אמנות נלבשת
היסטוריה

רוב האמנות הנלבשת עשויה מחומרים סיביים ועל כן היא ענף של אמנות הסיבים שבו יש אמנות נלבשת ואמנות שאינה נלבשת שעשויים מסיבים טקסטיליים. במושג אמנות נלבשת נכללים גם תכשיטים או ביגוד או אביזרים שעשויים מעור, פלסטיק, מתכות כגון זהב, כסף ועוד.
חלק מהאמנות הנלבשת נעשה כביגוד רעיוני פוליטי, לעיתים כבדיקת בעיות של זהות, או כחזון עתידני. הרעיונות החזותיים מיוצגים בבגדים בצורות המבניות, בצבעים, במרקמים, בחתכים או בקרעים מודגשים, או בכל צורה שלדעת האמן תסביר את המסר.
ב-1848 חברי האחווה הפרה-רפאליטית שכללה את ג'ון אוורט מיליי, ויליאם הולמן האנט ודנטה גבריאל רוזטי עשו אחד מהניסיונות המשותפים הראשונים של אמנים ליצור בגד חילופי כתשובה לחברה שהפכה יותר ויותר תעשייתית ונפוץ בה ייצור המוני וזול. הפרה-רפאליטים חיפשו השראה באמנות של ימי הביניים והרנסאנס, הם עודדו את נשותיהם, פילגשיהם והדוגמניות שלהם ללבוש בגדים שעוצבו על פי תקופות קודמות. הבגדים הללו שהושפעו מההיסטוריה והופיעו גם בציורים שלהם נראו כניגוד לתלבושות הוויקטוריאניות אשר כלאו את הגוף הנשי במחוך והכבידו עליו עם חצאיות בצורת פעמונים שנלבשו מעל תחתוניות וחישוקי מתכת. גם ויליאם מוריס היה שותף לבוז לבגדים מגבילי התנועה הוויקטוריאניים, כמו הפרה-רפאליטים הוא חיפש דרכים להחיות את האמנות והלבוש על ידי שיבה לפשטות העשייה במלאכת יד בהשפעת דגמים היסטוריים. אשתו ג'יין נודעה בכך שאימצה שמלות פשוטות בלי מחוכים ובלי חישוקים.
בשנות ה-1920 ועד ה-1930 נראו ניצנים של תנועת האמנות הנלבשת, בפריז שהייתה אז המרכז ובירת האמנות החשובה ביותר בעולם, פרחו תנועות הפוביזם, הקוביזם, הדאדאיזם, הסוריאליזם והאר דקו, באותו זמן האמנות והאופנה היו קרובות מאוד עד שהשפיעו והשלימו זו את זו. יצירות של אמנים, ציירים ומעצבים נראו כאילו נוצקו מאותו כור היתוך. מעצבים כמו פול פוארה וסוניה דלוניי שיתפו פעולה עם אמנים כמו פיקאסו ומאטיס יצרו יחד ביגוד ייחודי שהיה אמנות נלבשת ולאו דווקא אופנה.
אמני ומעצבי האר דקו היו בחלקם אנשים ליברלים ואינטלקטואלים שראו בתכשיטים ובבגדים, אמנות נלבשת והזדמנות לביטוי אישי של הלובש ולא אופנה המונית. הם ראו בבעלי המלאכה את היוצרים האמיתיים ולא רק כמי שעושה מה שהמעצב אומר לו, הם גם ייחסו חשיבות רבה לחומר ממנו עשוי התכשיט, ברוח הבאוהאוס.
לאחר מלחמת העולם השנייה העיצוב המודרני של תכשיטים דחה את העיצובים מהרנסאנס ומהתקופה הוויקטוריאנית. אמנים שונים התחילו ליצור יצירות אמנות קטנות שנועדו לענידה על הגוף ולא לתלייה על הקיר כדי שרק יסתכלו עליהם. זאת אמנות שנוצרה לרוב עבור אדם מסוים, שהציג בציבור את היצירה האמנותית. פיקאסו יצר בין השנים 1930–1940 כמה שרשרות אמנות נלבשת לדורה מאר, קלדר יצר טבעת אמנותית כטבעת נישואין לאשתו. בין יוצרי התכשיטים האמנותיים הנלבשים אפשר למצוא אמנים כמו בראק, דאלי, יוקו אונו ואניש קאפור. יש גם יוצרים לא ידועים שיוצרים תכשיטי אמנות נלבשת.
