stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנתיחה של האלמונית

| --- | --- |
כרזת הסרט באנגלית
כרזת הסרט באנגלית
 בימוי:  אנדרה אוברדל 
 הופק בידי:  פרד ברגר (אנ') אריק גרסיהן (אנ') בן פו רורי אטיקן
 תסריט:  איאן גולדברג ריצ'רד נאיינג
 עריכה:  פטריק לארסגארד 
 שחקנים ראשיים:  אמיל הירש בריאן קוקס אולון קלי
 מוזיקה:  דני באנסי סאונדר ג'וריאנס
 צילום:  רומן אוסין 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת ארצות הברית
 חברת הפקה:  42 IM Global (אנ') Impostor Pictures
 חברה מפיצה:  Lionsgate UK (אנ') (הממלכה המאוחדת) IFC Films (ארצות הברית)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בספטמבר 2016 (פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו) 21 בדצמבר 2016 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  86 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  אימה על-טבעי
 הכנסות:  6,000,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   theautopsyofjanedoe
 דף הסרט ב־IMDb
 
הנתיחה של האלמונית (באנגלית: The Autopsy of Jane Doe, בתרגום מילולי לעברית: הנתיחה שלאחר המוות של פלונית אלמונית) הוא סרט אימה על-טבעי משנת 2016, שבוים על ידי אנדרה אוברדל (אנ'). בסרט מגלמים בריאן קוקס ואמיל הירש אב ובנו העובדים בתור חוקרי מקרי מוות, וחווים תופעות על טבעיות בזמן שהם מנתחים את גופתה של אישה אלמונית (מגולמת על ידי אולוון קלי). הסרט הוא הסרט דובר האנגלית הראשון שבוים על ידי אוברדל.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-9 בספטמבר 2016, ולאחר מכן הופץ בבתי הקולנוע ב-21 בדצמבר 2016 בהפצת IFC Films. הכנסות הסרט הסתכמו ב-6 מיליון דולר. באתר הביקורות Rotten Tomatoes הסרט תואר כ"מותחן מפחיד וחכם".
שחקנים

אמיל הירש – אוסטין טילדן.
בריאן קוקס – טומי טילדן.
אופליה לוביבונד – אמה רוברטס.
מייקל מקלהטון – שריף שלדון בורק.
אולון קלי – האלמונית.
ג'יין פרי (אנ') – לוטננט ווייד.
פארקר סוירס (אנ') – שוטר.
מארי באדי – אירן דניאלס.
מארק פניקס – לואיס טאניס.
הפקה

לאחר הצלחת הסרט "צייד הטרולים (אנ')", אוברדל רצה להראות שהוא יכול לעשות יותר מסרטי Found Footage. הוא ציין: "זה סגנון מאוד ספציפי שצריך ממש להיכנס אליו עבור הפרויקט הזה". הסרט "לזמן את הרוע" היווה השראה לאוברדל והוא תיאר זאת כך: "זה היה פשוט סרט אימה קלאסי שהופיע בזמן ששאר סרטי האימה ניסו לעשות דברים חדשים בז'אנר. פתאום הסרט הזה (לזמן את הרוע) מגיע וזה הרגיש כמו חזרה למקורות". לאחר שצפה בסרט, אוברדל ביקש מהסוכנות שלו למצוא תסריט לסרט אימה "נקי" ובעקבות זאת בחר את תסריט לסרט בשם "נתיחה שלאחר המוות". קודם לכן, התסריט היה חלק מהרשימה השחורה (רשימה של תסריטים מומלצים להפקה בתעשייה).
במקור, השחקן מרטין שין נשכר לגלם את דמותו של טומי, אך לבסוף זה לא התממש. למרות שנעשה שימוש במספר תותבים במהלך הסרט, גופת האלמונית גולמה רוב הזמן על ידי השחקנית אולון קלי. אוברדל ציין שגילום הגופה על ידי שחקנית חיה (ולא על ידי בובה או אפקטים) היה נחוץ על מנת שהקהל יתחבר אליה ברמה האנושית. חלק מההחלטה גם נבע מכך שאוברדל לא רצה להשתמש בתותבים במהלך צילומי התקריב. אוברדל ציין שלקלי (האלמונית) היה את התפקיד הכי קשה בסרט והוא דאג לפרגן לה בזמן הצילומים תוך שהוא גורם לשאר להרגיש בנוח. קלי הייתה השחקנית הראשונה שנבחנה לתפקיד. אוברדל ציין שהם קיימו מספר אודישנים לשחקניות נוספות, אך הרגיש מההתחלה שקלי היא הכי מתאימה לגילום הדמות. אחת הסיבות שקבלי נבחרה היה ניסיונה ביוגה ויכולתה לשלוט בגופה ובקצב נשימותיה. הפקת הסרט החלה בלונדון ב-30 במרץ 2015.
הצילומים התקיימו בתוך בית בקהילה "סלינג, קנט (אנ')" שבאנגליה. הבית שימש לתיאור חזית בית משפחת טילדן והמטבח שבתוכו.
הפצה

הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-9 בספטמבר 2016 ולאחר מכן הופץ בבתי הקולנוע ב-21 בדצמבר 2016 בהפצת IFC Films.
ביקורות

האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 87% טריות על סמך 103 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 65/100 על סמך 20 ביקורות.
הערות שוליים

1 2  Director André Øvredal on performing The Autopsy Of Jane Doe, The A.V. Club, ‏21 בדצמבר 2016 (באנגלית)
1 2 3 4 5  Howard Gorman, Interview: André Øvredal Dissects The Autopsy of Jane Doe, Dread Central, ‏13 בדצמבר 2016 (באנגלית)
↑  Emile Hirsch And Brian Cox Set For The Autopsy Of Jane Doe, Empire
↑  Clark Collis Updated September 27, 2016 at 11:36 AM EDT, How an Actress Played Dead for Horror Film 'The Autopsy of Jane Doe', EW.com (באנגלית)
↑  Jeremy Kay2015-03-06T18:21:00+00:00, IM Global boards The Autopsy Of Jane Doe, Screen (באנגלית)
↑  The Autopsy of Jane Doe (2017) - Kent Film Office, kentfilmoffice.co.uk
↑  The Autopsy of Jane Doe (באנגלית), נבדק ב-2023-03-01
↑  The Autopsy of Jane Doe, נבדק ב-2023-03-01
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5707723  CANTIC: a19390476  VIAF: 4151533692302771994   WorldCat (עם VIAF): 4151533692302771994
המכון המלכותי לכימיה

המכון המלכותי לכימיה (באנגלית: The Royal Institute of Chemistry) הייתה אגודה מדעית בממלכה המאוחדת, שנוסדה בשנת 1877 בשם "המכון לכימיה של בריטניה" (באנגלית: The Institute of Chemistry of Great Britain). תפקידו היה להתמקד בכישורים ובמעמד המקצועי של כימאים, ומטרתו הייתה להבטיח כי כימאים יועצים ואנליטיים יוכשרו כראוי. המכון העניק אישורים על הכשרה מקצועית: AIC (עמית המכון לכימיה) המעיד על הכשרה מלאה, ו־FIC (עמית) המעיד על יכולת מקצועית.
המכון קיבל את הצ'רטר המלכותי הראשון בשנת 1885. מלבד הדרישות על כישורים מקצועיים יסודיים, המכון גם קבע סטנדרטים אתיים מחמירים. הכישורים העיקריים שלו היו רישיון (LRIC) (הכשרה מקצועית לאחר לימוד מעשי בסטנדרט נמוך מתואר ראשון), בוגר (GRIC) (השלמת לימודים שווה ערך לפחות לתואר ראשון), עמית (ARIC) (LRIC בתוספת ניסיון מקצועי), חבר מוסמך (MRIC) (תואר שני בתוספת ניסיון מקצועי) ועמית (FRIC) (יותר ניסיון ועמידה מאשר MRIC) במכון המלכותי לכימיה. בעקבות אמנה משלימה בשנת 1975, חברים ועמיתים הורשו להשתמש באותיות CChem, ראשי תיבות של Chartered Chemist (כימאי מורשה).
המכון פרסם את כתב העת "סקירות המכון המלכותי לכימיה" (אנ') בשנים 1968–1971 ועד היום שומר על שמו,
כאשר הוא התאחד עם כתב העת "סקירות האגודה לכימיה" (אנ') ו"כתב העת של המכון המלכותי לכימיה" (אנ').
במקביל, האגודה הכימית התרכזה במדע הכימיה, ופרסמה כתבי עת מדעיים. בשנת 1972 שני ארגונים אלה, יחד עם אגודת פאראדיי והאגודה לכימיה אנליטית, החלו בתהליך המיזוג והפכו לחברה המלכותית לכימיה ב־15 במאי 1980.
נשיאים

