stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעין (כתב עת)
כתב העת מעין

הגיליון הראשון של כתב העת "מעין" יצא במקביל ליציאתם של "הו!" ו"מטעם". מעין נבדל מהם בכך שהוא עסק לא רק באמנויות הכתובות אלא גם באמנות ויזואלית, ובמחירו הנמוך, שאותו מסבירים העורכים בשאיפה להגיע לקהל צעיר יותר ומבוסס פחות. עורכי העיתון הסבירו כי מחיר העיתון בגיליון הראשון נקבע על פי שכר המינימום לשעת עבודה. כתב העת מעין מופץ ב-4,000 עותקים לגיליון.
כתב העת "מעין" מכיל שירה, חלק ממנה פוליטי או ארוטי, פרוזה וכן מסות בנושאים מגוונים, כגון: השירה הסינית המודרנית, הקשר בין אדריכלות ישראלית לצבאיות, המעמד ההלכתי של הפירה, פוליטיקה בטקסטים של אריק איינשטיין, היחס בין שירת נמרוד קמר לזו של ט. כרמי ומוזיקת פופ לבנונית. כמו כן, מתפרסמים בעיתון תרגומים, ביניהם של שירה עכשווית מהעולם וכן תרגומים של ג'ונתן סוויפט, בוריס ויאן, אחמד מטר, סיד בארט, שירת ימי הביניים, ועד שירה אוגריתית.
בין הכותבים ב"מעין": יוני רז פורטוגלי, מיכל דר, ואן נויין, מרחב ישורון, אהרן שבתאי, נעם פרתום, יודית שחר, בועז לביא, צאלה כץ, רומן באימבאיב, זהיה קונדוס, שלמה חתוכה, ערן הדס, תומר גרדי, ראג'י בטחיש, נמרוד קמר, שגיא אלנקוה ונעמה גרשי.
יחד עם אתגר והכיוון מזרח כתב העת יזם והוציא ב-2007 את "אדומה - אסופת שירה מעמדית", לאחר מכן יחד עם כתבי עת אחרים וגרילה תרבות סייע להוציא את "לצאת!" נגד המלחמה בעזה ב-2008 ואת "שירון המהפכה" (אוגוסט 2011) לתמיכה במאבק החברתי. כמו כן, ארגן הפגנות ואירועים פוליטיים וחברתיים הקשורים לשירה ברחבי הארץ יחד עם גרילה תרבות.
מערבון

מהגיליון השני של מעין צורף אליו מגזין קולנוע עצמאי בשם מערבון, שנערך על ידי יהושע סימון. מערבון מכיל ביקורות על סרטים ישראלים וזרים (למשל, אור, "קרוב לבית", "פארק העונשים" של פיטר ווטקינס, סדרת סרטי אסקימו לימון), מאמרי רוחב (קולנוע הומואי בישראל, השפעת כתוביות התרגום על הקולנוע), הצצה לקולנוע בינלאומי (כתבת שער על הבמאי הסיני ג'יה זאנג קה, ראיון מתורגם עם הבמאי רוברטו רוסליני, טלנובלות פוליטיות בדרום אמריקה), ראיונות (למשל עם במאי הסרט וסרמיל), סינופסיסים לסרטים של יוצרי קולנוע ותמונות מתוך תהליך ההפקה. בגיליון השני של מערבון חשף דני רוזנברג מאמר שכתב בצעירותו עמוס גוטמן לעיתון התיכון על "סטיריקון" של פליני והוא מסביר את הקשר בין המאמר ליצירתו של גוטמן, ובגיליון השלישי, מתי שמואלוף כתב על הסטריאוטיפים בביקור התזמורת.
רוב כותבי מערבון הם קולנוענים צעירים בעצמם וכתב העת ניכר בקו האקטיביסטי שלו בכל הקשור ליצירה קולנועית, ומכיל כתבות ומניפסטים כמו: מאמר פולמוסי בגנות השפעת קרנות הקולנוע על הסרטים הישראליים, סקירה של החיים הסטודנטיאלים בבית הספר לקולנוע סם שפיגל, מאמר תמיכה באיגוד התחקירניות, תרגום מפורטוגזית של "מניפסט הקולנוע של הרעב", ומאמר של ימין מסיקה נגד הפקות מקור. כיום, מערבון הוא כתב העת היחיד בישראל לקולנוע שיוצא עצמאית ולא כחלק מגוף גדול. בהקדמה לגיליון הראשון מצהירים חברי המערכת "העיתון רואה אור במסורת הכתיבה המנסה לא פחות מאשר לשנות ולשפר את הקולנוע".
בין הכותבים במערבון: דני רוזנברג, תום שובל, בני בן-דוד, נועם יורן, ליאת סימון, אדם אבולעפיה, זהר וגנר, לליב מלמד, ארי ליבסקר, שמוליק דובדבני ורועי רוזן.
עם יציאת הגיליון החמישי של מערבון, ארבעת הגליונות הראשונים הועלו לקריאה חופשית באינטרנט.
מערבון יצא ב-11 גיליונות, כשהעותק השלישי הוא כפול ומכונה "מערבון 3+4".
החדש והרע

