stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המטבעה המלכותית של ספרד
היסטוריה

פליפה החמישי, המלך הספרדי הראשון לבית בורבון, הפך במאה ה-18 את הטבעת המטבעות בספרד למונופול של המדינה. עד לאותה עת פעלו בספרד מספר מטבעות ציבוריות ופרטיות.
בתקופת שלטונה של איזבלה השנייה פעלו שבע מטבעות ציבוריות בערים: מדריד, ברצלונה, סביליה, פמפלונה, חוביה, סגוביה ומנילה שבפיליפינים. לכל אחת מהמטבעות היו הסימנים הייחודיים לה. כאשר הפכה הפזטה הספרדית למטבע הלאומי ב-1869 הייתה רק המטבעה המלכותית במדריד פעילה.
בשנת 1893 התמזגו המטבעה ומפעל הבולים, אשר היו שני מוסדות שונים שדרו בכפיפה אחת בבניין בפלאסה דה קולון, ליצירת המפעל הלאומי למטבעות ובולים.
הנפקת השטרות עבור בנק ספרד החלה בשנת 1940. בשנת 1964 הוחל בהדפסת דרכונים ותעודות זהות בבניין נוסף. בשלב מאוחר יותר הודפסו גם כרטיסי בינגו והגרלות לוטו. שני מפעלים, האחד במדריד והשני בבורגוס, פעילים כיום. במפעל בבורגוס מודפסים השטרות.
במסגרת תקנות הבנק המרכזי האירופי להדפסת שטרות, אשר מאפשרות אחת משתי חלופות להנפקת המכסה הלאומית לשטרות אירו – דרך מדפיס בבעלות הבנק המרכזי או באמצעות מדפיסים חיצוניים הנבחרים במכרז – ובהתאם לחוק הספרדי, הוקמה בנובמבר 2015 חברת Imprenta de Billetes, S.A. בבעלות משותפת של בנק ספרד (80%) והמטבעה המלכותית (20%).
מוזיאונים

בבניין המרכזי של המטבעה, בקומה השלישית, מוזיאון עם תערוכת קבע. במטבעה ההיסטורית בסגוביה שוכן גם כן מוזיאון.
בתרבות הפופולרית

המטבעה משמשת כאתר המרכזי בו מתרחשת העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "בית הנייר". עם זאת, המבנה המצולם בסדרה אינו בניין המטבעה אלא בניין מועצת המחקר הלאומית של ספרד (Consejo Superior de Investigaciones Científicas).
המשרד לרכוש מדינה (האימפריה הרוסית)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 תחום שיפוט:  האימפריה הרוסית 
 תאריך הקמה:  26 בדצמבר 1837 (יוליאני) 
 מטה מרכזי:  סנקט פטרבורג
 
המשרד לרכוש מדינה (ברוסית: Министерство государственных имуществ) היה המשרד הממשלתי הממונה על אדמות המדינה ורכוש ממשלתי באימפריה הרוסית. המשרד הופקד על ניהול רכוש המדינה (אדמות, יערות, נכסים), פיקוח כללי על ביצוע פקודות לשימור יערות ועידוד ייעור, ניהול משאבי הרים ומלח, הגנה על מקורות מים מינרליים וניהול מים מינרלים בהרי הקווקז, ניהול אומנות מלאכת יד, טיפול בקטגוריות מסוימות של האוכלוסייה, ארגון ניהול איכרים, שיגביר את רווחתם וטיפול במגזר החקלאות.
היסטוריה

כאשר הוקמו המשרדים הממשלתיים בשנת 1802, לא תוכנן להקים מחלקה נפרדת לפיקוח על רכוש המדינה. משימות אלה חולקו בין חטיבות של משרד הפנים ומשרד האוצר. מאז שנת 1811 עסק משרד האוצר בניהול רכוש המדינה, במסגרת המחלקה החמישית.
המשרד לרכוש מדינה הוקם ב-26 בדצמבר 1837 (בשנת 1843 עברה מחלקת היערות יחד עם חיל היערות מהמחלקה הפיננסית למשרד. בשנת 1845 הפכה המחלקה השלישית של המשרד למחלקת החקלאות. בשנים 1848–1856 ובשנים 1875–1881. המשרד היה אחראי על גידול סוסים לפקידי מדינה).
בדצמבר 1866 התחולל שינוי קיצוני במבנה הפנימי של המשרד: המחלקה הראשונה בוטלה; המחלקה השנייה הפכה למחלקה הזמנית, שלמרות שמה, במשך 15 שנה הייתה המחלקה העיקרית של המשרד; מחלקת החקלאות שינתה שמה למחלקת החקלאות והתעשייה הכפרית. בנובמבר 1892 הוקמו שתי מחלקות חדשות: מחלקה זרה ומחלקת סיביר. בשנים 1873–1905 כלל המשרד את מחלקת הכרייה, לשעבר אגף במחלקה הפיננסית.
בשנת 1894 הפך המשרד למשרד האדמות ורכוש המדינה, כשהחקלאות הפכה לנושא המרכזי של המשרד, וניהול רכוש המדינה: אדמות, יער וכרייה, קיבל חשיבות פחותה יותר. במאי 1905, המשרד שונה שוב ואורגן מחדש כ"מנהל הראשי לניהול קרקעות וחקלאות", בה התרכז יישום הרפורמות החקלאיות של פיוטר סטוליפין. באוקטובר 1915 הפכה המנהלת הראשית שוב למשרד האדמות (Министерство земледелия). שר האדמות ורכוש המדינה היה באותו זמן המנהל הראשי של יחידת הכרייה, אותה ניהל באמצעות מחלקת הכרייה, מוסד הכרייה הגבוה ביותר - מועצת הכרייה, הוועדה המדעית לכרייה ומפעלי כרייה מקומיים.
שרים

