stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' האנט
שובו לתפקיד המושל

החל מ-1923 כיהן האנט שוב כמושל אריזונה במשך שש שנים רצופות, לאחר שניצח במערכות לבחירות לתקופות כהונה נוספות בתוצאות צמודות ב-1924 וב-1926. הנושא המרכזי בפוליטיקה של אריזונה באותה תקופה היה אשרור הסכם נהר הקולורדו. האנט התנגד לאשרור ההסכם, שהקצה את זכויות המים של הנהר לשבע מדינות, וטען שההסכם נתן לקליפורניה חלק מזכויותיה של אריזונה באופן בלתי הוגן. הסוגיה הייתה כה חשובה להאנט, עד שתושבי אריזונה התבדחו אז שבעוד שישו הלך על המים, המושל שלהם רץ על מימי הקולורדו.
בנוסף לעמדתו בנוגע להסכם נהר הקולורדו, אורכה של הקריירה הפוליטית של האנט הייתה מקור להערות נוקבות. במהלך תקופת כהונתו החמישית, כינו אותו מתנגדיו בכינוי "ג'ורג' החמישי". לאחר השבעתו לתקופת כהונתו השישית, השתנה כינוי זה ל"ג'ורג' השישי".
בבחירות לתקופת כהונה נוספת למשרת המושל ב-1928 נוצח האנט. ב-1930 עלה בידו שוב להיבחר לתקופת כהונתו השביעית. באפריל 1928 נפטרה רעייתו לאחר 27 שנות נישואים. ב-1932 הוא נוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית על ידי בנג'מין בייקר מואר. את ניסיונו האחרון והבלתי מוצלח להיבחר כמושל הוא עשה ב-1934.
ג'ורג' האנט נפטר בביתו כתוצאה מאי-ספיקת לב ב-24 בדצמבר 1934. הוא נטמן בקבר בצורת פירמידה לבנה שהוצב בראש גבעה בפארק פפגו שבפיניקס.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 49-50.
Berman, David R. (2015). George Hunt: Arizona's Crusading Seven-Term Governor. Tucson: University of Arizona Press.
Goff, John S. (1989). "George W. P. Hunt". In Myers, John L. (ed.). The Arizona governors, 1912–1990. Phoenix: Heritage Publishers. pp. 7–17.
הערות שוליים

↑  Wagoner, Jay J. (1970). Arizona Territory 1863–1912: A Political history. Tucson: University of Arizona Press, p. 303.
↑  Wagoner, Jay J. (1970). Arizona Territory 1863–1912: A Political history. Tucson: University of Arizona Press, p. 351.
↑  Wagoner, Jay J. (1970). Arizona Territory 1863–1912: A Political history. Tucson: University of Arizona Press, p. 441.
↑  Wagoner, Jay J. (1970). Arizona Territory 1863–1912: A Political history. Tucson: University of Arizona Press, p. 462.
↑  Wagoner, Jay J. (1970). Arizona Territory 1863–1912: A Political history. Tucson: University of Arizona Press, p. 466.
↑  Wagoner, Jay J. (1970). Arizona Territory 1863–1912: A Political history. Tucson: University of Arizona Press, p. 468.
↑  James W. Johnson, Arizona Politicians: The Noble and the Notorious, University of Arizona Press, 2002, p. 71.
↑  DOUGLAS TOWNE, The 1916 Arizona Governor’s Election Was Undecided for More Than a Year, PHOENIX, November 3, 2022.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1186159138  LCCN: n93033133  SNAC: w6dv1pcr  VIAF: 55821973   WorldCat (עם VIAF): 55821973 
קברו של האנט
ג'ואן הריסון (שחיינית)

ג'ואן סינתיה הריסון-בריצקה (באנגלית: Joan Cynthia Harrison-Breetzke;‏ נולדה ב-29 בנובמבר 1935) היא שחיינית דרום אפריקאית בעבר. אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) במשחה ל-100 מטר גב ובכך הייתה לשחיינית הראשונה מדרום אפריקה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה

הריסון נולדה וגדלה באיסט לונדון, בת להורים ספורטאים, אמא הייתה שחיינית ואביה היה שחקן רוגבי.
ביוגרפיה > 1948

באליפות דרום אפריקה בשחייה שנערכה בשנת 1948 היא זכתה בשתי מדליות זהב ב-220 יארד חופשי וב-500 יארד חופשי וקבעה שני שיאי לאומיים חדשים.
ביוגרפיה > 1950

במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו באוקלנד, ניו זילנד בשנת 1950 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-440 יארד חופשי בשיא משחקים חדש של 5:26.4 דקות ומדליית כסף במשחה ל-110 יארד חופשי בתוצאה של 1:10.7 דקות.
ביוגרפיה > 1952 > אלופה אולימפית

