stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביות
דרגות של ביות

הגבולות בין חיות בר ובין עדרים מבויתים של פילים, לדוגמה, יכולים להיות מטושטשים, כתוצאה מהתבגרותם האיטית. בעיות דומות של הגדרה קיימות, לדוגמה, כאשר חתולים מבויתים עוזבים את בית מגדליהם ומגדלים את ולדותיהם בעצמם. קיימות מספר דרגות ברצף שבין בר לביות:
בר: אורגניזמים החיים ללא כל התערבות אנושית מכוונת.
גדלים בגני חיות או בגנים בוטניים: אורגניזמים המוזנים ולעיתים מתרבים על ידי בני האדם, אך כקבוצה הם נותרים זהים בהתנהגותם ובמראם לאחיהם בבר (ישנם גני חיות וגנים בוטניים שמציגים גם בעלי חיים מבויתים, כמו גמלים ודינגו).
גודלו באופן מסחרי: זנים שבני האדם מגדלים בכמויות גדולות עבור מזון או מוצר אחר, או כחיות מחמד, אך כקבוצה התנהגותם ומראם לא שונה מאוד מבעלי החיים בטבע. דוגמאות לכך הן יען, אייל ותנין.
מבויתים: אורגניזמים שגודלו והתרבו תחת שליטת האדם במשך דורות רבים, וכתוצאה מכך חלו שינויים מהותיים בהתנהגותם ומראם. לדוגמה: כלבים, כבשים, בקר, תרנגולים ועכברי מעבדה.
קיימים גורמים נוספים המעורבים ברצף שבין ביות לבר: החלת שינויים גנטים על אורגניזמים; חיות שפעם היו תחת יד האדם אך כיום מתרבים מחוץ לתחום שליטתו; וזנים שהם הרכבה של זן בר וזן מבוית.
גבולות הביות

למרות ההתקדמות בתחום החקלאות במאות השנים האחרונות, מעט צמחים וחיות בויתו בתקופה המודרנית. התהליך אמנם נמשך בצמחים מסוימים, אך כיום התהליך הופסק לחלוטין בבעלי חיים.
זנים מבויתים שהרבייה שלהם היא למטרת נוי או שעשוע, לעיתים קרובות רגישים מאוד למחלות: ישנם מספר זנים של בקר ותפוחים שעשויים להיכחד בשל כך, ומספר זנים של כלבים הידועים בבעיות גנטיות[דרוש מקור].
השפעה נוספת של הביות היא מחלות שמתמקמות אצל בעלי החיים המבויתים ועוברות אל בני האדם. אוכלוסיות בני אדם שבהן היו בעלי חיים מבויתים התרגלו למחלות אלה, ולאורך השנים נעשו מחוסנים נגדם. אוכלוסיות שלא הכירו בעלי חיים מבויתים אלה (בעולם החדש, לדוגמה), לא היו מחוסנות מפני המחלות, ולכן כאשר הגיעו אליהם הכובשים מארצות אירופה – הם חלו מתו בהמוניהם במגפות.[דרוש מקור]
ראו גם

בעלי חיים בשביה
רובים, חיידקים ופלדה
ביות בעלי חיים
תירבות צמחי בר
הערות שוליים

↑  Lyudmila Trut, Early Canid Domestication: The Farm-Fox Experiment, American Scientist 87, 1999, עמ' 160 doi: 10.1511/1999.2.160
↑  Matthew Haas, Mona Schreiber, Martin Mascher, Domestication and crop evolution of wheat and barley: Genes, genomics, and future directions, Journal of Integrative Plant Biology 61, 2019, עמ' 204–225 doi: 10.1111/jipb.12737
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560204505171  BnF: cb119441018 (data)  GND: 4150403-3  LCCN: sh85038949  LNB: 000115876  SUDOC: 027388263 
החיטה היא אחד הצמחים הראשונים שתורבתו, כ-12,000 שנה לפני זמננו. בחיטה המבויתת הגרגירים נשארים על הגבעול כאשר הם בשלים, לעומת חיטת הבר שם הם נופלים, ותועלתם לאדם קטנה.
החקלאות המודרנית מפרידה באופן כמעט מוחלט בין גידול תרנגולים לבשר, לבין תרנגולות בתעשיית הביצים. לצורך תעשיית הבשר פותחו זני תרנגולים שהותאמו על ידי ברירה מלאכותית לגדילה מהירה; מנגד, פותחו זנים לתעשיית הביצים שהותאמו להטלה מרובה של ביצים (עד לכ-300 ביצים בשנה), לעומת תפוקה מסורתית של 20 ביצים בלבד.
אפונת גינה מתורבתת. לעומתה, באפונת הבר קיים מנגנון הפצת זרעים, באמצעות תרמיל המתפתל סביב עצמו, מתבקע, וכך עפים הזרעים למרחק של כ-3–4 מטרים. מנגנון זה איננו קיים באפונת הגינה, מכיוון שלא עלה בקנה אחד עם איסוף מסודר שהחקלאים רצו בו.
מהפכת יולי 1830

