stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסטיה

| --- | --- |

 תרבות:  דת יוון העתיקה 
 אלים מקבילים:  וסטה, צ'נטיקו, ענקת 
 אב:  קרונוס 
 אם:  ריאה 
 אחים:  דמטר, פוסידון, האדס, הרה, זאוס 
 
הסטיה, אלת הבית והמשפחה.
הסטיה (ביוונית: Ἑστία) הייתה אלת הבית, המשפחה ואש האח במיתולוגיה היוונית. בתחילה היא הייתה אחת משנים-עשר האלים האולימפיים, אך בהמשך הוחלפה על ידי דיוניסוס, אל היין. היא נחשבה לעדינה, לרכה ולרחמנית מבין האלים.
הסטיה הייתה בתם הבכורה של הטיטאנים קרונוס וריאה, ואחותם של זאוס, הרה, האדס, פוסידון ודמטר. עם היוולדה, אביה בלע אותה שלמה אל תוך בטנו, כמו את שאר ילדיו הבאים (למעט זאוס, אותו ריאה החביאה מקרונוס), בשל חששו מהנבואה שאחד מילדיו ידיח אותו ויתפוס את מקומו כבכיר האלים. על אף תוכניתו של קרונוס, הנבואה הוגשמה בסופו של דבר על ידי זאוס, שהכריח את אביו להקיא את אחיו ואחיותיו. הסטיה הייתה האחרונה שיצאה מבטן אביה.
הסטיה הייתה אחת משלוש האלות הבתולות, יחד עם אתנה וארטמיס. היא שמרה בקנאות על בתוליה, וסירבה לחיזוריהם הן של פוסידון והן של אפולו. מסופר שפעם אחת היא כמעט ונאנסה על ידי פריאפוס, אל פריון נחות, אך היא ניצלה בזכות נעירה של חמור.
הסטיה לא תופסת מקום רב באגדות מיתולוגיות, לא הייתה לה כיתת פולחן מרכזית, וייצוגה האמנותי – הן מימי יוון ורומא והן מתקופת הרנסאנס – גם הוא מועט ביותר. יחד עם זאת, היא הייתה אחת האלות החשובות ביותר, ופולחנה הפשוט היה נפוץ בכל בית. האחים ברחבי כדור הארץ נחשבו למזבחה, ובתחילת הארוחה ובסיומה היו מגישים לה קורבן, בבקשה שהיא תגן על המשפחה ועל הבית. כשתינוק היה נולד למשפחה, היו מקיפים מספר הקפות סביב האח הביתית. כמו כן, בכל עיר הייתה אח ציבורית המקודשת לה ובה בערה אש תמיד. כשהיו מקימים מושבה חדשה, המתיישבים היו נושאים גחלים מהאח מהעיר ממנה הם יצאו, ומהגחלים האלה היו מדליקים אש באח של העיר החדשה.
המקבילה הרומית להסטיה היא וסטה.
אזכורים בתרבות פופולרית

הסטיה מופיעה בסדרת הספרים של פרסי ג'קסון והאולימפיים; בספר החמישי של הסדרה הנקרא "תקוות האלימפוס", היא מקבלת מפרסי את הכד של פנדורה ושם מתחבאת התקווה. פרסי אומר לה שמקומה של התקווה בבית ליד האח, ולכן הוא מפקיד בידה של הסטיה את הכד.
האסטרואיד 46 Hestia (אנ') שהתגלה ב-16 באוגוסט 1857 על ידי רוברט פוגסון נקרא על שמה.
לקריאה נוספת

אפי זיו, סודות אלי האולימפוס, אור יהודה: כנרת זמורה-ביתן דביר, 2013, עמ' 323-334, מסת"ב 9789655525694
בארט רמסלאר

בארט רמסלאר (בהולנדית: Bart Ramselaar; נולד ב-29 ביוני 1996 באמרספורט שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אוטרכט מליגת העל ההולנדית ובנבחרת הולנד.
קריירת מועדונים

רמסלאר גדל במחלקות הנוער של VVZA, רודה '46 ואוטרכט. ב-1 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אוטרכט, בתיקו 0-0 נגד פיינורד במסגרת המחזור ה-25 בליגת העל ההולנדית לעונת 2014/2015. ב-17 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 3-3 נגד ויטסה ארנהם במסגרת המחזור ה-34 בליגה. הוא ערך 44 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-18 באוגוסט 2016 חתם רמסלאר בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית. ב-28 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד חרונינגן במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2016/2017. ב-10 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-0 על ניימכן במסגרת המחזור החמישי בליגה. הוא ערך 62 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים, וזכה עם המועדון באליפות הולנד בעונת 2017/2018.
ב-24 באוגוסט 2019 חזר רמסלאר לאוטרכט מליגת העל ההולנדית.
קריירה בינלאומית

ב-9 בנובמבר 2016 ערך רמסלאר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בלגיה במשחק ידידות.
תארים

