stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סולימאן עיזאת
הערות שוליים

↑  במצרים רמטכ"ל חיל הים (رئيس أركان القوات البحرية) נמצא מתחת למפקד חיל הים (قائد القوات البحرية فى)
↑  החלטה נשיאותית על מינוי של עיזאת למפקד חיל הים המצרי, ‏1959 (בערבית)
↑  ש. שגב, קע"ם חזקה ציה בים־סוף, תקבל עוד 3 צוללות (עמ' מעריב), ‏30 אוגוסט 1961⁩
↑  עמאר במוסקבה – יבקש סיוע צבאי, בעיתון למרחב, ‏9 ביוני 1963
↑  "סופרו הצבאי של הארץ", מפקד חיל־הים: דגש הרכש הימי המצרי - טילים, ⁨⁨הארץ⁩, ‏11 ביולי 1963⁩
↑  מצרים טוענת כי הצליחה לבנות צוללת, בעיתון חרות, ‏⁨⁨1 בספטמבר 1963
↑  עמיחי שפירא, תעשיה אוירית - מפתח לעליונות בטחונית, בעיתון דבר, ‏⁨⁨8 מאי 1968⁩
↑  נאסר סובחי, مؤسس البحرية المصرية الحديثة في ذاكرة مصر المعاصرة, וואטני נט, ‏2 באפריל 2015 (בערבית)
↑  מותמד ריאד - הרמטכ"ל המצרי, בעיתון דבר, ‏13 יוני 1967⁩
ספינת הטילים "סולימאן עיזאת", 2019
סרג'נט יורק (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן יומנו של סרג'נט יורק של טום סקייהיל
 בימוי:  הווארד הוקס 
 הופק בידי:  הווארד הוקס, ג'סי לסקי, האל וואליס
 תסריט:  ג'ון יוסטון, הווארד קוץ'
 עריכה:  וויליאם הולמס 
 שחקנים ראשיים:  גרי קופר וולטר ברנן ג'ואן לסלי מרגרט ויצ'רלי
 מוזיקה:  מקס שטיינר 
 צילום:  סול פוליטו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 ביולי 1941
 משך הקרנה:  134 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 תקציב:  1,400,000‏$
 הכנסות:  16,361,885‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   sergeantyork
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (גרי קופר)  פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר (וויליאם הולמס) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
סרג'נט יורק (באנגלית: Sergeant York) הוא סרט ביוגרפי מלחמתי משנת 1941 על חייו של אלווין יורק, מהחיילים האמריקאים המעוטרים ביותר במלחמת העולם הראשונה.
הבמאי הוא הווארד הוקס והתסריט מבוסס על יומנו של יורק שעובד לרומן על ידי טום סקייהיל בשנת 1928.
ב-2003 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספריית הקונגרס על חשיבותו התרבותית, ההיסטורית והאסתטית.
הסרט היה במקום ראשון בהכנסות בשנת 1941. הוא הוקרן בעת שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה ונוצל לשם תעמולה לגיוס חיילים ואגרות מלחמה.
מכון הסרטים האמריקאי קבע ב-2003 את דמותו של אלווין יורק בסרט זה ברשימת 50 הגיבורים בקולנוע האמריקאי.
תקציר העלילה

אלווין יורק (גרי קופר) הוא חקלאי דל אמצעים הגר בכפר קטן בטנסי, ומפרנס בקושי את אמו האלמנה (מרגרט ויצ'רלי), אחיו ואחותו. את תסכולו הוא פורק בהתנהגות פרועה של שתיית אלכוהול וקטטות.
אמו מבקשת מהכומר (וולטר ברנן) שישוחח עם בנה וינסה להחזירו למוטב דרך הדת.
אלווין מתאהב באחת מבנות הכפר, גרייסי ויליאמס (ג'ואן לסלי). כדי לקנות את ליבה הוא מנסה לקנות חלקת אדמה פורייה. הוא מעביר למוכר את פרדתו וציוד נוסף, ואת שאר הכסף הוא צריך לגייס תוך 60 יום. הוא עובד בפרך, וגם זוכה בכספי התחרות בקליעה, אך כשהוא מגיע עם הכסף מסתבר שעברו יותר מ-60 יום, והקרקע נמכרה לאחר. הוא מתחיל לשתות ומתכנן נקמה, אך כאשר הוא רוכב בחזרה לביתו מתחיל גשם שוטף וסופת ברקים. הוא נפגע על ידי ברק ומושלך ארצה, אך ניצל ומגיע לכנסייה בה מנהל הכומר מסע התעוררות בשירה. אלווין נסחף לדת, נרגע ומחליט לשנות את התנהגותו.
כשמגיעה פקודת ההתייצבות לצבא, מסרב אלווין להתגייס מבחינה מצפונית, כי הדת אוסרת להרוג. בעזרת הכומר הוא כותב מכתבים לצבא, אך נדחה ברמות שונות.
לבסוף הוא מתגייס ומגיע למחנה אימונים בג'ורג'יה, שם מבחינים ביכולתו בתור צלף ומעלים אותו לדרגת קורפורל.
יורק מועבר באנייה עם יחידתו לצרפת, והם משתתפים בהתקפה בחזית מאז - ארגון ב-8 באוקטובר 1918. על יחידתו נורית אש רצחנית ממכונות ירייה של הגרמנים, ורבים מהם נהרגים. יורק מוצא את עצמו בודד ולא פגוע מבין המש"קים. הוא מאגף בשקט את הגרמנים, ומפיל זה אחר זה את הגרמנים על ידי צליפות מרובה ואקדח. הם נכנעים ואלווין מכריח את המפקד הגרמני להורות לגרמנים בעמדה נוספת להיכנע. סך הכול שובה יורק 132 גרמנים ומוביל אותם לקווי האמריקאים.
יורק מקבל מדליה מגנרל פוש, ובשובו לארצות הברית הוא מתקבל כגיבור בניו יורק, ומוענקת לו מדליית הכבוד של ארצות הברית.
הוא מתקבל במלון וולדורף אסטוריה על ידי חבר הקונגרס קורדל הול שמציע לו 250,000 דולר, אך יורק מסרב לקבל פרס על מה שהיה חייב לעשות למען מדינתו.
הוא חוזר לעיירתו ומתקבל בכבוד מלכים על ידי אנשי העיירה, משפחתו ואהובתו גרייסי המודיעה לו כי מדינת טנסי קנתה עבורם חווה חקלאית.
פרסים ומועמדויות

