stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואחרי הכל
הערות שוליים

1 2 3 4  דנה אינטרנשיונל - ואחרי הכל (באנגלית), 2001-07-26, נבדק ב-2023-07-01
↑  ואחרי הכל, באתר Dana International community
↑  עינב שיף‏, דנה אינטרנשיונל בת 40: הסיפורים שמאחורי השירים, באתר וואלה, 2 בפברואר 2012
↑  Dana International - After All דנה אינטרנשיונל - ואחרי הכל, נבדק ב-2023-07-01
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 6 באוגוסט 2001.
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 26 באוגוסט 2001.
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 18 בנובמבר 2001.
↑  מצעד השנתי תשס"א (2001)
| דנה אינטרנשיונל |
| --- | --- | --- |
| אלבומים • סינגלים • וידאוגרפיה • שירים | אלבומים • סינגלים • וידאוגרפיה • שירים |  |
| אלבומי אולפן | דנה אינטרנשיונל • אומפטמפה • איפיטמפה • מגנונה • חופשייה • יותר ויותר • החלום האפשרי • הכל זה לטובה |  |
| אלבומים אחרים | דיווה – האוסף • האלבום • אוסף הסינגלים • 101 כלבים דלמטים |  |
| ערכים קשורים | אירוויזיון 1998 • אירוויזיון 2011 • עופר ניסים • "דנה קמה" • "מחווה לדנה אינטרנשיונל" |  |
| דנה אינטרנשיונל – שירים |
| --- | --- | --- |
| דנה אינטרנשיונל | "פטה מורגנה" • "סמר-מר" • "מי שלא רוצה אותי" • "משחק הדמעות" • "No Alibi" • "ערוסה" • "Yes Sir, I Can Boogie" • "סעידה סולטנה" (2015) • "דנה אינטרנשיונל" • "ההצגה חייבת להמשך" |  |
| אומפטמפה | "לילה טוב אירופה" • "פטראנס" • "אני לא יכולה בלעדיך" • "ישנן בנות" • "Umpatampa" • "Qu'est-Ce Que C'est?" • "Right Now" •‏ "100% גבר" • "בתולה" • "Zomba" • "דרור יקרא" • "נוסעת לפטרה" |  |
| איפיטמפה | "אני רוצה לחיות" • "מי שלא רוקד עומד" • "פלאש גורדון" • "לילה טוב אירופה" • "דנה אינטרנשיונל" • "Qu'est-Ce Que C'est?" • "בתולה" |  |
| מגנונה | "מגנונה" • "Let Kiss" • "דון קיחוטה" • "יש בו אש" • "I'm Gonna Let" ‏• "Cinquemilla" • "מנפנפת" • "אות משמים" • "סיפור אהבתם של חס וחלילה" • "בוא" |  |
| דיווה – האוסף | "Power" • "שיר קדמשנתי (סקס אחר)" • "זמר שלוש התשובות" |  |
| חופשייה | "Dror Yikra (Traditional Prayer for Freedom)" •‏ "Free" • "מוכר הפרחים" • "Love Is All There Is" •‏ "Language of Love" • "עד סוף הזמן" • "La Vita è Bella" •‏ "Tease Me" •‏ "Glamorous" • "אני אוהבת" • "This Is the Night" •‏ "If You Don't Love Me The Way I Am" •‏ "Woman in Love" •‏ "Diva" |  |
| יותר ויותר | "ניצחתי" • "תן לחיות" • "אלף ימים של אהבה (קשר)" • "יותר ויותר" • "לקום בבוקר" • "אתה הורס" • "אתה הדי.ג'י. שלי" • "הרגשה טובה" • "שיר" • "בדרך אל החופש" • "הכל יהיה ורוד" • "ואחרי הכל" • "עד סוף הזמן" |  |
| החלום האפשרי | "עד היום" • "תחלום" • "תגיד לי, מי?" • "מכת חום (איי לה דיר לה דה דה)" • "החלום האפשרי" • "בסוף יהיה טוב..." • "רק לא היום" • "Gotta Move On" •‏ "Superman" • "סיפור קצר" • "ניצחתי" (גרסה אקוסטית) |  |
| הכל זה לטובה | "הכל זה לטובה" • "יום הולדת" • "בראשית" • "לא מאמינה" • "יאללה באלגן" • "סרט הודי" • "Love Boy" • "את מוכנה" • "איפה הלב" • "אתה ממגנט אותי" • "יום אחר" • "חורבות האהבה" |  |
| שירים אחרים | "Power" • "וזה לא מה ש..." • "במקום הכי נמוך בתל אביב" • "האם זו אהבה" • "עליי" • "Ding Dong" • "כשהגברים רוקדים" • "מה לעשות?" • "Loca" • "עיר שלמה" • "Down on Me" • "ילדים זה שמחה" • "אמונות קטנות" • "We Can Make It" • "רותי" • "יש לי אהבה (לה קוסטה)" • "נשארת איתך" • "Diva to Diva" •‏ "Just the Way You Are" • "מקהלה עליזה" • "אחלה גבר" • "לה קוקרצ'ה" • "Big D*** Energy" • "שקיעה אחת" |  |
הרייט המרגלת

