stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מורגן גיבס-וייט
קריירת מועדונים

גיבס-וייט הצטרף לוולברהמפטון וונדררס בגיל 8 ושיחק בקבוצות הנוער של המועדון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגיל 16, כמחליף במשחק גביע ה-FA נגד סטוק סיטי בינואר 2017. את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך בפברואר 2017. בינואר 2018, חתם על חוזה חדש במועדון עד שנת 2022. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בעונת 2018/2019. בדצמבר 2018, פתח לראשונה בהרכב בניצחון 2-1 על צ'לסי. באוגוסט 2019, הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
באוגוסט 2020, חתם על חוזה חדש ל-3 שנים בוולבס ויצא מיד בהשאלה לסוונסי סיטי מהצ'מפיונשיפ לעונה. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-1 על פרסטון נורת' אנד בספטמבר 2020.
גיבס-וייט הוחזר מההשאלה לוולבס בינואר 2021. במאי 2021, הבקיע את שער הפרמייר ליג הראשון שלו בניצחון 1-2 על ברייטון אנד הוב אלביון.
באוגוסט 2021, הושאל גיבס-וייט לשפילד יונייטד מהצ'מפיונשיפ לעונה. הוא הבקיע בהופעת הבכורה שלו וסיים את העונה עם 11 שערים ב-35 משחקים.
באוגוסט 2022, עבר גיבס-וייט לנוטינגהאם פורסט תמורת סכום שיא מועדון של כ-25 מיליון פאונד. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד ברנטפורד בנובמבר 2022.
נבחרת לאומית

גיבס-וייט שיחק בכל הנבחרות הצעירות של אנגליה, החל מנבחרת אנגליה עד גיל 16. הוא זכה עם נבחרת הנוער בגביע העולם עד גיל 17 בשנת 2017. בנבחרת אנגליה עד גיל 21 שיחק 18 משחקים וכבש 3 שערים.
ב-7 בספטמבר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת מול אירלנד במסגרת המחזור הראשון של ליגת האומות 2024/2025.
הערות שוליים

↑  MORGAN GIBBS-WHITE SIGNS FOR FOREST, nottinghamforest
↑  Rhian Brewster hat-trick sends England into Under-17 World Cup semi-finals, theguardian
שמעון בלס

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1930 בגדאד, עיראק המנדטורית 
 פטירה:  29 בספטמבר 2019 (בגיל 89) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
שמעון בלס (6 במרץ 1930 – 29 בספטמבר 2019) היה סופר ישראלי ופרופסור בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה. זוכה פרס נשיא המדינה לספרות (2006).
ביוגרפיה

שמעון בלס נולד בבגדאד. למד בבית הספר "אליאנס". סיים בית ספר תיכון בבגדאד. בגיל שש-עשרה הצטרף למפלגה הקומוניסטית במולדתו, שפעלה במחתרת. השתלם בעיתונות ופרסם ביקורות ומאמרים בערבית.
בשנת 1951 עלה לישראל, והתגורר למעלה משנה במעברת אשקלון (מג'דל). לאחר שחרורו מצה"ל למד ספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. תחילה כתב בעיתונות הקומוניסטית בישראל בערבית ולאט לאט עבר לכתוב בשפה העברית. ספרו הראשון בעברית, "המעברה", ראה אור בשנת 1964 והיה הרומן הראשון המתאר בגלוי את הטראומה של פליטים יהודים ממדינות ערב שנאלצו לעקור לישראל.
בשנים 1961–1965 עבד בעיתון "קול העם" של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. בשנת 1970 סיים דוקטורט באוניברסיטת סורבון בפריז, בנושא השתקפות הסכסוך הישראלי-פלסטיני בספרות הערבית, תחת הנחייתו של מקסים רודינסון. במקביל שימש ככתב העיתון למרחב בפריז. ב-1974 החל ללמד בחוג השפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה. בלס הגדיר את עצמו כיהודי ערבי, היה פעיל שלום וחבר המועצה הישראלית לשלום ישראלי–פלסטיני.
בלס היה אחד מחמישה יוצאי יהדות בבל המספרים על חייהם בסרט התיעודי "Forget Baghdad (אנ')", מאת הבמאי העיראקי-שווייצרי סמיר (אנ').
שמעון בלס הדריך את אבראהים טאהא בעבודת הדוקטורט ואבראהים טאהא כתב בהמשך מספר מאמרים על עולמו הספרותי של בלס.
בלס כתב בארבע שפות: ערבית, עברית, צרפתית ואנגלית.
בלס נפטר ב-29 בספטמבר 2019. היה נשוי לחוקרת האמנות פרופ' גילה בלס ואב לאמנית אביבית בלס ברנס. חילק את זמנו בין תל אביב לבין פריז. הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ רגבים.
חלק מארכיונו הופקד במכון גנזים, אשר בבית אריאלה בתל אביב.
ספריו

