stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלבנית
תנועות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
התנועות
| הסימון הגרפי | תעתיק IPA | הערך הפונטי |
| Aa | [a] | נהגית כפתח |
| Ee | [ɛ] | נהגית כצירי פתוח |
| Ëë | [ə] | נהגית כהגיית שווא נע |
| Ii | [i] | נהגית כחיריק |
| Oo | [ɔ] | נהגית כ-o, כבמילה האנגלית For |
| Uu | [u] | נהגית כשורוק |
| Yy | [y] | נהגית כחיריק מעוגלת |
ישנם שני ניבים: טוֹסְק וגֵּגּ. באחדים מן הלהגים יש השפעות רבות של האיטלקית והיוונית. יש המשווים אותן ללהג של צ'אמֶריה המדובר בחלק הדרומי ביותר באלבניה וכן באזור מצומצם בצפון-מערב יוון. בזכות השפעות איטלקיות ויווניות בניבים אלו יש הרואים בהן שפות בפני עצמן, הנפרדות מהאלבנית אך שייכות לאותה המשפחה שלה - "שפות אלבניות".
חלוקת הלהגים היא כדלהלן:
תת-קבוצה גֵּגּ:
ניב גֵּגּ
תת קבוצה טוֹסְק:
ניב טוֹסְק
ניב אַרְבֵּרֶשׁ - להג אלבני שדיברו מהגרים מאלבניה בסוף ימי הבינײם שהתיישבו בסיציליה ובדרום איטליה
הניב הארוויניטי - להג אלבני שדיברו מהגרים מאלבניה בימי הכיבוש העות'מאני שהתיישבו בתחומי יװן
הניבים מתחלקים כך:
בצפון אלבניה, סרביה, מונטנגרו ומקדוניה הצפונית מדובר הגֵּגּ.
בדרום אלבניה, בקהילות ביוון, טורקיה וכן בקהילות קטנות בארצות הברית, אוקראינה ומצרים מדוברים להגי הטוֹסְק.
באלבניה נחשב נהר שקומבין כמפריד בין הניבים האלה, מצפונו-גג ומדרומו-טוסק.
האלבנית הספרותית מתבססת בעיקרה על ניב הטוֹסְק, והיא השפה הרשמית באלבניה, ואחת השפות הרשמיות בקוסובו ומקדוניה הצפונית. ההבדלים בין הגג לטוסק הם בעיקרם בתחום ההגײה ואוצר המילים. כך למשל המשפט "הבית נמצא בכפר והכפר נמצא בהרים"
נאמר בטוסק: Shtëpia është në katund dhe katundi është në mal
ואילו בגג אותו משפט הוא: Shpia âsht nâ fshat e fshati âsht nâ bjeshk
באלבנית הספרותית המשפט נכתב כך: Shtëpia është në fshat dhe fshati është në mal
המספרים באלבנית מורים בבירור על השתייכותה של הלשון למשפחה ההודו-אירופית. להלן המספרים מאחת עד עשר:

një, dy, tre, katër, pesë, gjashtë, shtatë, tetë, nëntë, dhjetë
דקדוק אלבני > הטיית שמות תואר

באלבנית מבחינים בין זכר לבין נקבה בשמות התואר. שמות תואר זכר מקבלים את האות i לפני התואר, ושמות תואר נקבה מקבלים את הסיומת e לפני התואר ועוד סיומת אחרת בשם התואר עצמו. לדודמה:
|  | זכר | נקבה | רבים |
| --- | --- | --- | --- |
| אדום | i kuq | e kuqe | të kuqe |
| שחור | i zi | e zëzë | të zëzë |
| גדול | i madh | e madhe | të madhe |
| קטן | i vogël | e vogla | të vogla |
קיים גם מיון לפי שמות תואר הנגזרים מפעלים שבדרך כלל עם הסיומת -shëm לבין שמות תואר רגילים
שמות התואר הנגזרים לא מופיעים עם הסיומת i או e ולא נוטים לפי זכר\נקבה
דקדוק אלבני > הטיית שמות תואר > השוואת שמות תואר

כדי להגיד ׳׳הכי טוב׳׳ או הכי ׳׳כך וכך׳׳ משתמשים במילה më לפני שם התואר לדוגמה:
|  | mirë טוב |
| --- | --- |
הכי טוב: më i mirë
הכי טובה: më e mirë
הכי טובים/ות: më të mirë
דקדוק אלבני > הטיית שם עצם

