stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יורם חזוני
קורות חיים > קרן אדמונד ברק

ב-2019, חזוני נמנה עם מייסדי קרן אדמונד ברק (אנ') ומשמש כיום כיושב ראש. הקרן נועדה לחזק את העקרונות של השמרנות הלאומית בקרב דמוקרטיות במערב ומחוצה לו. כנס הדגל התקיים בעיר וושינגטון ביולי 2019 ובו נאמו דמויות בולטות מהממשל, האקדמיה והתקשורת האמריקנית, כולל היועץ לביטחון לאומי, ג'ון בולטון. הכנס משך כיסוי תקשורתי רב ופורסמו עליו מעל 100 מאמרים בתקשורת האמריקנית. לאחר מכן הקרן הפיקה עוד שני כנסים בנושא באיטליה ובאנגליה.
בתשתית הרעיונית של הקרן עומד ספרו של חזוני בשם The Virtue of Nationalism שראה אור ב-2018 ונהיה לרב מכר בתחומו וזכה לפרס ספר שמרני של השנה מטעם ה-Intercollegiate Studies Institute, ועד כה תורגם לאיטלקית, פורטוגזית, הונגרית ועברית. הרעיון המרכזי של הספר הוא שהלאומיות ביסודה היא קריאה לסדר עולמי של מדינות-לאום ריבוניות והיא עומדת כנגד האימפיריאליזם מסוגים שונים. לטענת חזוני:
"רעיון מדינת הלאום, המעוגן היטב ברוחו שוחרת-החירות של המקרא, הוא הסכר המגן על אומות העולם מפני שלטון עולמי עריץ. לאורך 400 שנה הוא כונן את הסדר העולמי, אך לאחרונה נסוג מפני האימפריאליזם הליברלי שצמח מהגותו של ג'ון לוק. על סף התהום מזהים הבריטים והאמריקנים את הסכנה"
"בעולמם של נביאי ישראל שלטו, בזו אחר זו, שורה של מעצמות אימפריאליות: מצרים, בבל, אשור ופרס. למרות ההבדלים ביניהן, כל אחת מהן שאפה להטיל על האנושות כולה סדר מדיני אוניברסלי בראשותה, מתוך אמונה שהאלים שלחו אותה לשחרר את העולם ממחלוקות מיותרות בין עמים וליצור מרחב בינלאומי שבני האדם יחיו בו ביחד בשלווה ושפע... למרות יתרונותיו הברורים של שלום מצרי או בבלי שיאחד את האנושות, המקרא נולד מתוך התנגדות עיקשת לשלום שכזה. בעיני נביאי ישראל, מצרים הייתה "בֵּית עֲבָדִים", והם לא חסכו מילים בהוקיעם את שפך הדם והאכזריות הכרוכים בכיבוש האימפריאלי ובשיטות הממשל האימפריאליות, הנשענות על שעבוד, רצח והחרמת הנשים והרכוש. כל זה, טענו הנביאים, מקורו באלילות: בהתמסרות לאלים המצדיקים כל קורבן כל עוד הוא תורם להרחבת תחום השלום האימפריאלי ולהחזקת מערך גידול התבואה בהיקפים מרביים."
לפי התאוריה שבספר, מבחינה מוסרית לכל אומה הזכות לנהל את ענייניה הפנימיים בהתאם להשקפת עולמה ללא התערבות חיצונית ולכן התערבות הקהילה הבינלאומית בסרביה, בעיראק ובלוב הייתה בלתי מוצדקת. במקביל, מפורטת בהרחבה התפיסה לפיה ארצות הברית לא הושפעה באופן ניכר מהתאוריות של ג'ון לוק ותלמידיו (ז'אן-ז'אק רוסו וקאנט) וזו סיבה מרכזית לגדולתה.
הרב מאיר סולוביצ'יק בביקורת על הספר התנגד לתפיסה מוחלטת זו וכתב: "האמת היא שהכרזת העצמאות האמריקנית לא רק "מאזכרת" את תאוריית הזכויות האוניברסליות של לוק, אלא אף מציגה אותה כגלעין הרעיון האמריקני. כפי שחזוני מודה במובלע, הרעיון שכל בני האדם נבראו שווים ושיש להם זכויות שאינן ניתנות להכחשה לקוח ישירות מפתיחת 'המסכת השנייה' של לוק. איש לא פקפק בכך בזמנו, וגם לא בזמן שחלף מאז." סולוביצ'יק הסכים עימה חלקית בכך: "צודק חזוני בציינו את חוסריה של תורת לוק; אולם האבות המייסדים השלימו את החסר בהוסיפם להכרזה מושגים מקראיים...".
חזוני גר בירושלים. הוא נשוי ליעל ואב לתשעה.
פרסומים > ספרים מפרי עטו