1837—1856: הרוזן פאבל קיסליוב;
1856—1857: וסילי שרמטייב (בפועל ניהל את המשרד חודשיים בלבד והוחלף בדצמבר 1856 על ידי דמיטרי חרושצ'וב);
1857—1862: הרוזן מיכאיל מוראביוב;
1862—1872: אלכסנדר זלנוי;
1872—1879: פיוטר ואלוייב;
1879—1881: הנסיך אנדריי ליווין;
1881 (03.25—04.05): הרוזן ניקולאי איגנטייב;
1881—1892: מיכאיל אוסטרובסקי;
1893 (01.01—28.03): ולדימיר ושניאקוב (מ-03.01.1883 הוא היה עוזר שר);
1893—1905: אלכסיי ירמולוב;
1905: פיוטר שוואנבאך ;
1905—1906: ניקולאי קוטלר;
1906 (27.02—24.04): אלכסנדר ניקולסקי;
1906 (04.24—08.07): אלכסנדר סטישינסקי;
1906—1908: הנסיך בוריס וסילצ'יקוב;
1908—1915: אלכסנדר קריבושיין;
1915—1916: אלכסנדר נאומוב
לקריאה נוספת

Сельскохозяйственное ведомство за 75 лет его деятельности (1837—1912 гг.) / сост. Г. К. Гинс и П. А. Шафранов. — Петроград: Издание Канцелярия Главноуправляющего землеустройством и земледелием, 1914. — 474 с.
Обзор управления государственными имуществами за последние 25 лет, с 19 февраля 1855 по 19 февраля 1880 года, представленный государю императору управляющим Министерством государственных имуществ. — Санкт-Петербург, 1880.
מראה לבניין מנהר מויקה
מדים של פקידי המשרד
שאירי התאבדות

שאירי התאבדות (באנגלית: Suicide Survivors ולעיתים Suicide beraved people או Suicide loss survivors) הם מי שאבלים בעקבות התאבדות יקירם. בעשרות השנים שחלפו מאז החלת הגדרה על ידי אלברט קיין, התרחבה הגדרה זו. כיום מקובל לכנות 'שאירי התאבדות' את מי שהיו להם קשרי דם עם האדם שהתאבד, וכן ואנשים נוספים כמו עמיתים לעבודה, שקיימו קשר רציף וקרוב עם המנוח והם אבלים בעקבות התאבדותו.
אדווין שניידמן, מחלוצי המחקר בתחום האובדנות, העריך כי על כל אדם שהתאבד יש בין שישה לעשרה אנשים האבלים בעקבות מותו. אף שזו הערכה בלבד היא עדיין משמשת כאומדן כללי לגבי מספר האנשים האבלים שכל מקרה התאבדות מותיר אחריו. הוא אף ציין כי הבעיה הציבורית הקשה ביותר בהתאבדות היא זו של השאירים: מיליוני בני אדם, הסובלים מחסרון יקירם שהתאבד. בחלק מהמקרים התאבד יותר מאדם אחד באותה משפחה. נתונים מהשנים האחרונות מצביעים על כך שבישראל מתאבדים בין 400 ל-500 איש מדי שנה. ההערכה היא שמספר זה הוא נמוך מהמספר האמיתי (הערכת חסר). משמעות הדבר היא שמדי שנה מצטרפים למעגל השכול של שאירי התאבדות מאות עד אלפי אנשים חדשים. כשמדובר בעולם כולו, המספר מגיע למיליוני אנשים חדשים מדי שנה, המקבלים את התואר 'שאירי התאבדות'.
בעבר

