stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חבל
שימושים > ציד

לחבל יש מגוון שימושים למטרות ציד. לדוגמה, כאמצעי ליצירת "פַּלְצוּר" (או "לאסו", מלועזית), בו מרכיבים לולאה בקצהו של חבל ארוך, משליכים את החבל לעבר בעל חיים כשהלולאה מולבשת סביב צווארו, מושכים את החבל בחזרה והלולאה נכרכת ומתהדקת על צווארו.

חבל קפיצה
משחק משיכת חבל
קשר בשרוך נעל
הכוחות המזוינים של מאלי

| --- | --- |

חייל במשמר הלאומי של מאלי
חייל במשמר הלאומי של מאלי
 מדינה:  מאלי מאלי
 תקופת הפעילות:  10 באוקטובר 1960 – הווה (64 שנים)
 זרועות בצבא:  צבא מאלי  חיל האוויר של מאלי  הז'נדרמרייה של מאלי  המשמר הרפובליקני  המשטרה הלאומית
 מטה:  במקו
 כוח אדם
 סוג שירות:  חובה
 כוחות פעילים:  40 אלף חיילים  4,800 אנשי מיליציה
 תעשייה
 ספקים זרים:  בולגריה בולגריה  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין  צרפת צרפת  רוסיה רוסיה  טורקיה טורקיה  אוקראינה אוקראינה  ארצות הברית ארצות הברית
 
 www.fama.hostdus.com
 
הכוחות המזוינים של מאלי (בצרפתית: Forces Armées Maliennes) כוללים את צבא מאלי, חיל האוויר של מאלי ואת המשמר הלאומי. הכוחות המזוינים של מאלי כפופים לשר ההגנה והווטרנים של מאלי. ספריית הקונגרס האמריקאי משנת 2005 ציינה כי הכוחות נמצאים בתקצוב חסר, מצוידים בדלות, ודורשים רציונליזציה. הארגון שלהם סבל מאי שילוב כוחות הטוארג לצבא הסדיר ב-1992, במסגרת ההסכם בין הממשלה לטוארג".
בשנת 2009 הוערך גודלם של הכוחות של מאלי בכ-7,350 חיילים בצבא, 400 בחיל האוויר ו-50 בחיל הים. הז'נדרמריה והמשטרה המקומית אמונים על שלטון החוק בתוך המדינה. עוד הוערך שבמדינה 4,800 משרתים בארגונים סמי צבאיים, מתוכם 1,800 בז'נדרמריה, 2,000 במשמר הרפובליקני ועוד 1,000 במשטרה. מספר מהמשרתים אומנו בארצות הברית, צרפת וגרמניה.
ההוצאה הצבאית מהווה 13% מההוצאה הלאומית של מאלי. מאלי משאילה גם חיילים לכוחות שמירת השלום של האו"ם במערב ומרכז אפריקה.
היסטוריה

