stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברכה קול

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  רחובות
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  מוזיקאית קלאסית, זמרת אופרה, נגנית חלילית
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, אופרה
 סוג קול:  מצו סופרן
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  חלילית, פסנתר
 http://www.bracha-kol.com
 
ברכה קול היא מוזיקאית קלאסית, זמרת אופרה בתפקיד מצו סופרן, נגנית חליליות, פסנתרנית, מדריכת דיקציה לשחקנים ומגישת טלוויזיה ישראלית.
הערות שוליים

↑  קול ברכה, מצו-סופרן, באתר www.israel-opera.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300801005171  VIAF: 97585276   WorldCat (עם VIAF): 97585276
אלי הורביץ (מרידור)

| --- | --- |
אלי הורביץ (מרידור), מנכ"ל קרן טראמפ
אלי הורביץ (מרידור), מנכ"ל קרן טראמפ
 לידה:  27 בנובמבר 1970 (בן 54) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פעילות בולטת:  פילנתרופיה, חינוך, פובליציסטיקה
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 קרן טראמפ
 
אליהו (אלי) הורביץ (נולד ב-27 בנובמבר 1970) הוא איש חינוך ישראלי, מנכ"ל קרן טראמפ לחינוך, יושב-ראש פורום הקרנות הפילנתרופיות בישראל, ולשעבר חבר ועד החינוך.
מאמרים נבחרים

אלי הורביץ, ‏השיעור שתלמידי ישראל ילמדו: הם שוב בתחתית סדר העדיפויות, באתר מעריב אונליין, 29 באוגוסט 2023
אלי הורביץ, מי בכלל צריך את חטיבות הביניים?, באתר TheMarker‏, 22 בינואר 2018
אלי הורביץ, הזכות ללמוד עם מורה מעולה, באתר ישראל היום, 29 באוגוסט 2015
אלי הורביץ, הבחירות והחינוך, באתר כלכליסט, 26 באוקטובר 2012
אלי הורביץ, לעבור לתווי קנייה חברתיים, באתר TheMarker‏, 23 במרץ 2010
אלי הורביץ, המגזר השלישי: שער חליפין חברתי, באתר TheMarker‏, 30 בספטמבר 2009
הערות שוליים

↑  אלן קרוגר, "האם יש קשר בין עוני, חינוך וטרור?", אוניברסיטת פרינסטון, 2003
↑  יצחק זמיר, דוח הוועדה לשינוי מעמד הספרייה הלאומית, ירושלים, 2004
↑  שאול אמסטרדמסקי, מנכ"ל הקרן שמאחורי התוכנית לחיזוק לימודי המתמטיקה: "הילדים שלכם צריכים ללמוד להיכשל", באתר כלכליסט, 16 בספטמבר 2015
↑  אלי הורביץ נבחר למקום ה-87 ברשימת "100 המשפיעים לשנת 2012", דה-מרקר, 16.9.2012
↑  אלי הורביץ, יום המורה: ללמוד מהמצטיינים, באתר ישראל היום, 13 בדצמבר 2014
↑  TheMarker digital, 100 המשפיעים - הרשימה המלאה, באתר TheMarker‏, 28 בספטמבר 2008
↑  דו"ח הוועדה, באתר משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה
↑  וואלה כסף‏, יושב ראש חדש לפורום הקרנות הפילנתרופיות בישראל - אלי הורביץ, מנכ"ל קרן טראמפ לחינוך, באתר וואלה, 5 במאי 2024
↑  יורם הרפז ואלי הורביץ, חינוך בצומת, באתר מכון ברנקו וייס - הוצאת דביר
↑  הדור הרביעי, בלוג חברתי
↑  אלי הורביץ, הדור הרביעי 4.0, 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312747105171  LCCN: nr00018402  VIAF: 7355094   WorldCat (עם VIAF): 7355094
בית הכנסת אוהל מועד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 
 קואורדינטות:  32°03′48″N 34°46′30″E﻿ / ﻿32.06323889°N 34.77503056°E﻿ / 32.06323889; 34.77503056
 תבנית:לשוניות2
 
פנים בית הכנסת אוהל מועד, מאי 2009
בית הכנסת הגדול הספרדי אוהל מועד הוא אחד מבתי הכנסת הראשונים שהוקמו בעיר תל אביב ומשמש עד היום כמקום לתורה ותפילה בימי החול ובשבתות וחגים. נוסח התפילה הוא נוסח הספרדים. במשך שנים שגשגה קהילת בית הכנסת והוא היה למרכז רוחני פופולרי ובמרבית התפילות נאלצו רבים להישאר בחוץ.
מיקומו וגודלו של המבנה שיוו לו את הדרו וחשיבותו ברחוב שד"ל 5, פינת שדרות רוטשילד ההומות. בעבר התנוסס לו המבנה לתפארה גבוה ורם מעל הבתים שסביבו, אך כיום מקיף את הבניין אזור משרדים. עזיבת התושבים את האזור במהלך שנות ה-60 הביאה לדלדול ניכר במספר המתפללים בבית הכנסת, כיום המבנה המרשים מלא מתפללים בשבתות וחגים, ובימות החול.
חזית בית הכנסת בראשית המאה הקודמת
תולדות המבנה