בכ-200 השנים האחרונות נתפסו המתאבדים ובני משפחותיהם כמי שהפרו את הסדר הציבורי. ההתאבדות עצמה נתפסה כסוג של חטא מוסרי ודתי. עדות לכך ניתן למצוא בשפה האנגלית בה נעשה שימוש בביטוי Commit לתיאור של ביצוע מעשה לקוי מבחינה מוסרית, פשע או טעות קשה: Committed a crime וגם Commit suicide. בנוסף בולטת הקרבה הסמנטית בין המילה Suicide למילים אחרות באנגלית המתארות המתה: Filicide, Homicide, Genocide וכדומה. בעקבות המשמעות הסטיגמטית של ביטויים כמו Committed suicide ישנה כיום נטייה גוברת בקרב שאירי התאבדות דוברי אנגלית להחליף ביטויים אלה בביטויים כמו "Took his own life" או "Chose to end his life", שהם ביטויים נייטרליים יותר. בישראל, עד שנות השישים של המאה העשרים נחשבה התאבדות כסוג של עבירת המתה, ומי שנדרשו לשאת באחריות לעבירה זו היו בני משפחתו של המתאבד, שאירי ההתאבדות, שבחלק מהמקרים נקנסו או נענשו בצורות שונות. כיום אין התאבדות נכללת בהגדרת עבירות ההמתה בחוק העונשין. סוגיה נוספת הקשורה ליחס לשאירי ההתאבדות, היה היחס ללגיטימיות של אבלם. משפחתו של אדם שמת בקרב זוכה להוקרה ולהכרה חברתית בצורות שונות. משפחה של אדם שמת ממחלה תזכה להבנה של כאבה ואבלה. משפחות של מתאבדים לעומת זאת לא זכו ברוב המקרים להוקרה חברתית: הם לא הוכרו כלל כאבלים, לא ניתנו להם הזכויות שניתנו לאבלים ואבלם לא נתפס בחברה כלגיטימי.
המייחד את אבלם של שאירי התאבדות

מאז מחקריו של אלברט קיין בראשית שנות השבעים נבדקה בדרכים שונות השאלה האם יש הבדל בין אבלם של שאירי התאבדות לאבלם של אנשים שאיבדו את יקירם בנסיבות אחרות. כיום מקובל להניח שאבל בעקבות התאבדות נושא את המאפיינים הבאים: א. קצב ההחלמה: ההחלמה מאבל בעקבות התאבדות היא איטית יותר במקרים רבים בהשוואה לאבל בנסיבות פתאומיות אחרות (אירועי אסון, תאונות ופשיעה). ב. במהלך השנה השנייה לאבל מצטמצם ההבדל בין אבל בעקבות התאבדות לאבל בנסיבות אלימות ופתאומיות אחרות. ההבדלים שבכל זאת קיימים הם איכותיים יותר מאשר כמותיים. ג. באבל בעקבות התאבדות בולטים מאפיינים אוניברסליים של אבל בעקבות אירוע פתאומי: הלם, תדהמה וכעס. לצידם קיימים מאפיינים ייחודיים יותר כמו עיסוק בשאלת המשמעות האישית של האובדן.
סוגיות המעסיקות שאירי התאבדות במהלך אבלם

בין הסוגיות המעסיקות שאירי התאבדות במהלך אבלם בולט מקומן של הסוגיות הבאות:
סוגיות המעסיקות שאירי התאבדות במהלך אבלם > מאפיינים רגשיים

אשמה, האשמה ואחריות - האם יכולנו לעשות משהו כדי למנוע את ההתאבדות? האם האדם התאבד בגלל דבר שעשינו או שלא עשינו? האם היו סימני אזהרה שלא ראינו?
הלם / אי אמון - כיוון שמוות בהתאבדות הוא כמעט תמיד מוות פתאומי (למעט מקרים בהם המתאבד מת כעבור שעות או ימים בבית החולים), התגובה למוות תכלול גם הלם, ותחושה של קהות חושים (Numbness).
חוויית כעס (על המנוח, על בני משפחה אחרים, שאולי יכלו למנוע את ההתאבדות אך לא מנעו אותה. לעיתים גם על עצמי).
בדידות/ בידוד ובושה: לא תמיד קל לדבר על האובדן, אפילו בחוג המשפחה ובוודאי בין חברים בחברה הרחבה. התוצאה עלולה להיות חוויית בידוד. בנוסף לעיתים האדם האבל מאמין שאין לגיטימציה לאבל שלו ולקשיים שלו בעקבות האבל, או שאין לגיטימציה להציג את קשייו בפומבי בצורות שונות, תופעה המוכרת בשם אובדן לא מוקר (Disenfranchised grief).
הקלה: בחלק מהמקרים עשויים שאירי ההתאבדות לחוש הקלה לאחר שההתאבדות התרחשה. יכולות להיות לכך מספר סיבות: כאשר מדובר בהתמודדות עם מחלה ממושכת המסבה סבל רב לבן המשפחה עצמו ודורשת מכל התא המשפחתי לגייס משאבים רבים לצורך התמודדות זו, עשויה ההתאבדות לסמן הקלה ויציאה מהמצב המשברי. דוגמה לכך ניתן למצוא בסיפורה של מיכל דסקל. לעיתים עלולים בני המשפחה לחוש במתח וחשש גדל והולך מפני אפשרות של התאבדות ומשהיא מתרחשת יש תחושה של הקלה.
סוגיות המעסיקות שאירי התאבדות במהלך אבלם > מאפיינים קוגניטיביים