מדינה יהודית: הרצל ואתגר הלאומיות, הוצאת סלע מאיר וקרן תקווה, 2020
The Virtue of Nationalism (New York: Basic Books, 2018)
God and Politics in Esther (Cambridge: Cambridge University Press, 2016)
The Philosophy of Hebrew Scripture (New York: Cambridge University Press, 2012)
The Jewish State: The Struggle for Israel's Soul (New York: Basic Books and The New Republic, 2000)
Conservatism: A Rediscovery (Washington: Regnery, 2022)
פרסומים > ספרים בעריכתו ומאמרים נבחרים באנגלית

Introduction to Aaron Wildavsky, Moses as Political Leader (Jerusalem: Shalem Press, 2005).
David Hazony, Yoram Hazony, and Michael Oren, eds., New Essays on Zionism, (Jerusalem: Shalem Press, 2006).
Yoram Hazony and Dru Johnson, eds., The Question of God’s Perfection: Jewish and Christian Essays on the God of the Bible and Talmud (Leiden: Brill, 2019)
“Locke’s Rationalism and the Future of Political Theory,” Political Science Reviewer (Fall 2019), pp. 256-262
“Conservative Democracy,” First Things (January 2019), pp. 19-26
“The Current Crisis in Israel’s Constitution,” in Simon Rabinovitch, ed., Defining Israel: The Jewish State, Democracy and the Law (Cincinnati: Hebrew Union College Press, 2018), pp. 145-157
“The Bible and Leo Strauss,” Perspectives on Political Science 45 (Summer 2016), pp. 190-207
“Newton and Hume,” with Eric Schliesser, in Paul Russell ed., Oxford Handbook on Hume (Oxford: Oxford University Press, 2016)
“Three Replies: On Revelation, Natural Law, and Autonomy in Jewish Theology,” Journal of Analytic Theology 3 (2015), pp. 172-205
“The Political Thought of the Biblical Narrative, Genesis-Kings,” Jonathan Jacobs, ed., Judaic Sources and Western Thought, (Oxford: Oxford University Press, 2011)
“Does the Bible Have a Political Teaching?” Hebraic Political Studies, (Winter 2006)
“Judaism and the Modern State,” Azure 21 (Summer 2005)
פרסומים > מאמרים נבחרים בעברית

"שמרנות איננה ליברליזם", עם אופיר העברי, השילוח 17, דצמבר 2019
"הלאומיות וחירות המערב", השילוח 7, דצמבר 2017
"המוסר של רועי הצאן", השילוח 1, אוקטובר 2016
"היהדות והמדינה המודרנית: מה שלא סיפרו לכם על דת, מדינה ודמוקרטיה", תכלת 23, אביב התשס"ו / 2006
"על המהפכה השקטה במערכת החינוך", תכלת 10, חורף התשס"א / 2001
"המקור היהודי למסורת האי-ציות המערבית" תכלת 4, קיץ התשנ"ח / 1998
הערות שוליים

1 2 3 4  Yoram Hazony | About Me, Yoram Hazony
↑  פתיחה חגיגית, באתר השילוח, ‏2019-07-09
↑  Benjamin Netanyahu, A Durable Peace: Israel and its Place Among the Nations, p.467
↑  Benjamin Netanyahu, Fighting Terrorism, p.vii
↑  Yoram Hazony, The Jewish State: The Struggle for Israel's Soul
↑  מדינת היהודים: היובל הבא - תכלת, באתר tchelet.org.il
↑  The Jewish State: The Struggle for Israel's Soul, Reviews section, Amazon
↑  גדי טאוב, תרגיל בהומור מקאברי על חשבון הציונות הלאומית: יורם חזוני, 'המדינה היהודית, המאבק על נשמתה של ישראל', באתר nrg
↑  חזון המכון, באתר מכון הרצל
↑  דבר הנשיא, באתר מכון הרצל
↑  People, The Herzl Institute – Machon Herzl
↑  The Philosophy of Hebrew Scripture, Amazon
↑  המוסר של רועי הצאן, באתר השילוח, ‏2017-04-06
↑  Yoram Hazony, The Philosophy of Hebrew Scripture
↑  The Journal of Analytic Theology, Symposium, Volume 2 (2014), p.238-281
↑  Personnel - Edmund Burke Foundation, Edmund Burke Foundation (באנגלית)
↑  Edmund Burke Foundation | Homepage, Edmund Burke Foundation (באנגלית)
↑  National Conservatism, A Conference in Washington, July 14-16, 2019
↑  Emma Green, The Nationalists Take Washington, The Atlantic, ‏2019-07-17 (באנגלית)
↑  National Conservatism Conference, Media Coverage, A CONFERENCE IN WASHINGTON, DC
↑  Home, National Conservatism Conference, Rome 2020 (באנגלית)
↑  National Conservatism Conference in London, Europe at a Crossroads, London 2019 (באנגלית)
↑  ISI Conservative Book of the Year Award | C-SPAN.org, www.c-span.org (באנגלית)
1 2  הלאומיות וחירות המערב, באתר השילוח, ‏2017-11-28
↑  להציל את הלאומיות מהלאומנים, באתר השילוח, ‏2019-04-30
↑  יורם חזוני כתבה בהשילוח, באתר השילוח
↑  תכלת, באתר tchelet.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262561305171  PLWABN: 9810595147005606  BIBSYS: 3028963  BNE: XX4438840  BnF: cb145098019 (data)  CiNii: DA17660478  GND: 1037092341  ISNI: 0000 0000 6658 5292  LCCN: no99007886  NDL: 031408738  NKC: xx0262428  NLK: KAC201615163  NSK: 000767318  NTA: 35406178X  RERO: 02-A011124548  SUDOC: 122142969  VIAF: 61779146   WorldCat (עם VIAF): 61779146
סרגיי סוביאנין