אליפות הולנד (1): 2017/2018
הערות שוליים

ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "בארט רמסלאר".
מורפיאוס

ערך זה עוסק באל החלומות במיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

אלת השחר אורורה מעירה את מורפיוס
 תפקיד:  אל החלומות
 תרבות:  מיתולוגיה יוונית 
 אב:  היפנוס 
 אם:  אגלאיה 
 
מורפיאוס או מורפיוס (מיוונית: Μορφεύς או Μορφέας; מעצב החלומות) הוא אל החלומות  במיתולוגיה היוונית. מנהיג האונאירוי (Oneiroi) - "שבט החלומות", ילדיה של אלת הלילה ניקס.
למורפיאוס יש את היכולת להפוך לכל צורה אנושית ולהופיע בחלומות. מראהו האמיתי הוא של שד מכונף, בדומה לרבים מאחיו.
משפחתו

לפי המשורר האפי היווני הסיודוס, ניקס, אלת הלילה, יצרה את "שבט החלומות" (φῦλον Ὀνείρων) כתוצאה מרביית בתולים, אולם קיקרו טוען כי השבט היו ילדיהם של הלילה וארבוס - התגלמות הלילה והעלטה.
מורפיאוס הוא הוותיק מהשלישייה המכונה "אונאירוי". מסיבה זו, הוא מכונה גם אונאירוס. האונאירו הם בני לוויה של היפנוס, אל השינה, המביא חלומות אל בני התמותה והאלים אשר נופלים תחת כוחה של השינה. מורפיאוס רואה בהיפנוס דמות אב כיוון שהוא דואג גם לאחיו.
המשורר הרומאי אובידיוס, מציין במטמורפוזות כי מורפיאוס הוא בנו של היפנוס, מורפיאוס בא לידי ביטוי בחלומות של מלכים ושליטים בדמותם של גברים כשליחי האלים.
מורפיאוס זוהה עם רוח החלום אשר זאוס שלח לאגממנון באיליאדה.
מורפיאוס בתרבות

הסם הפסיכואקטיבי מורפין קרוי על שמו. השם ניתן לו בשנת 1804 על ידי הרוקח הגרמני פרידריך שרטרנר.
מורפיאוס מוזכר בשיר האפי "מטמורפוזות" פרי עטו של המשורר הרומאי אובידיוס שנשלם בשנת 8 לספירה.
מורפיאוס, תחת השם חלום (Dream), הוא הדמות העיקרית בסדרת הקומיקס "סאנדמן" של ניל גיימן, כהתגלמות ושליט החלומות. הוא משתמש בשמות שונים, ביניהם מורפיאוס ואונאירוס.
מורפיאוס מופיע בפרק 3, בעונה 1 של סדרת הפעולה "זינה הנסיכה הלוחמת", שם הוא מושא הפולחן של כת עם חלום פגום.
מורפיאוס מביא את שמי הלילה אל שדות האולימפוס בקטע מתוך ההסימפוניה השישית של בטהובן בסרט האנימציה "פנטסיה" מבית וולט דיסני שיצא למסכים ב-13 בנובמבר 1940.
מורפיאוס מופיע בסרט אנימציה נוסף מבית דיסני "הרקולס" שיצא לאקרנים ב-1997, ובו הוא מביא את שמי הלילה אל הרי האולימפוס, רכוב על מרכבה רתומה לכבשים.
צלליו של מורפיאוס מופיעים במשחק הפעולה ממוחשב "God of War".
בסדרת סרטי "מטריקס", מורפיוס, בגילומו של לורנס פישבורן, הוא המנהיג של קבוצת בני אדם החופשיים משליטת המכונה, המאפשרת לדמות הראשית "ניאו" (קיאנו ריבס) להתעורר מהשינה שלו.
מורפיוס מוזכר ב"פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס". בכך שגורם לניו יורק ליפול לתרדמת.
האסטרואיד 4197 Morpheus (אנ') שהתגלה על ידי אלינור הלין נקרא על שמו (ועל שם הדמות מסרטי המטריקס).
פרק שמונה בסדרה 2023 Poker Face נקרא "סינדרום מורפיאוס" על רצח שמבוצע בסיוע אומן שיחזור בובות בצורת דמויות.
הערות שוליים

↑  "(4197) Morpheus = 1982 TA". Minor planet center. נבדק ב-5 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011052467205171  LCCN: no2019101435  VIAF: 46156372403807541910   WorldCat (עם VIAF): 46156372403807541910
טלאי צווארון

