stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון פישר
קורות חייו > אדמירל (1890 – 1902)

פישר שימש כממונה על המספנה בפורטסמות' למשך כמה חודשים (מאי 1891 - פברואר 1892), ואז מונה כלורד הים השלישי (Third Sea Lord). במסגרת תפקידו היה אחראי על האספקה והציוד לצי. כחלק מתפקידו ניהל את פיתוח דגם חדש של אונייה, שנקראה משחתת ספינות טורפדו, ומאוחר יותר משחתת. ספינות הטורפדו הפכו לאיום חמור על אוניות השטח הגדולות, עקב מחירן הזול והיכולת לייצר רבות מהן, מחד, והטורפדו שנשאו, מאידך, שיכול היה לגרום נזק חמור ואף להטביע את האוניות העיקריות בצי. המשחתות נועדו להתמודד עם איום זה, באמצעות מהירות גבוהה ותותחים בעלי קליבר קטן וקצב אש גבוה.
פישר זכה לתואר אבירות ביום הולדתה של המלכה ב-1894, והוענק לו תואר אביר מפקד מסדר האמבט (Knight Commander). בשנת 1896 קודם לדרגת תת-אדמירל (Vice Admiral), ובתפקיד זה פיקד על הצי הבריטי בצפון האוקיינוס האטלנטי ובים הקריבי. תקרית פשודה, ב-1898, הביאה את בריטניה וצרפת אל סף מלחמה. פישר תכנן לתקוף את האיים הקריביים שבשליטת צרפת, ביניהם את אי השדים, שם היה כלוא באותה תקופה אלפרד דרייפוס. פישר תכנן להחזיר את דרייפוס לצרפת כדי להביך את הצבא הצרפתי ולהביא לתסיסה בתוכו. פישר ציפה מפקודיו לטוב ביותר, ונהג להתיידד עם קצינים זוטרים כדי שלא יחששו להביע בפניו רעיונות, או לא להסכים עמו בעת הצורך.
פישר נבחר על ידי ראש ממשלת בריטניה דאז, לורד סולסברי, לעמוד בראש המשלחת הבריטית לוועידת האג הראשונה בשנת 1899. הוועידה הייתה יוזמה של האימפריה הרוסית שנועדה להביא לבלימת מרוץ החימוש שהיה בשיאו באירופה באותה תקופה, ולהסכמה על הטלת מגבלות נשק, ואולם המשלחת הבריטית הגיעה במטרה לבלום כל יוזמה שתטיל מגבלות על כוחו של הצי. פישר נהג לומר מעט בישיבות הרשמיות, אך ב"שיחות מסדרון" לא פורמליות קידם בהחלטיות את מטרתו. הוא הרשים רבים באדיבותו ובנוהגו, אך גם ברצינותו ובנחישותו לקדם את האינטרס הבריטי. בוועידה הוסכם על הטלת מגבלות על סוגי נשק שונים, כמו כדורי דום-דום, גז רעיל והפצצה מן האוויר (מכדורים פורחים). פישר השיג את מטרתו, ולא הוטלו מגבלות על הצי. כהערכה להישג זה מונה פישר למפקד הצי הבריטי בים התיכון.
קורות חייו > אדמירל (1890 – 1902) > הפיקוד על צי הים התיכון

