stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקס בקמן
התקופה הנאצית

מצבו השתנה עם עלייתו לשלטון של אדולף היטלר, שסלידתו מהאמנות המודרנית הביאה במהרה לדיכוי הסגנון האמנותי במדינה. בשנת 1933 כינתה הממשלה הנאצית את בקמן "בולשביק תרבותי" ופיטרה אותו מתפקיד ההוראה שלו בבית הספר לאמנות בפרנקפורט. בשנת 1937 הממשלה החרימה יותר מ-500 מיצירותיו ממוזיאונים גרמניים והציגה כמה מהן בתערוכת האמנות המנוונת הידועה לשמצה במינכן. יום לאחר נאום הרדיו של היטלר אודות אמנות מנוונת בשנת 1937, בקמן עזב את גרמניה עם אשתו השנייה, קוואפי, להולנד.
במשך עשר שנים חי בקמן בגלות שהטיל על עצמו באמסטרדם, הוא כשל בניסיונותיו הנואשים להשיג אשרת כניסה לארצות הברית. בשנת 1944 ניסו הגרמנים לגייס אותו לצבא, אף כי האמן היה בן ששים. הוא לקה בהתקף לב.
העבודות שהושלמו בסטודיו שלו באמסטרדם היו עוצמתיות ואינטנסיביות עוד יותר מאלה של שנות השגשוג שלו בפרנקפורט. הם כללו כמה טריפטיכיות גדולות, שמהוות סיכום לאמנותו של בקמן.
בארצות הברית

בשנת 1948 עבר בקמן לארצות הברית. בשלוש השנים האחרונות לחייו לימד בבתי הספר לאמנות באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובמוזיאון ברוקלין. הוא הגיע לסנט לואיס בהזמנתו של פרי ט. ראתבון, שהיה מנהל המוזיאון לאמנות סנט לואיס. ראתבון דאג שאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס תעסיק את בקמן כמורה לאמנות, ותמלא מקום פנוי שהותיר פיליפ גוסטון, שלקח חופשה.
הרטרוספקטיבה הראשונה של בקמן בארצות הברית התקיימה בשנת 1948 במוזיאון לאמנות בסנט לואיס. בסנט לואיס הפך מורטון מיי לפטרונו ותלמידו של האמן. מאוחר יותר תרם מיי חלק גדול מאוסף עבודותיו הגדולות של בקמן למוזיאון לאמנות סנט לואיס. בקמן גם עזר לו ללמוד להעריך אמנות אוקיאנית ואמנות אפריקאית. הוא ואשתו קנו דירה ברחוב 69 ווסט 69 במנהטן. בשנת 1949 קיבל תואר פרופסור בבית הספר לאמנות במוזיאון ברוקלין.
הוא סבל מאנגינה פקטוריס ונפטר לאחר חג המולד 1950 כשהיה בדרכו לראות את אחד מציוריו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. בקמן ערך תערוכת יחיד בביאנלה בוונציה בשנת 1950, שנת מותו.
יצירה

בניגוד לכמה מבני דור האוונגרד שהוא היה שייך אליו, בקמן דחה את הציור שאינו ייצוגי. במקום זאת, הוא לקח וקידם את מסורת הציור הפיגורטיבי. הוא העריץ מאוד לא רק את סזאן וואן גוך, אלא גם את בלייק, רמברנדט ורובנס, כמו גם אמנים צפון אירופיים של ימי הביניים המאוחרים והרנסאנס המוקדם, כמו בוש, ברויגל ומתיאס גרינוולד. סגנונו ושיטת הצביעה שלו נעוצים בחלקם בתמונות של ויטראז'ים מימי הביניים.
תוך כדי העיסוק בז'אנרים של דיוקנאות, נוף, טבע דומם וציורי היסטוריה, יצר עבודה מגוונת בגרסה אישית מאוד אך אותנטית למודרניזם, עם התייחסות בריאה לצורות מסורתיות. בקמן המציא מחדש את הטריפטיכון הדתי והרחיב את הטכניקה הזאת של ציור ימי הביניים לאלגוריה של האנושות העכשווית.
מראשית דרכו ועד לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, בקמן שיקף בעבודתו עידן של שינויים קיצוניים באמנות ובהיסטוריה. רבים מציוריו של בקמן מבטאים את ייסורי אירופה במחצית הראשונה של המאה ה-20. חלק מהדימויים שלו מתייחסים לזוהר הדקדנטי של תרבות הקברט של רפובליקת וויימר, אך משנות השלושים ואילך, עבודותיו מכילות לעיתים קרובות התייחסויות מיתולוגיות לאכזריות הנאצים. מעבר לדאגות המיידיות הללו, נושאיו וסמליו מקבלים משמעות גדולה יותר, ומביעים נושאים אוניברסליים של טרור, גאולה ותעלומות הנצח והגורל.
הדיוקן העצמי שלו עם חצוצרה (1938), שצויר במהלך גלותו באמסטרדם, מדגים את השימוש שלו בסמלים. כלי נגינה מופיעים ברבים מציוריו; במקרה זה, חצוצרה שהאמן אוחז בו כאילו היה טלסקופ שבאמצעותו הוא מתכוון לחקור את החושך הסובב אותו. המסגור ההדוק של הדמות בגבולות הבד מדגיש את לכידתו. היסטוריונית האמנות קורנליה סטבנוב מתארת את הציור כ"מלנכולי ביותר, אך גם המסתורי ביותר, של דיוקנאותיו העצמיים ".
מורשת

