רזא שאה פהלווי
יחסו ליהודים ולציונות > יחסים עם גרמניה הנאצית

אדולף היטלר, מנהיג המפלגה הנאצית ורודן גרמניה הנאצית, כתב על נחיתותם הגזעית לכאורה של אנשים שאינם אירופאים, במיוחד עמים שמים ואינדיאנים, בספרו מיין קאמפף, שפורסם בשנת 1925. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, ובמיוחד לאחר שההנהגה הנאצית הביאה לתחילת מלחמת העולם השנייה בפלישה לפולין בשנת 1939, חיילים ודיפלומטים גרמנים, בתקווה לערער את כוחם של האימפריות הקולוניאליות הבריטיות והצרפתיות, ביקשו להשפיע באופן פעיל על ההתפתחויות באיראן, בהודו הבריטית ובמזרח התיכון הערבי. למרות עמדותיהם של הגרמנים הנאצים על נחיתותם הגזעית של תושבי המזרח התיכון, רזא שאה נטה באהדה כלפי גרמניה, שכן בניגוד לאימפריה הבריטית או לברית המועצות, לגרמניה לא היה עבר היסטורי של התערבות בענייני הפנים של איראן או כיבוש שטחים איראנים. רזא שאה התכוון ללמוד על ניהול פוליטי וטכנולוגיה תעשייתית מגרמניה. הוא גם ראה בסחר עם גרמניה אלטרנטיבה לברית המועצות. עד 1940–1941 כמעט רבע מכל היבוא האיראני הגיע מגרמניה ואחוז גבוה מאוד מכלל היצוא האיראני הועבר לגרמניה. אף על פי כן, רזא שאה ניסה להפגין במפורש את "שיווי המשקל" המתמשך ביחס של איראן לכל המעצמות הזרות, ולכן רדף חוגים נאציים ופרו פשיסטים בטהראן.
יחסי המסחר עם גרמניה הובילו למשבר ביחסי איראן-ברית המועצות בשנת 1937. איראן נאלצה לבסוף להיכנע ללחץ הסובייטי על ידי נקיטת צעדים אנטי-גרמנים באביב 1938, אשר פגעו קשות ביחסים המסחריים, מכיוון שגרמניה הגיבה בכך שהעלתה בצורה דרסטית את מחירי הסחורות המיוצאות ממנה לאיראן במסגרת הסכם הסחר ביניהן משנת 1935. בסוף 1938 נאלץ אפוא רזא שאה לחפש הסדר אחר עם גרמניה. משא ומתן ממושך הוביל להסכם חדש (4 בינואר 1939) ויחסי המסחר החלו מיד להשתפר. בהקשר זה, איראן בירכה בתחילה על ההסכם הגרמני-סובייטי (הסכם ריבנטרופ–מולוטוב) באוגוסט 1939, שכן נראה שהביא לסיום הלחץ הסובייטי על יחסי המסחר בין גרמניה ואיראן. עם זאת, בסוף שנת 1939 טרם הגיעה סחורה גרמנית לאיראן דרך נתיבי המעבר הסובייטים, רדיו מוסקבה הגדיל את ההתקפות המילוליות על איראן וגרמניה והממשלה הסובייטית דחתה בקשה להעברת סחר נשק דרך שטחה. ממצב זה עלה החשש שגרמניה למעשה תמכור את איראן לברית המועצות. הערכה זו גרמה לסגל הכללי האיראני בסוף ינואר 1940 להציע לבריטניה לתקוף את הברית המשוערת בין גרמניה וברית המועצות באמצעות התקפה אווירית איראנית-בריטית משותפת נגד מרכזי הנפט בבאקו (בירת אזרבייג'ן הסובייטית). בריטניה דחתה את ההצעה הזו, וארצות הברית סירבה לבקשה איראנית לקניית מטוסי קרב. ללא גיבוי בריטי או אמריקאי, איראן תחת רזא שאה נאלצה להפגין את רצונה הטוב הן כלפי ברית המועצות והן כלפי גרמניה.
בפועל מאז אמצע יוני 1941 היו תוכניות גרמניות שנועדו לפלישה אל תוך הראג' הבריטי בתת-היבשת ההודית שעברו דרך איראן ותוכננו להתבצע לאחר סיום מוצלח שלהם יחלו הגרמנים בסוף מבצע ברברוסה, הפלישה לברית המועצות. משימות סיור של יועצים צבאיים גרמנים ברחבי איראן כדי להתכונן למימוש תוכניות אלה נקבעו לא לפני סוף אוגוסט 1941. לכן, כאשר בקשה בריטית-סובייטית משותפת דרשה מהממשלה האיראנית לגרש את כל האזרחים הגרמנים החיים בה באופן מיידי, הגרמנים באיראן, 690 איש על פי רישומי ממשלת איראן, עדיין לא היוו איום ממשי על בעלות הברית, ורזא שאה לא ראה חשיבות רבה בגורמים הגרמנים בתוך איראן עצמה. מספר גרמנים אכן היו מעורבים במודיעין ובתעמולה, אך הם פעלו למען מוסדות גרמנים יריבים, שלעיתים קרובות חיפשו מטרות שונות או אפילו מנוגדות. יתר על כן, לא הייתה שום הוכחה להכנות הגרמניות המשוערות לקראת הפיכה נגד בעלות הברית באיראן. משבר פרץ כאשר ביוני 1940 התגלה שראש הממשלה האיראני, אחמד מתין דפתרי, קידם ריגול ואיסוף מודיעין אחר ראש הממשלה הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל. דפתרי פוטר ונכלא בהוראת רזא שאה במיידית. הבריטים במיוחד חששו מהתערבות גרמנית באיראן לאחר שכזאת בעיראק הביאה למלחמה האנגלו-עיראקית. כאשר נשאלה בנוגע ל"בעיית היהודים" בידי גרמניה הנאצית, הממשלה האיראנית הודיעה לשגרירים גרמנים שהיא רואה איראנים יהודים כמוטמעים בין החברה האיראנים. התגובה סימנה את פועל הממשלה להציג את האחדות הלאומית שבין עמי איראן. פליטים רבים מבין יהודי פולין שגורשו מברית המועצות לאחר פלישתה לפולין, ברחו דרך איראן אל ארץ ישראל. סך הכל, לאורך מלחמת העולם השנייה, 120,000 פליטים פולנים הגיעו לאיראן במהלך המלחמה.