stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן ד'ארק
חייה > זיכויה מאשמה

כחצי שנה לאחר מותה של ז'אן נמשח שוב הנרי השישי למלך האמיתי של צרפת בכנסיית נוטרדאם שבפריז, ואילו שארל השביעי הוכרז כמלך לא חוקי, שהומלך על ידי מכשפה. אך בתקופה זו שינה שארל את מנהגו ושלח שוב את צבאו לקרב נגד האנגלים. במשך מספר שנים הוא כבש בהדרגה את רוב צרפת מידי האנגלים. ב-1436 פריז מרדה באנגלים, פתחה את שעריה בפני שארל והכירה בו כמלך החוקי של כל צרפת. ב-1441 כבש שארל את רואן, שם התבקש על ידי משלחת אזרחים לבטל את פסק הדין נגד ז'אן ד'ארק. הוא לא רצה לקחת זאת על עצמו וביקש מהאפיפיור ניקולאוס החמישי לזכות את ז'אן. האפיפיור משך את העניין במשך חמש שנים מפחד להיחשב לאוהד צרפת או אויב אנגליה. כאשר מת ניקולס מונה אפיפיור חדש בשם קליקסטוס השלישי שפתר את הבעיה על ידי כך שביטל את גזר הדין לפי בקשת בני משפחת ד'ארק, וכך נמנע מלהסתבך פוליטית עם אנגליה.
ב-1453 נכבשה בורדו, העיר האחרונה שבידי האנגלים וצרפת חזרה כולה לידי שארל השביעי. הוא המשיך בחיי השעשועים ותענוגות בחצרו, מוקף מאהבות ואנשים מושחתים. הוא מת ב-1461 מחולשה וחוסר מזון, לאחר שבמשך זמן רב סירב לאכול, מפחד שבנו, הדופן (יורש העצר) לואי ה-11, מנסה להרעילו.
עם ביטול אשמתה של ז'אן הוכרז הארכיבישוף קושון, שבינתיים מת, כאשם במשפט שקר. גופתו הוצאה מקברה והושלכה לתעלת ביוב.
במשך מאות שנים התלבטה הכנסייה הקתולית בנושא "ז'אן ד'ארק": אם היא לא הייתה אשמה בדבר, כפי שקבע האפיפיור, מכאן שדבריה, כי קדושים נוצריים דברו עמה והדריכו אותה, הם אמת. ועל כן הכנסייה והאנקוויזיציה הקדושה טעו בעניינה. רק לקראת סוף המאה ה-19, כאשר הכנסייה הקתולית ביטלה רשמית את האינקוויזיציה, הוחל שוב דיון בנושא ז'אן ד'ארק. הכנסייה הכירה בז'אן ד'ארק כדוברת אמת והיא הוכרזה מבורכת ב-1909 על ידי האפיפיור פיוס העשירי. ב-1920, כמעט 500 שנה לאחר מותה, הוכרזה כקדושה על ידי האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר.
הנצחה

פסל מוזהב שלה ניצב בפריז, ברחוב ריבולי, מול הקצה הפתוח של ארמון הלובר.
דוגמאות נוספות להנצחתה בפיסול הן פסלו שעיצב פרנסואה רוד במוזיאון לוקסמבורג בפריז, ופסלה של אנה הנטינגטון בריבר סייד פארק בניו יורק.
הכיכר ברואן שם נשרפה ז'אן ד'ארק היא היום מוקד לעליה לרגל ולביקור תיירים, שם הוקמה כנסייה קטנה לכבודה ומוזיאון.
האסטרואיד 127 Johanna (אנ') קרוי על שמה.
לפי מפקד בעיתון "לה פריזיין" בצרפת פעלו בשנת 2017 384 בתי ספר הנקראים על שם ז'אן ד'ארק.
דמותה בתרבות

