stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוחמה ימית במלחמת העולם הראשונה
זירות > מערכת הצוללות

מכיוון שהצי הגרמני היה מנוטרל, למעשה, מצאו הגרמנים כלי נשק חדש: לוחמת צוללות. במהלך 1915 הפעילו הגרמנים לוחמת צוללות נרחבת נגד הבריטים, מולה לא הייתה להם תשובה יעילה. הגרמנים קיוו שהצוללות יוכלו להכריע את המלחמה, אך ארצות הברית ומדינות אחרות ראו בלוחמת הצוללות הפרה של החוק הבינלאומי; על פי האמנות הבינלאומיות שנחתמו בסוף המאה ה-19, היה על כלי שיט התוקף אוניית סוחר להזהיר את הצוות, לאפשר לו לרדת לסירות הצלה ולהתרחק מן המקום. צוללות, מעצם טבען, לא היו יכולות לעשות כך מבלי לאבד את גורם החמקנות שלהן, מקור כוחן. בשל כך אירעו מקרים רבים של הרג צוותים אזרחיים, דבר שהפך לאסון של ממש בהטבעת אוניות נוסעים. הגרמנים כיוונו את לוחמת הצוללות כנגד תעבורה ימית בריטית, אך לא ניתן היה להימנע מהטבעתן של אוניות נייטרליות. תקרית מפורסמת של הטבעת אוניית נוסעים נייטרלית הייתה תקרית "לוסיטניה", שהביאה ללחץ כבד מצד ארצות הברית להפסקה מידית של לוחמת הצוללות. הגרמנים לא היו יכולים לעמוד בלחץ, וחששו להפנות נגדם את המדינות הנייטרליות; בסוף ספטמבר 1915 הופסקה לוחמת הצוללות, והן הוחזרו לבסיסיהן.
הצי הגרמני חש שבידיו נמצא המכשיר להכרעה במלחמה, ותסכולו גבר יותר ויותר למול ההגבלות שהוטלו עליו. גם הפיקוד הגרמני העליון, בראשות פאול פון הינדנבורג וסגנו, אריך לודנדורף, תמכו בהסרת המגבלות על לחימת הצוללות. הממשלה הגרמנית התנגדה למהלך, בשל החשש הכבד מפני כניסתה של ארצות הברית למלחמה לצד בעלות הברית; גם הקיסר התנגד לכך, אך שינה את דעתו לקראת סוף דצמבר 1916 מול לחצם המשותף של ראשי הצבא והצי. הגרמנים סברו שארצות הברית לא תתערב במלחמה; וגם אם תתערב, לא תספיק להתערב בזמן כדי להציל את בריטניה. ההחלטה הסופית התקבלה ב-9 בינואר 1917, ועל פיה הכריזה גרמניה על חידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת ב-1 בפברואר 1917. החזרה ללוחמה בלתי מוגבלת אכן הובילה את ארצות הברית למלחמה, יחד עם מדינות נייטרליות נוספות, כברזיל.
בשלב הראשון לא היה לבריטים כמעט כל מענה נגד הצוללות: למעשה, לא היו כלי שיט שהתאימו לסוג זה של מלחמה; אוניות המערכה וסיירות המערכה היו למעשה חסרות ערך בלוחמה זו. רק המשחתות התאימו, וגם הן נדרשו להתאמות מיוחדות. לא היו כלי נשק מתאימים שהיו יכולים לפגוע בצוללת מתחת לפני המים. כדי להתגבר על קושי זה פותחה פצצת העומק, אך רק ב-1916 פותחה פצצה יעילה, וקצב הייצור היה כה איטי עד שב-1917 היו על כל אונייה רק ארבע פצצות כאלו. רק בתחילת 1918 החלו האוניות לקבל את המטען המקובל שכלל 35 פצצות עומק. גם כשהיו פצצות כאלו, לא היה אמצעי גילוי שיכול היה לאתר את הצוללת מתחת לפני הים. רק באפריל 1917 פותחו דגמים יעילים של הידרופון, ורק לקראת סוף השנה היו די מכשירים כאלה בשימוש הצי. לקראת סוף השנה כבר היה קיים מכשיר הסונאר (שנקרא אז "אסדיק", ASDIC), אך עד סוף המלחמה צוידו בו רק שבע אוניות.
רק עם הנהגת השיירות הצליחו בעלות הברית לצמצם את היקף הטבעות הצוללות. סיורים אוויריים, שכלול אמצעי הגילוי וכלי הנשק, הנחת מוקשים ימיים שנועדו לחסום את דרכן של הצוללות, ושכלול הנהלים באדמירליות הבריטית, הביאו לירידה בהיקף הנזק. 178 צוללות גרמניות הוטבעו, ועימן טבעו כ-5,000 קצינים ומלחים גרמניים. היקף האבדות שגרמו הצוללות היה עצום: הן הטביעו כ-5,000 אוניות, מתוכן 1,764 אוניות גדולות שנועדו לשיט חוצה אוקיינוס. בסך הכל הטביעו הצוללות אוניות בתפוסה כוללת של 12.8 מיליון טון. כ-15,000 מלחים ונוסעים נספו במערכה. הצוללות הטביעו גם אוניות מלחמה: עשר אוניות מערכה, 13 סיירות מסוגים שונים, ו-21 משחתות.
זירות > הים התיכון > לוחמת הצוללות בים התיכון