על הקיר הימני של בית הכנסת מצוי הנסח של הקרקע, את השטח רכשו בתחילת המאה הקודמת שלום אהרן לוי ושלמה יצחק כהן, מנכבדי קהילת יהודי עדן, שעלו ארצה מתימן הם קנו שני מגרשים אותם ייעדו להקמת בית כנסת אותם רכשו עוד בהיותם בדרכם מעדן לארץ ישראל אך בינתיים עזבו לפורט סעיד שבמצרים.
בתחילת שנות ה-20 של אותה המאה, התמנה הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל לרב הראשי של תל אביב, הרב עוזיאל ששמע אודות רכישה זו, שלח להם מכתב בשנת 1923, כשהיו בפורט סעיד בדרכם לארץ ישראל, בו הוא מברך אותם על קניית המגרשים ומשדל אותם לבנות מקום ראוי לתפילה לקהילה הספרדית בתל אביב ההולכת ונבנית. לוי וכהן תרמו את חלקות הקרקע עליהן בנוי בית הכנסת, וגם חלק נכבד מעלות הבנייה, והרב עוזיאל פיקח על המלאכה. במכתב שני, שנכתב בשנת 1925 ונשלח למצרים, מדווח הרב לתורמים על התקדמות הבנייה.
תכנון ובניה

בשנת 1923 הונחה אבן הפינה לבית כנסת הגדול "אוהל מועד".
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל יוסף ברלין אחד האדריכלים המובילים של תל אביב באותה תקופה בשנות ה-20. בשנת 1928 נרשם כנכס בטאבו שביפו. בשנת 1931 נחנך ברחוב שד"ל 5, לאחר שש שנות בנייה.
הסגנון האדריכלי הוא אר דקו, שמשלב במבנה צורות גאומטריות והנדסיות החלל הפנימי עוצב בסימבוליקה מיסטית תוכנית הבניין מורכבת מארבעה רבעים של 7 קשתות, ישנם ארבעה עמודים שכל אחד מהם מעוטר בקצהו ב-11 קימורים המציינים את 11 כוכבי הלכת שבשמים, מעל כל אחד מהעמודים הללו ממוקמות שבע קשתות שמסמלות את שבעת קני המנורה שהייתה בבית המקדש, במרכז הגג ממוקמת כיפה שנצבעה בצבע שמיים והיא בנויה בתבנית של 15 מדרגות כלפי הרקיע, המסמלות את 15 המעלות שהיו בבית המקדש, עליהם היו שרים הלווים את שיר המעלות. בשנת 1931 היה הבניין בשלבי בנייה סופיים ואף נבנתה לו כיפה את השלמת בניית הכיפה תרמו האחים בטיש סוחרים יהודים מלונדון. מידות בית הכנסת עצמו נבחרו על פי יחסי 'חתך הזהב' היחס בין רום התקרה הרגילה ורום תקרת הכיפה נבנה גם הוא לפי חיתוך הזהב, בראשה הוצב סמל המרכבה הקבלי בדמות מגן דוד תלת־ממדי. מה שמעניק לכל מי שנכנס פנימה את התחושה שהגיעה לבניין מושלם מבחינה פרופורציונלית.
לשכת הראשון לציון

הרב עוזיאל העביר את לשכתו למבנה, בימי המנדט הבריטי שימש בית הכנסת כסליק וגם כמקום אימונים של האצ"ל והלח"י.
בבית הכנסת אהל מועד נהגו להתפלל הרבנים הראשיים הספרדים לתל אביב כמו הרב עובדיה יוסף שהתפלל בה בעת ששימש כרב ראשי לתל אביב יפו וגם בשנתיים הראשונות לבחירתו לרב ראשי לישראל בשנת תשל"ג, הרב חיים דוד הלוי, ורבים מנכבדי העיר. כמו כן נהגו לערוך במקום אירועי חתונה ברוח התקופה בין המתחתנים היה אלי כהן. עד היום מתקיימים במקום חתונות, בר מצווה ובריתות. באהל מועד שברחוב שד"ל 5 נערכים גם מדי יום ביקורים של תיירים וכן סדרות חינוך של צה"ל והרבנות הצבאית הראשית, בית הכנסת פתוח לקהל הרחב ומדי יום נערכים בו תפילות ונמסרים בו שיעורי תורה.
נאמני ההקדש

בית הכנסת נחשב כנכס הקדש ציבורי משום שבעליו החוקיים נפטרו. בבית הכנסת אוהל מועד מונו שבעה נאמנים שיהיו אחראים על ההקדש, בין הנאמנים הרב שרים, הרב אליהו קשטרו, הרב מיכאל כהן ועוד. תפקידו של הנאמן לשמור על נכסי הנאמנות, לנהלם ולפתחם ולפעול להשגת מטרות ההקדש, באמונה ובשקידה כפי שאדם סביר היה נוהג באותן נסיבות והוא מוסמך לעשות את כל הנדרש לשם מילוי תפקידו.
חזנים

