תכנון העיר ברצלונה
המאה ה-20 > סיפוחים עירוניים ותוכנית הקשרים

סוף המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 התאפיינו בהתרחבות גאוגרפית של העיר: ב-1897 סופחו לברצלונה שש ערים שכנות, שהיו עד אז עצמאיות: סנטס, לס קורטס, סאנט ג'רבאזי דה קאסולס, גרסיה, סאנט אנדראו דה פאלומאר וסאנט מרטי דה פרובנסלס. כמו כן, בשנת 1904 סופחה סאנט ג'ואן דה אורטה; ב-1921, סאריה וסנטה קרו דה אולורדה (חלקת אדמה קטנה בקולסרולה שהופרדה ממולינס דל-ריי); בשנת 1924, קולבלאן ומרינה דה הוספיטל, שם נוצר זונה פרנקה (Zona Franca); וב-1943, בון פסטור ובארו דה ויבר, נפרדו מסנטה קולומה דה גרמנט. העיר גדלה מ-15.5 קמ"ר ל-77.8 קמ"ר, ומאוכלוסייה של 383,908 ל-559,589.
סיפוח העיריות החדשות העלה את הצורך בתוכנית לחיבור חלקי העיר. בעקבות כך, יצא מכרז פומבי ב-1903 שנקרא "תחרות בינלאומית לפרויקטים מקדימים לחיבור אזור ההרחבה של ברצלונה והערים שנוספו עם עיריות סאריה ואורטה" (Concurso Internacional sobre anteproyectos de enlaces de la Zona de Ensanche de Barcelona y los pueblos agregados entre sí y con el resto del término Municipal de Sarrià y Horta). בתחרות ניצח מתכנן הערים הצרפתי לאון ג'וסלי. השילוב והחיבור של העיריות המסופחות החדשות עם ברצלונה וביניהן בוצע, עם דומיננטיות של ההיבטים הארגוניים על פני אלה המרחיבים, בניסיון לנסח מחדש את תוכנית סרדה, שנראתה כבעלת טעם רע לדור המודרניסטי. תוכנית ג'וסלי התבססה על תוכנית מבנית עם טיפול מובחן למרקמים העירוניים השונים, והזכירה את הפריסות בסגנון אדריכלות האמנויות היפות שהיו פופולריות ובאופנה בסביבות הבינלאומיות של אותה תקופה. הצעתו התבססה בעיקר על שלוש אמות מידה: תוכנית כבישים של צירים ראשיים (חמישה כבישים היוצאים מנקודה מרכזית ושני כבישים טבעתיים), ייעוד פעילויות ושיטתיות בפריסת שטחים ירוקים. הפרויקט קידם תשתיות דרכים גדולות (שדרות, כיכרות גדולות, טיילות, ורחובות אלכסונים), פארקים וגנים, קישורי רכבת – עם קווי פנים תת-קרקעיים – מבנים ציבוריים ושיתופיים בנקודות המרכזיות של מתווה הדרכים, מתקנים ואזורי שירות. הפרויקט מומש באופן חלקי בלבד, ובשנת 1917 הוא נוסח מחדש במה שנקרא תוכנית רומאו-פורצל; למרות שתוכנית ג'וסלי מומשה באופן חלקי, האופי החדשני של רעיונותיו הותיר חותם עמוק והיווה השראה לתכנון העירוני של ברצלונה במשך רוב המאה.
הפעולה החשובה ביותר בשנים אלו הייתה פתיחת הויה לייטנה (Via Laietana), שחיברה את אישמפלה עם הים ומסומנת באות A בתוכנית באיקסרס של 1878. העבודות בוצעו לבסוף ב-1908, במימון משותף של מועצת העיר והבנק הקולוניאלי ההיספני (Banco Hispano Colonial), והיו למבצע המאוחד הראשון בברצלונה. הדרך החדשה תוכננה מתוך רצון ליצור שדרה בעלת מראה אחיד, ולכן רוב הבניינים הם בעלי מראה נוסנטיסטי (Noucentisme), עם השפעה מסוימת של אסכולת שיקגו. הביקורת על העבודות לפתיחת שדרה זו, שכללו הריסות של בתים רבים – מספר מבנים בעלי ערך אמנותי הועברו – הצליחה לשתק את סלילת שתי הדרכים האחרות שתוכננו על ידי באיקסרס, אם כי מאוחר יותר בוצעו כמה התערבויות דייקניות במקומות אלה, על מנת להקים את הפרויקטים של אנטוני דרדר (1918), "תוכנית שיפוץ, עיור וחיבור בין הנקודות הייחודיות של העיר העתיקה" של יואכים וילסקה אי ריברה (1932; Plan de Reforma, urbanización y enlace entre los puntos singulares del Casco Antiguo) ו"תוכנית חלקית לפיתוח העיר העתיקה של ברצלונה" (1956; Plan parcial de Ordenación del Casco Antiguo de Barcelona).