החירות מובילה את העם - ציור מפורסם המתאר את המהפכה
התקפת ארמון הלובר, 29 ביולי 1830
קרב ברחוב רואן, 29 ביולי 1830, ציור מאת איפוליט לקון
לואי פיליפ יוצא מהפאלה רויאל, 31 ביולי 1830, מאת הוראס ורנה, 1832
מהפכת יולי 1830 (בצרפתית: Révolution de Juillet en 1830 או שלושת הימים המהוללים; בצרפתית: Les Trois Glorieuses) היא כינוי לחילופי שלטון בצרפת שבהם הדיח המעמד הבינוני מהשלטון את המלך שארל העשירי והעלה תחתיו את המלך לואי פיליפ. על אף שלאחר המהפכה נותר המשטר בצרפת מונרכיה, רבים רואים במהפכה זו מעבר מ"המשטר הישן", משטרו של בית בורבון, לצורה מרוככת יותר של מונרכיה המכונה המונרכיה של יולי. המהפכה מכונה בצרפתית "les trois glorieux" היות שהיא נמשכה שלושה ימים בלבד (29 עד 31 ביולי).
רקע היסטורי

כאשר שארל העשירי עלה לשלטון בצרפת ב-16 בספטמבר 1824 הייתה צרפת בשלבי שיקום מהמלחמות הנפוליוניות. קודמו של שארל, אחיו לואי השמונה עשר, נהנה מתקופת מלוכה שקטה ומתמיכת רוב העם. הממשלה הייתה עדיין אוטוקרטית, אך אפשרה לאזרחיה חופש גדול יותר יחסית למשטר שלפני המהפכה הצרפתית. לואי השמונה עשר ביסס רבות מהחלטותיו על דעת הקהל, והתייחס לרצונותיה של העילית הפריזאית - מועצה נבחרת פעילה, אך בעלת סמכויות מוגבלות.
שארל האמין כי מונרכיה אבסולוטית היא צורת השלטון הטובה ביותר. רבות מפעולותיו גרמו לחשש בקרב המעמד הבינוני. הוא החל לעודד את הכנסייה, והעביר אליה את השליטה במערכת החינוך. במעשה זה לא רק פגע ברגשות רבים, אלא גם גרם לפילוג במחנה המלוכני עצמו. מקורביו של שארל היו ישועים, זרם קיצוני אף בקרב אנשי הכנסייה, ורבים מהמונרכיסטים ומאנשי הכנסייה המתונים חששו מפניו. כמו כן חילק פיצויים בסכום ניכר לגולים מקרב האריסטוקרטיה שאיבדו את אחוזותיהם. הפיצויים היוו נטל על קופת המדינה, והשגת הכספים לשילומם נעשתה באמצעות תכסיס פיננסי של פגיעה בערכן של איגרות חוב ממשלתיות, פעולה שפגעה ברבים מאנשי המעמד הבינוני.
בינואר 1828, לאחר שבבחירות לבית הנבחרים השיגה האופוזיציה רוב, התפטר הרוזן וייל, ראש הממשלה החריף והתככן, שליווה את מלוכתו של שארל ואת מלוכתו של קודמו, לואי השמונה עשר. וייל עמד מאחורי רבים מהצעדים הקיצוניים של שארל, אך הצליח לעשות זאת בתבונה ובאורך רוח. את מקומו של וייל תפס הרוזן מרטיניאק, שנודע כמתון ופייסני. עלייתו של מרטיניאק לעמדת כוח הייתה אך ויתור פרסונלי מצדו של שארל. עקרונותיו הקיצוניים של המלך נותרו בעינם. מרטיניאק נקט בצעדים כהסרת הצנזורה על העיתונות והקטנת כוחם של הישועים. על אף שבכוחה של מדיניות זו היה לשמור על מלכותו של שארל, שארל קצר הרואי החליף את מרטיניאק ב-1829 בנסיך דה פוליניאק, אחד מהגולים ששבו מגלותם, והיה אדם בעל חזון מלוכני קיצוני, כמלכו שארל.
פוליניאק קיווה כי יהיה בכוחן של הצלחות במדיניות החוץ להסיט את תשומת הלב מן המשטר הקיצוני מבית. ואכן בתקופה זו נחלה צרפת הצלחה בקרב נבארינו (קרב ימי גדול שנערך ב-20 באוקטובר 1827 בין הצי הטורקי ובין כוחות משולבים של בריטניה, צרפת ורוסיה, במסגרת מלחמת העצמאות של יוון), והחלה במפעל הקולוניאלי הגדול של כיבוש אלג'יריה.
ביולי 1830 החליט פוליניאק לפתור את חילוקי הדעות שלו עם בית הנבחרים בנוגע לפררוגטיבה המלכותית - באמצעות צווים שבהם פיזר את הפרלמנט, הקטין את רשימת הזכאים לבחור ב-75% ודיכא את העיתונות.
המרד