בשחייה באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה הריסון במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:14.3 דקות, לפני חירטייה וילימה מהולנד (1:14.5 דקות) וג'ין סטיוארט מניו זילנד (1:15.8 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בשמחה ל-100 מטר חפשי בתוצאה של 1:07.1 דקות תוצאה זהה ליהודית תמש מהונגריה שזכתה במדליית ארד ולג'ודי אלדרסון מארצות הברית שסיימה במקום חמישי, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:06.5 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:23.1 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה שלמ 5:21.8 דקות.
ביוגרפיה > 1954

במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה בשנת 1954 היא זכתה ב-4 מדליות, 2 זהב, כסף וארד. מדליות זהב במשחה ל-110 יארד גב בתוצאה של 1:15.2 דקות ובמשחה שליחות 4x110 יארד חופשי, מדליית כסף במשחה שליחות 3x110 יארד מעורב ומדליית ארד במשחה ל-110 יארד חופשי בתוצאה של 1:08.2 דקות.
ביוגרפיה > 1956

בשנת 1956 חזרה הריסון להשתתף בתחרויות וזכתה  בשני תוארי אליפות דרום אפריקה, אבל החליטה שלא להשתתף באולימפיאדת מלבורן (1956) ולא הגנה על תוארה.
תארים והישגים

בשנת 1989 זכתה הריסון להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
הערות שוליים

↑  Joan Harrison (RSA) 1982 Honor Swimmer, באתר  (באנגלית)
גירוש צרפת (1182)

ערך זה עוסק בגירוש צרפת שהתרחש בשנת 1182. אם התכוונתם לגירוש צרפת (סתמי) המפורסם יותר, ראו .
מיניאטורה המתארת את גירוש צרפת
גירוש צרפת בשנת ד'תתקמ"ב (1182), בעקבות צו של פיליפ השני, מלך צרפת, הביא להגליית כל יהודי צרפת משטחי צרפת שתחת שלטון המלך (כלומר אזור פריז, בשאר המדינה המלך לא ממש שלט, אלא האצילים), חזרתם התאפשרה בעקבות ביטול הצו על ידי אותו מלך בשנת 1198.
התקופה שלפני הגירוש

בעת מסע הצלב הראשון שהתקיים בשנת 1096, הצלבנים הוציאו להורג יהודים ברואן ללא הבדל גיל או מין, כאשר הצלבנים חסים רק על אלו שהסכימו להתנצר.
לפי מסמכים יהודיים, היהודים באותה התקופה חיו בפחד גדול, כתבו על כך לאחיהם בחבל הריין וביקשו מהם להתפלל ולצום עבורם. אולם, גם שם אלפי יהודים נטבחו על ידי הצלבנים. המאה הקשה שעברה על היהודים בצרפת, שנחשבה להרסנית, הייתה כאין וכאפס לנעשה בקהילה היהודית בגרמניה באותו הזמן.
הגירוש

במשך כמאה שנה לאחר מסע הצלב הראשון, התחוללו ברחבי אירופה עלילות דם רבות כנגד היהודים, כאשר רבים מהם הותקפו או נשרפו למוות בצרפת.
מיד עם הכתרתו של פיליפ השני למלך צרפת, ב-14 במרץ 1181, המלך הורה לעצור את כל היהודים ביום שבת. כל בתי הכנסת, הכסף וההשקעות נגזלו מידיהם.
בחודש אפריל 1182 פרסם המלך פיליפ השני צו גירוש, אך נתן ליהודים ארכה בת שלושה חודשים כדי שאלו יוכלו למכור את רכושם הפרטי הנייד. עם זאת, המלך החרים מידי היהודים את הבתים, השדות, האסמים ואת המפעלים לייצור היין. היהודים ניסו לשדל את האצילים לתמוך בהם, אך לשווא.
ביולי 1182 הוכרחו היהודים לעזוב את תחומי המלוכה של צרפת. בתי הכנסת הוסבו לכנסיות. צעד זה של גירוש היהודים על ידי תחבולות שונות, נעשה כדי למלא את הקופה המלכותית. הסחורה שהוחרמה על ידי המלך הומרה בכסף מזומן.
למרות הקשיים הרבים שחוותה הקהילה היהודית בצרפת בתקופה זו, הייתה פריחה אינטלקטואלית ויצירה פורייה ועשירה באותן השנים. הדחף לפעילות זו ניתן על ידי רש"י שציווה על יורשיו שהלמידה תימשך גם אחרי מותו. יורשיו, בני משפחתו, מילאו את צוואתו והמשיכו את עבודתו. באותן השנים הקהילה היהודית עסקה בעיקר בלימוד התלמוד, ההלכה הרבנית ופרשנות המקרא.
חזרת היהודים