ערך זה עוסק בספר. אם התכוונתם לסרט המבוסס על הספר, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  לואיז פיציו
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הוצאה
 הוצאה:  הארפר 
 תאריך הוצאה:  1964
 מספר עמודים:  205
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כנרת זמורה-ביתן דביר
 תאריך:  1984
 תרגום:  הדר אלרואי
 סדרה
 הספר הבא:  The Long Secret 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001062361
 
הרייט המרגלת (באנגלית: Harriet The Spy) הוא רומן נוער שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית לואיז פיציו. הספר יצא לאור בשנת 1964, והפך לקלאסיקה. הספר תורגם לעברית בשנת 1984 ויצא לאור בסדרת מרגנית של הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
הספר עובד לסרט קולנוע באותו שם בשנת 1996, בכיכובה של מישל טרכטנברג.
עלילה

הסיפור מספר את קורותיה של ילדה כבת 11, המתגוררת במנהטן, ניו יורק. הרייט היא בת יחידה בעלת עולם פנימי עשיר, שתחביביה העיקריים הם ריגול וכתיבה במחברת. הרייט נוהגת לכתוב את מחשבותיה במחברת שהיא נושאת לכל מקום, ואת שעות אחר-הצהרים היא מבלה בריגול אחר דמויות שונות המתגוררות בשכונה: זוג ערירי הנוהג לרכוש חפצים מיוחדים ולהזמין אורחים לצפות בהם; אישה השוכבת במיטתה כל היום; בונה כלובים המגדל עשרות חתולים; משפחה איטלקית בעלת מכולת. פרט למרגלת, שואפת הרייט, כשתהייה גדולה, להיות סופרת.
שני אירועים מזעזעים את חייה של הרייט. הראשון הוא עזיבתה של האומנת שלה, שליוותה אותה מגיל צעיר, והשני הוא נפילת המחברת הסודית שלה לידי חבריה לכיתה. הרייט, שכל מחשבותיה הכמוסות (והלא תמיד מחמיאות) מצויות באותה מחברת, מעוררת את זעמם של חבריה לכיתה, הקמים נגדה. שני האירועים מחריבים את עולמה, ויחד עם האיסור שמוטל עליה לשאת את המחברת, מכניסים אותה למשבר עמוק, שאיתו היא צריכה להתמודד כמעט לבדה.
עיבודים

זכויות עיבוד קולנועיות לרומן נקנו על ידי הרברט סופה בשנת 1964.
"הרייט המרגלת" עובד לסרט קולנוע בשם "הרייט המרגלת" בשנת 1996. בסרט כיכבה השחקנית מישל טרכטנברג והוא היה לסרט הראשון שהופק על ידי חטיבת הסרטים העלילתיים של ניקלודיאון.
במרץ 2010, ערוץ דיסני שידר לראשונה את העיבוד שלהם לסיפור, סרט הטלוויזיה "הרייט המרגלת: מלחמות הבלוגים". הסרט הוא בכיכובה של כוכבת סדרת הילדים "המכשפים מווייברלי פלייס", ג'ניפר סטון. בסרט זה הרייט מתחרה נגד מריון הות'ורן כדי לראות למי יש בלוג יותר טוב.
באוגוסט 2020, עיבוד סדרת אנימציה המבוססת על הספר הוזמנה על ידי אפל TV בכיכובן של ביני פלדשטיין, ג'יין לינץ' ולייסי שאבר.
הערות שוליים

↑  Weiler, A. H. (June 26, 1966). "On Bing Barnum's 'Moon'". The New York Times. Page D11.
↑  Alexandra Del Rosario (12 באוגוסט 2020). "'Harriet The Spy' Kids Animated Series Starring Beanie Feldstein, Jane Lynch & Lacey Chabert Ordered By Apple". Deadline. {{cite web}}:  (עזרה)
ויליאם וילסון

"מורה מוצלח לאומנות השחייה חייב להקדיש מחשבה, יישום, עבודה קשה ואימונים ללא הרף כמו בכל ענף אחר של חינוך או מדע" (התמונה באדיבות International Swimming Hall of Fame)
ויליאם וילסון (באנגלית: William Wilson‏; נולד בלונדון ב-13 בנובמבר 1844 - מת ב-1 ביוני 1912 בגלאזגו) היה עיתונאי, מדריך שחייה ומאמן סקוטי שפעל בשלהי המאה ה-19, ותרם לשיטות המדעיות שמאחורי השחייה התחרותית.
ב-1883 פרסם וילסון את "מדריך השחייה", אחד מהספרים הראשונים על שחייה שהגדירו את המושגים המודרניים של יעילות החתירה, אימון, פניות תחרותיות ובטיחות במים.
תרומות לשחייה