למה הוא עשה את זה: אלברט קיין קרא לסוגיה זו השאלה המייסרת. העיסוק בתכלית ההתאבדות לובש צורות שונות אצל שאירי התאבדות שונים: לעיתים הוא מוביל לחוויית האבל לא רק כתהליך תגובתי הסתגלותי אלא כתהליך של עיצוב האובדן ובנייה של משמעות חדשה לחיים נוכח האובדן.
ערעור הביטחון: אם ההתאבדות התרחשה בבית המשפחה, עלול הבית כולו להפוך, ממרחב שמקנה ביטחון ותחושת ביתיות למרחב מאיים וכואב מאוד, המזכיר את הטרגדיה שהתרחשה.
סוגיות המעסיקות שאירי התאבדות במהלך אבלם > מאפיינים התנהגותיים

אקטיביזם: אצל חלק משאירי ההתאבדות ישנו עיסוק מרובה בהתאבדות ובנושאים הקשורים להתאבדות באופן כללי. העיסוק זה אינו תכליתי בהכרח ואינו חיובי בהכרח. הוא יכול להתבטא בקריאת ספרות העוסקת באובדנות, השתתפות בהרצאות בנושא, ומשיכה לתכני אקטואליה העוסקים בהתאבדות. האקטיביזם יכול גם להיות תכליתי ולהתבטא בהתנדבות או פעילות בארגון המסייע לאנשים במצוקה, כמו קו חם לאנשים במצב אובדני. בחלק מהמקרים העיסוק הזה יצירתי וכולל כתיבת מכתבים או שירים למנוח, או כתיבה בנושאים הקשורים להתאבדות, ובכלל עיסוק בתחום אומנות כלשהו. במקרים אחרים יכול האקטיביזם ללבוש צורה של פעילות ציבורית, או מאבק ציבורי בנושאים הקשורים להתאבדות.
סוגיות המעסיקות שאירי התאבדות במהלך אבלם > מאפיינים חברתיים

אובדן לא מוכר (Disenfrancised Grief): בחברות שונות, בהן גם החברה הישראלית, קיים 'מדרג שכול' שבראשו נמצאים מי שאיבדו את יקירם במהלך השירות הצבאי (ובפרט בפעילות מבצעית). אנשים שאיבדו את יקירם בהתאבדות תופסים את עצמם לעיתים קרובות כמי שנמצאים במקום נמוך במדרג זה. הם חשים לעיתים שאין להם לגיטימציה להביע את כאבם בפומבי: לא רק שהחברה אינה מכירה בכאבם ואינה נותנת מקום לאבל זה (בישראל אין יום זיכרון מיוחד למי שהתאבדו), היא אינה מכירה לעיתים בלגיטימיות של הכאב שחשים שאירי ההתאבדות ובזכותם להתאבל.
סטיגמה: סוגיית הסטיגמה אצל שאירי התאבדות נוגעת לזיהוי שלהם עצמם כמי שבמשפחתם או בקרבתם אירעה התאבדות. הסטיגמה של שאירי התאבדות קשורה גם לחוויית הבושה שחשים שאירי ההתאבדות והתחושה שלפתע, בלי שרצו בכך, הפך חלק מאוד פגיע ורגיש בעולמם לנחלת רבים.
חוויית דחייה: הכוונה היא לכך שהמתאבד בחר שלא לחיות יותר במחיצתם. היבט אחר של דחייה הוא שבחלק מהמקרים שאירי התאבדות חשים שאנשים מתרחקים מהם.
סוגיות המעסיקות שאירי התאבדות במהלך אבלם > פסיכופתולוגיה

מאפיינים של אבל טראומטי: שאירי התאבדות נמצאים בקבוצת סיכון להתפתחות תסמיני אבל טראומטי ואף להתפתחות של פוסט טראומה ברמה קלינית. סכנה זו גדולה במיוחד כאשר מדובר במקרה של שאירי התאבדות שגילו את גופת יקירם שהתאבד.
אובדנות: בחלק מהמקרים קיים סיכון מוגבר לכך שגם האבלים בעקבות ההתאבדות יפתחו אובדנות ברמות חומרה שונות, החל מחשיבה אובדנית (Suicide Idiation) מחוות אובדניות (Suicide gesture) ניסיונות התאבדות והתאבדות ההסבר המקובל לכך הוא שכאשר המתאבד היה מודל לחיקוי עלולים חלק מהאבלים בעקבות מותו להסיק מהתאבדותו שהתאבדות היא דרך לגיטימית להתמודד עם בעיות בחיים. הסכנה גדולה במיוחד כאשר המתאבד הוא הורה והאבל הוא אחד מילדיו. אובדנות אינה עניין תורשתי שעובר בגנים. עם זאת בני המשפחה או הקהילה עלולים ללכת בדרכו של המתאבד לאחר שהפנימו מסר לפיו התאבדות היא צעד לגיטימי בחייו של מי שנקלע למשבר חמור.
שאירי התאבדות בתא המשפחתי

