stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת שבות ישראל
תולדות הישיבה > המעבר לגבעות והחזרה לאפרת

בשנת תשנ"ז (1997) נתבקשה הישיבה על ידי הרשויות להתיישב בהיאחזות נח"ל גבעות שבמערב גוש עציון. הישיבה שכנה במקום כשבע שנים והקימה בו ב-1998 שכונת אברכים שנקראה "גבעת אריה" על שם אריה בוירסקי, תלמיד הישיבה שנהרג במלחמת שלום הגליל. לאחר שנואשה מהאפשרות הנראית לעין לבנות במקום קמפוס בנוי, למרות ההבטחות שניתנו לה על ידי ההסתדרות הציונית העולמית, חזרה הישיבה למשכנה הקודם באפרת. את שכונת המשפחות במקום המשיכה הישיבה להפעיל עד 2011. באותה שנה הצטרף לראשות הישיבה הרב ברוך אפרתי, אך פרש מתפקידו כעבור זמן קצר. באייר תשע"ג הצטרפו לישיבה שני ראשי ישיבה חדשים, הרב יוני רוזנצווייג והרב שאול יונתן וינגורט, אחד מבוגרי הישיבה, לקראת יציאתו לגמלאות של הרב בן-מאיר בסוף תשע"ג.
בשנת 2016 ניסתה הישיבה לפתוח מסלול מוזיקלי כדי למשוך תלמידים, אך המהלך לא הצליח והישיבה הודיעה על סגירתה המתוכננת בסוף שנת הלימודים.
אופי הישיבה

בישיבה למדו יוצאי ישיבות תיכוניות בולטות, בדרך כלל מרקע סוציו-אקונומי גבוה, עם יוצאי ישיבות מקצועיות - נערים שנטו בדרך כלל למקצועות ריאליים. הרב בן-מאיר הוביל בשנים אלו קו של מיזוג בין מנהגים. הישיבה עודדה את התלמידים מכל העדות להישאר בימים הנוראים, והתפילה בה נערכה בנוסח "מעורב" שהוכן בידי תלמידים ורבנים. שיעורים מיוחדים נערכו לפני התפילה שבהם נלמדות המנגינות. רבים מראשוני העיר אפרת (משכונת התאנה - היחידה באותם ימים) הגיעו לתפילה זו. הישיבה המשיכה את הקו האידאולוגי של ישיבת מרכז הרב וחלק מהרבנים, כולל הרב בן מאיר, הם בוגריה.
לאחר הצטרפותו של הרב שבתי רפפורט לראשות הישיבה, קיבלה הישיבה תלמידים רבים בעיקר מישיבות תיכוניות ידועות.
במהלך השנים הגיע מספר התלמידים בישיבה לכ-150.
צוות

מלבד ראשי הישיבה לימדו בה במהלך השנים מורים רבים. בין היתר התקיים בה שיעור שבועי של נחמה ליבוביץ (מחזה נדיר של שיעור בישיבה הניתן בידי אישה), הרב מרדכי הלפרין שלימד שינון משניות בעל פה (נוהג בלתי מוכר בעולם הישיבות), הרב מרדכי סבתו לימד נביא, הרב יעקב מדן לימד את שיעוריו הראשונים בשפת אמת, והרב יעקב חרל"פ (ראש ישיבת שילה לשעבר) לימד גמרא בעיון. כן לימדו דוד נתיב - תנ"ך ואקטואליה, והרב מרדכי ברויאר - ביקורת ואיחוד המקרא.
בין הרבנים הצעירים שהתחילו את דרכם כר"מים בישיבה זו היו הרב רא"ם הכהן - כמפקד פלוגה שזה עתה השתחרר, הרב ישראל סמט שהתמקד במחשבת ישראל ויוחנן ברויאר.
בוגרי הישיבה

בין בוגרי הישיבה שהתפרסמו - מזכ"ל בני עקיבא ומנכ"ל מרכז ישיבות בני עקיבא לשעבר, אלחנן גלט, הרב שמואל לורנץ - כיום ראש ישיבת נחלים ועו"ד שלמה פילבר שהיה ראש לשכת בנימין נתניהו.
ישיבת שבות ישראל לצעירים

