stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערת הנמרים
תיאור המערה

בעקבות הדיווח נבדקה המערה על ידי פקחי הרשות ובעקבותיהם גם על ידי המרכז לחקר המערות מלח"מ ובשנת 2012 מיפה את המערה בועז לנגפורד מטעם המלח"ם.
למערה שלושה פתחים המצויים בתחתית גדתו הצפונית של קניון ואדי סמיה, ממערב לעין סמיה. שניים מפתחי המערה אופקיים ומופרדים זה מזה בסלע טבעי. הפתחים ממוקמים כ-6 מטר מעל אפיק הנחל, בתחתית מצוק מדורג. מידותיהם המקוריות של פתחי המערה השתנו מעט בעקבות קיר אבני שדה שנבנה במקום ככל הנראה בידי רועי צאן. בחזית פתחי המערה, ישנה מדרגת סלע מישורית התחומה בטרסה מעל הבנויה מעל אפיק הנחל.
תיעוד מחודש של המערה נערך באביב 2015 בידי צוות 'סקר דרום השומרון' מטעם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת בר-אילן, קמ"ט ארכאולוגיה ביהודה ושומרון והמרכז לחקר מערות (המלח"ם) באוניברסיטה העברית בירושלים. במסגרת זו נבדקו עשרות מערות בחלקו העליון של ואדי סמיה, מראש הקניון ועד למעיין שבקצהו המזרחי. בדיקה זו העלתה שמערת הנמרים היא הגדולה והמסועפת מבין מערות הנחל.
תיאור המערה > חלל המערה

פתחה המזרחי של המערה מוביל לחלל מאורך וגבוה (B) המואר למחצה על ידי אור החודר מהפתח. קרקעית החלל אופקית ומכוסה קרקע כהה. בצידו הצפוני פונה חלל B למערב ומתחבר אל צידו הצפוני של חלל A. חלל A הוא אולם מעוגל וגבוה הנמשך מפתחה המערבי של המערה וצפונה. קרקעית החלל אופקית ומכוסה שכבת קרקע כהה בה מעורבים מעט שברי כלי חרס. בתקרת החלל פעור פתח אנכי מעוגל הנמשך בארובה קצרה עד פני השטח. מצידו הצפוני של חלל A, סמוך לחיבור עם חלל B, נמשך צפונה מסדרון קצר. בצידו המזרחי של מרכז המסדרון, כ-2 מ' מעל קרקעיתו, ישנו חדר אליפטי קטן. בצידו הצפוני של המסדרון ישנו מעבר רחב המוביל אל חלל C. חלל קטן ונמוך זה מהווה חלל ביניים בין חלקה החיצוני לחלקה הפנימי של המערה. קרקעית החדר מכוסה שכבת קרקע כהה ובוצית, הנטויה מעט למערב, שם פזורים שברי כלי חרס רבים. בצידו הצפוני של חלל C ישנו פתח זעיר שהמעבר בו אפשרי בזחילה בלבד. מעבר מוגבל זה מוביל צפונה לחלל נרחב וגבוה, הנמשך על ציר צפון-דרום (חלל D). קרקעית החלל אופקית ומכוסה שכבת קרקע כהה בה ניכרים חפירות שוד רבות, בהם נשארו שברי כלי חרס רבים. בתקרת החלל פעורות כיפות המסה רחבות. במאי 2012 נצפתה, באחת מכיפות המסה אלו, דבוקה של עטלפי חרקים מהמין נשפון פגום אוזן. ביוני 2012 נצפו במערה, בנוסף לעטלפים אלו, גם פרסף גמדי או פרספון וכ-10 פרטים של יזנוב גדול.
בצידו הדרום-מזרחי של חלל D ישנו פתח רחב, המופרד על ידי גשרי סלע טבעיים למספר פתחי משנה המצויים במפלסים שונים זה מעל זה. פתח/ים אלו מובילים מזרחה לאולם נרחב (E), הגדול שבחללי המערה. מידות האולם 10X10 מ' וגובהו מגיע ל-3 מ'. בחלקו הדרומי ישנו שטח הנמוך במעט מיתר חלקי האולם. ממרכז שטח זה נמשכת צפונה מחילה צרה העוברת מתחת לחלקו הצפוני של האולם. בצידו המערבי ישנו חדר מעוגל ממנו נמשכות נישות נרחבות לכיוונים שונים. במרכז האולם ניצב עמוד סלע טבעי שנוצר במהלך יצירת האולם ולא לאחריו.
הממצאים