רבים מציוריו המאוחרים של בקמן מוצגים במוזיאונים אמריקאים. הוא השפיע עמוקות על ציירים אמריקאים כמו פיליפ גוסטון ונתן אוליביירה. המוניטין שלאחר המוות שלו סבל אולי מדרכו האמנותית המאוד אינדיבידואלית. כמו אוסקר קוקושקה, הוא מתריס נגד הסיווג הנוח המספק נושאים למבקרים, היסטוריונים ואוצרים.
מלבד רטרוספקטיבה מרכזית במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות ובמכון לאמנות בשיקגו בשנים 65–1964 והתצוגה הבולטת של MoMA את יצירת הטריפטיך, עבודתו נראתה מעט בארצות הברית במשך עשרות שנים.
מאה שנה להולדתו בשנת 1984 צוינה באזור ניו יורק רק על ידי תערוכה צנועה במוזיאון האמנות הפרברי של מחוז נסאו. המוזיאון לאמנות סנט לואיס מחזיק באוסף הציבורי הגדול ביותר של ציורי בקמן בעולם וקיים תערוכה גדולה של עבודותיו בשנת 1998.
מאז סוף המאה ה-20 עבודתו של בקמן זכתה למוניטין בינלאומי הולך וגובר. היו רטרוספקטיבות ותערוכות במוזיאון לאמנות מודרנית (1995) ובמוזיאון גוגנהיים (1996) בניו יורק, ובמוזיאונים העיקריים של רומא (1996), ולנסיה (1996), מדריד (1997), ציריך (1998), מינכן (2000), פרנקפורט (2006) ואמסטרדם (2007).
בספרד ובאיטליה עבודתו של בקמן הייתה נגישה לראשונה לציבור רחב יותר. רטרוספקטיבה רחבת היקף של בקמן הוצגה במרכז פומפידו בפריס (2002) ובטייט מודרן בלונדון (2003). בשנת 2011 הקדיש הסטדל בפרנקפורט חדר שלם לאמן בתערוכת הקבע החדשה שלו לאמנות מודרנית.
בשנת 2003 פרסם סטפן ריימרץ, סופר והיסטוריון פריזאי, ביוגרפיה של מקס בקמן. הוא מציג תמונות ומקורות רבים לראשונה. הביוגרפיה חושפת את הרהורו של בקמן על סופרים ופילוסופים כמו דוסטויבסקי, שופנהאואר, ניטשה וריכרד וגנר.
הערות שוליים

↑  Max Beckmann'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'(ארכיון)
↑  Max Beckmann, The Museum of Modern Art'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000003-QINU`"'
↑  Max Beckmann (German, 1884-1950), spaightwoodgalleries.com
↑  Kimmelman, Michael (2003-06-27). "ART REVIEW; Chuckling Darkly at Disaster (Published 2003)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-11-15.
↑  Kinzer, Stephen (2003-08-12). "As Max Beckmann Gets a New York Spotlight, St. Louis Shares in the Glow (Published 2003)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-11-15.
↑  Max Beckmann'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'(ארכיון)
↑  Schulz-Hoffmann, Carla; Weiss, Judith C. (1984). Max Beckmann: Retrospective. Munich: Prestel
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258309305171  PLWABN: 9810556857105606  AAG: 2194  AGSA: 2958  BIBSYS: 90069474  BNE: XX1002394  BnF: cb12031032x (data)  CiNii: DA01617822  GND: 118508210  ICCU: RAVV066924  ISNI: 0000 0001 0857 1682  KulturNav: 30bd42fc-bc0a-4e9f-b5bf-3204a02a641d  LCCN: n79139651  LNB: 000199625  MusicBrainz: 6c7de9d2-e3a8-4505-b67b-39a08d5f78b4  NDL: 00432707  NGV: 4101  NKC: ola2002152307  NLK: KAC199601999  NTA: 068441576  RKD: 5533  SELIBR: 179986  SNAC: w62f852x  SUDOC: 027281159  Trove: 791346  ULAN: 500024106  VcBA: 495/83406  VIAF: 46775885   WorldCat (עם VIAF): 46775885 
מקס בקמן, השיחה, 1908
גברים צעירים ליד הים יצירה של בקמן משנת 1905
מקס בקמן, בבית אבלים, 1906
ציור של מקס בקמן, על בול גרמני 1974, "טבע דומם עם טלסקופ"
מוני עובדיה

