stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוליטיקה של ארצות הברית
ממשל פדרלי > הרשות השופטת

מערכת המשפט בארצות הברית היא מערכת של המשפט המקובל. מקורותיה הם המשפט האנגלי וחוקת ארצות הברית. פעולתה נעשית על פי כללי המשפט האדוורסרי.
המשפט האמריקני נחשב לאחד המפותחים ביותר בעולם. השילוב – של הכרה בזכויות אדם (כפי שאלו הוצהרו במגילת הזכויות) שאין שנייה לה בעולם, מערכת חינוך משפטי מובילה, ויותר ממאתיים שנים של תקדימים שנקבעו בבתי משפט פדרליים ומדינתיים – חבר לדומיננטיות של ארצות הברית על בימת העולם, והפך את המשפט האמריקני למקור עיקרי של ציטוטים במשפט השוואתי ואף לנושא אהוד בתחומי התרבות הפופולרית.
בארצות הברית קיימות, למעשה, חמישים ואחת מערכות שיפוט שונות: 50 של המדינות ומערכת פדרלית אחת. למערכת הפדרלית יש שיפוט מקורי (original jurisdiction) על פי מפתח נושאי (לדוגמה, עבירות פדרליות, כפי שהן מוגדרות ב-United States Code), וכן במחלוקות בין אמריקנים לאזרחים לא-אמריקניים; יש לה שיפוט לא-מקורי בערעורים על החלטות של בתי המשפט המדינתיים.
בית המשפט העליון הוא המוסד השיפוטי העליון של מדינות ארצות הברית. סמכותו הוקנתה לו בחוקת ארצות הברית. נשיא בית המשפט כיום הוא השופט ג'ון רוברטס. בהרכב יושבים לצד הנשיא עוד שמונה שופטים. בית המשפט יושב תמיד בהרכבו המלא, כך שלמעשה כל שופט נותן פסק דין בכל תיק.
ממשל מדיני ומקומי

הישות הפדרלית, שנוצרה על ידי החוקה, היא המאפיין הבולט של המערכת הממשלתית האמריקנית. למרות זאת, כל אדם מחוץ לעיר הבירה, וושינגטון, נתון ללפחות שלושה גופי שלטון: הממשלה הפדרלית, המדינה, או שלטון מקומי, בדרך כלל של מחוז. בתוך ישות מאוגדת, כמו עיר, האדם נתון גם לשלטון המקומי וייתכן גם למחוז. לכל רמה יש את השיטה הפוליטית שלה (הכפופה למעצורים ברמות גבוהות יותר).
ריבוי הסמכויות השיפוטיות משקף את ההיסטוריה של ארצות הברית. הממשלה הפדרלית נוצרה על ידי המושבות הראשונות שהתבססו והתווסדו בנפרד ומשלו על עצמן ללא תלות באחרות. בתוך המושבות האלו היו מחוזות ועיירות ברמות שונות של התפתחות ומכאן צרכים מנהליים שונים. במקום לשנות את מערכות החוק של המדינות לשלטון יחידי, המוסכמה הפרלמנטרית הייתה להשאיר את השלטון העצמי של המדינות. בעוד ארצות הברית התרחבה, היא קיבלה מדינות נוספות, שעוצבו על פי המדינות שהתקיימו כבר.
ממשל מדיני ומקומי > ממשל מדיני

