הפארק הלאומי ניאה
היסטוריה

הביולוג הבריטי אלפרד ראסל וולאס התגורר במשך 8 חודשים בנפת סימונג'אן (אנ') עם מהנדס כרייה בשם רוברט קולסון, שחיפש בדיל ועפרות מינרלים במה שהוא כיום צפון סראוואק. במרץ 1864 כתב קולסון לוולאס על מציאת עצמות במספר מערות בסראוואק. בבירור נוסף, נודע לוולאס כי המערה המדוברת "שוכנת במחוז שבין סראוואק וברוניי, על הר במרחק מה בפנים הארץ". במאי 1864 מונה ג'י ג'יי ריקטס, הקונסול הבריטי בסראוואק, לחקור את המערות. ריקטס לא נשאר בתפקיד זמן רב, ולאחר מכן נבחר אלפרד הארט אוורט (אנ') לבצע את העבודה. אוורט סקר 32 מערות בשלושה אזורים, כולל ניאה/סוביס (ליד העיר מירי (אנ')).
בשנות ה-50 של המאה ה-20 חיפש טום הריסון (אנ'), אוצר מוזיאון מדינת סראוואק (אנ'), עדויות לפעילות אנושית עתיקה בסראוואק. בין השאר הוא ערך חיפוש גם במערת ניאה, שלא הראתה עדות לפעילות אנושית קדומה באזור. עם זאת, הוא הסיק שבני אדם קדומים היו יכולים לחיות במערה, מכיוון שהמערה הייתה קרירה ויבשה והיו בה מיליוני עטלפים וסיסים שיכולים לשמש כמזון. לכן באוקטובר 1954 חקרו הריסון ושני מעמיתיו, מייקל טווידי ויו גיב במשך שבועיים את מערות הניאה. הם מצאו עדויות לפעילות אנושית ממושכת, מגורים וקברים. בשנת 1957 ארגן מוזיאון סראוואק משלחת גדולה יותר עם אמצעי הובלה וציוד מחברת הנפט Brunei Shell Petroleum and Sarawak Oilfields Ltd. בחפירות נמצאו כלי חרס, מגרדי קונכיות, קישוטי קונכיות, מכתשי אבן, כלי עצם ושרידי מזון. באמצעות תיארוך פחמן-14 של שכבות הפחם האתר תוארך לגיל 40,000 שנה, כלומר לתקופה הפלאוליתית התיכונה. צוות המשלחת בראשות ברברה הריסון (אנ') גילה את "הגולגולת העמוקה" ב"תעלת הגיהנום" (המכונה כך משום שהייתה חמה בצורה יוצאת דופן) בעומק 2.5 עד 2.8 מטרים מתחת לפני השטח בפברואר 1958. זוהי גולגולת חלקית שממנה התגלו הלסת העליונה, שתי שיניים טוחנות וחלק מבסיס הגולגולת. הגולגולת שברירית מאוד ואינה מאובנת. המורפולוגיה של הגולגולת מעידה שהיא שייכת לנקבה בשנות העשרה המאוחרות לחייה עד אמצע שנות העשרים. בסמוך לגולגולת נמצאו עצם הירך השמאלית והחלק העליון של השוקה הימנית שהיו שייכים לאותו פרט. טום האריסון גילה גם אתרי קבורה נאוליתיים מלפני 2,500 עד 5,000 שנים. התגליות הובילו לעוד משלחות ב-1959, 1965 ו-1972.
האזור הוכרז כ"אנדרטה היסטורית לאומית" בשנת 1958. ב-23 בנובמבר 1974 הוכרז האזור כפארק לאומי. הפארק הלאומי נפתח לציבור ב-1 בינואר 1975.
ב-1960, הגיע דון ברות'וול למסקנה שהגולגולת העמוקה שייכת לזכר מתבגר שעשוי להיות קרוב גנטית לאוסטרלי יליד טסמניה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הובאו 122 שרידי אדם מניאה לנבאדה, ארצות הברית. קיימים חוסרים של קשרים פלאוגאוגרפיים, סטרטיגרפיים וארכאולוגיים כדי לתמוך בעבודתו של טום הריסון. לכן, עבודת שטח נוספת נערכה על ידי אוניברסיטת לסטר, בשיתוף אוניברסיטאות אחרות מבריטניה, אוסטרליה, ארצות הברית ומוזיאון מדינת סארוואק בשנים 2000 עד 2003 כדי לבסס היסטוריה מפורטת יותר של מערות הניאה. מיזם זה היה ידוע בשם "פרויקט מערת ניאה". תיארוך נוסף של הפחם והגולגולת העמוקה עצמה נעשה בשנת 2000 והוא הראה שהשלד הוא בן 37,000 שנים. בשנת 2006, מחקרים מפרויקט מערת ניאה גילו שבני האדם הקדמונים שחיו במערות הניאה השתמשו כנראה בטכנולוגיות של מלכודות עבור יונקים ודגים, טכנולוגיית קליעים, חפירת פקעות, ניקוי רעלים מצמחים ושריפת יערות. תיארוך אורניום-תוריום שנעשה בשנים 2013 עד 2014, אישר גם הוא את גיל הגולגולת. בשנת 2016, מחקר נוסף שנעשה על ידי דארן קורנו ציין כי הגולגולת העמוקה דומה יותר למתבגרת והיא דומה יותר לאנשים הילידים של בורנאו ולא לילידי טסמניה, או להשערת שתי השכבות (אנ') שטוענת כי האוכלוסייה המקורית של דרום-מזרח אסיה היגרה מאוסטרליה ולאחר מכן שולבה עם אנשים מסין.
בשנים 2010 ו-2021, ממשלת מדינת סארוואק הציעה את הפארק לתואר אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. הוא נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית במסגרת הכנס של ועדת המורשת העולמית בניו דלהי ב-27 ביולי 2024. בשנת 2020, כל 122 חלקי שרידי האדם שנלקחו מניאה הוחזרו לסראוואק.