בסקר הארכאולוגי סקר דרום השומרון החדש שנערך במערה נתגלו ממצאים מתקופות רבות החל מהברונזה התיכונה ועד התקופה הממלוכית. לימוד דפוסי השימוש במערות דוגמת מערת הנמרים וכן נתוניה הטבעיים של המערה מאפשרים להסיק כי בכל התקופות המיוצגות השימוש האנושי בה היה לצורך מסתור ולא למגורים.
הממצאים שהתגלו במערה מייצגים את התקופות הבאות: הברונזה התיכונה, הברזל, הפרסית, ההלניסטית, הרומית והממלוכית. סימני חפירות בלתי חוקיות שנצפו במערה מלמדים על ממצאים נוספים שנשדדו ממנה. מרבית הממצאים שנתגלו במערה נמצאו באולם הפנימי D. ממצא כלי החרס כולל בעיקר כלים סגורים דוגמת כלי אגירה ובישול, שאפשרו לפליטים להוביל למערה מזון וצידה. מכלולי כלי החרס העיקריים מתוארכים לשלהי התקופה הפרסית, לתקופה ההלניסטית ולתקופה הרומית הקדומה ובכלל זה התקופה שבין שתי המרידות נגד הרומאים וימי מרד בר־כוכבא. בין הממצאים ראויה לציון קטפולטה - ראש חץ ארטילרי שנורה ממכונת ירייה של הצבא הרומי לעבר המורדים היהודים שלקחו אותו כשלל על מנת להשתמש בו כנגד הרומאים.
גם במערה זו נגרמו נזקים רבים על ידי שודדי עתיקות וניתן לזהות חפירות שוד בכל חלקי המערה.
המערה כמערת מסתור לפליטים

בשנים האחרונות פורסמו עבודות רבות בקשר למערות מפלט חדשות שהתגלו באזורי השומרון ויהודה וביניהן מערת הנמרים. נראה כי מאפייני המערה – גישה נוחה, פתח נסתר מהמעיין ומהעמק, גודלה היחסי ומבנה מסועף הכולל מעברים צרים המובילים לאגפים פנימיים, כמו גם קרבתה לעין סמיה השופע ולעמק סמיה הפורה שהיה מיושב במרבית התקופות – משכו אליה פליטים ומורדים בתקופות רבות. המכלולים המרכזיים שנתגלו במערה מתוארכים לשלהי התקופה הפרסית, לתקופה ההלניסטית ולימי מרידות היהודים ברומאים. ממצאים אלו מצטרפים לעדויות ההיסטוריות ולממצאים מתקופות אלו שפורסמו זה מכבר ממערות קרסטיות באזור דרום מדבר שומרון וצפון מדבר יהודה. ממצאים אלו מלמדים על שומרונים שמצאו מקלט במערות האזור בשלהי התקופה הפרסית (בדומה למערת ערק אבו שינג'י שבואדי דליה הסמוך), על יהודים שנמלטו לאזור בתקופה החשמונאית ועל יהודים שמצאו מקלט במערות האזור בימי המרידות נגד הרומאים.
גלריית תמונות

הכניסה לאולם D במערת הנמרים (צילם דביר רביב)
מבט מחורבת מרג'מה לקניון ואדי סמיה (צילם דביר רביב)
מפת איתור של מערת הנמרים מהמאמר של רביב ואחרים 2015
ראו גם

מערות שוקבא
מערת עאבוד
לקריאה נוספת

חנן אשל, בועז זיסו ועמוס פרומקין, (תשנ"ט). שתי מערות מפלט בנחל מכמש (ואדי סויניט). מערות המפלט מתקופת מרד בר־כוכבא, 93–109.
חנן אשל ובועז זיסו (תשנ"ט). ממצאים מתקופת מרד בר־כוכבא ממערות כתף יריחו. מערות המפלט מתקופת מרד בר־כוכבא, 113–151.
חנן אשל ודוד עמית (תשנ"ט). אופיין של מערות המפלט במדבר יהודה. מערות המפלט מתקופת מרד בר־כוכבא, 13–22.
חנן אשל ובועז זיסו (תשע"ה). מרד בר־כוכבא - העדות הארכאולוגית. ירושלים: יד בן־צבי והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.
זיסו, ב', לנגפורד, ב', פורת, ר', רביב, ד' ופרומקין, ע' (תשע"ה). סקר ארכאולוגי במערת אלקנה שבמערב השומרון. במעבה ההר - מחקרי הר אפרים ובנימין, ד, 15–30.
טבגר, א' ורביב, ד' (תשע"ג). מערכת המסתור בחורבת סיע שמדרום לעמק שילה. במעבה ההר - מחקרי הר אפרים ובנימין, ג, 155–169.
רביב, ד', הר־אבן, ב', אהרונוביץ, י' וטבגר, א' (תשע"ו). מסתורים במדבר – מערכות מסתור מימי מרידות היהודים ברומאים בספר המדבר של ארץ בנימין ודרום שומרון. במעבה ההר - מחקרי הר אפרים ובנימין, ה, 123–150.
רביב, ד', טבגר, א', הר-אבן, ב', אהרונוביץ,' י', לנגפורד, ב' ופרומקין, ע' (תשע"ו). סקר ארכאולוגי במערת הנמרים שבדרום-מזרח השומרון – מערת מפלט בתקופת בית שני ובימי מרד בר-כוכבא. מחקרי יהודה ושומרון, כה, 63–80.
רביב, ד', הר-אבן, ב', אהרונוביץ,' י' וטבגר, א' (תשע"ט). סקר דרום השומרון החדש (2014–2017): תגליות נבחרות ומסקנות ראשוניות. קדמוניות 156, 115–123.
הערות שוליים