| --- | --- |
צילום משנת 2010
צילום משנת 2010
 לידה:  16 באפריל 1946 (בן 78) פלובדיב, ממלכת בולגריה 
 שם לידה:  Salomone  Moni Ovadia
 מדינה:  איטליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מילאנו 
 פרסים והוקרה:  אזרחות כבוד (2013)  honorary doctor of the University of Pavia (2007) 
 http://www.moniovadia.net
 פרופיל ב-IMDb
 
סלומונה מוני עובדיה ׁ(באיטלקית: Moni Ovadia,‏ נולד ב-1946 בפלובדיב, בולגריה) הוא שחקן תיאטרון, זמר מוזיקת פולק, מחזאי ומלחין יהודי-איטלקי, יליד בולגריה. התפרסם במופעים בסגנון "יידישקייט" המבוססים על הפולקלור היידישאי ועל פירוש היהדות כתרבות של חופש, אהבת האדם, שלום וצדק. עובדיה, שחונך בחוגים קומוניסטים, מבקר בחריפות את מה שהוא מכנה "המדיניות של תל אביב" כלפי הערבים הפלסטינים, ומתנגד לזיהויים של היהודים עם ישראל.
שנותיו הראשונות

מוני עובדיה נולד בשנת 1946 בפלובדיב בבולגריה במשפחה יהודית ספרדית. בילדותו המשפחה עברה לגור במילאנו באיטליה.
עובדיה למד מדעי המדינה באוניברסיטה הממלכתית במילאנו. בו זמנית התחיל את הקריירה שלו כזמר ומוזיקאי תחת הדרכתו של רוברטו ליידי, במסגרת הלהקה Gruppo dell'Almanacco Popolare (קבוצת האלמנך העממי) בניהולה של סנדרה מנטובני. בתחילת שנות ה-70 ייסד מוני עובדיה להקות פולק מתקדם: "קבוצת הפולק הבינלאומית" (Gruppo Folk Internazionale, אחר כך את להקת "הוודיא" (Ensemble Havadià), שבה ניגן בכינור, גיטרה וחצוצרה. עם להקות אלה הוא הקליט את האלבומים Festa Popolare (חגיגה עממית), Il Nonno di Jonny (הסבא של ג'וני), Le Mille e una Notte (אלף לילה ולילה), Ensemble Havadià e Specchi (להקת הוודיא ומראות). עובדיה ולהקתו השתתפו בפסטיבלים רבים של מוזיקת פולק באירופה. יחד עם Stormy Six ניהל את הקואופרטיב "l'Orchestra" ("התזמורת").
תיאטרון

