stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנה רגינסקי
שנות ה־30: המעבר למונטריאול

הפעילות של אנה הייתה מגוונת וחצתה את גבולות הפעילות בהדסה. בשנת 1930, היא הייתה המנוע מאחורי איחוד הקהילות בערים השונות של קנדה לקהילה אחת.
לאחר שהמהלך עבר בהצלחה בעיר טורונטו, פעלה רגינסקי לאיחוד הקהילה בעיר מונטריאול. בשנת 1931, כעשור לאחר ששכלה את בעלה הראשון ג'וזף, נישאה אנה קבאל לאברהם רגינסקי במונטריאול שבקוויבק, קנדה.
אברהם רגינסקי היה פעיל ציוני ובין תפקידיו שימש כגזבר של ארגון "איחוד תלמוד תורה" ופדרציית יוצאי פולין, נשיא קהילת בני יעקב וחבר במועצה הלאומית של ארגון ציוני קנדה. לזוג לא היו ילדים משותפים.
בתקופה זו עברה אנה לעמוד בראשות הסניף המקומי של מונטריאול והמשיכה לכהן כסגניתה של ליליאן פרימן בהדסה הארצית.
בכנס של שנת 1935, נושאת אנה דברים בשם ארגון הדסה בכנס ה-24 של ארגון ציוני קנדה ושם היא מתארת כיצד 42% מסך כל התרומות שגויסו באותה שנה בקנדה, מקורן בארגון הדסה. כמו כן, דיווחה רגינסקי, כי בין השנים 1923–1935, הצליחה הדסה קנדה לאסוף סכום של כ-160,000$ עבור בית הספר לבנות שבנהלל.
שנות ה־40: בחירתה לתפקיד יו"ר הדסה קנדה

בינואר 1941, במסגרת הכנס השנתי שנערך בעיר מונטריאול, נבחרה רגינסקי לנשיאות הדסה קנדה. היא כיהנה בתפקיד עד 1947, ולאחר מכן, נשאה בתואר נשיאת הכבוד של הארגון, עד יום מותה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, עסקה רגינסקי בהכנות ליום שאחרי המלחמה, והשיקום של יהדות אירופה בפלשתינה. באיגרת מיוחדת לראש השנה שפורסמה לציבור היהודי הקנדי, פעלה הנשיאה להמשך יישובם של יהודים בפלשתינה, מעבר ל-35,000 שהצליחו למלט מאירופה. בכנס שנערך עבורה ובהשתתפותה באוקטובר 1941 בוויניפג, הציגה את התוכניות לגיוס כסף ליישוב מחדש של הפליטים מאירופה.
כבר באמצע שנות ה-40 ניכר גידול משמעותי בפעילות הדסה בקנדה, שכללה כבר כ-9000 פעילות הפזורות על פני 203 סניפים ב-68 ערים ברחבי קנדה. בכתבה המסכמת את שלוש השנים הראשונות של רגינסקי כנשיאת הדסה קנדה, בוצעה סקירה על הפרויקטים שנעשו מהסכום של 750,000$ (מעל 13 מיליון דולר בערכים של היום) שגייסה הדסה בתקופת מלחמ"ע השנייה. במסגרת הפרויקטים שתוקצבו במסגרת תקציב זה ניתן למנות את בית ההבראה במוצא, בית הספר החקלאי בנהלל, בית תינוקות בי-ם, קרן שרותי המלחמה של מפעל עליית הנוער. כמו כן תרמה הדסה קנדה יחד עם שותפים נוספים כ-30 מיטות לבית החולים של הצלב האדום הקנדי באנגליה; בית החלמה ושעשועים עבור חיל העזר לנשים (ATS), שהוא חיל הנשים בצבא הבריטי, אליו התגייסו קרוב לארבעת אלפים נשים יהודיות מארץ ישראל; וזיווד אמבולנסים באנגליה ובא"י. 12 האמבולנסים, שנתרמו על ידי הפדרציות הבריטיות ובהם גם של ויצו קנדה, הועברו להפעלתן של נהגות עבריות, שעשו זאת כחלק מהסיוע לצבא הבריטי בפלשתינה.
באפריל 45, נערך כנס בינלאומי בסוגיית מציאת פתרון ליישוב הפליטים היהודיים בעיר סן פרנסיסקו, בה ייצגה אנה רגינסקי את הדסה קנדה, במשלחת הציונית הקנדית. המשתתפים בכנס התחייבו לסייע בקליטת הפליטים היהודים בארץ ישראל, ולנסח אמנה שתגן על חירויות וחופש האדם בכל העולם. ב-26 בפברואר 1947, במהלך הכנס ה-12 של הדסה קנדה בעיר ניאגרה פולס, סיימה רגינסקי את כהונתה כיו"ר של הדסה ומונתה לנשיאת הכבוד של הארגון, תואר בו החזיקה עד יום מותה.
פעילות ציבורית משנות ה־50 ועד שנות ה־80