↑  רביב, ד', הר-אבן, ב', אהרונוביץ,' י' וטבגר, א' (תשע"ט)., סקר דרום השומרון החדש (2014–2017): תגליות נבחרות ומסקנות ראשוניות., קדמוניות 156 123-115
| אתרים בבנימין |
| --- | --- | --- |
| עמק שילה | בור הציפורים באחיה • בור יישוב הדעת • בור עדי-עד • בור קידה • המזבח בגבעת הראל • ואדי רשאש • חניון הגדודים העבריים • מעיין הגבורה • מצפור קידה • נחל שילה • עין א-דהרה • עין דח"ש • עין עוז • קובת א-נג'מה • שילה הקדומה •  תצפית הר כוכב |  |
| מערב בנימין | גבעת ההליסטון • גבעת היקבים • הכוורת • המצודה הבריטית בנוה צוף • חורבת פצה • שמורת עיינות נטוף (ואדי זרקא) • ואדי חרמיה • חובלתא • חורבת תיבנה • יער אום צפא • לטרון • מחצבות נטוף • מעיין דולב • מעיין הקשת • מעיין חרשה • מעיין טלמון • מעיין עטרת • חורבת טרפין • מערת עאבוד • מערת שוקבא • נבי סמואל • עין אגוז • עין בובין (מעיין דני) • עין מזור • עין ריא • עינות ענר • פארק קנדה • שמורת אלוני שמואל • שמורת דלבים (ובכללה ואדי דילב) • תצפית גג הארץ • מבצר ארטבה |  |
| גב ההר | סנה ובוצץ • בור מגרון • הר בעל חצור • ואדי שיבן • חורבת ניסיה • יקב פסגות • מעיין הכרמים • נחל מכמש • עין ביתין • קבר בני ישראל |  |
| מדבר בנימין | בקעת סמיא • מערת הנמרים • חורבת אל-קיליה • טאריק אבו ג'ורג' (דרך יריחו-בית אל) • נחל ייטב (עוג'א) • שמורת נחל פרת • מוזיאון השומרוני הטוב |  |
מיפוי מערת הנמרים - מלח"ם 2012
המעבר בין אולם C לאולם D (צילם דביר רביב)
שלמה קרליבך (ליבק)

ערך זה עוסק ברב גרמני. אם התכוונתם לנכדו, "הרבי המרקד", ראו .
| --- | --- |

הרב שלמה קרליבך. 1910
 לידה:  28 בדצמבר 1845  היידלסהיים (גר'), הדוכסות הגדולה של באדן
 פטירה:  12 במרץ 1919 (בגיל 73) רפובליקת ויימאר ליבק, העיר החופשית ליבק
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בליבק-מויסלינג 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  ? – 12 במרץ 1919 
 בן או בת זוג:  אסתר קרליבך 
 צאצאים:  אלכסנדר קרליבך  יוסף צבי קרליבך  הרטוויג נפתלי קרליבך  David Carlebach  אפרים קרליבך  עמנואל קרליבך  בלה רוזנק  Simson Carlebach 
 
הרב שלמה קרליבך. 1919
הרב ד"ר שלמה (סלומון) קרליבך (קארלעבאך; בגרמנית: Salomon Carlebach;‏ 28 בדצמבר 1845, היידלסהיים – 12 במרץ 1919, ליבק) היה רב אורתודוקסי גרמני, מורה, סופר ופוליטיקאי לאומני-שמרני. כיהן במשך 49 שנים כרב הקהילות בליבק ומויסלינג, והיה אב לאחת ממשפחות הרבנים הנכבדות בגרמניה.
ביוגרפיה

קרליבך היה בנו השישי מבין תשעה ילדיו של יוסף צבי קרליבך (1802–1881), סוחר בקר בהיידלסהיים, ואשתו סילי (לבית שטרן; 1811–1883). אחיו הבכור נתן קרליבך (1844–1912), שנישא ללינה שוואב (1857–1922), ייסד את הענף הפרנקפורטי של המשפחה, שהיה פעיל ביותר מבחינה מסחרית.
למד בגימנסיה בברוכזאל ולאחר מכן בבית הספר התיכון בקרלסרוהה. בשנת 1866 החל את לימודיו באוניברסיטת וירצבורג, ושנה לאחר מכן עבר לברלין. בשנת 1868 סיים את לימודיו באוניברסיטת טיבינגן, ובה קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה על תזה בנושא: "התפתחות הדרמה הגרמנית עד לסינג, עם התייחסות מיוחדת למשחקי קרנבל גרמניים, והרכיבים העבריים שלהם" (Entwicklung des deutschen Dramas bis Lessing, mit besonderer Berücksichtigung der deutschen Fastnachtsspiele und deren hebräischer Bestandteile). לאחר מכן חזר לברלין ללימודי רבנות, ובשנת 1869 קיבל סמיכה לרבנות. למד תורה גם מפי הרב יצחק דב הלוי במברגר בווירצבורג.
ביוני 1870 ירש את מקומו של רב העיר ליבק, אלכסנדר זוסמן אדלר. בשנת 1872 נישא לאסתר אדלר (גר') ‏(1853–1920) בתו של קודמו בתפקיד רב העיר, כמקובל בקהילות גרמניה. אסתר פרסמה מאמרים ושירים והייתה פעילה מרכזית באיגוד הנשים היהודיות בליבק. בשנת 1880 חנך את בית הכנסת בליבק.
קרליבך נפטר משבץ מוחי בי' באדר ב' ה'תרע"ט (12 במרץ 1919). הוא נקבר בבית העלמין היהודי במויסלינג (Moisling), פרבר על יד ליבק, שם נקברו גם אחדים מבניו ואשתו אסתר, שנפטרה שנה לאחר מכן. בשנת 2005 נחנך על שמו ושם משפחתו "פארק קרליבך" בליבק.
דרכו ופעילותו

