stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שש בש
וריאציות ומשחקים נוספים על לוח השש בש > שש בש מקסיקני

שש בש מקסיקני משוחק על אותו לוח שש בש, מטרות המשחק זהות, אך החוקים שונים במעט: אחרי זריקת הקוביות, על השחקן לנוע קודם רק את מספר הצעדים הקטן יותר שמורות הקוביות. אם מהלך זה לא ניתן לביצוע עקב משולש תפוס, השחקן מאבד את תורו.
בשש בש מקסיקני כל "דאבל" מזכה בתור נוסף. זאת בתנאי, שמצליחים לנוע את כל ארבע הכפולות של הדאבל. אם נגמרו האפשרויות לנוע לפני שהסתיים התור, לא מקבלים תור נוסף. כמו כן, בעת הוצאת האבנים, אפשר להוציא רק אבנים העומדות במשולשים שאת מספריהם מורות הקוביות במדויק.
וריאציות ומשחקים נוספים על לוח השש בש > שש בש ערבי (באנגלית: Egyptian Backgammon)

בשש בש ערבי המטרה והכללים זהים לאלו של שש בש רגיל, למעט כמה שינויים:
אם התקבלה התוצאה 2:1, הלוח מתהפך, וכל שחקן יקבל את החיילים של יריבו.
אם לשחקן יצאה תוצאה המורכבת ממספרים עוקבים שאינה 2:1 (לדוג': 4:3, 2:3, 5:6 וכו'), הוא מקבל שני מהלכים שבהם הוא יכול להזיז את האבנים שלו לאיזה משולשים שירצה. מצב זה מתקיים כל עוד המספרים העוקבים לא החזירו אבן ללוח ממצב לכוד. במקרה כזה, השחקן חייב לדרוך על המשולש הפנוי בבסיס שלו, ואז לבצע את המהלך השני איך שירצה. בחלק מהגרסאות, עם מספרים עוקבים לא ניתן להוציא אבנים מהלוח, אלא חייבים להעבירן למשולש אחר, והתוצאה 6:1 נחשבת לכזו המורכבת ממספרים עוקבים.
דאבלים – כל דאבל כולל גם את הדאבלים של כל המספרים הקטנים ממנו. לדוגמה: 6:6 יכלול גם את 5:5, 4:4, 3:3, 2:2, ו-1:1. המהלכים במקרה כזה מבוצעים מהגדול לקטן. התנועה בדאבל זהה לזו שב-שש בש רגיל.
מספר מזל – המספר שהוטל בהטלה שלפני המשחק, שמטרתה להכריע מי יתחיל. מספר המזל יכול להיות כל תוצאה שאינה מורכבת מזוג מספרים עוקבים או 2:1. אם בהטלה שלפני המשחק יצא מספר שאינו עונה לדרישות אלו, יש להטיל שוב ושוב עד שיתקבל מספר כזה. או לחלופין, להגיע להסכמה הדדית לגביו. היה והתקבל מספר המזל, השחקן רשאי לשנותו לכל תוצאה שירצה. לפי חלק מהגרסאות, מספר המזל ייתן לשחקן שקיבל אותו את יכולת התנועה של תוצאת 6:6, על כל המשתמע מכך.
הטלת 5:2 – כאשר שחקן מטיל את התוצאה 5:2 הכלי המתקדם ביותר שלו נהפך לאכול.
וריאציות ומשחקים נוספים על לוח השש בש > משחקים נוספים על לוח השש בש

בנוסף למשחק השש בש, על לוח השש בש משחקים משחקים נוספים וביניהם מחבוסה ושלושים ואחד.
וריאציות ומשחקים נוספים על לוח השש בש > שלושים ואחד

במשחק שלושים ואחד המטרה זהה למטרה בשש בש – להוציא את כל האבנים מהלוח.
כל שחקן מעמיד את כל האבנים שלו על המשולש הקיצוני בלוח במקביל לאלו של השחקן היריב. המטרה היא להביא את כולן לבסיס ואז להתחיל להוציא אותן מהלוח כמו בשש בש.
בניגוד לשש בש אי אפשר ללכוד אבנים של היריב, כך שאם אבן אחת של שחקן עומדת על משולש כלשהו הוא בנה "בית" והאבן של היריב לא יכולה לעמוד עליו.
לאחר ששחקן מצליח להעביר את כל האבנים שלו לבסיס, הוא מתחיל להוציא אותן החוצה. המנצח הוא מי שהוציא ראשון את כולן.
מספר הנקודות שווה למספר האבנים שנותרו ליריב על הלוח, והמשחק נמשך עד שאחד הצדדים מצליח להגיע ל־31 נקודות ומוכרז כמנצח.
היסטוריה

