stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ה'שצ"ח
נולדו

רבי יאיר חיים בכרך, רב בקובלנץ, במגנצא ובוורמייזא, מחבר שו"ת "חות יאיר" ומגדולי האחרונים באשכנז. (נפטר בא' בטבת ה'תס"ב)
נפטרו

רבי יצחק הלוי סגל, ראש ישיבה בפולין, אחיו של רבי דוד הלוי סגל, הט"ז, ורבו הראשון.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
הלניו הררה

הלניו הררה (בספרדית: Helenio Herrera;‏ 10 באפריל 1910–9 בנובמבר 1997) היה שחקן ומאמן כדורגל ארגנטינאי-צרפתי. קריירת המשחק של הררה הייתה צנועה, בניגוד לקריירת האימון שלו. הוא זכה ב-16 תארים משמעותיים ובכך הוא אחד המאמנים המוצלחים והמשפיעים ביותר בהיסטוריית הכדורגל. הררה זכור בעיקר בזכות הצלחתו הגדולה באינטר שבתקופתו זכתה לכינוי "לה גרנדה אינטר".
קריירת משחק ואימון

יש מחלוקת לגבי שנת לידתו, שכן בשנות ה-50 הוא שינה את שנת לידתו מ-1910 ל-1916. אולם הררה נולד בארגנטינה, הוא היגר עם הוריו הספרדים לקזבלנקה שבמרוקו, שם קיבל אזרחות צרפתית.
הררה שיחק כבלם. ב-1932 עבר מקבוצה מקומית בקזבלנקה לקבוצה פריזאית. הוא מאוחר יותר שיחק במספר קבוצות נוספות בצרפת ואף שותף בשני משחקים של נבחרת צרפת. בזמן מלחמת העולם השנייה, בשנת 1944, החל לשמש כמאמן-שחקן בקבוצתו. ב-1945 פרש הררה ממשחק.
לאחר העונה הבודדת ששימש כמאמן-שחקן בקבוצתו, הצטרף הררה לקבוצה בה שימש כשחקן במשך שתי קדנציות, הפעם כמאמן. הוא אימן את הקבוצה במשך שלוש עונות ולא זכה באף תואר. הררה עבר לספרד, ובמשך שש שנים אימן מספר קבוצות לתקופות קצרות, בהן סביליה ואתלטיקו מדריד. לאחר מכן עבר לקבוצה הפורטוגזית בלננשש. הררה חזר לספרד כדי לאמן את ברצלונה. את ברצלונה הוביל לזכייה בשתי אליפויות לה ליגה ושני גביעי ערי הירידים, אך מספר בעיות ומחלוקות עם השחקן המרכזי בקבוצה לאדיסלאו קובאלה הכריחו אותו לעזוב ב-1960.
הררה היגר לאיטליה וחתם באינטר מילאנו. באינטר של הנשיא אנג'לו מוראטי בנה הררה את הקבוצה הטובה באירופה באותם ימים שזכתה לכינוי "לה גרנדה אינטר" (אינטר הגדולה) איתה זכה בשלוש אליפויות איטליה, שני גביעי אירופה לאלופות ושני גביעים בין יבשתיים, הוא השליט בקבוצה את מערך ה-5-3-2 הנודע בשם "ורו" (Verrou), שאפשר לקבוצתו גמישות רבה בניהול מתפרצות. ממערך זה נוצר הקטנאצ'ו - מערך שתכליתו הגנתית מאוד. אינטר של הררה זכורה עד היום כאחת הקבוצות הטובות בהיסטוריה של הכדורגל האירופי.
בנוסף לאימון אינטר, אימן הררה בשנות ה-60 גם את נבחרת ספרד ואת נבחרת איטליה. ב-1968 עבר הררה לרומא, עימה זכה בגביע אחד. הוא חזר לאינטר למשך עונת 1973/74. בעקבות התקף לב החליט הררה לפרוש מאימון ולנוח בוונציה. בסוף העשור שב לאימון - למשך תקופה קצרה בקבוצה איטלקית קטנה - ומאוחר יותר בברצלונה למשך שני חצאי עונות.
השפעתו