לאחר סגירת הישיבה, נפתח במקום כולל אברכים מישיבת מרכז הרב שעברו להתגורר במקום.
בשנת ה'תשע"ט הודיעה ישיבת מרכז הרב על הקמת ישיבה לצעירים מטעמה במקום, בראשות הרב יעקב אלימלך, בוגר מרכז הרב. הישיבה נפתחה באלול של אותה שנה בשם "ישיבת שבות ישראל לצעירים".
הישיבה מדגישה את נטיעת אהבת הבורא והתורה בקרב נערי ישראל. הישיבה כוללת לימודים תיכוניים מלאים כולל הגשה מלאה לבגרויות. אולם הדגש ברוב הזמן הוא על לימוד תורה וענפיה, בדומה לישיבות קטנות אחרות, והיא שואפת לצקת בתלמידים אהבה ללימוד תורה. מתקיימים בה מדי יום שלושה סדרי גמרא - אחד בעיון ושניים בבקיאות, מלבד לימודי הלכה, אמונה ותנ"ך מסודרים. הישיבה מתנהלת בהכוונתה הרוחנית של ישיבת מרכז הרב ובניהולה הכספי והטכני של עמותת ישיבת שבות ישראל המנהלת את המקום באפרת מאז הקמתה.
הישיבה מתנהלת במסגרת פנימייתית, ובשעות הערב מתקיימים חוגים שונים למעוניינים - חוג מוזיקה, חוג כתיבת סת"ם, ועוד. נכון לשנת ה'תשפ"ג כוללת הישיבה ארבעה מחזורים של תלמידים המונים כ-100 תלמידים.
הערות שוליים

↑  משה ריינפלד, ישיבת הסדר תפוצה על תלאותיה בגוש עציון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 במרץ 2008
↑  גיל קלנר, ‏הרב רוזנצוויג: ישיבת 'שבות ישראל' תיסגר, באתר "סרוגים", 3 באפריל 2016; נתנאל לייפר, ‏ישיבת "שבות ישראל" באפרת תסגר,  באתר כיפה, 3 באפריל 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585777405171  VIAF: 124865468   WorldCat (עם VIAF): 124865468 
שכונת גבעת אריה שהקימה הישיבה בגבעות.
טוקבק

טוקבק (בעברית: תגובית) הוא מנגנון לתגובות הגולשים באינטרנט. מנגנון הטוקבק מופעל באתרי חדשות, באתרי בלוגים ובאתרים נוספים, והוא מאפשר לגולשים להגיב על הנאמר בדף מסוים, כך שהתגובות מופיעות בהמשכו של הדף. הטוקבק הוא אחד המאפיינים המובהקים של תרבות האינטרנט, והוא מביא לשיא את מימוש חופש הביטוי שמתקיים באינטרנט. הטוקבק משמש בדרך כלל להבעת דעתו של הגולש, אך לעיתים הוא משמש גם להצבעה על טעויות עובדתיות או לשוניות שנפלו בכתבה המקורית. טוקבק יכול להיות מופנה כלפי מי שפרסם מלכתחילה את התוכן אך גם כלפי ציבור הקוראים שלו וכך מהווה כלי ביקורתי. כמו כן, אתרים מסוימים מאפשרים השארת טוקבק באופן חסוי ואנונימי.
שיא במספר התגובות שניתנו בישראל לידיעה אחת שמור, כנראה, לכתבה אודות הסערה שהתחוללה בכנסת בעקבות השתתפותה של חברת הכנסת דאז חנין זועבי במשט לעזה, שפורסמה באתר ynet וזכתה ליותר מ-3,500 תגובות.
מהות הטוקבק

הטוקבק הוא ביסודו תגובה, בדרך כלל ספונטנית, של הקורא. הטוקבק מהווה דרך נוספת להשפעה על דעת הקהל, ולכן גורמים העוסקים ביחסי ציבור משתמשים בו לכתיבת תגובות שמטרתן קידום האינטרסים של הגופים שהם מייצגים. האנונימיות של כותבי הטוקבק איננה מאפשרת לקוראי התגובות להבחין בין תגובות שמקורן בפעולה של יחסי ציבור ובין תגובות רגילות. ראש הממשלה אהוד אולמרט ציין את כוחו של הטוקבק בנאום שנשא במרץ 2007 לפני מועצת קדימה ובו הודה שהוא אינו "ראש ממשלה פופולרי". בין היתר אמר: "אילו עסקתי בהדלפות, יזמתי סקרים מחמיאים מטעמי, שילמתי לסוכנויות טוקבקים... קרוב לוודאי שהייתי הרבה יותר פופולרי".
טוקבק בשפה העברית

"טוקבק" הוא תעתיק חופשי עברי של "talk back", ביטוי באנגלית שפירושו "דַבּר חזרה" וחיבור של מילים אלו. המונח "טוקבק" היה בשימוש בישראל עוד לפני המצאת האינטרנט, כשמה של מערכת תקשורת (אינטרקום) בין אולפן הקלטה או אולפן רדיו לבין חדר הפיקוח של האולפן (מאנגלית Talkback). מילה זו אינה משמשת באנגלית לתיאור תגובת הגולשים, והשימוש למטרה זו הוא המצאה ישראלית שאינה משמשת בשפות אחרות במובנה הזה. במרץ 2007 החליטה האקדמיה ללשון העברית על המילה "תְּגוּבִית", כהקטנה של המילה "תגובה", כתחליף למילה הלועזית "טוקבק".
השימוש בתגובות טוקבק לפרסום דברי הסתה