הים התיכון היה אזור חיוני עבור האימפריה הבריטית. הצי הבריטי, שבסיסיו היו במלטה ובגיברלטר, הגן על נתיב הספנות הקריטי שעבר בים התיכון, והוביל להודו דרך תעלת סואץ, ושהיה באורח קבע תחת איום צרפתי. צרפת גם היא ראתה בים התיכון ציר תנועה חיוני, מצפון לדרום, אל מושבותיה בצפון אפריקה. פישר המשיך לפקד מאוניית הדגל שלו, אה"מ רינאון (Renown), שהייתה אוניית הדגל שלו גם בפיקוד על הצי האטלנטי. הוא העדיף אונייה זו על פני אוניות חזקות אך איטיות יותר, וזכה על כך לביקורתם של קצינים שונים.
פישר הדגיש את הצורך בהנחתת המכה הראשונה במלחמה, יחד עם ההכרה שקשה מאוד למצוא תחליף לאוניות שהוטבעו. הוא והרצה בפני כל קציניו על אסטרטגיה ימית, והדיח כל קצין שלא עמד בסטנדרטים שקבע. גם בפיקוד זה הוא עודד קצינים להעלות בפניו רעיונות חדשים, ונתן פרסים על חיבורים בנושאי טקטיקה ימית. במשרדו שכנה דרך קבע מפה גדולה ועליה דגמים של כל אוניות הצי, וקצינים הוזמנו לבוא ולתרגל על הדגם טקטיקות שונות. פישר חשש במיוחד מאיום הטורפדות, שבהן הצטיידה גרמניה תוך התרברבות שבהן תטביע את הצי הבריטי, ומספינות הטורפדו הרבות שבנתה צרפת. רבות מהטקטיקות שפיתח נועדו להתמודד עם איום זה. לא כל חידושיו של פישר זכו לאהדה כללית, וכמה קצינים בכירים הסתייגו מהקשר שיצר עם הקצינים הזוטרים, או מהלחץ הקבוע שהפעיל על כל הדרגים כדי להגביר את היעילות.
פישר יזם תוכנית מקיפה של אימונים, שדימו פשיטות צרפתיות, תמרונים הגנתיים, התקפות לילה והטלת הסגר ימי, כל אלה במהירויות גבוהות. הוא יצר מסורת של הענקת גביע זהב לאונייה המצטיינת בתותחנות, ועמד על ביצוע ירי לטווח גדל והולך, וגם מתוך מבנה של אוניות. פישר העיד על עצמו שגילה את המורכבות והקשיים שבניהול צי גדול בים, ונהנה מכך מאוד. אחד מהקצינים ששירת תחתיו העיד, שפישר יצר שינוי עצום בצי. עד הגעתו דנו הקצינים בעיקר בשמירת הניקיון והמראה של האוניות; לאחר שהגיע השתנו נושאי הדיון לדיונים בלתי פוסקים על טקטיקה, אסטרטגיה, תותחנות, לוחמת טורפדו, הסגר ימי וכדומה. אחד מיריביו העיקריים בשנים הבאות, לורד ברספורד, דחה תוכנית לסיים את שירותו ולחזור לבריטניה כדי להיבחר לפרלמנט, משום שכדבריו "בשבוע האחרון למדתי יותר ממה שלמדתי במשך ארבעים שנה".
בתפקידו כמפקד הצי בים התיכון השקיע פישר גם בקשרים דיפלומטיים, וערך נשפים וקבלות פנים לאישים חשובים. הצי ביקר בקונסטנטינופול, שם פגש פישר את הסולטאן, שהעניק לו את עיטור אוסמניה.
ב-1901 קודם פישר לדרגת אדמירל.
ב-1902 חזר פישר לבריטניה ומונה ללורד הים השני (Second Sea Lord), האחראי על נושאי כוח אדם בצי. ב-1902 זכה לתואר האבירות אביר מפואר של מסדר האמבטיה (Knight Grand Cross).
קורות חייו > לורד הים הראשון (1904 – 1910)

ב-21 באוקטובר 1904, יום השנה לקרב טרפלגר, לאחר שאכל ארוחת בוקר עם מלך בריטניה אדוארד השביעי בארמון בקינגהאם, הושבע פישר כלורד הים הראשון (First Sea Lord), המפקד העליון על כל הפעילות בצי המלכותי. באותו יום מונה גם כשליש הראשי למלך. ביוני 1905 צורף פישר למסדר ההצטיינות (Order of Merit); בדצמבר זכה לדרגת אדמירל הצי (admiral of the Fleet).
פישר הובא לאדמירליות כדי להפחית את תקציבי הצי וכדי להביא לרפורמה בצי, רפורמה שתכין את הצי למלחמה מודרנית. הוא לא נרתע מצעדים לא קלים; למרות סערה ציבורית גדולה מכר פישר 90 אוניות קטנות ומיושנות, והעביר עוד 64 לאחסנה כעתודה, באומרו שאוניות אלה "חלשות מכדי להילחם ואיטיות מכדי לברוח"; הוא כינה אותן "עדר של זבל חסר תועלת השייך לקמצן". הוצאת אוניות אלה משירות שחרר צוותים רבים וכסף, שבו ניתן היה להגדיל את מספרן של האוניות הגדולות והמודרניות במי בריטניה.
פישר היה הכוח המניע בפיתוח אוניית המערכה המודרנית, ועמד בראש הוועדה שתכננה את האונייה הראשונה שנבנתה על פי העקרונות הללו, אה"מ דרדנוט; על שמה נקראו כל האוניות הבאות אחריה שנבנו על פי אותו עיקרון "דרדנוט". ייחודה של אונייה זו היה בכך שכל חימושה הורכב מתותחים בעלי קוטר גדול, לעומת אוניות המערכה המוקדמות (שנקראו, במבט לאחור, פרה-דרדנוט). הוועדה שבראשותו יצרה גם טיפוס חדש של סיירת, בעלת תותחים בקוטר גדול, כאלה של אוניית מערכה, אך מהירה ממנה ובעלת שריון קל יותר. טיפוס זה נקרא סיירת מערכה (Battlecruiser). פישר היה מן הראשונים שהבינו את ערכם של הטורפדו, המוקשים הימיים והצוללת הנושאת אותם, והיה בין הראשונים שהבין את פגיעותן של אוניות המלחמה הגדולות מול אמצעים אלה. פישר השקיע רבות בהסבת הצי למנועים המונעים בנפט, לעומת מנועי הפחם שהניעו את האוניות במאה ה-19. הוא גם עודד הכנסת צוללות לשירות בצי המלכותי, והיה בין הראשונים שחזה את לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת; עמיתיו סירבו לקבל את תחזיתו הקודרת, שהתממשה במלואה בשתי מלחמות העולם.
ב-7 בדצמבר 1909 זכה לתואר אצולה, ונקרא ברון פישר מקילברסטון. כמוטו לשלט האצולה שלו בחר את המשפט "ירא מהאל ואל תיחת", באנגלית: "Fear God and dread nought", משחק מילים שרמז לאוניה "דרדנוט" שהייתה מזוהה עמו.
קורות חייו > לפני המלחמה ובמהלכה (1911 – 1915)