אדוארד פרנקלנד: 1877–1880
פרידריך אבל: 1880–1883
ויליאם אודלינג: 1883–1888
ג'יימס בל: 1888–1891
ויליאם טילדן: 1891–1894
ויליאם ג'יימס ראסל: 1894–1897
תומאס סטיבנסון: 1897–1900
ג'ון מילר תומסון: 1900–1903
דייוויד הווארד: 1903–1906
פרסי פרנקלנד: 1906–1909
ג'ורג' תומאס ביילי: 1909–1912
רפאל מלדולה: 1912–1915
ג'יימס ג'ונסטון דובי: 1915–1918
הרברט ג'קסון: 1918–1921
אלפרד צ'פמן: 1921–1924
ג'ורג' ג'רלד הנדרסון: 1924–1927
ארתור סמית'לס: 1927–1930
ג'ורג' כריסטופר קלייטון: 1930–1933
ג'וסלין פילד ת'ורפ: 1933–1936
רוברט הוסון פיקארד: 1936–1939
ויליאם אלכסנדר סקן קלדר: 1939–1940
ג'ון ג'ייקוב פוקס: 1940–1943
אלכסנדר פינדליי: 1943–1946
ג'רלד רוש לינץ': 1946–1949
ג'יימס וילפרד קוק: 1949–1951
הרברט ויליאם קרמר: 1951–1953
הארי ג'פקוט: 1953–1955
דאגלס ויליאם קנט-ג'ונס: 1955–1957
ויליאם ורדלאו: 1957–1958
ארנסט לה קווין הרברט: 1959–1961
ויליאם קרשו סלייטר: 1961–1963
הארי יוליוס אמליאוס: 1963–1965
פרנק הארטלי: 1965–1967
לסלי הנרי ויליאמס: 1967–1970
יוארט ג'ונס: 1970–1972
פרנק ארנולד רובינסון: 1972–1974
צ'ארלס קמבאל: 1974–1976
צ'ארלס נורמן תומפסון: 1976–1978
ריצ'רד נורמן: 1978–1980
הערות שוליים

↑  Chemists by profession. The origins of the Royal Institute of Chemistry, C. A. Russell, with N. G. Coley and G. K. Roberts, Milton Keynes, The Open University Press, in association with the Royal Institute of Chemistry, 1977
↑  Royal Society of Chemistry/About us/Our origins, rsc.org.
↑  "RSC Charter and By-law”, Retrieved 14 June 2018.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267475805171  BnF: cb122837859 (data)  ISNI: 0000 0001 2174 3282  LCCN: n79032052  NKC: ko2004233285  SUDOC: 031665667  Trove: 1267347  VIAF: 143616538   WorldCat (עם VIAF): 143616538
היינריך בל

| --- | --- |

 לידה:  21 בדצמבר 1917 קלן 
 פטירה:  16 ביולי 1985 (בגיל 67) Langenbroich, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קלן 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 יצירות בולטות:  Billiards at Half-past Nine, When the War was Over, Distance to the Troop, When War Broke Out, Zimpren Station, Doctor Murkes total silence, Those Without Traces, End of a Mission, Group Portrait with Lady, A Soldier's Legacy, Domestic Disturbance, What's to Become of the Boy?, Reports on the Nation's Disposition, The Safety Net, Women in a river landscape. A novel in dialogues and soliloquies, Valley of Thundering Hooves, The Bread of Those Early Years, The Train Was on Time, Stranger, Bear Word to the Spartans We…, הכבוד האבוד של קתרינה בלום, המוקיון, Irish Journal, The Silent Angel, Black Sheep, House without Guardians, And where were you, Adam?, And Never Said a Word, Christmas Not Just Once a Year, The Balek Scales, Cross Without Love, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  אנמארי בל 
 צאצאים:  רנה בל, ריימונד בל 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1972)  אזרחות כבוד של קלן (1983)  מדליית הערכה של מרכז הסולידריות האירופי (2015)  מדליית קרל פון אוסייצקי (1974)  פרס ביכנר (1967)  מפקד מסדר האמנויות והספרות  צלב מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 חתימה:   
 
היינריך בֶּל (בגרמנית: Heinrich Böll, ‏האזנהקובץ:De-Heinrich Böll2.ogg‏Ⓘ‏; 21 בדצמבר 1917 – 16 ביולי 1985) היה מחשובי הסופרים בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה. חתן פרס נובל לספרות (בשנת 1972).
ביוגרפיה > ילדותו

