stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוליך למחצה מאולח
מנגנון פיזיקלי

מוליך למחצה מוגדר על ידי ההתנהגות הייחודית של המוליכות החשמלית שלו. מתכות מוליכות היטב משום שברמת הפרמי שלהן יש צפיפות גדולה יחסית של מצבים אנרגטיים פנויים אשר כל אלקטרון יכול למלא, וכך האלקטרונים יכולים לנוע בחופשיות בין רמות האנרגיה ללא איבוד אנרגיה גדול. המוליכות של מתכות יורדת כאשר עולה הטמפרטורה, שכן אז מתחזקות התנודות התרמיות בגביש, והן מפריעות לתנועה החופשית של האלקטרונים. מבודדים, לעומת זאת, מוליכים בצורה גרועה ביותר, בגלל הפרש אנרגיה גדול בין הרמות האנרגטיות המאוכלסות על ידי אלקטרונים לבין הרמות הפנויות, כך שמעשית תנועת אלקטרונים אינה אפשרית. המוליכות של מבודד עולה עם הטמפרטורה מכיוון שהאנרגיה אשר נמסרת לחומר כתוצאה מהחום מקדמת את האלקטרונים ומקטינה את הפרש האנרגיות לעבר הרמה בה מתאפשרת הולכה (פס הולכה).
במוליכים למחצה לעומת זאת, יש רמת ביניים של אלקטרונים מוליכים בהשוואה למתכות או מבודדים. הפרש האנרגיה שלהם קטן מספיק כדי שעלייה קטנה בטמפרטורה מקדמת מספיק אלקטרונים (דבר אשר מתבטא בזרם מדיד) מרמות האנרגיה הנמוכות (פס ערכיות) לעבר פס ההולכה. קידום זה יוצר חורים, או רמות בלתי מאוכלסות בפס הערכיות. בטמפרטורת החדר המוליכות של מוליך למחצה אינטרינזי היא נמוכה יחסית למוליך. המוליכות גדלה מאוד בתהליך שנקרא זיהום, אשר בו אלמנטים אחרים מוכנסים לגביש הטהור בכמויות קטנות מאוד.
מוליכים למחצה מאולחים מסוג p ומסוג n

כאשר מוליך למחצה מזוהם, כלומר מוסיפים לתוכו אטומים בעלי מספר גדול יותר של פרוטונים (ואלקטרונים) בכל גרעין, כך שהמזהם מגדיל את כמות האלקטרונים שיכולים להפוך לאלקטרונים חופשיים בקלות, החומר ייקרא מוליך למחצה מסוג n. כאשר המזהם יוצר חוסר באלקטרונים (כלומר, יוצר חורים), החומר ייקרא מוליך למחצה מסוג p. התהליך של הזיהום מתואר כקידום רמות האנרגיה בתוך האזור האסור של הפרש האנרגיות. כך נוצר מצב שבו עבור מוליך למחצה מסוג n, יש רמת אנרגיה קרובה יותר לפס ההולכה כך שאפילו זרם תרמי קטן ביותר יכול לשחרר אלקטרונים לתוך פס ההולכה, ועבור סוג p, החורים יהיו קרובים יותר לפס הערכיות.
אריסטו

| --- | --- |

אריסטו, פרוטומה משיש, העתק רומי של יצירה מאת ליסיפּוֹס מסביבות 330 לפנה"ס
 לידה:  384 לפנה"ס סטאגירה (אנ')
 פטירה:  322 לפנה"ס (בגיל 62 בערך) כלקיס
 מקום קבורה:  סטאגירה 
 מקום לימודים:  האקדמיה האפלטונית 
 זרם:  האסכולה הפריפטטית, אריסטוטליאניזם (אנ')
 תחומי עניין:  לוגיקה, מטאפיזיקה, פילוסופיה של המוסר, פילוסופיה פוליטית, פילוסופיה של הנפש, פילוסופיה של המתמטיקה, פילוסופיה של החינוך, אסתטיקה, פילוסופיה של המדע, פיזיקה, ביולוגיה, זואולוגיה
 עיסוק:  פילוסוף 
 הושפע מ:  סוקרטס, אפלטון, אמפדוקלס, הרקליטוס, דמוקריטוס
 השפיע על:  כמעט כל הוגה שקם לאחריו בתרבות המערבית
 יצירות ידועות:  פוליטיקה, פואטיקה, מדינת האתונאים, האתיקה של אריסטו, אודימוניה, אורגנון, המטאפיזיקה של אריסטו, Physics, מטאורולוגיקה 
 בן או בת זוג:  פיתיאס   הרפיליס 
 צאצאים:  ניקומאכוס, פיתיאס בת אריסטו 
 