תיאר ואייר את הזינוק למשחה ואת הפניות.
שיפר את המכניקה של ביצוע כמה גריפות.
פיתח את האימון הראשון בהנשמה מלאכותית.
היה חלוץ בשיטות אימון, הן מחוץ למים והן במים, כולל מנוחה לפני תחרויות.
העיתונאי הראשון שדיווח על ספורט השחייה.
ממציא בתכנון בריכות שחייה סגורות.
כדורמים

ב-1877 כתב וילסון אוסף של חוקים למשחק כדור קבוצתי במים, שלו הוא קרא "כדורגל מימי". המשחק הראשון התנהל בין גדותיו של הנהר די (River Dee) בפסטיבל בון אקורד (Bon Accord) באברדין שבסקוטלנד. דגלים מוקמו במרחקים שבין שמונה לעשרה רגל על החוף, והמתחרים השתמשו בכדור רך מגומי הודי הקרוי "פּוּלוּ". בפועל היה המשחק תחרות היאבקות מקצה עד קצה של מגרש המשחקים, אבל הוא היה פופולרי בין הצופים בפסטיבלים של מים בתקופה ההיא.
ב-1885 הכיר איגוד השחייה של בריטניה הגדולה (Swimming Association of Great Britain) במשחק, שכעת היה קרוי כדורמים, וניסח אוסף של חוקים שהתבססו על החוקים שווילסון ניסח במקור. בסופו של דבר הפכו חוקים אלו לבסיס על פיו נוסחו החוקים הבינלאומיים של פדרציית השחייה הבינלאומית (FINA), שעה שהספורט התפשט לאירופה, אמריקה ואוסטרליה.
הצלת חיים

ב-1891 פרסם וילסון כמה מאמרים מאוירים בעיתון על הטכניקות של הצלת חיים במקרי טביעה, וחילק פרסים למועדוני שחייה מקומיים בגין מיומנות בטכניקות של הצלת חיים. שיטותיו של וילסון הופצו כספר כיס, וכהכרה בתרומתו, הוא נבחר לנשיא הראשון של החברה המלכותית להצלת חיים (Royal Lifesaving Society).
הר בנט (שטח חסות רוס)

ערך זה עוסק בהר בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  3,090 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  84°49′00″S 178°55′01″W﻿ / ﻿84.8167°S 178.917°W﻿ / -84.8167; -178.917
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בנט(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בנט
 
הר בנט (באנגלית: Mount Bennett) הוא הר נישא בהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק, בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה
ההר ממוקם 6 קילומטרים ממזרח להר בויד.
גובהו של ההר 3,090 מטרים מעל פני הים; הר בנט הוא ההר ה-203 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר מתנשא מעל החלק המערבי של רמת אנדרסון, שבהרי המלכה מוד.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר התגלה מהאוויר בטיסה C שנערכה ב-29 בפברואר עד ה-1 במרץ 1940, מטעם השירות האנטארקטי של ארצות הברית, אשר חקר את אנטארקטיקה בין השנים 1939–1941.
אזור ההר נחקר ונסקר על ידי משלחת החצייה האמריקאית של מדף הקרח רוס (U.S. Ross Ice Shelf Traverse Party), בפיקודו של אלברט פאדוק קרארי (A.P. Crary), אשר חצתה את מדף הקרח רוס בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957–1958.
היסטוריה > מקור השם

קרארי נתן להר את שמו.
קרארי קרא להר על שמו של יו בנט (Hugh Bennett), סיסמולוג במשלחת החצייה האמריקאית של מדף הקרח רוס.
הערות שוליים

↑  ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד
↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8 9  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
1 2  מידע על גובה ההר
↑  לפי מקור אחר, הר בנט הוא ההר ה-245 בגובהו באנטארקטיקה
↑  לפי מקור אחר, ההר ממוקם בקצה הצפוני של רמת אנדרסון.
הקהילה היהודית במונפורטה דה למוס