טלאי צווארון המסמל שיוך לחיל האוויר של ברית המועצות
טלאי צווארון הוא סימול אשר נענד על דש הצווארון כחלק ממדי צבא, כוחות ביטחון או שירות אזרחי. טלאים אלו נענדים משני צדדי הצוואר ומשמשים לסימול דרגה, יחידה צבאית, שיוך לזרוע או שיוך לאגף. כיום טלאי צווארון נענדים ברוב הצבאות רק על מדי שרד או מדים ייצוגיים.
השימושים העיקריים של טלאי הצוואר הם לסימול קבוצת דרגות (לרוב דרגות קצונה גבוהות) וסימול שיוך לזרוע בכוחות המזוינים. ארגונים אשר עושים שימוש בטלאים מסוג זה הם לרוב בעלי מאפיינים צבאיים, כגון ארגוני רפואה וכוחות שיטור וביטחון. הכוחות המזוינים של מדינות רבות כוללות שימוש בטלאי צווארון לסימול דרגות קצונה גבוהות לרוב בצבע ועיצוב אחיד, כך נהוג לדוגמה בצבא הבריטי, צבאות המזרח התיכון והצבא הרוסי. השימוש בטלאי צווארון לסימול שיוך לזרוע או אגף בכוחות המזוינים נפוץ מאוד בבונדסוור הגרמני והיה נפוץ גם בברית המועצות.
במקביל לטלאי הצווארון, מדינות רבות עושות שימוש בסימול צווארון בצורת סיכה במקום טלאי. במקרים אלו הסיכה מסמלת לרוב את הארגון, דרגת קצונה, או בצבאות בודדים לסימול שיוך לזרוע או חיל. סיכת דש צווארון נהוגה באופן נרחב בכוחות המזוינים של ארצות הברית. בצה"ל קיים שימוש בסיכת קצונה הנענדת על הדש השמאלי של הצווארון, בעבר היה נהוג לענוד סיכה עם סמל צה"ל על שני דשי הצווארון.
מדינות עיקריות > הממלכה המאוחדת ומדינות חבר העמים הבריטי

לכוחות המזוינים של בריטניה ישנה מסורת ארוכה של שימוש בטלאי צווארון, עוד מהתקופה שהמדים הורכבו מצווארון גבוה שצבעו העיד על שיוך החייל לרגימנט מסוים (צבע מכפלת). המסורת המודרנית של טלאי צווארון החלה בסוף המאה ה-19 לציון קציני מטה, במהלך מלחמת העולם הראשונה טלאים שימשו את כלל קציני המטה עם חלוקה לצבעים בהתאם לשיוך החילי של הקצין. החל משנת 1921 טלאי צווארון נענדו רק על ידי קצינים מדרגת קולונל ומעלה, עם חלוקה למספר מצומצם של צבעים לציון מקצועות מסוימים. במלחמת העולם השנייה הצבע הבסיסי היה אדום לסימול קציני מטה כלליים מדרגת קולונל ומעלה, בנוסף היה: כחול בהיר (הנדסה), כחול כהה (חימוש), כחול חיוור (חינוך), ורוד (רפואה), חום ערמוני (שרות וטרינארי), סגול (דת), ירוק (רפואת שיניים) וצהוב (ניהול כספים).
כיום טלאי צווארון נענד על גבי מדים ייצוגיים ומדי שירות (מס' 2 ו-4) בצבא הבריטי, בקרב קצינים מדרגת קולונל בהתאם לזרוע בה הם משרתים. צוערים בצבא, בצי ובחיל האוויר המלכותי עונדים גם הם טלאי צווארון המסמל את דרגתם. במשטרת הממלכה המאוחדת נענדים טלאי צווארון דומים, אך בעלי רקע שחור ועיטור כסוף.
מלבד הממלכה המאוחדת, צבאות חבר העמים הבריטי כגון אוסטרליה, הודו וקנדה כוללות מסורת דומה של ענידת טלאי צווארון על מדי שירות. בצבאות אלו בדומה לכוחות המזוינים של בריטניה קצינים בכירים בצבא היבשה עונדים טלאי צווארון אדום עם עיטור זהוב, בנוסף כוחות משטרה ושירותי ביטחון בחלק ממדינות אלו כוללות מסורת דומה.
סר דייוויד ריצ'רדס (אנ') לשעבר רמטכ"ל הצבא הבריטי
לוטננט גנרל פאזל האק מצבא פקיסטן
ג'קי מטפרי לשעבר רמטכ"ל כוחות ההגנה של ניו זילנד
מדינות עיקריות > גרמניה ואוסטריה