בלס כתב מעל לעשרים ספרים, בעיקר רומנים, אך גם מחקרים ספרותיים, נובלות וסיפורים קצרים, ותרגומים מערבית לעברית. חלק מספריו ראו אור בערבית, אנגלית וצרפתית.
ניתן למצוא רשימה מלאה של פרסומיו בלקסיקון הספרות העברית החדשה.
להלן הרומנים שפרסם בלס.
המעברה, תל אביב: עם עובד, 1964
אשעב מבגדד, תל אביב: עם עובד, 1970.
סיפורים פלסטיניים (עורך ומתרגם), עקד, 1970.
התבהרות, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים, 1972.
הספרות הערבית בצל המלחמה (ספר עיון), תל אביב: ספרית אפקים - עם עובד, 1978.
בעיר התחתית: סיפורים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1979.
חדר נעול, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, 1980.
מול החומה, תל אביב: מסדה, 1981.
חורף אחרון, ירושלים: כתר, 1984.
היורש, תל אביב: זמורה, ביתן, 1987.
והוא אחר, תל אביב: זמורה-ביתן, 1991. יצא לאור באנגלית בשם "Outcast (אנ')".
אותות סתיו: שלוש נובלות, תל אביב: זמורה-ביתן, 1992. (תורגם לערבית).
לא במקומה: רומן, תל אביב: זמורה-ביתן, 1994.
סולו, בני ברק: ספרית פועלים, 1998.
תל אביב מזרח: רומן, תל אביב: בימת קדם לספרות, 1998.
ילדי חוץ, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003.
תל אביב מזרח - הטרילוגיה: המעברה, תל אביב מזרח, ילדי חוץ: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 2003
תום הביקור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, כבשה שחורה, 2008.
בגוף ראשון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, כבשה שחורה, 2009.
ממאמריו

שמעון בלס, תחיה לאומית או חברת מהגרים?, דבר, 17 בפברואר 1967
שמעון בלס, הצצה חטופה בספרות הפלשתינית, למרחב, 7 במרץ 1969
שמעון בלס, הישות הפלשתינאית בספרות, על המשמר, 27 ביוני 1969
שמעון בלס, חופש-הביטוי - הבעיה הראשונה של הסופר הערבי, על המשמר, 26 בספטמבר 1969
שמעון בלס, רודנסון ו"וההתעוררות הערבית", למרחב, 4 באפריל 1969
שמעון בלס, דיוקנו של יהודי - במאבק על חרות - ריאיון עם אלבר ממי, למרחב, 9 באפריל 1971
שמעון בלס, דמות הישראלי בספרות הערבית, עמדה, 1 באוגוסט 1976
לקריאה נוספת

קובי נסים, "שטח הפקר", על המשמר, כ"ו באייר תשנ"א, 10 במאי 1991, עמ' 20. על: שמעון בלס, והוא אחר (תל אביב : זמורה-ביתן, תשנ"א, 1991).
שמעון בלס, זר חרצית, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 89–96, הוצאת כרמל, 2017.
הערך "שמעון בלס" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 67–68, 2018, חיפה.
הערות שוליים

↑  עמיאל אלקלעי, On Shimon Ballas (1930-2019), ‏20 באוגוסט 2020 (באנגלית)
↑  שמעון בלס, 'בטן האישה אינה רכושה', למרחב, 19 במרץ 1971
↑  דליה קרפל, אני ערבי. יהודי ערבי, באתר הארץ, 1 ביולי 2003
↑  סליחה טעות בתנועה, "העולם הזה", גיליון 2099 מ-23 בנובמבר 1977, עמוד 8
1 2  שמעון בלס: עולם של טפשים, באתר בלוג מכון גנזים, ארכיון הסופרות והסופרים העבריים בישראל ע"ש אשר ברש, 6 באוקטובר 2024.
↑  שמעון בלס, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה, ‏2 באוקטובר 2019
↑  ביקורות: עליזה לבנברג, אשנב למעברה: בין ישראל הראשונה - והשניה, מעריב, 30 באפריל 1964
 כפיר כהן לוסטיג, המאבק על כינון אוניברסליות אחרת, שהמזרחים עצמם לא תמיד ידעו את שמה, באתר הארץ, 27 באפריל 2020
↑  ביקורת: אפרת פאיאנס, אדם מול עצמו, מעריב, 11 באוגוסט 1972
↑  ביקורת: אהוד בן עזר, החצנה - והפנמה, דבר, 5 בינואר 1979
↑  ביקורת: אפרת פאיאנס, אדם מול חומותיו, מעריב, 31 באוקטובר 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258014605171  BIBSYS: 99056986  BnF: cb12546528b (data)  CiNii: DA13016444  GND: 142797839  ISNI: 0000 0001 0767 9587  LCCN: n80060718  NLA: 35012841  NTA: 069031754  RERO: 02-A002963990  SUDOC: 034743162  VIAF: 117273173   WorldCat (עם VIAF): 117273173
מקס הס