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אף על פי שהשש-בש מזוהה בימינו בעיקר עם טורקיה, פרס ועמי הקווקז כגון הגאורגים והארמנים[דרוש מקור], המשחק המצרי העתיק סנת המוכר כמשחק הלוח העתיק ביותר, נתפס על ידי חוקרים כראשון מבין שורה של משחקים מהם התפתח השש בש. משחק נוסף הוא המשחק המלכותי של אור ששני לוחות משחק שלו נמצאו בעיראק על ידי ארכאולוגים בריטיים ושויכו לתקופה שקדמה לשושלת אור 1, לפני 2600 לפנה"ס. חפירות שנערכו בשהר-י סוח'תה שבאיראן ב-2004 העלו לוח משחק בן כ-5000 שנה המחולק ל-20 משבצות, 60 אבני משחק ושתי קוביות, המוכר כלוח המשחק העתיק ביותר שנמצא.
ברומא העתיקה נהגו לשחק במספר משחקי לוח. אחד מהם, "משחק 12 השורות", דומה לשש בש בכך שתנועות האבנים על גבי הלוח הונחו על ידי זריקת הקוביות. משחק נוסף, "טבולה" (שולחן, או לוח במשמעותו המילולית. בטורקית מודרנית, נקרא השש בש "טאוולה"), התקרב יותר לשש בש המודרני; המשחק נערך על לוח המחולק ל-24 משבצות, השחקנים הניעו את אבני המשחק בכיוונים הפוכים בעזרת שלוש קוביות, ומטרת המשחק הייתה להיות הראשון שמסיר את האבנים מהלוח. המשחק הוזכר באפיגרמה של הקיסר הביזנטי זנו (המאה ה-5 לספירה).
קוביית ההכפלה נוספה למשחק בשנת 1920 במועדוני שש בש בלואר איסט סייד, ניו יורק. תוספת זו מחייבת את השחקנים להעריך את סיכויי הזכייה בכל מצב, ומוסיפה חישובי תוחלת לאסטרטגיית המשחק.
באמצע שנות השישים זכה השש בש לפופולריות הודות לאציל רוסי, הנסיך הכריזמטי אלקסיס אובולנסקי, שייסד תחרויות שש-בש בינלאומיות, ואף כתב ספר העוסק באסטרטגיה של המשחק. הוא פרסם סט של כללים רשמיים והקים מועדון שש בש בינלאומי במנהטן. במרץ 1963 נערך טורניר השש בש הבינלאומי הגדול הראשון, ומאז נערכות תחרויות רבות, בעיקר בלאס וגאס, באיי בהאמה ובמונטה קרלו שבנסיכות מונקו.
השש בש ועולם המחשוב > ניתוח ומחקר במסגרת מדעי המחשב

בדומה לשחמט, שש בש נלמד בעניין רב על ידי מדעני מחשב. רשתות עצביות מלאכותיות וגישות אחרות הובילו להתקדמות משמעותית בפיתוח תוכנות שש בש עבור משחק וניתוח.
תוכנת השש בש החזקה הראשונה היא BKG 9.8. התוכנה פותחה על ידי מדען המחשב הנס ברלינר כחלק מניסוי על פיתוח מצבים במשחקי לוח. בגרסאותיה המוקדמות, התוכנה התמודדה בקושי אפילו מול שחקנים חלשים, אך ברלינר הבחין בכך שטעויות קריטיות תמיד נעשות בשלבי מעבר במשחק. הוא השתמש בעקרונות של לוגיקה עמומה כדי לשפר את המשחק בין שלבים, וביולי 1979 התוכנה הייתה חזקה מספיק כדי לשחק מול אלוף העולם לואיג'י וילה (אנ'). התוכנה ניצחה בתוצאה 1–7, ובכך הייתה לתוכנת המחשב הראשונה שניצחה אלוף עולם במשחק לוח. במשחק זה נעשה שימוש בקוביות רגילות, וניתוח סטטיסטי שביצע ברלינר לאחר המשחק הראה שהתוכנה קיבלה, במקרה, מספרים שאיפשרו לה לבצע מהלכים טובים יותר מאלה של היריב האנושי.
בסוף שנות ה-80, מתכנתי שש בש הצליחו יותר בעזרת גישות המבוססות על רשת עצבית מלאכותית. TD-Gammon, שפותחה על ידי עמית במרכז המחקר של IBM הייתה הראשונה שהתקרבה לרמה של שחקן מומחה, ואף למעלה מזה, לטענת מספר שחקני שש בש מובילים.
כתוצאה מהתפתחות המחקר ברשתות עצביות, יצאו לשוק מספר תוכנות מסחריות וכן תוכנה שיתופית ותוכנה חינמית מבוססת קוד פתוח. תוכנות אלו יכלו גם לשחק את המשחק וגם להציע כלים לניתוח משחקים, כולל השוואות מפורטות של מסעים בודדים.
השש בש ועולם המחשוב > משחק באינטרנט

בנוסף למשחק ולניתוח משחקים, תוכנות שש בש פותחו גם כדי לתווך בין שחקנים דרך רשת האינטרנט. משחק שש בש מקוון בזמן אמת התחיל עם FIBS (ראשי תיבות של First Internet Backgammon Server) ב-1992, שנחשב לאתר השש בש הלא מסחרי הוותיק ביותר באינטרנט, המצליח לשמר קהילת שחקנים בינלאומית.
משחק שש בש על כסף באינטרנט החל עם Gamesgrid ב-1997. האתר הוקם על ידי מתכנת מחשבים ושחקן שש בש בשם קן ארנולד והיה הראשון לאפשר לשחקנים להכריז על נכונותם לשחק מול משתמשים אחרים, אך אסר עליהם להצהיר בפומבי על העדפות המשחק שלהם (כמו סכום ההימור וסוג המשחק).
ישנן מספר רשתות שש בש באינטרנט המציעות משחק אונליין נגד שחקנים אחרים, את אחד האתרים המרשימים ביותר ניתן למצוא תחת פלטפורמת הפייסבוק, האתר מציע לשחק נגד חברים בפייסבוק, בחירת יריב מרשימה ובחירת יריב אקראי.
שש בש בישראל

