stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ישראל – כורדיסטן העיראקית
יחסים פוליטיים

כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 נרקמו קשרי סיוע חשאיים בין מדינת ישראל לבין הנהגת הכורדים בראשותו של מוסטפא ברזאני. בשנת 1966 סייעה ישראל למבצע צבאי שביצעו הכורדים (אותו תכנן וניהל צורי שגיא) בו חיסלו הכורדים חטיבה עיראקית. קשרים אלה, שהופעלו דרך נציגי ישראל באיראן, נותקו בעקבות הסכם אלג'יר ב-1975.
במהלך מלחמת המפרץ ארגונים יהודיים ברחבי העולם פתחו בשדלנות כדי לסייע לכורדים בכורדיסטן העיראקית כדי לעצור את הרדיפות של ממשלת עיראק. ישראל גם סיפקה, באמצעות כורדיסטן הטורקית, פריטי עזרה ראשונה לכורדיסטן העיראקית וכן בעת המלחמה קרא ראש ממשלת ישראל, יצחק שמיר, בפגישתו עם מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'יימס בייקר לממשלת ארצות הברית להגן על הכורדים.
יחסי ישראל-כורדיסטן העיראקית החמיצו מעט בפברואר 1999, כאשר הכורדים האשימו את המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, בסיפוק מידע שהוביל למעצרו של מנהיג מפלגת הפועלים של כורדיסטן הטורקית, עבדוללה אג'לאן, בקניה. מפגינים כורדים תקפו את קונסוליה הישראלית בברלין, וכתוצאה מכך נהרגו שלושה מפגינים על ידי מאבטחים.
כלי התקשורת הישראליים דיווחו ב-2004 על פגישותיהם של גורמים רשמיים בישראל עם מנהיגים פוליטיים כורדים, כאשר מסעוד ברזאני, ג'לאל טאלבאני וראש ממשלת ישראל אריאל שרון אישרו בפומבי את היחסים של ישראל עם אזור כורדיסטן העיראקית.
נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד ברזאני, ענה על שאלה בנוגע ליחסי כורדיסטן העיראקית-ישראל בעת ביקורו בכווית במאי 2006: "זה לא פשע לקיים יחסים עם ישראל, אם בגדאד תכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל, נוכל לפתוח קונסוליה בארביל".
ב-2014, בנאום שנשא בכנס המכון למחקרי ביטחון לאומי, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, תמך בהקמת מדינה כורדית עצמאית. הוא טען כי "הכורדים הם עם לוחם שהוכיח מחויבות פוליטית והוא ראוי לעצמאות מדינית".
בעקבות משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית בספטמבר 2017, הודיעה ישראל כי תכיר בעצמאות כורדיסטן העיראקית. בעקבות זאת קיבל הפרלמנט העיראקי החלטה האוסרת על הנפת דגל ישראל.
ב-24 בספטמבר 2021 נערכה ועידת שלום בארביל, בירת כורדיסטן העיראקית, בהשתתפות כ-300 מנהיגים עיראקים שקראו לממשלת עיראק להצטרף להסכמי אברהם ולכונן יחסים דיפלומטיים ונורמליזציה מלאה עם מדינת ישראל. בוועידה השתתפו גנרלים בדימוס מצבא עיראק ומנהיג פדרציית השבטים הגדולה ביותר במזרח התיכון, שבטי שמר. שר החוץ הישראלי, יאיר לפיד, בירך על היוזמה וניתנה לה ברכה על ידי איחוד האמירויות הערביות. ממשלת עיראק, לעומת זאת, גינתה את ההצהרה. ממשלת כורדיסטן העיראקית הודיעה כי לא הודיעו להם על הוועידה, ואף לא התירו זאת, בעוד שהאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן מתח ביקורת על קיום הוועידה.
ב-13 במרץ 2022 תקפה איראן מבנה בארביל, שנטען כי שימש את המוסד, טענה שנדחתה על ידי הממשל העיראקי.
יחסים כלכליים

ב-2015 דווח כי בין מאי לאוגוסט יובאו לישראל 19 מיליון חביות נפט, גודל השקול ל-77% מצריכת הנפט הישראלית באותה תקופה.
ראו גם

יחסי ישראל–עיראק
יחסי החוץ של ישראל
לקריאה נוספת

יוסי אלפר, מדינה בודדה: החיפוש החשאי של ישראל אחרי בעלות ברית באזור, הוצאת מטר 2015
יחיא תחאוכו

יחיא תחאוכו (באדיגית: Ехьйэ Тхьэухъо) כיהן כראש המועצה המקומית כפר כמא בין השנים 1989–1993.
חייו