באלבנית יש 5 יחסות לשם העצם, המחולקות לפי שם עצם מיודע\לא מיודע, לפי יחיד\רבים, ולפי מין דקדוקי זכר\נקבה.
| יחסה | לא מיודע, יחיד | מיודע,יחיד | לא מיודע,רבים | מיודע,רבים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| נושא | dhomë | dhoma | dhoma | dhomat |
| מושא ישיר(את החדר) | dhomë | dhomën | dhoma | dhomat |
| מושא עקיף(לחדר) | dhomë | dhomës | dhomave | dhomave |
| שייכות(של החדר) | dhomë | e dhomës | të dhomave | të dhomave |
| אבלאטיב(מתוך החדר) | dhomë | prej dhomës | prej dhomash | dhomave |
| נושא | לא מיודע, יחיד | מיודע, יחיד | לא מיודע,רבים | מיודע,רבים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| נושא | djalë | djali | djem | djemtë |
| מושא ישיר(את הילד) | djalë | djalin | djem | djemve |
| מושא עקיף(לילד) | djali | djalit | djemve | djemve |
| שייכות(של הילד) | i djalit | i djalit | të djemve | të djemve |
| אבלאטיב(מתוך הילד) | prej djali | prej djalit | prej djemsh | prej djemve |
djalë הוא שם עצם בעל צורה יוצאת דופן. רוב צורות הריבוי של שמות העצם נגמרת ב-t
רוב שמות העצם הנקביים נגמרים בë פרט לdjalë
הערות שוליים

↑  ראו כאן
| שפות הודו-אירופיות |
| --- | --- | --- |
| שפות רומאניות | צרפתית • מונגאסקית • ארפיטנית • ולונית • אוקסיטנית • גסקונית • אראנית • קטלאנית • ספרדית • לאדינו • חכיתיה • גליסית-פורטוגזית • פורטוגזית • גליסית • אסטור-לאונית • אסטורית • לאונית • מירנדזית • איטלקית • קורסיקאית • ליגורית • נפוליטנית • סיציליאנית • סרדינית • איסטרית • פריאולית • לדינית • רומאנש • דלמטית • רומנית • מולדובנית • ארומנית • איסטרו-רומנית | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| שפות גרמאניות | אלמאנית • אלזסית • גרמנית שווייצרית • גרמנית • לוקסמבורגית • בווארית • ריפוארית • סקסונית עילית • יידיש • הולנדית • אפריקאנס • לימבורגית • סקסונית • זיילנדית • פריזית • סקוטית • אנגלית • דנית • שוודית • נורווגית ספרותית • איסלנדית • פארואזית • נורווגית חדשה | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| שפות סלאביות | אוקראינית • בלארוסית • רוסית • רוסינית • סלובקית • צ'כית • פולנית • פומרנית • קשובית • סורבית עילית • סורבית תחתית • בולגרית • מקדונית • סרבית • קרואטית • סלובנית • בוסנית • שלזית | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| שפות קלטיות | ברטונית • ולשית • קורנית • גאלית סקוטית • אירית • שלטה | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| שפות הודו-איראניות | סנסקריט • אסאמית • בנגלית • גוג'ראטית • הינדי • מאיטהילית • מראטהית • נפאלית • אורייה • פאלי • פנג'אבי • רומאני • סינדית • סינהלית • אורדו • דיבהי • דאמלי • דומאקי • גאוואר-באטי • קאלאשה • קשמירית • חוואר • קוהיסטנית • ניגאלאמית • פאשאי • פאלורה • שינה (שפה) • שומשתי • אשקום • קמוירי • קאטי (באשגלי) • פרסואנית (ווסי-וורי) • טרגמי • וואיגלית (קאלאשה-אלה) • פרסית • פאהלוי ("פרסית תיכונה") • פשטו • דארי של אפגניסטן • טג'יקית • אוסטית • כורדית • באלוצ'י • טאליש • טאטית • ג'והורי • ג'יהדי • דארי של זורואסטריאן • יאגנובי | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| שפות בלטיות | לטבית • ליטאית | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| אחר | יוונית • אלבנית • ארמנית | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293063205171  PLWABN: 9810651578505606  BNE: XX535969  BnF: cb11943929m (data)  GND: 4112482-0  LCCN: sh85003198  NDL: 00560329  NKC: ph118339
סטפנורינוס

| סטפנורינוס |
| --- | --- |
 שלד של Stephanorhinus etruscus במוזיאון בבזל  איור של Stephanorhinus hemitoechus
תקופה
אמצע-סוף פליסטוקן כ-9,700,000–126,000 שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
משפחה:: קרנפיים
סוג:: סטפנורינוס
מינים
 Stephanorhinus etruscus  Stephanorhinus jeanvireti  Stephanorhinus hundsheimensis  Stephanorhinus hemitoechus  Stephanorhinus kirchbergensis
שם מדעי
 Stephanorhinus ‏קרצוי, 1942