כתיבת הודעות טוקבק נעשית במסגרת העיקרון החוקתי של חופש הביטוי, שגם לו יש גבולות.
מפעם לפעם פונה משרד המשפטים ומזהיר אתרי אינטרנט שעליהם למנוע פרסום דברי הסתה בתגובות טוקבק. פנייה כזו נעשית בעקבות פרסום תגובות המסיתות לאלימות, לסרבנות ולגזענות.
בינואר 2008 אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה את הצעתו של חבר הכנסת ישראל חסון (ישראל ביתנו), לפיה עורכי אתרי אינטרנט יישאו באחריות פלילית לתוכן התגובות (טוקבקים) המועלות באתר. הצעת החוק לא נחקקה בסופו של דבר.
שאלה משפטית נוספת היא אחריות האתר להפרות חוק המבוצעות על ידי הגולשים בטוקבקים. בפסק דין שניתן על ידי בית משפט השלום בתל אביב באוקטובר 2008, קבע בית המשפט כי אתר אינטרנט אינו נחשב לאמצעי תקשורת במובנו של ביטוי זה בסעיף 11 לחוק איסור לשון הרע:
”ככלל, אין לראות במי שמעמיד את הבמה לרשות הטוקבקיסטים, כאשר ניתן לראות במובחן כי מדובר בטוקבקים ולא בחלק מגופן של כתבות, משום "אמצעי תקשורת" לצורך סעיף 11.”
בתי משפט אחרים אימצו עיקרון דומה, שמעניק לספקי השירות אחריות מפני עוולות שנגרמות על ידי גולשים, ובמיוחד כאשר האתרים מקיימים נוהל של "הודעה והסרה".
כותבי התגובות נהנים מהאנונימיות היחסית שמעניק להם האינטרנט, ולעיתים מנצלים זאת לרעה, להוצאת דיבה, פגיעה בפרטיות פרסומת וספאם או עוולות אחרות. בפסיקת בתי משפט השלום והמחוזי התגבשו שלוש גישות לגבי חשיפת זהות של כותבי טוקבקים אנונימיים. גישה אחת, של השופטת דרורה פלפל מבית המשפט המחוזי בתל אביב, היא שיש לגלות את זהות כותב הטוקבק אם התובע משכנע את בית המשפט שיש לכאורה עוולה נזיקית בטוקבק. גישה מחמירה יותר היא של השופטת ד"ר מיכל אגמון-גונן, שכתבה, בעת שכיהנה כשופטת שלום בירושלים שיש לחשוף זהות כותב טוקבק רק אם עשויה לקום אחריות פלילית על כותבה. גישה שלישית, המהווה גישת ביניים, נקבעה על ידי השופט יצחק עמית, בעת שכיהן בבית המשפט המחוזי בחיפה. הוא קבע שניתן לחשוף זהות של כותב טוקבק במקרה של עוולה נזיקית חמורה, וכאשר מתקיים "דבר מה נוסף" שמעיד על החומרה.
המחלוקת בבתי המשפט באה אל קיצה בהכרעת בית המשפט העליון במרץ 2010, שבה נדחתה בקשה של אדם שנפגע מטוקבק אנונימי, לחשוף את פרטיו של כותב הטוקבק, כדי שיוכל לתבוע אותו לדין בגין לשון הרע. בדעת רוב של המשנה לנשיאה, השופט אליעזר ריבלין והשופט אדמונד לוי, נקבע כי אין בחוק הקיים מסגרת משפטית מתאימה, וכי זה תפקידו של המחוקק, ולא של בית המשפט, לעצב הסדר כזה. השופט אליקים רובינשטיין נותר בדעת מיעוט. השופטים נחלקו גם בשאלה של מהות הטוקבק, מידת ההגנה הראויה לו, וגבולות האנונימיות.
בדצמבר 2016 פורסמו נתונים לפיהם ישראל ורוסיה הן המדינות עם אחוז הטוקבקים האלימים הגבוה ביותר ברשת, ואילו קנדה והממלכה המאוחדת הן המדינות בעלות התגובות התרבותיות ביותר.
הצעת חוק הטוקבקיסטים

בנובמבר 2011, אושרה בקריאה ראשונה בכנסת הצעת חוק המכונה "חוק הטוקבקיסטים", אולם ההצעה לא הבשילה בסופו של דבר לחוק. הצעת החוק ביקשה להסדיר את התנאים בהם תותר חשיפת זהותו של אלמוני המפרסם מידע באינטרנט. את ההצעה יזם ח"כ זבולון אורלב (הבית היהודי). לפי הצעת החוק, אדם הסבור כי תוכן שפורסם ברשת מהווה עוולה כלפיו או הפרת זכות קניין רוחני שלו, יוכל לפנות לבית המשפט בבקשה שיורה לספק השירות למסור לו את פרטי המנוי האלמוני שפרסם את התוכן. לפי ההצעה יוכל המנוי (הטוקבקיסט) להודיע לבית המשפט על הסכמתו או התנגדותו לבקשה מבלי שפרטיו ייחשפו בפרק הזמן הזה. בית המשפט יוכל להיעתר לבקשה אם הוכח כי היא הוגשה כדי לאפשר למבקש לנהל הליך משפטי או למצות זכויותיו, וכי התוכן עלול להוות עוולה או הפרת זכות קניין רוחני של המבקש.
מדיניות פרסום

