stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המעורבות הישראלית במלחמת איראן–עיראק
סיוע אחר

לפי ג'ון בולוך (אנ') והארווי מוריס, הישראלים תכננו וייצרו את גושי הפוליסטירן הענקיים וקלי המשקל, שכוחות התקיפה האיראניים נשאו איתם כדי לבנות מסלולים מאולתרים על פני הגנות המים העיראקיות הרדודות מול בצרה. ישראל השאירה מטוסים איראנים כשירים לטוס למרות מחסור בחלפים, ומדריכים ישראלים לימדו מפקדים איראנים כיצד להדריך חיילים.  ג'רארד בו, עיתונאי של לוקסמבורג RTL, שהיה בקו החזית כשפרצה המלחמה בין איראן לעיראק, כתב שבשנת 1980 כ-350 טכנאים ישראלים עבדו בבסיסי אוויר איראניים כדי לסייע בתפעול מקדונל דאגלס F-4 פנטום, נורת'רופ F-5 ו-F-14 וכן להכשיר מומחים מקומיים.
למרות שמנהיגים איראנים גינו את ישראל בתפילת יום שישי, ישראל סיפקה לאיראן מדריכים וסיוע. יועצים צבאיים ואזרחיים ישראלים הגיעו לאיראן שלושה ימים לאחר תחילת המלחמה כדי לסייע לפיקוד הצבאי של איראן.
באוגוסט 1982, דיווח Aviation Week & Space Technology כי תמיכתה של ישראל גורלית לשמירה על טיסת חיל האוויר של איראן נגד עיראק. המכירות הישראליות כללו חלקי חילוף למטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום מתוצרת ארצות הברית. ניוזוויק דיווח כי לאחר שעריק איראני הנחית את מטוס ה-F-4 שלו בסעודיה ב-1984, מומחי מודיעין קבעו שרבים מחלקיו נמכרו במקור לישראל, ולאחר מכן יוצאו מחדש לטהראן בניגוד לחוק האמריקני.
ישראל סייעה לאיראן במכירת הנפט שלה. ממשלת איראן התמודדה לאחר המהפכה עם קשיים משמעותיים במכירת נפט לשווקים בינלאומיים מכיוון שרוב החברות האירופיות נטשו את איראן. מארק ריץ' שלח את אחד ממנהליו לאיראן שבוע לאחר המהפכה, והפך לסוחר החשוב ביותר של הנפט האיראני במשך 15 שנה. ריץ' מכר נפט איראני לישראל דרך צינור סודי. על פי החשד, ריץ' גם היה שותף למכירת נשק לאיראן, אך אף אחד מהאישומים בכתב האישום נגד ריץ' מ-1983 לא התייחס לסחר בנשק. בגין העלמת מס, ריץ' הוכנס לרשימת המבוקשים של ה-FBI במשך שנים רבות עד שנשיא ארצות הברית ביל קלינטון חנן אותו ביומו האחרון בתפקיד. ראש המוסד לשעבר שבתי שביט כתב באופן אישי לקלינטון בקשת חנינה.
מטרות

לדברי רונן ברגמן, מטרותיה של ישראל היו: לשקם את השפעתה באיראן שאבדה כאשר השאה הופל ב-1979. למנוע מעיראק לכבוש את איראן מכיוון שחששו מסדאם חוסיין, וליצור קונים לתעשיית הנשק הישראלית.
טריטה פארסי כתב שישראל סיפקה לאיראן נשק ותחמושת משום שראתה בעיראק סכנה לתהליך השלום במזרח התיכון. אריאל שרון סבר שחשוב "להשאיר צוהר קטן פתוח" לאפשרות של יחסים טובים עם איראן בעתיד. לדברי דוד מנשרי מאוניברסיטת תל אביב, מומחה מוביל לאיראן, "לאורך שנות ה-80 איש בישראל לא אמר דבר על איום איראני - המילה אפילו לא נאמרה". פארסי הסביר שלמרות הרטוריקה האנטי-ישראלית שהציגה איראן בפומבי, למעשה, שתי המדינות היו תלויות בחשאי בתמיכה זו כדי להתמודד עם ההתנגדות עיראק וברית המועצות. הוא מביא כראיה את העובדה שמערכת היחסים הזו נמשכה למרות הרטוריקה שהביאה המהפכה האסלאמית באיראן, עד להתמוטטות ברית המועצות והשמדת הצבא העיראקי על ידי ארצות הברית במלחמת המפרץ ב-1991. למרות שהוא טוען שאיראן השתמשה מזה זמן רב בישראל כאמצעי ליצור סנטימנט פאן-אסלאמי ואנטי-ישראלי שבאמצעותו ניתן לאחד את כל המדינות המוסלמיות באזור בהנהגה איראנית, ישראל ואיראן, הוא טען, החלו לראות זה את זה כיריבות אסטרטגיות לאחר שהאיום מצד ברית המועצות נפל, ולאחר שעיראק לא יכלה עוד לשמש ככוח אזורי.
מקור אחר טוען שישראל ראתה במלחמת איראן–עיראק הזדמנות להבטיח את שלומם של יהדות איראן שהייתה בסכנה. בזמן המהפכה באיראן היו במדינה 80,000 יהודים. הם היו מיעוט מוכר יחד עם נוצרים וזורואסטרים, שבאופן כללי לא סבלו מרדיפה והצליחו להמשיך את ענייניהם באין מפריע. הפונדמנטליזם של חומייני סיכן את כל זה. תמיכה חשאית באיראן הבטיחה את ביטחונה של הקהילה היהודית ואפשרה לאלפים להגר ממנה. היא גם תרמה במידה ניכרת להגנתה המוצלחת של איראן על גבולותיה.
הכחשה איראנית