ז'אן ד'ארק הונצחה באופן נרחב בספרות ובאמנות.
המחזאי הגרמני פרידריך שילר הקדיש לה את מחזהו הבתולה מאורליאן, המלחינים ג'וזפה ורדי ופיוטר איליץ' צ'ייקובסקי כתבו את האופרות ג'ובאנה ד'ארקו והעלמה מאורליאן, המבוססות שתיהן על סיפורה, ג'ורג' ברנרד שו כתב את סיינט ג'ואן, הפילוסוף וולטייר כתב את הפואמה הבתולה מאורליאן והסופר האמריקני מארק טוויין כתב את זיכרונותיה האישיים של ז'אן ד'ארק.
ז'אן ד'ארק מוזכרת בספרי הסדרה "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות", השני ("הקוסם"), השלישי ("אשת הכשפים") הרביעי ("הידעוני"), החמישי ("הבוגד") והשישי ("האשפית").
כמו כן הבמאי קארל תאודור דרייר יצר ב-1928 את הסרט ז'אן ד'ארק שמבוסס על משפטה.
ז'אן ד'ארק מופיעה כדמות משנה בספר "גבירת הנהרות" מאת פיליפה גרגורי.
הסדרה "ג'ואן מארכדיה" נכתבה בהשראת סיפורה של ז'אן ד'ארק. הסדרה מגוללת את קורותיה של נערה שאלוהים נגלה אליה דרך עוברי אורח ואנשים מחיי היומיום שלה.
ב-1999 יצא סרטו של הבמאי הצרפתי לוק בסון, "ז'אן ד'ארק", בו מגלמת השחקנית והדוגמנית מילה יובוביץ' את תפקיד הגיבורה.
הזמרת מדונה הנציחה אותה בשיר "Joan Of Arc" באלבומה "Rebel Heart" מ-2015 ובקליפ ל"Dark Ballet" מהאלבום "Madame X" ב-2019. היא נזכרת בשיר של הסמית'ס Bigmouth strikes again במילים "עתה אני יודע איך ז'אן דארק הרגישה/כשהלהבות עלו סביבה".
באלבום Songs of Love and Hate של לאונרד כהן, ז'אן מוזכרת פעמיים. פעם אחת בתור אישה שעוברת בשדה הקרב ומנחמת חיילים פצועים, בשיר "Last Year's Man", ובפעם השנייה בשיר האחרון באלבום, "Joan on Arc", שמדבר על מותה בשריפה.
ביאורים

↑  בחלק מהמקורות מצוין התאריך 6 בינואר 1412. תאריך זה מבוסס על מכתב שכתב פרסבל דה בולנוויה, יועץ של שארל השביעי, לפיו היא נולדה בחג ההתגלות. עם זאת, האמינות של המידע מוטלת בספק ולא קיימות עדויות נוספות לתאריך זה. במשפט אמרה ז'אן ד'ארק שהיא בת 19 בערך.
הערות שוליים

↑  Pernoud, Régine; Clin, Marie-Véronique and Bonnie Wheeler (ed.). Joan of Arc: Her Story, Translated by du Quesnay Adams, (Jeremy. St. Martin's Press: 1999), p. 265
↑  Joan of Arc why we don't know her name for sure
↑  במאה ה-15 האמינו הבריות שמלאכים וקדושים פונים ישירות לבני אדם וטענה בדבר מסרים שמימיים ישירים הייתה דבר מקובל.
↑  Schmadel, Lutz D.; International Astronomical Union (2003), Dictionary of minor planet names, Berlin; New York: Springer-Verlag, p. 27, ISBN 978-3-540-00238-3.
↑  כתבה של אורלי רוסיניול ב"לה פריזיין" 28.8.2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282814705171  PLWABN: 9810594091805606  BIBSYS: 90117305  BNC: 000036290  BNE: XX983805  BnF: cb11945486j (data)  CANTIC: a10106820  CiNii: DA06777258  GND: 118557238  ICCU: CUBV007793  ISNI: 0000 0001 2144 6253  LCCN: n79033041  LNB: 000056328  MusicBrainz: 511c0e77-5d1c-4c47-a7e7-7dd9e43afe22  NDL: 00620883  NKC: jn20000720114  NLA: 35244296  NLG: 238788  NLK: KAC201622355  NSK: 000473356  NTA: 06900563X  RERO: 02-A009991343  SELIBR: 191568  SNAC: w6pc36t6  SUDOC: 02874005X  Trove: 879753  ULAN: 500343198  VcBA: 495/7272  VIAF: 97108273   WorldCat (עם VIAF): 97108273 
הבית בו נולדה ד'ארק שמשמש כיום כמוזיאון
שטחי השלטון של הצרפתים ׁ(כחול) ושל האנגלים ובעלי בריתם הבורגנדים (אדום) בשנת 1435
לכאורה ציור של ז'אן דארק מסוף המאה ה-15, אך ציור זה ככל הנראה זיוף.
פסלה של ז'אן ד'ארק בקתדרלת נוטרדאם בפריז.
המגדל שבו הוחזקה לפני המשפט. היא הייתה כלואה בקומה העליונה, ונסתה לברוח ממנו דרך החלון בקפיצה
פסלה של ז'אן ד'ארק במרכז הכיכר בעיר העתיקה של אורליאן
חתימתה של ז'אן ד'ארק
הקרדינל רישלייה