שער בחומת העיר Porta da Alcazaba, סמוך אליו היו בתי היהודים
הקהילה היהודית במונפורטה דה למוס היא קהילה יהודית היסטורית, שהייתה קיימת בעיר מונפורטה דה למוס, בגליסיה, החל מן המאה ה-10 ועד לגירוש ספרד בשנת 1492. הקהילה היהודית בעיר המרכזית בעמק למוס הייתה הקהילה הגדולה ביותר בממלכת גליסיה. בין המאה ה-16 והמאה ה-18 היה מספר ההליכים של העמדה לדין של אנוסים, תושבי מונפורטה, הגדול ביותר בין תושבי גליסיה. בגלל מספרם הגדול של האנוסים בין תושבי מונפורטה כונו כל תושבי העיר "יהודים", או "יהודים עם זנבות".
במאות השנים שחלפו מאז חורבן הקהילה היהודית בעיר נעלמו כמעט לחלוטין שרידים למבנים יהודים, זולת שרידים בתרבותה של העיר במנהגיה ובמסורתה. אף שקיים תעוד ישיר מועט בלבד לנוכחות היהודית בגליסיה, קיימות תעודות רבות המעידות בעקיפין על נוכחות יהודים ועל קיומם של אנוסים לאחר גרוש ספרד, כולל יהודים במונפורטה ובעיר ארס במחוז לה קורוניה, שם כונו "יצורים". השריד הבולט ביותר לקהילה היהודית במונפורטה היא מצבה ועליה כיתוב עברי של חואן דה גיבור ובנו חורחה, שניהם בני אחת המשפחות היהודיות החשובות בעיר, ממצא אשר הועבר בשנת 1892 למוזאון הארכאולוגי של מחוז אורנסה.
היסטוריה > הקמת הקהילה

המועד שבו החלו יהודים להגיע לעיר מונפורטה דה למוס לא ידוע, ככל הנראה תחילת התיישבותם בעיר, בדומה למקומות רבים אחרים, הייתה תחת חסות הכנסייה. החל מן המאה ה-10 פעל בעיר מנזר סן ויסנטה דו פינו, מנזר בנדיקטיני אשר בניינו עומד על הר בעיר. היותו של האזור עשיר בזכות גידולים חקלאיים וקיומה של דוכסות למוס, תרמו אף הם להגעתם של היהודים למקום. המסמך המוקדם ביותר המתייחס לנוכחות יהודית במונפורטה הוא משנת 915 ובו מוזכר ישמעאל "היהודי". במאות ה-12 וה-13 גברה הגירתם של יהודים לגליסיה וזאת עקב רדיפתם על ידי המוראביטון בדרום חצי האי האיברי ואל-מוואחידון במרכז ספרד. אולם תעוד רחב של נוכחות יהודית במונפורטה קיים רק מן המאה ה-15.
היסטוריה > צמיחת הקהילה ושגשוגה

ממסמכים מן המאה ה-14 ניתן ללמוד כי כמה מדוכסי למוס מינו יהודים למשרות בכירות בחצרם. ביטוי אחד לחשיבותה של הקהילה היהודית בעיר, במאה ה-14, ניתן לראות בחלקו העתיק ביותר של מנזר סן ויסנטה דו פינו והוא המגדל הניצב לצידו. על קיר האבן הותירו סתתים סימנים ואותות בסלע, מעין תעודת אחריות לעבודתם. מכל אלה הבולט ביותר הוא פנטגרם, כוכב מחומש, המכונה "חותם שלמה" ואשר היה מיוחס ליהדות ואשר סימל את חמשת חומשי תורה. עם זאת, יש החולקים על יחוסו של סמל זה ליהדות כיוון שהיה קיים גם בתרבותה של גליסיה. במהלך המאה ה-14, בניגוד לפרעות שסבלו יהודי קסטיליה ולאון, אשר שטחה גובל בגליסיה, הבולטות שבהן היו גזירות קנ"א, בתחום גליסיה לא סבלו היהודים מגורל דומה, זאת כיוון שאוכלוסיית גליסיה הייתה שקועה במרד חברתי אשר הגיע לשיאו במאה ה-15 ואשר איחד את רוב המעמד הנמוך הנוצרי עם המיעוט היהודי. בשלהי המאה ה-14 החלה הגירה משמעותית של יהודים לפינה הצפון-מערבית של חצי האי האיברי, הגירה שהייתה רק שנייה בגודלה להגירה היהודית בעשורים האחרונים של המאה ה-15, קודם לגרוש ספרד.
רוב העדויות לנוכחות יהודית במונפורטה הן מן המאה ה-15, תקופה שבה הקהילה היהודית הגיעה ככל הנראה לשיאה. מונפורטה דה למוס מוזכרת במסמך מלכותי משנת 1412, מכתב אל הדיוקסיה של לוגו ולקהילותיה וכן ליהודים. במסמכים אחרים מתועדים תשלומים של קהילות יהודיות למלך קסטיליה בשנים: 1474, 1488, 1489 ו-1491. ברשימת הערים מאזור אורנסה מוזכרת מונפורטה, לצד אלריז וריבדאביה. לימוד מסמכים אלה מאפשר הערכה של גודל הקהילות היהודיות כיוון שהתשלומים למלך היוו מעין מס גולגולת. מן התשלומים עולה כי באזור זה חיו מאות יהודים.
היסטוריה > גירוש ספרד