מול העליונות המלאה שהייתה למדינות ההסכמה בתחום אוניות השטח, הצליחו מעצמות המרכז להפעיל לוחמת צוללות מוצלחת בים התיכון, שגרמה למדינות ההסכמה נזקים כבדים. צוללות פעלו בים האדריאטי, כפי שהוזכר לעיל, כבר מ-1914. לאחר תחילת המערכה בגליפולי שלחה גרמניה צוללות לטורקיה; עד סוף 1915 כבר היו לגרמניה שבע צוללות שבסיסן בקונסטנטינופול, ואלו הסבו לצי הצרפתי-בריטי אבדות משמעותיות, ובהן שתי אוניות מערכה.
שנת 1915 הביאה עמה גם לוחמת צוללות נגד נתיבי האספקה של מדינות ההסכמה בים התיכון; חלק משמעותי מהתעבורה הימית הבריטית עברה בים זה, כמו גם התעבורה הימית האיטלקית והצרפתית. תנאי מזג האוויר בים התיכון טובים גם בחורף, ולא הקשו על פעילות הצוללות כפי שקרה בים הצפוני ובאוקיינוס האטלנטי; יתרון נוסף שהיה לצוללות נעוץ בקיומן של נקודות מפתח בים התיכון, שבהן חייבת התעבורה הימית לעבור: תעלת סואץ, המעבר ליד כרתים ומלטה, ומצר גיברלטר. יתרון נוסף שהיה לצוללות בים התיכון היה מיעוטן של אוניות נייטרליות, שיחסית לא הפליגו באזור זה. למרות זאת נגרמה תקרית חמורה כאשר הצוללת "U-38" הטביעה את אוניית הנוסעים האיטלקית "אנקונה" ב-8 בנובמבר 1915, ללא אזהרה מוקדמת. למעלה מ-200 נוסעים טבעו, ובהם תשעה אזרחי ארצות הברית; התקרית אירעה כשישה חודשים לאחר הטבעתה של "לוסיטניה", והגבירה את הזעם בדעת הקהל האמריקנית כנגד גרמניה. ב-30 בדצמבר הטביעה אותה צוללת אוניית נוסעים נוספת ליד כרתים, הטבעה בה נספו 343 איש. ההטבעה הייתה בניגוד לחוק הבינלאומי, שחייב מתן אזהרה ואפשרות לנוסעים לרדת לסירות הצלה.
לוחמת הצוללות בים התיכון הביאה לנזק כבד למדינות ההסכמה, שהלך וגדל ב-1916. כמפורט לעיל, צעדי הנגד של ציי מדינות ההסכמה היו בלתי-יעילים, והתיאום ביניהן היה קטוע ולא מוצלח. ב-1916 הוטבעו 415 אוניות של מדינות ההסכמה, בנפח כולל של 1,045,058 טון, חצי מכלל הטבעות הצוללות באותה שנה בכל הזירות. שיאה של לוחמת הצוללות הגיע ב-1917, כאשר גרמניה הכריזה על לוחמת צוללות בלתי מוגבלת. שייטת הצוללות בים התיכון גדלה ל-28 צוללות. ואולם, עם הנהגת שיטת השיירות באפריל 1917 החלו אבדות מדינות ההסכמה לרדת; במאי 1918 כבר ירדו האבדות אל מתחת לקו ה-100,000 טון. זאת, לעומת עלייה איטית במספר הצוללות שהוטבעו. מערכת הצוללות נמשכה עד סוף המלחמה; האונייה האחרונה שהוטבעה הייתה אוניית המערכה הבריטית "בריטניה", שהוטבעה יומיים לפני תום המלחמה ליד גיברלטר, על ידי הצוללת "UB-50".
זירות > הים השחור