הקרדינל רישלייה היה השר הראשי בממלכת צרפת משנת 1624 ועד מותו.
דיוקן הקרדינל רישלייה, מעשה ידי פיליפ דה שמפן, משנת 1642 לערך.
ארמן ז'אן דו פלסי, דוכס דה רישלייה (בצרפתית: Armand Jean du Plessis de Richelieu; ‏9 בספטמבר 1585 – 4 בדצמבר 1642), הידוע בתור הקרדינל רישלייה היה מדינאי ואיש כנסייה קתולי צרפתי שמונה לראש מנגנון השלטון בצרפת בשנת 1616. עלה לגדולה הן בממסד הדתי והן בממסד השלטוני. בשנת 1622 היה לקרדינל, וב-1624 התמנה לשר הראשי של המלך לואי השלושה עשר, משרה בה החזיק עד מותו ב-1642, אז ירש אותו הקרדינל ז'ול מאזארן.
תקופת כהונתו מאופיינת בניסיונות לרכז ולחזק את הסמכות המלכותית, לצד מיגור גורמים שאפתניים בתוך הממלכה. הגבלת כוחה של האצולה אפשרה לו להפוך את צרפת למדינה ריכוזית ביותר. מדיניות החוץ שלו התמקדה בהחלשת כוחה של השושלת האוסטרו-ספרדית לבית הבסבורג; ועל אף היותו קרדינל קתולי, כרת בריתות עם שליטים פרוטסטנטים כדי להשיג את היעדים שהציב למדינתו. מדיניות ריאליסטית זו, שביסודה התעלמות משיקולים דתיים, אידאולוגיים ואישיים בתהליך מימוש היעדים הלאומיים, זכתה לכינוי "Raison d'état" (היגיון המדינה), והייתה בבחינת יסוד מרכזי בהתפתחות הדיפלומטיה המודרנית. שלטונו של רישלייה עמד בסימן מלחמת שלושים השנים, שסחפה מעצמות רבות ברחבי אירופה.
ביוגרפיה > נעורים ותחילת הקריירה

רישלייה נולד בשנת 1585 כבן הרביעי למשפחה פריזאית בת שבע נפשות, שנמנתה עם האצולה הזוטרה. אמו, סוזן דה לה פורט, הייתה בתו של שופט מפורסם. אביו, פרנסואה דו פלסי, היה חייל וחצרן, ונפל במלחמות הדת בצרפת כשרישלייה היה בן חמש. ארבע שנים אחר כך נשלח רישלייה הצעיר לבית הספר קולז' דה נוואר שבפריז, והחל בלימודי פילוסופיה. לאחר מכן, התחיל באימונים לקראת קריירה צבאית, בעקבות אביו.
כהוקרה לפועלו של אביו במלחמות הדת העניק המלך אנרי השלישי למשפחתו של רישלייה את הבישופות של לוסון (Luçon). המשפחה ניכסה לעצמה את מרבית נכסי הבישופות, אולם אנשי הדת שבה התנגדו לכך וביקשו להשתמש בהכנסות למטרות כנסייתיות. אמו של רישלייה, שרצתה לשמור על מקור ההכנסה החשוב, הציעה פשרה, שבמסגרתה ימונה בנה השני, אלפונס, לבישוף לוסון. אלפונס סירב, ובחר להיעשות נזיר, וכך נדרש ארמן לנטוש את שאיפותיו הצבאיות ולהיעשות בישוף. בשנת 1607, לאחר מסע מיוחד לרומא, שבמסגרתו העניק לו האפיפיור היתר מיוחד מפאת גילו הצעיר, מונה רישלייה לבישוף לוסון. הוא הצטייר כמחולל רפורמות, והיה הבישוף הראשון בצרפת שיישם את הרפורמות המוסדיות שקבעה ועידת טרנטו בין השנים 1545 ו-1563.
ביוגרפיה > העלייה לשלטון