בית הכנסת הגדול אוהל מועד נהג להעסיק חזנים קבועים שהיו עוברים לפני התיבה, בשבתות ובמועדים. החזן הראשון היה יהושע אברהמוף יליד שכונת הבוכרים בירושלים, ששימש כמורה ובין תלמידיו המוכרים ביותר הם הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו. הרב עוזיאל הרב הראשי לישראל אשר בנה את בית הכנסת הגדול אוהל מועד הביא את החזן יהושע אברהמוף מירושלים לשמש כחזן הראשי בבית הכנסת. שנים רבות הרב שמואל טולדנו אשר לימים מונה לשר הדתות אחריו התמנה לרב הראשי של תל אביב עובדיה יוסף אשר התפלל בבית הכנסת אוהל מועד בכל תקופת כהונתו בתל אביב. בבית כנסת זה התקיימו כל ערב בין שלוש לחמש חתונות, החזן יהושע אברהמוף בגלימתו הלבנה ערך אותן, ובין החתנים שנישאו בבית הכנסת היה המרגל הידוע אלי כהן ז״ל. כיום החזנים הם הרב דניאל נחום והרב יוסף פרץ.
בשנות ה-60 70 ועד לתחילת שנות השמונים החזנים בבית הכנסת היו הרב נסים זכותא הי"ו והרב יצחק כהן הי"ו. מגדולי החזנים בארץ בשנים אלו. בתקופה ההיא החזנים הופיעו בזמני התפילות עם גלימות ומגבעות מיוחדות של חזנים, דבר שהוסיף נופך ויוקרה למעמד החזן.
גם שמש בית הכנסת באותם ימים ר' כליפא לוי היה מסתובב בבית הכנסת עם חליפה מיוחדת וכובע מצחיה, דוגמת כובע שוטר, ועליו הכיתוב "אוהל מועד", שומר על הסדר והשקט בזמן התפילה, ומחלק טבק או מי קולון.
גדולי החזנים ראו לעצמם כבוד גדול להופיע בבית הכנסת.
המחלוקת

בבית הכנסת קיים אולם אירועים קטן שהופעל על ידי 'חתונה אחרת' המפעילים השכירו את המקום לאירועים שבהם היו ריקודים מעורבים ולא צנועים ואף גלשו לבית הכנסת עצמו, דבר שהכעיס רבות חלק ניכר מן המתפללים. כדי למגר את התופעה מינו אשה שתפקח על האירועים אך הדבר לא צלח. מאחר שבית הכנסת הוא רכוש הקדש העניין עבר לטיפול הרכב דיינים בראשות הדיין הרב שלמה שטסמן. הוא מינה ארבעה נאמנים נוספים, ביניהם הרב אליהו קשטרו כדי שיטפלו בבעיית הצניעות. הרב אליהו קשטרו מונה לרב בית הכנסת .
אלא שהמתפללים סירבו לשתף עמם פעולה בטענה שהם אף פעם לא התפללו בבית הכנסת ואינם יכולים לנהל את המקום. המקום עמד בפני התפרקות המתפללים פנו לבית הדין הרבני. הרב שטסמן מינה שני עורכי דין, למנהלים מיוחדים לבית הכנסת, יחד עם נאמני ההקדש הללו הגישו תביעה נגד מארגני אולם האירועים, ולאחר שהתביעה התקבלה פסקו האירועים הבלתי צנועים.
לאחר מכן הועבר הרב שלמה שטסמן מתפקידו כממונה על ההקדשות בתל אביב והוחלף ברב זבדיה כהן, גבאי ומתפללי בית הכנסת פנו לבית הדין והציגו בפניהם החלטה לפיה רוב מתפללי בית הכנסת מבקשים את פיטורי הנאמנים החדשים, מאחר שהמינוי גורם לסכסוכים בין המתפללים, וגם המינוי היה כהוראת שעה לטפל בבעיית הצניעות שנפתרה. הרב זבדיה כהן דחה את הבקשה, הגבאים ערערו לבית הדין הגדול לערעורים, החלטת הרב זבדיה בוטלה והדיון הוחזר לבית הדין האזורי בתל אביב. הרב זבדיה החליט שהנאמנים לא יפוטרו והם ינהלו את ענייני בית הכנסת, שוב הגבאים ערערו, ונכון למאי 2018 הדיון הוחזר לבית הדין בתל אביב לסיבוב שלישי.
גלריה

פנים כיפת בית הכנסת, מאי 2009
פנים כיפת בית הכנסת, אוקטובר 2011
פנים בית הכנסת אהל-מועד
פנים בית הכנסת אהל-מועד
הערות שוליים