עם חתימת הצו לגירושם של יהודי קסטיליה ואראגון, ב-31 במרץ 1491, בו ניתנה ליהודים הברירה להתנצר, או לעזוב את ספרד, החלה הגירה המונית של יהודים שחלקה עברה דרך גליסיה לערי הנמל, או לפורטוגל. לאחר הגירוש נמחה כל זכר של נוכחות יהודית בעיר ושמו של הרחוב בו שכן בית הכנסת היהודי שונה לרחוב הצלב. במונפורטה היה ריכוז גבוה של יהודים שהמירו את דתם ולכן היה מספר רב של הליכים של האינקוויזיציה, רבים מהם בין המאות ה-16 וה-18 כנגד תושבים שנחשדו כאנוסים והואשמו בכך שהמשיכו לדבוק במנהגי הדת היהודית. כך למשל, בשנת 1581 הואשמו שני נוצרים צעירים, קלרה פייחו (Clara Feijoo) וויאולנטה אלווארז (Violante Alvarez) כי צמו עד למועד צאת כוכב ראשון. בשנת 1588 הועמדו לדין מיגל דה פרייטס (Miguel de Freytas) וילדיו על ידי האינקוויזיציה.
רדיפות אחר אנוסים, או החשודים ביהדות, המשיכו עד המאה ה-18, כך ב-30 בנובמבר 1725 נערך אוטו דה פה בסביליה לחואן אנטוניו אבילה, בן מונפורטה.
מאז גירושם של יהודי העיר הלך ונמחה זכרם מרחובותיה. רק בתחילת המאה ה-21 החלה העיר לשחזר את עברה היהודי. כך צוינה העיר כאתר בנתיבי יהדות ספרד ונקבע בה ציון לקהילה היהודית. בשנת 2018 החלה העירייה לארגן סיורים בעיר אחר המורשת היהודית שהייתה בה.
הערות שוליים

↑  Caminos de Sefarad - Monforte de Lemos
1 2 3  Historia de la Comunidad Judia en Galicia
↑  La disputada lápida de los Gaibor
↑  Viajes por Sefarad
↑  Monforte de Lemos. sefardies.es
↑  Aira Pardo, Felipe (2017). Jews and converts from Monforte de Lemos (in Spanish ) (1st ed.). Grease Editors. ISBN 978-84-9404-559-2. pp. 19
↑  José Ramón Onega López, Los judíos en el reino de Galicia. Editoria Nacional, 1981. pp. 521
↑  Visitas guiadas para conocer el pasado judío monfortino. La Voz de Galicia, Auguest 31, 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507848605171 
ציון לקהילה היהודית במונפורטה, בקרן הרחובות Peixaría ו-Cárcere Vello בעיר
והדרת פני זקן

| --- | --- |
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק י"ט, פסוק ל"ב
 משנה תורה:  ספר המדע, הלכות תלמוד תורה, פרק ו'
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן רמ"ד
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה ר"ט ספר החינוך, מצווה רנ"ז
 
וְהָדַרְתָּ פְּנֵי זָקֵן היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה יש לכבד ולהדר פני חכמים וזקנים, כמופיע בפסוק: "מפני שיבה תקום והדרת פני זקן" (ספר ויקרא, פרק י"ט, פסוק ל"ב).
הגדרת זקן ושיבה

פשוטו של מקרא מדבר בזקן במשמעותו המקובלת כיום - אדם בא בימים. אולם חז"ל, החל מתרגום אונקלוס ועד התלמוד הבבלי (קידושין, לב, ב), דרשו את הכתובים על החכמים, ואמרו: זקן - נוטריקון חסר, "זה קנה חכמה", ופירשוה על חכם בחוכמת התורה.
לדברי תנא קמא – באו "שיבה" ו"זקן" וגילו איש על רעהו שמצווה לעמוד דווקא בפני החכם והוא איש שיבה;
לדברי איסי בן יהודה – אדם מצווה לעמוד בפני כל מי שיש בו שיבה ואפילו הוא זקן "רשע ועם הארץ", וכן בפני כל חכם תורה;
לדברי רבי יוסי הגלילי – באה הדרשה והוציאה הכתוב מפשוטו, ללמד שדווקא החכם שבתורה מצווה להדרו, ואפילו הוא צעיר וחכם.
ההלכה למעשה נפסקה כאיסי בן יהודה, ובלבד שלא יהיה רשע ובעל עבירות (כגון חילול שבת, דבור דברי כפירה, וכדומה).
טעמי המצווה