בשנת 1614 בחרו אנשי הכמורה של מחוז פואטו (Poitou) ברישלייה כאחד מנציגיהם לאספת המעמדות. שם הגן בלהט על הכנסייה, קרא לפטור אותה מתשלום מיסים ולהעניק לבישופים סמכויות פוליטיות רחבות יותר.
עיקר התקדמותו הפוליטית של רישלייה נעשתה לאחר פירוק האספה, עת שירת נאמנה את השר הראשי בממלכה, קונצ'ינו קונצ'יני. בשנת 1616 התמנה למזכיר המדינה האחראי על ניהול יחסי החוץ של צרפת. רישלייה היה גם לאחד מיועציה הקרובים ביותר של אמו של לואי השלושה-עשר, מארי דה מדיצ'י המלכה מארי שימשה כעוצרת לאחר שלואי בן התשע עלה לכתר, ואף על פי שבנה הגיע לגיל הבגרות ב-1614, נותרה היא שליטת צרפת בפועל. עם זאת, המדיניות שהנהיגה יחד עם שרה הראשי קונצ'יני, לא זכתה לאהדת ההמונים. באפריל 1617 יצאה לפועל תוכניתו של אויבם הראשי של השניים, שארל דה לוויין (Charles de Luyens), שבמהלכה נרצח קונצ'יני ואילו מארי הודחה. ללא פטרוניו, רישלייה עצמו איבד מכוחו; הוא פוטר מתפקידו כשר ראשון וסולק מחצר המלך לאביניון.
בשנת 1619 נמלטה מארי מכלאה והנהיגה מרד אצילים נגד המלך ודה לוּיין. הללו הזעיקו את רישלייה, בתקווה שיוכל לדבר אל ליבה של המלכה האם. רישלייה הצליח במעשה התיווך בין האם לבנה, שהגיע לכדי מימוש בהסכם אנגולם; מארי דה מדיצ'י זכתה לחנינה מוחלטת וצורפה למועצה המלכותית, ובתמורה הבטיחה לבלום את המרי.
לאחר מותו של שארל דה לוּיין בשנת 1621 שב ועלה מעמדו של רישלייה. שנה מאוחר יותר מינה אותו המלך לקרדינל, בהמלצתו של האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר. משברים תכופים שפרצו בצרפת הפכו את רישלייה ליועץ רב ערך למלך. לאחר שמונה לאספת השרים המלכותית באפריל 1624 החל לרקום תככים נגד השר הראשי, שארל דה לה ויוביל. ב-13 באוגוסט, יום לאחר שלה ויוביל נעצר באשמת שחיתות, מונה רישלייה לתפקיד השר הראשי, בו כיהן עד יום מותו.
ביוגרפיה > כשר הראשי

