האקספרס הפאטאגוני הישן
פטגוניה - סוף המסע > האקספרס הפאטאגוני הישן

סופת אבק העירה את ת'רו הרבה לפני שהרכבת הגיעה לחאקובאקי, שם יהיה עליו לעבור לרכבת הידועה בשם לה טרוצ'יטה כדי להגיע לאסקל. הוא נרתע מן המחשבה, שעליו לעזוב את הביטחון שברכבת המאובקת ולצאת אל אי הוודאות שמחוצה לה. כל מי שפגש במסעו הזהיר אותו מפני נסיעה ברכבת לאסקל, אבל הוא היה מוכרח להגיע לשם כדי לטוס מאסקל הביתה. הוא לא היה היחיד שירד שם. הוא חשב שכל הנוסעים שירדו עמו ימשיכו ברכבת לאסקל, אבל הם נעלמו. מסתבר, שהיו תושבי חאקובאקי. עיר קטנה, נידחת ומאובקת, ללא מים, ללא עץ. האנשים שבאו לחיות שם היו זקוקים יותר מכל למרחבים פתוחים, ריקים מכל.

מנהל התחנה צילצל בפעמון הארד שהיה תלוי על אחד העמודים לפני שהרכבת המשיכה בדרכה, אבל איש לא עלה. היה קר מאוד, בשעת לילה זו. ת'רו היה לבדו, ובמידה ידועה הייתה זו תכלית מסעו - לרדת מהרכבת בלב המדבר אחרי מסע של עשרים או שלושים אלף קילומטרים ולעמוד שם לבדו, תחת שמי כוכבים זרים וירח, שאפילו הוא נראה מעוות ושונה מזה המוכר לו.

מנהל התחנה קרב והציע לו מאטה בספל קטן, עשוי קרן של פרה. הוא דיבר בשבחה של אסקל - הראשון שעשה זאת, אבל בהשוואה לחאקובאקי, הצטיירה אסקל כמקום יפה, עם בתי מלון, מסעדות ואפילו פארק במרחק חמישים קילומטרים. אכן, עיר ראויה לשמה. שיחו של מנהל התחנה לא היה מעניין, ות'רו יצא מן התחנה והתהלך על המסילה הריקה. נביחת כלבים קרובה הרתיעה אותו, בעיקר משום שחשש מכלבת, ששלטים הזהירו מפניה. שני כלבים התקרבו אליו; הוא חזר אל התחנה המוארת בהליכה אחורנית, וכשהגיע אל הרציף, ויתרו הכלבים על המרדף והסתלקו. מנהל התחנה שמע את הנביחות והזהיר אותו מפני הכלבים. יש הרבה סיפוק בנסיעה ביחידות, אבל הפחד מן המוות מלווה את הנוסע לבדו כל העת, ובנסיעה ארוכה כל כך ביחידות אי אפשר שלא להרגיש שעשית דבר מטופש מאוד, בבחינת הרפתקנות פזיזה וחסרת תכלית. חששות כמו מוות אלים בתאונה, מחלה קשה וממושכת שתרתק אותו לבית חולים בעיר עלובה ונידחת, אובדן או שוד של דרכון, כסף, כרטיס טיסה הביתה, רדפו אותו כל הדרך, ודווקא עכשיו, כשהיה קרוב כל כך למחוז חפצו ולסיום המסע, שאל את עצמו, לשם מה בעצם יצא למסע הזה.