לפני עצמאותן, המושבות משלו על עצמן בנפרד תחת מרות הכתר הבריטי. בשנים הראשונות של הרפובליקה, לפני אימוץ החוקה, כל מדינה הייתה בעצם ריבונית לגמרי. הנציגים שהתאספו בוועידת החוקה (בפילדלפיה) חיפשו איחוד פדרלי חזק יותר, שיהיה מסוגל להתקיים, אבל הם לא יכלו להתעלם מהמסורת של כל מדינה, ולא מהאינטרסים של הפוליטיקאים במדינה.
באופן כללי (רוב הזמן), עניינים ששוכנים לחלוטין בתוך גבולות המדינה הם דאגתם הבלעדית של ממשלת המדינה. זה כולל קשר פנימי (דרכי תקשורת בתוך גבולות המדינה); בקרה וניהול עניינים הקשורים לנכסים, מפעלים, עסקים, ושירותים ציבוריים; החוק הפלילי של המדינה; ותנאי עבודה בתוך המדינה. בהקשר לכך, הממשלה הפדרלית דורשת שממשלת המדינה תהיה בצורת רפובליקה (כלומר, שראשי המדינה ונציגיה ייבחרו על ידי האזרחים) ושהמדינה לא תאמץ חוקים שסותרים או פוגעים בחוקה הפדרלית או בחוקים וההסכמים של ארצות הברית.
ישנם, הרבה שטחים שבהם מתקיימת חפיפה בין תחום השיפוט הפדרלי והמדינתי. כמו הממשלה הפדרלית, לממשלות המדינתיות יש שלוש זרועות: ביצועית, מחוקקת, ושופטת; זרועות אלו שוות בצורה גסה למקבילותיהן הפדרליות, בתפקוד ובכר-הפעולה של כל אחת. ראש הזרוע המבצעת של המדינה הוא המושל, שנבחר על ידי הצבעה המונית בדרך כלל לכהונה של ארבע שנים (בכמה מדינות הכהונה היא בת שנתיים). למעט נברסקה, שלה גוף מחוקק אחד (שנודעת כ"רשות מחוקקת חד-ביתית"), לכל המדינות יש רשות מחוקקת דו-ביתית, כשהבית העליון בדרך כלל נקרא סנאט והבית התחתון נקרא בית הנבחרים, בית הנציגים, או האספה הכללית. בנוסף לכך, כמה מדינות קוראות לכלל החקיקה המדינתית כאספה הכללית, על שני בתיה. ברוב המדינות, סנאטורים משרתים במשך ארבע שנים, וחברי הבית התחתון משרתים במשך שנתיים.
החוקות של שלל המדינות חולקות אחת על השנייה בכמה פרטים אבל בדרך כלל עוקבות אחר דפוס הדומה לזה של החוקה הפדרלית, לרבות הצהרה על זכויות האזרחים ותוכנית לארגון הממשלה. בעניינים כמו תפעול עסקים, בנקים, שירותים ציבוריים ומוסדות צדקה, חוקות מדינתיות לעיתים קרובות יותר מפורטות וברורות מהחוקה הפדרלית. כל חוקה מדינית, בכל אופן, מעניקה את הסמכות הסופית לאזרחים.
ממשל מדיני ומקומי > ממשל מקומי

ישנם 87,000 שלטונות מקומיים בארצות הברית, הכוללים 3,034 מחוזות, 19,498 רשויות מקומיות, 16,500 עיירות, 13,500 אזורי בית-ספר, ו-35,000 אזורים מיוחדים אחרים. במידה רבה יותר מהרמה הפדרלית או המדינתית, השלטונות המקומיים משרתים ישירות את צורכי העם, ומספקים הכל החל ממשטרה ומכבי אש לקודים הגיינים, תקנות בריאות, חינוך, תחבורה ציבורית, ודיור.
ממשל מדיני ומקומי > ממשל מקומי > ממשל עירוני

בערך 28% מהאזרחים בארצות הברית גרים בערים שבהן האוכלוסייה גדולה מ-100,000. שלטונות העיר מוסמכים על ידי המדינות, וכתב-הזכויות (צ'רטר) שלהם מפרט את המטרות והסמכויות של השלטון העירוני. אבל בהרבה היבטים העיר פועלת עצמאית מהמדינה. לרוב הערים הגדולות, בכל אופן, שיתוף פעולה עם הארגונים הפדרליים והמדינתיים הוא הכרחי כדי לענות על צורכי התושבים.
סוגים של שלטונות עירוניים משתנים בהיקף נרחב על פני ארצות הברית. בכל אופן, לכמעט כולם יש סוג של מועצה מרכזית שנבחרה על ידי הבוחרים, ומנהל ביצועי, שנעזר במספר ראשי מחלקות, כדי לנהל את ענייני העיר. אלו הם שלושת הסוגים הכלליים של שלטונות עירוניים: ראש עיר-מועצה, הסמכה, ומועצה-מנהל. אלו התבניות הראשונית; ערים רבות פיתחו צירוף של שניים או שלושה מהן.
ראש עיר-מועצה (Mayor-Council) – זוהי שיטת השלטון העירוני העתיקה ביותר בארצות הברית, ועד לתחילת המאה העשרים, השתמשו בה כמעט כל הערים האמריקניות. המבנה שלה דומה לזה של הממשלות המדינתיות והארציות, עם ראש עיר נבחר כמנהל הזרוע הביצועית ומועצה נבחרת כזרוע המחוקקת, שמייצגת את השכונות השונות. ראש העיר ממנה ראשי מחלקות עיר ופקידים אחרים לפעמים באישור המועצה. לו או לה יש אתה הכוח להטיל וטו על חוקים ותקנות - חוקי העיר - ולרוב אחראי להכנת תקציב העיר. המועצה מעבירה את חוקי העיר, מחליטה על שיעור המס על נכסים, ומקצה כסף בין מחלקות העיר השונות.
הסמכה (The Commission) – שיטה זו משלבת את תפקוד הזרוע המחוקקת והזרוע הביצועית לקבוצה אחת של פקידים, בדרך כלל שלושה או יותר, שנבחרו על ידי תושבי העיר. כל מוסמך מפקח על עבודת מחלקה אחת או יותר מבין מחלקות העיר. אחד מהמוסמכים נקרא יושב ראש, ולעיתים קרובות נקרא ראש העיר, אף על פי שכוחו שווה ערך לזה של המוסמכים האחרים.
מועצה-מנהל (Council-Manager) – שיטת מנהל העיר היא תגובה לגידול במורכבות הבעיות העירוניות, שדורשת מומחיות ניהול שלא לרוב נמצאת בפקידים ציבוריים. התשובה הייתה להבטיח את רוב הכוחות הביצועיים, כולל אכיפת החוק וסיפוק השירותים, למנהל עיר בעל ניסיון, מקצועי, ומאומן.
שיטת מנהל העיר אומצה על ידי מספר הולך וגדל של ערים. בשיטה זו, מועצה נבחרת קטנה מעבירה את חוקי העיר ומחליטה על מדיניות, אבל שוכרת מנהלן בתשלום, שנקרא גם מנהל העיר, להוציא לפועל את החלטותיה. המנהל מכין את תקציב העיר ומפקח על רוב המחלקות. בדרך כלל, אין זמן קצוב לכהונתו; המנהל משרת כל עוד המועצה מרוצה מעבודתו.
ממשל מדיני ומקומי > ממשל מקומי > ממשל מחוזי

