stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סקוט קורץ
קריירה

קורץ נולד למשק בית קתולי בווטסנוויל, קליפורניה. הוא למד באוניברסיטת צפון טקסס, שם יצר ופרסם קומיקס "Captain Amazing" מדי יום בעיתון הסטודנטים צפון טקסס דיילי. הקומיקס רץ במשך ארבעה סמסטרים. עבודתיו הראשונות באינטרנט היו Tales from the Tavern, Wedlock, ו-Samwise אותן החל בשנת 1998. קורץ גם כתב יחד עם אהרון ויליאמס את הקומיקס "Truth, Justin and the American way".
הוא השיק את PvP ב-4 במאי 1998 עבור חברת גיימינג. ביוני 1999, קורץ עיצב מחדש את הרצועה והשיק אותה מחדש. לגרסה המקוונת יש קהל של כ-150,000 קוראים.[דרוש מקור] בחודש מרץ 2000, הוא השיק גרסה מודפסת בתור קומיקס דו-חודשי עבור Dork Storm Press. לאחר שפרסם את הגרסה המודפסת של PvP במשך שמונה שנים באמצעות אימג' קומיקס, הוא החל לפרסם את הקומיקס בעצמו, וציין כי הדבר נבע מירידה טבעית בקהל הקוראים של הגרסה המודפסת והגדלתה של הגרסה המקוונת. חברת ההוצאה לאור העצמית שלו, "Toonhound Studios LLC", היא ישות בטקסס עם פעילות בסיאטל.
קורץ יצר ספין-אוף ובקומיקס של PvP בשנת 2013, שכותרתו Table Titans. הוא גם כתב את "The Trenches" יחד עם ג'רי הולקינס ומייק קרחוליק. "The Trenches" היה קומיקס על העבודה בתעשיית משחקי הווידאו שנמשכה בין השנים 2011–2016.
קורץ גילם את דמות של לוחם גמד Binwin Bronzebottom ב-"Acquisitions Incorporated", פודקאסט ומופע חי הקשור למבוכים ודרקונים. בשנת 2013, קורץ שיתף פעולה עם קריס שטראוב כדי לכתוב ולהפיק סדרת אנימציה עבור ShiftyLook המבוססת על משחק הווידאו "Mappy", שכותרתו "Mappy: The Beat", כשקורץ גם גילם בקולו כמה מהדמויות.
קורץ התגורר בקנמור, וושינגטון עד שעבר לסיאטל, שם עבד ממשרדי פני ארקייד במשך יותר משנה. כעת הוא עובד מהבית.
מועמדויות ופרסים

2005: מועמד, פרס אייזנר, הסופר / האמן הטוב ביותר – הומור – אימג' קומיקס, PvP
2005: פרס איגל, קומיקס בחירת הקהל מבוסס אינטרנט – PvP
2006: פרס אייזנר, הקומיקס הדיגיטלי הטוב ביותר – PvP
2010: פרס הארווי, יצירת הקומיקס המקוונת הטובה ביותר – PvP
הערות שוליים

↑  Kurtz, Scott. "DOB Confirmed". Twitter. נבדק ב-30 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jayme Lynn Blaschke, Voices of Vision: Creators Of Science Fiction And Fantasy Speak, University of Nebraska (2005) סקוט קורץ, באתר OCLC (באנגלית) ISBN 0803262396
↑  Cavna, Michael (2011-08-12). "Hot New Webcomic: 'Penny Arcade' & 'PvP' creators tap readers' 'horror stories' with 'The Trenches'". The Washington Post.
↑  Hiller, Ryan (2015-09-14). "Acquisitions Incorporated From PAX Prime 2015 Available to View!". Geekdad.com.
↑  Johnston, Rich (2012-07-14). "ShiftyLook Moves Into Cartoons – Bravoman, Jim Zub, Scott Kurtz And More". Bleeding Cool.
↑  Kurtz, Scott. "twitter.com/pvponline". Twitter.com. נבדק ב-11 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811273366205606  ISNI: 0000 0000 5224 1288  LCCN: nb2006006028  VIAF: 6913790   WorldCat (עם VIAF): 6913790
ישראליטול רומן

ישראליטול רומן (ברומנית: Israelitul Român, ובמקור Israelitulŭ românŭ; בצרפתית: L'Israélite Roumain) היה כתב העת (שבועון) היהודי הראשון שיצא לאור במרחב הרומני. השבועון יצא בקביעות במשך חצי שנה, ב-24 גיליונות, במחצית השנייה של שנת 1857. הופיע בשפות רומנית וצרפתית.
הרקע להופעת השבועון