במדינות דוברות גרמנית, בהן גרמניה, שווייץ ואוסטריה, התפתחה מסורת של ענידת טלאי צווארון הנקרא בגרמנית קרגנשפיגל (Kragenspiegel) לסימול הן הדרגה והן השיוך החילי או המקצועי. בנוסף קצינים בדרגות בכירות עונדים טלאי צווארון מעוטר בדומה לנהוג במדינות רבות אחרות, אלו מכונים לעיתים ארבסקן-קרגנשפיגל (Arabesken-Kragenspiegel).
בגרמניה הקיסרית היו נהוגים טלאי צווארון רק בקרב מספר יחידות, קצינים בדרגות גבוהות ויחידות משמר. בתקופת רפובליקת ויימאר שלאחר מלחמת העולם הראשונה הצבא אימץ את השימוש בקרגנשפיגל באופן נרחב יותר לסימול שיוך חילי ודרגה, אך לא במדי הצי.
בתקופת גרמניה הנאצית נמשך השימוש בטלאי לסימול שיוך חילי על ידי צבע הטלאי (ואפנפרבה), בנוסף לטלאי אדום מעוטר לסימול דרגות בכירות. בלופטוואפה ובוואפן אס אס השימוש בטלאי הצווארון הורחב וכלל גם את דרגת העונד. בוואפן אס אס הטלאי היה שחור וכלל לרוב זוג טלאים זהה משני צידי הצוואר, עם זאת יחידות מסוימות כללו את סמל היחידה בטלאי השמאלי (בעיקר יחידות מתנדבים). בלופטוואפה, בדומה לצבא היבשה, צבע הרקע של הטלאי השתנה בהתאם לשיוך או התפקיד של העונד, כך לדוגמה טייסים ויחידות קרקעיות (כגון צנחנים) ענדו טלאי בצבע צהוב שעליו הוצגה גם דרגת העונד.
לאחר המלחמה השימוש בטלאי נמשך בגרמניה המזרחית והמערבית, הצבא היבשה וחיל האוויר, אך לרוב לא בצי (מלבד כמה יחידות הצי של גרמניה המזרחית). עם איחוד גרמניה הבונדסוור הפך לצבא גרמניה וכן עד היום טלאי הצווארון משמש הן לציון דרגות גבוהות והן לסימול שיוך מקצועי לפי צבע הטלאי (ראו ואפנפרבה).
מדינות עיקריות > ברית המועצות ורוסיה

בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה אימצו כוחות הצבא של האימפריה הרוסית את טלאי הצווארון. עם ייסוד ברית המועצות והקמת הצבא האדום, בין 1924 ל-1943 טלאי הצווארון שימש בתור הסימול היחיד לדרגת החייל, בשנת 1943 הוחזרו הדרגות לכותפות וטלאי הצווארון שימש לסימול שיוך מקצועי או חילי של החייל.
כיום טלאי הצווארון משמשים את כלל החיילים והקצינים לסימול שיוך מקצועי וחיל (באמצעות צבע הטלאי, צבע הפאות וסמל חילי). קצינים בדרגות בכירות עונדים טלאי צווארון במורכב מעיטור מוזהב בלבד.
קצין בדרגת קולונל של חיל שריון בצבא האדום. הקצין עונד טלאי צווארון גדול על המעיל וטלאי קטן מקביל על צווארון החולצה מתחת (1940)
סרגיי שוייגו שר ההגנה של רוסיה
מדינות עיקריות > המזרח התיכון

רוב הכוחות המזוינים של מדינות המזרח התיכון וארצות ערב עושים שימוש בטלאי צווארון אדום או שחור מעוטר, אשר משמש העיקר את דרגות הקצונה הבכירות ביותר. בהם ניתן למנות את מצרים, ירדן וסוריה עם טלאי צווארון אדום ואיראן ועומאן עם טלאי צווארון שחור מעוטר. מסורת המדים והעיטורים של מדינות אלו שואבת רבות ממסורת המדים של האימפריות האירופאיות ששלטו באזור עד למלחמת העולם השנייה ובעיקר בריטניה וצרפת, השימוש בטלאי הצווארון נובע גם הוא ממסורות אלו ודומה לרוב בצבעו ועיצובו לנהוג במדינות אירופה.
פריק סאמי ענאן רמטכ"ל מצרים לשעבר
מוסטפא טלאס לשעבר רמטכ"ל ושר הביטחון הסורי
קצין מהמשמר המלכותי של ירדן
עלי שיראזי לשעבר רמטכ"ל הרפובליקה האיראנית
הנסיך פייסל בן חוסיין במדי חיל האוויר הירדני
ראו גם

צבע מכפלת
ואפנפרבה
הרמטכ"ל הבריטי לשעבר דייוויד ריצ'רדס ומקבילו האפגני מוחמד חרימי בטקס קבלת פנים עם חיילי המשמר הוולשי, הקצינים עונדים טלאי צווארון אדומים מעוטרים המעידים על דרגתם הגבוהה.
טלאי צווארון על מדים גרמנים מתקופת רפובליקת וימאר (האחורי) וגרמניה הנאצית (קדמי).
קצין ושני חיילים מפלוגת סיור של רגימנט המשמר ה-67 של הצבא הסובייטי, 1970
השכן ממול

| --- | --- |

 בימוי:  רוב כהן 
 הופק בידי:  איליין גולדסמית'-ת'ומאס, ג'ייסון בלאם 
 תסריט:  Barbara Curry 
 עריכה:  מישל אלר 
 שחקנים ראשיים:  ג'ניפר לופז היל הרפר אדם היקס פרנסואה צ'או ביילי צ'ייס קריסטין צ'נוות' איאן נלסון ג'ון קורבט ריאן גוזמן טרוויס שולדט 
 מוזיקה:  נתן בר, רנדי אדלמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל, בלאמהאוס הפקות, ניויוריקן פרודקטיונס 
 חברה מפיצה:  UIP Duna, סרטי יוניברסל 
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע 
 הקרנת בכורה:  26 במרץ 2015 
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מתח, סרט ארוטי, מותחן ארוטי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   boynextdoor
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
השכן ממול (באנגלית: The Boy Next Door) הוא סרט מותחן אמריקאי משנת 2015, בכיכובה של ג'ניפר לופז. הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-23 בינואר 2015, ובישראל ב-22 בינואר 2015 .
תקציר עלילה