במהלך ואחרי המלחמה הכחישו גורמים איראנים שקיבלו עזרה מישראל, שאותה כינו "מדינה לא לגיטימית". האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, מנהיג איראן במהלך המלחמה, הכחיש שנשק ישראלי נשלח לאיראן. בנאום ב-24 באוגוסט 1981 הוא טען שאויביה של איראן מנסים לערער את המהפכה האסלאמית על ידי הפצת שמועות שווא על שיתוף פעולה ישראלי-איראני. הוא טען שבעוד שישראל ביצעה את תקיפת הכור הגרעיני בעיראק, הסיבה לכך היא שסדאם חוסיין היה למעשה בן ברית של ישראל ש"אילץ" את ישראל להרוס את מתקני הגרעין שלו:
מאשימים אותנו בייבוא נשק מישראל. זה נאמר נגד מדינה שמאז הקמתה התנגדה לטענה הציונית הזו... במשך למעלה מעשרים שנה, בנאומים ובהצהרות, דיברנו על ישראל ועל דיכויה, בעוד שהרבה מאוד מדינות איסלמיות אפילו לא עשו צעד בדרך זו בהתנגדות לישראל. האיש הזה, סדאם, שהכריח את ישראל להפציץ את המרכז [הגרעיני] שלו כדי להציל את עצמו מהחרפה שהוא עצמו יצר בתקיפת איראן האסלאמית - מטרתו לעשות זאת הייתה להסוות את הפשע הזה. לתת את הרושם שישראל מתנגדת לסדאם... זו שטות ילדותית.
ראו גם

יחסי איראן–ישראל
יחסי ישראל–עיראק
הפולמוס בין הארט ופולר

הפולמוס בין הארט ופולר הוא חילופי דברים בין הפילוסופים המשפטיים לון ל. פולר (אנ') האמריקאי וה.ל.א. הארט הבריטי, שפורסמו בגיליון 71 של כתב העת Harvard Law Review בפברואר 1958 כסדרת מאמרים בנושא מוסר ומשפט, והדגימו את הפולמוס האקדמי הרחב בין גישת הפוזיטיביזם המשפטי לבין גישת משפט הטבע. הארט צידד בדעה הפוזיטיביסטית שמוסר וחוק הם דברים נפרדים. פולר טען בתשובתו שהמוסר הוא המקור לחובת הציות לחוק.
רקע

הדיון בין השניים עסק בפסק דין שניתן ב-1951 על ידי בית משפט במערב גרמניה, בתיק שבו אישה גרמנייה הואשמה בשלילת חירותו של אדם שלא כחוק, במקרה זה, בעלה. הנאשמת החליטה ב-1944 להיפטר מבעלה. כדי לעשות זאת, דיווחה עליו לרשויות השלטון הנאצי כי בזמן חופשה משירותו הצבאי אמר בנוכחותה אמירות מעליבות על אדולף היטלר, והעידה נגדו במשפט שנערך לו. הוא נמצא אשם ונגזר עליו גזר דין מוות. לאחר ששירת זמן מסוים בכלא נשלח לחזית המלחמה לסייע בלחימה לפני תבוסתה של גרמניה. לאחר נפילת הרייך השלישי הואשמו האישה והשופט שדן את בעלה לפי סעיף 289 של חוק העונשין הגרמני מ-1871, שלילת חירותו של אדם שלא כחוק.
השופט במקרה זוכה בערעור, אך ערעורה של האישה נדחה משום שנטען נגדה שהיא השתמשה בחוק הנאצי ככלי לממש את רצונה להיפטר מבעלה.
הדיון

