מסע לארקטורוס
עלילה > איפדאון (פרקים ח'–י"א: גבעת צלילות הדעת, אושיאקס, טידומין, דיסקורן)

מסקול מתעורר עם עלות השחר ומתכונן לצאת לדרך. הוא נפרד לשלום מג'ויווינד, המבקשת ממנו להבטיח לה כי לעולם לא יפגע באף יצור חי מבלי לחשוב קודם כל על אמו אשר סבלה עבורו. במקום זאת, הוא מבטיח לה כי לעולם לא יפגע באף יצור חי מבלי לחשוב ראשית כל עליה. פאנווה מתלווה אליו עד למקום הקרוי גבעת צלילות הדעת, הגובל בארץ הררית ועתירת סכנות בשם איפדאון, לפני שהשניים נפרדים לשלום.
כעת בגפו, בפעם הראשונה מאז נחת בטורמנס, ממשיך מסקול במסעו. הוא מגיע לדרך מיוערת בצהרי היום, כאשר לפתע מפלח את האוויר קול תרועה רם, ודמות אנושית של אדם צעיר המקרין אור וכוח-חיים עוצמתי מכל חלקי גופו מתגשמת בהמשך השביל יש מאין. עיניה של הדמות, אשר אינה נושאת על עצמה את איברי הגוף הייחודים של טורמנס, הן כה עוצמתיות, עד כדי כך שמסקול מתקשה להביט בהן, ואינו מצליח לדבר כלל. הדמות מזדהה ופונה אליו בקול בעל טון כפול, ”אני הוא סורטור. זה הוא עולמי. למה אתה חושב שהבאתי אותך עד הלום? אני רוצה שתשרת אותי. אלו שצוחקים על עולמי ועל המקצב הנצחי, על היופי ועל הנשגבות שלו, אשר אינם נמצאים רק על פני השטח, אלא נובעים משורשים בעלי עומק בל יתואר, לא יצליחו להימלט ממנו. זה הכרחי לחלוטין שתשרת אותי, מסקול. אינך מבין? אתה המשרת והעוזר שלי. עשה זאת למעני, לא למענך”. מילותיו האחרונות של סורטור מהדהדות באוויר היער בטרם התגשמותו דועכת ונעלמת כלא הייתה, ומופיעה בשנית בין ענני הרקיע כעבור מספר שניות כשהיא גדולה עשרות מונים. דמותו ממלאת את חלל הרקיע הרחב בארשת זועפת המביטה מטה על מסקול, לפני שהיא נעלמת לחלוטין.
המום ונפעם, נותר מסקול דומם במקומו במשך מספר דקות בניסיון להפנים את החיזיון בו זה עתה חווה, לפני שהוא ממשיך בדרכו. עם רדת הלילה הוא מגיע לנהר החוצה את היער, ומעבר לגדתו השנייה נתקל בדמות נשית השוכבת על הקרקע החשופה, שהופעתה החיצונית מושכת את תשומת לבו: צבע עורה ארגמן ואיבריה הייחודים שונים לחלוטין מאלו שצמחו על גופו, כאשר במקום בריב על מצחה ישנה עין שלישית, ובמקום מאגן היוצא מגופה פורצת החוצה יד נוספת. לאחר שהוא מעיר אותה מתנומתה היא מזדהה בפניו בשם אושיאקס ומספרת לו כי הגיעה מאיפדאון. כאשר הוא תוהה האם היא מסוגלת לקרוא את מחשבותיו מאחר שאינה מחזיקה באיבר המתאים לכך, משיבה הלה בחיוב וצוחקת כשהיא מצביעה על עינה השלישית, ”בכן, אבל האם אין ברשותי סורב, שהוא איבר הרבה יותר טוב?”; נימת דיבורה, עם זאת, מביעה זלזול, לעג וחוסר-אכפתיות כלפיו, והיא אף מטילה ספק בגבריותו. איבריו, לטענתה, הם נשיים, ואם ברצונו לבקר באיפדאון, יהיה זה רצוי כי יהפוך אותם לגבריים. היא מציעה לו להחזיק במשך הלילה באבן חן אדומה הנחה לרגליה, אשר עשויה להתגלות כמועילה עבור מצבו. הוא גומר אומר בדעתו להקשיב לעצתה ונרדם לצדה עם האבן בידיו.
