נזקי ריקושט
הצגת הנושא

בדיני הנזיקין ניתן להבחין בין כמה סוגי נזקים: נזקים פיזיים הכוללים נזקי גוף (למשל אדם שאצבעותיו נפגעו כתוצאה מעבודה עם מכשיר מסוכן) ונזקי רכוש (למשל נזק לרכב); נזקים נפשיים טהורים (למשל אדם הניזוק נזק נפשי בעקבות תוצאות הפגיעות הקשות שנגרמו לילדו בעקבות תאונת דרכים קשה) ונזקים כלכליים טהורים (עבודות שיפוץ והרחבה בכביש שמנעו גישה סבירה ונוחה לתחנת דלק ועקב כך להפסד לקוחות).
הבחנה חשובה נוספת בין סוגי הנזקים היא בין נזקים ממוניים - שניתן להעריך את שווים הכספי במדויק (למשל אובדן השתכרות, הוצאות רפואיות ונזק למבנה) לבין נזקים בלתי ממוניים – שלא ניתן להעריך את שווים הכספי במדויק, ופיצוי בגינם נעשה על ידי אומדן של בית-המשפט. כאשר נזקים אלו אינם מלווים בנזק מוחשי, הם יוגדרו כנזק בלתי ממוני טהור (למשל עוגמת נפש).
נזקי הריקושט (נזקים עקיפים או משניים) יכולים להיות מכל סוג. באופן מסורתי, דיני הנזיקין עוסקים בפיצוי לקורבן הישיר. למשל, אדם הנפגע מסככה בים שלא תוחזקה כראוי והתמוטטה עקב רשלנות של העירייה, נחשב לניזוק ישיר ועל כן זכאי לפיצויים. ניזוק עקיף יהיה מעסיקו של הנפגע הישיר בגין הפסד ימי עבודה, ומכאן לפגיעה בתפוקה שגורמת לאובדן רווחים. במקרה זה מדובר בנזק ריקושט כלכלי טהור שכן הפגיעה במעסיק היא כספית בלבד, ואינה מערבת פגיעה גופנית.
התביעה הקלאסית בגין נזק כלכלי טהור היא תביעת התלויים - אובדן תמיכה כלכלית למשפחה שאיבדה את המפרנס העיקרי שלה בתאונה, למשל. תביעה שכזאת, כפי שנראה בהמשך, זוכה לרתיעה בפסיקה.
המסגרת הנורמטיבית העיקרית לתביעתו של הניזוק הריקושטי היא עוולת הרשלנות המוגדרת בסעיפים 35–36 לפקודת הנזיקין. עוולת הרשלנות היא עוולת מסגרת הפרוסה על מגוון רחב של מקרים, ומורכבת מארבעה יסודות מצטברים: קיומה של חובת זהירות (שנקבעת על ידי מבחן הצפיות המעוגן בסעיף 36), הפרת החובה (התרשלות), נזק וקשר סיבתי עובדתי ומשפטי בין ההתרשלות לבין הנזק. המפתח לפתרונה של שאלת האחריות בסוגיית נזקי הריקושט, הוא בקביעה בדבר קיומה או היעדרה של חובת זהירות שחב המזיק כלפי הניזוק המשני. חובת זהירות קמה אם צריך היה לצפות מראש את הנזק העקיף, כאשר במילה "צריך" מגולם רובד עובדתי-טכני ורובד נורמטיבי.
הכרה בנזק ריקושט כנזק בר-פיצוי, משמעותה מגמה של הרחבה בפסיקת הפיצויים. הרחבת חוג הזכאים לפיצויים על ידי הכרה בניזוקים שאינם צד ישיר לעוולה. כלומר, הרחבת גבולות האחריות ברשלנות. קיומה של חובת הזהירות המושגית נקבע על-פי מבחן הצפיות, הווה אומר, על-פי המענה לשאלה, האם אדם סביר צריך היה לצפות התרחשותו של נזק. הבעייתיות בשימוש במבחן זה בסוגיה היא שהמעוול ברשלנות ימצא עצמו חייב בפיצויים מספר רב של בני אדם, שכן כמעט כל אירוע יכול שישפיע באופן כלשהו על רגשותיהם ונפשם של הקרובים לניזוק העיקרי. תוצאה זאת אינה הגיונית משום הנטל הכבד על המעוול ומשום שפותחת היא פתח רחב להצפה של תביעות, כגון תביעות סרק ותביעות קלות ערך.