תחאוכו, יליד כפר כמא, התחנך בבית הספר היסודי בכפר, אך את לימודיו התיכוניים סיים בבית ספר בנצרת. לאחר שירותו הצבאי יצא לחולון ללמוד את המקצוע מודד, ועם השלמת לימודיו הוא קיבל תעודת מודד מוסמך, דבר אשר סלל את דרכו לחברת קק"ל בה עבד עד פרישתו לגמלאות.
בבחירות המקומיות שנערכו לראשות המועצה המקומית הוא לא עבר את האחוז הנדרש להיבחר בסיבוב הראשון ולכן נאלץ להתמודד בסיבוב שני נגד נאלצ'יק אשמוז והוא ניצח במערכה ונבחר לשמש כראש המועצה.
אחת התרומות הגדולות שלו בתקופת כהונתו היא בניית מנהרה להולכי רגל מתחת לכביש 767 העובר בסמוך לכפר. עם השלמת המנהרה, חוברו החלק הדרומי של הכפר ובו המתנ"ס, מגרש הכדורגל, ומגרשי בנייה נוספים לחלקי הכפר האחרים. כך התאפשר מעבר תושבים בין חלקי הכפר מבלי שייאלצו לחצות כביש ראשי. לימים עולה כי הפרויקט הנ"ל הוא אחד הפרויקטים החשובים בכפר, זאת לאור העובדה כי במשך השנים התווספו מבנים חדשים, בהם חטיבת הביניים ובריכת שחייה, אותם חיברה המנהרה לחלקי הכפר האחרים.
הערות שוליים

↑  אדיגה מגאזין הצ'רקסים
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחיא שרעבי

אין תמונה חופשית
מארי יחיא בן חיים שרעבי (ה'תקנ"ח 1798 - ה'תר"ל 1870) היה רב תימני.
תולדותיו

נולד בצנעא לחיים בן יעקב. נתמנה לרב ומורה-צדק בית שרעבי בסביבות השנים ה'תר"י–ה'תר"ך. הוא לימד שם מדי בוקר משניות עם מפרשים. יעקב ספיר שהגיע לתימן בשנת ה'תרי"ט כתב עליו בספרו "אבן ספיר" שבבית מדרשו מתפללים בנוסח ספרד ולומדים שם ש"ס, רמב"ם ופוסקים.
בספר "סערת תימן" לרב עמרם קורח מובאת תקנה מסביבות השנים ה'תרכ"א–ה'תרכ"ה: "…שלא ידון אדם אחד חוץ מן שלשת חברי בית הדין ואפילו הוא גדול בתורה, כגון מ"ו יחיא קורח בכמ"ו יוסף אלקארה, ומ"ו סאלם אלמנצורה, ומ"ו יחיא אלשרעבי...". לעיתים היה מצטרף לבית הדין בצנעא.
בין שומעי לקחו היו מארי יוסף בן מארי שלום קרח (הראשון), מארי אברהם קארה בן הראב"ד מארי יוסף קארה, ומארי סאלם חבשוש.
הערות שוליים

↑  יעקב ספיר, ספר מסע תימן, כז: עיר היהודים ועיר הגוים בצנעא, באתר פרויקט בן-יהודה
↑  סערת תימן, חיבור הרה"ג עמרם בהר"ג יחיא קרח זצ"ל, הרב הראשי האחרון לגולת תימן, בעריכה שמעון גרידי, עמ' לד
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ירון בן דב

ירון בן דב (11 בינואר 1970 - 5 בינואר 2017) היה כדורגלן ישראלי אשר שיחק בעמדת הבלם בקבוצות מכבי נתניה, הפועל תל אביב ועירוני ראשון לציון, ולזכותו הופעה אחת במדי נבחרת ישראל.
קריירה

בן דב גדל במחלקת הנוער של מכבי נתניה, ובשנת 1989 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון. בעונת 1993/1994 שיחק בן דב בהפועל תל אביב, ולאחר מכן עבר לעירוני ראשון לציון, בה גם סיים את הקריירה.
לזכותו של בן דב 2 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ישראל, וב-8 באפריל 1992 ערך את הופעתו היחידה בנבחרת ישראל, במשחק ידידות נגד נבחרת איסלנד שהסתיים בתיקו 2–2.
ב-5 בינואר 2017 נפטר בן דב לאחר מאבק במחלה קשה. באותו יום שיחקו מכבי נתניה ועירוני ראשון לציון, בהן שיחק, אחת נגד השנייה במסגרת סיבוב ח' של גביע המדינה, והמשחק החל בדקת דומייה לזכרו.
הערות שוליים

↑  שחקן העבר, ירון בן דב, הלך לעולמו בגיל 46, באתר ערוץ הספורט, 6 בינואר 2017
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי טורקיה – קוריאה הצפונית

| יחסי טורקיה – קוריאה הצפונית |
| --- | --- |
טורקיה: קוריאה הצפונית


טורקיה: קוריאה הצפונית
שטח (בקילומטר רבוע)
783,562: 120,538
אוכלוסייה
87,527,097: 26,517,006
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,108,022: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,659: 
משטר
משטר נשיאותי: דיקטטורה, טוטליטריזם, משטר חד מפלגתי

יחסי טורקיה–קוריאה הצפונית הם היחסים בין הרפובליקה הדמוקרטית של צפון קוריאה ובין הרפובליקה הטורקית.
יחסים