במדיניות הפרסום (מכונה גם מדיניות סינון ומדיניות צנזור) של הודעות טוקבק יש מספר גישות. העיקריות שבהן הן:
טוקבק לא מנוהל: כל הודעה שנשלחה מוצגת מיד עם סיום כתיבתה, ללא כל פיקוח על תוכן ההודעות. האחריות לתוכן ההודעה היא אך ורק של הגולש שכתב אותה.
טוקבק מנוהל: כל הודעה שנשלחה מועברת לעיונו של מנהל הטוקבק, והיא מוצגת רק אם זכתה לאישורו.
באתרים מסוימים, נדרש זיהוי-אמת מוקדם של מחבר הטוקבק ובאתרים אחרים, כמו "מחלקה ראשונה", מתפרסמת כתובת ה-IP של מחבר הטוקבק, פרסום שמקל על זיהויו.
לעיתים מוסרת הודעה בדיעבד, אם התקבלו תלונות נגד תוכנה. כל אתרי החדשות הגדולים בישראל פועלים כיום בשיטת הטוקבק המנוהל.
לכל אחת מהגישות אלה יתרונות וחסרונות. יתרונו הבולט של הטוקבק הלא מנוהל הוא חופש הדיבור המלא שהוא מעניק, במשמעות הרחבה ביותר של מושג זה. יתרון זה הוא גם חסרונו העיקרי של הטוקבק מסוג זה, משום שיש המנצלים את החופש לרעה, למשל בפרסום פרטים שיש בהם פגיעה בפרטיותו של אדם או פגיעה בשמו הטוב.
יתרונו של טוקבק מנוהל הוא שכל ההודעות בו מפוקחות, וכך תכנים בלתי הולמים אינם מתפרסמים. חסרונו הבולט הוא בפרק הזמן החולף בין שליחת ההודעה לבין פרסומה, ובעלות התפעול הגבוהה יותר.
יש אתרים הנותנים לקורא הנחיה בסיסית ביחס לכללי המותר והאסור בכתיבת תגובה, ויש הנותנים קישור להנחיות מפורטות. אחרים אינם נותנים כל הנחיה בנושא (אם כי גם בהם יש כללים).
יון פדר, העורך הראשי של אתר ynet, ציין בשנת 2006 כי: ”אנחנו מקבלים בין 12 אלף ל-15 אלף טוקבקים ביום, אבל המדיניות שלנו היא מאוד סלקטיווית. בממוצע, אנחנו מעלים רק כ-6,000 מהם, את היתר אנחנו מעיפים. ידיעות על פיגוע, למשל, מניבות המון טוקבקים רגשיים ופחות טוקבקים מושכלים. התפקיד שלנו לסנן את הטוקבקים המרושעים”. בחלק מאתרי החדשות הגדולים בישראל צנזור הטוקבקים נעשה לפי מכסות, כאשר במדורי ברנז'ה מצונזרים 50% מהטוקבקים, במדורי רכילות 5-10% ובמדורי החדשות 20-30%. מדיניות הטוקבקים של האתר השתנתה מאז מספר פעמים.
בספטמבר 2013 החליט כתב העת "פופולר סיינס" שלא לאפשר יותר תגובות באתר של כתב העת, לאחר מחקר שגילה שתגובות הגולשים למאמר משפיעות לרעה על האופן שבו מפרשים הרואים את המאמר.
טכניקת הצגה

