stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קייבל ברקינרידג'
ביוגרפיה > מותו

לאורך כהונתו, בריאותו של ברקינרידג' הפכה שברירית יותר ויותר. כאשר מחלה המתוארת בדיווחים בני זמננו כ"הקדחת השלטת" פגעה בלקסינגטון ב-1823, הוא לקח את הילדים לקייבל'ס דייל כדי למנוע מהם לחלות. כשחזר בסוף אוגוסט, חלה בחום. למרות הטיפול של אחיו, ג'ון, והרופאים המקומיים, הוא מת ב-1 בספטמבר 1823, קצת יותר משבוע לאחר שחלה. במקור נקבר בשטח בקייבל'ס דייל, הוא וכמה מבני משפחה נקברו מחדש בבית הקברות לקסינגטון ליד קברו של אחיו רוברט ג'פרסון ברקינרידג'.
ברקינרידג' הותיר אחריו חובות של 15,000 דולר, וכשהאומה עדיין במצוקה של הפאניקה של 1819, נכסיו לא הספיקו לשלם את ההתחייבויות. אשתו, שגם היא חלתה והייתה בהריון עם ילדם השישי של בני הזוג, הייתה כל כך מדוכאת בגלל מותו והמצוקות הכלכליות שלה לאחר מכן, עד שהיא עברה הפלה. היא והילדים עברו לגור עם אמו האלמנה של קייבל בקייבל'ס דייל. במשך כמה שנים, היא הייתה תלויה בחותנת שלה כדי לשרוד; אחיו של ברקינרידג', רוברט, נטל על עצמו את חובותיו של קייבל, אותם שילם במלואם ב-1832.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6f19cdj 
אביו של ברקינרידג', ג'ון, נפטר בשנת 1806 בזמן שהיה מחוץ לבית בקולג'
ג'ון אדייר מינה את ברקינרידג' למזכיר המדינה ב-1820
לורנס אוליפנט

ערך זה עוסק בסופר בריטי. אם התכוונתם לחבר פרלמנט מתחילת המאה ה-19, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1829 קייפטאון, מושבת הכף 
 פטירה:  23 בדצמבר 1888 (בגיל 59) York House, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תפקיד:  חבר הפרלמנט ה־19 של הממלכה המאוחדת (11 ביולי 1865–22 באפריל 1868) 
 בן או בת זוג:  אליס סטיילמן לה-סטריינג' (8 ביוני 1872–2 בינואר 1886)  Rosamond Dale Owen 
 חתימה:   
 
לורנס אוליפנט (באנגלית: Laurence Oliphant‏; 1829 – 23 בדצמבר 1888) היה סופר, חבר הפרלמנט הבריטי, דיפלומט, עיתונאי, מיסטיקן וחובב ציונות בריטי.
קורות חיים > שנותיו הראשונות

לורנס אוליפנט נולד בקייפטאון במושבת הכף בדרום אפריקה, למשפחה מיוחסת ממוצא סקוטי. אביו, אנתוני אוליפנט, היה משפטן, ואמו קתרין מריה לבית קמפבל הייתה אוונגליסטית אדוקה. אביו היה פרקליט המדינה מטעם הוד מלכותה במושבת הכף, והתמנה כעבור זמן-מה לשופט קולוניאלי עליון בציילון (כיום סרי לנקה). לכן המשפחה עברה מכף התקווה הטובה לציילון, שם עברו על לורנס אוליפנט נעוריו. משפחת אוליפנט התעשרה לאחר שאביו הקים חווה לגידול צמחי תה. אוליפנט נשלח על ידי משפחתו ללמוד משפטים באנגליה כאביו המשפטן.
בצעירותו, הצטרף אוליפנט ליורש העצר הנפאלי למסע בן חודשיים מציילון לנפאל ואף כתב ספר על מסע זה. לאחר שהפסיק את לימודי המשפטים פנה לעיתונות ולאחר מכן לשירות החוץ הבריטי ושימש עוזרו האישי של המושל הכללי של קנדה, הלורד אלגין, בעת שהותו בוושינגטון לצורך משא ומתן על הסכם המסחר עם ארצות הברית. מאוחר יותר התלווה אליו בשליחויותיו הדיפלומטיות לסין וליפן, וכתב עליהם ספרי מסעות. ביפן נפצע קשה במתקפת טרור, במסגרת סדרה של התנקשויות בנציגים זרים שבוצעו במה שנקרא "סונו ג'וי" – תנועה לגרוש הזרים מיפן.
בשנת 1865 נבחר כחבר הפרלמנט הבריטי,
ב-1867 הצטרף לכת נוצרית מיסטית בשם "אחוות החיים החדשים" (brotherhood of the new life) שהנהיג "המשיח", תומאס לייק האריס (אנ'), ושהה בקומונה בארצות הברית.
בשנת 1877, חזר לאנגליה והתעניין במיוחד בשאלת המזרח התיכון ובטורקיה שהייתה במלחמה עם רוסיה.
קורות חיים > תחילת פעילותו הציונית