הצווים שהוציא המלך היו שינוי כה בולט בצורת המשטר, שניתן לראותם כניסיון הפיכה. בתחילה ניסה הפרלמנט להילחם בצווים באמצעים חוקיים, ולאחר מכן עבר להתנגדות אלימה. הפועלים יצאו לרחובות כתוצאה מסגירתם המכוונת של המפעלים על ידי בעליהם הליברלים. לאחר שנלחמו במשך שלושה ימים ברחובות פריז נגד חיילי המלך, הקימו מתרסים ברחובות פריז. עד מהרה הונף דגל הטריקולור על בניין העירייה, והחליף את דגלם הלבן של הבורבונים. שארל ונכדו אנרי, אשר הוכרז כיורשו, נאלצו לצאת לגלות.
הצלחתם המהירה של "שלושת ימי התהילה" (les Trois Glorieuses), כפי שנקראו הימים שבין 27 ל-29 ביולי 1830, שבהם נלחמו הפועלים במתרסים נגד צבא המלך, העמידה את האופוזיציה הליברלית לשלטונו של שארל במצב מביך. בעוד שהם ניסו לשנות את המשטר באמצעות מילים, הצליחה המפלגה הרפובליקנית הקטנה לנצל את המצב וליצור מהפכה.
עלייתו של הדוכס מאורליאן

המפלגה הרפובליקנית, שמטרתה המוצהרת הייתה החזרת הרפובליקה של 1793, כללה בעיקר פועלים וסטודנטים, שהונהגו בידי גודפרוא קוויניאק והכימאי רספיי חסרי הניסיון והצעירים. משכך, לא הייתה לה כל אחיזה בגופי השלטון, או בעמדות הכוח בפריז. עד מהרה השתלטו הבורגנים הליברלים על המצב, והחלו לקדם את עמדות ה"אורליאניסטים", אנשיו של הדוכס מאורליאן, אחיינו של המלך לואי השישה עשר, שפעלו בחשאי מאז 1829 בהנהגת אדולף טייר. הדוכס הובהל בידי הליברלים ממקום מושבו מחוץ לפריז, ושוכן בארמון המלוכה, תוך שהוא נושא את התואר החדש "לויטננט גנרל של הממלכה", בעוד שמהצד השני, המרקיז לאפאייט, הגיבור הלאומי המכובד שעמד בראש קבוצת רפובליקנים, השתכן בבניין העירייה.
עימות בין שתי הממשלות היריבות נמנע, כאשר לאפאייט שינה את עמדתו והחל לתמוך בדוכס מאורליאן, אשר החל לשאת את השם "המלך לואי פיליפ". על מנת להימנע מהצרות שנגרמו לקודמיו, הסכים לואי פיליפ לתנאים הבאים:
הכרה בעליונות העם, תוך נשיאה של התואר: "מלכם של הצרפתים בחסד האל וברצון העם".
השרים יהיו אחראים הן בפני המלך, והן בפני הפרלמנט.
אשרור המלוכה העוברת בירושה על ידי מועצת השרים.
השמטת סעיף 14 של הצ'ארטר (מכוחו מלך בית בורבון) שאפשר למלך לשלוט באמצעות צווים.
הורדת סף הקניין שאפשר לאדם להיכנס לרשימת הבוחרים מ-300 פרנק ל-200 פרנק, הורדת הסף שאפשר לאדם להיבחר ל-500 פרנק, והורדת גיל המינימום לבוחרים ולנבחרים לבית הנבחרים ל-25 ול-30 בהתאמה.
הסרת מעמד הדת הקתולית כדת המדינה.
עם המלכת לואי פיליפ החלה תקופה שלטונית חדשה בתולדות צרפת - תקופת המונרכיה של יולי.
חומת טראמפ

| --- | --- |
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בוחן מספר דגמי אב-טיפוס לחומה בסן דייגו, קליפורניהנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בוחן מספר דגמי אב-טיפוס לחומה בסן דייגו, קליפורניה
 מידע כללי
 סוג:  קיר 
 על שם:  דונלד טראמפ 
 כתובת:  גבול ארצות הברית – מקסיקו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מידות
 אורך:  732 ק"מ 
 
