טולבוי
עיצוב

מכיוון שקיימת מגבלה על המשקל שמפציץ יכול לשאת, רוב הפצצות המוטסות הגדולות של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ובמיוחד אלו הבריטיות, נבנו עם מעטפת דקה מאוד כדי למקסם את משקל חומר הנפץ בפצצה. דבר זה היה שיפור ביחס לדגמי פצצות הבריטיות מהשלבים המוקדמים של המלחמה בהן כמות חומר הנפץ היה נמוך יחסית.
כדי שפצצה תוכל לחדור לאדמה (או מטרות מוקשות) מבלי להתפרק, מארז הטולבוי היה צריך להיות חזק. לכן יצקו כל פצצה בחתיכה אחת מפלדה בעלת יכולת מתיחה גבוהה שתאפשר לה לשרוד את הפגיעה בקרקע לפני הפיצוץ. בנוסף, כדי להשיג את החדירה הנדרשת, תכנן וואליס את הטולבוי בצורה אווירודינמית כך שכאשר היא נופלת מגובה רב היא מגיע למהירות סופית גבוהה בהרבה מהמהירות של פצצות רגילות.
בתכנון הסופי, זנב הפצצה (No. '78 Mark I) היה כמחצית האורך הכולל של הפצצה כולה; מעטפת הפצצה עצמה הייתה באורך 3 מטרים והאורך הכולל היא 6.4 מטרים. בדגמים הראשונים הייתה לפצצה נטייה להתגלגל ולכן שינו את מבנה הזנב כך שהסנפירים קיבלו פיתול קל דבר שגרם לפצצה להסתחרר עם נפילתה. ההשפעה הגירוסקופית של הסחרור עצרה את התנדנדות ואת הסבסוב, ושיפרה גם את האווירודינמיקה והדיוק.
טולבוי תוכננה ליפול מגובה אופטימלי של 18,000 רגל (5,500 מטרים) במהירות 270 קמ"ש ולפגוע בקרקע במהירות של 1,210 קמ"ש.  בתנאים אלו פגיעה של הפצצה בקרקע יכלה ליצור מכתש בעומק 24 מטרים ובקוטר של 30 מטרים ולחדור 4.9 מטרים של בטון.
המשקל של הטולבוי כ-12,000 ליברות (5,400 קילוגרם) והגובה המינימלי ממנו נדרש לשחרר את הפצצה גרמו לכך שהיה צורך להתאים במיוחד את המטוס הנושא את הפצצה. לוחות שריון ואפילו חימוש הגנתי הוסרו מהמטוס כדי להפחית ממשקלו, בנוסף היה צורך להתאים את דלתות תא ההפצצה לגודלן של הפצצות.
במקביל הוכשרו טייסים מטייסת "דמבאסטרים" מס' 617 לשימוש בכוונת הפצצה מיוחדת, ה-SBS (Stabilizing Automatic Automatic Sight). לצורך דיוק בהטלה, היה צורך להתחשב בטמפרטורה, מהירות הרוח וגורמים נוספים. הפצצה הייתה יעילה רק במידה וניתן היה לזהות את היעד בצורה ברורה, ומספר משימות לא צלחו או בוטלו בגלל קושי בזיהוי ובסימון מדויק של המטרות.
בשימוש כנגד מטרות תת-קרקעיות הותקנו בפצצה שלושה מנגנוני השהיה נפרדים (מס' 58 סימן I). מנגנונים אלו יזמו פיצוצים בהשהייה קבועה מראש, אשר נתנה לפצצה מספיק זמן לחדור לתוך היעד התת-קרקעי לפני הפיצוץ. את המנגנונים ניתן היה לכוון בהתאם לדרישות המשימה, להשהייה של 30 שניות או 30 דקות לאחר הפגיעה.
על מנת להבטיח פיצוץ, הותאמו לפצצה שלושה מרעומים מסוג 47 בחלק האחורי של הפצצה. השימוש במספר מרעומים שיפר באופן דרמטי את האמינות של הפצצה כיוון שאפילו אם שניים מהמרעומים כשלו, השלישי היה גורם לפיצוץ. עם זאת, לפחות טולבוי אחד לא התפוצץ במהלך התקיפה השנייה על סכר הסורף ונתגלה במהלך התיקונים בסוף שנת 1958 כאשר רוקנו את המאגר.
הפצצה כוונה למטרה במהלך פעולה והוכיחה שהיא מסוגלת לחדור עמוק לבטון מזוין מוקשה. עם זאת, זו לא הייתה הכוונה העיקרית של בארנס וואליס כאשר עיצב את הפצצה. לפי העיצוב המקורי הפצצה נועדה לפגוע בסמוך למטרה, לחדור את האדמה או הסלע שמתחת למטרה או מסביב לה ורק אז להתפוצץ במטרה להעביר את כל האנרגיה של הפיצוץ למבנה ולגרום לקריסתו. אפשרות אחרת הייתה ליצור מכתש מספיק גדול שהמטרה תפול לתוכה.
ההשפעה של 'רעידת האדמה' גרמה נזק רב יותר מאשר פגיעה ישירה החודרת לשריון המטרה, מכיוון שפיצוץ בתוך בונקר פוגע רק בסביבה הקרובה, וחלק גדול מהשפעת הפיצוץ מתפוגג באוויר. פגיעה היוצרת רעידת אדמה אמורה לטלטל את כל היעד ולגרמת לנזק מבני גדול בכל חלקיו, כאשר המטרה הסופית היא להפוך את התיקון ללא כלכלי.
טכניקה חלופית לשימוש בפצצה הייתה לכוון את עומק הפיצוץ כך שהמכתש שייווצר ישנה את פני השטח - תהליך זה שימושי בעת תקיפה של מסילות ברזל ומטרות דומות. בניגוד לפצצות קונבנציונליות אשר הפיקו מכתשים רדודים רבים באזור היעד, הטולבוי היה יכול ליצור למכתש בקוטר של 24 מטר ובעומק של 30 מטר. מכתש שכזה דרש כמות גדולה יותר של משאבים ושימוש בכלים מכנים כבדים על מנת למלא.