stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת מיר
ראשי ישיבת מיר

| רב | תקופה | הערות |
| --- | --- | --- |
| שמואל טיקטינסקי (המייסד) | תקע"ה - תקפ"ג | נפטר בתקצ"ה |
| אברהם טיקטינסקי | תקפ"ג - תקצ"ה |  |
| יוסף דוד אייזנשטט (ר' דוד'ל מירער) | תקצ"ה - תר"ו |  |
| משה אברהם אייזנשטט (אב"ד זעטיל) | משנת תר"ו - |  |
| חיים יהודה לייב טיקטינסקי | תרי"ט – תרנ"ט |  |
| אברהם (השני) טיקטינסקי | משנת תרל"ו - |  |
| אליהו ברוך קמאי | תרנ"ט - תרע"ז |  |
| אברהם צבי קמאי | תרע"ז – תש"ב | נרצח בשואה |
| אליעזר יהודה פינקל | בשנים תרס"ג – תשכ"ה |  |
| חיים שמואלביץ | בשנים תרצ"ו – תשל"ט |  |
| בנימין ביינוש פינקל | תשכ"ה – תש"ן |  |
| נחום פרצוביץ | תשכ"ה – תשמ"ז |  |
| נתן צבי פינקל | תש"ן - תשע"ב |  |
| אליעזר יהודה פינקל | מתשע"ב |  |
ראשי הישיבה בארצות הברית
| אברהם קלמנוביץ (המייסד) | תש"ה - תשכ"ד | נפטר בשנת תשכ"ד |
| שמואל בירנבוים | תשכ"ד - תשס"ח | נפטר בשנת תשס"ח |
| שרגא משה קלמנוביץ | תשכ"ד - |  |
| דוד קוויאט | תשל"ו - תש"ע | נפטר בשנת תש"ע |
אברהם יעקב נלקנבאום: 
צבי יעקב ז'ולטי: 
| אשר דב בירנבוים | מתשס"ח |  |
אשר אליהו קלמנוביץ: 

| רב | תקופה | הערות |
| --- | --- | --- |
| משה פינקל |  | נפטר: תשס"א |
| אליהו ברוך פינקל | תשמ"ז - תשס"ח | נפטר תשס"ח |
| רפאל שמואלביץ | תשל"ט - תשע"ו | נפטר בשנת תשע״ו |
| אריה פינקל | תשכ"ה - תשע"ו |  |
| הרב יצחק אזרחי | מתשל"ט |  |
| יעקב שמואלביץ | מתשע"ו |  |
| רב | תקופה | הערות |
| --- | --- | --- |
| זלמן דולינסקי (זלמן רדינר) | תרס"א - תרע"א |  |
| ירוחם הלוי ליבוביץ | תרע"א - תרצ"ו |  |
| יחזקאל לוינשטיין | תרצ"ו - תשי"ד | נפטר תשל"ד |
| חיים זאב פינקל | תשי"ד - תשכ"ה | בנו של ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל |
| אהרון דוד חדש | תשכ"ה - תשפ"א | יליד 1931. למד בישיבת חברון עד נישואיו עם חסידה בתו של הרב חיים זאב פינקל, המשגיח בישיבה עד תשכ"ה. |
| בנימין פינקל | מתשפ"א | בנו של רבי אריה פינקל |
| אפרים חדש | מתשפ"א | בנו של רבי אהרון חדש |
מבוגרי הישיבה

הרב יחזקאל אברמסקי - מחבר "חזון יחזקאל" על תוספתא
הרב משה שמואל שפירא - ראש ישיבת באר יעקב
הרב שמואל בירנבוים - ראש ישיבת מיר בארצות הברית
הרב אריה זאב גורביץ - ראש ישיבת גייטסהד
הרב יחיאל יעקב וינברג - מחבר שו"ת "שרידי אש"
הרב שלמה יוסף זוין
הרב אריה לייב מאלין
הרב אלחנן משה קונשטט
הרב יחיאל מיכל פיינשטיין
הרב חיים שמואלביץ - ראש ישיבת מיר בשאנגחאי ולאחר מכן בירושלים
הרב דוד קורנגלס - המשגיח הראשון בישיבת נר ישראל
הרב חיים פינחס שיינברג - ראש ישיבת "תורה אור"
הרב דוד פוברסקי - ראש ישיבת פוניבז'
הרב נחום פרצוביץ מראשי ישיבת מיר בירושלים
הרב פסח שטיין - ראש ישיבת טלז
הרב ראובן פיין
הרב שלמה וולבה
הרב ברוך רוזנברג
הרב יוסף ביגון
הרב אברהם פרבשטיין ראש ישיבת חברון (חמיו של הרב רפאל שמואלביץ)
הרב יחיאל מיכל שלזינגר
הרב מנחם נחום קפלן
בוגרי ישיבת מיר - בלארוס
בוגרי ישיבת מיר - ירושלים
בוגרי ישיבת מיר - ברוקלין
לקריאה נוספת