אֲרִיסְטוֹ (ביוונית: Ἀριστοτέλης, אֲרִיסְטוֹטֶ֫לֶס 384 לפנה"ס, סטאגירה – 322 לפנה"ס, כלקיס) היה פילוסוף ואיש אשכולות בן יוון העתיקה. אריסטו חקר וכתב במגוון תחומים שאין לו מקבילה בהיקפו בתולדות האנושות.[דרוש מקור] הוא היה מבכירי הפילוסופים של העת העתיקה ומאבות הפילוסופיה המערבית. משנתו של אריסטו עסקה במטאפיזיקה, פיזיקה, בלשנות, פילוסופיה של המוסר (אתיקה), פוליטיקה, שירה, מחזאות, פסיכולוגיה, לוגיקה, כלכלה, פילוסופיה של המדע, ביולוגיה ועוד. צורת השם המקובלת בעברית "אריסטו" באה מהשם שהיה מקובל בימי הביניים בשפה הערבית "أَرِسْطُو", שהוא קיצור לשמו האמיתי Ἀριστοτέλης.
קורות חייו

אריסטוטלס נולד בסטאגירה (אנ') שבחצי האי כלקידיקי בשנת 384 לפנה"ס. עיר הולדתו נכבשה על ידי פיליפוס השני בשנת 348 לפנה"ס ונהרסה, אך כאות הוקרה לאריסטו וכחלק משכרו שיקם אותה פיליפוס בהמשך חייו. אביו, ניקומכוס, היה רופא החצר של מלך מוקדון, אמינטס השלישי, וממנו קיבל, ככל הנראה, את ידיעותיו הראשונות בתחום הביולוגיה. בגיל עשר התייתם ממנו והושם בחזקת דודו, פרוקסנוס.
בגיל 17 הגיע לאתונה והיה לתלמיד באקדמיה של אפלטון, בה נשאר כתלמיד וכמורה במשך 20 שנה. עם מותו של אפלטון, ציפה לרשת את מקומו בניהול האקדמיה, אולם התפקיד ניתן תחת זאת לאחיינו של אפלטון, ספאוסיפוס. לאחר מכן עזב את אתונה, ועבר לאסיה הקטנה. בשנת 343 לפנה"ס נשכר על ידי מלך מוקדון, פיליפוס השני, כדי לשמש מורה לבנו, אלכסנדר. אריסטו היה מורהו של אלכסנדר במשך שלוש שנים, אך המשיך את הקשר עמו גם אחרי שתקופת הלימוד הסתיימה.
בשנת 335 לפנה"ס שב אריסטו לאתונה, וייסד בה מוסד למחקר ולהוראה בליקיאון. בתקופה זו חיבר את רוב כתביו. בדומה לאפלטון, חיבר גם הוא דיאלוגים ספרותיים, אבל אלו לא השתמרו. כתביו שהשתמרו הם חיבורים לא מסוגננים, שלא יועדו לפרסום.
בשנת 323 לפנה"ס, עם מותו של אלכסנדר, גברה באתונה העוינות כלפי מוקדון ובשל קרבתו לבית המלוכה המקדוני הועלתה נגד אריסטו אשמת כפירה. הוא נמלט מאתונה ועבר לגור בכלקיס – לדבריו, משום שלא רצה שהאתונאים יחטאו פעם נוספת נגד הפילוסופיה (הפעמים הקודמות היו הוצאתו להורג של סוקרטס והגלייתו של אנקסגורס) – ושם נפטר כשנה לאחר מכן. את מקומו בניהול הליקיאון ירש תלמידו, תאופרסטוס.
משנתו > מטאפיזיקה

המילה "מטאפיזיקה" לקוחה מהשם שנתנו לחיבור הספרנים באלכסנדריה - τὰ μετὰ τὰ φυσικά, "הבאות אחרי הפיזיקה". הכותרת נועדה להתייחס למקומם של הכתבים בסדר הלימוד, אחרי ספרי "הפיזיקה". בספרים אלה אריסטו עסוק בשאלה מהו ה"יש באשר הוא יש". אריסטו דחה את תורת הצורות של אפלטון, וראה בקיום הדבר המסוים (ביוונית τόδε τι, מילולית "איזה משהו", או הדבר הזה) את הקיום הממשי. בתוך אותו דבר-זה, שמתאפיין בקיום (ουσία, בלטינית: Substantia - מושג מפתח לפילוסופיה שתבוא אחריו), מפריד אריסטו בין חומר - מה שממנו הדבר הזה עשוי - וצורה - שאפשר לאפיין, תוך הפשטה, בתור המתכונת בה החומר פועל. הוא טוען כי דברים קיימים מתוקף ארבע סיבות שהן למעשה ארבעה סוגים של הסברים (רעיון מרכזי גם ל"פיזיקה"); הסיבה החומרית עונה על השאלה "ממה הדבר עשוי", והיא מתייחסת הן לחומר הפיזי שממנו מורכב הדבר והן לחלקים שמהם הוא עשוי. הסיבה החומרית של פסל אדם הבנוי מארד הוא הארד וגם החלקים של הפסל - ראש, יד, עיניים וכו'; הסיבה הצורנית עונה על השאלה "מה זה להיות הדבר הזה" והיא מתייחסת הן לתבנית לפיה מעוצב החומר והן לפעולה שלו בעולם. הצורה של פסל הארד היא היותו-פסל - אך גם התבנית הספציפית, שדרכה הוא מדמה אדם. באותו אופן הצורה של כיסא היא גם התבנית שלו - המכלול שעושה אותו בעל ארבע רגליים, מושב ומשענת - וגם היותו חפץ שיושבים עליו; הסיבה הפועלת עונה על השאלה "מי יצר את הדבר" ומתייחס למי שהביא אותו לידי קיום. הסיבה הפועלת של הבית היא הבנאי; הסיבה התכליתית עונה על השאלה "לאיזו מטרה משמש הדבר" ומתייחסת למטרה שלשמה הוא קיים. הכיסא קיים כדי שישבו עליו ולכן זו תכליתו.
במסגרת ספרו השנים־עשר העוסק במטאפיזיקה, "למדא", עסק אריסטו במושג האלוהות, ולטענותיו נודעה השפעה ארוכה על הפילוסופיה בימי הביניים. טען בין השאר כי האל הוא הסיבה הראשונה של הבריאה, שהוא לא פועל בעולם כסיבה צורנית, ושהעולם עצמו לא נברא אלא היה ועודו נצחי.
משנתו > אתיקה