לאחר הקמת המדינה, הגיעה במהלך 1949 אנה רגינסקי לביקור בן שלושה חודשים, אותו ערכה במדינת ישראל. בביקור זה ערכה בדיקה ביישובי עמק חפר לבחון את היישובים שהוקמו במקום כתוצאה מהתרומה שאספה הדסה בשנות ה-20 לגאולת הקרקע. אחד הפרויקטים החשובים שנעשו בתקופתה של רגינסקי כיו"ר הדסה קנדה היה לפתח את העיר באר שבע, כחלק מהחזון להפרחת הנגב. במהלך ביקורה בן שלושת החודשים בארץ, היא הגיעה לעיר באר-שבע שאומצה על ידי ויצו קנדה, שרכשה כ-5000 דונם ליד העיר והשתתפה בטקס הנטיעות של פארק אשלים.
רגינסקי הייתה אורחת הכבוד שהתחייבה להמשיך ולתרום לפיתוח העיר באר שבע, ובנאומה אמרה כי: "בטוחתני, כי מדינת ישראל לא תשכח אותנו. למרות המעמסה המוטלת עליה הגלות זקוקה לבשורת הרוח שבאה מן ישראל ולכח המוסרי הגנוז בתוכה". במהלך הביקור שלה, היא גם סיירה בפנימיית הדסים, שהוקמה בשנת 1944 בתרומה שנמסרה על ידי הדסה קנדה, כחלק מהרצון לפעול לקידום עליית הנוער בתקופת השואה ואחריה. תרומה שכללה רכישה של 400 דונם עבור יישוב הילדים ונערים שברחו מהשואה.
לאחר שהתפנתה מתפקידיה הציבוריים בהדסה, היא נבחרה לעמוד בראשות קרן היסוד הקנדית.
בשנת 1954, זכתה רגינסקי להיות האשה הראשונה בתולדות ההיסטוריה היהודית הקנדית, הזוכה לאירוע לכבודה, במסגרת "ארוחת הנגב", הנחשב לאירוע הגדול והחשוב ביותר העולם היהודי בקנדה.
הארוחה שנעשתה לכבודה נועדה להודות לה על תרומה רבת שנים לארגון הדסה, קק"ל, קרן היסוד והבונדס הישראלי. בכתבה גם מצוין כי כבר במהלך השנה הראשונה שלה בתפקידה בקרן היסוד, גדלו התרומות לקרן מ-200,000$ ל-300,000$, מה שהביא את מארגני האירוע לומר עליה: ”הגב' רגינסקי שייכת לאותה האסכולה של הציונים שאף פעם לא נחים, ותמיד ימצאו זמן לג'וב הגדול הבא לציונות, יהדות קנדה וישראל".”
ביולי 1956, הייתה אנה לאשה הראשונה בקנדה, שעוטרה באות "אשת חיל", בהיותה האשה הראשונה בקנדה, שהצליחה למכור אג"חים של הבונדס הישראלי בהיקף של למעלה מ-100,000$.
לאחר מותה ספדה לה מריאל סמול, מי שהייתה נשיאת ויצו-הדסה באותם הימים: ”אנה הייתה אישיות חיה ודינאמית שלכתה יהווה חור ענק בקהילה היהודית הקנדית בכלל ובויצ"ו-הדסה בפרט, שממנהיגותה, נהנינו כל כך הרבה שנים”.
חייה של אנה רגינסקי היו שזורים בחיבור שבין יהדות קנדה למדינת ישראל.
מעבר לתפקידיה בהדסה, ויצו ובקרן היסוד, פעלה אנה בשורה של ארגונים בתפקידים שונים. בין היתר פעלה ב: במועצת הנשים של מונטריאול ובמועצת הנשים הארצית, הקונגרס היהודי בקנדה, ארגון הנשים של תלמוד התורה, קהילת אמהות למען עזרה לקהילה בטורונטו, ארגון הנשים הקנדי, בנות האימפריה, ארגון הנשים היהודי של ביה"ח, חטיבת הנשים של הבונדס במונטריאול, חטיבת הנשים של הפדרציה של פילנתרופיה יהודית בקנדה, ועדת החלוקה הלאומית האמריקאית, ארגון הנוער יהודה הצעיר והארגון הקהילתי YM-YWHA.
במהלך חייה הונצחה בישראל הגב' רגינסקי במועדון ויצו באשקלון; ובשם של מבנה בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים.
לקריאה נוספת