הצגתן של הודעות טוקבק החלה בגישה הפשטנית שההודעות מתייחסות למאמר שבהמשכו הן מופיעות. בהתאם לגישה זו, ההודעות מופיעות ברצף, בזו אחר זו, לפי הסדר שבו הגיעו אל האתר (תופעה שהביאה לתגובות מסוג "אני ראשון"). גישה ליניארית זו התגלתה כבעייתית, משום שפעמים רבות תגובה אינה מתייחסת למאמר המקורי, אלא לתגובת טוקבק קודמת. לפתרון בעיה זו פותחו מנגנוני טוקבק המאפשרים עץ של תגובות, כך שקל לקשור תגובה למאמר המקורי או לתגובה קודמת באופן ויזואלי שיהיה נוח יותר.
בשני המקרים מוצגות תחילה רק הכותרות של ההודעות, יחד עם שמו או כינויו של כותב ההודעה והגולש מקליק על הכותרת כדי לקבל את הטקסט המלא של ההודעה. באתרים המשתמשים בטכנולוגיית AJAX, תוכן ההודעה מוצג מתחת לכותרת מבלי שתידרש טעינה מלאה של הדף. באתרים שאינם משתמשים בטכנולוגיה זו, בדרך כלל התוכן מוצג בחלון פופ אפ, על מנת שיהיה ניתן להמשיך לקרוא את שאר ההודעות בקלות. לנוחות הגולש ניתן סימון מיוחד להודעות שאין בהן תוכן מלבד הכותרת (ולכן אין טעם ללחוץ עליהן) למשל ל"ת - ללא תוכן. לעיתים כולל מנגנון הטוקבק גם מנגנון המלצה, המאפשר לגולש להמליץ על תגובה שהוא מסכים איתה, למשל באמצעות כפתור לייק.
יש אתרים הנותנים אפשרות לכתוב טוקבקים דרך פייסבוק.
לאחרונה נוצרים שירותים ייעודיים לטוקבק המאפשרים מתן טוקבקים חיצוניים, ללא תלות במערכות הפנימיות של האתרים. בכך מתבצעת למעשה עקיפה של מנגנוני הסינון והבקרה שמפעילים האתרים. מחד יש בכך כדי לנטרל צנזורה, אך מאידך עדיין לא ברור האם ציבור המשתמשים לא ינצל זאת לרעה.
| --- | --- |
טוקבק ליניארי באתר ynet. כותרות אדומות מציינות תגובות שגולשים סימנו כמומלצות.: טוקבק במבנה עץ באתר nrg
ניתוח הרטוריקה של הטוקבקים

דרך מקובלת לעריכת ניתוח תוכני של טוקבקים היא על פי תורת הרטוריקה של אריסטו, ולה שלושה מרכיבים: האתוס (מעמדו של הדובר ואמינותו), הפאתוס (צד הרגש) והלוגוס (התוכן, הטיעונים, ההיגיון).
טוקבק יכול מחד גיסא להביע תמיכה מוראלית ואידאולוגית לטקסט ברשת, ומאידך גיסא להתנגד לו. כל כותב טוקבק יכול לתקוף או לחזק אחד או יותר משלושת המרכיבים. גישה חיובית לטוקבק תקרא פרו-לוגוס, פרו-פאתוס או פרו-אתוס בהתאם למרכיב אותו בחר הכותב לחזק, וגישה שלילית תקרא אנטי-לוגוס, אנטי-פאתוס או אנטי-אתוס בהתאם למרכיב אליו בוחר הכותב להתנגד. בטוקבק בודד ניתן למצוא יותר מאחד מהמרכיבים ואף התייחסות הן לפרו והן לאנטי במשולב, מכיוון שהמגיבים אינם פועלים בדרך כלל באופן שיטתי וסדור.
המרכיב הראשון הוא האתוס ומשמעותו היא התייחסות בתגובת הכותב למעמד הדובר ואמינותו. דרך מרכיב זה בוחר כותב הטוקבק להביע ביקורת או חיזוק לכותב הטקסט אליו מופנית ההתייחסות. הבמה בה הטקסט נכתב, עמדתו הפוליטית של הדובר, הערכים שאותו עיתון משקף,הן דוגמאות מספר לתכנים אליהם נוהג כותב הטוקבק להתייחס.
המרכיב השני הוא הפאתוס ומשמעותו היא הבלטה של הצד הרגשי שבטקסט. הכותב משתמש בריגושים ככלי משחק בגיוס הקורא להסכמה עם דבריו. בשיח התגובה ניתן למצוא להתייחסות למרכיב זה כשעיקרה בפנייה לתשומת הלב ולרגש ופחות במיקוד התוכני, בשל אופיו של מדיום האינטרנט.
המרכיב השלישי על פי תורת הרטוריקה של אריסטו הוא הלוגוס. טיעונים כנגד או בעד הלוגוס באים לידי ביטוי בדגש על סילוף או אישוש עובדות כתובות, הדגשת פרטים מסוימים על אחרים ועוד. שיח תגובה מסוג זה מתייחס להגיון ברצף אירועים היסטורי ומשמש ככלב השמירה על האתיקה של הכותב.
הטוקבק והעיתון

אתרי החדשות באינטרנט מהווים תחרות לעיתונות המודפסת, בעיקר בזכות העדכניות המיידית שלהם, לעומת העיתון המתעדכן רק פעם ביום. מבחינה מסוימת, הטוקבק הוא גרסת האינטרנט של מדור "מכתבים למערכת" שבעיתונות המודפסת, ובנוסף למיידיות שלו הוא מציג יתרון נוסף: לעומת הסלקטיביות הגבוהה בפרסום מכתבים למערכת, הנובעת מהמקום המוגבל המוקצב להם בעיתון, תגובות הטוקבק מתפרסמות כמעט ללא הגבלה, ורק תגובות חריגות במיוחד נפסלות לפרסום.
שילוב ייחודי בין הטוקבק ובין העיתון המודפס מתבצע במוסף TheMarker של עיתון "הארץ", שבו מודפסים מדי יום קטעי טוקבק אחדים שהופיעו ביום הקודם באתר האינטרנט המקביל למוסף זה. העיתון הגדיל לעשות בגיליונו מיום 20 בפברואר 2007, שבו פרסם שני עמודים של תגובות הגולשים למאמר שהתפרסם שבוע קודם לכן במוסף המודפס ובאתר המקביל לו.
בעלי הטורים, בעיתונות המודפסת ובאתרי החדשות באינטרנט, מנהלים לעיתים דיאלוג עם קהל כותבי הטוקבק. לדוגמה, הטור "המציג אינו חייל" שהופיע באתר ynet, נכתב בעקבות התגובות לכתבה "הסרט הנכון לזמן הנכון" שהופיעה באתר יום לפני כן.
הטוקבק והעיתון > הומור ברשת

