ג'ו ביידן
ביוגרפיה > קריירה בסנאט > בראשות ועדת המשפט

| --- | --- |
 :  ראו גם – ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית
ביידן היה חבר ותיק בוועדת המשפט של הסנאט. הוא ישב בראשה בשנים 1987–1995 והיה בה החבר הבכיר מטעם מפלגת המיעוט בשנים 1981–1987 ולאחר מכן בשנים 1995–1997.
בעת כהונתו כיושב ראש הוועדה, ניהל ביידן שניים מהדיונים הפולמוסיים ביותר לאישור מועמדים לבית המשפט העליון בהיסטוריה האמריקאית: רוברט בורק ב-1987 וקלרנס תומאס ב-1991. ביידן הצהיר על התנגדותו למינוי של בורק זמן קצר אחרי שהנשיא רונלד רייגן הודיע שבורק הוא מועמדו לבית המשפט העליון. בריאיון שנתן שנה לפני כן, התייחס ביידן למועמדות היפותטית של בורק לתפקיד והביע את תמיכתו. העובדה שביידן חזר בו הכעיסה חברי קונגרס שמרנים, שחשבו שאין ביכולתו לנהל את הדיונים באופן חסר פניות. למרות זאת, בגמר הדיונים זכה ביידן לשבחים על ניהול ההליכים בצורה הוגנת, בהומור טוב ובאומץ, תוך כדי שמסע הבחירות שלו לנשיאות ב-1988 קרס. ביידן דחה טיעונים נגד בורק שלא נראו לו ענייניים וניסח את התנגדותו למינוי כמחלוקת עקרונית על תפקידה של החוקה. הוא סבר שיש לפרש את החוקה באופן רחב, שחורג מהנוסח המפורש ומהכוונות המקוריות של מנסחי החוקה, וכך לכלול בה זכויות לחירות ולפרטיות, בעוד שבורק הביע את תמיכתו בגישה הפוכה, אוריגינליסטית, החותרת לפרשנות החוקה על פי משמעותה המקורית. המינוי של בורק נדחה בוועדה ברוב של 5–9, ולאחר מכן נדחה בסנאט, שנשלט על ידי הדמוקרטים, ברוב של 58-42.
במהלך הדיונים על המועמדות של קלרנס תומאס, השאלות של ביידן על סוגיות חוקתיות היו לעיתים קרובות ארוכות ומסובכות מדי, עד שלעיתים שכח תומאס את השאלה שהופנתה כלפיו. היו מי שצפו בדיונים המתוקשרים על מועמדותו של תומאס והביעו תסכול מהסגנון של ביידן. תומאס כתב מאוחר יותר שלמרות הבטחותיו הקודמות של הסנאטור, השאלות של ביידן הרגישו לו יותר כמתקפה ופחות כתשאול. הוועדה סיימה את דיוניה לגבי המועמדות של תומאס ללא המלצה, עם התנגדותו של ביידן. במהלך הדיונים הסתייג ביידן מעיסוק בחייו הפרטיים של תומאס, בין השאר כיוון שזכר את ההשמצות האישיות שהוא עצמו ספג במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-1987. ביידן שיתף את הוועדה במידע אודות האישומים של אניטה היל בדבר מעשים מגונים נגדה מצדו של תומאס, אך הוא נמנע בתחילה מלשתף את הציבור בתואנה שהיא עדיין לא מוכנה להעיד. אחרי שהיל מסרה את עדותה, לא איפשר ביידן לעדים פוטנציאליים אחרים, כגון אנג'לה רייט (שהטיחה בתומאס האשמות דומות) ומומחים להטרדות מיניות, להעיד במטרה לחזק את העדות של היל. ביידן אמר כי הוא שואף לשמר את זכותו של תומאס לפרטיות ולהליך הוגן. בסופו של דבר, אושר המינוי של תומאס בסנאט ברוב של 48–52, בעוד ביידן נמנה בין המתנגדים. במהלך הדיונים ולאחריהם, היה ביידן נתון לביקורת חריפה מצד קבוצות משפטיות ליברליות וקבוצות נשים על כך שלא ניהל היטב את השימועים ולא עשה דיו כדי לתמוך בהיל. בעקבות הביקורת, חיפש ביידן נשים שישרתו בוועדת המשפט והדגיש סוגיות הנוגעות לנשים בסדר היום החקיקתי של הוועדה.
ביידן היה מעורב בעיצוב חוקים פדרליים רבים העוסקים בפשיעה ואכיפה. הוא הוביל את הליכי החקיקה של "חוק בקרת פשעי אלימות ואכיפת החוק" משנת 1994, הידוע גם בשם "חוק הפשע של ביידן". החוק כלל איסור הפדרלי על נשיאת נשק לחימה (AWB), שתוקפו פג ב-2004 לאחר תום תקופת שקיעה בת עשר שנים ואי-חידוש האיסור. החוק כלל גם את חוק האלימות נגד נשים (VAWA), אשר מכיל מגוון רחב של אמצעים למאבק באלימות במשפחה. ב-2000, בפסק הדין של בית המשפט העליון "ארצות הברית נגד מוריסון", נקבע כי סעיף בחוק האלימות נגד נשים המאפשר פתרון אזרחי-פדרלי עבור קורבנות של אלימות מגדרית חורג מסמכות הקונגרס ולכן אינו חוקתי. הקונגרס אישר מחדש את חוק ה-VAWA ב-2000 וב-2005. ביידן אמר: "אני רואה בחוק האלימות נגד נשים את החקיקה החשובה ביותר שהובלתי במהלך 35 שנות כהונתי בסנאט".
ביידן מתח ביקורת על הפעולות של התובע העצמאי קנת' סטאר בעת שחקר את פרשת מוניקה לווינסקי ואת פרשת וייטווטר. הוא הצביע בעד זיכוי של ביל קלינטון משתי ההאשמות שהוטחו בו במסגרת הליך ההדחה של הנשיא.