בשנות ה-1950 מכנסי הג'ינס הופכים למדים של הנוער והתנועות האנטי ממסדיות, מרלון ברנדו וג'יימס דין הפכו לדמויות לחיקוי, כוכבי הרוק אנד רול ומתנגדי המלחמות בשנות ה-1960 וה1970 לבשו מכנסי ג'ינס כהזדהות עם מעמד הפועלים, הפמינסטיות ונשים שנאבקו לזכויות נשים לבשו אותם כהפגנה של שיווי זכויות מגדריות. בגדי הג'ינס הזמינים וה'אחידים' הפכו למצע אמנותי אנשים ציירו עליהם, רקמו, תפרו כל מיני טלאים, קרעו בכוונה קרעים כדי להפכם ליותר אישיים וכמציגי אישיותם לציבור. בתי האופנה מנסים לחקות את האמנות הנלבשת ומדי כמה שנים הם מייצרים בגדים בהשפעת האמנות הנלבשת.
תנועת האמנות הנלבשת צצה שוב בשנות ה-60 של המאה ה-20 כתנועה של 'תרבות הנגד' לתעשייה ההמונית. האמנים שציירו ופסלו במו ידיהם עם בדים וחוטים כביטוי אישי והשתמשו בגוף ככן תצוגה, רצו להוריד את האמנות מהקירות להוציאה מהמוזיאונים ולהפוך אותה לחלק מחיי היום יום. הבגדים היו לבישים אך לא היו אופנה. יחד עם תנועות ילדי הפרחים ומאבקי השחרור של קבוצות מיעוט שונות, המשיכה תנועת האמנות הנלבשת להתפתח בשנות ה-70 של המאה ה-20 והמשיכה לעשור הראשון של המאה ה-21. האמן הכי מפורסם בשטח היה אלכסנדר מקווין שעבד הרבה עם האמן דמיאן הירסט. יחד עם זה ההיפים שלבשו בגדים בהתרסה אנטי מימסדית, אנטי תעשייתית, עם קישוטים שהפכו כל בגד למשהו ייחודי.
ב-1965 יצר המעצב איב סן-לורן שמלות מונדריאן עם הדפסים של יצירות מונדריאן וניכר שגם גזרות השמלות הושפעו מהציורים.
ב-1966 יסד פאקו רבאן, שהיה בתחילה מעצב תכשיטים עבור בתי אופנה אחרים, את בית האופנה שלו. בעיצובי האופנה שלו הוא הרבה להשתמש בחומרים כגון כגון מתכת נייר ופלסטיק, שאינם מקובלים בדיוק כחומרים נלבשים.
בשנת 1968 ואלי אקספורט, יוצרת צלמת, שחקנית, פסלת ואמנית מחשב מאוסטריה, יצרה "במת תיאטרון ניידת נלבשת" אותה לבשה על גופה. היא הזמינה עוברים ושבים להכניס את ידיהם ולמשש את החזה שלה.
בשנת 2011, הוצגה במוזיאון לאמנויות ועיצוב (אנ') בניו יורק תערוכה של תכשיטי אמנות נלבשת בשם "מפיקאסו עד קונס -תכשיטי אמנים". התערוכה משכה קהל רב והוצגה בארצות נוספות מחוץ לארצות הברית.
בסתיו 2020 נפתחה במוזיאון פילדלפיה לאמנות תערוכה מקיפה היסטורית, "יורד מהקיר: אמנות נלבשת אמריקנית" שבה הוצגו 115 יצירות של 62 אמנים, שביצירות האמנות הנלבשת שלהם הגיבו על המצבים החברתיים, ההיסטוריים והתרבותיים שעברו על ארצות הברית בין השנים 1967 ו-1997 חלק מהיצירות באו מאוסף המוזיאון וחלקן מאוספים פרטיים. היצירות מתייחסות לנושאים כמו איכות הסביבה, מוזיקה פופולרית, ספרות פנטזיה, פמיניזם ועוד. ברקע התערוכה הושמעו שירים של בוב דילן, The Beach Boys,‏ ו-Earth, Wind & Fire. והוקרנו סרטונים שהראו מראות מקיץ האהבה של סן פרנסיסקו 1967, ההפגנות ההמוניות ורמזים לרצח של מרטין לותר קינג ורוברט קנדי. כשברקע נמצאת גם הנוכחות של מלחמת וייטנאם.
המאייר וצייר הגרפיטי הישראלי ניר פלד עובד עם מפעלי אופנה ידועים ומיצר קו של ציורים בשחור לבן על חולצות בשם פילפלד.
בוולינגטון בניו זילנד, מקיים World of Wearable Art (WOW) מדי שנתיים, שילוב של התחרות והמופע הגדולים ביותר בעולם האמנות הנלבשת. מעצבים מכל העולם מוזיקאים, רקדנים ושחקנים משתתפים באירועים, שאותם מכינים במשך 18 חודשים.