stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנגלי 2: מבצע הצלה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרפתקאות זאק וקריסטה בפרנגלי
 בימוי:  פיל רובינסון, דייב מרשל 
 הופק בידי:  סוסן קפיגיאן
 תסריט:  כריס פינק ריצ'רד טולוץ'
 עריכה:  מייקל קוואנא
 שחקנים ראשיים:  לורה ארליך הארי ג'וזף גארי מרטין מאט ק. מילר דיגורי אוקס ווסטין פיס
 מדבבים:  מאט ק. מילר 
 מוזיקה:  רייצ'ל פורטמן
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  FAI Films Rosen Harper Entertainment Wild Brain Productions
 חברה מפיצה:  20th Century Fox Home Entertainment
 שיטת הפצה:  direct-to-video, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 17 במרץ 1998
 משך הקרנה:  72 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית (דובב לנוספות, ביניהן עברית)
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט ילדים, סרט הרפתקאות 
 סרט קודם:  הרפתקאות זאק וקריסטה בפרנגלי
 דף הסרט ב־IMDb
 
פרנגלי 2: מבצע הצלה (באנגלית: FernGully 2: The Magical Rescue) הוא סרט מונפש אמריקאי משנת 1998, מסוגת פנטזיה והרפתקאות, אשר משמש כהמשך ישיר לווידאו של "הרפתקאות זאק וקריסטה בפרנגלי" משנת 1992. הוא הופק על ידי Wild Brain Productions והופץ על ידי 20th Century Fox Home Entertainment דרך חברת CBS/Fox Video Label. הוא בוים על ידי פיל רובינסון ודייב מרשל ונכתב על ידי כריס פינק וריצ'רד טולוך. אף אחד מהשחקנים מהסרט הראשון לא חוזר על תפקידו, הסרט כולל צוות קול חדש, כולל לורה ארליך, הארי ג'וזף, גארי מרטין, מאט ק. מילר, דיגורי אוקס ווסטין פיס.
עלילה

קריסטה מטפלת בשלושה גורי חיות תינוקות ומפגינה שליטה רבה יותר בטבע. היא ופיפס מתחילים בתחרות קטנה על מי יכול לגדל את הצמח המרשים יותר, בעוד פיפס מביע רצון לראות יותר מהעולם שבחוץ.
לפתע, באטי קודה מגיע בבהלה, מזהיר שציידים אנושיים ממש מאחוריו. הציידים האלה מופיעים עם הכלבים שלהם ולוכדים את שלושת גורי החיות התינוקות. ניסיון החילוץ הראשון בעודו בפרנגלי נכשל, ומביא לשריפת יער ענקית, הורסת חלק עצום מהיער ומצלקת את אמא קנגורו. פיפס ונערי החיפושית מתנדבים לעקוב אחר בני האדם לעיר ולהציל את התינוקות, ומשכנעים את באטי הסרבן להיות המדריך שלהם. הם מגיעים ללונה פארק בעיר. הם כל כך מוקסמים מהרכיבות, שהם נזכרים על ידי באטי לחדש את משימתם.
כל הזמן הזה הפיות מרפאות את יער הגשם וקריסטה מוצאת ועוזרת לאחד הכלבים של הציידים (היא קראה לו בוף) נטוש ונלכד במלכודת. היא לוקחת אותו למסע לעיר. פיפס ובני החיפושית פוגשים ילדה בשם באדג'י שמתקשה להתאמן על תעלול הליצן. פיפס עף אליה ומציג את עצמו ואת חבריו. היא נותנת להם מחסה בקרון שלה. באטי איתר את מקומם של הציידים, אך האחרים מתעלמים ממנו מוקסם מדי מכלי עזר אנושיים מודרניים. בארק ובאטי הולכים לעשות ניסיון חילוץ, אבל באטי נתפס.
באדג'י מספרת לפיפס שהיא עובדת על תעלול הליצנים שלה במשך שנים, אבל היא מעולם לא הייתה כל כך טובה. פיפס אומר לה שהיא מנסה יותר מדי, והיא צריכה פשוט לעשות את זה. בחזרה למקום שבו נמצאים התינוקות, החיות מאוד מפוחדות וחוששות שלעולם לא יחזרו הביתה. באטי מתגבר על אימתו מהמצב ומצליח להרגיע אותם. ואז הציידים לוקחים את כל הכלובים ומעמיסים אותם על משאית גדולה. ביריד באדג'י הולכת לדוכן תחרות וזוכה בבובת קנגורו מפרווה, שמזכיר לפיפס את הגורים שהוא אמור להציל. הוא מספר לבאדג'י עליהם והיא מציעה לעזור לו.
כולם מגיעים למחסן הישן. הציידים נוסעים, ובאדגי קופצת ממדף ונוחתת על המשאית. הם חולפים על פני סבו של באדג'י, והוא רואה שבאדג'י תלוי על ברזנט המשאית, והוא נוסע אחריהם. באדג'י מצליחה להיכנס למכונית ומשחררת את כל הציפורים בכלובים. הציידים רואים את באדג'י מנסה להיכנס למכונית והם זועמים לראות את כל הציפורים עפות משם. אחד מהם מטפס מהמשאית ומנסה להוריד את באדג'י. היא מצליחה להתרחק ממנו, אבל הוא פותח את המכונית שעליה היא ושולח אותה להתגלגל לאחור על הכביש. היא בסופו של דבר עם צד אחד של המכונית תלוי מצוק. כשהיא נופלת, באטי תופס אותה ומצליח להרים אותה בעצמו עד לראש הצוק (למרות שהיא כפולה בגודלה) ומאפשר לסבא של באדג'י לתפוס אותם ברשת שלו ולהביא אותם בבטחה לקרקע מוצקה.
לאחר מכן, הקבוצה נוסעת במכונית ליצן אל הספינה שבה מעמיסים את החיות. פיפס משחרר את תופסת המסוע כך שהכלובים נוחתים במכונית של סבא של באדג'י. מאבק על הכלובים מתחולל בין הציידים לבאדג'י. בוף וקריסטה מגיעים לעזור. הכלב השני פונה נגד אדונו לשעבר. הסירה מתרחקת והפיות משתמשות בקסם שלהן כדי למנוע ממנה להצמיח עץ ענק. נאגט כמעט טובע כשהוא בורח. באדג'י וסבה מאמצים את סלאשר ובוף בזמן שכל החיות והפיות חוזרות הביתה.
מדבבים