הררה היה חלוץ בשימוש בהמרצות פסיכולוגיות לשחקנים. משפטי מפתח שעשה בהן שימוש נרחב כמאמן נמצאים בשימוש היום, כגון המשפט "מי שלא נותן את כולו, לא נותן את כולו". כמאמן, הנחיל הררה נהלים קפדניים לשחקנים: הוא אסר על השחקנים לשתות משקאות חריפים ולעשן, הוא קבע את הדיאטה שלהם ואף הישעה שחקן באינטר על כך שאמר לעיתונות "באנו לשחק ברומא" במקום "באנו לנצח ברומא".
הררה היה אחד המאמנים הראשונים שקרא לתמיכת "השחקן ה-12" - הקהל.
בעוד מערך הקטנאצ'ו הגנתי בטבעו, הררה עשה בו שימוש שונה מאשר קבוצות איטלקיות אחרות ומאשר ה"ורו" המקורי. הוא השתמש במגני הצד בעיקר כמגני כנף - כלומר בגישה התקפית יותר. מאידך גיסא, הררה לא הכחיש שהטקטיקה שלו נשענה על יכולת הגנתית. הררה היה אחד המאמנים הראשונים שלקחו קרדיט על הצלחת קבוצתו. עד תקופה זו, היה תפקיד המאמן מזערי בקבוצה והקבוצה נשענה על יכולת אינדיבידואלית של השחקנים, כגון "ריאל מדריד של די סטפאנו", בניגוד לכינוי שניתן לאינטר מילאנו בשנות השישים: "אינטר של הררה".
המשחקים הפאראלימפיים אינסברוק (1988)

| --- | --- |

 עיר מארחת:  אינסברוק, אוסטריה
 מדינות משתתפות:  22
 ספורטאים משתתפים:  377
 תחרויות:  96 תחרויות ב-4 ענפים
 טקס הפתיחה:  17 בינואר
 טקס הנעילה:  25 בינואר
 נפתח רשמית על ידי:  קורט ולדהיים
 → אינסברוק 1984 אלברוויל 1992 ← 
משחקי החורף הפאראלימפיים 1988 הם המשחקים הפאראלימפיים שנערכו בפעם הרביעית במתכונת של אולימפיאדת חורף. המשחקים התקיימו בין התאריכים 17 בינואר ל-25 בינואר 1988 בעיר אינסברוק שבאוסטריה.
במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 377 ספורטאים מ-22 מדינות, שהתחרו ביניהם בארבעה מקצועות: סקי אלפיני, החלקה מהירה במזחלת, ביאתלון וסקי למרחקים.
ברית המועצות השתתפה לראשונה במשחקים אלו.
המשלחת הנורווגית זכתה בכמות המדליות הרבה ביותר במשחקים אלו עם 60 מדליות, מהן 25 מדליות זהב, 21 מדליות כסף ו-14 מדליות ארד.
טבלת המדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| 1 | נורווגיה נורווגיה | 25 | 21 | 14 | 60 |
| 2 | אוסטריה אוסטריה (מארחת) | 20 | 10 | 14 | 44 |
| 3 | מערב גרמניה מערב גרמניה | 9 | 11 | 10 | 30 |
| 4 | פינלנד פינלנד | 9 | 8 | 8 | 25 |
| 5 | שווייץ שווייץ | 8 | 7 | 8 | 23 |
| 6 | ארצות הברית ארצות הברית | 7 | 17 | 6 | 30 |
| 7 | צרפת צרפת | 5 | 5 | 3 | 13 |
| 8 | קנדה קנדה | 5 | 3 | 5 | 13 |
| 9 | שוודיה שוודיה | 3 | 7 | 5 | 15 |
| 10 | איטליה איטליה | 3 | 0 | 6 | 9 |
| 11 | ספרד ספרד | 1 | 2 | 1 | 4 |
| 12 | פולין פולין | 1 | 1 | 6 | 8 |
| 13 | ניו זילנד ניו זילנד | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 14 | יפן יפן | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 14 | ברית המועצות ברית המועצות | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 16 | אוסטרליה אוסטרליה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 16 | בלגיה בלגיה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 16 | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 16 | דנמרק דנמרק | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 16 | הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 16 | הולנד הולנד | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 16 | יוגוסלביה יוגוסלביה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| בסך הכל | בסך הכל | 96 | 93 | 90 | 279 |
ראו גם

אולימפיאדת קלגרי (1988)
המוזיאון הטכני של וינה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון טכנולוגיה
 כתובת:  וינה
 מיקום:  פנצינג 
 מדינה:  אוסטריה 
 בעלים:  Bundesmuseen
 מייסדים:  פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה 
 מנהל:  גבריאל צונה-קרטקי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 6 במאי 1918
 תאריך פתיחה רשמי:  6 במאי 1918 
 אדריכל:  אמיל פון פרסטר (טיוטה ראשונית), האנס שניידר
 קואורדינטות:  48°11′27″N 16°19′05″E﻿ / ﻿48.190930555556°N 16.318030555556°E﻿ / 48.190930555556; 16.318030555556
 www.tmw.at
  (למפת וינה מוגדלת) המוזיאון הטכני(למפת וינה רגילה) המוזיאון הטכני
 