מקס הס (בגרמנית: Max Heß; נולד ב-13 ביולי 1996) הוא אתלט גרמני, אלוף אירופה (אמסטרדם 2016) וסגן אלוף העולם באולם (פורטלנד 2016) בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה

הס גדל בקמניץ שבגרמניה. כנער הצטיין בענפי האתלטיקה השונים והתחרה בקרב רב. הוא עבר להתמקד בקפיצות לרוחק ומשולשת. באליפות העולם לנערים ב-2013 סיים במקום שמיני בקפיצה משולשת, ובאליפות העולם לנוער ב-2014 שהתקיימה ביוג'ין סיים שני בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.55 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בפראג, צ'כיה ב-2015 הוא סיים במקום 11 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.71 מטר.
ב-2016 זכה באליפות גרמניה בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 17.06 מטר ובאולם, זכה במדליית כסף באליפות העולם באולם עם שיא אישי של 17.14 מטר, לאחר דונג בין מסין (17.33 מטר) וזכה במדליית זהב באליפות אירופה באתלטיקה שהתקיימה באמסטרדם בשיא אישי של 17.20 מטר. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיים במקום ה-15 במוקדמות בתוצאה של 16.56 מטר ולא העפיל לגמר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2017 קבע במוקדמות שיא גרמניה של 17.52 מטר, בגמר סיים במקום השלישי. באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה באותה שנה זכה במדליית ארד. הוא לא התחרה באליפות העולם באתלטיקה 2017 בשל פציעה.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2019 סיים שלישי בתוצאה של 17.10 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2021 חזר על הישג זה בתוצאה של 17.01 מטר. באולימפיאדת טוקיו קבע תוצאה של 16.69 מטר במוקדמות ולא העפיל לגמר.
שיאים אישיים > אצטדיון

קפיצה לרוחק: 7.57 מטר (2015)
קפיצה משולשת: 17.20 מטר (2016)
שיאים אישיים > אולם

קפיצה לרוחק: 8.03 מטר (2015)
קפיצה משולשת: 17.52 מטר (2017), שיא גרמניה
אברהם סולודר

| --- | --- |
אברהם סולודר, דיוקן מאת אנריקו גליצנשטיין
אברהם סולודר, דיוקן מאת אנריקו גליצנשטיין
 לידה:  1890 סטניסלבצ'יק, אוקראינה 
 פטירה:  14 בנובמבר 1936 (בגיל 46 בערך) 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  שרה בן-עמי סולודר 
 צאצאים:  רזיאל סולודר 
 
אברהם סולודָר (תר"ן, 1890 – כ"ט בחשוון תרצ"ז, 14 בנובמבר 1936) היה משורר, מחנך ומתרגם.
קורות חיים

