זמן-מה הורשו לחזור לרמת הגולן.
לאחר מלחמת ששת הימים והכיבוש הישראלי, נקבע גבול ישראל–סוריה כמה מאות מטרים מזרחית ליישוב. המציאות הפוליטית החדשה הובילה לניתוק תושבי הכפר מסוריה, בין היתר מהכפר הסמוך חדר, שעימו קיימו קשרי משפחה ענפים, קשרי מסחר ותרבות. מאידך, גרם השינוי לחיבור מוגבר עם הדרוזים בישראל. בדומה לשאר היישובים הדרוזיים ברמת הגולן, רבים מהתושבים רואים עצמם כאזרחי סוריה עד היום, ולפיכך בחרו שלא להחזיק באזרחות ישראלית אלא בתושבות קבע בלבד.
בני משפחות מהכפר המתגוררים משני עברי הגבול הישראלי-סורי, מצאו שיטה של תקשורת על גבעה ב"עין א-תינה" שבמבואות הכפר, באמצעות צעקות לקרוביהם שבעברו הסורי של הגבול, לעיתים בסיוע מגאפונים, מה שהקנה למקום את הכינוי "גבעת הצעקות" (تلة الصّيحات). לעיתים המקום מכונה גם "ואדי הדמעות" (وادي الدّموع). תושבי היישוב יכולים לגשת עד קרוב מאוד לקו הגבול, אך בני משפחתם תושבי סוריה יכולים להגיע רק עד נקודה במרחק של כ־200 מטרים מקו הגבול. עלילת הסרט "הכלה הסורית" משנת 2004, העוסק במציאות הדרוזית ברמת הגולן, מתרחשת ביישוב ומספרת את סיפורה של גבעת הצעקות. במהלך העשור השני של המאה ה-21 התמעטו פגישות אלו לאור המצב הבלתי יציב בגבול, ולאור התפתחות אמצעי התקשורת האינטרנטיים כגון סקייפ וזום.
גבעת הצעקות התפרסמה באמצעי התקשורת בישראל ובעולם, בעיקר בעקבות ההפגנות בסוריה (2011) ואירועי יום הנכבה ויום הנכסה של אותה שנה. ביום הנכבה, פרצו כ-130 פליטים פלסטינים המתגוררים במחנות פליטים בסוריה מאז 1948, את גדר הגבול ונכנסו ליישוב. במהלך העימותים האלימים בינם לבין כוחות צה"ל, יידו המפגינים אבנים ופצעו 7 חיילים ישראלים. בתגובה השיבו החיילים באמצעים לפיזור הפגנות ובאש חיה, שממנה נהרגו 4 פלסטינים ונפצעו 6. לבסוף פוזרו המפגינים והוחזרו לסוריה. כעבור חודש, במהלך אירועי "יום הנכסה", הפגינו מאות פלסטינים סורים מול "גבעת הצעקות" וניסו שוב לפרוץ את גדר הגבול. מנגד, תושבי מג'דל שמס החלו בידויי אבנים לעבר חיילים ושוטרים. גם במקרה זה הגיבו כוחות צה"ל באמצעים לפיזור הפגנות ובאש חיה, ועל פי גורמים סוריים נהרגו 14 מפגינים כתוצאה מהירי ומעלייה על מוקשים. כלקח מאירוע זה ולאור ההתפתחויות בסוריה נבנתה גדר גבול גבוהה וחזקה לאורך כל רמת הגולן.
תושבי הכפר היו מעורבים בכמה פרשיות ריגול ועבירות ביטחוניות נגד מדינת ישראל. המרכזית שבהן נחשפה ב־1973, אז נעצרו מעל 50 מתושבי הכפר בחשד שהשתייכו לרשת ריגול שהפעיל שכיב אבו ג'בל, קצין מודיעין סורי תושב הכפר. ב־2010 פשיטה משטרתית על בית הוריו של תושב הכפר שנחשד בריגול הובילה להתפרעות המונית, לנזק לניידות משטרה ולכיתור כוח משטרתי קטן, שחולץ בהתערבות מנהיגים מקומיים מהכפר. בשנת 2012 הואשם תושב הכפר בריגול למען סוריה.
כלכלה ופיתוח תשתיות

