שמעון אגרנט
ביוגרפיה > שופט בית המשפט העליון > בג"ץ קול העם

כאשר הגיע לפתחו של אגרנט ערעור בתיק 'פודמסקי נגד היועץ המשפטי לממשלה', ניצל אותו כדי להגדיר בפסק הדין את מעמדם של זכויות האדם בישראל. הפרשה נגעה לחבורת פושעים שאיימה על שוטרים לשחרר ממאסר חבר שלהם. הם נעצרו אך הסנגור שלהם טען שכיוון שהאסיר כבר אמור היה להשתחרר שכן סיים את הזמן הקצוב בו אמור היה לרצות מאסר, הרי שהמשטרה היא שהפרה את החוק. במהלך המשפט התברר שהשוטרים פעלו בתום לב, ולא ידעו שם זמן המאסר של אותו אסיר. המחוזי הרשיע את פודמסקי וחבורתו, וכמוהו גם העליון. אך בדיון נקרתה לעברו של אגרנט הזדמנות להרחיב בעניין הזכויות, שכן התיק מתעסק בין היתר בהרשעה בעוון פעולה שנעשתה מתוך הכרה בעצם היותה פלילית או לאו. בפסק הדין הגדיר אגרנט שלושה סוגי זכויות אזרחיות המעוגנות בשפיטה הישראלית, וקבע שאמנם לא הייתה עוד בידי השוטרים הסמכות להחזיק את האסיר, אך הם לא ידעו זאת, ופעלו מתוך הכרה שעליהם למנוע את בריחתו של האסיר. מכאן שלא ניתן להרשיע אותם בדבר. חשיבותו של פסק הדין, מעבר לכך שהוא מאשרר את הכרעת בית המשפט המחוזי, נעוצה בכך שהרשות השופטת למעשה מגדירה את מעמדן של זכויות האזרח השונות בחברה הישראלית, פעולה נחוצה שהרשויות המחוקקת והמבצעת נמנעו מלעשותו. כמו כן, תקדים נוסף בפסק הדין הוא ההצבה של אגרנט גוף ציבורי (המשטרה) וגורם פרטי כבני אותו משקל בפני החוק, כמקובל בדמוקרטיות מערביות.
פסק הדין בבג"ץ פודמסקי (1952) ניתן בתקופה שלרשות השופטת היו מעט מאוד סמכויות מוגדרות, והיא נאלצה להגדיר אותם בעצמה. אגרנט יישר קו עם התפיסה הפורמליסטית ועמד לימין המשטרה, אך לצד זאת החל לפעול להסדר מעמדם של זכויות הפרט בעצמו, דרך תקדים משפטי, משהבין שהרשויות האחרות לא מקדמות את העניין. בסמוך לפרסום פסק הדין שר השופטים דב יוסף ביקר נחרצות את קבלת ההחלטות של שופטים בדינים פליליים וטען בפומבי שהם מקלים ומתירנים יתר על המידה. המאורע וחיצי הביקורת שהוטחו במערכת המשפטית, דווקא מצידו של העומד בראשה ברשות המבצעת, הבליטה את מעמדה המעורער של הרשות השופטת.
בשנת 1953 הגיע לבג"ץ הדיון בתיק חברת קול העם נ' שר הפנים, שבו קבע אגרנט תקדים חד משמעי ומיצב אחת ולתמיד את מעמדה של הרשות השופטת כמגינת זכויות הפרט. בפני בית המשפט עמד תיק ובו העיתון קול העם הקומוניסטי הטיח האשמות והוקיע מדי יום את הממשלה והעומדים בראשה. שר הפנים החליט להשעות את פעילות העיתון מתוקף צו מנדטורי שאפשר לו לעשות זאת ללא הגבלת זמן, אשר תאם את שיטת המשטר הקולוניאלית מימי השלטון הבריטי על הארץ. החברה של העיתון הגישה עתירה שהגיעה לבג"ץ. בפסק דין שניתן פה אחר, אשר נכתב בידי אגרנט, קבע בג"ץ שחופש הביטוי היא זכות בסיסית בדמוקרטיה וקיים צורך הכרחי לשמור עליה. פסק הדין ביטל את הצו של שר הפנים.