סולודר נולד וגדל בכפר סטאניסלאבצ'יק שליד ז'מֶרינקה, בחבל פודוליה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). בהמשך עבר לנמירוב ומשם לאודסה. באודסה עסק בהוראה, ושם פגש את ביאליק, שעודד אותו בתחילת דרכו הספרותית. אז עבר סולודר לווילנה והחל לעבוד במערכת "העולם", שם פרסם את שיריו הראשונים.
עלה לארץ ישראל בשנת 1911 ולמד בבית המדרש למורים העברי בירושלים. עבר לתל אביב, והתיידד עם יוסף חיים ברנר. עסק בהוראה במושבה יסוד המעלה, שם נישא בינואר 1914 לרופאה ד"ר שרה בן-עמי סולודר, בתם של קלרה (אחותו של הלל יפה) והסופר מרדכי בן-עמי (רבינוביץ') ואחותו של ד"ר מיכה בן עמי (רבינוביץ) (מראשוני הרנטגנולוגים בארץ). בני הזוג היו הורים לשני בנים.
בשנת 1926 היגר לארצות הברית. עסק שם בהוראה בבית המדרש לתורה (ישיבת סקוקי) (אנ') ובמכללה למדעי היהדות (College of Jewish Studies). קיבל תואר מוסמך באמנות מאוניברסיטת נורת'ווסטרן, עסק בתרגום שירתו של וולט ויטמן לעברית וערך את הירחון המצויר העברי "דורנו" (תרצ"ד–תרצ"ז).
סולודר נפטר מהתקף לב ב-1936 בשיקגו, בגיל 46. אלמנתו ושני בניו נותרו בארץ.
לאורך חייו פרסם שירה בכתבי עת. הוא תרגם מיצירות וולט ויטמן, מיכאיל לרמונטוב, יו לופטינג ווילהלם בּוּש, וחיבר כמה ספרי לימוד. עסק בספרות ילדים וערך את עיתוני הילדים: "אלומות" ו-"עולם הילדים". תרגם את "דוליטל הרופא", שיצא לאור בתרפ"ט.
אלמנתו שרה נפטרה ב-1957, בשנה ה-74 לחייה.
סולודר היה אב לשניים. בנו רזיאל (רזי) סולודר (1916–1996) היה מוזיקאי ומורה למוזיקה, ממייסדי קיבוץ גשר; נישא לעדנה סולודר, חברת הכנסת (בתו של יצחק כהן, מראשוני משרד הביטחון והמנכ"ל הראשון של בנק אוצר החייל).
בנו דוד סולודר (1918–1991) היה ממייסדי קיבוץ מעוז חיים.
כתביו

בטבע: תאורים ושיחות (ספר ללמודי הטבע); מלֻקט וערוך בידי א’ סולודר, 2 כרכים, ירושלים: אלֻמות, תרפ"ה. (התוכן: חלק א: בימי הגשמים; חלק ב: בימי החמה) (הופיע במהדורות נוספות)
לאחר מותו:
אברהם סולודאר, שירים; בצירוף תולדותיו ודברי הערכה עליו; בעריכת מנחם ריבולוב, שיקגו; ניו יורק: ההסתדרות העברית בשיקגו, תרצ"ט 1939.
כתביו > תרגום ועיבוד

ה’ לופטינג, דוליטל הרופא ומאורעותיו; תֻרגם ... על ידי א’ סולודר, ירושלים: עולם הילדים (דפוס ווייס), תרפ"ט.
א"י ברור, ארץ מולדתנו: ספר למוד לבתי ספר תיכונים (כתה ג–ד) ולעממיים (כתה ז–ח); מעֻבד על ידי א’ סולודר, תל אביב: דביר, תרפ"ט.
הערות שוליים

↑  ד"ר שרה בן-עמי סולודר, דבר, מודעת אבל, 6 ביוני 1957.
↑   האזנה לשירי רזי סולודר, באתר זמרשת.
↑  דוד סולודר, באתר הפלמ"ח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311064505171  GND: 1180638565  ISNI: 0000 0004 0285 6531  LCCN: no00024451  VIAF: 298934670   WorldCat (עם VIAF): 298934670
פרס ירושלים

ערך זה עוסק בפרסים מטעם עיריית ירושלים. אם התכוונתם לפרס מטעם "ערוץ 7", ראו .
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  עיריית ירושלים 
 תקופת הפרס:  1963–הווה (כ־62 שנים) 
 נקרא על שם:  ירושלים 
 אתר רשמי
 
שר המשפטים, יעקב שמשון שפירא, הנשיא זלמן שזר ואיניאציו סילונה (הזוכה בפרס ירושלים לחופש הפרט והחברה לשנת 1969), ביריד הספרים הבינלאומי הרביעי בירושלים, תשכ"ט 1969
הסופר הצרפתי אנדרה שוורץ-בארט מקבל את פרס ירושלים מראש עיריית ירושלים טדי קולק, 30 במרץ 1967
פרס ירושלים ניתן על ידי עיריית ירושלים בנושאים שונים. קיימים פרסים בנושא: ספרות (הניתן החל משנת 1963), ספרות תורנית, ארכאולוגיה, מפעל חיים ועוד.
היסטוריה

פרס בשם "פרס ירושלים" חולק לראשונה החל מ-1943 לזכרו של  דוד ילין לחכמת ישראל, ספרות יפה וחינוך. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוחלט על הרחבת התחומים בהם מחולק הפרס, ועל מתן פרס ספרותי לחופש הפרט והחברה, ציור, פיסול, עיתונות וארכאולוגיה. ועדת מתן הפרס ממונה מחדש מדי שנה. בתקופתו של ראש העירייה אורי לופוליאנסקי בוטלו הפרסים בתחום הציור, הפיסול והעיתונות.
פרס ירושלים לחופש הפרט והחברה