ALL MY CAUSES,by: I.L. Kenan,Near East Reaserch,1985 p.p V, 1-3
Elizabeth Driver, Culinary Landmarks: A Bibliography of Canadian Cookbooks1825-1949, University of Toronto press
Erica B. Simmons, Hadassah and the Zionist Project, Rowman & Littlefield 2006
Esther Carmel-Hakim, Candian Hadassah/Wizo and the establishment of the women’s agricultural school at Nahalal, Canadian Jewish Studies, Volume 12, 2004
Gerald Tulchinsky, Canada's Jews. A People's Journey, Toronto, University of Toronto Press, 2008
Joseph Glass, "The Settlement of prairie Jews in palestine, 1917–39", International Journal of Canadian Studies 16, 1997
הערות שוליים

↑  Anna Raginsky Dead at 90 באתר JTA
↑  Hadassah-WIZO | Ontario Jewish Archives, www.ontariojewisharchives.org
↑  Joseph Glass, The Settlement of prairie Jews in Palestine, 1917–39, International Journal of Canadian Studies, 1997
↑  Canadian Press Dispatch, Toronto Jewish woman lift bread strike, Sherbrooke Daily Record, ‏19 ביוני 1917, עמ' 1
↑  Esther Carmel-Hakim, Candian Hadassah/Wizo and the establishment of the women’s agricultural school at Nahala, Canadian Jewish Studies 12, 2004, עמ' 103
↑  פעולות "הדסה" בקנדה, הצפירה, 23 בדצמבר 1927
↑  ביישובי עובדים, על המשמר, 11 באפריל 1949
↑  750,000 דולר מהדסה הקנדית לארץ ישראל, הַבֹּקֶר, 5 במרץ 1944
↑  "Canadian Delegation at San Francisco Will Support Aid for Jews, Official Says". Jewish Telegraphic Agency. 26 באפריל 1945. נבדק ב-2018-08-07. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  באר שבע – עיר הנגב, הַבֹּקֶר, 4 באפריל 1949
↑  Jewish western bulletin, "Mrs. Raginsky named "Woman of Valor, July 27, 1956, page 4
אז'ן

ערך זה עוסק בעיר בצרפת. אם התכוונתם לשם הפרטי "אז'ן", גרסה צרפתית לשם יוג'ין, ראו .
קומונת אז'ן (בצרפתית: Agen) היא בירת מחוז לוט וגארון בחבל אקיטן החדשה שבדרום-מערב צרפת. העיר שוכנת על גדתו המזרחית של נהר הגארון בסמוך לתעלת גארון, 135 ק"מ דרומית-מזרחית לבורדו. במטרופולין של אז'ן מתגוררים (נכון ל-2011) 111,011 תושבים.
משמעות השם

מקור שם העיר מהמילה הלטינית Aginnum, ששורשה מהמילה הקלטית agin שמשמעותה "צוק, גובה", ומקורה מהאופידום של מנזר מבודד.
מאפיינים ייחודיים

בעיר שוכנת קתדרלת אז'ן בת המאה ה-12, הקתדרלה היא אחת הקתדרלות העתיקות הבודדות בצרפת בעלות ספינה כפולה. המבנה הוכרז כאתר מורשת עולמית והיא מהווה חלק מדרך סנטיאגו.
אז'ן ידועה כ"בירת השזיפים היבשים". צלבנים הביאו את הפרי לאזור במאה ה-11 מאגן הים התיכון, וכיום העיר מייצרת כ-35,000 טון שזיפים מדי שנה. השזיפים היבשים נאכלים כקינוח לאחר הסעודה, כשהם מושרים בארמניאק.
יהודי אז'ן

עדויות להתיישבות יהודית בעיר קיימת מהמאה ה-12, מרביתם הוגלו ב-1306, אולם הקהילה חזרה להתקיים ב-1315 ו-"Rue des Juifs" (רחוב היהודים) קיים מאז עד היום. במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטו כ-2,500 יהודים לעיר, אולם גם ממנה נעצרו ונלקחו יהודים למחנות ההשמדה, מרביתם בליל ה-26 באוגוסט 1942, אז נשלחו למחנות הריכוז מהעיר כ-385 יהודים, מתוכם 282 שנשלחו לאחר מכן לאושוויץ. ב-1968, כ-600 יהודים התגוררו בעיר, אולם מרביתם יוצאי צפון אפריקה. כיום קיים בית כנסת פעיל בעיר. במלאת 70 שנה לגירוש 385 היהודים מהעיר, הוצגה תערוכה בעיר שעסקה בנושא.
ערים תאומות

לעיר ברית ערים תאומות עם הערים:
ארצות הברית קורפוס כריסטי, טקסס, ארצות הברית
ספרד טולדו, קסטיליה-לה מנצ'ה, ספרד
הערות שוליים