עד להופעת השבועון "ישראליטול רומן", נהגו האינטלקטואלים היהודים הרומנים לקרוא את כתב העת היהודי-גרמני Allgemeine Zeitung des Judentums ('העיתון הכללי של יהדות גרמניה'). כתב עת זה, בניהולו של ד"ר לודוויג פיליפסון, תמך בתביעות יהדות רומניה (אז עדיין מחולקת לנסיכויות הרומניות) לאמנציפציה. בעיתון זה כונו יהודי הנסיכויות הרומניות בשם "הישראליטים [=היהודים] של ארצות הדנובה", ומכאן נגזר שם השבועון.
בתקופה זו התכנסו בשתי הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה, אסיפות מכוננות אד הוק, שהיו אמורות להשתתף בקביעת העתיד האוטונומי של הנסיכויות, עתיד שאמור היה להיקבע בשיחות ועידת השלום בפריז. בשיחות אלה דנו גם בעתיד האוכלוסייה היהודית של הנסיכויות הרומניות, אוכלוסייה חסרת אזרחות מקומית.
העיתון נועד לדבר אל היהודים ואל הרומנים כאחד, לשכנע את הרומנים להעניק שוויון זכויות ליהודים ברוח התקופה החדשה ולדרבן את היהודים לאמץ רעיונות מתקדמים המשרתים את ארצם ומחבבים אותם על סובביהם בני דתות אחרות, ולפעול בצורה הרמונית להכנסת רפורמות במנהגיהם וברעיונותיהם, מבלי לפגוע בעיקרי דתם.
הפקת השבועון ועריכתו

הגיליון הראשון של השבועון ראה אור ב-3 באפריל 1857, ביוזמתו ובהכוונתו האידאולוגית של המשכיל היהודי יוליו באראש ושני חבריו, י. ל. ויינברג וארון אשר, ובעריכתו של הפובליציסט והמהפכן ארמן לוי. יוליו באראש היה הכותב הפורה ביותר של העיתון, ותרומתו זו גרמה למנהיגים יהודים מחוץ לרומניה לכנותו "מנדלסון של רומניה". לצד באראש ושני חבריו היו כותבים נוספים דוגמת סמואל הילל ונפתלי פופר. העיתון היה בעל השקפה תואמת לחכמת ישראל והציג תביעות למודרניזציה יהודית ברוח היהדות המערב-אירופאית, לצד תמיכה בשאיפות הרומניות לאיחוד נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה. כתב העת יצא לאור בבוקרשט, במהדורה דו-לשונית, רומנית וצרפתית.
השבועון זכה להדים עם הופעתו, שצוינה בעיתונות היהודית בגרמניה ובצרפת. מכתבי עידוד של אישים רומנים, כמו הפוליטיקאי רוסטי והשחקן מאטיי מילו התקבלו ופורסמו בכתב העת.
המממן העיקרי של השבועון היה הבנקאי אברהם חלפון (בנו של סולומון חלפון). מספר המנויים היה מועט, ובתום חצי שנה החליטו לסגור אותו, כי לא נשא את הוצאותיו. במכתב הפרידה מקוראיו כתב יוליו באראש שמרבית המינויים היו לחצי שנה בלבד, לכן החליטו לסגור אותו כעבור חצי שנה ולהשיב את מחצית התשלום למי שעשה מינוי לשנה שלמה.
הגיליון האחרון, מס' 24, יצא לאור ב-2 באוקטובר 1857.
השבועון המחודש

ב-7 באוגוסט 1868 התחדשה הופעת השבועון בעריכתו של ארמן לוי. השבועון המחודש יצא למערכה על נושאים כמו: התביעה למתן אזרחות ליהודים הרומנים, גירוש היהודים מכפרי רומניה, הפרעות בהן נהרס בית הכנסת קורל של בוקרשט ועוד.
ארמן לוי עמד בראש מערכה נגד כוחות חזקים ממנו בהרבה, וכשהתייאש והפסיק את פעילותו, נסגר גם השבועון.
לקריאה נוספת

* S. Podoleanu, Israelitul Român, פורסם ב-Evreii din România în texte istoriografice - Antologie, Editura Hasefer, Bucureşti, 2004
* Hary Kuller, Presa evreiască din România, Tritonic, Bucureşti - הארי קולר, העיתונות היהודית ברומניה, הוצאת טריטוניק, בוקרשט
-Nerva Hodoş, Al. Sadi Ionescu
Publicaţiunile periodice româneşti, descriere bibliografică, SocecSfetea,Bucureşti 1913
כברה קסאי

| --- | --- |

כברה קסאי וחברים נוספים בהרכב "הפרויקט של עידן רייכל" במהלך הופעה במצדה, 2012
 לידה:  3 באוגוסט 1982 (בת 42) סודאן 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2003 
 סוגה:  מוזיקה עממית 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
כברה קסאי (נולדה ב-3 באוגוסט 1982) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה

כברה קסאי נולדה במחנה פליטים בסודאן בשנת 1982, להורים יוצאי אתיופיה. כשנולדה הייתה משפחתה בדרך מאתיופיה לישראל במסגרת מבצע משה. כשהגיעה המשפחה לארץ, היא התגוררה תחילה במעלות, וכעבור שנתיים עברה לגור בקריית מלאכי שם התגוררה עם משפחתה עד לנישואיה.
כבר מילדותה גילתה קסאי כישורים מוזיקליים ובגיל 13 היא הצטרפה ללהקת הנוער הייצוגית של קריית מלאכי - צעירי קריית מלאכי, והייתה חברה בה עד גיוסה לצה"ל.
בצה"ל שירתה קסאי בלהקה הצבאית של חיל החינוך.
עם פתיחת העונה הראשונה של התוכנית "כוכב נולד" הצטרפה קסאי לתוכנית אך נשרה ממנה בדו-קרב הראשון, מול בוריס סולטנוב, והפכה להיות המודחת הראשונה בתולדות כוכב נולד. עם ההודעה על נשירתה עורר מנחה התוכנית צביקה הדר הד תקשורתי כשאמר לקסאי ש"מרוב בכי היא לבנה", הערה שספגה ביקורת כגזענית, עם זאת קסאי לא נפגעה מההערה.
את שיתוף הפעולה עם עידן רייכל החלה קסאי תוך כדי שלבי הסיום שלה ב"כוכב נולד". את רייכל היא הכירה עוד בימיו כמפיק מוזיקלי של להקת החיילים "רוק בירוק". קסאי השתתפה באלבום השני של הפרויקט של עידן רייכל, "ממעמקים", והשיר "מילים יפות מאלה" ששרה, זכה להצלחה והשמעות מרובות ברדיו. השיר הגיע למקום 1 במצעדים השבועיים של רשת ג' ומקום 8 במצעד השנתי של אותה הרשת. קסאי ושאר חברי הפרויקט של עידן רייכל זכו בתואר "להקת השנה" במצעד הפזמונים השנתי של שנת ה'תשס"ה הן ברשת ג' והן בגלגלצ. קסאי השתתפה גם בקולות הרקע באלבום "ממעמקים".
בינואר 2006 הופיע הרכב הפרויקט של עידן רייכל באתיופיה. עבור קסאי היה זה הביקור הראשון במדינה. בעקבות המסע הוקרן בשנת 2007 הסרט התיעודי "שחור על לבן", שהתמקד במסע השורשים של קסאי ואבי וואסה. עבור הסרט כתב רייכל את השיר "הביתה, הלוך חזור", אותו הקליטה קסאי בהמשך, בביצוע שיצא כסינגל בספטמבר 2007.
אף על פי שלא השתתפה באלבום השלישי של הפרויקט של עידן רייכל ("בין קירות ביתי"), המשיכה קסאי לקחת חלק פעיל בהופעות ההרכב. סיבוב ההופעות שליווה את האלבום "בין קירות ביתי" תועד על גבי האלבום "הביתה, הלוך חזור", שיצא ב-2011. בשנת 2012 התארחה באלבומם של רייכל וויו פארקה טורה "The Tel Aviv Session", שבו שרה את השיר "Ane Nahatka".
ב-24 באוקטובר 2012 התחתנה עם מיכאל מימוני, איש עסקים צרפתי-יהודי. מתגוררת בפריז שבצרפת.
ב-5 במרץ 2024 הופיעה עם מאיה אברהם, עופר מזרחי ועידן רייכל בטקס פרס ספיר שהתקיים אותה שנה באופקים.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', זמרת של שוקולד, באתר ynet, 15 ביולי 2005
↑   יותם זיו, "הוא דומה ללוויתן, זו גם התחושה שהוא צריך להעביר ככלי נגינה", באתר הארץ, 9 בנובמבר 2022
↑  Ofer Mizrahi - Home, Ofer Mizrahi (באנגלית אמריקאית)
| כוכב נולד (2003–2012) |
| --- | --- | --- |
| מנחה | צביקה הדר |  |
| זוכים | נינט טייב • הראל מויאל • יהודה סעדו • ג'קו אייזנברג • בועז מעודה • ישראל בר-און • רוני דלומי • דיאנה גולבי • חגית יאסו • אור טרגן |  |
| מעפילי גמר אחרים | שירי מימון • שי גבסו • הראל סקעת • עדי כהן • מאיה רוטמן • מארינה מקסימיליאן בלומין • לי בירן • מיי פיינגולד • עידן עמדי • דוד לביא • אוהד שרגאי • איטן גרינברג |  |
| מתמודדים בולטים נוספים | כברה קסאי • אלון ליטבק • לירון לב • מיקה שדה • שירלי לילו • ליטל גבאי • מיכל רשף • הדר עוזרי • אסף אברבוך • ניצן קייקוב • אבי מאיר וענונו • עמרי רוטברד • מיכאל עינב • רועי ארז • נעמה שטרית • לבנת בן-חמו • עמיר חדד • מורן אהרוני • קנדוג • ענת אסתר חיטמן • דנה ליקוורניק • דניאל בן-חיים • חן אהרוני • מרים טוקאן • עדי אולמנסקי • אתי ביטון • איה זהבי פייגלין • לירן דנינו • עומר אדם • חובי סטאר • מורן מזוז • אדיר גץ • אבי בן אבו • אדר גולד • רוני גינוסר • נעמה כהן • תמר יהלומי |  |
| ערכים קשורים | טדי יזמות והפקות (חברת הפקה) |  |
| תוכנית אם, תוכניות בת ותוכנית המשך | לא נפסיק לשיר • נולד לרקוד • לא נפסיק לרקוד • בית ספר למוסיקה • הכוכב הבא |  |
| שופטים | צדי צרפתי • ריקי גל • פבלו רוזנברג • מרגלית צנעני • גל אוחובסקי • דנה אינטרנשיונל • מירי מסיקה • צביקה פיק • גידי גוב • יאיר ניצני • משה פרץ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 6181 9132  MusicBrainz: f1306931-aefe-4c64-887e-f360170489c3
ירמיה גריגורסקו