משה צינוביץ, מיר : תולדות ישיבת מיר, מוריה, חייה, תלמידיה ותורתה. תל אביב: מור, תשמ"א
א. פולק, לא פסקה ישיבה: "200 שנות תורה" (לרגל מלאות 200 שנה לישיבה), התשע"ז
אברהם ברנשטיין, יום טוב פורגס וי' נווה, הזריחה בפאתי קדם, בני-ברק תשנ"ט-תשס"א, שלושה כרכים
אלחנן יוסף הרצמן, ‏מירער ישיבה אין גלות, בארכיון האינטרנט (ביידיש)
הערות שוליים

↑  תולדות ישיבת מיר מאת הרב יוסף ד. עפשטיין
1 2  יוסף ד. עפשטיין, ישיבת מיר, בתוך: שמואל קלמן מירסקי (עורך), מוסדות תורה באירופה: בבנינם ובחורבנם, ניו יורק: עֹגֶן, תשט"ז, 1956. עמ' 87.
↑  חברים נוספים בחבורה היו הרב מנדל אטיק, הרב אברהם יעקב ויינר, הרב זונדל קרויזר, הרב מאיר ברנדסדורפר, הרב דב מאיר קרויזר.
↑  בכתבה לרגל חגיגות 200 השנים לישיבה (משה ויסברג, דינר ענק והכפלה של רכניץ; כך נערכים במיר לציון 200 שנה לישיבה, באתר בחדרי חרדים, 2 במאי 2017) נזכר המספר 9,000, אולם הוא כולל ככל הנראה גם ישיבות נלוות
↑  מיר במספרים
| רבני ישיבת מיר |
| --- | --- | --- |
| ראשי הישיבה בירושלים | רבי אליעזר יהודה פינקל • רבי יצחק אזרחי • רבי יעקב שמואלביץ |  |
| ראשי ישיבת מיר מודיעין עילית | רבי נועם אלון • רבי צבי פרצוביץ |  |
| ראשי הישיבה בארצות הברית | רבי אברהם יעקב נלקנבאום • רבי צבי יעקב ז'ולטי • רבי אשר דב בירנבוים • רבי אשר אליהו קלמנוביץ' • רבי אליה ברודני |  |
| משגיחים בהווה | רבי בנימין פינקל  • רבי אפרים חדש |  |
| ראשי ישיבה שנפטרו | רבי שמואל טיקטינסקי • רבי אברהם טיקטינסקי  • רבי יוסף דוד אייזנשטט • רבי משה אברהם אייזנשטט • רבי חיים יהודה לייב טיקטינסקי • רבי אברהם (השני) טיקטינסקי • רבי אליהו ברוך קמאי • רבי אברהם צבי קמאי • רבי אליעזר יהודה פינקל • רבי חיים שמואלביץ • רבי בנימין ביינוש פינקל • רבי נחום פרצוביץ • רבי אברהם קלמנוביץ • רבי שמואל ברנבוים • רבי שרגא משה קלמנוביץ • רבי דוד קוויאט • רבי נתן צבי פינקל • רבי אריה פינקל • רבי אברהם יצחק ברזל |  |
| משגיחים שנפטרו | רבי זלמן דולינסקי • רבי ירוחם ליבוביץ • רבי יחזקאל לוינשטיין •  רבי חיים זאב פינקל • רבי אהרן חדש |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297740905171  ISNI: 0000 0001 1089 2709  LCCN: n82165404  VIAF: 131378469   WorldCat (עם VIAF): 131378469 
ישיבת מיר בעיירה מיר בבלארוס
תמונת מחזור של בחורי ישיבת מיר, תרצ"ג
ישיבת מיר בבית הכנסת בית אהרן בשאנגחאי
בניין "בית ישעיה" מבנייני הישיבה
ארון הקודש בבנין המרכזי בירושלים
ישיבת מיר ברכפלד
בנין הישיבה בברוקלין, ניו יורק
מכון הטריק-מרטין

| --- | --- |

לוגו מכון הטריק-מרטין
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מטה הארגון:  ניו יורק 
 מייסדים:  אמרי הטריק דמיאן מרטין
 תקופת הפעילות:  1979–הווה (כ־46 שנים)
 https://hmi.org/
 קואורדינטות:  40°43′48″N 73°59′34″W﻿ / ﻿40.730056°N 73.992748°W﻿ / 40.730056; -73.992748
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימכון הטריק-מרטין(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימכון הטריק-מרטין(למפת מנהטן רגילה) מכון הטריק-מרטין(למפת מנהטן מוגדלת) מכון הטריק-מרטין he
 