החדש והרע הוא כתב עת עצמאי לאמנות היוצא עם מעין. הגיליון הראשון היה גיליון פיילוט שנערך על ידי רועי ארד ויהושע סימון וכונה גיליון 0.5. לאחר מכן יצאו עוד שני גיליונות שנערכו על ידי האמנית נטלי לוין, בשיתוף עם סימון וארד.
מבין האמנים שהשתתפו במעין ובמגזין האמנות "החדש והרע": גיל שני, דויד עדיקא, רועי רוזן, כוכבית קדושים, טמיר ליכטנברג, חיה רוקין, מעין שטראוס (שעל שמה גם נקרא המגזין מעין), זויה צ'רקסקי, תמר הירשפלד, פרדי ופסח סלבוסקי, וכמו כן אמנים רבים נוספים בתחילת דרכם. החדש והרע, כולל יצירות לצד ראיונות ומאמרים, הוא סוקר את עולם האמנות הישראלי והעולמי ובעל קו פוליטי וחברתי קרוב למעין ומערבון.
החדש והרע הוא גם חלל לאמנות המופעל על ידי מעין. הראשון הוקם ברחוב הרכבת בתל אביב עוד לפני שכתב העת יצא לאור. ב-2013 הוקמה גלריית החדש והרע ברחוב כיאט 1 בעיר התחתית בחיפה. נטלי לוין היא האחראית על החלל החיפאי, ומתקיימות בו תערוכות, הרצאות ופעילות חברתית.
הוצאת מעין

החל מהגיליון הרביעי של מעין, הפך כתב העת להוצאת ספרים, שחלקם מופצים עם כתב העת וחלקם נמכרים בנפרד. הספר הראשון שיצא הוא עין הכמהין של המשוררת הישראלית הצעירה (ממוצא וייטנאמי) ואן נויין. הספר יצא בפורמט של חוברת שמחולקת עם כתב העת.
יחד עם הגיליון החמישי של מעין, יצא הספר "אני רוצה לתייק אותך" מאת נמרוד קמר שכולל שירים ומסמכים. חלק מהשירים עוסקים בתרבות דיגיטלית, בין השאר בוויקיפדיה. לגיליון השישי צורף ספר השירה של מיכל דר, "גלשן". לגיליון התשיעי צורפה הנובלה "הדוקומנטריסט" מאת ארי ליבסקר ולמעין 10 "נושאת המטוסים" מאת רועי צ'יקי ארד.
הוצאת מעין, יחד עם גרילה תרבות, הוציאה גם את "אנרגיות טובות", פרוטוקול ועדת הכלכלה בנוגע לתמלוגי הגז הטבעי, שנערך כמחזה. הספר יצא בשלוש מהדורות.
בין ספרי השירה של ההוצאה: "באימבאיב", כל כתבי המשורר רומן באימבאיב, "ארץ הפז" מאת לריסה מילר, "יםFA" מאת תמי אסולין, הספר הראשון בעברית המבוסס על כתב החרשים FA' ו"מקש הרווח", שמאגד חמישה ספרים של המשורר ערן הדס, חלקם חתומים בידי "צאלה כץ".
הערות שוליים

↑  רועי צ'יקי ארד, מעין, מערבון, עיתון האמנות החדש והרע וספר השירה של נמרוד קמר בחנויות. הגיליון הקודם חופשי לקריאה ברשת, באתר רשימות, 7 ביולי 2009
↑  קובי בן-שמחון, אני קטלוג בגדים, אישיות דו-קוטבית, באתר הארץ, 25 במרץ 2008
מצנפת (בגד כהונה)

הכהן הגדול, חובש לראשו מצנפת. הכהן ההדיוט שרוכן על ברכיו חבוש במגבעת.
על פי משנה תורה, מצנפת (לכהן גדול) או מגבעת (לכהן הדיוט) היו פריטי לבוש שחבשו הכהנים לראשם בעת העבודה בבית המקדש ובמשכן. המצנפת והמגבעת לא כיסו את כל הראש, אלא השאירו לכהנים מקום להנחת תפילין של ראש.
המצנפת הייתה רצועה עשויה פשתן באורך 16 אמות (כ-8 מטרים), שלופפה לפיפה על גבי לפיפה, באופן שהותיר את צורתהּ קבועה. לעומת המצנפת, שהייתה מלופפת לרוחבהּ, המגבעת הייתה כעין "מגדל" – צרה למעלה ורחבה למטה.
הערות שוליים

↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות כלי המקדש והעובדין בו, פרק י', הלכה ו'
| בגדי כהונה |
| --- | --- | --- |
| בגדי כהן הדיוט | מכנסיים • כתונת • אבנט • מגבעת |  |
| תוספות לכהן גדול | מעיל • אפוד • חושן / אורים ותומים • ציץ • מצנפת |  |
מוניקה ויטי