אוליפנט החל בפעילותו הציונית בעקבות ביקורו באימפריה העות'מאנית.
את רשמיו והמלצותיו מהביקור תיאר בספרו "ארץ הגלעד" שיצא לאור בשנת 1880. בספרו זה הציע בין היתר:
לסלול מסילת ברזל מחיפה, דרך טבריה ועמק החולה ועד דמשק, ושתתפצל ותפנה דרומה לאורך בקעת הירדן עד לעיר עקבה. משם ראה אוליפנט בחזונו המשך של המסילה עד תעלת סואץ. בביקורו הנוסף בארץ ישראל בשנת 1883 שינה אוליפנט את הצעתו ודבק בתוואי שבו עברה לבסוף מסילת רכבת העמק.
כדי לשכנע את הסולטאן להקים סדרה של מושבות על בסיס של חברות מניות כדי לחזק את התשתיות הרעועות של האימפריה העות'מאנית, הציע אוליפנט מושבה ניסויית, בעבר הירדן המזרחי, ומשיקולים שונים הציע ליישב בה יהודים. תוואי מסילת הברזל שהוצע נועד בין השאר לחזק את מיקומה של הקולוניה.
אחרי ששכנע את השלטונות הבריטיים, נסע לסולטאן עבד אל-חמיד על מנת להציג בפניו את התוכניות, אולם הסולטאן לא השתכנע.
קורות חיים > פעילותו ברוסיה

בעקבות פרעות "הסופות בנגב" ביהודי רוסיה שהחלו בשנת 1881, יצא אוליפנט לרוסיה ולרומניה על מנת לעזור לפליטים. הוא השפיע על חברים מחובבי ציון, ניסה ללא הצלחה להשפיע על נציגי חברת כי"ח לעלות לארץ ישראל ואף ייסד חוג נוצרים וקירבם לציונות. הוא הגיע לקונגרס פוקשאן ואף נאם בפני המתכנסים בתארו את נופי ארץ ישראל.
בשנים 1883–1884 ניסה לסייע לממשלה הטורקית להשיג באנגליה מימון לסלילת מסילת ברזל אך נכשל. אנגליה התחזקה במצרים והשתלטה על תעלת סואץ, וטורקיה פנתה לגרמניה כדי שתעזור לה בסלילת הרכבת.
קורות חיים > השתקעותו בארץ ישראל

לאחר סירוב הסולטאן החליט אוליפנט בכל זאת לא לוותר על תוכניותיו ועבר לחיות בארץ ישראל כדי ליצור מקום שיקלוט את "פליטי האריס". הוא הגיע לארץ בנובמבר 1882. הוא גר בחודשי החורף במושבה הגרמנית בחיפה בבית הקרוי כיום על שמו, בית אוליפנט. בחודשי הקיץ נהג להתגורר בכפרי הדרוזים שבכרמל, בשנת 1883 בעוספיה באוהל בדואי, ולאחר מכן בבית שבנה בשנת 1884 בדלית אל-כרמל. (בית אוליפנט בדלית אל-כרמל משמש כיום כבית יד לבנים הדרוזים). בישיבתו בכפר קשר קשרים עם נכבדי העדה והמשיך בכתיבת ספריו וכתב אף סדרת מאמרים ל"ניו יורק סאן" וכן לעיתון "ג'ואיש כרוניקל" בלונדון. מי ששימש לו כמזכיר אישי היה המשורר נפתלי הרץ אימבר, שיש הטוענים כי כתב אז את "התקווה". הוא עזר באותו זמן למתיישבים היהודים במושבות השונות בארץ. אוליפנט היה שותף בפעילות ברומניה לרכישת הקרקע בגבעת זמרין, והיה שותף בהקמת היישוב היהודי מעולי רומניה בזמרין ב-1882. מאוחר יותר, כאשר היישוב בזמרין נקלע למצוקה כלכלית וסבל רבות מגנבות של ערבים תושבי הסביבה, פרס הברון רוטשילד את חסותו על המקום ושינה את שם היישוב לזכרון יעקב.
בתקופת מגוריו בחיפה הרבה לסייר ברחבי ארץ ישראל, בחלק מהסיורים התלווה אליו גוטליב שומאכר. סיוריו נערכו לאחר סיום הסקר הגדול של הקרן לחקר ארץ ישראל והוא שאף מאוד לגלות מקומות שלא תועדו על ידי הקרן. את סיוריו תיעד בספר חיפה כתבות מארץ ישראל 1882–1885. הספר כולל שישים כתבות מארץ ישראל שנכתבו לעיתון ניו יורק סאן. אוליפנט בחר בעצמו את הכתבות שכונסו בספר. הספר כולל מידע על תושבי הארץ על המנהגים והדתות, תיאור מקומות ואתרים ארכאולוגים. הוא כתב על הדרוזים, השומרונים ועל תושבים נוספים. סיוריו כללו גם תגליות כמו שרידי בית כנסת ליד הירדן בקרבת תל בית צידה, שרידי בית הכנסת העתיק בדיר עזיז ושרידי בית הכנסת באום אל-קנאטר שברמת הגולן, סיוריו בגולן נעשו כחלק מהסקר שערך ביחד עם המהנדס הטמפלרי שומאכר לשם תכנון קו הרכבת מחיפה אל החורן, קו שהוא היה בין ההוגים שלו. שירותיהם של אוליפנט ושומאכר נשכרו על ידי משפחת סורסוק שהחזיקה בזיכיון להקמת הרכבת. אוליפנט צרף לספרו ציורים מאוד מפורטים המתארים בדיוק רב כיצד נראו המקומות בהם סייר.
אופיו