בשנת 1950 נשלחו בפיקוד האו"ם כ-15,000 חיילים טורקים להשתתף במלחמת קוריאה על מנת למנוע את המשך המלחמה. מ-1950 ועד 1953 נלחמו יותר מ-5000 חיילים טורקים בתחום צפון קוריאה, אך מכשנגמרה המלחמה ועד שנת 2018 לא התקיים אף ניסיון להחזיר את גופות הנספים לטורקיה.
היחסים שבין המדינות, יהיו אשר יהיו, התחילו רק בשנת 2001. עד אז, הרפובליקה של טורקיה לא הכירה רשמית בצפון קוריאה כמדינה עצמאית, והצהירה כי דרום קוריאה היא הנציגה היחידה של חצי האי הקוריאני.
בשנת 2001 יחסי שתי המדינות התחממו מעט, כשבפגישה של נציגי שתי המדינות בבייג'ינג, סין, הצהירה ממשת טורקיה על הכרה רשמית בקוריאה הצפונית כמדינה עצמאית. ב־27 ביוני אותה שנה יצאה הודעה רשמית מפי שלטונות שתי המדינות על הכרה הדדית ושיתוף פעולה ברמה השגרירותית.
שנת 2002 הוקמו שגרירויות רשמיות למדינות, אך לא במדינות עצמן - שגרירות טורקיה בצפון קוריאה ממוקמת כיום בסיאול, בירת דרום קוריאה, לצד שגרירות טורקיה בקוריאה הדרומית. מנגד, שגרירות צפון קוריאה בטורקיה ממוקמת בסופיה, בירת בולגריה, מדינה שכנה לטורקיה.
רק בעשור השני של המאה ה-21 החלו שיתופי פעולה רציניים בין המדינות, בעיקר מצד טורקיה. מאז שנת 2010 ועד שנת 2015 שלחה טורקיה מספר רב של חבילות סיוע הכוללות כסף, מזון, מכשירי חשמל וסיוע הומניטרי נוסף לצפון קוריאה, כל פעם לאחר משבר כללכלי נוסף במדינה. לעומת זאת, טורקיה לא מתואמת עם צפון קוריאה מבחינה צבאית - טורקיה תומכת באו"ם בסנקציות על קוריאה הצפונית על מנת למנוע הפצה נרחבת של נשק להשמדה המונית במדינה.
ב-16 ביוני 2018 החל משא ומתן בין טורקיה לצפון קוריאה על מנת להחזיר את שרידי גופותיהם של 500 חיילים טורקים שמתו במלחמת קוריאה לקבורה בטורקיה. שגריר טורקיה בצפון קוריאה, ארסין ארצ'ין, מסר לעיתון הטורקי Habertürk כי החלו שיחות מאנקרה לפיוגיאנג בנושא החזרת השרידים, לאחר ועידת הפסגה בין דונלד טראמפ לקים ג'ונג-און בסינגפור. בנוסף, ארצ'ין דיווח כי יחל משנת 2019 פרויקט רב שלבי בו טורקיה תספק דגימות DNA של קרובי משפחה של הנספים לצפון קוריאה לצורך סיוע בזיהוי 487 חיילים שמשוער כי נהרגו בשטח DPRK (שטח גדול בדרום המדינה) במהלך השנים 1950-1953. אמנם, הפרויקט מעולם לא יצא לפועל.
יהדות אנקונה

ארון הקודש בבית הכנסת "Scuola Levantina" בעיר
יהדות אנקונה היא קהילה יהודית קטנה יחסית שהתקיימה במשך מאות שנים בעיר הנמל אנקונה שבאיטליה ותרמה רבות לכלכלה ולחיי התרבות של העיר.
כיום יש בעיר כ-200 יהודים ומתקיימות תפילות בבית הכנסת המרכזי מדי ערב שבת.
תולדות הקהילה > ימי הביניים

עדויות ראשונות להתיישבות יהודים באנקונה יש משנת 967. בשנה זו החכיר ארכיהגמון מרוונה חלקת אדמה בעיר ליהודי בשם צ'אוואריני (Ciavarini). לדעת חוקרת הקהילה היהודית באיטליה, Maria Luisa Moscati Benigni, האדמה יועדה לבית קברות או הרחבת נחלה יהודית שנרכשה בעבר, שכן מצוי מסמך המתוארך כמאתיים שנה קודם לכן, על רכישת קרקע על ידי שני יהודים מטוסקנה, שמו של אחד מהם הוא מנחם מאנקונה (Menachem di Ancona).
יעקב ד'אנקונה, סוחר יהודי משכיל מהעיר, יצא למסע אל המזרח הרחוק בשנת 1270. במסעו הוא גילה את "עיר האור" היא דאיטון - היום עיר נמל לחופי האוקיינוס השקט, במערב סין. תיאור מסעותיו בשנים 1270 - 1273 מובא בספר המסעות הקרוי "עיר האור". מסעו נערך לאחר מסעות בנימין מטודלה אך לפני מסעות מרקו פולו ואבן בטוטה.
חיי היהודים מצפון לאנקונה התנהלו על מי-מנוחות, יש על כך עדות משנת 1214. בשנת 1279 הייתה בעיר רעידת אדמה. כחלק מחיפוש האשמים בתופעה הרגו תושבי העיר את כל היהודים שהיו בה. לזכר הטבח חוברה קינה מיוחדת ונהוג היה לומר אותה באנקונה בתשעה באב.
במהרה התחדשה הקהילה היהודית בעיר: בסוף המאה ה-13 או תחילת המאה ה-14 ישב באנקונה עמנואל הרומי והיה ראש המדברים בענייני ספרות בקהילה. יהודי הקהילה עסקו בבנקאות, כמו שאר יהודי איטליה באותה עת.
תולדות הקהילה > תקופת הרנסאנס

