stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפאצ'י טומקט

| --- | --- |


 מפתח:  מוסד התוכנה אפאצ'י
 מחזור חיים:  1999–הווה (כ־25 שנים) 
 גרסה אחרונה:  9.0.95 (17 בספטמבר 2024) 
 מערכת הפעלה:  חוצה פלטפורמות
 נכתבה בשפות:  Java 
 סוג רישיון:  רישיון אפאצ'י
 קוד מקור:  https://gitbox.apache.org/repos/asf/tomcat.git 
 קטגוריה:  servlet container, שרת HTTP
 tomcat.apache.org
 
אפאצ'י טומקט (או פשוט טומקט; באנגלית: Apache Tomcat ובעבר Jakarta Tomcat) הוא שרת רשת המריץ Servlets (במינוח רשמי: Servlet container) בקוד פתוח, ומפותח על ידי מוסד התוכנה אפאצ'י. טומקט מממש את המפרטים Java Servlet ו-JavaServer Pages של חברת אורקל, ומספק סביבה "על טהרת ה-Java", של שרת HTTP שעליו יכול לרוץ קוד Java. הוא גם משמש כשרת ברירת המחדל בפיתוחי Java על בסיס Spring.
אין לבלבל בין Apache Tomcat לבין Apache HTTP Server, שהוא מימוש בשפת C של שרת HTTP. שני השרתים הללו אינם מסופקים יחד באותה חבילה, אם כי לעיתים קרובות משתמשים בהם יחד כחלק מחבילת תוכנות שרת. אפאצ'י טומקט כולל כלים לניהול וקונפיגורציה, אבל ניתן גם לשנות בו הגדרות באמצעות עריכה של קובצי קונפיגורציה ב-XML.
רכיבים

Catalina (קאטלינה) - ה-Web container של טומקט. מממש את המפרטים Servlet ו-(JavaServer Pages (JSP של סאן מיקרוסיסטמס.
Coyote (קויוטי) - מטפל בחיבורי HTTP. הרכיב תומך בפרוטוקול HTTP 1.1. הוא מאזין להתחברויות נכנסות על גבי פורט TCP ספציפי על השרת, מעביר את הבקשות למנוע של טומקט לצורך עיבוד, ושולח חזרה את התגובה ללקוח.
Jasper (ג'אספר) - מנוע ה-JSP של טומקט. Jasper מבצע ניתוח תחבירי (parsing) על קובצי JSP ומהדר אותם לקוד Java של servlets (שבהם מטפל רכיב ה-Catalina). ג'אספר מאתר שינויים בקובצי JSP בזמן ריצה ומהדר אותם מחדש.
ראו גם

Java Enterprise Edition
יישום ווב
ארכיטקטורה רב-שכבתית
שרת יישומים
Spring Framework
אקו פארק (חדרה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  2017 
 נתונים ומידות
 שטח:  72 דונם
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  חדרה 
 קואורדינטות:  32°25′45″N 34°56′05″E﻿ / ﻿32.429277777778°N 34.934694444444°E﻿ / 32.429277777778; 34.934694444444
 www.ecoparkhadera.co.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) אקו פארק(למפת נתניה רגילה) אקו פארק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אקו פארק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אקו פארק  he אקו פארקמפת  __ חדרה (in English: Hadera) [‌השרון (in English: Sharon plain)‌]מצפון: __ מועצה אזורית חוף הכרמל (in English: Hof HaCarmel Regional Council), __ אור עקיבא (in English: Or Akiva) ממזרח: __ מועצה אזורית מנשה (in English: Menashe Regional Council), __ פרדס חנה-כרכור (in English: Pardes Hanna-Karkur) מדרום: __ אליכין (in English: Elyakhin), __ מועצה אזורית עמק חפר (in English: Hefer Valley Regional Council) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מגדלי דירות על רקע הפארק
אקו פארק הוא פארק עירוני בעיר חדרה. הפארק נחנך בשנת 2017 והוא משתרע על 72 דונמים.
הפארק ממוקם בליבה של שכונת הפארק בעיר הקרויה על שמו, בחלקה המזרחי של חדרה, בקטע שבין מרכז העיר לשכונת בית אליעזר.
את הפארק תכנן משרד שריג-וקסמן אדריכלות נוף. אבן הפינה לפארק הונחה באפריל 2015. בבנייתו הושקעו 32 מיליון שקלים.
הפארק נבנה על פי עקרונות אקולוגיים. כך, הוא תוכנן לשימור הנגר העילי על מנת לצמצם את ההשקיה בפארק, והותקנה בו תאורת לד חסכונית.
בפארק מתקני משחק, מתקני משחק אינטראקטיביים, אגם מלאכותי ובו דגי נוי, מסלול אופניים אתגרי ונקודת תצפית גבוהה המשקיפה על הפארק. בפארק נטועים כ-300 עצי הדר המאפיינים את עברה של חדרה. הכניסה לפארק בחינם, ובצמוד לו חנייה בתשלום בכל ימי השבוע.
בתחומי הפארק מקיימת העירייה אירועי בידור רבים הפתוחים לציבור.
גלריה