אישה בוגרת מתאהבת בצעיר חתיך שעבר לבית הסמוך, אבל הרומן המסעיר שלהם תופס כיוון אובססיבי ומסוכן.
שחקנים ראשיים

ג'ניפר לופז – קלייר פטרסון
ראיין גוזמן – נואה
קריסטין צ'נוות' – ויקי לנסינג
ג'ון קורבט – גארט פטרסון
איאן נלסון – קווין
דוק בראון

| --- | --- |

דוק בראון מתוך הסרט "בחזרה לעתיד 2"
 שם סרט:  בחזרה לעתיד בחזרה לעתיד 2 בחזרה לעתיד 3
 תוכנית טלוויזיה:  בחזרה לעתיד (סדרת אנימציה)
 הופעה ראשונה:  בחזרה לעתיד
 יוצרים:  רוברט זמקיס בוב גייל סטיבן ספילברג
 גילום הדמות:  כריסטופר לויד (בטרילוגיה הקולנועית) רוג'ר בארט (במחזמר)
 מידע
 כינויים:  דוק
 תאריך לידה:  1922 
 גזע:  אנושי
 מין:  זכר
 מקצוע:  מדען, פיזיקאי, נפח
 מומחיות:  פיזיקה ונפחות
 כוחות:  אינטלקט ברמה גאונית
 חברה בקבוצה:  מרטי מקפליי
 אזרחות:  אמריקאית
 מקום מגורים:  היל ואלי 
 דמויות קשורות
 משפחה:  קלרה קלייטון (אשתו) ז'ול בראון (בן) ורן בראון (בן)
 חברים:  מרטי מק'פליי
 אויבים:  טרוריסטים לוביים ביופורד טאנן
 
ד"ר אמט לת'רופ "דוק" בראון (באנגלית: Emmett Lathrop "Doc" Brown, Ph.D.‎) הוא דמות בדיונית בטרילוגיית סרטי "בחזרה לעתיד". את הדמות גילם השחקן כריסטופר לויד.
דוק הפך מכונית ספורט מדגם דלוריאן DMC-12 למכונת זמן. מראהו והתנהגותו תואמים לטיפוס "הפרופסור המפוזר".
בשנת 2008, נבחרה דמותו במקום ה-76 ברשימת דמויות הקולנוע האהובות ביותר, על ידי המגזין אמפייר.
הערות שוליים

↑  "Empire's The 100 Greatest Movie Characters". Empire Magazine. נבדק ב-2010-05-21.(הקישור אינו פעיל)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532786505171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פטריארך

פטריארך (מיוונית, פטרארכון: πατήρ (פַּטֵר), אב; ἄρχων (ארכון), מנהיג; בעברית: אב) הוא תואר הניתן לאבי משפחה מורחבת. בנצרות, בכנסייה היוונית-אורתודוקסית, הכנסייה האוריינטלית, הכנסייה הקתולית, הכנסייה הארמנית והכנסייה האשורית המזרחית, משמעות המונח היא הבישוף הבכיר ביותר.
הפטריארך שולט בשטח הנקרא פטריארכיה. היסטורית, פטריארכים היו לעיתים קרובות גם אתנרכונים – אנשי הדת הבכירים ביותר במדינה או ארץ מסוימת, אך אין הדבר כך בכל זרמי הנצרות. בכנסיות האוריינטליות הפטריארך הוא עצמו האפיפיור; בכנסייה המורמונית פטריארך הוא המקביל לכומר.
בישראל

בישראל מכהנים שלושה פטריארכים. היררכיית הכבוד שלהם נובעת מהוותק ההיסטורי הרציף בארץ ישראל של הקהילה אותה הם מייצגים. לפיכך סדר החשיבות הוא: הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, הפטריארכיה הארמנית-אורתודוקסית והפטריארכיה הלטינית.
ראו גם

פטריארך קונסטנטינופול
פטריארך אנטיוכיה
הפטריארכיה הלטינית
משפחה פטריארכלית
הפטריארכיה הארמנית
הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית
סרט פלישה לבית