↑  Aire urbaine 2010 d'Agen (079)
↑  Agen : 282 juifs déportés à Auschwitz, 26 rescapés
↑  SYNAGOGUES IN AGEN, FRANCE
↑  Agen. «La rafle des Juifs en Lot-et-Garonne»
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562220005171  BnF: cb15261082v (data)  GND: 4079641-3  HDS: 008720  LCCN: n84236047  MusicBrainz: dbef200a-94be-4ff6-9dc5-1871cb201671  NKC: xx0174018  VIAF: 157161741   WorldCat (עם VIAF): 157161741 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלכס ליבק

| --- | --- |

 לידה:  23 ביוני 1944 (בן 80) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוסקבה 
 תחום יצירה:  צילום
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2005)  פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום (2012)  פרס משרד החינוך והתרבות (2003) 
 
אלכסנדר (אלכס) ליבַק (נולד ב-23 ביוני 1944) הוא צלם ישראלי, המתעד את החברה הישראלית דרך צילום ישיר, שאינו מבוים. במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 פרסם ליבק תצלומים במדורים קבועים בעיתונים "חדשות" ו"הארץ". על יצירתו זכה בשנת 2005 בפרס ישראל בצילום. תצלומיו ממשיכים להתפרסם ב"הארץ".
ילדות ולימודים

אלכס ליבק נולד בתל אביב בשנת 1944. אביו, משה ליבק, עלה לארץ ישראל בשנת 1922 והקים עסק לטקסטיל. ליבק למד בבית הספר תל נורדאו, ואחר כך בתיכון עירוני ה'. בגיל 15 או 16 קיבל את מצלמתו הראשונה, מצלמת בראוני (Brownie), מידי אביו, שהיה צלם חובב ונהג לצלם חיילים בריטים ולפתח את התצלומים בחדר חושך ארעי בחנות למזכרות שהייתה לו בצומת קסטינה (מלאכי).
בשנת 1967 סיים לימודי פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. לאחר סיום לימודיו הפליג באונייה "תיאודור הרצל" לתקופה בת כתשעה חודשים בברזיל. בברזיל התלווה לאנתרופולוג בשם אנטוניו סוארס (Antonio Suarez) והחל לתעד כצלם חובב את התושבים המקומיים ואת סביבתם. לאחר תשעה חודשים עבר ללונדון, שם למד בבית ספר לצילום (כיום - London College of Communication).
תחילת קריירה והעיתון "חדשות"

בלונדון עבד כצלם ב־BBC, בעזרת אחד המורים שלו[דרושה הבהרה]. ב־1971 שב לברזיל. במהלך שנות ה־70 נדד בין ריו דה ז'אנירו לבין לונדון פריז ולוס אנג'לס. באנגליה הציג תערוכה על חיי היום-יום בעיירה וולברטון ובלונדון תיעד את מהפכת הפאנק ברוק הבריטי ואת תופעת ה"Skinheads" במגרשי הכדורגל. בהוליווד עבד במשך שנתיים כצלם סטילס בסרטים. באוניברסיטת ברקלי הציג תערוכה על חיי האינדיאנים באמזונאס. בסן פרנסיסקו בגלריה Zuny הציג תערוכה של תצלומי רחוב מברזיל.
ליבק חזר לישראל למלחמת יום הכיפורים אך לא גויס. ב-1981 הגיע עם אשתו, אמנית פלסטית במקצועה, לאשקלון, כדי לתעד את פרויקט שיקום השכונות. הוא נעזר בשירותי המעבדה של סטודיו לצילום חתונות תמורת צילום שתי חתונות בשבוע. באותה שנה החל לעבוד עם רינו צרור בעיתון "אנשים" וביחד איתו עבר ל"חדשות".
באפריל 1984 צילם את תמונת "קו 300", שפורסמה בעיתון "חדשות" בה נראים שני אנשי שב"כ מובילים את אחד מחוטפי קו 300, כשהוא עדיין בחיים. התצלום עורר את פרשת קו 300.
שנות העיתון "הארץ"