בשנת 1984 הופיע עובדיה לראשונה על במת תיאטרון. ב-1987 הוא בלט כזמר-יוצר בהצגה של מרה קנטוני Dalla sabbia dal tempo ("מן החולות של הזמן") בפסטיבל של התרבות היהודית, על במת תיאטרון פייר לומברדו במילאנו (כיום תיאטרון פרנקו פארנטי). בשנת 1990 הוא ייסד את ה-TheaterOrchestra ושיתף פעולה עם ב-CRT Artificio במילאנו בהפקה "גולם", איתה יצא לסיורים בבארי, מילאנו, רומא, פריז וניו יורק.
הצלחה רבה גרף עובדיה במופע Oylem Goylem ("עוילעם גוילעם") ששילב מוזיקת כליזמרים, הגיגים באור התרבות וההומור היהודי המזרח-אירופי, וסיפורים ובדיחות. המופע שודר מאוחר יותר על ידי ערוצי RAI ובשנת 2005 פורסם ב-DVD בהוצאת אינאודי.
בשנת 1994 התחיל לשתף פעולה עם רובטו אנדו ביצירת המולטימדיה Frammenti sull'Apocalisse (קטעי אפוקליפסה) שהוצגה בפסטיבל רומא אירופה ביולי 1995. בהתחלת שנת 1995 הציג יחד עם מרה קנטוני את ההצגה "דיבוק", המוקדשת לשואה ושנחשבה לאחד האירועים החשובים של העונה התיאטרונית. באותה שנה יצר גם את "טייבעלע והשד שלה" עם פמלה וילורזי וכן את "יומן אירוני בגלות" (כתב יחד עם רוברטו אנדו והפיק בשביל התיאטרון ביונדו סטבילה בפלרמו).
בפברואר 1996 שוב עם מרה קונטוני יצר בתיאטרון פיקולו במילאנו את Ballata di fine millennio ("הבלדה של סוף המילניום") איתה ערך סיורים בכל רחבי איטליה. באותה שנה הופיע בפסטיבל ג'יבלינה במופע Pallida madre, tenera sorella (אם חיוורת, אחות עדינה) בבימויו של פייטרו מקארינלי.
החל משנת 1997 עבד מוני עובדיה עם תיאטרון רונדו, שוב עם אנדו, שביים את הצגתם "המקרה קפקא". באוקטובר 1998 הופיע בהצגה בשם "מאמע, מאמלע, מאמה, מאמא" אותה כתב וביצע בתיאטרון פיקולו במילאנו יחד עם TheatrOrchestra.
בדצמבר 1999 שיחק ב-"Joss Rakover si rivolge a Dio" ("ג'וס רקובר פונה לאלוהים"), לאחר מכן ב-"טוביה ואנחנו" ("טבייע אונד מיר"). מתוך המופע האחרון עיבד עובדיה גרסה איטלקית של "כנר על הגג". ב-2001 הופיע בהצגה על הכסף ששמה Il Banchiere errante (הבנקאי הנודד). בשנת 2003 הפיק את ההצגה L'armata a cavallo ("צבא הפרשים").
ב-2005 שיתף פעולה עם Modena City Ramblers באלבום שלהם "Appunti partigiani" (הערות פרטיזניות) המוקדש למלאת 60 שנה לשחרור איטליה מהכיבוש הנאצי והשלטון הפאשיסטי שר עובדיה שיר של איטלו קאלווינו וסרג'ו ליברוביץ' על מנגינה אירית.
בשנת 2005 זכה בפרס יונת הזהב לשלום מטעם Archivio disarmo על פעילותו למען השלום והדו-קיום בין העמים.
בשנים 2003–2008 ניהל מוני עובדיה את הפסטיבל "מיטלפסט" בצ'יבידאלה די פריולי. בעונה 2008–2009 ערך סיור עם ההצגה La bella utopia (האוטופיה היפה) על תולדות הקומוניזם בברית המועצות.
קולנוע, רדיו וטלוויזיה

פרט לתיאטרון, עובדיה השתתף גם בהפקות ותוכניות טלוויזיה ובסרטי קולנוע.
שיחק לצידו של ברונו גנץ ב"יומן ללא תאריכים" של רוברטו אנדו, שהוצג אחר כך בפסטיבל הסרטים של ונציה. הופיע הופעת קמע בסרט "La vera vita di Antonio H" ("החיים האמיתיים של אנטוניו ה.") של אנצו מונטלאונה וב-"Facciamo paradiso" (נעשה גן עדן) של מריו מוניצ'לי.
בשנת 2009 הופיע בתפקיד רב בסרט "Mi ricordo Anna Frank" ("אני זוכר את אנה פרנק").
בשנת 1993 גילם את לוסיו בסרטו של נני מורטי "היומן של נני מורטי".
בשנת 1994 הנחה את תוכנית הרדיו Note spettinate ("לילות פרועים") עם מרה קנטוני ברדיו 2.
בשנת 2014 השתתף בתפקיד קטן בסרט השואה האיטלקי "אניטה ב.", המבוסס על ספר ביוגרפי משנת 2009.
חייו הפרטיים