לורה ארליך בתור קריסטה
דיגורי אוקס בתור פיפס
אריק ברגמן בתור סטאמפ וקפטן
קוני שמפיין בתור באדג'י
הולי קונר בתור נאגט, בנדי, גברת קיי, וקולות נוספים
הארי ג'וזף בתור הבוס
גארי מרטין בתור גואנה ומק
מאט ק. מילר בתור באטי
ווסטין פיס בתור מר צ'אקלס
דייוויד רסנר בתור בוף וסלאשר
פיל רובינסון בתור אבא
ג'יי.אף. רוקסטאר בתור טוויג
קיי.טי. ווגט בתור ואל ובארק
מדבבים > מדבבים בעברית

אפי בן ישראל - קריסטה / גברת קיי / בנדי
יובל סגל - פיפס
גיורא קנת - באטי / לו / קפטן
מיכה אוזין סליאן - אבא / ואל / מק
נתן נתנזון - סטאמפ / בוס
שי זורניצר - טוויג
גיל סגל - בארק
עדי זינו - באדג'י
עוזי פוקס - מר צ'אקלס / נאגט
הפקה

הסרט הופק על ידי WildBrain ואנימציה על ידי Wang Film Productions בטפיי, טייוואן. אף אחד משחקנים הקוליים המקוריים לא שיחזר את תפקידיו. כל עבודת טרום-הפקה, כולל עיצוב דמויות, פריסה, סטוריבורד, תזמון, רקע ומפתח צבע התרחשו במתקן של WildBrain בסן פרנסיסקו, בעוד שהמתקן שלו בלוס אנג'לס עבד על פוסט-פרודקשן, שכלל עריכה, הרכב מוזיקה, כישרון קול ליהוק, הקלטת קול ומיקס.
יציאת סרט ההמשך הייתה מתוכננת ליום השנה החמישי לסרט המקורי ב-1997, אך הוא נדחק ל-17 במרץ 1998 כדי להימנע מתחרות עם מהדורות VHS אחרות במהלך מכירות חג המולד, כולל מתנה בלתי אפשרית, מזמור חג המולד, משאלתה של אנאבל והיפה והחיה 2: חורף קסום. הסרט קיבל הוצאה ישירה לווידאו.
ביקורת

הסרט הצליח פחות ביקורתית מהמקור. מייק בון מ"קלגרי הראלד" נתן ביקורת שלילית, והלין על חסרונו של רובין וויליאמס (שדיבב את באטי קודה בסרט הראשון) ועל המקוריות של הסרט הראשון.
הערות שוליים

1 2  Marshall, Dave; Robinson, Phil (במרץ 1998). "FernGully 2: The Magical Rescue -Getting the Money on the Screen". Animation World Magazine. Vol. 2, no. 12. ארכיון מ-26 בפברואר 2002. נבדק ב-29 במרץ 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Boon, Mike. "FernGully 2 lacks the voices, originality and laughs". Calgary Herald. p. J7. ISSN 1197-2823.
פרס מצלמת הזהב

| --- | --- |

 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפרס:  1978–הווה (כ־46 שנים) 
 www.festival-cannes.com
 
