stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קנד היט
היסטוריה > 1970 ומותו של וילסון

כשטיילור ומנדל עזבו, הנרי וסטין חזר לנגן גיטרה בלהקה באופן לא רשמי, מלווה על ידי הבסיסט אנטוניו דה לה ברדרה שניגן עם המתופף דה לה פארה במשך חמש שנים במקסיקו סיטי. הקבוצה הזו ביצעה אלבום משותף עם ג'ון לי הוקר, שנקרא Hooker 'N Heat. הלהקה פגשה במקור את הוקר בשדה התעופה בפורטלנד, אורגון, ושם נגלה להם שהם מעריצים זה את עבודתו של זה. הוקר והלהקה התיידדו ונפגשו כמה פעמים כדי להקליט יחד את האלבום. הוקר אף אמר על וילסון שהוא "נגן המפוחית הנהדר ביותר אי פעם".
האלבום יצא בסוף 1970 והגיע למקום 73 בבילבורד 200 מ-1971. הלהקה והוקר התאחדו פעם נוספת בשנת 1978 להופעה משותפת, ובשנת 1989 התארחו Canned Heat (ורבים אחרים) באלבומו של ג'ון לי הוקר, The Healer.
זמן קצר לאחר ההקלטות של האלבום המשותף, וילסון, שסבל מאז ומעולם מדיכאון, ניסה לכאורה להתאבד כשסטה עם מכוניתו מגשר בלוס אנג'לס. הוא יצא כמעט בלי פגע מהתאונה, ואושפז במשך כמה שבועות בבית חולים פסיכיאטרי. בניגוד לחברים אחרים בלהקה, וילסון לא זכה להערצה רבה בקרב נשים, ונאמר עליו כי היה מוטרד ומתוסכל מכך. הדיכאון שלו הלך והחמיר ככל שהזמן עבר.
ב-3 בספטמבר 1970, מעט לפני שהיו הלהקה אמורים להופיע בפסטיבל בברלין, נודע ללהקה כי וילסון נמצא מת על צלע הר ליד ביתו של הייט, בקניון טופאנגה. בדמו נמצאו מנת יתר של ברביטורטים. על אף שאין הוכחות לכך, חברי הלהקה מאמינים כי וילסון התאבד. וילסון נפטר בגיל 27, שבועות ספורים לפני שג'ימי הנדריקס, וג'ניס ג'ופלין נפטרו באותו גיל. בכך הוא הצטרף למועדון הדמיוני מועדון 27, שנהגה שנים מאוחר יותר.
היסטוריה > אלבומים מאוחרים

ג'ואל סקוט היל, נגן גיטרה חדש יחסית, גויס למלא את החלל שהותיר מותו של וילסון. ללהקה עדיין היה חוזה הופעות לאורך חודש ספטמבר, כמו גם תאריכי אולפן צפויים, שמנעו מהקבוצה להשקיע זמן באבל על חברם שנפטר. באותו שתיו הם הופיעו באוסטרליה ובאירופה; כולל מופע ששודר בשידור חי בברן, הולנד, עבור תוכנית הטלוויזיה VPRO Piknik ובקיץ שלאחר מכן הם הופיעו בפסטיבל בטורקו, פינלנד.
הופעות הללו הוקלטו, אך ההקלטות לא פורסמו עד האלבום Under the Skies שיצא בשנת 2007. בסוף 1971 יצא האלבום Historical Figures and Ancient Heads. האלבום כלל קטעים מוזיקליים מיוחדים ושירה שהייט לא זכה להפגין כשוילסון עוד היה בחיים, אך האלבום לא הניב אף להיט ולא שבר שיאי מכירות רבים. ההרכב הזה של הייט, וסטין, סקוט היל, דה לה ברדה ודה לה פארה לא החזיק מעמד, מכיוון שהלהקה לא הייתה מתואמת; עמדותיהם של סקוט היל ודה ברדה מבחינת כיוון מוזיקלי לא התאימו לאלה של שאר הלהקה. שניהם עזבו את הלהקה מעט אחרי צאת האלבום.
במקומם נוספו לקבוצה ג'יימס שיין בתפקיד גיטרה וכלי הקשה, אד בייר הצטרף כקלידן, שהיה תפקיד חדש בלהקה, וריצ'רד הייט (אחיו של בוב הייט) ניגן על הבס. ההרכב הזה הקליט את האלבום האחרון של הלהקה עבור חברת התקליטים Liberty שנקרא "The New Age". האלבום יצא בשנת 1973. המוזיקה שהפיקו חברי הלהקה כבר לא הייתה פופולרית כמו בימי השיא שלהם, אך הלהקה יצאה שוב לסיבוב הופעות אירופי, אשר במהלכו קיימו הופעה משותפת עם ממפיס סלים, בפריז. ההקלטות המשותפות של האמנים יצרו את האלבום "Memphis Heat".
המתופף דה לה פארה כתב בספרו אודות הלהקה כי בתקופות של הופעות מרובות הלהקה נקטה הברחת סמים ממקסיקו כדי לקבל הפוגה בין ההופעות. במקביל, מפיק הלהקה מחברת התקליטים Liberty מצא את עצמו בחובות של למעלה מ-30,000 דולר, ויעץ ללהקה לעבור לחרת התקליטים Atlantic Records. לאחר השארת רושם גרוע באטלנטיק רקורדס בעקבות קטטה בין הייט לוסטין על מכונה אוטומטית, הלהקה הוציאה את האלבום היחיד שלהם בלייבל זה: One More River to Cross בשנת 1973. זה הופק על ידי רוג'ר הוקינס ובארי בקט.
היסטוריה > התפוררות ההרכב