היינריך בל נולד ב-21 בדצמבר 1917 בקלן. בנם השישי של ויקטור בל, נגר אומן ומגלף בעץ, ושל אשתו מריה. באותה עת שרר בעיר רעב כבד בעקבות מלחמת העולם הראשונה. כשהיה בן ארבע עברה המשפחה למחוז רדרברג המרוחק מן המרכז. את לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה על-שם הקיסר וילהלם, בית ספר יסודי בקלן ללימודים קלאסיים.
המשבר הכלכלי הוביל להתמוטטותו של בנק אומנים קטן, בו נהג אבי המשפחה להשקיע את כספם. המשפחה נאלצה למכור את הבית ברדרברג ולחזור אל החלק הדרומי של העיר קלן. על משפחת בל עברו שנים קשות, כמו גם על משפחותיהם של שאר שלושה מיליוני המובטלים. הם מישכנו את חפציהם ומה שלא מושכן, עוקל על ידי שליחי ההוצאה לפועל.
עם עליית היטלר לשלטון שוחחו במשפחת בל על האירועים הפוליטיים בתכיפות ובפתיחות, ואמו של היינריך אמרה על בחירת היטלר: "פירוש הדבר – מלחמה!" מכתבי-יד מתוארכים בעיזבון הספרותי של בל, משירים ומסיפורים קצרים עולה כי הוא החל לכתוב ב-1936. הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1937 והתחיל לעבוד בתור שוליה בחנות הספרים מַת לֶמְפֶּרְץ בבון, אך עזב מקום עבודה זה זמן קצר לאחר מכן. בשנת 1938 נקרא בל ל'שירות עבודה'. בקיץ הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קלן.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקרא בל לשירות צבאי בצבא הגרמני. הוא נשלח למחנה אימונים באוסנבריק ומשם לשירות במקומות שונים. בשנת 1942 הוא נישא לארוסתו אן-מארי קך, ובשנת 1944 מתה אימו מהתקף לב במהלך הפצצה על קלן מהאוויר. בל לא היה מעוניין בקידום לדרגת קצונה ונמנע משירות פעיל. בתחילה הגיש בקשות שחרור לצורך לימודים; לאחר מכן דיווח על מחלות או זייף אישורי חופשה. הוא נפצע ארבע פעמים. לקראת תום המלחמה ערק מהצבא והסתתר עם אשתו והתגורר בריינלנד, אך בסוף פברואר 1945 חזר לצבא כדי שלא להיחשב לעריק ולהיות מוצא להורג. זמן קצר לאחר מכן נפל בשבי הצבא האמריקאי ונכלא במחנה שבויים עד ספטמבר 1945. באותה שנה נולד בנו כריסטוף, שמת זמן קצר לאחר לידתו.
ביוגרפיה > הקריירה הספרותית

בשנת 1946 חזרה משפחת בל לעיר קלן והתגוררה בבית הרוס למחצה. בל נרשם לאוניברסיטה שוב כדי לקבל תלושי קצבה, ועבד גם כעוזר נגר אצל אחיו אלואיס. אן-מארי קיבלה משרת הוראה בבית ספר תיכון ולקחה על עצמה את עול הפרנסה.
באותה שנה התחיל בל לכתוב באופן קבוע. הוא כתב שני רומאנים: "צלב בלא אהבה" (Kreuz ohne Liebe) ו"המלאך האילם" (Der Engel schwieg) – שניהם פורסמו רק לאחר מותו. הוא כתב גם סיפורים קצרים, קטעי מחזות, מאמרים ושירים. רבות מיצירות אלו הסתמכו על חוויותיו בתקופה הנאצית, במלחמה ובתקופה שלאחריה.
בחודש מרץ 1947 הגיש בל בפעם הראשונה את סיפוריו הקצרים לכתבי עת ולעיתונים. ב-3 במאי זכתה יצירה ראשונה מפרי עטו של בל לראות אור - העיתון Rheinischer Merkur פרסם את אחד מסיפוריו בגרסה מקוצרת מאוד: הסיפור "לפני הטיפוס על החומה" (Vor der Eskaladierwand) ראה אור בשם "מהתקופה הפרה-היסטורית" (Aus der Vorzeit). בשנת 1948 נולד בנו ריימונד.
בשנת 1949 חתם בל על חוזה ההוצאה לאור הראשון שלו: פרסום הספר "הרכבת נהגה לדייק" (Der Zug war puenktlich; תורגם לעברית בשם "הרכבת הגיעה בזמן"). אולם התמלוגים מהספר לא הספיקו כדי לקיים את המשפחה, ובני בל היו במצוקה כלכלית. היינריך חיפש עבודה ברדיו או בהוצאה לאור ושקל להפסיק לכתוב. בשנת 1950 נולד הבן השני - וינסנט.
לצורך מפקד האוכלוסין של שנת 1950 קיבל בל משרה זמנית בעיריית קלן. קובץ סיפורים קצרים פרי עטו בשם: "...Wanderer, kommst Du nach Spa" ("ההלך, אם תבוא לספ (רטה)") יצא לאור. בשנת 1951 הוזמן בל למפגש של הפורום הספרותי החשוב ביותר בגרמניה, קבוצת 47 (Gruppe 47), וקיבל שם פרס על סיפורו הקצר "כבשה שחורה". באותה השנה הוא גם פרסם את הרומן "אדם, אייכה?".
בשנת 1952 התמקדה יצירתו של בל יותר ויותר בבעיות העכשוויות של גרמניה המערבית. הוא כתב מאמרים וביטא בהם את דעותיו על המצב הפוליטי ואף העלה ביקורת על זניחת אמות המידה המוסריות לטובת עניינים כלכליים, חברתיים ופוליטיים.
ביוגרפיה > צבירת מוניטין