סרגיי סמיונוביץ' סוֹבּיאנין (ברוסית: Сергей Семёнович Собянин; נולד ב-21 ביוני 1958, בכפר ניאקסימבול, חבל ברזובסקי, החבל האוטונומי חאנטי-מנסייסק במחוז טיומן) הוא מדינאי רוסי, אשר מכהן כראש עיריית מוסקבה מאז 21 באוקטובר 2010.
ידוע כאחד ממנהיגי מפלגת רוסיה המאוחדת, מאז 2001 הוא חבר במועצה העליונה של המפלגה. בעבר כיהן כסגן ראש ממשלת רוסיה וראש סגל הקרמלין בשנים 2005–2008. כמו כן הוא היה ראש מטה הבחירות של דמיטרי מדבדב. בין 2001–2005 היה מושל מחוז טיומן. מ-2005 ועד אוקטובר 2010 היה ראש מערך הממשלה (תפקיד מקביל למנכ"ל משרד ראש הממשלה).
סוביאנין הוא צאצא לקוזאק מהרי אורל שהתיישב באזור ברזובסקי, שם גם נולד וגדל אביו, סמיון סוביאנין. בשנת 1975 סיים סרגיי סוביאנין את בית הספר בכפר, עבר לקוסטרומה והתקבל לטכניון המקומי. הוא סיים אותו בהצטיינות בשנת 1980. ב-1989 סיים את מכון המשפט הסובייטי שהפך לימים לאקדמיה הממלכתית למשפטים של מוסקבה והוא בעל תואר שני במדעי המשפט.
הקריירה הפוליטית > שנות ה-90: תקופת ילצין

עם סיום לימודיו במכון הטכני של קוסטרומה, היה למנהל מפעל בצ'ליאבינסק. בשנים 1982–1984 היה חבר בקומסומול של קוסטרומה. ב-1984 חזר לצפון, אל העיר קוגאלים באזור סורגוט, במחוז האוטונומי חנטי מנסייסק במחוז טיומן. שם עבד כסגן ראש המועצה החקלאית והיה מראשוני מובילי מדיניות המס בסוף שנות ה-80. ב-1991 התמנה לראש עיריית קוגאלים וב-1993 היה לסגן מושל החבל האוטונומי חאנטי-מנסייסק.
ב-1994 נבחר לפרלמנט המחוזי של חאנטי מנסי והיה עם הזמן ליו"ר הפרלמנט המחוזי. בינואר 1996 היה לחבר סנאטור במועצת הפדרציה ומיולי 1998 היה יו"ר הוועדה לענייני זכויות המשפט והחקיקה החוקתית. באוקטובר 1996 נבחר מחדש לחבר הפרלמנט המחוזי של חאנטי מנסי ובאותה עת עבד בצמוד עם איש העסקים הרוסי ולדימיר בוגדאנוב, הבעלים ומנכ"ל חברת "סורגוטנפטגז".
הקריירה הפוליטית > תחילת המאה ה-21: תקופת פוטין ומדבדב