סטפנורינוס (שם מדעי: Stephanorhinus) הוא סוג קדום של פרסתן ממשפחת הקרנפיים אשר חי בעבר ברחבי אירואסיה. הוא התקיים בתקופת הפליסטוקן מלפני 9.7-0.126 מיליון שנה. הוא קיבל את שמו על שם המלך אישטוון הראשון, מלך הונגריה (המכונה בלטינית סטפן הראשון) והסיומת "rhinus" משמעה ביוונית: "קרנף".
קרנף זה היה בעל 2 קרניים על אפו, בדומה למיני הקרנפים האפריקאים והוא הגיע לאורך 4 מטרים, גובה של 2 מטר בכתפיים ומשקל של 3 טונות, קרוב לקרנף הלבן. עם זאת הקרנף הקרוב ביותר אליו הוא קרנף סומטרה (הסוג דיצרורינוס). בדומה לקרנף הצמרירי גם קרנף זה עטה מעטה פרווה על גופו שהגן עליו מהקור של אזורי הצפון.
בתקופת הפליסטוקן קרנף זה היה נפוץ ברחבי אירואסיה והמינים: S. kirchbergensis ו-S. hemiotoechus היו נפוצים ברחבי אירופה אך בעוד הראשון הותאם רק לתנאי יערות המין השני הסתגל לתנאי ערבות בהם היו צמחים נדירים וקשיחים יותר. בשל כך מאובני המין השני נפוצו ברחבי אירואסיה ונמצאו גם בעד המזרח הרחוק והמזרח התיכון לרבות ישראל. בנוסף לשני מינים אלה התגלו עוד 3 מינים מהסוג.
טיבור שיין

| --- | --- |

טיבור שיין (משמאל) כשחיין בקבוצת מכבי הונגריה, 1931.
 לידה:  8 בספטמבר 1911 גיור, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  11 באפריל 1984 (בגיל 72) חיפה, ישראל 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  מתחם בתי הקברות בחיפה 
 
בית הכנסת בגבעת נשר שתוכנן על ידי טיבור שיין. צילום מ-2021
טִיבּוֹר מֹשֶׁה שֶיְין (בהונגרית: Schön Tibor; נולד ב-8 בספטמבר 1911, נפטר ב-11 באפריל 1984) היה אדריכל ישראלי ממוצא הונגרי. בנה בנייני מגורים ומסחר רבים באזור חיפה ונשר. בצעירותו היה שחיין מצטיין.
קורות חייו

טיבור שיין נולד בהונגריה, בעיר גיור, בשנת 1911, האמצעי מבין שלושה ילדים. אביו, ארתור שיין (1882–1944) היה סוחר, ואימו, אילונה לבית ברודר (1883–1944) הייתה מוזיקאית.
אביו גויס במלחמת העולם הראשונה לחיל התותחנים של הצבא הקיסרי והמלכותי ולחם בדרום טירול.
טיבור שיין סיים את לימודיו בבית הספר בגיור בשנת 1927 והחל בלימודי אדריכלות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה בעזרת דודו, ששילם את שכר הלימוד.
במהלך לימודיו תקפו סטודנטים אנטישמיים את שיין, ועקב כך החליט להגר מהונגריה. ביוני 1930 סיים את לימודי האדריכלות ונסע לפריז, שם התגורר אחיו, שעסק במוזיקה. הוא למד בפריז הנדסה ואדריכלות מודרנית במשך שנתיים, וחזר לגיור, שם עבד במספר משרדי אדריכלות והתמחה בשיטות לבניית משטחי בטון. למורת רוחו, מקרי האנטישמיות בהונגריה הלכו וגברו, ויחד עם ואחותו אלזה גמרו בליבם לעלות לארץ ישראל. הם הצטרפו לנבחרת השחייה של קבוצת הכח וינה שהפליגה למחנה אימונים בנחל קישון, ונשארו בארץ ישראל.
שיין ואחותו התגוררו בחיפה. בספטמבר 1933 קיבל עבודה במפעל נשר חיפה, כמומחה לבנייה בבטון, שהייתה בשיאה באותה תקופה. בין השאר שיתף פעולה עם יוסף ברגר (גר'), אדריכל יהודי-אוסטרי שעבד מספר שנים בארץ ישראל.
בעבודתו כאדריכל במפעל נשר חיפה היה אחראי על מספר מבנים, בהם ארובות הבטון לכבשנים הרטובים. במפעל היה כבשן בעל ארובת מתכת שיובאה מגרמניה, ושיין בנה שלוש ארובות בטון נוספות בעזרת מסגרות עץ.
בשנים 1935–1936 ניהל סדנאות להכשרה מקצועית בתחום הבנייה בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ, אליהן הגיעו 60 חניכים מגרמניה באמצעות עליית הנוער.
במלחמת העצמאות מיעטו עובדי מפעל נשר להגיע לעבודה. בנובמבר 1947 נאלץ שיין להישאר כמה ימים בנשר, ולאחר מכן - עד תום הקרב על חיפה, בו ניצחו כוחות ההגנה ב-21 באפריל 1948 - נסע לנשר ברכב קרבי משוריין.
שיין היה חבר אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל. הוא עבד כאדריכל במפעל נשר חיפה במשך 20 שנה. משנת 1950 עד 1953 היה אחראי על התכנון והבנייה של סניף נשר ברמלה.
בשנת 1954 התפטר מתפקידו בחברה ועבר לעבוד כמנהל מחלקת ההנדסה בעיריית נשר. במסגרת תפקיד זה תכנן ובנה את בית הכנסת של שכונת גבעת נשר. במהלך תקופה זו עבד גם כאדריכל של בתים פרטיים ביישובים אלרואי, קריית עמל וקריית חרושת (ישובים אלה הם היום חלק מקריית טבעון), כפר חסידים וחיפה. חלק מהפרויקטים נבנו בשיתוף פעולה עם משרד האדריכלים של שמואל רוזוב בחיפה. בשנת 1956 בנה את מרכז האירועים והכנסים של ותיקי ארגון השומר במושב בית זייד. שיין היה גאה מאוד במבנה זה, וסבר שעיצובו ובנייתו היו מוצלחים במיוחד. בשנות השישים והשבעים תכנן בתים בכפר פוריידיס.
מבנים שתוכננו על ידי שיין בחיפה נמצאים ברחובות מורד זמיר, פרץ סמולנסקין, תל מאנה, יותם, איינשטיין, אבא חושי ובאזור גבעת דאונס. כמו כן תכנן ובנה את אזור המתחם הבהאי ברחוב הרופא[דרושה הבהרה].
פעילות ספורטיבית