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1931 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  2 בפברואר 2022 (בגיל 90) רומא, הרפובליקה האיטלקית 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 שם במה:  Monica Vitti 
 שם לידה:  Maria Luisa Ceciarelli 
 מדינה:  ממלכת איטליה, איטליה 
 תקופת הפעילות:  1954–1994 (כ־40 שנה) 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לאמנויות הבמה על שם סילביו ד'אמיקו 
 בן או בת זוג:  Roberto Russo (1995–2022)  קארלוס די פלומה (1964–העשור של 1970)  מיכלאנג'לו אנטוניוני 
 מספר צאצאים:  0 
 פרסים והוקרה:  פרס לוח הזהב (1963)  פרס רצועת הכסף לשחקנית הטובה ביותר (1969)  פרס דוד די דונטלו (1969)  פרס רצועת הכסף לשחקנית הטובה ביותר (1976)  פרס רצועת הכסף (1962)  פרס אריה הזהב (1995)  פרס דוד די דונטלו לשחקנית הטובה ביותר (1976)  פרס דוד די דונטלו לשחקנית הטובה ביותר (1979)  פרס דוד די דונטלו לשחקנית הטובה ביותר (1971)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (26 בינואר 1995)  פרס דוד די דונטלו לשחקנית הטובה ביותר (1974)  Silver Bear for Outstanding Artistic Contribution (1984)  פרס דוד די דונטלו לשחקנית הטובה ביותר (1969)  פרס רצועת הכסף לשחקנית משנה (1962)  אבירה בלגיון הצרפתי  קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית 
 פרופיל ב-IMDb
 
מוניקה ויטי (באיטלקית: Monica Vitti; 3 בנובמבר 1931 – 2 בפברואר 2022) הייתה שחקנית איטלקייה. נודעה במיוחד בתפקידיה הדרמטיים בסרטים של מיכלאנג'לו אנטוניוני בשנות ה-60 של המאה ה-20 המוקדמות (ה"טטרלוגיה של הניכור": אוונטורה, הלילה, ליקוי החמה והמדבר האדום). לאחר מכן שינתה כיוון, והייתה במשך 40 שנה הכוכבת מספר אחת של קומדיות הקולנוע האיטלקיות: (Commedia all'italiana)‏ ("La ragazza con la pistola", "Amore mio aiutami" "Dramma della gelosia", "Polvere di stelle") רבות מהן בבימויו של מריו מוניצ'לי.
הופיעה לצד שחקנים, כמו מרצ'לו מסטרויאני, ריצ'רד האריס, טרנס סטמפ, מייקל קיין, דירק בוגארד, אלברטו סורדי, אוגו טוניאצי, ויטוריו גסמן, נינו מנפרדי.
מוניקה ויטי זכתה חמש פעמים בפרס דוד די דונטלו כשחקנית הטובה ביותר, שבעה פרסי גלובוס הזהב כשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב על מפעל חיים, ובפרס אריה הזהב על מפעל החיים בפסטיבל ונציה לקולנוע. ויטי בלטה גם ככותבת תסריטים לשלושה סרטים, ובבימוי הסרט "סקנדל סודי" (1990).
על ידי התמודדותה האמיצה מול הדעות הקדומות ותעשיית הקולנוע, הייתה ויטי גם דמות לחיקוי וסמל במאבק למען מעמד האישה בחברה.
ביוגרפיה > ילדותה וצעירותה

מוניקה ויטי נולדה ברומא בשם מריה לואיזה "מריזה" צ'צ'ארלי (באיטלקית: Maria Luisa "Marisa" Ceciarelli) לאב רומאי ולאם מבולוניה. בת יחידה מבין ארבעת ילדי הוריה.
בילדותה חיתה מריזה במשך שמונה שנים במסינה. באותה תקופה כונתה על ידי בני המשפחה ""setti vistìni", כלומר "שבעה בגדים", בגלל רגישותה הרבה לקור שגרמה לה ללבוש שכבות ביגוד רבות זו מעל זו. "שבע שמלות תחתוניות" Sette Sottane הפכה לימים כותרת ספרה האוטוביוגרפי הראשון, שבעקבותיו הופיע Il letto e una rosa "מיטה וורד אחד". ויטי תארה את ילדותה כעצובה למדי, הרגישה כבולה על ידי הדרישות המסורתיות הפטריארכליות כלפי בחורות במשפחתה, אך בגיל 14 החליטה בניגוד לציפיות, לבחור בקריירה של שחקנית. להבדיל מרוב בני המשפחה, שבחרו להגר לארצות הברית, נשארה באיטליה ונקשרה קשר הדוק לתרבות ארצה. פחד טיסה גרם לה מאוחר יותר לדחות הצעות מפתות לעבוד באולפנים מעבר לאוקיינוס.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה בתיאטרון