ב-1198 הוצא הצו להחזרת היהודים לצרפת רבתי (ולאחר מכן צומצם רק לאזור איל-דה-פראנס).
ביולי 1198 החליט פיליפ השני להחזיר את היהודים לפריז, ”בניגוד לציפייה הכללית ולצו שלו, ובכך גרם לכנסיות של אלוהים סבל גדול” (ריגורד). המלך החליט לנקוט בקו של רצון טוב כלפי היהודים, כפי שהראה קודם לכן בפרשת בריי. הוא העניק גושפנקא חוקתית לפעילות היהודים בתחום הבנקאות, הלוואת כספים והמשכון, בראותו בהם מקור מצוין להכנסה עבורו.
המלך קבע הנחיות ברורות לעסקי היהודים, שכללו בין היתר את גובה המס החוקי. כמו כן, חויבו היהודים לסמן את מוצריהם. באופן טבעי, כל הסחר של היהודים היה נתון תחת מיסי מדינה, כאשר החותם המלכותי על המוצרים מומן על ידי היהודים. מאותה תקופה ואילך, היה חשבון מיוחד בקופת הממלכה בשם "מוצר היהודים" ("Produit des Juifs"), והתמלוגים ממוצרי היהודים גדלו ללא הפסקה, דבר שיצר אינטרס כלכלי לשמור על הימצאותם של היהודים בצרפת.
היהודים נהפכו להיות צמיתים של המלך בתחום ממלכתו, במקביל לתקופה שבה החלה עלייה בשכר והביאה לכדי היעלמותם של הצמיתים. המצב של היהודים כצמיתים היה קשה יותר משאר הצמיתים בני הדת הנוצרית, כאשר האחרונים זכו להגנה מידי הכנסייה. בהמשך הכנסייה הטילה חרם על היהודים והם לא יכלו לערער על תנאי עבודתם.
המלכים והלורדים ראו ביהודים רכוש, התייחסו אליהם כ"היהודים שלי" (באנלוגיה ל"האדמות שלי"). הלורדים פעלו כמו המלך, ”הם החשיבו את היהודים כחלק בלתי נפרד מהאדמות והרכוש שלהם, ואם יהודי היה מתגורר ברוזנות אחת ועבר לאחרת, האדון שלו לשעבר היה רשאי לקחת ליהודי את חפציו” (ריגורד).
ראו גם

יהדות צרפת
גירושי יהודי צרפת
מסעי הצלב
הערות שוליים

↑  Rigord  כרוניקן בן התקופה ( 1150-1209)
דב פרוהמן

ערך זה עוסק בפרופסור לפיזיקה שימושית, מנכ"ל אינטל ישראל. אם התכוונתם למייסד השירות הלאומי והאגודה להתנדבות, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1939 (בן 85) אמסטרדם, הולנד 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  הולנד, ישראל, ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 מוסדות:  אינטל 
 תלמידי דוקטורט:  גיורא ירון 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס ישראל לשנת ה'תשנ"א בתחום המדעים המדויקים  פרס מורטון לשנת 1982 מדליית אדיסון לשנת 2008
 הערות:  היה מנהל כללי של חברת אינטל ישראל
 תרומות עיקריות
 המציא את ה-EPROM (רכיב זיכרון הניתן למחיקה ולתכנות) הראשון
 
דב פרוהמן (נולד ב-28 במרץ 1939) הוא פרופסור לפיזיקה שימושית, ממייסדי מרכזי הפיתוח והייצור של חברת אינטל בישראל ומנכ"ל אינטל ישראל במשך שנים רבות. חתן פרס ישראל לשנת ה'תשנ"א בתחום המדעים המדויקים.
קורות חייו