הים השחור היה זירת מאבק בין הצי של האימפריה העות'מאנית והצי הרוסי הקיסרי. הצי העות'מאני היה בשלב של מעבר מספינות מיושנות לצי חדש; שתי אוניות מערכה חדישות שנבנו עבור הצי העות'מאני בבריטניה הוחרמו על ידי הבריטים והוכנסו לשירות בצי הבריטי. למרות זאת, כניסתן של "גבן" ו"ברסלאו" לצי הטורקי, כפי שהוזכר לעיל, נתנה לטורקים אוניות קרב חדישות ובעלות עליונות על הצי הרוסי. "גבן" הייתה מהירה מאוד ובעלת חימוש כבד, והייתה יכולה להטביע כל אונייה רוסית קטנה ממנה, או לחמוק מכל אונייה גדולה ממנה. הרוסים היו יכולים לגבור על "גבן" רק אם היו מצליחים להיכנס מולה לקרב ביתרון מספרי של אוניות מערכה עודפות. שתי השנים הראשונות של המלחמה היו איפוא מעין משחק חתול ועכבר בין שני הציים, כאשר כל אדמירל מנסה להשיג את היתרון הטקטי שברשותו; בשנתיים אלו אירעו מספר רב של התנגשויות בין הציים, שהסבו זה לזה נזקים.
ואולם, ב-1916 החל היתרון לעבור לידי הרוסים. ל"גבן" לא היה נמל ובו מתקנים מתאימים לתחזוקה מלאה שלה, וכשירותה החלה לרדת. מאידך, הרוסים הכניסו לשירות שתי אוניות מערכה חדישות; על אף שהיו איטיות מ"גבן", בכל זאת יצרו איום חדש עליה שהגביל את פעילותה. הרוסים הצליחו להגיע לשליטה על רוב הים השחור. יחידות קלות של שני הציים המשיכו להטריד את האויב לאורך כל המלחמה, אך הרוסים שלטו בים עד למהפכה הבולשביקית בנובמבר 1917. סיוע נוסף לרוסים ניתן על ידי צוללות בריטיות וצרפתיות שהצליחו לחדור לים השחור באביב 1915, ולפגוע בתעבורה הימית הטורקית. עם פינוי הדרדנלים בינואר 1916 נסוגו צוללות אלו.
זירות > הים הבלטי

בים הבלטי התכתשו הצי הרוסי והצי הגרמני. הצי הגרמני היה גדול ומודרני יותר; הבסיסים הגרמניים העיקריים שכנו אמנם לחוף הים הצפוני, אך אוניות מלחמה גרמניות היו יכולות להגיע בקלות לים הבלטי דרך תעלת קיל. בשל כך היה הצי הרוסי בעיקר בעמדת מגננה, והסתפק בהתקפת שיירות גרמניות לשוודיה. בפעולה זו הוא הסתייע בשייטת בריטית בת 9 צוללות שסופחה אליו ובסיסה היה בטאלין.
אירוע רב חשיבות אירע בים הבלטי ב-26 באוגוסט 1914, כאשר הסיירת הקלה הגרמנית "מגדבורג" עלתה על שרטון בשל ערפל כבד. התאונה אירעה במפרץ פינלנד, במהלך משימת סיור. אוניות גרמניות שהיו יחד עם "מגדבורג" ניסו לחלצה, אך לנוכח כוח רוסי עדיף שהתקרב לאזור הוחלט לנטוש את האונייה הגרמנית ולהטביעה. צוללים רוסיים שבדקו את האונייה הטבועה גילו בה ספר צופן, שהועבר לבריטים. ספר הצופן סייע לבריטים בפיצוח הצופן הגרמני, והיה מרכיב חשוב בעליונותם הימית.
בשל המיקוש הרב שהיה בים הבלטי הוגבלו מאוד פעולות הציים ויכולתם לסייע לצבאות היבשה. הצי הגרמני תקף פעמיים במפרץ ריגה: באוגוסט 1915, מתקפה שלא הצליחה, ובאוקטובר 1917, מתקפה שבה הצליחו הגרמנים לכבוש את האיים במפרץ (לאחר שהצבא הגרמני כבש את העיר ריגה) ולפגוע באוניות הרוסיות שיצאו מן העיר. במתקפה זו התרחש הקרב הימי היחיד בזירה זו, ובו הוטבעה אוניית המערכה הרוסית "סלבה".
לאחר מהפכת אוקטובר בסוף 1917 וחוזה ברסט-ליטובסק השיגו הגרמנים שליטה מלאה על הים הבלטי.
זירות > זירות אחרות