התאבדות במשפחה היא שבר משמעותי שבמקרים רבים מזעזע את המערכת המשפחתית ועלול לעיתים גם לגרום לפרוק המשפחה הגרעינית. התכנסויות ואירועים משפחתיים שבעבר תרמו לתחושת יחד אינטימית עלולות להפוך לקשות מאד: בחלק מהמקרים ישנן האשמות בתוך התא המשפחתי. בנוסף, אבל הוא במהותו תהליך אישי מאד: כל אדם אבל בדרך קצת שונה ומבכה את הקשר הייחודי שלו עם המנוח בדרך האופיינית רק לו. כאשר אבלים בני משפחה אחת מתקבצים יחד עלולות לעלות האשמות בסגנון "אתה לא אבל נכון" או "אתה מבזה את זכר המנוח". תכנים אלה עלולים להוסיף הרבה מאוד מתח לכל יחד משפחתי. זהו מתח שלא תמיד נוח לדבר עליו, שכן אף אחד במשפחה לא רוצה לפתוח את העניין ולהיות זה שיגרום סבל לשאר בני המשפחה.. התוצאה היא מה שמכונה בשפה הטיפולית "פיל בחדר": מצב שבו חלק מבני המשפחה או כולם חשים שמשהו לא בסדר אך חוששים להעלות את הנושא כי הם חוששים ממה שעלול לקרות אם יעלו את הנושא לדיון. לבסוף, התאבדות של בן משפחה היא אירוע המנתץ אמונות הקיימות אצל כלל בני המשפחה ביחס להיות העולם מקום שבטוח וטוב לחיות בו. חוויה זו היא חוויה עמוקה של התרסקות הדברים שהקנו ביטחון וודאות בעולם.
שאירי התאבדות בתא המשפחתי > כשהמנוח הוא הורה של שאירי ההתאבדות

כאשר האבלים בעקבות ההתאבדות הם ילדיו של המנוח, הבנתם את המעשה תלויה בגילם. ההתאבדות כמעשה לא הגיוני: ילד בן 7–8 יכול במקרים רבים להבין מהו מוות, אך לא תמיד יכול להבין איך בכלל ייתכן מצב שבו הדבר הוודאי והיציב בחייו (ההורה) ייעלם פתאום לתמיד, כתוצאה מבחירת ההורה שלא להיות יותר. התחושה היא שהמעשה אינו הגיוני חוויית נטישה: ילדים בוגרים בגלאי עשרה עלולים להבין במקרים רבים שההורה למעשה בחר לנטוש אותם לבדם, דווקא בתקופה בחייהם שבה הם זקוקים לו. עבור ילדים ההורה הוא במידה רבה מקור לביטחון, גורם שמתווך את העולם ומנגיש אותו העלמות הורה שמילא תפקידים אלה עבור ילדו עלולה להשאיר את הילד עם חשש גדול מאוד מפני העתיד ותחושה של היותם נבגדים על ידי ההורה. אשמה: ילדים (בעיקר ילדים מתחת לגיל 6–7) נוטים לחשיבה אגוצנטרית ולכן ייתכן שיחשבו שההורה התאבד בגללם. פחד: בני המשפחה מבטאים לעיתים פחד שעוד בני משפחה יתאבדו. חשש זה בולט בעיקר אצל ילדים הנוטים לחשיבה ליניארית (לדוגמה: אם אבא התאבד כשהגיע לגיל 39 אז גם אמא תתאבד כשתגיע לגיל הזה). לאן ממשיכים מכאן: להורה שהתאבד היו תפקידים שונים במשפחה (כמו פרנסה, דאגה לצרכים קיומיים ועוד) ועתה יהיה צורך למלא את מקומו בתפקידים אלה, או לפחות בחלקם.
שאירי התאבדות בתא המשפחתי > כשהמנוח הוא בן/בת של שאירי ההתאבדות

אבל על צאצא שהתאבד הוא במקרים רבים תהליך ממושך יותר מאבל בנסיבות אחרות, בין השאר מפני שבסוג אבל זה כולל גם אובדן של עתידו של המנוח שכבר לא יהיה מה שכל אוהביו ציפו שיהיה: הוא לא ילך לאוניברסיטה (בזמן שחבריו מהתיכון כן ילכו), הוא לא יינשא ויקים משפחה (כשבני גילו וחבריו כן יקימו) וכדומה. המפגש המתמשך עם תחנות בחיי המנוח. כמו כן יש הבדל בין אבל של אמהות ואבל של אבות: אבלם של אבות נוטה לכלול מרכיב משמעותי של חוויית אשמה ואחריות מתוך אמונה שהם נכשלו שתפקיד האב (וההורים בכלל) הוא לשמור על ילדיהם. אצל אמהות לעומת זאת בולט יותר המרכיב של כמיהה למנוח.
שאירי התאבדות בתא המשפחתי > כשהמנוח שהתאבד הוא אח/אחות של שאירי ההתאבדות