פרס מצלמת הזהב (בצרפתית: Caméra d'Or) הוא פרס המוענק במסגרת פסטיבל הקולנוע בקאן לסרט הביכורים הטוב ביותר (באורך מלא) שהשתתף בפסטיבל. הפרס הוענק לראשונה ב-1978. בנוסף מוענק לעיתים פרס מיוחד לסרטי ביכורים בשם "פרס מצלמת הזהב - ציון לשבח".
בפרס מצלמת הזהב זכו שני סרטים ישראליים "אור" (2004) ו"מדוזות" (2007). בשנת 2009 זכה הסרט בבימוי סכנדר קובטי וירון שני, "עג'מי" בציון לשבח.
כללי הפרס

הפרס ניתן לסרט הראשון שיצר במאי להקרנה מסחרית באורך של 60 דקות ומעלה, ללא התחשבות בסוגה (סרט עלילתי, סרט תיעודי או סרט אנימציה). במאים שעשו בעבר רק סרטי סטודנטים או סרטי טלוויזיה עדיין יכולים להתחרות בקטגוריה זו. המטרה המוצהרת היא לחשוף סרט "שתכונותיו מדגישות את הצורך לעודד את הבמאי לבצע סרט שני".
רשימת הזוכים

השם שבסוגריים הוא שמו של במאי הסרט.
1978: !Alambrista (רוברט מ. יאנג)
1979: Northern Lights (ג'ון הנסון)
1980: Histoire d'Adrien (ז'אן-פייר דניס)
1981: Desperado City (ואדים גלובנה)
1982: Mourir à 30 ans (רומן ז'ופיל)
1983: Adj király katonát (פאל ארדוש)
1984: זרים (ג'ים ג'ארמוש)
1985: אוריאנה (פינה טורס)
1986: Noir et Blanc (קלר דוורס)
1987: סבי האנגלי (ננה ג'ורג'דזה)
1988: סלאם בומביי! (מירה נאיר)
1989: המאה ה-20 שלי (אילדיקו אניידי)
1990: Freeze Die Come to Life (ויטלי קנבסקי)
1991: טוטו הגיבור (יאקו ואן דורמייל)
1992: מאק - האיש והחלום (ג'ון טורטורו)
1993: ניחוח הפאפיה הירוקה (טראן אהן הונג)
1994: Petits arrangements avec les morts (פסקל פראן)
1995: הבלון הלבן (ג'עפר פנאהי)
1996: Love Serenade (שירלי בארט)
1997: Moe no Suzaku (נעמי קאוואסה)
1998: סלאם (מארק לוין)
1999: Throne of Death (מוראלי נאיר)
2000: שעתם של הסוסים השיכורים (באהמן גובאדי)
2001: Atanarjuat (זכריאס קונוק)
2002: Bord de mer (ז'ולי לופז-קורבאל)
2003: שחזור (כריסטופר בו)
2004: אור (קרן ידעיה)
2005: אני, אתה וכל השאר (מירנדה ג'ולי), The Forsaken Land (וימוקטי ג'יאסונדארה)
2006: 12:08 מזרחה לבוקרשט (קורנליו פורומבויו)
2007: מדוזות (אתגר קרת ושירה גפן)
2008: רעב (סטיב מקווין)
2009: שמשון ודלילה (וורוויק ת'ורנטון)
2010 : Ano Bisiesto (מייקל רואו)
2011 : Las Acacias (פבלו ג'יורג'לי)
2012 : חיות הדרום הפראי (בן צייטלין)
2013 : Ilo Ilo (אנתוני חן)
2014 : פארטי גירל (מארי אמוחוקלי, קלייר בורגר וסמואל תיאיס)
2015 :אדמה וצל (סזאר אוגוסטו אסבדו)
2016 : Divines (הודה בנימינה)
2017 :Montparnasse Bienvenue (לנור סראיי)
2018 : נערה (לוקאס דוהנט)
2019 : האמהות שלנו (סזאר דיאז)
הערות שוליים

↑  שירות גלובס, ‏קרן אור, באתר גלובס, 23 במאי 2004
↑  נירית אנדרמן, אורי קליין, הסרט "מדוזות" זכה ב"מצלמת הזהב" בקאן, באתר הארץ, 28 במאי 2007
↑  אורי קליין, הוכרזו הזוכים בפסטיבל קאן, באתר הארץ, 25 במאי 2009
↑  גואל פינטו, מישהו לפתוח אתו, באתר הארץ, 5 ביולי 2006
↑  נטע אלכסנדר, עכבר העיר, נסיכת האינדי האמריקאי ובריטי מחוספס: הבמאים של השנה הבאה, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2011
↑  עכבר העיר, "הסרט הלבן" של מיכאל האנקה זכה ב"דקל הזהב" בקאן, באתר הארץ, 24 במאי 2009
↑  אורי קליין, זכייה מפתיעה בקאן לסרט התאילנדי הנועז, באתר הארץ, 24 במאי 2010
↑  אמנון דירקטור וארנון בן-דרור, קאן, עכבר העיר, "אהבה" של מיכאל האנקה זכה בפסטיבל קאן, באתר הארץ, 27 במאי 2012
↑   אורי קליין, "כחול הוא הצבע החם ביותר" זכה בפרס דקל הזהב, באתר הארץ, 26 במאי 2013
↑   אורי קליין, זוכה פרס דקל הזהב: "שנת חורף" הטורקי של נורי בילה ג'יילאן, באתר הארץ, 24 במאי 2014
↑  נירית אנדרמן, הפתעה בקאן: דקל הזהב הוענק לסרט שוודי; פרס הבימוי ניתן לסופיה קופולה, באתר הארץ, 28 במאי 2017
↑   נירית אנדרמן, פסטיבל קאן ננעל עם עדות מטלטלת: ויינשטיין אנס אותי פה, זה היה שדה הציד שלו, באתר הארץ, 19 במאי 2018
פסק דין באק נגד בל