את משיכתה לתיאטרון גילתה כשבימי מלחמת העולם השנייה שעשעה את אחיה הקטנים על ידי משחק עם בובות. אחרי שנרשמה תחילה למכללת פיטמן, הופיעה לראשונה בגיל 14 וחצי על הבמה במחזה La nemica "האויבת" מאת דריו ניקודמי במסגרת ערב צדקה, שם גילמה בת 60 ששכלה בן במלחמה.
השתתפה בהמשך בסיור של להקת שחקנים איטלקים בגרמניה והופיעה ברומא בהפקה של המחזה של מקיאוולי "מנדרגולה".
נכנסה לעולם הבמה למרות הסתייגויות רבות כלפיה. נתוניה הפיזיים - העיניים הרחוקות זו מזו, צורת שפתיה ואפה הנשרי משהו, הנמשים - נחשבו לפגמים ול"אנטיפוטוגניות". היו אנשי מקצוע שהעירו בתחילת הקריירה שלה על קולה הצרוד וה"דרמטי מדי", אף על גובהה ה"מופרז", על דקות גזרתה ועל הצבע ה"בלונדיני מדי" של שיערה. טענו שפניה משקפות מפורשות מדי את רגשותיה. לימים טענה בצחוק שסללה את הדרך לנשים הפחות יפות בזירת הקולנוע.
בסופו של דבר החליטה בשנת 1946 להירשם לאקדמיה הלאומית לאמנויות הבמה ברומא (האקדמיה ע"ש סילביו ד'אמיקו), את לימודיה סיימה בשנת 1953. עם מוריה באקדמיה נמנו מייסד המוסד, סילביו ד'אמיקו, אורציו קוסטה וסרג'ו טופאנו שהדריך את עבודת הגמר שלה. בהמלצתו שובצה הבוגרת הצעירה בהצגה עם "איפיגניה באאוליס" מאת אוריפידס ובשנה הבאה שיחקה לצידו ב"קמצן" מאת מולייר בבימויו של פרזן. היא גילמה באותה תקופה גם את אופליה בדרמה "המלט" מאת ריקרדו באקלי.
בעצת טופאנו אימצה מריזה צ'צ'ארלי בשנת 1954 שם אמנותי - ויטי - לפי שם משפחת אמה - ויטיליה, ומוניקה לפי גבורת ספר שקראה, ושצליל שמה מצא חן בעיניה.
ביוגרפיה > פריצת הקריירה הקולנועית

עם תום לימודיה התחילה קריירה של שחקנית תיאטרון וטלוויזיה. נמנתה עם הראשונים ששיחקו באיטליה במחזות של ברכט ויונסקו.
בקולנוע שיחקה לראשונה בשנת 1954 בתפקיד זעיר בקומדיה הקולנועית "!Ridere! Ridere! Ridere", (בימוי: אדוארדו אנטון, תסריט: אטורה סקולה) מבלי ששמה הוזכר ברשימת הקרדיטים. ב-1958 הופיעה בסרט Le Dritte או "נעורים רומאיים".
.
בשנת 1957, בדיוק כשעמדה להתחתן עם מחזר אדריכל, התוודעה ויטי לבמאי מיכלאנג'לו אנטוניוני שגרם לפריצת דרכה האמנותית. במרץ 1957 היא הצטרפה ללהקה של אנטוניוני, "תיאטרו נובו" במילאנו. אנטוניוני שיבץ אותה בשנים 1960–1964 בסרטיו - הדרמה האקזיסטנציאלית L'avventura (אוונטורה (1960), La Notte (הלילה), L'eclisse (ליקוי חמה), Deserto rosso (המדבר האדום) שבו הצטיינה כדמות נשית מיוסרת, בעלת יופי קר ואלגנטיות. ויטי הפכה לבת זוגו ולמוזה של אנטוניוני למשך כמה שנים. עם זאת היא שיחקה גם בסרטים של במאים איטלקים אחרים כמו אטורה סקולה - ב-Drame de la jalousie (דרמת הקנאה).
.
אחרי פרידתה מאנטוניוני הייתה בת הזוג של הצלם קרלו די פלמה (שביים אותה בשלושה סרטים באמצע שנות ה-70).
.
בשנת 1968 זכתה ויטי בפרס התפקיד הנשי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן על גילום התפקיד אסונטה בסרטו של מריו מוניצ'לי "הנערה עם האקדח".
.
ב-1970 שיחקה בסרט "קנאה נוסח איטליה" ("משולש הפיצה") לצדו של מרצ'לו מסטרויאני.
.
החל משנות ה-1970 הופיעה פחות ופחות, למרות כמה עבודות משותפות חשובות - למשל עם לואיס בונואל ב"רוח החופש".
חייה הפרטיים

למוניקה ויטי היו שלוש מערכות זוגיות עיקריות בחייה: הראשונה בשנים 1957–1967 עם מיכלאנג'לו אנטוניוני, אחר כך עם צלם הקולנוע קרלו די פלמה (שגם ביים אותה בשלושה סרטים באמצע שנות ה-70) ולאחר מכן עם הבמאי והצלם רוברטו רוסו, שהיה צעיר ממנה ב-26 שנה, איתו התחתנה בחשאי בקמפידוליו ב-28 בספטמבר 2000 אחרי 27 שנות זוגיות. באותה שנה נראתה בלווייה של ויטוריו גסמן.
ויטי הופיעה בציבור בפעם האחרונה בשנת 2002 בבכורת המחזמר של ריקרדו קוצ'אנטה "נוטר דאם דה פארי". מאז נאלצה השחקנית להתרחק מהזירה הציבורית בגלל מחלת אלצהיימר או סוג אחר של קיהיון שבו חלתה. בשנת 2011 כשהתקשורת הוקירה אותה לרגל מלאת גיל ה-80 לא יכלה להשתתף בחגיגה.
ויטי נפטרה ב-2 בפברואר 2022.
פרסים ואותות הוקרה