על פי ספר החינוך, היהדות רואה בהכרת הבורא, שהדרך אליה היא השגת חכמת התורה, את הערך העליון שלשמו נברא האדם; על כן ראוי שיחולק כבוד למי שהשיג חכמה זו, ומתוך כך יתעוררו האחרים לרדוף אחריה.
ואפילו לדברי איסי בן יהודה, שמצווה לעמוד בפני זקן בשנים ואפילו אינו חכם, היינו משום שבריבוי שנותיו ראה והכיר קצת במעשי ה' ונפלאותיו יותר משאר בני אדם, ולכן ראוי הוא לכבוד.
וגם על פי פשוטו נראה, שמן הראוי לחברה שתנהג כבוד בזקניה ובנכבדיה, שהם בעלי ניסיון וחכמה להנהיג, ואם לא ינהגו בהם כבוד, לא יהיו דבריהם נשמעים. וכן אמר קהלת: "וחכמת המסכן בזויה ודבריו אינם נשמעים".
מפרטי המצווה

מצווה לעמוד בפני הזקן או החכם כשיגיע לכדי ארבע אמות ממקום מושבו. ואם היה רבו המובהק, עומד מרגע שיראהו.
ואין צריך לומר שמי שאינו חכם מחויב לעמוד מפניו, אלא אפילו חכם אחר כמוהו מחויב לכבדו.
זקן הוא בן שבעים ומעלה, והאר"י כתב שגם בן ששים ומעלה.
אם היה רבו מובהק, מחויב בכבודו יותר, כפי שאמרנו, ואפילו קודם כבוד רבו לכבוד אביו, שאביו הביאו לעולם הזה, ורבו מביאו לחיי העולם הבא. אבל אם היה אביו חכם, אפילו אינו חכם כרבו, אביו קודם.
ואמרו (במשנה, אבות, ד, טו): "מורא רבך - כמורא שמים". ובמסכת סנהדרין (קי, א) אמרו: "כל החולק על רבו - כחולק על השכינה". ואמרו בדיני מורא רבו: לא ישב במקומו, ולא יכריע דבריו ולא יסתור דבריו, ולא יורה בפניו לעולם, ואפילו תוך שנים עשר מיל ממנו אסור להורות.
וכן מדיני המצווה פטורים שונים לחכמים מחלק מחובות המדינה, כגון בניינים וחפירות שהטיל הממשל על הציבור וכיוצא בהן, "וכן המיסים שהטילו המלכים על אנשי הארץ, בין מס שהוא קצוב על כל בני העיר יחד, או שהוא קצוב על כל איש ואיש, או שאינו קצוב כלל", מכל אלה הם פטורים, ועל הציבור מוטלת החובה לשלם את המס במקומם, שנאמר (ספר הושע, פרק ח', פסוק י'): "גם כי יתנו בגוים עתה אקבצם ויחלו מעט ממשא מלך ושרים".
ראו גם

קימת כבוד
מורא אב ואם
ויליאם ויילר

| --- | --- |

ויליאם ויילר (בסביבות 1945)
 לידה:  1 ביולי 1902 מילוז, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  27 ביולי 1981 (בגיל 79) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 מדינה:  ארצות הברית, שווייץ 
 תקופת הפעילות:  1925–1970 (כ־45 שנים) 
 עיסוק:  במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 בן או בת זוג:  מרגרט סאלבן (25 בנובמבר 1934–13 במרץ 1936)  Margaret Tallichet (23 באוקטובר 1938–27 ביולי 1981) 
 צאצאים:  Catherine Wyler 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר פרס גילדת הבמאים האמריקנית
 פרופיל ב-IMDb
 
ויליאם ויילר (באנגלית: William Wyler;‏ 1 ביולי 1902 – 27 ביולי 1981) היה במאי סרטים יהודי-אמריקאי זוכה 3 פרסי אוסקר בקטגוריית בימוי. נודע בעיקר כבמאי של האפוס "בן חור" (1959).
קורות חייו