פרוהמן נולד באמסטרדם ב-1939. בתקופת הכיבוש הנאצי בהולנד, הוסתר בחווה של משפחה נוצרית, תוך סיכון רב. הוריו נספו בשואה, והוא עלה לישראל כילד ב-1949 וגדל בבית קרובי משפחה בתל אביב, שם סיים את לימודי התיכון בתיכון עירוני א'. שירת בחטיבת גולני, ולאחר מכן השלים תואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. את המשך לימודיו האקדמיים, עשה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ממנה קיבל תואר שני (1965) ושלישי (1969) בהנדסת אלקטרוניקה ומדעי המחשב.
ב-1965 החל לעבוד במעבדות המחקר של חברת פיירצ'יילד (אנ') בפאלו אלטו שבקליפורניה, במחקר שעסק בתכנון מעגלים משולבים. ב-1969, עם סיום לימודיו, החל לעבוד במרכז המחקר של חברת אינטל בקליפורניה. באינטל עסק בתכנון רכיבי זיכרון מבוססי מוליכים למחצה, והמציא את ה-EPROM (רכיב זיכרון הניתן למחיקה ולתכנות) הראשון. על פיתוח זה זכה פרוהמן בפרס מורטון של איגוד IEEE ב-1982 ובמדליית אדיסון, אף היא מטעם IEEE, ב-2008.
בתקופת עבודתו באינטל ניסה פרוהמן לשכנע את בכיריה, במיוחד את נשיא החברה אנדי גרוב, להשקיע בישראל. בהשפעתו, ועקב מחסור באנשי תכנון באותה עת, פתחה אינטל מרכז תכנון בחיפה ביולי 1974. פרוהמן השקיע מאמצים רבים כדי לגרום לאינטל לבצע בישראל גם פעילות ייצור, ולא רק מחקר ופיתוח, ומאמציו נשאו פרי עם הקמת מרכז ייצור בירושלים ב-1981. פרוהמן מספר כי "בשנים הראשונות נלחמנו בשיניים על כל מוצר וכל טכנולוגיה, ורק לאחר כמה שנות מאבק זכינו בתכנון המיקרו-מעבד הראשון".
במקביל לפעילותו באינטל, ניהל פרוהמן קריירה אקדמית. ב-1972 הצטרף כפרופסור אורח באוניברסיטה למדע וטכנולוגיה בקומאסי שבגאנה, וב-1974, עם שובו לישראל, הצטרף לאוניברסיטה העברית בירושלים כפרופסור חבר לפיזיקה שימושית. ב-1980 התמנה לפרופסור מן המניין, אך ב-1981 עזב את סגל האוניברסיטה, והתמנה למנהל כללי של חברת אינטל בישראל, תפקיד שבו החזיק עד 2000 במקביל לפעילות כסגן נשיא קבוצת המיקרו-מעבדים באינטל העולמית.
בשנת ה'תשנ"א (1991) הוענק לו פרס ישראל למדעים מדויקים ובשנת 1991 צורף כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בנוסף, זכה פרוהמן באותה שנה בפרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה.
ב-2000 פרש פרוהמן מתפקידיו באינטל. לאחר פרישתו מהחברה הקדיש את זמנו לעיסוקי פנאי, בהם קריאה, רכיבה על אופנועים ועל אופניים, והטסת מטוסים קלים. נוסף על כך כתב ספר בנושא מנהיגות: מנהיגות בדרך הקשה, שיצא לאור באנגלית ב-2008 ובעברית ב-2009. בראיונות שנערכו עמו יצא פרוהמן נגד האדישות הפושה לדעתו בציבור הישראלי, וצפה משבר חברתי-חינוכי וכלכלי חמור שיפקוד את ישראל.
לקריאה נוספת

גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש - סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "שיעור בהישרדות", עמ' 144–149
הערות שוליים

↑  גיא גרימלנד, "ההיי-טק הישראלי בסכנה", באתר הארץ, 6 במאי 2008
↑  אלה יעקבי-בשן, ‏פרוהמן יוצא לחופשה; פורש מאינטל באוגוסט, באתר גלובס, 30 במאי 2000
↑  מנהיגות בדרך הקשה : [מדוע אי אפשר ללמד מנהיגות, וכיצד, למרות זאת, תוכלו ללמוד להנהיג / דב פרוהמן ; עם רוברט הווארד ; מאנגלית - דורון גרינשפן | פרוהמן, דב, 1939- (הוורד, רוברט, 1954- | הוורד, רוברט, 1954- ;גרינשפן, דורון ;המרכז הישראלי לניהול | הספרייה הלאומית], באתר www.nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311205305171  PLWABN: 9810608473905606  GND: 135734010  ISNI: 0000 0000 3699 3631  LCCN: n2008002226  NTA: 320715825  SNAC: w69h3jrd  VIAF: 75780906   WorldCat (עם VIAF): 75780906
גירוש צרפת הגדול

.
מיניאטורה המתארת את גירוש צרפת
גירוש צרפת הגדול (בספרות ההיסטורית מכונה לרוב גירוש צרפת), שהתרחש בשנת 1306 (ה'ס"ו), היה הגירוש הגדול והקשה מכל הגירושים שעברו במהלך ימי הביניים על יהדות צרפת, שכפי הנראה, חוותה יותר גירושים מכל ריכוז יהודי אחר באירופה. הגירוש היה גורף וכלל את כל היהודים בכל שטחי הממלכה. היהודים אולצו להשאיר את כל רכושם מאחוריהם. גירוש זה השפיע רבות על עיצוב יהדות אירופה ועל היהדות בכללה, בעיקר על הענף התורני.
הגירוש