המחוז הוא תת-חלוקה של המדינה, ולרוב – אך לא תמיד – מכיל שתי עיירות או יותר וכמה כפרים. העיר ניו יורק כל כך גדולה עד שהיא מחולקת לחמישה רבעים, כל אחד מהם מחוז בפני עצמו. מצד שני, במחוז ארלינגטון, וירג'יניה, מעבר לנהר הפוטומק מוושינגטון, די.סי, יש גם אזור עירוני וגם פרברי, הנמשל על ידי מינהל מחוז מאוחד. בערים אחרות, ממשל העיר והמחוז התמזגו, ויצרו ממשל עיר-מחוז חזק ויציב.
ברוב מחוזי ארצות הברית, עיירה או עיר אחת מצוינת כעיר המחוז, ובה פקידי הממשל נמצאים, ומועצת הממונים או המפקחים נפגשים. במחוזים קטנים, המועצה נבחרת על ידי המחוז בשלמותה; במחוזים גדולים יותר, המפקחים מייצגים אזורים מיוחדים או עיירות. המועצה גובה מיסים בשביל הממשל המקומי והמדיני; לווה ומקצה כסף; קובעת את שכר עובדי המחוז; משגיחה על הבחירות; בונה ומתחזקת כבישים וגשרים; ומספקת תוכניות רווחה לאומית, מדיניות ומחוזיות. במחוזים קטנים מאוד, גם הכוח המבצע וגם הכוח המחוקק יונח בידיו של נציב בודד, שנעזר במועצה המפקחת על המיסים והבחירות. בכמה ממדינות ניו אינגלנד, למחוזות אין תפקוד שלטוני כלשהו והם פשוט שיטה של חלוקת האדמה.
בחירות

תוצאות הבחירות לנשיאות של שנת 2012 לפי מדינות (תמונה עליונה) ולפי מחוזות (תמונה תחתונה). האזורים המסומנים בכחול הם אזורים בהם היה רוב דמוקרטי ובאזורים המסומנים באדום היה רוב רפובליקני.
בחירות > זכות הצבעה

חוקת ארצות הברית קובעת שזכות ההצבעה לא תישלל בשל מוצא אתני, צבע עור, מין, או בשל גילם של אזרחים המבוגרים מ-18 שנים. מעבר לכך המחוקקים במדינות השונות זכאים גם להסדיר את זכות ההצבעה של הבוחרים האמריקנים. לדוגמה, מדינות מסוימות אוסרות על פושעים מורשעים להצביע בבחירות במשך תקופה קצובה או ללא הגבלה זמן. מספר האמריקנים אשר איננו זכאי להצביע בשל הרשעות נאמד בסביבות 5.3 מיליון בני אדם. לנשים בארצות הברית הוקנתה בשנת 1920 זכות הבחירה כאשר הוכנס התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
בחירות > הליך הבחירות