↑  צילום המכתב נמצא עד היום במסגרת בכניסה לבית הכנסת, מימין
↑  צילומו מימין למכתב הראשון
↑  דוד ליבוביץ, מי ישלוט? המחלוקת שקורעת את בית הכנסת הספרדי בתל אביב, באתר חרדים10, 31 במאי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302246105171  VIAF: 134232267   WorldCat (עם VIAF): 134232267
צריח (שחמט)

| כלי שחמט |
| --- | --- | --- |
|  | מלך |  |
|  | מלכה |  |
|  | צריח |  |
|  | רץ |  |
|  | פרש |  |
|  | רגלי |  |
כלי שחמט אגדתיים
שבילים סגורים של צריח שחמט
הצריח (נקרא גם 'טוּרָה'; מספרדית: torre) הוא כלי במשחק השחמט. כל שחקן מתחיל עם שני צריחים, כל אחד בקצוות המערך שלו בשורה האחרונה. הצריח יכול לנוע אופקית או אנכית בתנאי שאין כלים שחוסמים את דרכו. הוא מכה בדומה לכלים אחרים על ידי מעבר לערוגה של הכלי המוכה. הצריח משתתף יחד עם המלך במהלך מיוחד הנקרא הצרחה.
הצריח הוא הכלי השני בחוזקו על הלוח ונוהגים להעריכו ב-5 נקודות (כ-2 נקודות יותר מאשר הרץ או הפרש). הכאת הצריח במחיר הקרבת רץ או פרש היא מטרה נאה המכונה "רווח טיב" ששחקנים רבים מנסים להשיג, במיוחד לקראת סיום המשחק. בדרך כלל מעריכים שני צריחים כחזקים מעט יותר מהמלכה.
בתחילת המשחק הצריחים אינם מוגנים על ידי כלים אחרים. בדרך כלל נוהגים להעביר את אחד הצריחים למרכז הלוח על ידי הצרחה ואילו את השני מנסים להציב בטור פתוח, כלומר טור שאין בו רגלי או להוציאו שורה אחת או שתיים קדימה על מנת להשתמש בו מאוחר יותר במשחק. כמו כן מקובל להכפיל צריחים, כלומר: להציב שני צריחים באותה שורה או טור כך שהם מגינים אחד על השני. בדרך כלל לא מפתחים את הצריחים בתחילת המשחק בגלל העומס הרב של כלים זוטרים על הלוח.
כוחם של הצריחים עולה לקראת סוף המשחק בגלל יכולתם לנוע למרחק גדולים על גבי הלוח. די ביתרון של צריח אחד על מנת לנצח במשחק בעזרת מט.
צורתו של הצריח ושמו גזורים ממגדלים מבוצרים ששובצו בביצורי העת העתיקה וימי הביניים.
| שחמט |
| --- | --- | --- |
| שלבי המשחק | פתיחה • מציעה • סיום |  |
| כלי המשחק | מלך • מלכה • צריח • רץ • פרש • רגלי |  |
| חוקי המשחק | שח • הצרחה • הכתרה • הכאה דרך הילוכו • מט • פט • תיקו |  |
| אסכולות שחמט | האסכולה הרומנטית בשחמט • האסכולה המודרנית • האסכולה ההיפרמודרנית |  |
| תת-תחומים משיקים | שחמט בהתכתבות • חידת שחמט • בעיית שחמט • וריאציות של משחק השחמט • תוכנת שחמט • בליץ |  |
| שונות | פיד"ה • האיגוד הישראלי לשחמט • שחמט בישראל • שעון שחמט |  |
ראו גם פורטל שחמט • קטגוריית שחמט
צבי הירש פאסל

| --- | --- |

תמונה מ-1868
 לידה:  21 באוגוסט 1802 כ"ג באב תקס"ג בוסקוביץ, שבמוראביה, האימפריה הרומית הקדושה
 פטירה:  27 בדצמבר 1883 (בגיל 81) כ"ח בכסלו תרמ"ד נג'קניז'ה, ממלכת הונגריה
 מדינה:  אוסטריה 
 תקופת הפעילות:  ? – 27 בדצמבר 1883 
 השתייכות:  האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית
 רבותיו:  משה הכהן קרפלס, החת"ם סופר
 תלמידיו:  משה שטיינשניידר
 צאצאים:  Rosa Sonnenschein 
 
הרב צבי הירש פאסל (בגרמנית: Hirsch Bär Fassel;‏ כ"ג באב תקס"ג, בוסקוביץ, 21 באוגוסט 1802 – כ"ח בכסלו תרמ"ד, נג'קניז'ה, 27 בדצמבר 1883) היה אב"ד פרוסניץ ונג'קניז'ה, פעיל למודרניזציה ורפורמה חינוכית, קהילתית ודתית בקרב יהודי מוראביה.
ספרים

Das mosaisch-rabbinische Zivilrecht. Groß-Kanizsa 1852-54, zwei Bände.
Das mosaisch-rabbinische Gerichtsverfahren in zivilrechtlichen Sachen. Groß-Kanizsa 1858.
Die mosaisch-rabbinische Tugend- und Rechtslehre. Zweite Auflage Groß-Kanizsa 1862.
Āśôt mîšpāt̹. Das mosaisch-rabbinische Gerichts-Verfahren in civilrechtlichen Sachen bearbeitet nach Anordnung und Eintheilung der Gerichtsordnungen der Neuzeit, und erläutert mit Angabe von Quellen. Groß-Kanizsa 1870.
לקריאה נוספת

