איי אראן
תרבות מקומית

אחד מסופריה הבולטים של אירלנד, ליאם או'פלרטי (Liam O'Flaherty;‏ 1896–1984) נולד בכפר Gort na gCapall באי אינישמור. מרטין או'דיריין (Máirtín Ó Direáin;‏ 1910–1988), אחד מן המשוררים הבולטים בשפה האירית, נולד בכפר Sruthán באינישמור.
השפעת האיים על התרבות האירית חורגת מעבר לגודל האוכלוסייה המקומית. התרבות המקומית הייחודית וההיסטוריה של תושבי המקום, הפכו אותם לנקודת משיכה למגוון של סופרים ומטיילים אשר תיעדו בכתובים את ניסיונם. החל מן משלהי המאה ה-19 החלו רבים מסופריה של אירלנד לבקר באיים. ליידי אוגוסטה גרגורי הגיעה לאראן בשלהי המאה ה-19 כדי ללמוד אירית. הצייר האירי שון קיטינג (Seán Keating;‏ 1889–1977) היה מבקר באיים מדי שנה ובציוריו תיאר את האיכויות הייחודיות של תושביהם.
חלק מן המבקרים באיים ניסו לתעד ולשמר את הפולקלור הייחודי למקום, מעין גלולת זמן בתרבותה של אירלנד, מבקרים אלה לא ניסו להיטמע בתרבות המקומית אלא הסתפקו בתצפיות. אחד הבולטים בגישה אנתרופולוגית זו היה הבמאי התיעודי רוברט פלאהרטי, אשר יצר בשנת 1934 את סרטו הידוע "האיש מאראן".
הספר "איי אראן", של המחזאי האירי ג'ון מילינגטון סינג', מן היוצרים הבולטים בתנועת התחייה של הספרות האירית, מנסה לשלב בין סיפור אישי לבין ניסיון לשימור תרבות האיים הייחודית מנקודת מבט ספרותית. על מניעיהם של המבקרים באיים ניתן ללמוד מעצתו של ויליאם בטלר ייטס לסינג', כאשר אמר לו: "לך לאיי אראן ומצא חיים שמעולם לא באו לידי ביטוי בספרות".
במחצית השנייה של המאה ה-20, עד לשנות ה-70 לערך, החלו להגיע לאיים מבקרים מסוג חדש. מבקרים אלה לא הגיעו בהכרח כדי לפגוש באופן האירי הייחודי של קהילת האיים, אלא מכיוון ששורה של אירועים היסטוריים ומצב גאוגרפי נתון יצרו חברה שבה מצאו עניין ובה בקשו ליטול חלק. אף שמעולם לא הייתה תרבות מגובשת ואחידה באוכלוסיית איי אראן כולה, וניתן למצוא הבדלים תרבותיים בין חלקים שונים של האיים, מבקרים אלה באו ונותרו באיים לאורך זמן בגלל משיכתם להיבטים מסוימים בתרבות אראן, כגון:
בידוד האוכלוסייה מן התקשורת האלקטרונית והכתובה, ומשכך התפתחה במקום מסורת שבעל-פה אשר שימשה ככלי בידור ומקור חדשות גם יחד.
זרים מעטים ביקרו במקום או שהובנו על ידי המקומיים.
לתנאי מזג האוויר הקשים במפרץ גולוויי הייתה השפעה ניכרת על המסורות והגישות של המקומיים.
באיים הייתה קיימת חקלאות קיום (subsistence farming) ודיג קיום.
על האיים כמעט ולא היו מוצרי מותרות המאפיינים חלקים ניכרים מתרבות המערב מזה עשרות ואף מאות שנים.
מסיבות אלה אוכלוסיית האיים נראתה כמנותקת מהתפתחויות תרבותיות אשר שינו בתחילת המחצית השנייה של המאה ה-20 את מערב אירופה ובכללם, חלקים ניכרים באירלנד. אף שמבקרים, אשר ביקרו באיים בחיפוש אחר ייחודם זה, הבינו כי האיים קשורים בתרבותם באופן הדוק לאירלנד, פרשנותם לניסיונם באיים נטתה להתמקד בחיפוש אחר אמיתות כלליות על החיים וטבע האנוש, ולצורך כך ניסו לעיתים לחיות כבני האיים. אולם התנאים הקשים במקום, הדורשים עבודה מתמדת למציאת מקורות מזון ומאבק בתנאי האקלים, הותירו לעיתים זמן מועט בלבד לתצפיות התרבותיות שלשמן באו. כתיבת מבקרים מסוג זה נוטה להתמקד יותר בתיאורים אישיים, על אופיו של המחבר, יותר מאשר על התרבות הסובבת אותו.
מבקרים מסוג שלישי זה הפסיקו לבקר באיים בשלהי שנות ה-70, כאשר גברה תנועת התיירות לאיים, בזכות שיפור התחבורה הימית והאווירית בנתיבים המובילים אליהם. דוגמה בולטת לסוג זה של מבקרים ניתן לקרוא בספר "קינת אראן" של אנדרו מקניל, סופר אשר שהה באיים בשנת 1968.
סוג מבקרים רביעי לאיים, הבולט בתחילת המאה ה-21, מגיע לאיים מסיבות רוחניות ומתוך הערכה לנצרות קלטית אשר שרידיה קיימים באיים, או על רקע אמונות העידן החדש. לבסוף, אלפי מבקרים מדי שנה מגיעים לאיים כתיירים גרידא: לראות את החורבות העתיקות, לשמוע אירית מדוברת כשפת העם בפאבים המעטים שעל האיים, לצפות בנופים מעוררי ההשראה ובגאולוגיה הייחודית של האיים. מספר התיירים המגיעים לאיים במאה ה-21 עולה בהרבה על מספרם של סוגי המבקרים שתוארו לעיל. אולם מעטים מן התיירים מפרסמים את תיעוד ביקורם במקום. ספריו של טים רובינסון "סלעי אראן: עלייה לרגל" ו"סלעי אראן: מבוך" מתמקדים בתיאור הגאוגרפיה של האיים והשפעתה על תרבות אוכלוסייתם מימי תקופת הברזל ועד לעידן המודרני.