כסטודנט הצטרף שיין כשחיין למועדון ספורט בבודפשט שהיה חלק מתנועת מכבי העולמית, וזכה במספר תחרויות.
בשנת 1934, לאחר שעלה לישראל, הצטרף שיין לקבוצת השחייה של מכבי חיפה. בתחילה הם התאמנו בחוף ליד נמל חיפה, ובשנת 1935 עברו להתאמן בבריכה האולימפית של בבת גלים. שיין זכה במספר תחרויות, ובשנת 1936 קיבל מדליית זהב לשחיית 100 מטר חזה באליפות ליגת ארץ ישראל, שהתקיימה בנחל הירקון.
בשנת 1937 הצטרף שיין גם לנבחרת הכדורמים של מכבי חיפה, ושנה לאחר מכן השתתף בתחרות כדורמים במצרים. בשנת 1939 השתתפה הנבחרת בתחרויות שחייה רבות בחיפה, ראשון לציון, תל אביב וערים נוספות בארץ ישראל. בספטמבר 1942 ייצגה הנבחרת את המנדט הבריטי בתחרויות נגד המנדט הצרפתי בלבנון. הקבוצה הלבנונית שבה להתחרות נגד נבחרת המנדט הבריטי באוקטובר 1942 בבריכה האולימפית בחיפה.
בשנת 1943 התגלתה אצל שיין מחלת כליות. הוא עבר ניתוח בשנת 1944 ובעצת רופאיו פרש מפעילות ספורטיבית.
משפחתו

בשנת 1933, זמן קצר לאחר שעלו לישראל, אחותו אלזה נישאה לאדם מהיישוב וקיבלה אישור תושבות. טיבור שיין התחתן בפברואר 1937 עם חנה גרינברג (1912–1978) מסוצ'אבה שבבוקובינה, ונולדו להם שתי בנות, יהודית בשנת 1938 ומירה בשנת 1943. אימו, אילונה שיין, ביקרה את בני משפחתה בארץ ישראל בשנת 1937. בשנת 1944 חטפו הנאצים את אילונה וארתור שיין מביתם. הם נשלחו לאושוויץ ונרצחו ב-18 ביוני 1944, על פי עדות קרוביהם משנת 1946. בשנת 1965 נענו טיבור שיין ואשתו להזמנה של אנשי הקהילה היהודית בעיר הולדתו, גיור, שמנתה 5,700 איש. הם ביקרו בעיר והשתתפו בחנוכת אנדרטה לזכר קורבנות השואה בגיור, שחלקם קבורים בבית הקברות היהודי בעיר.
טיבור וחנה שיין התגוררו בדירות שונות בהדר הכרמל ברחובות יָלָ"ג 1, פבזנר 36 וגאולה 27. בתחילת שנות השישים עברו לבית דו-קומתי בכרמל בחיפה, שאותו עיצב ובנה. שיין נפטר בביתו ב-11 באפריל 1984, בגיל 72, ונקבר בבית העלמין שדה יהושע, לצד אשתו.
לקריאה נוספת