ביולי 1969, לאחר הכיבוש הישראלי, נמסר שהושלמה רשת החשמל בכפרי הדרוזים שברמת הגולן. בינואר 1971 נחנכה בכפר מערכת חשמל מקומית, מבוססת גנרטור, שסיפקה חשמל לבתי הכפר בשעות הערב. בחלק מבתי הכפר היה חשמל עוד בימי השלטון הסורי. כיום אספקת החשמל לכפר מתבצעת באמצעות צובר. חברת החשמל מוכרת את החשמל למועצה המקומית בתעריף נמוך מהמקובל, והמועצה אחראית על תחזוקת מערכת החשמל הפנימית בתוך העיירה. מאפיין זה מוביל לקשיים באספקת חשמל בתוך העיירה, עקב קשיים בתחזוקת המערכת.
פרנסתם העיקרית של התושבים היא חקלאות, בעיקר גידול תפוחים ודובדבנים, במטעים הממוקמים במורדות הכפר, בעיקר בבקעת יעפורי. בחורף מתפרנסים כמה מתושבי הכפר גם מהשכרת ציוד גלישה לתיירים הבאים לחרמון הסמוך. מגמת פיתוח התיירות והשכרת הצימרים התבטאה גם בהקמתו של מלון הבוטיק "נרקיס" ובהפעלתה של מסעדה המגישה אוכל דרוזי מסורתי ובעין א-תינה ("עמק התאנים") הסמוך ל"גבעת הצעקות" שבמבואות הכפר.
בינואר 2020 אושרה בניית שכונה חדשה במקום, שתכלול 800 יחידות דיור, בית מלון ושטחי מסחר. במרץ 2023 הופקדה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה תוכנית מתאר ליישוב, שכוללת בניית 2,700 יחידות דיור.

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים במג'דל שמס 11,282 תושבים, מתוכם 11,278 תושבי ישראל (מקום 168 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+0.4% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 82.6%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 6,969 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
אות השירות המבצעי

| --- | --- |

סיכת אות השירות המבצעי
 פרטים
 מדינה:  ישראל 
 נוסד:  1968 
 
אות השירות המבצעי הוא אות הניתן בצה"ל לחיילים (לוחמים או תומכי לחימה) או שוטרים במשמר הגבול, אשר שירתו ביחידה ברמת פעילות א' או א' פלוס במשך 18 חודשים לפחות, שמתוכם לפחות ארבעה חודשים באזורים מזכים. חלוקת האות החלה בעת מלחמת ההתשה (1968–1970). האות נענד על דש הכיס הימני של חולצת מדי ה-א'.
האות זכה לכינוי המזלזל "פזגז", עקב דמיונו ללוגו חברת פזגז והעובדה שהוענק לחיילים עורפיים ותומכי לחימה על עצם שירותם בגזרה, כאשר הלוחמים לא היו זכאים לאות, גם אם השתתפו בלחימה בפועל. קיימת גרסה (ייתכן שלא מאושרת רשמית) לנהגי תובלה, בתוספת פיל על רקע הלהבה.
הזכאות לאות זה מצוינת בתעודת השחרור משירות צבאי יחד עם הזכאות לאותות מערכה ולעיטורים. אף שהאות ניתן בעת שירות צבאי, לפי פקודות משטרת ישראל רשאי שוטר לענוד אות זה על מדיו (פקודות המטה הארצי 05.05.01 סעיף 3).
הערות שוליים

↑  הגזרות המזכות, על פי פקודת מטכ"ל:

1) רמת הגולן

2) גבול לבנון

3) יהודה ושומרון

4) בקעת הירדן

5) הערבה

6) אזח"ע

7) גבול מצרים
↑   אותות מערכה ואות השירות המבצעי - זכאויות 33.0808, באתר צה"ל, 1 ביולי 1982
| אותות ועיטורים ישראליים |
| --- | --- | --- |
| עיטורי צה"ל | עיטור הגבורה • עיטור העוז • עיטור המופת • ציון לשבח • אות הערכה מטעם הרמטכ"ל • אות מצטיין הרמטכ"ל • אות מצטיין הנשיא • מצטיין שר הביטחון • אותות הערכה והוקרה  של חיל האוויר |  |
| עיטורי המשטרה, השב"ס וכבאות והצלה | עיטור הגבורה • עיטור האומץ • עיטור המופת • עיטור השירות • עיטור ההתנדבות |  |
| אותות מערכה | מלחמת הקוממיות • מלחמת סיני • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה • מלחמת יום הכיפורים • מערכת שלום הגליל • המערכה ברצועת הביטחון • מלחמת לבנון השנייה • מערכת צוק איתן |  |
| אותות שירות | אות השומר • אות ניל"י • אות ההגנה • אות האצ"ל • אות הלח"י • עיטור אסורי שלטון המנדט  עיטור לוחמי המדינה • אות ההתנדבות • אות הלוחם בנאצים • אות המשמר |  |
| אחר | אות השירות המבצעי • פרס ביטחון ישראל • אות הוקרה מטעם האלוף • אות השירות בישראל • אות המעפיל • נס הקוממיות • אות קטמון (בוטל) |  |
| ראו גם | סיכות צה"ל • ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דובוני אכפת לי