בתי-המשפט הישראליים לא הכריעו באופן כללי בשאלת הנזק הריקושטי הכלכלי. מפסקי-הדין שכן נדונו עולה המסקנה כי בתי-המשפט אינם נוטים להטיל אחריות כלפי הניזוקים המשניים. נכונותם של בתי-המשפט בישראל כיום, להכיר בנזק כלכלי טהור, היא שבכלל יכולה לאפשר את הדיון בנושא הנזקים הריקושטים הכלכליים, אך יש להדגיש שהפסיקה טרם הכירה מפורשות בנזק כלכלי טהור כנזק בר-פיצוי בשל החשש להרחבה בלתי מבוקרת של הזכאים לפיצוי, החשש מפני הצפת בתי-המשפט וכן הקושי לעמוד על שיעור הנזקים. ומכאן קל וחומר אין הפסיקה תמהר להכיר בנזק ריקושט כלכלי טהור שמרחיב עוד יותר את מעגל הניזוקים.
הדין הישראלי מכיר בנזק ריקושט כלכלי טהור כאשר הניזוקים הם תלויים (בני משפחה ממדרגה ראשונה של מנוח שנפטר). ברם, זכות התביעה של תלויים במקרים בהם גרמה עוולה למותו של אדם (המעוגנת בסעיפים 78–81 לפקודת הנזיקין) מוגבלת לנזקים כלכליים הנובעים מן התלות המשפחתית במנוח, ואינה משתרעת על תלות עסקית - כמשתמע מלשון החוק, הקרובים ממדרגה ראשונה זכאים לפיצויים להם היה זכאי המנוח מהמזיק לולא נפטר. מכאן שגם בסוגיה זו, לא מכירה הפסיקה הישראלית בנזק ריקושטי כלכלי. פסק-דין יוצא דופן בפסיקה הישראלית בהקשר זה הוא סחר ושירותי ים שממנו עולים ניצוצות של הטלת אחריות על נזק ריקושטי כלכלי. פסק-הדין יידון בהמשך.
בעבר, במשפט המקובל היה הכלל שאין פיצוי על נזקים כלכלים טהורים ("כלל השלילה") על בסיס עוולת הרשלנות, אלא אם הם מלווים בנזק מוחשי. כלומר, כאשר יש נזק מוחשי, ניתן לתלות עליו גם נזק כלכלי טהור. כיום, באנגליה, ניתן לתבוע בגין נזק כלכלי טהור רק כאשר התובע מוכיח שבמסגרת היחסים המיוחדים בינו לבין הנתבע, נטל על עצמו הנתבע את האחריות לנזקים הכלכליים של התובע. בעקבות הדיון בנושא הוכרעה גם שאלת מעמדם של הניזוקים הריקושטים באנגליה ונראה שהמשפט האנגלי אינו מעניק פיצוי בגין נזק ריקושט כלכלי טהור. החריג היחיד באנגליה לכלל השלילה, וזאת בשונה מהדין הישראלי, הוא בתביעה של תלויים במקרה מוות של המפרנס העיקרי. זכות זו מוענקת להם בחוק.
