stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארץ
הערות שוליים

תבנית:הערות שוליים
תבנית:עיתונים יומיים בישראל
תבנית:אתרי חדשות ישראלייםתבנית:בקרת זהויות
↑  דוד ורטהיים‏, סקר TGI: הפרינט מתאושש; שינויים טקטוניים ברדיו, באתר וואלה, 31 בינואר 2022
↑  הגיליון הראשון של "חדשות מהארץ הקדושה", 4 באפריל 1918
↑  מרדכי נאור, ‏The Palestine News חדשות מהארץ – העתון שהיה אביו-מולידו של "הארץ", קשר 14, נובמבר 1993, עמ' 80–87
1 2 3  דוד ברוקנר, ‏"ראשית, רוח ותהום: מאה שנות 'הארץ'", השילוח, 17, דצמבר 2019
↑  הגיליון הראשון של "חדשות הארץ", 18 ביוני 1919
↑  המערכת, ירושלים, י"ח סיון, הארץ, 18 ביוני 1919
↑  אודות הארץ, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2001
1 2  ג. קרסל, תולדות העיתונות העברית בארץ ישראל, הספרייה הציונית, תשכ"ד
↑  תולדות הארץ, הארץ
1 2  צבי צמרת, ‏ד"ר משה גליקסון וזלמן שוקן: דמויות דומות, אך שונות לחלוטין, קשר 36, סתיו 2007, 172–177
↑  למלאת עשר שנים לעריכת "הארץ, מאזנים, כ"ה בחשון תרצ"ג, באתר JSTOR;
ח. נ. ביאליק ז"ל על "הארץ", הארץ, 27 בדצמבר 1935
↑  הארץ נמכר?, דואר היום, 23 בספטמבר 1935
↑  הארץ עבר לידי שוקן, דואר היום, 3 בינואר 1936
↑  שינויים במערכת הארץ?,  הירדן, 16 באפריל 1937
הארץ של ז. שוקן,  הירדן, 23 ביולי 1937
↑  השינויים בהארץ, הַבֹּקֶר, 3 בפברואר 1938
↑  ביום שמחת הארץ, דבר, 28 ביוני 1938
לשאלות השעה, הַבֹּקֶר, 31 ביולי 1938
↑  אבי כצמן, "השוואה בין שני העורכים הראשונים של הארץ", קשר 25, מאי 1995
↑  פגיעה ישירה בבית "הארץ", הארץ, 20 במאי 1948
↑  שלשים להרוגי "הארץ", הארץ, 17 ביוני 1948
1 2 3  אבי פיקאר, ‏יחסו של עיתון "הארץ" לעלייתם של יהודי צפון אפריקה, ישראל תשס"ז, עמ' 117–143
↑  אריה גלבלום, עלית תימן ובעית אפריקה, הארץ, 22 באפריל 1949
↑  אפרים פרידמן, על העליה מצפון אפריקה, הארץ, 8 במאי 1949
על עליית צפון אפריקה, הארץ, 16 במאי 1949
↑  אריה גלבלום, דברי תשובה לביקורת, הארץ, 20 במאי 1949
↑  תבנית:קישור כללי
↑  תבנית:קישור כללי
↑  תבנית:קישור כללי
↑  תבנית:קישור כללי
↑  תבנית:ציוץ (ארכוב)תבנית:שתבנית:ערוץ7
↑  תבנית:קישור כללי
↑  מכתב למנויי הארץ (עותק למנוי 1776932), ספטמבר 2016
↑  תבנית:העין השביעית
↑  תבנית:אייס
↑  תבנית:JDN
סמליל "חדשות הארץ", יוני 1919
סמליל "הארץ", ינואר 1921
בית עיתון "הארץ" ברחוב מזא"ה 56 תל אביב. בבניין זה שכנה מערכת העיתון בשנים 1932–1973
נוסעים במהלך טיסה של חברת "נתיבי אוויר ארץ ישראל", 1939. הנוסע השני משמאל קורא את "הארץ"
דפוס "הארץ" בתל אביב, 1945
מנחם בגין קורא עיתון הארץ, 1969
בית עיתון הארץ
העמוד הראשי של 'הארץ' בעברית ובאנגלית
גרפופרינט, בית הדפוס של קבוצת הארץ, בכניסה לתל יצחקתבנית:הערה
חוברת ש"הארץ" חילק לקוראיו לאחר החלטת החלוקה, כ"ט בנובמבר 1947
שער גיליון 8 של המוסף, 1964
סמליל מוסף גלריה
לוגו אתר הארץ
אורי איזק

| --- | --- |

איזק, 2019
 לידה:  8 בדצמבר 1987 (בן 37) י"ז בכסלו ה'תשמ"ח ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  תואר ראשון בלימודי מזרח תיכון ואסלאם ובתוכנית ללימודים הומניסטיים (מכללת מרכז האקדמי שלם)
 תקופת הפעילות:  מ-2017
 מעסיק:  חדשות 12 
 בת זוג:  נוי בר
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  ori.isaac
 טוויטר (X):  @oriisaac1
 
אוֹרי אִיזַק (נולד בי"ז בכסלו ה'תשמ"ח, 8 בדצמבר 1987) הוא איש תקשורת ששימש כמבזקן וכתב צבאי בחברת החדשות.
ביוגרפיה