כאשר "חדשות" נסגר ב־1993, עבר ליבק ל"הארץ" והפך לחבר קבוע במערכת. ב"הארץ" מפרסם ליבק את המדור הצילומי "הארץ שלנו" והמדור "המאה ה־21". בנוסף צילם ל"הארץ" בשנת 2005 סדרה של תמונות שמתעדות את העוני בישראל. בשנת 2003 הוענק לליבק "פרס משרד החינוך והתרבות לצילום". בשנת 1993 הוענק לליבק פרס על שם ריטה פורצקי לצילום מטעם מוזיאון תל אביב לאמנות. בשנת 2013 הוענק לליבק פרס מוזיאון ישראל על מפעל חיים.
ב-2010 פוטר ליבק מעיתון "הארץ", כשנתיים לפני מועד יציאתו לגמלאות, אך הוא ממשיך לעבוד עבור העיתון.
פרסם חמישה ספרי צילום: "עין לציון" בעריכת דוד טרטקובר, "סרנדה תל אביבית" (שירים של אלתרמן וצילומים של ליבק), "הארץ שלנו" ו"כמו כלב" בהוצאת "כתר" (שכולו תצלומים של כלבים) ו"ישראל: המאה העשרים ואחת".
ליבק מרצה במכללה חברתית כלכלית ומלמד קורסי צילום רחוב וצילום דוקומנטרי יחד עם פליקס לופה.
בשנת 2014 הוצגה תערוכת צילומים נדירים בהם ליבק תיעד את חייהם וסביבתם של ילדים חולי סרטן, בשיתוף עמותת חיים.
ב-22 בדצמבר 2014 עוכב לחקירה במשך שעות אחדות, יחד עם העיתונאי גדעון לוי, בחשד של הפרת צו אלוף (על כניסתם לכפר בשטח A) והעלבת חייל.
בשנת 2020 נורית טל-טנא אצרה תערוכת צילומיו.
משפחה ופעילות ציבורית

ליבק הוא חבר מרצ, בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 הוצב ברשימתה במקום ה-100, בבחירות לכנסת העשרים - במקום ה-101, ובבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום 97. בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב במקום ה-89 ברשימת המחנה הדמוקרטי. בבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום ה-96 ברשימת מרצ.
ליבק היה בן זוגה של שרי אנסקי עד מרץ 2014. יש להם בן בשם חיים.
בשנת 2022, הנחה קבוצת צילום טיפולית במרכז רפואי לבריאות הנפש לב השרון במשך שנה. הקבוצה תועדה בסרט "הקבוצה של אלכס" שביים יונתן ניר.
המשפט

ליבק עמד במרכזו של דיון משפטי תקדימי שעסק בהתנגשות שבין חופש היצירה לפגיעה בפרטיות. בשנת 2002 נתבע ליבק על ידי אדם חרדי שצולם על ידו במקום ציבורי על רקע תמונת פרסומת של נערה בלבוש נועז. הוא איים על ליבק לבל יצלמו אך ליבק השיב כי הצילום הוא לצורך פרטי ולא יפורסם. כעבור זמן פורסמה התמונה במדורו של ליבק "הארץ שלנו" בעיתון "הארץ". האיש תבע את ליבק על פגיעה בפרטיותו וברגשותיו. בית משפט השלום בתל אביב מצא את ליבק אשם בהפרת פרטיותו, שכן לפי נסיבות התובע היה בפרסום התמונה כדי להשפילו או לבזותו בעיני החברה שאליה הוא משתייך. הוא הטיל על ליבק ועל "הארץ" סכום פיצויים בסך 20,000 ש"ח.
ליבק ו"הארץ" ערערו על פסק הדין, אשר לטענתם יעקור את אומנות הצילום העיתונאי, שכן מעתה הוא יחייב צלמי עיתונות לתת את הדין על ביזיונו של אדם שצולם על ידם. בשנת 2006 קיבל בית המשפט המחוזי בתל אביב את ערעורם וביטל את תשלום הפיצויים. בפסק דינו כתב השופט כי התובע היה מודע לאופיו של המקום והוא שהה בו מתוך בחירה חופשית, ולכן היה עליו לקחת בחשבון את ההשלכות של מעשהו. התובע ערער על פסק הדין בבית המשפט העליון, ובשנת 2008 ביטלו שופטי בית המשפט העליון את פסק דינו של בית המשפט המחוזי והותירו את תשלום הפיצויים על כנו. השופטים נמנעו מדיון עקרוני בנושא עצמו ואת החלטתם לקבל את ערעורו של התובע תלו בהפרת הבטחתו של ליבק לתובע שלא יפרסם את התצלום.
פרס ישראל

אלכס ליבק זכה בפרס ישראל לצילום לשנת 2005, התשס"ה. בנימוקי השופטים נאמר: "אין עוד צלם כאלכס ליבק המעורה כל כך בחוויה הישראלית. הוא ניחן במחויבות ומשמעת, ראיה מקורית ונוקבת, לעיתים אירונית של המציאות הישראלית על המובלעות הנידחות שלה. ליבק מצלם מתוך חירות מחשבתית ואמפתיה ומתוך התבוננות פואטית במחוות הרגעיות של המתרחש ברחוב הישראלי".
אף על פי שאלכס ליבק ידוע בהשקפותיו האנטי-ממסדיות הוא הגיב בהתרגשות על קבלת הפרס ואמר: "אמנם הפרס הזה ניתן על ידי הממסד אבל לא הממסד קובע מי יקבל אותו. מי שישב בחבר השופטים אלו אנשים שאני מאוד מעריך".
ספריו