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון של ארצות הברית
 תאריך טענות:  22 באפריל 1927
 תאריך החלטה:  2 במאי 1927
 מראה מקום:  274 U.S. 200  47 S. Ct. 584; 71 L. Ed. 1000; 1927 U.S. LEXIS 20
 החלטה
 בית המשפט אישר חוקיותו של חוק של מדינת וירג'יניה המאפשר עיקור כפוי ל'רפי שכל'
 חברי המותב
 נשיא בית המשפט:  ויליאם הווארד טאפט
 חברי המותב:  אוליבר ונדל הולמס הבן, ואן דוואנטר, מקריינולדס, לואי ברנדייס, סאתרלנד, סנפורד, סטון, באטלר
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  אוליבר ונדל הולמס הבן, טאפט, ואן דוואנטר, מקריינולדס, לואי ברנדייס, סאתרלנד, סנפורד, סטון
 דעות נוספות:  דעת מיעוט - פירס באטלר
 
פסק דין באק נ. בל (באנגלית: Buck vs. Bell; מראה מקום: 274 U.S.200 ‏(1927)) הוא פסק דין משנת 1927 של בית המשפט העליון של ארצות הברית. פסק הדין פסק בעתירתה של הנערה קארי באק (Carrie Buck). קארי אובחנה כרפת שכל, ושוכנה במוסד במדינת וירג'יניה בהנהלת ד"ר בל, נגד חוקיותו של החוק במדינת וירג'יניה שקבע כי יש לעקר רפי שכל בעיקור כפוי. פסק הדין שהוקרא על ידי השופט העליון אוליבר ונדל הולמס, קבע כי פרקטיקות של עיקור בכפייה כלפי רפי-שכל הן חוקתיות ואינן סותרות את התיקון ה-14 לחוקה האמריקאית.
פרקטיקת העיקור בכפייה היא חלק מאאוגניקה שלילית שתפסה תאוצה רבה בארצות הברית ובמקומות נוספים באירופה החל מסוף המאה ה-19. מלחמת העולם השנייה היוותה פגיעה קשה ברעיונות אאוגניים אך דעיכתם הסופית התרחשה רק כמה עשורים לאחר מכן. מקובל לראות במשפט באק נגד בל ופסיקתו של בית המשפט מתן לגיטימציה משפטית וחברתית לעיקור כפוי. בעקבות קבלת פסק הדין, המשיכו חוקי עיקור בכפייה למאובחנים כ"רפי שכל" לחול במספר רב של מדינות בארצות הברית, ולמעשה נמשך נוהג העיקור הכפוי בארצות הברית עד לשנות ה-70. באק נמנית עם עוד כ-65,000 אמריקאים שעוקרו בכפייה לאורך תקופה זו.
אאוגניקה