סרטי פלישה לְבַיִת (מאנגלית: Home invasion films, וגם: פלישה לבית והישרדות - Home invasion and survival) מהווים תת-סוגה של מותחני אימה, פעולה ופשע שעלילותיהם מתמקדות בחדירה אלימה ומאיימת של אדם אחד או יותר לבית מגורים שבו שוכנים בני אדם תמימים (יחיד, זוג, משפחה, קבוצת חברים, וכדומה) הנאלצים להילחם על חייהם ורכושם. החדירה נעשית במטרה לבצע פשע, כגון: שוד, סחיטה, השגת דבר-מה שלפולשים יש עניין בו, או רצח אקראי מתוך אלימות וסאדיזם לשמם. הפלישה עצמה והשלכותיה יתפסו את רובו המכריע של זמן המסך, אם לא את כולו. יש סרטים שכוללים סצנות פלישה שמטרתן לקדם את העלילה, אך אם אירוע הפלישה איננו מקור השתלשלות העלילה, סרט לא ייחשב בקטגוריה זו.
סרטים כאלה כוללים לרוב הפחדה פסיכולוגית או עינוי גופני או שניהם יחד, והם נחשבים בין סרטי האימה המפחידים ביותר, משום שחדירה לבית ולביטחון הפרטי היא איום ממשי יום-יומי. לפי מיון פנימי של סרטי אימה לסוגות (מותחן פסיכולוגי; אלימות גרפית; הֶרֶג; מפלצות וזומבים; תופעות על-טבעיות), סרטים העוסקים בפלישה לבית והישרדות משויכים לרוב לקטגוריות של מותחנים פסיכולוגיים וסרטי הרג, ועשויים לכלול אלימות גרפית. במשך השנים הופקו גם קומדיות ופרודיות על תת-סוגה זו.
סצנה מתוך הסרט האילם The Lonely Villa ‏(1909) שנחשב כסרט הראשון שהציג פלישה לבית. שנייה משמאל: מרי פיקפורד.
הסרט האילם Suspense ‏(1913) המציג פלישה לבית. מימין לשמאל: לויס ובר (מפיקה, במאית ושחקנית), ולנטין פול, סאם קאופמן.
אין ודאות לגבי מקור תת-סוגה קולנועית זו וראשיתה. חוקר הקולנוע זאק הסטנד סבר שבמונחי תרבות פופולרית, ניתן להצביע כמקור על האגדה האורבנית "השמרטפית והאיש מלמעלה" שנפוצה בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20, אודות שמרטפית שאוימה על ידי גבר זר בטלפון ונרצחה אחרי שהתברר שהגבר נמצא בתוך הבית. אגדה זו זכתה למספר עיבודים קולנועיים, ובהם: "כשזר מתקשר" (1979), "צעקה" (1996) ו"חג מולד שחור" (1974; חודש פעמיים, בשנים 2006, 2019). החוקרת והסופרת פולה מרנץ כהן חזרה לתקופת הסרט האילם והביאה כדוגמה למאבק של משפחה בפולשים לביתה, את סרטו הקצר של ד.וו. גריפית' "The Lonely Villa"(אנ') משנת 1909. העיתונאית אג'ה רומנו הצביעה על "Suspense" משנת 1913 של המפיקה והבמאית לויס ובר, כסרט שבישר את הפלישה לבית כסגנון קולנועי ומטפורה שאלפרד היצ'קוק השתמש בה ב"אליבי" (1954), ובשנת 1967 בנה עלילה שלימה של מאבק חתול ועכבר בין פולשים לדיירת, ב"בודדה באפלה". "מעיין הבתולים" (אנ') של הבמאי אינגמר ברגמן משנת 1960 סימן ציון דרך, כאשר ברגמן שילב את תמת הפלישה לבית עם תמת הנקמה ההופכת את הקערה על פיה, ובעקבותיו באו סרטים שבהם הקורבן או אדם קרוב אליו אחרי הירצחו, יוצא למסע נקמה בפולשים.
פולה מרנץ כהן סברה שסרטי פלישה לבית הפכו לסוגה בפני עצמה המשקפת את הפחד הגובר משחיקת ההבחנות בין המרחב הפרטי לזה הציבורי, ואת התחושה שהעולם החיצון מסוכן ובלתי צפוי יותר מבעבר. בנוגע לתפקיד הבית בסרטים אלה, מרנץ כהן מציינת עוד, שהבית הפך לחלופה חומרית למושג המשפחה האורגנית כסמל של יציבות בחברה המודרנית השבירה והמשתנה, ופגיעותו של הבית כמוטיב של מתח, קיימת בקולנוע מראשית ימיו.
בתסריטים מסורתיים, הפולשים הם בני אדם. אולם, על סמך ההגדרה המשפטית בארצות הברית לפלישה לבתים ("כניסה למגורים ללא רשות ובכוח", באנגלית: “Unauthorized and forceful entry into a dwelling") שלא כוללת את המושג "בן אדם", יש המרחיבים את ההגדרה גם לסרטים שבהם הפולש הוא גורם לא-אנושי, כגון שד. ערך זה עוסק בסרטים מסורתיים שבהם הפולשים הם בני אדם, ולא דן בפלישת שדים, זומבים, רוחות רפאים וכיוצא באלה.
תמות ומאפיינים