בשנת 1348 התיישבו בעיר פליטים יהודים מגרמניה, שנאלצו לעזוב את ארצם בשל הרדיפות בגין האשמת היהודים בפרוץ המגפה השחורה. יהודים מספרד ומהלבנט באו לגור באנקונה עקב היותה מרכז סחר בינלאומי בין מרכז איטליה לבין המזרח התיכון והמזרח הרחוק.
בשנת 1427 התקבלה החלטה "כי על היהודים להתיישב כולם ביחד ברחובות רפש ואשפות ולשאת עליהם סימן מיוחד כדי להבדילם מיתר תושבי העיר". יישוב היהודים בעיר הוגבל לרחוב אחד והם נדרשו לשאת אות קלון.
ב-1530 עודד האפיפיור קלמנס השביעי יהודים להתיישב באנקונה. הוא אישר להם תנאים מיוחדים, בין השאר, מתן פטור מענידת אות הקלון. הוא גם אפשר לאנוסים שחזרו ליהדות להתגורר בעיר. יוצאי ספרד אלו התארגנו בקהילה נפרדת והקימו בית כנסת משלהם. בשנת 1539 הצטרפו אליהם, בין השאר, יהודי נאפולי. הם תרמו לפיתוח המסחר עם המזרח התיכון, ונמל אנקונה הפך לשער למסחר הבינלאומי בין איטליה והעורף האירופאי לבין המזרח התיכון והמזרח הרחוק. עיקר התחרות הייתה עם נמל ונציה, שהייתה במשך מאות שנים "בעלת המפתח" לסחר הבינלאומי. בעקבות זאת, דונה גרציה (היהודיה), המוכרת כ"אחת הנשים העשירות בעולם", ורשת סוכניה ביססו את מעמדה של עיר הנמל.
האפיפיור הסתמך על העובדה שיהודי העיר הם נתינים עות'מאניים ולכן לא חלות עליהם ההגבלות שהוטלו על היהודים. טיעון "פיקטיבי" זה לא החזיק מעמד עם חילופי האפיפיורים.
ב-29 בדצמבר 1690 אירעה בעיר רעידת אדמה הקהילה היהודית ניצלה, ובשל כך נקבע יום זה, כ"א בטבת, כיום פורים מקומי.
תולדות הקהילה > הגטו

ב-1555 הועלו על המוקד בכיכר העיר 24 אנוסים, אירוע אשר הטביע חותמו בעולם היהודי באותה עת. כתגובה לטבח זה הכריזו היהודים חרם על העיר, הוא חרם אנקונה (ראו גם בהמשך).
ב-12 ביולי 1555 חודשה הפקודה לפיה מותרים מגורי יהודים ברחוב אחד בלבד. כך הוקם באנקונה גטו. בשנת 1569 גזר האפיפיור פיוס החמישי שהיהודים במדינת האפיפיור יתרכזו רק בשלושה גטאות: בגטו שבאנקונה, בגטו רומא ובאביניון, היום בצרפת. שאר בתי היהודים מחוץ לגטו נהרסו. נאסר עליהם להיות הבעלים של נכסי דלא ניידי, ומסחרם הוגבל למסחר בבגדים משומשים. חודשה הפקודה לפיה הגברים יחבשו מגבעת צהובה והנשים יישאו צעיף צהוב. נאסר עליהם להעסיק משרתות נוצריות. על היהודים נאסרו לימודים באוניברסיטה, להוציא לימודי רפואה, אך נאסר על הרופאים היהודים לטפל בחולים נוצרים. עוד איסור מיוחד הוטל על היהודים: נאסר לקרוא להם בתואר אדון Signore.
היהודים שגרו בצפון האזור ולא עברו לגור בתחומי גטו אנקונה, עברו להתיישב בערים פזארו ופאנו (Fano) בתחומי שלטונה של נסיכות אורבינו (דוכסות מונטפלטרו (Ducato dei Montefeltro) ומשפחת דלה רוברה (Della Rovere)), שם נהנו מתנאים טובים יותר מאשר באנקונה.
בשנת 1588 התאוששה הקהילה היהודית בעיר, תחום הגטו הורחב ולפי המשוער שני שלישים מהסחר בעיר היה בידיים יהודיות. אך בשנת 1659 גזר האפיפיור אלכסנדר השביעי שאין להרשות ליהודים להחזיק עסקים מחוץ לגטו. כן נאסר עליהם לעזבו משקיעת החמה עד עלות השחר.
בשנת 1797 הגיע צבאו של נפוליאון בונפרטה לעיר וחומות הגטו נהרסו.
תולדות הקהילה > עידן האורות