הבדל נוסף בין טוקבק למכתבים למערכת, הוא ההזדמנות ליצירתיות. בטוקבקים ניתן לראות יותר שימוש בהומור ומשחקי מילים המאפיינים כתיבה ברשת. המרחב הווירטואלי האנונימי משרה תחושה של חופש ומאפשר כתיבה אסוציאטיבית ושימוש במשחקי מילים. כך, ניתן למצוא בחירת כינויים משעשעים, כשמות, כגון: תגובה שכביכול נכתבה על ידי חמורו של משיח, או חייזר, או על ידי בעל עניין בו עוסקת הכתבה או סביבתו, ומשימה בפיו מילים מגחיכות. וכן שימוש בשפה שנונה וניסיונות מסוגים שונים לגרום לגולשים לקרוא דווקא את אותה התגובה.
ראו גם

מכתב למערכת
הערות שוליים

↑  אמנון מרנדה, הח"כים נגד זועבי: מהומה, קללות וכמעט מכות, באתר ynet, 2 ביוני 2010
↑  מקורות, אני לא פופולרי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 17 במרץ 2007
↑  פורסם באתר האקדמיה -
↑  יובל יועז, המשטרה לאתר בית"ר: אל תפרסמו תגובות גזעניות, באתר הארץ, 26 במרץ 2006
↑  www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-3493646,00.html
↑  עו"ד שמעון דיסקין נ' הוצאת עיתון הארץ בע"מ
 http://www.courts.co.il/SR/shalom/s06051859-244.htm
↑  בש"א 4995/05 פלונית נ' בזק בינלאומי ואח'
↑  תומר זרחין, בית המשפט: אין לחשוף זהות טוקבקיסטים שהשמיצו עיתונאי, באתר הארץ, 25 בינואר 2010
↑  רע"א 4447/07 רמי מור נ' ברק אי.טי.סי. (1995), ניתן ב־25.3.2010
↑  . יאיר מור, mako, "סמולנים, תמותו": מחקר קובע - הישראלים הכי אלימים ברשת, באתר TheMarker‏, 25 בדצמבר 2016
↑  איילה צורף, מסנן הטוקבקים הלאומי, באתר TheMarker‏, 9 בספטמבר 2006
↑  פירמה: המושכים בחוטים, ראיון של ניב רסקין עם עורך נענע10 רותם דנון, הוט בידור ישראלי, שודר ב-21 בינואר 2009
↑  יקי מנשנפרוינד, מדע לא פופולרי, באתר העין השביעית, 30 בספטמבר 2013
↑  איילת כהן, מוטי נייגר, To Talk and to Talkback - ניתוח הרטוריקה של השיח־תגובה (talkback) בעיתונות המקוונת, בקובץ: תהילה שוורץ-אלטשולר, (2007), עיתונות דוט.קום - עיתונות מקוונת בישראל, המכון הישראלי לדמוקרטיה ומרכז בורדה לתקשורת חדשנית באוניברסיטת בן–גוריון בנגב, עמ' 321–350]
↑  סמדר שילוני, המציג אינו חייל, באתר ynet, 19 בפברואר 2007
↑  שמוליק דובדבני, הסרט הנכון לזמן הנכון, באתר ynet, 18 בפברואר 2007
הנחיה לכותב, בחלון הוספת תגובה של אתר ynet
פאדי סוואן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1960 (בן 65 בערך) 
 מדינה:  לבנון 
 