בשנת 1954 פרסם בל את הרומן "מחר ואתמול". באותה שנה ביקר בל לראשונה באירלנד, ומעתה ואילך בילה בל תקופות ארוכות במדינה זו. שם – לפי יומנו – כתב 68 יצירות קצרות וארוכות, ובהן הרומן "לחם השנים הראשונות" (Das Brot der frühen Jahre). באותן שנים תרגמה אשתו אן-מארי, לעיתים בעזרתו של היינריך, מכִּתביהם של סופרים איריים, ובהם ג'ורג' ברנרד שו, שון או'קייסי, סינג, פלאן אובריאן וברנדן ביהאן. בשנת 1955 פרסם בל את הספר "לחם השנים הראשונות", "מחר ואתמול" זכה בפרס המו"לים הצרפתים לרומן הזר הטוב ביותר, ובל הפך לחבר באגודת הסופרים של מערב גרמניה. בשנת 1956 חתם בל, יחד עם 105 אמנים וסופרים אחרים, בהם ז'אן-פול סארטר, אלבר קאמי ופבלו פיקאסו, על עצומת מחאה נגד הדיכוי הסובייטי של ההתקוממות ההונגרית כמו גם נגד פלישת צרפת ובריטניה למצרים.
בשנים הבאות פרסם בל את "היומן האירי", "Doktor Murkes gesammeltes Schweigen" (תורגם לעברית בשם "שתיקותיו המקובצות של ד"ר מורקה") ו-"ביליארד בתשע וחצי". בשנת 1960 מת אביו של בל.
ב-13 באוגוסט 1961, לאחר בניית חומת ברלין והמחלוקת החריפה סביב שאלת התפקיד שיש לסופרים בתור "מצפון האומה", פנה בל יחד עם עוד 22 סופרים לאו"ם בבקשה להעביר את מרכז האו"ם לברלין על שני חלקיה.
בשנת 1962 פרסם בל שני סיפורים: "כשהמלחמה פרצה" ו"כשהמלחמה הסתיימה". באותה שנה הוא גם נסע לראשונה לברית המועצות. לאחר מכן פרסם בל את "המוקיון", “Entfernung von der Truppe” ו-"Ende einer Dienstfahrt".
בשנת 1965 הגן בל במספר מאמרים על הסופר והזמר-יוצר המזרח-גרמני וולף בירמן מפני התקפות התקשורת המזרח-גרמנית. בשנת 1967 זכה בל באחד הפרסים הספרותיים היוקרתיים ביותר בגרמניה - פרס ביכנר. באותה שנה התדרדרה בריאותו והוא סבל מסוכרת ודלקת הכבד.
במאי 1968, במהלך עצרת נגד חוקי חירום חדשים, נאם בל בפני 70,000 מפגינים בבון. אגודת הסופרים הצ'כית הזמינה את בל וכן את אראגון וסרטר, לבקר בצ'כוסלובקיה. בחודש אוגוסט באותה שנה נסע בל לפראג וחזה שם במו עיניו בפלישת כוחות ברית ורשה ובקץ ניסיונות הדמוקרטיזציה של אלכסנדר דובצ'ק. בשובו, שכר בל בית ישן בלנגרנברויך, כפר ליד דורן בהרי אייפל.
בשנת 1969, במפגש פתיחה של אגודת הסופרים הגרמנים, נשא בל נאום על 'קץ הצניעות'. המערך הפוליטי והקואליציה החדשה בממשלת הסוציאל-דמוקרטים והליברלים נטעה בבל תקווה למדיניות המבוססת על ערכי מוסר, במיוחד בכל הקשור במזרח אירופה. במהלך בחירות 1972 הוא הודיע על תמיכתו בסוציאל-דמוקרטים. המצב הפוליטי במערב גרמניה נעשה מתוח יותר ויותר עקב עליית הטרור ותגובת-היתר של הממשלה. פוליטיקאים ועיתונים שמרנים רבים כינו את בל ואינטלקטואלים אחרים 'האבות המאמצים של הטרור'.
ביחד עם אשתו אנה-מרי בל עסק בתרגום מאנגלית. הם תרגמו כ-70 יצירות של או. הנרי, ברנרד מלמוד, ג'רום דייוויד סלינג'ר, ג'ורג' ברנרד שו, אליס דילון וסופרים נוספים.
ביוגרפיה > פרס נובל