ביום הולדתו השבעים, 25 בינואר 1911, פרש פישר מתפקידו, ואולם גם לאחר מכן נקרא להיות חבר בוועדות שונות באדמירליות. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פישר בקשר קרוב עם וינסטון צ'רצ'יל, שהיה אז הלורד הראשון של הימיה.
באוקטובר 1914 נקרא פישר למלא שוב את תפקיד לורד הים הראשון. זאת, לאחר שלורד הים הראשון המכהן, הנסיך לואי מבטנברג, אולץ לפרוש בשל חשד לקשרים עם גרמניה (אביו של הנסיך היה אחד מבני משפחת המלוכה הגרמנית). הטיימס של לונדון דיווח ש"פישר נכנס כעת לשנתו ה-74, אך מעולם לא היה צעיר יותר או נמרץ יותר". ואולם, שמונה חודשים מאוחר יותר התפטר פישר מתפקידו, תוך כדי חילוקי דעות חריפים עם הלורד הראשון של הימיה, צ'רצ'יל, סביב קרב גליפולי. פישר התלבט לגבי התוכנית, ובסופו של דבר התנגד למשלוח יחידות גדולות של הצי למערכה המרוחקת, וראה בכך החלשה של הצי; הוא טען שצ'רצ'יל מהווה סכנה גדולה יותר מהגרמנים, עקב יוזמתו לפתוח במערכה זו והתמדתו בה. צ'רצ'יל עצמו נאלץ לפרוש מתפקידו עקב הכישלון במערכה. פישר סבר שהיעד הנכון למתקפה הוא חוף הים הבלטי של גרמניה, ולמטרה זו אף תכנן סיירות מערכה בעלות שוקע רדוד, שתוכלנה להתקרב לחוף.
קורות חייו > שנותיו האחרונות (1915 – 1920)

פישר מונה לראש הוועדה הממשלתית להמצאה ולמחקר, תפקיד שמילא עד סוף המלחמה. ב-10 ביולי 1920 נפטר פישר ממחלת הסרטן. הוא זכה להלוויה ממלכתית במנזר וסטמינסטר. ארונו נישא על ידי שישה אדמירלים, ואת מסע הלוויה ליוו מלחים ומשמר כבוד של הנחתים המלכותיים, שנשאו את נשקם במהופך, כאות אבל. גופתו נשרפה ואפרו הונח בקילברסטון, ליד אפרה של אשתו שנפטרה שנתיים לפני כן.
הערות שוליים

↑  הערך תורגם מן הערך באנגלית. למקורות ראו שם.
↑  לורד הים הראשון הוא המפקד הצבאי העליון של הצי. אין לבלבל עם הלורד הראשון של הימיה, שהוא הסמכות המינסטריאלית הממונה על הצי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463655605171  PLWABN: 9810699310405606  BnF: cb13737005t (data)  GND: 118683756  ISNI: 0000 0000 6309 4332  LCCN: n50005251  NLA: 36591283  NTA: 068254954  SELIBR: 186954  SNAC: w6nk66sn  SUDOC: 069720223  TePapa: 44150  Trove: 1309690  VIAF: 29709610   WorldCat (עם VIAF): 29709610 
אה"מ אגממנון, מן האוניות הראשונות בהן שירת פישר
קפטן פישר, בשנות השלושים לחייו
המלכה ויקטוריה, 1887
אה"מ סנטוריון. אוניית הדגל של פישר, אה"מ רינאון, הייתה מדגם זה
אה"מ דרדנוט
הלורדים של הימיה, בעת סקירת מסדר צבאי. פישר הוא השמאלי ביניהם. 1907
גיטרות טיילור