עיקר הלוחמה הימית התרחש בזירות שהוזכרו לעיל, סביב אירופה, אך היו זירות לוחמה ימית גם באוקיינוסים רחוקים. צ'ינגדאו שבסין הייתה בסיסה של שייטת גרמנית, ובה שתי סיירות משוריינות ושלוש סיירות קלות. עם פרוץ המלחמה היה ברור למפקד השייטת, תת-אדמירל מקסימיליאן פון שפה שלא יוכל להישאר בבסיסו, לאור העדיפות הימית הרבה של ציי מדינות ההסכמה, במיוחד של הצי הקיסרי היפני החזק, בעל בריתה של בריטניה. שפה החליט לנסות ולהפליג סביב כף הורן חזרה לגרמניה. סיירת אחת, "אמדן", נשלחה למשימה עצמאית: לפשוט על נתיבי הים בדרום-מזרח אסיה ובאוקיינוס ההודי. "אמדן" הצליחה במשימתה למעלה מן המשוער: בחודשיים שבהם פעלה לכדה והטביעה 18 אוניות סוחר, תקפה מטרות חוף, חמקה ללא הרף מעשרות אוניות אויב שחיפשו אחריה, היוותה סיכון חמור לשיירות החיילים שהפליגו מאוסטרליה וניו זילנד לאירופה, והביכה מאוד את מפקדי ציי מדינות ההסכמה. בסופו של דבר נלכדה "אמדן" באיי קוקוס, כאשר ניסתה לפשוט על תחנת האלחוט שהייתה בה. סיירת ניו זילנדית שהייתה באזור לכדה אותה והטביעה אותה.
במקביל הפליג פון שפה מזרחה, לכיוון אמריקה הדרומית. ב-1 בנובמבר 1914 נתקל פון שפה בשייטת בריטית שנשלחה ליירט אותו ליד חופי צ'ילה, ליד העיירה קורונל; בקרב שהתפתח, קרב קורונל, הוטבעו שתי סיירות משוריינות בריטיות. הייתה זו התבוסה הימית הראשונה שנחל הצי הבריטי מזה למעלה ממאה שנים. דעת הקהל הבריטית הזדעזעה מן התבוסה, ולורד הים הראשון החדש, ג'קי פישר יחד עם הלורד הראשון של הימיה, וינסטון צ'רצ'יל, החליטו על תגובה מהירה ומוחצת. הם שלחו שתי סיירות מערכה מן ה"גרנד פליט" לדרום האוקיינוס האטלנטי; חמישה שבועות לאחר קרב קורונל, ב-7 בדצמבר, הטביעה השייטת הבריטית כמעט את כל אוניותיו של שפה בקרב איי פוקלנד.
יחידות ימיות של מדינות ההסכמה השתלטו על מושבות גרמניות מבודדות, ובהן סמואה, מיקרונזיה, צ'ינגדאו, המושבות הגרמניות בגינאה החדשה, טוגו וקמרון. ספינות פשיטה גרמניות המשיכו לתקוף אוניות סוחר ברחבי הים, והצי הבריטי עסק במרדף אחריהן עד להטבעתן. במזרח אפריקה הגרמנית התנהלה לוחמה מתמשכת שנמשכה לאורך כל המלחמה. במהלך לוחמה זו השתלטו כוחות ימיים בריטיים, בקרב אגם טנגניקה על אגם טנגניקה, בסדרת היתקלויות במהלך פברואר 1916.
הערות שוליים

↑  Bernard Ireland & Eric Grove: Jane's War At Sea, Harper Collins Publishers, 1997. עמ' 22 - 23.
↑  למקורות על הגותו של מהן ראו בערך.
↑  Robert K. Massie: Csatels of Steel. Ballantine Books, New York, 2003. עמ' 6 - 10.
↑  Janes, עמ' 32, 68 - 69.
↑  Jane's, עמ' 76 - 77.
↑  על דרדנוט והתפתחות אוניות המערכה ראו כאן.
↑  Massie, עמ' 314 - 318.
↑  על פי אתר Seaclimate.com, עמ' 285 שם.
↑  Jane's, עמ' 82.
↑  Dr. Eric Grove,‏ The War at Sea: 1914 - 1918, באתר ה-BBC,‏ 15 באוקטובר 2010
↑  John Keegan: The Price of Admirality: The Evolution of Naval Warfare. Penguin Books, 1988, pp. 113 - 116; 124 - 125.
↑  John Terraine: Business in Great Waters, 1989. pp. 12- 16.
↑  Terraine, p. 15.
↑  Janes, p. 111.
↑  Janes, עמ' 83 - 84.
↑  על "אמדן" ראו כאן
↑  למקורות על קרבות אלו ראו בערכים המתאימים.
↑  Janes, עמ' 98 - 102.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565974405171  LCCN: sh85148263 
אלפרד תייר מהן
אוניית המערכה "דרדנוט", 1906
אוניית המערכה הגרמנית "קייזר"
סיירת המערכה הגרמנית "פון דר טאן"
הצי הבריטי מפליג במבנה של טורים
הצוללת הגרמנית U9
אוניית המערכה הבריטית אה"מ "איריזיסטבל" טובעת במערכה על גליפולי
הסיירת הגרמנית-טורקית "גבן"
"אמדן" בוערת על חופי האי קוקוס
קו העוני

קו העוני הוא מדד כלכלי חברתי, המתאר את רמת ההכנסה המינימלית הנדרשות לאדם או משפחה. אדם או משפחה ייחשבו עניים אם סך הכנסותיהם נמוך מקו העוני.
קו העוני נועד להבחין בין אלו שהכנסתם מספיקה לשם קיום מינימלי לבין אלו שהכנסתם אינה מספיקה לכך. אולם במרבית המדינות המערביות הוא אינו קובע עוני מוחלט ואינו חייב לסמל כי לאותם פרטים ומשפחות הנמצאים מתחתיו יש מצוקת אמת ביכולת אספקת מצרכים ושירותים. באותן המדינות העוני מוגדר יחסית לרמת החיים הכללית של אותה מדינה. במדינות עשירות קו העוני יהיה ברמת הכנסה גבוהה יותר מאשר במדינות עניות.
החישוב הופיע לראשונה בעבודות של מדענים אנגלים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 אידה ק. מרים לראשונה עשתה חישוב של קו העוני בארצות הברית.[דרוש מקור]
במדינות רווחה שונות מקובל כי המדינה מסייעת לאזרחיה הנמצאים מתחת לקו העוני בדרך של מתן הטבות שונות, כספיות או שוות כסף.[דרוש מקור] מדינת ישראל נותנת הטבות מיוחדת לאנשים בעלי הכנסה נמוכה אך אינה מתנה זאת בהימצאות מתחת לקו העוני. השימוש בקו העוני הוא לצורכי מדידה ולהערכת אפקטיביות של המדיניות.
שיטות מדידה