מכון הטריק-מרטין (באנגלית: Hetrick-Martin Institute; בראשי תיבות: HMI) הוא ארגון ללא כוונת רווח המבוסס בניו יורק, אשר מוקדש לשרת את צורכיהם של הומואים, לסביות, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים ואלו אשר אינם בטוחים בנטייתם המינית בגילאי 13–24, ובני משפחותיהם.
אודות

הארגון הוקם בשנת 1979 על ידי ד"ר אמרי הטריק וד"ר דמיאן מרטין כמכון להגנה על בני נוער הומואים ולסביות, בשל היותר חלקם בסיכון בעיר ניו יורק. בעקבות תרומה פרטית בשנת 1983, בשילוב עם מענק מטעם חטיבת הנוער של מדינת ניו יורק, הם הצליחו לפתוח משרד ברחוב 23, להקים בית מחסה ולהרחיב משמעותית שירותי מתן ייעוץ ותמיכה לנוער להט"בי.
בשנת 1985, במימון של המחלקה לחינוך בעיר ניו יורק, הקימה HMI את בית הספר התיכון הארווי מילק, בית הספר העל-יסודי הראשון בארצות הברית, שיועד עבור תלמידים להט"ביים. HMI ניהלה את בית הספר באופן ישיר עד לשנת הלימודים 2002/2003, כאשר לאחר מכן הפך המקום לבית ספר ציבורי מוסמך שמנוהל על ידי משרד החינוך בניו יורק. הן המכון והן בית הספר עדיין פועלים מאותם משרדים משותפים במנהטן.
בדצמבר 1988, לאחר מותו של הטריק בשנת 1987 מסיבוכים הקשורים לאיידס, התראיין מרטין על ידי אריק מרקוס, כחלק ממה שלימים יהפוך לספרו ובהמשך לפודקאסט "Making Gay History"‏, וסיפר על מערכת היחסים שלו, הן המקצועית והן האישית, עם הטריק. מרטין עצמו נפטר בשנת 1991, גם כן מסיבוכים הקשורים באיידס.
בשנת 2011 הרחיב HMI את שירותיו אל מחוץ למנהטן, על ידי השקת "HMI: Newark", תוכנית פיילוט שנועדה לשרת בני נוער להט"בים בניוארק, ניו ג'רזי. בעקבות הצלחת תוכנית הפיילוט, ביולי 2014 מונתה ד"ר אשונדה פלמינג להיות מנכ"ל התוכנית. בהמשך, התוכנית הורחבה לכלול ארבעה מחוזות בניו ג'רזי ושמה שונה ל-"HMI: New Jersey".‏
ראו גם

בית הספר התיכון הארווי מילק
הערות שוליים

↑  "Institute for the Protection of Lesbian and Gay Youth". NYC LGBT Historic Sites Project (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-12-19.
1 2  Marcus, Eric. (2002). Making gay history : the half-century fight for lesbian and gay equal rights. Marcus, Eric. New York: Perennial. ISBN 0-06-093391-7. OCLC 48399170.
↑  Smith, Kaitlin. "Teaching LGBTQIA+ Students: Insights from Harvey Milk High School". facingtoday.facinghistory.org (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-12-19.
↑  "The Controversy Over the Harvey Milk School - Nymag". New York Magazine (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-12-19.
↑  "Opinion | The Harvey Milk High School". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 2003-08-03. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-12-19.
↑  "Dr. Emery Hetrick, 56, Dies; Gave Care to Homosexuals". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1987-02-07. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-12-19.
↑  "A. Damien Martin, 57, A Gay Rights Advocate". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1991-08-18. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-12-19.
↑  Hetrick-Martin Institute (15 ביולי 2014). "Hetrick-Martin Institute (HMI) Appoints Dr. Ashawnda Fleming as Executive Director of HMI: Newark" (PDF) (הודעה לעיתונות). אורכב מ-המקור (PDF) ב-9 באוגוסט 2014. נבדק ב-11 בספטמבר 2012. {{cite press release}}:  (עזרה)
1 2  "HMI: New Jersey". Hetrick-Martin Institute. אורכב מ-המקור ב-14 באוקטובר 2012. נבדק ב-11 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
סולי מקלאוד

| --- | --- |

 לידה:  10 בפברואר 2000  (בן 25) סקוטלנד, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2021
 מקום לימודים:  The Unseen 
 פרופיל ב-IMDb
 
סולי מקלאוד (באנגלית: Solly McLeod נולד ב-10 בפברואר 2000) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה

מקלאוד הוא בנם של הזמר והפזמונאי האנגלי רורי מקלאוד ושל הזמרת האירית איימי לאונרד שהייתה סולנית בעבר של להקת הפולק "Anam". סולי גדל באורקני שבסקוטלנד לפני שמשפחתו עברה ללונדון בגיל 10 כשהוריו נפרדו. הוא למד בבית הספר לדרמה "Unseen" בלונדון.
קריירה

