קתדרלת שפייר
היסטוריה > התקופה המודרנית

מבט מכיוון דרום-מערב
מבנה החזית (westwork) המערבית המקורית בשנת 1606
מבנה החזית המערבית  החדשה בתכנון היינריך היבש 1854–1858
אף שהעיר והקתדרלה נכבשו ונבזזו שוב ושוב, הן שרדו את מלחמת שלושים השנים (1618–1648) ללא נזק רב. במהלך מלחמת תשע השנים (מלחמת הירושה של פפאלץ 1688–97), הכניסו אנשי שפייר רהיטים ורכוש לקתדרלה, וערמו הכול בגובה של כמה מטרים בתקווה להציל אותם מהכוחות הצרפתיים של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת שפשטו על העיר. אך ב-31 במאי 1689 פרצו החיילים פנימה, בזזו את קברי הקיסרים והציתו הכול. באותו יום כמעט כל העיר שפייר נשרפה. בלהט האש קרס החלק המערבי של הספינה והאלמנטים הגותיים שנוספו למבנה המקורי הושמדו.
בשריפה הגדולה איבדו הנסיכים-בישופים של שפייר את מקום מגוריהם ונהגתה תוכנית לבניין חדש בסגנון שאטו בסגנון הבארוק במקום הקתדרלה. בגלל העוינות של אנשי שפייר כלפי הבישוף הוחלט לבנות את הארמון במקום זאת בברוכסל (אנ').
במשך כמעט מאה שנה היה רק החלק המזרחי של הקתדרלה בטוח לשימוש ושימש לתפילות. בהנחייתו של פרנץ איגנאץ מ. נוימן (Franz Ignaz M. Neumann), בנו של אדריכל הבארוק הנודע בלתזר נוימן (אנ'), שוחזר הבניין בין השנים 1748 עד 1772. הספינה הרומנסקית שוחזרה, אך החזית המערבית נבנתה בסגנון הבארוק בקטע התחתון שנותר. הכספים לא הספיקו כדי לבנות מחדש את כל הקתדרלה בסגנון התקופה.
בשנת 1792 שפייר נכבשה שוב, הפעם על ידי כוחות מהפכנים צרפתים, ושוב נבזזה הקתדרלה. במהלך המלחמות הנפוליאוניות (1803 עד 1815) שימשה הקתדרלה כאורוות וכמתקן לאחסון מספוא וחומרים אחרים. בשנת 1806 התכוונו הצרפתים להרוס את הבניין ולהשתמש בו כמקור לאבני בנייה, פעולה שנמנעה רק על ידי התערבות הבישוף של מיינץ, יוזף לודוויג קולמר. לאחר ניצחונותיו של נפוליאון בונפרטה על צבאות פרוסיה ורוסיה בקרבות גרוסגורשן וליצן בשנת 1813, הגיעו לשפייר כ-4,000 חיילים פצועים. לאחר קרב לייפציג היו עוד יותר והקתדרלה פעלה כבית חולים צבאי.
כתוצאה מקונגרס וינה (1815) הועברו שפייר וחבל פפאלץ (אנ') לשלטון בוואריה. בהוראת לודוויג הראשון, מלך בוואריה, קישטו יוהאן פון שראודולף ויוזף שוורצמן את קירותיה הפנימיים של הקתדרלה בציורי קיר בסגנון תנועת הנצרתיים (1846–1853). בין השנים 1854–1858, הורה יורשו של לודוויג, מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, להחליף את החזית הבארוקית בחזית נאו-רומנסקית, כששני המגדלים הגבוהים והכיפה המתומנת דומים לאלו שאבדו, ובכך השיב לקתדרלה את המראה הרומנסקי הכללי. הגגות הונמכו וכוסו בנחושת. רק חדר תשמישי הקדושה הגותי שמר על גג הצפחה. אדוארד רוטמנר (אנ') היה נגן עוגב בכנסייה בשנים 1839–1843.
ב-24 בספטמבר 1861, פגש לראשונה הנסיך מוויילס של בריטניה, הנסיך אלברט אדוארד, שלימים יהפוך לאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת בקתדרלת שפייר, את אשתו ילידת דנמרק, הנסיכה אלכסנדרה, לימים המלכה אלכסנדרה.
בתכנון החזית המערבית, יצר היינריך היבש (אנ'), אדריכל של סגנון ההיסטוריציזם (אנ') המוקדם, עיצוב נאו רומנסקי אשר התבסס על תכונות החזית המערבית המקורית ושל כמה מבנים רומנסקיים אחרים, שינה את גודל החלונות והקים גמלון בחזית. שורת פסלים מעל השער הראשי ועבודות באבן חול בצבעים צהוב וחלודה. שחזורים אלה חפפו את התפתחות הרומנטיקה והלאומיות הגרמנית, במהלכן שוחזרו מבנים רבים בסגנון הרומנסקי והגותי של האימפריה הרומית הקדושה. קתדרלת שפייר הועלתה למדרגת מונומנט לאומי.
קישוטי הפנים והחזית המערבית החדשה נחשבו להישג מרכזי במאה ה-19. לודוויג הראשון היה בדעה שלא נוצר דבר גדול יותר מציורים אלה. עם זאת, בתחילת המאה ה-20, מצב הרוח השתנה. בשנת 1916, היה גאורג דהיו (אנ'), היסטוריון אמנות גרמני, משוכנע שבין כל הפורענויות שנפלו על הקתדרלה, לא היו השינויים במאה ה-19 הקטנים ביותר.
קברי הקיסרים והמלכים הוצבו במקור במעבר המרכזי מול המזבח. במהלך מאות השנים הידע על המיקום המדויק אבד. במסע חפירות גדול בשנת 1900 התגלו הקברים ונפתחו וזהות השליטים נקבעה. חלק מהתכולה, למשל, בגדים, ניתן לראות במוזיאון ההיסטורי של פפאלץ ליד הקתדרלה. הארונות המשוחזרים הועברו לקריפטה חדשה שנפתחה לציבור מתחת למזבח הראשי בשנת 1906.
שיקום הקתדרלה, החל משנת 1957 "כוון לחיזוק המבנה ולשחזור האווירה המקורית של הפנים". הוסרו חלק מהטיח והציורים מהמאה ה-19 על הקירות. נשמר רק המחזור של 24 סצנות מחיי הבתולה שבין חלונות הספינה. גמלונים שהוצאו מהטרנספט ומבית המקהלה בתקופת הבארוק הוצבו מחדש תוך התבססות על תחריטים ודוגמאות במבנים קשורים. בוטלו גם שינויים במקום המצלב, אך החיזוקים מהבארוק הושארו במקומם מסיבות מבניות. כמו כן הושאר הגג המעוקל בסגנון הבארוק על הכיפה המזרחית.