הארט נוקט בגישת הפוזיטיביזם המשפטי, שמאמינה בהפרדה בין החוק "כפי שהוא" לבין החוק "כפי שהוא צריך להיות", הפרדה בין חוק לבין מוסר. כלומר, הפרדה בין זכויות משפטיות לבין זכויות מוסריות. לפי גישה זו, הכרעה בתיקים משפטיים לפי לוגיקה או היסק דדוקטיבי אינה בהכרח שגויה, וזה לא בהכרח נכון להכריע לפי מטרות חברתיות או מוסריות, שהמצדדים בגישה רואים אותן כ"חיצוניות למשפט".
הארט משתמש בבעיית "הליבה והשוליים" (the core and the penumbra) כדי להמחיש את טענתו המרכזית שחוקים חייבים להיות קשורים למשמעותן של המילים המרכיבות אותם, ולא לאמונה טבעית או מוסרית כלשהי. מקרה "ליבה" הוא מקרה שהחוק נועד לכסות. הדוגמה הקלאסית היא חוק שאוסר על הכנסת כלי רכב לפארק ציבורי, וברור שהוא נועד למנוע כניסת מכוניות. מקרה "שוליים" הוא מקרה שיוצרי החוק לא חשבו עליו, למשל סקייטבורד בדוגמה לעיל. שופט שמפרש חוק כזה בגישה פוזיטיביסטית יסתמך על הגדרת המילים שמופיעות בחוק.
מנגד, פולר נוקט בגישה של משפט הטבע, שלפיה מטרת החוקים היא לשקף ערכים מוסריים וחברתיים שגם אם הם חיצוניים למשפט, הם עליונים על המשפט והמשפט נועד לשרת אותם. פולר תוקף את גישתו של הארט לגבי הניסוח המילולי של החוק, ומציין כי משמעותן של מילים עשויה להשתנות בהתאם לשאר המילים במשפט, ובעיקר, בהתאם למטרת החוק והתקנה שהם משרתים. הוא מביא כדוגמה את המשפט "על כל שינוי יש לדווח ל...", ומדגים כיצד משמעות המילה "שינוי" משתנה בהתאם לנמען הדיווח המתואר במשפט. אם הנמען הוא "הרופא הראשי", אז השינוי הוא שיפור או הרעה במצבו הרפואי של החולה, אך אם הנמען הוא "ועדת התכנון והבנייה המחוזית", אז השינוי הוא פעולת בנייה בנדל"ן.
ראו גם

פוזיטיביזם משפטי
חוק הטבע
הערות שוליים

↑  Harvard Law Review, 1959, pp. 1005–1007
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
השערת ארדש-שטראוס

השערת ארדש-שטראוס היא השערה שנוסחה על ידי המתמטיקאים פול ארדש וארנסט ג. שטראוס בשנת 1948,
וההופעה המוקדמת ביותר שלה בספרות היא במאמר של ארדש מ-1950.
ההשערה אומרת שעבור כל מספר טבעי  n\geq 2, המספר הרציונלי  {\frac {4}{n}} ניתן לביטוי כסכום של בדיוק שלושה שברים יסודיים. כלומר, קיימים שלושה מספרים טבעיים  x,y,z כך שמתקיים:
סכומם של שלושת שברי היחידה הוא הייצוג של  {\frac {4}{n}} כשבר מצרי. לדוגמה:
אם נכפיל את משוואה (1) ב- nxyz נקבל את הצורה השקולה  4xyz=n(xy+xz+yz), שהיא ניסוח של ההשערה כמשוואה דיופנטית. גורם מהותי לקושי של פתרון המשוואה הדיופנטית הוא ההגבלה על  x,y,z, הנדרשים להיות שלמים וחיוביים. לו היינו מאפשרים גם ערכים שליליים, פתרון הבעיה היה טריוויאלי, ומידי באמצעות אחת משתי הזהויות  {\frac {4}{4k+1}}={\frac {1}{k}}-{\frac {1}{k(4k+1)}}, או  {\frac {4}{4k-1}}={\frac {1}{k}}+{\frac {1}{k(4k-1)}}.
אם  n=pq מספר פריק, אז ניתן למצוא פיתוח של  {\frac {4}{n}} בקלות באמצעות הפיתוחים של  {\frac {4}{p}} או  {\frac {4}{q}}. לכן אם קיימת דוגמה נגדית להשערת ארדש-שטראוס, המספר  n הקטן ביותר שיצור דוגמה נגדית יהיה ראשוני.
זהויות מודולריות