| --- | --- |

 לידה:  28 בנובמבר 1863 גולשיי (כיום - בוז'ור-סאט), מחוז גאלאץ, נסיכות רומניה 
 פטירה:  21 ביולי 1919 (בגיל 55) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 השכלה:  המכללה הלאומית ביאש (1881)  המכללה הלאומית ע"ש וסילה אלכסנדרי בגאלאץ (1878)  בית הספר הצבאי לרגלים ולפרשים (1884)  סורבון  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תפקיד:  שר ההגנה הלאומית (24 באוקטובר 1918–28 בנובמבר 1918) 
 פרסים והוקרה:  מסדר מיכאי האמיץ (27 באוקטובר 1916)  העיטור הלאומי לשירות נאמן (1914)  מסדר מיכאי האמיץ (12 בפברואר 1918)  מדליה עבור גבורה ואמונה (1913)  עיטור הכוכב של רומניה (1912)  מסדר הכתר הרומני (1911)  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  דרגה רביעית במסדר גאורגיוס הקדוש  חבר במסדר האמבט  צלב גדול של לגיון הכבוד  מסדר אנה הקדושה דרגה ראשונה עם חרבות  Order of the Cross of Queen Marie  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
יֶרֶמִיָה תאופיל גריגורֶסקו (ברומנית: Eremia Teofil Grigorescu ‏, 28 בנובמבר 1863 − 21 ביולי 1919) היה איש צבא ופוליטיקאי רומני. עקב ניצחונו בקרב מרששט בימי מלחמת העולם הראשונה, על הכוחות האוסטרים-גרמנים, כונה "הגבור של מרששט" קיבל את העיטור "מיכאי ויטיאזול" (מיכאי האמיץ), המחלקה השלישית. נחשב אחד מגיבוריה הלאומיים של רומניה.
בין 30 ביולי 1917−1 ביולי 1918 כגנרל-חטיבה מילא ירמיה גריגורסקו את התפקיד של מפקד הארמייה הראשונה. בימי מלחמת העולם הראשונה פיקד על הכוחות הרומנים בקרב מרששט.
מאוחר יותר היה שר ההגנה (אז התפקיד נקרא ברוח התקופה - שר המלחמה) בממשלת קונסטנטין קואנדה באוקטובר-נובמבר 1918.
ילדותו ולימודיו הראשונים

ירמיה גריגורסקו נולד בשנת 1863 בכפר גולשיי Golăşei (הידוע גם כבוז'ור-סאט Bujor-Sat), על יד העיירה טרגו בוז'ור Târgu Bujor במחוז גאלאץ של היום, בזמנו המחוז קובורלוי. הוריו היו גריגורה גריגורסקו ואשתו, מריה לבית קזאקו.
ירמיה גריגורסקו למד בבית ספר יסודי בעיר גאלאץ בין השנים -1874-1870 אחר כך המשיך את לימודיו בגימנסיה "וסילה אלכסנדרי" באותה עיר בין 1878-1874. בהמשך נסע לעיר יאש שבה התקבל לבית הספר התיכון "הלאומי" (ליצ'אול נציונאל), ה"אקדמיה מיכאיליאנה" לשעבר . שם למד בין השנים 1878 -1881 ורכש ידע רחב במקצועות ריאליים והומניים כאחד. לאחר מכן למד שנתיים בפקולטה לרפואה ולמדעים של אוניברסיטת יאש (1881-1882.
לימודיו הצבאיים

מפני שעוד מנעוריו חלם על קריירה צבאית, מיאש ירמיה גריגורסקו עבר לבירה, בוקרשט, שבה היה קיים בית הספר לקצינים. התקבל בשנת 1882 למחלקה לארטילריה וסיים אותה בשנת 1884 בדרגת "סובלוקוטננט" (סגן משנה). בין השנים 1884–1886 למד בהצטיינות ב"בית הספר הישומי" לארטילריה והנדסה קרבית בבוקרשט. ואחר כך, בין השנים 1887–1889 למד במשך שנתיים מתמטיקה באוניברסיטת סורבון בפריז. כמו כן השתתף בקורסים לארטילריה (במוזיאון לארטילריה שעל יד כנסיית תומאס אקווינס בפריז) ולפיקוד ומטה מטעם משרד המלחמה הצרפתי (1887 - 1889)
התקדמותו בהייררכיה הצבאית ופעילותו האקדמית