פרס ירושלים לחופש הפרט בחברה הוא פרס ספרותי דו-שנתי, הניתן בכל שנה אי-זוגית לכותבים מרחבי העולם שהתמודדו בכתביהם עם נושאים של חירות האדם, חברה, פוליטיקה וממשל. הפרס מוענק ביריד הספרים הבינלאומי בירושלים על ידי עיריית ירושלים משנת 1963 ואילך. ארבעה ממקבלי הפרס (אוקטביו פס, ו. ס. נייפול, ג'ון מקסוול קוטזי ומריו ורגס יוסה) זכו כעבור שנים ספורות בפרס נובל לספרות, ואף נטען כי פרס זה ראוי להערכה לא פחות מפרס נובל לספרות, בשל הענקתו לסופרים קודם שזכו בנובל וכן לסופרים דגולים אשר לא זכו בפרס נובל, לעיתים מסיבות שאינן ענייניות.
בשנים זוגיות מוענק פרס ירושלים לסופרים ישראלים. לדוגמה, בשנת 1994 זכתה נעמי גל בפרס ירושלים לספרות יפה.
פרס ירושלים לחופש הפרט והחברה > שמות הזוכים בפרס

ברטראנד ראסל - 1963
מקס פריש - 1965
אנדרה שוורץ-בארט - 1967
איניאציו סילונה - 1969
חורחה לואיס בורחס - 1971
אז'ן יונסקו - 1973
סימון דה בובואר - 1975
אוקטביו פס - 1977
ישעיה ברלין - 1979
גרהאם גרין - 1981
וידיאדר סורג'פרסאד נייפול - 1983
מילן קונדרה - 1985
ג'ון מקסוול קוטזי - 1987
ארנסטו סאבטו - 1989
זביגנייב הרברט - 1991
שטפן היים - 1993
מריו ורגס יוסה - 1995
חורחה סמפרון - 1997
דון דלילו - 1999
סוזן סונטג - 2001
ארתור מילר - 2003
אנטוניו לובו אנטונש - 2005
לשק קולקובסקי - 2007
הרוקי מורקמי - 2009
איאן מקיואן - 2011
אנטוניו מוניוס מולינה - 2013
איסמעיל קאדרה - 2015
קרל אוּבֶה קְנַאוּסְגוׁרְד - 2017
ג'ויס קרול אוטס - 2019
ג'וליאן בארנס - 2021
פרסים נוספים הנקראים "פרס ירושלים" > פרס ירושלים לספרות על שם עגנון

פרס ספרותי, על שמו של הסופר ש"י עגנון, איש ירושלים, המחולק אחת לשנתיים ליוצרים מצטיינים בתחום הפרוזה. בין הזוכים:
אהרן מגד
רות אלמוג
דוד שחר
יונת ואלכסנדר סנד
אשר ברש (1949)
דב קמחי על ספרו "בית חפץ" (1951)
מתי מגד (1959)
יהודה בורלא (1962)
עזרא המנחם (1969)
שמאי גולן (1976)
אמנון שמוש ואבנר טריינין (1979)
יצחק בן נר ואריה ליפשיץ (1981)
יהודה עמיחי (1986)
דוד שיץ (1991)
בשנת 2006 זכו בפרס עמוס עוז על ספרו "סיפור על אהבה וחושך" וחנוך ברטוב על ספרו "מתום עד תום".
בשנת 2016 חודשה הענקת הפרס בשם פרס עגנון לאמנות הפרוזה.
פרסים נוספים הנקראים "פרס ירושלים" > פרס ירושלים לשירה על שם אורי צבי גרינברג

פרס ספרותי, על שמו של המשורר אורי צבי גרינברג, הפרס נוסד ב-1997 הוא מחולק אחת לשנתיים ליוצרים מצטיינים בתחום השירה. מתן הפרס מלווה במתן פרס כספי, שערכו בשנת 2006, 20,000 שקלים.
פרסים נוספים הנקראים "פרס ירושלים" > פרס ירושלים לארכאולוגיה

פרס לארכאולוג. הפרס ניתן מאז מלחמת ששת הימים. בפרס זכו בין השאר:
בנימין מזר
נחמן אביגד
יגאל שילה
דן בהט
גבי ברקאי - 1996
רוני רייך - 2000.
פרסים נוספים הנקראים "פרס ירושלים" > פרס ירושלים לאמנות הציור