Michael L. Miller, Locking Antlers: Hirsch Fassel, Samson Raphael Hirsch, and the Forging of a New Rabbinic Ideal, ‏בתוך: Rabbis and Revolution: The Jews of Moravia in the Age of Emancipation, Stanford University Press, 2010. עמ' 138–177.
הערות שוליים

↑  מילר, עמ' 156-155.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261042205171  GND: 133963586  ISNI: 0000 0000 8112 5606  LCCN: n83034193  NKC: jo2012702877  NLG: 163386  NTA: 070288097  SNAC: w6f77n17  VcBA: 495/299100  VIAF: 33202909   WorldCat (עם VIAF): 33202909
סיף

ערך זה עוסק בענף ספורט. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
תחרות סיוף (בדקר לגברים) באולימפיאדת אתונה (2004)

קרב סייף
סייף הוא ספורט לחימה שהתפתח מתוך טכניקת קרב. מקור הסיוף בקרב חמוש, לרוב בין שני אנשים (דו-קרב), שבו משתמשים בנשק קר דמוי חרב קטנה בעל להב ארוך ובמגן יד. את התקפת אחד היריבים הודף היריב השני בעזרת הלהב של כלי הסיוף שלו. בסיוף מתקיים מגע ישיר בין כלי הנשק, בעוד שבקרב סכינים ההגנה מתבצעת באמצעות התחמקות או תקיפת היד, ובקרב חרבות בימי הביניים היו הודפים את היריב באמצעות מגן.
הסיוף הוא ספורט אולימפי, ונמנה עם ענפי הספורט המייסדים עם חידוש המשחקים בעת החדשה. ענף הסיוף מחייב ריכוז, הפעלה של הגוף וקואורדינציה, ובאותה מידה גם כוח פיזי רב ומהירות מרובה ולכן נחשב לענף ספורט מתוחכם וקשה, פיזית ומנטלית.
היסטוריה

הסיוף, כמו האיגרוף וההיאבקות, הוא אחד מענפי הקרב המוקדמים ביותר, והתפתח כענף ספורט ואימון מתוך צורת הקרב המלחמתית. סיוף לצורכי ספורט ואימון היה קיים במזרח אסיה, ביפן ובאפריקה בעזרת מקלות. בעידן העתיק התקיימו בתי ספר לסיוף, ובאימפריה הרומית של אוגוסטוס נהגו הצעירים לצפות בקרבות סיוף.
עם ההתחמשות המסיבית ברובים בסוף המאה ה-15 החל השריון לאבד מחשיבותו ולכן החרב הכבדה החלה להיעלם משדות הקרב, ודרך כוכבו של הסיוף בחרב קלה, שעבורו נכתבו קובצי חוקים וספרי לימוד (לראשונה ב-1410, באיטליה). מאיטליה התפשט הסיוף בסייף (רומח) לצרפת, שם פרח. הכנסת השימוש במסיכות פנים הפחיתה את הסיכון הכרוך בסיוף. ב-1570 המציא הצרפתי אנרי סן דידייה את רוב מושגי הסיוף המשמשים עד היום. בגרמניה היה נפוץ הסיוף בעיקר באוניברסיטאות, בצורה של סיוף סטודנטיאלי (Mensur), שדחקה את רגלי הסיוף כספורט.
כיום[דרושה הבהרה] מציין המושג "סיוף" בעיקר את ספורט הסייף, שהוא ענף ספורט אולימפי. קיים גם "סיוף סטודנטיאלי" (Mensur), שנהוג בקרב אגודות סטודנטים שמרניות במרכז ומזרח אירופה.
מאפייני הסיוף

ספורט הסיוף הוא קרב, שבו מנסים שני מתחרים לפגוע זה בזה באמצעות נשק בתנועת דקירה או הצלפה. כלי הנשק שבהם משתמשים בתחרויות הם הרומח ("פלורט"), הדקר והחרב. הרומח והדקר הם כלי דקירה טהורים, ואילו החרב משמשת להצלפה ולדקירה כאחד. הקרב מתנהל על מסלול ארוך וצר (Planche בצרפתית). אורך המסלול 14 מטר ורוחבו 2-1.5 מטרים. בהתאם לכלי הנשק שבשימוש מזכות פגיעות באזורי גוף שונים בנקודה. בעבר היה נהוג שהסייף שספג פגיעה היה מכריז טושה. כיום נמדדות פגיעות אלו באמצעות ציוד חשמלי מיוחד. המנצח הוא הראשון שצובר מספר מסוים של פגיעות מזכות ביריבו, או זה שמוביל בסיום הזמן החוקי (3 דקות נטו או 5 פגיעות בשלב הראשון ו-9 דקות נטו או 15 פגיעות החל מסיבוב התחרויות השני).
השפה הרשמית של הסיוף היא צרפתית.
הסיוף כענף אולימפי

