עיתונות ערבית
ניצנים ראשונים > התמסדות העיתונות הערבית

למן הרבע האחרון של המאה ה-19, ירד קרנה של לבנון, ומצרים הפכה למובילה בתחום העיתונות הפרטית. היותה של מצרים מחוז בעל מעמד אוטונומי מבחינה פוליטית לצד התפתחותה הכלכלית המרשימה, (שכללה את פתיחת תעלת סואץ בשנת 1869, ופיתוחן המואץ של קהיר ואלכסנדריה), עודדו מהגרים רבים מן האזור להתיישב בה. אחוז משמעותי מן המהגרים למצרים באותה תקופה באו מאזור לבנון וסוריה, בעקבות סכסוכים בין העדות, מצוקה כלכלית, ואף כתוצאה משלטון הדיכוי שהונהג בימי הסולטאן עבדול חמיד השני, שעלה לשלטון בשנת 1876. הגירה זו הביאה עמה רבים מחלוצי העיתונות הפרטית בשפה הערבית, שהצטרפו לקהילת הזרים בקהיר, שבימי הח'דיו אסמאעיל פאשא גדלה פי שבעה. פיתוחה המואץ של קהיר, כניסת שירות דואר מצרי אוטונומי, ובעיקר הכנסת שירותי טלגרף, חייבו את כניסתה של העיתונות הפרטית לזירה המצרית, זאת על אף שבאותה עת קהילת הזרים במצרים קיבלה עיתונים מחוץ לגבולות מצרים. יתרה מזאת, באותה תקופה היו כבר במצרים עיתונים מקומיים בלשונותיהם השונות (איטלקית, צרפתית ויוונית).
העיתון הפרטי הראשון בערבית במצרים, ואדי אל-ניל ("עמק הנילוס"), פורסם לראשונה בשנת 1867, וזכה לתמיכה ורישיון ממשלתי מטעם הח'דיו אסמאעיל פאשא, שראה בכך עוד דרך לקידום ארצו אל המודל האירופאי אותו העריץ. אך העיתון החשוב יותר שנוסד באותה תקופה, היה זה שנוסד על ידי שני מהגרים שבאו למצרים בגלי ההגירה מאזור הלבנט. שני המהגרים היו האחים סלים ובשארה תקלא, בני העדה היוונית-קתולית, שהיגרו לאלכסנדריה הקוסמופוליטית מביירות, ובשנת 1876 ייסדו את העיתון "אל-אהראם" ("הפירמידות"). ייחודו של "אל-אהראם" היה באמינות ובפירוט הידיעות בתחומי פנים וחוץ שפרסם, תוך הסתמכות על סוכנויות הידיעות הבינלאומיות שהאחים תקלא היו מנויים עליהן. אמינותו של העיתון בנתה לו ציבור מנויים של מאות צרכנים. יכולתו לתמרן מבחינה פוליטית, על אף נסיבות התקופה, ולשמור על רישיונו, הביאה לכך שבשנת 1881 הפך "אל-אהראם" משבועון ליומון. בשנת 1899 עברה מערכת העיתון מאלכסנדריה לקהיר, ועד היום זהו היומון המוכר והפופולרי ביותר במצרים.
האירועים הפוליטיים שהתרגשו על האזור בשנים שבין השליש האחרון של המאה ה-19, עד מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה, והעמקת המעורבות האירופאית באזור, השפיעו על התפתחות העיתונות. בין שנת 1879, ועד הכיבוש הבריטי של מצרים בשנת 1882, החלו לצאת לאור במצרים ביטאונים קצרי ימים שביקרו את אוזלת ידו של השלטון, והביעו את מורת רוחם מהשתלטותם של זרים על מצרים. כאלה היו למשל העיתונים מיצר אל-פתאת ("מצרים הצעירה"), אל-עצר אל-ג'דיד ("העידן החדש"), אל-וטן ("המולדת"), וכן אבו נט'רה ("בעל המשקפיים"), בעריכתו של יעקב צנוע, מצרי ממוצא יהודי, שבאמצעות הקריקטורות החתרניות שלו, הביע ביקורת חריפה כלפי שלטון בית המלוכה המצרי, והח'דיו העומד בראשו.
בשנת 1882 זינק כבר מספר האנשים בציבור במצרים שנחשף למסרים העיתונאים, וכבר היה בעל מודעות פוליטית ממשית. בזכות האספקה הסדירה של חדשות מן הארץ ומחוצה לה, החל להכיר האדם הפשוט שידע לקרוא, או שהאזין לאדם היודע לקרוא, את העולם בו הוא חי, והחלה להיווצר תודעה לאומית קולקטיבית מצרית. למן הכיבוש הבריטי, המשיכו רק עיתונים מעטים להתפרסם, והתנופה דעכה למספר שנים. אולם הכיבוש הבריטי יצר גם תנאים נוחים להמשך התפתחותה של העיתונות המצרית מספר שנים מאוחר יותר. העידן הבא שהחל בעיתונות הערבית, כלל גל חדש של יוזמות פוליטיות ועיתונאיות, שבמוקדו המאבק לשחרור לאומי. במאבק זה היוותה העיתונות הערבית גורם חשוב, שייצר יותר ויותר קהלים בציבור דובר הערבית שהיו צמאים למידע.