ויליאם ויילר נולד ב-1 ביולי 1902 בשם וילהלם ויילר באנדינגן שווייץ, למשפחה יהודית שמוצאה בחבל אלזס שבצרפת. אחד מקרובי משפחתו היה קרל למל, ממייסדי 'אולפני יוניברסל' שבהוליווד. קשריו המשפחתיים עזרו לו מאוד לפתח קריירה בתחום הקולנוע והיה לבמאי הצעיר ביותר שעבד באולפני יוניברסל (1925). כבר בימיו הראשונים שם הוכיח עצמו כאיש עבודה חרוץ ושאפתני, ועד לשלהי שנות השלושים כבר נחשב לאחד הבמאים הגדולים של אולפני יוניברסל.
בהמשך חתם ויילר באולפני MGM, ובין השנים 1936–1941 ביים שורה של סרטים איכותיים, כ"השלישייה הזאת", דודסוורת'", "מבוי סתום", "ג'זבל", "אנקת גבהים", "המכתב", "איש המערב", "הבוקר", ו"השועלים הקטנים", ובסיומה כבר היה מועמד לפרס האוסקר ארבע פעמים בקטגוריית הבימוי, אולם רק סרטו "גברת מיניבר" (1942) זיכה אותו בפרס האוסקר על הבימוי (וגם לסרט הטוב ביותר) לאחר מועמדות רביעית רצופה לפרס. "גברת מיניבר", שעסק במשפחה מהמעמד הבינוני בבריטניה, הנאלצת להסתגל למצב, בעת מלחמת העולם השנייה, הפך להיות המציאות בחיי ויילר, כשבין השנים 1942–1945 שירת בחיל האוויר האמריקני, ואף הפיק סרט דוקומנטרי על המלחמה. בתום המלחמה, בשובו לארצות הברית ביים עוד סרט המשקף את המציאות העכשווית: שנות חיינו היפות ביותר שעסק בשלושה חיילים החוזרים מקרבות מלחמת העולם השנייה אל ביתם בארצות הברית ונאלצים להסתגל למצב החדש, שהשתנה בהיעדרם. גם סרט זה זכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר ולבימוי הטוב ביותר, ושוב לא עסק ויילר בסרטיו בנושא מלחמת העולם השנייה. ב-1949 היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר על הסרט "היורשת" בכיכובם של אוליביה דה הבילנד ומונטגומרי קליפט. ב-1951 הפיק וביים את סיפור בלשי עם קירק דאגלס בתפקיד הראשי. ב-1952 ביים את הדרמה "האחות קרי עם לורנס אוליבייה וג'ניפר ג'ונס.
בשנות החמישים והשישים התנסה ויילר בכמה ז'אנרים קולנועיים, והצליח להצטיין בכל אחד ואחד מהם. בין השאר ביים קומדיה רומנטית שגילתה לאמריקנים את אודרי הפבורן ("חופשה ברומא" (1954) "שכנוע ידידותי" (1956) ו"כיצד לגנוב מיליון" (1966)).
דרמה מלחמתית רחבת היקף על מלחמת האזרחים האמריקנית ("שכנוע ידידותי"), מערבון בכיכובו של גרגורי פק ("האדמה הגדולה"), מותחן מסמר שיער עם המפרי בוגרט, המגלם פסיכופת המחזיק בבני ערובה ("שעות גורליות"), דרמה נוקבת על הגזענות בדרום ארצות הברית ("בלהט הכוח - שחרורו של ל' ב' ג'ונס") וסרט מוזיקלי שזיכה את ברברה סטרייסנד בפרס האוסקר ("מצחיקונת"). אולם, סרטו הידוע מכל, הוא "בן-חור" (1959). היה זה הסרט הראשון שזכה ב-11 פרסי אוסקר ובמשך שלושה וחצי עשורים גם היחיד. עשרה חודשים ארכו צילומי הסרט ובהם מימש ויילר את כל כישרונו והחופש האומנותי שניתן לו. ויילר, שנודע כבמאי שתלטן ותובעני, הצליח ליצור את אחד הסרטים המפורסמים והמצליחים בתולדות הקולנוע הקלאסי, וסצנת מרוץ המרכבות בסרט היא מלאכת מחשבת של הבמאי. ב-1961 ביים את הסרט הלחישה הרועמת המבוסס על המחזה "שעת הילדים" של ליליאן הלמן ועוסק בלסביות. ב-1965 ביים את הסרט האספן ובו קיבל את המועמדות האחרונה שלו לפרס אוסקר.
חברי האקדמיה האמריקנית לקולנוע אהבו מאוד את יצירותיו של ויילר: במשך ארבעה עשורים של יצירה קיבל 12 מועמדויות לקטגוריית הבימוי, ומהם זכה בשלושה. עשרה מסרטיו היו מועמדים לקטגוריית הסרט הטוב ביותר, ושלושה מהם גם זכו בפרס. 12 שחקנים זכו בפרס האוסקר על תפקידים בסרטיו וכמו כן, הוא הבמאי שסרטיו קיבלו את מספר המועמדויות הגבוה ביותר לאוסקר (127).
הקהילה היהודית במושינה

בית הקברות היהודי במושינה
הקהילה היהודית במושינה (פולנית: Muszyna) שבפולין התקיימה מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ועד לחורבנה בשואה.
תולדות הקהילה