הסיוף נמנה עם ענפי הספורט "המייסדים" של אולימפיאדת אתונה (1896), שם התחרו בחרב, בסייף (רומח) ובתחרות נפרדת לסייף (רומח) למורי סיוף. תחרות הדקר נוספה באולימפיאדת פריז (1900), ומאז אולימפיאדת אנטוורפן מתנהלות התחרויות לגברים במתכונתן הנוכחית בתחרויות יחידים ובקבוצות בענפי הסייף (רומח), הדקר והחרב.
באולימפיאדת אנטוורפן השתתפו לראשונה גם סייפות, בתחרות הסייף (רומח) ליחידות. באולימפיאדת רומא (1960) נוספה התחרות הקבוצתית בסייף (רומח), באולימפיאדת אטלנטה (1996) נוספו תחרויות הדקר לנשים, ליחידות ולקבוצות. רק באולימפיאדת אתונה (2004) התחרו הנשים לראשונה בחרב ליחידות, ותחרות הסייף (רומח) הקבוצתית הופסקה. הפדרציה הבינלאומית לסיוף היא המחליטה לקראת כל אולימפיאדה אילו תחרויות יתקיימו בה, כך שמספר התחרויות בסיוף יעמוד על עשר.
תנוחת הסיוף

תנוחת הסיוף היא היעילה ביותר כתנוחת מוצא וסיום לכל התנועות על מסלול הסיוף. היא מוגדרת על פי המאפיינים הבאים:
מיקום כפות הרגליים ביחס למסלול הקרב - כף הרגל הקדמית ניצבת במרחק של 1.5 עד 2 כפות רגליים לפני כף הרגל האחורית ובניצב לה. או פחות או יותר ברוחב הכתפיים.
מרכז הכובד מאונך מעל משטח התמיכה. נקודות המשען העיקריות הן כדוריות כף הרגל.
סיבוב הכתפיים והאגן בזווית של כ-25 מעלות ביחס למישור הקרב.
חריגות מתנוחה זו אצל סייפים מצליחים נובעות לרוב משיקולים טקטיים, אך לעיתים קרובות הן בעלות סיבות אנטומיות ופיזיולוגיות ואין מענישים עליהן בשיפוט. תנוחת הסיוף אינה מצב נייח, ומטרתה לאפשר תנועות חופשיות וזריזות.
ציוד המדידה החשמלי

ציוד המדידה החשמלי משמש בכל התחרויות ולרוב גם באימונים (סייפים קלאסיים סירבו להשתמש בו, כי האמינו שיש לו השפעה שלילית על סגנון הסיוף שלהם).
כאשר פוגע אחד המתחרים ביריבו בעוצמה נדרשת, נסגר מעגל חשמלי, שמחולל תגובה בלוח התוצאה במראה ובצליל. בענף הרומח, כאשר הפגיעה היא מחוץ לאזור החוקי, נדלק אור לבן, וכאשר הפגיעה חוקית נדלק אור ירוק או אדום. בענף החרב פגיעות לא חוקיות אינן מוצגות כלל, והקרב אינו נפסק. שופט הקרב מתבונן בסייפים ובמכשיר התצוגה כדי לקבוע מתי אירעה פגיעה חוקית. ההחלטה הסופית היא של השופט, ולא של מכשיר המדידה.
כדי לאפשר את המדידה החשמלית נדרשים הסייפים ברומח וחרב ללבוש, בנוסף על לבושם הרגיל, שכבת ביגוד נוספת, מוליכת חשמל. סייפי רומח לובשים פריט ביגוד חשמלי המכסה את כל הגֵו. אצל סייפי החרב מכוסים פלג הגוף העליון והידיים, ומסכת הפנים מוליכה חשמלית אף היא. אצל סייפי דקר נחשב הגוף כולו לאזור פגיעה חוקי, ולפיכך יש צורך בפריטי ביגוד מוליכים. בכל הענפים מחובר גם כלי הנשק למערכת המדידה. מסלול הסייף מוארק, כדי שלא להציג פגיעות של הנשק ברצפה. ברומח ובדקר ישנו מפסק חשמלי בקצה הנשק, שעליו יש להפעיל משקל של 500 גרם (רומח) או 750 גרם (דקר), כדי לסגור את המעגל החשמלי. בחרב מספיק מגע של חלק כלשהו של הלהב.
מכשיר המדידה החשמלי הוכנס לשימוש בדקר ב-1936, ברומח ב-1957 ובחרב ב-1987, באליפות העולם הראשונה לקדטים בכפר המכביה בישראל.
סוגי הנשק

בסיוף המודרני, כמו גם בסיוף הקלאסי, קיימים כאמור שלושה סוגי כלי נשק: דקר, סייף (רומח) וחרב. כלי נשק אלו עברו תהליך של תיקנון בסוף המאה ה-19. הרומח, שהוא הכלי הקל יותר, הומצא להיות כלי אימונים לדקר, כדי שהאימון יהיה אפקטיבי יותר, ויוכלו לעבוד על טכניקת קרב.
סייפים בתחילת דרכם מתחילים לרוב בענף הסייף (רומח), כדי ללמוד את יסודות הסיוף ביתר קלות. בשל משקלו הנמוך, מתאים הרומח גם לילדים. בעבר יכלו נשים להתחרות רק בענף הרומח, בשנות השמונים הצטרפו הנשים לענף הדקר הפופולרי ואף לענף החרב.
סוגי הנשק > רומח