בסביבות חמש לפנות בוקר התחילו נוסעים להתאסף בתחנה, וקצת לפני שש יצאה הרכבת לדרכה. הרכבת הייתה ישנה, וכאשר שאל אם יש לה שם, נאמר לו שהיא קרויה "האקספרס הפאטאגוני הישן", והממשלה רוצה להיפטר ממנה. הנער שענה לו חשב, שהשם איננו מתאים, משום שרכבת אקספרס אמורה לנסוע מהר, וזאת איטית מאוד. הגורם לכך היה הגבעות הרבות, שהרכבת הקיפה אותן סביב סביב, כך שנסיעה שהייתה אמורה להימשך שלוש שעות בקו ישר, נמשכה כמעט ארבע-עשרה שעות. הייתה זו רכבת קיטור, ובפעם הראשונה הצטער ת'רו שאין לו מצלמה. היה זה מעין סמובר על גלגלים, שהתנשם בכבדות בעליות וחרחר במדרונות. המסילה הייתה צרה וחיבורי הקרונות שקשקו ורעשו עד אימה. הנוף בחלונות לא השתנה. לא היו שום ציוני דרך, תוואי נוף כמו גבעה או נהר שיאמרו לנוסע היכן הוא נמצא. כאן היו אלפי גבעות וערוצי נחלים יבשים, כולם זהים. ת'רו חיפש גואנקו, אבל לא מצא. לעומת זאת, היו שם הרבה עופות, קטנים וגדולים. בדרום הרחוק, כך ידע, יש גם אלבטרוסים ענקיים. הרבה לא היה בפטגוניה, אבל היא הייתה לפחות מקלט לעופות. במבט בחבריו לקרון, לא ראה ת'רו הבדל של ממש בינו לבין שאר הנוסעים. במשך כל מסעו, לא התאים לשום קטגוריה ידועה - לבושו וציודו לא היו כשל תייר, אבל הוא לא היה לבוש קרעים, מלוכלך ומוזנח כמו נווד. כשהציג עצמו כמורה לגאוגרפיה בחופשת הפסחא, התקשו להאמין לו. כשאמר שיש לו אישה וילדים, תמהו מדוע אינם נוסעים עמו. לו סיפר לאנשים שפגש בדרכו שהוא סופר, היו נמלטים, או מספרים לו את סיפור חייהם כדי שיכתוב אותו. אבל ברכבת הזאת התמזג עם יתר הנוסעים. סוף סוף זכה באלמוניות - הוא השתייך לרכבת הזאת. נער ולשי ששוחח עמו (בספרדית, משום ששניהם לא הבינו זה את האנגלית של זה) סיפר על מסעותיו בספינת משא, מיבשת ליבשת. הוא הפתיע את ת'רו בדעתו על דרום אפריקה; יפה מאד, אבל החברה שם אכזרית. הוא התקשה להבין את האפרטהייד, בעיקר משום שרוב התושבים שחורים. מצב זה עורר בו יותר תימהון מזעם, אבל לא היה לרוחו. ת'רו שאב עידוד מטביעת עין כזאת מצד פטגוני חסר השכלה. הנער אמר עוד, שהיה מעדיף לחיות בברנקייה מאשר בדרבן, וברנקייה הייתה מקום נורא בעיניו, על הריקבון האיטי, הטחב והחרקים שבה. בפטגוניה לא נרקב דבר. טוהר מדברי שרר בה. בעיני הנער יורד-הים שראה עולם במסעותיו, היה זה המקום הטוב ביותר לחיות בו.
אורותיה של אסקל הופיעו רק כשהרכבת הייתה ממש מעל העיר. היא הייתה פחות מכפי שציפה, אבל יותר מן התחנות שראה בדרכו. עובד רכבת הפנה אותו למלון, ומשם הלך למסעדה, שהאווירה בה הזכירה לו מסבאה במערב הפרוע. העייפות הכריעה אותו והוא התנמנם עם ספרו על הכיסא. למחרת יצא לשוטט בסביבה ועמד על הפרדוקס של פטגוניה: המבקר בה צריך להיות צייר מיניאטורות או להתעניין במרחבים כבירים וריקים מכל. לא היה שום אזור-ביניים בין הזעיר לכביר. בעמדו שם לבדו, מתבונן באוקיינוס הקוצים, שנראו רכים מרחוק ודוקרניים ואכזריים מקרוב, חשב על כך שהוא מצוי בשום-מקום, אבל בכל זאת בעולם, בנקודה זעירה בחלק התחתון של המפה. הייתה זו התגלות: גם שום מקום הוא מקום. הרחק משם היו הרים וקרחונים ואלבטרוסים ואינדיאנים, אבל במקום עמדו לא היה דבר. כאן בא מסעו לקצו, והוא צחק כשזכר, כי בא לכאן מבוסטון ברכבת התחתית, שהסיעה אנשים לעבודתם.