איזק נולד בירושלים, למשפחה ציונית-דתית והוא בנם של ד"ר דורית איזק (לבית רייך) ושל גבריאל איזק, ולו שלושה אחים. הוא נכדו של ההיסטוריון מרדכי אליאב. בשנים 2006–2008 למד בישיבה הגבוהה "איילת השחר" באילת.
התגייס לצה"ל באוגוסט 2008, עבר קורס חובשים ומסלול הכשרת לוחם ביחידת הקומנדו של חיל האוויר, שלדג, והשתחרר משירות קבע בשנת 2012.
בשנת 2016 התמחה בלשכת ראש עיריית ירושלים, אצל דוד קורן, יועץ ראש העיר ניר ברקת לענייני מזרח ירושלים. בנוסף, איזק עבד כמורה לעברית במכינה הקדם-אקדמית אל-ח'וואריזמי לסטודנטים ערבים במזרח ירושלים, ומעת לעת ערך והגיש את תוכנית הרדיו "בראש צעיר" של רשת א' בקול ישראל.
בשנת 2018 הצטרף לחברת החדשות כעורך בדסק האונליין. בשנת 2019 מונה למבזקן, וב-2023 מונה לכתב צבאי והכתב בשטחים המסקר את יהודה ושומרון.
עד ראשית שנת 2020 נמנה עם צוות העורכים של "יומן הבוקר" ברדיו ירושלים. במקביל, ערך את כתב העת האינטרנטי לספרות "נקודה פסיק".
בנובמבר 2024 הודיע על עזיבתו את חדשות 12.
הוא בוגר המרכז האקדמי שלם שבירושלים, בלימודי המזרח התיכון והאסלאם ובתוכנית ללימודים הומניסטיים. בשנת 2014, יחד עם שני חברים לספסל הלימודים, הקים וערך את כתב העת הסטודנטיאלי "קאנון" של המרכז האקדמי שלם. בין השנים 2017–2018 שימש כמתרגל בקורס "מבוא לספרות עברית והגות ציונית" שהעביר ד"ר אסף ענברי. ב-2024, הוא לומד פילוסופיה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים במסלול לתואר שני, ובמסגרתו הוא חוקר את הגותו של משה מנדלסון (רמבמ"ן) ופועלו על רקע ההוגים והמשכילים היהודים בני זמנו.
נשוי לנוי בר, לשעבר דוברת תנועת הימין "אם תרצו" ודוברת השר עמיחי שיקלי. השניים הורים לבן ומתגוררים בירושלים.
הערות שוליים

↑  קשת 12 אורי איזק מצטרף ל״החדשות״ HD, באתר יוטיוב
↑  מהפכה בחדשות 12: המהדורה המרכזית משתדרגת, מי עובר תפקיד?, באתר אייס, 27 באוגוסט 2023
↑  ערן סויסה, אורי איזק עוזב את חברת החדשות, באתר ישראל היום, 28 בנובמבר 2024
↑  מיקי לוין, ‏אבדה לערוץ 12: הכתב הצבאי אורי איזק הודיע על עזיבה | TMI, באתר מעריב אונליין, 28 בנובמבר 2024
↑  קאנון באתר המרכז האקדמי שלם
↑  בר זגה, חודשיים אחרי הצעת הנישואים: אורי איזק ונוי בר התחתנו, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 16 באוגוסט 2023
עלי חיידר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1932  חאלת עארה, מדינת העלווים
 פטירה:  5 באוגוסט 2022 (בגיל 90 בערך) סוריה (1980–2024) לטקיה, סוריה
 מדינה:  הרפובליקה הסורית השנייה, הרפובליקה הערבית המאוחדת, סוריה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית בחומס 
 השתייכות:  סוריה (1980–2024) הכוחות המזוינים של סוריה
 תקופת הפעילות:  1952–1994 (כ־42 שנים)
 דרגה:   לואא' (אלוף)
 תפקידים בשירות
 מפקד 'פיקוד הכוחות המיוחדים'
 פעולות ומבצעים
 מלחמת יום הכיפורים  מלחמת לבנון הראשונה
 תפקידים אזרחיים
 יושב ראש המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית
 
עלי חיידר (בערבית: علي حيدر;‏ 1932 – 5 באוגוסט 2022) היה קצין סורי שפיקד בין היתר על פיקוד הכוחות המיוחדים של סוריה במשך 26 שנים, בשנים 1968–1994 (מלבד שנתיים בהן חלה). הוא הודח מתפקידו באוגוסט 1994 ונכלא על ידי המשטר הסורי לאחר שהתנגד לעלייתו לשלטון של בשאר אל-אסד.
חיידר כיהן כיושב הראש של המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, שהיא כיום המפלגה השנייה בגודלה בסוריה אחרי מפלגת הבעת'.
שירות צבאי