חומת טראמפ היא שמו הלא-רשמי של פרויקט לבניית חומת הפרדה לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו, שהוביל נשיא ארצות הברית ה-45 דונלד טראמפ.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-2016 קרא טראמפ להקים חומת גבול גבוהה במקום גדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו הקיימת כיום, ואמר שאם הוא ייבחר לנשיאות, הוא ייבנה חומה כזו במימון ממשלת מקסיקו. בתגובה הצהיר נשיא מקסיקו, אנריקה פניה נייטו, כי ארצו מתנגדת לתוכנית.
לאחר בחירתו חתם הנשיא טראמפ בינואר 2017 על צו נשיאותי מס' 13767, המורה לממשלת ארצות הברית להתחיל לבנות חומה לאורך הגבול עם מקסיקו, אולם הצו לא הבהיר מה יהיו מקורות המימון לבנייה, ולא החלה בנייה בפועל. טראמפ ניסה לייחד תקציב של 5.7 מיליארד דולר מתקציב המדינה לשנת 2019 למימון החומה, אך הקונגרס התנגד לכך, ולכן השבית טראמפ את הממשלה הפדרלית של ארצות הברית למשך 35 יום.
ב-15 בפברואר 2019 הכריז הנשיא טראמפ על מצב חירום לאומי, וטען שהמצב בגבול מקסיקו וארצות הברית מחייב הסטת מימון לבניית החומה במקום תקציבים שהוקצו למטרות אחרות. הקונגרס העביר החלטה המבטלת את צו החירום, אך טראמפ הטיל וטו על ההחלטה. בעקבות ההצהרה על מצב חירום החל פרויקט שיקום של קטעי גדר ישנים לאורך הגבול, מתקציב סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית, אך לא נבנתה במקומם חומה.
עם כניסתו לתפקיד ב-20 בינואר 2021, חתם הנשיא ג'ו ביידן על צו המקפיא את בניית החומה וביטל את מצב החירום שהוכרז על ידי טראמפ.
עם כניסתו לתפקיד ב-21 בינואר 2025, חתם הנשיא דונלד טראמפ על צו נשיאותי המורה שוב להתחיל לבנות חומה לאורך הגבול עם מקסיקו כפי שעשה בכהונתו הראשונה.
רקע

גדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו מורכבת מקטעי גדר אנכיים בגובה משתנה לאורך הגבול, שמטרתם מניעת מעבר בלתי חוקי ממקסיקו לארצות הברית. בנוסף לגדר הותקנו לאורך הגבול מצלמות וציוד מעקב.
אורכו הכולל של הגבול היבשתי בין המדינות הוא 1,954 ק"מ. על פי דיווחי סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית, אורכן הכולל של הגדרות לאורך הגבול הוא כ-930 ק"מ.
היסטוריה

דונלד טראמפ הבטיח במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-2016 שיקים חומת גבול לאורך הגבול עם מקסיקו. בפברואר 2017 אמר טראמפ שממשלת ארצות הברית החלה לעבוד על תכנון החומה, אך לא סיפק פרטים. ביוני 2017 הציע שהחומה המוצעת תכוסה בפאנלים סולאריים שייצרו חשמל ויחזירו חלק מההשקעה. כמו כן אמר שהקיר צריך להיות "שקוף" כדי לזהות סחר בסמים. מספר חברות הביעו עניין בעיצוב ובניית החומה, וחלק מההצעות זכה לפרסום בכלי התקשורת.
בספטמבר 2017 הודיעה ממשלת ארצות הברית על תחילת הבנייה של שמונה דגמי אב טיפוס לחומת בטון ופלדה. אחד מהם נבנה בגבול בין סן דייגו לטיחואנה, וטראמפ ביקר בו במרץ 2019.
עם כניסתו לתפקיד ב-20 בינואר 2021, חתם הנשיא ג'ו ביידן על צו המקפיא את בניית החומה.
אומדני עלות

במהלך הקמפיין לנשיאות של טראמפ הוא העריך את עלות בניית החומה ב-12 מיליארד דולר. יושב ראש בית הנבחרים הרפובליקני פול ראיין ומנהיג הרוב בסנאט מיץ' מקונל העריכו את העלות ב-15 מיליארד דולר.
בפברואר 2017 דיווחה סוכנות הידיעות רויטרס כי על פי המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית עלות החומה היא 21.6 מיליארד דולר ויידרשו 3.5 שנים לבנייתה.
על פי ניתוחי מומחים, עלות הבנייה של חומה באורך 1,300 ק"מ היא כ-45 מיליארד דולר. תחשיב זה אינו כולל סכומי פיצויים למקרים של הפקעת קרקע פרטית, ואינו כולל עלויות תחזוקה, המוערכות בכ-750 מיליון דולר בשנה. אומדנים אחרים מציגים עלויות שבין 15 ל-25 מיליארד דולר.
השפעה על יחסי ארצות הברית–מקסיקו