מאפריל 2021 ואילך צילם מקלאוד ארבעה פרויקטים כשיום מנוחה בלבד בין כל אחד מהם.
בשנת 2022 הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "The Rising",  בפרק בסדרת הטלוויזיה זרה. ובסדרת הטלוויזיה בית הדרקון ששודרה בערוץ HBO. שנה לאחר מכן הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "טום ג'ונס" ולאחר מכן הצטלם למותחן הטלוויזיה "ג'ריקו רידג'", שצולם בקוסובו. בסדרה משחק מקלאוד לצד סופי ויילד והאנה וודינגהאם.   באותה שנה לוהק לצד ויגו מורטנסן, לתפקיד במערבון, "The Dead Don't Hurt".
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2021 | Boxing Day | בלמן |  |
| 2022 | I Feel Fine | ריאן |  |
| 2022 | Boy in the corner | קיילב |  |
| 2023 | Jericho Ridge | וולטר גאדג' |  |
| 2023 | The Dead Don't Hurt | ווסטון ג'פריס |  |
| 2024 | Last Swim | שיי |  |
| 2024 | William Tell | מלקטל |  |
| TBA | Sierra Madre |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2022 | זרה | לאמבי | פרק: "Echoes" |
| 2022 | The Rising | ג'וזף וייט | 7 פרקים |
| 2022 | בית הדרקון | סר ג'ופרי לונמות' | 2 פרקים |
| 2023 | Tom Jones | טום ג'ונס | 4 פרקים |
| TBA | Fear | יאן | סדרה עתידית של פריים וידאו |
הערות שוליים

↑  Potton, Ed (1 במאי 2023). "Move over, Poldark! Meet Solly McLeod, TV's new period pin-up". The Times. נבדק ב-1 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Who is Ser Joffrey Lonmouth in House of the Dragon and who plays him?". Radio Times.
↑  "Stars of Tomorrow 2022: Solly McLeod (actor)". Screen Daily.
↑  "New 'Tom Jones' Footage Spotlights Solly McLeod and Sophie Wilde's Sizzling Chemistry". Collider.
↑  "Solly McLeod & Sophie Wilde Starring In 'Tom Jones' Reimagining For Masterpiece, Mammoth Screen & ITV". Deadline.
↑  "Viggo Mortensen to direct, star in 'The Dead Don't Hurt' with Vicky Krieps, Solly McLeod". Screen Daily.
↑  "House Of The Dragon' Actor Solly McLeod Signs With CAA". Deadline.
וילמוש קרצג

| --- | --- |

 לידה:  28 באוגוסט 1857 קרצג, הונגריה 
 פטירה:  11 באוקטובר 1923 (בגיל 66) באדן, אוסטריה 
 שם לידה:  Kramer Farkas Lipót 
 מדינה:  הונגריה, אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות של היצינג 
 בן או בת זוג:  יוּלישקה קוֹפּאצ׳י (17 בספטמבר 1890–?) 
 
וילמוש קרצג, (במקור פרקש ליפוט קרמר עד 1881, בהונגרית: Karczag Vilmos; קרצג, 28 באוגוסט 1857 – באדן, אוסטריה, 11 באוקטובר 1923) היה סופר, פובליציסט, מחזאי, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה

וילמוש קרצג נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף קרמר, סוחר ושל פאני פישר. הוא שינה את שם משפחתו לקרצג (כשם עיר מולדתו) במהלך קריירת הכתיבה שלו. הוא סיים את הגימנסיה בדברצן ומשנת 1876 למד בבית הספר למשחק בדברצן. בין השנים 1879–1891 היה עוזר העורך של "המפקח של דברצן". (Debreceni Ellenőr) בשנת 1890 נשא לאישה את הזמרת יולישקה קופאצ'י. בשנת 1891 יסד את שבועון "מדיאר גניוס" (Magyar Genius) בבודפשט יחד עם יוז'ף הבשי (מקודם קורנשטיין). יצירותיו הוצגו על ידי התיאטרון הלאומי של בודפשט, תיאטרון העם (סובוטיצה) ומאוחר יותר על במות גרמניות. משנת 1901 הוא היה מנהל תיאטר אן דר וין בווינה ומשנת 1908 היה מנהל "תיאטרון ריימונד" (Raimund Theater). בתיאטראות שניהל יצאו לדרך אופרטות רבות של פרנץ להאר, אמריך קלמן – ואופרות של אחרים שהושקו בדרך להצלחה.
כתביו

היום ותמיד (סיפור, 1884)
לבבות אוהבים (סיפור קצר 1885)
בת הזוג (דרמה, דברצן, 1888)
האמא הקטנה 1889)
חתולים (1889)
חורבות (נובלה, 1893)
המערכה האחרונה (1893)
דרמות