בין שחקני השש בש הידועים נמנה גם אלוף ישראל בשחמט ואלוף העולם בשש בש שמעון כגן והישראלי לשעבר מיכאל נתנזון.
הערות שוליים

↑  פרופ' אהוד פרידגוט, חשיבות מרכיב הכישרון בשש בש
↑  Mexican Backgammon
↑  תולדות השש בש (אנגלית)
↑  ענת גל-און, ‏ההיסטוריה של השש-בש, באתר גלובס, 19 ביולי 2007
↑  Backgammon Computer Program Beats World Champion, by Hans J. Berliner, באתר "bkgm.com", ‏24 בספטמבר 2023 (באנגלית)
↑  שחזור ההודעה המקורית על הפעלת שרת השש בש הראשון באינטרנט, (אנגלית)
↑  חלוצי השש בש באינטרנט מאת רוברט ווכטל (אנגלית)
↑  אלוף העולם בשש-בש: "לשחמט אין לי זמן", באתר ynet, 12 באוגוסט 2015
↑  האבנים מסודרות עם כיוון השעון כדלהלן, בצבעים מנוגדים. בחצי הראשון (השמאלי), 5 אל מול 5 במשולשים הראשונים משמאל, וכן 3 אל מול 3 במשולשים השניים מימין, ובחצי השני (הימני), 5 אל מול 5 במשולשים הראשונים משמאל ו-2 אל מול 2 במשולשים הראשונים מימין. להמחשה ויזואלית נוחה מומלץ לעיין  בתמונות השונות ברחבי הערך.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284650805171  BnF: cb11938367h (data)  GND: 4069063-5  LCCN: sh85010798  NDL: 00577370 
לוח השש בש במצב ההתחלתי, ועליו זוג קוביות, וקוביית ההכפלה (קוביית ההכפלה משמשת למשחק שש בש מורחב אשר שונה ממשחק שש בש רגיל)
לוח שש בש מפרו, המעוצב בדמויות של למות ושל צ'ולות (נשים פרואניות)
שחקני שש בש בטבריה (1949-1948)
המשחק המלכותי של אור משנת 2,600 לפנה"ס – התגלה באור שבשומר
חיילי מילואים ישראלים משחקים שש בש בעת מלחמת לבנון הראשונה
שתי נשים מן העיר סריק בטורקיה, משחקות שש בש
אנשים משחקים שש בש
ולדיסלב השני יגיילו

ולדיסלב השני יגיילו, בציור מאת יאן מטייקו
ולדיסלב השני יגיילו, או בשמו המקורי בליטאית – יוגאילה אלגירדאיטיס (בפולנית: ‏Władysław II Jagiełłoקובץ:Pl-Władysław Jagiełło.ogg‏Ⓘ‏, בליטאית: Jogaila Algirdaitis, בבלארוסית ובאוקראינית: Ягайла ‏1352 או 1362 וילניוס – 1 ביוני 1434 גרודק, לימים "גרודק יגיילונסקי" או הורודק) היה דוכס גדול של ליטא בין השנים 1377–1392 ומלך פולין בין השנים 1386–1434.[דרושה הבהרה]
יוגאילה, בנו של אלגירדאס, דוכס ליטא, היה נציג השושלת הגדימינית ומייסד השושלת היגלונית (1385–1572) של מלכי פולין. דרך אמו, אוליאנה מטוור, היה בעל שורשים רוסיים.
בשנת 1386 הוא הקים באמצעות הסכם קרבו (Krewo) את האוניה הפרסונלית בין ממלכת פולין ובין הדוכסות הגדולה של ליטא. ההסכם התאפשר באמצעות נישואיו לידוויגה לבית אנז'ו, מלכת פולין ב-1386 ועל ידי התנצרותו לדת הקתולית תוך אימוץ השם הנוצרי ולדסילב. יחד איתו האוכלוסייה הליטאית עברה לנצרות הקתולית.
נמנה עם 24 מייסדיו של מסדר הדרקון שנועד להתגייס להגנת אירופה הנוצרית מפני איום האימפריה העות'מאנית המוסלמית ומפני איומים חיצוניים אחרים.
ניצחונו בשנת 1410 בגרונוולד, ביחד עם הדוכס הגדול של ליטא, ויטאוטאס הגדול, ובני ברית אחרים, על האבירים הטווטונים גרם לחתימת הסכם השלום בטורון ולהתמוטטות הישות המדינית של מסדר הטבטונים באזור הים הבלטי. ולדיסלב יגיילו הבטיח והרחיב את גבולות פולין וליטא ושלטונו נחשב התחלת "תור הזהב" הפולני.
תחת שושלת יגיילו הפכה פולין למעצמה פוליטית וצבאית במזרח אירופה ובמרכזה.
חייו ועלייתו של יוגאילה כמנהיג של ליטא רבתי > רקע משפחתי ושנות צעירותו

