ראש השנה למלכים ולרגלים
ראש השנה למלכים

א' ניסן הוא ראש השנה למלכים ומציין את ראשית סדרי הזמנים של עם ישראל.
וַיֹּאמֶר ה' אֶל-מֹשֶׁה וְאֶל-אַהֲרֹן בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם לֵאמֹר. הַחֹדֶשׁ הַזֶּה לָכֶם רֹאשׁ חֳדָשִׁים, רִאשׁוֹן הוּא לָכֶם לְחָדְשֵׁי הַשָּׁנָה.
מרכזיותו של מנין החודשים מניסן על ידי עם ישראל במחשבת ישראל כה רבה, עד כדי כך שפירוש רש"י הראשון על המקרא שואל מדוע התורה לא התחילה במצווה זו.
בְּרֵאשִׁית – אמר רבי יצחק: לא היה צריך להתחיל את התורה אלא מ"הַחֹדֶשׁ הַזֶּה לָכֶם".
כאמור, באחד בניסן מתחיל מניין שנות מלכותם של מלכי ישראל: ”ואפילו עמד בשבט או באדר, כלתה שנתו משהגיע ניסן, ויתחילו למנות לו שנה שנייה” (רש"י, מסכת ראש השנה, דף ב', עמוד א', ד"ה למלכים). משמעות תאריך זה נוגעת לספירת שנותיהם של מלכי ישראל: בתאריך זה מתחילים למנות שנה נוספת למלך, גם אם לא מלך שנה שלמה לפניה, והוא התאריך הקבוע לחילוף השנה הרשמית.
לדין זה ישנה משמעות במשפט העברי בכל הנוגע לכתיבת תאריכים בשטרות (חוזים), ושאר מסמכים ורישומים. על מנת לאפשר כתיבת מסמכים מחייבים, על המסמך לשאת תאריך המציין את זמן חלותו של השטר. והכלל הוא שהיו מציינים בכל השטרות והמסמכים את השנה למלכות. הצורך ביום קבוע לחילוף מניין השנים, ללא תלות בתאריך ההכתרה, נובע גם מחשש שיום ההכתרה אינו ידוע לכותבי החוזה ואז עשויים לטעות בעת ניסוח החוזה, ולהתקשות להבדיל בין שטר (חוזה) מוקדם למאוחר.
דוגמה לציון אירועים היסטוריים בעם ישראל לפי ציר הזמן של מנין המלכים מניסן, אנו רואים למשל במקרא, בהתייחסות לזמן הקמת בית המקדש הראשון בימי שלמה המלך. למרות שבית המקדש הראשון התחיל להיבנות בירח זיו (חודש אייר) והסתיים בירח בול (חודש חשוון) ונחנך בירח האיתנים (חודש תשרי), המקרא מציין את האירוע בהתאם למניין השנים ליציאת מצרים בניסן ולשנות מלכות שלמה מניסן:
וַיְהִי בִשְׁמוֹנִים שָׁנָה וְאַרְבַּע מֵאוֹת שָׁנָה לְצֵאת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם בַּשָּׁנָה הָרְבִיעִית בְּחֹדֶשׁ זִו הוּא הַחֹדֶשׁ הַשֵּׁנִי לִמְלֹךְ שְׁלֹמֹה עַל יִשְׂרָאֵל וַיִּבֶן הַבַּיִת לַה'.
את הדין של קביעת ראש השנה למלכים מניסן לומדים בתלמוד הבבלי מהפסוקים שבספר מלכים על שלמה המלך. מאחר שבצורה הפשוטה היו צריכים לציין את שנות מלכותו כמו בדברי הימים: "וַיָּחֶל לִבְנוֹת בַּחֹדֶשׁ הַשֵּׁנִי, בַּשֵּׁנִי, בִּשְׁנַת אַרְבַּע, לְמַלְכוּתוֹ." אך המקרא נכתב במיוחד אחרת כדי להקיש את מלכות המלך לזמן יציאת מצרים.
הר"ן הסביר מדוע תקנו חכמים שמלכי ישראל ימנו את שנותיהם מחודש ניסן:
...דכיון דיציאת מצרים היתה תחלת מלכותן של ישראל שאם לא כן היינו משועבדים, בדין הוא שכל מלך ממלכי ישראל יעשה במלכותו זכר ליציאת מצרים."
לעומת שיטת התלמוד הבבלי, ישנן שיטות לימוד נוספות לכך בתלמוד הירושלמי.
שיטה אחת לומדת הדין מפורשות מהפסוק בתורה: "החודש הזה לכם..." שיש להקפיד דווקא על חודש הזה - ניסן, כחודש המיוחד לסדרי הזמנים של עם ישראל במניין השנים למלכים ולרגלים. כלומר שבניגוד למלכי אומות העולם המונים בזמנים אחרים הרי שלעם ישראל יש זמן ייחודי נבדל משלו בניסן. בשונה מאופן הלימוד של התלמוד הבבלי לפיו ההלכה היא בגדר תקנת חכמים הרי שלפי שיטה זו מנין השנים למלכים מניסן חיובו מדאורייתא.