לאחר כמה סיבובי הופעות בארצות הברית המפיק החדש מטעם אטלנטיק רקורדס, טום דווד, דחק בחברי הלהקה המותשים ליצור אלבום נוסף, למרות חוסר התפקוד שלהם עקב בעיות סמים ואלכוהול; בסופו של דבר הם הקליטו בעל כורחם ב'אולפני Criteria', מיאמי, פלורידה במהלך 1974, אבל לפני שיצא האלבום הלהקה הסתכסכה עם מנהלי הלייבל והם עזבו, כך שההקלטות חזרו למפיק הישן של הלהקה, סקיפ טיילור. הלהקה לא פרסמה את ההקלטות מאחר שבזמן שהוחזקו אצל טיילור פרצה שרפה בביתו וההקלטות נהרסו. שנים אחר כך דה לה פארה הצליח לשחזר הקלטות אלו ובשנת 1997, תחת הכותרת בשם "The Ties That Bind".
חברי הלהקה הנותרת שלאחר מותו של וילסון לא הסתדרו זה עם זה, וסכסוכים פנימיים רבים פרצו ביניהם. כשמנהל הלהקה ניסה לגשר ביניהם וליצור הופעה באתר סקי במזרח קליפורניה התלקחה מריבה מרה בין בוב הייט להנרי וסטין, ג'יימס שיין ואד בייר. המריבה גרמה לבסוף לעזיבתם של שלושת חברי הלהקה הללו לאלתר, למעט וסטין שחזר ללהקה מספר שנים מאוחר יותר.
במקומם צורפו ללהקה הפסנתרן ג'ין טיילור והגיטריסט כריס מורגן, שניהם בסוף שנת 1974. ג'ין טיילור עזב בשנת 1976 בתגובה לוויכוח במהלך סיבוב הופעות בגרמניה, והוחלף במארק סקייר. בסוף שנות השבעים עבדה הלהקה עם חברת טקומה רקורדס (אנ'), וההרכב הקליט את אלבום משותף עם להקת האחים צ'יימברס (אנ') משנת 1977. למרות שיתוף הפעולה, האלבום לא נמכר כמעט בכלל, בעיקר בגלל עליית ז'אנר הדיסקו בשנים אלו. לא לקח זמן רב וסכסוכים נוספים התלקחו בין חברי ההרכב, ומארק סקייר, כריס מורגן וריצ'רד הייט, אחיו של בוב הייט, התפטרו מלהקה בשנת 1977. בוב הייט מיהר לצרף את נגן הבס ריצ'רד אקסלי, לאחר שהתיידדו בסיבוב הופעות שבו אקסלי הופיע עם להקת מונטנה. אך ידידות זו לא החזיקה זמן רב, ויכוח שנוצר בין אקסלי להייט תוך כדי הופעה על צריכתו המוגזמת של הייט בסמים תוך כדי נגינה, נמשך עד מהרה גם אל מאחורי הקלעים ושם נוצרה קטטה בין השניים. אקסלי התפטר עוד למחרת מחברותו בלהקה, אך חזר בהמשך כדי לעזור להייט בשנותיו האחרונות. אקסלי אמר על זמנו עם הלהקה כי "אף אחד אף פעם לא זוכר את נגן הבס...". היעזבו של אקסלי הותיר בלהקה רק את הייט ודה לה פארה.
היסטוריה > שנות השמונים ומותו של הייט