מסלול סקייטפארק
נקודת תצפית על הפארק
האגם המלאכותי
הערות שוליים

↑  רון איתן, מקום ראשון לאקו פארק חדרה, באתר פלאשנט, 25 ביולי 2018
↑  נטע פלג, חדרה: השבוע תונח אבן פינה ל'אקו פארק', באתר blinker‏, 27 באפריל 2015
אמאוס

ערך זה עוסק ביישוב קדום באזור ירושלים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
המקומות השונים שהוצעו כזיהוי לאמאוס
אמאוס (יוונית Ἐμμαούς; לטינית Emmaus) היה יישוב יהודי קדום על הדרך בין ירושלים והשפלה, אשר קיימות גישות שונות לזיהויו כיום.
תושבי העיר נמכרו לעבדות על ידי הלוחם הרומי גאיוס קסיוס לונגינוס, ולפי אחד הזיהויים מדובר במקום בו לאחר דיכוי המרד הגדול יישב הקיסר אספסיאנוס חיילים משוחררים ושינה את שמה ל"ניקופוליס" (-עיר הניצחון).
לפי האמונה הנוצרית, פגש בה ישו שניים מתלמידיו, לאחר שקם לתחייה.
האתרים העיקריים המזוהים עם אמאוס > אמאוס ניקופוליס: התקופה הביזנטית

השם אמאוס הוא צורתו היוונית של השם העברי חמת או השם הארמי חמתא שמצביע על מרחצאות חמים שהיו במקום. הכפר הערבי עמואס, שהתקיים במקום עד 1967, שימר את השם הקדום "אמאוס". אין כיום ספק כי אמאוס שהתפרסמה בקרבות המכבים ושהייתה ידועה כאמאוס ניקופוליס בתקופה הרומית והביזנטית היא אמאוס שבעמק איילון. על יסוד מסורת מהמאה ה-3, זיהו הביזנטיים את אמאוס של הברית החדשה עם זו המוזכרת בספר מקבים א' ובכתבי יוסף בן מתתיהו. זיהויה של אמאוס במקום זה החזיק עד תקופת ממלכת ירושלים הצלבנית. המרחק מאמאוס-ניקופוליס לירושלים הוא המכשלה העיקרית לזיהויה עם אמאוס מהברית החדשה. הערך של 176 סטדיות קרוב ל-160, אך כאמור המרחק המקובל כיום על החוקרים הוא של 60 סטדיות מאמאוס האוונגלית לירושלים. בתקופה הביזנטית נבנתה במקום כנסייה. לימים נדדה המסורת לאבו גוש, ונראה שהכנסייה הצלבנית שנבנתה באמאוס-ניקופוליס על חורבות הכנסייה הביזנטית קשורה למסורת אחרת, הקושרת את המקום לחשמונאים, משום קרבתו למודיעין. ב-1878, ביום שני של הפסחא, התגלה למרים בוארדי, נזירה כרמליתית מבית לחם, חזיון שבו ראתה מקום עליו נאמר לה "זה המקום בו ישוע ברך את הלחם, בביתם של תלמידי אמאוס". שבועיים אחר כך הזדמנה הנזירה לאמאוס-ניקופוליס וזיהתה את המקום אותו ראתה בחזיונה. מאז עלה שוב זיהויה של אמאוס-ניקופוליס עם האירוע המתואר בברית החדשה, וב-1879 קנה מסדר הכרמליתיות את השטח מאנשי הכפר הערבי עמואס, ובאתר החלו חפירות. בהמשך הוקם במקום "בית השלום", המשמש מאז 1993 את "קהילת בני האושר".
האתרים העיקריים המזוהים עם אמאוס > אבו גוש: התקופה הצלבנית

המסורת של זיהוי אמאוס-ניקופוליס עם אמאוס האוונגלית נמשכה עד הגעת הצלבנים לארץ; הללו חיפשו אתר במרחק 60 סטדיות מירושלים, על פי המסורת המקובלת באירופה. הצלבנים הגיעו במהלך חיפושיהם אחר אמאוס האוונגלית לקריית אל ענב (כיום אבו גוש), הנמצאת על הדרך הראשית מיפו לירושלים. קריית אל ענב נמצאה אכן מרוחקת כ-60 סטדיות מירושלים, לכן נמצאה מתאימה על ידי הצלבנים לזיהוי עם אמאוס האוונגלית. בעקבות הזיהוי נבנה במקום מנזר בנדיקטיני ולימים גם כנסיית גבירתנו של ארון הברית.
האתרים העיקריים המזוהים עם אמאוס > אל-קובייבה: ימי הביניים ועד היום