בשנת 1970 נבחר בל להיות נשיא אגודת הסופרים (PEN) של גרמניה המערבית. בשנת 1971 במפגש ה-38 של מועדון אגודת הסופרים הבינלאומית בדבלין נבחר בל לתפקיד נשיא האגודה. הוא ארגן מסע ציבורי שקרא לממשלת ארצות הברית להפסיק את ההליכים המשפטיים נגד פעילת זכויות האזרח אנג'לה דייוויס. בשנת 1972 הוענק לבל פרס נובל לספרות.
בשנת 1973 נבחר "תמונה קבוצתית עם גברת", אותו פרסם בל בשנת 1971, לספר החודש בארצות הברית. בתגובה לרדיפה הגוברת של סופרים ואינטלקטואלים ברחבי העולם, קרא בל לפוליטיקאים ממזרח וממערב כאחד "לשים קץ למושג הצבוע של הימנעות מהתערבות בענייניה הפנימיים של מדינה אחרת".
בשנת 1974 נעצר בברית המועצות אלכסנדר סולז'ניצין, ולאחר מחאות בינלאומיות הוא גורש מהמדינה. הוא הגיע לגרמניה ושהה שם אצל בל. באותה שנה פרסם בל את "הכבוד האבוד של קתרינה בלום".
ביוגרפיה > האסתטיקה של ההתנגדות

בשנת 1981 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי של בל "מה יצא מהילד הזה?" (?Was soll aus dem Jungen bloss werden). ב-10 באוקטובר נאם בל מול 300,000 איש בעצרת שלום בבון. בשנת 1982 יצא בל במסע ציבורי נגד התנאים בפולין לאחר ההפיכה הצבאית. באותה שנה עברה משפחת בל למרטן, ליד קלן וריימונד, בנו של בל, נפטר, והיינריך בל קיבל אזרחות כבוד של העיר קלן.
בשנת 1983 המשיך בל בפעילותו הפוליטית ודרש במכתב פומבי לשלטונות הסובייטיים את שחרורו של אנדריי סחרוב. הוא ניהל מסע ציבורי, יחד עם סופרים נוספים, נגד ניסיונותיה של ממשלת ארצות הברית להפיל את המשטר הסנדיניסטי בניקרגואה. אף על פי שמצב בריאותו לקוי, הוא השתתף בחסימת מגורי חיילי ארצות הברית בגרמניה במחאה על תוכניות נאט"ו להציב טילים גרעיניים חדשים. לקראת הבחירות במערב גרמניה, הודיע בל על תמיכתו במפלגת הירוקים.
ספריו שתורגמו לעברית