1956 פרס "אגוז הזהב" (Noce d'oro) על התפקיד בלה במחזה "בלה" מאת צ'זארה מיאנו
1961 פרס האקדמיה לקולנוע של בריטניה על משחקה בסרט "אוונטורה".
- שלוש פעמים - הפרס "רצועת הכסף" (Nastro d'argento) של איגוד עיתונאי הקולנוע האיטלקים
1962 - לשחקנית המשנה הטובה ביותר - בסרט "הלילה"
1969 - לשחקנית הטובה ביותר - בסרט "הנערה עם האקדח"
1976 - לשחקנית הטובה ביותר - בסרט "הברווז ברוטב תפוזים"
1968- פרס קונכיית הכסף לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל סן סבסטיאן - בשביל התפקיד אסונטה פאטאנה בסרט "הנערה עם האקדח" בבימויו של מריו מוניצ'לי
.
פרסי האקדמיה האיטלקית לקולנוע:
1963 פרס "לוח הזהב" (Targa d'oro) של חבר השופטים של תחרות "שוש שי דונטלו"- על משחקה בסרט "Quattro verità"
1969 בסרט "הנערה עם האקדח"
1974 בסרט "ניני טיראבושו, האשה שהמציאה את ה"מוסה""
1974 בסרט "אבק כוכבים"
1976 בסרט "הברווז ברוטב תפוזים"
1979 בסרט "אהבותי"
פרס גלובוס הזהב האיטלקי Globo d'oro של איגוד העיתונאים הזרים באיטליה:
מוניקה ויטי זכתה בפרס  12 פעמים:
1961 - כשחקנית המבטיחה הטובה ביותר - בסרט "אוונטורה"
1968 -בסרט "התחתנתי איתך מתוך כיף"
1969 -בסרט "הנערה עם האקדח"
1970- בסרט "דרמת הקנאה" ("קנאה בנוסח איטליה") - "משולש הפיצה".
1971 - בסרט "עדת העל"
1973 - בסרט "לה טוסקה"
1981 - בסרט "חדר במלון"
1984 - הסרט "פלירט"
- 6 פעמים - הפרס "גראל הזהב" Grolla d'oro המוענק בסן ונסאן (ואל ד'אוסטה)על התפקיד הנשי הטוב ביותר:
1961 בסרט "אוונטורה"
1965 בסרט "מדבר אדום"
1968 בסרט "התחתנתי איתך מתוך כיף"
1969 בסרט "הנערה עם האקדח"
1970 בסרט "דרמת הקנאה"
1970 בסרט "עזרי לי, אהובתי"
1985 - הפרס "דב הכסף" בפסטיבל ברלין לקולנוע, עבור הישג אינדיבידואלי ייחודי - תפקידה בסרט "הפלירט" בבימוי רוברטו רוסו (1983)
1987 - פרס Ciak d'oro של כתב העת לקולנוע Ciak - על מפעל חיים
1993 - פרס ההוקרה של הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע נשים בקרטיי.
1995 - הפרס ארייה הזהב על מפעל החיים ובפסטיבל הסרטים של ונציה
הדואר האיטלקי הנפיק בול בדמותה המוקדש לסרט "אוונטורה" שבו הצטיינה
2011 - לרגל מלאת 80 שנה לחייה אורגנה בפסטיבל לקולנוע ברומא, באודיטוריום פארק תערוכת צילומים לכבוד השחקנית
בתיאטרון