תגובת האח או האחות להתאבדות אחיהם או אחותם תלויה במידה רבה בגילם וביכולתם להבין את האירוע ואת משמעותו. אחים צעירים עלולים לחשוש מה יקרה כשיגיעו לגיל בו התאבד אחיהם הגדול וזאת כיוון שהחשיבה בגיל צעיר נוטה להיות ליניארית בנוסף ייתכנו חששות כלליים מהאפשרות שהם או היקרים להם יתאבדו.
שאירי התאבדות בתא המשפחתי > כשהמנוח הוא בן/בת זוג של שאיר/ת ההתאבדות

אובדן של בן או בת זוג בהתאבדות מותיר את בן הזוג הנותר באופן פתאומי מאוד ללא האדם שאהב, וללא הביטחון והוודאות שהקשר הזוגי איפשר לו. בנוסף מאבד שאר ההתאבדות חלק מאוד משמעותי מעתידו, ומהחלומות אותם חלם להגשים יחד עם המנוח. אובדן זה חריף במיוחד כאשר מדובר בזוג צעיר יחסית. עוד מאפיין של אובדן בן או בת זוג הוא אבל בבדידות: בן או בת הזוג שנותרו בחיים היו רגילים להיתמך על ידי בן הזוג שהתאבד ולשאוב ממנו עידוד ותקווה. מות בן או בת הזוג משמעה שאין לבין הזוג הנותר עם מי לחלוק את כאבו. לכן אבלות על בן או בת זוג שנפטרו (בפרט בעקבות התאבדות) היא אבלות בודדה.
צמיחה אצל שאירי התאבדות

כפי שתואר לעיל, ההתאבדות היא אירוע המנפץ לעיתים קרובות את מערכת האמונות האישית של השאירי ההתאבדות, בשל היותה במרבית המקרים אירוע פתאומי, אלים וחריף שתוצאותיו נחוות כבעלות מימד אישי מאוד, אפילו אינטימי. היותה של ההתאבדות אירוע כה מערער ברמה האישית יכולה לגרום לחלק משאירי ההתאבדות לצאת לתהליך חיפוש אישי אחר משמעות חדשה לחיי שאירי ההתאבדות. כמו כן, חלק משאירי ההתאבדות עשויים לחוות צמיחה פוסט טראומטית.
אירועים הקשורים לשאירי התאבדות ולמניעת התאבדות

בארצות הברית מתקיים מדי שנה היום הלאומי לשאירי התאבדות (המתקיים בשבת שלפני חג ההודיה). יום זה מעניק בין השאר הקשר לגיטימי בו יכולים שאירי התאבדות לקבל את הוקרת החברה בגין אובדנם. כמו כן, בכל 10 בספטמבר מתקיים ברחבי העולם היום העולמי למניעת התאבדויות. אירועי היום הזה כוללים טקסים, הרצאות ותהלוכות. הגורם המארגן את אירועי היום הוא הארגון הבינלאומי למניעת התאבדות (International Association for Suicide Prevention), יחד עם ארגונים מקומיים וארציים שונים הנותנים ליום זה יש צביון מיוחד במדינות ואזורים שונים.
ארגונים לתמיכה בשאירי התאבדות בישראל ומחוצה לה > בעולם

ארגונים של שאירי התאבדות בעולם עוסקים בראש ובראשונה במתן תמיכה לאנשים שאיבדו את יקירם בעקבות התאבדות. במסגרת זו מופעלות קבוצות תמיכה שונות, חלקן במתכונת של קבוצות עזרה עצמית. כמו כן מופעלים קווי ייעוץ טלפוניים, ופורומים אינטרנטיים. חלק מהארגונים עוסקים גם במניעת התאבדות בצורות שונות, בעיקר בהעלאת המודעות לסימנים מקדימים להתנהגות אובדנית. להלן מספר שמות ארגונים באזורים שנים בעולם:
ארצות הברית וקנדה :
Suicide.org (אתר אינטרנט וארגון תמיכה)
Suicide Bereaved Survivors Stories (אתר שמציג סיפורי התמודדות של שאירי התאבדות)
American Association of suicidology
Alliance Of Hope
American Foundition for Suicide Prevention
Canadian Mental Health Association
בריטניה :
Survivors of Bereavement by suicide
(סקוטלנד) Suicide Bereaved Network
אוסטרליה :
Postvention Australia
SOSBSA
ארגונים לתמיכה בשאירי התאבדות בישראל ומחוצה לה > בישראל > מרכז ישראלי לעזרה עצמית

בשנת 1995 הוקמה לראשונה בישראל קבוצה שכללה אך ורק הורים אשר ילדיהם התאבדו, במטרה לעבד יחדיו את האבל המיוחד הזה השונה מכל שכול אחר. היא קמה ביוזמתן של גב' מרתה רמון, מנהלת "המרכז הישראלי לעזרה עצמית" בתל אביב, ועוזרתה, הגב' רות בלקין. ליוזמה זו הצטרף הפסיכולוג ד"ר ישראל אורון, שהנחה את הקבוצות שהתגבשו במהלך שנות ההנחיה. בשנת 2000 סיים ד"ר אורון את הנחיית הקבוצות, וחלק מהחברים שהשתתפו בהן רשם עמותה בשם "בשביל החיים".
ארגונים לתמיכה בשאירי התאבדות בישראל ומחוצה לה > בישראל > עמותת בשביל החיים