אורי ירון, "יובל 90 למכבי חיפה", הוצאת מכבי, שנת 2006 אתר האינטרנט של מועדון הכדורגל מכבי חיפה
האחים אלסה שיין (1914–1994) ומימינה בתמונה טיבור שיין (1911–1984), שניהם חברי קבוצת השחייה ההונגרית, בשנת 1931 בקרב חבריהם לקבוצת השחייה
שגרירות ישראל בוורשה

| --- | --- |

 מידע כללי
 כתובת:  ul. Krzywickiego 24, 02-078 Warszawa 
 עיר:  ורשה 
 קואורדינטות:  52°13′06″N 21°00′01″E﻿ / ﻿52.218333333333°N 21.000277777778°E﻿ / 52.218333333333; 21.000277777778
 תאריך פתיחה:  ספטמבר 1948
 תאריך סגירה:  18 ביולי 1967
 תאריך פתיחה מחדש:  1986
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי ישראל–פולין
 שגריר:  יעקב ליבנה
 שטח האמנה:  פולין פולין
 מדינה מיוצגת:  ישראל ישראל
 
 embassies.gov.il/warsaw
  (למפת ורשה מוגדלת) שגרירות ישראל בוורשה(למפת ורשה רגילה) שגרירות ישראל בוורשה
 
שגרירות ישראל בוורשה (בפולנית: Ambasada Izraela w Polsce) היא הנציגות הדיפלומטית הראשית של ישראל בפולין, הממוקמת בוורשה ברחוב קז'יביצקי 24. השגרירות היא הנציגות דיפלומטית הישראלית הראשונה.
שגריר ישראל בפולין המכהן הוא יעקב ליבנה (מאז 2020).
מבנה ארגוני

השגרירות כוללת:
מחלקה כלכלית
מחלקת העיתונות
מחלקת התרבות
המדור הקונסולרי
מחלקת חסידי אומות העולם
מחלקת החינוך
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בוורשה, הפועלת לקידום הסחר בין המדינות ומסייעת לחברות ישראליות, המעוניינות לפעול במדינה. הנספח הכלכלי בוורשה (אחראי גם על צ'כיה) הוא טל הרמלין.
היסטוריה

הייצוג הראשון של היישוב היהודי בארץ ישראל בפולין היה ייצוג המשרד הארצישראלי, שנפתח בוורשה בשנת 1918.
בעקבות הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ב-14 במאי 1948 הייתה פולין אחת מהמדינות הראשונות אשר הכריזו על הכרה רשמית במדינה החדשה, ועל נכונותה לכונן עמה יחסים דיפלומטיים מלאים ורשמיים (אחרי ברית המועצות, צ'כוסלובקיה וניקרגואה).
בספטמבר 1948 הגיעה לפולין המשלחת הדיפלומטית הישראלית הראשונה, בראשותו של הציר ישראל ברזילי (ברזילי שימש קודם להקמת המדינה כנציג השומר הצעיר בפולין). ב-26 בספטמבר 1948 ייסדה המשלחת את צירות ישראל בוורשה, שהייתה הנציגות הדיפלומטית הראשונה שהקימה מדינת ישראל.
בתחילה השגרירות הייתה ממוקמת בבניין של מלון בריסטול (קרקובסקיה פשדמיישצ'ה 42-44). בשנת 1950 עברה השגרירות לסמטת סוכה 24. מ-1964 מחזיקה ישראל בבניין ברחוב קז'יביצקי 24.
במאי 1949 עמד ציר מדינת ישראל בפולין בראש טקס לציון שש שנים למרד גטו ורשה, בו השתתפו אלפי יהודים ופולנים.
באפריל 1963 שודרגה צירות ישראל בפולין למעמד של שגרירות, במקביל לשדרוגה של שגרירות פולין בישראל.
המשבר הפוליטי בפולין (אנ'), לצד מלחמת ששת הימים וניתוק הקשרים הכללי מצד הגוש הקומוניסטי גרם לניתוק היחסים בין פולין לישראל ב-1967 ולסגירת השגרירות. ב-6 ביוני, יום לאחר פרוץ המלחמה, הודיעה ממשלת פולין על ניתוק מוחלט של היחסים הדיפלומטיים והכלכליים שבין ישראל לפולין, והצהירה על "תמיכתה המלאה במאבקן הצודק של הרפובליקה הערבית המאוחדת ומדינות ערב המאוחדות כנגד התוקפן [ישראל]". דב סתת, שגריר ישראל בוורשה בעת ניתוק היחסים, סיפר כי בכיר פולני במשרד החוץ אמר לו שניתוק היחסים יהיה זמני למספר חודשים ונעשה בלחץ הסובייטים. שגרירות פולין בישראל נסגרה ב-18 ביולי 1967. בעקבות ניתוק היחסים הפסיקה שגרירות הולנד בפולין לשמש כנציגות ישראל בפולין.
בסוף 1984 החלו דיונים על חידוש הסחר בין המדינות, ובאפריל 1986 ישראל ופולין הסכימו להחליף נציגים דיפלומטיים באוקטובר 1988, לאחר פגישה של שר החוץ שמעון פרס עם שר החוץ הפולני, הוסכם להעלות את היחסים בין המדינות לדרג צירות. ב-1990 הנציגות של פולין הועלתה שוב לדרג שגרירות.
בשנת 2009, במהלך שיפוץ בניין השגרירות, שוכן הנציגות הישראלית באופן זמני בבניין מילניום פלאזה בשדרות ירוזולימסקייה 123a.
ביוני 2021 אישר הסיים הפולני חקיקה המבקשת למחוק או להפסיק תביעות רכוש תלויות ועומדות, שלא הגיעו להכרעה ב-30 השנים האחרונות. לאחר שנשיא פולין אנדז'יי דודה חתם על החוק, שר החוץ יאיר לפיד הורה לממונה על השגרירות לחזור לישראל להתייעצויות, ללא הגבלת זמן.
בדצמבר 2021 משרד החוץ הפולני החליט להגביל את שיתופי פעולה עם השגרירות מסיבות הקשורות לפרוטוקול הדיפלומטי.
על רקע הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, שר החוץ יאיר לפיד הנחה על יציאתו של השגריר, ד"ר יעקב ליבנה, לוורשה ותום המשבר הדיפלומטי. ביולי 2022 הגיש ליבנה את כתב האמנתו לנשיא פולין אנדז'יי דודה.
השגרירים