לאחר השפל של סוף שנות השבעים, הבלוז חזר להיות באופנה עם יציאתו לאקרנים של הסרט שובר הקופות "האחים הבלוז" (1980), בכיכובם של דן אקרויד וג'ון בלושי. במהלך תקופה זו של תחילת שנות השמונים דה לה פארה נכנס שותף באולפן ההקלטות שהקים נגן הבס המקורי של הלהקה, לארי טיילור. טיילור התחבר לנגן הגיטרה מייק מאן ונגן הפסנתר העיוור ג'יי ספאל. ההרכב החדש הזה של הלהקה – הייט, דה לה פארה, טיילור, מאן וספאל – הופיע בשחזור העשור לפסטיבל וודסטוק. ההקלטות מהופעה זו יצאו כאלבום בשם Canned Heat In Concert, בשנת 1995.
לאחר שהלהקה לא נוהלה יותר על ידי האוורד וולף, הקבוצה יצאה לסיבובי הופעות בבסיסים צבאיים ברחבי ארצות הברית, אירופה ויפן ללא הפסקה. כשלא קיבל מספיק כסף לטעמו, פרש ג'יי ספאל מהלהקה. הייט ניסה שוב ושוב לנסות להחיות את הלהקה, אך בו בזמן מצבו הבריאותי התדרדר. כשנגן הבס החדש ארני רודריגז הצטרף להרכב, הקליטו Canned Heat את מחצית האלבום האחרון בו השתתף הייט – Kings of the Boogie, משנת 1981.
ב־5 באפריל 1981, קיבל הייט בקבוק מלא עד קצהו בקוקאין ממעריץ נלהב. הייט, שמאז מותו של וילסון נהג להסניף כמויות עצומות של הסם, הסניף את כל תכולת הבקבוק. הכמות הגדולה של הסמים שלקח גרמו לו להשתנק ולהיחנק, ובתוך זמן קצר התמוטט לגמרי. הוא נלקח לביתו של דה לה פארה כדי שיתאושש מהמנה, כפי שכבר עשה לפני, שם לאחר כמה שעות נמצא מת מהתקף לב שנוצר בעקבות שילוב של סמים ומשקל יתר. הרופאים ייחסו את מותו למנת היתר שלקח כמה שעות קודם לכן, אך כמות הסמים שהכניס לגופו בחודשים האחרונים לחייו ובנוסף משקל היתר שממנו סבל היו כנראה הגורם המכריע למותו. עדים ששהו במקום סיפרו שמילותיו האחרונות היו "החרא הזה לא ממסטל אותי". הוא נקבר בקניון טופאנגה שליד ביתו בקליפורניה, בגיל 38 בלבד.
היסטוריה > לאחר המוות ומותו של וסטין

מותו של הסולן בוב הייט היה למכה הרסנית על הלהקה; עם זאת דה לה פארה החזיק את הלהקה בחיים ככל יכולתו ומנע ממנה להתפרק, אפילו שהיה היחיד שנותר מן ההרכב המקורי. ריק קלוג, נגן מפוחית, נקרא כדי להשלים את תפקידו של הייט במחצית השנייה של האלבום Kings of the Boogie. האלבום הוקדש להייט. הנרי וסטין, הגיטריסט המקורי של הלהקה, הסכים להצטרף ללהקה עבור מסע הופעות באוסטרליה, ונשאר יחד איתם עבור הופעות נוספות בארצות הברית.
כמה חברים לשעבר בלהקה, כולל מנדל, בארון וטיילור, חברו למאמץ של דה לה פארה ליצור אלבום נוסף, Internal Combustion, שיצא בשנת 1994, אך לא פרסמו כמעט בכלל עותקים של האלבום. בשנת 1995, כדי למלא את מקומו של הייט צורף הזמר רוברט לוקאס (אנ') במשך כשנתיים היה ההרכב מורכב מלוקאס, טיילור, וסטין, ודה לה פארה, עד שב־20 באוקטובר 1997, וסטין נפטר לאחר הופעה בפריז, צרפת. לאחר מכן עזב גם טיילור את הלהקה, ובכך ההרכב המקורי של Canned Heat נעלם מהעולם.
שם הלהקה

שמה של הלהקה, Canned Heat, בעברית "חום משומר" נובע במקור ממשקה אלכוהולי חריף ומסוכן שהיה נהוג לשתות בקרב שחורים עניים, בארצות הברית של המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים. המשקה, שהיה מורכב בין היתר מאלכוהול רב וחומרים כימיים מסוכנים אחרים, היה מזוהה עם נגני בלוז שחורים, שכן שירים רבים נכתבו אודות המשקה. החום המשומר היה כל כך רעיל, שרוב מי ששתה אותו מת כעבור זמן לא רב. אמן הבלוז האמריקאי שהיה אהוב על אלן וילסון ובוב הייט, טומי ג'ונסון, פרסם בשנת 1928 את השיר "Canned Heat Blues" מתוך אלבום בעל שם זהה. השיר דיבר על העוני שדרדר אנשים לשתות מהמשקה כדי לברוח מצרותיהם. כשהוקמה הלהקה החליטו שני המייסדים לקרוא בשם זה ללהקה, כמחווה לאמן ולאנשים שמתו מהמשקה, על אף שהוא מזוהה עם הקהילה השחורה.
סגנון מוזיקלי

