stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וסילי קנדינסקי
תפיסת האמנות של קנדינסקי > האמן כנביא

כשכתב ש"מוזיקה היא המורה האולטימטיבי", החל קנדינסקי ליצור את סדרת ציורי ה"קומפוזיציה" שלו. שלושה מתוך שבעת הציורים הראשונים שרדו רק בצילומי שחור-לבן שצילמה חברתו גבריאלה מונטר. בפשיטה שערכו הנאצים על בית ספר הבאוהאוס בשנות ב-30, הם החרימו את שלוש ה"קומפוזיציות" הראשונות, והציגו אותן בתערוכה "אמנות מנוונת", כחלק מהתעמולה הנאצית נגד כל סוגי האמנות המודרנית. בהמשך הושמדו שלושת הציורים הללו יחד עם יצירותיהם של פאול קלה, פרנץ מרק ויוצרים אחרים של אמנות מודרנית.
כתוצאה מהשפעת הגישה התאוסופית עליו, ותחושתו שמתקרב עידן חדש, מעביר קנדינסקי בשבע ה"קומפוזיציות" הראשונות שלו מסר שבעיקרו הוא מסר אפוקליפטי - מסר של קץ העולם. בהמשך לספרו "על הרוחני שבאמנות", שבו הוא כותב, בין היתר, על "האמן כנביא", יצר קנדינסקי, בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, ציורים המבטאים תחושה של אסון נורא שמתקרב, אסון שישנה את המציאות החברתית והאישית. זה, וכן החינוך הנוצרי אורתודוקסי שקיבל, הביאו את קנדינסקי לצייר סדרת ציורים על נושאים תנ"כיים ונוצריים, כמו תיבת נוח, יונה והלוויתן, תחייתו של ישו, חזיון ארבעת פרשי האפוקליפסה, וכן על נושאים מסיפורי עם רוסיים, וחוויות מיתיות של מוות ותחיית מתים. אין בציורים תיאור ריאליסטי של הסיפורים, והם שימשו את קנדינסקי כהשראה רוחנית ליצירת דימויים סימבוליים למוות, לתחיית מתים, להרס ולבריאה, שהוא חש שהם חלק בלתי נפרד מהתקופה שבה הוא חי, התקופה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כפי שציין בספרו "על הרוחני שבאמנות", הרגיש קנדינסקי שאמן אותנטי, זה היוצר אמנות מתוך "צורך פנימי", נמצא בקצה העליון של משולש נע. משולש דינמי זה מתקדם וחודר אל עבר העתיד. בהתאם, מה שהיה מוזר או בלתי מתקבל על הדעת אתמול, הוא רגיל ונחשב כדבר שבשגרה היום, ומה שנחשב כאוונגרד ומובן רק למעטים היום, יהפוך לדבר מקובל וסטנדרטי מחר. האמן/נביא המודרני עומד בבדידותו בקצה העליון של אותו משולש, ומגלה וחושף ראשון את המציאות שתהיה נחלת הכלל בעתיד. קנדינסקי התעניין והכיר את ההתפתחויות הטכנולוגיות והמדעיות החדשות בימיו, וכן את ההתפתחויות של אמנים מודרניים בני זמנו, שחיפשו דרכים חדשות ונועזות להתבוננות בעולם ולתיאור האמנותי שלו.
קומפוזיציה VI והציורים שיצר אחריה, מתמקדים ועוסקים בעירור רוחני בצופה ובאמן. בציור האפוקליפסה במים שבקומפוזיציה VI, מעמיד קנדינסקי את הצופה במצב שבו הוא חווה את האפוס המיתי-דתי העתיק של קץ העולם בשיטפון של מים ומבול, תוך כדי "תרגומו" למונחים מודרניים עכשוויים, כשהכול משולב בתחושת יאוש, מבוכה, התרגשות, רוגז, דחיפות ובלבול. השיתוף הרוחני של "צופה-ציור-אמן/נביא" הוא חזק ומרשים, וקנדינסקי מבטא אותו הן באמצעות הדימויים שבציוריו והן במילים שכתב ופרסם.
תפיסת האמנות של קנדינסקי > תאורטיקן אמנותי ורוחני