גירוש היהודים מאנגליה שהתרחש ב-1290 הותיר את רישומו גם על צרפת, ועד מהרה מלכהּ, פיליפ הרביעי, שמקודם פתח את דלתותיו לקבלת המגורשים היהודים, שינה את דעתו. ב-1291 ושוב ב-6 ביוני 1299 הוא פקד על גירוש היהודים מצרפת, אך בשלב זה הוראותיו עדיין לא יצאו אל הפועל. השערה למניע לגירוש היהודים היא שאלברכט הראשון, מלך הרומאים, דרש מפיליפ חלק ממיסי היהודים על בסיס הטענה שהוא היורש לרומא, שהביסה את היהודים. כתגובה החליט פיליפ לגרש את היהודים ולגזול מהם את כל רכושם.
לקראת אמצע שנת 1306 (ה'ס"ו), כשקופת אוצר המלוכה הייתה כמעט ריקה, החליט המלך פיליפ הרביעי להשתמש ביהודים (ובהמשך גם בטמפלרים, מה שגרם להתמוטטותם) על מנת למלא את הקופה, והפקיע מהם את כל רכושם: אדמות, בתים ומטלטלין, שאלה האחרונים נמכרו במכירה פומבית. כמו כן מינה המלך את עצמו לממונה על הלוואותיהם של היהודים, והלווים הנוצרים חויבו לשלם לו את חובותיהם. ב-י' באב (22 ביולי) של אותה השנה, יום למחרת תשעה באב, נעצרו היהודים בבתי הכלא, שם הם קיבלו הודעה כי הם נידונו לגלות, ועליהם לעזוב את כל שטחי הממלכה בתוך חודש, מבלי ליטול עמהם דבר, מלבד הבגדים שעליהם. אלו שבחרו להמיר את דתם ולהתנצר לא גורשו, והיו מעטים שאכן עשו זאת.
בעקבות צו זה, כלל יהודי צרפת, שמספרם המשוער היה כ-100,000 איש, נטלו מידית את מקל הנדודים, והלכו לחפש מקום מקלט במדינות אירופה השכנות. רוב היהודים נמלטו לפרובאנס, שהייתה אז מדינה נפרדת, ואחרים גלו לאראגון, נווארה או פלנדריה. אחרי שכל היהודים גורשו המלך מינה פקידים כדי לגבות את ההלוואות שניתנו על ידי היהודים, והכסף עבר לאוצר הכתר הצרפתי. תוכניתו זו לא עלתה יפה כי הלווים, שלא היו מרוצים מפקידיו של המלך, ביקשו להחזיר את היהודים.
בין המגורשים הרבים היו רבי אהרן בן זרח, אביו של רבי מנחם בן זרח, רבי ירוחם בן משולם, רבי אהרון הכהן מלוניל, רבי ידעיה הפניני, רבי שמשון מקינון, רבי אשתורי הפרחי, רבי אבא מרי הירחי, רבי יצחק בן שר חסד, אביו של רבי מכיר, מחבר הספר "אבקת רוכל".
בעקבות הגירוש מרכזי התורה והישיבות בצרפת נגדעו באחת, מה שהוביל לירידה משמעותית בלימוד וידיעת התורה.
השיבה

תשע שנים חלפו מאז הגירוש, כשלואי העשירי, בנו של פיליפ הרביעי, בשנת מלכותו הראשונה - 1315 (ה'ע"ה), התיר ליהודים לשוב למקומות שבהם התגוררו לפני הגירוש תמורת תשלום כופר חד פעמי. בעיקרון, תוקף ההיתר היה לתקופה של עשר שנים בלבד. כמו כן להיתר השיבה היו מספר הגבלות, בהן: ענידת טלאי עגול, איסור תביעת רכוש, או ממון שהיה שייך להם לפני גירושם, ועוד מספר הגבלות שונות. לאחר חלוף עשר השנים נתן המלך ארכה בת שנה להסדרת עזיבת היהודים, שאף זו הייתה עשויה להתבצע בהגבלות מסוימות, אך לבסוף הצהיר כי הוא פורש עליהם את חסותו.
ראו גם

יהדות צרפת
גירושי יהודי צרפת
לקריאה נוספת

רם בן-שלום, יהודי פרובנס: רנסאנס בצל הכנסייה, 2017, עמ' 235-254.
הערות שוליים

↑  אליעזר בן יהודה, דברי הימים לבני ישראל - חלק שלישי, ורשה תרע"ג (1913), עמ' 21.
↑  עמק הבכא (לרבי יוסף הכהן הרופא, קראקוב 1895) עמ' 71.
↑  ראו בהקדמה לספרו אורחות חיים. ראו גם מאמר מאת שלום דובער לוין, מבית הגנזים, סימן פ"ז, בתוך: יגדיל תורה, תשרי-חשון, תשמ"ח, באתר היברובוקס
↑  ראו בהקדמה לספרו 'כפתור ופרח'. אמנם יש שטענו כי הגירוש המוזכר בספרו, היה גירוש אחר מוקדם מזה (אולי היה זה הגירוש שב-1270). ראו הרב אברהם חבצלת, מבוא לכפתור ופרח בהוצאה "בית המדרש להלכה בהתיישבות", ירושלים תשנ"ד, עמ' 17.
↑  ראו המבשר, מוסף תורני, גיליון 220 (י"ט באדר תשע"ג), עמ' ג.
↑  ראו ספר אורחות צדיקים שער התורה ד"ה ועתה ראה ("מיום שנתגרשו מצרפת נתמעט הלמוד מאד מאד")
ג'ורג' דרן