שמו בלידה היה יוגאילה. קיימים פרטים מעטים על ילדותו וצעירותו ואף יום הולדתו אינו ודאי. בעבר סברו שנולד ב-1348 או 1352, אך מחקרים בני זמננו תומכים בתאריך מאוחר יותר – בסביבות 1362.
היה צאצא לשושלת הגדימינית וייתכן כי מקום הולדתו הוא ווילנה. הוא היה הבן הצעיר מבין אחד-עשר ילדיהם של הדוכס הגדול של ליטא, אלגירדאס, ושל אשתו השנייה, אוליאנה אלכסנדרובנה מטבר, בת של הקניאז הגדול של טבר, אלכסנדר הראשון.
חייו ועלייתו של יוגאילה כמנהיג של ליטא רבתי > שלטון משותף עם דודו קסטוטיס בליטא רבתי

הדוכסות הגדולה של ליטא הייתה ישות פוליטית מורכבת משתי מרכיבים אתניים ופוליטיים מובילים, אך שונים מאוד: ליטא האתנית בצפון-מערב, ו"רוטניה", דהיינו שטחים של רוס של קייב לשעבר, המהווים היום חלק מבלארוס, מאוקראינה וממערב רוסיה.
בשנת 1377, אחרי מותו של אלגירדס, שיתף קסטוטיס (Kęstutis), במקור הדוכס של טרקאי, את אחיינו יוגאילה בשלטון, כשליט של השטחים המזרחיים והדרומיים של ליטא רבתי, בעוד הוא עצמו המשיך לשלוט בצפון-מערב. אף על פי שיוגאילה נשא פורמלית את התואר דוכס גדול של ליטא, ה"דיארכיה" הזאת לא הייתה בשום אופן שוויונית: הדוד שמר לעצמו את הראשונות והיה המנהיג הראשי של המדינה.
בתחילת שלטונו, בשנים 1377–1378 הוטרדה מנוחתו של יוגאילה מנסיונותיו של אנדרי מפולוצק, בנו הבכור של אלגירדס, לנכס לעצמו את מעמד הדוכס הגדול. מתוך שאיפה זאת כרת אנדריי ברית בשנת 1380 עם הקניאז של מוסקבה דימיטרי. שניהם קראו תגר על בן בריתו של יוגאילה, האמיר הטטרי ממאי, חאן בפועל של אורדת הזהב.
בשעת המבחן, בשדה הקרב בקוליקובו, לא תמך יוגאילה ממש בכוחות הטטרים, ואיפשר לנסיך הרוסי דמיטרי לנחול עליהם ניצחון משמעותי. אמנם, נראתה הצלחה זו של המוסקבאים במאבק נגד אורדת הזהב כמו "ניצחון פירוס", אבל בטווח ארוך, היא סימנה את התחלת העלייה האיטית אבל הבטוחה של הדוכסות הגדולה של מוסקבה כמעצמה היריבה העתידית הכי מסוכנת לשלמותה, רווחתה והשרדותה של ליטא.
עם זאת באותם הימים, האבדות הכבדות שסבלה מוסקבה באותו קרב מפורסם החלישו את כוחה ויוגאילה הרגיש אז חופשי יותר להתחיל במאבק על ההגמוניה בליטא, נגד דודו, קסטוטיס.
חייו ועלייתו של יוגאילה כמנהיג של ליטא רבתי > הסכם דובידישקס ומלחמת האזרחים הליטאית הראשונה

מצפון-מערב עמדה ליטא בפני פשיטות צבאיות בלתי פוסקות של האבירים הטבטונים שפעלו החל משנת 1226 נגד השבטים הבלטים הפגאנים - הפרוסים, היוטבינגים והליטאים, במטרה להביסם ולהעבירם לדת הנוצרית.
בשנת 1380 חתם יוגאילה בחשאי בדובידישקס הסכם מוכוון נגד קסטוטיס, עם אותם האבירים הגרמנים. כשקסטוטיס גילה את המזימה, כבש את וילנה, הדיח את יוגאילה והכריז עצמו דוכס גדול במקומו. זאת הייתה התחלת מלחמת האזרחים הליטאית הראשונה (1381–1384).
כעבור שנתיים, ב-1382 הצליח יוגאילה לגייס צבא מקרב האצילים שהיו וסאלים לאביו המנוח והגיע בראש לוחמיו ליד טרקאי. הוא קיבל סיוע גם מצד האבירים הטבטונים. קסטוטיס ובנו, ויטאוטאס באו למחנה של יוגאילה לשם משא ומתן אבל נלכדו במרמה והושלכו למאסר בטירת קרבה. כעבור שבוע נמצא קסטוטיס מת, קרוב לוודאי נרצח. ויטאוטאס הצליח להימלט אל המבצר הטבטוני מריינבורג (טירת מלבורק), שם הוטבל לנצרות בשם ויגאנד.
יוגאילה גמל לאבירים הטבטונים על עזרתם נגד קסטוטיס ובנו על ידי חתימת הסכם דוביסה, שבו הבטיח את התנצרותה של ליטא והעניק להם את סמוגיטיה ממערב לנהר דוביסה. אולם, כשיוגאילה לא עמד בדבריו ולא אשרר את ההסכם, פלשו האבירים לליטא בקיץ 1383. בשנת 1384 התפייס יוגאילה עם ויטאוטאס והבטיח להחזיר לו את מורשתו בטרקאי. ויטאוטאס פנה אז נגד הטבטונים ותקף ושדד כמה מהמבצרים הגרמנים.
הטבילה ונישואיו