בשנת 1871 ניתנו ליהודי העיר זכויות אזרחיות מלאות ומספר היהודים בה הגיע לשיא של 2,336. מתחילת המאה ה-20, לאחר ירידת חשיבותו של נמל העיר, התרחשה הגירה של יהודי העיר לשאר הקהילות היהודיות באיטליה. רבה של העיר בתקופה זו היה הרב יצחק רפאל אשכנזי.
תולדות הקהילה > המאה ה-20 ואחריה

בשנת 1932 נהרס בית הכנסת האיטלקי על מנת לפנות מקום לנתיב תחבורה. ריהוט בית הכנסת הועבר למבנה בית הכנסת הלבנטיני (Scuola Levantina), בו הוא נמצא עד היום.
בזמן השואה נשלחו לגרמניה 157 מיהודי מחוז מארקה בו שוכנת העיר, מהם 53 מאנקונה. 15 מהם חזרו.
מספרם המשוער של יהודי העיר כיום הוא 300. יש בעיר שני בתי כנסת במבנה אחד, אך לא מתקיימות בהם תפילות סדירות. הרב האחרון ששירת בעיר היה ד"ר צ'זרה טליאקוצו (Dr. Cesare Tagliacozzo). בשנים 1941 - 1943 היה רבה של אנקונה הרב אליהו טואף אשר נחשב לסמכות הרבנית העליונה של יהדות איטליה מאז תום מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2005 נפתח לציבור האתר מכונה המכונה פארקו דל קארדטו (Parco del Cardeto), הכולל את בית הקברות העתיק "חיים" (Chayim) הנמצא בשיפולי הר קארדטו ובו מאות מצבות מהמאה ה-15, בחלקן עם כיתוב הניתן לקריאה.
חרם אנקונה

אחד האירועים הקשורים בתולדות יהדות אנקונה קשור בחרם אנקונה אשר הוכרז נגדה לאחר העלאתם למוקד של עשרים וארבעה מומרים (23 גברים ואישה אחת) בשנת 1555. האירוע הטביע חותמו בעולם היהודי באותה עת. אנוסים פנו אל דונה גרציה וביקשו ממנה שתפעיל את השפעתה על כל הסוחרים היהודיים כדי שלא יסחרו עם סוחרי אנקונה. ביוזמתה התכנסו חכמים רבים בעיר הבירה קושטא והטילו חרם על כל מי שימשיך לנהל מסחר עם אנקונה.
הטלת החרם עוררה את התנגדות היהודים שעדיין חיו באנקונה וגם של סוחרים יהודיים מערים אחרות באימפריה העות'מאנית. החרם נכשל ובכך הוכשלה דונה גרציה על ידי בני עמה.
דמוגרפיה

המספר המשוער של היהודים לאורך השנים היה כדלקמן:
1600 - לא ידוע
1700 - 2,500
1789 - 1,400
1803 - 1,600
1871 - 2,336
1900 - 1,700 מתוך אוכלוסייה של 30,000
1928 - 1,000
1938 - 1.177
1946 - 460
1972 - 320
2007 - 300
חכמי אנקונה

בין חכמי אנקונה:
המאה ה-15 - רבי יהודה מסיר לאון, רב, מורה, רופא ופילוסוף - מחבר הספר "נופת צופים" שנת רל"ז (1477)
המאה ה-16 - הרופא אמטוס לוזיטנוס ורבי משה בסולה
המאה ה-17 - ר' יחזקאל פרובינציאלי אשר תשובותיו נכללות בספרים: "פחד יצחק" ו"עפר יעקב" של ר' נתנאל בן אהרן סגרי ור' יוסי רפאל פרמי, שחיבר 300 שו"ת
המאה ה-18 - ר' יוסף פיאמטה שהדפיס תפילות וזמירות בשם "אור בקר" וכן שני כרכי שו"ת וחתנו ר' שמשון מורפוגו ששימש אחריו בכהונה וחיבר שו"ת ודינים.
המאה ה-19, יצחק פיאנו מרומא, רבי חיים אברהם ישראל מרודס מחבר בית אברהם ואימרות טהורות, רבי יעקב שבתאי סניגאליה (Senigaglia) מחבר הספרים: "שבת של מי", "אביר יעקב", "מתת יעקב" ו"נזיר שמשון", רבי אברהם וויואנטי ויצחק רפאל טדסקי (Tedeschi)- ורבי ישעיה רפאל אזולאי - בנו של החיד"א
אדם חשוב נוסף מבין יהודי אנקונה היה ויטו וולטרה (1860- 1940), פיזיקאי ומתמטיקאי. ידוע בעיקר עבור תרומותו לביולוגיה מתמטית ותורת המשוואות האינטגרליות.
מוסדות הקהילה