בחזרתו לרומניה מונה לסגן מנהל ואחר כך למנהל מחסן התחמושת של הצבא בדודשט (1899 − 1904). השתתף באותה תקופה במאמצים לרכישת כלי נשק מודרניים לצבא הרומני. היה חבר בוועדה שדנה ברובי הרגלים מסוג מנליכר מ.ד.1893 (Mannlicher md.1893) שרומניה רכשה מאוסטריה וכעבור כמה שנים בוועדה לרכישת התותחים מסוג קרופ מ.ד.1904.
אחר כך קיבל משרה במנהל הארטילריה של משרד המלחמה הרומני (1905). בשנת 1906 הועלה לדרגת קפטן (סרן) והתמנה למפקד חטיבת הארטילריה מס. 3 . כעבור שנה, ב-1907 היה למפקד בית הספר היישומי לארטילריה והנדסה קרבית, שבו למד. לימד שם קורס לאלגברה מתקדמת. בשנת 1910 עלה לדרגת קולונל ובשנת 1913 התמנה למפקד האגף לכוח אדם במשרד המלחמה. גנרל -חטיבה (תת-אלוף) (general de brigadă), החל משנת 1915 פיקד על הדיוויזיות (אוגדות) 14 (1915) ו 15 (1916) של חיל הרגלים.
פעילותו כמפקד במלחמת העולם הראשונה

בעת כניסת רומניה למלחמה בצד מעצמות ה"הסכמה" נגד "מעצמות המרכז", בשנת 1916 גריגורסקו פיקד על הדיוויזיה 15 של חיל הרגלים בחזית דוברוג'ה, בגזרת אראבאג' (כיום הכפר חאצג, על יד הכפר מולצ'ובה' - היום אברוּד - ואדמקליסי), שם הצליח בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1916 לסגור את הפיצול שגרם האויב בין האוגדות הרומניות 2 ו12.
הועבר בדחיפות עם אוגדתו -דיוויזיית 15 רגלים, לחזית הקרפאטים
והשתתף בקרב אויטוז הראשון במעבר אויטוז ב-11 - 17 באוקטובר 1916 שחסם את התקדמות הצבא הגרמני לדרום מולדובה. זאת תחת הסיסמה ה "מיתולוגית" :"אף דרך כאן אל יעבור" (Nici pe aici nu se trece), שהזכירה את זאת שהצרפתים השתמשו בה בימי הקרב בוורדן. משום כך אוגדתו קיבלה את הכינוי "אוגדת הברזל".
בסוף שנת 1916 מונה מפקד קבוצת הכוחות "אויטוז-וראנצ'ה" שהייתה מורכבת מ12 אוגדות רגלים רומניות,
אוגדת רגלים רוסית, חטיבת פרשים רומנית, וחטיבה רומנית מעורבת. בדצמבר 1916- ינואר 1917 גריגורסקו וחייליו עמדו בהצלחה בהתקפות של קבוצת הכוחות הגרמנים בפיקודו של פון גֶרוֹק (Von Gerock).
עד יולי 1917 התבסס בעמדות עם הדיוויזיה שבפיקודו ובהמשך נשלח לנמלואסה כמפקד של "הגוף הצבאי השישי". משם נשלח למרששט כמפקדן של הארמייה הראשונה הרומנית והארמייה הרביעית הרוסית.
גריגורסקו טען בעד שמירת העמדות הרומניות שממערב לנהר סירט שהותקפו בעיקשות על ידי קבוצת הארמיות בפיקודו של הפלדמרשל מקנזן, שהיה ידוע בכינוי "שובר החזיתות".
ביולי 1917 הגנרל גריגורסקו הורה על המעבר להתנגדות פעילה והחלטית מתוך הקווים הקיימים. שלח חלק מכוחותיו - הדיוויזיה 15 - מערבה מהסירט והחליף עם כוחות טריים את היחידות העייפות של הדיוויזיה 34 הרוסית שהתקשתה להחזיק מעמד מול ההתקפות הגרמניות.
בהמשך ב-30 ביולי, ב‏ ב 1, 2, 6 וב-15 באוגוסט 1917 כוחותיו עמדו בגבורה בפני ההתקפות הסוערות של חיל הרגלי הגרמני, שנתמכו בתותחים כבדים.
איפוא, למרות התנאים הנחותים של צבאו הצליח לנצח בכמה קרבות קשים ביותר כוחות גרמנים שבפיקודו של שהיה ידוע כ"שובר חזיתות". בסופו של דבר, התקפות הנגד של היחידות שבפיקודו, גרמו לארמייה התשיעית הגרמנית - שנחשב כוח המחץ של מקנזן - לסגת. על ידי כך חייליו הצליחו למנוע מהכוחות הגרמנים והאוסטרים להשלים את כיבוש רומניה על ידי כיבוש חבל מולדובה ולהתקדם משם מזרחה אל דרום רוסיה.
קרב מרששט נחשב הניצחון המובהק היחידי של כוחות "ההסכמה" בחזית המזרחי במהלך שנת 1917.
חשיבתו הצבאית

