היינץ שטייניץ
פעילויות תומכות-מחקר ומלוות מחקר > הקמת התחנה והמעבדה לביולוגיה ימית

ד"ר ולטר שטייניץ, אביו של היינץ שטייניץ, הגה ונסח במאמר משנת 1919 רעיון ותוכנית להקים תחנת מחקר לביולוגיה ימית בארץ ישראל. המאמצים לבנות תחנה על חוף הארץ בים התיכון, ששטייניץ האב השקיע מאז פרסום תוכניתו ועד 1940, לא צלחו. יוזמתם של אחרים הביאה ב-1946 להקמת תחנה לחקר הדיג בנמל חיפה, ולאחר קום המדינה, נוסד המכון לחקר ימים ואגמים לישראל ונבנה מבנה המכון הלאומי לאוקיינוגרפיה בחוף שקמונה, חיפה. באופן טבעי, המחקר האוקיינוגרפי של המעבדות בחיפה נמצא בעיקר בים התיכון. היינץ שטייניץ הכיר את המגוון הביולוגי העשיר מאוד של הים האדום ואת שונותו מהמגוון הביולוגי של הים התיכון. הוא גם ידע עד כמה החי בים האדום עדיין לא נחקר, ולכן, מטרתו הייתה להקים במפרץ אילת תחנה לביולוגיה ימית שתתמקד במחקר האוצר הביולוגי-ימי שבדרום.
סיבה נוספת לבחירת מפרץ אילת כאתר לתחנת מחקר קשורה לתופעה הביו-גאוגרפית של נדידת דגים מהאוקיינוס ההודי והים האדום (שהוא שלוחה צפונית של האוקיינוס ההודי) דרך תעלת סואץ אל הים התיכון. הימצאותם של דגים ממוצא אינדו-פסיפי במזרח אגן הים התיכון התגלתה ותועדה לראשונה לאורך חופי ארץ ישראל על ידי ולטר שטייניץ. בעקבות הממצאים, ולטר שטייניץ קרא לחקור ולעקוב אחר נדידת חי מהים האדום דרך תעלת סואץ אל חלקו המזרחי של אגן הים התיכון. היינץ שטייניץ סבר שמעבדה באילת תוכל לשרת היטב ותעצים את המחקר הביולוגי-ימי והאקולוגי-ימי למען הבנת תופעת הנדידה של חי בין שני גופי מים עולמיים (האוקיינוס ההודי והים התיכון) לאחר שהאדם יצר קשר מלאכותי ביניהם (תעלת סואץ).
המניע השלישי להקמת תחנת מחקר באילת קשור לסכנות האורבות למערכות הביולוגיות בים האדום כתוצאה מזיהום הים על יד פעילות אנושית. קיים פוטנציאל של ממש לפגיעה אקולוגית וסביבתית כתוצאה מזליגת מזהמים לתוך הים משתי ערי המפרץ, אילת ועקבה, וממזהמים שמקורם בתעבורת אוניות משא ומכליות נפט בים האדום, אוניות המגיעות לנמלי אילת ועקבה או עוברות בתעלת סואץ. שטייניץ האמין שתחנת מחקר באילת תוכל לעקוב ולנטר, בכלים מדעיים, אחר השפעות אנוש על המערכות האקולוגיות הרגישות באזור.
שנים רבות לפני בניית התחנה שטייניץ הקדיש מאמצים רבים לתכנון המבנה, תפקוד המעבדות וניהולה המדעי. הוא ביקר בשנות ה-50 וה-60 של המאה הקודמת בעשרות תחנות מחקר אוקיינוגרפיות ואקווריומים ימיים באירופה, ארצות הברית והאיים הקריביים, שם שאב מהניסיון בתכנון, בנייה וניהול אתרים כאלה. היות שהמקום המיועד לתחנה המתוכננת, מפרץ אילת, רחוק ומבודד גאוגרפית מכל מרכז אקדמי בעולם, ובשל היות קהיליית אנשי המחקר שעסקו בביולוגיה ימית בישראל של אותם ימים עדיין קטנה, טווה קשרים אישיים עם חוקרים בחו"ל ועניין אותם לבוא לבצע מחקרים במעבדה שעומדת לקום. כדי לבסס את פעילותה של התחנה לאורך זמן דאג שתהיה לה מראשית דרכה מועצה מייעצת שהורכבה מצוות בינלאומי של מדענים בתחומי האוקיינוגרפיה, מאירופה, אוסטרליה וארצות הברית. היוזמות הללו עזרו לקיים באילת, מיום חנוכת התחנה, מחקר ברמה ואיכות שאינם נופלים מאלה הקיימים במרכזי מחקר מקבילים בעולם. חזונו של ולטר שטייניץ התממש לאחר מותו עת נחנכה ב-1968 תחנת המחקר לביולוגיה ימית של האוניברסיטה העברית במפרץ אילת, על חוף הים האדום. היינץ שטייניץ זכה לעידוד, תמיכה ועזרה מחוקרים באוניברסיטאות ישראליות וגופי מחקר אחרים בארץ, מהחברה והמכון לחקר ימים ואגמים ומקרן למחקר ופיתוח של גרמניה (DFG). התחנה באילת נחנכה ב-1968 והפעלתה הייתה בבחינת שיא בפועלו של היינץ שטייניץ כזואולוג וכביולוג-ימי, כמוביל מדעי ישראלי ובינלאומי, וכאיש מעשה. המעבדה לביולוגיה ימית נקראה ב-1972 על שמו של היינץ שטייניץ לאחר שנפטר באופן פתאומי ב-1971 בעת כהונתו כמנהלה הראשון.
הפעילות המחקרית תפסה תנופה והתחנה שגשגה מתחילת העבודה. לאחר פטירתו של שטייניץ, המחקר הורחב מביולוגיה ימית בעיקר למחקר רב-תחומי באוקיינוגרפיה ביולוגית, כימית, פיזיקלית, אקולוגיה ימית ושמירת איכות הסביבה. מבנה התחנה גדל ונוספו מעבדות חדשות ומרחבי הוראה ולימוד. בשנת 1985 החליטה המועצה להשכלה גבוהה להפוך את המעבדה למכון כלל-אוניברסיטאי שנקרא המכון הבין אוניברסיטאי למדעי הים באילת. המכון הוא מוסד אקדמי בו שותפות כל האוניברסיטאות הישראליות, מכון ויצמן למדע והטכניון.