1953 - איפיגניה באוליס מאת אוריפידס -כחברת המקהלה, להקת Compagnia degli Spetattori italiani בבימוי אקורסיו די לאו, בתיאטרו אנטיקו, פלאצולו ארקאידה,
1953 - מנדרגולה מאת מקיאבלי -בפרולוג - בבימוי מרצ'לו פליירו, בכורה בתיאטרו דלה ארטי, רומא
1954 - הקמצן מאת מולייר בגרסת מאסימו בונטמפלי - בתפקיד מריאנה, בבימוי אלסנדרו פרזן, תיאטרו דלה ארטי, רומא
1954 - "אי התוכים" - עם בונבנטורה, שבוי אצל אנטרופופאגים (Isola dei papagagli) מאת סטו (סרג'ו טופאנו), בתיאטרו דלה ארטי
1954 - "הקימו עיר" (Fondarono una città) מאת צ'זארה מיאנו, בבימוי קרלו די סטפאנו (תלבושות:ג'ילברטו טופאני), בתפקיד השפחה אוסטיליה,
1954 - אמא קוראז' מאת ברטולט ברכט בבימוי לוצאנו לוצ'יניאני, בתפקיד איווט פוטייה
תיאטרו דלה ארטי, רומא
1954 - "מיסטריום המולד, הפסיון והתחייה של ישו" (Mistero della Natività, Passione et Resurezzione del N.S) על מוזיקה מאת קלאודיו מונטוורדי, ג'ובאני גבריאלי, ויקטוריה, פלסטרינה, ג'ובני קרוצ'י - בתפקיד מריה מגדלנה עם המקהלה הפוליפונית הרומאית
1954 - "בלי רשת" (Senza rete) - מאת אלברטו בונוצ'י, בבימוי המחבר, בכורה בתיאטרון מנצוני במילאנו
1956 - "בלה" - מאת צ'זארה מיאנו, בבימוי אנצו פריירי, בתפקיד בלה, בתיאטרו דלו קונווניו, מילאנו,
1956 - "המלט" (Amleto) מאת ריקרדו באקלי, בתפקיד אופליה, בבימוי אנצו פריירי, בתיאטרון האולימפי בוויצ'נצה
1956 - "שישה סיפורים מצחיקים" - מאת פדו ("אמא ז"ל בלי מזל"),קורטלין, ז'אן טרדייה ("מילים חופשיות" ו"רק הם יודעים זאת"), אנדרה רוסן ("הזר בתיאטרון") ויונסקו (בתפקיד גברת מרטן) (הזמרת הקרחת),בבימוי לוצ'אנו מונדולפו,
1957 - "אני מצלמה" מאת ג'ון ואן דרוטן, בתפקיד סאלי באולז, בבימוי מיכלאנג'לו אנטוניוני
בכורה בתיאטרו אליזאו, רומא
1957 - "שערוריות סודיות" (Scandali segreti) מאת מיכלאנג'לו אנטוניוני ואליו ברטוליני,
1958 - "הבט אחורה בזעם" מאת ג'ון אוסבורן, בבימוי ג'ון ואן דרוטן
1959 - Capricci di Mariana "הגחמות של מריאנה" מאת אלפרד דה מיסה בבימוי לוצ'אנו מונדולפו
1964 -"אחרי הנפילה" (After the fall) מאת ארתור מילר, בבימוי פרנקו זפירלי, רומא
1986 "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון, בבימוי פרנקה ואלרי
1988 "כותרת ראשית" (Prima pagina) מאת בן הכט וצ'ארלס מקארתור, בבימוי ג'אן קרלו זבראג'ה
בתיאטרון > תיאטרון בטלוויזיה

1957 - הצייר הקפדן (Le Peintre exigeant) מאת טריסטן ברנאר, בעיבוד של לוצ'אנו מונדולפו, בבימוי אנטונלו פאלקי, בתפקיד של לוצ'יה, RAI
1957 נתחבק בטירוף (Embrassons-nous Folleville - Abbracciamoci follemente) מאת אז'ן לביש בעיבוד לוצ'אנו מונדולפו, בימוי: אנטונלו פאלקי, בתפקיד ברטה, בתו של מניקאן - RAI
1957 - "אדמה בתולה" (Oh, wilderness) (Fermenti) מאת יוג'ין או'ניל, עיבוד מאת לאורה דל בונו, בימוי:קרלו לודוביקו ברגאליה, בתפקיד בלה, RAI
1958 -המנהרה (Il Tunnel) מאת מייבל קוסטנדורוס והווארד האג, בבימוי ג'אקומו וקארי, בתפקיד מיירה נורת', RAI
1958 - "מונט-אוריול" לפי הרומן מאת גי דה מופסאן, בימוי:קלאודיו פינו, בתפקיד קריסטיאנה, בת המרקיז,RAI
1958 -הכיסא השלושה עשר (La tredicesima sedia) מאת באיאר-וייה, בימוי:אלברטו גיירדלי, בתפקיד אלנה או'ניל.RAI
1958 - "הדב והפחה" מאת אז'ן סקריב, בימוי:לוצ'אנו סאלצ'ה, בתפקיד רוסלאנה,RAI
1959 - "התרמית" (L'imbroglio) לפי ספרו של אלברטו מורביה, בבימוי ג'אקומו וקארי, בתפקיד סנטינה רינלדי
1959 אנשים הולכים, אנשים באים (Gente che va, gente che viene ) - תוכנית טקסטים הומוריסטיים מאת צ'כוב, אדוארדו דה פיליפו, ג'וזפה מארוטה, קורטלין, קפקא, גיימס ת'רבר, ארקדי אוורצ'נקו, טרויו. בימוי:אנצו טראפאני.RAI
1962 לילות לבנים לפי דוסטויבסקי, בימוי: ויטוריו קוטאפאווי, בתפקיד "היא", RAI
1962 - האדון בגיל העמידה (Il Signor in mezza età) מאת מרצ'לו מרקזי, בימוי:ג'אנפרנקו בטטיני, תפקיד בשני מערכונים, לצד ג'אני מורנדי ואחרים, RAI
1978 - הצילינדר - מאת אדוארדו דה פיליפו, בבימוי המחבר, בתפקיד ריטה, RAI
בשנת 1980 השתתפה בתוכניות טלוויזיוניות שהוקדשהו לחייה ולפעילותה האמנותית - Qualcosa di Monica, בבימוי רוברטו רוסו, "מה שלומך...צוחקת?!" - La fugidiva.
הופיעה ב-1971 כאורחת בתוכנית "בוא נקרא את הקטלוג -IIIB Facciamo l'appello עם בוגרי האקדמיה לאומנויות הבמה ברומא, ב-1972 בתוכנית השירים "קנצוניסימה" לצד ויטוריו גסמן,ב-1978 -בתוכנית "אלף אורות" (Milleluci) יחד עם מינה ורפאלה קארא, בתוכנית "אלף פרצופים של חווה" (על דמויות נשיות בקולנוע), בתוכנית "Passione mia" (התשוקה שלי) המוקדשת לאמנות הקולנוע (1985)
ספרים