| --- | --- |
 :  ראו גם – יחסי ארצות הברית–מקסיקו
הצו הנשיאותי לבניית החומה פגע ביחסי ארצות הברית–מקסיקו. נשיא מקסיקו, אנריקה פניה נייטו, גינה את הצו והצהיר כי מקסיקו לא תממן את בניית החומה. פגישה שהייתה מתוכננת בין שני הנשיאים בוטלה.
במרץ 2017 בראוליו גוארה, חבר קונגרס ממקסיקו, חצה את הגבול בין טיחואנה לסן דייגו, וטען כי הדבר מוכיח את אי-יעילותה של החומה המוצעת.
הארכיבישוף הקתולי של מקסיקו פרסם מאמר בו כתב שכל השתתפות של חברה מקסיקנית בבניית החומה תיחשב כבגידה במולדת.
תגובות בינלאומיות

בפסגה השנתית של מדינות אמריקה הלטינית בינואר 2017 גינו נציגי מדינות דרום אמריקה את רעיון בניית החומה.
האפיפיור פרנציסקוס הביע ביקורת על הפרויקט, ואמר: "מי שבונה חומה בין אנשים, הופך בסופו של דבר לאסיר של החומה שבנה. יש לבנות גשרים, לא חומות."
בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל, שיבח את התוכנית, ותיאר אותה "הצלחה נהדרת, רעיון נהדר של טראמפ." הוא השווה את הצעתו של טראמפ לגדר הגבול ישראל–מצרים. דבריו של נתניהו גרמו למשבר ביחסי ישראל–מקסיקו. ממשלת מקסיקו הביעה מחאה על דברי נתניהו, ושגריר ישראל זומן לשיחת נזיפה. בסופו של דבר פרסם משרד החוץ הודעת הבהרה: "אנו לא מביעים עמדה לגבי יחסי ארצות הברית–מקסיקו. ראש הממשלה התייחס לניסיוננו הספציפי, אותו אנו מוכנים לחלוק."
היבטים נוספים

גיל קרליקובסקה, שהיה הממונה על סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית, ציין כי בשטחי הגבול במדבר אריזונה קיימים מכשולים טבעיים רבים לבניית החומה. לדבריו יש כיום גדר באורך של כ-700 קילומטרים וננקטים אמצעי אבטחה נוספים, בהם סיורי אופנועים וכלי טיס בלתי מאוישים, שלדעתו עדיפים על בניית חומה.
קיימים היבטים משפטיים נוספים רבים לבניית חומה, בהם חוקים סביבתיים רבים בארצות הברית המגבילים בנייה כזו. בין החוקים נמנים חוק המדיניות הסביבתית הלאומית, חוק המינים בסכנת הכחדה, חוק המים הנקיים, חוק האוויר הנקי, חוק השימור ההיסטורי הלאומי, חוק אמנת נדידת הציפורים, חוק שימור הציפורים הנודדות, חוק הגנת הארכאולוגיה, חוק הפיקוח על רעש, חוק סילוק פסולת מוצקה, חוק העתיקות וחוק חופש הדתות לילידים האמריקאים.
לקריאה נוספת

"הארץ" מסביר: הסיבות שבגללן טראמפ לא מצליח לבנות חומה, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2018
נויה כוכבי, איך תיראה החומה עם מקסיקו, באתר הארץ, 17 בינואר 2018
הערות שוליים

↑   רונית דומקה, טראמפ מתעקש על חומה - ומי משלם את המחיר (רמז: לא מקסיקו)?, באתר TheMarker‏, 9 בינואר 2019.
↑   חיים על הגדר: מסע לאורך תוואי החומה של טראמפ, באתר הארץ, 16 בינואר 2019.
↑  חדשות 2, ‏נתניהו על החומה של טראמפ: "רעיון נהדר", באתר ‏מאקו‏, 28 בינואר 2017.
↑  עמית ולדמן, ‏שגריר ישראל במקסיקו זומן לנזיפה, באתר ‏מאקו‏, 29 בינואר 2017.
מחאה נגד בניית החומה בלאס וגאס, אוקטובר 2016
גבול ארצות הברית–מקסיקו: גדר נמוכה מפרידה בין טיחואנה, מקסיקו, המאוכלסת בצפיפות (מימין) לבין מחוז סן דייגו בארצות הברית.
טענות נגד הלגיטימיות של ישראל בעולם

לאורך השנים הועלו סימני שאלה בדבר הלגיטימיות של מדינת ישראל מצד מדינות וגורמים שונים. בפרט עלתה השאלה האם מדינת ישראל צריכה להתקבל כישות פוליטית לגיטימית והאם יש לה זכות קיום.
רקע