ג'ורג' הנרי דרן (באנגלית: George Henry Dern;‏ 8 בספטמבר 1872 – 27 באוגוסט 1936) היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בשל היותו שותף להמצאת תהליך הפקת כסף וזהב ממרבצי עפרה הקרוי "תהליך הולט-דרן" ובשל כהונתו כמזכיר המלחמה של ארצות הברית משנת 1933 ועד למותו ב-1936. הוא גם כיהן כמושל יוטה השישי בין השנים 1925 – 1933. דרן היה פוליטיקאי פרוגרסיבי, שנאבק למען רפורמות במיסוי, חינוך ציבורי ורווחה חברתית. הוא נודע כנואם יוצא דופן, שידע לשבות את לב שומעיו ולשעשע אותם, ללא קשר לשיוכם הפוליטי.
ראשית חייו

ג'ורג' הנרי דרן נולד ב-8 בספטמבר 1872 בעיירה סקריבנר שבמחוז דודג' שבנברסקה. הוא בנם של ג'ון דרן, מחלוצי החוואים בנברסקה, בעל מכרות ותעשיין, ושל אליזבת שגם שם נעוריה היה דרן. הוריו הגרו לארצות הברית מגרמניה. ג'ון דרן היה נשיא "חברת כריית ועיבוד הזהב מרקור" והוא השפיע על בנו ג'ורג' שהלך בעקבותיו כאשר הוא נכנס לעסקי הכרייה. ב-1888 סיים דרן את לימודיו בקולג' פרימונט שבאוניברסיטת מידלנד בעיר פרימונט שבנברסקה ובין השנים 1893 – 1894 הוא למד באוניברסיטת נברסקה-לינקולן. דרן היה גם אתלט מוכשר ושיחק כקפטן של נבחרת הפוטבול של האוניברסיטה. ב-1894 הוא הצטרף למשפחתו בסולט לייק סיטי, שם היה אביו נשיא חברת מרקור. הוא התקדם בחברה במהירות מתפקיד מנהל חשבונות לתפקיד הגזבר וב-1901 הוא קודם לתפקיד המנהל הכללי של החברה שאותה הוא ארגן מחדש כ"חברת כריית הזהב המאוחדת מרקור". דרן היה שותף להמצאת תנור "הולט-דרן", כבשן לביצוע תהליך הולט-כריסטנסון, טכניקה להפקת כסף מעפרה. ב-1913 נסגרה חברת מרקור, אך ניסיונו של דרן ותשוקתו לעסקי הכרייה השתקפו בהמשך בקריירה הפוליטית שלו.
ראשית הקריירה הפוליטית

דרן נכנס לפוליטיקה ב-1914 כאשר התמודד כמועמד משותף של המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הפרוגרסיבית על מושב בסנאט מדינת יוטה מטעם המחוז שבו שוכנת סולט לייק סיטי. הוא כיהן מאז ועד 1923 בסנאט המדינה, שם הוא נבחר פעמיים כמנהיג הסיעה הדמוקרטית של הבית. תקופת כהונתו שם עמדה בסימן של קידום משמעותי של החקיקה הפרוגרסיבית, כולל חוק שהסדיר את חכירת זכויות הכרייה, במקום מכירתן לגופים פרטיים. דרן נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל יוטה ב-1924 ובמהלך מערכת הבחירות הוא קיבל את גיבויה של המפלגה הפרוגרסיבית של יוטה ואת תמיכתו של המועמד הפרוגרסיבי לנשיאות רוברט לה פולט. בהתמודדותו מול המושל המכהן מהמפלגה הרפובליקנית, צ'ארלס ר. מייבי, השתמש דרן בסיסמה קליטה "We want a Dern good governor, and we don't mean Mabey" (מילולית: "אנחנו רוצים מושל טוב [לעזאזל], ואנחנו לא מתכוונים אולי", המילה Dern היא כתיב נוסף למיל Darn, שמשמעותה "לעזאזל" והשם Mabey משמעותו "אולי"). מאז בחירתו של מייבי ב-1920 נחשבה יוטה למדינה רפובליקנית והיא המשיכה להיות כזאת גם במהלך תקופת כהונתו של דרן כמושל. עם זאת, עלה בידו של דרן להפוך את יוטה למדינה עם נטייה דמוקרטית, תהליך שהחל ב-1933 ונמשך כמעט עשרים שנה לאחר מכן.
מושל יוטה