עלי חיידר נולד בשנת 1932 בכפר חאלט עארה במדינת העלווים, כיום נפת ג'בלה במחוז לטקיה, סוריה. בן למשפחה עלווית, חיידר היה חבר ילדות של חאפז אל-אסד והצטרף עוד בהיותו בבית הספר לתנועת הבעת' הסורית. בשנת 1952 התחיל חיידר את שירותו הצבאי בתור קצין לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בחומס. בשנת 1963 תנועת הבעת' אליה היה מקורב עלתה לשלטון בסוריה בהפיכה צבאית ובשנת 1968 קיבל חיידר את הפיקוד היוקרתי על הכוחות המיוחדים של סוריה.
שנתיים לאחר מכן, במהפכת התיקונים בסוריה, חיידר נותר נאמן לחבר ילדותו חאפז אל-אסד שעלה לשלטון במהפכה זו. הוא סיפק את כוחותיו לטובת ההפיכה לצד אל-אסד בלחימה נגד כוחותיו של הנשיא נור א-דין אל-אתאסי וסלאח ג'דיד. לאחר ההפיכה כוחו הפוליטי של חיידר עלה והוא נחשב לאחד מהמקורבים ביותר לאסד בצמרת השלטון, גם הכוחות המיוחדים שבפיקודו זכו לעליה באיכות ובכוח אדם שהפכו אותם לכוח שווה בערכו לפלוגות ההגנה (בפיקודו של רפעת אל-אסד).
כוחותיו נשלחו גם ללבנון במהלך "הסדר הסורי בלבנון" החל משנת 1976, כוחות אלו השתתפו בין היתר בלחימה כנגד כוחות צה"ל במהלך מלחמת לבנון הראשונה (1982). בנובמבר 1983 חאפז אל-אסד חלה ואחיו רפעת אל-אסד תכנן הפיכה צבאית כנגד אחיו, חיידר סירב לתמוך בהפיכה וכוחותיו הפכו לאחד מהכוחות העיקריים שנלחמו בהפיכה. חיידר שהיה נאמן לחאפז אמר:
אינני מזהה אף מנהיג במדינה זו מלבד חאפז אל-אסד! כל הכוח והיוקרה שיש לי אני חייב לו. אני חייל בשירותו ועבד לרצונו ודברו. כל עוד אני חי, אני חב לו את נאמנותי ולא אפול ממנו.
בשנת 1988 בעקבות מפרצת, הפסיק חיידר את פיקודו על הכוחות המיוחדים, אך לאחר שהחלים שב לתפקיד בשנת 1990. חיידר פוטר מתפקידו והוא נכלא על ידי השלטון הסורי ב-3 באוגוסט 1994, הסיבה הרשמית שניתנה הייתה "אי ציות לפקודות צבאיות". עם זאת, הסיבה האמיתית לפיטוריו הייתה התנגדותו לכך שבשאר אל-אסד ירש את מקום אביו חאפז בנשיאות סוריה, חיידר ככל הנראה האמין שהשליטה לא צריכה להישאר במשפחה. סיבה אפשרית נוספת היא חוסר תמיכתו בהסכם שלום עם ישראל שעמד באותה התקופה על הפרק, יחד איתו פוטרו מספר קצינים נוספים שהתנגדו למהלך שכזה.
פעילות פוליטית

בשנותיו האחרונות חיידר שימש יושב ראש המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית. במהלך מלחמת האזרחים בסוריה (שהתחילה בשנת 2011), חיידר קיבל מספר איומים על חייו, מפלגתו אומנם קוראת לרפורמה דמוקרטית במדינה, אך בפועל תומכת במשטרו של אסד. בתחילת מאי 2012, במהלך עימותים באזור חומס נהרג בנו איסמאעיל חיידר בעת שהיה בנסיעה עם חברו. בתגובה להודעה על מות בנו, אמר חיידר:
אינני זקוק לתנחומים על מות בני וחברו, משום שדמם אינו שווה יותר מדמו של כל סורי שמת מות קדושים או שימות בימים הקרובים. אלו אשר נושאים נשק לא יפחידו אותנו, ישתיקו אותנו או יעצרו אותנו מלעבוד יום ולילה לגיבוש שלום ובטחון בסוריה. איסמעיל וחברו הם קורבנות לטרור הפוגע בסוריה...הם, כמו שאר הקדושים המעונים, נפלו כדי שסוריה תוכל לחיות, משום שסוריה היא מעל הכל.
חיידר נפטר ב-5 באוגוסט 2022.
לקריאה נוספת

Sami Moubayed, 2006, Steel and Silk: Men and Women who Shaped Syria, Seatle:Cune Press.
הערות שוליים

↑  נכון לשנת 2012.
↑  moubayed, 2006, עמ' 55.
↑  The Christian Science Monitor, Assad Nudges Syria Closer To Peace Deal With Israel,‏ 30 באוגוסט 1994.
↑  Al-Akhbar, Son of SSNP Leader slain in Syria,‏ 3 במאי 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810645376005606  ISNI: 0000 0000 5155 8320  LCCN: no2008133972  SUDOC: 240725964  VIAF: 75153833152664331321   WorldCat (עם VIAF): 75153833152664331321
שלי ברקלי