במסגרת פסק הדין ביצע אגרנט השוואה בין משטרים דמוקרטים לאוטוקרטים, והסביר את החשיבות של חופש הביטוי לא רק לזכויות הפרט אלא לצורכי הכלל: ”העקרון של חופש הביטוי הוא עקרון הקשור קשר אמיץ עם התהליך הדמוקרטי. במשטר אוטוקרטי נחשב המושל כאדם עליון וכמי שיודע, איפוא, מה טוב ומה רע בשביל נתיניו. על כן אסור לבקר בגלוי את מעשיו של המושל, ומי שחפץ להפנות את תשומת לבו לטעות זו או אחרת שטעה, חייב לעשות כן בדרך של פניה ישירה אליו ותוך הוכחת יחס של כבוד כלפיו. ואולם, בין אם שגה המושל ובין אם לא, אסור לכל אדם למתוח עליו דברי ביקורת בפרהסיה, הואיל ואלה עלולים לפגוע במרותו. ... מאידך גיסא, במדינה של משטר דמוקרטי – הוא משטר "רצון העם" – רואים את "המושלים" כמורשים וכנציגים של העם שבחרם, אשר על כן רשאי הוא בכל עת להעביר את מעשיהם המדיניים תחת שבטו, אם כדי לגרום לתיקונם של מעשים אלה ולעשיית סידורים חדשים במדינה, ואם כדי להביא לפיטורם המידי של "המושלים" או להחלפתם באחרים בבוא מועד הבחירות.”
בהמשך אגרנט מתייחס לשאלת המגבלות של חופש הביטוי, בייחוד כאשר הזכות עלולה לבוא על חשבון הביטחון הלאומי. בהקשר זה אגרנט שואב השראה מפסיקתו של השופט האמריקאי אוליבר ונדל הולמס הבן, לפי במידה שחופש הביטוי מהווה "סכנה ברורה ומיידית" לציבור במקרה ספציפי ניתן ויש למסגר ולבלום אותו. מתוך פסק דין שכתב אגרנט: ”הזכות לחופש הביטוי אין פירושה, כי אדם רשאי להשמיע או לפרסם בכתב, כדי שאחרים ישמעו או יקראו, את כל העולה על רוחו. יש להבחין בין חופש להפקרות. ... קיימים אינטרסים מסויימים התובעים, אף הם, הגנה ואשר למענם הכרחי לצמצם צמצום ידוע את חופש הביטוי. החשוב שבהם הוא האינטרס של בטחון המדינה. כאן המדובר אמנם במושג מורכב ורחב, אך באופן כללי ניתן לומר כי הכוונה היא לכל הכרוך במניעת הסכנה של פלישת האויב מן החוץ; בסיכול כל נסיון להפיכה בכוח של המשטר הקיים על ידי גורמים עוינים מבפנים; בקיום הסדר הציבורי והבטחת שלום הציבור. [...] הפועל-יוצא מכל זה הוא: הזכות לחופש הביטוי אינה זכות מוחלטת ובלתי מוגבלת, אלא זכות יחסית, הניתנת לצמצום ולפיקוח לאור המגמה של קיום אינטרסים מדיניים חברתיים חשובים, הנחשבים בתנאים ידועים כעדיפים מאלה המובטחים על ידי מימוש העיקרון של חופש הביטוי.”
בנוסף, בהשראת נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, שבימי מלחמת האזרחים האמריקנית קבע שלהכרזת העצמאות של ארצות הברית מעמד חוקי שווה לזה של חוקת ארצות הברית, כך גם אגרנט קובע שבהיעדר חוקה למדינת ישראל הרי שלמגילת העצמאות מעמד חוקתי מיוחד, העולה על מעמדו של כל חוק רגיל, וזה תפקידו של בית המשפט העליון לוודא שמעמד זה נשתמר. במיוחד מייחס אגרנט, בהקשר לבג"ץ קול העם, חשיבות לקטע במגילת העצמאות הקובע כי מדינת ישראל: "תהא מושתתת על יסודות החירות, הצדק והשלום לאור חזונם של נביאי ישראל". בקביעה תקדימית זאת עוקף אגרנט החלטה קודמת של השופט יצחק אולשן לפיה מגילת העצמאות לא עומדת בפני עצמה כבעלת מעמד חוקי. עתה קיבע לה אגרנט מעמד חוקתי העולה על זה של כל חוק אחר, ובתוך כך הפך אותה ליסוד ההגנה המשפטית על העקרונות שעל בסיסן הוקמה מדינת ישראל בהיעדרה של חוקה סדירה.