פאדי סוואן (בערבית: فادي صوّان; נולד ב-1960) הוא שופט חוקר צבאי לבנוני.
ביוגרפיה

סוואן הוא נוצרי-מרוני. הוא נולד ב-1960, ולמד באוניברסיטת סן-ז'וזף.
הוא הפך לתובע ולשופט-חוקר בבעבדא, ובשנת 2009 מונה לשופט-חוקר בבית הדין הצבאי, שם פיתח מומחיות בתיקים הנוגעים לטרור, ופסק במאות תיקים הקשורים לארגוני הטרור המדינה האסלאמית, גַ'בְּהַת א-נוּסְרָה וארגונים תכפירים נוספים שנחשדו בטרור. הוא גם ידוע בכתב האישום שהגיש נגד האסלאמיסט אחמד אל-אסיר (אנ') ומחבלים נוספים שתקפו את חיילי צבא לבנון.
בשל העובדה שהוא נודע ביושרו ובהגינותו ובאי-השתייכותו למפלגה פוליטית, הוא מונה לשופט חוקר שיעמוד בראש ועדה שתחקור את נסיבות הפיצוץ בנמל ביירות שאירע באוגוסט 2020. עם זאת, בפברואר 2021 הוא הודח מתפקידו על ידי בית משפט המקורב לארגון חזבאללה, לאחר שהפנה אצבע מאשימה לעבר שרים מטעם אמל והאשים אותם ברשלנות.
הדחתו עוררה מחדש את גל ההפגנות בלבנון, בהשתתפות משפחות הנפגעים בפיצוץ שטענו כי הדחתו של סוואן היא המשך ניסיון הטיוח של ממשלת לבנון בהנהגת ארגון חזבאללה.
הערות שוליים

↑  من هو القاضي فادي صوان؟, www.lebanondebate.com
↑  Timour Azhari, Fadi Sawan: The man leading the Beirut explosion investigation, www.aljazeera.com (באנגלית)
↑  "Little-known Lebanese judge Fadi Sawan leads probe into Beirut blast". The National (באנגלית). 2020-08-23. נבדק ב-2021-02-19.
↑  Nili, Shmuel (2020-10-01), "Organizing Integrity", Integrity, Personal, and Political, Oxford University Press, pp. 17–48, ISBN 978-0-19-885963-5, נבדק ב-2021-02-19
↑  "من هو القاضي فادي صوان؟". www.lebanondebate.com. נבדק ב-2021-02-19.
↑  "Beirut blast was 'historically' powerful". BBC News (באנגלית בריטית). 2020-10-05. נבדק ב-2021-02-19.
↑  Francis, Ellen (2020-12-16). "Two ex-ministers snub judge after being charged over Beirut blast". Reuters (באנגלית). נבדק ב-2021-02-19.
↑  "Little-known Lebanese judge Fadi Sawan leads probe into Beirut blast". The National (באנגלית). 2020-08-23. נבדק ב-2021-02-19.
↑  "Lebanese activists slam removal of Judge Sawan from blast probe |". AW (באנגלית). נבדק ב-2021-02-19.
קליה (קיבוץ)

| --- | --- |
המדשאה הראשית ביישוב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: מגילות ים המלח
גובה ממוצע: ‎-361 מטר
תאריך ייסוד: 1968
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 550 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 519 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) קליה(למפת הרי ירושלים רגילה) קליה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קליה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קליה31°45′04″N 35°28′02″E﻿ / ﻿31.7509942566756°N 35.4671382265272°E﻿ / 31.7509942566756; 35.4671382265272  heמפת היישובים של מועצה אזורית מגילות ים המלח באדום - קליה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
http://www.kalia.org.il
קַלְיָה (כינוי ארעי קודם: נח"ל קלי"ה) היא התנחלות וקיבוץ ישראלי הממוקם בצפון ים המלח, כ-40 ק"מ מירושלים, כ-11 ק"מ דרומית מזרחית לעיר יריחו, בתחום המועצה האזורית מגילות. קיבוץ קליה הוא היישוב הישראלי הראשון שהוקם בצפון ים המלח לאחר מלחמת ששת הימים.
שם היישוב

את השם "קליה" בחרה חברת "קליה: שפת ים ומבראה בע"מ", שפעלה בצפון ים המלח מראשית שנות השלושים ועד למלחמת העצמאות, והפעילה מלון, מסעדה ושאר אתרים באזור, על-שם האשלגן (Kalium בלטינית) שבים המלח. כך הסביר נשיא החברה תומאס גרגורי טולוק בריאיון לעיתון דואר היום בעת טקס פתיחת האתר, הוא הוסיף ואמר "אתמול שאלה אותי ילדה אם השם הוא ראשי תיבות של המילים :"קם לתחיה ים המוות"". כך נוצר הרושם שהשם הוא ראשי תיבות. ביוני 1980 הכריזה ועדת השמות הממשלתית, כי שם היישוב הוא קַלְיָה על שם צמח אופייני לאזור, הנזכר במסכת עירובין ד': "מערבין בקליא... בירקא דקליא", אף על פי שלא ידוע על צמח בשם זה באזור. אמנם, ההנחה הרווחת כיום היא עודנה ששם הקיבוץ נגזר מראשי התיבות.
נשיא המדינה התשיעי, שמעון פרס, כתב על הקיבוץ את שירו "שבחי קליה", שהולחן על ידי קובי אשרת ובוצע על ידי יפה ירקוני.
היסטוריה > בתקופת המנדט