רושל "שלי" ברקלי (באנגלית: Rochelle "Shelley" Berkley; נולדה ב-20 בינואר 1951) היא פוליטיקאית יהודיה-אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית. כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-1 של נבדה, המייצג את לאס וגאס, משנת 1999 עד 2013. רצה לסנאט ב-2012, אך הפסידה לדין הלר במרוץ צמוד ובפער של כ-11,000 קולות.
היא האישה היהודיה הראשונה והאדם היהודי השני שנבחר לקונגרס מטעם נבדה, לאחר שיק הכט. היא גם האישה השנייה מאז ומעולם שנבחרה לקונגרס מטעם נבדה.
ביוגרפיה

ברקלי נולדה כרושל לוין בעיר ניו יורק. סבה וסבתה היגרו חסרי כל מסלוניקי ומרוסיה לארצות הברית ואיבדו את משפחתם בשואה. "לא היה להם כלום. לא כישרון ולא כסף. רק חלום של חיים טובים יותר". היא סיפרה בדינר השנתי של חב"ד וושינגטון והוסיפה כי פעם היה בלאס וגאס בית כנסת יהודי בודד, וכיום פועלים 28 בתי-כנסת.
בבגרותה למדה באוניברסיטת נבדה, לאס וגאס, רכשה שם תואר במדע המדינה וכיהנה כנשיאת אגודת הסטודנטים. לאחר מכן היא המשיכה ללמוד באוניברסיטת סן דייגו וסיימה עם תואר במשפטים. ברקלי התמחתה במשפטים כמה שנים, בעיקר כחברה בוועד המשפטי של כמה בתי קזינו בלאס וגאס. היא כיהנה בבית המחוקקים של נבדה, בין 1982–1984 והייתה מעורבת בנושאים ציבוריים מקומיים. ברקלי גם מונתה סגנית יושב ראש מועצת האם לפרופסורים בכירים של אוניברסיטת נבדה, כשהיא מכהנת בעמדה זו מ-1990 ועד 1998.
ב-2012 רצה ברקלי לסנאט, אך הפסידה בבחירות הכלליות למועמד הרפובליקני דין הלר, על אף שברק אובמה זכה בנבדה באותן בחירות. בינואר 2013 סיימה את כהונתה בבית הנבחרים.
קריירה פוליטית ועמדות

בשנת 1998 נבחרה ברקלי לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית. היא כיהנה כחברה בוועדה לענייני חיילים משוחררים ובוועדה לדרכים ואמצעים. כנבחרת, ברקלי רואה את העדיפויות הראשונות שלה בלחימה על ביטוח בריאות בר מימון לכל האמריקנים, זכויות חיילים משוחררים ואנרגיה חלופית. היא גם התנגדה מאוד להשלכת פסולת גרעינית ברכס הרי יוקה בנבדה. היא חברה בקואליציה הדמוקרטית החדשה.
ברקלי ידועה כתומכת נלהבת של הסדרת ההימור המקוון. היא הייתה מהבודדים בקרב חברי הקונגרס שהתנגדו לתוספת לחוק אכיפת ההימורים הבלתי חוקיים באינטרנט 2006 בנושא אבטחת פורטים, שיזם הסנטור ביל פירסט.
ב-10 באוקטובר 2002, ברקלי נמנתה עם 81 הדמוקרטים בבית הנבחרים אשר הצביעו בעד ההסמכה לנשיא לפלוש ולפתוח במלחמת עיראק.
קריירה פוליטית ועמדות > ועדות

ברקלי חברה בוועדות בית הנבחרים של ארצות הברית הבאות:
ועדת הדרכים והאמצעים
תת-הוועדה לאבטחת הכנסה ודמי מזונות
תת-הוועדה לסחר
הוועדה לענייני חיילים משוחררים
תת-הוועדה לנכי צבא ואירועי זיכרון
תת-הוועדה לבריאות
צוות העבודה הדמוקרטי בנושא ישראל
עמידה מול האנטישמיות

לאחר פרסומים כי ממשלת איראן יצאה עם מדיניות חדשה הדורשת לסמן את בגדיו של כל מי שאינו מוסלמי, הגיבה בחריפות, כבת למשפחה של ניצולי שואה, ואמרה: "להכריח יהודים לסמן את בגדיהם היא חזרה מצמררת לאותן פעולות מפחידות שדחפו את עליית השואה".
במהלך תביעתה של האומנית ממוזיאון אושוויץ, דינה באביט, נערה יהודייה מצ'כיה ששרדה את השואה עם אימה, עקב כך שהנאצי ד"ר יוזף מנגלה בחר בה לצייר דיוקנאות של צוענים שהיו כלואים במחנה ולתעד את תוצאות הניסויים הרפואיים שערך, ברקלי פנתה למשרד החוץ האמריקאי ודרשה לערב בעניין את שלטונות פולין.
ברקלי העבירה פה אחד החלטה המגנה את ניסיונה של איראן ונשיאה מחמוד אחמדינז'אד להכחיש את השואה ואת מיליוני הקורבנות שלה, הן אלו שחיים ואלו שאינם בחיים בוועידה להכחשת השואה שהתקיימה בטהראן.
במרץ 2008, ערכה ברקלי ביקור מיוחד בקהילה היהודית בקזחסטן, כדי לעמוד מקרוב על הליכי המשפט של יהודה זידנפלד, יהודי אזרח ארצות הברית שישב בכלא בקזחסטן. ברקלי הייתה מעורבת בתיק זה למעלה משנה וחצי.
היחס לישראל