ביולי 2000 מונה סוביאנין לסגן הראשון של נציג הנשיא באוראל. בינואר 2001 נבחר למושל מחוז טיומן. מאז 2004 הוא חבר במועצה העליונה של מפלגת רוסיה המאוחדת. ב-2005, בשל שינויים חוקתיים בדבר סמכויות הנשיא למינוי ראשי השלטון המקומי, חש סוביאנין סכנה לתפקידו והוא שלח שאלה לנשיא ולדימיר פוטין, האם הוא בוטח בו. בשל כך החליט פוטין להעמיד את מועמדותו של סוביאנין לתפקיד בפני הפרלמנט של מחוז טיומן. בפברואר 2005 נדחתה מועמדותו על ידי הפרלמנט, והוא מונה לראש הצוות של פוטין. בין ינואר למרץ 2007 היה ראש מטה הבחירות של דמיטרי מדבדב, שהיה מועמד לנשיא רוסיה.
ב-2009 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים של הערוץ הראשון ברוסיה. החל מינואר 2010 הוא חבר בוועדה הפרלמנטרית לשילוב ופיתוח כלכלי. באוקטובר 2010 היה אחד מארבעת המועמדים לתפקיד ראש עיריית מוסקבה שהוצעו על ידי רוסיה המאוחדת בפני הנשיא מדבדב. בהמשך אותו החודש קידם הנשיא את מועמדותו לתפקיד ראש עיר הבירה והציגו בפני הפרלמנט העירוני של מוסקבה, שאישר את בחירתו לראש עיריית מוסקבה החדש. ב-21 באוקטובר נכנס לתפקיד ראש העיר. ב-8 בספטמבר 2013 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
הקריירה הפוליטית > ראש עיריית מוסקבה

מיד עם כניסתו לתפקיד, החל במכירה המונית של נכסי עירייה בשווי מיליארדי דולרים, זאת כדי לארגן מחדש את הכלכלה המוסקבאית שלאורך שנות ה-90 הסתמכה על מדיניות הפנים של העירייה והעומד בראשה יורי לוז'קוב.
מאז נכנס לתפקיד ראש העיר, מבצע סוביאנין רפורמות במערך העירייה ומוביל מהלך להפחתת עומסי התחבורה בעיר, תוך הגברת הסדר בככרות העיר, הסמוכות לתחנות הרכבת התחתית. בבחירות 2013 נבחר לכהן כראש העיר. אחד מצעדיו הראשונים היה הרחבת שטח העיר על חשבון שטחי מחוז מוסקבה ויצירת המחוז האדמיניסטרטיבי מוסקבה החדשה.
בתקופתו הוחלפו כמעט כל מדרכות האספלט במרכז מוסקבה לאריחים ובין המוסקבאים נפוצה שמועה שטוענת כי בבעלות אשתו של ראש העיר, מפעלים רבים לייצור אריחים, סוביאנין הכחיש טענות אלו בתוקף וציין שאשתו היא בכלל גננת.
עם תחילת כהונתו, מספר רב של פקידי עירייה בכירים מתקופת קודמו בתפקיד פוטרו. נוסף לזה, אחד השינויים הגדולים האחרונים של ראש העיר היה איסור תליית פרסומות מעל הרחובות וכבישי העיר. כל הפרסומות הוסרו ובעירייה החלו בפרויקט של פרסום מוסדר.
בשנת 2017 הצהיר על יישום אחת מתוכניות הגדולות בתולדות העיר של פינוי בינוי (אנ'). על פי התוכנית מתוכננת הריסת 10% משטח המגורים בעיר, כמעט 8,000 בתי דירות ייהרסו ויותר מ-1.6 מיליון תושבים ישוכנו מחדש. לדברי סוביאנין, הדירות החדשות יהיו גדולות בשטחן מהדירות הקיימות בכ–20% בממוצע. רבים מהבניינים שייהרסו הם בנייני חרושצ'ובקה - שיכונים כעורים באיכות רדודה שנבנו בתקופת חרושצ'וב בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 וכמותם פזורים בכל העיר.
בבחירות 2018 זכה בקדנציה נוספת כראש העיר והושבע מחדש ב-18 בספטמבר 2018.
במרץ 2020 נדרש סוביאנין להטיל מגבלות מחמירות על התקהלויות בעיר בעקבות התפשטות מגפת הקורונה, כאשר אחוז הנדבקים הגבוה ביותר ברוסיה מגיע ממוסקבה. בצו שהנפיק נאסר על קיום אירועי תרבות וספורט ונאסרה התקהלות של אנשים ברחבי העיר כולה, בת 13 מיליון התושבים. ביוני 2020, הוא הורה על הסרת כלל המגבלות, למעט חובת נשיאת מסכה וכפפות (ראו: נאום סוביאנין לתושבי מוסקבה (8 ביוני 2020)), כשבמהלך הטיפול במגפה היה מהאישים הבולטים ברוסיה להוביל צעדי מניעה נגד התפשטות הנגיף לאחר שעירו הייתה המחוז שנפגע הכי הרבה מהנגיף. בדצמבר 2020 הכריז על תחילת חיסון המוני במוסקבה של החיסון ספוטניק V.
ביקורת

רבים ביקרו את תוכניתו של סוביאנין להריסת החרושצ'ובקה וטענו שמי שירוויחו ממנה בפועל יהיו בעיקר המפתחים וקבלני הבנייה ולא הדיירים, שערך דירתם עלול לצלול והם עלולים למצוא עצמם משוכנים בשכונות אחרות.
משפחתו