קרליבך היה מחסידיו וממשיכי דרכו של הרב שמשון רפאל הירש, שדגל בתורה עם דרך ארץ. לצד הפירושים על התלמוד וספרי הדרכה לבית היהודי שחיבר הן בעברית והן בגרמנית, קרליבך פרסם רשימה של ספרי קודש וספרים כלליים שלטעמו ראוי שיימצאו בכל ארון ספרים יהודי טוב, ובהם כל כתבי יוהאן וולפגנג פון גתה, שילר, לסינג, ריקרט (Rückert), הֶבֶּל (Hebbel), גרִילפַּרצֶר (Grillparzer), גַייבֶּל (Geibel), לילינקרון (Liliencron), קרנה, קלייסט, אוּהלנד (Uhland), האוף, ברנה וכן ספרים של שייקספיר, איבסן, ביירנסון, טולסטוי, ז'אן רסין ומולייר.
הוא אף המליץ לקרא אותם בשבת לאחר קריאה ולימוד פרשת השבוע על מפרשיה וטעמיה, כחלק ממצוות עונג שבת. את הנוהג לקביעת זמן ללימודי קודש וחול השריש גם בנכדו, השופט לעתיד חיים כהן, אשר למד אצלו בצעירותו. קרליבך היה מושא לביקורת חריפה של חוקר הספרות ברוך קורצווייל, במאמרו "על דיוקנה של היהדות המסורתית בגרמניה", שבו תקף את רמתם התרבותית הנמוכה של מנהיגי היהדות החרדית בגרמניה בדורות ההמשך לאחר הרב הירש.
בנוסף למשרת הרבנות קרליבך היה פעיל גם כפוליטיקאי. בשנים 1877–1895 כיהן כחבר במועצת העיר ליבק, ופעל בה בעיקר למען צורכי הקהילה היהודית, אך גם ביטא את הרגש הלאומי הגרמני שלו בנאומים חוצבי להבות שנשא בפרלמנט. היה מעריץ נלהב של הקיסר וילהלם השני, ובניו אף התגייסו לצבאו בתקופת מלחמת העולם הראשונה. תוצאות המלחמה, שבמסגרתן הקיסרות הגרמנית התפרקה ונאלצה לשאת באשמת המלחמה, הסבו לו צער רב. כמו כן היה חבר בהנהלת האגודה החופשית למען האינטרסים של היהדות האורתודוקסית בפרנקפורט.
קרליבך חיבר גם ספרים, בהם ספרי מוסר והדרכה למשפחה היהודית, ספרי היסטוריה יהודית, וכן חיבר את "בית יוסף צבי" על שם אביו ורבו יוסף הכהן אלטמן, המקבץ את הטקסט של מספר פרשנים תלמודיים במקום אחד. בשנת תר"ע הדפיסו בניו וחתניו את הקובץ "לשלמה" לרגל מלאות לו ארבעים שנה ברבנות העיר, ובו הופיעו מאמרים רבים ממשפחתו ומידידיו הרבנים.
בספר היובל לרב דוד צבי הופמן פרסם מאמר שבו הוכיח את החובה על נשים לכסות את שער ראשן, ומחה נגד העובדה שנשים רבות, גם יראות שמים, אינן עושות כן. הוא מספר במאמרו שאין להשוות איסור צניעות ברור זה, לכך שהוא עצמו נוהג ללחוץ יד לנשים שמושיטות לו את ידן, כיון שזה אסור רק כאשר נעשה לכוונת הנאה ולא לכבוד.
משפחתו