גריגורסקו דגל בהגנה דינמית : תוך כדי התקפות נגד מהצד, התנגדות תקיפה על קווים עוקבים, עירוב כוחות המילואים בעיתוי הנכון.
בהתקפות היה חסיד הפעלת ארטילריה כבדה, תוך ריכוז האש נגד קווי הכוחות העומדים לצאת להתקפה נגדו. תמך בהתנגדות בכל מחיר בקו הראשון ובמקרה שהאויב מצליח להתגבר עליה - הכין דחייתו על ידי כוחות טריים מהמערך הבא.
שנותיו האחרונות

אחרי כניסתה מחדש של רומניה למלחמה בשנת 1918, בעקבות תבוסות שנחלו מעצמות המרכז בחזיתות אחרות, הגנרל גריגורסקו מונה שר המלחמה בין התאריכים 24 באוקטובר - 28 נובמבר 1918. מילא זמנית כממלא מקום גם את תפקיד של שר המסחר והתעשייה. אחרי הקמת רומניה רבתי ב-1 בדצמבר 1918, כיהן כמפקח כללי של הצבא.
הוא נפטר בבוקרשט ב-21 ביולי 1919.
ב-29 באוגוסט 1924 גופתו הועברה לקבורה מחדש בתוך סרקופג מיוחד במרכז המאוזולאום של הגיבורים במרששט.
יורשיו גרמו בזמנו למהומה על ידי התנגדותם לקבורה באותו מאוזולאום של הגנרל קונסטנטין כריסטסקו, שקדם לו בפיקוד על הארמייה הראשונה.
הגנרל התאהב באשתו השנייה, אלנה נגרופונטס בזמן ששהה בעת הקרבות באחוזת משפחתה. היא הייתה בת לבויאר גיורגיוס אודיסיאוס נגרופונטס, יווני יליד קונסטנטינופול. אחרי שהכוחות הגרמנים כבשו את ביתו ואחוזתו והפכו אותם למפקדתם נגרופונטס האב ברח משם והרשה לצבא הרומני
להפגיזם. אחרי המלחמה הגנרל גריגורסקו התגרש והתחתן עם אלנה נגרופונטס. בנם המשותף, דן ירמיה אוליסס גריגורסקו-נגרופונטס, (1990-1917) היה צלם אמנותי ידוע.
ילדיו מנישואיו הראשונים: רומולוס, לוקרציה.
אותות ועיטורים

העיטור "מיכאי ויטיאזול" (מיכאי האמיץ) דרגה ג, - באוגוסט 1916 - היה הגנרל הרומני הראשון שקיבל עיטור זה, על "מעשי גבורה מול האויב".
העיטור "מיכאי האמיץ" דרגה ב (1907)
שמו נרשם בצו המלכותי דיומא ב-31 בדצמבר 1916 ובצו הארמייה הצפונית הרומנית - על ידי הגנרל פרזאן ב-7 באוקטובר 1916
אביר מסדר האמבט של בריטניה
לגיון הכבוד של הרפובליקה הצרפתית, בדרגת הצלב הגדול
העיטורים האימפריאליים הרוסים "גאורגי הקדוש" בדרגת הצלב הגדול
ו"אנה הקדושה" עם חרב.
חרב כבוד - מטעם קיסר יפן, הנושא את הכתובת "אתם הכותבים את ההיסטוריה של הארץ" - 1918
חרב כבוד מטעם אוניברסיטת יאש - ב-19 בנובמבר 1918.
הנצחה

קברו במרכז המאוזולאום במרששט - 1924
אובליסק עם תמונתו, במרכז בית הקברות של הגבורים בכפר אויטוז - 1930–1931
פסל מאת הפסל אוסקר שפטה Spaethe, המוצב בעיר טימישוארה, בגן הבוטני שליד בית החולים "קליניצ'ילה נוי".
אלבום זיכרון, שפורסם על ידי וסילה מטאקסה:"גבור האומה: הגנרל ירמיה גריגורסקו. חייו ופעלו. האדם. החייל. הגיבור" עם הקדמה מאת אלכסנדרו קסנופול, 1919, בוקרשט.
נושאים את שמו:
המרכז להשתלמות בארטילריה נגד מטוסים בבוקרשט
שכונת דונאט לשעבר בעיר קלוז'-נפוקה - משנת 1960
כתבים

Tunul revolver Hosckich ( התותח - אקדח הוסקיך) (1885-1886)
Calculul probabilităţilor cu aplicare la gurile de foc תורת ההסתברות ויישומה בכלי הנשק הכבד
Studiul balistic al armei Manlicher, model 1893
(מחקר בליסטי של הרובה מנליכר דגם 1893) (1898, 1902)
לקריאה נוספת