מוני עובדיה הוא צמחוני, ומחשיב עצמו כאגנוסטי. העריץ את הכומר דון גאלו מג'נובה שדגל בדעות נון-קונפורמיסטיות שמאליות.
הוא נשוי משנת 1997 לאליזה סאבי, מעצבת תלבושות.
בבחירות לפרלמנט האיטלקי בשנת 2012 עובדיה תמך במפלגה "מהפכה אזרחית" של המשפטן אנטוניו אינגרויה שנאבק בין השאר, נגד המאפיה ולמען טוהר מידות בפוליטיקה. מפלגה זו לא הצליחה להיכנס לאף אחד משני בתי הפרלמנט.
ב-5 בנובמבר 2013 החליט לעזוב את הקהילה היהודית של מילאנו, בטענה ש"היא מנהלת תעמולה עבור ישראל".
פרסים ואותות כבוד

1995 - "חותם השלום" מטעם העיר פירנצה
2006 - חותם העיר מונפלקונה
2007 - תעודת כבוד של אוניברסיטת פאביה
2013 - יקיר העיר סינאלונגה
ספרים

1996 - Perché no?
1998 - Oylem Goylem
1998 - L'ebreo che ride (ספר וסרט וידאו)
1999 - La Porta di Sion. Trieste, Ebrei e dintorni
2000 - Ballata di fine millennio (ספר ו תקליטור)
2001 - Speriamo che tenga - Viaggio di un saltimbanco sospeso tra cielo e terra (אוטוביוגרפיה מצחיקה)
2002 - Vai a te stesso
2005 - Contro l'idolatria
2007 - Lavoratori di tutto il mondo, ridete - La rivoluzione umoristica del comunismo
2010 - Il conto dell'Ultima cena - יחד עם ג'אני די סאנטו,
2010 - הקדמה לספר של יהודי מנוחין במהדורה האיטלקית, Musica e Vita Interiore
דיסקוגרפיה

Oltre i confini - ebrei e zingari Promo Music Records/Edel 2011, מעבר לגבולות - יהודים וצוענים, עם התזמורת של עובדיה
Benvenuti nel ghetto, con gli Stormy Six, BTF 2013 (ברוכים הבאים בגטו)
מוני עובדיה הפיק בשותפות גם מוזיקת במה למופעים "עוילעם גוילעם", "דיבוק", בלדה של סוף המילניום" ו"ניגון"
פלפלים צהובים

| --- | --- |

 סוגה:  דרמה
 יוצרים:  קרן מרגלית   מירב בן-גוריון
 כותבים:  קרן מרגלית
 בימוי:  קרן מרגלית אמנון קוטלר
 שחקנים:  עלמה זק יוסי מרשק אורי פפר יהודה ברקן מיכאל זפסוצקי  מיכל שטמלר נעה פרידמן
 פרסים:  פרס האקדמיה לטלוויזיה
 פסקול:  רן בגנו
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית ומעט אנגלית ותאילנדית
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  26
 הפקה
 מפיקים בפועל:  אילון רצ'קובסקי יוחנן קרדו
 חברת הפקה:  יולי אוגוסט הפקות
 עורכים:  עינת גלזר-זרחין אריק לייבוביץ
 אתר צילומים:  מושב חצבה
 צלמים:  איציק פורטל
 אורך פרק:  40-45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 
 רשת שידור בישראל:  קשת, ערוץ 2
 תקופת שידור מקורית:  18 בדצמבר 2010 – 3 באפריל 2014
 קישורים חיצוניים
 אתר הסדרה
 דף התוכנית ב-IMDb
 
פלפלים צהובים היא סדרת דרמה ישראלית העוסקת במשפחה המגדלת ילד אוטיסט, במושב בערבה, המרוחק מכל שירות טיפולי היכול לעזור לילד. הבמאים של הסדרה הם אמנון קוטלר וקרן מרגלית, שגם כתבה והפיקה את הסדרה. בסדרה משחקים, בין היתר, עלמה זק, יוסי מרשק, אורי פפר, מיכל שטמלר ויהודה ברקן.
הסדרה עלתה לשידור ב-18 בדצמבר 2010, ושודרה בשידורי קשת בערוץ 2. היא זכתה בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה במספר פרסים, בהם התסריט, הבימוי, השחקנית (עלמה זק) וסדרת הדרמה הטובים ביותר. בשנת 2012 החלו הצילומים לעונה השנייה של הסדרה, והיא עלתה ב-15 בינואר 2014 ושודרה עד לאפריל באותה השנה.
עלילה