אוליפנט היה מאוד מושפע מהאוונגליזם של אמו, והיא זאת שיצרה כנראה את הקשר לראשונה בינו לבין האריס, או לפחות לקחה אותו לדרשה הראשונה של תומאס לייק האריס, מנהיג כת רוחנית שאוליפנט ואמו תרמו לה את כל כספם. רק לאחר קבלת אישורו של הריס הוא התחתן עם אשתו, אליס (את נדונייתה של אשתו הם תרמו לכת, במצוותו של האריס). הכת הטיפה לסיגופים שיכשירו את חבריה לשרת את האנושות, ולהעדיף את קשריהם עם בני האדם ככלל על קשרים המשפחתיים האישיים. וכמו כן, כמו בהרבה כיתות מיסטיות אחרות, שהזיווגים הם זיווגים מהשמיים, או שאינם זיווגים. בעיקרון הזה האריס עשה הרבה מניפולציות אישיות ברבות הימים. מאוחר יותר הסתכסך עם האריס, כשהתברר לאוליפנט כי האריס טוען כי הוא עצמו "נפש תאומה" של אליס ולא אוליפנט, האריס התעלל נפשית ורוחנית באליס ואז עזבו אוליפנט ואשתו את הכת ואף קיבלו חלק מכספם בחזרה. אוליפנט שכנע את אשתו לגור איתו בחיפה.
יחסו ליהודים

רוב שנותיו לא פגש לורנס אוליפנט ביהודים, ועיקר פגישתו עם היהדות הייתה כנוצרי הקורא את כתבי הקודש. רק לאחר שעזב את הכת של האריס נסע למזרח הקרוב ופגש את היהודים פליטי הפרעות בברודי (כיום באוקראינה) ב-1881 החל בפעולתו ליישוב יהודים בארץ ישראל. יש עדות כי אוליפנט אמר כי באופן אישי הוא בז ליהודים, וכי רצונו ליישבם בארץ ישראל נובע מאינטרסים בריטיים. עדות לדעות קדומות שלו כלפי יהודים אפשר למצוא בספר שלו "The Russian Shores of the Black Sea in the Autumn of 1852" שבו הוא מאשים יהודים רבניים באי-יושר קיצוני. בקרב חוקרים, יש הסברים שונים לפעילותו הציונית, הסבר אחד גורס, שיישוב היהודים בארץ ישראל יסייע לאינטרסים הבריטיים באזור. נחום סוקולוב תרגם את ספרו של אוליפנט "ארץ הגלעד", וכתב על בסיס התרגום הזה את ספרו "ארץ חמדה".
חיים אישיים

כשהיה אוליפנט בשליחות הכת "אחוות החיים החדשים" בפריז, הכיר את אליס לה-סטריינג', בת למשפחת אצולה אנגלית עשירה שהייתה צעירה ממנו ב-18 שנה, והתחתן אתה ביוני 1872 למרות התנגדות משפחתה. במהלך 12 שנות נישואיהם אוליפנט ואליס לא קיימו יחסי מין כי האריס, מנהיג הכת, טען שהם לא היו צריכים להינשא ומשום שאוליפנט היה צריך להינשא למשרתת אמו. כאשר אוליפנט רצה צאצא מאליס, היא סירבה, כי היה חולה עגבת.
בדצמבר 1885 נסע עם רעייתו לביקור בכנרת וחלו בקדחת. ב-2 בינואר 1886 נפטרה אשתו אליס בדלית אל-כרמל ונקברה, בקבר אזרחי בודד בשולי בית הקברות הטמפלרי בחיפה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוקם ליד הקבר בית הקברות לחללים הבריטים הנוצרים שנפלו במלחמה.
לאחר מותה, נסע אוליפנט לארצות הברית, שם הכיר את רוזמונד דייל אוון, נכדתו של האוטופיסט רוברט אוון, ובאוגוסט 1888, נישאו השניים. הם עברו יחד ללונדון ורצו לשוב יחד לביתו של אוליפנט בארץ ישראל, אולם אוליפנט חלה בדלקת ריאות ונפטר בלונדון כעבור מספר חודשים. נפתלי הרץ אימבר נמנה עם המעטים שהשתתפו בהלווייתו. כמו כן, הוא הספיד את אוליפנט בג'ואיש סטנדרט" וב"חבצלת".
אשתו, שירשה את כל רכושו, עברה להתגורר בשנת 1900 בביתו שעל הכרמל.
ספריו