בשנת 1929 הוקם במקום מחנה עבודה ששימש את פועלי כריית המלח, שחיו במקום ועבדו במפעל חברת האשלג הארץ-ישראלית. בשנת 1932 החלה בסמוך הקמתו של בית מרחץ על חוף ים המלח, על ידי חברה שהייתה חברת בת של חברת האשלג בשם חברת "קליה שפת–ים ומבראה בע"מ" (באנגלית: Kallia Seaside and Health resort Limited), בשותפות עם האחים מייג'ר תומאס גרגורי טולוק וסטפאן טולוק, אנשי עסקים יהודים ואסמאעיל בק אל חוסייני, בנו של ראש עיריית ירושלים מוסא כאזם אל-חוסייני ואחיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני. חברת קליה, על בסיס הסכם חכירה מהממשלה המנדטורית, קיבלה זיכיון על 966 דונם מצפון-מערב לים המלח, ליד מפעל האשלג הראשון. החברה הוסמכה להקים בתי מלון והבראה, מסעדות, מתקני רחצה, מעגנים ושיט. מייג'ר טולוק היה נשיא החברה. ב-30 באפריל 1933, חנכו את המבנה הראשון במקום, "בית רחצה" (מבנה של מלתחות לרוחצים בים המלח) ומסעדה. כמו כן רכשו ספינה בשם "קלירו" והפעילו סיורים בין קליה לואדי זרקא-מעין ונחל ארנון בעבר הירדן המזרחי ועין גדי. בשנת 1934 הוקמה במקום שכונת קבע ששימשה את פועלי חברת האשלג, בה 24 דירות בארבעה מבנים בני שלוש קומות. ב-1935 עלתה על שרטון בסערה ה"קלירו" אך המשיכה בדרכה לואדי זרקא.
ב-16 בפברואר 1938 נפתח במקום מלון "קליה" בו 40 חדרים, בתכננו של האדריכל זאב רכטר. ביוני 1938 נפטר מייג'ר טולוק, מנהל החברה בביתו ביריחו. במלון "קליה" התארחו בין השאר הנציב העליון הרולד מקמייקל, דוד בן-גוריון, ארטורו טוסקניני, עבדאללה הראשון, מלך ירדן וראש ממשלת ירדן תאופיק אבו אל-הודא.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוקם במקום נמל התעופה הימי קליה כנמל תעופה רזרבי במטרה למנוע ריכוז גדול מדי של מטוסים במקום אחד. ב-1947 חברת British Overseas Airways Corporation הפעילה טיסות להודו ולמזרח הרחוק שעצרו לחניית ביניים בקליה.
לאחר שהתקבלה תוכנית החלוקה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, בה היה אזור צפון ים המלח חלק מהמדינה הערבית המוצעת, ועם תחילת מלחמת העצמאות, הוחלט בדצמבר 1947 לסגור את המלון. 70 עובדי מלון עברו לעבוד במלון בסמוך לשדה התעופה לוד, שהיה בבעלות משותפת עם מלון קליה. באפריל 1949 דווח כי המלון ומפעלי חברת האשלג נבזזו וניזוקו על ידי הערבים תושבי האזור. שנתיים אחרי שננטש, בדצמבר 1949, לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות החכירה ממשלת ירדן את המלון ושכונת המגורים לאחים נזל, שהיו בעלי מלון ארמון החורף ביריחו ומלון פילדלפיה ברבת עמון, במטרה להקים מלון בעבור הצליינים שמגיעים לאתר הטבילה הסמוך קאסר אל-יהוד. הם הקימו במקום מתחם תיירות ומלון חדש, שנקרא מונטאזת אל לידו, במקום המבנה המקורי.
היסטוריה > הקמת קיבוץ קליה

לאחר מלחמת ששת הימים, חודשה התיירות באזור. מועצה אזורית תמר ביקשה לחדש את שירות ספינות הנוסעים בין קליה למצדה, והוא הופעל החל ממאי 1968. באותה עת החלה גם סלילתו של כביש בין קליה ועין גדי (המשכו של כביש 90).
בפברואר 1968, אושרה הקמתה של היאחזות נח"ל קליה. במקום התיישבו גרעינים של איחוד הקבוצות והקיבוצים והקיבוץ המאוחד, שהכשירו 150 דונם לגדולים חקלאיים על ידי שטיפת הקרקע ממלחים.
במאי 1974 הוקם יישוב הקבע ואוזרחה היאחזות נח"ל כקיבוץ בשם אלמוג, על שם יהודה אלמוג, אך אנשי ההיאחזות התנגדו לשינוי השם וביקשו שהוא ימשיך להיקרא "קליה". קיבוץ נוסף שהוקם בסמוך, ב-1977, נקרא לבסוף קיבוץ אלמוג.
בשנות ה-2000, החל הקיבוץ לסבול, יחד עם כל האזור, מבולענים, בעיקר בשטחים החקלאיים שלו.
ב-2012 החלה בקיבוץ בניית הרחבה קהילתית בשם "נופי קליה", במסגרת "בנה ביתך".