השלום קדוש (1877)
בדרך (1878)
אבי הבת (1881)
אשת אדון האחוזה (1884)
באמצעות הנזק (1889)
ויתור (1893)
האידיאל (1894)
לקריאה נוספת

יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים
לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה.
http://archiv.vfmk.hu/konyvtar/digitalizalas/1_sz_melleklet_1_0.pdf
לקסיקון יהודי הונגרי. עורך פטר אויווארי. בודפשט: 1929. גישה מקוונת
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 62260/1881. Forrás: Névváltoztatási kimutatások 1881. év 13. oldal 56. sor
↑  A születési bejegyzésében Kramer Wolf Leopold.
↑  "Születési bejegyzése a karcagi izraelita hitközség születési akv. 13/1857. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518913105171  GND: 13707851X  ISNI: 0000 0000 5819 2560  VIAF: 81318642   WorldCat (עם VIAF): 81318642
התמסחרות

התמסחרות הוא מונח ביקורתי המתאר שינוי בתפישה של חברה או של קבוצת אנשים כלפי שירות או מוצר שקיומו בעבר היה בשימוש חופשי של הציבור וכעת נתפש כסחורה לכל דבר[דרוש מקור]. המונח נמצא בשימוש רחב בקרב תנועות האנטי גלובליזציה הרואות בהתמסחרות תהליך שלילי, המובל על ידי תאגידים ומטרתו לייצר יש מאין עוד מוצרים לשיווק ולגזירת רווחים מהצרכן הפרטי.
המתנגדים לתהליך ההתמסחרות, נותנים דוגמאות בחברה של ימינו בתחומים רבים: הבריאות (ובעיקר נפוצה דוגמת מערכת הבריאות בארצות הברית), התרבות, החינוך והרווחה.  בתעשיית המוזיקה הכינוי "התמסחרות", ניתן לרוב כביקורת על נטייה של אמנים לפניה למכנה המשותף תוך ויתור על מאפיינים ייחודיים על מנת לפנות לקהל שומעים רחב יותר ולהגדיל את מכירות התקליטים. בדרך כלל תוך איבוד ייחודם, רצונם והדרך בה נהגו בדרך כלל לטובת אהבת ואהדת הקהל.
מנגד, התאוריה הכלכלית קובעת כי תהליך המסחור רצוי והוא תהליך חיובי ובלתי נמנע כחלק אינטגרלי מהשתכללות של שוק, כשעם המודלים המסבירים זאת ניתן למנות את: מודל עקומת התמורה, ועקרונות היתרון יחסי. קל להבין נקודה זו שהרי כל פעילות כלכלית מעבר לגודל מסוים מחייבת לטובת יעילות כלכלית ותפעולית תהליך של מסחור (שהרי לא כל פרט יכול לייצר הכל) ומשכך נדרש תהליך של מסחר, כשברמת המקרו (מדינה, גלובליזציה) מסחור של סחורות ושירותים ברמה גלובלית, מחייב תהליך שיטתי של התייעלות, מה שמוביל לתהליך של התמסחרות.
ארגון האנטי גלובליזציה ATTAC מחזיק בסיסמה "העולם אינו סחורה" (מצרפתית: "le monde n'est pas une marchandise").
הערות שוליים

↑  Nico Hirtt, The Three Axes of School Merchandization, European Educational Research Journal 3, 2004-06, עמ' 442–453 doi: 10.2304/eerj.2004.3.2.2
↑  אמיר שוורץ, ג'נסיס הייתה מופלאה בשני גלגוליה, אבל גם כעבור 50 שנה ברור מהי יצירת המופת שלה, באתר ynet, 11 בנובמבר 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מלחמת נאביס

מלחמת נאביס הייתה מלחמה קצרה שהתנהלה במהלך שנת 195 לפנה"ס, בה לחמה קואליציית מדינות יווניות בהנהגת הרפובליקה הרומית, נגד עיר המדינה ספרטה. המלחמה נקראת על שם שליט ספרטה, נאביס.
רקע