סוביאנין נשוי לאירינה משנת 1986 ויש לו שתי בנות: אנה ואולגה. בפברואר 2014 הודיע על גירושיו מאירינה.
הערות שוליים

↑  אלי שווידלר, לא פועל בלי אישור של פוטין, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2010
↑  רוסיה: ראש הסגל של ראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין מונה לראש העיר מוסקווה, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2010
↑  ראש המטה של פוטין מונה לראש העיר מוסקבה, באתר ynet, 21 באוקטובר 2010
↑   הרשויות במוסקבה מאיימות לסגור את דוכני השווארמה בעיר, באתר הארץ, 27 באפריל 2016
↑  מיכאל יוכין‏, קו פרשת המים החמים: הקשיים של רוסיה בארגון גביע הקונפדרציות, באתר וואלה, 20 ביוני 2017
↑  למה טבח מוסקבה של דיור המוני הוא טעות ענקית
↑  Сергей Собянин вступил в должность мэра Москвы
↑  מגפת הקורונה באתר עיריית מוסקבה
↑  מגפת הקורונה באתר מחלקת הבריאות של עיריית מוסקבה
↑  מגפת הקורונה באתר מחלקת הבריאות של עיריית מוסקבה
↑  תושבי מוסקבה מוחים נגד הריסת השיכונים הסובייטיים: "לא רוצים לגור במגדלים", באתר ynet, 14 במאי 2017
|  ראשי עיריית מוסקבה |
| --- | --- | --- |
| האימפריה הרוסית | טיכון סטרשנב • וסילי ירשוב • מיכאיל רומודנובסקי • אלכסיי סלטיקוב • קיריל נארישקין • איוואן ווייקוב • איוואן רומודנובסקי • אנדריי מטבייב • איוואן מוסין-פושקין • פיוטר וליאמינוב-זרנוב • אלכסיי פלשצ'ייב • איוואן רומודנובסקי • וסילי סלטיקוב • גריגורי צ'רנישוב • סמיון סלטיקוב • וילהלם דלדן • פרידריך פון באלקן • איוואן בריאטינסקי • בוריס יוסופוב • איוואן טרובצקוי • קרל פון בירון • אלכסנדר בריוס • ולדימיר סלטיקוב • אלכסנדר בוטורלין • וסילי לבאשוב • ניקיטה טרובצקוי • סמיון אושאקוב • סרגיי גוליצין • ניקולאי ז'רבצוב • פיוטר צ'רקסקי • א. בוטורלין • פרוקופיוס רטקין • פיוטר סלטיקוב • גריגורי אורלוב • מיכאיל וולקונסקי • וסילי דולגורוקוב-קרימסקי • זכר צ'רנישוב • יאקוב בריוס • פיוטר ירופקין • אלכסנדר פרוזורובסקי • מיכאיל איזמאילוב • יורי דולגורוקוב • איבן סלטיקוב • אלכסנדר בקלשוב • טימופיי טוטולמין • איוואן גודוביץ' • פיודור רוסטופצ'ין • אלכסנדר טורמסוב • דמיטרי גוליצין • אלכסיי שצ'רבטוב • ארסני זאקרבסקי • סרגיי סטרוגנוב • פאבל טוצ'קוב • מיכאיל אופרוסימוב • אלכסנדר פון סיברס • ולדימיר דולגורוקוב • אפוסטולוס קוסטנדה • סרגיי אלכסנדרוביץ' • איבן רודנב • יבגני וולקוב • אלכסנדר קוזלוב • פאבל שובאלוב • א. רודנב • פיוטר דורנובו • גאורגי מדם • פיודור דובאסוב • סרגיי הרשלמן • ולדימיר ז'ונקובסקי • אלכסנדר אדריאנוב • פליקס יוסופוב | סמל מוסקבה |
| ממשלת המעבר הרוסית | מיכאיל צ'לנוקוב • ניקולאי קישקין • אלכסיי ניקיטין • לב חינצ'וק • ואדים רודנב | סמל מוסקבה |
| רוסיה הסובייטית | ויקטור נוגין • מיכאיל פוקרובסקי • פיוטר סמידוביץ' • לב קמנייב | סמל מוסקבה |
| ברית המועצות | קונסטנטין אוחאנוב • ניקולאי בולגנין • איוואן סידורוב • אלכסנדר יפרמוב • וסילי פרונין • גאורגי פופוב • מיכאיל יאסנוב • מיכאיל בוברובניקוב • ניקולאי דיגאי • ולדימיר פרומיסלוב • ולרי סאייקין | סמל מוסקבה |
| הפדרציה הרוסית | גבריאיל פופוב • יורי לוז'קוב • ולדימיר רסין • סרגיי סוביאנין | סמל מוסקבה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810681111705606  GND: 1015509525  ISNI: 0000 0000 4421 7587  LCCN: no2006100557  SUDOC: 152363009  VIAF: 53910734   WorldCat (עם VIAF): 53910734 
רחוב ריק במוסקבה, אפריל 2020. מוסקבה נפגעה הכי הרבה מהנגיף מכל מחוזות רוסיה, עם 491,542 מקרי הדבקה, 354,705 מבריאים ו-7,573 מקרי מוות., נכון ל-12 בנובמבר 2020.
אלימלך אברהם

| --- | --- |
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    סגן
 תפקידים בשירות
 מפקד מוצב פורטוגל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   צל"ש הרמטכ"ל
 