| --- | --- |
 קטמנדו, 1852  חופי רוסיה של הים השחור, 1853  מינסוטה והמערב הרחוק, 1855  המערכה בעבר הקווקז, או הצבא הטורקי תחת עומר פאשה, 1856  פטריוטים ושודדים, 1860  שליחות אלגין לסין ויפן, 1860  ביקור אצל הטאיפינג, 1863  פיקדילי, 1870  ארץ הגלעד, 1880  ארץ חמי: מסע במעלה הנילוס, 1882:  אפיונים וקריקטורות (Traits and Travesties) ‏, 1882  אלטיורה פטו, 1883  צירוף נשמות, או הכוחות האבולוציוניים הפועלים כיום באדם (הוכתב על ידי אליס, נערך על ידי לורנס), 1885  מאסולאם, 1886  אפיזודות מחיי הרפתקה, 1887  חיפה כתבות מארץ הקודש 1882–1885, 1887. אסופת מאמרים שנכתבו בחיפה ודאלית אל-כרמל. מאמר ראשון מחיפה מתאריך 27 בנובמבר 1882, מאמר אחרון מדאלית אל-כרמל מ-7 בנובמבר 1885.  פילוסופיה אופנתית, 1887  כוכב במזרח, 1887  דת מדעית, 1888
לקריאה נוספת

צבי אילן, ‏לורנס אולפינט ו'ארץ הגלעד', קתדרה 27, דצמבר 1982, עמ' 162-141
מיכאל ארן, ‏פגישת לורנס אוליפנט עם הסולטאן, קתדרה 49, ספטמבר 1988, עמ' 179-178
צבי אילן, "יונצח שמו של אוליפנט בגולן", ארץ הגולן 19, 1980
שרת מסד-לידר, "בסלון של ליידי אוליפנט", עת־מול, 25 (2), עמ' 15–18, 2000
עמית טומי, "לורנס אוליפנט: מקורות מימון לפעילות בארץ", שורשים, ח' 139–146, 1994
שולמית לסקוב, "האנגלי של חיבת ציון", עת־מול, י"ד(6), 8-6, 1984
רם אורן, "נפש הומיה", הוצאת קשת, 2012
הערות שוליים

↑  האנציקלופדיה העברית
↑  מלאכות אוליפנט, חבצלת, 28 במאי 1882
↑  נקדימון רוגל, "תיק אימבר - בעקבות נפתלי הרץ אימבר בארץ-ישראל" עמוד 38
↑  זאב ענר (עורך), סיפורי בתים: סיפורם של שבעים בתים בתולדות ההתיישבות, הוצאת משרד הביטחון, 1988, עמ' 99
↑  רחבעם זאבי, בהקדמה לספר חיפה כתבות מארץ ישראל 1882–1885, עמ' יג'
↑  "The Russian Shores of the Black Sea in the Autumn of 1852 עמוד 295
↑  נקדימון רוגל, תיק אימבר - בעקבות נפתלי הרץ אימבר בארץ ישראל, עמוד 39
| רכבת העמק |
| --- | --- | --- |
| מסילות קשורות | מסילת הרכבת החיג'אזית • מסילת הרכבת דרעא–צמח • מסילת העמק • מסילת השומרון • הרכבת הצבאית העות'מאנית | תחנת חיפה מזרח |
| אישים | לורנס אוליפנט • עבדול חמיד השני • יהודה לבנוני • יעקב מושלי • היינריך אוגוסט מייסנר • קלוד קונדר • ברוך קטינקא • גוטליב שומאכר | תחנת חיפה מזרח |
| ארגונים ומוסדות | הרכבת המנדטורית • משמר הרכבת • משפחת סורסוק | תחנת חיפה מזרח |
| תחנות | אל חמה • אלרואי • בית שאן • חיפה מזרח • חיפה מרכז • כפר יהושע • עפולה • צמח | תחנת חיפה מזרח |
| גשרים | אל חמה • נהר הירדן • נחל יששכר • נחל קישון • נחל תבור | תחנת חיפה מזרח |
| אירועים | ליל הגשרים • ליל הרכבות • קרב סמח' | תחנת חיפה מזרח |
| הנצחה | חצר גשר הישנה • מוזיאון רכבת ישראל • רכבת האלונים • רכבת העמק (סרט) | תחנת חיפה מזרח |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311021305171  PLWABN: 9810678591805606  BNE: XX1384872  BnF: cb121780856 (data)  CiNii: DA00859098  GND: 118786970  ISNI: 0000 0001 2277 0047  LCCN: n79089504  NDL: 00451732  NLA: 35397486  NTA: 072343656  SNAC: w6s18bss  SUDOC: 066924049  Trove: 938514  VcBA: 495/235962  VIAF: 17265739   WorldCat (עם VIAF): 17265739 
אליס אוליפנט
בית אוליפנט במושבה הגרמנית שבחיפה
בית אוליפנט בדלית אל-כרמל
חדר (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט בישראל
כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  ספרה של אמה דונהיו "Room"
 בימוי:  לני אברמסון 
 הופק בידי:  David Gross, אד גייני 
 תסריט:  אמה דונהיו 
 עריכה:  נייתן נוגנט
 שחקנים ראשיים:  ברי לארסון ג'ייקוב טרמבלי
 מוזיקה:  סטיבן רניקס
 צילום:  דני כהן
 מדינה:  קנדה, ארצות הברית, אירלנד, הממלכה המאוחדת
 חברה מפיצה:  A24 Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 בספטמבר 2015
 משך הקרנה:  117 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה
 מקום התרחשות:  קנדה 
 תקציב:  13 מיליון דולר
 הכנסות:  35 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   room2015
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (ברי לארסון)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 roomthemovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
חדר (באנגלית: Room) הוא סרט הישרדות קנדי–אירי משנת 2015, בבימויו של לני אברהמסון. הסרט מבוסס על ספרה של אמה דונהיו באותו השם, שכתבה גם את התסריט לסרט. בסרט מככבים ברי לארסון כאישה שנחטפה בנעוריה ונכלאה בחדר מבודד במשך מספר שנים, וג'ייקוב טרמבלי כבנה בן החמש.
עלילה