הכוחות המזוינים של מאלי הוקמו על ידי מגויסי חובה ממאלי ווטרנים של צבא צרפת. במהלך החודשים אחרי הקמת צבא מאלי, כוחות צרפת עזבו בהדרגה את בסיסיהם במאלי.
בין הבסיסים האחרונים שנסגרו היו בסיס קטי, ב-8 ביוני 1961, תסלית, ב-8 ביולי, גאו ב-2 באוגוסט ובסיס חיל האוויר 162 בבמקו ב-5 בספטמבר.
במהלך שנות ה-60 וה-70, הסתמכו הצבא וחיל האוויר על ברית המועצות לאספקת חלפים ואימונים.
ב-19 בנובמבר 1968, ערכה קבוצת קצינים צעירים הפיכה לא אלימה בסיומה הקימו חונטה ובה 14 חברים, שבראשה עמד לויטננט מוסא טראורה. החונטה ניסתה לערוך רפורמות כלכליות, אולם נתקלה בהתנגדות פנימית ובבצורת בחבל הסאהל. חוקה חדשה אושרה ב-1974, ובמסגרתה הוקם משטר חד מפלגתי במטרה להעביר את מאלי לשלטון אזרחי בעתיד. עם זאת, החונטה המשיכה להחזיק בכוח.
ביוני 1979 נערכו בחירות ובהן התמודדה מפלגה אחת בלבד, ובמסגרתן גנרל טראורה קיבל 99% מהקולות. מאמציו לשמר את המשטר החד מפלגתי נתקלו בהפגנות סטודנטים שדוכאו באכזריות, ונערכו שלושה ניסיונות הפיכה, ללא הצלחה. ממשל טראורה שלט במדינה במהלך כל שנות ה-70 וה-80. ב-26 במרץ 1991, אחרי ארבעה ימים של מהומות עזות, עצרה קבוצה של 17 קצינים, אותם הנהיג הנשיא לעתיד אמדו טומני טורה, את הנשיא טראורה והשעתה את החוקה. הקצינים הקימו גוף אזרחי כדי שינהל את המדינה, והובילו תהליך שבסופו נערכו בחירות חוקיות.
ב-1990 החל מרד הטוארג, כשבדלנים תקפו בנייני ממשלה מסביב לגאו. פעולת התגמול של הכוחות המזוינים הובילה להתפרצות מרד בהיקף מלא, שבליבו עמדה מחאה על אי שילוב הטוארג בצבא. הסכסוך גווע אחרי שב-1992 הוקמה ממשלה חדשה בראשות אלפה עומאר קונרה ונחתם הסכם. בנוסף, מאלי הקימה אוטונומיה בשם קידאל, והחלה לקדם שילוב טוב יותר של בני הטוארג בחברה. ב-1994 תקפו שוב בני הטוארג שאומנו על ידי לוב את גאו, מה שהוביל מחדש לפעולות תגמול, וגרר את מאלי הלכה למעשה למלחמת אזרחים.
צבא מאלי קרס ברובו בתחילת 2012, במהלך המלחמה נגד הבדלנים. בפרק זמן של פחות מחודש הצליחו הבדלנים לכבוש כ-60% משטחי מאלי, תוך שהם משתלטים על כל המחנות והבסיסים בשטח זה, מוציאים להורג מאות חיילים, וגורמים למאות אחרים לערוק.
בעקבות התקדמות המורדים, קבוצת חיילים ביצעה ב-22 במרץ 2012 הפיכה בה הודח הנשיא אמדו טומני טורה. לאחר שהחונטה הצליחה לתפוס את השלטון, היא הדפה בהצלחה הפיכה נגדית ב-30 באפריל על ידי נאמנים לנשיא.
צבא מאלי החל להיבנות מחדש על ידי צרפת, וכיום הוא מסוגל להוציא פעולות נגד הטרור. בפברואר 2020 הכריז הצבא ש-200 מחייליו הגיעו לעיר קידאל, בצפון המדינה. זו הייתה הפעם הראשונה בה כוחות הצבא הצליחו להגיע לאזור זה, מאז שהבדלנים רדפו את הצבא מאז 2014.
מאז ההפיכה שהתרחשה ב-2020, מקבל הצבא סיוע מטורקיה.
צבא

המשרתים בצבא ממוינים לשירות חובה של שנתיים. במאלי חלוקה לשישה אזורים צבאיים. מאלי היא אחת מארבע מדינות הסהרה שהקימו ועדת מטה צבאי משותף ב-2010, יחד עם אלג'יריה, מאוריטניה וניז'ר.
חלק נוסף מהצבא הוא חיל ים קטן, שכולל כ-130 חיילים ו-3 סירות סיור בנהר.
ציוד

מאלי קיבלה לאורך שנות ה-70 וה-80 ציוד רב מברית המועצות, מה שהפך את צבאה לאחד החזקים במערב אפריקה, בזכות הפעלת מערכות נשק מתקדמות.
בסיסי אימונים

לצבא מאלי לפחות שני בסיסי אימונים מרכזיים. הראשון הוא האקדמיה הצבאית המשולבת והשני הוא האקדמיה לכוח השלום של מאלי.
חיל האוויר

חיל האוויר של מאלי מחזיק במטוסים שונים מתוצרת צרפתית בעיקר, אולם לאורך השנים רכש גם מטוסים ומסוקים סובייטיים וכן במאה ה-21 רכש כטב"מים מתוצרת טורקיה.
הערות שוליים

↑  Country Profile
↑  IISS Military Balance 2009 p.310
1 2  Herbert Howe, Ambiguous Order: Military Forces in African States, Lynne Rienner, 2005, p.277
↑  Dixon, Robyn; Labous, Jane (4 באפריל 2012). "Gains of Mali's Tuareg rebels appear permanent, analysts say". Los Angeles Times. Johannesburg and London. {{cite news}}:  (עזרה)
↑    Mike Pflanz, ‏Mali counter-coup fails, The Telegraph, 1 May 2012
↑  "Mali troops return to key northern city after six-year absence". Reuters (באנגלית). 2020-02-13. נבדק ב-2020-02-14.
חיילים מצרפת וממאלי מזרחית לגאו, 2017
שלושה חיילים בחיל האוויר של מאלי ומאחוריהם מטוסים מדגם מיג-21
בוקי גרינברג