ללהקה תפקיד חשוב בהתפתחות סגנון הבלוז-רוק. היא נחשבת לאחת הלהקות המשפיעות ביותר בתחום, לצד קרים, לד זפלין, בי בי קינג וכו'. המוזיקה של הלהקה משלבת את הגיטרות החשמליות והמקצבים האמורפיים מה של סגנונות הרוק הקלאסי, ההארד רוק והרוק הפסיכדלי עם היסודות של הבלוז והבוגי ווגי.
אמנם הלהקה הליפה חברים רבים במשך השנים, אך הסגנון הייחודי שלה נשאר דומה לאורך כל הזמן: בוגי ווגי ובלוז קלאסי המעורבב עם סגנונות מעולם הרוק. על המוזיקה ניכרות ההשפעות של מוזיקאי בלוז כמו ג'ון לי הוקר ורוברט ג'ונסון אך גם השפעות של להקות רוק אנד רול ורוק קלאסי כמו קרים והרולינג סטונז.
סגנון מוזיקלי > שירה

הקולות של שני סולני הלהקה הקלאסיים, אלן וילסון ובוב הייט, היו מנוגדים זה לזה: קולו של וילסון היה גבוה ושקט, בעוד שקולו של הייט היה נמוך, מחוספס וחזק. השירה של הייט הייתה דומה יותר לסגנונות הבלוז הקלאסיים, ובשירתו נהג לחזור על מילים כמו "Baby" שמופיעות בשירי בלוז רבים. לעומתו, השירה של וילסון הייתה ייחודית לו, שכן לא היו הרבה להקות וזמרי בלוז ששרו בקול גבוה. הניגודיות של שני הקולות של החברים הובילה גם לכך שלא בוצעו דואטים בין השניים.
סגנון מוזיקלי > גיטרה

תפקידי הגיטרה של הלהקה היו וישנם פורצי דרך ובפרט נגינתם של הנרי וסטין והארווי מנדל בזמן השתתפותם בלהקה. הנגינה של וסטין בפרט תוארה כפנטסטית ופורצת דרך. סגנון הנגינה של וסטין שונה מסולואי בלוז קלאסיים, והוא מרבה להשתמש בדיסטורשן ופדל גיטרה. וסטין אף דורג במקום 77 במצעד 100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון. גם נגינת הגיטרה של מנדל נחשבת לאחת מהחשובות בז'אנר הבלוז רוק, אם כי דומה יותר לנגינת הבלוז המסורתית.
סגנון מוזיקלי > גיטרה בס

גיטרת הבס, המאופיינת בקרב הלהקה בעיקר על ידי נגינתו של לארי טיילור, הייתה כלי מרכזי בנגינה, אך לא חדשנית. הטכניקה בה השתמשו נגני הבס השונים של הלהקה לאורך הזמן (בהם טיילור, רום שומייק, סקיפ ג'ונס וארני רודריגז) לא הייתה פורצת דרך בתחום הכלי, אך הוא שימש כתפקיד מפתח ברבים מהשירים. דוגמה ידועה היא, למשל, השיר "Time Was" שהופיע באלבום Hallelujah, בו נמצאים מעברי בס קבועים כל ארבע שורות של שירה, שיחד יוצרים סולו בס.
סגנון מוזיקלי > תופים

את התופים של הלהקה (למעט האלבום Canned Heat) ניגן אדולפו דה לה פארה, שנודע במערכת התופים המשונה שלו: מכיוון שהיה שמאלי מערכת התופים שלו מורכבת הפוך מהמערכת הסטנדרטית, כאשר מצילות ה'היי-הט' וה'קראש' נמצאות לצד ה'סנר' בצד ימין, בעוד שתוף ה'פלור' ומצילת ה'רייד' נמצאים בצד שמאל.
התיפוף של דה לה פארה חדשני מה אף הוא, שכן תפקידי התופים של הבלוז המסורתי לרוב היו קבועים מאוד ושקטים מאוד, בצורה בה הדגש הוא על הקצב ולא על המקצב. לעומת זאת (עם השפעה ניכרת של מתופפים בני זמנו כמו ג'ינג'ר בייקר וקית' מון) התיפוף של דה לה פארה הוא משתנה, מהיר ומלא במעברים מהירים על שלל תופים שונים. ניתן להבחין בכך בעיקר בהופעות הלהקה, שם נהג דה לה פארה להכניס מעברים בכל כמה תיבות. דוגמה טובה היא הגרסה החיה של הלהקה לשיר "Boogie Part I" שביצעה הלהקה בוודסטוק, בה ניתן לשמוע מעברי תופים רבים.
חברי ההרכב

הלהקה החליפה נגנים רבים במרוצת השנים. חמשת הנגנים ה"קלאסיים" של הלהקה הם אלן וילסון, בוב הייט, הנרי וסטין, לארי טיילור ואדולפו דה לה פארה. האחרון הוא גם חבר הלהקה המקורי היחיד שחבר בהרכב הנוכחי של הלהקה.
חברי ההרכב > חברי להקה