אוטוביוגרפיים:
1993 - Sette sottane (שבע שמלות תחתונות)
1995 -Il letto è una rosa (המיטה היא ורד)
הערות שוליים

↑  אורי קליין, מיכלאנג'לו אנטוניוני, 1912-2007, באתר הארץ, 31 ביולי 2007
↑  הראיון ב Magazines 2002
↑  קריסטיה בורסאטי,2005
↑  C.Corciovescu, B.Rîpeanu 1997 עצ' 459
↑  Tributo a Monica Vitti Andrea Scanzo in Fatto cotidiano 4.11.2011
↑  כתבה באתר האיטלקי "רדיו ביריקינה" 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452554605171  PLWABN: 9810559887905606  BIBSYS: 90913112  BNE: XX1202276  BnF: cb13900895v (data)  CANTIC: a11853633  CiNii: DA13228136  GND: 130571601  ICCU: RAVV084188  ISNI: 0000 0001 2130 831X  LCCN: no94039915  NKC: xx0034060  NLA: 35187973  NLK: KAC2020P6644  NTA: 099879743  RERO: 02-A010036666  SNAC: w61w9kb1  SUDOC: 071457070  Trove: 857364  VIAF: 46340238   WorldCat (עם VIAF): 46340238 
מוניקה ויטי בשנת 1975 בסרט "ברווז ברוטב תפוז"
מייקל מאנדיברג

| --- | --- |

 לידה:  22 בדצמבר 1977 (גיל: 46) דטרויט, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות קליפורניה  אוניברסיטת בראון 
 תחום יצירה:  אמנות רשת 
 יצירות ידועות:  ויקיפדיה המודפסת 
 www.mandiberg.com
 
מייקל מנדיברג (באנגלית: Michael Mandiberg; נולד ב-22 בדצמבר 1977) הוא אמן, מתכנת, מעצב ומחנך אמריקאי.
עבודותיו של מנדיברג הוצגו במספר תערוכות, ביניהם במוזיאון החדש לאמנות עכשווית, ניו יורק; בפסטיבל הטרנסמדיאלי, ברלין; במרכז לאמנות ומדיה קרלסרוהה (ZKM) בקרלסרוהה, גרמניה; ובמרכז ארס אלקטרוניקה הממוקם בלינץ, אוסטריה. עבודתיו של מנדיברג הוצגו גם בספרים: "New Media Art" מאת מארק טריב, "Internet Art" מאת רחל גרין וב-"At the Edge of Art" מאת ג'ולין בלייס. כתבות על מנדיברג פורסמו בניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, ברלינר צייטונג ו-Wired.
קריירה

מנדיברג הוא פרופסור לתרבות מדיה במכללת סטטן איילנד ועמית בארגון ללא מטרות הרווח Eyebeam, בניו יורק.
מנדיברג הוא המחבר של "Digital Foundations" (יסודות הדיגיטל), ספר המלמד את הקורס הבסיסי בבאוהאוס באמצעות תוכנת עיצוב. עבודה זו זכתה לשבחים מאנשי קריאייטיב כמו אלן לופטון (אנ') וקייסי ריאס (אנ'). מנדיברג הוא כותב עבור בלוגים של קרנות דיגיטליות וסוכנויות אנטי-פרסומיות.
מנדיברג הקים את ההתנסות מקצועית לאמנויות בניו יורק, "מכון קיץ לאמנויות שבו המשתתפים לומדים באופן חווייתי לגשר בין חייהם כסטודנטים לאמנות לחיים כאמנים בעולם". בנוסף, מנדיברג כינס את האירוע 'ניסויים בחינוך חוץ-מוסדי' בחינוך החוץ-מוסדי באוניברסיטת העיר ניו יורק ב-11 באפריל 2013, שהוביל לגיליון מיוחד של כתב העת האקדמי Social Text וסמינר שנמשך שנה בנושאים דומים שאורגן יחד עם קרלה הררה-פראטס, סינתיה לוסון ג'רמילו וג'ניפר סטופס.
עבודות ראויות לציון