בוקי גרינברג
בוקי גרינברג (נולד ב-30 במאי 1954) הוא אמן ישראלי-הולנדי.
ביוגרפיה

בוקי גרינברג נולד וגדל בתל אביב עד אחרי צבא, בן להורים דתיים-ציוניים יוצאי פולין, ניצולי שואה. למד בבתי ספר דתיים – ביל"ו (א'-ב'), מוריה (ג' ואילך), ישיבת נחלים ותיכון צייטלין.
שירת בנח"ל דתי, בגרעין קיבוץ עלומים של בני עקיבא. חלק משירותו הצבאי שירת כמפקד טנק ואחר כך, לאחר שהפך לפציפיסט וסירב להחזיק נשק, מש"ק חינוך ושלת"ניק.
בתום שירותו הצבאי החל להתעניין באמנות. הלך להרצאות של יאיר גרבוז, אמנון ברזל ורן שחורי, ביקר בגלריות, קרא ספרי וכתבי עת אמנות והתחיל לעשות עבודות בבית. באותה תקופה יצא בשאלה. כעבור ארבעה חודשים השתתף בתערוכתו הראשונה, "פנים חדשות" בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב. כעבור חודשיים נסע להולנד. במשך שנה למד באקדמיה החופשית בהאג (אנ') ואחר-כך שנתיים באקדמיה יאן ואן-אייק (אנ') במסטריכט. משם עבר להתגורר ולפעול באמסטרדם. בסך הכול פעל בהולנד במשך תשע עשרה שנים, שם ערך בעיקר מיצבים ומיצגים בגלריות, מרכזי תרבות אלטרנטיביים ופסטיבלים וגם בבית וברחוב.
בשנת 1995 שב לישראל. בוקי גרינברג גרוש + שני בנים ובת. לאחר מגורים בתל אביב ובמושב בית חרות עבר לגור ב-2023 במושב חיבת ציון בעמק חפר.
בשנת 2024 קיבל את פרס שר התרבות והספורט ע"ש אריק איינשטיין לאמן ותיק על עשייתו ותרומתו לתרבות הישראלית.
משנתו האמנותית

בוקי גרינברג הוא אמן בינתחומי המתמקד באמנויות המיצב, המיצג, ופיסול סביבתי. ידוע ב"סביבות" שיצר- טוטאליות, מפתיעות ומפעילות קהל, לעיתים תוך שימוש במניפולציות פיזיות ממש ובחלקן כאשר גוף האמן עצמו מהווה חלק מן המכלול.
גרינברג רואה עצמו כעובד בשדה ה'מדיה הפתוחה', בה הרעיון מכתיב את הצורה, האמנות היא פלורליסטית, תקשורתית לכל והיא סך כל פעילותו של האדם/אמן. נתפס על ידי רבים כאמן קיצוני ופרובוקטור וזאת עקב חיבתו לחמרי חיים גבוליים ונטייתו המוצהרת לבוטה, לבועט ולאנדרגראונד. עם זאת הוא רואה בכל אלו 'פתיון' – נקודת פתיחה הולמת ליצירת חוויות ולהעברת מסרים קיומיים על פי שיטת "מהגלוי אל הנסתר" וחוזר חלילה. תהליך זה והקשרים בין המרכיבים טעונים בכפלי משמעויות המובילים תכופות לאבסורד, מה עוד שלא נעדרים מהם מרכיבים של הומור והפתעה ואף ערכים צורניים ואסתטיים בעלי תוקף.
פעילותו האמנותית

גרינברג לימד אמנות 2–3 שנים במכון אבני ושמונה שנים בבית ספר מוסררה. שימש כאוצֵר (פרויקט "סוכות" במוזיאון ארץ ישראל ובשוהם, חלל "המומחה" ת"א, "אקספלורה" בקלישר, גלריה "אישור זמני"),
הרבה להציג ולהופיע בחללי תצוגה ואירועים אלטרנטיביים. הציג במוזיאון סטדלייק, אמסטרדם, הולנד; באירופה (צרפת גרמניה, בלגיה) ובישראל (המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, בית האמנים תל אביב, גלריה עמי שטייניץ ת"א, חלל לאמנות "המומחה" ת"א, "המשכן לאמנויות הבמה" ת"א, גלריה שלוש ת"א, מוזיאון ישראל ירושלים, ועוד).
הוא אצר וארגן את אירוע הסיום של גלריה "המומחה", תערוכה משותפת עם מוטי מזרחי בגלריה שלוש בת"א, הפיק את תערוכת ואירועי NOVALOG 2001: new media experience בת"א וברלין. התמנה לאוצר הבית של גלריה "אישור זמני" בת"א, אצר את התערוכה "KENT EXPLORA" – אמנות דיגיטלית בגלריה קלישר, ת"א. יזם ושימש כמנהלו האמנותי של פסטיבל "7 מוזות ב-7 סוכות" בתל אביב ובשוהם והציג 2 מיצבי וידאו באירועי "אמנות הארץ", מתחם רידינג, ת"א ובמוזיאון ישראל בירושלים).
ארגן הופעות רוק נסיוני (the young gods, die form, al comet, הולנד, האג, מטוס קרב, שמן מכונות, תקליט, אוטובוס) וכמפיק אירועים, מיצגים ומסיבות (מועדון "קו-מילניום", ת"א, “-dinner dress מקלט 209, ת"א, NOVALOG 2001, פסטיבל ARTSHOW בדיזנגוף סנטר).
עבודות נבחרות