איווט שצ'ופק-תומה (1962)
טובה ברלינסקי (1963)
אנה טיכו (1964)
רות לוין (1967)
מרדכי לבנון (1968)
צבי טולקובסקי, גרטה וולף קרקואר ואברהם אופק (1969)
נעמי סולטניק ויהושע נוישטיין (1970)
משה הופמן (1972)
לואיז שץ (1973)
יעקב רוזנבוים, ליליאן קלאפיש (1977)
אברהם מנדאל (1980)
גבריאל כהן (1987)
שאול שץ (1990)
ליאוניד בלקלב (1995)
פרסים נוספים הנקראים "פרס ירושלים" > פרס ירושלים לאמנות הפיסול ע"ש א' ארסט

פרלי פלציג (1972)
אהרן בצלאל (1973)
לידיה זבצקי
לאה מג'רו-מינץ, יוסף הירש (1983)
פרסים נוספים הנקראים "פרס ירושלים" > פרס ירושלים לחכמת ישראל ולחינוך על שם דוד ילין

פרס ירושלים לחכמת ישראל נוסד בשנת 1943 לזכרו של  דוד ילין. בין הזוכים:
עזרא ציון מלמד על ספרו "מדרשי הלכה של התנאים בתלמוד בבלי" (1944)
יוסף פטאי על ספרו "חזיון הרצל" (1945)
ישראל זרחי על ספרו "ארץ לא זרועה" (1947)
יחזקאל קויפמן על ספרו "תולדות האמונה הישראלית" (1949)
חיים יהודה רות על ספרו "החינוך וערכי האדם: פרקים בהשתלשלות הרעיון ההומניסטי בחינוך" (1950)
יצחק בער על "ישראל בעמים" ומשה אטיאש על ספרו "רומנסירו ספרדי" (1956)
יהושע גוטמן על ספרו "הספרות היהודית ההלניסטית" (1959)
דב יוסף על ספרו " קריה נאמנה: מצור ירושלים 1948" (1962)
שמואל גולן על ספריו "החינוך המשותף" ו"סוגיות הקיבוץ" (1962)
בן-ציון דינור על ספרו "תולדות ישראל" (1963)
אברהם אבן-שושן על כתיבת מילון אבן-שושן (1968)
מנשה הראל על ספריו "זאת ירושלים" ו"ירושלים ומסעי מדבר יהודה וים המלח" (1972)
פרסים נוספים הנקראים "פרס ירושלים" > פרס ירושלים לעיתונות על שם גרשון אגרון

פרס ירושלים לעיתונות נוסד בשנת 1963 לזכרו של גרשון אגרון. בין הזוכים:
אברהם חיים אלחנני ומשה ברש (1964)
אהרון גבע ויהודה האזרחי (1968)
הווארד בלייק (1970)
יעקב אבן חן ועמירם ניר (1976)
קול ישראל (1987)
פרסים נוספים הנקראים "פרס ירושלים" > פרס ירושלים לחינוך על שם הנרייטה סאלד

הלנה בארט (1962)
צביקה פלג (2022) מנכ"ל רשת אורט ישראל על הצעדת עולם החינוך למקומות הראויים בקידמה, בטכנולוגיה, בחדשנות ובפדגוגיה אחרת ומתקדמת
זבולון אורלב(2022) יו"ר רשת "דעת" על חינוך ילדי ישראל והכשרת נוער בבתי חינוך.
יהודה פליקס(2022) על עשייתו החינוכית להכשרת דור המחנכים תוך שילוב מצוינות תורנית ואקדמית.
פרסים נוספים הנקראים "פרס ירושלים" > פרס ירושלים לרווחה ובריאות

דורון אלמוג (2022) יו"ר עדי נגב נחלת ערן על פועלו להקמת הכפר השיקומי עדי נגב נחלת ערן, ירושלים. בעשייתו מימש אלמוג את החזון לראות את האדם ולא את המגבלה עימה הוא מתמודד.
פרסים נוספים הנקראים "פרס ירושלים" > פרס ירושלים לתרבות

אמונה אלון על פרסומיה הרבים המהווים נכסי צאן ברזל.
הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס

| --- | --- |

ספרים בסדרת "ספרי מופת" של הוצאת מאגנס
 נתונים כלליים
 מייסדים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 תקופת הפעילות:  1929–הווה (כ־96 שנים)
 מיקום המטה:  ירושלים
 קואורדינטות:  31°46′45″N 35°11′48″E﻿ / ﻿31.779101744289°N 35.196663580623°E﻿ / 31.779101744289; 35.196663580623 
 משרד ראשי:  ירושלים
 ענפי תעשייה:  הוצאה לאור
 מוצרים עיקריים:  ספרות מדעית, ספרי עיון וספרות חכמת ישראל
  
 www.magnespress.co.il
 he
 
הוצאת ספרים על-שם י"ל מאגנס הידועה בקיצור בשם הוצאת מאגנס היא הוצאת הספרים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
היסטוריה