בארצות הברית, הנשיא וסגן הנשיא אינם נבחרים ישירות על ידי ציבור הבוחרים, אלא על ידי חבר האלקטורים, בשיטה המפורטת בסעיף הראשון שבפרק השני של חוקת ארצות הברית ובתיקון ה-12 לה.
לכל מדינה בארצות הברית מוקצים אלקטורים במספר השווה למספרם של נציגיה בקונגרס, המורכב משני נציגיה בסנאט ומספרם המשתנה של נציגיה בבית הנבחרים (שנקבע בכל עשור על פי מפקד). אזרחי כל מדינה אינם מצביעים בבחירות ישירות למועמדים לנשיאות, אלא לאלקטורים מטעמם. לכל מדינה הזכות לקבוע בעצמה את דרך חלוקת האלקטורים שלה. הרוב המוחלט של המדינות מעניק את כל האלקטורים של המדינה למועמד שזכה ברוב הקולות במדינה. האלקטורים של כל מדינה מתכנסים בבירת המדינה במועד שנקבע על ידי הקונגרס - יום שני שחל בין 13 ל-19 בדצמבר. על פי התיקון ה-12 לחוקה, כל אלקטור מצביע עבור מועמד אחד לנשיא ומועמד אחד לסגן נשיא.
אף שהחוקה אינה מחייבת את האלקטורים להצביע עבור המועמד שזכה במרבית הקולות במדינתם, ביותר מ-99% מהמקרים הצביעו האלקטורים בהתאם להכרעת הרוב.
לאחר שנספרים הקולות, טופסי ההצבעה המפרטים את התוצאות נחתמים ונשלחים לנשיא הסנאט – הוא סגן הנשיא המכהן. עם כינוס הקונגרס החדש, נפתחים טופסי ההצבעה של האלקטורים בפני מושב משותף של שני בתי הקונגרס.
אם יש מועמד שמספר הקולות שבו זכה עבור תפקיד הנשיא מהווה רוב מוחלט של חבר האלקטורים, הוא מתמנה כנשיא. אם אף אחד מהמועמדים לא זכה לרוב מוחלט, ההחלטה עוברת מיידית להצבעה בבית הנבחרים, שבוחר את הנשיא מבין שלושת המועמדים שזכו במספר הקולות האלקטוראליים הגבוה ביותר. אולם ההצבעה מתנהלת באופן מדינתי, כך שלכל מדינה יש קול אחד שנקבע על ידי הצבעה בתוך המשלחת של המדינה לבית הנבחרים (אם יש תיקו בהצבעה זו, המדינה נמנעת). מועמד צריך לזכות ברוב מוחלט של הצבעות משלחות המדינות בשביל להיבחר. אם אין רוב כזה, נערכים סיבובים נוספים עד שהוא מושג. אם לא הצליח בית הנבחרים להגיע להכרעה בבחירת הנשיא עד לזמן הקבוע בחוק (צהריי 20 בינואר), ישרת סגן הנשיא הנבחר כנשיא בפועל, עד שתתקבל ההחלטה.
בחירות > מימון מסע בחירות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מפלגות פוליטיות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לאורך רוב שנותיה, עיקר הפוליטיקה של ארצות הברית נשלטה על מערכת דו-מפלגתית שמורכבת מהמפלגה הרפובליקנית והמפלגה הדמוקרטית. ישנן עוד מפלגות צדדיות במגרש הפוליטי של ארצות הברית, למשל: המפלגה הליברטריאנית, המפלגה הירוקה, המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית והמפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
נשיא ארצות הברית הנוכחי, דונלד טראמפ, הוא הנציג את המפלגה הרפובליקנית, בעוד שהנשיא הקודם, ג׳ו ביידן, היה נציגיהם של הדמוקרטים. לאורך ההיסטוריה, המפלגה ששלחה הכי הרבה נשיאים הייתה המפלגה הרפובליקנית, ש-19 מנשיאי ארצות הברית היו נציגיה.
על אף שדבר זה אינו מחייב, המפלגה הדמוקרטית דוגלת יותר במדיניות שמאל בעוד שהמפלגה הרפובליקנית לרוב דוגלת במדיניות ימין.
קבוצות לחץ פוליטיות

