שיירת נבי דניאל
הדרך חזרה

עמוסה ציוד, פרדות ופר, מטוס ולוחמים יצאה השיירה לדרכה ובראשה פורץ המחסומים של זרובבל הורביץ. הפורץ מילא את תפקידו כיאות כשפינה מהכביש שישה מחסומים קלים בזה אחר זה. בקרבת בריכות שלמה במבואות בית לחם, נתקל פורץ המחסומים במחסום שביעי, גדול ביותר, שאותו לא הצליח לפרוץ. לאחר ניסיונות רבים, תחת אש כבדה, התדרדר המשוריין אל התעלה שבצד הכביש, המשוריינים האחרים שנסוגו היו במרחק 200 מטר מאחורי המשוריין הראשון.
מפקד השיירה, מג"ד הפלמ"ח צבי זמיר, הורה לכל הנהגים המסוגלים לעשות זאת לחזור לגוש עציון. עשרה כלי רכב הצליחו להסתובב ואספו אנשים מכלי רכב פגועים אחרים. בדרך היה עליהם לפרוץ מחסומים שהוקמו בינתיים בין השיירה לבין הגוש. זמיר ומישאל שחם היו בין החוזרים לגוש, והפיקוד על 41 כלי הרכב הנותרים עבר למפקד מחלקה מהפלמ"ח אריה עמית (טפר). באותו זמן נעשו ניסיונות לחלץ את הלוחמים בפורץ המחסומים ומשוריין נשלח לשם כדי להוציא אותם, אולם הכפריים הערבים ירו אש חזקה לשטח שהפריד בין הפורץ לבין המשוריין שניסה לחלצו. לאנשי המשוריין המחלץ לא נותרה ברירה אלא לשוב לאחור. המשוריין המחלץ נשאר במרחק של מאתיים מטר מהפורץ כדי לחפות עליו, בתקווה שעם חשיכה אפשר יהיה להגיע אליו.
בתוך המשוריין הפורץ, רוב הלוחמים היו פצועים. אלו מתוכם שפצעיהם היו קלים, עמדו בתצפית והמשיכו לירות על הכפריים שניסו להתקרב. בתוך המשוריין היה חם ומחניק והוא החל להעלות אדים. בשעה שש וחצי בערב הכוחות הערביים היו קרובים ביותר. בקבוקי מולוטוב החלו להיזרק לעבר המשוריין והוא החל לבעור. הורביץ ואחד הלוחמים ניסו לכבות את האש שאחזה במשוריין, ללא הצלחה. הורביץ לחץ על הלוחמים הכשירים לסגת ולהינצל, אולם הוא עצמו, שלא היה פצוע כלל, לא הסכים לסגת ונשאר לחפות על הנסוגים. שלושה לוחמים יצאו בחיפויו של הורוביץ והצליחו להגיע מאוחר יותר חזרה לגוש. לאחר שיצאו, מילכד הורביץ את המשוריין. כשהתקרבו הערבים לטווח קרוב ביותר, פוצץ הורביץ את המשוריין, עליו ועל הפצועים, כדי לא ליפול בידי האויב. פיצוץ המשוריין שהחריד את הסביבה כולה, הפיל חללים רבים, הן בקרב התוקפים הערבים והן בקרב יושבי המשוריין עצמו.
שאר 180 אנשי השיירה התבצרו בבית ערבי בודד על אם הדרך. הבית היה בית ערבי ישן בעל קירות עבים ובו שני חדרים גדולים. חלק מהלוחמים עמדו על גג הבית ומשם צלפו באויב המסתער. בתוך הבית המצב היה קשה. הלוחמים ישבו צפופים, עייפים, רעבים וצמאים, רבים מהם גם פצועים. למעלה ממחצית האנשים היו ללא נשק. המטוס המשיך להטיל את הפצצות על ריכוזי הכפריים התוקפים.
יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח שטס מעל השטח, נחת בגוש ואמר למג"ד צבי זמיר: "אין שום סיכוי לפנות את השיירה, כל האזור מאוכלס. הפתרון היחיד הוא פינוי בדרך הבזויה של פנייה לבריטים והשארת כלי הרכב". גולדה מאיר פנתה בשם הנהלת הסוכנות לדוד שאלתיאל, מפקד המחוז ואמרה לו: "בשום פנים אין להפקיר חייהם של מאתיים צעירים יהודים, זה יעשה רושם רע בעולם". כששאלתיאל ענה לה שאינו יכול להפקיר את כל הנשק והציוד, השיבה לו: "החיים יקרים יותר".
אנשי הפיקוד בירושלים ניסו לשכנע את הבריטים לצאת לחילוץ אנשי השיירה. מפקדי הצבא הבריטי דחו את הפניות להתערב, בטענה שהדרך ממוקשת ובטענה שלא הודיעו להם על צאתה של השיירה מראש ואין הם אחראים לגורלה. לפני חצות הלילה, גברו היריות על הבית והערבים החלו לשרוף את המכוניות הקרובות אליו. הם התקרבו אל הבית אך נהדפו ברימוני יד.
הקרב נמשך גם לאורך היום שלמחרת, כאשר המאמצים לחילוץ הלכודים נמשכים. אחר הצהרים הגיעה משלחת הצבא הבריטי מירושלים. הטור הבריטי כלל 14 זחל"מים וחמש משאיות, שלפניהם מכונית משוריינת, ומאחוריהם שורת אמבולנסים של הצלב האדום. ז'אק דה רנייה מן הצלב האדום הבחין בדרך המוליכה אל הבית ב"גופות שרופות, שראשיהן ואברי המין שלהן רוצצו בקפידה". הוחלט בין הסוכנות היהודית לבין התוקפים, בתיווך הבריטים, כי המשוריינים והנשק ימסרו לידי הערבים בתמורה לשחרורם של הלוחמים הנצורים. יש הטוענים כי ההסכם לא כלל את הסגרת הנשק לידי הערבים אלא את מסירתו לבריטים והם היו אמורים להחזירו למפקדת "ההגנה" בירושלים. על פי גרסה זו הבריטים לא מילאו חלק זה בהסכם והעבירו את הנשק לידי הערבים. לפני שמסרו את נשקם הספיקו חלק מהלוחמים לחבל בו, על ידי השלכת הנוקרים לבור מים סמוך. לפחות חלק מן הנשק והרכב שנמסרו שימשו את הערבים בקרבות שלאחר קרב השיירה.