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  בוב טיילור 
 תקופת הפעילות:  1974–הווה (כ־50 שנה) 
 מיקום המטה:  אל קאג'ון 
 ענפי תעשייה:  ייצור כלי נגינה 
 מוצרים עיקריים:  גיטרה אקוסטית 
  
 www.taylorguitars.com
 
גיטרות טיילור (באנגלית: Taylor Guitars) היא חברה קליפורנית לייצור גיטרות אקוסטיות, מן הגדולות בארצות הברית, וכן היא מייצרת גיטרות חשמליות וקלאסיות. החברה נוסדה בשנת 1974 על ידי בוב טיילור וקורט ליסטוג.
היסטוריה

בשנת 1972 היה בוב טיילור היה בן 18 כאשר החל לעבוד בסדנה לבניית גיטרות באל קאג'ון (El Cajon, California), סמוך לסן דייגו בקליפורניה, שבה עבד קורט ליסטוג בן ה-20 עוד קודם לכן. שנתיים לאחר מכן ביקש הבעלים של הסדנה למכור אותה, וטיילור, ליסטוג ומועסק נוסף בסדנה החליטו לקנות אותה בעצמם. הם שינו את שם הסדנה, בתחילה ל"Westland Music Company". אך משהתעורר צורך בשם קצר וקליט, שיתאים ללוגו מוטבע על גיטרה, הם שינו אותה שוב ל"טיילור", שם אמריקני וקל יותר לביטוי מ"ליסטוג". ליסטוג עסק בניהול עסקי בעוד טיילור עסק בעיצוב ובייצור.
בשנות ה-70 היו המכירות של כל יצרני הגיטרות האקוסטיות נמוכות, והגיטרות של החברה נמכרו אז במחירים של 150 עד 380 דולר בלבד. ב-1981 השיגה החברה הלוואה מבנק מקומי לרכישת ציוד ולהגברת הייצור. עיצוב גיטרות למוזיקאים כפרינס, בוני רייט, בילי איידול, ג'יימס ברטון, ניל יאנג וג'ון פוגרטי סייע לחברה לבלוט יותר. בשנת 1985 הם העסיקו 11 עובדים, ההכנסה השנתית הייתה 400 אלף דולר, וכמה גיטרות יוקרתיות מתוצרתה נמכרו במחירים של עד 4,500 דולר.
בשנות ה-90 התרחש זינוק גדול במכירות של גיטרות אקוסטיות בארצות-הברית ובעולם, בין השאר תודות לגל הופעות אקוסטיות של רבים מן המוזיקאים הפופולריים ביותר. החברה עברה פעמיים למפעלים מרווחים יותר, וב-1993 הם העסיקו כ-80 עובדים, ומכרו כ-10,000 גיטרות בסך כולל של כ-5 מיליון דולר, למאות חנויות בארצות-הברית ואף לייצוא. בין הלקוחות שלהם אז נמנו אריק קלפטון, ברוס ספרינגסטין ופול מקרטני.
שלב קריטי בבניית גיטרות הוא חיבור צוואר הגיטרה לתיבת התהודה. זווית הצוואר המדויקת קובעת את גובה המיתרים מעל לוח האצבוע, ולפיכך את קלות ודיוק הנגינה. החברה השתמשה בחיבור מסוג bolt-on שנשאל מגיטרות חשמליות, במקום החיבור מסוג "זנב יונה" (Dovetail joint) הטיפוסי לגיטרות אקוסטיות. ב-1999 החלה החברה לייצר גיטרות עם חיבור משופר המכונה על ידיהם New Technology, או NT בראשי תיבות, שעליו רשמו פטנט. החיבור החדש פשוט יותר במבנהו, וקל יותר לכוונון מחדש כאשר נוצר צורך לשנות או לתקן זווית צוואר הגיטרה.
במאה ה-21

