ג'ייקוב דולסון קוקס
מזכיר הפנים של ארצות הברית > ענייני האינדיאנים

בינואר 1870 התרחש טבח מריאס (אנ'), בו נהרגו על ידי צבא ארצות הברית כ-200 אינדיאנים, רובם נשים, ילדים וזקנים. במרץ אותה שנה דרש קוקס שהקונגרס יישם מדיניות חקיקה מכרעת ומתמשכת כלפי האינדיאנים. הנשיא גרנט, ששאף שהאינדיאנים יהפכו ל"מתורבתים", הקים ב-1869 את מועצת הנציבים לענייני האינדיאנים על פי הסכם שלום. קוקס הגן על היושרה של הנציבים שמונו על ידי הנשיא גרנט. הטבח סייע באופן בלתי ישיר להשאיר את הלשכה לענייני אינדיאנים בתחום אחריותה של מחלקת הפנים, במקום שתעבור לאחריות מחלקת המלחמה. קוקס סבר שההתקדמות התעשייתית כמו סלילתם של קווי הרכבת והטלגרף לא צריכה להיות תירוץ להפר בריתות שנחתמו עם האינדיאנים. הוא האמין שהאינדיאנים לא הרוויחו דבר מיישובי הספר שבמסגרת הקמתם נגזלו מהם אדמות המרעה של עדרי הביזונים שלהם, שהיו מקור אספקת המזון שלהם. קוקס סבר שקיום ההבטחות שניתנו לאינדיאנים, ולא הפרת ההסכמים, חיוני מאוד לשמירת השלום. עם זאת, הוא ראה באינדיאנים כבעלי אינטליגנציה נמוכה, שחצנים, ודיפלומטים גרועים. ב-1871, לאחר התפטרותו של קוקס, חוקקו הקונגרס והנשיא גרנט חוק מקיף ששם קץ למערכת ההסכמים עם האינדיאנים. החוק התייחס לאינדיאנים כיחידים וכבני חסות של הממשלה הפדרלית, זאת במקום ניהול משא ומתן עם השבטים כישויות ריבוניות.
בראשית 1870, שבטי הסו בוויומינג, בהנהגתם של צ'יף ענן אדום וצ'יף זנב מנומר, התרגזו בשל הסגת הגבול של המתיישבים הלבנים באדמותיהם. כדי להימנע מהתדרדרות למלחמה, ביקש צ'יף ענן אדום להיפגש עם הנשיא גרנט, ויחד עם צ'יף זנב מנומר יצא למסע מזרחה לוושינגטון. קוקס חיכה לביקורם, מתוך תקווה להוכיח לראשי השבטים את קיום מחויבותה של הממשלה הפדרלית להסכמים שנחתמו עמם, וכן להרשים אותם בכוח ובפאר של האומה, כך שהם יחששו לפתוח במלחמה. בהגיעם לוושינגטון, קיימו ראשי השבטים שיחות עם קוקס, עם הנציב לענייני אינדיאנים אלי פרקר, ועם הנשיא גרנט. ב-1 ביוני נערך לראשי השבטים סיור בוושינגטון, אך לא הייתה הצלחה בהשגת התפעלותם. ב-2 ביוני נזף זנב מנומר בקוקס על אי קיום ההסכם שנחתם ב-1868. בתגובה הרצה קוקס לצ'יף שאין זה ראוי להתלונן, ושלמדיניות כלפי האינדיאנים של ממשל גרנט היו תוצאות חיוביות. זנב מנומר צחק לשמע דבריו ואמר שקוקס היה משסף את גרונו שלו אם היה עליו להתמודד עם הבעיות שהיו מנת חלקו. ב-3 ביוני נקט צ'יף ענן אדום בטקטיקה דומה, והדגיש שהוא לא יוותר על מנהגיהם הקדומים. הצ'יף ביקש מקוקס שלעמו יינתן מזון ותחמושת כדי שהם יוכלו לצוד ולא לרעוב, וזעם על הפרת ההסכמים. קוקס דחה את דברי ראשי השבטים ואמר להם שאת שיחתם הם ימשיכו עם הנשיא גרנט.
ב-7 ביוני ניסה קוקס לפייס את ראשי השבטים שהנשיא גרנט, "האב הלבן הגדול", פעל לא מתוך פחד, אלא שיש לו את הרצון לעשות את הדברים נכון. הוא אמר לאינדיאנים שהם יקבלו את כל בקשותיהם, למעט כלי נשק, ובאופן אישי הבטיח לדאוג שההסכמים לא יופרו. בפגישה עם ראשי השבטים, היה הנשיא גרנט חמים, קידם את פניהם בברכה, והדגיש את אותם מסרים שהועברו אליהם על ידי קוקס. גרנט קיים לכבוד ראשי השבטים ארוחה רשמית בבית הלבן, שהובילה להבלטת ההתנגשות בין שתי התרבויות. לראשי השבטים הוגש אוכל משובח ויין, אך הם התלהבו במיוחד מגלידת תות השדה שהוגשה להם. דווח שזנב מנומר העיר שמארחיו הלבנים אכלו מזון טוב בהרבה מזה שנשלח לבני עמו. בפגישתם האחרונה, הציע קוקס כמה ויתורים נוספים, והתיר לאינדיאנים למסור שמות של סוכנים שעמם הם העדיפו כאנשי קשר עם הממשלה. קוקס גם הבטיח לראשי השבטים להעניק להם 17 סוסים. צ'יף ענן אדם התנצל בפני קוקס על חוסר הנימוס שלו, בעוד שקוקס הבטיח לקדם את ענייניהם של האינדיאנים. לפני שובם לוויומינג, ביקרו האינדיאנים בניו יורק, והעיתונות במזרח דרשה קיום מדיניות נדיבה יותר כלפי שבטי הסו. קוקס שלח לאינדיאנים את 17 הסוסים שהובטחו. הגעתה של חבילת הסיוע עשתה רבות להרגיע את הרוחות והמלחמה נמנעה. אחד ההיסטוריונים ציין שהביקור בוושינגטון היה הצלחה, שכן צ'יף ענן אדום אימץ מדיניות שהעדיפה דיפלומטיה על פני מלחמה.