אמו של יואגאילה, אוליאנה, האיצה בו לשאת לאשה את סופיה, בתו של הנסיך דמיטרי דונסקוי של מוסקבה, צעד שהיה צריך להתלוות בהתנצרותו לפי הדת הנוצרית אורתודוקסית. אך בחירה כזאת לא רק שלא הייתה עוצרת את מסעי הצלב של האבירים הטבטונים נגד ליטא אלא הייתה אף מעצימה אותם, מפני שהאורתודוקסים "הסכיזמטים" נחשבו בעיני הקתולים לא טובים בהרבה מהפאגאנים.
יוגאילה העדיף לעומת זאת לבקשת את ידה של המלכה ידביגה של פולין, נערה בת 11 ורומית קתולית באמונתה.
האצולה מ"פולין קטן" הציעו את הנישואים האלה ליוגאילו מכמה סיבות. בין השאר, ביקשו לנטרל סכנות מפני ליטא עצמה ולנכס לעצמם את השטחים הפוריים של גליציה (הליץ') – ווהלין. כמו כן הם ראו במהלך הזדמנות להגביר את זכויותיהם וגם למנוע השפעה אוסטרית, כפי שהיא יוצגה על ידי הארוס הקודם של ידביגה, וילהלם, הדוכס של אוסטריה.
ב-14 באוגוסט 1385 בטירת קרבו, אישר יוגאילה את הבטחותיו טרם הנישואים במסגרת "האיחוד של קרבו". הבטחות אלה כללו את ההתנצרות לפי הדת הרומית-קתולית, החזרת האדמות ה"גנובות" מפולין על ידי שכניה, ואת הסעיף
terras suas Lithuaniae et Russiae Coronae Regni Poloniae perpetuo applicare
המפורש על ידי ההיסטוריונים כצעד שיכול להיות כל דבר החל מאוניה פרסונלית בין ליטא ובין פולין ועד להכללתה המלאה של ליטא לתוך פולין.
ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם ביחס להסכם ולמניעיו של יוגאילה. בשביל קלוצ'ובסקי (2000), הוא "שיקף ראייה ארוכת טווח יוצאת מן הכלל בפיקחותה מצד האליטות הפוליטיות בשתי הארצות", בעוד שלוקובסקי וזוואדזקי (2001) ראו בו "הימור מיואש של יוגאילה שנועד למנוע אפשרות של שעבוד בלתי נמנע".
יוגאילה הוטבל לנצרות בטקס כדת וכדין בקתדרלת ואבל בקרקוב ב-15 בפברואר 1386 וקיבל את השם הנוצרי ולדיסלב.
טקס החתונה התקיים ב-4 במרץ 1386, שבועיים אחרי טקסי הטבילה. יוגאילה הוכתר כמלך ולדיסלב השני על ידי הארכיבישוף בודזאנטה. הוא אומץ באופן חוקי על ידי אמה של ידוויגה, אליזבט מבוסניה, כך שיוכל לשמור את כס המלכות במקרה של מות אשתו.
הטבילה המלכותית גררה גל של טבילות בקרב רוב האצילים ואנשי החצר של יוגאילה, כן טבילות המוניות בנהרות של ליטא, דבר שסימל את התחלת התנצרותה של ליטא. אף על פי שהמתנצרים העיקריים לדת הקתולית היו האצילים הליטאים בעוד גם הפאגאניות והנצרות האורתודוקסית נותרו מעוגנות חזק בקרב האיכרים, טבילת המלך ותוצאותיה הפוליטיות הטביעו חותם בל יימחה בהיסטוריה של פולין וליטא כאחד.
תאריו

בלטינית:
Wladislaus dei gracia Rex Polonie, nec non terrarum Cracovie, Sandomirie, Siradie, Lancicie, Cuyauie, Lituanie princeps supremus, Pomeranie, Russieque dominus et heres, etc
תרגום: ולדיסלב, בחסד אלהים מלך פולין, גם כן של ארצות קרקוב, סנדומיר, שייראדז', לנצ'יצקייה, קויאווה, דוכס עליון של ליטא, שליט ויורש של רוטניה.
.
שליט פולין וליטא > עלייתו על כס המלכות