גרי קופר זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר
ויליאם הולמס זכה בפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר
כן היה הסרט מועמד לעוד תשעה פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר, הבימוי, הצילום, העריכה, העיצוב האמנותי, המוזיקה, הסאונד, שחקני משנה (וולטר ברנן ומרגרט ויצ'רלי).
סנט שאפל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קפלה, secularized church 
 מיקום:  Saint-Germain-l'Auxerrois 
 מדינה:  צרפת 
 מייסדים:  לואי התשיעי 
 מפעיל:  Centre des monuments nationaux 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1245
 תאריך פתיחה רשמי:  1245 
 אדריכל:  פייר דה מונטריי 
 סגנון אדריכלי:  סגנון גותי קורן 
 מידות
 גובה:  75.75 מ' 
 קואורדינטות:  48°51′19″N 2°20′42″E﻿ / ﻿48.855369°N 2.345028°E﻿ / 48.855369; 2.345028
 www.sainte-chapelle.fr
  (למפת פריז מוגדלת) סנט שאפל(למפת פריז רגילה) סנט שאפל
 
פנים הכנסייה, הקומה העליונה
חוץ הכנסייה
חלון הרוזטה של סנט שאפל
מטה אהרן
הקומה התחתונה
סנט שאפל (בצרפתית: Sainte-Chapelle) היא כנסייה גותית הנמצאת באיל דה לה סיטה שבפריז. היא נבנתה בידי לואי התשיעי, מלך צרפת, לאחר שובו ממסע הצלב השביעי. לואי התשיעי רכש מבלדווין השני, קיסר קונסטנטינופול (אנ'), את כתר הקוצים של ישו, והחליט לבנות קפלה מלכותית מיוחדת לאחסנתו, היא כנסיית סנט שאפל. הכנסייה נבנתה בשנים 1242–1248, ונחנכה ב-26 באפריל 1248. סנט שאפל היא דוגמה מובהקת לארכיטקטורה בסגנון גותי קורן שהתפתחה בפריז בתקופת בנייתה.
היסטוריה