אלימלך אברהם הוא קצין ומפקד בחטיבת גולני מגדוד 13 שעוטר בצל"ש הרמטכ"ל במלחמת יום כיפור.
אברהם היה קצין בדרגת סגן ומפקד מוצב 107 ("פורטוגל") ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים. המוצב הותקף על ידי כוחות סוריים גדולים, כוחות חיל רגלים משולבים עם שריון. המוצב נשאר מבודד במוצב עם כוח לוחמים של 19 איש, והמשיך להילחם ללא סיוע תחת פיקודו של אברהם. אברהם פיקד על אנשי המוצב במשך כל ימי הלחימה במוצב, תוך שהוא מכוון טנקים של צה"ל לירי לעבר השריון הסורי שעל המוצב.
במשך 100 שעות הדפו חיילי המוצב את התקפת הכוחות הסוריים, כשהם סובלים ממחסור בתחמושת ומתקלות בכלי הנשק, ואף הצליחו להגן על הצירים באזור.
על רוח הלחימה של אברהם הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל על ידי הרמטכ"ל מוטה גור.
על סיפור הגבורה של המוצב נכתב הספר "עשירי למניין" מאת רומן פריסטר, שהגיע למוצב הנצור עם יחידת חרמ"ש ששחררה את הנצורים, וכתב את הספר על פי שיחות איתם.
סיפור הגבורה של המוצב מועבר במסגרת מורשת הקרב של חטיבת גולני ובמסגרת קורס הקצינים של צה"ל.
ראו גם

מוטי אשכנזי
הערות שוליים

↑  סגן אלימלך אברהם, באתר www.gvura.org
↑  חן קוטס-בר, מוצב פורטוגל: זיכרונות מאי בודד, באתר nrg
↑  פרטי עיטור | מקבלי עיטורים וצל"שים, באתר golani.gal-ed.co.il
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שמואל קניג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 ענף מדעי:  פלסטיקה, הנדסה כימית, פולימרים
 מקום לימודים:  הטכניון, אוניברסיטת מקגיל
 מוסדות:  Canadian Industries Ltd, רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, מרכז הפלסטיקה והגומי לישראל, מכללת שנקר
 פרסים והוקרה:  הפרס הבינלאומי של ה-SPE; תואר Fellow של ה-SPE; פרס החדשנות של ה-PPS; חבר כבוד של האגודה הישראלית לפולימרים ופלסטיקה
 בת זוג:  חנה דודיוק
שמואל קניג הוא מדען ומהנדס מומחה בפולימרים וסגן נשיא מכללת שנקר.
ביוגרפיה

קניג הוא בוגר בהצטיינות של הטכניון בהנדסה כימית. הוא סיים בהצטיינות את הדוקטורט שלו בפקולטה להנדסה כימית באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול בשנת 1972.
בין השנים 1971–1974 עסק בתפקידי מחקר ופיתוח במעבדות המחקר המרכזיות של Canadian Industries Ltd בקנדה. לאחר מכן עבד למעלה מ-18 שנה ברפאל, כשב-6 השנים האחרונות שימש שם כראש היחידה למחקר חומרים ותהליכים. בזמן העבודה בשנקר הכיר את אשתו, הפרופסורית חנה דודיוק.
בין השנים 1984–1986 כיהן כנשיא האגודה הישראלית לפולימרים ופלסטיקה.
סיים את תפקידו ברפאל בשנת 1991, ובשנת 1992 הקים את "מרכז הפלסטיקה והגומי לישראל" - מכון העוסק במחקר ופיתוח בתחום הפולימרים, הגומי והפלסטיקה עבור תעשיות שונות. הוא עמד בראש המרכז עד שנת 2014.
בשנת 1994 ייסד את המחלקה להנדסת פלסטיקה בשנקר, בראשה עמד עד שנת 2006.
בין השנים 2007–2009 כיהן כראש הפקולטה להנדסה כימית במכללה. משנת 2009 ועד 2020 שימש כראש התוכנית לתואר שני (M.Sc) בהנדסת חומרים פולימרים בשנקר. במקביל כיהן כדקאן הפקולטה להנדסה.
בשנת 2020 הוא מונה לסגן נשיא שנקר לעניינים אקדמיים, פיתוח ויצירה.
פטנטים ופיתוחים