ב-2012 העסיקה החברה כ-700 עובדים בשני מפעלים: האחד באל-קאג'ון והשני מעבר לגבול במקסיקו, שבו מייצרת החברה דגמים זולים יותר ותיקי גיטרות. הם החלו לייצא גיטרות גם לשוק האירופי. ב-2021 הודיעה החברה כי 100% מן הבעלות עליה שייכת לעובדיה. בוב טיילור מכהן כנשיא החברה, וליסטוג כמנהל הכללי שלה.
החל משנת 2004 מייצרים טיילור בעצמם מערכת הגברה חשמלית לגיטרות האקוסטיות שלהם. המערכת, המתבססת על שלושה סנסורים וקדם-מגבר, נקראת Expression System ובראשי תיבות ES. היא מורכבת או מוצעת כאופציה ברבים מדגמי החברה.
בהשוואה למתחרותיה העיקריות בשוק האמריקאי של גיטרות אקוסטיות מובחרות, מרטין וגיבסון, ההיסטוריה של חברת טיילור צעירה בהרבה, וכן היא ממוקמת בחוף המערבי. ניגודים אלו משפיעים על האופי והתדמית של החברה, הנתפסת כפחות "מסורתית" ויותר חדשנית. הצליל הטיפוסי של גיטרות טיילור נחשב פחות "חם" ויותר "צלול", המדגיש תדירויות גבוהות יותר וצלילים עיליים. תכונות אלו מותאמות פחות להשתלב בלהקות אקוסטיות בסגנונות המסורתיים של בלוגראס, קאנטרי ופולק, ויותר בלהקות מוגברות חשמלית האופייניות למוזיקת הפופ המודרנית. החברה מרבה להציג דגמים ייחודיים ומקוריים, כגון כאלו הבנויים מסוגי עץ בלתי-מקובלים, גיטרות חשמליות "חצי נפח", גיטרות בריטון וגיטרות בעלות 8 מיתרים.
גלריה: אמנים עם גיטרות טיילור

שאקירה
קייטי פרי
ליסה לוב
ריי וילסון
ג'ייסון מראז
דרייק בל
לאו קוטקה
סוזן ווגה
ג'ול
ריקי לי ג'ונס
ראו גם

מרטין
גיבסון
הערות שוליים

1 2  .fundinguniverse.com, Taylor Guitars History
טיילור סוויפט מופיעה עם גיטרה אקוסטית מתוצרת החברה.
גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג

גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Georg Wilhelm, Herzog zu Braunschweig und Lüneburg; ‏26 בינואר 1624 – 28 באוגוסט 1705) היה דוכס דוכסות בראונשווייג-לינבורג, ואביה של סופיה דורותיאה, דוכסית בראונשווייג-צלה, אשתו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
ביוגרפיה

גאורג וילהלם נולד ב-26 בינואר 1624 בהרצברג על ההארץ, לגאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ולאנה אלאונורה מהסן-דרמשטדט, בתם של לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטדט ומגדלנה מברנדנבורג.
בשנת 1648 ירש אחיו כריסטיאן לודוויג, דוכס בראונשווייג-לינבורג את נסיכות לינבורג מדודם פרידריך הרביעי, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ומסר לגאורג וילהלם את נסיכות קאלנברג.
בשנת 1665 מת כריסטיאן לודוויג, וגאורג וילהלם עלה במקומו לשלטון. אולם, בעקבות החלטתו של גאורג וילהלם להתחתן עם אלאונור ד'אסמיר ד'אולברוז בנישואים מורגנטיים, ויתר גאורג וילהלם על רוב נחלותיו, ואחיו יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1682 התחתנה בתו של גאורג וילהלם סופיה דורותיאה עם אחיינו גאורג לודוויג, וכך הצליח גאורג לודוויג לאחד את כל חלקי הדוכסות. אמו של גאורג לודוויג התנגדה בהתחלה לשידוך משום שאמה של הכלה הייתה פילגש מהאצולה הנמוכה, אולם היא התרככה לבסוף כאשר הבינה את התועלת שהנישואים יביאו למשפחה.
בשנת 1689 מת יוליוס פרנץ, דוכס סקסוניה-לאוונבורג והשאיר אחריו רק שתי בנות, תוך שהוא מנסה לפני מותו לשנות את החוק הסאלי שהיה נהוג במדינה, כדי שבתו תוכל לרשת אותו. אולם, גאורג וילהלם שהיה מהטוענים לשלטון בדוכסות, פלש אליה וכבש אותה. לאחר מכן התנהל מאבק ירושה בינו לבין טוענים אחרים לכתר, עד שהושגה הסכמה בשנת 1693 לשלטונו של גאורג וילהלם.
גאורג וילהלם מת ב-28 באוגוסט 1705 בעיר וינהאוזן, ואחיינו גאורג לודוויג ירש את נחלותיו.
גנרל-פלדמרשל

| --- | --- |
 היררכיה:  קצינים
 מקבילת חיל האוויר:  לופט-מרשל
 מקבילת חיל הים:  גרוס-אדמירל
 