הכנסייה תוכננה ב-1241, לאחר שובו של לואי התשיעי ממסע הצלב וקניית כתר הקוצים של ישו והרומח הקדוש משליט קונסטנטינופול. הכנסייה הושלמה ב-1248 ונחנכה ב-26 באפריל. הכנסייה נבנתה כקפלה עבור הארמון המלכותי. בעוד שהארמון עצמו נהרס במהלך השנים, הקפלה וארמון הצדק (המקום בו האצילים שטחו את טענותיהם למשפט בפני המלך) שרדו.
סנט שאפל נבנתה על מנת לאחסן שרידי קודש חשובים: כתר הקוצים של ישו, תמונת אדסה ועוד כ-22 שרידי קודש של ישו, שהגיעו לידיו של לואי התשיעי, מלך צרפת, מאז אוגוסט 1239, באמצעות שני נזירים דומיניקנים מוונציה. בעוד אצילים אחרים גנבו שרידי קודש, רכש לואי התשיעי את שרידיו שלו תמורת סכום מלא מבלדווין השני, קיסר קונסטנטינופול. על שרידי הקודש שילם לואי 135,000 ליברות, בעוד שעל בניית הקפלה שילם 40,000 ליברות. ב-1241 נוסף גם חלק מהצלב האמיתי לרשימת שרידי הקודש. כך הפכה הקפלה לאוצר יקר של שרידי קודש. פיתוחי האבן נצבעו ועליהם צוירו מדליונים ובהם קדושים נוצריים וקדושים מעונים בתוך קווטרפוילים, בחלק התחתון של קיר הארקדה שעליו נתלו אריחים עשירים.
בניית הקפלה חושפת את שאיפותיו של לואי התשיעי להפוך את צרפת לממלכה הנוצרית החשובה בזמנה, על רקע דעיכת כוחן של קונסטנטינופול, בה שלט רוזן פלנדריה, ושל האימפריה הרומית הקדושה. כשם שהקיסר יכול היה לעבור בפרטיות מארמונו לאיה סופיה, כך יכול היה לואי לעבור ישירות מארמונו לסנט שאפל. ב-1297, העניקה הכנסייה ללואי התשיעי מעמד של קדוש נוצרי.
הקפלה המלכותית ניצבת מעל קפלה תחתית ששימשה ככנסייה הקהילתית עבור דיירי הארמון המלכותי, שהיה מושב הממשלה באותה תקופה.
למרות שהיא נחשבת לכנסייה קטנה ואינטימית, בלטה סנט שאפל מעל גגות הארמון המלכותי. ההיבט היפה והבולט ביותר בקפלה הוא חלונות הויטראז' מזכוכית צבעונית, הנחשבים למובחרים ביותר מסוגם בעולם. החלונות מותקנים בתוך עבודת אבן עדינה. רוב הקפלה בנויה בסגנון גותי קורן אך במהלך המאה ה-15 נוסף חלון רוזטה בסגנון הלהבות (Flamboyant) לחזית המערבית.
בתעודות הנוגעות לבניית סנט שאפל לא מוזכר אף שם של מתכנן או בנאי, אך השם פייר דה מונטריי (Pierre de Montreuil), שבנה מחדש את האפסיס של בזיליקת סן-דני והשלים את חזית קתדרלת נוטרדאם ואף הוסיף לקתדרלה חלון רוזטה, מקושר לעיתים עם סנט שאפל.
במהלך המהפכה הצרפתית הפכה הקפלה למשרד מנהלתי, וארונות מלאים בתיקיות הסתירו את חלונותיה. בכך נמנע נזק והשחתה לחלונות, בניגוד לספסלים ומסך העץ שהושחתו, הצריח שנהרס ולשרידי הקודש שפוזרו.
במאה ה-19 שיחזר ויולה לה דוק את סנט שאפל ובנה מחדש את הצריח בתכנונו הוא. החל מ-1862 נחשבת סנט שאפל למונומנט היסטורי לאומי.
העתק של סנט שאפל נמצא בשיקגו, אילינוי. קפלת סנט ג'יימס של Archbishop Quigley Preparatory Seminary הממוקמת ב-103 מזרח ברחוב שסטנט (Chestnut), שנבנתה בסביבות 1900 של ג'ורג' קרדינל מנדלין (George Cardinal Mundelein).
בשנת 1991 עת הוכרזו גדות הסן בפריז כאתר מורשת עולמית נכללה גם סנט שאפל בתיחום האזור המוכרז.
המבנה

אף כי היא נחשבת לכנסייה קטנה ואינטימית, בלטה סנט שאפל מעל גגות הארמון המלכותי.
הכנסייה קטנה יחסית, ובה חלונות הזכוכית (ויטראז'ים) הנחשבים ליפים ביותר בפריז. מדרגות מובילות מן האולם התחתון לעליון. רצפת האולם התחתון עשויה ממצבות לקברים שמתחת לה. באולם העליון חלונות זכוכית מהמאה ה-13, העתיקים ביותר בפריז, המציגים 1,134 תמונות תנ"כיות שונות על שטח של 618 מ"ר. סדר התמונות - מלמטה למעלה בכל חלון ומימין לשמאל פרט לחלונות 9 ,7 ,6 ו-11.
בראשית - אדם וחוה - נח - יעקב
יציאת מצרים - משה על הר סיני
יציאת מצרים - חוקי משה
ספר דברים - יהושע בן נון - רות ובעז
ספר שופטים - גדעון - שמשון
ישעיהו - העץ של ישו
יוחנן כותב הבשורה - חיי הבתולה - ילדות ישו
הפסיון של ישו (הייסורים לפני הצליבה)
יוחנן המטביל - דניאל (סמל לישו הנרדף, בגלל גוב האריות)
יחזקאל (קשור ומסמל את תחיית ישו בגלל חזון העצמות היבשות)
ירמיהו - ספר טוביה (?)
יהודית - איוב
אסתר
מלכים: שמואל, דוד ושלמה
סנט הלנה (אמו של קונסטנטינוס) והצלב האמיתי
סנט לואי ושרידים מתקופת הפסיון
הרוזטה בחזית המערבית: האפוקליפסה (חזון אחרית הימים של יוחנן)
סדר החלונות מן המדרגות והלאה, עם כיוון השעון. 
תקרת הקומה העליונה בנויה מקמרונות צלעות הצבועים בכחול עם נקודות צהובות המקנים תחושה של לילה זרוע כוכבים.
בקומה העליונה מצוי מקדש דו-קומתי. בחלק העליון נמצא המזבח ומעליו חופה עם גמלון, ובחלק התחתון חופה מקומרת מבפנים שבה הוצגו השרידים הקדושים.
לקריאה נוספת