אריסטו סבור שאנחנו בוחרים בכל פעולה לשם תכלית, או מטרה. אנו מועדים לבחור במטרה זו או אחרת לשם עוד מטרה, וכך עד שנגיע למטרה סופית, שרצויה על ידינו לשמה. מטרה זו הוא מזהה עם השגת הטוב המעשי, אותו אריסטו מכנה "אושר" (ευδαιμονία).
האושר (אודימוניה) מושג על ידי הגשמה של האדם את התכלית האנושית, אך לפי אריסטו קיימות שתי תכליות לאדם, האחת שיגשים עצמו כיצור תבוני וינהל את חיי העיון המתמקדים במחקר ופילוסופיה, והשניה היא לשמש כאזרח טוב, משום שהמבנה החברתי המאפיין את האדם הוא הפוליס ["מי שלא חי בפוליס הוא או אל או אדם"] ומכאן האזרחות הטובה כלומר החיים על פי המידה הטובה, היא אידיאל אנושי שונה ומשלים את האידיאל הראשון ושניהם יכולים להוביל את האדם לאושר, חלק מהמידות הטובות שכליות (נוגעות לשימוש בתבונה) וחלק מעשיות (מבוססות על רגש). את המידות הטובות המעשיות, המרכזיות יותר לאתיקה, ראה כשמירה על איזון בין שתי נטיות רגשיות קיצוניות - למשל, את האומץ כאיזון בין חיפזון לפחדנות. לכן, תכופות נאמר שדגל ב"שביל הזהב" (דרך האמצע).
משנתו > פואטיקה

בחיבורו "הפואטיקה", אריסטו מנסה לנתח את העקרונות על-פיהם בנויה השירה והמחזאות, ובעיקר מתמקד בטרגדיה. בחיבור זה עוסק במבנה, בביצוע ובהשפעתה הרגשית של הדרמה. ביחס למבנה עוסק בהבחנה בין סוגות, ביסודות הנרטיב הדרמטי, מושג התפנית הספרותית (περιπατεία), אפיון הדמות ועוד; ביחס לביצוע, עוסק בדיקציה ובנגינה (שליוותה את הדרמה ביוון העתיקה;) אשר להשפעה רגשית, הוא מצביע על תכלית הטרגדיה כפורקן רגשי באמצעות פחד וחמלה. פורקן זה מכנה אריסטו "טיהור", או ביוונית "קתרזיס" (κάθαρσις). לפואטיקה נודעה השפעה מכרעת על האסתטיקה בעולם המערבי מאז הריניסאנס, בפרט עבור אמנים ומבקרים קלאסיציסטים. החיבור היה מוכר אף בארצות המזרח הקרוב, בהם אף נכתבו עליהם פירושים.
משנתו > לוגיקה

חיבוריו של אריסטו על הלוגיקה מאוגדים באופן מסורתי בתור חטיבה אחת, אותה כינו תלמידיו "אורגנון", שפירושו "כלי" ביוונית. מטפורית, האורגנון נועד לשמש ככלי לתיקון המחשבה.
אריסטו פיתח גם את תורת הסילוגיזם, ועקרונות יסודיים אחרים בלוגיקה הבלתי-פורמלית. בין השאר, ניסח שלושה חוקי יסוד בלוגיקה:
חוק הסתירה: שתי טענות סותרות לא יכולות להיות אמיתיות באותו זמן ומאותה בחינה. לדוגמה: "יורד עכשיו גשם ביפו" ו"לא יורד עכשיו גשם ביפו" לא יכולות להיות שתיהן אמיתיות ביחד.
כלל השלישי הנמנע: כל טענה היא בהכרח אמיתית או שקרית, ואין אפשרות שלישית. לא תימצא טענה שאיננה שקרית ואיננה אמיתית. לכן "או שיורד גשם או שלא יורד גשם" נכונה בהכרח כיוון שאחת מהחלופות חייבת להיות נכונה.
חוק הזהות: כל דבר זהה לעצמו.
משנתו > מדע / פיזיקה ואסטרונומיה