למרות האמור לעיל, הפרסומים הראשונים לא ביטאו עמדה זו, אלא להפך. היומון החדשותי אל-מוקטם (כשמו של הר מפורסם מחוץ לקהיר), שנוסד בפברואר 1889 במצרים ביוזמה ובמימון בריטי, היה באופן ברור פרו-בריטי, וביקש להיות מתחרה לעיתון "אל-אהראם" הפרו-צרפתי. עורכו של "אל-מוקטם" היה גם כן מהגר לבנוני בן עדה נוצרית. "אל-מוקטם" זכה, על פי דיווחים של בני התקופה, לתפוצה גדולה בכל רחבי מצרים, והביא ידיעות מעודכנות באמצעות שירותי הטלגרף ומקורות בריטיים פנימיים, ואיכות ייצורו הייתה אף היא ברמה גבוהה מאוד. בדצמבר 1899 נוסד העיתון הפרו-ח'דיוי, אל-מואייד ("התומך"), יומון חדשות באיכות מצוינת, שלראשונה עורכו היה מצרי-מוסלמי, השיח' עלי יוסוף. את המימון לעיתון קיבל יוסוף משליט מצרים, עבאס חלמי השני, וכן מאישים שסלדו מהשלטון הזר במצרים. עיתון זה, בעל קו פוליטי ברור, התנגד באופן נחרץ לכיבוש הבריטי, בשם האסלאם, וכך הפך לשופר של מתנגדי השלטון הקולוניאלי במצרים.
כמה מהמנהיגים הפוליטיים החשובים בתנועה הלאומית המצרים, כמוסטפא כאמל, אחמד לוטפי א-סייד, וסעד זע'לול, כתבו בעיתון באופן שוטף. בעשור הראשון של המאה ה-20 החלו להופיע במצרים עיתונים שהיו מזוהים כל אחד עם קו לאומי פוליטי של מייסדם. כזה היה העיתון אל-ליווא ("הדגל"), שנוסד בינואר 1900 על ידי מוסטפא כאמל, לאומי מצרי בעל השקפה פרו-עות'מאנית שהביע רוח אקטיביסטית לסלק את הבריטים בשם רעיון הלאומיות המצרית. עיתון זה הפך במהרה לנפוץ במצרים. בשנת 1907 נוסד העיתון אל-ג'רידה ("העיתון"), בעריכת אחמד לוטפי א-סייד, שייצג קו לאומי פחות אקטיביסטי, ודגל בשחרור לאומי הדרגתי. לקראת סוף המאה ה-19 כבר הופיעו בקהיר ובאלכסנדריה יחדיו כ-210 עיתונים וכתבי עת. עשר שנים אחר כך כבר יצאו לאור כ-303 פרסומים (פרסום חדש כל 12 יום בממוצע).
הפרסומים הללו כללו עיתונים פוליטיים וחדשותיים, נושאים חברתיים, תרבותיים, מקצועיים, עיתוני נשים, נושאים ספרותיים ועוד. כך צעד אחר צעד הפכה העיתונות למוסד של קבע בחיים הציבוריים. יחד עמה עלתה גם רמת הכתיבה, העריכה, העיצוב הגרפי וההפצה. העיתונות במצרים הפכה, בשנים מועטות, למוצר שלא נפל מהטובים שבעיתוני אירופה ערב מלחמת העולם הראשונה. קהל הקוראים הלך וגדל. עם זאת, בשאר מחוזות ערב, כסוריה, ארץ ישראל, עיראק, והחג'אז, לא הייתה התקדמות מרשימה שכזו לנוכח השלטון המדכא, רמת החינוך הירודה, והריחוק מהמרכזים הפוליטיים. בחבלי ארץ אלה התפרסמו עיתונים מעטים, ברוב המקרים על ידי זרים, והם החזיקו מעמד זמן קצר בלבד.
הפיכת הטורקים הצעירים בשנת 1908, וסילוקו של הסולטאן עבדול חמיד השני, הביאה לשינוי המיוחל בעיתונות באזור הסהר הפורה. בחמשת החודשים האחרונים של שנת 1908, יצאו לאור כ-44 עיתונים ערביים חדשים בלבנון, בסוריה, בארץ ישראל ובעיראק, עלייה משמעותית לעומת העבר. עד מלחמת העולם הראשונה הופיעו כ-355 עיתונים וכתבי עת נוספים באזור, ממוצע של פרסום חדש כל שישה ימים. באופן צפוי, מחצית מעיתונים אלו ראו אור בלבנון, כאשר 19 מתוכם יצאו לאור בירושלים, יפו וחיפה. עיתונים אלו הביעו את מורת רוחם משלטון העות'מאני המדכא של הסולטאן, והביעו אופטימיות באשר לעתיד העיתונות, ההשכלה והמדינה העות'מאנית. שמות העיתונים יכולים להעיד על האופטימיות והשאפתנות של הזמן: אל-עירפאן ("הידע"), אל-אנקילאב ("ההפיכה"), אל-נהדה ("התחייה"), ושמס אל-עדאלה ("שמש הצדק").
מאידך, הקלות שבה ניתנו רישיונות לעיתונים בשטחי האימפריה למן 1908, אפשרה לכל אדם ללא הכשרה וניסיון להדפיס עיתון, בשם אינטרס מסוים. עובדה זו, לצד פיגור התשתיות, וכמות הקוראים הקטנה יחסית באוכלוסייה, הביאה לכך שמרבית העיתונים לא שרדו זמן רב, ואלה שכן שרדו, הודפסו במאות עד אלפים בודדים בלבד. מלחמת העולם הראשונה הייתה זו שהפסיקה, באופן זמני, את פרץ היוזמה בתחום העיתונות בעולם הערבי. חוסר המשאבים, ובעיקר הצנזורה הקשה שהוטלה על העיתונות, אם על ידי השלטון העות'מאני ואם על ידי השלטון הבריטי במצרים, הגבילה את חופש הביטוי באופן נוקשה ביותר.