כפי שמעידים כתביו ב"אלמנך הפרש הכחול" ושיחותיו עם המלחין ארנולד שנברג, החשיב קנדינסקי את השיתוף שבין האמן והצופה כאינטראקציה הפועלת הן באופן חושי והן באופן שכלי. קנדינסקי נהג לצייר תוך כדי הקשבה למוזיקה. הוא קבע, לדוגמה, שצהוב הוא הצבע המקביל לתו המוזיקלי דו אמצעי בפסנתר, כשריקת חצוצרה חצופה. שחור הוא צבע המבטא סגירה, סיום ותיחום של דברים. השילוב בין צבעים מייצר תנודות ויזואליות הדומות לרצפים מוזיקליים המבוצעים בנגינה בפסנתר. קנדינסקי גם פיתח תאוריה מורכבת בדבר צורות גאומטריות והיחסים ביניהן, וטען, לדוגמה, שעיגול הוא הצורה ה"שלווה" ביותר, ומייצגת את הנפש האנושית. תאוריות אלו מוסברות בספרו "נקודה וקו למשטח".
בחודשים שבהם התכונן ליצירת ציורו קומפוזיציה IV, הרגיש קנדינסקי מותש ויצא להינפש בהליכה רגלית. בינתיים, סידרה חברתו גבריאלה מונטר את הסטודיו שלו, ובלי משים הציבה את לוח הציור על צדו. כשחזר מטיולו וראה את לוח הציור, ועוד לפני שזיהה שמדובר בציורו, כרע קנדינסקי על ברכיו ובכה מהתרגשות, כשהוא ממלמל שזהו הציור היפה ביותר שראה מעולם. הוא חש לפתע משוחרר לחלוטין מהצורך להיצמד לצורה ריאליסטית כלשהי. בדומה לתחושותיו כשראה לראשונה את ציורי "ערימות שחת" של קלוד מונה, שינתה חוויה זו את חייו, והשפיעה על אמנות הציור המערבי מכאן ואילך.
כתיבתו התאורטית

הניתוח התאורטי שביצע קנדינסקי על צורות וצבעים לא נבע מרעיונות אקראיים או אסוציאטיביים, אלא מתובנות שגיבש כצייר שעסק במשך שנים רבות בציור ציורים אבסטרקטיים בעלי עושר תחושתי גדול, מעבודה אינטנסיבית על צורות וצבעים, ומהתבוננות ממושכת ומעמיקה בציורי אמנים אחרים. כל זאת בשילוב חוויותיו הפנימיות ונפש האמן הרגישה והפואטית שבה ניחן.
ההבחנות שאותן ניסח בכתביו התאורטיים אינן הבחנות מדעיות או מוחלטות, אלא הבחנות סובייקטיביות פנומנולוגיות מוחלטות, בדומה למה שהפילוסוף הצרפתי מישל אנרי קרא "סובייקטיביות מוחלטת", או "חיים פנומנולוגיים מוחלטים".
כתיבתו התאורטית > "על הרוחני שבאמנות"