המוזיאון הטכני של וינה (גרמנית: Technisches Museum Wien) הוא מוזיאון המתעד את תרומתה של אוסטריה להתפתחות הטכנולוגיה, החל במוצרים תוצרת בית כגון מכונת כתיבה חובבנית מעץ, ועד להמצאת המכונית.
פרנץ יוזף ייסד את המוזיאון הטכני של וינה ב-1908, והשתמש באוספים הפרטיים של שושלת הבסבורג כתצוגה מרכזית; המוזיאון פתח את שעריו 10 שנים לאחר מכן, והוא מתעד את כל הצדדים של התעשייה הטכנולוגית, ממכשירים ביתיים ועד לטורבינות גדולות, וכולל תערוכות של תעשייה כבדה, אנרגיה, פיזיקה וכלי נגינה.
חלק נכבד של המוזיאון כולל תצוגות אינטראקטיביות על טכנולוגיית מחשבים, קידוח נפט וגז וזיקוקם, וכמו כן שחזור מבנה של מכרה פחם.
מוזיאון הרכבת מהווה חלק אינטגרלי של המוזיאון הטכני. הוא מכיל אוסף נרחב של קרונות ומנועי רכבת מלכותיים. אחת מגולות הכותרת הוא הקרון המלכותי בו השתמשה אשתו של פרנץ יוזף, המלכה אליזבת.
הירש אושרוביץ'

| --- | --- |
הירש אושרוביץ' תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  25 ביוני 1908 פוניבז', ליטא 
 פטירה:  6 ביוני 1994 (בגיל 85) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויטאוטאס מגנוס 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
הירש אושרוביץ' (ביידיש: אָשעראָוויטש; ברוסית: Гирш Ошерович; בליטאית: Giršas Ošerovičius;‏ 25 ביוני 1908, פוניבז' – 6 ביוני 1994, תל אביב) היה משורר וסופר יידי.
קורות חיים

בזמן מלחמת העולם הראשונה גורשה משפחתו לדונבס, ובשנות ה-20 שבה לעיר הולדתו. ב-1928 סיים את לימודיו בגימנסיה יהודית, וב-1933 קיבל תואר במשפטים מטעם אוניברסיטת קובנה. עבד ביומון היידי הליטאי "די אידישע שטימע" ובעיתונים אחרים.
הוא החל לחבר בגיל צעיר וחיבוריו החלו להתפרסם מ-1934. עד 1944 גר באלמטי, לאחר מכן עבר לווילנה. ב-1949 הוא נשפט וקיבל 10 שנים במחנות עבודה בגין פעילות אנטי-סובייטית. הוא שוחרר ב-1956 וחזר לווילנה. הוא היה חבר מערכת "סאָוועטיש היימלאנד".
ב-1971 עלה מברית המועצות לישראל, ובארץ המשיך לפרסם שירה. בשנת 1972 זכה בפרס פיכמן. בשנת 1977 הוענק לו פרס איציק מאנגר. בשנת 1983, במלאת לו 75, זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש.
ספריו

פונ קלעמ ארויס: (באלאדעס אונ פּאָעמעס), מוסקבה: דער עמעס, 1947. ('מן המיצר') (ציורים : מ' יא (יו))
זונענגאנג: לידער און פּאָעמעס, מוסקבה: סאָוועטסקי פּיסאטעל, 1969.
צווישן בליץ און דונער: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: פארלאג י.ל. פרץ (קאָמיטעט פאר יִידישער קולטור אין ישראל: ביכער-סעריע שריַיבערס עולים פון סאָוועטן-פארבאנד), תשל"ג.
אין דער וועלט פון עקדות: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: המנורה, תשל"ה.
געזאנג אין לאבירינט: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: ישראל בוך, 1977.
בלויע בומעראנגען: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: ישראל-בוך, תשל"ט 1979.
תנ"ך-פּאָעמעס, תל אביב: רשפים, 1979.
ביים עץ-הדעת: לידער, תל אביב: ישראל-בוך הילפספאנד פאר יידיש-שאפונג, תשמ"א 1981.
ספריו > בתרגום