עין לציון בעריכת דוד טרטקובר, הוצאת עם עובד, 1994.
סרנדה תל אביבית, עם נתן אלתרמן (שירים), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000.
הארץ שלנו, הקדמה: דניאל בן סימון, הוצאת משרד הביטחון והוצאת כרמל, 2000.
כמו כלב, בעריכת דוד טרטקובר, הוצאת כתר, 2005.
ישראל: המאה העשרים ואחת, הקדמה: רונית מטלון, הוצאת כרמל, 2008.
הערות שוליים

↑  שגיא גרין, החייל אלכס ליבק, באתר הארץ, 20 בפברואר 2005
↑  עידו גנוט, "ארכאולוג ההווה - ריאיון עם אלכס ליבק" - באתר הצילום הישראלי MegaPixel ‏
↑  אלכס ליבק, הצנזורה הצבאית והגנתה על תרבות השקר, באתר "קוץ", גיליון 01, מאי 2024
↑   אלי ערמון אזולאי, הצלם אלכס ליבק זכה בפרס מטעם מוזיאון ישראל, באתר הארץ, 11 בפברואר 2013
↑  רועי ברק, ‏צלם העיתונות אלכס ליבק: "אני מפחד להסתכל על הפנסיה שלי", באתר גלובס, 22 בינואר 2012
↑  גדעון לוי עוכב לחקירה לאחר שנכנס ללא אישור לשטח פלסטיני, באתר גלי צה"ל, 22 בדצמבר 2014
 גדעון לוי, מי יורק על מי, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2014
↑   מלחמת שחרור: איך חיים עם הלם קרב - והאם אפשר לצמוח מתוך הטראומה?, סרטון בערוץ "כאן | חדשות - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 12:29)
↑  מנשה דרור צדיק נ' הוצאת עיתון הארץ בע"מ, באתר העין השביעית, 22 בינואר 2004
↑  ע"א (ת"א) 1974/04 הוצאת עיתון הארץ בע"מ ואחרים נ' מנשה דרור צדיק, ניתן ב-29 ביוני 2006
↑  רע"א 6902/06 מנשה דרור צדיק נ' הוצאת עיתון הארץ בע"מ ואחרים, ניתן ב־13 באוגוסט 2008
↑  פרס ישראל בצילום לאלכס ליבק - שרת החינוך התרבות והספורט, לימור לבנת, הודיעה היום על זכייתו של הצלם אלכס ליבק בפרס ישראל בתחום הצילום לשנת התשס"ה - 2005, באתר cms.education.gov.il
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280686  NLI: 987007264449505171  PLWABN: 9810690315405606  BnF: cb14547372s (data)  GND: 139745645  ISNI: 0000 0000 7843 7238  LCCN: nr92004030  PIC: 385174  SNAC: w6rv83h8  VIAF: 102597606   WorldCat (עם VIAF): 102597606
אריות כיס

| אריות כיס |
| --- | --- |
 אריה כיס שטרף מין של קנגורו
תקופה
אוליגוקן-פליסטוקן כ-25,000,000–46,000 שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
משפחה:: אריות כיס
שם מדעי
 Thylacoleonidae ‏גיל, 1872

אריות כיס (שם מדעי: Thylacoleonidae) היא משפחה נכחדת של כיסאים אוסטרלים מסדרת הקנגוראים שהיו קרוביו הרחוקים של הקואלה. הם חיו באוליגוקן עד לפליסטוקן לפני 25 מיליון שנה עד לפני 46,000 שנה.
יצורים אלה היו ברובם טורפים, על פי מבנה שיניהם. הגדול שבהם - אריה הכיס מהמין Thylacoleo carnifex, הגיע למשקל של 160 ק"ג, בדומה לאריה, והיה בעל לסתות עם עוצמת נשיכה חזקה ביותר. ככל הנראה, מינים אלה תפקדו כטורפי העל של אוסטרליה, לצד כמה זוחלים גדולים כמו המגלניה ועוד לטאות כוח, הוונאמבי, והתנינים מתת-המשפחה מקוסוכיניים ובמידה פחותה יותר גם זאבי הכיס.
יצורים אלה נכחדו לאחר הפליסטוקן, ייתכן שבשל הכחדה אנושית מהאבוריג'ינים שהגיעו לאוסטרליה.
מיון

Microleo
Priscileo
וואקלאו (Wakaleo)
אריה כיס (Thylacoleo)
ארון סוארס

ארון רנה סוארס סונייגה (בספרדית: Aarón René Suárez Zúñiga; נולד ב-27 ביוני 2002 בסן חוסה שבקוסטה ריקה) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אלחואלנסה מליגת העל של קוסטה ריקה ובנבחרת קוסטה ריקה.
קריירת מועדונים