כאשר ההתאבדות מתרחשת במהלך פעילות בשירותי הביטחון (צבא, משטרה) עשויה המשפחה האבלה לקבל תמיכות שונות ממשרד הביטחון. כאשר מדובר בהתאבדות של אזרח, עומדת המשפחה מול משבר זה לבדה ללא תמיכה רשמית. מצב זה היווה את אחת הסיבות המרכזיות להקמת עמותת בשביל החיים, העמותה לתמיכה במשפחות שיקיריהן התאבדו ולמניעת התאבדות'. העמותה פועלת בתחומים הבאים:
הפעלת קבוצות תמיכה באזורים שונים בארץ למי שיקירם התאבדו (לרבות קבוצה מקוונת בפורטל תפוז),
קבוצת עזרה ראשונה לאנשים שאיבדו את יקירם.
ימי עיון, כנסים והרצאות להעלאת המודעות לנושאים הקשורים להתמודדות עם התאבדות, תחת הכותרת 'להבין כדי למנוע'.
קידום מחקר בסוגיות הקשורות לאובדנות, בין השאר באמצעות מלגות לחוקרים.
קיום הכשרות להכשרת "שומרי סף" בקרב בני נוער (בתנועות נוער ובתי ספר)
קידום וסינגור בנושאים הקשורים לתוכנית הלאומית למניעת אובדנות והתאבדות
צעדה שנתית המתקיימת ביום הבינלאומי למניעת אובדנות (בכל 10 בספטמבר). (קישור לסרטון תעודי על צעדת 2015 - אתר יוטיוב)
פרויקט 'פנים אבודות' להנצחת בני משפחה שהתאבדו. (קישור לסרטון באתר יוטיוב).
ארגונים לתמיכה בשאירי התאבדות בישראל ומחוצה לה > בישראל > תוכנית מיתרים

מיתרים היא תוכנית שנוצרה על רקע התוכנית הלאומית למניעת אובדנות שמפעיל משרד הבריאות בפיקוח משרד הרווחה. התוכנית מפעילה מרכזי סיוע וטיפול בהם ניתן לקבל: מידע והכוונה לזכויות של בני משפחה ויחידים שאיבדו את יקירם בהתאבדות, ייעוץ וטיפול נפשי פרטני זוגי ומשפחתי לכלל בני המשפחה האבלים. כמו כן מפעילה התוכנית קבוצות תמיכה טיפוליות. את אתוכנית 'מיתרים' מפעילה עמותת אנוש, האגודה הישראלית לבריאות הנפש. נכון לשנת 2017 התוכנית מפעילה מרכז אחד בתל אביב ומרכז נוסף בחיפה.
בתרבות > יצירות ספרות יפה שיצרו שאירי התאבדות

מיכל דסקל, להתאחות. הוצאת גוונים, (2014). קישור לביקורת ופרק מתוך הספר - מתוך אתר פסיכולוגיה עברית
עמוס עוז, סיפור על אהבה וחושך. הוצאת כתר (2002)
חווה מזרחי, מאות פרחים סגולים. הוצאת בת אור, (2011) ביקורת על הספר
גילי איזיקוביץ, האם שבנה התאבד כתבה ספר כדי לשבור את קשר השתיקה, באתר הארץ, 26 באוגוסט 2016
יהונתן גפן, אישה יקרה. פרטים נוספים על הספר
שלומית ומנחם בן, הוי כנרת שלנו (2014) - תקציר וקטע מהספר באתר 'טקסט'
רועי אופנבכר, יותר מאחד פחות משניים. הוצאת מודן.
בתרבות > ספרי עיון על אבלם של שאירי התאבדות

Cain Albert, Survivors of suicide. Springer, 1972
John J. Jordan & John McIntosh, Grief after suicide, Understanding the consequences and caring for the survivors. Routledge, 2011
Christopher Lukas and Henry M. Seiden, Silient Grief: Living in the Wake of Suicide 3rd Revised Edition. Jesica Kingsly Publications, 2013.
Einar Plyhn, Kari Dyregrov, Gudrun Dieserud, After the suicide helping the bereaved find a path from gruef to recovery. Jessica Kingsly Publishers, 2011
Kenneth Doka, Living with Grief after sudden loss: suicide Homocide, accident, heart attack, or Stroke. 2nd Ed Taylor & Frances, 2013
* שירלי אברמי, אחרון מכתבו ילבין - השפעת התאבדות על בני משפחה. הוצאת עם עובד, 2006.
בתרבות > סרטים תיעודיים העוסקים בשאירי התאבדות