ג'וי נחטפה בגיל 17 על ידי גבר (אותו היא מכנה ניק הזקן) ונכלאה בחדר מבודד, בו חלון יחיד בתקרה ודלת כניסה הנעולה בקוד הידוע רק לחוטף. בתקופת שבייה עוברת ג'וי התעללות פיזית, נפשית ומינית ונולד לה בן בשם ג'ק. השניים גדלים באותו החדר, נתונים לאמצעים מוגבלים אותם מספק ניק הזקן, כשהם מנותקים מהעולם החיצון. לאחר יום הולדתו החמישי של ג'ק משתפת אותו ג'וי בסיפור החטיפה ורוקמת תוכנית המלטות. על ג'ק להתחזות לחולה ולאחר מכן למת, ג'וי תגלגל את ג'ק לתוך השטיח, וכשניק ינסה להיפטר מהגופה, יברח ג'ק ויזעיק עזרה. ג'ק מצליח להימלט מניק ולקבל סיוע מעובר אורח שמזעיק את המשטרה. בעקבות מספר רמזים שהשוטרת החוקרת מצליחה לחלץ מג'ק ההמום, מאתרת המשטרה את הבית בו הוחזק ומשחררת גם את ג'וי.
ג'וי וג'ק מאושפזים בבית חולים בו הם מתאחדים עם הוריה הגרושים של ג'וי. אביה של ג'וי מתקשה לעכל את נוכחותו של ג'ק שכן הוא צאצאו של החוטף ועוזב. ג'ק מתקשה בתחילה להסתגל לחיים מחוץ החדר ולתקשר עם הסביבה, אך לאחר תקופה מצליח להתחבר לסבתו, לבן זוגה לחיים ולילדים נוספים. ג'וי סובלת אף היא ממשבר, היא מנסה להתאבד בנטילת תרופות, אך ג'ק מצליח להצילה. השניים משתקמים ומגלים יחדיו את העולם. בסצנת הסיום חוזרים ג'וי וג'ק לחדר בו נכלאו הנמצא כעת בשלבי הריסה ונפרדים ממנו.
שחקנים

ברי לארסון – ג'וי
ג'ייקוב טרמבלי – ג'ק
ג'ואן אלן – אמה של ג'וי
ויליאם ה. מייסי – אביה של ג'וי
שון ברידג'רס – ניק הזקן
טום מק'קמוס – ליאו, בן זוגה של אמה של ג'וי
הפקה וצילומים

חודשים ספורים לאחר צאת ספרה של אמה דונהיו ב־2010, פנה אליה הבמאי האירי לני אברהמסון בבקשה לעבד את הספר לתסריט ולהפיק ממנו סרט קולנוע. אמה עיבדה את העלילה מהספר שנכתב בגוף ראשון ממבטו של ילד בן חמש, לתסריט קולנועי.
אברהמסון חיפש במשך שנתיים שחקנית שתתאים לתפקיד של ג'וי. אחד מהקולגות שלו סיפר על הסרט "טווח קצר 12" שבו שיחקה לארסון, והוא ולארסון נפגשו. אברהמסון חש בחיבור של לארסון לדמות של ג'וי, והחליט לצרף אותה לצוות השחקנים. את השחקן לדמות של ג'ק אברהמסון התחיל לחפש חודשים ספורים לפני תחילת הצילומים, כיוון שילדים משתנים מהר. לטענתו, היו לילות בהם לא הצליח להירדם מחשש שלא ימצא שחקן מתאים. אברהמסון ודונהיו צפו בקרוב לאלף שחקנים צעירים. "כשהגענו לסרטון של ג'ייקוב (טרמבלי) ידענו שזה זה", אמרה דונהיו. לאחר שאברהמסון שלח בחזרה מספר הערות, טרמבלי שלח אודישן מצולם נוסף והתקבל לתפקיד. לארסון וטרמבלי בילו יחד במשך שבועיים לפני תחילת הצילומים, במטרה להתחבר ולהתקרב ככל האפשר למערכת יחסים של אם ובן.
צילומי הסרט החלו בנובמבר 2014 בטורונטו שבקנדה. מרבית הצילומים נעשו באופן כרונולוגי על מנת להקל על השחקן הצעיר (בן 8 אז) ג'ייקוב טרמבלי להתמצא בעלילה ובסצנות השונות. המחצית הראשונה של הסרט צולמה כולה בסטודיו, בסט שנועד ליצור תחושה קלסטרופובית ולאחר מכן צולמו סצנות בחוץ, במהלך החורף. גילו הצעיר של טרמבלי הגביל את מספר שעות הצילומים היומיות האפשריות ומשך הצילומים התארך לכדי חודשיים וחצי.
ביקורות ופרסים