עקרון הסה לפתירת משוואות דיופנטיות מספר לנו שכדי לפתור משוואה דיופנטית ממין זה מעל השלמים, עלינו לאחד את הפתרונות המתקבלים מודולו כל מספר ראשוני אפשרי. על-פניו, עיקרון זה לא נראה מתאים להשערת ארדש-שטראוס, שכן המשוואה הדיופנטית  4xyz=n(xy+xz+yz) יכולה להיפתר בקלות מודולו כל מספר ראשוני שהוא. אף־על־פי־כן, שימוש בזהויות מודולריות הוכיח את עצמו ככלי חשוב בעבודה על ההשערה.
עבור ערכים של  n המקיימים יחסי שקילות מודולרית מסוימים ניתן למצוא הרחבה ל- {\frac {4}{n}} באופן אוטומטי, כתוצאה ישירה לזהויות פולינומיות. לדוגמה, כאשר  n\equiv _{3}2 המשוואה פתירה, מכיוון שמתקיים
לכל  x, ועבור  x={\frac {n-2}{3}} מתקבל הפיתוח הרצוי ל- {\frac {4}{n}}. אלגוריתם חמדן לשברים מצריים יכול למצוא פתרון בשלושה או פחות איברים כל עוד  n\not \equiv _{24}1,17. אך המקרה  n\equiv _{24}17 כבר מכוסה על ידי היחס  n\equiv _{3}2, כך שהערכים היחידים של  n עבורם שתי השיטות נכשלות במציאת פיתוח עם שלושה או פחות איברים הם אלה השקולים ל-1 מודולו 24.
אם היינו יכולים למצוא מספר גדול מספיק של יחסי שקילות מודולרית כאלה כדי לכסות את כל הערכים האפשריים של n, הבעיה הייתה נפתרת. לרוע המזל, כפי שהראה לואי מורדל, זהות מסוג זה עבור ערכי n קונגרואנטים ל-r mod p יכולה להתקיים רק כאשר r אינו שארית ריבועית מודולו p
.
מורדל רשם זהויות מהצורה הזו עבור כל n שהוא 2 מוד 3 (ראה למעלה), 3 מוד 4, 5 מוד 8, 2 או 3 מוד 5, או 3, 5, או 6 מוד 7, ובכך מכסה את כל המספרים שאינם שאריות ריבועיות עבור הבסיסים הללו. אך, עבור בסיסים גדולים יותר, לא כל המספרים שאינם שאריות ריבועיות מכוסים באמצעות זהויות כאלה.
מהזהויות של מורדל ניתן להסיק שפתרונות קיימים עבור כל הערכים של n למעט אולי אלה השקולים ל-1, 121, 169, 289, 361, או 529 מודולו 840. המספר הראשוני הקטן ביותר מהצורה הזו הוא 1801. באמצעות איחוד מחלקות שקילות מודולרית גדולות יותר, וובּ (Webb) ואחרים הראו שהשבר של n בקטע [‎1,N] היכול לשמש כדוגמה נגדית להשערה, שואף לאפס בגבול כש-N שואף לאינסוף
.
אף על פי שהתוצאות של מורדל מגבילות את הצורות השונות של הזהויות הקונגרואנטיות, ישנה עדיין תקווה להשתמש בזהויות מודולריות כדי להוכיח את השערת ארדש-שטראוס. באופן מידי מהגדרתו, שום מספר ראשוני אינו יכול להיות מספר ריבועי, כך שלפי משפט הסה-מינקובסקי (המשפט בוויקיפדיה האנגלית), עבור כל p ראשוני קיים מספר ראשוני גדול יותר q, כך ש-p אינו שארית ריבועית מודולו q. אם-כן, גישה אפשרית להוכחת המשפט תהיה: עבור כל מספר ראשוני p, מציאה של מספר ראשוני גדול יותר q וקונגרואנציה הפותרת את משוואת ‎4/n עבור  n\equiv p\mod q;; אם ניתן לעשות את הדבר, שום מספר ראשוני p לא יוכל להיות דוגמה נגדית להשערה - כלומר, ההשערה תוכח.
אימותים חישוביים

אנשים רבים נעזרו במחשבים כדי לחפש דוגמה נגדית להשערה באמצעות שימוש בכוח גס. ניתן להאיץ חיפושים ממין זה אם נתבונן רק במספרים ראשוניים שאינם שייכים ליחסים קונגרואנטים ידועים. נכון ליוני 2014, חיפושים מסוג זה אימתו את ההשערה עבור כל n טבעי עד ל- 10^{17}.
הנושא של כמה פתרונות שונים יש למשוואה עבור כל n נחקר גם הוא. גם כאן נעזרו במחשבים כדי למצוא את הערכים עבור n קטנים. אך שום חוקיות לא נמצאה עד-כה, המספרים מפגינים התנהגות בלתי-רגילה עבור ערכים גדלים של n. החל מ n=3, מספר הפתרונות השונים הוא:
1, 1, 2, 5, 5, 6, 4, 9, 7, 15, 4, 14, 33, 22, 4, 21, 9, ... (סדרה A073101 באתר OEIS – האנציקלופדיה המקוונת לסדרות של מספרים שלמים).
אך גם עבור ערכים גדולים של n עשויים להיות רק מעט פתרונות, למשל יש רק שבעה פתרונות שונים עבור  n=73.
הכללות