בשנת 210 לפנה"ס מת ליקורגוס מלך ספרטה, ובנו פלופס עלה לשלטון. מכיוון שפלופס היה קטין, מונה מאכאנידס כעוצר עבורו. אולם מאכאנידס נהרג בקרב מנטיניאה (207 לפנה"ס) מול הליגה האכאית, ולפיכך מונה נאביס כעוצר החדש. עם זאת, בשנת 199 לפנה"ס נפטר נאביס מפלופס ושלט בספרטה כשליט יחיד. המקורות העתיקים העוינים כולם את נאביס, מכנים אותו "טיראן", אולם במטבעות הספרטניים מאותה תקופה הוא מכונה "מלך" (μονάρχης - בזילאוס). שלטונו מתואר כשלטון של עריצות, אימה וטרור. הוא גרש את האזרחים העשירים והמיוחסים, ולאחר מכן ירה בהם למוות דרך חלונות בתיהם. את רכושם ונשותיהם העניק לשכירי החרב שלו. הוא הרשה לשומרי ראשו לבזוז מכל הבא ליד, ונתן מקלט לאנשים ש"לא הורשו לדרוך בארצותיהם בשל פשעיהם נגד אלוהים ואדם". הוא מימן פיראטים בכרתים תמורת השתתפות ברווחים, וכן שודדי דרכים ובוזזי מקדשים. הוא ניסה לחדש את הרפורמות של אגיס הרביעי וקלאומנס השלישי, אם כי בצורה אלימה וברוטלית בהרבה. הוא כינס את אספת העם, אולם היא התכנסה בפיקוח חייליו. מהאפורים והגרוסיה הוא נפטר לגמרי, כמו גם מכל מעמד האצולה. הוא ארגן שמיטת חובות שאפשרה לתושבים שהתרוששו לקבל שוב מעמד של אזרחים. הוא הניח להלוטים לפדות את עצמם, וארגן חלוקת קרקעות מחדש. הוא יצר צי מלחמתי, והקיף את ספרטה בחומות. לטענת המקורות הוא עשה זאת למען עצמו בלבד, אולם ככל הנראה התכוון לשרת בכך גם את האינטרסים של ארצו.
משבר ארגוס

נאביס הוביל מדיניות חוץ אנטי-אכאית מובהקת: הוא חתם על ברית צבאית עם הליגה האיטולית, אליס ומסיניאה. מדיניות זו הובילה אותו בהכרח נגד מוקדון, בעלת בריתם המובהקת של האכאים. הוא צידד ברפובליקה הרומית במהלך המלחמה המוקדונית הראשונה נגד פיליפוס החמישי, מלך מוקדון, ונזכר בין החותמים על שלום פויניקי (בשנת 205 לפנה"ס) שסיים את המלחמה. עם זאת, עם פרוץ המלחמה המוקדונית השנייה, הצטרף נאביס אל מוקדון, שכן הברית עמה נראתה מבטיחה יותר. בשל כך, העניק פיליפוס מלך מוקדון את העיר ארגוס באופן זמני לנאביס, והבטיח לו שבמקרה וינוצח בידי הרומאים העיר תישאר שלו, אולם במקרה שלא, העיר תוחזר למוקדון. סוכם אף שבניו של נאביס ינשאו לבנותיו של פיליפוס. אולם לנאביס היו תוכניות משלו, ומיד כשקיבל את העיר לידיו ערך בה רפורמות מהסוג שערך בספרטה. לאחר מכן פנה אל מפקד הכוחות הרומאיים בזירה, טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס, בהצעת שלום. פלמינינוס הביא עמו למפגש גם את אטאלוס הראשון, מלך פרגמון, וניקוסטראטוס, סטרטגוס האכאים. אטאלוס וניקוסטראטוס תמכו בהענקת ארגוס לאכאים, אולם פלמינינוס החליט להשאיר אותה בידיו של נאביס והבטיח לבדוק שוב את הנושא לאחר שתיגמר המלחמה בפיליפוס.
לאחר סיום המלחמה פנו האכאים אל פלמינינוס בבקשה שיקיים את הבטחתו. לרומאים עצמם לא היה עניין מיוחד בנושא, אולם הם רצו להבטיח שאף מדינה יוונית לא תצבור יותר מדי כוח, בין אם זו ספרטה ובין אם אלו האכאים. פלמינינוס כינס בתחילת שנת 195 לפנה"ס בקורינתוס ועדה של כל נציגי הערים היווניות, אשר נועדה לדון בשאלת ארגוס. מרבית הנציגים תמכו בהצעה להכריח את נאביס למסור את העיר לידי האכאים, אולם היא נתקלה בהתנגדות הליגה האיטולית - אויבתה המושבעת של הליגה האכאית, אשר הציעה שהגייסות הרומאיים יעזבו את יוון מיד. על פי הצעת האיטולים, היה אמור לקום מוסד משותף שידון ב"עניין המשותף" של כל היוונים. באם אותו מוסד יחליט על מסירת ארגוס לאכאים, הבטיחו האיטולים שהם עצמם יילחמו למען כך. עם זאת, הצעה זו נדחתה, ובהצבעה שנערכו הצביעו מרבית הנציגים בעד הכרזת מלחמה על נאביס.
המלחמה > הקרב על ארגוס