שרביט מרשל של פרוסיה
גנרל-פלדמרשל (בגרמנית: Generalfeldmarschall) היא דרגת הקצונה הבכירה ביותר הנהוגה בצבאותיהן של גרמניה ואוסטריה. השימוש בשם זה היה מקובל גם באימפריה הרומית הקדושה ובצבאות הפרוסי והרוסי (קודם למהפכת אוקטובר).
ככלל, מוענקת דרגה זו רק בעתות מלחמה לגנרלים קרביים מצבא היבשה, וכיום היא אינה קיימת בצבא הגרמני. רק קצין אחד בהיסטוריה של גרמניה היה בעל דרגה גבוהה יותר, הרייכסמרשל הרמן גרינג, מפקד חיל האוויר הגרמני.
הדרגה המקבילה לגנרל-פלדמרשל בחיל האוויר הגרמני היא לופט-מרשל ובצי הגרמני היא גרוס-אדמירל.
בצבא העם הלאומי, צבאה של גרמניה המזרחית, הייתה קיימת דרגה מקבילה בין השנים 1982–1989 בשם מרשל גרמניה המזרחית (גרמנית: Marschall der DDR), אולם בפועל היא לא הוענקה מעולם.
הדרגה המקבילה לגנרל-פלדמרשל בצבאות אחרים היא דרגת פילדמרשל וגנרל הצבא בצבא ארצות הברית.
ראש השרביט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4204638-5
גרהאם זוסי

גרהאם ג'ונתן זוסי (באנגלית: Graham Jonathan Zusi; נולד ב-18 באוגוסט 1986) הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בספורטינג קנזס סיטי ובנבחרת ארצות הברית.
קריירה

זוסי שיחק כדורגל קולג'ים באוניברסיטת מרילנד. במהלך קריירת הקולג'ים שלו זוסי שיחק 89 משחקים, בהם כבש 28 שערים ובישל 20 שערים, וסייע לקבוצה של אוניברסיטת מרילנד, מרילנד טרפינס, לזכות באליפות הארצית לקולג'ים בשנים 2005 ו-2008. במהלך שנות השנים ששיחק בקולג' הוא סיים עם תואר בקרימינולוגיה.
בשנת 2005 הוא גם שיחק בקבוצת הצעירים אורלנדו סיטי עד 23 בליגת הפיתוח של USL.
זוסי התחיל לשחק בספורטינג קנזס סיטי במחצית השנייה של ה-MLS סופר דרפט 2009. הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו ב-21 במרץ 2009, במשחק הראשון של קנזס סיטי בעונת 2009 של ה-MLS, נגד טורונטו.
ב-21 בינואר 2012 זוסי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארצות הברית, כאשר פתח במשחק ידידות בניצחון 0-1 על ונצואלה. ב-25 בינואר בהופעתו השנייה בלבד במדים הלאומיים, כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, שהיה גם השער היחיד בניצחון על פנמה.
זוסי זומן לסגל נבחרת ארצות הברית למונדיאל 2014. במשחק הראשון של ארצות הברית בטורניר, מול גאנה, הוא בישל לג'ון אנתוני ברוקס את שער הניצחון. במשחק הבא של ארצות הברית, נגד פורטוגל, הוא בישל לקלינט דמפסי את השער השני של ארצות הברית במשחק.
תארים > קבוצתיים

ליגת הפיתוח של USL:  2005, 2008
גביע ארצות הברית הפתוח: 2012
אליפות מזרח MLS:  2013
גביע ה-MLS:  2013
תארים > אישיים

הרכב העונה ב-MLS:  2012, 2013
משחק האולסטאר של ה-MLS:  2012, 2013
פריצת העונה ב-MLS:  2011
השחקן הטוב בקנזס סיטי: 2012, 2013
גאבור גודה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באפריל 1911 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  12 באפריל 1996 (בגיל 85) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 תפקיד:  מנהל תיאטרון (1958–1959) 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1966)  פרס אנדור גאבור (1996)  פרס אטילה יוז'ף (1960)  פרס אנדור גאבור (1983)  פרס אטילה יוז'ף (1957)  פרס אטילה יוז'ף (1971) 
 
גאבור גודה (במקור גרינפלד, בהונגרית: Goda Gábor; בודפשט, 1 באפריל 1911 – בודפשט, 12 באפריל 1996) היה סופר יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט, מתרגם ובמאי תיאטרון.
קורות חיים