המתמטיקאי הפולני ואצלב שרפינסקי הציע גרסה מוכללת להשערה: עבור כל k קיים N כך שעבור כל  n\geq N קיים פתרון למשוואה  {\frac {k}{n}}={\frac {1}{x}}+{\frac {1}{y}}+{\frac {1}{z}}, כאשר k, ‏N, ‏n, ‏x, ‏y, ‏z, כולם מספרים טבעיים.
בשנת 2000 הוכיח תומאס האגדרון השערה דומה של ר"ה הארדין וניל סלואן. הם שיערו שעבור מספר טבעי ואי-זוגי, n, המשוואה  {\frac {3}{n}}={\frac {1}{x}}+{\frac {1}{y}}+{\frac {1}{z}} תמיד פתירה, ו-x, ‏y ו-z הם טבעיים, אי-זוגיים ושונים בזוגות.
הערות שוליים

↑  Elsholtz, Christian (2001). "Sums of k unit fractions". Transactions of the American Mathematical Society 353 (8): 3209–3227. DOI:10.1090/S0002-9947-01-02782-9. MR1828604.
↑  Erdős, Paul (1950). "Az 1/x1 + 1/x2 + ... + 1/xn=a/b egyenlet egész számú megoldásairól (On a Diophantine Mat. Equation)". Lapok. 1: 192–210. MR0043117.
↑  Mordell, Louis J. (1967). Diophantine Equations. Academic Press, 287–290.
↑  Webb, William A. (1970). "On 4/n = 1/x + 1/y + 1/z". Proceedings of the American Mathematical Society 25 (3): 578–584. MR0256984.
Li, D. L. (1981). "Equation 4/n = 1/x + 1/y + 1/z". Journal of Number Theory 13 (4): 485–494. DOI:10.1016/0022-314X(81)90039-1. MR0642923.
↑  Serge E. Salez, The Erdős-Straus conjecture New modular equations and checking up to N=1017
↑  Sierpiński, Wacław (1964). A Selection of Problems in the Theory of Numbers. Pergamon Press, 113.
↑  Hagedorn, Thomas R. (2000). "A proof of a conjecture on Egyptian fractions". American Mathematical Monthly 107: 62–63. MR1745572.
הסגנון הבין-לאומי בארץ ישראל

| --- | --- |

תחנת הכוח רדינג א' שבשפך הירקון
 מידע כללי
 אזור גאוגרפי:  ארץ ישראל
 טווח תאריכים:  שנות ה-20 – שנות ה-70 במאה ה-20
 מבנים עיקריים:  כיכר דיזנגוף, בית אגיון, ספריית שוקן
 סגנון אדריכלות קודם:  הסגנון האקלקטי בארץ ישראל
בית המעלות, ירושלים
בית פריד משנת 1935 ברחוב אחד העם 93 בתל אביב בתכנון זאב רכטר, 10/08
"מלון הרצליה" הישן בצפת נבנה בסגנון הבינלאומי, בעל קימורים אופייניים. הבניין משמש כיום כחנות ספרים
הסגנון הבין-לאומי בארץ ישראל הוא סגנון בין-לאומי באדריכלות ובעיצוב, שהתפתח מהזרם המודרניסטי באדריכלות המאה ה-20, והושפע רבות מבית הספר לאדריכלות באוהאוס שפעל בגרמניה (ולכן נקרא "באוהאוס", בעיקר בתל אביב). הסגנון, כעולה משמו, היה בין-לאומי, אחד מעקרונותיו הבולטים היה האוניברסליות, זכה להצלחה רבה בארץ ישראל והיה סגנון הבנייה המוביל בתקופת היישוב. רוח בניין הארץ והגעתם של אדריכלים אירופאים רבים בעלייה הרביעית והחמישית עם רעיונות חדשים השתלבו היטב ומימשו את רעיונות המודרניזם האירופאי בצורה ייחודית ומשמעותית.
הסגנון הבין-לאומי, והאדריכלות המודרניסטית בכלל, היו בגרסאות שונות הסגנון השולט בארץ עד סוף שנות ה-70 ופרק חשוב בתולדות האדריכלות הישראלית, אך הבנייה, הנחשבת למופת של האדריכלות המודרנית,[דרוש מקור][מפני ש...] הייתה בשיאה בשנות ה-30.
מאפייני הסגנון בארץ