אאוגניקה (Eugenics) היא פילוסופיה חברתית שבבסיסה נח דרוויניזם חברתי והיא שואפת להביא להשבחת הגזע האנושי. זוהי תאוריה אשר גורסת כי התורשה הביולוגית משפיעה על המאפיינים הפיזיים, השכליים והמנטליים של בני האדם. הורים בעלי תכונות טובות מאוד או לחלופין רעות מאוד עתידים להוריש לילדיהם תכונות דומות. המושג "אאוגניקה" הוחזר ללקסיקון על ידי המדען והוגה הדעות האנגלי, סר פרנסיס גלטון (Francis Galton), בספרו משנת 1833 חקירות לגבי כישורי האדם. המשמעות המילולית של אאוגניקה היא השבחת גזע, ביוונית eu= משובח, ו-genes= נולד. גלטון טען כי רוב התכונות האנושיות הן תוצאה של תורשה, ולכן ניתן לבצע מניפולציות בהורשה ולתעל את הילודה לצרכים חברתיים. לפיו מטרתה של האאוגניקה היא:
להחליף את הברירה הטבעית בתהליכים אחרים, רחומים יותר ויעילים לא פחות [...] להגביל את שיעור הילודה של הבלתי-כשירים במקום לאפשר להם להיוולד [...] לשפר את הגזע על ידי הגברת הילודה בקרב הכשירים.
מסעות השכנוע של גלטון היו מעיין מסעות צלב מוסריים שבמהלכם הוא ניסה לשכנע את הציבור בסכנות הרבות הכרוכות ברבייה נטולת כל רסן של הכשירים פחות, ובתועלת הרבה שתבוא מעידוד רבייה בקרב הכשירים יותר.
תאוריות אאוגניות, אם כן, הן תאוריות אשר שואפות להביא להשבחת הגזע על ידי שיפור ביכולות השכליות. צורות מדידה שונות הומצאו לצורך קביעת מנת המשכל ולכולן היה מכנה משותף. הן ביטלו את השפעת מקום המגורים, תזונה, חינוך או כל גורם חיצוני אחר כגורם בעל השפעה על מנת המשכל של האדם, וקבעו כי התורשה לבדה היא שמכריעה. למעשה בוויכוח שבין טבע (Nature) לתירבות (Nurture) ביצירת אופי האדם, רק הטבע קיבל מקום משמעותי. תומכי האאוגניקה מצאו עדויות, לדעתם, לכך שחלק מן האוכלוסייה היא בעלת מנת משכל נמוכה מהרגיל והם הוגדרו כ"רפי שכל", והחלק האחר של האוכלוסייה בעלת מנת משכל גבוהה מהממוצע. תומכי האאוגניקה השקיעו מאמצים רבים בפעולות שיביאו להקטנת גודל האוכלוסייה רפת השכל ולהגדלת גודל האוכלוסייה האינטליגנטית.
תורת האאוגניקה נחלקה לשני זרמים עיקריים, אאוגניקה חיובית ואאוגניקה שלילית. האאוגניקה החיובית, שבה תמך גלטון תמכה בעידוד הילודה בין בני זוג שנמצאו אינטליגנטים או בעלי כישורים יוצאי דופן. אאוגניקה שלילית תמכה בעידוד אי-ילודה בקרב אלו שאובחנו כרפי שכל. הטענה הייתה שהשקעת כספים בשכבות החלשות היא מבוזבזת' מכיוון שאנשים אלה מקובעים ביכולת שכלית מסוימת בלתי ניתנת לשינוי. כדי ליצור שינוי באוכלוסייה, יש לגרום לשינוי כבר משורש הבעיה. כך לדוגמה, האאוגניקה השלילית עודדה חוקי הגירה מגבילים ונוקשים על מנת לשלוט בטיב האוכלוסיות המהגרות.
התנועה האאוגנית בארצות הברית התפתחה לצד התנועה הפרוגרסיבית ובצל הקדמה המדעית. מבחני רמת משכל, ובמיוחד מבחן בינה (Binet), הגיעו מאירופה והפכו לתקן מחייב במדידת האינטליגנציה. התוכניות האאוגניות הראשונות דרשו לבודד במושבות מתאימות את אלה בעלי מנת משכל נמוכה. בשנת 1904 כבר היו בעשרים וארבע מן המדינות מוסדות מסוג זה ובהם שוכנו כ 14 אלף מטופלים, ובמהלך שני העשורים הבאים גדל מספר המטופלים פי שלושה ובתשע-עשרה מדינות נוספות הוקמו מוסדות מיוחדים. עם זאת בידודם של רפי השכל מיתר האוכלוסייה היה רק שלב ראשוני, כאשר מטרתם הסופית של תומכי האאוגניקה הייתה למנוע מהם להוליד ילדים ולמנוע מהגנים הפגומים שלהם לעבור הלאה לדור נוסף. אחת הפרקטיקות הקיצוניות ביותר במסגרת האאוגניקה השלילית היא העיקור הכפוי.
המקרה > הנערה קארי באק

קארי בק נולדה בשנת 1906 בשארלוטסוויל שבווירג'יניה. אמה של קארי אובחנה כרפת שכל, אושפזה במוסד מתאים לרפי שכל ובתה עברה לגור בבית משפחת דובס (Dobbs), משפחה לבנה ועשירה שאימצה אותה. בשנת 1923 קארי נאנסה על ידי אחד מבני המשפחה, וזה הכניסה להריון לא רצוי, שבסופו ילדה את בתה היחידה, ויויאן, שנלקחה ממנה זמן קצר לאחר מכן. ההיסטוריון פול לומבארדו (Paul A. Lombardo) טוען שקארי אושפזה במוסד לרפי שכל בווירג'יניה (Virginia Colony for the Epileptic and Feebleminded) בעקבות ניסיון משפחתה להסתיר את עובדת היותה רפת שכל. כמו כן, הוא מוסיף כי האבחון של קארי כבת אדם רפת שכל היה שגוי לחלוטין (כך שבפועל, זהו הגורם העיקרי שהוביל לעיקורה הכפוי של קארי). בתור בת לאמא לא נשואה, ובתור אמא לילדה לא לגיטימית (מחוץ למסגרת הנישואים; ויויאן נולדה כתוצאה מהאונס שבמהלכו קארי נכנסה להיריון) היה קל מאוד לתייג את קארי כנוטה לעבריינות מוסרית וכזבל לבן (White Trash). בהגיעה לגיל 18, הוגש בשמה ערעור נגד החלטתו של המוסד לעקר אותה בניגוד לרצונה.
המקרה > התגלגלות המשפט