נורית כנען-קדר, האמנות הגותית - מקתדרלה לעיר, האוניברסיטה המשודרת - פרק י'.
הארמון המלכותי ומימין סנט שאפל. ציור מאת האחים לימבורג.
סטיקס (ירח)

| --- | --- |

סטיקס, 2015 כפי שצולם על ידי גשושית ניו הורייזונס
 כוכב האם
 כוכב אם:  השמש
 מידע כללי
 סוג:  ירח
 ירח של:  פלוטו
 תאריך גילוי:  26 ביוני 2012
 מגלה:  מרק שוואלטר ממכון סט"י שנעזר בטלסקופ החלל האבל
 על שם:  סטיקס 
 מקום גילוי:  טלסקופ החלל האבל 
 מאפיינים מסלוליים
 ציר חצי-ראשי:  42,656 ק"מ
 אקסצנטריות:  0.001144 ± 0.005787
 זמן הקפה:  20.161 ימים
 נטיית מסלול:  0.162 ± 0.809°
 מאפיינים פיזיים
 רדיוס קו משווה:  9±5 קילומטר
 ממדים:  10.5 ק"מ
 מסה:  ‎7.5×1015‎ ק"ג
 זמן סיבוב עצמי:  0.07 ± 3.24 ימים
 נטיית ציר הסיבוב:  82°
 אלבדו:  0.07 ± 0.65
 בהירות נראית:  27
 
סטיקס הוא אחד מחמשת הירחים של כוכב הלכת הננסי פלוטו. הוא התגלה על ידי טלסקופ החלל האבל בשנת 2012, והיה לירח החמישי של פלוטו שהתגלה אחרי כארון, ניקס, הידרה וקרברוס. הירח נקרא על שם סטיקס, נהר במיתולוגיה היוונית שגבל בין הארץ לשאול, ממלכתו של האדס, והקיף אותה תשע פעמים.
החללית ניו הורייזונס חלפה על פני פלוטו וירחיו, ביניהם סטיקס, ב-14 יולי 2015.
ספיינל טאפ

| --- | --- |
פוסטר הסרט ספיינל טאפ
פוסטר הסרט ספיינל טאפ
 בימוי:  רוב ריינר 
 הופק בידי:  קארן מרפי 
 תסריט:  כריסטופר גסט, הארי שירר, מייקל מקין, רוב ריינר 
 עריכה:  קנט ביידה קים סקריסט
 שחקנים ראשיים:  כריסטופר גסט מייקל מקיין הארי שירר רוב ריינר
 מוזיקה:  כריסטופר גסט מייקל מקין הארי שירר רוב ריינר
 צילום:  פיטר סמוקלר
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  Embassy Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 במרץ 1984
 משך הקרנה:  82 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  מוקומנטרי
 תקציב:  2 מיליון דולר
 הכנסות:  4.7 מיליון דולר (צפון אמריקה)
 הכנסות באתר מוג'ו:   thisisspinaltap
 סרט הבא:  Spinal Tap II 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ספיינל טאפ (באנגלית: This is Spinal Tap) הוא סרט מוקומנטרי אמריקאי משנת 1984 שבוים על ידי רוב ריינר. הסרט מתאר את עלילותיה של להקת רוק בריטית בדיונית ובו מככבים רוב ריינר, כריסטופר גסט, מייקל מקיין והארי שירר אשר גם כתבו את התסריט וגם את המוזיקה.
הקרדיט לתסריט של הסרט ניתן לריינר ולשלושת השחקנים הראשיים היות שהם אילתרו את מרבית הדיאלוג. שעות רבות של צילום בוצעו לפני שריינר ערך אותם לתוצר הסופי לפני יציאת הסרט.
שלושת חברי להקת ספיינל טאפ - דייוויד סיינט האבינס, דרק סמולס ונייג'ל טפנל, מגולמים על ידי השחקנים מקיין, שירר וגסט בהתאמה. שלושת השחקנים מנגנים בכלי הנגינה שלהם ומדברים במבטא אנגלי מזויף לאורך כל הסרט. ריינר מופיע כמרטי די ברגי, יוצר הסרט הדוקומנטרי. שחקנים אחרים המופיעים בסרט הם טוני הנדרה המגלם את מנהל הלהקה, איאן פיית', וג'ון צ'אדוויק המגלמת את חברתו של סיינט האבינס, ג'נין. השחקנים פול שייפר, פרד ווילרד, פראן דרשר, ברונו קירבי, הווארד הסמן, אד ביגלי הבן, פטריק מקני, אנג'ליקה יוסטון, ויקי בלו, דיינה קארווי, בילי קריסטל, ברינק סטיבנס ולינה קוויגלי כולם משחקים בתפקידי משנה ועושים הופעות קצרות במהלך הסרט.
בשנת 2002, נבחר הסרט ספיינל טאפ לשימור בספריית הקונגרס האמריקאית בשל היותו שהוא בעל חשיבות "תרבותית, היסטורית או אסתטית".
תקציר העלילה