בעיר שני בתי כנסת במבנה אחד, באזור הגטו הישן, ליד הנמל: בית הכנסת האיטלקי ובית הכנסת המזרחי (ליבאנטינה). המבנה המקורי של בית הכנסת האיטלקי נהרס בשנת 1932 בשל סלילת כביש. שני בתי הכנסת ערוכים לרוחב. משני הצדדים שתי שורות ספסלים כפולים - גב אל גב, המקבילים לספסלי הקיר ונשענים אל ריקות האורך. לדעת יעקב פינקרפלד עיצוב זה נגרם בשל המבנה הרוחבי של האולם.
מאז 1999 אין מתקיימות בבתי הכנסת תפילות סדירות. קהילת אנקונה אחראית גם על בתי הכנסת בעיירות הסמוכות אורבינו וסניגאליה.
מוסדות הקהילה > פארק בית הקברות

בעיר יש שני בתי עלמין יהודיים, החדש בהם הוא טאוורנל.
בית העלמין העתיק "מונטה קארדטו" הוא משנת 1462, נמצא על ההר ממנו מראה מרהיב על הים. הוא נחשב לאחד מבתי הקברות היהודיים הגדולים והטיפוסיים באירופה. הוא הוקם בשנת 1428 והורחב בשנים 1462 ו-1711. יש בו 1,058 מצבות, מהן 700 במקומן המקורי. רק 300 מהן זוהו. המצבה העתיקה ביותר שזוהתה היא של "ישי פינטו" משנת 1552. בשנת 2005 הושלמו פעולות השחזור והשימור של בית הקברות "חיים" (Chayim) במונטה קארדטו בתיאום עם הקהילה היהודית בעיר. בית הקברות היהודי הוא חלק מהאתר המכונה פארקו דל קארדטו (Parco del Cardeto). במבנה סמוך לבית הקברות רוכז מידע על היהודים הקבורים בו .
משפחת אנקונה

כאשר הוטלה החובה לבחור שם משפחה, משפחות איטלקיות שבאו מאנקונה וממחוז מארקה, הן משפחות יהודיות והן לא-יהודיות, נטלו לעצמן את שם המשפחה אנקונה Ancona או D'ancona, או אנקונינה. מתוכן יצאו אישים מפורסמים בהם אלסנדרו ד'אנקונה.
בעבודה שנערכה בשנת 2006, על ידי Gabriele Ancona, אשר כותרתה היא "לדור ודור", הובאו פרטים על משפחות ששמן "אנקונה". המשפחה היא איטלקית במקורה והגיעה לאנקונה מרומא בסוף המאה ה-13. ראשון בני אנקונה שזוהה היה יוסף דוד. החל ממנו צורף שם העיר בתור שם המשפחה. כך אותרה שושלת בת 634 שנה, עשרים וחמישה דורות, המגיעה עד ימינו.
בשנת 1444 עבר חלק מהמשפחה לעיר קרמונה במחוז לומברדיה שבצפון איטליה. בני אנקונה נשארו בעיר עד המאה ה-16, אז גורשו ממנה יחד עם שאר יהודי לומברדיה. בשנת 1750 עברו אחדים מבני משפחת אנקונה לערים: קרארה שבמחוז ליגוריה, "בוזולו" שליד העיר מנטובה וליבורנו במחוז טוסקנה. בשנים 1894-1911 שבו לערי הצפון והתיישבו בפדובה וברוביגו. בין השנים 1920 - 1926 התיישבה המשפחה גם במילאנו.
שכיות החמדה

התמונות צולמו בבית הכנסת הנטוש בשנת 1999
התקרה מעל הבמה במרכז בית הכנסת
הכתר מעל ארון הקודש
עמודי ארון הקודש
דלתות ארון הקודש
זר ארון הקודש
דלתות ארן הקודש
לקריאה נוספת

אוצר ישראל ערך "אנקונא"
אנקונא עיר עתיקה באיטליה, על שפת הים האדריאטי - דעת אנציקלופדיה יהודית
בצלאל רות, תולדות היהודים ברומא, הוצאת מסדה, תל אביב, 1962
לוצ'אנו טאס, יהודי איטליה, ספריית מעריב, תל אביב, 1978
יעקב פינקרפלד, בתי הכנסת באיטליה, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ד
Annie Sacerdoti,Guida All'Italia Ebraica,Marietti, Casale Monferrato,1986
Gabriele Ancona Ledor Vador : di generazione in generazione : Cronaca domestica degli Ancona dal XIV al XXI secolo
חרם אנקונה, "המבשר תורני" ט"ו סיון תשע"א
הערות שוליים