Florian Petrescu Oameni de seamă din istoria românilor  (vol 2),, editura Versus, Bucureşti 2008, ISBN 978-973-7754-21-9
(פלוריאן פטרסקו - אישים בתולדות הרומנים כרך ב, הוצאת ורסוס, בוקרשט 2008, ברומנית)
*Ionescu, Nicolae. . Bucureşti, 1967
(ניקולאיה יונסקו - הגנרל ירמיה גריגורסקו - בוקרשט, 1967)
*
: Fişă
În :
ירמיה גריגורסקו - גנרל, גיבור בקרבות במרששט, איש פוליטי - תיק ביוביבליוגרפי, ב"אנציקלופדיית האישים בהיסטוריה, במדע ובתרבות הרומנית של כל הזמנים", כרך א, הוצאת גנזה, בוקרשט, 1999<div
Grigorescu, Eremia Teofil : fişă biobibliografică . În : Cultura, ştiinţa şi arta în judeţulGalaţi : Dicţionar
biobibliografic. Galaţi: Biblioteca Judeţeană „V.A. Urechia”, 1973.
>
(ירמיה תאופיל גריגורסקו - תיק ביוביבלוגרפי בהתרבות, המדע והאמנות במחוז גאלאץ, לקסיקון ביוביבליוגרפי, הספרייה המחוזית "ו.א. אורקיה, גאלאץ, 1973)
Tighici-Iacomi, Flori Rodica. Umbrăreşti - Tg. Bujor : File de cronică. Galaţi*
Editura pentru Literatură şi Artă "Geneze", 2001. Generalul Eremia Grigorescu, p. 97-102, 120. II 90
{פלורי רודיקה טיגיץ'-יאקומי - על הגנרל ירימיה גריגרוסקו ב אומבררשט - טרגו בוז'ור: דפי כרוניקה, גאלאץ,, הוצאת "גנזה", 2001
Vartic, Gheorghe. Generalul Eremia Grigorescu în "Notiţele zilnice din război" ale mareşalului Averescu (Le Général Eremia Grigorescu dans les "Notes quotidiennes de guerre" du maréchal Averescu). In: AISPM, 1998, p.218-223.
(גאורגה וארטיק - הגנרל ירמיה גריגורסקו ב"רישומים היומיים במלחמה" של המרשל אוורסקו ב 218–223 AISPM 1998)
הערות שוליים

↑  ק. קזנישטיאנו, זודיאן,פנדיה,(1983) ע' 143
↑  חרב זו,יחד עם חרבו האישי של הגנרל המנוח, נמסרו על ידי אלמנתו לסופר מיכאיל סדוביאנו שהיה מעריץ של גריגורסקו. הוא החזיק אותם עד יום מותו בשנת 1961. אלמנת הסופר החזירה אותם לבנו, דן ירמיה גריגורסקו, שתרם אותם למוזיאון המרכזי של הצבא בבוקרשט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 122698339  ISNI: 0000 0004 2014 9072  LCCN: no2013113390  VIAF: 305370021   WorldCat (עם VIAF): 305370021
עידו קינן

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  עיתונאי ובלוגר
 מעסיק:  הארץ, העין השביעית
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  ido.kenan
 טוויטר:  idokius
 
עידו קינן הוא עיתונאי ובלוגר ישראלי הכותב בנושאי טכנולוגיה, מחשבים, אינטרנט ותרבות דיגיטלית.
ביוגרפיה

בשנת 2003 ייסד קינן את הבלוג חדר 404 העוסק בתחום התרבות הדיגיטלית. שם הבלוג מורכב מהמושגים חדר 101 מהספר 1984, ומשגיאה 404. בשנת 2013 שולב הבלוג באתר האינטרנט של עיתון הארץ. במשך הקריירה העיתונאית שלו כתב קינן בעיתון הארץ, היה לכתב אינטרנט ותרבות דיגיטלית בעיתון כלכליסט, וכן כתב במגזין פירמה של גלובס, אתר mako, אתר ynet, מגזין ליברל, nrg ובאתר העין השביעית, בו הוא כותב טורי דעה וכתבות וכן עורך את מוסף "התיקונים" אודות טעויות המתפרסמות בתקשורת. כמו כן כתב קינן בפלטפורמת הבלוגים של חברת פרטנר, אוראנג' טיים, יחד עם בלוגרים ישראלים אחרים.
ב-2013 כתב פוסט בפייסבוק כנגד חוויית השירות שקיבל במסעדת "בהדונס" ברמת החייל. פוסט זה זכה לתהודה רבה בעקבות תגובת הבעלים. הפוסט על תגובותיו הרבות כונה "שרשור בהדונס".
קינן החל להגיש את תוכנית הרדיו השבועית רבע ל-דיגיטל בגלי צה"ל, וב-2016 החל להגיש במקביל את הפינה "האחראי על האינטרנט" אודות תופעות רשת, במסגרת התוכנית "שישבת" בהגשת עידן קוולר.
משפחה