הרומח (foil) הוא כלי דקירה, כלומר הפגיעות צריכות להתבצע במגע של חוד הלהב ביריב.
אזור הפגיעה החוקי בסייף (רומח) הוא רק אזור הגו והמפשעה, המכוסה בביגוד החשמלי של היריב. הראש, הזרועות והרגליים אינם אזורי פגיעה חוקיים.
הרומח או פלורט פותח מהחרב הקטנה (Small sword) של המאה ה-18, ככלי לאימון ולתחרויות בסיוף. עקב הלהב הקשיח והחד של החרב הקטנה, דו-קרב אמיתי הסתיים לא פעם בפגיעות קטלניות, ולצורך אימון בטיחותי צויד הרומח בלהב דק וגמיש, ובמגן יד דמוי פעמון.
קצה הלהב בסייף (רומח) הספורטיבי הוא קהה. המפסק החשמלי שמותקן בו צריך להילחץ על ידי משקל של 500 גרם כדי שתירשם פגיעה חוקית. פגיעות עדינות יותר אינן נקלטות בציוד החשמלי. ללהב חתך מלבני והוא הולך ומתעבה בקרבת מגן היד. מגן היד העגול דומה לפעמון או לצלחת ומשמש להגנת כף היד. לידו נמצא שקע חשמלי לחיבור כבל החשמל של ציוד המדידה.
לידית האחיזה של הרומח שלושה סגנונות שונים:
ידית אחיזה צרפתית - מוט ארוך וחלק, בעל עיקול לאחיזה נוחה.
ידית אחיזה איטלקית - קצרה יותר מהידית הצרפתית וישרה לגמרי. אורכה הסטנדרטי הוא 8 ס"מ אך קיימות וריאציות שונות.
ידית אחיזה אורתופדית או דמוית אקדח - ידית מעוצבת לאחיזה צמודה של כף היד (נחשב גם כהשכיח והאפקטיבי ביותר בסייף המודרני).
בגלל עקרון זכות ההתקפה, היוזמה בקרב הרומח נוטה להשתלם, היריבים בתנועה מתמדת, ולרוב מתקבלת פגיעה חוקית בתוך פחות ממחצית הדקה.
סוגי הנשק > דקר

הדקר (Épée) אף הוא יורשה של החרב הקטנה ששימשה לדו-קרב, אך בניגוד לרומח הוא פותח במאה ה-19, בתקופה שמסכות סיוף כבר היו בשימוש. לכן הדקר יציב וכבד יותר מהרומח, ובעל מגן יד גדול יותר. גם הדקר, כמו הרומח, הוא כלי דקירה. זהו הכלי הפופולרי ביותר כיום, ובגביעי עולם ישנם לרוב למעלה מ-200 סייפים.
אזור הפגיעה החוקי בדקר הוא הגוף כולו, כולל הראש והרגליים. הכלל הוא "כל פגיעה נחשבת". לפיכך תיתכנה פגיעות כפולות (פגיעות של היריבים זה בזה בתוך 40 אלפיות השנייה) וכלל "זכות ההתקפה" אינו קיים.
בשל כללים אלה, מתרכז קרב הדקר לרוב בפגיעה בזרוע ובכף היד של היריב ובהגנת הזרוע של המתחרה עצמו, ואופי הקרב הוא טקטי יותר, ולכן "יחפשו" המתחרים את ההזדמנות המתאימה ויהיו זהירים יותר.
חלקי הדקר דומים בעיקרם לאלו של הרומח. המשקל שיש להפעיל על חוד הלהב לרישום פגיעה הוא 750 גרם, ואורך הדקירה של לפחות מילימטר שלם. ללהב חתך הדומה מעט לאות V.
הדקר הוא הענף הנפוץ מבין השלושה, בין היתר בזכות הנייטרליות של שופט הקרב. כמו כן, הדקר הוא אחד המקצועות האישיים שמספר המשתתפים בהם הוא מהגדולים ביותר בענפי ספורט אולימפיים.
ישנם 2 סוגי אחיזה עיקריים, המתחלקים לעיצובים שונים:
ידית. צורת האחיזה הקלאסית, מתחלקת לרוב ל־2 סוגים, ידית צרפתית וידית איטלקית.
אקדח. צורת אחיזה יותר מודרנית. מתחלק לרוב לעיצובים שונים בעלי יתרונות שונים. צורות האקדחים העיקריים הם - אקדח איטלקי, אקדח רוסי, אקדח גרמני ועוד.
סוגי הנשק > חרב