בתרגום לליטאית:
Pazinimo medus; [dailininkai Lida ir Leonas Glinskiai; vertimas], Vilnius: Vaga, 1964.
Šventoji kasdienybė, Vilnius: Vaga, 1968.
בתרגום לעברית:
מיַין פּאָנעוועזש / פוניבז' שלי; עברית: אברהם שלונסקי, תל אביב: ועד יוצאי פוניבז' בישראל, תשל"ה 1974. (עברית ויידיש עמוד מול עמוד)
אוחז הליל סכין כחולה: שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; אגודת הסופרים העברים ('ספרית שבות על-שם חיים הזז'), תשל"ו.
הערות שוליים

↑  הירש אושרוביץ' באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  פרס פיכמן לפרופ' דב סדן והירש אושרוביץ, מעריב, 2 במאי 1972
↑  פרס איציק מאנגר לאושרוביץ ואלברג, מעריב, 28 ביוני 1977
↑  הירש אושרוביץ חתן הפרס לספרות יידיש, דבר, 21 בדצמבר 1983.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266253705171  PLWABN: 9810650950005606  BnF: cb13187162x (data)  GND: 172297419  ISNI: 0000 0000 7836 5334  LCCN: n82240686  NTA: 300717008  VIAF: 98100091   WorldCat (עם VIAF): 98100091 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סופרים ובנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ה'ת"ג

ה'ת"ג (5,403) ובקיצור ת"ג – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-25 בספטמבר 1642, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 13 בספטמבר 1643.
המולד של תשרי חל ביום רביעי, 7 שעות ו-1066 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג הכז. איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים.
זו שנה שישית לשמיטה, ושנת 7 במחזור העיבור ה-285. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 27 (סימנה כזיאא) במחזור השמש ה-193.
שנה זו היא שנת 1,574 לחורבן הבית, ושנת 1,954 לשטרות.
אירועים

א' באדר – רבי יום-טוב ליפמן הלר (ה"תוספות יום-טוב") התמנה כרבה של קראקא. בהמשך קבע יום זה כחג לצאצאיו לכל הדורות.
נולדו

רבי יהודה בריאל, מרבני מנטובה, ומשותפיו של החכם צבי במלחמה בנחמיה חיון ובשבתאות. (נפטר בה'תפ"ב)
נפטרו

ד' בחשוון – רבי משה הכהן מפראג, אב"ד ומרא דאתרא במץ ודיין בפראג.
י"ח בתמוז – רבי אהרן אבא בן יוחנן, אב"ד וראש ישיבה בלבוב.
רבי אישטרוק אבן שאנג'י, פוסק הלכה וראש ישיבה בסופיה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג הכז, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
המוסד הספרותי נובה

| --- | --- |
 תאריכי הופעה:  20 באפריל 1901 – הווה (123 שנים) 
 מדינה:  הונגריה 
 
המוסד הספרותי נובה (בהונגרית: Nova Irodalmi Intézet) הוקם והתפתח לעסק למכירת ספרים ולהוצאה לאור על ידי שני יהודים-הונגרים, דוד מילר (1867–1945) ומור מילר (1865–1911). ההוצאה לאור פעלה בבודפשט בין השנים 1924 לבין 1949 בשדרת אנדראשי 32, בתחילה דוד מילר, ואחר כך בנו פאל מילר ניהלו את העסק. הם פרסמו בעיקר רומני הרפתקאות ורומנים בלשיים, בין השאר של סופרים הונגרים כמו ינה רייטה (למשל) או תחת אחד מכינוייו P. Howard).
הקמה

המכון הספרותי נובה נוסד למעשה ב-20 באפריל שנת 1901 על ידי האחים מילר. דוד מילר צבר מוניטין לאומי עד תקופה זו כאלוף הונגריה בהתעמלות מספר פעמים. הוא פרש מתחרויות בשנת 1896. האחים החלו למכור בין היתר ציוד ספורט. מכירת הספרים על ידם החלה בשל האח הגדול יותר מור מילר. הוא היה רשום בפנקסי החברה כסוחר ספרים ישנים ועתיקית. מאוחר יותר הצטרפה לחברה אשתו של דוד מילר, הולדה אנגל אליאס. לאחר מותו של מור מילר בשנת 1911 התטרף גם ארתור אנגל. את מקומו של ארתור אנגל שפרש בשנת 1928 תפס בנו של דוד מילר, פאל מילר.
החברה הייתה בתחילה רק חברת מסחר ספרים קטנה, ורק בשנת 1924 התחילה לפעול גם כמוציא לאור. אז הוחלט לזנוח את סחר מוצרי הספורט ולעבור לחלוטין לתחום עסקי הספרים ולעסוק בהוצאה לאור בנוסף לסחר בספרים. כך הוקם המכון הספרותי נובה: "המוסד הספרותי נובה (דוד מילר ושות')" ובגרמנית: Nova Literarische Anstalt. למנהל החברה החדשה מונה דוד מילר. עוד באותה השנה הצטרף המוסד הספרותי נובה לאיגוד המו"לים והמפיצים ההונגרים, למחלקה של הוצאת ספרים.
התחלה