קיימות שיטות מדידה רבות. השיטות הרווחות הן:
מדידה יחסית - עני הוא מי שרמת חייו נמוכה יחסית לרמת החיים במדינה (בחברה) בה הוא חי. זו היא הגישה המקובלת בישראל.
מדידה בערכים מוחלטים - משפחה תחשב לענייה אם אין ביכולתה לרכוש סל מוצרים בסיסי, מינימום הנדרש לקיומה של המשפחה.
מדידה סובייקטיבית - העוני הוא כפי שמשק הבית רואה אותו, אינו תלוי ברמת החיים המוחלטת במדינה או בסל מוצרים אלא ברצונותיו של האדם.
על-פי ההלכה היהודית, קו-העוני נקבע על-פי הרכוש שהאדם צריך על-מנת להתקיים למשך שנה אחת, כלומר, קו-העוני הוא מוחלט. לפי דעה זו, אין כל קשר בין קו-העוני לבין ההכנסות של אנשים אחרים. לפירוט ראו עוני (הלכה).
קו העוני בישראל

בישראל קו העוני מוגדר 50% מההכנסה הפנויה (נטו) החציונית למשפחה. מתוקנן לגודל משפחה. הפנויה החציונית היא הכנסה משפחתית (מעבודה, הון ונכסים, אחרי מסים ישירים ותשלומי העברה), שלחצי מהמשפחות יש הכנסה גבוהה ממנה ולחצי נמוכה ממנה. בשל צורת חישוב זו, קו העוני הוא יחסי ומושפע מהתפלגות רמת ההכנסות במשק. בחישוב קו העוני נלקח בחשבון גודל המשפחה על ידי שימוש ב"סולם שקילות" המאפשר השוואה של רמת החיים של משפחות בגודל שונה. קו העוני מחושב על ידי המוסד לביטוח לאומי.
תחולת העוני היא אחוז האוכלוסייה שהכנסתה נמוכה מקו העוני (מתוך האוכלוסייה הכללית).
על פי פרסומי המוסד לביטוח לאומי לשנת 2017 ישראל מובילה לרעה ביחס למדינות המערב במדד העוני. נכון לשנת 2017 קו העוני לזוג עומד על 5,216 ש"ח. למרות ירידה מתונה בשיעורי העוני, בשנת 2016 חיו בישראל יותר מ-1.8 מיליון עניים. בהשוואה ל-2015 שיעורי העוני בקרב משפחות ירדו מ-19.1% ל-18.6%, ו-14,400 משפחות עלו מעל לקו העוני. לצד המגמות החיוביות עלתה ב-2016 תחולת העוני בנפשות ובילדים. שיעור העוני של נפשות עלה ב-0.3%, ושיעור הילדים החיים בעוני עלה ב-1.2%. שיעור הקשישים החיים בעוני ירד מ-60.3% ל-58.7%. בשנה זו תחולת העוני של החרדים עלתה מ-44.6% ל-45.1%. חלקן של המשפחות העניות החרדיות מכלל המשפחות העניות מגיע ל-15%, שיעור גדול בהרבה מחלקם היחסי של החרדים באוכלוסייה, שהוא 6%. 39% מקרב העניים הם ערבים, אף שחלקם היחסי באוכלוסייה הכללית הוא 20.9%. עם זאת שיעור העוני אצל משפחות ערביות ירד מ-53.3% מקרב אוכלוסייה זו בשנת 2015 ל-49.4% בשנת 2016.
קו העוני בישראל > ביקורת על קו העוני היחסי בישראל