הסרט זכה לשבחי מבקרי הקולנוע. בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו זכה בפרס אהוב הקהל. מכון הסרטים האמריקאי בחר בסרט לאחד מסרטי השנה שלו, איגוד מבקרי הקולנוע הלאומי בארצות הברית בחר בסרט לאחד מסרטי השנה, בברי לארסון כשחקנית הטובה ביותר ובג'ייקוב טרמבלי כשחקן החדש הטוב ביותר.
ברי לארסון זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר והסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר נוספים בקטגוריית הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, והתסריט המעובד הטוב ביותר. לארסון זכתה גם בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר והסרט היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב נוספים בקטגוריית סרט הדרמה הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר. איגוד המבקרים של רשתות השידור העניק ללארסון את פרס השחקנית הטובה ביותר, לטרמבלי את פרס השחקן הצעיר הטוב ביותר והסרט היה מועמד בקטגוריית הסרט והתסריט הטוב ביותר. לארסון זכתה בפרס גילדת שחקני המסך, בפרס אינדפנדנט ספיריט ובפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אינדפנדנט ספיריט נוספים עבור התסריט הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר. הסרט היה מועמד לארבעה פרסי סטלייט עבור הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר וזכה בפרס מיוחד לשחקן החדש הטוב ביותר (ג'ייקוב טרמבלי).
הערות שוליים

↑  "With indie films such as 'Brooklyn' and 'Room,' the creativity often begins with the financing". Los Angeles Times. 29 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הבלוג של אמה דונהיו על עשיית הסרט
↑  הבלוג של אנה דונהיו על עשיית הסרט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 194953351
ריצ'רד האווס

ריצ'רד האווס הבן (באנגלית: Richard Hawes Jr.‏; 6 בפברואר 1797 – 25 במאי 1877) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקנטקי ומושל הקונפדרציה השני של קנטקי. הוא היה חלק ממשפחת האווס בעלת ההשפעה הפוליטית. אחיו, דודו ובן דודו שימשו גם כחברי בית הנבחרים, ונכדו הארי ב. האווס היה חבר בסנאט של ארצות הברית. הוא היה בעל עבדים.
האווס החל את הקריירה הפוליטית שלו כוויגי נלהב והיה חבר קרוב של מייסד המפלגה, הנרי קליי. כשהמפלגה ירדה והתפרקה בשנות ה-50 של המאה ה-19, הפך האווס לדמוקרט, ויחסיו עם קליי התקררו.
עם פרוץ מלחמת האזרחים, האווס תמך בדוקטרינת הנייטרליות החמושה של קנטקי. כאשר הנייטרליות של המדינה הופרה בספטמבר 1861, האווס ברח לווירג'יניה והתגייס כקצין אספקה חטיבתי תחת גנרל הקונפדרציה המפרי מרשל. כאשר הוקמה ממשלת הקונפדרציה של קנטקי ברוסלוויל, הוצע להאווס תפקיד של מבקר המדינה, אך הוא סירב. חודשים לאחר מכן, הוא נבחר להיות מושל הקונפדרציה של המדינה לאחר מותו של ג'ורג' וו. ג'ונסון בקרב שילה.
האווס וממשלת הקונפדרציה נסעו עם ארמיית טנסי של ברקסטון בראג, וכאשר בראג פלש לקנטקי באוקטובר 1862, הוא כבש את פרנקפורט וערך טקס השבעה עבור האווס. עם זאת, הטקס הופסק על ידי כוחות תחת גנרל האיחוד דון קרלוס ביואל, וכוחות הקונפדרציה גורשו מהמדינה בעקבות קרב פריוויל. האווס עבר לווירג'יניה, שם ניהל ממשלת קונפדרציה בגלות עבור קנטקי והמשיך לשדל את הנשיא ג'פרסון דייוויס לנסות פלישה נוספת למדינה.
בתום המלחמה, ממשלת הקונפדרציה של קנטקי בגלות חדלה להתקיים, והאווס חזר לביתו בפריז, קנטקי. הוא נשבע שבועת אמונים לאיחוד, והורשה לחזור לעריכת הדין שלו. הוא נבחר לשופט המחוזי של מחוז בורבון, תפקיד בו כיהן עד מותו ב-1877.
ראשית חייו