לנוכח סירובו העיקש של נאביס לוותר על ארגוס, באביב 195 החל צבא הקואליציה הרומית-יוונית להתארגן בקלאונאי שבצפון חצי האי הפלופונסי. בסה"כ כלל הצבא 40,000 חיילים, כולל 10,000 רגליים ו-1,000 פרשים מהליגה האכאית. כמו כן החלה הקואליציה בארגון צי מלחמתי שכלל 40 ספינות מהצי הרומי, 18 מרודוס, 10 מפרגמון ועוד 30 ספינות פרגמוניות קטנות יותר.
נאביס מצדו הפריש 15,000 חיילים מכלל כוחותיו והציב אותם בארגוס תחת פיקוד גיסו פיתגורס, שהיה בן ארגוס בעצמו. קבוצת ארגיבים ממתנגדי השלטון הספרטני נפגשו עם פלמינינוס וטענו שאם יזיז את מחנהו קרוב יותר לארגוס, הם יוכלו להסגיר לידיו את העיר. פלמינינוס שלח קבוצת רגלים ופרשים לאזור ארגוס כדי לחפש מקום מתאים למחנה החדש. אולם הרומאים נתקלו בקבוצת חיילים ספרטנים שיצאה גם היא לסיור, ובקרב שהתפתח אילצו הרומאים את הספרטנים לסגת. פלמינינוס בחר באזור הקרב כמקום למחנהו החדש. הוא חיכה שהספרטנים יתקפו אותו, אולם הם לא עשו דבר. פלמינינוס קיבל את המלצתו של הסטרטגוס האכאי אריסטאינוס, ובחר שלא להטיל מצור על ארגוס אלא לצעוד ישר אל ספרטה.
המלחמה > הקרב על גיתיון

פלמינינוס חדר אל לאקוניה, ושם קיבל תגבורות שכללו צבא של גולים ספרטנים ממתנגדי נאביס וכן 1,500 מוקדונים ששלח פיליפוס החמישי, מלך מוקדון ו-400 פרשים תסאלים. הצי הרומי בפיקוד אחיו של פלמינינוס, לוקיוס, התקדם במקביל להתקדמות היבשתית. נאביס מצדו גייס במהירות 10,000 חיילים, ושכר עוד 3,000. בעלי בריתו בכרתים, אשר הרוויחו מהבסיסים שהקים בשטחם, שלחו לעזרתו 1,000 לוחמים, בנוסף ל-1,000 לוחמים כרתים שכבר נמצאו בשטח ספרטה. פלמינינוס התקדם לכיוון סאלסיה, בעוד נאביס עושה מאמצים לעצור אותו באמצעות התקפות פתע.
צבא הקואליציה המשיך והתקדם אל אמיקלה, תוך שהוא משים את הכפרים מסביב. הצי הרומי התקדם במקביל, והרס את עיירות החוף והנמלים הספרטניים. מצור הוטל מהים ומהיבשה על עיר הנמל הספרטנית החשובה גיתיון. מכונות המצור הרומאיות הסבו נזק רב לעיר ולמתקניה, אולם חיל המצב הספרטני התגונן היטב. על חיל מצב זה פיקדו שני מפקדים: דקסגורידס וגורגופאס. דקסגורידס החליט בחשאי להיכנע לרומאים, אולם גורגופאס התנגד ורצח את דקסגורידס במו ידיו. גורגופאס הגן על העיר בפראות, עד שאל פלמינינוס הגיעה תגבורת נוספת של 4,000 חיילים רעננים. לגורגופאס לא נותרה ברירה אלא להיכנע, אולם תנאי הכניעה אפשרו לו ולאנשיו לחזור בשלום לספרטה.
המלחמה > המצור על ספרטה