"HOME, SWEET HOME" - קבוצת אנשי אמנות הובלה למסע ברחובות אמסטרדם באוטובוס שנסגר עליהם במפתיע באמצעות יריעות בד ירוקות ועליהן הכיתוב “A GROUP OF CULTURAL PEOPLE”.
שער – שער גדול בצורת קשת מכוסה כולו בפרווה סינתטית שחורה.
עבודה סביבתית
ראו הסבר מתחת לתמונה הקודמת
אל המעיין - טבעת גלילית בקוטר 3 מ' מכוסה פרוות פרה ובטבורה בריכת שמן מכונות שרוף ומבעבע. מתוך הגליל בוקעים קולות של מטוסי קרב מהולים בזמירת "הבאנו שלום עליכם".
מחווה לרולנד ס. האוורד - קיר מחיצה מוצמד לדפנות החדר עשוי מאותיות צבועות בגוון אפור-שחור-מתכתי-תעשייתי היוצרות את המשפט: GET LOST DON’T LIE.
פוסטר, גלויה, כרזה. בבית ובכל מקום.
מיצג רחוב, (כיכר מרכזית בבריסל) שנבנה 'כסעודה אחרונה' ב-7 שלבים המרמזים לסיפור הבריאה.
במדינת הגמדים - 5 פסלונים קטנטנים של גמדים נטולי פנים הוגדלו לממדי ענק (כ-2.30 מ')
"חדשות מהעולם התחתון"

בשנת 2006 ראה אור ספרו "חדשות מהעולם התחתון", בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן. הספר מהווה מעין סיכום של כשלושים שנות פעילות אמנותית. במסגרת הספר פנה גרינברג ל-65 אמנים מתחומי תרבות שונים, כל אחד מהם קיבל לידו צילום או סדרת צילומים פלוס תיאור המייצג את העבודה שביצע. כל אחד מהם כתב טקסט המתייחס לעבודה. בספר פורסמו הטקסטים שכתבו האמנים השונים, לצד תיאור העבודות של גרינברג וצילומים מתוכן.
בין האמנים שלקחו חלק בספר: אבי בללי, אופיר טושה גפלה, אופירה הניג, אייל חלפון, אלדד זיו, אלונה קמחי, אסף גברון, אפרת מישורי, גבי אלדור, דוד אבידן, דודו בוסי, דני דותן, דרור פיילר, זאב טנא, יאיר גרבוז, יואב בן-דב, יוסי מר-חיים, יניב יהודה אייגר, יעקב רוטבליט, יקיר בן-משה, מאיר סוויסה, מוטי מזרחי, נילי לנדסמן, ניקו ניתאי, עמית גורן, צחי בוקששתר, קובי אוז, קובי אור, רומן באימבאיב, רוני סומק, רחל טלשיר, רמי פורטיס, שחר מרקוס, שמואל הספרי, שמעון אדף.
הערות שוליים

↑  הביוגרפיה של בוקי גרינברג, באתר "בננות"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298540705171  LCCN: no2007046154  RKD: 33891  VIAF: 98413529   WorldCat (עם VIAF): 98413529
משה אלמגור טיקוצקי

| --- | --- |

 לידה:  11 במרץ 1951 (בן 73) רמת גן
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה
 מקום מגורים:  חיפה
 עיסוק:  פסיכולוג קליני
 בת זוג:  עמליה השלס (1973-1987) נילי גור (1988–2007)   אורנה גבע אלמגור (2011–הווה)
משה אלמגור טיקוצקי (נולד ב-11 במרץ 1951) הוא פסיכולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר למדעי הפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

משה אלמגור טיקוצקי נולד ברמת גן, והתחנך בתיכון בליך. שירת בחיל הנדסה כלוחם וכקצין. באוקטובר 1971, במהלך שירותו הסדיר, נפצע ואיבד את רגלו ושמיעתו ונאלץ לעבור תהליך שיקום ממושך. לאורך השנים שירת במילואים בתפקיד מפקד פלוגת רפואה פיקודית של פיקוד מרכז עד שנת 2000, עת נפצע שנית בגבו ונאלץ לפרוש משירות.
קריירה