מעיון קפדני במסלולי הצליינים הלטיניים, נראה כי הזיהוי של אמאוס בקובייבה לא היה קיים במאה ה-12, אז רווחו שני הזיהויים של אמאוס בניקופוליס ובאבו גוש. הכפר הפרנקי באל-קובייבה היה יישוב הקבע הראשון במקום והוא נבנה בשנות העשרים של המאה ה-12. בתקופה זו נבנתה במקום כנסייה שנראה כי שימשה ככנסייה קהילתית (פרוכיאלית) ולא היה לה קשר למסורות אמאוס. כאשר גורשו הצלבנים מירושלים ומהרי יהודה במחצית המאה ה-13, נאלצו עולי רגל נוצרים לעלות מיפו לירושלים דרך רמלה ונבי סמואל. האיסור לבקר במקומות הקדושים שמסביב לירושלים גרם לנדידת מסורות עתיקות לאתרים נגישים. הימצאותה של קובייבה על הדרך שבה הלכו, שרידי הכנסייה מימי הביניים באתר, וריחוקה של קובייבה כשישים סטדיות מירושלים, התאימו למקורות. מורי הדרך הפרנציסקנים שליוו את הצליינים החלו לגבש בתקופה זו את הזיהוי של אמאוס עם אל-קובייבה. בראשית המאה העשרים נבנתה במקום כנסייה פרנציסקנית שהוקדשה ב-1902.
הבעייתיות בזיהוי האתר > זיהוי על פי כתבי יוסף בן-מתתיהו

אמאוס נזכרת אצל יוסף בן מתתיהו, לפיו היא הייתה בתקופת המאה ה-1 לפנה"ס עיר קטנה, שתושביה נמכרו לעבדות על ידי גאיוס קסיוס לונגינוס. עוד ציין יוסף בן-מתתיהו, כי לאחר דיכוי המרד יישב אספסיאנוס באמאוס שמונה מאות חיילים משוחררים "הנפטרים מעבודות הצבא", ושינה את שמה לניקופוליס - "עיר הניצחון". ברם, בכתבי יד שונים מספרו של יוסף בן-מתתיהו, צוינו ערכים שונים לגבי מרחק הקולוניה של אספסיאנוס מירושלים. לעיתים מופיע המספר 60 סטדיות (11 ק"מ) ולעיתים 30 (5.5 ק"מ), ונראה כי מדובר בשני מקומות שונים: האתר הראשון הוא עיירה בגבול עמק איילון שנודעה לאחר דיכוי המרד הגדול בשם ניקופוליס. האתר השני, ככל הנראה "קולוניה אמוסה", שכן בקרבת מוצא הנקראת במקרא "המצה". במקום זה יישב אספסיאנוס חיילים משוחררים, ושם האתר השתמר בשמו של הכפר הערבי קאלוניה:
"הוא החזיק באדמת הארץ כברכושו הפרטי, למעט השטח שנתן לשמונה מאות חיילים למושב לאחר שסיימו את שירותם הצבאי; אדמות אלה היו באמאוס, מרחק שלושים ריס מירושלים."
הבעייתיות בזיהוי האתר > זיהוי על פי הברית החדשה

הברית החדשה מציינת שתי גרסאות למרחקה של אמאוס מירושלים: בחלק מכתבי היד מוזכרת אמאוס במרחק 60 סטדיות מירושלים ובחלקם במרחק 160 סטדיות. כתבי היד המזכירים את המספר 60 רבים בהרבה מאלו המזכירים את המספר 160 (מתוך כ-3,000 כתבי יד של הברית החדשה שנמצאו רק כעשרים מזכירים את המספר 160 סטדיות). יחד עם זאת, הקודקסים המועטים המזכירים את המספר 160 סטדיות אמינים ועתיקים יותר. לדוגמה, אחד מכתבי היד המגדילים את המרחק בין אמאוס לירושלים ל-160 סטדיות הוא קודקס סינאיטיקוס, כתב יד מהמאה ה-4, שהוא אחד העותקים העתיקים והחשובים ביותר של הברית החדשה.
בסביבות המאה ה-4 קבע אוסביוס מקיסריה באונומסטיקון כי אמאוס שבברית החדשה היא ניקופוליס שבעמק איילון, ובכך קיבל את האומדן של 160 סטדיות. בעקבות אוסביוס אימץ הירונימוס אותו זיהוי מקום בתרגומו ללטינית של האונומסטיקון, אף שבתרגומו לוולגטה השאיר את הערך 60. על סמך אנלוגיה מעורפלת של שמות ומרחקים, זוהו מקומות שונים בארץ ישראל, בתקופות שונות, כאמאוס שבברית החדשה: הקסטל, קאלוניה, אבו גוש, עמואס, אל-קובייבה, בית גוברין, חירבת חמסה דרומית מערבית לבתיר, ארטאס הסמוכה לבריכות שלמה, ועוד. הוויכוח סביב הזיהוי המדויק טרם הוכרע, ועד היום מנסים אנשים שונים בכנסייה להגן על הזיהוי המקובל עליהם. נראה כי חשיבות הזיהוי של האתר המקורי נובעת בין השאר מכך שלרבים מהצליינים המבקרים במקומות הקדושים חשיבות המקום הקדוש אינה טמונה רק בזיכרון המסורת ובתפילה, אלא בידיעה כי המקום הוא אותנטי.
אמאוס במקורות הנוצריים