ריצ'רד האווס נולד ב-6 בפברואר 1797, ליד באולינג גרין, מחוז קרוליין, וירג'יניה. הוא היה אחד מאחד עשר ילדים שנולדו לריצ'רד ולקלרה ווקר האווס. בני משפחת האווס היו משפחה פוליטית; אחיו של ריצ'רד, אלברט גאלאטין האווס, דודו, איילט האווס, ובן דודו, איילט האווס באקנר, שירתו כולם בבית הנבחרים של ארצות הברית. בשנת 1810 עברה המשפחה לקנטקי, והתיישבה במחוז פאייט, ליד לקסינגטון. חלק מהחינוך המוקדם של האווס הושג באמצעות בית הספר של מחוז ג'סאמין שניהל סמואל וילסון.
ב-13 בנובמבר 1818 התחתן האווס עם הטי מוריסון ניקולס מלקסינגטון. הוא למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת טרנסילבניה, ולאחר מכן למד משפטים אצל רוברט ק. ויקליף.  האווס וויקליף הפכו לשותפים בחוק עם קבלתו של הראשון ללשכת עורכי הדין ב-1818. עקב הצפיפות של הלשכה בלקסינגטון, עבר האווס לווינצ'סטר בשנת 1824. בעודו שם, הוא הפך לבעלים של מפעל חבלים ושקיות עם בנג'מין ה. באקנר.
קריירה פוליטית

האווס החל את הקריירה הפוליטית שלו בשנת 1828 כאשר נבחר כוויגי לייצג את מחוז קלארק, קנטקי, בבית הנבחרים של קנטקי. כחבר במיליציה המדינתית, האווס ראה שירות מוגבל במלחמת הבלאק הוק ב-1832, וחזר לתפקידו בבית הנבחרים של קנטקי ב-1834. הוא ניסה להיבחר ללא הצלחה לבית הנבחרים ב-1834, אך נבחר לייצג את "מחוז אשלנד" של הנרי קליי שלוש שנים מאוחר יותר, וכיהן מ-4 במרץ 1837 עד 3 במרץ 1841. לאחר מכן עבר לפריז, קנטקי ב-1843 והמשיך בעיסוק בעריכת דין.
האווס היה בתחילה ידיד קרוב של קליי, אם כי הידידות ביניהם הצטננה כאשר האווס תמך בזאכרי טיילור במקום קליי לנשיאות ב-1848. כאשר המפלגה הוויגית התפרקה בשנות ה-50 של המאה ה-19, הפך האוס לדמוקרט, ותמך במועמדים לנשיאות ג'יימס ביוקנן ב-1856 ובג'ון ברקינרידג' ב-1860.
למרות שנבהל מבחירתו של אברהם לינקולן בבחירות של 1860, האווס התנגד להפרדה, ותמך במקום זאת ברעיון הנייטרליות החמושה. במאי 1861 ייצגו האווס, ברקינרידג' ומושל קנטקי בריה מגופין את נקודת המבט של זכויות הדרום בוועידה שתחליט על דרכה של קנטקי במלחמת האזרחים. הוא השתתף בכנס נוסף כזה בספטמבר 1861. אף אחד מהכנסים לא הביא החלטה חותכת.
נאום ביולי 1861 לתושבי מחוז בורבון, שחיבר האווס ודמוקרטים אחרים בעלי דעות דומות, האשים את הרפובליקנים בפתיחת מלחמת האזרחים, גינה את כפייתן של מדינות להישאר באיחוד, והזהירה שממשל לינקולן יילחם עד הסוף בעבדות. הנאום קרא להפסקת המלחמה, הכרה בקונפדרציית המדינות של אמריקה כאומה ריבונית וחלוקה שוויונית של החוב הלאומי והרכוש הפדרלי.
שירות צבאי

כאשר הנייטרליות של קנטקי הופרה בספטמבר 1861, האווס ברח לווירג'יניה כדי להימלט ממאסר על ידי הרשויות הפדרליות. בהיותו שם, הוא התגייס כקצין אספקה חטיבתי תחת גנרל הקונפדרציה המפרי מרשל וקיבל דרגת מייג'ור . למרות הצלחתו הראויה לשבח להשיג אספקה לחטיבה למרות התנאים הקשים, גילו (64) וחוסר הניסיון הצבאי שלו הפחיתו מערכו ליחידתו של מרשל, ונטייתו להתעלם משרשרת הפיקוד ולתקשר ישירות עם שר המלחמה של הקונפדרציה. יהודה פ. בנג'מין העמידה אותו בסכסוך אישי עם מרשל.
בנובמבר 1861 מינו חברי ועידת הריבונות של מדינת הקונפדרציה ברוסלוויל, קנטקי, את האווס למבקר המדינה של ממשלת הקונפדרציה של קנטקי, אך הוא סירב על מנת להמשיך בשירותו הצבאי. עם זאת, הוא כתב לנשיא דייוויס ב-25 בינואר 1862 כדי להודיע לו שהוא נוסע לבאולינג גרין, קנטקי, לבקשתו של מושל הקונפדרציה ג'ורג' וו. ג'ונסון על מנת לסייע לג'ונסון בניהול ממשלת המדינה. הוא התפטר מהמינוי הצבאי שלו יומיים לאחר מכן, אך יציאתו לבאולינג גרין התעכבה כאשר הוא לקה במחלת הטיפוס.
מושל קנטקי מטעם הקונפדרציה