בחיבור זה משווה קנדינסקי את החיים הרוחניים של האנושות למשולש גדול הדומה לפירמידה. לאמן ישנה שליחות להוביל את בני האדם האחרים אל פסגת משולש זה באמצעות שימוש בכישרונו. בקצהו של המשולש נמצאים רק מתי מעט, רק אלו שמביאים את "הבשורה הנשגבה" לאנשים הרגילים האחרים. זהו משולש רוחני ספיריטואלי שנע קדימה בתנועה איטית כלפי מעלה, גם אם לעיתים הוא נראה כחסר תנועה. בתקופות דקדנטיות מנוונות, נופלת נפש האדם לתחתית המשולש, כשאז האנשים נוהים אחר הצלחה חיצונית ראוותנית ומתעלמים מהכוחות הרוחניים הטהורים המיטיבים.
כשבוחנים את לוח הצבעים (הפָּלֶטָה) של הצייר, מתרחש אפקט כפול: תחילה מתקיים אפקט פיזי טהור המתבצע באמצעות העיניים, נובע מיפי הצבעים, וגורם לתחושת שמחה כאילו טעמנו אוכל משובח. אך אפקט זה יכול להיות עמוק הרבה יותר ולגרום לריגוש ולרעד נפשי, מעין "תהודה נפשית", שהיא תופעה רוחנית טהורה שבה הצבעים נוגעים ופוגעים בנפש עצמה.
ה"צורך הפנימי" הוא, על-פי קנדינסקי, העיקרון שממנו נובעת האמנות במיטבה, והוא הבסיס ליצירת ההרמוניה של צורות וצבעים. הוא מגדיר אותו כעיקרון שבאמצעותו נוצרת אינטראקציה יעילה ואפקטיבית בין הצורה ונפש האדם. כל צורה היא תיחום של משטח אחד על ידי משטח אחר. היא כוללת תוכן פנימי עצמי, שהוא למעשה האפקט שהצורה מייצרת על מי שמביט בה בתשומת לב. "צורך פנימי" הוא גם זכותו של האמן לחופש אמנותי מוחלט, אך ניתן להשתמש בחופש זה רק אם הוא אכן מבוסס על צורך פנימי אמיתי ובלתי מזויף. התהליך שבו נולדת היצירה האמנותית מאותו "צורך פנימי" של האמן הוא תהליך מסתורי ולעיתים מיסטי, אך מרגע שנולדה היצירה האמנותית היא זוכה בחיים עצמאיים משל עצמה. היא הופכת לישות עצמאית בעלת חיים ו"נושמת" באופן עצמאי ובלתי תלוי.
התכונות הראשונות הברורות שניתן לחוות כשמביטים בצבע כלשהו כשלעצמו, ומתירים לו לפעול עלינו הן, מחד, החום או הקור של גוון הצבע, ומאידך, מידת הצלילות או העכירות שלו.
החמימות של צבע היא נטייתו לצהוב, והקרירות של צבע היא נטייתו לכחול. הצהוב והכחול יוצרים את הקונטרסט הגדול הראשון, שהוא בעל אופי דינמי. לצהוב ישנה תנועה אקסצנטרית חדה וזוויתית, ולכחול תנועה קונצנטרית מעגלית. משטח צהוב נראה כמתקרב אל הצופה, ומשטח כחול - כמתרחק ממנו. ה"צהוב" הוא גשמי וארצי יותר, וכוחו עשוי להיות מכאיב ואגרסיבי. הכחול הוא, באופן טיפוסי, צבע שמימי שמשרה עלינו, בדרך כלל, שלווה עמוקה. הערבוב של צהוב עם כחול יוצר סטטיות חסרת תנועה וכתוצאה - שלווה, רוגע ושפיות, שמתבטאת בצבע הירוק.
בהירות היא הנטייה ללבן, ועכירות היא הנטייה לשחור. הלבן והשחור יוצרים את הקונטרסט הגדול השני, שהוא בעל אופי סטטי. הלבן מגלם "שקט" עמוק ומוחלט אך עתיר אפשרויות. השחור מגלם "אין" וחידלון חסר אפשרויות, שהוא שקט נצחי חסר תקווה, ומדמה, לפיכך, את המוות. זוהי הסיבה לכך שכל צבע אחר מהדהד באופן כה חזק עם הצבעים הסמוכים לו. הערבוב של לבן ושחור מוביל לאפור, שאין בו כוח אקטיבי, ושהשפעתו החושית דומה לזו של הצבע הירוק. אפור מבטא חוסר תנועה שאין בו תקווה. הוא מטה לכיוון של ייאוש כשהוא כהה יותר, ומשיב מעט תקווה כשהוא בהיר יותר.
ה"אדום" הוא צבע חם, חי וסוער. יש בו כוח רב והוא מבטא תנועה עצמית. כשאדום מתערבב בשחור נוצר הצבע החום, שהוא צבע "נוקשה". כשאדום מעורבב עם צהוב הוא מקבל חמימות ונוצר הצבע הכתום, שיוצר תנועה הקורנת על סביבתה. כשאדום מעורבב עם כחול, הוא מרחיק את עצמו מהאדם ונוצר הצבע הסגול, שהוא אדום קריר. האדום והירוק יוצרים את הקונטרסט הגדול השלישי, והכתום והסגול יוצרים את הקונטרסט הגדול הרביעי.
כתיבתו התאורטית > "נקודה וקו למשטח"