קינן הוא אחיו של העיתונאי אהוד קינן.
הערות שוליים

↑  אלכסנדר כץ, 'הארץ' פותח את הארנק ויוצא לשופינג: רכש את הבלוג 'חדר 404' של עידו קינן, באתר אייס
↑  יוני פרת, ‏הבלוגרים מתניידים, באתר ‏מאקו‏, 23 בנובמבר 2008
↑  רחלי רוטנר‏, והדרך עוד נמשכת: שנה ל"שרשור בהדונס", באתר וואלה, 29 בדצמבר 2014
↑  לי-אור אברבך, ‏גל"צ משנה את הלוח: תוכניות חדשות בבוקר ואחר-הצהריים, באתר גלובס, 27 באוקטובר 2014
כוח ההרתעה הערבי

כוח ההרתעה הערבי (בערבית: قوات الردع العربية, תעתיק לעברית: קוואת א-רדע אלערביה) היה כוח התערבות צבאי שהוקם על ידי הליגה הערבית במטרה לשמור על הפסקת האש (הזמנית) שהושגה בימיה הראשונים של מלחמת האזרחים בלבנון.
עם החרפת מלחמת האזרחים הלבנונית ב-17 וב-18 באוקטובר 1976, התכנסה הליגה הערבית לוועידת ריאד, בה הושג הסכם הפסקת אש, והוקם כוח ההרתעה הערבי כדי לאכוף את הפיקוח על יישום הפסקת האש. בשל היותה ועידה לא-רשמית הייתה הוועידה בעלת מעמד שולי ולא מחייב. מצב זה חייב את התכנסותן של המדינות שוב במסגרת ועידה בקהיר ב-25 וב-26 באוקטובר, לאשרור החלטות ועידת ריאד וקבלת ההחלטה הסופית על גודל הכוח הכלל-ערבי: 30,000 חיילים.
בוועידת קהיר החליטה הליגה על הגדלת כוח שמירת השלום הערבי, שמנה עד אז 2,300 חיילים, ל-30,000. כוח התערבות שנוצר, הורכב במרביתו מכוחות סוריים, עם תרומה סמלית של מדינות ערביות אחרות, ובכלל זאת סעודיה ולוב. הכוח אמנם נשלח מלכתחילה לבקשתו של ראש ממשלת לבנון סולימאן פרנג'יה, ואמור היה להיות תחת פיקודו של נשיא לבנון, אולם למעשה היה הכוח תחת פיקודה הישיר של סוריה.
בראשיתו כלל הכוח 30,000 חיילים, מתוכם 25,000 חיילים שנשלחו מטעם סוריה. עיראק (יריבתה המרה של סוריה באותה העת) התנגדה לכוח, לאור חששה כי כוח זה יאפשר לסוריה להגביר את השפעתה בלבנון, בחסות כלל-ערבית. אולם, כשהכוח הפך לעובדה קיימת, ניסתה לשלוח את חייליה דרך סוריה (המעבר היבשתי היחיד ללבנון), אולם המשטר הסורי מנע את כניסתם. באביב 1979, לאחר שהליגה הערבית האריכה את מנדט הכוח, הסודאנים, הסעודים וחיילים מאיחוד האמירויות עזבו את הכוח, וכך הוא הפך לכוח סורי בלבד.
למעשה, הכוח יצר נראות של כוח פאן-ערבי, ובכך הכשיר בדיעבד את פלישתה של סוריה ללבנון במאי 1976 (חצי שנה טרם יצירת הכוח).
הסכם שתורא

כדי להבהיר את ההסכמות שהושגו בהסכם קהיר מאוקטובר 1976, בנוגע לפעילות הפלסטינית בדרום לבנון, נציגי לבנון, סוריה (במסווה של כוח ההרתעה הערבי) והפלסטינים נפגשו בשתורא החל מה-21 ביולי 1977. ההסכם שהושג בין הצדדים ארבעה ימים לאחר מכן, תאם במרביתו את העמדה הסורית. במסגרתו: הכוחות הפלסטיניים ייסוגו 15 ק"מ מהגבול עם ישראל, וצבא לבנון יהיה אחראי על הבטחת האזור ממנו ייסוגו. כוח ההרתעה הערבי יאבטח את רצועת החוף המערבית, יסייע בשיקום צבא לבנון, ויחד עם צבא לבנון יהיה אחראי על הביטחון בכל המדינה. חיילי הכוח החלו להתפרס ב-30 ביולי באזורים האסטרטגיים בבקאע, סביב ביירות, באזור צידון וטריפולי. אולם שום סעיף מלבד זה בהסכם, לא יושם בסופו של דבר, בשל חוסר יכולתו של צבא לבנון לפנות את אש"ף מבסיסיו בדרום.
ביוני 1983 בחרה הממשלה הלבנונית שלא להאריך את מנדט הכוח, וכך למעשה סיימה את קיומו. סוריה לא הסיגה את כוחותיה, והבטיחה להשאירם "כל עוד נוכחותם נחוצה לממשלה הלבנונית". החלטה 1559 של מועצת הביטחון אילצה את סוריה לסיים את כיבושה הצבאי בלבנון ב-2005.