לברקלי רקורד של תמיכה עזה בישראל במהלך הקריה שלה בבית הנבחרים, והיא ביקרה במדינה במהלך כהונתה. היא הייתה חברה בצוות העבודה הדמוקרטי בנושא ישראל וביקרה בישראל 15 פעמים, כולל בשדרות ב-2007, במטרה לחוש מקרוב את מצוקת התושבים. ביוני 1999, עם סיום פרק הזמן שהקציב "חוק ירושלים", הקובע שעל הממשל האמריקאי להעביר את שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים בירתה, לא יאוחר מ-31 במאי 1999, אמרה ברקלי במליאת בית הנבחרים: "זה ציווי למסד עכשיו את האמונה האמריקנית שמשא ומתן ריאליסטי חייב להתבסס על העיקרון שירושלים היא בירתה הנצחית, הבלתי מחולקת של ישראל וחייבת להישאר מאוחדת לנצח. אם השגרירות תישאר בתל אביב, זה יעודד את הפלסטינים להתעקש בציפיות לא ריאליות בנוגע לירושלים".
באוגוסט 2001 היא ביקרה בישראל עם משלחת מחוקקים, כחברת ועדת יחסי החוץ של הבית, על רקע הפיגוע במסעדת סבארו והשמיעה איומים כלפי הסיוע האמריקאי לערפאת. באפריל 2002, הצביעה ברקלי בעד החלטה המביעה סולידריות עם ישראל במלחמתה בטרור והשוותה במליאה בין פיגועי 11 בספטמבר והמלחמה באפגניסטן לבין מה שעובר על הישראלים.
בינואר 2006, מיד עם עליית החמאס לשלטון, קראה ל"לסיים את הסיוע האמריקני לרשות הפלסטינית עד שחמאס יתפרק מנשקו, יתנער מהטרור ויכיר בזכותה של ישראל להתקיים". עם נאומו של ראש הממשלה אהוד אולמרט בפני הקונגרס במאי אותה שנה, הייתה ברקלי מבין יוזמיה המקוריים של הצעת "חוק מניעת הטרור הפלסטיני", המטיל תנאים קשים לקבלת סיוע פלסטיני וחותך כל סיוע ישיר לרשות עקב עליית החמאס לשלטון. ב-20 ביולי של אותה שנה, אחרי חטיפת חיילי צה"ל בגבול הצפון, בתחילת מלחמת לבנון השנייה, ברקלי הצטרפה לחבריה מבית הנבחרים בתמיכה בחוק בית הנבחרים, המגנה את ההתקפות האחרונות על ישראל, מטיל את האחריות על חמאס וחזבאללה ומדינות החסות שלהן סוריה ואיראן
במרץ 2007, בעקבות הקמת ממשלת האחדות הפלסטינית עם חברי חמאס, חתמה ברקלי יחד עם 243 חברי קונגרס על היוזמה של היהודים רוברט וקסלר וגארי אקרמן, אשר מפציר בחאבייר סולאנה והאיחוד האירופי שלא לתת סיוע או מענק הכרה לרשות הפלסטינית עד אשר היא תכיר בישראל, תתנער מהטרור ותקבל את כל ההסכמים הישראלים-פלסטיניים הקודמים.
בינואר 2008, היא הייתה מביון יוזמי הצעת חוק דו מפלגתית של למעלה מחמישים חברי קונגרס החותרת לחסום עסקה לנשק אמריקני מתקדם לערב הסעודית בסך 20,000 מיליארד דולר.
הערות שוליים