קו העוני בישראל אינו מבחין בין עניים מתוך הכרח (שאינם יכולים לעבוד), לבין עניים מבחירה (שאינם רוצים לעבוד). לדוגמה, הוא אינו מתייחס לאנשים במגזר החרדי, המעדיפים שלא לעבוד או שלא לעבוד במשרה מלאה, ומסתפקים במשכורות נמוכות, כדי שיוכלו להקדיש את זמנם ללימוד תורה.
בשל אופיו של העוני יחסי, עני במדינה אחת (או בעיר אחת) יכול להיחשב לבן אדם אמיד במדינה שנייה (או בעיר אחרת). לדוגמה, אזרח מדינת העולם השלישי שהתל"ג לנפש שלה לא עולה על כמה מאות דולרים לשנה, ייחשב לעני מאוד בישראל, אך עני ישראלי המקבל סכום גבוה פי 10 מאותו עני ממדינת העולם השלישי, יחשב לאמיד באותה מדינה.
עוני הוא תופעה רב ממדית. קו העוני היחסי המקובל בישראל, מתייחס רק לממד אחד של העוני - רמת ההכנסות. כך למשל, אין התייחסות לתחושת עוני (עוני סובייקטיבי). תחושת העוני יכולה לנבוע גם משינוי ברמת ההכנסה של האדם לאורך חייו, אם בתקופה מסוימת הייתה לו רמת הכנסה גבוהה ואחר כך היא ירדה באופן זמני, למרות שבתקופה השנייה הוא מתחת לקו העוני הוא לא יחשיב את עצמו כעני.
קו העוני מתייחס לרמת ההכנסות בלבד, למשל, ייתכן שלאדם יהיה הון עצמי גבוה, ברכוש או בחסכונות אולם הוא ייחשב מתחת לקו העוני משום שהכנסתו נמוכה.
כיוון שעוני מוגדר באופן יחסי, הרי שאם לכולם יהיה פחות, למשל, בשנת מיתון, אזי העוני דווקא ירד (כך קרה בשנת 2020).
בעיה נוספת בחישוב מספר העניים וקו העוני היא אמינות נתוני ההכנסה המשפחתית שעליהם מתבסס החישוב. בישראל חישוב קו העוני מתבסס על סקר ההכנסות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שבו נשאלים כ-15 אלף ראשי משק-הבית על הכנסותיהם החודשיות השוטפות הכוללות הכנסות משכר עבודה, מנכסים, מקצבאות או מכל מקור אחר. במדידה המתבססת על סקר כזה יש הטיה מובנית כי חלק מן הנסקרים יעדיפו לא לדווח את המספרים האמיתיים לסוקרים, ולא להסגיר את כל מקורות ההכנסה (למשל, כסף שחור) ובכך להטות את התוצאות מטה לעומת רמת ההכנסות האמיתיות. בתחום הספציפי של הכנסות מפנסיה, נמצא כי יש פערים משמעותיים בין הנתונים המתקבלים מעיבוד נתוני סקר ההכנסות לבין הנתונים הרשמיים הנאספים מדיווחי המעסיקים לביטוח לאומי ולמס הכנסה.
ראו גם

קו העוני במאה העשרים ואחת - פזמון שכתב מיקי גבריאלוב, כמחאה על שחיקת מעמד הפועלים.
מעמד חברתי
מעמד הביניים
חוק הביטוח הלאומי
הכנסה בסיסית לכל
רמת החיים בישראל
עובדים עניים
ילדים החיים בעוני
הערות שוליים

↑  הרב יעקב מדן, "קו העוני בהלכה" (הקישור אינו פעיל, כ"א באדר ב' ה'תשפ"ב), עלון שבות 166 (תשס"ו). [נדפס מחדש בתוך חיותה דויטש, אליקים כסלו ובנימין לאו (עורכים), בצדק אחזה פניך: עניים ועוני בין תמיכה לצמיחה, ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2010, עמ' 133–164.]
↑  מוחמד סייד-אחמד, ד"ר יעקב ורשבסקי, ‏עוני ואי-שוויון בחלוקת ההכנסות – תמונת מצב, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, אוקטובר 2001
↑  בפתחה של שנת 2019 כ-9.0 מיליון תושבים במדינת ישראל, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ‏31 בדצמבר 2018
↑  אמיר אלון, 1.8 מיליון עניים, 840 אלף מהם - ילדים. דו"ח העוני, באתר ynet, 6 בדצמבר 2017
↑  דניאל גוטליב וניצה (קלינר) קסיר, העוני בישראל ואסטרטגיית מוצעת לצמצומו, פרסומי בנק ישראל, יולי 2004
↑  אורן הלר, ניצה (קלינר) קסיר, להב כראדי ומירי אנדבלר, רמת החיים, העוני והאי-שוויון בהכנסות – 2019-2018 אומדן ל-2020 (לפי נתונים מינהליים), באתר המוסד לביטוח לאומי, ‏ינואר 2021
↑  אלי ציפורי, ‏הישראבלוף של מדדי העוני שמתבססים על סקרי הלמ"ס, באתר גלובס, 3 בפברואר 2018
כן המפקדת

| --- | --- |
 בימוי:  איציק לרנר   דני סיטון
 הופק בידי:  איציק לרנר   דני סיטון
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2009 
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 פרסים:  ציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים
 דף הסרט ב־IMDb
 
כן המפקדת הוא סרט דוקומנטרי ישראלי משנת 2009, המתאר טירונות בחוות השומר, בסיס טירונות של אוכלוסיות מיוחדות. את הסרט הפיקו וביימו איציק לרנר ודני סיטון. הסרט זכה לשבחים רבים ואף זכה בשנת 2009 בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט מתמקד בתהליך אותו עוברים הטירונים, בעלי קשיי הסתגלות ומרקע של עבר פלילי, התעללות ונטישה.
הסרט שודר כסדרה בת 3 פרקים בערוץ 8 ובערוץ 10.
חוק הרבנות הראשית לישראל