הסגנון הבין-לאומי התפתח באירופה ונתן מענה לבעיות חברתיות בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה כגישת בנייה זולה ופשוטה. מאפייניו האדריכליים הבולטים של הסגנון הם הפונקציונליזם והאוניברסליות. הסגנון פסל קישוטיות מיותרת ודגל בצורה ובאסתטיקה הנובעת מתוך השימוש במבנה, זאת בניגוד לסגנונות אדריכליים מסורתיים שהתאפיינו בין השאר בקישוט החזיתות. הרעיון החברתי שעמד מאחורי הסגנון היה בין השאר מימושו בכל העולם.
התפיסות החברתיות של סגנון זה, יחד עם החיסכון הכלכלי שבו, התאימו מאוד לישוב היהודי בארץ ישראל. הסגנון עבר שינויים קלים שהתאימו אותו לבנייה בארץ, שינויים בעיקר בהתייחסות לאקלים בארץ. הפתחים הפונים דרומה במבנים היו קטנים יותר; כמעט ולא נעשה שימוש בקירות זכוכית, והשימוש במרפסות היה רב יותר מאשר במבנים באירופה. מבחינה חיצונית ניתן לאפיין כמה מהמוטיבים המובהקים של הסגנון הבין-לאומי בארץ: [דרוש מקור]
א-סימטריה, כמעט תמיד. אדריכלי הבאוהאוס האמינו כי הסימטריה משרתת את האדריכל ולא את המתגוררים במבנה. הבניין, על פי התפישה המודרניסטית, אמור להיות פונקציונלי ולשרת בראש ובראשונה את דייריו.
גגות שטוחים, בניגוד לגגות רעפים, משופעים וקמורים.
חלונות - שימוש בחלונות ישרים (ללא קשתות) בלבד או בחלונות עגולים דמויי חלונות אונייה, ולא כאוקולוס או רוזטה קלאסיים. מאפיין ברור מאוד נוסף הוא חלונות הסרט האופקיים וחלונות ה"מדחום" האנכיים שאפיינו חדרי מדרגות.
מרפסות - מאפיינות את הסגנון הבין-לאומי בארץ לעומת האירופאי. המרפסות עוצבו באופן מיניליסטי כ"גריעה" מתוך מסת הבניין. אחד מסימני ההיכר של הסגנון בארץ הוא גם המרפסות הפינתיות, לעיתים מרפסות מעוגלות הפונות אל פינות רחוב. במיוחד בתל אביב, מצויים בניינים רבים בעלי מרפסות כאלו המהוות באופן סמלי יציעי תיאטרון המשקיפים אל הרחוב.
קירות הצללה וקרניזים המקרים את המרפסות מפני השמש, ופתחי אוורור שנועדו לאפשר משב רוח אל תוך המרפסת.
קירות מטוייחים בלבן, למעט בירושלים בה חופו המבנים באבן ירושלמית כנדרש על ידי תקנת עזר עירונית מתקופת המנדט הבריטי.
מאפייני אונייה - חלונות עגולים ומרפסות דמויות סיפון של אונייה. הסגנון הבין-לאומי נועד להתאים לכל חלקי כדור הארץ ולכל הערים בה. מאפיין האונייה הוא מאפיין המזוהה בכל העולם ולא מיוחס לעיר מסוימת או לתרבות מסוימת.
היסטוריה