אריסטו עסק רבות גם במחקר מדעי, וכתב על ביולוגיה ואנטומיה של בעלי-חיים שונים, ותאוריות בתחום הפיזיקה, האסטרונומיה והקוסמולוגיה. החלוקה שהציע אריסטו לתחומי המדע עדיין שרירה בחלקה - אנחנו עדיין מחלקים בין פיזיקה, אסטרונומיה, מכניקה או פסיכולוגיה על פי הבסיס שהניח. לצד אימוץ של מערכת הכוכבים התלמאית, תמיכתו במודל הגאוצנטרי עשתה רבות כדי להפכו לתורה השלטת באסטרונומיה עד לתקופתם של קופרניקוס וגלילאו. גם בתחומים מדעיים אחרים, אפשר לומר שמימי הביניים עד תחילת העת החדשה שלטו בכיפה תאוריות אריסטוטליות ובתר-אריסטוטליות.
בתחום הקוסמולוגיה אריסטו האמין שבנוסף על ארבעת היסודות שהיה נהוג בתקופתו להאמין בהם: אש, מים, אדמה, אוויר, קיים יסוד חמישי בשם אתר, ממנו עשויים גרמי השמיים. באופן סכימאטי, הוא חילק את הקוסמוס כולו למערך של גלגלים - עשויים אתר - שמסתובבים סביב כדור הארץ - מודל גאוצנטרי של מערכת השמש. תחת הגלגל הקרוב ביותר לכדור הארץ - הגלגל הירחי - הוא הסביר כי קיימים עצמים המורכבים מארבעת היסודות. אלה נעים (בכפוף להרכב השונה של היסודות שמאפיין כל סוג של עצם, ולתנועת הגלגלים, שמשפיעה גם היא על המתרחש תחתיהם) מכורח "תנועה טבעית" לכל יסוד: האש והאוויר נעים מעלה, המים והאדמה מטה.
ספרי "הפיזיקה" מכסים רבים מאותם נושאים בהם עוסקת הפיזיקה בת-זמננו: נושאם המרכזי הוא התנועה של עצמים טבעיים, להבדיל מעצמים מעשי ידי אדם. בעקבות חקירה של תנועת עצמים טבעיים נדרש גם לבירור מושגי המקום והזמן. גם עוסק בהם בהרחבה בסוגיות הצורה והחומר, שיידונו מאוחר יותר במטאפיזיקה. תזה מוכרת אחת מ'הפיזיקה" הוא התנועה הטבעית, לפיה עצמים טבעיים נעים ע"פ תנועה שייחד להם טבעם - רעיון מרכזי גם לקוסמולוגיה שלו.
משנתו > ביולוגיה

כתביו הרבים של אריסטו בנושאי ביולוגיה עדיין נחשבים כיסוד מוסדי של המחקר ביולוגי, אף על פי שפרטים רבים הופרכו על ידי המחקר המודרני. אחדים מחיבורים אלה מתאפיינים בגישה אמפירית ודיווחית, נטולת פרשנויות. אחרים עוסקים בתאוריה, כמו שאלת מהותם של בעלי חיים ככאלה, מהותם של איברי בעלי חיים, או מהם עקרונות הטקסונומיה.
אריסטו היה ההיסטוריון הטבעי הקדום ביותר שעבודתו נשתמרה בכל פרט אמיתי. כתביו על ביולוגיה נבעו ממחקריו על תולדות הטבע באי לסבוס ובסביבתו, ושרדו בצורה של ארבעה ספרים, הידועים בדרך כלל בשמותיהם הלטיניים, De anima (על הנשמה (אנ')), Historia animalium (תולדות בעלי החיים (אנ')), De generatione animalium (דור החיות (אנ')), ו־De partibus animalium (על חלקי החיות (אנ')).
יצירותיו של אריסטו מכילות תצפיות מדויקות, המותאמות לתיאוריות שלו על מנגנוני הגוף. עם זאת, עבור צ'ארלס סינגר, "אין דבר מדהים יותר מהמאמצים [של אריסטו] [להציג] את היחסים של יצורים חיים כ־scala naturae."scala naturae זו, המתוארת ב־Historia animalium, סיווגה אורגניזמים ביחס ל"סולם חיים" היררכי אך סטטי או "שרשרת גדולה של הוויה", והציבה אותם בהתאם למורכבות המבנה והתפקוד שלהם, עם אורגניזמים שהראו יותר חיוניות ויכולת תנועה מתוארים כ"אורגניזמים גבוהים יותר". אריסטו האמין שתכונות של אורגניזמים חיים הראו בבירור שיש להם מה שהוא כינה סיבה סופית (אנ'), כלומר שצורתם מתאימה לתפקודם. הוא דחה במפורש את השקפתו של אמפדוקלס לפיה יצורים חיים עשויים להיות שמקורם במקרה. באופן זה אריסטו הצטרף לאפלטון שקידם את האמונה במהותיות, המכונה גם תאוריית הצורות (אנ'), דבר המהווה התרחקות מתאוריות שהובילו להתפתחות התאוריה האבולוצוניות.
חטיבה בולטת אחת במחקריו היא החיבור 'על הנפש". בניגוד לאפלטון, אריסטו סבור שהנפש ראויה להיבחן בכלים ביולוגיים. אריסטו ראה את הנפש כצורתו של גוף חי, וככזו גם כתבנית פעולתו. הוא מונה שלושה סוגי נפשות: הנפש הנזונה, החשה והתבונית. בראשונה ניחנים גופים חיים המסוגלים להזין את עצמם בלבד, ואלו צמחים. בשנייה ניחנים גופים שגם מסוגלים לחוש, ואלו החיות. בשלישית ניחנים בני אדם וגרמי השמיים, שמשתמשים בתבונה. שם עוסק בהרחבה גם בשאלות ההכרה והחישה.
אריסטו האמין בתאוריית הבריאה הספונטנית כלומר יצורים פשוטים נוצרים מחומר דומם, למשל חרקים נוצרים מאדמה רקובה או צואה וצפרדעים ממים וחום.
מורשתו