על שמו של פרופ' קניג רשומים 19 פטנטים שונים על פיתוחים בתחומי ההנדסת פולימרים והנדסה כימית.
בשנת 2010 עסק בפיתוח פטנט הכולל צבע מיוחד בשילוב בננו-חלקיקים כדי למנוע החלדה של מתכות. הפיתוח זכה בפרס ה-Nano Challange באיטליה, פרס החברה האמריקאית להנדסת קורוזיה ופרס כנס קונסורציום הנפט העולמי. הפטנט נמכר לחברת Nanto Cleantech האיטלקית-אמריקאית לייצור מסחרי של הצבע .
בשנת 2012 היה מעורב בפיתוח משותף של דבק איפוקסי ננו-טכנולוגי המועשר בחלקיקי טונגסטן וסולפיד שהכפילו את חוזקו בנוסף, היה חלק מקבוצת פיתוח של טפטפות בשם "נטפים" - טפטפות אקולוגיות מפולימרים ביו-מתכלים
בשנת 2013 היה אחראי על פיתוח חומר פלסטי קשיח וחזק, בעל יכולת הולכה חשמלית, על בסיס ננוטכנולוגיה. החומר קל משקל וקל לניוד אך גם חזק ביותר וצורך פחות אנרגיה.
פרסים ותארים

בשנת 2001 מונה קניג ל-Fellow של Society of Plastics Engineers) SPE) על הישגים פורצי דרך בהנדסת פלסטיקה.
בשנת 2003 הוענקה לו "חברות כבוד" של "האגודה הישראלית לפולימרים ופלסטיקה" על תרומתו לחינוך ולמחקר בפולימרים ופלסטיקה.
בשנת 2016 זכה קניג בפרס הבינלאומי של החברה למהנדסי פלסטיקה, פרס ה-SPE אשר נחשב ליוקרתי ביותר בתחומו. קניג הוא הישראלי הראשון אשר זכה בפרס זה, אשר הוענק לו על תרומתו לעולם הפולימרים, הנדסת הפלסטיקה והננו-טכנולוגיה.
בשנת 2018 האגודה הבינלאומית לפולימרים (Polymer processing Society- PPS) העניקה את פרס החדשנות שלה לפרופ' קניג עבור פטנטים חדשניים פרי עבודתו אשר הגיעו ליישום תעשייתי. הוא הישראלי הראשון שזכה בפרס זה.
פרסומים

פרופ' קניג היה שותף בכתיבתם של למעלה מ-200 פרסומים ומחקרים אקדמיים בנושאי הנדסת פלסטיקה ופולימרים.
בנוסף, הוציא לאור את הספר "Processing of Polymer Nanocomposites", אשר עוסק לעומק בפרוצדורות הדרושות לעיבוד תרמופלסטיק וננו-רכיבים תרמוסטיים.
הערות שוליים

↑  אסף גולן, צבע נאנו טכנולוגי חדש מונע החלדה של פלדה ופיצוצי צינורות, באתר nrg
↑  אורה קורן, נאנטו האיטלקית מקימה מפעל לצבע מונע חלודה - על בסיס פטנט ישראלי בננוטכנולוגיה שפותח בשנקר, באתר TheMarker‏, 11 בינואר 2010
↑  דבק אפוקסי ננו – טכנולוגי - בחוזק כפול - חדשות מחשבים וטכנולוגיה, באתר ערוץ 7 חדשות, פוליטיקה, תרבות, יהדות ועוד
↑  פיתוח ישראלי: טפטפות אקולוגיות מפולימרים אורגניים מתכלים, באתר תשתיות
↑  גלי וינרב, ‏מכללת שנקר פיתחה חומר פלסטי קשיח, חזק ומוליך על בסיס ננו טכנולוגיה, באתר גלובס, 17 ביוני 2013
↑  Prof Samuel Kenig, psfebus.allenpress.com
↑   מדען ישראלי זכה לראשונה בפרס למהנדסי פלסטיקה, באתר "ידיעות אחרונות", 2 במאי 2016
↑  פרופ’ שמואל קניג, דיקן הפקולטה להנדסה ע”ש פרניק ב”שנקר” זכה בפרס על תרומתו למדע הפולימרים והנדסת הפלסטיקה ועל הישגיו יוצאי הדופן בתחום, באתר מכניקה נט, ‏2016-05-01
↑  Samuel Kenig, Researchgate
↑  Samuel Kenig, Processing of Polymer Nanocomposites, Carl Hanser Verlag GmbH & Company KG, 2019-07-08, ISBN 978-1-56990-766-5. (באנגלית)
ליאורה חביליו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 באפריל 1960 (בת 64) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
ליאורה חביליו (נולדה ב-10 באפריל 1960) היא עורכת דין ישראלית המשמשת כנציבת קבילות שוטרים וסוהרים במשרד לביטחון לאומי. בין השנים 2015–2023 שימשה כפרקליטת מחוז תל אביב (אזרחי) בפרקליטות המדינה.
ביוגרפיה