ישראל ברזילי (1948–1951)
אריה לאון קובובי (1951–1952)
משה אבידן (1952–1956)
כתריאל כץ (1956–1958)
רחבעם אמיר (1958–1961)
ויקטור פישל (1961–1964)
דב סתת (1964–1967)
מרדכי פלצור (1987–1990)
מירון גיירון גורדון (1990–1993)
יגאל ענתבי (1997–2000)
שבח וייס (2000–2003)
דוד פלג (2003–2009)
צבי רבנר (2009–2014)
אנה אזרי (2014–2019)
אלכסנדר בן צבי (2019–2020)
יעקב ליבנה (2022–הווה)
ראו גם

שגרירות פולין בישראל
לקריאה נוספת

עמי מהל, פולין, זכרונות ותובנות משליחות דיפלומטית 1989 - 1993, הוצאת ניב, 2021
הערות שוליים

↑  טל הרמלין, בבלוג מינהל סחר חוץ
↑  נציגות ישראל בוארשה, הארץ, 8 בספטמבר 1948
↑  ראש ממשלת פולין מביע אהדה לציונות, משמר, 26 במאי 1946
↑  דגל ישראל מתנוסס בבירת פולין, על המשמר, 19 באוקטובר 1948
↑  י. בורנשטיין, ציר ישראל בחגיגות גיטו וורשה, הארץ, 22 במאי 1949
↑  הגיע השגריר הראשון של פולין בישראל, למרחב, 9 באוקטובר 1963
↑  יוסף צוריאל, כשבווארשה, אמרו "כל הכבוד", מעריב, 25 באוקטובר 1985
↑  הישראלים יצאו ממוסקוה - הסובייטים יצאו מישראל, דבר, 19 ביוני 1967
↑  דוד לפקין, שגרירות פינלד הפסיקה לטפל בענייני פולין, דבר, 13 באוקטובר 1970
↑  אינגה דויטשקרון, פולין וישראל דנות על חידוש הסחר ביניהן, מעריב, 19 בנובמבר 1984
↑  רפאל מן ועופרה ישועה-ליית, ישראל ופולין סיכמו להחליף נציגים דיפלומטיים בתוך חודש, מעריב, 28 באפריל 1986
↑  אילן כפיר, אליהו זהבי, צ'כיה פולין והונגריה מהדקות יחסים עם ישראל, חדשות, 2 באוקטובר 1988
↑  בדרך למשבר מדיני: נשיא פולין חתם על חוק הרכוש, באתר ‏מאקו‏, 14 באוגוסט 2021
↑  איתמר אייכנר, התחדש המשבר הדיפלומטי עם פולין: "מלחמה קרה עם ישראל", באתר ynet, 8 בדצמבר 2021
↑  איתמר אייכנר, בחסות המלחמה באוקראינה: תם המשבר הדיפלומטי בין ישראל לפולין, באתר ynet, 26 בפברואר 2022
↑  שנה אחרי העימות החריף בין לפיד לפולין: דף חדש ביחסים בין המדינות, באתר ynet, 4 ביולי 2022
↑  מינויים בשירות החוץ, באתר משרד ראש הממשלה, ‏6 ביוני 2020
| נציגויות דיפלומטיות של ישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • בחריין • טורקיה • ירדן • מצרים • (מרוקו) |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • הפיליפינים • הודו (בנגלור • מומבאי) • (הונג קונג) • וייטנאם • טורקמניסטן • יפן • מיאנמר • נפאל • סין • סינגפור • קוריאה הדרומית • קזחסטן • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • אירלנד • אלבניה • בולגריה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לטביה • ליטא • נורווגיה • סלובקיה • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צרפת • קפריסין •  קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אנגולה • אתיופיה • גאנה • דרום אפריקה • חוף השנהב • ניגריה • סנגל • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • אקוודור • ארגנטינה • ארצות הברית (סן פרנסיסקו) • ברזיל • גואטמלה • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • מקסיקו • פנמה • פרו • צ'ילה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • ניו זילנד |  |
| נציגויות שנסגרו | איראן • (לבנון) • מאוריטניה |  |
מתקפות נגד נציגויות דיפלומטיות של ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305855005171  PLWABN: 9810631785905606  VIAF: 136584344   WorldCat (עם VIAF): 136584344
עליית תלמידי הגר"א