ד"ר אלברט פרידי (Priddy) היה מנהל המוסד שבו קארי אושפזה. בשנת 1916, במסגרת העיקורים הכפויים שבוצעו באופן שגרתי על חוסים במוסד, עיקר ד"ר פרידי שתי נשים. שנה מאוחר יותר הוא נתבע על ידי אחת מהן, זאת בשל כך שעיקר אותה בניגוד לרצונה. למרות התביעה החריפה, ד"ר פרידי זוכה מכיוון שחבר המושבעים השתכנע שבתור רופא היה בסמכותו להחליט על עיקור, גם אם זה נעשה נגד רצונן של הנשים, אך עם זאת השופט הורה לו להימנע מעיקורים נוספים עד אשר יוסדר חוק העיקור.
מנהיגי התנועות האאוגניות וד"ר פרידי החלו בניסיונות לעדכון החוק בנוגע לעיקורים כפויים, וב-1924 התקבל בווירג'יניה חוק המאפשר לעקר מאושפזים במוסדות לרפי שכל. למרות זאת, החליט ד"ר פרידי לבחון את החוק אל מול החוקה האמריקאית, כדי לבחון את עמידותו. קארי נבחרה להיות מקרה המבחן שבודק את חוקיות העיקור בכפייה. ארווינג וייטהד (Whitehead), ממקורביו של ד"ר פרידי, מונה להיות עורך הדין של קארי, ערער בשמה וניהל את שלבי המשפט השונים. התביעה נעשתה נגד ד"ר פרידי עצמו, ולאחר מותו נגד מחליפו, ד"ר ג'יימס הנדרן בל (Bell), ומכאן שמו של המשפט.
המשפט נועד לבדוק את חוקיות העיקור, ולא נועד לשחרר את קארי מה"התחייבות" לעיקור, ולכן טענותיו של וייטהד לאורך כל שלבי המשפט נגעו לפרוצדורות של החוק ולהתאמתו עם חוקים אחרים, והם לא היו ניסיונות למנוע מקארי להיעקר. באף שלב במשפט לא היה ניסיון לטעון שקארי למעשה איננה רפת שכל, ואף לא נעשה ניסיון לשכנע את בית המשפט כי העיקור איננו מעשה נכון ושאינו מוסרי.
באפריל 1925 קבע בית המשפט המחוזי בווירג'יניה שעיקור כפוי הוא חוקי. וייטהד ערער בפני בית הדין לערעורים בווירג'יניה, ושם העלה שלושה טיעונים:
לא ניתן לשלול את היכולת של קארי להביא ילדים לעולם ללא הליך משפטי הוגן.
העיקור הכפוי מהווה הפרה של התיקון ה-14 לחוקה, שמעניק הליך משפטי הוגן לכל ().
בשל היותו של העיקור בניגוד לרצון האישה, הוא מהווה הפרה בוטה של התיקון ה-8 לחוקה. התיקון אוסר על עונש אכזרי ויוצא דופן, והעיקור הוא הפרה של התיקון הזה ().
גם בית הדין לערעורים דחה את עתירתו של וייטהד, ולא נותרה לו ברירה אלא לפנות לבית המשפט העליון של ארצות הברית. למעשה זו הייתה המטרה הראשונית והעיקרית של התביעה כולה. ב-22 באפריל 1927, הובא המקרה של קארי לדיון בבית המשפט העליון מול מליאה של שמונה שופטים, בראשם השופט הולמס. לפי אופי המשפט, אותו הנהיג עורך הדין וייטהד, הדיון של שופטי בית המשפט העליון עסק גם הוא רק בהתאמת העיקור לחוקה ולא באפשרות שקארי לא תעבור עיקור לא רצוי. אחת הטענות של וייטהד הייתה שחוק העיקור בווירג'יניה טועה, מכיוון שהוא חל רק על רפי שכל המאושפזים במוסדות ולא על כל רפי השכל. אך הולמס פסל טענה זו, באמתלה שלא ניתן להחיל חוק על אוכלוסיות שטרם אותרו. לאחר כעשרה ימים, ב-2 במאי 1927, מסר הולמס את פסק הדין.
הפסיקה ומשמעותה > הפסיקה