התגלות ישו לשני תלמידיו בדרך לאמאוס מתוארת בפירוט בטקסט הבשורה על-פי לוקאס:
וְהִנֵּה שְׁנַיִם מֵהֶם הָיוּ הֹלְכִים בְּעֶצֶם הַיּוֹם הַזֶּה אֶל־כְּפָר אֶחָד הַרְחֵק מִירוּשָׁלַיִם כְּשִׁשִּׁים רִיס וּשְׁמוֹ עַמָּאוּס׃ וְהֵם נִדְבְּרוּ אִישׁ אֶל־רֵעֵהוּ עַל־כָּל־הַקֹּרוֹת הָאֵלֶּה׃ וַיְהִי הֵם מְדַבְּרִים וּמִתְוַכְּחִים יָחַד וְהִנֵּה יֵשׁוּעַ עַצְמוֹ נִגַּשׁ וַיֵּלֶךְ אִתָּם׃ וְעֵינֵיהֶם אֲחוּזוֹת וְלֹא יַכִּירֻהוּ׃ וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם מָה הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה אֲשֶׁר אַתֶּם נֹשְׂאִים וְנֹתְנִים בָּהֶם יַחְדָּו בַּדָּרֶךְ וַיַּעַמְדוּ וּפְנֵיהֶם זֹעֲפִים׃ וַיַּעַן אֶחָד מֵהֶם וּשְׁמוֹ קְלֵיוֹפָס וַיֹּאמֶר אֵלָיו הַאַתָּה לְבַדְּךָ גָּר בִּירוּשָׁלַיִם וְלֹא יָדַעְתָּ אֶת־אֲשֶׁר נַעֲשָׂה בְתוֹכָהּ בַּיָּמִים הָאֵלֶּה׃ וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם וּמָה הִיא וַיַּגִּידוּ אֵלָיו מַעֲשֵׂה יֵשׁוּעַ הַנָּצְרִי אֲשֶׁר הָיָה אִישׁ נָבִיא גִּבּוֹר בְּפֹעַל וּבְאֹמֶר לִפְנֵי הָאֱלֹהִים וְלִפְנֵי כָּל־הָעָם׃ וְכֹהֲנֵינוּ הַגְּדוֹלִים וּזְקֵנֵינוּ הִסְגִּירֻהוּ לְמִשְׁפַּט־מָוֶת וַיִּצְלְבֻהוּ׃ וַאֲנַחְנוּ קִוִּינוּ כִּי זֶה־הוּא הֶעָתִיד לִגְאֹל אֶת־יִשְׂרָאֵל וְעַתָּה זֶה שְׁלשֶׁת יָמִים הַיּוֹם מֵאָז נַעֲשׂוֹּ אֵלֶּה׃ אֶלָּא שֶׁגַּם־נָשִׁים מִקִּרְבֵּנוּ הֶחֱרִידֻנוּ אֲשֶׁר־קִדְּמוּ בַבֹּקֶר לָבֹא אֶל־הַקָּבֶר׃ וְלֹא מָצְאוּ אֶת־גְּוִיָּתוֹ וַתָּבֹאנָה וַתַּגֵּדְנָה כִּי רָאוּ גַּם־מַרְאֵה מַלְאָכִים הָאֹמְרִים כִּי־הוּא חָי׃ וַיֵּלְכוּ אֲנָשִׁים מִשֶּׁלָּנוּ אֶל־הַקָּבֶר וַיִּמְצְאוּ כַּאֲשֶׁר אָמְרוּ הַנָּשִׁים וְאוֹתוֹ לֹא רָאוּ׃ וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם הוֹי חַסְרֵי דַעַת וְכִבְדֵי לֵב מֵהַאֲמִין בְּכֹל אֲשֶׁר־דִּבְּרוּ הַנְּבִיאִים: הֲלֹא עַל־הַמָּשִׁיחַ הָיָה לִסְבֹּל אֶת־כָּל־זֹאת וּלְהִכָּנֵס בִּכְבוֹדוֹ׃ וַיָּחֶל מִמּשֶׁה וּמִכָּל־הַנְּבִיאִים וַיְבַאֵר לָהֶם אֶת־כָּל־הַכְּתוּבִים הַנֶּאֱמָרִים עָלָיו׃ וַיִּקְרְבוּ אֶל־הַכְּפָר אֲשֶׁר־הֵם הֹלְכִים שָׁמָּה וַיָּשֶׂם פָּנָיו וַיְהִי כְּהֹלֵךְ לוֹ לְדַרְכּוֹ׃ וַיִּפְצְרוּ־בוֹ לֵאמֹר שְׁבָה אִתָּנוּ כִּי עֶת־עֶרֶב הִגִּיעַ וְנָטָה הַיּוֹם וַיָּבֹא הַבַּיְתָה לָשֶׁבֶת אִתָּם׃ וַיְהִי כַּאֲשֶׁר הֵסֵב עִמָּהֶם וַיִּקַּח אֶת־הַלָּחֶם וַיְבָרֶךְ וַיִּבְצַע וַיִּתֵּן לָהֶם׃ וַתִּפָּקַחְנָה עֵינֵיהֶם וַיַּכִּירֻהוּ וְהוּא חָמַק עָבַר מֵעֵינֵיהֶם׃ וַיֹּאמְרוּ אִישׁ אֶל־רֵעֵהוּ הֲלֹא בֹעֵר הָיָה לְבָבֵנוּ בְּקִרְבֵּנוּ בְּדַבְּרוֹ אֵלֵינוּ בַּדֶּרֶךְ וַיִּפְתַּר־לָנוּ אֵת הַכְּתוּבִים.
המסורת הנוצרית מזהה את אחד התלמידים כ"קליאופס", בעלה של מרים, אחת מאלו שנכחו בצליבת ישו (הבשורה על-פי יוחנן פרק 29 פסוק 25), ואת התלמיד השני כ"שמעון", בנו של קליאופס ואחד משבעים תלמידיו של ישו.
לקריאה נוספת