כמושל התמקד דרן בשימוש במשאבים הטבעיים שבהם התברכה יוטה כדי לפתח את כלכלת המדינה והקדיש את עצמו לרפורמות בחינוך, ברווחה ובמיסוי, וכך המשיך לבסס את המוניטין שלו כפרוגרסיבי. על בסיס טענתו שמס רכוש כאמצעי ההכנסה היחידי של המדינה אינו הוגן, דאג דרן להנהגתו של מס הכנסה מדינתי ושל מס זיכיון חברות, על אף התנגדות קשה לכך. הוא גם הוביל את פתרון הבעיות הבין-מדינתיות שהיו קשורות לבנייתו של סכר הובר על נהר הקולורדו. דרן, שלמדינתו היה את החיסרון שהחלק של הקולורדו שעבר בשטחה היה מעל הסכר, הגן בתוקף על התאוריה, שלהוציא זכויות השיט, מימי הנהרות המערביים הם משאבים של המדינות ולא של הממשלה הפדרלית. מחלוקת זו הובילה אותו לעימות ישיר עם מזכיר המסחר של ארצות הברית הרברט הובר, שניסה לגשר על המחלוקת הזו בממשל הנשיא קלווין קולידג'.
ב-1928 נבחר דרן לכהונה נוספת כמושל בהפרש סוחף של 31,000 קולות, זאת על אף העובדה שיוטה הצביעה בבחירות הכלליות של אותה שנה לרפובליקנים בהפרש של 14,000 קולות. בין השנים 1929 – 1930 הוא כיהן כיושב ראש אגודת המושלים הלאומית, שם הוא עבד בשיתוף פעולה עם מושל ניו יורק פרנקלין דלאנו רוזוולט. פועלו של דרן כמושל פרוגרסיבי במדינה מערבית זיכה אותו בשבחיו של רוזוולט, שלאחר ניצחונו בבחירות לנשיאות של 1932 הוא מינה את דרן לתפקיד מזכיר המלחמה.
מזכיר המלחמה

בתחילה רצה רוזוולט למנות את דרן לתפקיד מזכיר הפנים, אך בפגישה של השניים סוכם שדרן יקבל את תפקיד מזכיר המלחמה. אף על פי שלא היה לו שום רקע צבאי והוא היה ידוע בנטיותיו הפציפיסטיות, הוא זכה בתמיכת החוגים הצבאיים בזכות זה שהוא קידם תהליכי יעילות ומוכנות ודחף לקיומו של מבנה הצבא שיוכל להתרחב בקלות בעתות משבר. דרן יזם תוכנית חמש-שנתית להצטיידות הצבא במטוסים חדשים, הגדלת מספר הטנקים, רכישת  רובים חצי-אוטומטים ותותחים מודרניים. הוא דחף להגדלת כוחו של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית וחקר האשמות על שדלנות במחלקת המלחמה, שכתוצאה מהן נשפטו והודחו שני קצינים בכירים. רפורמות אלו זיכו אותו בתמיכתם ובהערצתם של רוב חברי הסגל הפיקודי של הצבא.
במהלך כהונתו כמזכיר המלחמה פיקח דרן על ניהולו של חיל השימור האזרחי. מחלקת המלחמה בניהולו של דרן ציידה את הארגון הממשלתי הזה במזון, ביגוד, אמצעי תחבורה וסיוע רפואי שניתנו ל-300,000 מובטלים שהצטרפו לשורותיו לטובת עבודות שימור של הקרקעות הציבוריות של ארצות הברית. באותה תקופה החל חיל ההנדסה של הצבא בכמה מיזמי עבודות ציבוריות, כולל חפירת נהרות המיסיסיפי והמיזורי ובכרייתה של תעלת שיט בפלורידה. בגיבויו של מנהל העבודות הציבוריות השתתף חיל ההנדסה גם בבנייה של סכר בונוויל על נהר קולומביה ושל סכר פורט פק על נהר המיזורי והחל את בנייתו של סכר קוודי שהופסקה. דרן עבד בשיתוף פעולה הדוק על מיזמים כאלו עם ראש מטה הצבא דאגלס מקארתור. לעיתים נתגלעו מחלוקות בינו לבין הנשיא רוזוולט בנוגע לתוכניות לפיתוח משאבי מים, וב-1935 וב-1936 הוא התנגד לחקיקה להקמת מועצת משאבים לאומית קבועה, אף על פי שהיא זכתה לתמיכה חזקה של מנהל הניו דיל.
ג'ורג' דרן נפטר בוושינגטון די. סי. ב-27 באוגוסט 1936 מסיבוכים בלב ובכליות שנבעו מהתקף שפעת.
מורשתו