השפעתו של אריסטו על הפילוסופיה הייתה עצומה, והוא נחשב אחד מהפילוסופים החשובים ביותר בכל הזמנים. בעת העתיקה הייתה האסכולה הפריפטטית אותה הקים מבין שלוש המשפיעות, וכתביו השפיעו עמוקות גם על הנאו-פלטוניזם. בימי הביניים, היה הפילוסוף היווני הראשי שכתביו השתמרו ונקראו ברחבי העולם המערבי והמזרח-תיכוני (במעצמות הנוצריות במערב, המוסלמיות במזרח, וביזנטיון ביניהן.) כה רבה הייתה ההערכה אליו, עד שכונה בפשטות "הפילוסוף", ללא צורך לפרט למי הכוונה.
הרי אריסטוטל בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה נקראים על שמו (ההגייה האנגלית של שמו). גם אוניברסיטת אריסטו בסלוניקי (אנ') נקראת על שמו.
השפעת אריסטו ביהדות

כאמור, גם הפילוסופים היהודים למדו את דברי אריסטו והושפעו ממנו.
אריסטו זכה להתייחסות נרחבת בספרי הפילוסופיה היהודית. גדולי הפילוסופים היהודיים למדו את תורתו ושיבחו אותו מאוד. רבי יצחק עראמה, למשל, מצטט פעמים רבות בספריו את דבריו של אריסטו ומכנהו בתואר "ראש הפילוסופים", וכך גם רבים מגדולי הוגי היהדות בספרד וסביבותיה.
בימי הביניים תרגמו יהודים לעברית חיבורים שונים של אריסטו (לדוגמה: "על הנפש" בתרגומו של זרחיה חן), וכן תרגמו ופירשו גם כמה מפירושיו של אבן רושד על כתביו של אריסטו.
הרמב"ם הקדיש לאריסטו התייחסות נכבדת ורחבה בכתביו, והחשיבו ליחיד שממנו ניתן ללמוד בכל מה שקשור לעניינים ש"מתחת לירח", כלומר לענייני העולם הגשמי. במכתב שכתב לרבי שמואל אבן תבון, המתרגם הראשון של הספר מורה הנבוכים, כותב הרמב"ם: "דעת אריסטו היא תכלית דעת האדם מלבד מי שנשפע עליהם השפע האלהי עד שישיגו אל מעלת הנבואה אשר אין מעלה למעלה ממנה". ובמורה נבוכים עצמו מכנה אותו "ראש הפילוסופים", ודן בדעותיו באריכות. המהר"ל מפראג עושה שימוש רב במונחים הפילוסופיים של אריסטו, וכך גם רבים מחכמי הקבלה היהודיים.
אף מתנגדיה של הפילוסופיה היוונית מקרב היהודים, ראו באריסטו מטרה מרכזית לחיציהם. לפי טענה שהייתה פופולרית בימי הביניים, אך אינה מבוססת, אריסטו למד את תורתו מחכמי היהודים הקדמונים. בספר שלשלת הקבלה מובאת שמועה כי בקהיר נמצא ספר שחיבר אריסטו בסוף ימיו, בו הוא חזר בו מכל דעותיו הקודמות (בנוגע לבריאת העולם, הישארות הנפש, השגחה פרטית וכו') לאחר ש"השמעוני" (הכוונה כנראה לשמעון הצדיק) הוכיח לו אחרת, ושבסוף הספר מופיע "כתב" (אותו מביא "שלשלת הקבלה" בשלמותו) ששלח אריסטו לתלמידו אלכסנדר מוקדון, בו אריסטו מסביר כי הוא חזר בו מכל מה שכתב בעבר לאחר שהתווכח עם "חכם מחכמי ישראל", אימץ את האמונה היהודית, ושאילו היה יכול לקבץ את כל ספריו אשר הופצו ברחבי העולם היה "שורפם באש בל יישאר אחד". עם זאת, מדובר בכתב מזויף שאינו של אריסטו, המכיל אמרה של סוקרטס שאינה מיוחסת ליהדות. מכל מקום, אריסטו אכן הכיר את היהודים, כדבריו לתלמידו, קליארכוס, המצוטטים אצל יוספוס פלביוס: ”כי [אותם] החכמים הם ... [נקראים] בפי הסורים 'יהודים', וככה נקראו על שם מקומם, כי הארץ אשר הם יושבים בה מכונה 'יהודה'. ושם עירם מוזר מאד, כי הם קוראים לה 'ירושלם'...”
כתבי אריסטו > כתביו בתרגום עברי מודרני