מבחינת סגנון, הסרט הוא פרודיה על סרטים דוקומנטריים שנהגו לעשות על להקות רוק באותה תקופה. הוא מצולם על ידי מרטי די ברגי (רוב ריינר) הבדיוני שהיה בעצם הבמאי של הסרט. סרט הדוקו הבדיוני, המוקומנטרי, מכסה סיבוב הופעות של להקת הרוק הבריטית בדיונית "ספיינל טאפ", במהלך שנת 1982, כדי לקדם את מכירת אלבומם החדש "הריחו את הכפפה" (Smell the Glove), ובמהלכו חותך לקטעי ראיונות אחד-על-אחד מתקופות אחרות בקריירה שלהם.
את להקת "ספיינל טאפ" הקימו חברי הילדות דוד סיינט האבינס (מייקל מקין) ונייג'ל טפנל (כריסטופר גסט) בשנות ה-60 ונקראה במקור, במקוריות, "המקוריים" ולאחר מכן "המקוריים החדשים". ללהקה הצטרפו בהמשך הבסיסט דרק סמולס (הארי שירר), הקלידן ויו סאבאג' (דוד קף), וסדרה של מתופפים שכולם מצאו את מותם בצורות מוזרות ומסתוריות שכללו "התפוצצות ספונטנית", "תאונת גינון ביזארית" ומחנק למוות מקיא של איש (ים) בלתי ידועים. בסצנה מפורסמת, מתגאה נייג'ל טפנל בפני די ברגי שהמגבר שלו מגיע ל-11. כשנשאל על ידי די ברגי "למה אתה פשוט לא משאיר את 10 כמספר הכי גבוה ועושה אותו יותר רועש?", טפנל יכול רק לענות לו ש-"אלה מגיעים עד 11".
סיבוב ההופעות מתחיל ובמהלכו אנו יכולים לשמוע את מגוון להיטי הלהקה הכוללים את השירים "סטונהנג'" (Stonehenge), "חוות הסקס" (Sex Farm), "תחת גדול" (Big Bottom), "בית ספר לכלבות" (Bitch School) ו-"הלילה אני הולך לנענע אותך הלילה" (Tonight I'm Gonna Rock You Tonight).
ביקורות והצלחת הסרט

הסרט זכה להצלחה מתונה יחסית כשיצא, אך עם השנים הפך פופולרי יותר ויותר וצבר מעמד של סרט פולחן. מוזיקאים רבים ציינו כי הסרט נאמן לחלוטין למציאות. אוזי אוסבורן אף אמר בראיון כי כשצפה בסרט בפעם הראשונה, הוא היה האיש היחיד בקהל שלא צחק מכיוון שחשב שהסרט הוא דוקומנטרי אמיתי. הסרט מחזיק בדירוג משוקלל של 95% באתר Rotten Tomatoes מצד מבקרי הקולנוע.
דמויות

דוד סיינט האבינס (מייקל מקין)
נייג'ל טפנל (כריסטופר גסט)
דרק סמולס (הארי שירר)
מרטי די ברגי (רוב ריינר)
איאן פיית' (טוני הנדרה)
מיק שרימפטון (ריק פרנל) (מתופף להקת אטומיק רוסטר)
ויו סאבאג' (דוד קף)
ג'נין פטיבון (ג'ון צ'אדוויק)
טומי פישדה נהג הלימו (ברונו קירבי)
ג'ון "סטמפי" פפיס (אד ביגלי הבן)
רוני פודינג (דני קורטצ'מאר)
בובי פלקמן (פראן דרשר)
סר דניס איתן-הוג (פטריק מקני)
מלצרית פנטומימאית (ג'ולי פיין)
מלצר פנטומימאי (דיינה קארווי)
אנג'לו דימנטיבלו (סנדי הלברג)
כתב מגזין רולינג סטון (זיין בוזבי)
מורטי הפנטומימאי (בילי קריסטל)
טאקר "סמיתי" בראון (פול בנדיקט)
טרי לאד (הווארד הסמן (אנ'))
דיוק פיים (פול שורטינו)
מעריצה של דיוק פיים (לארה קודי)
סטודנט יחצ"ן (אנדרו לדרר)
המתופף אריק "סטמפי ג'ו" צ'יילדס (ראס קונקל)
סינדי (ויקטורי טישלר-בלו)
בלינדה (ג'ויס הייסר)
מאבטח בנמל התעופה (גלוריה גיפורד)
ארטי פופקין (פול שייפר)
בחור משירות החדרים (ארצ'י האן)
מנכ"ל "דיסק אן דאט" (צ'ארלס לוין)
פולי דויטש (אנג'ליקה יוסטון)
קולות רקע (דונלד קנדריק)
סגן בוב הוקסטראטן (פרד ווילארד)
עובד תחזוקת במה (וונדרפול סמית')
הופעות במקומות אחרים