בסוף שנת 1924, שלושה חודשים לאחר הקמתו, כבר יצאו לאור תשעה ספרים ואותה אנרגיה התאפיינה בשנה שלאחר מכן. ספרי ילדים ויצירות מאת סופרים כמו אלכסנדר דיומא האב, ג'ק לונדון ואלכסנדר קופרין ראו אור. כבר בשנים הראשונות ניסו להוציא את הספרים בסדרות, אך סדרות אלה הפכו במציאות לבעלות תקופת חיים קצרה מאוד. סדרות כאלה היו: "ספריית המסעות של נובה", "כל עבודותיו של קופרין", "מאות שנים של אהבה". ספרים אלה נשארו פופולריים גם בשנים מאוחרות יותר בשל הופעתם החיצונית הנאה ועיבודם הקפדני. שלושים עד שלושים וחמישה ספרים של נובה ראו אור בכל אחת מהשנים 1925 ו-1926. בשנת 1927 חל שינוי ניכר כאשר רק 12 ספרים ראו אור ובשנת 1928 ותשעה. בשל המשבר הכלכלי העולמי שהלך וגדל, המוסד הספרותי נובה פרסם ספר אחד או שניים בלבד בשנות ה-30 של המאה ה-20. הסגירה איימה על המו"ל והיה צורך בהכנסת חידושים וחדשנות כדי להישאר בחיים.
לידתה מחדש של נובה

משנת 1930 יושמו הנחיות חדשות: רק יצירות של מחברים חדשים ומודרניים יפורסמו עם מראה אחיד שניתן היה לזהות מיד כספר של הוצאת נובה ובמחיר זול ככל האפשר. הכרך הראשון של הסדרה החודשית במתכונת החדשה פורסם בשנת 1932. זה היה הרומן של אריך קסטנר "פביאן", ספר אדום קטן במחיר של 2 פנגה, שהיה זול מאוד בתקופה זו למהדורה כה איכותית והיה פופולרי כל כך שהיה צריך להדפיס אותו בכמה מהדורות.
בשנת 1935, בעריכתו של קורנל טאבורי, הושקה סדרה בשם רומני ההרפתקאות של נובה, בה התפרסמו ספרים חדשים אחת לשבועיים וניתן היה לרכוש אותם בפנגו אחד. הם פרסמו בעיקר יצירות של סופרים זרים, רובם של פרד רוברטס (בשמו האמיתי: Robert Heymann), אך גם של אגאתה כריסטי. בסדרה זו היו רק שלושה מחברים הונגרים, אלה היו ינה רייטה, אדן בארשי וקארוי נאג', אך עבודותיהם פורסמו גם תחת שמות בדויים זרים: ינה רייטה השתמש בשמות: פ' הווארד וגיבסון לאוורי.
39% מהיצירות שפורסמו היו ממחברים אנגלים, רק 25% היו של הונגרים, בערך אותו מספר ספרים ממחברים גרמניים, אך היו גם לא מעט סופרים אנטי-פשיסטים. נובה הציבה בכך מטרות דומות להוצאת הספרים אתנאום, ונחשבה למו"ל מאוד נועז בסוף שנות ה-30 בשים לב לתנאים הפוליטיים של התקופה. בנוסף לאנגלית וגרמנית, הם תרגמו בכמויות קטנות גם מצרפתית, מאיטלקית, מרוסית, מערבית ומהשפות הסקנדינביות. נובה הגיעה לשיאה בשנת 1941 כאשר 55 מספריה ראו אור. גם בשנת 1942 הצליחה לפרסם 51 יצירות (למשל יצירתו של רז'ה טרק - חותר הפרא), אך באותה שנה חלו שינויים שלא היו לטובתה.
שנות המלחמה