בארצות הברית ישנן קבוצות אינטרס מיוחדות שונות שמנסות להשפיע על החלטות המתקבלות על ידי הרשויות בנושאים מסוימים. קבוצות האינטרס משתמשות בשיטות מגוונות כדי לנסות להשיג את מטרותיהן, בהן: שדלנות, קמפיינים תקשורתיים, תרגילי יחצנות, כמו גם עריכת סקרים ומחקרים. חלק מהקבוצות נתמכות על ידי חברות או אנשי עסקים בעלי ממון רב אשר מנסים להשפיע במידה ניכרת על התהליך הפוליטי בדרכים שונות. ישנן לדוגמה קבוצות אינטרס של חברות שונות אשר מנסות לקדם או לשמר את המצב בו החברות בארצות הברית ישלמו מיסים נמוכים ושזכותם של העובדים לשבות תוגבל, בעוד שמנגד ישנם גם איגודים מקצועיים שונים הפועלים לקבוע בחוק שכר מינימום לעובדים ופועלים לשמר את ההסכמים הקיבוציים באופן שבו לא יקפחו זכויות העובדים. כמו כן קיימות גם קבוצות אינטרס פרטיות מסוימות המייצגות את האינטרסים של קבוצות אתניות מסוימות המנסות להשפיע על החלטות שעשויות להיות בעלות השפעה רבה על אותה הקבוצה.
עם הזמן, כמות הכספים אותם משקיעות קבוצות האינטרסים בארצות הברית ממשיכה לגדול באופן משמעותי, שכן הקמפיינים הנשיאותיים בארצות הברית הפכו ליותר ויותר יקרים עם השנים. אמריקנים רבים סבורים כיום כי קבוצות האינטרס הללו הן כה עשירות וכה בעלות עצמה, עד שאזרחים מן השורה אינם יכולים לעשות הרבה כדי לנטרל את השפעותיהן.
יחסי חוץ

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מאז הקמתה, ידעו יחסי החוץ של ארצות הברית עליות ומורדות - ביחסיה עם שכנותיה, עם המעצמות, עם שאר מדינות העולם ועם הגופים הבינלאומיים. בשנותיה הראשונות, היא נחשבה למדינה ממוצעת ומטה, ולא הרבתה להתערב בענייני העולם, כל עוד הדברים לא נגעו לה במישרין, אך לאורך הזמן ארצות הברית עלתה כמעצמה (כיום היא נחשבת למעצמת העל היחידה בעולם), והגבירה את ממדי התערבותה בעולם.
הערות שוליים

↑  The Sentencing Project Page Has Moved
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565798105171  LCCN: sh85140410 
בניין הקפיטול בוושינגטון בו שוכן הקונגרס על שני בתיו
בניין הבית הלבן בוושינגטון, מעונו של נשיא ארצות הברית, ראש הזרוע הביצועית של הפדרציה
בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית בוושינגטון
כרזת הבחירות של ויליאם מקינלי בה נעשה שימוש בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1900. בכרזה מקינלי מפגין על מטבע זהב (סמל לתקן הזהב) ונתמך על ידי חיילים, אנשי עסקים, וחוואים.
ברק אובמה מושבע לנשיאות ארצות הברית ב-20 בינואר 2009
איטליה הקטנה

| --- | --- |
 רחוב מאלברי בשנת 1900 בערך השכונה ב-9 ביולי 2006, לאחר ניצחון נבחרת הכדורגל הלאומית האיטלקית בגמר מונדיאל 2006 שנערך בברלין
השכונה ב-9 ביולי 2006, לאחר ניצחון נבחרת הכדורגל הלאומית האיטלקית בגמר מונדיאל 2006 שנערך בברלין
 מידע
 עיר:  ניו יורק
 קואורדינטות:  40°43′08″N 73°59′49″W﻿ / ﻿40.719°N 73.997°W﻿ / 40.719; -73.997
 שכונות נוספות בניו יורק
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיאיטליה הקטנה(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיאיטליה הקטנה(למפת מנהטן רגילה) איטליה הקטנה(למפת מנהטן מוגדלת) איטליה הקטנה
 
איטליה הקטנה או ליטל איטלי (באנגלית: Little Italy) היא שכונה באזור מנהטן תחתית בחלק הדרומי של רובע מנהטן בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית.
האזור נקרא בשם זה בשל האוכלוסייה הגדולה של מהגרים מאיטליה שהתגוררה בעבר בשכונה זו. במהלך השנים עזבו התושבים ממוצא איטלקי את מרבית השכונה ועברו להתגורר באזורים אחרים של מנהטן (שכונה בשם "איטליה הקטנה" קיימת גם ברובע הברונקס), ובשכונה התיישבו מהגרים מסין ומזרח אסיה בשל מחסור במגורים בשכונת צ'יינה טאון הסמוכה, אולם בשכונה עדיין נותרו מאפיינים רבים של אוכלוסייה איטלקית זו - בעיקר מסעדות איטלקיות ומכולות המוכרות מוצרים מיובאים מאיטליה.
גבולות

גבולות השכונה השתנו עם השנים וכעת היא כוללת חמישה בלוקים בלבד ברחוב מאלברי מצפון לרחוב קאנאל.
היא גובלת במערב בשכונות טרייבקה וסוהו, בדרום בצ'יינה טאון, במזרח בבוארי ולואר איסט סייד, ובצפון בנוליטה.
אירועים

מדי שנה נערך בשכונה פסטיבל סן ג'נארו הנמשך 11 ימים בחודש ספטמבר, ונחוג בעיקר ברחוב מאלברי, בין הרחובות האוסטון וקאנאל.
בתרבות