עליית תלמידי הגר"א או עליית הפרושים הוא גל עליות של מספר קבוצות עולים מליטא ומרוסיה הלבנה לארץ ישראל בתחילת המאה ה-19.
עלייה זו כללה מאות עולים ובתוכם משפחות צעירות, שעלו ארצה בשלושה גלים עיקריים, והתיישבו תחילה בעיקר בצפת ובטבריה. עלייה זו מכונה "עליית תלמידי הגר"א" מפני שכמה ממנהיגי העלייה הבולטים הכירו את הגר"א (הגאון מווילנה) והיו קרובים למשנתו.
עלייה זו נתמכה, כמו כל היישוב בארץ, גם מכספי החלוקה שנאספו על ידי השד"רים, ומנהיגים מעלייה זו אף יצאו בעצמם לחו"ל כשד"רים.
אנשי עלייה זו וצאצאיהם ב"יישוב הישן" נקראו "פרושים". העולים בעלייה זו השפיעו בצורה דרמטית על היישוב היהודי בארבע ערי הקודש, ירושלים, חברון, טבריה וצפת, ובין השאר נטלו חלק משמעותי ביציאה מן החומות בירושלים, ובהקמת פתח תקווה.
תולדותיהם ומפעלם > גלי העלייה

הניסיון הראשון היה בשנת 1772 בהובלת עזריאל משקלוב. הניסיון לא הצליח והם חזרו לאירופה.
הגל הראשון של העולים, היה קבוצה בראשותו של הרב מנחם מנדל משקלוב שהגיעה לחיפה ביום ח' באלול תקס"ח (1808). במשך כחודשיים התגוררו בטבריה, ומשם עברו להשתקע בצפת, על מנת להימנע ממחלוקות עם החסידים שהגיעו ארצה כ-30 שנה קודם לכן והתגוררו בטבריה. אך גם בצפת לא הצליחו להשתלב בקהילה האשכנזית המקומית, שהייתה ברובה חסידית.
הגל השני יצא לדרך בעקבות הצורך בהקמת קהילה אשכנזית נוספת, אשר זירז את עלייתם של מתכנני עלייה. הקבוצה, בראשות הרב סעדיה משקלוב, הגיעה בתחילת הקיץ של שנת תקס"ט (1809).
השיירה השלישית הגיעה לארץ בתשרי ה'תק"ע (1809), הייתה בראשותם של הרב חיים כ"ץ והרב ישראל משקלוב, והצטרפה לקהילה החדשה בצפת. ר' חיים כ"ץ כיהן בפועל כרב הקהילה, ור' ישראל משקלוב הפך לאחד ממנהיגיה הבולטים.
בין ראשי הקבוצות הייתה מחלוקת סביב השאלה מה הפעולה המרכזית שלשמה עלו לארץ. רבי מנחם מנדל סבר שצריך לפעול בעיקר לבניין ירושלים בפועל, ואילו רבי ישראל משקלוב סבר שעיקר המאמץ צריך להיות מופנה לחידוש הסנהדרין.
בשנת תקע"ו (1815), לאחר תכנון של מספר שנים, עזב הרב מנחם מנדל משקלוב יחד עם קבוצה מהעולים את צפת ועלה לירושלים, שם ייסד מחדש את הקהילה האשכנזית. בתחילה נמנעו אנשי הקהילה מלהזדהות בגלוי כאשכנזים, בין השאר, בשל החובות שהשאירו אנשי עליית רבי יהודה החסיד, בשנת 1700. הם נאלצו לשנות את מלבושיהם ואת גינוניהם כלפי חוץ ולנהוג כבני העדה הספרדית. חלקם אף שינו את שם משפחתם, כדוגמת משפחת בסן ("באשע'ס" במקור). רק לאחר עשר שנים חלה התיישנות לחוב והוא בוטל, בין היתר בזכות שתדלנות הקהילה הספרדית, והותר להם לשבת בעיר. הפרושים, תלמידיו של הגאון מווילנה ייסדו את הכולל האשכנזי הראשון בירושלים, "כולל הפרושים", שכונה גם "כולל וילנא".
במהלך העשורים הבאים של המאה ה-19 המשיכו לעלות משפחות רבות מליטא והצטרפו לקהילות האשכנזים בצפת ובירושלים.
בשנת 1831, עם השתלטות מוחמד עלי המצרי על הארץ, הצליחו רבי מנחם מנדל ואנשיו להוכיח כי ליהודי אשכנז יש בעלות על חצר בית הכנסת החורבה של רבי יהודה החסיד, ובעקבות זאת שיקמו את בית הכנסת, ובנו את בית הכנסת מנחם ציון, שהיה בית הכנסת הראשון שייסד רבי מנחם מנדל, בתוך חצר החורבה. חלק מהמכתבים ששלח רבי מנחם מנדל לקהילות אשכנז ברחבי אירופה ובהם תיאור מצבה המתפתח של ירושלים, שמורים עד היום בבית הכנסת החורבה של יהודה החסיד.
תולדותיהם ומפעלם > הישגי העולים