מתחילת שנות ה-20 הגיעו לארץ ובעיקר לעיר הצעירה תל אביב אדריכלים רבים מגרמניה, חלקם אף בוגרי בית ספר הבאוהאוס, ועסקו בתכנון ובנייה של מבנים רבים בעיר. אדריכלים אלה הגיעו ברובם בעלייה הרביעית והחמישית ופועלם היה גם בנייה עבור האוכלוסייה הבורגנית שהגיע לארץ בהמונים. על רקע זה, תל אביב כעיר בתנופת צמיחה גדולה ועל רקע התפיסה הסוציאליסטית ששלטה בארץ, תל אביב הייתה למגרש משחקים של אדריכלות הסגנון הבין-לאומי. בעקבות הבנייה הרבה בסגנון זה זכתה העיר הלבנה של תל אביב להכרה כאתר מורשת עולמית בשנת 2003 על ידי אונסק"ו.
במקביל, תוכננו בירושלים שכונות הגנים, על ידי האדריכל ריכרד קאופמן, שביטאו את התפישה האורבניסטית של הזרם המודרניסטי. במרכז העיר ירושלים (של היום) נבנו גם כן מבנים רבים בסגנון הבין-לאומי שהידועים שבהם נמצאים באזור שכונת רחביה. כמו כן רבים ממבני הציבור ובתי הדירות שנבנו במערב ירושלים בתקופת המנדט הבריטי תוכננו בסגנון זה לרבות אף בתי כנסת כדוגמת בית הכנסת ישורון. בירושלים נאלצו האדריכלים במקרים רבים להתאים את התכנון לתקנה המנדטורית שחייבה את חיפוי המבנים באבן ירושלמית (תקנה שעודה בתוקף עד היום, למעט תקופות קצרות בהיסטוריה של הקלות), והודות לכך נשתמרו בתי רחביה ומרכז ירושלים עד היום במצב טוב בהרבה מבני דורם התל אביביים.
אחד המבנים הראשונים שנבנו בישראל בזרם זה מחוץ לערים הגדולות היה בית המחנה, שהיה המבנה הראשון שהוקם במיזם העסקי-ציוני של ההתיישבות החקלאית בתל מונד.
הסגנון פרח בעוד ערים ומושבות רבות בארץ בשנות ה-30. מקום בולט הוא שכונת הדר הכרמל בחיפה. עם זאת, הסגנון הבין-לאומי לא אפיין את הבנייה הבורגנית לבדה ובקיבוצים רבים נבנו חדרי אוכל ופונקציות נוספות בסגנון גם כן.
השיכונים הנפוצים בישראל, גם הם במידה רבה תוצר של הסגנון הבין-לאומי. הרעיון של מבנה מגורים פשוט במיוחד הנותן מענה זול ויעיל למצוקת מגורים הגיע מאירופה של תחילת המאה ה-20 ויושם באופן נרחב בישראל הקולטת עלייה. שיכונים כגון מעונות עובדים ושיכוני קריית מאיר בתל אביב נבנו בשנות ה-30 אך קיימים הבדלים משמעותיים בינם לבין השיכונים שנבנו אחרי קום המדינה. בניית השיכונים, בעיקר בשנות ה-50 וה-60, נעשתה במהירות על ידי הממשלה באיכות נמוכה בהרבה מהשיכונים שתוכננו על ידי מיטב האדריכלים בשנות ה-30. רבים מבקרים את בניית השיכונים במדינת ישראל בהשוואה לשיכונים שנבנו באירופה בתקופה המקבילה במסגרת השיקום שאחרי מלחמת העולם השנייה.
שכונות הפועלים בתל אביב הובילו לטיפולוגיית בניה שהתקיימה בצורה זו או אחרת עד היום. שקיעתו של הסגנון הבין-לאומי בארץ הייתה הדרגתית.
העיר הלבנה

העיר הלבנה הוא כינוי רווח לכמה מאזוריה הישנים של תל אביב, בהם שוכנים למעלה מ-4,000 מבנים המשויכים לסגנון הבין-לאומי באדריכלות – הריכוז הגדול בעולם של מבנים מסוג זה – ובולט בהם גם תכנונה של העיר כעיר גנים שלה שדרות ורחובות ירוקים. רוב מבני הסגנון הבין-לאומי הוקמו משנות ה-30 ועד הקמת המדינה, על ידי אדריכלים יהודים שמוצא רובם מגרמניה. עיקר מבני העיר הלבנה שוכנים בלב תל אביב, בין הרחובות אבן גבירול ודרך בגין במזרח, רחובות אלנבי והרכבת בדרום, נחל הירקון בצפון והים במערב. בשנת 2003 קבע אונסק"ו כי אזורי העיר הלבנה בתל אביב הם אתר מורשת עולמית. מהנדס העיר בתקופת הקמתה של "העיר הלבנה" היה יעקב בן-סירה, ויש הרואים בו בעל השפעה חשובה למעבר לסגנון הבין-לאומי.
הסגנון הבין-לאומי במאה ה-21

הכרזת אונסק"ו [דרוש מקור][מפני ש...]על העיר הלבנה של תל אביב כאתר מורשת עולמית, גרמה להתעוררות מחודשת במבני הבאוהאוס כך שאדריכלים רבים משתמשים שוב במוטיבים מהסגנון הבין-לאומי, אם בבניה באזור של מבנים אלו שיש רצון להשתלב בסביבה ואם במבנים חדשים, בין הפרויקטים ניתן למנות את בניין המועצה האזורית מנשה וכן את פרויקט וילז' בשכונת אם המושבות בפתח תקווה.
מבנים בולטים בארץ > ירושלים

בית החולים הדסה הר הצופים – אדריכל: אריך מנדלסון
בית זלמן שוקן – אדריכל: אריך מנדלסון
ספריית שוקן – אדריכל: אריך מנדלסון
בית בנק אפ"ק (לימים בנק לאומי, רחוב יפו) – אדריכל: אריך מנדלסון
בית אגיון – אדריכל: ריכרד קאופמן
בית בונם – אדריכל: ליאופולד קרקאור
מבנים בולטים בארץ > תל אביב