חיים גורן, המוסדות הנוצרים באבו ע’וש בעת החדשה, קתדרה, 62 (1991), עמודים 80- 106
יוחנן מנור, "המסורות השונות על מקומה של אמאוס", קרדום, 6,(1979), עמודים 26-21.
Bagatti Bellarmino, Emmaus-Qubeibeh, Franciscan printing press, Jerusalem 1993
Michel Vincent, Le Complexe Ecclésiatique d’Emmaüs-Nicopolis, Université de Paris Sorbonne, Paris IV, Paris, 1996-1997, Library of Beatitudes in Emmaus Nicopolis
Sabino de Sandoli, The sanctuary of Emmaus and Nearby Biblical Sites, Franciscan printing press, Jerusalem1966
Vincent L H et Abel F. M, Emmaus sa Basilique et son Histoire, Pairs 1932
אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 181 - 182, מסת"ב 978-965-566-137-8
הערות שוליים

↑  שלט הדרכה באתר.
↑  "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים", חלק ז'.
↑  "תולדות מלחמת היהודים ברומאים", יוסף בן-מתתיהו, 7, 217.
↑  נוסח אחר 160 ריס.
| חייו, מותו, ותחייתו של ישו |
| --- | --- | --- |
| ילדותו | הבשורה למרים • הביקור • הולדת ישו • סגידת הרועים • שלושת האמגושים • הבריחה למצרים • טבח החפים מפשע • ישו בין המורים |  |
| בגרותו | טבילת ישו • פיתויו של ישו • החתונה בקנה • הדרשה על ההר • הדרשה על המישור  • השומרוני הטוב • ההשתנות |  |
| השבוע הקדוש | הכניסה לירושלים • הסעודה האחרונה • הייסורים בגן • מאסרו של ישו • חקירת ישו בידי הסנהדרין • משפטו של ישו בפני פונטיוס פילאטוס • צליבת ישו |  |
| תחייתו | קבורת ישו • תחיית ישו • נס הדגים השני וההבטחה לפטרוס • הפגישה באמאוס • העלייה השמיימה • הביאה השנייה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532355405171  BnF: cb12486393w (data)  GND: 4231880-4  LCCN: sh93005265 
שרידי הכנסיות באמאוס ניקופוליס
חזית הכנסייה הצלבנית באבו גוש
הכנסייה הפרנציסקנית באל-קובייבה
התלמידים מזמינים את ישו לביתם. דוצ'יו די בונאינסנייה (1308-1311)
ארוחת ערב באמאוס ציור של קאראווג'ו
תבליט: ישו והתלמידים
אמן (שיר של שרית חדד)

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
יוסי חרסונסקי: 
אמן הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד, אשר לא נכלל באף אלבום שלה. השיר יצא לאור ב-21 בינואר 2018, כסינגל הראשון של חדד בשנה הזו, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד של מדיה פורסט, והחמישי במצעד של רדיו אמצע הדרך.
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי דורון מדלי שגם הלחין אותו, והוא הופק על ידי הנרי ורמי עזרא. השיר יצא לאור כאשר חזרה שרית חדד אל עולם המוזיקה לאחר לידת בתה הבכורה. לפני כן, הקדישה עבורה את השיר "חלק ממני".
כשנשאל דורון מדלי מה הוא חושב על השיר, הוא אמר כי: "רציתי ליצור שיר שיחבר בין שרית של היום ובין שרית עם התלתלים מהעשור הראשון של הקריירה המפוארת שלה".
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר מכיל בתוכו גם את מילותיו, והוא מציג את חדד כשהיא לבושה בחולצה בצבע שחור. הקליפ הוכן ונערך על ידי סיני גרפיקס.
נכון לאפריל 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-2 מיליון צפיות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2018)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2018)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2018)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2018)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 3 |  |
|  ישראל | רדיו אמצע הדרך | 5 |  |
|  ישראל | אקו"ם | 9 |  |
אסתר ויז'בצקי-זיו

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1947 (בת 77) לגניצה, רפובליקת פולין 
 שם לידה:  אלאונורה גרינוורצל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 שפות היצירה:  עברית 
 מספר צאצאים:  1 
 
אסתר ויז'בצקי זיו (נולדה ב-22 בפברואר 1947) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה

היא נולדה בלגניצה שבפולין בשם אלאונורה גרינוורצל. עלתה לישראל עם הוריה ואחיה בשנת 1957. עד 1959 התגוררה עם משפחתה במעברה בטבריה עלית, משם עברה המשפחה לחולון.
לאחר שירותה הצבאי סיימה לימודי ספרות, פילוסופיה וחינוך באוניברסיטת תל אביב. בשנה השלישית ללימודיה החלה ללמד בבתי ספר תיכוניים. כמו כן לימדה עברית באולפנים והנחתה בחוג לספרות באוניברסיטה הפתוחה. באותה שנה נישאה ולאחר מכן נולד בנה היחיד. כמה שנים מאוחר יותר התגרשה.
בין השנים 1985-1979 עבדה כעיתונאית בעיתון "מעריב". בשנת 1985 עברה לירושלים והחלה לכתוב פרוזה. היום היא חיה בירושלים ומנהלת גלריה לצורפות, "גרינוורצל עיצוב".
ויז'בצקי זיו מפרסמת בקביעות רשימות וספורים בבלוג שלה בשם "חביתה" ב-"קפה דהמרקר" וב-"blogspot", תחת שם העט "באבא יאגה".
ספריה ופרסומיה

בשנת 1989 יצא לאור ספרה הראשון, "שאון מותו של שימק" בסדרת "פרוזה אחרת" בהוצאת "עם עובד".
בשנת 2001 פורסם ספרה "באבא יאגה" ב"הוצאת הקיבוץ המאוחד".
סיפורים קצרים שלה ושירים פורסמו בכתבי עת ובעיתונים בישראל ובעולם, ובהם "הארץ", "מעריב", "פרוזה", "אלפיים (כתב עת)" ו-"גג" - כתב עת לספרות.
סרטי דוקו

אסתר ביימה אף סרטים תיעודיים קצרים, "סרטוני אכפת לי" שהופקו על ידי "עידן" הטלוויזיה הקהילתית.
בשנת 2016 ביימה את "חיים בדרך", אשנב לחייו של מנקה מדרגות ובניינים, חיים פקוביץ (איש דתי ורחב אופקים). חיים חי חיים אחרים על פי דרכו.
באותה השנה ביימה את "חיים SUPER", אודות חייה של ענת ברמן, קופאית בסופר, אם חד-הורית וסטודנטית. לא סתם חיים, אלא SUPER חיים.
בשנת 2017 ביימה את "פעם עברה פה הרכבת", סרט על פארק המסילה בירושלים, שבשטחו נחתם הסכם השלום הראשון בין יהודים לערבים בשנת 1930. גם היום הפארק מחבר בין יהודים לערבים, בין שכונות עשירות לשכונות עניות.
בשנת 2019 ביימה את "הפוך - לתרגל ויתור", המתעד את פרויקט היוגה החינמי בגיא בן הינום בירושלים, ואת תרומתה של היוגה על מתרגליה.
בשנת 2021 ביימה את הסרט "תהרוס את הגדר עכשיו" בו תיעדה יהודים ופלסטינים שחיים בירושלים, בשכונת התפר אבו תור\א-ת'ורי, משני עברי הרחוב, שהחליטו לפעול יחד למען האינטרסים המשותפים שלהם כשכונה.
הערות שוליים

↑  "גג" - כתב עת לספרות
↑  חיים בדרך ביוטיוב
↑  חיים SUPER ביוטיוב
↑  פעם עברה פה הרכבת ביוטיוב
↑  הפוך - לתרגל ויתור
↑  תהרוס את הגדר עכשיו ביוטיוב https://www.youtube.com/watch?v=DGZ8c8AAd9E&t=48s
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306731405171  LCCN: n88241039  VIAF: 97219277   WorldCat (עם VIAF): 97219277
אמצ'יטקה

| --- | --- |
צילום לוויין של האי
צילום לוויין של האי
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  דרום־מערב אלסקה
 קואורדינטות:  51°28′N 179°05′E﻿ / ﻿51.467°N 179.083°E﻿ / 51.467; 179.083
 ארכיפלג:  האיים האלאוטיים
 סוג:  אי געשי
 שטח:  308.6 קילומטר רבוע
 אורך:  68 קילומטר
 רוחב:  6 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 אוכלוסייה:  0
  (למפת אלסקה מוגדלת) ג'ונו אנקורג' פיירבנקס סיטקה קטצ'יקן אנאלסקה בארו נום קוצביו קנדה רוסיה האוקיינוס השקט ים ברינג ים צ'וקצ'י ים בופוראמצ'יטקה(למפת אלסקה רגילה) ג'ונו אנקורג' פיירבנקס סיטקה קטצ'יקן אנאלסקה בארו נום קוצביו קנדה רוסיה האוקיינוס השקט ים ברינג ים צ'וקצ'י ים בופוראמצ'יטקה
 