ב"נקודה וקו למשטח" ("Point and line to plane") קנדינסקי מנתח את האלמנטים הגאומטריים שמרכיבים כל ציור, נקודה וקו, וכן את הצורה והחומר הפיזי של המשטח שעליו מצייר האמן את ציורו, שלו הוא קורא "המישור הבסיסי". הוא אינו מנתח אותם מנקודת מבט אובייקטיבית או חיצונית, כי אם מנקודת המבט של האפקט הפנימי שהם יוצרים בצופה הסובייקטיבי המתיר להם לפעול על חושיו.
נקודה היא, בפועל, כתם צבע שהאמן מצייר על משטח הציור שלו. לפיכך, בניתוחו של קנדינסקי, היא אינה הנקודה הגאומטרית, וגם אינה הנקודה בהגדרתה המתמטית, כי אם ישות בעלת ממדים, צורה וצבע. נקודה יכולה להיות ריבועית, משולשית, עיגולית, דמוית כוכב, ואף מורכבת יותר. נקודה היא הצורה התמציתית ביותר מבחינת התוכן הציורי שהיא מכילה, אך בהתאם למיקומה על המישור הבסיסי, היא יכולה לקבל משמעויות שונות ו"טונאליות" שונה. היא יכולה להיות מבודדת ועצמאית, או ליצור יחסי גומלין ותהודה ויזואלית עם נקודות אחרות או עם קווים אחרים.
קו הוא כבר תוצאה של הפעלת כוח. הוא נקודה שידו של האמן הפעילה עליה כוח באמצעות עיפרון או מברשת ציור. הצורות הקוויות יכולות להיות מכמה סוגים: "קו ישר", שנוצר מכוח יחיד המופעל בכיוון אחד, "קו זוויתי", שנוצר משני כוחות מתחלפים הפועלים האחד לאחר השני בכיוונים שונים, או "קו מעוקם או גלי", שנוצר משני כוחות הפועלים בו-זמנית. מישור או משטח יכול להתקבל מקו הסובב סביב אחד מקצותיו.
האפקט הסובייקטיבי שנוצר מקו תלוי במגמתו ובכיוונו: "קו אופקי" מייצג את האדמה והקרקע שעליה האדם נח או נע. יש לו אפקט כהה וקר בדומה לצבע השחור או הכחול. "קו ניצב" מייצג גובה שאינו מספק תמיכה. יש בו אפקט של אור וחום הדומים לאלו המתקבלים מהצבע הלבן והצהוב. "קו אלכסוני" מייצג, בהתאם, יותר חום או יותר קור, וזאת על פי מידת שיפועו יחסית לקו האופקי או לקו הניצב.
כוח שמופעל ללא הפרעה, כמו זה שיוצר קו ישר, מתאים ל"ליריקה" פיוטית נעימה, בעוד שמספר כוחות שמתעמתים זה עם זה יוצרים "דרמה". הזווית שנוצרת על ידי קו זוויתי יוצרת אף היא 'צליל' פנימי. זווית חדה יוצרת 'צליל' חם הדומה לזה שנוצר מהצבע הצהוב ומצורת המשולש, זווית קהה יוצרת 'צליל' קר הדומה לצבע הכחול ולצורת העיגול, וזווית ישרה יוצרת 'צליל' הדומה לצבע האדום ולצורת הריבוע.
"המישור הבסיסי" הוא, בדרך כלל, מלבני או ריבועי, ולפיכך תָחום על ידי קווים אופקיים ומאונכים, ואלה מגדירים אותו כישות אוטונומית המשמשת כבסיס לציור, אך גם משתתפת ביצירת הריגוש הטונאלי של היצירה. ה'צליל' המופק באינטראקציה זו מוגדר על ידי החשיבות היחסית של הקווים האופקיים והמאונכים. הקווים האופקיים תורמים שלווה ו'צליל' קריר, והקווים המאונכים תורמים 'צליל' חמים. לאמן ישנה תחושה אינטואיטיבית ביחס לאפקט הפנימי שנוצר מצורתו ומממדיו של משטח הציור, והוא בוחר בהתאם בלוח ציור המתאים לטונאליות שהוא מבקש להפיק בציורו. קנדינסקי מחשיב את משטח הציור כישות חיה שהאמן "מפרה", ומפיח בה רוח חיים.
כל חלק מ"המישור הבסיסי" כולל צבע שפועל באינטראקציה עם האלמנטים הציוריים שמופיעים עליו, משפיע על הטונלאיות שלהם, ותורם לעושר הכללי של הקומפוזיציה שנוצרת הן מסמיכותם זה לזה והן משילובם עם בד הציור. החלק העליון של המישור הבסיסי מייצג רפיון וקלילות, וחלקו התחתון מייצג דחיסות וכבדות. מלאכת הצייר היא 'להקשיב' לאפקטים הללו ולהבינם, כדי ליצור ציורים שאינם רק מופעים ויזואליים אקראיים, אלא יצירה אותנטית שמקרינה יופי פנימי.
לקריאה נוספת

ואסילי קנדינסקי 1866- 1944 מהפכה בציור, מאת יו דורטינג, הוצאת ספרי טאשן
הערות שוליים

↑  תאריך הלידה הוא 4 בדצמבר לפי הלוח היוליאני
↑  הרברט ריד, "תולדות הציור המודרני", הוצאת מסדה 1967, עמ' 166-175
↑  צהוב - אדום - כחול
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263412405171  PLWABN: 9810595717205606  AAG: 2571  AGSA: 3342  BIBSYS: 90065853  BNE: XX904806  BnF: cb11909375r (data)  CANTIC: a12407732  CiNii: DA00368008  GND: 118559737  ICCU: CFIV047804  ISNI: 0000 0001 2123 5624  KulturNav: 50b5a4ef-13a5-4aaf-9cfb-8708733639b6  LCCN: n79059310  LNB: 000010050  MusicBrainz: ba79f661-f328-4fc1-92bf-bc85bb79df5d  NDL: 00445112  NGV: 4899  NKC: jn19981001602  NLA: 35258558  NLG: 60571  NLK: KAC199614378  NSK: 000089887  NTA: 068474660  RERO: 02-A000096864  RKD: 43433  SELIBR: 66074  SNAC: w6x92dkn  SUDOC: 026944871  TePapa: 1225  Trove: 885772  ULAN: 500021093  VcBA: 495/143504  VIAF: 22143802   WorldCat (עם VIAF): 22143802 
"קומפוזיציה VIII‏", 1923, שמן על בד, 140×210 ס"מ, מוזיאון גוגנהיים, ניו יורק
"הפרש הכחול", 1903
"נוף עם ארובת בית חרושת", 1910, שמן על בד, 66.2×82 ס"מ, מוזיאון גוגנהיים, ניו יורק
"פוגה", שמן על בד, 1914
"עיגולים בתוך עיגול", 1923
"קומפוזיציה X" משנת 1939
"באפור", 1919
"קומפוזיציה VII" משנת 1913, כשחי במינכן. במילותיו של קנדינסקי, היצירה המורכבת ביותר שיצר מעולם (גלריית טרטיאקוב, מוסקבה).
תמר אלכסנדר