הכרעת השופטים התקבלה ברוב של שמונה נגד אחד, והיא נתנה את האישור לעקר את קארי בכפייה. השופט היחידי שלא תמך בעיקורה של באק ובאישור סופי של חוק העיקור היה פירס באטלר (Pierce Butler), אך הוא לא נימק את החלטתו. פסק הדין היה קצר, קשוח ונהיר:
”ראינו לא פעם אחת שטובת הציבור עלולה לעלות בחייהם של אזרחינו הטובים ביותר. מוזר יהיה אם לא נוכל לדרוש מאלו שכבר ינקו מחוזקה של האומה להקריב קורבן מועט יותר, שלעיתים אף אינו נתפס ככזה בעיני המעורבים בעניין, על מנת למנוע את הצפתנו במחוסרי יכולת. עדיף יהיה לכל העולם שבמקום שנחכה להוצאתם להורג של הצאצאים הפושעים המנוונים, או במקום שנאפשר להם לגווע ברעב בשל איוולתם, שהחברה תמנע מאלה שאינם כשירים להעמיד צאצאים דומים להם [...] שלושה דורות של אימבצילים הם די והותר.”
בית המשפט קבע כי במקרים מסוימים ניתן לקדם את טובת הכלל על ידי עיקור האנשים ה"פגומים מבחינה מנטלית", ולכן יש לבצע את העיקורים. במקרים כאלה, טובת הכלל אף גוברת על זכותו של היחיד להביא ילדים לעולם. אנשים אלו אינם יכולים להשתחרר כמו שהם מן המוסד, מכיוון שהם מהווים מטרד לחברה וסכנה לעצמם, אך עיקורם מאפשר את שחרורם נטול הסכנות, ואפילו ייתכן שיהיו תועלת לחברה. העיקרון המנחה פה הוא האמונה בכך שתכונות מנטאליות ושכליות הן מורשות, וללא אמונה זו, שהתבססה על המדע דאז, הטיעונים בעד עיקור כפוי היו בטלים. אף שהולמס פסק כי העיקור הכפוי אינו סותר את התיקונים ה-8 וה-14 לחוקה, הוא גם קבע פרוצדורה מסוימת שעל פיה העיקור חייב להתבצע, והוא חייב את המוסדות לאפשר לחולה להיות נוכח בשימוע של עצמו, אם ירצה בכך.
הפסיקה ומשמעותה > משמעותה והשפעתה

בעקבות פסק הדין, קארי עוקרה בניגוד לרצונה על ידי כריתת חצוצרות הרחם (סלפינג'קטומיה) (Salpingectomy) (אחרי ניתוח זה אי אפשר להשתיל חצוצרות חדשות לרחם ולמעשה הוא בלתי הפיך). גם אחותה הקטנה, דוריס, עוקרה בכפייה שנה מאוחר יותר, באותה דרך של ניתוח סלפינג'קטומיה. כדי שלא תדע את האמת המרה והמצערת, לדוריס נמסר שהיא עוברת ניתוח לכריתת תוספתן ורק שנים מאוחר יותר, לאחר ניסיונות מרובים להביא ילדים לעולם ולאחר טיפולי פוריות ארוכים, היא גילתה את האמת, ושלמעשה היה זה ניתוח לכריתת החצוצרות שברחמה. סטיבן ג'יי גולד מתאר את העצב והכאב הנורא של דוריס, שחלומה להוליד ילדים נקטע, ושעל פי אמות המידה של היום בכלל לא הייתה נחשבת למפגרת בשכלה.
עיני מדינות רבות בארצות הברית היו נשואות לבית המשפט העליון, ומשנמסר הדין אימצו מדינות אלו חוקי עיקור כפוי. פסק הדין של הולמס היה תנופה אדירה להמשך העיקורים הלא רצויים, והשנים שלאחר מכן היוו את "תור הזהב" של האאוגניקה השלילית. בסך הכול 29 מדינות בארצות הברית אימצו את החוקים האלה. מאז משפט "באק נגד בל" ועד 1940, בוצעו בארצות הברית 35,878 עיקורים כפויים, של נשים ואף של גברים כאחד. לפני כן (לפני הסדרת חוק העיקור) בין השנים 1907–1925, עוקרו בארצות הברית 6,244 חוסים במוסדות לרפי שכל, וזאת כמובן בניגוד לרצונם. זוהי עלייה של יותר מפי חמישה.
מדיניות העיקור הכפוי שהפכה למקובלת בארצות הברית נדדה במהירות אל מעבר לגבולותיה. במהלך שנות השלושים קנדה, פינלנד, נורווגיה, שוודיה, אסטוניה, איסלנד וגרמניה אימצו מאפיינים של מדיניות זו. בגרמניה מדיניות של עיקור בכפייה הייתה פעילה גם לפני עליית היטלר לשלטון, אך תחתיו אומצו הנימוקים האמריקאים לאאוגניקה שלילית והם הונחו כבסיס חוקי לתוכנית אותנסיה ולתוכניות טיהור והשמדה.
מלחמת העולם השנייה וחשיפת פשעי הנאצים, הורידו מקרנם של רעיונות האאוגניקה השלילית ומהעיקור הכפוי בפרט, אך עדיין המשיכו לבצעם עוד כמה עשורים. רק בשנת 1974 בוטל באופן סופי החוק של מדינת וירג'יניה, אך החלטת המשפט בנוגע לבאק נגד בל מעולם לא בוטלה. בסך הכול עוקרו בכפייה 65,000 מאזרחי ארצות הברית. קארי נפטרה ב-28 בינואר 1983 ונקברה לצד בתה ויויאן, שנפטרה בגיל 8 כתוצאה ממגפת קוליטיס.
הפסיקה ומשמעותה > הפסיקה, העיקור הכפוי והליברליזם האמריקאני