לרב שלמה קרליבך נולדו שנים עשר ילדים. בניו הם:
אלכסנדר קרליבך (1872–1925) – בנקאי.
הרב עמנואל קרליבך (1874–1927) – רבהּ של ממל וקלן ורב צבאי בימי מלחמת העולם הראשונה.
שמשון קרליבך – בנקאי. נרצח במחנה הריכוז יונגפרנהוף. בנו של שמשון, הרב פליקס קרליבך, כיהן כרב במנצ'סטר.
אפרים קרליבך (1879–1936) – רב ומייסד של בתי ספר יהודיים בלייפציג. בנו הוא עזריאל קרליבך, המייסד והעורך הראשי של עיתון "מעריב".
הרב יוסף צבי קרליבך (1883–1942) – עלה על כס הרבנות בליבק לאחר מות אביו. בנו הבכור, הרב פרופ' יוליוס קרליבך, היה היסטוריון וסוציולוג. בת נוספת היא הפרופסור לחינוך מרים גיליס-קרליבך.
משה קרליבך (1881–1939) – יצרן וסוחר, נפטר בלייפציג. נישא לרשה כהן, אחותו של וילהלם-זאב (וילי) כהן, שנישא לאחותו מרים. מנכדיו: הרב בנימין קרליבך, חתן הרב בנימין ביינוש פינקל, מכהן כאחד מראשי ישיבת מיר בירושלים. הרב שלמה זאב קרליבך, חתן הרב משה סולובייצ'יק מציריך. הרב ישראל מאיר וייס, ראש ישיבת נחלת הלויים.
דוד קרליבך (1885–1913) – נפטר זמן קצר לאחר שהוסמך לרבנות.
הרטוויג נפתלי קרליבך (1889–1967) – רב בברלין, באדן (אוסטריה) וניו יורק. בנו היה "הרבי המרקד" הרב שלמה קרליבך.
ארבע בנותיו הן:
צילי קרליבך (1884–1968) – נישאה לרבה של פרנקפורט לאופולד נויהאוס.
בלה קרליבך (1876–1960) – נישאה לרב לאופולד רוזנק, רבה של ברמן. בנם יצחק צבי (איגנאץ) (גר') היה עורך דין. בנו של יצחק צבי, מיכאל, היה פילוסוף של החינוך היהודי, ובנו של מיכאל, אבינועם, שימש כראש החוג למחשבת ישראל שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
שרה קרליבך (1880–1928) – נישאה למוריץ (משה) שטרן, הספרן הראשי של קהילת ברלין.
מרים קרליבך (1886–1962) – נישאה לבנקאי וילהלם-זאב (וילי) כהן. בין בניהם המשפטן חיים כהן, בכיר "המוסד" שלמה כהן אברבנאל, ליאו כהן, מראשי תנועת הצופים היהודים וממקימי המחתרת היהודית בצרפת שנרצח באושוויץ ואלכסנדר כהן, מהנדס העיר בני ברק, אביו של מזכ"ל בני עקיבא ואיש הקיבוץ הדתי ידידיה כהן.
אחדים מצאצאיו מכהנים כיום כרבנים ופעילים בגרמניה, בריטניה, ארצות הברית וישראל.
מחיבוריו

Sittenreinheit – Ein Mahnwort an Israels Söhne und Töchter, Väter und Mütter ("טוהר המידות – תוכחה אל בני ובנות ישראל, אבים ואמהות") ברלין, 1917.
Ratgeber für das jüdische Haus – Ein Führer für Verlobung, Hochzeit und Eheleben ("יועץ לבית היהודי – מדריך לחתונה, אירוסין, וחיי הנישואים"), ברלין 1918.
Geschichte der Juden in Lübeck und Moisling. Dargestellt in 9 in dem Jünglings-Verein (Chevras Haschkomoh) zu Lübeck gehaltenen Vorträgen von S. Carlebach (תולדות היהודים בליבק ובמויסלינג), בארכיון האינטרנט (בגרמנית)
Zur Jahreswende: sieben Predigten zum Schlusse des Jahres 5654 und zum Beginne des Jahres 5655 in der Synagoge zu Lübeck / gehalten von S. Carlebach (בצאת השנה: שבע דרשות על סוף שנת תרנ"ד ותחילת שנת תרנ"ה בבית הכנסת בליבק) בארכיון האינטרנט (בגרמנית)
בית יוסף צבי :
שלמה קרליבך, בית יוסף צבי: על מסכת סוכה, ברלין, תר"ע 1910, באתר היברובוקס
שלמה קרליבך, בית יוסף צבי: על מסכת ראש השנה, ברלין, תרע"ג 1913, באתר היברובוקס
שלמה קרליבך, בית יוסף צבי: על מסכת ברכות, ברלין, תרע"ו 1916, באתר היברובוקס
פלא יועץ, ברלין, 1918.
הערות שוליים

↑  בנימין שלמה המבורגר, "נשיא הלויים" עמ' תקכ.
↑  עם פטירתה פרסם העיתון "דער איזראעליט" נקרולוג (מאמר הספד) על אודותיה: גיליון 8 (26.2.1920), אדר ה'תר"ף, עמ' 9, באתר Compact Memory. בִּתהּ בלה קרליבך דיווחה כי העובדה שנבצר ממנה לעסוק בתלמוד בשל היותה אשה ציערה אותה כל חייה.
↑  חיים כהן, מבוא אישי: אוטוביוגרפיה, כנרת, 2005. עמ' 74
↑  קורצוייל, במאבק על ערכי היהדות, שוקן 1969, עמ' 266-7
↑  ד' דיוקנאי, ראשים בישראל: חיים כהן, מעריב, 11 ביולי 1952.
↑  ספר היובל לרד"צ הופמן, עמ' 218
↑  עליו ראו: יהודית בר־חן, ליאו, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ב 1991
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306030505171  GND: 140204970  ISNI: 0000 0000 7357 476X  LCCN: nr99000164  NTA: 303281839  VcBA: 495/149208  VIAF: 31913571   WorldCat (עם VIAF): 31913571 
בית הכנסת בליבק, 1904
פארק קרליבך בליבק
ויסקונסין

