דת יוון העתיקה
התקופה הארכאית והקלאסית > תאולוגיה

במסורות היווניות לא הייתה תאולוגיה במובן של מערך מנומק אודות ההבנה הנורמטיבית את האלים. אך המסורות היווניות שופעות תאולוגיות במובן של הסברים מפורשים לגבי האלים בכלל ולגבי אלים ספציפיים. בשירה האפית ההומרית נקטעת לעיתים קרובות הפעולה הדרמטית
לשם סיפור ההיסטוריה של אל מסוים או לסיפור המנמק את כיבודי האלים.
ההמנונים ההומריים הם פואמות המוקדשות לאל ספציפי, אך הסיפורים שהן מתארות אינם מתיימרים להיות מקיפים או מהימנים.
בתאוגוניה של הסיודוס, המציגה מיתוס בריאה שממוקד בהפשטות שסגדו להן כגון הלילה והזמן, ניתן למצוא ניסיון לבסס הנמקות מקיפות פחות או יותר באשר למקורם של האלים וכיצד הם השיגו את כיבודיהם. אולם הסטייה הארוכה בסיפור לכבוד האלה הקטה, שבשום אופן לא הייתה אלה חשובה בדת היוונית, מוכיחה כי הפואמה לא התיימרה להיות ביטוי של סמכות דתית.
ההחלטה אילו אלים חשובים מספיק כדי להיכלל בין שנים עשר האלים האולימפיים, שהיו מנהיגי הפנתאון, הייתה ללא ספק החלטה פוליטית, לפחות בחלקה. כיוון שרוב האלים היו אלים מקומיים, והסיפורים שסופרו עליהם במקומות שונים לא היו עקביים, לא הייתה הסדרה שיטתית של המסורת, לפחות לא מלכתחילה. הפופוליסטים של אתונה האשימו את סוקרטס ופילוסופים אחרים באתאיזם כאשר הם הצביעו על הבעייתיות בקבלת הרעיונות הנפוצים אודות האלים כשלמות. אולם השקפתו של סוקרטס לגבי האלים היא שעתידה הייתה לנצח. עם חלוף הזמן, הדבקות המסורתית של פולחני הקורבנות קיבלה יחס מבטל כסוג של פולקלור בעוד מי שהיו בעלי גישה פילוסופית נטו להאמין באלים מופשטים, מרוחקים ומעודנים שתמכו במעורפל בנורמות החברתיות ובמעלות הציבוריות.
בין המעלות שהדת היוונית עודדה היה בראש ובראשונה כבוד לאלים, שנתפסו כמלכותיים ונשגבים. עקב מגוון הפולחנים והמסורות במדינת יוון, הסוגדים לאל בעיר מסוימת נאלצו לנהוג בזהירות בבקרם בערים אחרות. זרים לא יכלו להשתתף בקלות בהעלאת קורבנות, כמתואר בסיפור מיתי בו זר הקריב שור תוך הפרת המסורת וחשף כך את האתונאים לסכנה גדולה, עד אשר הזר התאזרח וקיבל את השם "סופטר" ("אב מציל").
חובת הדת העיקרית לגברים בוגרים הייתה ניהול חייהם באופן צודק וטהור. היה חשוב שכולם ימנעו ממעשים שיזהמו וירעילו את חיי הפרט ומשק הבית. דוגמה לכך היא סיפורו של אורסטס שנרדף על ידי הפוריות בשל רצח אמו קליטמנסטרה, אותה רצח כדי לנקום את רצח אביו אגממנון. אורסטס נרדף למרות שרצח את קליטמנסטרה כיוון שתפס זאת כחובתו. למרות זאת, יש לשמור על הגבולות והחוקים ואורסטס לא יכל להשתחרר מהפוריות עד אשר אתנה סלחה לו והוא ביצע מסע שנכפה עליו על ידי אפולו.
סכנות הזיהום היו בלתי אישיות. ב"אאותיפרו", אחד הדיאלוגים של אפלטון, סוקרטס פוגש צעיר התובע את אביו על רצח: לאחר שאחד מעבדי משק הבית רצח בשכרותו עבד אחר, האב כבל את הרוצח והשליך אותו לתעלה שם העבד מת בעוד המשפחה ממתינה לתשובת הפרשן המשפטי באשר לשאלה כיצד להמשיך. משפחתו של אאותיפרו חשבה שתביעת הבן את אביו היא שערורייתית אך אאותיפרו טוען בהיגיון כי זיהום הוא זיהום, ולא משנה מי הורג ומי מת. בכך הוא נהג על פי המסורת היוונית, למרות שהיו בהחלט דרכים אחרות לטהר את המשפחה, אולם הזיהום של אדם אחד מסכן את כל מי שבא עמו במגע.
במהלך התקופה הארכאית והתקופה הקלאסית היו ליוונים פרוצדורות נוקשות לגבי שילוב אלים חדשים במסורות הסגידה, אך לאחר מותו של אלכסנדר הגדול שגרם להתפשטות השפה היוונית, החברה היוונית והפוליטיקה היוונית ברחבי העולם הים תיכוני, התמוטטות האוטונומיה של הערים היווניות וההתנתקות של הפולחנים מהמציאויות הפוליטיות המקומיות בהן נוצרו, התאפשרה פריחתו של סינקרטיזם ("תערובת מסורות"). אספקטים שונים של הדתות הפרסית, האנטולית, המצרית (ובסופו של דבר האטרוסקית-רומית) קיבלו מידות שונות של הכרה בעולם ההלניסטי, מחוץ לגבולות העמים שאצלם נוצרו. האלה המצרית איזיס הייתה פופולרית במיוחד, כפי שמעיד למשל השם "איזידור" ("מתנת איזיס") ששרד גם בעולם הנוצרי.
בשלב מאוחר מאוד בדתות הקלאסיות הנאופלאטונים, ביניהם יוליאנוס הכופר קיסר רומא, התיימרו לארגן את הפגניזם הקלאסי למערכת אמונה שיטתית, אותה כינו "הלניסמוס" - מערכת האמונות של היוונים. יוליאנוס הכופר אף ניסה לארגן את הפולחנים היוונים וההלניים להיררכיה בדומה לזו של הנצרות. מאמצים כאלו לא צלחו, הדת היוונית נותרה תמיד מקומית, מגוונת ובלתי עקבית.
חזונו של יוליאנוס הכופר אומץ במאה ה-14 על ידי גמיסטוס פלתון, ממבשרי הרנסאנס.