↑  ראש מטה הבית הלבן הפתיע בדינר חב"ד, עיתון חב"ד און ליין, פורסם כנראה במרץ 1993
1 2  שלי ברקלי, שדולות וכוח משימה, אתר רשמי, חקיקות-שדולות וכוח משימה
↑  שלי ברקלי, ברקלי מגנה את מדיניות איראן הדורשת מיהודים, נוצרים לסמן את בגדיהם, אתר רשמי, הודעה לעיתונות, 19 במאי 2006
↑  מערכת, אמנית יהודייה תובעת השבת תמונות שציירה כאסירה באושוויץ, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2006
↑  שלי ברקלי, ברקלי מגנה את ועידת הכחשת השואה, פעולותיו של נשיא איראן, אתר רשמי, הודעה לעיתונות, 11 בדצמבר 2006
↑  חברת הקונגרס מארצות הברית ביקרה במרכז היהודי, חב"ד-קזחסטן, 13 ביולי 2007
↑  ישראל, שלי ברקלי - נאומים והצהרות מרכזיות, אתר votesmart.org, נאום מליאה, 6 בספטמבר 2007
↑  שלי ברקלי, חברת בית הנבחרים ברקלי מדברת על האלימות במזרח התיכון; מצטרפת למשלחת הקונגרס לישראל, אתר רשמי, הודעה לעיתונות, 9 באוגוסט 2001
↑  שלי ברקלי בנושא של מלחמה ושלום, ontheissues.org, מאגר מידע - עמדותיהם של המנהיגים פוליטיים
↑  שלי ברקלי, הצהרת ברקלי על ניצחון חמאס בבחירות הפלסטיניות, 26 בינואר 2006
↑  תחושת הקונגרס בנוגע לרשות הפלסטינית, שלי ברקלי - נאומים והצהרות מרכזיות, אתר votesmart.org, נאום מליאה, 15 בפברואר 2006
↑  חוק מניעת הטרור הפלסטיני 2006, שלי ברקלי - נאומים והצהרות מרכזיות, אתר votesmart.org, נאום מליאה, 22 במאי 2006
↑  ג'ים לוב, לובי האגף הימני מנצל את ביקורו של אולמרט, 25 במאי 2006
↑  שלי ברקלי, ברקלי מצטרפת לעמיתיה בבית הנבחרים בהעברת הצעת חוק דו מפלגתית התומכת בזכותה של ישראל להגנה עצמית, 20 ביולי 2006
↑  גינויי ההתקפות האחרונות כנגד מדינת ישראל, שלי ברקלי - נאומים והצהרות מרכזיות, אתר votesmart.org, נאום מליאה, 19 ביולי 2006
↑  וקסלר ו-246 חברי קונגרס מפצירים באיחוד האירופי שלא לספק סיוע ישיר לממשלה הפלסטינית החדשה, שלי ברקלי - נאומים והצהרות מרכזיות, אתר votesmart.org, הודעה רשמית והעתק מכתב, 21 במרץ 2007
↑  שלי ברקלי, ברקלי נלחמת לחסום את מכירת הנשק ב-20 מיליארד דולר לערב הסעודית, אתר רשמי, הודעה לעיתונות, 16 בינואר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0160 3241  LCCN: no2013014799  SNAC: w6wh5r4v  US Congress: B001231  VIAF: 296461245   WorldCat (עם VIAF): 296461245
סרבנות גט

סרבנות גט הוא מצב שבו אדם מסרב לסיים נישואים על פי ההלכה על ידי מתן גט, אף על פי שבן או בת הזוג ביקש זאת מבית הדין. המניעים העיקריים לסרבנות גט הם אלימות, נקמה ובעיקר ניסיונות מצד הבעל לסחוט את האישה, בפרט בנושאי כספים ומשמורת ילדים. מצב זה מכונה לעיתים סחטנות גט.
הסיבות לסרבנות

סיבה נפוצה לסרבנות גט היא "סחטנות גט", אשר בהם גברים ונשים אינם מסרבים קטגורית לתת גט או לקבלו, אלא מציבים תנאים מוקדמים, לעיתים קשים, לכך, למשל מתוך רצון לשפר את מעמדם במאבק הרכוש בסכסוכי גירושין, או את מצבם בסכסוכים על ענייני משמורת וילדים. תביעת שלום בית משמשת לעיתים כאמצעי לאכוף את המשך הנישואין על הצד האחר או כטקטיקה במסגרת ניסיונות להשיג עמדות יותר טובות בהסכם הגירושין. האפשרות לסחטנות גט ירדה משמעותית בשנים האחרונות היות שהמחוקק ובתי הדין הרבניים ניתקו את התלות שהייתה בעבר בין קבלת הגט להסדרת ענייני הרכוש והילדים.
סיבות נוספות לסרבנות גט הן נקמנות או קנאה כלפי בן הזוג, או התנגדות עקרונית למתן גט הלכתי, למשל במקרה של אדם שהמיר את דתו. פעמים שהסרבנות נובעת מרצון כן של בן הזוג להגיע למצב של שלום בית.
סיבה נוספת לסרבנות גט מצד נשים זו הזכאות לקבלת מזונות אישה עד למועד מתן הגט. אלו תשלומים שמקבלת אישה מבעלה כל עוד חייב לזון ולפרנס אותה, זאת על פי הדין האישי (הדתי), במועד מתן הגט תשלומים אלו יפסקו. לעיתים הדבר מביא לסרבנות גט על רקע כלכלי, מתוך חשש אמיתי של האישה לפגיעה ברמת חייה.
היקף התופעה