| --- | --- |

 לידה:  17 באוקטובר 1945 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  29 במרץ 2023 (בגיל 77) ישראל 
 ענף מדעי:  ספרות
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  עמוס פונקנשטיין, ארנולד בנד, יוסף דן
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1998–2014) 
 תלמידי דוקטורט:  אליעזר פאפו 
 תרומות עיקריות
 חקר פולקלור ותרבות יהודי ספרד דוברי לאדינו
 
תמר אלכסנדר (17 באוקטובר 1945 – 29 במרץ 2023) הייתה פרופסור במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חוקרת ספרות עממית, פולקלור ותרבות יהודי ספרד דוברי לאדינו ויו"ר הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
ביוגרפיה

תמר פריזר נולדה בירושלים. אביה של תמר אלכסנדר נולד באירקוצק בסיביר, רוסיה. אמה הייתה בת למשפחה שהתגוררה בירושלים מזה כמה דורות ומוצאה היה מבולגריה ומרוקו הספרדית.
אלכסנדר למדה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה והייתה חברה בתנועת הנוער העובד והלומד. את לימודי התואר הראשון עשתה באוניברסיטה העברית בספרות עברית ובחוגים המצורפים היסטוריה והיסטוריה של עם ישראל. סיימה בהצטיינות, המשיכה במסלול ישיר לדוקטורט בספרות עברית, בתחום הסיפור העברי בימי הביניים בהנחיית פרופ' יוסף דן.[דרושה הבהרה] לתואר שלישי המשיכה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לשם נסעה בעקבות בן זוגה. כתבה את עבודת הדוקטור על "אתיקה ואסתטיקה בסיפורי ספר חסידים" בהנחיית הפרופסורים: עמוס פונקנשטיין, ארנולד בנד ויוסף דן. שם גם החלה בלימודי פולקלור בהדרכת פרופ' רוברט ג'ורג'יס, אז ממייסדי האסכולה ההקשרית בחקר הפולקלור. עבודת הדוקטור פורסמה כספר בהוצאת מוהר בגרמניה.
עם שיבתה לישראל התקבלה למחלקה לספרות עברית באוניברסיטה העברית שם גם עמדה בראש החטיבה לפולקלור. ייסדה והייתה עורכת שותפה לכתב העת "מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי" יחד עם הפרופסורים: גלית חזן-רוקם, הגר סלמון ושלום צבר. מספרות ימי הביניים עברה לחקר הספרות העממית והפולקלור בהנחיית פרופ' דב נוי. מכאן ואילך התמקדה בחקר התרבות האוראלית של יהודי ספרד דוברי לדינו.
ב-1990 עברה למחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון שם עבדה עד לפרישתה, בדרגת פרופסור מן המניין, באוקטובר 2014. ייסדה את החטיבה לפולקלור ועמדה בראשה למעלה מעשור. נבחרה פעמיים לראשות המחלקה לספרות. בשנת 1997 הופקדה על הקתדרה החדשה לחקר יהדות ספרד באוניברסיטת בן-גוריון, על שם אסטל פרנקפורטר, עליה היא הופקדה עד למותה. ייסדה וניהלה את מרכז משה דוד גאון לתרבות הלאדינו (2004–2015). ייסדה והייתה עורכת שותפה לכתב עת לחקר יהדות ספרד בשם "איל פריזנטי" (החל מ-2007) עם פרופ' יעקב בן-טולילה וד"ר אליעזר פאפו.
יזמה את הקמת המסלול לתואר ראשון בלימודי פולקלור והקימה את תוכנית הלימודים לספרויות יהודיות, את החטיבה ללימודי ספרות עברית בקמפוס באילת, את החטיבה ללימודי פולקלור במכללת אחוה ואת תוכנית אופ"ק (אוניברסיטה פעילה בקהילה). מייד עם פרישתה הוזמנה להקים מחלקה בין תחומית במדעי הרוח והחברה במכללת אחוה.
הייתה חברת סנאט, חברת הוועדה המרכזת הכלל אוניברסיטאית של הרקטור ונבחרה לוועדה לקידום נשים באקדמיה.
הוזמנה כפרופסור אורחת לאוניברסיטאות ייל בארצות הברית, הקומפלוטנסה במדריד וגרנדה. ארגנה כנסים רבים, הן בישראל והן בשאר העולם, כגון את מושבי הלאדינו בקונגרס העולמי למדעי היהדות בכל ארבע שנים במשך 12 שנה, וכנס בינלאומי בדוברובניק מדי שנתיים.
פרסים מענקי מחקר ואותות כבוד