את לימודיו לתואר ראשון בסוציולוגיה, אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה סיים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1975, משם עבר לאוניברסיטת בר-אילן ללמוד תואר השני בפסיכולוגיה שיקומית. בתקופה זו היה שותף להקמתה של היחידה לשיקום בגבעתיים אשר טיפלה בפגועי ראש. בשנת 1978 עבר לארצות הברית, לאוניברסיטת מינסוטה, לעשות את התואר השלישי בפסיכולוגיה קלינית. שם כתב את עבודת הדוקטורט שלו תחת הנחייתו של פרופ' אאוקה טלגן (Auke Tellegen).
בסיום לימודיו הצטרף לסגל החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. הקים את המעבדה להערכת האישיות, אשר עסקה בין השאר בפיתוח הגרסאות הישראליות של שאלון האישיות הרב שלבי של מינסוטה MMPI. בשנות ה-80, הקים יחד עם ד"ר אלי זומר ופרופ' שלמה ברזניץ, את מרכז מ.י.ט.ל. בשנת 1992 הקים יחד עם ד"ר רות לירון ועם אשתו, נילי גור, את מרכז "מפנה" בחיפה לטיפול אינדיבידואלי, זוגי ומשפחתי.
במהלך השנים לימד אלמגור טיקוצקי גם באוניברסיטת מינסוטה (אנ'), ישיבה יוניברסיטי בניו יורק ובמשך למעלה מ-20 שנה באוניברסיטת המדינה של קנט (אנ') באוהיו, ארצות הברית. פרופ' אלמגור-טיקוצקי היה חבר במועצת הפסיכולוגים ושימש כיו"ר האגודה הישראלית לטיפול זוגי ומשפחתי.
במהלך השנים 2010–2011 השתתף בסדרה דוקומנטרית "בטבעת זו" של גלית גוטמן על חיי הנישואין, ובשנת 2012 השתתף בסדרת הדוקומנטרית על יחסי אחים - "אחים לכל החיים". בשנת 2021 השתתף כמדריך של היועצת הזוגית בתוכנית הדוקו-ריאליטי הישראלית "טיפול זוגי".
הגישה הטיפולית

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
גישתו הטיפולית של אלמגור-טיקוצקי היא גישה ממוקדת פתרון וקצרת מועד. הגישה מבוססת על שלושה עקרונות. העיקרון הראשון מבוסס על כך שהאדם הוא חלק ממערכת (משפחה, עבודה, חברתית) ושאין להבין את התנהגותו ללא התייחסות להקשר המערכתי שלה. העיקרון השני הוא שההתנהגות שלנו היא התנהגות פונקציונלית, להתנהגות יש תמיד מטרה ונועדה להביא לסיפוק צרכיו הבסיסיים: לסדר, ביטחון, שייכות, וזהות. את המטרה ניתן להבין בהקשר המערכתי. העיקרון השלישי- האלמנט הדיאלקטי, בכל ההתנהגות יש את ההפך שלה. אי אפשר להבין תלות ללא עצמאות ולהפך. בכל תלות יש גם עצמאות ולהפך. התנהגותו של האדם מורכבת ורבת-משמעות; לעיתים קרובות מה שאנו מתכוונים אליו בא לידי ביטוי בצורה הפוכה: ריב שנתפס כהתנהגות שלילית עשוי לבטא דווקא צורך בקרבה; התנהגות שנראית בעייתית, ואפילו מוגדרת כפתולוגית, מהווה לא אחת ניסיון לפתור בעיה מאיימת יותר. באמצעות הבנת הפונקציה של ההתנהגות אנו יכולים לעזור לאדם להבין את מטרת התנהגותו ואת הבעיה שאותה הוא מנסה לפתור. בגישה זו מוחזרת לאדם שליטה על חייו ואת זכותו לעשות בחירות מושכלות המתאימות לחיים שבהם הוא רוצה. הגישה מאפשרת לאדם לראות במשבר הזדמנות לשינוי, גדילה, התפתחות והעצמה אישית.
פסיכולוגיה משפטית

פרופסור אלמגור-טיקוצקי תרם רבות להחדרת השימוש האתי והמקצועי במבחנים פסיכולוגיים לצרכים משפטיים. כתיבתו צוטטה בבתי המשפט השונים, כולל בית המשפט העליון. אלמגור-טיקוצקי השתתף בכתיבת הקווים המנחים לכתיבת חוות דעת פסיכולוגית של מומחה לבית המשפט. כמו כן לימד קורסים בפסיכולוגיה משפטית הן בחוג לפסיכולוגיה והן בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת חיפה.
תיאוריות אישיות