הרשימה מסודרת לפי סדר יציאת הספרים לאור בארץ. שנת המקור בסוגריים.
המוקיון (1963), תרגם בצלאל וכסלר, מסדה, 1971.
תמונה קבוצתית עם גברת (1971), תרגם חיים איזק, (רוב השירים שבספר תורגמו על ידי פסח מילין), זמורה ביתן, 1973.
הכבוד האבוד של קתרינה בלום (1974), או: איך עלולה להתהוות אלימות ולאן עלולה היא להוליך, תרגם חיים איזק, זמורה ביתן, 1976.
איפה היית אדם? (1951), תרגם נחמן בן-עמי, מסדה, 1977.
ביליארד בתשע וחצי (1959), תרגם בצלאל וכסלר, זמורה ביתן, 1978.
מצור של חרדה, תרגם צבי ארד, זמורה ביתן, 1982.
המורשת, תרגם גדעון טורי, אדם, 1984.
בית ללא שומרים (1954), תרגם צבי ארד, זמורה ביתן, 1987.
מה יצא מהילד הזה? (1981), או: משהו שקשור לספרים, תרגם יעקב גוטשלק, כנרת, 1987.
נשים מול נופו של נהר (1985), תרגם צבי ארד, זמורה ביתן, 1989.
אפילו מלה אחת לא אמר (1953), תרגם צבי ארד, זמורה ביתן, 1990.
ההתקפה, תרגמה איריס בן-נון, זמורה ביתן, 1990.
סיומו של מסע שירות (1966), תרגם צבי ארד, זמורה ביתן, 1993.
שתיקת המלאך (1992), תרגם אריה חשביה, שלגי, 1995.
הגנרל עמד על גבעה - סיפורים מן המלחמה, תרגם רוני לוביאניקר, זמורה ביתן, 1997.
הכלב החיוור (1995), תרגם גרשון ריטרמן, 1997.
הרכבת נהגה לדייק (1949), תרגם אברהם הוס, מסדה, 1982. תורגם שוב בשם הרכבת הגיעה בזמן על ידי רוני לוביאניקר, זמורה ביתן, 1999.
מכירת החיסול של הכאב, תרגמה טלי קונס, הקיבוץ המאוחד, 2010.
הערות שוליים

↑  אהרן פאפו, הגרמני הטוב והגרמני הרע, חדשות, 29 ביוני 1984
↑ ביקורות:
יוסי קליין, עוכר השלווה, באתר "העוקץ", 29 באוקטובר 2010
יצחק לאור, החייל האמיץ היינריך בל, באתר הארץ, 20 במרץ 2011
גלילי שחר, צל"ש לעריק, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2010
נעמה שפי, "מכירת החיסול של הכאב" מאת היינריך בל, איפה היית אדם?, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2010
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259224705171  PLWABN: 9810567451705606  BIBSYS: 90056047  BNC: 000036002  BNE: XX1720467  BnF: cb11892651k (data)  CANTIC: a11423699  CiNii: DA00323881  GND: 118512676  ICCU: CFIV006582  ISNI: 0000 0001 2096 5916  LCCN: n79100649  LNB: 000003129  MusicBrainz: 53c6f7b4-5e4d-4b1a-99b3-472df4a5e638  NDL: 00433755  NKC: jn19990000996  NLA: 35127645  NLG: 71829  NLK: KAC199602864  NLR:   NSK: 000102122  NTA: 068399316  RERO: 02-A003064296  SELIBR: 179948  SNAC: w61r7bdw  SUDOC: 026736381  Trove: 834616  VcBA: 495/280098  VIAF: 88858559   WorldCat (עם VIAF): 88858559 
היינריך בל: אנדרטה בפרנצלאואר ברג, ברלין
ההשבה לרומניה של שארית המגורשים לטרנסניסטריה