בישופי קרקוב, ששלטו במושינה בין המאה ה-14 למאה ה-18, לא אישרו לכל אורך שלטונם התיישבות של תושבים לא נוצרים באזור. היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר הגיעו אליה מנובי-סונץ ומכפרי הסביבה רק במחצית השנייה של המאה ה-19, ולאחר חלוקת פולין שהביאה לחילון העיר. על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1883, 154 מתוך 1,852 תושבי העיר היו יהודים. מספר היהודים שולש במהלך שלושת העשורים הבאים, ובשנת 1910 חיו במושינה 433 יהודים, שהיוו קרוב ל-16 אחוז מהאוכלוסייה הכללית.
יהודי מושינה השתייכו לקהילת נובי סונץ' (צאנז) עד לשנות ה-70 של המאה ה-18. רק במפנה המאה הם הקימו קהילה עצמאית משלהם על מוסדותיה; בית כנסת (1890, ברחוב הקרוי כיום אנתוניאגו קיטי), בית עלמין (מכיל כ-80 מצבות רובם בעברית, הראשון משנת 1900) וחברה קדישא. הקהילה חלשה כנראה על הקהילה היהודית בקריניצה הסמוכה. בשנת 1885 נתמנה ר' יחיאל נתן הלברשטאם (בנו של ר' משה הלברשטאם מאדמו"רי צאנז) לרב הקהילה, עד שעבר לכהן בבארדיוב. בשנת 1904 ירש ממנו אחיו ר' אריה לייב את כס הרבנות בעיר. ר' אריה לייב עמד גם בראש חצר חסידות עד לשואה, שבה נספה.
יהודי העיר היו ברובם חרדים והווי הקהילה היה חסידי בהשפעת מרכזי החסידות ששכנו בסמוך למושינה (חסידות צאנז בנובי סונץ, וחסידות באבוב בבובובה).
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם פרחו בקהילה ארגונים פוליטיים וארגוני צדקה יהודיים בעלי אופי ציוני, כמו הנוער הציוני - ארגון צופים שהוקם בתחילת 1930, והציונים הכלליים - שהכין יהודים לעלייה לארץ ישראל. מלבד אלה, פעלה בקהילה אגודת סוחרים יהודים וקופת צדקה "גמילות חסד" להלוואות כספים שנתמכה בידי הג'וינט.
תולדות הקהילה > משלח יד

בניגוד לרוב תושבי העיר, יהודי מושינה עסקו בעיקר בפעילויות שאינן חקלאיות, וכיוון שכך תרמו רבות לצמיחה הכלכלית בעיר. הם התפרנסו בעיקר במסחר ובתחום אספקת שירותים למבריאים וקייטנים, בעיקר יהודים שבאו לנפוש במושינה ונזקקו לאוכל כשר. העיר שאפה להפוך לעיירת קיט אזורית והקימה לשם כך תשתית תיירות נרחבת שכללה שירותי הסעדה, לינה ומתקנים ציבוריים. מעל 30% של מסעדות העיר היו בהנהלת יהודים, ולקראת סוף שנת 1920 פעלו בעיר רק שני מלונות: האחד בבעלותו של חיים וייס ומלון שנוהל בידי חזקל רייך. בשנת 1930 כבר פעלו בעיר מספר רב של חדרי נופש (בהם בית הבריסטול המפורסם שהיה בבעלות משפחת חיים וייס) שהמוניטין שלהם משכו מבריאים רבים לאזור.
תולדות הקהילה > אנטישמיות

יהודי העיר נתקלו ביחס עוין מצד תושבי העיר כבר בשנת 1893, כאשר איגודי צרכנות פולניים פעלו לדחיקת רגלי הסוחרים היהודים, אולם היחסים בין היהודים לרוב הפולנים נשארו לבביים עד לאמצע שנות ה-30. הנטיות האנטישמיות צברו תאוצה עם התגברות הימין הקיצוני הלאומני בעקבות מותו של המרשל יוזף פילסודסקי בשנת 1935. לאחר תקופה ארוכה שבה היו אך מקרים נדירים של הפצת כרוזים אנטישמיים ופעולות אלימות נגד יהודים, הן הפכו לתכופות יותר ולאלימות יותר לאורך הזמן.
בשנת 1936 פרצו מהומות אנטישמיות במושינה, לאחר שאחד מיהודי המקום התנגד להפצת כרוזי הסתה וכפי הנראה קרע את אחד הכרוזים. הדבר שימש כעילה לתבערה, והאספסוף המוסת ניפץ שמשות בכל בתי היהודים והסב נזק לחנויותיהם. למחרת התאספו שוב עשרות איכרים וגרזנים בידיהם כשפניהם מועדות לחולל שמות ביהודים. הסדר הושב על כנו לאחר שהמשטרה התערבה ועצרה מספר פורעים, שלושה מביניהם נידונו ל-2–3 חודשי מאסר.