תחום עניין מרכזי נוסף הוא תיאוריות והערכת האישיות. אלמגור-טיקוצקי תרגם והתאים לשימוש בישראל לא רק את הגרסאות השונות של שאלון ה-MMPI, אלא גם את השאלון האישיות של טלגן (DPQ) שאלון אישיות ממדי. מחקריו על מצב הרוח, היו בין הראשונים שעסקו במקומו המרכזי של מימד המצוקה בהערכת מצבו הנפשי של האדם, ועמדו על השינויים המחזוריים במצב הרוח אצל נשים והשפעת ימי השבוע על השינויים במצב הרוח.
כמו כן פיתח אלמגור טיקוצקי את גישתו לתאוריית האישיות. גישה זו משתייכת לזרם תיאוריות התכונה ונקראת DHOT (ארגון דינמי היררכי של התכונות). התכונה היא מוגדרת כנטייה להתנהגות, חשיבה והרגשה. יש לה בסיס ביולוגי והיא מושפעת מהסביבה. לכל אדם יש את כל התכונות וההבדלים הבין-אישיים הם ברמת התכונה. התכונות מאורגנות בשבעה ממדים עצמאיים עיקריים שהם יציבים מעבר לזמן ולסיטואציה. ארגון התכונות והממדים הוא היררכי כאשר דומיננטית התכונה תלויה במידת הרלוונטיות שלה לסיטואציה הספציפית. כאשר הסיטואציה קוראת לתוקפנות תהייה תכונה זו דומיננטית באותה הסיטואציה כאשר תכונות כמו נדיבות וחברותיות תהיינה ברמה נמוכה.
פרסומים

אלמגור, מ', וגוטר, ל' (2001). "שימוש משפטי במבחן להערכת אישיות". רפואה ומשפט, ספר היובל, עמ' 341–347.
אלמגור, מ' (2002). "הגנת אי-שפיות: תפקידו של הפסיכולוג הקליני במשפט פלילי, רפואה ומשפט, 27, עמ' 171–178.
אלמגור, מ' (2008). "כללים לכתיבת חוות דעת מומחה בפסיכולוגיה". בתוך יגיל, ד', כרמי, א', זכי, מ' ולבני, ע' (עורכים). סוגיות בפסיכולוגיה, משפט ואתיקה בישראל: אבחון, טיפול ושיפוט. תל אביב: הוצאת פרובוק.
אלמגור, מ' (2017). "הערכה פסיכולוגית בשירות בית המשפט". רפואה ומשפט, 49–66.
ספרים:
אלמגור טיקוצקי, מ' (2021). הבעיה היא הפתרון: טיפול ביחיד, בזוג ובמשפחה בגישה פונקציונלית-דיאלקטית-מערכתית. תל אביב: רסליג.
אלמגור טיקוצקי, מ. (2018). מדריך העברי MMPI-2-RF - ירושלים, הוצאת סייקטק.
אלמגור, מ' (2006). מדריך MMPI-2 העברי:הערכה של פסיכופתולוגיה ואישיות. ירושלים: סייקטק.
חיים אישיים

בשנת 1973 נישא לעמליה השלס, בת זוגו משנות התיכון. להם שני ילדים טלי ואורן וחמישה נכדים. מאוחר יותר התגרש ולאחר מכן נישא לנילי גור. היא הביאה לנישואין ארבעה ילדים: אורן, רותם, אלון ותמר. מילדים אלו יש 11 נכדים. הוא התגורר איתה בחיפה במשך 18 שנים, עד פטירתה ב-2007. מאז 2011 נשוי לאורנה גבע-אלמגור והם חיים יחד בנשר. אורנה הביאה שני ילדים לנישואין: אילת ויאיר. מילדים אלו יש ארבעה נכדים.
הערות שוליים

↑  קורות חיים
↑  אלמגור, מ., MMPI2 העברי: הערכה של פסיכופתולוגיה ואישיות, ירושלים: סייקטק, 2005
↑  בלוגטיפול - שיחה עם פרופ' אלמגור
↑  יו"ר מועצת הפסיכולוגים, קוים מנחים ויישומיים לכתיבת חוות דעת פסיכולוגית של מומחה לבית משפט, באתר פסיכולוגיה עברית, ‏אוקטובר 2017
↑  Almagor, M., Tellegen, A., & Waller, N. G., The Big Seven model: A crosscultural replication and further exploration of the basic dimensions of natural language trait descriptors, Journal of Personality and Social Psychology 69 (2), 1995, עמ' 300
ג'יימס הנדרסון ברי

ג'יימס הנדרסון ברי (באנגלית: James Henderson Berry;‏ 15 במאי 1841 –  30 בינואר 1913) היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-14 בשנים 1883–1885, ולאחר מכן ועד 1907 כסנאטור מטעמה.
ראשית חייו