הסדרה מגוללת את סיפורה של משפחה המתגוררת במושב חצבה בדרום הערבה, ומנהלת חווה חקלאית בה מגדלים פלפלים צהובים. ראש המשפחה הוא מאיר רוטנברג, חקלאי ותיק ואיש יחידה 101 בעברו, המתגורר סמוך לבתו, איילת אוחיון, בעלה יניב וילדיהם: נתי, בת עשרה, בתה של איילת מנישואים קודמים, ועומרי בן ה-5. אל המושב חוזר בנו של מאיר, אבישי רוטנברג ובת זוגו, יעל, שעוזבת את עבודתה בתל אביב כדי להישאר עם אבישי ולשקם את הקשר ביניהם. יעל היא רופאה המנסה להתקבל להתמחות ולעבודה במרפאה במושב.
יעל שמה לב לכך שהילד, עומרי, אינו נענה להוראות פשוטות ומציעה לשלוח אותו לאבחון. אף על פי שההורים חושדים כי התפתחותו של עומרי אינה תקינה, איילת טוענת שהחריגות של עומרי נובעת מהיותו גאון מוזיקלי. בן המשפחה היחיד המשתכנע לאבחן את הילד הוא מאיר. מאיר לוקח את עומרי לשלב האבחון הראשון בלא הסכמת הוריו. איילת זועמת על יעל ועל מאיר, אולם ממשיכה בהליך האבחון, שבסופו מתברר כי עומרי הוא אוטיסט.
איילת אינה מעוניינת בשליחתו לטיפול במקום מרוחק, אצל זרים, והמשפחה המורחבת מתארגנת לטיפול מאומץ למען שיפור תפקודו של הילד בחיק המשפחה. איילת דורשת מהמשפחה לשמור על אבחונו של עומרי כסוד. עומרי מפסיק ללכת לגן הילדים, הן כדי לפנות זמן לטיפול בו והן כדי לשמור על הסוד. זאת למרות שהסוד מתחיל להיות ברור לגננת, משום שעומרי אינו מצליח לשחק עם הילדים האחרים והוא עסוק בשמיעת מוזיקה באופן כפייתי.
הטיפול בילד במסגרת ביתית מלא אתגרים ודורש מכל בני המשפחה ויתורים. נתי זוכה לפחות תשומת לב הורית, איילת מפסיקה לעבוד וההון המשפחתי אינו מספיק להמשך הקמת המסעדה של יניב. יניב חוזר לעבוד בחממות ואבישי מפוטר מהן. המשפחה נאלצת להמשיך ולשכור עובדת זרה מפוקפקת בשם טאסאני, משום שזו משתלבת בטיפול. המשפחה נאלצת גם להיות בקשר עם הפסיכולוגית היחידה שמוכנה להגיע לערבה, רחלי, למרות שלזו יש צורך עז להתחשבן עם איילת על עניינים מילדותן.
יניב אינו מצליח להשתלב בטיפול בבנו ולוחץ על איילת להכיר בעובדה, שלמרות שניתן וצריך לשפר את תפקודו של עומרי, הוא לעולם לא יהיה "ילד רגיל". יניב לוחץ על איילת להיכנס שוב להריון והיא, שההורות הפכה עבורה למעין עבדות, מסרבת. היא גם מודה בפחד שיש לה מפני גידול ילד אוטיסט נוסף. יניב משלים עם העובדה, שהילד היחיד שאי פעם יהיה לו, הוא ילד עם לקות. יניב חוזר ללחוץ על איילת להפסיק לשמור על לקותו של עומרי בסוד ולאפשר לעומרי להתערות בחברת הילדים - עד כמה שהוא יכול. בפרק האחרון בעונה הראשונה עומרי הולך לאיבוד ויניב כופה על איילת לגלות למשטרה ולבני המושב הרבים המחפשים אחריו, כי עומרי אוטיסט. עומרי נמצא בסופו של דבר בגן הילדים, אליו רצה לחזור.
עלילה > עלילות משנה