ולדיסלב יגיילו והמלכה ידוויגה שלטו כמונרכים שותפים. על אף שלידוויגה היה פחות כוח מעשי, היא לקחה חלק פעיל בחיים הפוליטיים והתרבותיים של פולין. בשנת 1387 היא עמדה בראש שני מסעות צבאיים ברוטניה האדומה, וכבשה שם מחדש שטחים שאביה, לאיוש הגדול, סיפח זמנו להונגריה. כמו כן הבטיחה לעצמה את נאמנותו של פטרו הראשון, שליט נסיכות מולדובה.
ב-1390 פתחה בעצמה את המשא ומתן עם מסדר הטבטונים. עם זאת, נפלה מרבית האחריות הפוליטית על כתפיו של ולדיסלב, בעוד שידוויגה עסקה רבות ביוזמות בתחום התרבות והנדבנות, פעילות שזיכתה אותה בהערכה רבה.
זמן קצר אחרי עלייתו על כס המלכות של פולין, העניק יגיילו כתב זכויות לעיר וילנה, כפי שנעשה גם לגבי עיר קרקוב, לפי דגם חוקי מגדבורג.
ויטאוטאס העניק פריבילגיות לקהילה היהודית של טרקאי בערך באותם התנאים כמו הזכויות שהוענקו ליהדות פולין מימי המלכים בולסלב האדוק וקזימייז' הגדול.
מדיניותו של ולדיסלב בכיוון איחוד שתי מערכות החוקים של פולין וליטא הייתה חלקית ולא אחידה אך היוותה צעד בעל השלכות ארוכות טווח. עד לאיחוד לובלין משנת 1569 כמעט לא נותרו הבדלים משמעותיים בין המערכות המנהליות והמשפטיות שפעלו בליטא ובפולין.
אחת התוצאות של מדיניות ולדיסלב התחוללה במישור הדתי. חלה התקדמות הדת הרומית-קתולית על חשבון הנצרות האורתודוקסית. בשנים 1387 ו-1413, למשל, בויארים הליטאים הקתוליים זכו לפריבילגיות משפטיות ופוליטיות שנשללו לבויארים האורתודוקסים. במאה החמש עשרה תנופת התהליך הזה התלוותה בהתחזקות הזהות הרוטנית והליטאית.
שליט פולין וליטא > האתגרים

טבילתו של יגיילו לנצרות לא שמה קץ למסע הצלב של האבירים הטבטונים, שטענו שהתנצרותו הייתה מזויפת, אולי אפילו משעה כפירה וחידשו את פשיטותיהם בתירוץ שליטא נשארה עדיין פגנית. עם זאת, היה כעת יותר קשה לאבירים להסביר את עילות מסע הצלב והם עמדו בפני איום הולך וגדל מצד הברית בין ממלכת פולין וליטא שבחרה באמת בדרך הנצרות. בחסותו של ולדיסלב קמה דיוקסיה וילנה תחת ראשות הבישוף אונדז'יי וסילקו, הכומר המוודה לשעבר של אליזבת מהונגריה. הבישופות, שכללה גם את סמוגיטיה, הייתה עד אז בפיקוח מסדר הטבטונים (שמרכזו בקניגסברג), ועברה הפעם מחסותם לזו של הארכיבישוף בגנייזנו.
החלטתו של ולדיסלב לא שיפרה את יחסיו עם הטבטונים אולם שימשה לחיזוק הקשרים ההדוקים שנוצרו בין ליטא לפולין, ואיפשרו לכנסייה הפולנית לסייע חופשית לאחותה הליטאית.
בשנת 1389 נאלץ שלטונו של ולדיסלב להתמודד עם אתגר מחודש מצד בן דודו, ויטאוטאס, שזעם על שינוי מאזן הכוח בליטא לטובת סקירגיילה. ויטאוטאס יצא למלחמת אזרחים במטרה להיבחר לדוכס גדול. ב-4 בספטמבר 1390 צרו כוחות מאוחדים של ויטאוטאס ושל הטבטונים שבפיקוד המגיסטר הגדול קונרד פון ואלנרודה, על וילנה, שבה נמצא העוצר סקירגיילה עם לוחמים פולנים, ליטאים ורוטנים.
על אף שהאבירים הפסיקו את המצור אחרי חודש, הם הצליחו להחריב הרבה מן חלק החיצוני של העיר. שפיכות הדמים הופסקה זמנית על ידי חתימת הסכם אוסטורב בשנת 1392. לפי ההסכם, הסכים ולדיסלב למסור לוויטאוטאס את רסני השלטון בליטא בתמורה לשלום:ויטאוטאס עמד להנהיג את ליטא בתור דוכס גדול (magnus dux) עד יום מותו, תחת חסותו של הדוכס העליון (dux supremus), הלא הוא מלך פולין עצמו. סקירגיילה הועבר מהדוכסות טרוקי והתמנה לנסיך קייב.
בהתחלה הסכים ויטאוטאס לקבל את מעמדו החדש אבל במהרה שינה את דעתו והתחיל לשאוף לעצמאות המוחלטת של ליטא ביחס לפולין. מצב המלחמה בין הליטאים לטבטונים הסתיים ב-12 באוקטובר 1398 כשנחתם הסכם סלינס, אי סלינס שבנהר ניימן. ליטא הסכימה לוותר על סמוגיטיה לטובת האבירים הגרמנים, ולסייע להם במאבק על פסקוב. לעומת זאת הסכים המסדר לעזור לליטא לכבוש את נובגורוד. כעבור זמן קצר נבחר ויטאוטאס למלך על ידי האצילים המקומיים. אולם ב-1399 צבאו וכוחות בן בריתו, החאן טוכטמיש של אורדת הזהב התרסקו בקרב על נהר וורסקלה מול הצבא של טימור לנג. תבוסה זו שמה קץ לשאיפות האימפריאליות של ויטאוטס במזרח ואילצה אותו לחזור להסכים לחסותו של ולדיסלב.
שליט פולין וליטא > מלך בלעדי של פולין > השנים המוקדמות