ב-17 ביולי 1942 פורסם צו חדש של ראש הממשלה, לפיו פרסומים זולים משלושה פנגה היו יכולים להתפרסם רק באישור ראש הממשלה. היה צריך לשלם סכום לא מבוטל עבור הליך האישור והגזירה הייתה בתוקף רטרואקטיבית משנת 1939. בנובה, מספר הוצאות הספרים הצטמצם אט-אט, אך גם בתחילת 1944 (עד כיבוש הונגריה על ידי הוורמכט במבצע מרגרטה) הצליחו להוציא חמישה ספרים, כולם מאת סופרים אנגלים. משנת 1938 הוטלו על היהודים יותר ויותר גזירות אנטי-יהודיות (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) שהובילו לכך שדוד מילר כבר לא היה "מתעמל הונגרי מכובד" ומוציא לאור של ספרים, אלא אדם מסומן ומוטבע בטלאי צהוב, ששהה באופן לא חוקי במדינתו. הכל נגזל ממנו והוא ומשפחתו ננעלו בגטו בודפשט למטרות גירוש. יום זה לא הגיע עבורם, ודוד מילר יחד עם אשתו ובנו, כשהוא בן 78, הצליח לחמוק מהגירוש עם שחרור הגטו ב-18 בינואר 1945.
השנים האחרונות

המוסד הספרותי נובה לא בזבז זמן אחרי המלחמה והוציא לאור שני ספרים כבר בשנת 1945: יצירתו של אפטון סינקלר, "ג'ימי היגינס", ויצירתו החדשה של רז'ה טרק (לשעבר: שפיצר), "דבק וסבון". בית ההוצאה נאלץ להתמודד עם מכה גדולה נוספת באותה השנה, מותו של דוד מילר (27 בדצמבר 1945). את אביו החליף פאל מילר שהמשיך בניהול החברה. בשנת 1946 הם הצליחו להוציא לאור שלושה ספרים נוספים, אך בשנת 1947 כבר הוציאו שלושים ושלושה ספרים חדשים. 50% מהיצירות היו של סופרים הונגרים, אך מספר רב של יצירות היו של סופרים אנגלים וגם מהדורות מיוחדות ומקושטות לא היוו בעיה עבור המו"ל.
כתוצאה מהשינויים הפוליטיים (עליית הקומוניסטים לשלטון) הם הוציאו רק 12 ספרים בשנת 1948 ואחד בלבד בשנה שלאחר מכן. לבסוף, בשנת 1949. זמן קצר לאחר הגזרה של 29 בספטמבר, למרות העובדה שפאל מילר היה חבר במפלגה הקומוניסטית, הולאם המו"ל.
"עם סגירת נובה, הסתיים עידן בהונגריה בשנת 1949: יחד עם חברות פרטיות אחרות, נוכחותם של מו"לים פרטיים בשוק התרבות נעלמה לזמן רב, אבל הכותרים של מוציאים לאור כמו נובה, שפעלו 25 שנה והוציאו לאור 583 יצירות בתקופה זו, עדיין ניתן למצוא על מדפי הספריות גם היום ובחנויות העתיקות ושל אוהבי הספרים." (גאבור באלינט)
הערות שוליים

↑  Bálint Gábor (2008). "A Müller család a könyvszakmában (A Nova kiadó előzményei)". Magyar Könyvszemle. 124 (2): 186–192.
1 2 3 4  Bálint Gábor: A Nova Könyvkiadó története = Magyar Könyvszemle 1998/4. 372-387.
↑  Budapesti Zsidó Hitközség hivatalos anyakönyve
↑  Fővárosi Levéltár. Társas cégjegyzék. 53/B kötet. 10775. szám.
↑  Általános magyar könyvjegyzék. Bp. : Lantos rt., 1927.
↑  Corvina 1946. 1. sz. 1. p.
1 2  Varga Sándor: A magyar könyvkiadás és könyvkereskedelem, 1945–1957. Bp. 1985. 96. p.
המרדימנים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אנה אנקוויסט
 שפת המקור:  הולנדית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2011
 מספר עמודים:  314
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הספריה החדשה
 תאריך:  2021
 תרגום:  רן הכהן
המרדימנים (בהולנדית: De verdovers) הוא הרומן החמישי של הסופרת ההולנדית אנה אנקוויסט, אשר יצא לאור בשנת 2011  ותורגם לעברית במרץ 2021 על ידי רן הכהן לספריה החדשה.
זירת התרחשות העלילה במותחן הפסיכולוגי הזה היא מחלקת ההרדמה של בית־חולים המתוארת ברזולוציה הכוללת תיאורים של פרוצדורות רפואיות. לצורך התחקיר המקיף לספר נכחה אנקוויסט במשך כמה חודשים במחלקת ההרדמה של בית החולים VUmc‏ (אנ') באמסטרדם.
תקציר העלילה