נולדה לשרה ודוד נבו. בעלת תואר ראשון ושני במשפטים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. בוגרת תוכנית מכון אלכא למנהיגות וממשל של ג'וינט ישראל.
ביוגרפיה > בפרקליטות המדינה

בשנת 1987 החלה לעבוד במחוז ירושלים של פרקליטות המדינה. חביליו הייתה חברה בצוות המשולב לענייני הסתה והמרדה שהקימה ממשלת ישראל אחרי רצח רבין, במטרה לטפל בעבריינות אידאולוגית. במסגרת זו טיפלה בפרשת סוכן שב"כ אבישי רביב, והגישה כתבי אישום כנגד חברי ארגון אי"ל שהקים. ניהלה את תיקי דני בונפיל יו"ר ועד עובדי עיריית ירושלים לשעבר באשמת מרמה והפרת האמונים, המחבלים שסייעו לרצח השר רחבעם זאבי, בעלי מועדון האומן 17 אשר הורשעו בהעלמת מס, צחי הנגבי ופרשת עמותת "דרך צלחה" (על פי המלצת חביליו בחר היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין שלא להגיש כתב אישום בפרשה), ועוד. ב-2003 הגישה כתב אישום בהסתה לגזענות נגד הרב יצחק גינזבורג, בעקבות פרסום ספרו "צו השעה – טיפול שורש". מלבד עבודתה כתובעת מילאה תפקידים ניהוליים שונים.
ביוגרפיה > פרקליטת מחוז ירושלים (אזרחי)

בפברואר 2008 מונתה לפרקליטת מחוז ירושלים (אזרחי). במסגרת תפקידה עסקה בביטול הבחירות בעיר בית שמש, והייתה שותפה בהליכים משפטיים בעניינן של ועדת שישינסקי הראשונה והשנייה (בין השנים 2010–2014). ב-2010 תבעה את פעיל הימין הקיצוני נעם פדרמן, בשל הוצאות המדינה על פינוי החווה בה התגורר. כן הייתה מעורבת בהליכי מכרזים הנוגעים לסוכנות היהודית.
ביוגרפיה > פרקליטת מחוז תל אביב (אזרחי)

באפריל 2015 מונתה לפרקליטת מחוז תל אביב (אזרחי). בשלהי אותה שנה פורסם כי שכרה החודשי הממוצע היה הגבוה ביותר מבין פרקליטי המדינה. ב-2016, בדיון בוועדת הכנסת אשר עסק בפרשת מאיה פורמן ובמעמדה של נציבות הביקורת על הפרקליטות, הבהירה חביליו כי הפרקליטות פעלה על פי הנחיותיו של היועץ המשפטי לממשלה. הייתה מעורבת בהליכי תביעת הדיבה שהגיש נתן זהבי כנגד הדס שטייף. בקיץ 2020 הייתה בין מגישי תביעת ענק של המדינה כנגד חברות פולקסווגן, אאודי וצ'מפיון מוטורס, לפיה ייבאו ארצה בתרמית ורשלנות מכוניות מזהמות.
בינואר 2020 הייתה בין המועמדים לתפקיד ממלא מקום פרקליט המדינה, ונפגשה לשם כך עם שר המשפטים אמיר אוחנה. במאי אותה שנה הייתה בין בכירי הפרקליטות שתקפו בחריפות את ממלא מקום פרקליט המדינה דן אלדד, בטענה שבדיקה שפתח כנגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בפרשת הרפז נעשתה משיקולים שאינם עניינים ופרסומה ברבים היה "מעשה שלא ייעשה".
במקביל לעבודתה המשפטית שמשה כחמש שנים כיו"ר ארגון הפרקליטים. חביליו הובילה שינויים משמעותיים של הארגון, ביניהם קציבת כהונה לבכירי הפרקליטות, גיבוש תקני ניהול בדרגי ביניים, ועוד.
ביוגרפיה > נציבת קבילות שוטרים וסוהרים

בקיץ 2022 קידם השר לביטחון הפנים עמר בר-לב את מינויה של חביליו לנציבת קבילות שוטרים וסוהרים במשרדו. המינוי אושר בוועדת הפנים של הכנסת, אולם ארגון נשות השוטרים והסוהרים עתר כנגדו לבג"ץ, בטענה שבוצע בתקופת בחירות. לבסוף אושר המינוי.
חיים אישיים

נשואה ליוסי חביליו, עו"ד, סגן ראש עיריית ירושלים ולהם שלושה ילדים. מתגוררת בשכונת רמת שרת בירושלים. אחיה הוא פרופ' יורם נבו, מנהל המכון לנוירולוגיה במרכז שניידר.