כיכר דיזנגוף – אדריכלית: ג'ניה אוורבוך
הביתן המרכזי ביריד המזרח – אדריכל: ריכרד קאופמן
מעונות עובדים (רחוב פרישמן/פרוג) – אדריכל: אריה שרון
מרכז קופת חולים (רחוב בן עמי) – אדריכל: יוסף נויפלד
בית חולים אסותא (רחוב ז'בוטינסקי) – אדריכל: יוסף נויפלד
בית אנגל (שדרות רוטשילד/מזא"ה) – אדריכל: זאב רכטר
קפה גלינה (יריד המזרח) – אדריכלית: ג'ניה אוורבוך ואחרים
בית הדר (מבנה משרדים ברחוב הרכבת) – אדריכל: קרל רובין
תחנת הכוח רדינג א', כמו תחנות רבות שיזם פנחס רוטנברג
שוק העלייה (רחוב העלייה) – אדריכל: יעקב בן סירה
מוסך דן (רחוב ארלוזורוב)
בית פילץ (כיכר לונדון)
מבנים בולטים בארץ > חיפה

תחנת כוח – אדריכל: ריכרד קאופמן
שוק תלפיות – אדריכל: משה גרשטל
בית בורנשטיין – אדריכלים: בנימין אוראל ויחזקאל זוהר
בית דוד צ'נג (רח' ביאליק 6) - אדריכל: יוסף קלארווין
בית הקרנות - אדריכל: יוסף קלארווין
בית הספר אליאנס בהדר הכרמל – אדריכלים: בנימין אוראל ויחזקאל זוהר
בית השעון - אדריכל: גדעון קמינקא
קונסרבטוריון דוניה ויצמן – אדריכלים: בנימין אוראל ודוד ויטמן
בית הזכוכית – אדריכל: תיאודור מנקס
בית אהרון רוזנפלד – אדריכלים: בנימין אוראל ויחזקאל זוהר
מעונות אדל-שיפר – אדריכלים: בנימין אוראל ויחזקאל זוהר
בית העם בשכונת תל עמל – אדריכלים: בנימין אוראל ויחזקאל זוהר
בית זוהר – אדריכלים: בנימין אוראל ויחזקאל זוהר
מלון ארמון הכרמל – אדריכלים: בנימין אוראל ויחזקאל זוהר
מבנים בולטים בארץ > קיבוצים

גבעת השלושה: חדר אוכל – אדריכל: אריה שרון
תל יוסף: חדר אוכל – אדריכל: ליאופולד קרקאור
דגניה א': חדר אוכל – אדריכל: ריכרד קאופמן
מבנים בולטים בארץ > מקומות נוספים

נתניה: קולנוע שרון – אדריכל: שמואל ברקאי
פתח תקווה: השוק המרכזי - מחלקת התכנון המנדטורית
פתח תקווה: בית חולים בילינסון – אדריכל: אריה שרון
רמת גן: מפעל עלית הישן ברחוב ז'בוטנסקי
רחובות: בית חיים ויצמן – אדריכל: אריך מנדלסון
כפר סבא: קולנוע עמל – אדריכל: אריה שרון
הערות שוליים

↑  נועם דביר, גלריה, יוצקים תוכן למגדל המים, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2010
↑  Herbert, G. Sosnovsky, S., Bauhaus on the Carmel and the Crossroads of Empire, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1993
| אדריכלות ישראלית |
| --- | --- | --- |
| מבנים בישראל | מבנים בירושלים • מבנים בתל אביב • מבנים בחיפה • מבנים לפי ערים נוספות • אתרי מורשת עולמית בישראל |  |
| סגנונות וגישות בנייה בישראל | אדריכלות טמפלרית • הסגנון הארץ-ישראלי • הסגנון האקלקטי • הסגנון הבינלאומי • ברוטליזם ושיכונים • בנה ביתך |  |
| ערכים בנושא תכנון ובנייה בישראל | חוק התכנון והבנייה • תכנון ובנייה בישראל • תוכנית גדס • תוכנית שרון  • ישראל 2020 |  |
| נושאים נוספים | אדריכלים ישראלים • אדריכלות בירושלים • אדריכלות בתל אביב והעיר הלבנה • גורדי שחקים בישראל |  |
ראו גם פורטל אדריכלות
בית הדפוס הישן של עיתון "הארץ" בתל אביב. יוסף וזאב ברלין
בית מגורים ומסחר ברחוב לוינסקי בתל אביב, 7/08
בית בונם, רחביה
בית אנגל שתכנן זאב רכטר בהשפעה ישירה של לה קורבוזיה
חדר האוכל של קיבוץ גבעת השלושה. אדריכל: אריה שרון
מפעל "עלית" ברמת גן
בניין המועצה אזורית מנשה, בתכנון וינשטין-ועדיה אדריכלים. פרשנות עכשיווית לסגנון הבין-לאומי.
הפולמוס הרבני-קראי

הפולמוס הרבני-קראי הוא הוויכוח ארוך השנים בין היהדות הרבנית לקראית, הנסוב בעיקר על אמונת הראשונים בתורה שבעל פה וסמכותה המחייבת. שיא הפולמוס היה בימי הביניים המוקדמים, אך הוא התנהל אף במאה ה-19.