סוארס גדל במחלקת הנוער של אלחואלנסה. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל של קוסטה ריקה.
קריירה בינלאומית

ב-12 בנובמבר 2021 ערך סוארס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה, בהפסד 1-0 לנבחרת קנדה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
תארים

אליפות קוסטה ריקה (1): אפרטורה 2020
ליגת CONCACAF ‏ (1): 2020
אריק תומפסון (כדורסלן)

| --- | --- |

 לידה:  8 באפריל 1993 (בן 31) פונטיאק, מישיגן, ארצות הברית
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.03
 מספר:  32
 מכללה:  מכללת לייק מישיגן (2011–2012)   מכללת סאדלבק (2013–2014) אוניברסיטת הפסיפיק (2014–2016)
 דראפט:  לא נבחר, 2016
 קבוצות כשחקן
 2016–2017   2017–2018   2018   2018–2019   2019   2019–2020   2020–2021   2021 2021–:  שוורץ אסן   לוצרן   הפיי יואנצ'ואנג   הירושמה דראגון פלייס   קגוואה פייב ארו'ס   הפועל אילת   אינצ'יאון אלפנטס   הפועל באר שבע CSO וולונטרי
 
אריק תומפסון (באנגלית: Eric Thompson; נולד ב-8 באפריל 1993) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסנטר ב-CSO וולונטרי (אנ') מליגת העל הרומנית.
קריירה

תומפסון החל את דרכו כשלמד ושיחק בתיכון פונטיאק בפונטיאק, מישיגן. את קריירת המכללות שלו החל במכללת לייק מישיגן, שם העמיד ממוצעים של 9.7 נקודות, 9.6 ריבאונדים, 1.9 חסימות ו-1.2 חטיפות למשחק, כשהוא קולע ב-55 אחוזים מהשדה.
בעונתו השנייה, עבר תומפסון למכללת סאדלבק. תומפסון הוביל את סאדלבק ל-24 ניצחונות, בממוצעים של 12.7 נקודות ו-8.6 ריבאונדים למשחק. את שתי שנותיו האחרונות שיחק תומפסון באוניברסיטת הפסיפיק, שם העמיד 9.9 נקודות, 7.5 ריבאונדים וחסימה אחת בממוצע למשחק בשנתו האחרונה.
ב-4 ביולי 2016, החל תומפסון את הקריירה המקצועית שלו כשחתם בשוורץ אסן מהליגה הגרמנית. ב-30 משחקים בהם שותף, הוא העמיד ממוצעים של 10 נקודות ו-8 ריבאונדים למשחק.
ב-5 בספטמבר 2017, חתם תומפסון לעונה בלוצרן מהליגה השווייצרית. ב-4 במרץ 2018, רשם תומפסון דאבל דאבל עם שיא עונתי של 27 נקודות ו-15 ריבאונדים, כשהוא קולע ב-10 מ-13 מהשדה, במהלך ההפסד 75–83 לסאם באסקט מסאגנו. ב-25 משחקים בהם שותף עבור לוצרן, הוא העמיד ממוצעים של דאבל דאבל עם 16.2 נקודות ו-11.2 ריבאונדים, כשהוא קולע ב-63.3 אחוזים מהשדה.
ב-13 ביוני 2018, חתם תומפסון לעונה בהפיי יואנצ'ואנג מהליגה הסינית. ב-11 ביולי 2018, קלע תומפסון שיא קריירה של 42 נקודות, כשהוא קולע ב-16 מ-24 מהשדה, יחד עם 23 ריבאונדים ו-3 חסימות בהפסד 119–150 להבי שיאנגלאן. ב-25 משחקים בהם שיחק בקבוצה, הוא העמיד ממוצעים של 23 נקודות ו-20 ריבאונדים למשחק, כשהוא קולע ב-69.6 אחוזים מהשדה.
ב-18 בספטמבר 2018, חתם תומפסון בהירושמה דראגון פלייס מהליגה היפנית. ב-10 בפברואר 2019, עזב תומפסון את הירושמה וחתם עד תום העונה בקגוואה פייב ארו'ס. ב-2 במרץ 2019, רשם תומפסון דאבל דאבל של 24 נקודות ו-21 ריבאונדים, מה שהוביל את קגוואה לניצחון 65–82 על שינשו ברייב ווריירס. ב-17 משחקים בהם שותף בקבוצה, הוא העמיד ממוצעים של 16.1 נקודות, 14.4 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק.
ב-28 באוגוסט 2019, חתם תומפסון לעונה בהפועל אילת מהליגה הישראלית. תומפסון העמיד ממוצעים של 11.6 נקודות ו-9.3 ריבאונדים למשחק.
ב-8 ביולי 2020, חתם תומפסון באינצ'יאון אלפנטס מהליגה הקוריאנית.
ב-22 בפברואר 2021, חזר תומפסון לישראל וחתם בהפועל באר שבע.
הערות שוליים