ב-22 ביוני 1399 ילדה המלכה ידוויגה בת, שהוטבלה בשם אליזבת בוניפציה, אך כעבור חודש מתו שתיהן, האם והבת. ולדיסלב נשאר השליט הבלעדי של ממלכת פולין, ללא יורש וגם ללא לגיטימיות מספקת לנהל את המדינה.
מות אשתו חיבלה בזכותו לכס המלכות, וכתוצאה מכך התעוררו סכסוכים ישנים בין אצילי פולין קטן, שאהדו, בדרך כלל, את ולדיסלב, ולשועי פולין גדול. בשנת 1402 הגיב ולדיסלב להתמרמרות נגד שלטונו והתחתן עם אנה מצלייה, נכדתו של קז'ימייז' השלישי, שידוך פוליטי שהיה אמור להחזיר את הלגיטימיות למלכותו.
ברית וילנה וראדום בשנת 1401 אישרה את מעמדו של ויטאוטאס בדוכס גדול תחת חסותו של ולדיסלב. מצד שני, היא הבטיחה את ירושת תוארי הדוכס הגדול לצאצאיו של ולדיסלב. במקרה שוולדיסלב ימות ללא יורשים, הדוכס הגדול היה אמור להיבחר על ידי האצילים הליטאים.
באותם ימים היה קשה לנבא את השלכות הברית, מכיוון שלאף אחד מהמונרכים לא נולדו עדיין יורשים. הברית חיזקה לעומת זאת, את קשרים בין אצילי פולין וליטא והבטיחה הגנה משותפת, תוך חיזוק כוחה של ליטא בעימות חדש אפשרי נגד האבירים הטבטונים, עימות שפולין לא הייתה מעורבת בו עד אז.
ההסכם השאיר ללא פגיעה את החירויות מהן נהנו אצילי פולין וחיזקו את כוחם של האצילים הליטאים לפי הדוגמה הפולנית. עד אז הוטרדו פחות הדוכסים הגדולים של ליטא מאיזונים ומגבלות מצד האצילים. משום כך זיכתה ברית וילנה וראדום את ולדיסלב בעלייה בפופולריות שלו בתוך ליטא.
בשלהי 1401 מלחמה מחודשת נגד הטבטונים התחילה לדלדל את משאבי הליטאים, שמצאו עצמם נאבקים בשתי חזיתות אחרי פריצת מרידות בפרובינקיות המזרחיות.
אחד מאחיו של ולדיסלב, שוויטריגיילה, בחר ברגע זה כדי לקרוא תגר על המלכות ולהכריז את עצמו לדוכס גדול, תוך כדי התססה בתוך ליטא. ב-31 בינואר 1402 הוא הופיע במריאנבורג והשיג את גיבוי האבירים הטבטונים.
שליט פולין וליטא > הסכסוך עם מסדר הטבטונים

המלחמה הסתיימה בהסכם רציאז' ב-22 במאי 1404. ולדיסלב הסכים לוותר פורמלית על סמוגיטיה ולתמוך בתוכניות הטבטונים לגבי פסקוב. בתמורה, התחייב קונרד פון יונגינגן למכור לפולין את חבל דובז'ין  ואת העיר זלוטוריה, שמושכנו בעבר אצל הטבטונים על ידי המלך ולדיסלב אופולסקי, וכמו כן לתמוך בוויטאוטאס בנסיונותיו לכבוש נובגורוד. לשני הצדדים היו סיבות מעשיות להגיע להסכם: המסדר נזקק לזמן כדי לבצר את השטחים שסופחו על ידו, בעוד הפולנים והליטאים היו צריכים להתמודד עם אתגרים טריטוריאליים במזרח ובשלזיה.
באותה שנה, 1404, דן ולדיסלב בעיר ורטיסלב, עם מלך בוהמיה, וצלאב הרביעי, שנודע גם כוונצל, מלך גרמניה ("מלך הרומאים"). ונצל הציע להחזיר את שלזיה לפולין בתנאי שוולדיסלב יתמוך בו במאבק לשלטון באימפריה הרומית הקדושה. בהסכמת האצילים הפולנים והשלזיים, דחה ולדיסלב את העסקה כיוון שלא רצה להעמיס את עצמו בעוד התחייבויות צבאיות במערב.
שליט פולין וליטא > המלחמה של פולין וליטא נגד מסדר הטבטונים