בימינו, רעיונות של עיקור כפוי לצורכי אאוגניקה הם מוקצים מחמת מיאוס, אך בארצות הברית של סוף המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 רעיונות אלו רווחו מאוד. האאוגניקה בארצות הברית פעלה במסגרת של דמוקרטיה ליברלית שקידשה את הפרט ואת חירותו, משום כך היה עליה למצוא עילה מספקת דיה כדי לפגוע בחירות זו.
כאמור, מיסוד האאוגניקה הגיע בד בבד עם התעצמותה של התנועה הפרוגרסיבית. זו קמה לאחר מיתון כלכלי קשה ודרשה את התערבות המדינה למען טובת הכלל. רעיונותיה של התורה האאוגנית, והעיקור הכפוי בפרט, היו חלק מן המנגנון שדאג לרווחת הכלל, כפי שפסק דינו של הולמס מציג היטב. בעניין זה ישנו הבדל גדול בין הפרוגרסיבים לליברלים. הליברלים דרשו את הימנעותה של המדינה מהתערבות בחיי הפרט, אולם גם הם שיתפו פעולה עם התנועה האאוגנית.
שיתוף פעולה זה הוא משום שהאאוגניקה הייתה יכולה להיתפס גם כן כמקדשת את האינדיבידואליזם. דעה רווחת באותה התקופה הייתה שהקפיטליזם והשיפור הטכנולוגי ייצרו תנאים בהם הבלתי כשירים מצליחים להתרבות ולשרוד, ולמעשה הברירה הטבעית "בוטלה". אילולא המצב היה כך, משפחת באק לא הייתה מצליחה להעמיד "שלושה דורות של אימבצילים", כלומר אילולא המצב היה כך, קארי (ודוריס בפרט) לא היו עוברות את עיקורן הכפוי. התערבותה של המדינה נועדה לתקן את המעוות ולהחזיר את המושכות לכוחות הטבע וליצור תחרות טבעית וטובה יותר. פחות אנשים הנלחמים על אותה כמות של משרות תאפשר לרבים יותר להפגין את כישוריהם וכן תאפשר מוביליות חברתית. כך למרות ההתערבות הבוטה והפרובוקטיבית בחיי הפרט, ראו הליברלים בעיקור הכפוי כמה שמקדש את האינדיבידואליזם.
מידע נוסף

ב-1934, בעוד רעיונות אאוגניים ופרקטיקות של עיקור היו פופולרים מאוד בארצות הברית ובעולם, יצא סרט העוסק בנושא. הסרט הילדים של מחר (Tomorrow's Children) מתאר נערה המועמדת לעיקור כפוי בשל מצבם של הוריה ואחיה. העיקור בוטל ברגע האחרון מכיוון שנתגלה שהנערה היא מאומצת ולכן אין סכנה בכך שתעמיד דור המשך פגום כמו הוריה.
ב-1994 יצאה סדרת דרמה טלוויזיונית העוקבת אחר סיפור החיים של קארי, בניגוד לרצונה: סיפורה של קארי באק (Against Her Will: The Currie Buck Story).
הערות שוליים

↑  Francis Galton, Memories of My Life, in: Thomas C. Leonard, "More Merciful and not Less Effective: Eugenics and American Economics in the Progressive Era", History of Political Economy 35:4 (2003), 687-712
↑  Peter J. Bowler, Eugenics, in: The Mendelian Revolution: The Emergence of Hereditarian Concepts in Modern Science and Society, Baltimor, Jhon Hopkins University, 1989, pp. 163-164
↑  Paul A. Lombardo, Three Generations, No Imbeciles: New Light on Buck v. Bell, New-York University Law Review 60' 1-32
1 2 3  גל אמיר, עיקור כפוי להשבחת הגזע: אאוגניקה, ליברליזם והדרך האמריקנית, זמנים 115, קיץ 2011, עמ' 34-43
↑  Buck v. Bell. 1927. 274 U.S 200
↑  סטיבן, ג'יי גולד, אין מידה לאדם, מאנגלית" ד"ר עמוס כרמל, דביר הוצאת לאור בע"מ, 1992, עמ' 365-366
הנערה קארי בק, שעוקרה בניגוד לרצונה באישור חוקתי