ישראל הוקמה על בסיס החלטת החלוקה של ארגון האומות המאוחדות, והיא חברה בארגון מאז ה-11 במאי 1949, אך נכון לשנת 2019, 30 מהמדינות החברות באו"ם אינן מכירות בישראל. בנוסף לכך מספר מנהיגים ערבים ובפרט פלסטינים ניהלו לאורך השנים קמפיין לדה-לגיטימציה של ישראל, הקורא למדינות אחרות לחדול לתמוך בלגיטימיות של ישראל או בזכות קיומה.
נורמליזציה דיפלומטית והלגיטימיות של הישות המדינית

מנקודת מבט בינלאומית, ישראל עומדת בסטנדרטים הבסיסיים ללגיטימציה כמדינה. אף על פי כן 23 מדינות החברות באו"ם לא מכירות בה, כולל 15 מתוך 21 המדינות אשר חברות בליגה הערבית. מצד שני, ישנן חברות בליגה הערבית שכן מכירות בישראל: מצרים, ירדן, מרוקו, איחוד האמירויות הערביות, בחריין, מאוריטניה והרשות הפלסטינית. בנוסף לכך, רוב חברות הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי מכירות בישראל. בשנות ה-90 של המאה ה-20 תנועות מוסלמיות ותנועות שמאל בירדן תקפו את הלגיטימציה של הסכם השלום בין ישראל לירדן. קבוצות מסוימות בירדן דורשות את ביטול הנורמליזציה של היחסים הדיפלומטיים עם ישראל. בשנת 2002 אימצה הליגה הערבית בפה אחד את יוזמת השלום הערבית בפסגת ביירות. יוזמת השלום הערבית קראה לנורמליזציה מלאה של יחסי ישראל-ערב בתמורה לנסיגה ישראלית מלאה מהשטחים שנכבשו ביוני 1967. חבר משפחת המלוכה הסעודית תורכי אל-פייסל כי במסגרת התוכנית מדינות ערב יכירו בלגיטימציה של ישראל באזור ויכוננו נורמליזציה מלאה עמה, וישימו קץ לסכסוך הישראלי-ערבי. בעקבות הסכם אוסלו א' הכירו ישראל והרשות הפלסטינית בזכות של כל אחד מהם לשלוט על אזורים מסוימים. הדבר חיזק את סמכותה המשפטית של ישראל ואת הלגיטימיות שלה בעולם. החמאס, לעומת זאת, אינו מכיר בלגיטימיות של מדינת ישראל וכפועל יוצא גם לא בלגיטימיות של הסכמי אוסלו.
רטוריקה

בעקבות הבחירות ברשות הפלסטינית ב-2006 וההשתלטות של החמאס על רצועת עזה המונח "דה-לגיטימציה" הפך נפוץ ברטוריקה סביב הסכסוך הישראלי-פלסטיני. כנגד העיסוק בסוגיית הדה-לגיטימציה של מדינת ישראל כישות מדינית נטען למוסר כפול אשר מבדיל בין הלגיטימיות של ישראל ליתר מדינות העולם. לטענת ראש הסוכנות היהודית נתן שרנסקי כאשר זכות היסוד של ישראל להתקיים נשללת - לבד בין כל העמים בעולם - גם זו אנטישמיות".
דורי גולד, נשיא המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, סבור שה"קמפיין לדה-לגיטימציה של ישראל" מבוסס על שלושה עקרונות - "שלילת זכותה של ישראל לביטחון", "תיאורה של ישראל כמדינה פלילית" ו"הכחשת ההיסטוריה היהודית". אלן דרשוביץ ציין טיעונים מרכזיים בנרטיב של הדה-לגיטימציה אשר כוללים טענות על כך שישראל היא ישות "קולוניאלית", האמונה שהפיכתה של ישראל למדינה הייתה לא חוקית, השוואה בין ישראל לאפרטהייד, והצורך ביישום של פתרון המדינה האחת. לטענת המשפטן הקנדי ארוין קוטלר מספר ההחלטות האנטי-ישראליות שהועברו על ידי האו"ם לאורך השנים מהווים דוגמה לניסיונות דה לגיטימציה של ישראל מצד מדינות שונות.
שר החוץ הקנדי לשעבר, ג'ון ביירד (אנ'), אפיין את הדה-לגיטימציה של ישראל כאנטישמיות החדשה.
ראו גם

אנטישמיות בעולם הערבי
אנטי-ציונות
האנטישמיות החדשה
הגדרה עצמית
החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם
הישות הציונית
הערות שוליים