החרב (Sabre) התפתחה מהחרב הצבאית של הפרשים הקלים של המאה ה-18. הלהב שטוח וקל. החרב היא כלי דקירה והצלפה, כלומר הפגיעות יכולות להיעשות בכל חלקי הלהב. אזור הפגיעה החוקי הוא כל פלג הגוף העליון, לרבות הראש והידיים. להבדיל מברומח, אזור המפשעה אינו חוקי, וגבול אזור הפגיעה הוא קו אופקי מתחת לאזור הבטן בקו המותניים.
קרב החרב הוא על פי רוב מהיר יותר מקרב הרומח. הפגיעות מתרחשות לרוב לאחר שניות מעטות. כמו ברומח, תקף כלל זכות ההתקפה. פגיעות לא חוקיות אינן מוצגות, והקרב אינו מופסק בגינן.
החרב בנויה בדומה לכלי הנשק שלעיל, אבל בקצה הלהב אין חיישן פגיעה. החתך של להב החרב הוא כמעט מלבני. אין בו חריץ לכבל החשמל, שכן הלהב כולו מוליך חשמל, כדי לנטר גם את פגיעות ההצלפה.
מגן היד של החרב הוא בעל צורה אחרת משל הרומח והדקר. הוא דומה יותר לחצי כדור, ומכסה את כף היד גם בצידה. ידית האחיזה של החרב היא רק בסגנון הצרפתי.
בגדי המגן

מטרת בגדי הסייף, המשמשים היום בענף הספורט, היא להגן על הסייפים. הם עשויים מכותנה ומניילון. פריטי הלבוש, הכפופים לתקני בטיחות מחמירים, הם כדלקמן:
מסכת סייף ממתכת מסורגת עם מגן צוואר. יכולות להיות מסכות בצבעים שונים.
חליפת סייף עם חיבור בין הרגליים. לחליפה יש שרוול כפול ביד המסייפת ולפיכך ישנם שלושה דגמים עיקריים - חליפה שמאלית, חליפה ימנית וחליפת סגירה אחורית, שבה בשני הצדדים יש שרוול כפול.
חליפה תחתונה (מגן חזה) מבד כמעט חסין מפני דקירה, המגינה על צד הגוף האוחז בנשק.
מגן חזה מפלסטיק קשיח לנשים.
מכנסי סייף המוחזקים בכתפיות. מגיעים עד מעל לברכיים.
כפפה עבה המתחברת והמגינה על גב היד. קיימים סוגים רבים של כפפות בעלות יתרונות וחסרונות שונים, המספקות הגנה ואחיזה משופרים.
גרבי סייף ארוכים המגיעים עד לברכיים ומשלימים את ההגנה על הרגליים יחד עם מכנסי הסייף.
סייפי רומח וחרב לובשים בנוסף גם שכבת ביגוד חשמלית.
בתחרויות, החל מקטגוריית גיל הקאדטים, חייב ציוד המגן להיות בעל אישור רשמי של התאחדות הסייף העולמית, FIE. בנוסף לכך, כל הבגדים, כולל המסכה, חייבים לעמוד בפני כוח של 800 ניוטונים,(משקל של 80 ק"ג.)
באופן מסורתי בגדי הסייף הם שחורים, אך בימים המודרניים הבגדים לבנים. בימי הסייף ההיסטורי היו נוהגים המאמנים ללבוש מכנסיים שחורים וחולצה לבנה. כיום מורי הסייף לובשים בגדי עור מגן שחורים. מקובל ללבוש בגדים בצבעים שונים, אך אחידים (למרות זאת מקובל ללבוש בתחרויות בגדים לבנים).
תחרות הסיוף

כשניתן האות, מתייצבים המתחרים אצל שופט הקרב. מי ששמו ננקב ראשון, ניצב לימין השופט. הסייפים ביד שמאל ניצבים תמיד לשמאל השופט, כדי שיוכל לתת יותר תשומת לב ליד הלא מסייפת.
בשלב התחרות המוקדם נמשך הקרב שלוש דקות, או עד שאחד המתחרים צובר חמש פגיעות חוקיות. מהשלב השני ואילך, שלושה שלישים בני שלוש דקות (עם הפסקה של דקה לאחר כל שלוש דקות) או עד צבירת 15 פגיעות חוקיות. כאשר הקרב נעצר, למשל לאחר פגיעה או כאשר אחד המתחרים יוצא משטח המסלול, נעצר גם שעון הקרב.
בתום הזמן החוקי במצב של שוויון, מתחילה הארכה בת דקה. לפני ההארכה עורכים הגרלה. אם במהלך ההארכה לא זכה אף סייף ביתרון, מנצח הסייף שזכה בהגרלה המוקדמת.
במהלך הקרב ניתן לעזוב את המסלול רק באישור השופט, לפי בקשה המתבצעת בהרמת היד החופשית.
תחרות קבוצתית – קרב בין שתי קבוצות עד 45 פגיעות לכל היותר. בכל אחת מהקבוצות שלושה מתחרים (ומחליף אחד) המסייפים נגד השלושה האחרים, והניקוד מצטבר. כל מערכה תהיה עד הכפולה הקרובה של 5 (קרב ראשון עד 5, קרב שני עד 10 וכדומה), או עד שלוש דקות נטו לכל מפגש. הטקטיקה בתחרויות קבוצתיות שונה מזו שבתחרות היחידים, וחלק מהסייפים מגלים יכולות שונות מאוד בסוגי התחרויות השונים.