מדיניותו של הקרדינל רישלייה עמדה בסימן שתי מטרות עיקריות: ריכוז הכוח בצרפת, מצד אחד, והתנגדות לשושלת ההבסבורגית (אשר שלטה הן באוסטריה והן בספרד), מצד שני. המשבר המשמעותי הראשון שעבר אירע בעמק ולטלינה שבלומברדיה (צפון איטליה), שנודעה לו חשיבות אסטרטגית רבה. כדי למנוע דריסת רגל ספרדית באזור זה, תמך רישלייה בקנטון השווייצרי גראובינדן (Graubünden), שתבע אף הוא בעלות על העמק. החלטתו של רישלייה, איש דת קתולי, לתמוך בקנטון פרוטסטנטי כנגד צבא האפיפיור, הקימה לו אויבים רבים בצרפת, הקתולית ברובה.
ריכוז הסמכות השלטונית בצרפת התבצע על ידי דיכוי השפעתה של האצולה הפיאודלית. בשנת 1626 ציווה רישלייה על השמדתן של כל הטירות והמבצרים בממלכה, מלבד אלו ההכרחיות להגנה מפני פולשים מבחוץ. באופן זה, פגע משמעותית בנסיכים, בדוכסים ובאריסטוקרטים הזוטרים ברחבי צרפת, שלא יכלו עוד להשתמש במתקנים אלה כנגד צבא המלך. פעולה זו השניאה את רישלייה על מרבית בני המעמדות העליונים בממלכה. מכשול נוסף לתהליך ריכוז הסמכות היה השסע הדתי בצרפת. ההוגנוטים, מהפלגים הפוליטיים-פרוטסטנטיים החשובים בממלכה, החזיקו בכוח צבאי ניכר וניהלו מרד כנגד המלך. זאת ועוד, מלך אנגליה, צ'ארלס הראשון, הכריז מלחמה על צרפת במטרה לסייע לפרוטסטנטים המורדים. ב-1627 הורה רישלייה על הטלת מצור סביב המצודה ההוגנוטית לה רושל (La Rochelle); הוא עצמו פיקד על הכוחות הצרים. כוחות אנגלים בפיקודו של הדוכס מבקינגהאם נשלחו על מנת לסייע לנצורים, אך נחלו כישלון חרוץ. המצודה נכנעה כעבור שנה, ב-1628.
תקופה של סובלנות דתית כלפי הפרוטסטנטים נפתחה מחדש עם החתימה על הסכם שלום אלה (Alais) בשנת 1629, לאחר תבוסתם של האחרונים. עם זאת, רישלייה ביטל את ההגנות ואת הזכויות הפוליטיות שהוענקו להם. מנהיגם, אנרי דה רואן השני, לא הוצא להורג (בניגוד למורדים אחרים בשנים הבאות), אלא מונה לקצין רב השפעה בצבא הצרפתי.
ספרד ההבסבורגית ניצלה את הסכסוך הפנים-דתי המתחולל בצרפת כדי להרחיב את השפעתה בצפון איטליה. הספרדים סייעו להגנוטים כדי להכביד על הצבא הצרפתי, ובו בזמן הרחיבו שליטתם בדומיניונים האיטלקיים. רישלייה הגיב בתוקפנות; לאחר כיבוש מצודת לה רושל, הוביל את הצבא הצרפתי לצפון איטליה כדי להכות בספרדים.
בשנת 1630 היה מעמדו של רישלייה בסכנה. פטרוניתו לשעבר, מארי דה מדיצ'י, האמינה כי הקרדינל גזל את כל השפעתה הפוליטית; על כן, תבעה מבנה לפטר את השר הראשי. לואי השלושה-עשר לא התנגד לכך, כיוון שיחסיו עם הקרדינל היו עכורים. המלך לא חיבב את רישלייה, אולם האחרון הצליח לשכנע את אדונו כי יוטב אם ישאירו בתפקידו. ב-11 בנובמבר 1630 השיגו מארי דה מדיצ'י ואחי המלך, גאסטון, דוכס אורליאן, את הסכמתו של לואי לפטר את רישלייה. ואולם הקרדינל, שהיה מודע לתוכנית, זירז לשכנע את המלך לחזור בו. הייתה זו הפעם היחידה שבה פעל לואי השלושה-עשר במטרה לפטר את שרו הראשי. מעתה ואילך, המלך, שלא חיבב את רישלייה, העניק לו תמיכה פוליטית נרחבת.
מארי דה מדיצ'י הוגלתה לקומפיין והמשיכה לרקוח מזימות כנגד הקרדינל רישלייה, אך ללא הצלחה. גם האצולה נותרה משותקת. המרד המשמעותי היחיד היה זה של אנרי השני דה מונמורנסי, שהתרחש בשנת 1632; רישלייה, נחוש לדכא את מתנגדי השלטון, ציווה על הוצאתו של דה מונמורנסי להורג (30 באוקטובר של אותה שנה). צעדים נוקשים אלה נועדו להרתיע את אויביו. הקרדינל אף הבטיח יציבות פוליטית בכך שהקים רשתות ריגול בצרפת ובממלכות אירופיות אחרות.
ביוגרפיה > במלחמת שלושים השנים