חנות מנדיברג הייתה יצירת אמנות אינטרנטית משנת 2001 שבה מייקל מנדיברג הציע למכירה כל דבר אחרון שבבעלותו באתר חנות מנדיברג, מבגדים ועד שפופרות משומשות למחצה של משחת שיניים. עד שהחנות נסגרה, מנדיברג מכר למעלה מ-100 פריטים.
מנדיברג יצר שני אתרי אינטרנט, AfterSherrieLevine.com ו-AfterWalkerEvans.com, בהם סריקות צילומים של ווקר אוונס כפי שצולמו מחדש על ידי שרי לוין. יצירה זו תיאר כ-"מעשה קונדס אמנותי", בכך שפרסם את היצירה באינטרנט כדי שניתן יהיה להדפיסה יצר רקורסיה נוספת, ובכך יצר שכפול נוסף של היצירה. אמן אחר, בוג'אר באלה, הוריד תמונות סרוקות מ-AfterWalkerEvans.com והעלה אותן ל-jalbum.net תוך יצירת אלבום תמונות מקוון בשם "After Michael Mandiberg" (בעקבות מייקל מנדיברג). מאז המשיך מנדיברג את תהליך השעתוק על ידי יצירת חשבון אינסטגרם באותו השם ופרסם שם תמונות משוכפלות ועם פילטרים.
Oil Standard – בהזמנת האתר Turbulence.org הוא תוסף פיירפוקס המחליף מחירים באתרי מסחר אלקטרוני בעלות המקבילה של חביות נפט גולמי.
ויקיפדיה המודפסת – הדמיה של גודלה של ויקיפדיה. כולל "טפט עמוד שדרה" של 2000 מתוך 7500 כרכים וכרכים נבחרים מודפסים. קובצי PDF שלמים עבור כרכי ויקיפדיה שהועלו וזמינים להדפסה.
חיים אישיים

מנדיברג מתגורר בברוקלין ומשתמש בלשון הפניה הם.
פרסומים

מייקל מנדיברג (עורך), The Social Media Reader, הוצאת אוניברסיטת ניו יורק 2012
קסטין בורו ומייקל מנדיברג, Digital Foundations: An Intro to Media Design with the Adobe Creative Suite, הוצאת ניו ריידרס/עיצוב AIGA ‏ 2018
הערות שוליים

↑  "Michael Mandiberg – transmediale".
↑  "Netzarbeiten des IMKP".
↑  "Pacific Northwest College of Art". אורכב מ-המקור ב-2016-05-07. נבדק ב-2014-02-02.
↑  "College of Staten Island – Faculty Profiles". אורכב מ-המקור ב-2008-04-21. נבדק ב-2008-04-26.
1 2  "Digital Foundations".
↑  "New York Arts Practicum".
↑  Center for the Humanities website (אורכב 20.02.2014 בארכיון Wayback Machine)
↑  "Educational OutliersSocial Text".
↑  Extra Institutional Education seminar website
↑  וון טילמן באומגרטל, "Der Ausverkauf des Selbsts" (בגרמנית), ברלינר זייטונג, 5 בפברואר 2001
↑  Suzanne Muchnic "A cut-and-paste festival"Los Angeles Times, 26 October 2003
↑  "AfterWalkerEvans.com".
↑  "@aftermichaelmandiberg • Instagram photos and videos".
↑  "Turbulence Commission: "Oil Standard" by Michael Mandiberg - www.furtherfield.org". אורכב מ-המקור ב-2014-02-19. נבדק ב-2014-02-02.
↑  Dan Mitchell Google Finance: A Portal Play?, The New York Times, March 26, 2006
↑  "Moving Wikipedia From Computer to Many, Many Bookshelves". The New York Times. 17 ביוני 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Home".
↑  "Michael Mandiberg (@mmandiberg) • Instagram photos and videos".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524383605171  GND: 1071686143  ISNI: 0000 0000 5500 7040  LCCN: no2009019739  NTA: 318704749  SUDOC: 161213030  S2AuthorId: 101032010  VIAF: 78939782   WorldCat (עם VIAF): 78939782 
ויקיפדיה המודפסת
מעין אמיר

| --- | --- |
מעין אמיר 2018
מעין אמיר 2018
 לידה:  1978 (בת 46 בערך) חדרה, ישראל ישראל
 לאום:  ישראלית
 מקום לימודים:  בוגר ומוסמך מטעם אוניברסיטת תל אביב  דוקטור מטעם אוניברסיטת גולדסמיתס, לונדון
 פרסים והוקרה:  פרס החוקרת הצעירה מטעם האגודה הבינלאומית לתרבות חזותית לשנת 2020  פרס הוקרה לאמנים הצעירים של האו"ם לחינוך, מדע ותרבות (UNESCO) לשנת 2011
 exterritory.wordpress.com
מעיין אמיר (באנגלית: Maayan Amir; נולדה ב-1978, חדרה) היא אמנית, חוקרת אמנות ומרצה בכירה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במחלקה לאמנויות.