במשפחת סימפסון קיים רובע בשם זה בעיירה ספרינגפילד בו מתרכזת המאפיה המקומית ויש בו גם תעלה ונצייאלית עם גונדולה.
הערות שוליים

↑  Briquelet, Kate (30 במרץ 2014). "Little Italy is on the brink of extinction". New York Post. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542498305171  LCCN: n97021033  VIAF: 158444877   WorldCat (עם VIAF): 158444877
כביש 805

| --- | --- |

 מידע כללי
 סיווג:  כביש אזורי
 ציר:  כביש רוחב
 אורך:  23.5 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  סכנין
 נקודת התחלה:  צומת יבור
 נקודת סיום:  צומת דיר חנא
 
 קואורדינטות:  32°52′46″N 35°13′22″E﻿ / ﻿32.8795°N 35.222895°E﻿ / 32.8795; 35.222895
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) כביש 805(למפת הגליל המערבי רגילה) כביש 805(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש 805(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש 805  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כביש 805 הוא כביש רוחב אזורי בצפונה של ישראל, המחברת בין צומת יבור וצומת דיר חנא ומאפשר מעבר נוח מרצועת החוף בצפון, לאזור הכנרת. מצומת יובלים עד צומת משגב הכביש חופף לכביש 784. אורך הכביש הוא 23.5 ק"מ.
היסטוריה

בספטמבר 1951 הגישו תושבי עראבה עצומה בדרישה לסלול כביש שיחבר אותם לכביש נצרת טבריה וימנע את הצורך לנסוע דרך חיפה.
הקטע מדיר חנא לעראבה זופת בסוף שנת 1955. בשנת 1960 תואר הדרך ממזרח לדיר חנא כשביל בן ארבעה קילומטרים המתחבר עם כביש 806 כקילומטר צפונית לעילבון.
בשנות ה-50 הכביש היה צר ורעוע, סבל מתחזוקה לקויה ותואר כ"כביש ממדרגה שנייה, רעוע במקומות רבים והטלטולים בו קשים". בשנת 1965 תואר הכביש כנמצא במצב שאינו ראוי לנסיעה.
צמתים לאורך הכביש

| קילומטרים | שם | מיקום | דרכים מצטלבות |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 805 ממערב למזרח
| 0 | צומת יבור | יסעור |  כביש 70 |  |
| 3 | פנייה לשעב | שעב | כניסה לשעב |  |
| 7 | פנייה ליעד | יעד | כניסה ליעד |  |
| 8 | יציאה לעצמון-שגב | עצמון-שגב | יציאה לעצמון-שגב |  |
| 9 | צומת משגב | משגב |  כביש 784 |  |
| 9.5 | צומת יובלים | משגב סמוך לכניסה ליישוב יובלים |  כביש 784 |  |
| 10.5 | צומת תרדיון | תרדיון | כניסה לתרדיון |  |
| 12.5 | צומת ללא שם | תרדיון | דרך ללא שם |  |
| 13 | צומת ללא שם | תרדיון | דרך ללא שם |  |
| 16 | צומת ללא שם | עראבה | דרך ללא שם |  |
| 16.5 | צומת חילזון | עראבה |  כביש 804 |  |
| 23.5 | צומת דיר חנא | מאגר צלמון |  כביש 806 |  |
ראו גם

כבישי ישראל
הערות שוליים

↑  תושבי ערראבה דורשים סלילת דרך מכפרם לכביש הראשי, קול העם, 28 בספטמבר 1951
↑  סוללים כבישי גישה לכפרים ערביים, דבר, 4 באוגוסט 1955
↑  אפרים ומנחם תלמי, ישראל דרכים ויישובים, הוצאת יזרעאל, מהדורה שנייה, נובמבר 1960, עמוד 223
↑  מנחם תלמי,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'ארץ המליון שוממה, מעריב, 27 בינואר 1960
↑  אפרים תלמי,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'על מצפה יודפת, דבר, 14 בדצמבר 1959
↑  עמנואל הראובני,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'רוב כבישי הגליל המערבי משובשים ומסוכנים לנסיעה, מעריב, 15 באוגוסט 1965
האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל
 מטה הארגון:  ירושלים 
 נשיא:  יצחק רייטר
 מנכ"ל:  איתן ישי
 תקופת הפעילות:  1949–הווה (כ־76 שנים)
 https://www.meisai.org.il/
 
האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם (אילמ"א) היא עמותה המשמשת אכסניית-על לקהילת חוקרי המזרח התיכון, האסלאם והערבית בישראל ולמתעניינים בתחום. אילמ"א היא גוף א-פוליטי ללא כוונות רווח.
האגודה נוסדה תחת השם "החברה המזרחית הישראלית" ביוזמת קבוצת חוקרי האסלאם והמזרח התיכון מן האוניברסיטה העברית ואנשי משרד החוץ בשנת 1949. האגודה מעודדת את הפעילות המחקרית הישראלית ואת הפצת הידע בתחומי פעילותה.
באגודה חברים נציגים מ-15 אוניברסיטאות ומכללות. לכל מוסד נציג בוועד המנהל. בנוסף, חברים באגודה מאות חברות וחברי סגל אקדמי, פעילי ציבור ומתעניינים בתחומי פעילותה. המוסדות החברים באגודה הם: האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, האוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת רייכמן, המכללה האקדמית גליל מערבי, המכללה האקדמית שלם, מכללת אלקאסמי, המכללה האקדמית בית ברל, מכללת אחוה, מכללת סח'נין, מכללת אורנים ומכללת עמק יזרעאל.
הוועד המנהל של אילמ"א

חברי הוועד המנהל בשנת 2022: פרופ' יצחק רייטר מאוניברסיטת רייכמן ואקדמיית אל-קאסמי (נשיא), ד״ר דניאל לב מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ד״ר מירה צורף מאוניברסיטת תל אביב, פרופ' יצחק ויסמן מאוניברסיטת חיפה, ד"ר דורית גוטספלד מאוניברסיטת בר-אילן, ד"ר יוני בראק מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ד"ר נוגה אפרתי מהאוניברסיטה הפתוחה, ד"ר אורי גולדברג מאוניברסיטת רייכמן, פרופ' רונן יצחק מהמכללה האקדמית גליל מערבי, פרופ' אריק סדן מהמרכז האקדמי שלם, פרופ' סובחי ריאן מאקדמיית אל-קאסמי, ד"ר מוסטפא בדראן מהמכללה האקדמית בית ברל, ד"ר סלים אבו ג'אבר ממכללת אחוה, ד"ר כאות'ר ג'אבר קסום ממכללת סכנין, ד"ר אביטל הולדנגרבר ממכללת אורנים וד"ר עידו זלקוביץ' מהמכללה האקדמית עמק יזרעאל.
פעילות האגודה

האגודה שותפה לטיפוח קשרי מדע ותרבות עם מדינות ערב, בין השאר באמצעות המרכז האקדמי הישראלי בקהיר.
אילמ"א מקיימת כנסים אקדמיים בתחומי פעילותה, ובכלל זה כנסים משותפים עם מוסדות ציבור ועם מוסדות להשכלה גבוהה. הכנס המרכזי של האגודה נערך בכל שנה במוסד אחר להשכלה גבוהה, אליו מגיעים מאות חוקרי המזרח התיכון. כנסים אלה פתוחים גם לקהל הרחב.
האגודה מקיימת פורומים לדיונים מחקריים. הפורום המרכזי שלה הוא "פורום בר", על שמו של פרופ' גבריאל בר שהיה מבכירי המזרחנים. במסגרת זו מתקיימות הרצאות של חוקרים מתחומי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, פעמיים בכל סמסטר במהלך שנת הלימודים האקדמית. מנהלי הפורום בשנים 2021–2023 הם פרופ' רונן יצחק וד"ר מירה צורף.
החל משנת 2023 מעניקה אילמ"א חסות לסדנה שנתית של חוקרים צעירים בשיתוף עם המחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן והחטיבה ללימודי המזרח התיכון במכללה האקדמית גליל המערבי. כמו כן, מקיימת האגודה מאז שנת 2021 פורום לדוקטורנטים מכל האוניברסיטאות שנועד לתת להם כלים ולקדם את פעילותם המחקרית בנוסף, מקיימת אילמ"א פורום קבוע של ראשי החוגים בתחום לימודי המזרח התיכון, האסלאם והשפה והספרות הערבית מכל המוסדות להשכלה גבוהה בארץ בהם משתתפים 20 ראשי חוגים.
פעילות האגודה > פרסים לחוקרי המזרח התיכון והאסלאם

אילמ"א מחלקת פרסים שנתיים לחוקרים לתואר השני והשלישי. בין הפרסים: פרס לדוקטורט מצטיין בלימודי האסלאם והמזה"ת בני זמננו ע"ש שי בליימן, פרס אילמ"א לעבודת מ.א. מצטיינת, פרס ע"ש דוד איילון ז"ל לדוקטורט בחקר המזרל התיכון והאסלאם בימי הביניים, פרס ע"ש עמרי ניר ז"ל לעבודת מ.א. או דוקטורט העוסקים בחקר לבנון וסוריה. ההחלטה על מתן הפרס נתונה בידי ועדות שיפוט שבכל אחת מהן מכהנים שלושה שופטים מבכירי החוקרים מהמוסדות האקדמיים השונים. הפרס מחולק במושב המליאה המתקיים בכנס השנתי.
פרסומי האגודה