האמורא שמואל מציין במסכת ראש השנה שבתלמוד הירושלמי שניתן למנות באומה מניין היסטורי בדרכים שונות ולא חייבים להסתמך דווקא על שנות המלכים. יש המבארים שלפי שמואל מנין השנים מסור בידי חכמי הדור להחליט על בסיס המאורעות ההיסטוריים המרכזיים שבדורם. אלא שמאחר ואירעו בניסן אירועי יסוד בתולדות עם ישראל הרי שניסן נבחר לשמש לכך.
על אף שאין מונים כיום את מניין השנים לחנוכת המשכן במדבר, יש נוהגים לציין בבתי הכנסת את חנוכת המשכן שהייתה בא' בניסן, באמצעות קריאה בתורה מא' בניסן במשך 12 יום של הפסוקים המתארים את קורבנות הנשיאים, לפי מי שהקריב באותו יום משבטי ישראל במהלך חנוכת המזבח. כך בחודש זה הצטרפו במהלך ההיסטוריה של עם ישראל אירועי יסוד מכוננים של התחלה, אשר נצרבו בתודעת האומה והשתמרו ביחסה אל חודש ניסן.
הגמרא מציינת מקרה חריג על מלך פרסי בזמן שיבת ציון ובניית בית המקדש השני, שאף על פי שלא היה ממלכי ישראל, מנו במקרא את שנותיו מניסן, בשל הנסיבות של התקופה והקשרה לשיבת ציון. ולמעשה גם תחילת ההיסטוריה של שיבת ציון השנייה מיוחסת במקרא לתאריך א' בניסן, כפי שנכתב בספר עזרא:
כִּי בְּאֶחָד לַחֹדֶשׁ הָרִאשׁוֹן הוּא יְסֻד הַמַּעֲלָה מִבָּבֶל...
ככלל בתקופת השלטון הפרסי בארץ ישראל מנו למלכי האימפריה. לאחר שכבש אלכסנדר מוקדון את הארץ החלו להשתמש במניין השטרות אשר שימש במשך מאות רבות של שנים עד שהתחלף בהדרגה במניין לבריאת העולם אותו מונים מתשרי כמו המניין לחורבן הבית וכן מניין השטרות. עם זאת בתקופת החשמונאים חזרו להשתמש גם במנין למלכי ישראל כפי שמוזכר למשל בספר מקבים א' בנוגע לשמעון המכבי:
בשנת שבעים ומאה (למניין השטרות) הוסר עול הגויים מישראל, ויחל עם ישראל לכתוב בספרים ובשטרות בשנת אחת לשמעון הכהן הגדול ושר הצבא ונשיא היהודים.
גם בתקופת החורבן מוצאים מאמץ לשמור את קביעת סדרי הזמנים על ידי היושבים בארץ ישראל, כבעל משמעות ממלכתית עבור האומה, כפי שמופיע למשל בתלמוד הבבלי במסכת ראש השנה, שם מסופר על רבי יהודה הנשיא שהיה ראש הסנהדרין בציפורי, מספר דורות לאחר חורבן בית שני, ובזמן השלטון הרומאי, המבקש מרבי חייא לקדש את החודש בראייה ובעדות על מולד הלבנה, דווקא בחבל יהודה, ולאחר מכן לשלוח לו כסימן לכך, את המשפט "דוד מלך ישראל חי וקיים".
אמר ליה רבי לרבי חייא, זיל (לך) לעין טב וקדשיה לירחא, ושלח לי סימנא, דוד מלך ישראל חי וקיים
זאת מאחר שקידוש החודש ונתינת תוקף לזמני הלוח העברי, יכולים להיעשות רק על ידי בית דין שבארץ ישראל ואם אין בית דין אז על ידי היהודים היושבים בה כפי שכתב הרמב"ם:
”שורש גדול משרשי האמונה לא ידעהו ולא יתבונן במקומו אלא מי שדעתו עמוקה, וזה שהיותנו היום בחוצה לארץ מונים במלאכת העבור שבידינו ואומרים שזה היום ראש חדש וזה היום יום טוב, לא מפני חשבוננו נקבענו יום טוב בשום פנים אבל מפני שבית דין הגדול שבארץ ישראל כבר קבעוהו זה היום ראש חדש או יום טוב. ...ואני אוסיף לך באור, אילו הנחנו דרך משל שבני ארץ ישראל יעדרו מארץ ישראל... ולא יהיה שם בית דין... הנה חשבוננו זה לא יועילנו כלום בשום פנים, לפי שאין לנו לחשב חדשים ולעבר שנים בחוצה לארץ אלא בתנאים הנזכרים, כמו שביארנו כי מציון תצא תורה.”, ”לפי שבני א"י הם הנקראים קהל והקב"ה קרא אותן כל הקהל ואפילו היו עשרה אנשים.”.
עם קום מדינת ישראל, היו שטענו שגם את שנות המדינה יש למנות מאחד בניסן:
אלה הנוהגים למנות בכתובות או בהזמנות לחתונות וכדומה, למניין השנים שמתחילת הקמת המדינה, שיש להם להתחיל השנה החדשה מראש חודש ניסן ולא מה' באייר, דראש השנה למלכי ישראל הוא באחד מניסן.