↑  בצלאל רות, תולדות היהודים ברומא, הוצאת מסדה, תל אביב, 1962 עמ' 91
↑  מקור: אוצר ישראל
↑  בעקבות דונה גרציה
↑  מקור: Bernard Dov Cooperman' In Iberia and Beyoind page 10
↑  מקור: בית התפוצות
↑  לפי Liliana Picciotto Archivio Storico CDEC אך הם לא נעצרו בעיר
↑  Maria Luisa Moscati Benigni
↑  Alessandro d'Ancona חי בין השנים 1835 - 1914 בפיזה ובפירנצה. היה חוקר ספרות איטלקית ועסקן מדיני. היה בין מקימי המפלגה הליברלית האיטלקית בשנת 1860. מונה לפרופ' לספרות איטלקית בפיזה והיה חבר באקדמיות איטלקיות שונות
הספר נופת צופים - מהדורה משנת 1863
אלסנדרו ד'אנקונה
יחסי אוזבקיסטן–שוודיה

| יחסי אוזבקיסטן–שוודיה |
| --- | --- |
אוזבקיסטן: שוודיה


אוזבקיסטן: שוודיה
שטח (בקילומטר רבוע)
447,400: 450,295
אוכלוסייה
36,534,946: 10,619,488
תמ"ג (במיליוני דולרים)
90,889: 593,268
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,488: 55,866
משטר
רפובליקה נשיאותית: מונרכיה חוקתית

יחסי אוזבקיסטן–שוודיה הם היחסים הבילטרליים שבין רפובליקת אוזבקיסטן ובין ממלכת שוודיה.
יכולתנות

יְכוֹלתָּנוּת או נכותנות (באנגלית: ableism או ablism – אייבליזם) היא התנהגות מפלה ואימוץ של דעות קדומות נגד אנשים בעלי מוגבלויות. זוהי נטייה לאפיין אנשים עם מוגבלות בשל מוגבלויותיהם, ולהחשיבם כנחותים מאלה שאין להם מוגבלות. יש המשווים בין התנהגות זו, אשר מפלה על בסיס מוגבלות פיזית ונפשית, לבין סקסיזם וגזענות, המפלים על בסיס מין וגזע.
יכולתנות אינה מתמקדת במוגבלות, אלא בפעילויות ובהתנהגויות המניחות שעל האדם לעמוד באמות מידה שנקבעו על ידי החברה[דרושה הבהרה].
סטריאוטיפים המיוחסים למגוון של מוגבלויות נתפשים כמהווים הצדקה להתנהגות יכולתנית, והם בעלי השפעה על הגישה וההתנהגות כלפי אנשים בקבוצות שונות. כך מתהווה תיוג המשפיע על האדם המתוייג, מגביל את יכולותיו ומשפיע על זהותו, כמו כינוי חירשים וכבדי שמיעה כ"לקויי שמיעה" בניגוד לרצונם, או הרמת נכה בתוך כיסא הגלגלים שלו כשיש מדרגות ללא רמפה.
מבט היסטורי

לאורך ההיסטוריה ובמבט תרבותי רחב, אנשים עם מוגבלות מיוצגים מסורתית בעמדה נחותה ומתפקדים כמי שמסמנים[דרושה הבהרה] את שולי החברה האנושית, כשבמרכז החברתי והתרבותי מוצבים אנשים תקינים גופנית ונפשית. היכולתנות אף הפכה לנימוק לתוכנית המתת החסד של הגרמנים הנאצים לפני ובזמן השואה, שהביאה לרצח של 200 אלף איש עד שנת 1945. משפחותיהם של בעלי המוגבלות קיבלו עלוני מידע שקריים על מעונות שנפתחו לטיפול ביקיריהם ובמצבם המורכב, אך אלה היו מחנות השמדה.
בשנות ה-80 של המאה העשרים נוסחה הבחנה בגורם פוגעני נוסף שהוא תהליך המדיקליזציה של הטיפול באנשים עם מוגבלות, כאשר בצד היכולת לרפא נוצרו בקרב הרופאים והצוותים המטפלים נוהלי עבודה מדכאים ומגבילים.[דרושה הבהרה]
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נוצר ענף מחקרי חדש — הסוציולוגיה של המוגבלות, העוסקת במשמעויות החברתיות של החיים עם מוגבלות. בשלב זה נוצרה בקרב החרשים והאוטיסטים תרבות עצמאית.
קיימת השקפה לפיה אין הבחנה ברורה בין נכה לבין לא-נכה: ”לא רק משום שכמעט כל אדם יֵדע בחייו רמה כלשהי של מוגבלות פיזית, חושית או מנטלית - בוודאי לנוכח התארכות תוחלת החיים - אלא גם משום שמוגבלות ותלות הן אינהרנטיות לקיום האנושי, לכל קיום אנושי”.
בארצות הברית בתחילת המאה ה-19 מוגבלות נתפסה כדיבוק או כישוף שטני שאוחז באדם בעל הצרכים המיוחדים. אחרי מלחמת העולם השנייה סטיגמות שונות החלו לדעוך לאחר שרבים נפצעו במלחמה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נוסדה תנועה לאומית להגנה על בעלי צרכים מיוחדים. בקנדה כיום מדיניות ההגירה המוגבלת, אפליה בשוק העבודה והגבלת הילודה בקרב בעלי מוגבלת, נועדו להפחית את שיעורם בחברה.
המדיניות המפלה מתקיימת גם במדינות נאורות ברחבי אירופה ויתר אמריקה.
מבט היסטורי > המודל הרפואי והמודל החברתי