אלכסנדר זכתה בשני פרסי הצטיינות על פעילותה, מטעם נשיאת האוניברסיטה ומטעם הרקטור.
ספרה "מעשה אהוב וחצי" זכה בפרס טולדנו עבור המחקר הטוב ביותר לשנת 2000.
שני פרויקטים מחקריים זכו במלגות מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע בישראל בסך 200,000 דולר.
בשנת 2009 זכתה במלגת ארסמוס מונדי למחקר באוניברסיטה במדריד.
בשנת 2012 קיבלה אלכסנדר את אות המופת של 'מסדר המעלה האזרחי' (El orden del merito civil) מטעם חואן קרלוס מלך ספרד, כהוקרה על הישגיה בחקר תרבות יהודי ספרד.
פעילות אקדמית וציבורית

אלכסנדר הרצתה במשך שנים בהתנדבות במסגרות שונות ברחבי ישראל ואף הקימה בבאר שבע חוג קהילתי של דוברי לאדינו שנפגש בקביעות. שימשה כחברת ועד של המרכז החינוכי-ספרדי בירושלים ושל אגודת הידידות ישראל-ספרד, כחברת ועדת התרבות של ועד העדה הספרדית ועדות המזרח בירושלים וכראש האגודה החינוכית יהלו"ם, המקדמת לימוד מורשת היהדות לעולים חדשים.
בין השנים 2008–2012 כיהנה כחברת המועצה להשכלה גבוהה, כיהנה עד למותה כחברה בוועדות שונות מטעם המל"ג (אלון, מעו"ף ומינוי פרופסורים במכללות). בין השאר היא כיהנה ב-1992 (500 שנה לגירוש יהודי ספרד) כיועצת מדעית ראשית לתרבות ספרד במשרד החינוך, כחברת הוועד המנהל של האיגוד העולמי למדעי היהדות ושל חברת ספרד, כחברת המועצה של מכון בן צבי, של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו ושל הפדרציה הספרדית.
עם פרישתה בשנת 2015 מונתה אלכסנדר ליושבת ראש מועצת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
ספריה

אוצרו של אבא, מאה סיפורים וסיפור מפי יהודי ספרד, משגב ירושלים, האוניברסיטה העברית, ירושלים תשמ"ט. (עם דב נוי). מבוא מדעי והערות לכל סיפור. 340 עמ'
שבעת אגוזי הפלא, סיפורי עם לילדים מפי יהודי ספרד, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, תל אביב 1992 (עם עמלה עינת) 95 עמ' נבחר לאחד מעשרת ספרי הילדים הטובים לשנה זו
ספר המעשיות, הטלוויזיה החינוכית, מדריך למורה, יישום חינוכי, תל אביב, 1993. (עם אילנה רימלט)
לעת כזאת, מחזה מוזיקלי לפורים בשאלוניקי, תג, תל אביב, תשנ"ג, תשנ"ד. (עם שושנה וייך-שחק)
תרת תרת, סיפורי עם מפי יהודי אתיופיה, ידיעות אחרונות, תל אביב 1996. (עם עמלה עינת)
מעשה אהוב וחצי, הסיפור העממי של יהודי ספרד, הוצאת מאגנס האוניברסיטה העברית, ירושלים והוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ירושלים ובאר-שבע, תש"ס. זוכה פרס טולידאנו.
מילים משביעות מלחם, לחקר הפתגם הספרדי-יהודי, הוצאת מכון בן צבי, ירושלים והוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, תשס"ד
Once Upon a Time… Maimonides, Traditional Hebrew Tales, An Anthology, Labyrinthos, California 2004 . (with Elena Romero). (English version of No. 1)
מילה בשעתה זהב מעלתה, הפתגם הספרדי-יהודי בצפון מרוקו, מכון בן-צבי, ירושלים, תשס"ח. (עם יעקב בן-טולילה)
The Heart is a Mirror - The Sephardic Folktale, Wayne State University Press, Detroit 2008,. (Translation & elaboration of No. 8).
Te aprikanto i te diskanto [I enchant you and I disenchant you] Magic Incantations of the Sephardic World, (with Eliezer Papo) (in process)
Erase una ves…Maimonides Cuentos tradicionales hebreos, Ediciones El Almendro, Cordoba ,Madrid 1988, 1992, 1996, (with Elena Romero)
The Pious Sinner - Ethics and Aesthetics in the Medieval Hasidic Narrative, J.C.B. Mohr (Paul Siebeck), Tubingen, 1991, 180 pp.
ספריה > ספר יובל

דמתה לתמר – מחקרים לכבודה של תמר אלכסנדר, איל פריזנטי מחקרים בתרבות יהודי ספרד, ח-ט מכאן כתב עת לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית טו, אייר תשעה (3 כרכים). עורכים אליעזר פאפו, חיים וייס, יובל הררי, יעקב בן טולילה; מרכז גאון אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2015.
הערות שוליים