השכם בבוקר מתעורר מסקול עם יד נוספת הפורצת מאזור חזהו, המעוררת בו תחושות עוצמתיות של ביטחון וכוח, ועין נוספת במרכז מצחו, שאת טבעה הוא נאלץ לחקור במשך זמן-מה. לבסוף הוא מתרשם כי שתי עיניו הרגילות נועדו לשרת את הבנתו, כלומר שביכולתו לצפות בעזרתן בעולם מבלי לגלות כל עניין אישי, בעוד שהעין העליונה נועדה לשרת את רצונו, קרי שכל דבר עליו נח מבטה מקבל מיד מעמד של חשיבות או של חוסר חשיבות בהתאם למטרותיו האישיות.
אושיאקס מתעוררת אף היא ובוחנת את השינוי שעבר בהתלהבות ניכרת. תחילה היא מנסה לפתות אותו ולגרום לו לחזר אחריה, אך לאחר שהלה מתנגד להצעותיה היא פונה לכיוון הנהר כדי לצוד את ארוחת הבוקר שלהם. לאחר שהיא תופסת מעין דג המזכיר במראהו זוחל כלשהו ומניחה אותו על הקרקע, גופו המתפתל מזנק מעלה באוויר לפקודת מבטה החד של עינה השלישית, ונופל ארצה כעבור שנייה ללא רוח חיים. לאחר שלמד אודות יכולתה העיקרית של עינו החדשה מביט מסקול בעצב בחיה המתה, ואושיאקס מנחשת בלעג כי התחנה הראשונה אליה הגיע במהלך ביקורו בטורמנס הייתה פולינגדרד, ”כל האנשים שם הם אותו הדבר. הם חושבים שיש להסתכל על החיים במקום לחיות אותם”.
הם פותחים בשיחה בזמן סעודתם, ומסקול לומד לראשונה אודות פילוסופיית החיים של אנשי איפדאון, המעריצים כוח ועוצמה ובזים לסימן הקלוש ביותר של חולשה ורחמים. זכויות האדם מתגלות כרעיון זר בעיניה של אושיאקס, הטוענת כי ראשית כל יש לשמור על עמדה עצמאית וחזקה בקרב הסובבים אותך כדי להיחשב בכלל כבן אדם. בנוסף לומד מסקול מפיה על תהליך הספיגה, אודותיו שמע קודם לכן, ומגלה כי הוא כרוך ברצח של אדם אחר, אשר אינו מת במלוא מובן המילה, אלא שמהותו נספגת בזו של רוצחו.
השניים יוצאים לכיוונה של ארץ איפדאון, המתגלה כרכס הרים אינסופי המשתרע לתוך האופק ובנוי כולו מפסגות ענק ותהומות עמוקים. הארץ כולה נתונה תחת תופעה של שינויים סביבתיים קיצוניים, כאשר מספר הרים קורסים לנגד עיניהם תוך שניות בזמן שאחרים פורצים מעלה מתוך בטן האדמה כדי למלא את מקומם. הדבר נכון גם לגבי הפאונה והפלורה, אשר גודלים וצומחים במהרה, ולדבריה של אושיאקס אף נוגע לתושבי אותה הארץ, הידועים באופן פעולתם האימפולסיבי ונטייתם לקבל החלטות מהירות. בתגובה משווה מסקול את הדבר למציאות הפסימית שחווה על כדור הארץ, ”עולמי הוא עולם תשוש בו נדרשות לטבע מאות שנים כדי להזיז ולו מעט אדמה. בני אדם ובעלי חיים הולכים זה לצד זה בעדרים. המקוריות אבדה מזמן”.