הדמויות הראשיות ברומן זה הם אח ואחות ובעלי מקצועות מנוגדים: הפסיכואנליטיקאי דְרִיק דה־יוֹנג ואחותו, סוזן, רופאה מרדימה. הפרקים בספר מקדמים את העלילה לסירוגין כל פעם מהפרספקטיבה של אחד משניהם. לשניהם יש לא מעט קשיים להתמודד. אמם נהרגה בתאונה כשסוזן הייתה תינוקת ודריק פעוט בן 4. אביהם, הנדריק, כעת דייר בבית אבות, הפקיד את גידול ילדיו בידי אחותו התאומה ליידה, שהפסיקה קריירה כאחות בבית חולים כדי לטפל באחיין והאחיינית שלה.
דְרִיק דה־יוֹנג חוזר לקבל מטופלים בתום הפסקה ארוכה: אשתו המתינה למותה כמה חודשים בביתם. אחותו סוזן, הנשואה לעמיתו למקצוע והחבר הטוב ביותר שלו, פטר, באה כל הימים ללוות את אשתו במסעה האחרון, וגם כעת אוחזת סוזן במושכות, והוא נעשה תלוי בה. ניכור גדול שורר בין סוזן לבתה רוֹז בת ה־19, האדם הקרוב ביותר לדְריק מכל המשפחה שאף היא דמות חשובה בעלילה.
הטיפול במטופל הראשון שלו, אָלַרְד סְכוּרמן – במסגרת טיפול-לימודי של מתמחים בבית־החולים הפסיכיאטרי – מקרטע, אך דווקא כשנדמה שהמטופל מתחיל להיות שבע-רצון הופכים יחסי השניים לפקעת סבוכה: סכוּרמן משתף את המטפל שלו בפרטים שהיה מעדיף לא לדעת, פרטים הנוגעים לבני משפחתו-שלו. הצטלבות הקשרים המקצועיים והאישיים נעשית בלתי-אפשרית.
תחקיר

באביב 2010 נשאלה אנה אנקוויסט אם ברצונה להשתתף בפרויקט "סופר במחלקה" של ה- VUmc‏ (אנ') . היא הורשתה לעשות מחקר עבור ספר במחלקה על פי בחירתה.
בחרתי בהרדמה ללא היסוס. במקצוע שלי, הפסיכואנליזה, אנו מניחים שברוב המקרים מועיל למטופל להרגיש את המתרחש בו.
שם הספר

כל הדמויות המרכזיות הן "מרדימנים" שהיא מילה שאנה אנקוויסט המציאה. אנקוויסט מציבה משני צדי המתרס – הפסיכולוגים מול הרופאים המרדימים – שינה עמוקה (הרדמה) מול תודעה עמוקה (פסיכואנליזה). בספר "ניצבים" רבים עוברים את הניתוח שלהם ללא כאב אבל יש רק דמות אחת שנכנסת לניתוח: אָלַרְד סְכוּרמן. והניתוח הזה אף הוא מתואר בפירוט. הרדמה על פי אנקוויסט פירושה עבודת צוות וביצוע פעולות בלחץ בזמן מוגבל מאוד וניתוח פירושו הרבה מפגשים אישיים שנפרשים על פני שנים, ללא לחץ זמן.
המרדף (סרט, 2003)

| --- | --- |

 בימוי:  פיטר ברג 
 הופק בידי:  קווין מיישר 
 תסריט:  ג'יימס ואנדרבילט 
 עריכה:  ריק פירסון 
 שחקנים ראשיים:  דוויין ג'ונסון ויליאם לקינג ארני רייס Jamal Duff ג'ף צ'ייס סוון-אולה תורסן ארנולד שוורצנגר יואן ברמנר שון ויליאם סקוט ג'ון גרייס כריסטופר ווקן רוזריו דוסון טוד סטאשוויק 
 מוזיקה:  הארי גרגסון ויליאמס 
 צילום:  טוביאס שליסלר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Strike Entertainment 
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  11 במרץ 2004 
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט באדי קאפ, סרט חבר'ה, סרט הרפתקאות 
 הכנסות באתר מוג'ו:   rundown
 דף הסרט ב־IMDb
 