ערך זה עוסק במדינה בארצות הברית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ויסקונסין (באנגלית: Wisconsin ‏האזנהקובץ:En-us-Wisconsin.ogg‏Ⓘ‏) היא מדינה באזור המערב התיכון של ארצות הברית הנמצאת בסמוך לימות הגדולות. השם הוא ניסוח באנגלית של איות צרפתי למילה אינדיאנית שפירושה "המקום שבו אנו חיים". התיישבו בה לראשונה במאה השבע עשרה שבטים אינדיאנים. גל המתיישבים הזרים הראשון הגיע ב-1820.
מדינת ויסקונסין גובלת באיווה, מינסוטה, מישיגן ואילינוי, וכמו כן בימת מישיגן ובימת סופיריור. המדינה היא חלק מארצות הברית מאז 1848.
מאז היווסדה, אוכלוסיית ויסקונסין אינה אחידה אתנית. היאנקים היו הראשונים שהגיעו להתיישב בה מניו-יורק ומניו אינגלנד. הם שלטו בתעשייה הכבדה, בחינוך, בכלכלה ובפוליטיקה של המדינה. אחריהם הגיעו מהגרים רבים מאירופה בין 1850 ל-1900, ביניהם גרמנים וסקנדינבים, וקבוצות קטנות מבלגיה, הולנד, שווייץ, אירלנד ומדינות אחרות. במאה ה-20 הגיעו קבוצות של פולנים ושל אפרו-אמריקאים, והתיישבו בעיקר במילווקי.
כיום, 42.6% מאוכלוסיית המדינה הם ממוצא גרמני, והיא המדינה בעלת המספר הרב ביותר של תושבים ממוצא גרמני בארצות הברית. ישנם הרבה פסטיבלים אתניים המתקיימים מדי שנה, כדי להבליט את המורשת האתנית במדינה.
מקור השם

שמה של המדינה הוא ככל הנראה מהמילה האינדיאנית Miskwasiniing שפירושה מקום האבן האדומה, שהיה שמו של נהר ויסקונסין והצרפתים ביטאו אותו כ-Ouisconsin ורק לאחר מכן הוא שונה לשמו האנגלי כעת. השם ויסקונסין היה בעבר שמו של הנהר בלבד, ורק לאחר מכן הוחל על האזור כולו.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סביבת ויסקונסין היוותה בסיס פורה לתרבויות רבות ב-12,000 השנים האחרונות. האנשים הראשונים שחיו באזור זה היו הפלאו-אינדיאנים שהגיעו כ-10,000 שנים לפני הספירה וחיו בעיקר מציד. שבטים אינדיאנים המשיכו לגור בסביבת המדינה עד הגעת האירופים.
האירופאים הראשונים שהגיעו לוויסקונסין היו משלחת חקר צרפתית שהגיעה דרך הימות הגדולות בשנת 1634. במהלך העשורים שלאחר מכן התפתח סחר בפרווה בין האירופים לבין המקומיים. למרות הסחר הזה צרפת לא הקימה התיישבויות של ממש במאה ה-17 ובמאה ה-18, עד אשר הממלכה המאוחדת השיגה בעלות על האדמות בשנת 1763 בעקבות מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. למרות השלטון הבריטי, צרפתים התיישבו בסביבה בשנת 1764 ולא היגרו לקנדה.
ויסקונסין עברה לבעלות של ארצות הברית בשנת 1783 לאחר מלחמת העצמאות, אך האמריקאים ביססו את נוכחותם בוויסקונסין רק לאחר מלחמת 1812. בתקופה זו פותח כריית המינרלים וגירוש האינדיאנים היה בשיאו. טריטוריית ויסקונסין נוסדה ב-3 ביולי 1836. בשנים אלו נוצרה תעלת אירי שהקלה על ההגעה לוויסקונסין. מהגרים רבים מאזור ניו אינגלנד נהפכו למאוד דומיננטיים במשפט ובפוליטיקה מקומית. באותה העת היגרו גם גרמנים, אירים ונורווגים אשר הקימו מוסדות קתולים ולותרניים רבים. ויסקונסין אישרה את החוקה שלה ב-13 במרץ 1848, והצטרפה לאיחוד של ארצות הברית ב-29 במאי 1848, כמדינה ה-30. קו הגבול הדרומי של ויסקונסין היה במקור אמור להסתיים בקצה הדרומי של ימת מישיגן, אך סיבות פוליטיות מסוימות, גרמו לכך שהגבול הוא כפי שהוא בימינו. העיר שיקגו הייתה היום חלק מוויסקונסין, לו הגבול המתוכנן היה אכן יוצא לפועל.
במהלך אמצע המאה ה-19 התקיימה מחלוקת רבה בנושא העבדות. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית צידדה ויסקונסין ברפובליקנים בראשות אברהם לינקולן, והייתה חלק ממדינות האיחוד, וכן אחסנה ציוד ונשק עבור צבא האיחוד ושלחה כ-91 אלף חיילים.
בתחילת המאה ה-20 המדינה עברה תהליך תיעוש מתקדם, שהציב את ויסקונסין כאחת המדינות הכי פוריות מבחינה תעשייתית בשנת 1910. מאפיין נוסף של תקופה זו הוא הגישה הפרוגרסיבית במפלגה הרפובליקנית אשר באה לידי ביטוי במיוחד בתקופת שלטונו של המושל רוברט לה פולט. המשך המאה התאפיין בקיצוניות פוליטית רבה, שבאה לידי ביטוי בפעילותו של הסנאטור מטעם ויסקונסין, ג'וזף מקארתי כנגד חשודים בקומוניזם והפיגוע באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שכוון כמחאה כנגד מלחמת וייטנאם. לקראת סוף המאה הכלכלה המקומית עברה מכלכלה תעשייתית לכלכלה המבוססת על חינוך, רפואה, תיירות וחקלאות.
גאוגרפיה