עשרת הדובונים המקוריים בזיכיון
דובוני אכפת לי (באנגלית: Care Bears) הוא זיכיון מדיה שבבעלות חברת "Those Characters from Cleveland", חברת בת של חברת כרטיסי הברכה "American Greetings".
המוצר המקורי בזיכיון היה סט כרטיסי ברכה ששווקו על ידי חברת כרטיסי הברכה האמריקאית "American Greetings" בשנת 1981, בהם מופיעים דובים בצבעים שונים אשר לכל אחד מהם סמל ייחודי על בטנו המייצג את אישיותו. העיצוב המקורי עבור כרטיסי הברכה נוצר בידי האמנית האמריקנית אלנה קוצ'אריק(אנ'). בעקבות הצלחת הכרטיסים, בשנת 1983 החלה חברת Kenner לייצר דובי צעצוע אשר הסתמכו על העיצוב המקורי של הדובים בכרטיסי הברכה.
בהמשך הופקה סדרת אנימציה של דובוני אכפת לי אשר שודרה בארצות הברית בסינדיקציה בין השנים 1985 ו-1988. בעקבות הצלחת הסדרה נוצרו שלושה סרטי דובוני אכפת לי אשר הוקרנו בשנים 1985, 1986 ו-1987.
בשנת 2002, דמויות הדובים הושקו בעיצוב מחודש יחד עם מוצרים נלווים חדשים. קו הצעצועים החדשים היו בעלי תכונות מתקדמות כגון הדלקת אור בבטן כתוצאה ממגע ודובים זוהרים בחושך. בנוסף לכך בשנים 2004 ו-2005 יצאו שני סרטי אנימציה ממוחשבת של דובוני אכפת לי.
בשנת 2007 דמויות הדובים שוב עוצבו מחדש. במהלך שנת 2007 ביום השנה ה-25 של קו הצעצועים, יצא סרט נוסף באנימציה ממוחשבת של דובוני אכפת לי.
הדמויות הטובות

הזיכיון מתמקד בעיקר בדמויותיהם של דובוני אכפת לי ובדמויות הדודנים שלהם אשר פותחו בשלבים מאוחרים יותר. גם הדובונים וגם הדודנים גרים בין העננים בארץ אכפתיה, אשר מכילה את "קר-א-לוט" (ביתם של הדובים) ואת יער הרגשות (ביתם של הדודנים). לכל דוב תכונה ייחודית לו שמוצגת על בטנו באמצעות סמל. בסדרה ה"חדשה" מ-2007 מופיעות הדמויות:
דוב שמחה (Funshine Bear) - אוהב לשחק ולספר בדיחות, אך לפעמים שוכח שיש רגעים בחיים בהם צריכים להיות רציניים. צבעו הוא צהוב בהיר והסמל שעל בטנו הוא שמש מחייכת.
חייכנית (Cheer Bear) - דובה שמחה ועליזה אשר משמחת ומעודדת את כולם. צבעה הוא ורוד בהיר והסמל שעל בטנה הוא קשת.
דוב קוטר (Grumpy Bear) - בעל נטייה לקטר, לכעוס ולהמציא המצאות. צבעו הוא סגול חזק והסמל שעל בטנו הוא ענן עם גשם של לבבות.
שיתופית (Share Bear) - מסייעת לאנשים ללמוד לחלוק את רכושם עם אחרים. צבעה הוא ארגמן והסמל שעל בטנה הוא שתי סוכריות לב על מקל מוצלבות. בסדרה משנות ה-80 נקראה בעברית "דב כיף".
דוב לב טוב (Tenderheart Bear) - עוזר לכולם להביע את תחושותיהם ולהיות אכפתיים. צבעו הוא חום והסמל שעל בטנו הוא לב גדול ואדום.
דובי גליץ' (Bear waves inches) - כל פעם שהוא נופל או עושה טעות הוא אומר "גליצ'י". צבעו הוא ירוק בהיר והסמל שעל בטנו הוא תלתן בעל ארבעה עלים ("מזל טוב"). בסדרה משנות ה-80 נקרא בעברית "דוב מזל טוב".
דוב לילה טוב (Bedtime Bear) - דוב ישנוני. עוזר לכולם לישון היטב בלילות ולחלום חלומות נעימים. צבעו הוא כחול בהיר והסמל שעל בטנו הוא ירח כחול עם כוכב צהוב.
הדמויות הטובות > הדמויות הרעות

מספר נבלים שונים מנסים בסדרות ובסרטים לסכל את משימותיהם של הדובונים כי מטרתם היא למצוא את מחבוא ארץ אכפתיה ולקחת את סמלי הבטן של הדובונים. במהלך העונה הראשונה של הסדרה המקורית משנות השמונים היה זה פרופסור לב קר הרשע ועוזרו לב שפל ובעונה השנייה של אותה הסדרה הנבל הראשי היה "חסר לב" ועוזריו ספחת וצרחת. בסדרה החדשה משנת 2007, המשודרת כיום בישראל בערוץ הופ, נלחמים דובוני אכפת לי בנבל בשם דוב זדון ועוזריו הרובוטים אשר מנסים להשמיד את ממלכת אכפתיה.