גאבור גרינפלד נולד במשפחה יהודית. אביו היה גזה גודה (1874–1954), עיתונאי, ואמו הייתה ארז'בט זייפטר (1885–1938). בשנת 1929 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון סנט אישטוואן בזוגלו (כיום רובע 14 של בודפשט). אז יצא לאור כרך השירה הראשון והיחיד שלו. לאחר סיום לימודיו התפרנס מעבודות מזדמנות. הוא ניסה את כוחו בעיתונאות, אבל מכיוון שלא הצליח למצוא את המרואיינת שלו, אחת השחקניות המפורסמות של התקופה, הציעו לו "לחפש עיסוק אחר". לאחר מכן עבד בהוצאת הספרים "הסקירה העצמאית" (Független Szemle), שם היה גם מגיה וגם מתרגם וב-1931 ערך את כתב העת "פורונד" (Porond). לאחר מעקף פואטי קצר, המשיך בקריירת הכתיבה שלו בסיפורים קצרים, שכמה מהם הופיעו בעיתון ומשכו את תשומת לב הקהל. ב-1936 פרסם גודה כרך של סיפורים קצרים, בשם "מכתב מהגיהנום", שמשך את תשומת לבם של הסופרים לאיוש נאג' ומילאן פושט. בכתבותיהם על הסופר הצעיר הם שיבחו את התכונות הבאות לידי ביטוי בסיפורי גודה הקצרים, את התיאור המפורט מבחינה סוציוגרפית של העולם הבורגני בפשט ואת הפסיכולוגיה העדינה ווגווניה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 כתב גודה כמה יצירות פרוזה בקנה מידה גדול יותר, אותן עיבד והוציא לאור לאחר מלחמת העולם השנייה. כיהודי, נלקח גודה מספר פעמים לשירות העבודה במהלך שנות מלחמת העולם השנייה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא הצליח לשרוד את השואה.
לאחר מלחמת העולם קיבל על עצמו תפקיד ציבורי, בשנים 1945–1950 הפך לראש ענייני התרבות של בודפשט, תחילה כמזכיר ראשי ולאחר מכן כיועץ תרבות. בשנים 1956–1958 היה חבר במועצה הספרותית, ובשנים 1957–1959 השתתף גם בעריכת כתב העת "החיים והספרות". ב-1958, במשך כל העונה, שימש כמנהל תיאטרון צבא העם (תיאטרון הקומדיה של בודפשט של ימינו).
עם סיפוריו הקצרים, הרומנים וכתביו העיתונאיים, הוא הפך לדמות משמעותית בספרות הסוציאליסטית שלאחר המלחמה. גודה היה סופר עירוני אמיתי, הסצנה העיקרית של יצירותיו הייתה העולם הזעיר בורגני של בודפשט. הוא הכיר עולם זה בצורה הטובה ביותר. יצירותיו, שנכתבו מהמחצית השנייה של שנות החמישים, התאפיינו גם בחזון סאטירי, אירוני ובהומור עיקש.
יצירותיו

סתיו זה האביב, חבר! (שירים, 1929)
מכתב מהגיהנום (סיפור קצר, 1936)
פלמינגו, או מותו של ארון המזנון (1938, 1958)
אגדות (1940)
שקרי הפשיזם (1945)
לפני הסערה (זכרונות, 1946)
בין זאבים (סיפור, 1952)
שני חמורים (סיפור, 1953)
פנופטיקון (רומן קצר, 1956)
האדם הפלנטרי והאחרים. שלושה רומנים קצרים (רומנים קצרים, 1958)
חוג משפחתי (סיפור קצר, 1959)
מיומני (1960)
סיפורים חשובים (נרטיב, 1961)
האדם הרגיל (רומן, 1961)
גירוש שדים I.-II. (סיפורים נבחרים, 1963)
מר פולדיני (רומן, 1963)
מסע בודד (רומן, 1965)
תוך כדי כתיבה (מחקר, 1966)
מדוע האדם לא צמח עד השמיים? (קריינות, 1966)
הייתה פעם משפחה (רומן, 1967)
רומן הווידויים (רומן, 1968)
קונצ'רטו (סיפור, 1969)
תהילים עדינים (1970)
יומנו של בטלן (רומן, 1971)
שעת השוטים (רומן, 1973)
נוודים שמימיים (רומן, 1975)
מכתבים ליהודית (זיכרונות, 1979)
האיש שהפך לציפור I. (אוסף סיפורים, 1982)
מותו של תליין (סיפורים אסופים, 1987)
מולדתי, בודפשט (זכרונות, 1989)
הרהורים (1997)
סיפורים יהודים ואגדות, מכבי, 1998
תרגומיו הספרותיים

איליה ארנבורג: חייו הסוערים של לאזיק רויטשוואניץ (1933)
א. אברמאייר: הנוער רוצה לחיות (1935)
אנדרה מלרו: שני דורות (1946)
פרסים

מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1948, 1950)
פרס אטילה יוז'ף (1957, 1960, 1971)
מסדר ההצטיינות דרגת זהב (1965, 1981)
פרס קושוט (1966)
פרס גאבור אנדור (1983, 1996)
פרו אורבה בודפשט (1984)
למען הונגריה הסוציאליסטית (1986)
לקריאה נוספת