* המוזיקאים המסומנים בדגש הם חברי אחד ההרכבים הקלאסיים.
בוב הייט (1965-1981)
אלן וילסון (1965-1970)
לארי טיילור (1967–1970, 1978–1980, 1987–1992, 1996–1997, 2010–2019)
פרנק קוק (1965-1967)
אדולפו דה לה פארה (1967-היום)
סטיוארט ברוטמן (1965–1966)
מייק פרולין (1965)
קית' סוייר (1965)
קני אדוארדס (1965)
הנרי וסטין (1965–1974, 1980–1981, 1985–1988, 1992–1997)
רון הולמס (1965)
מארק אנדס(1966–1967)
הארווי מנדל (1969–1970, 1990–1992, 1996–1999, 2010–2014)
אנטוניו דה לה ברדה (1970–1972)
ג'ואל סקוט היל (1970–1972)
ריצ'רד הייט (1972–1977)
ג'יימס שיין (1972–1974)
אד בייר (1972–1974)
קליפורד סולומון (1972–1974)
ג'וק אליס (1972–1974)
כריס מורגן (1974–1977)
ג'ין טיילור (1974–1976)
סטן ווב (1976)
מארק סקייר (1976–1977)
ריצ'רד אקסלי (1977–1978)
מייק מאן (1978–1980)
רוני בארון (1978, 1987–1988)
ג'יי ספאל (1978–1980)
מייק האלי (1978–1984)
ג'ון לאמב (1980)
ארני רודריגס (1980–1985)
ריצ'רד קלוג (1981–1985)
וולטר טראוט (1981–1985)
ג'יימס ת'ורנברי (1985–1995)
סקיפ ג'ונס (1985–1987)
ג'וניור ווטסון (1988–1990, 1992–1997)
רון שומאקי (1990–1996)
בקי ברקסדייל (1992)
סמוקי הורמל (1992)
רוברט לוקאס (1995–2000, 2005-2008)
מארק "כיס" גולדברג (1996)
יעקב מונטריאול (1996)
טים פיג'ן (1996)
גרג קייג' (1996–2010)
פול בראיינט (1997–2000)
סטנלי בארנס (2000–2005)
דאלאס הודג' (2000–2005)
דון פרסטון (2005)
בארי לוונסון (2006–2010)
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

| שם האלבום | דירוג במצעדים> ארצות הברית | דירוג במצעדים> בריטניה | שנת השחרור | חברת תקליטים | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Canned Heat | 76 | - | 1967 | Liberty Records | 38:05 |
| Boogie with Canned Heat | 16 | 5 | 1968 | Liberty Records | 44:00 |
| Living the Blues | 18 | - | 1968 | Liberty Records | 88:03 |
| Hallelujah | 37 | - | 1969 | Liberty Records | 38:04 |
| Future Blues | 59 | 27 | 1970 | Liberty Records | 35:25 |
| Vintage | 173 | - | 1970 | Janus | 24:22 |
| Historical Figures and Ancient Heads | 87 | - | 1971 | United Artists | 36:36 |
| Hooker 'n Heat | - | - | 1971 | Liberty Records | 83:40 |
| The New Age | - | - | 1973 | United Artists | 36:32 |
| One More River to Cross | - | - | 1973 | Atlantic Records | 37:19 |
| Kings of the Boogie | - | - | 1981 | Destiny Records | 33:46 |
| Reheated | - | - | 1988 | SPV (גרמניה) | 49:25 |
| Internal Combustion | - | - | 1994 | AIM | 47:23 |
| Canned Heat Blues Band | - | - | 1996 | Ruf Records | 47:00 |
| Boogie 2000 | - | - | 1999 | Ruf Records | 44:54 |
| Friends in the Can | - | - | 2003 | Ruf Records | 57:09 |
| Christmas Album | - | - | 2007 | Ruf Records | 28:36 |
דיסקוגרפיה > סינגלים רשמיים

| שנת השחרור | שם הסינגל | דירוג במצעדים> ארצות הברית | דירוג במצעדים> בריטניה | האלבום בו הופיע הסינגל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1967 | "Rollin' and Tumblin'" | 115 | - | Canned Heat |
| 1967 | "World in a Jug" | - | - | Boogie with Canned Heat |
| 1968 | "On the Road Again" | 16 | 8 | Boogie with Canned Heat |
| 1968 | "The Christmas Blues" | - | - | לא הופיע באף אלבום |
| 1968 | "Going Up the Country" | 11 | 19 | Living the Blues |
| 1969 | "Time Was" | 67 | - | Hallelujah |
| 1969 | "Poor Moon" | 119 | - | לא הופיע באף אלבום |
| 1970 | "Spoonful" | - | - | Vintage |
| 1970 | "Let's Work Together" | 26 | 2 | Future Blues |
| 1970 | "Sugar Bee" |  | 40 | Future Blues |
| 1970 | "Future Blues" | - | - | Future Blues |
| 1971 | "Wooly Bully" | 105 | - | לא הופיע באף אלבום |
| 1971 | "Whiskey and Wimmen'" | - | - | Hooker 'N Heat |
| 1971 | "Long Way from L.A." | - | 51 | Historical Figures and Ancient Heads |
| 1972 | "Rockin' with the King" | 88 | - | Historical Figures and Ancient Heads |
| 1972 | "Cherokee Dance" | - | - | Historical Figures and Ancient Heads |
| 1973 | "Rock and Roll Music" | - | - | The New Age |
| 1973 | "Harley Davidson Blues" | - | - | The New Age |
| 1974 | "One More River to Cross" | - | - | One More River to Cross |
| 1974 | "The Harder They Come" | - | - | לא הופיע באף אלבום |
לקריאה נוספת