בשל נפילת גיתיון, שלח נאביס שליח אל פלמינינוס כדי לברר מה יהיה מחיר הכניעה. בני בריתו של פלמינינוס לא היו מוכנים להתפשר על פחות מהדחה מוחלטת של נאביס, אולם פלמינינוס הצביע בפניהם על הקשיים שבהטלת מצור ממושך. כמו כן הוא חשש שבשנה הבאה יבוא קונסול חדש ויגזול ממנו את פירות הניצחון. פלמינינוס דרש ויתור מלא על ארגוס ולהחזיר לאזרחי מסניה כל שהיה שייך לה לרבות עבדים. ספרטה תוותר על נמליה והצי הספרטני יפורק ויצומצם לכדי 2 ספינות קלות בלבד. יהיה על נאביס להשיב גולים ושבויים מהערים שהן בנות ברית של רומא, והוא יאפשר לנשים וילדים ספרטנים להתאחד עם אבותיהם שמחוץ לעיר. ייאסר על נאביס לבנות מבצרים או חומות אפילו בתוככי ספרטה. הוא יאלץ למסור לרומא חמישה בני ערובה, ביניהם בנו, וישלם מאה כיכרות כסף מיד ועוד ארבע מאות בתשלומים שנתיים. כמו כן יאסר עליו לכרות ברית עם כל עיר בכרתים.
משום מה, נאביס סבר שהוא בעמדת מיקוח. ייתכן שהוא השתעשע ברעיון שהליגה האיטולית והממלכה הסלווקית יבואו לעזרתו. התנאים נראו לו קשים מדי, והוא החל להתכונן למצור ממושך. פיתגורס עזב את ארגוס והופיע בספרטה עם עוד 3,000 חיילים. פלמינינוס, להוט לסיים את המלחמה מהר ככל האפשר, החליט לוותר על הטלת מצור רגיל, ולאחר שהביס בקרב את הצבא הספרטני ליד חומות העיר, פתח בהסתערות ישירה על העיר. לאחר שנפרצו החומות, התקדמו הרומאים באיטיות אל תוך העיר. הרחובות הצרים בתחילת העיר הקשו על ההתקדמות, אולם ככל שהתקדמו הפכו הרחובות לרחבים יותר והספרטנים נאלצו לסגת יותר ויותר לתוך מרכז העיר. פיתגורס הורה לחייליו להצית את הבתים ולהשליך חלקי פסולת בניין על הרומאים, וגרם בכך לאבדות כבדות.
הספרטנים הצליחו לעכב את הרומאים שלושה ימים, ונאביס הבין שהמצב אבוד. הוא שלח את פיתגורס למחנה הרומי בבקשת כניעה. בתחילה סירב פלמינינוס לפגוש אותו, אולם בפעם השנייה שפיתגורס בא הוא הסכים. ההסכם החדש כלל את אותם תנאים שהיו בהצעה הקודמת והוא אושר עד מהרה בידי הסנאט הרומי.
תוצאות

מלחמת נאביס הייתה למעשה סיום הקמפיין הרומאי ביוון. לאחר שחזרו הלגיונות הרומאיים לאיטליה, האמינו מנהיגים יווניים רבים שהם חופשיים לעשות כרצונם. בשנת 192 לפנה"ס הציעו האיטולים ברית לנאביס, ופיתו אותו לנסות ולהגדיל מחדש את תחומי השפעתו. נאביס, שהיה כעת שליט של ספרטה בלבד, ניצל את העובדה שדעתה של רומא מוסחת בשל המלחמה הקרבה עם אנטיוכוס השלישי, והסיק שבעזרת האיטולים יוכל לגבור על האכאים. הוא תקף את גיתיון, ואף הביס את האכאים בקרב ימי קטן, אולם פילופוימן האכאי הנחיל לו מפלות ניצחות ביבשה, והשמים את האדמה מסביב לספרטה. הוא אף היה יכול להטיל מצור על ספרטה עצמה, אולם אז התערבו הרומאים ודרשו מנאביס ומפילופוימן להגיע להסדר. פילופוימן הצליח להגיע להסדר עם נאביס, שהיה הוגן מאוד מבחינת האכאים וגם שימר את שלטונו של נאביס. אולם אז הגיע לספרטה גיס בן 1,000 איש ששלחו האיטולים. נאביס קיבל אותם בכבוד, אולם סירב להמשיך במלחמה. כתגובה רצחוהו האיטולים והכריזו על עצמם כ-"משחררים". אולם הספרטנים גרשו את האיטולים, והכתירו נער מזרע המלוכה בשם לאקוניקוס כמלך. פילופוימן הבין שנקרתה לפניו הזדמנות שלא תחזור, הוא עלה על ספרטה עם כל צבאו, והדיח את לאקוניקוס. הוא כונן ממשלת בובות שמיד הכריזה על הסתפחות לליגה האכאית.
לקריאה נוספת

דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 1983.
ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 1989.
תאודור מומזן, דברי ימי רומא, תרגמו צ’ ויסלבסקי, דוד קלעי, צ’ רודי. הוצאת מסדה, תל אביב, 1952.
טיטוס ליוויוס, תולדות רומא, תרגמה מרומית: שרה דבורצקי. מוסד ביאליק, ירושלים, 1972.
Erich S. Gruen, The Hellenistic World and the Coming of Rome, 2 vols. Berkeley, 1984
Paul Cartledge and Antony Spawforth, Hellenistic and Roman Sparta, Routledge, second ed, 2002.
F. W. Walbank, The Hellenistic World, Harvard University Press, 1981.
Arthur Eckstein, Rome Enters the Greek East From Anarchy to Hierarchy in the Hellenistic Mediterranean, 230–170 BC, Wiley-Blackwell, 2008
Ernst Badian, Titus Quinctius Flamininus. Philhellenism and Realpolitik, University Press, Cincinnati, Ohio 1971.
Peter Green, Alexander to Actium: The Historical Evolution of the Hellenistic Age, Los Angeles, ,California: University of California Press 1990