האגודה מפרסמת את כתב העת "המזרח החדש", המשמש כבמה העיקרית בישראל לפרסום מחקרים בעברית העוסקים בהיבטים היסטוריים ואקטואליים של המזרח התיכון, הערבית והאסלאם.
בשנים 1964–1993 פרסמה החברה המזרחית הישראלית כתב עת בשפה האנגלית בשם Asian and African Studies שיצא לאור באוניברסיטת חיפה. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 התפרסמה מטעם מרכז דיין ואילמ"א הגרסה האנגלית של כתב העת Sharqiyya, אשר במסגרתה תורגמו מאמרים ומדורים נבחרים מעברית לאנגלית.
בין השנים 2005–2011 יצא לאור כתב עת אלקטרוני חצי שנתי, “רוח מזרחית”, שכלל מאמרים קצרים, עבודות מחקר שהוגשו באוניברסיטאות בארץ, רשמי מסע ממדינות ערביות ומוסלמיות, מפגשים עם ותיקי חוקרי המזרח התיכון הישראלים ותרגומים של כתבות עומק, תעודות וראיונות מעיתונים וכתבי עת בערבית. בשנת 2022 החליט הוועד המנהל של אילמ"א לחדש את כתב העת תחת השם "בטאון אילמ"א". קהל היעד הוא הציבור הרחב וציבור הסטודנטים במוסדות האקדמיים.
משנת 2022 מתפרסם, בשיתוף החוג למזרח תיכון באוניברסיטת חיפה, הניוזלטר "השבוע במזרח התיכון" בעריכתו של ד"ר ירון פרידמן. החל בשנת 2023 מפרסמת אילמ"א בשיתוף עם מכון ון ליר פודקאסט על ענייני השעה במזרח התיכון בעריכתו של ד"ר ערן צדקיהו.
יקירי אילמ"א

מאז שנת 2010 מוענק בכל שנה אות יקיר אילמ"א לחוקרים ותיקים אשר הטביעו את חותמם בחקר המזרח התיכון, הערבית והאסלאם בישראל.
אלה החוקרים שקיבלו את אות יקיר אילמ"א:
2010: פרופ' שמעון שמיר (אוניברסיטת תל אביב), פרופ' גבי ורבורג ז"ל (אוניברסיטת חיפה), ופרופ' אהרן ליש ז"ל - (האוניברסיטה העברית)
2011: פרופ' ששון סומך ז"ל (האוניברסיטה העברית), פרופ' יעקב לנדאו ז"ל (האוניברסיטה העברית) ופרופ' בוטרוס אבו מנה ז"ל (אוניברסיטת חיפה )
2012: פרופ' יהושע בלאו ז"ל (האוניברסיטה העברית), פרופ' דוד קושניר (אוניברסיטת חיפה ) ופרופ' אמנון כהן - (האוניברסיטה העברית)
2013: פרופ' משה גיל ז"ל (אוניברסיטת תל אביב ), פרופ' חווה בר ז"ל (האוניברסיטה העברית) ופרופ' אמנון שילוח ז"ל (האוניברסיטה העברית)
2014: פרופ' שמעון בלס ז"ל (אוניברסיטת חיפה), פרופ' מרים רוזן-איילון (האוניברסיטה העברית) ופרופ' מיכאל וינטר ז"ל (אוניברסיטת תל אביב)
2015: פרופ' משה מעוז (האוניברסיטה העברית)
2016: פרופ' ג'ורג' קנאזע ז"ל (אוניברסיטת חיפה)
2017: פרופ' מאיר זמיר (אוניברסיטת בן-גוריון) ופרופ' יוחנן פרידמן (האוניברסיטה העברית)
2018: פרופ' עמליה לבנוני (אוניברסיטת חיפה) ופרופ' חגי ארליך (אוניברסיטת תל אביב )
2019: פרופ' עמי איילון (אוניברסיטת תל אביב) ופרופ' גד גילבר (אוניברסיטת חיפה)
2020: פרופ' ישראל גרשוני (אוניברסיטת תל אביב) ופרופ' אהוד טולידאנו (אוניברסיטת תל אביב )
2021: פרופ' עמנואל סיון (האוניברסיטה העברית) ופרופ' איתן קולברג (האוניברסיטה העברית)
2022: פרופ' משה שרון (האוניברסיטה העברית), פרופ' אמציה ברעם (אוניברסיטת חיפה) ופרופ' שרה סטרומזה (האוניברסיטה העברית)