אמצ'יטקה הוא אי געשי שאינו יציב מבחינה טקטונית, שנמצא בקבוצת איי ראט שבאיים האלאוטיים בדרום-מערב אלסקה. אורכו כ-68 ק"מ ורוחבו נע בין 3 ל-6 ק"מ. האקלים בו ימי, יש בו סערות רבות, ושמיו מכוסים בדרך-כלל בעננים.
האי היה מיושב במשך יותר מ-2,500 שנים בידי תושבים אלאוטיים, אך החל מ-1832 אין בו יישובים קבועים. האי היה כלול ברכישת אלסקה משנת 1867, וכלול מאז כחלק מארצות הברית. במלחמת העולם השנייה שימש האי כבסיס אווירי לכוחות ארצות הברית בקרב על האיים האלאוטיים, המערכה היחידה שהתנהלה במלחמת העולם השנייה על אדמת ארצות הברית עצמה.
אמצ'יטקה נבחר על ידי הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית כאתר לפיצוצים תת-קרקעיים לנשק גרעיני, ושלושה ניסויים כאלה בוצעו בו בין השנים 1965 ל-1971. הראשון, "לונג שוט" (Long Shot), היה פיצוץ בעוצמה של 80 קילוטון שבוצע ב-1965, השני, "מילרואו" (Milrow), בעוצמה של 1 מגהטון ב-1969, והשלישי, "קאניקין" (Cannikin), בעוצמה של קרוב ל-5 מגהטון בוצע ב-1971, והיה הניסוי הגרעיני התת-קרקעי הגדול ביותר שביצעה ארצות הברית אי פעם.
הניסויים עוררו התנגדות עזה, בעיקר מארגונים להגנת הסביבה שחששו ש"קאניקין" יגרום לרעידות אדמה ולגלי צונאמי. ההתנגדות ופעולות המחאה לקראת פיצוץ קאניקין הביאו להקמת ארגון גרינפיס.
אמצ'יטקה כבר אינו משמש כאתר ניסויים, אך עדיין מנוטר לבדיקת דליפות של קרינה גרעינית.
גאוגרפיה

אמצ'יטקה הוא הדרומי מבין קבוצת איי ראט שבשרשרת האיים האלאוטיים. הוא מוקף בים ברינג מצפון וממזרח, ובאוקיינוס השקט מדרום וממערב.
חלקו המזרחי הוא רמה נמוכה עם מספר אגמים קטנים, גבעות מתונות, וצמחיית שיחים, אזוב, וחזזית. מרכז האי הוא הררי, וחלקו המערבי שומם וצמחייתו דלילה. האקלים אוקייני, ערפילי, סחוף רוחות, וב-98 אחוז מימי השנה מכוסה האי בעננים. הטמפרטורות באי מתונות בשל ההשפעה הממזגת של האוקיינוס, אך סופות חזקות ישנן באי לעיתים תכופות. מבחינה גאולוגית, האי הוא געשי ובלתי יציב, ומהווה חלק מהבלוק הקרומי שניתק מהקשת הוולקנית של האיים האלאוטיים.
היסטוריה מוקדמת

ההיסטוריה האנושית באמצ'יטקה התחילה לפני כ-2,500 שנים, וישבו בו בני האלאוטים. שרידים אדם משנת 1000 לספירה התגלו ב-1980.
ב-1741 נראה אמצ'יטקה על ידי ויטוס ברינג, וכונה על-ידו סנט מקאריוס, ב-1790 הוא נראה על ידי בילינגס, ובשנת 1820 ירד לחופו שישמארף.
החל מסוף המאה ה-18 הקימו ציידים וסוחרים רוסים מושבות של קבע באמצ'יטקה ובאיים הסמוכים, תוך ניצול התושבים האלאוטים הילידים. כתוצאה מכך פחתה אוכלוסיית המקומיים, וב-1832 כבר לא נותר באי יישוב של קבע, ובמלחמת העולם השנייה נותר באי רק כפר דייגים רוסי נטוש יחיד. האיים נחקרו בידי משלחות מחקר באזור צפון האוקיינוס השקט ב-1855, ונכללו ברכישת אלסקה, שבה נקנתה אלסקה מידי הרוסים בשנת 1867.
ב-1913, הקצה נשיא ארצות הברית, ויליאם טאפט, את שרשרת האיים האלאוטיים, ובכללם את אמצ'יטקה, לשמורת טבע. התושבים המקומיים באי אטקה חכרו את האי למטרת ציד שועלים ב-1920, והמשיכו בכך עד לפלישה היפנית למערב האלאוטים ב-1942.
מלחמת העולם השנייה