אושיאקס פונה לחקור אותו אודות טבען של הנשים החיות בעולמו ומזכירה את שמו של מאהבה, קרימטייפון, לפני שהיא מציעה בפתאומיות כי ירצחו אותו יחדיו. מסקול אינו בטוח אם היא מרושעת או מטורפת, אך מרסן את תגובתו בתואנה כי עדיין אינו בקיא במנהגיו של אותו עולם, ומסכים להתלוות אליה ולו כדי להזהיר את קרימטייפון מפניה. הלה צוחקת בלעג למשמע הטפותיו וגומרת אומר בדעתה להעמידו למבחן. היא נעמדת במקומה וצווחת בחוזקה לעבר השמיים, דבר המושך את תשומת לבם של שלושה יצורים מכונפים המזכירים במראהם ציפורים נחשיות, הנענים לקריאתה כשהם צונחים בחדות מראש אחד הצוקים הסמוכים לכיוונם. אושיאקס מכנה אותם בשם שראוקים, ומזהירה אותו כי בכוונתם להפוך את שניהם לארוחתם על ידי מציצת דמם עד מוות. בתום דבריה מבחין מסקול כי גופו נתקף בשיתוק לא ברור, אותו הוא מייחס לכוח רצונן של הציפורים התוקפות את מחשבתו, אך חרף מאמציו אינו מצליח לקום או לעמוד על רגליו. אושיאקס מבטיחה לו כי הסכנה הניצבת בפניהם אמיתית לחלוטין ומציעה לו לפעול מיד ולעשות משהו בנידון. מסקול, עם זאת, נותר מושפע מדרך החשיבה הפציפיסטית שרכש בפולינגדרד, ומסרב לקחת עמדה תוקפנית. ”נראה כי אני מוכרחת להיות הגבר, ואתה האישה. קרימטייפון היה מעיף את היצורים האלו לעזאזל ולכל עברי השמיים, בתור בדיחה, לפני שהיה הורג אותם”, היא צוחקת ופונה להביט בציפורים בעזרת עינה השלישית, אשר מתלקחת באחת והופכת אדומה, כאשר לפתע השיתוק נעלם מעל שריריו של מסקול, ובה בעת שתיים מהציפורים מאבדות את מעופן ומתרסקות ארצה בחדות. הציפור האחרונה, אשר שימשה כמנהיגת להקתן, נוחתת לצדם בכניעה ולפקודתה של אושיאקס, המציעה כי ירכבו עליה לעבר יעדם.
במהלך מעופם מעל איפדאון נדמית הארץ למסקול כאוקיינוס רחב של איים בודדים, אולם כל אי הוא למעשה פסגה אדירת ממדים של הר המוקפת מכל צדדיה בתהומות אינסופיים, כאשר חלק מהפסגות התחברו בחלוף הזמן לכדי יבשת הרים ענקית. שיחתם של השניים נקטעת בחדות בעקבות רעש טקטוני חזק הנשמע מתוך בטן האדמה, הנפתחת לפתע בהתפרצות ענק הפולטת מיליוני טונות של סלעים הנדחפים מעלה בתור הר חדש. אושיאקס מנסה באחת לנווט בחדות את הציפור לעבר השמיים, אך הם אינם מצליחים להימלט מפני אימת הטבע ומתרסקים על הצוק הסלעי המתגבש תחת רגליהם. פציעותיהם, עם זאת, אינן חמורות, והם קמים במהרה על רגליהם וממשיכים במעופם לכיוון הר בודד בעל צורת פירמידה מרובעת, אותו מכנה אושיאקס בשם דיסקורן, הנקודה הגבוהה ביותר בכל רחבי איפדאון. יעדם, עם זאת, הוא פסגה סמוכה ונמוכה יותר הנראית מרחוק כחצי אי בעל עשבייה שופעת.