ספרים עיקריים אחדים של אריסטו ראו אור בסדרת "ספרי מופת פילוסופיים" של הוצאת מאגנס. רובם הודפסו במהדורות חוזרות, וחלקם תוקנו ושופרו במהדורות חדשות.
המטפיזיקה - ספר א, תרגם חיים יהודה רות, עיבד שמואל שקולניקוב, הוצאת מאגנס, תשנ"ב.
המטפיזיקה - ספר דלתא, תרגמו מרסל דיבואה ואביטל וולמן, הוצאת מאגנס, תשנ"ח.
מטאפיזיקה - ספרים ז-ט, תרגמו חנה רוזן וחיים רוזן, הוצאת מאגנס, תשכ"ו.
המטפיזיקה - ספר יא, תרגם חיים יהודה רות, הוצאת מאגנס, תרצ"ד.
המידות, ספרים א' וב', תרגם חיים יהודה רות, הוצאת מאגנס, תש"ג.
אתיקה: מהדורת ניקומאכוס, תרגם יוסף ג. ליבס, הוצאת שוקן, תשל"ג.
האתיקה הניקומאכית, תרגמה נאוה גוטרמן, הוצאת מפעל השכפול תל אביב תשכ"ז / 1967.
על הנפש, תרגם והוסיף מבוא והערות - מנחם לוז, הערות ופירושים - אהרן בן-זאב, הוצאת סמינר אורנים, 1989.
הפוליטיקה, תרגם חיים יהודה רות, הוצאת מאגנס, תרצ"ו. (ספרים א-ב, מתוך שמונה ספרים)
פואטיקה, תרגום, מבוא והערות - מרדכי הַק, מחברות לספרות, תש"ז.
פואטיקה, תרגום, מבוא והערות - שרה הלפרין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1977.
פואטיקה, תרגום, מבוא, הערות ומאמר סיכום - יואב רינון, הוצאת מאגנס, תשס"ג.
מבחר מן החיבורים בביולוגיה, ליקט והוסיף מבוא - יעקב לורך, תרגם מיוונית והוסיף הערות - נמרוד ברי, הוצאת מאגנס, תשל"ד, 1974.
מדינת האתונאים, תרגום ומבוא - דוד אשרי, הוצאת מאגנס, תשכ"ז. (ייחוסו של חיבור זה לאריסטו מוטל בספק)
פיזיקה א-ב, תרגם והוסיף מבוא והערות - יהודה לנדא, הוצאת מאגנס, תשס"ו.
רטוריקה, תרגם והוסיף מבוא והערות - גבריאל צורן, ספרית פועלים, 2002.
פוליטיקה, ספרים א, ב, ג, תרגמה מיוונית: נורית קרשון, עריכה מדעית: רחל צלניק-אברמוביץ, הוצאת רסלינג, 2009.
קטגוריות, תרגם והוסיף מבוא והערות - גבריאל צורן, הוצאת רסלינג, 2019.
על הפירוש, תרגם והוסיף מבוא והערות - גבריאל צורן, הוצאת רסלינג, 2021.
על השמיים, תרגם דביר ילין, הוצאת מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2024.
ראו גם

השביט הגדול של 371 לפני הספירה
| --- | --- |
: ספר: אריסטו
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
לקריאה נוספת