ביוני 1942 כבשו היפנים חלק מהאיים האלאוטים המערביים, ועמדו לכבוש גם את אמצ'יטקה. כדי לסלק את היפנים, החליט המטה הכללי האמריקני לפעול במהירות, ולבנות מספר בסיסי אוויר ושדות תעופה צבאיים ממערב לאומנק, שמהם יוכלו מפציצים אמריקנים לתקוף את כוחות הכיבוש היפנים.
הצבא האמריקני בנה באיים שהיו בשליטתו 14 בסיסי אוויר, ובסיור שערך צבא ארצות הברית באמצ'יטקה בספטמבר 1942, הוחלט שיהיה קשה לבנות מסלולי המראה באי. עם זאת, ב-13 בדצמבר 1942 הוחלט בכל זאת לבנות מסלול המראה באמצ'יטקה, וזאת כדי להקדים את היפנים ולמנוע מהם את כיבוש האי. משלחת סיור נוספת שביקרה באי בין 19-17 בדצמבר המליצה לסלול מסלול המראה קצר בתוך שבועיים-שלושה, ובסיס אווירי ראשי בתוך שלושה עד ארבעה חודשים.
התוכנית החלה להתבצע, וב-12 בינואר 1943 נחתו כוחות אמריקנים באי ללא התנגדות מצד היפנים, פרט להטבעת המשחתת האמריקאית וורדן (DD-352) ועמה 14 חיילים.
למרות מזג האוויר הקשה וההפצצות היפניות, נמשכה בנייתו של שדה התעופה, והוא היה מוכן לפעולה כבר ב-16 בפברואר 1943. הפיקוד האלסקאי היה עתה במרחק של 80 ק"מ בלבד ממטרתו, האי קיסקה. יחד עם שדה התעופה בן שלושת מסלולי ההמראה, נבנו באי גם מספר מבני שירות וכבישים. בשיאו היה אמצ'יטקה מאוכלס בכ-15,000 חיילים.
הקרב על האיים האלאוטיים הסתיים בניצחון אמריקני ב-24 באוגוסט 1943, והיה הקרב היחיד במלחמת העולם השנייה שנערך על אדמת אחת ממדינות ארצות הברית. עם סיום הלחימה נותרה באי טייסת יירוט אמריקנית אסטרטגית, שנשארה בו עד פברואר 1945. הצבא פינה את האי באוגוסט 1950, ונותרה בו רק תחנת מעקב מזג אוויר, שפעלה במהלך שנות ה-50, תחנת תקשורת בין 1959 ל-1961, ותחנת ממסר שפעלה בשנות ה-60 וה-70.
תוכניות לניסויים גרעיניים

בשנת 1951 החל משרד ההגנה האמריקני לשקול ביצוע של ניסויים גרעיניים באי. מטרת הניסויים באותה עת הייתה לבדוק את ממדי הלוע שעשוי להיווצר כתוצאה מפיצוץ גרעיני. לפיכך, תוכנן פיצוצן של שתי פצצות בעוצמה של 20 קילוטון כל אחת. לאחר שנקדחו כ-34 קידוחי ניסוי, הגיעו המתכננים למסקנה שהאי אינו מתאים למטרה זו, והניסויים הועברו לאתר הניסויים שבמדינת נבדה.
בסוף שנות ה-50, הגיעו מדענים למסקנה שהבנה טובה יותר של האפקטים הסייסמולוגיים של פיצוצים גרעיניים היא הכרחית כדי לזהות ניסויים תת-קרקעיים שבוצעו בידי ברית המועצות.  "ניסוי ריינייר" (Rainier), שהיה חלק ממבצע "פלאמבוב" (Plumbbob), שהיה בעוצמה של 1.7 קילוטון, גרם לסיגנלים סייסמיים חזקים, אך אלו נראו דומים למדי לסיגנלים הסייסמיים שנוצרים ברעידת אדמה רגילה. ב-1959, הקים ד"ר ג'יימס קיליאן, עוזר הנשיא למדע וטכנולוגיה, את ה"פאנל לשיפור הסייסמוגרפיה", שמטרותיו היו להביא לשיפור המכשור הסייסמוגרפי ולפריסה גלובלית של תחנות סייסמוגרפיות בעולם, וכן למחקר מעמיק יותר של האפקטים הסייסמיים של פיצוצים גרעיניים. הפרויקט אושר על ידי ממשל הנשיא אייזנהאואר.
במקביל לוועדה לאנרגיה אטומית, שהייתה עצמאית וכפופה ישירות לנשיא ארצות הברית, החל גם משרד ההגנה האמריקני לבחון שוב את אמצ'יטקה כאתר לניסויים גרעיניים תת-קרקעיים.
ניסוי "לונג שוט"

כדי לבצע את הניסוי "לונג שוט" (Long Shot), תפס משרד ההגנה את האי בין השנים 1964 ו-1966, כשהסיוע המדעי, מכשירי המדידה, והפצצות עצמן סופקו על ידי הוועדה לאנרגיה אטומית. מטרת הניסוי הייתה "להגדיר את ההתנהגות והמאפיינים של הסיגנלים הסייסמיים הנוצרים מפיצוצים גרעיניים, ולבדלם מהסיגנלים הסייסמיים שנוצרים מרעידות אדמה טבעיות".
הפיצוץ התבצע בסופו של דבר ב-29 באוקטובר 1965. פיר הקידוח נכרה בעומק של 714 מטרים, והפיצוץ היה בעוצמה של 80 קילוטון. היה זה הניסוי הראשון שארצות הברית ביצעה באתר מרוחק, והראשון שהתבצע באחריות משרד ההגנה. לא הייתה קריסה של פני השטח, אך הייתה דליפה של טריטיום ושל קריפטון אל פני השטח, דליפות שהוסתרו מהציבור עד 1969.