בתקופת מלחמת העולם השנייה, ממשלת רומניה בראשותו של יון אנטונסקו החליטה על גירוש כל יהודי בוקובינה, בסרביה ודורוחוי לחבל טרנסניסטריה, שנכבש מידי ברית המועצות ולא סופח לרומניה. בנוסף ליהודי חבלים אלה, גורשו לטרנסניסטריה יהודים קומוניסטים או חשודים באהדה לקומוניזם, יהודים שעברו עבירות משמעתיות במסגרת העבודה הכפויה ובני משפחותיהם של יהודים אלה. תנאי החיים בטרנסניסטריה היו איומים ותמותת המגורשים לשם, ללא אמצעי קיום, הייתה גדולה במיוחד.
אנטונסקו תכנן לסלק מרומניה, בהדרגה, את כל היהודים וכבר ניתנו הוראות להנהלת הרכבת של רומניה להכין לוחות זמנים להסעת יהדות רומניה למחנות ההשמדה בפולין, אולם המפלה של הרומנים והגרמנים בקרב סטלינגרד והמשך שינוי פני המלחמה הביאו את אנטונסקו וממשלתו למחשבות חדשות.
ב-2 בינואר 1943 כתב וילהלם פילדרמן, המנהיג הלא רשמי של יהדות רומניה, תזכיר ליון אנטונסקו ובו תיאר את המצב האיום של המגורשים לטרנסניסטריה, את הגידול במספר הילדים היתומים מאלף לחמשת אלפים, את המצב הבריאותי והתזונתי הקטסטרופלי, החוסר בחימום ובבגדים והתמותה הרבה. גם אותם יהודים מגורשים, שעבדו וקיבלו שכר תמורת עבודתם, השכר לא הספיק אפילו לרכישת לחם עבורם, מבלי להזכיר את יתר הצרכים. פילדרמן שב והציע להשיב את המגורשים לצ'רנוביץ, להקצות שכר סביר לעובדים ולשחרר את כספי היהודים המוקפאים, כדי שיוכלו לממן לעצמם הגירה מרומניה. המצב החמור של המגורשים לטרנסניסטריה היה עלול להיות עוד יותר גרוע אלמלא הסיוע שניתן על ידי יהדות רומניה באמצעות ועדת העזרה האוטונומית בבוקרשט (התואר "אוטונומית" בא להבדיל אותה מוועדת העזרה שפעלה תחת מרות מרכז היהודים (רומניה)). פילדרמן ניהל מגעים עם ראדו לקה ואישים נוספים מרומניה, עם ז'ק סלמנוביץ' משווייץ, עם נציג הסוכנות היהודית באיסטנבול, קונסטנטין בורסאן, עם צ'ארלס ברלאס מירושלים והכל כדי לגייס משאבים ואישורים לארגון הגירת יתומי טרנסניסטריה דרך בולגריה וטורקיה לארץ ישראל.
המשלחות לטרנסניסטריה

הנציגויות של יהדות רומניה התאמצו לקבל אישורים לביקור בטרנסניסטריה במטרה לעמוד על המצב שם ועל צורכי הגולים. ב-21 בדצמבר 1942 ועדת העזרה האוטונומית קיבלה אישור לשילוח משלחת לגטאות ולמחנו בטרנסניסטריה. ב-31 בדצמבר יצאה המשלחת הראשונה, מטעם מרכז היהודים ובמשלחת השתתפו אפרים (פרד) שרגא, המהנדס יעקב שכטר, יחיאל מרקוביץ' ועורך דין יוסף אבר כהן - לשלושה מהם היו קרובי משפחה בטרנסניסטריה. למשלחת נלווה נציג רשמי רומני, יוליאן מומויאנו.
המשלחת יצאה ברכבת לכיוון אודסה במטרה לבקר את 140 הגטאות והמחנות שבין הדניסטר והבוג הדרומי. חרף המכשולים שהציבו השלטונות המקומיים, שאסרו פגישות ללא נוכחותם בין המשלחת ובין נתיגי הגטאות והמחנות ואיימו על נציגים אלה לא לגלות את חומרת מצבם כי"המשלחת תשוב לבוקרשט, אך אתם תישארו כאן...", למרות כל זאת הצליחה המשלחת לקבל דיווחים מהימנים. המשלחת שבה לבוקרשט בסוף ינואר 1943 ובאסיפה, שנערכה בהיכל קורל של בוקרשט, מסרו דין וחשבון בנוכחות מאות נאספים.
בדין וחשבון, שהכין פרד שרגא, צוין שיש בטרנסניסטריה 72,214 יהודים והרב הראשי אלכסנדר שפרן והרב הראשי הספרדי, שבתאי דז'אן, הפצירו בנוכחים לתרום למען גולי טרנסניסטריה הנמקים מרעב. התרומות שמשו לרכישת מזון שנשלח לטרנסניסטריה יחד עם תרומות בגדים, כלי עבודה ועוד. הופעל לחץ מסוים על היהודים העשירים, כשדובר על חיבור ופרסום רשימה של יהודים, שפנו אליהם והם לא תרמו.
באוגוסט 1943 פנה ננדור גינגולד, שעמד בראש מרכז היהודים, לשלטונות וביקש אישור ליציאת משלחת נוספת לטרנסניסטריה לשם פיקוח על חלוקת התרומות. האישור ניתן ויצאה משלחת ובה פרד שרגא, יואן מאסוף ומוריץ בלומנטל.