כמו כן, בשנים הראשונות של המאה החל תהליך אורבניזציה במדרונות הטיבידאבו, כאשר שדרה רחבה קישרה את שדרת סאנט ג'רבאזי עם ההר ונבנו לאורכה בתים צמודי קרקע בסגנון ערי הגנים האנגליות. לצורך תחבורה, הותקנה חשמלית בשדרה ופוניקולר לעלייה לפסגת ההר (1901), שם שכן פארק השעשועים טיבידאבו. בשנת 1906 נפתח גם רכבל ואלווידררה.
פרויקט עיור מעניין היה זה של אחוזת קאן מונטנר (1900–1914), למרגלות הכרמל, בשכונת לה סלוט, שתוכננה גם היא כעיר גנים עם בתים חד-משפחתיים צמודי קרקע. היזם היה התעשיין אאוזבי גואל, והאדריכל אנטוני גאודי היה אחראי על התוכנית. הפרויקט לא צלח, מכיוון שנמכרו רק שני מגרשים, ובשנת 1926 נמסרה הקרקע למועצת העיר והוסבה לפארק, המכונה היום פארק גואל.
במהלך השנים הראשונות של המאה הורחב הנמל, עם פרויקט שפותח על ידי חוליו ואלדס ובוצע בין 1905 ל-1912: הרציף המזרחי הוארך ונבנו רציף מקביל והרציפים הפנימיים. עבודות אלו העניקו לנמל למעשה את צורתו הנוכחית, למעט בניית המזח הדרומי והמזח הפנימי ב-1965.
תחילת המאה הביאה את פרויקט החשמול הכללי של העיר, ציבורי ופרטי. בשנת 1911 נוסדה חברת Barcelona Traction Light and Power – הידועה יותר בשם La Canadiense – שהייתה מחויבת לשימוש במשאבים ההידראוליים של הרי הפירנאים ובניית מאגרים בטרמפ (1915) ובקמארסה (1920). היא גם בנתה את תחנות הכוח התרמיות פיגולס וסנאט אדריה דה בזוס. הודות לחשמול, ברצלונה החלה להתבלט במגזרים כמו מטלורגיה, כימיה ומכוניות, וביססה את עצמה כמרכז תעשייתי ומסחרי.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 הותקנו משתנות ציבוריות הנקראות וספסיאנות (vespasianas), עשויות מתכת בעלות גוף עגול עם קיבולת לשישה אנשים, מעליהן התנשא קטע משושה לפרסום, ובראשו כיפה קטנה. בעשור השני של המאה ה-20 הן הוסרו, ונקבע שכל המשתנות שיותקנו צריכות להיות מתחת לאדמה.
במהלך השנים הללו הורחבה רשת החשמליות, הודות לחברות כמו "לס טראמוויז דה ברצלונה סוסיאטה אנונים" (Les Tramways de Barcelona Société Anonyme). התרחבות העיר יחד עם סיפוח העיריות הסמוכות דרש פיתוח רשת תחבורה רחבה ומהירה יותר, שפיתוחה הועדפה על פני חשמול הקרוניות. זאת למרות שפרויקט החשמול הוריד את עלות תפעולן ואיפשר לשירות להיות פופולרי יותר. לדוגמה, בשנת 1900 נסעו בחשמליות שבעה מיליון איש ובשנת 1914 מספר הנוסעים הגיע ל-17 מיליון.
בתחילת המאה הופיעו גם האוטובוסים הראשונים: ב-1906 נוסד הקו הראשון בין פלאסה דה קטלוניה לפלסה דה טרילה, בגרסיה, שהופעל על ידי חברת לה קטאלנה, עם חמש רכבי בריליה-שניידר. השירות נעלם ב-1908 עקב מחאות של חברות החשמליות על תחרות ברורה. השירות חזר ב-1916 עם הופעת מספר קווי פרברים, שנסעו בין ברצלונה לסאנט ג'סט דסוורן, סנטה קולומה דה גרמנט, הוספיטלט דה ליוברגט, בדאלונה, אל פראט דה ליוברגט, סנט בוי דה ליוברגט, גאבה וסאנט קלימנט דה ליוברגט. בשנת 1922, הוקמו מחדש קווי אוטובוסים עירוניים, תחת אחריותה של חברת האוטובוסים הכללית של ברצלונה (Compañía General de Autobuses de Barcelona, CGA). מאוחר יותר התאחדה עם חברת החשמליות של ברצלונה (Tranvías de Barcelona), שהמשיכה להפעיל את שני השירותים.