ויסקונסין גובלת במדינות איווה, מינסוטה, ואילינוי וכמו כן גם באגמים מישיגן וסופיריור. גבולות אלה לא השתנו מאז מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בתחומי המדינה ניתן למנות את נהר המיסיסיפי ונהר סט. קרויקס במערב, ואת נהר מנומיני בצפון-מזרח המדינה. מאחר שהיא גובלת בימות הגדולות ובנהר המיסיסיפי, בוויסקונסין מתרחשות תופעות גאוגרפיות מגוונות ופראיות. בדרומה של ויסקונסין נמצאים האזוריים ההרריים הגבוהים ביותר, המכוסים ביערות (בסך הכל כ-6,000 קמ"ר) ובסך הכל, 46% משטחה מכוסים ביערות. חלקה המזרחי של המדינה, ליד ימת מישיגן, הוא מקום מושבן של הערים הגדולות במדינה.
נופה העשיר ביערות מושך אליו תיירים אף מאזורים מרוחקים מאוד. בחורף, ניתן לעשות סקי ודייג בקרח. בוויסקונסין יש מספר רב של אגמים, קטנים כגדולים. למעשה, סך שטח המים בוויסקונסין מגיע עד לכדי 28,977 קמ"ר (11,188 מייל רבוע), והיא רביעית רק לאלסקה, מישיגן ופלורידה.
גאוגרפיה > אקלים

האקלים בוויסקונסין הוא אקלים יבשתי, עם ארבע עונות נפרדות, ועם הפרשי טמפרטורות קיצוניים בין העונות. הסתיו קריר עם נשירת עלים מעצים וצמחים נשירים, והנוף נראה לעיתים כתום. החורף קר מאוד, שלג כבד יורד ונערם, מכסה את הקרקע ועשוי להגיע לגובה של עשרות ס"מ.
באביב הטמפרטורות משתנות בין C°‏ 15–30, וקיימת אי יציבות כללית. הקיץ אמנם קצר, כשלושה חודשים, אך חם, לח וגשום, עם טמפרטורות גבוהות בדרום המדינה, וקייצים חמים פחות בצפון ומרכז המדינה. הפרשי הטמפרטורות במהלך השנה עשויים להיות קיצוניים. הטמפרטורה הגבוהה ביותר בוויסקונסין נרשמה ב-13 ביולי 1936, אז נמדדו בה C°‏ 46 (F°‏ 114). הטמפרטורה הנמוכה ביותר נמדדה ב-2 בפברואר וב-4 בפברואר 1996, אז נמדדו C°‏ 48− (F°‏ 55−).
ממשל ופוליטיקה