עם נחיתתם נכנסים השניים לחורשה מוצלת שבמרכזה מתנשא עץ ענק ותחתיו מעיין מלא במים מבעבעים שצבעם אדום, כאשר כל קצוות הפסגה מוקפות בצמחים מטפסים, קוצים ופרחים, המקנים למקום אווירה מסוגרת ”אשר עשויה הייתה להיות ביתו של אל מיתולוגי כלשהו”. במרכז האי מחכה קרימטייפון, מאהבה של אושיאקס, אדם בעל עור בגוון צהוב-שנהב ושיער מתולתל סגול הגולש לכתפיו, הנח ברוגע על כיסא כשהוא אוכל מתוך קערת שזיפים. במרחק מספר צעדים ממנו עומד אדם נוסף שתווי פניו מלמדים כי הוא מצוי בכאב עמוק, אותו מכנה הלה בשם סאטור. כאשר אושיאקס שואלת את קרימטייפון לשלומו של איש הצמח שלו עונה לה סאטור, ”מצבי מצוין, אושיאקס. כבר יש לי ניצנים על כפות הרגליים. אני מקווה להכות שורשים מחר”, אולם מסקול מבחין כי זה הוא הלכה למעשה קולו של קרימטייפון הבוקע מתוך פיו. הלה מסביר כי הוא מתכוון להפוך את זרועותיו של סאטור לענפים, את אצבעותיו לעלים, ואת ראשו לכתר, ומבטיח כי לא יחלוף זמן רב בטרם יוכלו לקטוף את פירותיו ולהנות מהם יחדיו.
מסקול נתקף בזעם למשמע דבריו וצועד קדימה בכעס. קרימטייפון, עם זאת, שומר על ארשת שלווה ומביט בו בשקט, אך מסקול נאלץ לעצור במקומו לאחר שאחיזת ברזל בלתי נראית לוחצת לפתע על גרונו. קרימטייפון מצווה על סאטור לעזוב את המקום, ומורה לו לחפש אחר חלקת אדמה פנויה בה יוכל להתקבע בימים הבאים. לאחר מכן הוא מפנה את תשומת לבו המלאה למסקול ומאיים להענישו בגין חוצפתו, ומיד נפצח דו-קרב מחשבתי בין רצונותיהם לנגד עיניה המשולהבות של אושיאקס. ארשתו הרגועה של קרימטייפון הופכת באחת למפוחדת ומלאת אימה לאחר שמסקול מצליח להימלט מאחיזתו ושועט קדימה בזעם. קרימטייפון קופץ קדימה בניסיון להתחבא מאחורי כיסאו, אולם מסקול מצליח לתפסו ושובר את צווארו בתנועה חדה.
ויכוח להוט פורץ בין מסקול המזועזע לאושיאקס העולצת, והלה מאיים לעזוב לאור הריגת מאהבה, מעשה הנתפש בעיניו כפשע רע ולא-מוסרי. היא מתיישבת בחיקו ומצליחה לשכנעו להישאר עמה, אולם מתרחקת ממנו במהירות עם הופעתה של דמות נשית ומבוגרת מעט בעלת עור חיוור ושיער בצבע אינדיגו הגולש לצווארה. אושיאקס מכנה אותה בשם טידומין, אשתו הנוספת של קרימטייפון המתגוררת בדיסקורן, ומזהירה את מסקול מפניה בטענה כי היא אישה מסוכנת ביותר.
טידומין שואלת בקרירות לפשר גופתו של קרימטייפון, ודורשת לדעת מי מביניהם רצח אותו. כל אחד מהם מנסה לנטול את האחריות על המעשה, אולם טידומין קובעת לבסוף כי אושיאקס היא זו שרצחה אותו לאחר שהשתמשה במסקול לשם כך. נראה כי בכוחותיה לכפות על השניים את רצונה באמצעות סוגסטיה, שכן אושיאקס פונה לעזוב את שניהם לנפשם לאחר שהלה מציעה שתחכה בביתה. כאשר היא פונה ללכת, עם זאת, עוצרת אותה טידומין ואומרת, ”את בוודאי חולמת, אינך רואה שזו אינה הדרך הנכונה, אלא אם כן ברצונך ליפול אל פי התהום?”, על אף שפנתה לעבר המצר היחיד המחבר בין הפסגה לשאר היבשת ההררית. למשמע דבריה צוחקת אושיאקס במבוכה ופונה לכיוון עליו מצביעה טידומין, ישירות לעבר פי התהום. היא נופלת למותה בצרחות אימים, לאחר שרק ברגע האחרון מתפוגגת האשליה שהוטלה על מחשבתה.