ג'יימס הנדרסון ברי נולד במחוז ג'קסון שבאלבמה. הוריו, ג'יימס מ. ברי ואיזבל (לבית אור) ברי, היו חוואים, ועלה בידם לגדל עשרה ילדים שהגיעו לבגרות. ב-1848 עברה המשפחה לארקנסו, שם הם התיישבו בחווה ליד העיירה קרולטון, ואבי המשפחה פתח חנות. ברי הצעיר למד לפרקי זמן קצרים בבית ספר, ורוב הזמן סייע בעבודות החווה. כאשר הוא היה בן 17, רשם אותו אביו ללימודים באקדמיית בריוויל. עשרה חודשים לאחר מכן נפטרה אימו, ואביו של ברי מכר את החווה. ברי עבר לעיר יילוויל שבמחוז מריון, שם הוא עבד בחנות של דודנו שגם שמו היה ג'יימס ה. ברי.
מלחמת האזרחים האמריקנית

ב-19 בספטמבר 1861 שב ברי לקרולטון כדי להתגייס לצבא הקונפדרציה. חבריו לנשק בחרו בו כלוטננט שני של פלוגה E של רגימנט הרגלים ה-16 של ארקנסו. הם לחמו בקרב פי רידג' (אנ') במרץ 1862 תחת פיקודו של גנרל ארל ון דורן (אנ'), ונוצחו. יחידתו של ברי נסוגה אל עבר נהר ארקנסו ובמורד הנהר לממפיס, ומשם לקורינת', מיסיסיפי, שם הם חברו לכוחותיו של גנרל פייר גוסטב טוטנט ברגרד, לחמו בהתנגשויות בקורינת' באמצע אפריל 1862, ונסוגו לטופלו, מיסיסיפי. ברי חבר שוב לוון דורן ולחם בקרבות באיוקה ובקורינת'. ב-4 באוקטובר אותה שנה, במהלך קרב קורינת' השני (אנ'), איבד ברי את רגלו הימנית מעל הברך. הוא נשבה על ידי צבא האיחוד, החלים בבית חולים באיוקה, ובסופו של דבר שוחרר ושב לביתו בארקנסו.
התנסותו של ברי במלחמה השפיעה עמוקות על השקפותיו ומעשיו. לא ברור מדוע הוא התגייס לצבא הקונפדרציה, אם כי ככל הנראה, כתושב הרי אוזארק, הוא התמקד יותר בחירות האישית ובזכויות המדינות מאשר בסוגיית העבדות. הוא היה גאה בשירותו בצבא הקונפדרציה עד מותו כמעט חמישים שנה לאחר מכן, ושמר על קשרים הדוקים עם רעיו לנשק ונאם בכינוסים רבים של ותיקי הקונפדרציה.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה לימד ברי לזמן מה בבית ספר במחוז פרנקלין. שם הוא הכיר את ליזי קוויל, בתו של איש העסקים הבולט ג'יימס פ. קווייל, ונשא אותה לאישה. באוטוביוגרפיה שלו, כתב ברי שקווייל "לא היה מוכן שבתו תתחתן איתי בשל העובדה שלא היו לי אמצעי קיום ולא סיכויים לכך". הערותיו אלו של ברי רימזו על תמימותו: "לא היה לי שום דבר, אפילו לא רישיון לעריכת דין, והתהלכתי על קביים. כאשר היו לי בנות משלי, הבנתי שבאותם תנאים ובאותם נסיבות, הייתי נוהג בדיוק כמוהו". ברי וחותנו לא דיברו זה עם זה במשך 17 שנים, ובחירתו של ברי כמושל גרמה לקווייל בסופו של דבר לשים בצד את דאגותיו והשניים היו לידידים קרובים לאחר מכן. הזוג הצעיר עבר לקרולטון, שם לימד ברי בבית ספר ולמד משפטים.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1866 נבחר ברי למושב בבית הנבחרים של ארקנסו מטעם הסיעה השמרנית של המפלגה הדמוקרטית. בדרכו לכהן במושב בית הנבחרים הראשון שלו, הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין. ב-1869 עבר ברי עם משפחתו לבנטונוויל, שם הוא פתח משרד עורכי דין יחד עם גיסו, קולונל סאם ו. פיל. השניים עבדו יחדיו בהצלחה במשך חמש שנים, ובהמשך שירתו יחדיו בקונגרס של ארצות הברית.
ב-1872 נבחר ברי לכהונה נוספת בבית הנבחרים של ארקנסו. ב-1874 עמדה מלחמת ברוקס-בקסטר במרכז הפוליטיקה של ארקנסו. עימות זה, שנגע לזהות מושל המדינה, הוביל את המושל אלישע בקסטר לכנס את בית המחוקקים לכינוס מיוחד. כדמוקרט נאמן וכתומך של בקסטר, הוביל ברי את המאמצים להחליף את יושב ראש בית הנבחרים, תפקיד שאויש על ידי הרפובליקני צ'ארלס ו. טנקרסקי, והתפנה. טנקרסקי היה תומך של ברוקס, וברי נבחר לתפקיד יושב ראש הבית, והוביל אותו להחלטה על כינוס ועידת חוקה. מהלך זה סימן למעשה את סיומה של תקופת השיקום בארקנסו ואת תחילת תקופה של כמעט מאה שנים של שליטה דמוקרטית במדינה.
עם תום כהונתו בבית הנבחרים, שב ברי לבנטונוויל ונכנס לשותפות במשרד עורכי דין עם השופט ר. ו. אליס, שאותו הוא זכר לימים כ"אחד האנשים האהובים עלי ביותר, תמיד בעל טבע נוח ובעל חוש הומור, תמיד מתחשב באופן מיוחד בזולתו". בהדרכתו של אליס, חידד ברי את הידע שלו במשפט. ב-1878 הוא נבחר כשופט בבית המשפט בסבב הרביעי, שתחום השיפוט שלו כלל שמונה מחוזות במדינה. בתפקידו זה היה ברי יעיל, והחלטותיו הגיעו רק לעיתים רחוקות לערעור בערכאות גבוהות יותר. באוטוביוגרפיה שלו הוא ציין, "ארבע השנים בהן כיהנתי על כס השיפוט היו הנעימות ביותר בקריירה הציבורית שלו ולעיתים קרובות לאחר מכן התחרטתי שלא נשארתי לכהן בתפקיד".
מושל ארקנסו