גם בארצות הברית נפסק בדרך כלל פיצוי בגין נזק כלכלי הנובע מרשלנות רק כאשר הוא נלווה לנזק פיזי שדיני הנזיקין מפצים בגינו בלאו הכי. למשל, כאשר נגרם נזק גופני עקב רשלנות, הגורר אובדן השתכרות. נזק כלכלי טהור, אף שניתן להוכיחו בבירור, אך שאינו נשען על נזק מוחשי של התובע, אינו זוכה לפיצוי. זהו כלל הנזק הכלכלי (the economic loss rule), המקביל לכלל השלילה במשפט המקובל, שגורס שאין פיצוי על נזק עצמאי מנזק מוחשי הנגרם עקב רשלנות. נראה שבתי-המשפט בארצות הברית מיישמים את הכלל, קל וחומר, גם על נזקי ריקושט כלכליים טהורים. דוגמה לכך, ניתן לראות בפרשת Stevenson v. East Ohio Gas Co. שם הנתבע אחסן גז טבעי בשטחו, הגז התלקח ועסקים רבים בסביבה נפגע והושבתו למס' ימים. הנזק הריקושטי בסוגיה נגרם לעובדים של בתי העסק, שתבעו בגין אובדן השתכרות למשך שמונה ימים - הזמן בו מקום עבודתם נסגר. בית-המשפט דחה את הטענה בהסתמכו על כלל הנזק הכלכלי. עיקר נימוקו של בית-המשפט בדחיית התביעה, הוא שקבלת טיעון התובעים יאפשר מספר רחב מאוד ולא ידוע של תביעות נגד הנתבע. כלומר, בית-המשפט לא מאפשר הרחבת מעגל הניזוקים משיקולי מדיניות שהעיקרי ביניהם הוא החשש מהצפת בתי-המשפט ואף הנימוק התועלתני שקבלת התביעה למעשה תגרום למפעל הנתבע לפשוט רגל דבר שיוביל למספר רב יותר של אנשים לאבד את מקום עבודתם לצמיתות. חשש נוסף שבתי-המשפט בארצות הברית מציינים בדחייתם תביעות לנזק כלכלי טהור הוא החשש מפני מתן פיצוי כפול. מדינות בארצות הברית חלוקות בשאלה האם ליישם באופן גורף את כלל הנזק הכלכלי או שניתן להחריגו במקרים ספציפיים. במדינות התומכות באי החלה גורפת של הכלל, אחת ההצעות היא להטיל את האחריות על הנזק, לגוף שמסוגל לפזר את הנזק באופן הטוב ביותר (כמו חברות ביטוח). לסיכום, בארצות הברית יש הסכמה רחבה לנחיצותו של כלל הנזק הכלכלי הטהור המונע הרחבה לא רצויה של גבולות האחריות ברשלנות, אך אין הסכמה היכן הגבול צריך להימתח במדויק.
הפתח להכרה בנזקים נפשיים נפתח עם ההלכה שנקבעה בפסק-הדין עיריית ירושלים נ' גורדון. מקרה זה עסק באדם שהוטל עליו עונש מאסר בפועל בשל קנסות חנייה שלא שילם. קנסות אלה נרשמו על שמו אף על פי שלא היה בעל הרכב, וזאת עקב רשלנות של העירייה שלא עדכנה את הרישום למרות פניות חוזרות ונשנות מצידו. בפסק-הדין קבע השופט ברק שנזק בר-פיצוי כולל בחובו "שלילת נוחות גופנית", סבל נפשי ופחד שאין להם ביטוי פיזי. פסק-דין זה התווה את הדרך לפריצת מעגל הסיכון הראשוני על ידי שימוש במבחן הצפיות כדי לבדוק זכאותם של ניזוקים עקיפים. ואכן, בעניין אלסוחה נעשה שימוש במבחן הצפיות כדי להרחיב את מעגל הנפגעים הזכאים לפיצוי תוך התמקדות בנפגעי המשנה, דהיינו בנפגעים הריקושטים. פרשה זו עסקה, בין היתר, בזוג הורים לילד שנפגע קשה בתאונת דרכים ונפטר כיממה לאחר התאונה. ההורים לא היו עמו בשעת התאונה, אולם ליוו את בנם במצבו הקשה ובייסוריו הקשים בשעותיו האחרונות עד שנפטר. עקב המקרה מצבם הנפשי של ההורים התערער, הם סבלו ממתח, דיכאונות, פחדים ועצבנות, הרבו להיעדר מעבודתם והיו זקוקים לעזרה פיזית ונפשית. בית-המשפט הכיר בנזקם כנזק בר-פיצוי. ההלכה בעניין אלסוחה התגבשה תוך ביסוס על הפסיקה האנגלית שהתגבשה עם השנים, שמכירה בנזקי ריקושט נפשיים כבני תביעה בנסיבות חריגות.