מסקול הנדהם נתקף בסערת חושים ופורץ בבכי. טידומין מאשימה אותו כי רצח הן את קרימטייפון הן את אושיאקס, ומציעה שיעזור לה לסחוב את גופתו של בעלה חזרה לדיסקורן עבור קבורה הולמת בתור דרך לכפר על פשעיו. הלה מציית לדבריה ללא שאלות והשניים יוצאים לכיוון ביתה, אך לפתע עוצר בבלבול ושואל, ”למה שאסחב את הגופה הזו, ולמה שבכלל אבוא בעקבותייך?”. קסמה ממשיך לעוור אותו, עם זאת, והוא שב ללכת אחריה. דבריה מעוררים בו ספקות רבים, ולבסוף מציעה טידומין כי יקריב את עצמו בתור עונש על מעשיו. היא מבקשת ממנו להעניק לה את גופו הפיזי, כך שנפשה תוכל לעבור לחיות בתוכו בזמן שגופתה תישרף יחד עם זו של קרימטייפון בטקס קבורה משותף, ואילו נפשו חסרת הגוף של מסקול תיאלץ להמשיך לשוטט בעולם, הצעה לה הוא מסכים בכובד ראש.
השניים עוצרים למנוחה תחת צלו של עץ ופוגשים במטייל נוסף אשר אינו נושא עין שלישית או זרוע נוספת, אולם מצחו מעוטר בשמונה עיניים בגדלים, צורות וצבעים שונים. טידומין דוחקת במסקול לפנות אליו, והלה שואל לבסוף לשמו. האיש מזדהה בשם דיגראנג, תושב פולינגדרד, על אף שזה עתה הגיע מארץ רחוקה בשם מאטרפליי. כאשר שואל אותו מסקול האם הוא מכיר את ג'ויווינד מודה הלה כי היא אחותו ופונה לבחון את טידומין, ”האם אתה חולה? מי האישה הזו, ולמה אתה הולך בעקבותיה כמו עבד? אני חושב שהיא איבדה את דעתה”, הוא מציין תוך כדי שמבטו עובר לבחון את גופתו של קרימטייפון. מסקול מבקש ממנו כי לא יספר לג'ויווינד אודות פגישתם מחשש כי השחיתות אליה שקע תפגע ברגשותיה, ולאחר שהלה מסרב לכך בתוקף מציעה טידומין כי יספוג אותו. הוא תופס את גופו של דיגראנג בין שלושת ידיו בכוח רב ולוחץ בחוזקה עד שנשמתו נפלטת החוצה ונספגת בתוכו, דבר המעורר בו תחושה פראית של עונג צרוף.
בתום מסעם הם מגיעים להר הגבוה באיפדאון, דיסקורן, וטידומין מובילה אותם למערה חשוכה הנמצאת בין סדקיו, המשמשת כביתה. היא פותחת מיד בטקס הנדרש לצורך החלפת גופותיהם, ולוקחת אותו עמה לאורך מנהרה ארוכה וחשוכה, בטרם היא מאלצת אותו לשכב פרקדן על בימת אבן נמוכה. לבסוף היא אוחזת בידיו וחלל המערה נעלם לחלוטין מטווח ראייתו, ובמקומו הוא מוצא את עצמו מביט בחדר מואר ומלא באנשים הלבושים באופנת עולמו הישן, היושבים סביבו במעגל. רק לאחר שקראג נכנס פנימה ושובר את צווארו, מבין מסקול כי הוא מגלם את התגשמותו של המדיום מליל הסיאנס, ומתעורר חזרה במערה. טידומין המבולבלת מביטה בו בכעס וטוענת כי לא הספיקה להשלים את הטקס, אך הלה מתרומם מעלה ותופס אותה בזעם כשהוא מצהיר על כוונתו להרוג אותה. הם יוצאים מן המערה ולוקחים את גופתו של קרימטייפון עמם לעבר תהום קרובה המלאה בלבה. טידומין משליכה אותה פנימה ומכינה את עצמה לקראת מותה המתקרב, אולם מסקול מתחרט ומחליט לחוס על חייה לאחר שהוא נתקף בחיזיון דמותה של ג'ויווינד, המביטה בו באשמה, וגומר אומר בדעתו לקחת את טידומין עמו כמדריכת דרך, מאחר שהשתחרר מכישופה, לעבר סאנט, ארץ מישורית ושטוחה המתנשאת אף מעל לרכסי ההרים של איפדאון.