למרות הקשיים העצומים לקחו העולים חלק במפעלות וזכו להישגים רבים בירושלים ובארץ ישראל.
הם לקחו חלק בהקמת יישוב יהודי גדול בעיר העתיקה בירושלים, וכן בהקמת השכונות שמחוץ לחומות בעיר החדשה, בהקמת בית החולים ביקור חולים (1857), מוסדות חינוך (כמו תלמוד תורה עץ חיים).
הפרושים וצאצאיהם השתתפו בקניית אדמות נבי סמואל, ופתח תקווה (1877), והקמת המושבות גיא אוני, מוצא ופתח תקווה.
היסטוריוגרפיה

בין החוקרים קיים דיון הנמשך עשרות שנים בדבר מניעי גל העלייה ומשמעות הישגיו.
ההיסטוריון ד"ר אריה מורגנשטרן, שחקר רבות עלייה זו, טוען כי הונעה על ידי רעיונות משיחיים, ומפעלה ביישוב הארץ הונע מן הרצון לזרז את פעמי הגאולה. וזאת על סמך כתביהם של העולים המכנים את קבוצתם כאבן פינה לקיבוץ גלויות, וכהתחלה של תהליך גאולה בדרך של פעולה אנושית יזומה, הקרויה "אתערותא דלתתא", כדי להביא ל"הקמת השכינה מעפרה" על ידי בניין ירושלים.
מורגנשטרן מזהה בהם יזמים בתחומי התרבות והכלכלה, תלמידי הגר"א באו לארץ ישראל, לאו דווקא בשל אנטישמיות או רדיפות, אלא בשל אידאולוגיה חיובית שדגלה בשיבת ציון. חוקרים נוספים טוענים כי ניתן לבסס את טענותיו העיקריות של מורגנשטרן לגבי המוטיבציה הגאולתית והמשיחית, שעמדה ביסודה של עלייה זו. ביניהם ד"ר רפאל שוח"ט ופרופ' יהודה ליבס.
פרופ' ישראל ברטל לעומתם, רואה בעלייה זו תנועה של עלית תורנית שחבריה ביקשו להקים בארץ ישראל קהילת לומדים שתורתה אומנותה. הוא מבסס תפיסה זו על הגדרתם העצמית של העולים כמי ששאפו "לחבר ד' אמות של הלכה ברורה בד' אמות של ארץ קדושה וטהורה". בשיטתו תומכים פרופ' יעקב ברנאי ופרופ' עמנואל אטקס.
כמו כן, הוא טוען כי אין המקורות מוכיחים שתלמידי הגר"א ביקשו לקיים צוואת עקרונות של מורם הגדול.
לדעתו של ההיסטוריון החרדי דב אליאך, עלייה זו הייתה עלייה של קבוצת אליטה קטנה בתוך זרם גדול יותר של עלייה כללית של יהודים מאירופה וצפון אפריקה באותה תקופה. לדבריו, תלמידי הגר"א לא עלו בשליחות רבם הגר"א ולא עודדו עלייה כללית, רק שאלו שעלו ותכננו לעלות התגבשו לקבוצה במטרה להוות תשתית להנהגה רוחנית וייסוד מסגרת קהילתית עבור העולים הלא-חסידיים. עד לעלייתם ההנהגה והקהילה האשכנזית היחידה בארץ ישראל הייתה חסידית, אליה הצטרפו בהכרח כל העולים האשכנזים, חסידים ולא-חסידים כולל "מתנגדים". מאז ייסוד "כולל הפרושים" בידי תלמידי הגר"א הצטרפו אליהם רוב העולים מכאן ואילך.