בתקופה זו הופיעו גם המוניות הראשונות: ב-1910 קיבלו רישיון 21 כלי רכב ראשונים; בשנת 1920 פעלו כבר אלף מוניות, עם 64 תחנות ברחבי העיר. ב-1928 שולב האור הירוק כאות "חופשי", ובשנת 1931 נקבעו צבעי שחור-צהוב כאופייניים למוניות העיר.
בשנות העשרים של המאה ה-20 שופרה התחבורה העירונית עם בניית הרכבת התחתית של ברצלונה. העבודה החלה ב-1920 עם הקמת שני קווים: קו 3 לספס-ליסאו (Lesseps-Liceo), שנחנך ב-1924, וקו 1 קאטלונה-בורדטה (Cataluña-Bordeta), שהופעל לשירות בשנת 1926. הרשת הורחבה בהדרגה, וכיום יש לברצלונה 12 קווי רכבת תחתית. בתחילה היא הופעלה על ידי שלוש חברות: גראן מטרופוליטנו דה ברצלונה Gran Metropolitano de Barcelona (L3), מטרופוליטנו טראנסוורסל Metropolitano Transversal (L1) ופארוקריל דה סאריה ברצלונה Ferrocarril de Sarrià a Barcelona (כיום Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya). שתי הראשונות התמזגו ב-1957 לחברת פארוקריל מטרופוליטנו דה ברצלונה (Ferrocarril Metropolitano de Barcelona), שיחד עם חברת האוטובוסים טרנספורטס דה ברצלונה (Transportes de Barcelona) הקימה בשנת 1979 את חברת טרנספורטס מטרופוליטנוס דה ברצלונה (Transportes Metropolitanos de Barcelona (TMB)).
יצוין גם שבמהלך העשורים הראשונים של המאה, החינוך הציבורי תוגבר מאוד, בעיקר הודות ליוזמה של מועצת העיר, הנציגות המחוזית וחבר העמים של קטלוניה. בשנת 1922 הקימה מועצת העיר את פטרונט אסקולר (Patronat Escolar), אשר קידמה חינוך חילוני, דו-לשוני וחידוש פדגוגי, וקידמה תוכנית שאפתנית של מבני בתי ספר, לרבות אלה שנבנו בסגנון נוסנטיסטי על ידי ג'וזף גודיי (רמון ליול, קולאסו אי גיל, לואיס ויוס, מילה אי פונטאנלס, באיקסרס ופרה וילה). לאחר מלחמת האזרחים, החינוך הציבורי קודם על ידי השלטון המרכזי, עד לבוא הדמוקרטיה, כשהסמכות הועברה לז'נרליטט דה קטלוניה.
בשנים אלו ניתנה חשיבות גוברת גם לסוגיית השטחים הירוקים, שהועלתה ב-1926 על ידי ניקולאו מריה רוביו אי טודורי, מנהל שירות הפארקים והגנים של ברצלונה, עם הטקסט "הבעיה של שטחים פתוחים" (El problema de los espacios libres), שהוצג בקונגרס הלאומי של האדריכלים ה-11 (XI Congreso Nacional de Arquitectos). הוא הציע הצבה של סדרת שטחים ירוקים בצורה של חצאי מעגלים קונצנטריים בין הנהרות בזוס וליוברגט, לכל אורך רכס הרי קולסרולה עם מובלעות קטנות בחלק הפנימי של העיר בסגנון הכיכרות בלונדון. הוא הציע ארבע רמות של פארקים לעיר: פארקים פנימיים, ביניהם המצודה ומונז'ואיק, וכן שלושה קטנים יותר (לטאמנדי, סגרדה פמיליה וגלוריס); פארקים פרבריים, ביניהם היו ההיפודרום, פארק טורו, טורו גיל, פונט דל ראקו, ואלקרקה, גווינרדו ופארק גואל; פארקים חיצוניים (ליוברגט, פדרלבס, ואלווידררה, טיבידאבו, סאנט מדיר, אורטה ובזוס); ושמורת הטבע קולסרולה. הפרויקט של רוביו לא יצא לפועל, אם כי בחלקים קטנים, אך אט אט החלה העיר להגדיל את השטחים הירוקים שבתחומה: מ-1910 עד 1924 גדלו השטחים הירוקים מ-720 דונם ל-4,500 דונם.