"Living The Bluse: Canned Heat's Story of Music, Drugs, Death, Sex and Survival" - אדולפו דה לה פארה, 26 באפריל 2016.
"Blind Owl Blues: The Mysterious Life and Death of Blues Legend Alan Wilson" - רבקה דייוויס, 28 במרץ 2013.
הערות שוליים

↑  יובל ל-'Canned Heat', באתר 'חיים של אחרים'
↑  Canned Heat Bassist Larry Taylor Dies at 77, Billboard, ‏2019-08-20
1 2  אדולפו דה לה פארה, Living In The Bluse
↑  Nielsen Business Media Inc, Billboard, Nielsen Business Media, Inc., 1967-07-08. (באנגלית)
↑  Down Beat, August 10th, 1967
↑  On the Road Again – Canned Heat | Song Info | AllMusic (באנגלית אמריקאית), נבדק ב-2020-08-15
↑  Offizielle Deutsche Charts – Offizielle Deutsche Charts, www.offiziellecharts.de
↑   איתמר זהר, הזמר הפחות ידוע ב"מועדון ה-27" - חדר ניתוח, באתר הארץ, 14 במרץ 2018
↑  The Ties That Bind – Canned Heat | Songs, Reviews, Credits | AllMusic (באנגלית אמריקאית), נבדק ב-2020-08-18
1 2  Columbus Music Magazine, Columbus Music Magazine, ‏2013-07-04
↑  בוב הייט • Bob The Bear Hite, באתר 'חיים של אחרים'
1 2  49 שנים למותו של אלן וילסון, באתר 'חיים של אחרים'
↑  Canned Heat Blues by Tommy Johnson on Amazon Music – Amazon.com, www.amazon.com
↑  David Fricke, David Fricke, 100 Greatest Guitarists: David Fricke's Picks, Rolling Stone, ‏2010-12-03 (באנגלית)
↑  Adolfo López | El Sol de México, Adolfo de la Parra: El otro mexicano en Woodstock, El Sol de México (באנגלית)
↑  Boogie Part I, יוטיוב
| קנד היט |
| --- | --- |
לארי טיילור • בוב הייט • פרנק קוק • אלן וילסון • הנרי וסטין • הארווי מנדל • אדולפו דה לה פארה
אלבומי אולפן: Canned Heat • Boogie with Canned Heat • Living the Blues • Hallelujah • Future Blues • Vintage • Historical Figures and Ancient Heads • The New Age • One More River to Cross • Reheated • Hooker 'N Heat
סינגלים: "Rollin' and Tumblin'" • "On the Road Again" • "Going Up the Country" • "Let's Work Together"
אלבומי אוסף: Canned Heat Cookbook • Let's Work Together: The Best of Canned Heat • Uncanned! The Best of Canned Heat • the very best of canned heat
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007327735205171  ISNI: 0000 0001 2364 902X  LCCN: n91047738  MusicBrainz: 815a0279-558c-4522-ac3b-6a1e259e95b5  NKC: mzk2004218219  VIAF: 156074236   WorldCat (עם VIAF): 156074236 
חברי הלהקה בתצלום משנת 1970. מימין לשמאל: אדולפו דה לה פארה, אלן וילסון, בוב הייט, הנרי וסטין, לארי טיילור
הגיטריסט והזמר אלן וילסון, מעט לפני מותו
בוב הייט, סולן הלהקה, שנים מעטות לפני מותו
לארי טיילור, 1971
אדולפו דה לה פארה, 2018. מערכת התופים שלו הפוכה.
הופעה של ההרכב הנוכחי של הלהקה, 2019
נייע פרעסע

ערך זה עוסק בעיתון יהודי קומוניסטי שיצא לאור בצרפת. אם התכוונתם לעיתון יומי שיצא לאור בוינה, ראו .
| --- | --- |

 תדירות:  עיתון יומי
 סוגה:  חדשות
 מו"ל:  "איחוד היהודים למען הרזיסטנס והעזרה ההדדית" (UJRE)
 עורך ראשי:  שמואל נדלר, יעקב גרומוב וליאו כץ
 תאריכי הופעה:  1934–1993 (כ־59 שנים)
 שפה:  יידיש
 מערכת:  פריז 
 מדינה:  צרפת
 