מספרן של מסורבות הגט שנוי במחלוקת, עקב הבדלים בהגדרות של מי היא מסורבת גט. הנהלת בתי הדין הרבניים מגדירה מסורבת גט כמי שלא קיבלה גט שנתיים מפתיחת התיק בבית הדין הרבני בגלל סירוב בן הזוג, ומספר מסורבות הגט על פי הגדרה זאת עמד על 180 בתחילת 2009. בדו"ח של מערכת בתי הדין הרבניים נאמר שבסוף שנת 2006 עמד מספר התיקים הפתוחים מעל שנתיים שלא נסגרו בגט על 942 ומדגימה של 346 תיקים מתוכם הוערך שמספר מסורבי הגט עומד על כ-190 גברים ו-180 נשים. בשנת 2005 עמד מספר הנשים שלא קיבלו גט אף על פי שתיק בבית הדין נפתח לפני יותר משנה, על 963. לאור חוסר האחידות בהגדרות מסורבות גט לא ניתן לקבוע כמה סירובי גט יש בזמן נתון והאם יש שינוי במספר מסורבי הגט לאורך השנים, אך סקירת כלל הנתונים מעידה שמספר מסורבי הגט נע בין כמה עשרות לכמה מאות.
סרבנות גט היא רק אחת הסיבות לאי סגירת תיק תוך שנתיים. בדיקת בתי הדין לגבי סוף שנת 2006 הסיקה את הפילוג הבא לגבי הסיבות לאי סיום הליכי גירושין בגט:
סרבנות האישה (20% מכלל המקרים)
סרבנות הבעל (19% מכלל המקרים)
זניחת התביעה (18% מכלל המקרים)
סכסוכי ממון (13% מכלל המקרים)
אי הופעת בני הזוג לסידור הגט (11% מכלל המקרים)
הליכי שלום בית (5% מכלל המקרים)
פרופ' רות הלפרין-קדרי הגדירה מסורבת גט ככל מי שלפי הצהרתה בשלב כלשהו במהלך חייה בעלה סירב לתת לה גט (בין אם התגרשו לבסוף או לא), או התנה את נתינתו בתנאי החורג מוויתור שלו על משמורת הילדים, תשלום מזונות עבורם וחלוקת רכוש שוויונית, או שהיא נמנעה מפתיחת הליכי גירושין והמשיכה לחיות עם בעלה מתוך חשש שתהפוך למסורבת גט. סקר שיזמה העלה שמספר הנשים בישראל העונות להגדרה זו בשנת 2005 הוא כ-75,000, אולם מאחר שהערכה זו גובשה ב"דרך המעטה", העלתה אותה למאה אלף. הערכה זו אומצה בידי יושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה, אתי לבני.
עד סביבות שנת 2005 הגדירה הנהלת בתי הדין מסורבת גט כמי שלא קיבלה גט שלושה חודשים לאחר החלטה על חיוב או כפיית גט או הטלת סנקציות על סרבן גט. על פי הגדרה זאת הוצג מספר המסורבות בסוף שנת 2004 כ-238 ובאוגוסט 2005 כ-135. כנגד הגדרה זאת הופנתה ביקורת של ארגוני נשים בטענה שיש נשים רבות הסובלות מסחבת של הבעל המסרב לתת גט ובתי הדין אינם נותנים החלטה של חיוב גט. מבקר המדינה הצטרף לביקורת והציע להוסיף להגדרת מסורבות הגט גם נשים שניתן בעניינן המלצה או הצעה לתת גט. הרבנית מרים גולדפישר מאמונה ציינה שעל פי הגדרה מורחבת כזאת יש להוסיף עוד כמה מאות נשים למספר מסורבות הגט.
אולם נציגות אחרות של ארגוני נשים נוהגות לנקוב במספרים של אלפי מסורבות גט. למשל, אלה גרא, מנכ"ל שדולת הנשים, נקבה במספר 5,000 מסורבות גט ובכנס של ארגוני נשים שאורגן על ידי פרופ' הלפרין-קדרי הועלתה הערכה שיש מעל 10,000 מסורבות גט בישראל. כנגד מספרים אלו טען מנהל בתי הדין הרבניים הרב אלי בן דהן שאין בינם ובין המציאות כלום, וחבר הכנסת אברהם רביץ טען שמדובר בהגזמות של ארגוני הנשים להדגיש את חשיבות קיומן, אך מזיקות לפתרון הבעיה של מסורבות הגט האמיתיות.
תופעה שזוכה להרבה פחות הד תקשורתי זו התופעה של גברים מסורבי גט.
סנקציות כנגד סרבני גט