↑  The Pious Sinner - Ethics and Aesthetics in the Medieval Hasidic
Narrative, J.C.B. Mohr (Paul Siebeck), Tubingen, 1991, 180 pp.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257514005171  BNE: XX825733  BnF: cb124156335 (data)  GND: 108919983X  ISNI: 0000 0000 7689 2640  LCCN: n89134236  NTA: 08993282X  ORCID: 0000-0003-3827-5758  RERO: 02-A002917777  SELIBR: 175962  SUDOC: 033273790  VIAF: 24689663   WorldCat (עם VIAF): 24689663
פיטר פייס

| --- | --- |

 לידה:  5 בנובמבר 1945 (בן 79) פנסילבניה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  תיכון טינאק  האקדמיה הימית של ארצות הברית  אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון  מכללת המלחמה הלאומית 
 השתייכות:  ארצות הברית חיל הנחתים של ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1967–2007 (כ־40 שנה)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד ראש מטה דיוויזיית הנחתים השנייה מפקד פיקוד דרום של ארצות הברית סגן יושב ראש המטות המשולבים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית  יושב ראש המטות המשולבים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת וייטנאם  מלחמת המפרץ  מלחמת עיראק   מלחמת אפגניסטן
 עיטורים
  מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה  מדליית השירות המצוין של הצי  כוכב הארד (2)  לגיון ההצטיינות
 תפקידים אזרחיים
 שליח מיוחד מטעם נשיא ארצות הברית לישראל ולרשות הפלסטינית
 
פיטר פייס (באנגלית: Peter Pace; נולד ב-5 בנובמבר 1945) הוא גנרל אמריקאי יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית אשר שימש כיושב ראש המטות המשולבים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
חיים מוקדמים ולימודים

פייס נולד וגדל בברוקלין, שבמדינת ניו יורק למשפחת מהגרים מאיטליה. הוא למד באקדמיה הימית של ארצות הברית ובסיום לימודיו הוסמך כקצין בחיל הנחתים.
קריירה

בשנת 1967 התגייס פייס לחיל הנחתים. הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר. לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה ועוזר קצין מבצעים בגדוד השני של רגימנט הנחתים ה-5 ולחם במלחמת וייטנאם. בהמשך שירת כמפקד פלוגה והשתלם בקורס חי"ר מתקדם של צבא ארצות הברית בפורט בנינג. לאחר מכן שימש כמפקד הגדוד השני ברגימנט ה-1 של החיל וכראש מטה דיוויזיית הנחתים השנייה. פייס מילא מספר תפקידי פיקוד ומטה בחיל ובשנת 2000 מונה למפקד פיקוד דרום של ארצות הברית. לאחר מכן שימש פייס בתפקיד סגן יושב ראש המטות המשולבים, בין היתר במהלך מלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק.
בשנת 2005 מונה לתפקיד יושב ראש המטות המשולבים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית והיה לנחת הראשון ששימש בתפקיד. בשנת 2007 החליט שר ההגנה האמריקני, רוברט גייטס, שלא להגיש לסנאט בקשה להארכת כהונתו.
בשנת 2007 סיים את שירותו ופרש לגמלאות.
הערות שוליים

↑  אמיר אורן, גם לגנרל האמריקאי, דייוויד פטראוס, מתחיל להימאס מהקיפאון המדיני, באתר הארץ, 18 במרץ 2010.
↑  אמיר אורן, עם המבט קדימה לאיראן, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2010.
↑  שלומי כהן, ‏השתיקה הרועמת של בועז איתן, באתר גלובס, 16 באוקטובר 2006.
↑  מאת אמיר אורן, אוהל הדוד טומי, באתר הארץ, 3 באפריל 2003.
↑  מאת אמיר אורן, ישראל מבקשת שארה"ב תפעל גם במערב עיראק, באתר הארץ, 1 בינואר 2002.
↑  סוכנויות הידיעות, פקיסטאן עצרה אחד מבכירי הטליבאן, באתר הארץ, 13 בדצמבר 2001.
↑  ארה"ב שוקלת משלוח מילואים לעיראק, באתר ערוץ 7, 26 בספטמבר 2003.
↑  שמואל רוזנר, בוש: לא ניתן לאיראן לשלוט באזור, באתר הארץ, 11 בינואר 2007.
↑  AP, הרמטכ"ל חדש לצבא ארה"ב: נחת ומפקד הכוח באפגניסטן, באתר nrg‏, 5 במאי 2015.
↑  חילופים בצבא ארה"ב, באתר הארץ, 10 ביוני 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011150925  NARA: 10609904  SNAC: w6s83394  VIAF: 187411250   WorldCat (עם VIAF): 187411250
מרתה רוט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 באוגוסט 1872 Richwood, ארצות הברית 
 פטירה:  28 בספטמבר 1939 (בגיל 67) הונולולו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית העלמין או'האו 
 השכלה:  אוברלין קולג' (יוני 1894)  אוניברסיטת שיקגו (1895) 
 השקפה דתית:  הדת הבהאית 
 