ההוצאה נוסדה בשנת 1929, ארבע שנים לאחר היווסדה של האוניברסיטה העברית, והיא הוצאת הספרים האוניברסיטאית הוותיקה בישראל. ההוצאה קרויה על שמו של יהודה לייב מאגנס, נשיאה הראשון של האוניברסיטה.
ייעודה הראשוני של ההוצאה היה להפיק ולהפיץ בארץ ישראל ובעולם ספרות מדעית בכלל וחכמת ישראל בפרט, בעברית ובאנגלית, מקור ותרגום לשימושם של תלמידים וחוקרים בקהילה המדעית ובקרב הציבור הכללי. ההוצאה מקבלת הצעות להוצאה לאור של ספרים מחוקרים מכל המוסדות האקדמיים בישראל.
הוצאת מאגנס מקפידה על הרמה האקדמית של הספרים אותם היא מפרסמת באמצעות תהליך ביקורת עמיתים, כנהוג בקרב הוצאות ספרים אוניברסיטאיות. לאחר מכן כתבי היד שההוצאה מקבלת מועלים לדיון במועצה האקדמית של ההוצאה המשמשת כמערכת. החלטות המועצה המדעית מובאות בפני הנהלת ההוצאה, אשר משלבת שיקולים מסחריים וכלכליים בהחלטה האם להוציא לאור.
הוצאת מאגנס מפרסמת בכל שנה כ-60 ספרים חדשים וכתבי עת בכל תחומי העשייה האקדמית בישראל. בנוסף היא מדפיסה הדפסות ומהדורות חוזרות של ספרים שנדפסו בעבר.
בשנת 1978 הפכה ההוצאה לחברה בע"מ בשם "הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס האוניברסיטה העברית (1978) בע"מ", במעמד של מלכ"ר. בשנת 2005 שינתה את מעמדה לעוסק מורשה, ומאז מתנהלת כחברה פרטית בבעלות האוניברסיטה.
אקדמון

החל משנת 2012 פועלת הוצאת הספרים "אקדמון" במסגרת הוצאת מאגנס. "אקדמון" הוקמה בשנת 1952 על ידי אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית בשם "מפעל השכפול", במטרה לספק לסטודנטים העתקי ספרים, הרצאות וחומרי לימוד. הפעילות נעשתה תחילה בהתנדבות באמצעות מכונת סטנסיל. בשנה הראשונה הוציא המפעל 24 חוברות, רובן בנושאי הלימוד של הפקולטה למשפטים. מדי שנה גדל מספר החוברות, ועמו מספר העובדים והמכונות. בהדרגה הורחב ההסדר נם לגבי הפקולטות האחרות. בשנת 1956 נרשם "המפעל" כחברה (בשם "מפעל השכפול - בית ההוצאה של הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית"), מטרותיו הורחבו גם להוצאה־לאור של ספרים, מכירת מוצרים הדרושים ללימודי הסטודנטים (דוגמת מחברות וכלי כתיבה) וכן יצירת מקומות תעסוקה לסטודנטים. בשנת 1965 שונה שם "מפעל השכפול" ל"אקדמון". האוניברסיטה עצמה החלה לשתף פעולה עם "אקדמון" והשתמשה בשירותי הדפוס שלה והוצאת הספרים. "אקדמון" גם פתחה רשת של חנויות ברחבי הקמפוסים. בשנת 1986 רכשה האוניברסיטה 50% מהבעלות על "אקדמון". רשת החנויות של "אקדמון" נסגרה בקיץ 2023.
כתבי עת

בין השאר מאגנס מוציא לאור את כתבי עת:
מארג, כתב עת ישראלי לפסיכואנליזה
איטליה – כתב עת לחקר תולדותיהם, תרבותם וספרותם של יהודי איטליה
מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי
המזרח החדש – כתב עת ישראלי לחקר האסלאם, המזרח התיכון, וכן אפריקה ואסיה
שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום
לקריאה נוספת

בני מר, אסף זלצר (עורכים), הוצאת מאגנס: אחרי תשעים שנה, הוצאת מאגנס, 2019.
הערות שוליים

