הקרב על הבליטה
כוחות ופיקוד > הגרמנים > התוכנית הגרמנית

ב־11 באוקטובר הציג יודל בפני היטלר את טיוטת תוכניתו למתקפה בארדנים. התוכנית, שנשאה את השם הסמלי כריסטרוז (ורד הנוצרי) כללה הפעלתן של שלוש ארמיות, בעוצמה כוללת של שתים־עשרה דיוויזיות פאנצר ושמונה־עשרה דיוויזיות חיל־רגלים. מבצע כריסטרוז הושתת על שתי הנחות יסוד: (1) השגת הפתעה מושלמת, שתאפשר לכוח התוקף להשיג עדיפות מקומית על כוחות בעלות הברית בגזרת ההבקעה הגרמנית; (2) תנאי מזג אוויר קשים, שלא יאפשרו למטוסי בעלות הברית, שנהנו אז מעליונות אווירית מוחלטת, לפעול. המבצע נועד להבקיע פרצה עמוקה ורחבה בחזית בעלות הברית, לחצות את נהר המז כבר ביום השני למתקפה, ולהגיע לאנטוורפן ביום השביעי, תוך השמדת למעלה משלושים דיוויזיות אמריקניות ובריטיות.
בבוקר 21 באוקטובר מסר יודל להיטלר את התוכנית המתוקנת למבצע, אשר כונתה לבסוף Wacht am Rhein – "משמר הריין". שם זה נבחר במתכוון, כדי להונות את המודיעין של בעלות הברית כאילו מדובר בתוכנית גרמנית למגננה על קו נהר הריין. לפי התוכנית המתוקנת, החל מ-05:30 בבוקר 16 בדצמבר יתקפו שלוש ארמיות גרמניות את כוחות בעלות הברית באזור הארדנים בגזרה ברוחב כ-100 ק"מ, ממונשאו (אנ') בצפון ועד אכטרנך (אנ') בדרום. לאחר הבקעת החזית האמריקאית יחצו הכוחות הניידים הגרמניים את הנהר מז בין לייז' ונאמור, יעקפו את בריסל, יכבשו את נמל אנטוורפן וינתקו את כוחות בעלות הברית מצפון לאזור הפריצה הגרמנית. הפיקוד הגרמני קיווה שבעלות הברית המערביות לא יצליחו להתאושש מההפתעה הראשונית, יספגו תבוסה מוחצת, וכתוצאה מכך ייאלצו להסכים לשלום נפרד עם גרמניה הנאצית.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| גרד פון רונדשטט  מפקד כוחות הוורמאכט בחזית המערבית | גרד פון רונדשטט  מפקד כוחות הוורמאכט בחזית המערבית | ולטר מודל  מפקד קבוצת ארמיות B | ולטר מודל  מפקד קבוצת ארמיות B | אריך ברנדנברגר  מפקד הארמייה השביעית | אריך ברנדנברגר  מפקד הארמייה השביעית | האסו פון מנטויפל מפקד ארמיית הפאנצר החמישית | האסו פון מנטויפל מפקד ארמיית הפאנצר החמישית | יוזף דיטריך  מפקד ארמיית הפאנצר השישית | יוזף דיטריך  מפקד ארמיית הפאנצר השישית |
שלוש הארמיות התוקפות היו: ארמיית הפאנצר השישית של האס אס בפיקוד יוזף דיטריך, ארמיית הפאנצר החמישית תחת האסו פון מנטויפל והארמייה השביעית בפיקוד אריך ברנדנברגר. המאמץ ההתקפי העיקרי נועד להתבצע באגף השמאלי (הצפוני), על ידי ארמיית הפאנצר השישית. הארמייה נועדה לתקוף את הגזרה, שהשתרעה ממונשאו ועד פרצת לוסהיים (אנ'), לכבוש את רכס אלסנבורן (גר'), לחצות את המז ולהמשיך בהתקדמות לכיוון אנטוורפן. לצורך ביצוע המשימה קיבלה ארמיית הפאנצר השישית ארבע דיוויזיות פאנצר אס אס מובחרות, שש דיוויזיות חי"ר, וכן עדיפות בהקצאת תותחי־סער ומשחיתי טנקים.
לשמאלו של דיטריך, במרכז גזרת המתקפה, נועדה לתקוף ארמיית הפאנצר החמישית בפיקוד האסו פון מנטויפל, אחד ממפקדי השריון המוכשרים ביותר בצבא הגרמני. על הארמייה הוטלו שתי משימות עיקריות: באגפה הימני נועדו שתי דיוויזיות חי"ר לכתר את בליטת שְנה אייפל (אנ'), ולכבוש את סן וית, צומת דרכים ומסילות ברזל חשוב. הכוח העיקרי של מנטויפל, שכלל שלוש דיוויזיות פאנצר ושתי דיוויזיות חי"ר, נועד להתקדם מדרום לשנה אייפל, לחצות את שטח לוקסמבורג ולכבוש את בריסל. מנטויפל הורה לכוחותיו כי במקרה שיתקלו בהתנגדות עיקשת, יעקפו יחידות השריון את כיסי ההתנגדות בדרך לנהר מז ויותירו את הטיפול בהם ליחידות החי"ר. לוח הזמנים הקצר של המבצע, והצורך לשמור על קצב התקדמות מהיר, הכתיב את השימוש בטקטיקה זו, אך היא גרמה לכוחותיו של מנטויפל להותיר מאחור את העיירה בסטון (אנ'), מהלך שעתיד היה להתברר כטעות גורלית.