שמואל שקולניקוב ואלעזר וינריב, פילוסופיה יוונית: אריסטו, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1998.
זאב בכלר, פילוסופיית המדע של אריסטו, סדרת האוניברסיטה המשודרת, 1992.
יהודה לנדא, השתוקקות החומר לצורה במחשבת אריסטו, הוצאת אוניברסיטת תל אביב - הפקולטה למדעי הרוח, 1972.
יהודה לנדא, מבוא למטפיזיקה ולפילוסופיית הטבע של אריסטו, סדרת האוניברסיטה המשודרת, 1988.
קנת מק'ליש, אריסטו, סדרת הפילוסופים הגדולים, תרגם אמיר צוקרמן, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001.
שלמה אבינרי, רשות הרבים: שיחות על מחשבה מדינית, הוצאת ספרית הפועלים, 1966
חיים יהודה רות, מורה דרך בפילוסופיה היונית, הוצאת ראובן מס, 1969
מוריי ברומברג, ד"ר ג'יי גרין, ד"ר בראתר ק. ג'יימס, רוברט ליפטון, מאה אנשי מדע, תל אביב: הוצאת הדר, 1967, עמ' 31–33
בצלאל בר כוכבא, אריסטו, היהודי המלומד, וה'קלנים' ההודים, תרביץ, המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, כרך סז, חוברת ד, תמוז-אלול תשנ"ח, עמ' 435–481.
שמחה בונם אורבאך, עמודי המחשבה הישראלית, חלק ג: משנתו הפילוסופית של רבי חסדאי קרשקש
David Ross, Aristotle. Methuen &co. Reprinted 1971
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: אריסטוטלס, במלעיל (ההטעמה בהברה השנייה מהסוף).
↑  אריסטו, פוליטיקה, 1, 1252א', 1253א'-24, 7
↑  אדם רז, הדמגוג. המכניזם של הפעלת השררה, עמ' 20-24
1 2  Singer 1931, pp. 39–40
↑  Boylan, Michael (26 בספטמבר 2005). "Aristotle: Biology". Internet Encyclopedia of Philosophy. Martin, TN: University of Tennessee at Martin. OCLC 37741658. נבדק ב-2011-09-25. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  Aristotle. Physics. Translated by R. P. Hardie and R. K. Gaye. The Internet Classics Archive. Book II. OCLC 54350394. נבדק ב-2008-07-15.
↑  הרי אריסטוטל באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
הגאזט האנטארקטי הבולגרי (בבולגרית)
↑  שו"ת פאר הדור, מכון ירושלים, סי' קמ"ג
↑  מורה נבוכים, חלק א, פרק ה
↑  יחיא, גדליה בן יוסף אבן, 1515-1587, שלשלת הקבלה, באתר היברובוקס
↑  אריסטו חייו, תורתו ויצירתו מעובד על פי אוצר ישראל לי"ד איזנשטיין
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק כב (תרגום יעקב נפתלי שמחוני)
| תרבות יוון העתיקה |
| --- | --- | --- |
| תרבות יוון העתיקה | מיתולוגיה • אמנות • פיסול • קדרות • הומוסקסואליות • זנות • חקלאות • כלכלה • מטבח • משפט • עבדות  • פדרסטיה • רפואה • מלחמה |  |
| פילוסופיה ביוון העתיקה | פיתגורס • הרקליטוס • פארמנידס  • פרוטגורס • אמפדוקלס • דמוקריטוס • סוקרטס • אפלטון • אריסטו • זנון מכתיון • אפיקורוס |  |
| מתמטיקה | ארכימדס • אוקלידס • תאלס • פיתגורס • דיופנטוס • ארטוסתנס • תלמי |  |
| ספרות | הומרוס • האיליאדה • האודיסאה • הסיודוס • פינדארוס • הרודוטוס • תוקידידס • קסנופון • פוליביוס |  |
| תיאטרון | אייסכילוס • סופוקלס • אוריפידס • אריסטופאנס • מושגים |  |
| ספורט | המשחקים האולימפיים • תרבות הגוף • המשחקים הפיתיים • המשחקים האיסתמיים • המשחקים הנמאיים • המשחקים הפאן-אתנאיים • גימנסיון |  |
| אדריכלות | מקדש יווני • הסדרים הקלאסיים • הפרתנון • מקדש ארטמיס • אקרופוליס • האגורה • מקדש זאוס באולימפיה • מקדש הפייסטוס • מקדש ארטמיס |  |
פורטל יוון העתיקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257964005171  PLWABN: 9810578006105606  BIBSYS: 90052251  BNC: 000047297  BNE: XX4874856  BnF: cb13091331s (data)  CANTIC: a10490383  CiNii: DA00161622  GND: 118650130  ICCU: CFIV009389  ISNI: 0000 0001 2374 8095  LCCN: n79004182  LNB: 000035536  MusicBrainz: 2f96bf3c-ca56-4c20-a374-4b846056c5e6  NCL: 003961514  NDL: 00431694  NKC: jn19981000140  NLA: 36246937  NLG: 15137  NLK: KAC199632647  NSK: 000100644  NTA: 068519435  ORCID: 0000-0003-2052-1391  RERO: 02-A000009532  RSL: 000078930  SELIBR: 174754  SNAC: w60k6ff5  SUDOC: 026690276  TDVİA: aristo  Trove: 1236182  ULAN: 500259120  VcBA: 495/54341  VIAF: 7524651   WorldCat (עם VIAF): 7524651 
תבליט המתאר דיאלוג בין אפלטון ואריסטו, מאת לוקה דלה רוביה
קראסטי הליצן

| --- | --- |

 תוכנית טלוויזיה:  משפחת סימפסון
 הופעה ראשונה:  "המופע של קראסטי הליצן" - המופע של טרייסי אולמן
 הופעה אחרונה:  עדיין מופיע
 יוצרים:  מאט גריינינג 
 דיבוב:  דן קסטלנטה
 דיבוב בשפה העברית:  עידו מוסרי (משפחת סימפסון - הסרט)
 מידע
 גיל:  52
 תאריך לידה:  15 בינואר 1936 
 מקצוע:  ליצן ובדרן טלוויזיה
 דת:  יהדות
 אזרחות:  ארצות הברית 
 דמויות קשורות
 חברים:  הומר סימפסון, מארג' סימפסון, בארט סימפסון, ליסה סימפסון
 