הארי שירר, המגלם את דרק סמולס, הפך להיות אחד משחקני הקולות הראשיים בסדרת הטלוויזיה משפחת סימפסון, ונותן את קולו לדמויותיהם של המנהל סקינר, מיסטר ברנס, וויילון סמית'רס, נד פלנדרס ואחרים. חברי להקת ספיינל טאפ תרמו את קולותיהם לדמויותיהם המצוירות בפרק "המופע של אוטו", כשהם מופיעים תחילה בהופעה שבה נמצאים בארט ומילהאוס. לאחר מכן ההופעה הופכת למהומה המאלצת את הלהקה לעזוב באוטובוס שלהם אשר ננגח לאחר מכן מהכביש על ידי אוטו והאוטובוס שלו.
דירוג אתר IMDb, עבור הסרט, הוא על סולם מאחד עד אחת-עשרה, זאת כהומאז' למגבר של נייג'ל טפנל, ביטוי שהפך לפופולרי כתוצאה מהסרט. למרות זאת, ישנה עדיין רק את האפשרות לדרג מאחד עד עשר.
הסצנה המפורסמת הזו הופיעה בכתבות חדשות לאחר מותו של ג'ים צ'ארלס מרשל, מייסד החברה שייצרה את ציוד ההגברה שהופיע בסצנה.
הערות שוליים

↑  This Is Spinal Tap, רוב ניקסון, Turner Classic Movies, אוכזר 11 באוגוסט 2015
↑  This Is Spinal Tap (1984), Box Office Mojo, אוכזר 11 באוגוסט 2015
↑  11 Things You Didn't Know About Spinal Tap, Huffington Post, 11 במרץ 2014, אוכזר 11 באוגוסט 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7601417-4  LCCN: n84187236  SUDOC: 162390181  VIAF: 198565806   WorldCat (עם VIAF): 198565806
סטיקי טופי פודינג

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  פודינג 
 מוצא:  הממלכה המאוחדת 
 מרכיבים עיקריים:  עוגת ספוג, טופי, תמרים
 
סטיקי טופי פודינג (באנגלית: Sticky Toffee Pudding) הוא קינוח מהמטבח הבריטי המורכב מעוגת ספוג לחה מאוד שבלילתה מכילה תמרים קצוצים, ומרוטב טופי, שמוגשים עם רפרפת או גלידה בטעם וניל. המנה נחשבת כיום לקינוח בריטי קלאסי.
סוניק (זמרת)

| --- | --- |

 לידה:  21 ביוני 1965 (בת 59) קראוץ' אנד, צפון לונדון, אנגליה
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 מקום לימודים:  Highgate Wood Secondary School 
 עיסוק:  זמרת•מוזיקאית•די ג'יי
 סוגה:  מוזיקת האוס•יורודאנס•מוזיקת טראנס
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  קולות•סינתיסייזר
 חברת תקליטים:  יוניברסל מיוזיק גרופ•Serious•Caffeine
 https://www.sonique.co.uk/
 פרופיל ב-IMDb
 
סוניה מרינה קלארק (נולדה ב-21 ביוני 1965), המוכרת בשם הבמה שלה סוניק היא זמרת, מוזיקאית ודי.ג'יי בריטית. היא הגיעה לתשומת לב ציבורית כחברה בלהקת המוזיקת דאנס "S'Express" במהלך שנות ה-90 המוקדמות, אך זכתה להצלחה רבה יותר כאמנית סולו בתחילת עד אמצע שנות ה-2000. במהלך תקופה זו, היא הגיעה לטופ 20 בלהיטים בבריטניה עם השירים It Feels So Good, Sky, I Put a Spell on You, ו-"Can't Make Up My Mind", וזכתה בשנת 2001 בפרס פרסי המוזיקה הבריטית לאמנית סולו בריטית.
דיסקוגרפיה

Hear My Cry (15 בפברואר 2000)
Born to Be Free (20 במאי 2003)
On Kosmo (13 בספטמבר 2006)
Sweet Vibrations (28 בינואר 2011)
הערות שוליים

↑  Dom Phillips, Superstar DJs Here We Go!: The Rise and Fall of the Superstar DJ, Random House, 2009-03-05. (באנגלית)
↑  Sonique, Discogs (באנגלית)
1 2 3  https://web.archive.org/web/20080505062253/http://music.yahoo.com/ar-296555-bio--Sonique
↑  AskMen.com - Sonique pics, web.archive.org, ‏2007-09-30
↑  Sonique | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com
↑  Chemotherapy for Breast Cancer, Verywell Health (באנגלית)
↑  https://news.sky.com/?lpos=Showbiz_News_Third_Home_Page_Article_Teaser_Region__9&lid=ARTICLE_15619906_Girls_Just_Want_To_Have_Fun%3A_Sonique_Records_Cancer_Charity_Single_After_Beating_Breast_Cancer
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810692488105606  BIBSYS: 1095071  BnF: cb14034397b (data)  GND: 135169925  ICCU: MODV249937  ISNI: 0000 0001 2025 7370  LCCN: no2001090359  MusicBrainz: e8b37da4-6cb2-4641-ab53-da42f02fbdfb  NKC: xx0137257  RERO: 02-A011811695  VIAF: 262674257   WorldCat (עם VIAF): 262674257
סטיבן סולומון