הכלל היסודי של "כופים אותו עד שאומר רוצה אני" הוא הבסיס ההלכתי של הצבת סנקציות על סרבן הגט: "...וכן אתה אומר בגיטי נשים כופין אותו עד שיאמר רוצה אני" (בבלי, מסכת ערכין, דף כ"א, עמוד א). ההלכה דורשת שהפעלת הסנקציות תהיה כזו שלא תישלל לחלוטין זכות הבחירה שכן גט שניתן שלא מבחירה, עלול להיכנס בקטגוריה של "גט מעֻשֶׂה", ולהיפסל משום כך.
הרב שלמה דיכובסקי והרב ציון בוארון כתבו באחד מפסקי דינם: "במשך מאות בשנים, אם לא למעלה מכך, היו בתי הדין הרבניים ברוב תפוצות הגולה מוגבלים מאוד ביכולתם לפעול נגד סרבני גט שניתן נגדם פסק דין לגירושין, יהיה זה בגדר המלצה, מצווה, חובה או כפייה לגרש. חוסר האונים הזה הביא בצדו לצמצום מסוים של השיח ההלכתי בכל הקשור לדרכים העומדות בפני בתי הדין להביא לאכיפת פסקי דין לגירושין על פי ההלכה."
בימי המנדט הבריטי הסכימו השלטונות לכפות צווים כספיים של בתי הדין הרבניים, אך לא את שאר הצווים, אף על פי שבאופן תאורטי היה בסמכותם של בתי הדין לתת את הצווים. במדינת ישראל ניתנה בידי בית הדין הרבני האפשרות לכפות מתן גט על ידי עונש מאסר. בשנת 1995 חוקק חוק המרחיב את מגוון הסנקציות שניתן בידי בית הדין להפעיל כנגד סרבני גט.
הסנקציות:
מזונות עונשיים: הסנקציה המרכזית, והקלה ביותר להפעלה כנגד סרבני גט גברים היא קביעת מזונות אישה גבוהים (מזונות עונשיים) אותם יצטרך לשלם לאשתו, שמצידה תוכל להשתמש בחובה זו כקלף מיקוח לקבלת הגט. אין סנקציה דומה כנגד סרבניות גט.
ביטול זכאות למזונות: גבר יכול לנסות להתגונן מהצורך לשלם מזונות אישה, ובכך לעקר אולי את הסיבה לסרבנותה, באמצעות בקשה לבית הדין הרבני להכריז על אשתו שהיא מורדת, כלומר, מסרבת לגור עמו, מסרבת לקיים עמו יחסי אישות, או שאינה ממלאה את תפקידה בכלכלת הבית. אלא, שדי לאישה להביא "אמתלה קלה כנוצה" (משמע מתן צידוק מינימלי לעזיבתה), כדי שבית הדין ידחה את הבקשה להכריז עליה כמורדת.
הרחקות דרבנו תם: שורה של סנקציות שניתן להפעיל על הבעל הסרבן, הכוללות נידוי חברתי של הסרבן, איסור על עלייתו לתורה, צירופו למניין, לימודו תורה, מילת בניו, קבירת בני משפחתו בקבר ישראל, ושאר איסורים. רוב הפוסקים סוברים כי הרחקות דרבנו תם אינן בגדר חרם ונידוי. שכן, בעוד שחרם ונידוי מכוונים ישירות כלפי הנדון ויש בהם פגיעה בבעל עצמו, הרחקות דרבנו תם מופנות אל הציבור ולא אל הבעל, ועיקרן הוא בהימנעות בני הציבור מלעשות טובה עם הבעל, על ידי התרחקותם ממנו. הרחקות דרבנו תם לא הופעלו כדבר שבשגרה, ועל כך כתב המהריב"ל בשו"ת "תעלומות לב", ח"ב סימן יח, "לא ראינו לרבני הדור הזה שנהגו בכך", אלא במקרים מתאימים.[דרושה הבהרה] עתירה שהוגשה לבג"ץ, בדרישה למנוע הטלתן של הרחקות דרבנו תם נדחתה ברוב קולות. הרחקות דרבנו תם אינן מופעלות כנגד סרבניות גט.
סנקציות כנגד סרבני גט > סנקציות אזרחיות ומאסר

בעוד שההלכה מתירה אכיפת גט, במקרים מסוימים, אף באמצעים אלימים, החוק הישראלי מתיר לבית הדין הרבני להפעיל שורת סנקציות אזרחיות מוגדרות כנגד סרבני גט, הכוללות מניעת רישיון נהיגה וחשבון בנק, מאסר לתקופה של עד עשר שנים, חבישה בצינוק ומניעת זכויות מעציר או אסיר, עיכוב יציאה מן הארץ, איסור על קבלה, החזקה או הארכה של דרכון, איסור על קבלה החזקה או חידוש של רישיון נהיגה, מניעה מלהיבחר למשרה על פי דין, או לשאת במשרה גוף מבוקר, מניעות מעיסוק מוסדר על פי דין או הדורש רישוי או היתר ועוד.
ביטול קבלת קצבאות מביטוח לאומי: הביטוח הלאומי רשאי בנסיבות מסוימות בהם "במקרי עגינות קשים אשר בהם דרכי הכפייה הרגילים המצויים בחוק בתי דין רבניים (קיום פסקי דין של גירושין), התשנ"ה-1995 אינם אפקטיביים", למנוע מסרבן הגט קצבאות אותן הוא רשאי לקבל מהביטוח הלאומי.
ביוני 2011 הורה בית הדין הרבני בירושלים באופן תקדימי להאריך את מעצרו של סרבן גט לתקופה בלתי מוגבלת, בעקבות המשך סירובו לתת גט לאשתו גם לאחר שסיים לרצות תקופת מאסר של עשר שנים. במרץ 2016 הטיל בית הדין הרבני עונש מאסר על אביו של סרבן גט, לאחר שקבע שהאב עומד מאחורי הסרבנות של בנו.
הפעלת אמצעי כפייה על סרבניות גט נדירה יותר, במהלך השנים 2016–2019, 84 אחוזים מהסנקציות על סרבנות גט הוטלו על גברים, כמו כן בין השנים 2012–2016 הוטלו 69 פעמים עונשי מאסר נגד סרבני גט ולא הוטלו בכלל עונשי מאסר נגד סרבניות גט למרות שבעבר הטיל בית הדין עונש מאסר על סרבנית הגט, אך המאסר לא יצא לפועל. סמכות המאסר של סרבניות גט נקבעה בחוק מאוחר יותר מסמכות המאסר של סרבנים גברים, והיא מותנית באישור נשיא בית הדין הגדול לאחר שאיפשר לצדדים לטעון בפניו.
בספטמבר 2022, הוציא בית הדין הרבני הגדול צו למאסר סרבנית גט, לאחר שלא התייצבה לדיונים במשך 4 שנים. זאת הפעם הראשונה שהסנקציה מופעלת נגד אישה.