מרתה רוט
מרתה לואיס רוט (באנגלית: Martha Root; ‏ 10 באוגוסט 1872–‏ 28 בספטמבר 1939) הייתה עיתונאית במקצועה ומורה בעברה, אשר הפכה לבהאית בפיטסבורג בשנת 1909. ב-1915 היא ערכה מספר ביקורים לקהילות בהאיות באסיה ובמקומות נוספים, כאשר היא מפרנסת את עצמה על ידי פרסום מאמרים בארצות הברית. ב-1919, כתוצאה ממשיכתה לספרו של עבד אל-בהאא "איגרות התוכנית האלוהית" (Tablets of the Divine Plan) היא החלה במה שתהיה מאוחר יותר משימת חייה, והתחילה לקדם את הבשורה הבהאית במספר ביקורים באמריקה הלטינית. בביקוריה היא נאמה וערכה שיחות עם קבוצות שונות. פעמים רבות שוחחה עם קבוצות תאוסופיות וקבוצות אספרנטו. בנוסף, היא כתבה מאמרים על הדת הבהאית עבור עיתונים וכתבי עת, הכניסה ספרים בהאים לספריות ברחבי העולם ויצרה קשר עם פקידים ממשלתיים, מחנכים ורבים נוספים. היא ערכה ביקורים ארוכים אחרים: בין השנים 1923–1930 היא ביקרה במזרח הרחוק, אוסטרליה, אירופה, המזרח התיכון והודו. לאחר מכן, לאחר שהות של שנה בקנדה ובארצות הברית היא חזרה לאירופה (1932–1936) וגם למזרח אסיה, סרי לנקה הודו ואוסטרליה (1937–1939). היא נפטרה בהונולולו לאחר חזרתה ממסעה האחרון. בעוד שהתעלמה מבריאותה וחייה רוב הזמן בעוני, היא דחפה את עצמה לנצל כל הזדמנות לקידום האמונה הבהאית, תוך שהיא יוצרת מספר עצום של קשרים חזקים (ביניהם המלכה מארי של רומניה). היא הייתה הראשונה שערכה שידור רדיו בנוגע לאמונה הבהאית (בפרת', אוסטרליה, 1924). באירופה עזרה למסד את הלשכה הבהאית הבינלאומית (International Baha'i Bureau), והרחיבה רבות את הקשרים של הקהילה הבהאית עם קהילת האספרנטו. שוקי אפנדי מינה אותה בשל פועלה לאחר מותה "יד אלוהית" ותיאר אותה כבהאית נצחית.
חייה לפני הצטרפותה לדת הבהאית > ילדותה

מרתה לואיס רוט נולדה ב-10 באוגוסט 1872, לטימות'י וננסי רוט בריצ'ווד, אוהיו. היו לה שני אחים גדולים, קלרנס וקלוד, אשר נולדו ב-1869 ו-1871. אביה היה כומר זוטר בכנסייה הבפטיסטית, ואמה הייתה עקרת בית. זמן קצר לאחר שנולדה, המשפחה עברה להתגורר בקיימבריג' ספרינגס, פנסילבניה, שם תפעלה משק חלב ומספר יוזמות. לרוט הייתה ילדות מאושרת ושקטה, אך בתור ילדה היא לא התעניינה כלל בתפירה, סריגה או בישול לעומת רוב הילדות הצעירות. היא החלה למכור את עבודתה בגיל מוקדם ובגיל 14 הספיקה לחסוך מספיק כסף מכתיבה כדי לשלם עבור טיול למפלי הניאגרה. בגיל 16, רוט סיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון המקומי של קיימבריג' ספרינגס. במעמד זה צוינו לטובתה לימודיה באורתוגרפיה, קריאה, מתמטיקה, גאוגרפיה, דקדוק, לטינית, אלגברה, גאומטריה, וכמו גם התנהגותה למופת ואופייה המוסרי. באותה שנה בה סיימה את לימודיה התיכוניים, 1889, נסעה לטיול באירופה.
לאחר שחזרה מאירופה, נרשמה לקולג' אוברלין באוהיו. שם למדה במשך 5 שנים על-פי תוכנית לימודים שהרכיבה בעצמה, ואשר כללה לימודי לטינית, גרמנית, יוונית, צרפתית ואנגלית, ספרות ואמנות הנאום. בנוסף אליהם, למדה גם פסיכולוגיה, מתמטיקה ולימודי תנ"ך. בשנת 1895 לא סיימה את לימודיה בקולג' אוברלין, והחליטה להירשם לאוניברסיטת שיקגו. בשנה זו הספיקה לפרסם מספר מסות ספרותיות והוענק לה תואר בוגר בספרות.