↑  רכש נוסף לאילת: אריק תומפסון, באתר מנהלת ליגת העל בכדורסל, ‏28 באוגוסט 2019
↑  חוזר לישראל: אריק תומפסון בבאר שבע, באתר מנהלת ליגת העל בכדורסל, ‏22 בפברואר 2021
אנשר

| --- | --- |

האל אנשר עומד על פר, נתגלה בחפירות העיר אשור
 תרבות:  הדת המסופוטמית 
 אב:  לחמו 
 אם:  לחאמו 
 אחים:  קישאר 
 בן או בת זוג:  קישאר 
 צאצאים:  אנו 
 
אנשר (באכדית: Anshar או Anshur, מילולית:"ציר השמיים") הוא אל שמים מסופוטמי קדום. הוא מתואר כבן זוגה של אחותו קישאר. הזוג יחדיו מציינים את השמים (ההברה אן) והארץ (ההברה קי) במיתוס הבריאה אנומה אליש והם נמנים עם הדור השני לבריאה, ילדיהם של המפלצות לחמו (Lahmu) ולחאמו (Lahamu) ונכדיהם של תיאמת (Tiamat) ואפסו (Apsu), המסמנים את המים המלוחים והמתוקים בהתאמה. בתורם, הם בעצמם הוריו של אל שמים אחר בשם אנו (Anu).
החל מימי סרגון השני, החלו האשורים לזהות את אנשר עם אשור בגרסתם למיתוס הבריאה, בגרסה זו בת זוגו היא נינ-ליל (NinLil).
לקריאה נוספת

Sasson, Jack M. (1995). Civilizations of the ancient Near East (Volume 3 ed.). Scribner. p. 1830. ISBN 978-0684192796.
ארלינג באוק

| --- | --- |

 לידה:  8 באפריל 1924 מושן, נורווגיה 
 פטירה:  17 בפברואר 2004 (בגיל 79) Fredrikstad, נורווגיה 
 מדינה:  נורווגיה 
 פרסים והוקרה:  Frivillighetsprisen (1995) 
 
ארלינג באוק (בנורווגית: Erling Bauck‏; 8 באפריל 1924 – פברואר 2004) היה חבר המחתרת הנורווגית וסופר. היה שבוי על ידי הנאצים משנת 1942 עד שנת 1945 בעת מלחמת העולם השנייה, תחילה בנורווגיה ומשנת 1944 במחנה אושוויץ.
בזמן המלחמה

הוא נולד במושן (אנ') שבמחוז נורדלנד, אך גדל במחוז אקרסהוס שבדרום נורווגיה. נעצר ב-30 באפריל 1942 ונכלא ברחוב מולרגאטה 19 באוסלו עד ליום 23 במאי 1943, ולאחר מכן במחנה המעצר גריני עד ל-29 ביולי 1943. גורש למחנות מעצר וריכוז בגרמניה, ביניהן מחנה זקסנהאוזן עד לינואר 1944, אחר כך למיידנק ולבסוף למחנה אושוויץ ב-29 ביולי 1944 עד ליום שחרור המחנה. עם נסיגת צבא גרמניה מערבה הוא נשלח למחנות נוספים, מאוטהאוזן ודכאו, בטרם שוחררו גם הם על ידי הצבא האדום. הוצעד בצעדות מוות עם אלפי אסירים אחרים אל מערב גרמניה. שחרורו מרדיפת הנאצים הגיע רק באביב של שנת 1945 כאשר הצלב האדום השוודי וממשלת דנמרק שיתפו פעולה ופתחו במבצע "אוטובוסים לבנים", במבצע אלפי שבויים ממדינות צפון אירופה הוחזרו לארצם.
לאחר המלחמה

בשנת 1945 כתב ספר בשם "אבל כמה מהם באו" (בנורווגית: Men noen kom fra det) כדי לתעד את זיכרונותיו מימי המלחמה. בשנת 1979 הוציא ספר נוסף בשם Du skal leve ("אתה צריך לחיות") שנהפך לרב-מכר בשנה שלאחר מכן, ומתבסס על סיפרו הראשון. במשך חייו הרצה והרבה לספר על זוועות הגרמנים במחנות, בפרט היה פעיל בארגון "אוטובוסים לבנים לאושוויץ". זהו ארגון נורווגי שמטיס תלמידים למחנות הנאציים באירופה ומסייע ללמוד על השואה.