הרשל שמויקל פנחס ירוחם קראסטופסקי (באנגלית: Herschel Shmoikel Pinchas Yerucham Krustofski) המוכר כקראסטי הליצן (Krusty the Clown) הוא דמות בסדרת הטלוויזיה המצוירת האמריקנית "משפחת סימפסון". הוא מדובב על ידי השחקן דן קסטלנטה. קראסטי מנחה תוכנית ילדים אשר אהובה על בארט וליסה, שם הוא מציג בדיחות ומתיחות וסדרת אנימציה קצרה ומצחיקה בשם "המופע של איצ'י וסקראצ'י". קראסטי לפעמים נתפס כציני, מותש ומעשן כבד אשר מביך את עצמו בעסקי השעשועים. הוא הפך לדמות הכי מפורסמת ב"משפחת סימפסון" שלא שייכת למשפחה עצמה.
קראסטי נוצר על ידי היוצר מאט גריינינג. קראסטי מבוסס על ראסטי ניילס, ליצן טלוויזיוני מעיירת הולדתו של גריינינג.
ביוגרפיה

קראסטי הליצן נולד בשם הרשל שמויקל פנחס ירוחם קראסטופסק ב"לואר איסט סייד" של ספרינגפילד והוא הבן של הרב היימן קראסטופסקי. היימן לא רצה שקראסטי יגשים את חלומו ויהפוך ליצן, ותחת זאת דחק בו ללמוד בישיבה. אולם קראסטי ערך מופעי סלפסטיק בלי לספר לו. יום אחד הופיע באיפור כבד בכנס רבנים שבו נכח אביו; אחד המשתתפים התיז עליו מי סודה וחשף את פניו, לתדהמתו של היימן. הליצן עזב את העיירה והרחיק נדוד. שנים רבות לאחר מכן התפייסו קראסטי ואביו (בפרק שהיה מחווה ברורה ל"זמר הג'אז") תודות לבארט וליסה.
בפרק "כמו אבא, כמו ליצן", נודע לראשונה כי קראסטי הוא יהודי. מי שדיבב באותו הפרק את אביו של קראסטי, ג'קי מייסון, זכה מאוחר יותר בפרס על הדיבוב. בנוסף, בפרק "היום אני ליצן" חגג קראסטי בר מצווה. עם אלו, בפרק "היה היה פעם בספרינגפילד" התחתן קראסטי חתונה לפי המנהג היהודי. בפרק "הדת של הומר" קראסטי אסף תרומות מתושבי ספרינגפילד למען ארגון "אחוות הליצנים היהודים", לאחר ש-75 ליצנים יהודים נהרגו בסופות טורנדו.
בפרק "Clown in the Dumps", הפותח את עונה 26, מת היימן קראסטופסקי במהלך שיחה עם בנו. מות אביו השפיע על קראסטי ובאותו הפרק הוא הודיע על פרישה מהטלוויזיה.
עד העונה השישית קראסטי גר ברחוב סנטר מס' 534 והמספר החם שלו הוא 1-909-6855696. באמצע עונה זו שוחד על ידי מר ברנז בפסטיבל סרטים ועבר לבית גדול יותר באזור העשיר.
הפקה > יצירה

קראסטי הופיע לראשונה ב"המופע של קראסטי הליצן" ששודר במופע של טרייסי אולמן, הוא הופיע לראשונה ב-15 בינואר 1989. קראסטי נוצר על ידי היוצר מאט גריינינג. קראסטי מבוסס על ראסטי ניילס, ליצן טלוויזיוני מעיירת הולדתו של גריינינג.
דמותו של קראסטי היא למעשה הומר סימפסון עם שיער ובגדי ליצן, גריינינג אישר את הדבר. קראסטי לובש תמיד את בגדי הליצן שלו וזאת הוחלט לאחר דיונים לקראת עליית הסדרה. למרות זאת, בכמה מן הפרקים הראשונים בסדרה נראים פניו הרגילות של קראסטי.
יהדותו של קראסטי

קראסטי חגג בר מצווה טלוויזיונית בבגרותו. בילדותו הוא נחשב ליצן הרובע היהודי, מה שבייש את אביו, רב העיירה. בעונה 34 הוא אמר שבנוסף על הצוות הקבוע שלו הוא גם מחזיק גוי של שבת.
ביקורת

דן קסטלנטה זכה פעמים רבות בפרס אמי על דיבוב לדמות. מבקרי טלוויזיה רבים אומרים כי קראסטי הוא אחת מהדמויות האהובה ביותר בסדרה. ב-2003 נכלל קראסטי בתערוכה מיוחדת לבדרנים יהודים במוזאון היהודי בניו יורק.