נגיב מחפוז
דרכו הספרותית

יצירתו של מחפוז ובעיקר סיפוריו הקצרים משקפים את הריאליזם המאפיין את חיי התושבים הרבים בעיר הכרך הגדולה קהיר. בה בעת, עבודתו משקפת אמת אוניברסלית על טבע האדם. בכך יצירתו חוצה גבולות אתניים, דתיים, ולאומיים בהדגישה את מצב האדם ביחס לסוגיות כחרות, עוני, שוויון וקידמה. שילוב זה הוא שהעניק למחפוז את שמו הבינלאומי כגדול הסופרים הערביים בדורות האחרונים.
למרות השינויים הגדולים שחלו בסגנון כתיבתו של מחפוז, תפיסת עולמו נותרת ללא שינוי - בכל סיפור מכניס מחפוז את השקפתו הסוציו-פוליטית על קיומו של האדם: האדם אינו אמור לבטל את זמנו לחיפוש חסר תועלת אחר הגשמה עצמית - הסיכוי היחידי לגאולה הוא על ידי התנהגות חיובית ואחראית לשפר את חייו ואת חיי סביבתו. בכל ספריו הדמויות היחידות הזוכות לגאולה הן אלו המראות מודעות והתחשבות באחר ממניעים אלטרואיסטים. גם ראיית העולם של מחפוז נשארה דומה לאורך תקופת יצירתו הארוכה: העולם הוא מקום עגמומי וטרגי, אך בכל זאת אפשרי בו שינוי בזכות מאבקו הבלתי מתפשר של האדם לצדק וההתקדמות הטכנולוגית. עם זאת, פעמים רבות ההתקדמות לעבר הצדק מצריכה את מות הגיבור.
נהוג לחלק את יצירתו הספרותית של מחפוז לשלוש תקופות:
התקופה הראשונה (1939-1944) התרכזה בכתיבת רומנים בנושא מצרים העתיקה. למרות הנושאים ההיסטוריים כבר בספרו השלישי "מאבקה של תבי" משבץ המחבר אזכורים למאורעות פוליטיים בזמנו. הרומן עוסק במאבקם הפטריוטי של המצרים הקדומים בחיקסוס הפולשים לארצם כאשר ההשלכות הם הכיבוש הבריטי של מצרים ותעלת סואץ.
התקופה השנייה (1945-1953) בתקופה זו התרכז מחפוז בהצגה ריאליסטית של החברה על החוליים החברתיים המתגלים בחיי היום יום של העיר הגדולה. הספרים נעים בין השכבות החברתיות השונות וחושפים תמונה עגומה במרקם החיים העירוני של מצרים בתקופה שבין מלחמות העולם. בשנים 1956–1957 פרסם מחפוז את יצירתו הגדולה ביותר: "הטרילוגיה הקהירית" (בעברית בית בקהיר בתרגומו של סמי מיכאל) אותה כתב שלוש שנים מוקדם יותר.
התקופה השלישית (1959-1978) אחרי שסיים את כתיבת הטרילוגיה הקהירית הפסיק מחפוז באופן מפתיע את עבודתו הספרותית למשך מספר שנים עד לחידושה בתקופת היצירה השלישית. בשנים אלו החלה עבודתו לזנוח את הריאליזם הקשוח ולתת לסיפוריו היום יומיים סממנים אקסיסטנציאליסטים. במקום לכלול בספריו את כלל המרקם החברתי החלו ספריו להתרכז באינדיבידואל, בהווייתו הפנימית וביחסיו עם הסביבה. החל מן התבוסה של מלחמת ששת הימים מתרכז מחפוז בסיטואציות לא הגיוניות. בתקופה זאת מושפע מחפוז מן התנועות האימפרסיוניזם והסוריאליזם ויצירתו הופכת בהדרגה לאלגורית ומבוססת על אוצר מילים טעון. על אף שהעלילה עדיין אחוזה במציאות הריאלית, ניתנת לה משמעות ברבדים גבוהים יותר. בין השאלות העולות ביצירות אלו היא מהו ההבדל בין אמת לאי אמת? מהי המציאות ומה הקשר בינה לבין מחשבתנו?, ומהי חשיבות ההיסטוריה? מבין ספריו מתקופה זאת בולט הספר "הגנב והכלבים" מ־1961. הספר מספר את סיפורו של אסיר משוחרר סוציופת שהמרירות והטינה שהוא חש כלפי העולם גורמים לדחייתו על ידי כל קרוביו. הרומן שואב מוטיבים מן סופרים האקסיסטנציאליסטיים הגדולים של המאה העשרים כמו גרהם גרין ואלבר קאמי, אך גם מן המסורת האסלאמית הסופית.
יצירתו של מחפוז משנות השישים, ובייחוד אחרי התבוסה של מלחמת ששת הימים, מעולם לא איבדה את משמעותה הפוליטית ואת הביקורת החברתית-פוליטית.
מאמצע שנות השבעים יצירתו הספרותית של מחפוז אינה יכולה להיות משויכת לז'אנר יחיד ואין בה אחידות סגנונית. נובלות מסוימות נוטשות את נורמות הכתיבה המקובלות בספרות המערבית - עקרון אחדות היצירה, הסדר הכרונולוגי. המבנה הספרותי של יצירות אלו מצביע על חזרה אל מוטיבים של הספרות הערבית הקלאסית כמו "סיפורי אלף לילה ולילה".