המרדף (באנגלית: The Rundown) הוא קומדיית פעולה אמריקאית משנת 2003, בבימויו של פיטר ברג ובכיכובם של דוויין "דה רוק" ג'ונסון, שון ויליאם סקוט, רוזריו דוסון וכריסטופר ווקן. הסרט עוקב אחר צייד ראשים בשם בק, שנשלח לג'ונגלים של ברזיל כדי להחזיר את בנו של מעסיקו, אך מגלה שהמשימה הרבה יותר מסובכת ממה שציפה.
הסרט יצא לאקרנים על ידי סרטי יוניברסל בצפון אמריקה וביפן ועל ידי סרטי קולומביה בשאר העולם ב-26 בספטמבר 2003 והרוויח 80.9 מיליון דולר בתקציב של 85 מיליון דולר.
תקציר העלילה

בק (דוויין ג'ונסון) הוא צייד ראשים שמנסה לסיים את הקריירה המסוכנת שלו ולהתחיל חיים חדשים. לפני שהוא יכול לפרוש, הוא מקבל משימה אחת אחרונה ממעסיקו: למצוא ולהחזיר את בנו של המעסיק, טראוויס (שון ויליאם סקוט), שהלך לחפש אוצר נדיר בג'ונגלים של ברזיל. כשהוא מגיע לברזיל, בק מוצא את טראוויס, אך מגלה שהמשימה אינה פשוטה כפי שנראה. שניהם נתקלים במגוון אתגרים, כולל מנהיג כריית זהב מרושע בשם האטשר (כריסטופר ווקן), ופעילה מקומית בשם מריאנה (רוזריו דוסון) שמנסה להגן על אנשי המקום. במהלך המסע, בק וטראוויס לומדים להכיר זה את זה ולשתף פעולה כדי להימלט בשלום.
צוות השחקנים הראשי

דוויין ג'ונסון בתפקיד בק - צייד ראשים שמקבל משימה אחת אחרונה לפני פרישה.
שון ויליאם סקוט בתפקיד טראוויס ווקר - בנו של המעסיק של בק, שנמצא במרדף אחר אוצר בברזיל.
רוזריו דוסון בתפקיד מריאנה - פעילה מקומית המגנה על אנשי הג'ונגל מפני הכובשים.
כריסטופר ווקן בתפקיד האטשר - מנהיג כריית זהב מרושע ששולט באזור ומנסה לעצור את בק וטראוויס.
ביקורות

הסרט "המרדף" קיבל ביקורות מעורבות עד חיוביות. המבקרים שיבחו את הכימיה הקומית בין דוויין ג'ונסון ושון ויליאם סקוט, את סצנות האקשן המשעשעות, ואת הבימוי הקצבי של פיטר ברג. עם זאת, העלילה עצמה נתפסה כסטנדרטית וקלישאתית. הסרט הצליח באופן מתון בקופות, והפך לפופולרי יותר עם הזמן בזכות הופעותיו של ג'ונסון ווקן. הסרט קיבל ציון של 69% באתר Rotten Tomatoes וציון של 59 מתוך 100 באתר Metacritic.
המשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980)

| --- | --- |

 עיר מארחת:  ארנהם, הולנד הולנד
 מדינות משתתפות:  42
 ספורטאים משתתפים:  1,973
 תחרויות:  489 תחרויות ב-13 ענפי ספורט
 טקס הפתיחה:  21 ביוני 1980
 טקס הנעילה:  30 ביוני 1980
 נפתח רשמית על ידי:  הנסיכה מרגריט
 → טורונטו 1976 ניו יורק וסטוק מנדוויל 1984 ← 
המשחקים הפאראלימפיים ה-6 נערכו במרכז הספורט הלאומי פפנדל (אנ') ליד ארנהם, הולנד בשנת 1980.
המשתתפים חולקו ל-4 קטגוריות: קטיעה, שיתוק מוחין (לראשונה במשחקים), לקות ראייה וכיסא גלגלים.
באולימפיאדה התקיימו תחרויות ב-13 ענפים: אתלטיקה, הטלת חיצים, הרמת משקולות, חץ וקשת, טניס שולחן, כדורת דשא, כדורסל, כדורעף, כדור שער, סייף, סנוקר, קליעה ושחייה.
הפרלמנט של הולנד, כמדינה מארחת, קיבל החלטה שקראה לנבחרת דרום אפריקה "בלתי רצויה" בשל משטר האפרטהייד שהונהג בה. לכן דרום אפריקה (השתתפה במשחקים מאז 1964) נעדרה מהמשחקים הפאראלימפיים עד שנת 1992.