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  28 במרץ 1980
 תאריך חקיקה עברי:  י"א בניסן תש"ם
 גוף מחוקק:  הכנסת התשיעית
 תומכים:  50
 מתנגדים:  13
 נמנעים:  1
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 965, עמ' 90.
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  המשרד לשירותי דת
 מספר תיקונים:  8
 נוסח מלא:  חוק הרבנות הראשית לישראל, תש״ם–1980
 
חוק הרבנות הראשית לישראל, תש"ם-1980 הוא חוק העוסק בסמכויותהם ואופן בחירתם של הרבנים הראשיים ומועצת הרבנות הראשית. כמו כן החוק מתקן חוקי דת קודמים. החוק הוגש כהצעת חוק ממשלתית על ידי הממשלה ה-18 והתקבל על ידי הכנסת התשיעית בב' בניסן תש"ם-19 במרץ 1980. מאז חקיקתו תוקנו שמונה תיקונים לחוק.
המשרד האחראי על יישום החוק הוא המשרד לשירותי דת.
רקע

הרבנות הראשית נוסדה בשנת 1921 וקיבלה הכרה הן על ידי ההסתדרות הציונית העולמית והן על ידי שלטונות המנדט הבריטי. אך ההכרה לא הניבה מעמד משפטי ברור לרבנות הראשית אלא נבעה מהודעה רשמית של מזכיר המדינה של ממשלת המנדט. מדי פעם נחקקו ותוקנות חוקי דת שקיבלו אישור זמני על ידי הנציב העליון. בשנת 1927 הותקנו "תקנות כנסת ישראל" כשחלק ב' שלהן עוסק בסמכויות הרבנות הראשית.
כבר בימיה הראשונים של הרבנות בשנת 1921 החלו דיונים סוערים על הרכב האספה הבוחרת לרבנים הראשיים ולמועצת הרבנות הראשית. הצעתו של הרב אברהם יצחק קוק הייתה שהאסיפה תכיל רק רבנים וכך תוכל להיות עצמאית ולא פוליטית. דעה נוספת הייתה להמשיך את דרך הבחירה של החכם באשי על ידי אספה של 60 אנשי ציבור ו-20 רבנים. לבסוף הוקמה ועדת חקירה על ידי הנציב העליון וזו קבעה כי יתקיים יחס של שליש נציגי ציבור ושני שלישים רבנים. האספה הבוחרת הראשון מנתה 68 רבנים ו-34 נציגי ציבור, 102 סך הכל. בשנת 1928 הוחלט להקטין את הגוף הבוחר ל-70 נציגים ביחס של 60% רבנים ו-40% אנשי ציבור. אופן זה של הוועדה המשיך גם לאחר הקמת המדינה עד לשנת 1963 בה גדלה האספה ל-125 חברים, 75 רבנים ו-50 נציגי ציבור. בשנת 1972 הוגדל מספר החברים ל-150, 80 רבנים ו-70 נציגי ציבור, יחס שהשתמר עד היום.
בשנת תשל"ב נחקק חוק הבחירות למועצת הרבנות הראשית אך בבחירת הרבנים הראשיים שנה לאחר מכן, התגלו סכסוכים ומאבקים קשים בעקבות החוק. את הצורך בחוק מסודר עלה עקב מספר קשיים: ויכוחים על הרכב האספה הבוחרת ואופייה החל מימי הקמתה, שאלת סמכויות הרבנות, מועדי הבחירות ועוד שאלות שלא הוסדרו באופן רשמי.
רקע > הצעת החוק

בי"ד בתמוז תשל"ט הונחה הצעת חוק ממשלתית על שולחן הכנסת. שני השינויים המשמעותיים בהצעת החוק היו הוספת ארבעת רבני הערים הגדולות למועצת הרבנות הראשית, והשינוי בהרכב האספה הבוחרת, על אף שמספר החברים נשאר על כנו.
הצעת החוק יצרה ויכוחים רבים בנושאים עקרוניים ושוליים. רבה של ירושלים, הרב בצלאל ז'ולטי, יצא נגד הגדרת הרכב האספה באופן "כמעט אוטומטי" בו כהונת רב באספה תלויה בעיקר בכמות התושבים בעירו ולא בהחלטת חבריו הרבנים. הדבר יכול ליצור מינויי רבנים בעיר מסוימות לתכלית מובהקת של נוכחות באספה מתוך אוטומיזציה זו. התנגדות נוספת נשמעה על כך שהחוק חל על כל זרמי היהדות במדינה ולא רק לציבור האורתודקסי המקבל ייצוג ברבנות. לבסוף נערכו מספר שינויים בהצעת החוק בטרם התקבל הנוסח הסופי.
תוכן החוק > מועצת הרבנות הראשית