נייע פּרעסע היה עיתון יומי קומוניסטי ביידיש שיצא לאור בפריז, צרפת. הגיליון הראשון, שהכיל 4 עמודים, יצא לאור ב-1 בינואר 1934. היוזמה להוציא לאור את העיתון הייתה של קבוצת חברים יהודים במפלגה הקומוניסטית הצרפתית. לפני כן היו כתבי עת קומוניסטיים אחרים ביידיש שנאסרו על ידי שלטונות המדינה הצרפתית.
נייע פרעסע היה אחד משני עיתונים יומיים ביידיש שיצאו לאור בפריז בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, השני היה "פארייזר היינט (אנ')" הפרו-ציוני. והיה מהעיתונים הראשונים באירופה שתקפו בחריפות את הנעשה בגרמניה לפני תחילת מלחמת העולם השנייה
מספר החברים היהודים במפלגה הקומוניסטית הצרפתית לא היה גדול, ובעת ייסוד העיתון היו בה בין 200 ל-300 איש, אך רעיונות קומוניסטיים זכו לתמיכה נרחבת בקרב הקהילות היהודיות בצרפת. בתחילה היו לנייע פרעסע כ-10,000 קוראים. שרובם היו יהודים שהגרו מפולין, חברים לשעבר במפלגה הקומוניסטית של פולין, אך כשהיגרו לצרפת לא הצטרפו למפלגה הקומוניסטית הצרפתית. בשנת 1936, לאחר מערכת בחירות אינטנסיבית של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית בקרב הקהילות היהודיות, והקמת ממשלת החזית העממית, הגיע מספר הקוראים ל-20,000. בתחילת 1956 נכתב בעיתון שיש להם כ-5000 מנויים המשלמים דמי חבר לעיתון.
בין עורכי העיתון, היה שמואל נדלר שהיה חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית והוצא להורג על ידי הנאצים בכ"ח באב ה'תש"ב, (11 באוגוסט 1942) יעקב גרומוב, וכן ליאו כץ, לפני שעבר למקסיקו, (בתחילת שנות ה-60 היה כתב בעיתון הקומוניסטי קול העם), וכן הוציא לאור שני ספרים.
אחד ממנהלי העיתון, שגם כתב בו רבות, היה אדם רייסקי (אנ'), ממנהיגי המחתרת היהודית קומוניסטית בצרפת.
בתקופת הכיבוש הגרמני של צרפת נאסרה הוצאתו של היומון, אך ב-15 ביולי 1940 הודפס שוב כעיתון מחתרתי.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הודפסה מהדורה יומית של 8,700 עותקים. וה"נייע פרעסע" היה הגדול מבין שלושת היומונים השמאלנים ביידיש שיצאו לאור בפריז באותה תקופה. בקיץ 1951 הורו שלטונות צרפת על גירושו של העורך יעקב גרומב. גרומב, מהגר יהודי-פולני שקיבל אזרחות צרפתית ב-1950, הואשם על ידי השלטונות בכך שלא "נטמע מספיק" בחברה הצרפתית. נגד החלטה זו נערכו מחאות נרחבות, גם מחוץ לרבעים הקומוניסטיים. ובהמשך ביטל בית המשפט את צו הגירוש.
בסיום שנת 1951, הוציא העיתון גיליון יובל מיוחד, בו הויעו ברכות מהעיתונים המקבילים שלו ברחבי העולם, כשביניהם היינט קול העם ועוד.
ב-7 בנובמבר 1969 פרסמו ידידי נייע פרעסע הודעה, על רקע המשבר הפוליטי בפולין ב-1968, המגנה את המדיניות האנטישמית של ממשלת פולין.
העיתון נסגר בשנת 1993.
כותבים בעיתון

שמואל נדלר
אדם רייסקי (אנ')
ברל רויזן
ביבליוגרפיה

בשנת 1945 יצא לאור הספר "20 שנה לנייע פרעסע 1934–1945".
הערות שוליים

↑  ז'יל רוזייה, מוסדות שעברו מן העולם, באתר הארץ, 24 באפריל 2011
1 2 3  קומוניסטים יהודים ממזרח אירופה בפריז בשנות השלושים (באנגלית)
1 2 3  על היומון נייע פרעסע באתר של קרן גבריאל פרי (בצרפתית)
↑  "פוגרומים בגרמניה" Naye prese, פריז, 11 בנובמבר 1938
↑  5000 יידישע פאמיליעס באשטייערט פאר דער נייע פרעסע Naye prese, פריז, 6-7 בינואר 1956(ביידיש)
↑  תגלית בספרייה עיתון דבר 4 במאי 1982
↑  אדם רייסקי
↑  ראה בעמוד 32 (באנגלית)
↑  שער העיתון מ-31 בדצמבר 1951 (ביידיש)
↑  ראה בעמוד 13 (באנגלית)
↑  ראה בסעיף 50 (בצרפתית)
↑  רשימת ספרים ושנת הוצאתם לאור (באנגלית)
ליתיום