בדרום, נועדה הארמייה השביעית בפיקוד אריך ברנדנברגר, שהייתה חלשה יחסית ולא כללה יחידות שריון, לתפוס את אזור ויאנדן (אנ')־אכטרנאך ולהמשיך להתקדם מערבה, במטרה להגן על אגפו השמאלי של מנטויפל מפני מתקפת נגד אמריקאית מכיוון דרום. הארמייה ה־15 בפיקוד גוסטב-אדולף פון צנגן צורפה אף היא למצבת הכוחות של המבצע, אך היא נועדה לשמש ככוח עתודה, ולפתוח במתקפה משלה במקרה הצורך.
כדי לסייע להתקדמות ארמיית הפאנצר השישית, כללה תוכנית המתקפה גם מספר מבצעים מיוחדים: במסגרת מבצע דגל כוזב שנקרא "גרייף" הוקם כוח קומנדו מיוחד שצויד במדים ובציוד אמריקאי, בפיקוד שטנדרטפיהרר אס אס אוטו סקורצני, שנועד לפעול בעורפם של הכוחות האמריקאים בארדנים, לזרוע מהומה בשורותיהם ולהשתלט על גשרים ומעברי מים חיוניים עד להגעת כוחות החלוץ הגרמניים. הכוח שקיבל את השם "בריגדת הפאנצר 150", וכלל בין השאר גם מספר טנקים וכלי רכב אמריקאיים שנפלו לידי הגרמנים, נועד לנצל את הבקעת החזית האמריקאית לצורך הסתננות בקבוצות קטנות בין שורות הכוחות האמריקאים הנסוגים. כוחו של סקורצני כלל יחידה קטנה של חיילים דוברי אנגלית, שנועדו להתחזות לחיילים אמריקאים, ולשבש את תנועת הכוחות האמריקאים באמצעות חבלה בגשרים, הפצת שמועות כוזבות ושיבוש השילוט בצירי התנועה. מבצע מיוחד נוסף, שקיבל את שם הקוד מבצע שטסר (אנ') (Stösser, "נץ"), כלל הצנחת כוח צנחנים של כ־800 איש, בפיקודו של פרידריך פון דר היידטה, באזור צומת באראק מישל (אנ') מצפון למלמדי (אנ'), במטרה לעכב הגעתן של יחידות תגבורת אמריקאיות לחזית מצפון. הכוח נועד להשתלט על הצומת שנמצא באזור הררי והיווה מעבר הכרחי על אחד מצירי התנועה המרכזיים מהארדנים לכיוון לייז', ולהחזיק בה במשך כיממה עד להגעת ראשי החץ המשוריינים של דיטריך.
רוב המפקדים הגרמניים הבכירים העריכו שתוכנית המתקפה של היטלר שאפתנית מדי, ושחסרים לגרמניה המשאבים הדרושים להשלימה בהצלחה. רובם ידעו שהצלחת המתקפה תלויה ביכולת לשמור על תנופה, באמצעות משלוח כוחות תגבורת רעננים והזרמת כמויות גדולות של תחמושת ודלק שלא הובטחו, כל זאת מול אויב הנהנה מעליונות אווירית מוחלטת, שיכול להזרים כוחות עתודה חזקים לשדה הקרב תוך זמן קצר. מחמת המחסור החמור של גרמניה בדלק אחרי אובדן שדות הנפט ברומניה, לא היה לכוחות התוקפים די דלק אפילו כדי להגיע לאנטוורפן, ולכן הצלחת התוכנית הייתה תלויה בתפיסת מאגרי דלק של בעלות הברית תוך התקדמותם מערבה, ובשמירה על קצב התקדמות מהיר מאוד של יחידות הפאנצר, שנועדו להוביל את המתקפה.
כל התכנון וריכוז הכוחות הגרמניים בשטחי היערכות לקראת המבצע, התנהלו בסודיות מוחלטת: למפקדי הארמיות נודע על תוכנית המתקפה רק בראשית נובמבר, אך נאסר עליהם לגלות את פרטי המבצע המיועד לפקודיהם, לכן הם התקשו להתכונן כראוי לקראתו. לפני שנמסרו למפקדים הבכירים פרטי התוכנית המבצעית, הם נדרשו לחתום על הסכם סודיות, תוך איום בהוצאה להורג במקרה של הפרת התחייבותם. כדי לשמור בסוד את ריכוז הכוחות לקראת המתקפה, הועברו העוצבות לשטחי הכינוס רק בימים האחרונים שלפני המתקפה. כל תנועה באור יום נאסרה. הגרמנים הטילו איסור חמור על כל תקשורת אלחוטית, והפקודות נמסרו למפקדי הגיסות בידי בלדרים, ימים ספורים לפני המתקפה. כאמצעי מיסוך נוסף שונו כינויי הארמיות. גם אימון הגייסות לקראת המתקפה בוצע במסווה של אימונים לביצוע התקפת נגד במסגרת קרב מגננה. היחידות שתפסו את העמדות בקו המגע חשבו שהן מבצעות החלפות רגילות בקו. סיורים ופשיטות למטרות השגת מודיעין וטיסות סיור מעל העמדות האמריקאיות בארדנים נאסרו כליל. כמו כן, נאסרה כל תנועת כלי רכב בטווח של 5–8 קילומטר מהחזית. הסודיות הקיצונית אפשרה אמנם לגרמנים להשיג הפתעה אסטרטגית כמעט מוחלטת, אך גם הסבה להם נזק לא מבוטל: המפקדים בדרגים הטקטיים קיבלו זמן קצר מדי לצורך לימוד הבעיות הכרוכות במתקפה, סיור להכרת עמדות האויב והכנת כוחותיהם לקראת המבצע. כתוצאה מכך נגרמו בעיות רבות בשלבי הפתיחה של המתקפה הגרמנית, ואף בהמשך.