המושל ג'ונסון נהרג בעת שהשתתף בקרב שילה. בעקבות החלטות אמנת ראסלוויל, עשרת חברי המועצה המחוקקים של ממשלת הקונפדרציה הזמנית בחרו בהאווס לרשת את ג'ונסון כמושל. (על פי הוראות אלה, חברי המועצה לא יכלו לבחור אחד משלהם.) הוא הצטרף לממשלת הצללים הנודדת וחסרת המנהיגים, שנסעה עם ארמיית טנסי, בקורינת', מיסיסיפי, והושבע לתפקיד ב-31 במאי. מפקד הארמייה, גנרל ברקסטון בראג, שקל פלישה לקנטקי. ב-27 באוגוסט, האווס נשלח לריצ'מונד, וירג'יניה, כדי להמליץ בחיוב על פעולה זו לנשיא ג'פרסון דייוויס, אך דייוויס לא התחייב. בראג ואדמונד קירבי סמית' המשיכו עם הפלישה בכל זאת, בעוד מנהיגי ממשלת הקונפדרציה של קנטקי נשארו בצ'טנוגה, טנסי, ממתינים לשובו של האווס. הם עזבו ב-18 בספטמבר, והדביקו את בראג וסמית' בלקסינגטון, קנטקי ב-2 באוקטובר.
בראג, שרצה לאכוף את חוק הגיוס של הקונפדרציה בקנטקי, החליט להציב את הממשלה הזמנית בבירת המדינה פרנקפורט שנכבשה לאחרונה. הטקס התקיים ב-4 באוקטובר 1862. המפרי מרשל מסר את דברי הפתיחה, ואז הגנרל בראג הציג את המושל האווס. האווס נשא נאום פתיחה ממושך שבו הצהיר, "זוהי כעת אמת ועובדה שלא ניתן להחזיר את האיחוד המנוח". הוא הבטיח לכנס ועידה שתספק ממשלה קבועה ברגע שאמנה כזו תתאפשר, וגינה את מטרת האיחוד לשחרר את העבדים. אולם, באווירה החגיגית של טקס ההשבעה, כוחות הקונפדרציה הניחו את שמירתם, הותקלו במארב ונאלצו לסגת על ידי גנרל האיחוד דון קרלוס ביואל. מאוחר יותר הכחיש האווס אי פעם שנשבע לתפקיד, והפך למבקר קולני של בראג.
המועצה המחוקקת, שנעקרה ממדינת מגוריהם, התפזרה למקומות שבהם הם יכלו להתפרנס או להיתמך על ידי קרובי משפחה עד שהמושל האווס קרא להם לשבת. רישומים מועטים מראים שב-30 בדצמבר 1862, הוא זימן את המועצה, המבקר והגזבר למיקומו באת'נס, טנסי, לפגישה ב-15 בינואר 1863. האווס פעל ללא הצלחה לנשיא דייוויס כדי להסיר את הממונה לשעבר על האווס, המפרי מרשל, מהפיקוד. ב-4 במרץ, הוא אמר לדייוויס במכתב ש"המטרה שלנו מתגברת בהתמדה" והבטיח לו שגיחה נוספת אל קנטקי תניב תוצאות טובות יותר מהראשונה.
גם הצרות הפיננסיות של הממשלה נמשכו. האווס התבייש להודות שלא הוא ולא אף אחד אחר לא ידע מה עלה בגורלם של כ-45,000 דולר שנשלחו מקולומבוס לממפיס, טנסי, במהלך הכיבוש של הקונפדרציה של קנטקי. מכה גדולה נוספת הייתה החלטתו של דייוויס לא לאפשר להאווס להוציא מיליון דולר שהופרשו בחשאי באוגוסט 1861 כדי לעזור לקנטקי לשמור על הנייטרליות שלה. דייוויס טען שלא ניתן לבזבז את הכסף למטרה המיועדת לו, מכיוון שקנטקי הייתה כעת חלק מהקונפדרציה.
עד 1864 הצטרף האווס לאחותו ביישוב הקטן של וירג'יניה, נלי'ס פורד. אשתו ובתו הצטרפו אליו לשם. מיקום זה היה רק 100 מיל (160 קילומטרים) מריצ'מונד, מה שאפשר להאווס לנסוע בקלות לבירת הקונפדרציה להיפגש עם הנשיא דייוויס. רישומים מראים שעד מאוחר ב-16 בספטמבר 1864, האווס עדיין שמר על תקווה להתקדמות צבאית נוספת לקנטקי. בקיץ 1864, קולונל ר. א. אלסטון מרגימנט הפרשים התשיעי של טנסי ביקש את עזרתו של המושל האווס בחקירת פשעים שביצע לכאורה הגנרל ג'ון האנט מורגן במהלך הפשיטה הבלתי מורשית שלו לקנטקי. עם זאת, האווס מעולם לא נאלץ לפעול בהתאם לבקשה, שכן מורגן הושעה מפיקוד ב-10 באוגוסט ונהרג על ידי חיילי האיחוד ב-4 בספטמבר 1864.