↑  Robertson, L (2003). Security and Environment in the Mediterranean: Conceptualising Security and Environmental Conflicts. Springer. p. 340. ISBN 3540401075.
↑  Black, Ian (18 באוקטובר 2008). "Time to resurrect the Arab peace plan". נבדק ב-1 באפריל 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "About ORG". Oxford Research group. נבדק ב-1 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Challenge to Israel’s Legitimacy
↑  Alan Dershowitz. "Countering Challenges to Israel's Legitimacy". Israel's Rights as a Nation-State in International Diplomacy. Jerusalem Center for Public Affairs, 2011.
↑  Harkov, Lahav (20 במרץ 2012). "'Delegitimization of Israel masked as good vs. evil'". Jerusalem Post. נבדק ב-30 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Keinon, Herb (31 בינואר 2012). "Delegitimization of Israel is new anti-Semitism". The Jerusalem Post. נבדק ב-28 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
ז'יגמונד בירגר

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1856 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  14 במאי 1908 (בגיל 52) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 
ז'יגמונד בירגר (בהונגרית: Bürger Zsigmond;‏ וינה, 8 בפברואר 1856 – בודפשט, 14 במאי 1908) היה מלחין, נגן צ'לו יהודי-הונגרי. הוא היה חבר בכמה רביעיות מיתרים, פרופסור למוזיקה, סולן הצ'לו של בית האופרה של בודפשט, האופרה של וינה ובית האופרה של מינכן. הופעותיו הבינלאומיות ברחבי אירופה נחלו הצלחות גדולות.
ביוגרפיה

בירגר הופיע בפומבי כצ'לן בגיל שתים עשרה (1868). את שיעורי הצ'לו הראשונים שלו קיבל מ-J. Moser (נגן תזמורת בית המשפט של וינה). בהמשך למד אצל דויד פופר. במקביל למד תיאוריה וקומפוזיציה אצל הרמן גריידנר (אנ') ומגוסטב נוטבוהם (אנ'). הוא הופיע בשנת 1872, בקונצרט בבית הספר התיכון שלו. בשנה שלאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו עם הקונצ'רטו לאקורדיון של ברנהרד מוליק (אנ'). ב-1873 הופיע ברגר לראשונה כסולן בקונצרט תזמורתי בווינר מוזיקוורין, ב-1874 ערך את סיבוב ההופעות הראשון שלו עם קרלוטה פאטי ותיאודור ריטר והעניק קונצרטים בלייפציג (גוואנדהאוס) ובברלין (עם סופי מנטר). הוא נתן הרבה מאוד קונצרטים. סייר ב: אוסטריה, הונגריה, גרמניה, צרפת, רוסיה, טורקיה, דנמרק ואנגליה ביחד עם אמנים מצוינים (הנריק וייניאבסקי, Patti, Alfred Grünfeld, Ernst Loewenbeg, Breitner, Marsik, Johannes Wolf). ב--1875 עבד כסולן בבאדן-באדן, ולאחר מכן חמש שנים באותו תפקיד בקפלת בית המשפט במינכן. אחר כך חתם על חוזה עם האופרה של וינה והאופרה של מינכן ב-1876 הקים רביעיית מיתרים עם הכנר הסרבי דראגומיר קרנצ'ביץ' (אנ'), וב-1894 הקים רביעיית מיתרים חדשה עם וילמוש גרינפלד כנר ומורה לכינור יהודי-הונגרי, קונצרטמייסטר של בית האופרה של בודפשט. לפני כן בשנת 1882 הוא הוחתם על ידי הנס ריכטר לתזמורת שלו בלונדון, אך עבר משם לפריז ב-1883 כדי לארגן שם קונצרטים של מוזיקה קאמרית עם ל. ברייטנר ומרסיק. בשנת 1887 נתן קונצרטים כחבר ב"Trio parisien" עם לויטה וג'וה וולף בדנמרק ובשוודיה. ומאותה השנה בירגר הפך לצ'לן סולו עד מותו היה צ'לן הסולו הראשון של בית האופרה של בודפשט. מ-1894 היה פרופסור בקונסרבטוריון הלאומי בהונגריה ופרופסור של איגוד המוזיקה.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
פורסמו כמה מיצירותיו, וכן עיבודיו לצ'לו של יצירות פרנץ שוברט ורוברט שומאן. הוא כתב גם ספר בשם: זיכרונות מהקריירה האמנותית שלי (1895)
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
Bokor József (szerk.). Bürger, A Pallas nagy lexikona. Arcanum: FolioNET (1893–1897, 1998.). ISBN 963 85923 2 X (הלקסיקון הגדול של פאלאס)
קברו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
הערות שוליים

↑  Czech National Authority Database
↑  Siegmund Bürger // Violoncellisten der Gegenwart in Wort und Bild. — Hamburg, 1903. — S. 35.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117166987  ISNI: 0000 0000 1384 8386  NKC: mzk2015874907  VIAF: 3241361   WorldCat (עם VIAF): 3241361
ענת דמון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בפברואר 1964 ישראל 
 פטירה:  20 בינואר 2009 (בגיל 44) ישראל 
 שם לידה:  ענת (נתי) גוטסמן
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1993
 כלי נגינה:  גיטרה
 חברת תקליטים:  אנובה מיוזיק
 