The Bridge (Documentry) – סרט תיעודי המתעד את סיפורם של אנשים שקפצו מגשר שער הזהב בסן פרנסיסקו ואת מי שנותרו מאחור להתאבל עליהם. (אנגלית).
There's no 3G In heaven – סרט אוסטרלי המביא את סיפורה של עיירה שאירעו בה מספר מקרי התאבדות של בני נוער. הסרט מתאר דילמות הקשורות למניעת התאבדות. (באנגלית)(קישור לטריילר באתר יוטיוב)
Survivors of suicide loss Shearing their journy through grief – תיעוד מפגש קבוצתי בנוכחות מנחה בהשתתפות שישה שאירי התאבדות. (באנגלית)
כשהכאב גדול מנשוא – סדרה תיעודית ישראלית בשלושה פרקים המתארת סוגיות הנוגעות לעולמם של האבלים בעקבות התאבדות. קישור לטריילר ביוטיוב. הפרק השני והשלישי בסדרה עוסקים בשאירי התאבדות.
על כורחך – סרט תיעודי ישראלי העוסק במשפחה מיישוב דתי ששני בניה התאבדו. (קישור לפרטים אודות הסרט באתר פסטיבל דוקאביב)
כנרת שלי (סרט תיעודי) – מבקר הקולנוע והפובלציסט מנחם בן ורעייתו שלומית יוצאים למסע בעקבות התאבדות בתם כנרת. קישור ישיר לצפייה באתר Mako
המדיום הוא המסר

כך נוצרה מדורת השבט. צפייה משותפת בטלוויזיה
המדיום הוא המסר (באנגלית: "The medium is the message") הוא ביטוי שטבע הפילוסוף מרשל מקלוהן ב־1964. הביטוי מתייחס לכך שלא תוכן התקשורת, כלומר "המסר", הוא המכריע בהתקבלותה ובהשפעתה, אלא אופיו וסוגו של אמצעי הקישור, "המדיום". הביטוי והתפיסה מאחוריו היו מהפכניים לשעתם ושינו את האופן שבו התקשורת מובנת. המונח צבר פופולריות גם בעקבות ספרם של מקלוהן ושל המעצב קוונטין פיוֹרי מ־1967, "The Medium is the Massage", ששמו היה משחק מילים שנגזר מהביטוי. מקלוהן היה הראשון שהגדיר את המעבר החברתי והתרבותי ל"חברה אלקטרונית", שהחל להתרחש עם ההתפתחויות התקשורתיות במחצית השנייה של המאה ה־20.
עיקרי הרעיון

על פי מקלוהן, הכלי (מדיום) שבו נעשה שימוש לצורך העברת מסר, משולב בתוך המסר עצמו, ושילוב זה הוא בעל השפעה בלתי נפרדת על מהותו ותפיסתו של המסר בקרב הקהל שאליו הוא מיועד. מקלוהן טוען כי המכונה, ולא מוצריה, היא שמשפיעה על האדם ועל סביבתו החברתית. כדי להסביר זאת הוא מתאר שלושה שלבים עיקריים:
השלב השבטי, שבו לא קיימת טכנולוגיה, התקשורת בין אדם לחברו מפותחת, ויש תחושה של "יחד", שבטיות.
שלב הפרישה מן השבט, המתרחש עקב התפתחות הכתב, הדפוס והקריאה. פעולות אישיות מביאות אז לניכור, אינדיבידואליזם. אלה פעולות שדורשות חשיבה מעמיקה, משמעת עצמית, סבלנות ודחיית סיפוקים.
מדורת השבט החדשה (הטלוויזיה) יוצרת תחושת אחדות מחודשת. טלוויזיה אחת בבית גורמת לכינוס של כל המשפחה שוב יחד ולהיווצרות תחושה של כפר גלובלי, מתוך צפייה משותפת באירועים שהתרחשו במקומות רחוקים. בשלב זה לא קיימים עוד לכאורה מרחקים, בזכות התפתחותה של הטכנולוגיה.
עיקרי הרעיון > השפעת הטלוויזיה

מקלוהן היה אבי הגישה הטכנולוגית, שעיקרה הוא הטענה שטכנולוגיות תקשורתיות חדשות משפיעות על בני אדם ועל התנהגותם. הוא טען כך בשנות ה־60, כאשר הטלוויזיה החלה לפרוח בעיקר בארצות הברית ובאירופה. הוא תיאר שתי השפעות שהביאה הטלוויזיה:
אחווה משפחתית ותחושה של יחד, שבטיות. הטלוויזיה גם נתנה תחושה של שיתוף עולמי, שלו העניק מקלוהן את הכינוי "כפר גלובלי". כל אחד יכול לדעת בזכות הטלוויזיה או הרדיו מה קורה ביבשת רחוקה ממנו (כמו הנחיתה הראשונה על הירח) ולהיות מאוחד עם העולם.
פעולה באמצעות צילומים מהירים ומקוטעים, ובשידור חי ככל האפשר.
בעקבות העובדה כי הטלוויזיה היא מוצר זול יחסית, היא נמצאת כיום כמעט בכל בית ובכך יש חזרה לשלב השני של מקלוהן (הפרישה מהשבט) אשר מדבר על ניכור, התבודדות ואינדיבידואליזם.