התמה המרכזית עוסקת בפריצה ותקיפה מצד האנטגוניסטים (הפולשים), וניסיונות הפרוטגוניסטים (הקורבנות) להגן על עצמם ועל הבית. לצד זאת, תיתכן תפנית שבעקבותיה הפולש הופך לניצוד, והדייר לַנָּבָל. עלילות של סרטי פלישה לבית כוללות מספר מוסכמות ומאפיינים קולנועיים, אך מקומו של כל מאפיין ומשקלו בעלילה יכולים להשתנות בהתאם לסיפור המסגרת.
מטעמי נוחות עריכה וקריאה, כאשר המושגים "פרוטגוניסט" (קורבן; דייר) ו"אנטגוניסט" (פולש; תוקף) מוזכרים להלן בגוף יחיד-זכר, הם נכונים גם בגופי רבים ונקבה.
תמות ומאפיינים > הבית

בדרך כלל העלילה מתרחשת בבית פרטי, אך בהקשר הקולנועי, "בית" הוא הגדרה רחבה שכוללת גם בית קיץ, בקתת נופש, קרוואן, בית מלון או שהות אצל חברים, וכל מקום המשרה ביטחון ונינוחות על שוכניו, מפחית חשש לסכנה והופך אנשים לא-קרואים למסיגי גבול בעליל.
ברוב הסרטים מדובר בבית או דירה רחבי ידיים, וילה או קוטג' או בית אחוזה מבודד, בפרוורים או באזור כפרי רחוק ממרכז עירוני, ותכנונם הפנימי יוצר מעין מבוך (כולל חצר, אם יש). גודל הבית ובידודו יוצרים תחושה שהפולשים יכולים להיות בכל מקום בו, לפרוטגוניסטים אין לאן לברוח ועליהם להגן על עצמם. אם מדובר בזוג או משפחה, במהלך הסרט יתברר שהבית מסווה קונפליקטים ומתחים בין בני המשפחה. ככל שהוא מפואר ויקר יותר, כך הסודות אפלים יותר.
תמות ומאפיינים > הפרוטגוניסט

קורבנות הפלישה מוצגים כבני אדם רגילים שאיתרע מזלם (בניגוד לסרטי סלאשר שבהם הקורבנות מביאים על עצמם את הצרה). אם היו בביתם, אזי דבר בלתי צפוי ונורא קרה. אם במקום אחר - הם היו במקום ובזמן לא נכונים. בכל מקרה, הקורבנות נקלעים למצב שלא הכירו מעולם, והם חסרי המיומנויות הדרושות למלחמה על החיים. מהסיבה הזו, פרוטגוניסטים בדרך כלל לא יהיו שוטרים, חיילים או כבאים בשירות פעיל. גם אם לפרוטגוניסט יש עבר צבאי או משטרתי, בעת העלילה הוא כבר לא היה בשירות פעיל. עם זאת, הפרוטגוניסטים צריכים להיות בעלי תושייה, כושר אלתור ונכונות לנקוט אלימות קשה לצורך הישרדות, כזו החורגת מההיבטים של הגנה עצמית, עד כדי רצח. אם הפרוטגוניסטים הם משפחה עם ילדים בגיל ההתבגרות או בוגרים יחסית, צפויים לצוף מתחים שנובעים מקונפליקטים בקשר הבין-דורי.
בסיום הסרט, חיי הפרוטגוניסט השתנו לנצח. ראשית, מאחר שהפתרון האפשרי היחיד הנתון לו הוא להרוג אדם אחר, אזי מרגע שנקט אלימות קיצונית, הוא לא יוכל עוד להתעלם מהפן הרצחני שבאישיותו, ולא יחזור להיות מי שהיה קודם לאירוע הפלישה. שנית, תחושת המצוקה והתלישות שנבעה מהפרת המרחב האישי והפקעת השליטה בו מידי הפרוטגוניסט, יוצרת רגש פחד רב-עוצמה שמזין את עצמו ולא מתפוגג במהרה.
תמות ומאפיינים > האנטגוניסט

בדרך כלל, פורץ או תוקף עוטה מסכה או כובע גרב, ולובש בגד שחור לצורך הסוואה בשעות חשיכה. האנטגוניסטים הם אינטליגנטים, מתוחכמים ומיומנים במלאכת הפריצה ובהפעלת אלימות וטרור פסיכולוגי, לפחות במידה שתאפשר להם לשלוט במצב, לכפות את רצונם ולמנוע זאת מהפרוטגוניסטים. לעיתים קרובות, פולשים מבינים בטכנולוגיה, ינתקו קווי טלפון וחשמל, ויהרסו ציוד שעשוי לסייע לפרוטגוניסט
האנטגוניסט מוצג תמיד כבן-אנוש הפועל מתוך שיקול דעת, יהיו שיקוליו נוראים ככל שיהיו. הוא לא מפלצת חייתית או זומבי, ולא תחת השפעת קללה, וירוס או סם פסיכואקטיבי. מותו מידי הפרוטגוניסט, ככל שהוא מוצדק, הוא רצח לכל דבר.
בצפייה בסרטים שבהם מדובר בקבוצת פולשים, נמצא שבמקרים רבים יתגלעו חילוקי דעות וסכסוכים בין האנטגוניסטים בגלל נסיבות שונות, כגון: ניגודי אינטרסים לאור המניעים של כל אחד להשתתף בפשע, התייחסות מוסרית לנכונות לנקוט אלימות כלפי הדיירים עד כדי רצח על מנת להשיג את המטרה, או מתחים בין-אישיים שקדמו לביצוע הפשע.
תמות ומאפיינים > דינמיקה בין הקורבן לפולש