סטיבן סולומון (באנגלית: Steven Solomon; נולד ב-16 במאי 1993) הוא אצן אוסטרלי-יהודי, בעל מדליית ארד מאליפות העולם באתלטיקה לנוער ומקום שמיני באולימפיאדת לונדון 2012 בריצת 400 מטר.
חייו

סולומון נולד בסנט לאונרדס שבסמוך לסידני. אף שנולד למשפחה יהודית, למד בבית ספר פרטי אנגליקני. בגיל 6 החל לשחק כדורגל במועדון "הכח" המקומי. בשנת 2009 השתתף במכביה ה-18, כקפטן נבחרת הנוער של אוסטרליה.
במהלך 2009 החל סולומון להפגין יכולות גם באתלטיקה. הוא שבר את שיא אליפות בתי הספר בריצת 200 מטר, שנקבע ב-1959, קבע שיא אליפות גם בריצת 400 מטר, וגם ניצח בתחרות הקפיצה לרוחק לגילאי 16, וזכה במדליית הארד בריצת 100 מטר משוכות. בפעם הראשונה בה התחרה בריצת 400 מטר משוכות, שבר את שיא ניו סאות' ויילס בריצה זו. בשלהי אותה שנה, בתחרות לגילאי 17, זכה גם במדליית זהב בריצת 400 מטר ובמדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות. באותה שנה השתתף לראשונה גם בתחרות בינלאומית, אליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה במונקטון שבקנדה, במסגרת נבחרת השליחים האוסטרלית ל-400X4 מטרים. הנבחרת סיימה במקום הרביעי.
בשנת 2011 השתתף סולומון לראשונה באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בטגו. הוא השתתף רק במירוץ השליחים ל-400X4 מטרים, בו סיימה נבחרת אוסטרליה במקום העשירי. באותה שנה זכה לראשונה באליפות אוסטרליה בריצת 400 מטר, הישג עליו חזר גם ב-2012. באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בברצלונה ב-2012 זכה סולומון במדליית הארד, לאחר שקבע שיא אישי חדש בריצת 400 מטר, 45.52 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים סולומון במקום שמיני בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.14 שניות. בשלב חצי הגמר קבע שיא אישי חדש של 44.97 שניות, שיפור לשיאו בלמעלה מחצי שנייה בתוך פחות מחודש.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-19 זכה סולומון במדליית כסף בריצת 400 מטר, בתוצאה של 46.24 שניות, אחרי דונלד סנפורד מישראל.
הערות שוליים

↑  אורן אהרוני, מכביה: זהב לאברבוך, שיא ישראלי לסנפורד, באתר ynet, 24 ביולי 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14386314
ספייה סולטאן

מליקה ספייה סולטאן (בטורקית עות'מאנית: صفیه سلطان; 1550 – 10 בנובמבר 1619) הייתה פילגשו האלבנית של הסולטאן העות'מאני מוראט השלישי והוולידה סולטאן בתקופת שלטונו של בנה, מהמט השלישי וסבתם של אהמט הראשון ומוסטפא הראשון. ספייה הייתה גם אחת מן האישים הבולטים בתקופה שנודעה כסולטנות הנשים. היא התגוררה בחצר המלכות של האימפריה העות'מאנית במשך מלכותם של שבעה סולטאנים: סולימאן המפואר, סלים השני, מוראט השלישי, מהמט השלישי, אהמט הראשון, מוסטפא הראשון, ועות'מאן השני.
רקע

זהותה של ספייה מבולבלת לעיתים קרובות עם זו של חמותה הוונציאנית, נורבאנו, מה שהביא כמה להאמין שגם ספייה ממוצא ונציאני. עם זאת, ספייה הייתה ממוצא אלבני, ילידת רמות דוקאג'ין.
בשנת 1563, בגיל 13, היא הוצגה כפילגש למוראט השלישי העתידי על ידי בת דודו היומאשה סולטאן, נכדתו של סולימאן המפואר. היא נהייתה לפילגש למוראט (בנו הבכור של הסולטאן סלים השני). ב-26 במאי 1566 היא ילדה את בנו של מוראט, מהמט השלישי לעתיד, באותה שנה שמת סולימאן המפואר.
האסקי סולטאן