ב-1882 התפטר ברי מכהונתו כשופט כדי להתמודד על מועמדתו המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ארקנסו מול המועמד הרפובליקני ו. ד. סלאק. המצביעים הלבנים בארקנסו עייפו ממדיניות השיקום הרדיקלית, שהובלה על ידי הרפובליקנים, וברי ניצח בהפרש גדול. ב-13 בינואר 1883 הוא הושבע לכהונתו כמושל.
סדר היום החקיקתי של ברי כלל העלאת מיסים על ענף הרכבות והעברת "תיקון פישבק" לחוקת ארקנסו, שעל פיו נשללו החזרי התשלומים על כמה איגרות חוב מדינתיות שהוטל בהן ספק. הוא גם שאף להובלת מהלך ביקורת על פקידי ממשל שהואשמו בהתנהלות בלתי ראויה, וביקש לחסוך בעלויות על ידי עריכת הבחירות הפדרליות והמדינתיות באותו מועד. מאמציו זכו להצלחה חלקית. בית המחוקקים הקים את נציבות הרכבות והטיל מיסים בהיקף נמוך, אך הם פטרו סוגים שונים של רכוש חברות הרכבות ממס. תיקון פישבק הוגש לאשרור בבחירות הכלליות של 1884, עבר ברוב גדול, אך חלק מסוים מחוב המדינה בוטל. כתוצאה בלתי מכוונת של מהלך זה ירד דירוג האשראי של ארקנסו במשך כמה עשורים. בעניין הבקרה על פקידי הממשל והתנהלותם הכספית, רק מעטים מהם נאלצו לפצות את המדינה. בסופו של דבר, דחה בית המחוקקים את בקשתו של ברי לבחירות משולבות, ובעשותו כן, הוא מנע מהדמוקרטים לעשות שימוש בשיטות שנויות במחלוקת להשפעה על קהל הבוחרים.
סדר היום החברתי של ברי כלל שאיפה לשוויון לכל האזרחים ללא הבדל גזע או מוצא. שיטותיו היו בלתי ישירות ופטרנליסטיות. הוא חש שהגיע הזמן לקדם את האפרו-אמריקאים במדינה, ושיש לעשות זאת באמצעות החינוך והקידום הכלכלי, לא באמצעות פעילות פוליטית. מאמציו הוגבלו להבטחה שהליך משפטי ולא שלטון ההמון יופעל כנגד מפרי חוק, שחורים או לבנים. לדוגמה, בקיץ 1883 הוא שלח כוחות מיליציה למחוז הווארד כד למנוע מההמון לבצע מעשה לינץ' בקבוצה של אפרו-אמריקאים שלכאורה הרגו אנס לבן.
ברי גם בז למערכת הכליאה של ארקנסו, וכינה את מערכת החכרת האסירים "בלתי מתורבתת, בלתי אנושית ושגויה". אף על פי שהוא קידם רפורמות בבתי הכלא, לא עלה בידו לשכנע את בית המחוקקים לממן מערכת לעבודת אסירים תחת פיקוח המדינה. היה זה הרבה יותר משתלם כלכלית להחכיר את האסירים למעסיקים פרטיים ששילמו על השימוש בהם. יחד עם זאת, הוא תמך בתוכנית לשיפור מצבו של בית החולים לחולי נפש של ארקנסו.