מי זה מי בספרות ההונגרית? ספרי מאגר מסת"ב 963-86071-0-6
מי זה מי בספרות ההונגרית? בודפשט, 1999 ISBN 9-638157-91-7
הערות שוליים

↑  "Seifter Erzsébet halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 1098/1938. folyószáma alatt".
↑  Múlt-kor
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 610/1904. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261866605171  BnF: cb127525298 (data)  ISNI: 0000 0000 7835 4125  LCCN: n82131820  NKC: jn20000601917  NLK: KAC2018F3591  NTA: 13340336X  SUDOC: 155250205  VIAF: 47175389   WorldCat (עם VIAF): 47175389
גאורג הרליץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 במרץ 1885 אופולה, הרייך הגרמני 
 פטירה:  8 בינואר 1968 (בגיל 82) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  ארכיונאות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 מוסדות:  הארכיון הציוני המרכזי  הארכיון היהודי הגרמני 
 צאצאים:  אסתר הרליץ 
 
גאורג יוסף הרליץ (בגרמנית: Georg Herlitz;‏ 11 במרץ 1885 – 9 בינואר 1968) היה ארכיונאי, מייסד הארכיון הציוני המרכזי ומנהלו.
ביוגרפיה

הרליץ נולד באופולה פולין (אז חבל שלזיה שבגרמניה), בנם של אדולף ואמיליה. למד באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת האלה-ויטנברג וב-1909 קיבל תואר Ph.d.
הרליץ היה פעיל בתנועת בני ברית בגרמניה לפני עליית הנאצים לשלטון ולאחר עלייתו ארצה היה ממנהלי בני ברית בישראל. בשנת 1911 החל הרליץ לעבוד בארכיון היהודי הגרמני (Gesamtarchiv der deutschen Juden).
הרליץ היה ממייסדי הארכיון הציוני המרכזי שנוסד בשנת 1919 בברלין ומנהלו הראשון. הוא היה הארכיונאי הראשון במשרדי ההנהלה הציונית בברלין והחל בקליטת תיקי המשרדים הציוניים של ערים בגרמניה, באוסטריה ובבריטניה וכן תיקים של קרן קיימת לישראל ובקליטת ספרים וכתבי עת העוסקים בתולדות הציונות. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה הרליץ לארץ ישראל והעביר את הארכיון לירושלים, לבניין המוסדות הלאומיים. הוא היה מהאחראים להרחבת תפקידו של הארכיון הציוני לקטלוג מחלקות ההסתדרות הציונית בארץ ישראל, וכן מוסדות היישוב. בין היתר הוא השתתף קונגרס הציוני ה-19 שהתקיים בלוצרן ב-1935 ובקונגרס הציוני ה-20 בציריך ב-1937. ב-14 באפריל 1941 היה הרליץ בין החותמים על קול קורא לתושבי ארץ ישראל ובו פניה לסיוע לאלה מבין יהודי אוסטריה שהגיעו לארץ ישראל לאחר שנים של רדיפות בידי הנאצים. בראשית שנותיה של המדינה השתתף הרליץ בישיבות לקראת חקיקת חוק יד ושם.
הרליץ ניהל את הארכיון הציוני עד 1955, אז הוחלף על ידי אלכס ביין. הרליץ חיבר מספר ספרים בגרמנית על נושאים יהודיים וציוניים, בהם "הלקסיקון היהודי" בחמישה כרכים. בין היתר התפרסמו מאמרים פרי עטו בעיתון "הארץ" ובעיתון "יודישה רונדשאו".
הרליץ הלך לעולמו ב-1968 בירושלים.
הסמטה המוליכה לארכיון הציוני המרכזי בירושלים קרויה על שמו.
אסתר הרליץ היא בתו.
לקריאה נוספת

'הרליץ, גיאורג', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 186. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  הודעה על פטירתו של הרליץ
↑  אתר הארכיון הציוני המרכזי
↑  מתוך: משה שרת: ראש הממשלה השני: מבחר תעודות
↑  יקינתון – כתב העת של יוצאי גרמניה בישראל, גיליון 258 (מרס 2013)
↑  Israeli Holocaust Research: Birth and Evolution By Boaz Cohen, pp. 62–68
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312730105171  PLWABN: 9810581885005606  BIBSYS: 90678334  BNE: XX1050432  BnF: cb10957686n (data)  CiNii: DA02272792  GND: 119380579  ISNI: 0000 0001 1036 5773  LCCN: n84142319  NKC: jo2012733005  NLA: 35189502  NSK: 000044007  NTA: 069623910  RERO: 02-A003365797  SELIBR: 251281  SUDOC: 146764129  Trove: 857920  VcBA: 495/193915  VIAF: 5739918   WorldCat (עם VIAF): 5739918