לרוב, הפולשים לא מוכרים לקורבנות, ולכל הפחות, כך זה נראה בתחילת הסרט. יש סרטים שבהם התשובה נחשפת בהמשך העלילה. אם הבחירה בקורבן מסוים איננה אקראית, אזי המניע לפלישה לא יתגלה לפני חלוף מחצית זמן המסך. ייתכן שהצופה יידע את ההסבר, אבל לקורבן הדבר יתחוור בשלב מאוחר יותר. כושר האלתור של הפרוטגוניסט ויכולתו לקבל החלטות קשות ולשפוך דם, מציבות אותו לא אחת כתמונת מראה של האנטגוניסט, ולעיתים, שניהם מגלים מיומנויות דומות, כגון: יכולת לאלתר כלי נשק, לחמוק בין חללי הבית, להשתמש בטקטיקות הפחדה פסיכולוגיות ולהמשיך להילחם אחרי פציעה. כנגד זה, גם התוקף מגלה יכולת הישרדות גבוהה. הפרוטגוניסט לא רק שורד אלימות קשה מצד האנטגוניסט, אלא אף מאמץ אותה אחרי שהובאה אל ביתו, ולכן הסרט מתייחס ברגשות דו-ערכיים כלפי שניהם, משום שאלימותו של הקורבן מציבה אותו באותו מישור עם התוקף.
מוטיב המאפיין סרטים רבים הוא שהאנטגוניסט, "האחר", מוזמן או מתקבל בבית בסבר פנים יפות וגינוני אירוח, ובהדרגה מתרחש תהליך שבו הוא הופך לעוין, המארחים מסתכנים בהפיכתם לבני ערובה בביתם-הם, והאימה מועצמת דווקא כאשר התוקף מוזמן ברצון אל הבית, ומתברר שהקורבן, מתוך שיפוט לקוי, הוא האחראי לגורל שפקד אותו. במקרים כאלה, ייתכן שהתהליך ישקף תפקוד לקוי של התא משפחתי.
תמות ומאפיינים > סוד נסתר

במהלך העלילה צפוי להיחשף "סוד נסתר" שנושאים איתם הדמויות או המקום, ומשמעותו היא שהדברים אינם כפי שהם נראים כלפי חוץ. מוטיב הסוד הנסתר מאפיין סרטים של אלפרד היצ'קוק, כגון "צל של ספק" ו"פסיכו", וחוזר בסרטים מאוחרים כגון "The Guest" (אנ') שביים אדם וינגרד (2014).
תמות ומאפיינים > כלי נשק

ייתכן שימוש באקדחים, רובים וסכינים, וכן בכלי הפריצה עצמם ובאמצעים מאולתרים. בניגוד לסרטי סלאשר, כלי נשק בסרטי פלישה לבית אינם בהכרח אייקוניים או סמלים פאליים, אלא אמצעים שהקורבן יכול להשתלט עליהם ולהפנותם נגד הפולש, יכולת המשקפת תושייה שתאפשר לו לשרוד בסוף הסרט.
תמות ומאפיינים > טכנולוגיה ו"חוק מרפי"

מערכת אלקטרונית או אמצעי אבטחה אחרים, לא יועילו בדרך כלל. לא בגלל האמצעים עצמם או הפעלה לקויה, אלא המחדל יהיה נעוץ בביטחון המופרז של הקורבנות שהטכנולוגיה תגן עליהם תמיד. גם טלפון סלולרי לא יועיל (מחוץ להישג יד, היעדר קליטה, סוללה שהתרוקנה וכדומה). סרטי אימה בכלל, יותר מסוגות אחרות, מפילים את הפרוטגוניסטים קורבנות ל"חוק מרפי": מזלם הרע הוא שהטכנולוגיה כשלה בעת הצורך.
תמות ומאפיינים > סיוע משטרתי

קריאה למשטרה תתברר כחסרת תועלת. הגעת שוטרים במהלך הסרט לא תסיים את האירוע: שוטר יגיע באיחור או יהסס או יחוסל על ידי הפולש, וייתכן שיתגלה כמשתף פעולה עם האנטגוניסט. בסרטים רבים שוטרים מגיעים לקראת סוף הסרט, אחרי שהמאבק בתוך הבית הוכרע.
תמות ומאפיינים > שכנים

אם מתגוררים שכנים בקרבת הבית, הם לא יהיו מודעים למתרחש ולא ישמעו קריאות לעזרה או לא יבינו אותן. במקרים קיצוניים, השכנים כבר מתים (הפולשים עברו דרך ביתם) או שהם מודעים לאירועים האלימים, אך יישארו אדישים ויעדיפו לא להתערב.