ויסקונסין היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת – מושל מדינת ויסקונסין, מחוקקת – המורכבת משני בתים: האספה הלאומית של ויסקונסין וסנאט ויסקונסין, ושופטת – שבראשה עומד בית המשפט העליון של ויסקונסין. המדינה מאפשרת התערבות ישירה של האזרחים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם, Recall Election ואישור חוק. בירת המדינה היא מדיסון.
הרשות המבצעת בוויסקונסין מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך. כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של ארבע שנים, ויכולים להיבחר ללא הגבלה. בוויסקונסין אין הגבלה על אורך הכהונה של המושל או של חברי בית המחוקקים. ייתכן מצב בו ברשות המבצעת יושבים נבחרים ממפלגות שונות. הבחירות לתפקידים מתקיימות באותו הזמן.
בית המחוקקים של ויסקונסין מורכב מבית הנבחרים ומהסנאט. בבית הנבחרים יש 99 חברים שנבחרים לקדנציה בת שנתיים. בסנאט יש 33 חברים שנבחרים לקדנציה בת ארבע שנים. בכל שנתיים כל מחוז בחירה בוחר בשני חברי בית נבחרים, בשתי מערכות בחירות מקבילות, וכחצי ממחוזות הבחירה בוחרים גם סנאטור.
בית המשפט העליון של ויסקונסין מורכב משבעה שופטים שנבחרים בבחירות כלליות לקדנציות של שש שנים. נשיא בית המשפט העליון נבחר על ידי השופטים בבחירה חשאית לקדנציה של ארבע שנים. עד ל-1997 התפקיד עבר ברוטציה בין השופטים כל שנתיים.
הסנאטורים המייצגים את ויסקונסין בסנאט הם רון ג'ונסון הרפובליקני ותמי בולדווין הדמוקרטית, שבבחירתה הפכה ללסבית הראשונה לשרת בסנאט של ארצות הברית. בבחירות לנשיאות נוטה ויסקונסין להצביע עבור המועמד הדמוקרטי. מאז מערכת הבחירות של 1988, הצביעה המדינה בקביעות למפלגה הדמוקרטית, עד לשנת 2016, בה הצביעה למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, דונלד טראמפ. אך ב-2020 ניצח ביידן את טראמפ במדינה ביתרון זעום של 20,608 קולות.
בבחירות לנשיאות בשנת 2024, ניצח טראמפ את קמלה האריס בוויסקונסין ביתרון של 29,417 קולות.
כלכלה

הכלכלה של ויסקונסין התבססה בשנותיה הראשונות בעיקר על חקלאות, כרייה ונגרות. במאה ה-20 התפתחה התיירות במדינה, ורבים מהאנשים שעבדו בחקלאות בעבר, פנו לעסוק במקצועות אחרים. במדינה, החל תיעוש בסדר גודל רחב במהלך המאה ה-19, כשהמרכז שלו היה בעיר מילווקי. בעשורים האחרונים, תעשיית השירות החלה להיות דומיננטית יותר, בין היתר רפואה וחינוך. ויסקונסין היא יצואנית בולטת של מוצרי חלב אל שכנותיה שבארצות הברית והיריד החקלאי השנתי שלה מושך תיירות פנים אמריקנית רבה.
דמוגרפיה

מאז היווסדה, אוכלוסיית ויסקונסין הייתה תמיד מגוונת אתנית. בתחילה התיישבו בה סוחרי פרווה צרפתים. לאחר מכן, הגיע גל של מהגרים מניו אינגלנד ומניו יורק, אשר בתחילת דרכה של מדינה החדשה, שלטו בתחומי התעשייה הכבדה, הכספים, הפוליטיקה והחינוך. בין 1850 ל-1900, הגיעו גלי מהגרים רבים מאירופה שכללו גרמנים, סקנדינבים (בעיקר נורווגים), וקבוצות קטנות מבלגיה, הולנד, שווייץ, פינלנד, אירלנד, פולין ועוד. במאה ה-20 החלו להגיע קבוצות גדולות של מקסיקנים ואפרו-אמריקאים, שהתיישבו בעיקר במילווקי.
דמוגרפיה > הערים הגדולות

מילווקי
מדיסון
גרין ביי
קנושה
רסין
השכלה

ויסקונסין, בשיתוף עם מינסוטה ומישיגן, הייתה בין המדינות המובילות במערב התיכון של ארצות הברית שדרבנה הקמת אוניברסיטאות בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים.
מערכת החינוך הציבורית בוויסקונסין כוללת את מערכת האוניברסיטאות של המדינה המורכבת מ-26 קמפוסים ברחבי המדינה, כשהראשי בהם הוא אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ו-16 מכללות טכנולוגיות שעובדות בשיתוף פעולה עם האוניברסיטה של המדינה. בין האוניברסיטאות והמכללות הפרטיות הבולטות במדינה ניתן למנות את: קולג' בלויט, אוניברסיטת מארקט, בית הספר להנדסה במילווקי, מכללת ויסקונסין לרפואה ואוניברסיטת לורנס.
תרבות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תרבות > מוזיקה

בוויסקונסין ישנם יותר פסטיבלי מוזיקת קאנטרי מאשר בכל מדינה אחרת בארצות הברית. בין הפסטיבלים ניתן למצוא את פסטיבל מילר לייט, באד לייט, והפסטיבל הפופולרי מכולם, פסטיבל פורד לקאנטרי באמריקה.
תרבות > טלוויזיה

בוויסקונסין מתרחשות עלילות הסדרות "ימים מאושרים" ו"לוורן ושירלי", אשר מתרחשות במילווקי, "אבא חורג, אמא חורגת", אשר מתרחשת בעיר פורט ויסקונסין ו"מופע שנות ה-70", אשר מתרחשת בעיירה הדמיונית "פוינט פלייס". מדובר גם על ויסקונסין בתוכנית תנו לסוני צ'אנס שבה הדמות הראשית סוני, היא מוויסקונסין.