החוק מתחיל במניין של תפקידי מועצת הרבנות הראשית: מתן תשובות וחוות דעת הלכתיות בנושאים אליהם התבקשה לתת דעתה, קירוב הציבור לערכי תורה ומצוות, מתן תעודות כשרות, אישור כשירות לדיינות, רבנות עיר או רשם נישואין.
לאחר מכן עובר החוק לעסוק בזהות חברי המועצה ואופן היבחרם. חברי המועצה הם: הרבנים הראשים לישראל, רב עיר אחד מכל אחת מארבע הערים הגדולות (ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה, באר שבע), הרב הצבאי הראשי, עשרה רבנים שייבחרו בבחירות אישיות וחשאיות כאשר מחציתם ספרדים ומחציתם אשכנזים. כל אחד מהרבנים האלו צריך להיות מעל גיל 30 ובעל הסמכה לדיינות או רבנות עיר. כהונת הרבנים במועצה היא חמש שנים, לפי הלוח העברי.
לפי סעיף 21 אם פינה חבר מועצה את מקומו, מכל סיבה שהיא, ייבחר במקומו רב מאותה העדה, שקיבל את מספר הקולות הגדול ביותר חוץ מאלו שנבחרו, אם קיבל לפחות 25 קולות.
סעיף 26 לחוק מהווה תיקון לחוק שירותי הדת היהודיים ומסדיר את קיומה של סמכות משמעתית לרבני הערים בישראל. כל רב עיר כפוף לשיפוטו של בית דין משמעתי שיתפנה על ידי מועצת הרבנות ויכיל דיין (מכהן או בגמלאות) ושני רבני ערים. במקרה שהרב נהג שלא כהלכה במילוי תפקידו, התנהג באופן שאינו הולם את מעמדו, הורשע בעבירה שיש בה קלון, רשאי שר הדתות להגיש קובלנה לבית הדין. בית הדין יעביר את מסקנותיו לנשיא מועצת הרבנות הראשית (אחד מהרבנים הראשיים), והוא רשאי להעביר את רב העיר מתפקידו.
תוכן החוק > הרב הראשי לישראל

ראשית החוק מונה את התנאים לכהונה כרב ראשי ואופן היבחרו. כדי להיות כשיר להיבחר לרב הראשי יש להיות בין גילאי 40 ל-70 בעת הבחירה ולהיות בעל כשירות לדיינות או רבנות עיר. לאורך השנים נעשו מספר ניסיונות לבטל את הגבלת הגיל (שהוכנסה מלכתחילה מסיבות פרסונליות). לקראת הבחירות לרבנות הראשית בשלהי ה'תשפ"ג הועלתה שוב דרישה כזו מכיוונים שונים, ומאות רבנים פרסמו קריאות פומביות ליישם זאת. בין התומכים בשינוי החוק: הרב אביגדור נבנצל, הרב אליעזר שמחה וייס, הרב רצון ערוסי, הרב פנחס גולדשמידט, הרב צבי שכטר, הרב אריה שטרן, הרב יעקב אריאל ועוד, הקוראים לבצלאל סמוטריץ' וחברי הכנסת לתקן את החוק. ישנן השערות כי מדובר בעצם בתמיכה בבחירתו של הרב יעקב שפירא לתפקיד, אשר בשל גילו (72) מועמדותו נזקקת לשינוי החוק.
כהונת הרב הראשי היא עשר שנים, לפי הלוח העברי. מעבר לעבודתם הרוחנית והייצוגית, הרבנים הראשיים נושאים בתפקידי נשיא מועצת הרבנות הראשית ונשיא בית הדין הרבני הגדול. כל אחד מהם נושא באחד התפקידים למשך מחצית כהונתם, לסירוגין.
לפי סעיף 20 לחוק אם רב ראשי פינה את מקומו, מכל סיבה שהיא, 3.5 שנים או יותר מסיום תפקידו, מתקיימים בחירות חדשות לאותו התקן כפי שנבחר כל רב ראשי. אם נשאר פחות מ-3.5 שנים לסיום כהונתו יטול הרב הראשי השני את שתי הסמכויות. אם פינה גם הרב הראשי השני את מקומו פחות מ-3.5 שנים לסיום תפקידו, סמכויות נשיא המועצה יינתנו לקשיש שבחברי המועצה, וסמכויות נשיא בית הדין הרבני הגדול לוותיק שבחברי בית הדין הרבני הגדול.
סעיף 25 לחוק מהווה תיקון לחוק הדיינים, תשט"ו-1955. בתיקון התווספה פסקה המגדירה את מעמדו של נשיא בית הדין הרבני הגדול. עקב כך ממשיך התיקון ומשנה את כל הסמכויות שהיו נתונות ל"רב הראשי לישראל" אך ורק ל"נשיא בית הדין הרבני הגדול" על מנת למנוע חיכוכים בין הרבנים הראשיים ולהגדיר את תחומי סמכותם.
תוכן החוק > נוהלי הבחירות > ועדת הבחירות

לפי סעיף 11 לחוק יש להקים ועדה בחירות, הן לבחירות לרבנים הראשיים והן לחברי מועצת הרבנות. ועדת הבחירות תכיל חמישה חברים: שניים שתבחר הממשלה, שניים שתבחר מועצת הרבנות (שלא מחבריה), ויו"ר שופט או דיין שיצאו לגמלאות שיבחרו על ידי שר הדתות והרבנים הראשיים באישור הממשלה. הוועדה היא שבוחרת את מועד ומיקום הבחירות, אך הבחירות חייבות להיות בירושלים.