בדצמבר 1408 ניהלו ולדיסלב וויטאוטאס דיונים אסטרטגיים בטירת נובוגרודק (בנבהרדק) שבהן החליטו להתסיס את חבל סמוגיטיה נגד השלטון הטבטוני כדי לגרום לנסיגת כוחות של האבירים הגרמנים מפומרליה. ולדיסלב הבטיח לחטאוטאס לגמול לתמיכתו על ידי החזרת סמוגיטיה לליטא בכל הסכם שלום שייחתם בעתיד. ההתקוממות בסמוגיטיה פרצה במאי 1409 ובהתחלה עוררה רק תגובות מעטות מצד הטבטונים, שעדיין לא חיזקו את שליטתם באזור על ידי בניית טירות; אולם עד חודש יוני הם הפעילו לחצים דיפלומטיים באמצעות שליחיהם בחצר של ולדיסלב באוברוניקי תוך השמעת אזהרות לאצולה הפולנית נגד כל מעורבות של פולין בסכסוך בינם ליטא למסדר. מעל ראש האצילים, הודיע ולדיסלב למגיסטר הגדול של הטבטונים, אולריך פון יונגינגן שבמקרה של פעולה טבטונים נגד המורדים בסמוגיטיה, תיאלץ פולין להתעב.
בנסיבות אלה ב-6 באוגוסט 1409 הכריז המסדר הטבטוני מלחמה נגד פולין. ולדיסלב קיבל את הודעתם בנובי קורצ'ין ב-14 באוגוסט.
הטירות שבגבול הצפוני של הממלכה הפולנית, בזלוטוריה, בדובז'ין ובבוברובניקי, בירת חבל דובז'ין, היו במצב כה רעוע שבנקל הצליחו האבירים הטבטונים לכבוש אותן. התושבים הגרמנים של בידגושץ' (בגרמנית ברומברג) הזמינו את הטברטונים גם לעירן. ולדיסלב הגיע לזירה בסוף ספטמבר, תוך שבוע כבש מחדש את בידגושץ' וב-8 באוקטובר בא לידי הסכם עם האבירים הגרמנים. במהלך החורף שני הצבאות התכוננו לעימות מכריע. ולדיסלב הכין מחסן אספקה אסטרטגי בפלוצק שבמזוביה ובנה גשר סירות והוביל אותו צפונה לאורך הוויסלה.
בינתיים יצאו שני הצדדים למתקפות דיפלומטיות. האבירים שיגרו אגרות למלכי אירופה בהם הטיפו למסע צלב נגד "הפגנים".
מצידו הגיב ולדיסלב עם מכתבים משל עצמו אל המלכים, שבהם האשים את הטבטונים בתוכניות לכבוש את כל העולם. פניות אלה גייסו תומכים מקרב אבירים זרים לכל צד. המלך וצלאב הרביעי של בוהמיה חתם על הסכם הגנה עם הפולנים נגד המסדר הטבטוני. אחיו, הקיסר זיגיסמונד לבית לוקסמבורג, כרת להפך ברית עם הטבטונים וב-12 ביולי הכריז מלחמה על פולין, על אף שבני חסותו ההונגרים סירבו לצאת למלחמה.
שליט פולין וליטא > קרב גרונוולד

כשחודשה המלחמה ביוני 1410 פרץ ולדיסלב אל ללבה של המדינה הטבטונית בראש צבא של כ-20,000 פרשים אצילים, 15,000 חיילים פשוטים, ואלפיים פרשים מקצועיים שכירי חרב מבוהמיה. אחרי שבצ'רווינסק חצו את נהר הוויסלה על גשר סירות, כוחותיו נפגשו עם הצבא של ויטאוטאס – שכלל 11,000 פרשים קלים ליטאים, רותנים וטטרים. ב-15 ביולי בקרב גרונוולד, אחרי אחד הקרבות הגדולים והאכזריים ביותר בימי הביניים, נחלו בני ברית אלה ניצחון עכל כך מוחץ שצבאם של הטבטונים חוסל כמעט כליל, ורוב מפקדיו נהרגו בקרבות, לרבות המגיסטר בגדול אולריך פון יונגינגן והמרשל הגדול פרידריך פון וולנרודה. אלפי לוחמים נטבחו משני הצדדים.
הדרך אל בירת הטבטונים, מריינבורג (מלבורק) נפתחה בפני המנצחים, כשהעיר חסרת הגנה. עם זאת, מסיבות לא ברורות, היסס ולדיסלב לנצל את יתרונו. רק ב-17 ביולי התחיל צבאו להתקדם בעצלתיים והגיע למריינבורג רק ב-25 ביולי. בזמן שהרוויח, ארגן המגיסטר החדש היינריך פון פלאואן את הגנת המבצר. גם המצור נוהל כאילו בלב חצוי והוסר לבסוף על ידי ולדיסלב ב-19 בספטמבר. היסוסיו יוחסו לגורמים שונים: אי חדירותם של הביצורים, מספר הרב של קרבנות בקרב הליטאים, אי רצונו של המלך להסתכן בקורבנות רבים נוספים, או שאיפתו לשמור את מסדר הטבטונים חלש אך לא מובס לחלוטין, על מנת שלא להפר את איזון הכוח בין פולין (שקרוב לוודאי הייתה מספחת את מרבית אדמות המסדר במקרה של ניצחון מוחלט) ולליטא.
אולם היעדר מקורות מונע הסקת מסקנות סופיות.