↑  "אקדמון" באתר הוצאת מאגנס
↑  מפעל השיכפול – למענו החדש, הארץ, 1 באוקטובר 1963
10 שנים מלאו ל"מפעל השכפול ", למרחב, 9 בספטמבר 1963
↑  מפעל השיכפול בהסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה העברית החליף בשבוע שעבר את שמו והוא ייקרא מעתה "אקדימון", קול העם, 1 בפברואר 1965
↑  רוני רחמני ושחר אילן, מתפרקת מנכסיה הסתדרות־הסטודנטים מעבירה מרצון חלק מהבעלות על אקדמון לידי האוניברסיטה, כל העיר, 21 במרץ 1986
↑  אלינור פבריקר, זו הרשת שתחליף את ה'אקדמון' באוניברסיטה העברית בירושלים, באתר mynet‏ ירושלים, 10 ביולי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311546905171  ISNI: 0000 0001 2315 5492  LCCN: nr2002039351  SUDOC: 202685128  VIAF: 169348716   WorldCat (עם VIAF): 169348716 
חנות "אקדמון" בקמפוס הר הצופים
רצח רחבעם זאבי

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |

רחבעם זאבי
 תאריך:  17 באוקטובר 2001
 תאריך עברי:  ל' בתשרי, ה'תשס"ב
 מקום:  הייאט
 מטרה:  רחבעם זאבי
 קואורדינטות:  31°47′48″N 35°14′09″E﻿ / ﻿31.79666667°N 35.23583333°E﻿ / 31.79666667; 35.23583333
 סוג:  התנקשות, רצח פוליטי
 נשק:  אקדח
 הרוגים:  1
 מבצע:   החזית העממית לשחרור פלסטין
 מספר מפגעים:  3
  (למפת ירושלים מוגדלת) מיקום הרצח(למפת ירושלים רגילה) מיקום הרצח(למפת הרי ירושלים רגילה) מיקום הרצח(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מיקום הרצח he
 
מלון הייאט שבו התרחש הרצח
רצח שר התיירות הישראלי רחבעם זאבי הוא פיגוע טרור שאירע בעיצומה של האינתיפאדה השנייה, ביום רביעי, 17 באוקטובר 2001 (ל' בתשרי התשס"ב), בשעה 7:00 בבוקר במלון הייאט שבירושלים. הרצח בוצע על ידי חוליית מתנקשים פלסטינית שהשתייכה לארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין, כנקמה על הריגת מזכ"ל הארגון אבו עלי מוסטפא על ידי ישראל חודשיים קודם לכן. זאבי היה השר הישראלי הראשון שנרצח בידי מתנקשים פלסטיניים, והאדם הישראלי הבכיר ביותר שנרצח על ידי חמושים במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני כולו.
לאחר ביצוע הרצח הצליחו רוצחי זאבי להימלט מזירת הפשע. במשך זמן רב הם הסתתרו במתחם המוקטעה ברמאללה, תחת חסותו של יאסר ערפאת. משם הועברו בלחץ ישראל ובהסכמתה לכלא ביריחו תחת השגחה זרה. לאחר עזיבת הסוהרים האמריקנים והבריטים ב-14 במרץ 2006 את הכלא ביריחו, בטענה כי הרשות הפלסטינית לא עמדה בהסכם, ישראל השיקה את מבצע הבאת ביכורים אשר במהלכו לכדו כוחות צה"ל את חברי החוליה שהתנקשה בזאבי והביאה אותם לדין בישראל, שבה הורשעו ונידונו לעונשי מאסר ארוכים.
שלב ההתארגנות וההכנות > האנשים הקשורים להתנקשות

אחמד סעאדת - מזכ"ל ארגון החזית - החליט על ההתנקשות בחייו של רחבעם זאבי.
עאהד אבו עול'אמה - ראש הזרוע המבצעית של הארגון - מאכוון ההתנקשות בחייו של רחבעם זאבי שהיה אחראי על התכנון והביצוע.
מג'די רחימה רימאווי - מפקד החוליה שגייס, הפעיל ושילח את החוליה.
חמדי קורעאן - המתנקש העיקרי אשר ירה בפועל ברחבעם זאבי.
באסל אסמר - המתנקש המשני שאיבטח את ההתנקשות, והיה אמור לירות במאבטח אם יהיה.
מוחמד רימאווי - איש החיפוי של החוליה שאיבטח את הבריחה לאחר ההתנקשות.
צלאח עלווי - סייען החוליה שהסיע את אחד מחברי החוליה ושביתו שימש כבסיס יציאה ומקלט לחברי החוליה.