בעבר היה נהוג להגדיר מוגבלויות לפי מודל רפואי המניח כי אדם עם מוגבלות נמצא במצב שמפחית את יכולתו לקחת חלק בחברה ולכן יש צורך לתמוך באדם כזה כדי לאפשר לה או לו לתפקד. המודל הרפואי התמקד במגמה ליצור שינוי בפרט כדי שיתאים לחברה.
אחרי המודל הרפואי, התקבל המודל החברתי, הגורס כי החברה מערימה מכשולים אשר מונעים מאנשים עם מוגבלות את האפשרות לתפקד בחברה ולכן על החברה עצמה להשתנות ולהתאים את עצמה כדי לאפשר לאנשים עם מוגבלות ליהנות מזכויות האדם שלהם.
עיצוב אוניברסלי

המושג עיצוב אוניברסלי משמעו מתן גישה שווה לכמה שיותר אנשים מבלי להתחשב במאפיינים וביכולות שלהם. למשל, כאשר מתכננים מבנה, יש צורך להפחית ככל האפשר את המכשולים בגישה אליו, כדי שאנשים עם מוגבלות יוכלו להיכנס אליו מהדלתות הראשיות מבלי להזדקק למעברים צדדיים או מעליות.
בניגוד לנגישות, המצריכה גישה מיוחדת למען אנשים עם מוגבלויות שונות, עיצוב אוניברסלי מעלה על נס הכלה חברתית מקסימלית.[דרושה הבהרה]
סוגי אייבליזם

עוין – יחס עוין כלפי בעלי מוגבלות.
מבני – העדר תשתיות המספקות נגישות כמו רמפות, מעליות וכו'.
נפשי – אפליה כלפי מתמודדי נפש.
פיזי – אפליה בגלל מראה חיצוני.
מופנם – כשבעל מוגבלות מאמץ תפיסה יכולתנית ומזלזל בעצמו ובבעלי מוגבלות מסביבו.
טוב לב/ דו-ערכי – יחס לבעלי מוגבלות כילדים, שנראה אמפתי ורגיש אך פוגע בכבוד ובאוטונומיה על ידי שלילת הזכות לקבלת החלטות וכו'.
במדיה ובתרבות

פעמים רבות, הנבל ביצירה סובל ממוגבלות נראית כמו גפה קטועה או כבדות ראייה (עין מכוסה ברטייה).
ראו גם

לימודי מוגבלות
לקות
נגישות
נכה צה"ל
נכות בישראל
פרופיל רפואי
שילוב בחינוך
שמיעתנות
מיקרו-אגרסיה
הערות שוליים

↑  Oxford Living Dictionaries
↑  Harpur, Paul --- "Sexism and racism, w h y not ableism? Calling for a cultural shift in the approach to disability discrimination"
↑  התנגדות חירשים וכבדי שמיעה לביטוי "לקויי שמיעה"
↑  תפקוד גבוה
↑  לימודי מוגבלות: מקראה, עורכות: טל כוכבי ואחרות, מכון ואן ליר/הקיבוץ המאוחד, 2016, ע' 14-15
↑  הרפואה בראי החברה והתרבות. פרופ' נסים מזרחי, מיכל סנונית וד"ר לימור שריר, דקה 58 ואילך
↑  Lisa Waddington and Matthew Diller, Tensions and Coherence in Disability Policy: The Uneasy Relationship Between Social Welfare and Civil Rights Models of Disability in American, European and International Employment Law
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539314605171  BnF: cb124381526 (data)  LCCN: sh90005423
ישי מנוחין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 באפריל 1958 (בן 66) רחובות, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מפלגה:  החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון 
 
ישי שמואל מנוחין (נולד ברחובות ב-7 באפריל 1958) הוא פעיל זכויות אדם, מרצה, פעיל שמאל רדיקלי והוגה פוליטי ישראלי, היה מנכ"ל הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, יו"ר הסניף הישראלי של אמנסטי אינטרנשיונל ופעיל בתנועת יש גבול. מנוחין מנהל את התוכנית בישראל של מזון - תגובה יהודית לרעב. היה מועמד ברשימת מפלגת חד"ש בבחירות לכנסת שנערכו בשנת 2006.
ספרים שכתב וערך

גבול הציות (1985) (יחד עם דינה מנוחין), הוצאת תנועת "יש גבול".
על דמוקרטיה וציות (1990), הוצאת תנועת "יש גבול".
מי מפחד מחופש (מידע)? חוק חופש המידע (1998), ארגון "שתיל".
האם הסובלנות תנצח? - חינוך מוסרי בעולם מגוון (2005) (יחד עם פרופ' ירמיהו יובל), הוצאת מאגנס.
כיבוש וסירוב (2006), ספרי נובמבר.
אקטיביזם ושינוי חברתי (2010), ספרי נובמבר.
50 מושגים, עדויות וייצוגים של כיבוש (2017), ספרי נובמבר.