ספייה הייתה הפילגש היחידה של מוראט לפני המלכתו, והוא המשיך לנהל איתה מערכת יחסים מונוגמית במשך כמה שנים לסולטנות שלו. אמו, נורבאנו, יעצה לו לקחת פילגשות נוספות לטובת השושלת, שעד שנת 1581 היה רק יורש אחד שנותר בחיים, מוראט ובנם של ספייה, מהמט. בשנת 1583, האשימה נורבאנו את ספייה בשימוש במכשפות ומכשפים כדי להפוך את מוראט לאין אונים ולמנוע ממנו להיפגש עם פילגשים חדשות. האשמה זו הביאה למאסר ועינויים של משרתיה של ספייה. אחותו של מוראט, אסמהאן, הציגה בפניו שתי פילגשות יפות, אותן קיבל. כשהוא נרפא מאין האונות שלו, הפך לאב לעשרים בנים ועשרים ושבע בנות.
דיווחים ונציאניים קובעים כי לאחר מרירות ראשונית שמרה ספייה על כבודה ולא גילתה קנאה בפילגשותיו של מוראט. היא אפילו רכשה יותר כבוד עבורו וזכתה לתודה של הסולטאן, שהמשיך להעריך אותה ולהתייעץ איתה בעניינים פוליטיים, במיוחד לאחר מותה של נורבאנו. בשנותיו האחרונות של מוראט, חזרה ספייה להיות בת זוגו היחידה. עם זאת, לא סביר שספייה הפכה אי פעם לאשתו של מוראט - אף על פי שההיסטוריון העות'מאני, מוסטפא עלי, מתייחס אליה ככזו, הוא סותר את הדיווחים של השגרירים הוונציאניים והאנגלים.
היא הייתה בעלת השפעה בתור האסקי, דרגה שהוענקה לה פחות משנה לאחר שמוראט הומלך. כפי שג'ובאני מורו דיווח בשנת 1590 "בסמכות שהיא נהנית ממנה (ספייה) כאם הנסיך, היא מתערבת מדי פעם בענייני מדינה, אם כי היא מכובדת מאוד בכך ומאזין לה מלכותו הרואה בה הגיונית וחכמה".
יחד עם מוראט נולדו לספייה ארבעה ילדים:
מהמט השלישי (26 במאי 1566 - 22 בדצמבר 1603), הפך לסולטאן הבא לאחר אביו מוראט השלישי;
שהזאדה מהמוט (1568 - 1581);
עאישה סולטאן (נפטרה ב-15 במאי 1605), נישאה לראשונה ב-20 במאי 1586 לאבראהים פאשה, נישאה בשנית ב-5 באפריל 1602 ליימשישי חסן פאשה, נישאה בשלישית ב־29 ביוני 1604 לגוז'לצה מהמוט פאשה;
פאטמה סולטאן, התחנה ב-6 בדצמבר 1593 עם חליל פאשה, התחתנה בשנית בדצמבר 1604 להיזיר פאשה.
ולידה סולטאן ועוצרת

כאשר מוראט נפטר בשנת 1595, ספייה דאגה שבנה מהמט יומלך כסולטן, והיא הפכה לוולידה סולטאן - אחת החזקות בהיסטוריה העות'מאנית. עד למות בנה בשנת 1603, הפוליטיקה העות'מאנית נקבעה על ידי מפלגה בראשות עצמה וגזנפר אגא, ראש הסריסים הלבנים וראש הארמון הקיסרי הפנימי.
ספייה נהנתה משכר עצום של 3,000 אקצ'ה ביום במהלך החלק האחרון של שלטון בנה. כאשר מהמט השלישי יצא למערכה בהונגריה בשנת 1596, הוא העניק לאמו כוח רב על האימפריה והותיר אותה אחראית על האוצר. במהלך שלטונה הזמני היא שכנעה את בנה לבטל מינוי של שופט איסטנבול ולהעביר את השיפוט הגדול לדמת אבראהים פאשה, חתנה.
עיצוב פנים של מסגד ייני באיסטנבול החל בתקופת שלטונה של ספייה.
ספייה ציוותה להוציא להורג את נכדה מחמוט בשנת 1603, לאחר שמגדת עתידות חזתה כי מהמט השלישי ימות בעוד שישה חודשים ובנו יירש את מקומו. לדברי שגריר אנגליה, מהמוט היה מוטרד מ"איך שאביו הובל לגמרי על ידי הסולטאנה הזקנה, סבתו והמדינה הפכו לחורבה, והיא לא מכבדת אלא את רצונה שלה להשיג כסף".
את מהמט השלישי ירש בנו אהמט הראשון בשנת 1603. אחת ההחלטות הגדולות הראשונות שלו הייתה לשלול את סבתו מכוחה - היא גורשה לארמון הישן ביום שישי, 9 בינואר 1604. כשאחיו של אהמט הראשון, מוסטפא הראשון, הפך לסולטאן בשנת 1617, אמו, האלימה סולטאן, קיבלה 3,000 אק'צה ביום אף על פי שחמותה ספייה עדיין הייתה בחיים.
כל הסולטנים הבאים היו צאצאים של ספייה.