מאיר מנהל רומן עם אריאלה, המלמדת את ילדי הכפר נגינה בפסנתר. התנהגותה של אריאלה נראית מוזרה הן כלפי מאיר, אליו היא מתייחסת בקשיחות ובחביבות לחלופין והן אל יעלי שאותה היא מסרבת לקבל לשעורי הנגינה. יעלי סוברת שאריאלה היא טיפוס מוזר, כמו גם רופא המושב, ומכנה את שניהם "קוקוריקו". בהמשך מתברר שעומרי מצליח לצאת לטיולים רק עם אריאלה ומאיר. אריאלה גם מצליחה לשמור בקלות את סוד לקותו של עומרי ולא מספרת על כך לאיש במושב. בפרק האחרון מתברר כי יחסה של אריאלה אל זולתה נובע מסיבה דומה לסיבת ההתרחקות וההתקרבות של איילת אל אנשי המושב שאינם ממשפחתה. גם אריאלה מסתירה את העובדה שלבן שלה, המכונה גברי, יש לקות נוירולוגית.
מאז אבחונו של עומרי כאוטיסט, איילת ויניב משקיעים בו את מרבית תשומת לבם ונתי, אחותו בת העשרה, זוכה מהם כמעט להתעלמות מוחלטת. חדרה, כמו כל חדרי הבית, מתמלא במכשירי ריפוי בעיסוק והיא חשה זרה בו. היא מעוניינת לבלות יותר זמן במחיצת אביה הביולוגי, הגרוש של איילת, ולספר לו על יחסי האהבה-שנאה המתסכלים שיש לה עם בן כיתתה, יהונתן. אולם, איילת מסכלת את התקרבות הגרוש שלה אל בתהּ, מפחד שלגרוש יוודע שעומרי אוטיסט. נתי ויעלי מוצאות זו אצל זו אוזן קשבת ותנאים של חיבה.
יחסי יעלי ואבישי מעורערים כבר מתחילת הסדרה. הזוג מגיע לכפר כשכולם כבר מודעים לבעיות ביניהם. כל המושב יודע שיעל בגדה באבישי ובאה אחריו לכפר כדי לשקם את יחסיהם. יעלי ויתרה על התמחות כרופאה ועברה לעבוד כאחות אצל רופא הכפר, שאותו היא אינה מעריכה ואינה מחבבת. למרות אי נעימויות חוזרות בין בני הזוג, נראה כי היחסים שלהם משתקמים, עד שאבישי מפוטר מהחממות ונכנס לדיכאון.
אבישי שוכר דירת חדר במושב, אצל חברתו לשעבר, גלי (האדריכלית) ומבקש מיעל שתחזור אל חייה שלה בתל אביב. יעל ממשיכה לגור במושב, לעבוד במרפאה ולהשתתף בתוכנית הטיפולית של עומרי, בשאיפה שיחסיה עם אבישי ישתקמו. אבישי מעודד על ידי טאסאני להתרחק מיעלי, כשהיא משמיעה לו מה שהוא רוצה לשמוע בעת שהיא סוחטת ממנו כסף באיום לעזוב את איילת ועומרי. התפנית מתרחשת כאשר אביה של יעל מבקר ושמח לראות שהיא ויתרה על שאיפותיה להגשמה עצמית, בהתאם לתפיסת עולמו השוביניסטית של האב.
יעל ואבישי מחליטים לפרק את הקשר ביניהם. הם מבינים, שכזוג הם לא עומדים במשברים ושבניגוד לאיילת ויניב, הם לעולם לא היו מצליחים לגדל ילד כמו עומרי. יעל מבהירה למשפחה שהיא אינה מנתקת קשר עם נתי ועומרי. היא תבקר אותם בכל שבוע כי עליהם היא אינה מוכנה לוותר.
דמויות

| שחקן/ית | דמות | עונה | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
| עלמה זק | איילת אוחיון | 1+2 | אמא במשרה מלאה לעומרי, אינה עובדת, נשואה ליניב |
| יוסי מרשק | יניב אוחיון | 1+2 | אב לעומרי, בעל מסעדה |
| מיכאל זפסוצקי | עומרי אוחיון | 1+2 | הילד האוטיסט של איילת ויניב |
| יהודה ברקן | מאיר רוטנברג | 1+2 | ראש המשפחה, אביה של איילת וסבו של עמרי |
| מיכל שטמלר | יעלי רוטנברג | 1+2 | בת זוגו של אבישי, גיסתה של איילת, רופאה במושב |
| אורי פפר | אבישי רוטנברג | 1+2 | אחיה של איילת, נשוי ליעלי ובהמשך לגלי |
| נעה פרידמן | נתי רוטנברג-הלר | 1+2 | בתה הגדולה של איילת מנישואין קודמים |
| מאיה מעוז | רחלי שחק-סחייק | 1+2 | הפסיכולוגית של עומרי. מכירה את איילת מילדות |
| בני אבני | ד"ר עודד דניאל | 1+2 | רופא במרפאת המושב. עובד עם יעלי |
| רוזינה קמבוס | אריאלה | 1 | ידידה של מאיר רוטנברג |
| שגיא שחר | יונתן | 1 | ידיד של נתי מבית הספר |
| ויקי בהיר | דורית דובר | 1 | בעלת צימר |
| מיכל לוי | גלי | 1 | חברה לשעבר של אבישי, אדריכלית המסעדה |
| אייר | טאסאני | 1 | עובדת תאילנדית שמוחזקת על ידי אבישי, ובהמשך על ידי יניב ואיילת |
| אליענה שכטר | ד"ר אשל | 1 | נוירולוגית ילדים |
| אילן גנני | גברי | 1 | בנה של אריאלה |
| דורין כספי | דבי | 1 | הגננת |
| הרצל טובי | בנג'י | 1 | השוטר |
| סנדרה שדה | דליק'ה | 2 | מכירה את מאיר ומתיידדת איתו במהלך העונה השנייה. מנהלת מקהלה בקיבוץ |
| יובל סגל | ד"ר גביש | 2 | רופא בבית החולים סורוקה, העובד לצידה של יעלי בעונה השנייה |
| לירית בלבן | ויקי | 2 | עובדת בבית החולים סורוקה |
| אור בן מלך | אבני | 2 | חבר של נתי בעונה השנייה |
| ישראל ברייט | עופר | 2 | הגרוש של איילת וחבר טוב שלה, אביה של נתי |
| אלכסנדר סנדרוביץ' | ד"ר רוזין | 2 | הרופא הצמוד של איילת בזמן ההריון |
אתרי הצילומים