ערך זה עוסק ביסוד כימי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ליתיום (Lithium) הוא יסוד כימי ממשפחת המתכות האלקליות שסמלו הכימי Li ומספרו האטומי 3. ליתיום טהור הוא מתכת רכה וכסופה המגיבה (משותכת) במהירות במגע עם אוויר או מים. זהו היסוד המוצק בטמפרטורת החדר הקל ביותר: צפיפותו 0.53 גרם לסנטימטר מעוקב. משמש בתעשיית סוללות חשמליות, ישומי אלקטרוניקה, ועוד.
תכונות

הליתיום הוא המתכת הקלה ביותר וצפיפותו היא רק 0.53 גרם לסנטימטר מעוקב, בערך מחצית מצפיפות המים. לליתיום החום הסגולי הגבוה ביותר מבין המוצקים. כמו שאר המתכות האלקליות, ליתיום מגיב בקלות עם מים ועם חמצן ואינו נמצא בטבע במצב טהור. עם זאת תגובתו הכימית חלשה משל היסוד נתרן לו מבנה כימי דומה. ליתיום מתכתי בוער בלהבה אדומה (ראו צילום למטה) שמקורה בפליטה אטומית באורך גל -671nm. כאשר מחזקים את הבערה, האש מקבלת צבע לבן בוהק.
לליתיום שני איזוטופים יציבים, 6Li ו- 7Li, וגם הם בעלי אנרגיית הקשר הנמוכה ביותר מבין כל היסודות היציבים. בגלל אי יציבותו היחסית של אטום הליתיום, שכיחותו ביקום נמוכה יחסית. במערכת השמש 25 מתוך 32 היסודות הראשונים שבטבלה המחזורית שכיחים יותר מליתיום, למרות משקלו האטומי הנמוך.
לפי תאוריות קוסמולוגיות מודרניות, ליתיום היה אחד משלושת היסודות הראשונים שנוצרו אחר המפץ הגדול. ליתיום נוצר ביקום בהיתוך גרעיני בליבות של כוכבים צעירים מסוגים שונים. ריכוזים גבוהים יחסית שלו נצפים בכוכבים מסוג ננס חום בהם הטמפרטורה סלחנית יותר לקשרים הגרעיניים הרופפים יחסית של אטומי הליתיום. בכוכבים מסוג ננס אדום הטמפרטורה גבוהה מלאפשר קיום ליתיום.
תכונות > תגובה עם מים

כאשר ליתיום פוגש במים, הוא הופך את המים לבסיסיים וגורם לפליטת גז מימן בתהליך:
התגובה עם המים היא תגובה אקסותרמית הפולטת חום רב, וגורמת לניצוצות בצבע אדום כתום.
תכונות > אנומליות כימיות של ליתיום

בניגוד למתכות האלקליות האחרות, ליתיום יגיב באוויר עם החנקן (ולא עם החמצן) ויתקבל Li3N (ליתיום ניטריד) שצבעו כתום, ניטרידים של מתכות אלקליות אחרות אינם יציבים. בחמצן יתקבל ליתיום אוקסיד Li2O בניגוד למתכות האלקליות האחרות שיתנו בעיקר פר-אוקסידים וסופר-אוקסידים. ליתיום הידרוקסיד LiOH מסיס הרבה פחות מהידרוקסידים של המתכות האלקליות האחרות כדוגמת בסיס הנתרן NaOH (סודה קאוסטית). בחימום, יתפרק LiOH לליתיום אוקסיד Li2O בניגוד להידרוקסידים של מתכות אלקליות אחרות שיעברו המראה (סובלימציה) בלי להתפרק.
הרבה מהאנומליות של הליתיום נובעות מהיציבות של סריגים יוניים שלו עם אניונים קטנים (אנרגיות סריג גבוהות) בעוד שסריגים של מלחי ליתיום עם אניונים גדולים אינם יציבים בשל האריזה הלא יציבה שנובעת מהפרשי הגודל. כך, למשל, בניגוד לקרבונטים של מתכות אלקליות אחרות (כדוגמת Na2CO3 או סודה לכביסה) ליתיום קרבונט אינו יציב תרמית ויתפרק בחימום לליתיום אוקסיד ו CO2. מאותה סיבה (אנרגיות סריג גבוהות עם אניונים קטנים) לליתיום פלואורי מסיסות נמוכה במים (רק 0.27 גרם למאה מ"ל ב18°C) בהשוואה מלחי הפלואוריד של חבריו לטור המתכות האלקליות. לעומת זאת כשמדובר באניון גדול (כדוגמת פרכלורט) היציבות של המלח נמוכה ליתיום פרכלורט LiClO4 מסיס יותר פי 3–12 (תלוי בממס) ממלח פרכלורט של נתרן.