דרן היה חובב פעילויות ספורטיביות כמו דיג וטרקינג והוא זכור בשל העבודה הקשה שהשקיע בעבודתו כחבר הקבינט של הנשיא רוזוולט ובשל היותו נואם ששעשע את שומעיו. מעל לכל, דרן שימש כמזכיר המלחמה בתקופה שלא הייתה משמעותית במיוחד מבחינה צבאית. ארצות הברית הייתה אז בעיצומו של השפל הגדול ובשל כך היה עליה לאמץ גישה בדלנית בנוגע למדיניות החוץ שלה. לאחר שנים של תקציבים צבאיים מצומצמים ושל מדיניות חוץ בדלנית, הייתה משרת מזכיר המלחמה תפקיד חסר חשיבות יחסית בתקופתו של דרן. בעוד שהוא התחבב על שאר חברי הקבינט, הוא מעולם לא תרם רבות להגדרת מדיניות הממשל. זו הסיבה שתקופת כהונתו כמזכיר המלחמה זכתה לפחות תיעוד בהשוואה לאלו שכיהנו בתפקיד לפניו ואחריו בעתות מלחמה.
משפחתו

ב-7 ביוני 1899 הוא נשא לאישה בעיר פרימונט את שרלוט "לוטי" בראון ויחד הם הביאו לעולם שישה ילדים שהגיעו לבגרות ונישאו עד למותו ב-1936. לוטי דרן נפטרה ב-1952 בשיקגו ונקברה לצדו של בעלה בבית הקברות מאונט אוליב שבסולט לייק סיטי.
נכדו הוא השחקן ברוס דרן, אביה של השחקנית לורה דרן.
הערות שוליים

↑  "George Henry Dern -- HuskerMax&#153;". huskermax.com.
↑  George Henry Dern - Utah State Archives - Utah.gov
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb162216161 (data)  GND: 1176687875  ISNI: 0000 0000 2979 8627  LCCN: n89125984  NARA: 10571426  SNAC: w6wq06xq  VIAF: 72983427   WorldCat (עם VIAF): 72983427
ג'פרי קמוורור

ג'פרי קיפסנג קמוורור (באנגלית: Geoffrey Kipsang Kamworor; נולד ב-28 בנובמבר 1992) הוא אתלט קנייתי, שלוש פעמים ברציפות אלוף העולם (קופנהגן 2014, קארדיף 2016 וולנסיה 2018), ושיאן העולם בריצת חצי מרתון, סגן אלוף העולם (בייג'ינג 2015) בריצת 10000 מטר ופעמיים אלוף העולם במרוצי שדה (2015, 2017).
ביוגרפיה

ג'פרי קמוורור גדל בכפר הקנייתי צ'פקוריו, ובצעירותו נהג לרוץ בכל יום אל בית הספר שלו, אשר היה מרוחק כ-5 קילומטרים מביתו, ובחזרה ממנו.
ביוגרפיה > 2011

באליפות העולם במרוצי שדה לנוער, קמוורור זכה בשתי מדליות זהב; בתחרות האישית ובתחרות הקבוצתית, כשנבחרת קניה הקדימה את נבחרת אתיופיה ואת נבחרת אוגנדה.
בחודש יוני, השתתף לראשונה בשתי תחרויות מסבב ליגת היהלום. בתחרות שנערכה ביוג'ין, הוא סיים במקום ה-10 בריצת 10000 מטר בתוצאה 27:06.35 דקות, ושמונה ימים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בניו יורק, קבע תוצאה של 13:12.23 בריצת 5000 מטר וסיים במקום התשיעי.
בשנת 2011, קמוורור שבר את שיאו האישי בריצת חצי המרתון שלוש פעמים ברציפות: בחצי מרתון ברלין שנערך באפריל, זכה במדליית הזהב לאחר שקבע תוצאה של 1:00:38 שעות. בחצי מרתון ליל שנערך בחודש ספטמבר סיים גם כן במקום הראשון בתוצאה של 1:00:02 שעות. חודשיים לאחר מכן, בחצי מרתון ניו דלהי, קמוורור סיים במקום השני בתוצאה של 59:38 דקות, שבע שניות אחרי לליסה דסיסה האתיופי.
ביוגרפיה > 2012

בתחרות חצי מרתון שנערכה בהאג בחודש מרץ, סיים קמוורור במקום הרביעי בשיא אישי חדש של 59:26 דקות. באליפות קניה שנערכה בחודש יוני זכה במדליית הזהב בריצת 5000 מטר לאחר שקבע תוצאה של 13:31.30 שניות. במרתון ברלין זכה במדליית הארד בתוצאה של 2:06:12 שעות, אחרי בני ארצו ג'פרי מוטאי (2:04:15 שעות) ודניס קימטו (2:04:16 שעות).
ביוגרפיה > 2013

בחצי מרתון ראס אל-ח'ימה שנערך בחודש פברואר, סיים קמוורור במקום הראשון עם שיא אישי חדש של 58:54 דקות. במרתון ברלין זכה במדליית הארד לאחר שקבע תוצאה של 2:06:26 שעות, אחרי בני ארצו וילסון קיפסנג, שקבע שיא עולם חודש של 2:03:23 שעות, ואליוד קיפצ'וגה שקבע תוצאה של 2:04:05 שעות.