הסדרה צולמה ביישובים שונים, בעיקר בערבה. מבני הציבור של היישוב הדמיוני שבסדרה צולמו בקיבוץ סמר, הטקסים והמסיבות בקיבוץ גרופית, צילומי הכבישים באליפז והרחובות בחצבה וערד. צילומי הפנים נעשו באזור המרכז. כאשר המשפחה נוסעת בדרך לבאר שבע, המכונית מצולמת כשהיא חוצה את גשר נחל צין.
ההשראה לתסריט

מרגלית הציעה ל"קשת" את הרעיון לסדרה בערך בשנת 2007. אלמנטים שונים בסדרה שאובים מחייה של מרגלית:
יש לי ילד אוטיסט בבית, ברור שאני מכירה את העולם הזה, את האבחנות והטיפול וההרגשה, וברור שאני כותבת מהחוויה הזאת. אבל הסיפור העלילתי, זה לא הסיפור שלי ולא הסיפור של הילד שלי. מתוקף היותי אמא לילד אוטיסט, אני מכירה הרבה הורים אחרים לילדים אוטיסטים והרבה סיפורים. אצל הילד שלי זה לא התגלה בגיל חמש וזה לא נראה ככה, אבל כן יש משהו בעולם המוזיקלי.
פסקול ושמות הפרקים

עומרי מתקשר עם סביבתו בעיקר באמצעות המוזיקה, וכיוון שכך לפסקול יש תפקיד בולט ומשמעותי במהלך הסדרה.
שיר הנושא של הסדרה הוא גרסת כיסוי לשיר "ברוש" של אהוד מנור ואריאל זילבר, בביצועה של עלמה זהר.
בין השירים המלווים את הפסקול של הסדרה או מוזכרים בה יותר מפעם אחת: "לא ציפיתי" של קרולינה, "סאן חוזה" של מוניקה סקס, "וואו" של ג'ירפות, "שמש שמש", "ישראלים מצחיקים" ו"ואיך שלא" של אריאל זילבר, "ציפי פרימו" של גזוז, "פנקס הקטן" של ששי קשת, "גבעת התחמושת" של להקת פיקוד מרכז, "עירומים" של שחר אבן צור, "תראו אותי" של מופע הארנבות של ד"ר קספר, "קלינט איסטווד" של גורילז, "ניו יורק-רפיח" של שייגעצ, "השיר החי של הזמר המת" של שמוליק קראוס, "אני טקסט פוליטי?" של נושאי המגבעת, "Yes Sir, I Can Boogie" של להקת באקארה, "שיר אהבה אינדיאני (Miguel)" של עלמה זהר, "רוחות הצפון" של אהוד בנאי, "המנון ליום חול" (כולנו בולגרים) של  להקת גזוז ו"אין קץ לילדות" של הצמד פורטיסחרוף.
בעונה הראשונה חלק משמותיהם של הפרקים מבוסס על שמות השירים או שורות מצוטטות מהם, ואילו בעונה השנייה שמות רוב הפרקים מתבססים על מצבים ומחשבות שעליהם חושבת איילת לאורך אותו פרק.