ענת דמון (28 בפברואר 1964 – 20 בינואר 2009) הייתה מוזיקאית-יוצרת, זמרת, מנהלת אמנים ומפיקה ישראלית. הפיקה וניהלה את להקת  סנהדרין, ניהלה את להקת רוקפור, הקימה את הלייבל אנובה מיוזיק, והוציאה אלבום אחד. נפטרה בשנת 2009 ממחלת הסרטן.
ביוגרפיה

דמון למדה פסיכולוגיה וסטטיסטיקה, והקימה עסק עצמאי כיועצת מחקר. בשנת 1993 החלה לקחת שעורי גיטרה ובמקביל מצאה עצמה מעורבת בזווית אחרת של עסקי המוזיקה. באותה השנה הקימה והפיקה את "סנהדרין", הרכב מיסיסיפי-דלתא בלוז אקוסטי, עם אופיר לייבוביץ' מ"נקמת הטרקטור" ודני צוקרמן מ"גן חיות".
ב-1996 אבי בללי, סולן להקת "נקמת הטרקטור" צפה בהופעה והפיק שלושה משיריה של דמון. בהמשך הוקלטו בסטודיו של ג'ון רולו בניו-ג'רזי שלושה שירים נוספים, בהפקת רן שם טוב.
ב-1997 ענת ניהלה את להקת הרוק הפסיכדלי "רוקפור".
ב-1998 ביצעה שלוש הופעות חימום במועדון הבארבי בתל אביב, עם שירי הדר מאיזבו על הקלידים.
ב-2002, לאחר שהות בת שנה בלונדון ולידת בתה, החלה העבודה על "Falling" עם רן שם טוב כמפיק ונגן. האלבום יצא ב-2004, כאשר בנוסף לשם טוב השתתפו בו שני חברי איזבו נוספים, ניר מנצור ושירי הדר. באלבום 12 שירים אשר נכתבו והולחנו על ידי דמון, למעט השיר Pure Magic שנכתב והולחן על ידי שם טוב.
דמון נבחרה להופיע עם החומר המקורי שלה ב-MIDEM 2006, כנס תעשיית המוזיקה שהתקיים בקאן שבצרפת בינואר 2006. היא הופיעה ב-24 בינואר 2006 באולם הנשפים של מלון מרטינז כשהיא מלווה בהרכב הנגנים הקבוע שלה ובו נגן הבס רון ינאי, הגיטריסט שוקי פרי, המתופפת קרן זהבי ועל כלי ההקשה עינב לויטוב. לאחר חזרתה הוציאה את הסינגל I've got something to say, אותו הפיקה יחד עם רון ינאי ושוקי פרי. ההקלטות והמיקס בוצעו על ידי הטכנאי הניו יורקי דני שצקי.
באותה שנה הקימה עם שוקי גולדווסר את הלייבל אנובה מיוזיק. יאיר יונה מונה להקים ולנהל את אנובה מיוזיק ביחד עם שוקי פרי. הלייבל הוציא תחתיו אלבומים רבים, וביניהם של רוקפור, אטליז, נועה בביוף, עמית ארז, רות דולורס וייס, אלברט בגר, ואומני אינדי רבים. בהמשך הקימה אנובה גם את BLDG5, תת-לייבל אלקטרוני, שיציג את גרדן סיטי מובמנט, הלפר, וטוטמו (רותם אור).
ב-2009 הלכה ענת לעולמה לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
דיסקוגרפיה

Falling – אנובה מיוזיק (2003).
סינגל I've got something to say - אנובה מיוזיק (2006)
הערות שוליים

1 2  על המדף: 5 דיסקים חדשים, באתר ynet, 16 במרץ 2004
↑  ארבעה כוכבים לאלבום Falling של ענת דמון באתר All Music Guide, אתר All Music Guide, 2004
↑  ענת דמון תופיע במידם 2006, באתר וואלה, 25 בדצמבר 2005
↑  גבע קרא עוז, האזנת בכורה, באתר ynet, 16 בינואר 2006
↑  היסטוריית הלייבלים הישראלים, אתר Listener, 4 בינואר 2017
↑  אור ברנע, המוזיקאית ענת דמון הלכה לעולמה, באתר ynet, 20 בינואר 2009
סיתות באמצעות הקשה

סיתות של כלי צור
סיתות באמצעות הקשה הוא עיצוב של אבני צור, אובסידיאן ואבנים אחרות באמצעות תהליך של הסרת חומר בהכאה. זאת לשם יצירת כלי אבן, אבנים ליצירת ניצוץ בכלי ירייה מיושנים או לשם ייצור אבנים שטוחות לבניין או לחזיתות בניינים.