בשנת 1629 הכניע הקיסר ההבסבורגי של האימפריה הרומית הקדושה, פרדיננד השני, נסיכים פרוטסטנטים רבים ברחבי האימפריה, ואגב כך הגדיל את עוצמתו בצורה ניכרת. הקרדינל רישלייה, שחשש מהתעצמותו הפתאומית של פרדיננד, עודד את שוודיה לתקוף, בהבטיחו למלך שוודיה, גוסטבוס אדולפוס, סיוע כלכלי ניכר. בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה לא התנהלה מלחמה גלויה, כך שהסיוע ניתן באופן חשאי. בינתיים, מעשי האיבה בין צרפת לספרד המשיכו עם רקע שאיפותיה של האחרונה באזור צפון איטליה. רישלייה סירב לכונן שלום עם ספרד ההבסבורגית משהוצע לו הדבר, בשנת 1630, שכן הדבר היה מונע מצרפת להתערב במלחמה עם האימפריה הרומית הקדושה.
בראשית שנות השלושים של המאה ה-17 נחלו הנסיכים הפרוטסטנטים הגרמניים תבוסות מרובות על ידי צבאותיו הקתוליים של הקיסר, והדבר גרם לרבים מהם לקבל בשנת 1635 את שלום פראג. הסכם זה, שהותיר עוצמה רבה בידי ההבסבורגים, לא היה לשביעות רצונה של צרפת, שנאלצה להכריז מלחמה על האימפריה הרומית הקדושה. הצטרפותו הגלויה של רישלייה לכוחות הפרוטסטנטים במלחמתם נגד מדינה קתולית עוררה זעם ותחושת נבגדות בקרב גורמים רבים בכנסייה הרומית-קתולית. תחילה ספגו הצרפתים מפלות קשות מידי כוחות האימפריה וספרד. ואולם המערכה הגיעה לקיפאון, כשאף צד לא השיג יתרון מכריע. הסכסוך המזוין נמשך עד אחרי מותו של רישלייה.
ההוצאות הצבאיות היו בבחינת עול על אוצר הממלכה. הקרדינל נאלץ להעלות המיסים על המלח ועל הקרקע. הכמורה, האצולה ובעלי האמצעים היו פטורים מתשלום, או הצליחו להתחמק ממנו, ועיקר הנטל נפל על המעמדות הנמוכים. איסוף מיסים יעיל יותר, תוך הפחתת השחיתות, נעשה על ידי החלפת פקידי הגבייה המקומיים בנציגיו הישירים של הכתר. תוכנית זו גרמה לאי שקט ולהתמרמרות בקרב האיכרים, ובין השנים 1636 ו-1639 התרחשו התקוממויות רבות. הקרדינל דיכא את המרידות הללו באלימות, ונהג במורדים ביד קשה.
ביוגרפיה > אחרית דבר

לקראת סוף ימיו סר חנו של רישלייה בעיני רבים, לרבות האפיפיור. רישלייה זעם לנוכח סירובו של האפיפיור אורבנוס השמיני למנותו כציר הרשמי של הכס הקדוש בצרפת; האפיפיור נמנע מלאשר את מינהל הכנסייה הצרפתית, או לתמוך במדיניות החוץ של צרפת. הסכסוך שכך במידה רבה עם מינויו של ז'ול מזראן, מבני בריתו הקרובים ביותר של רישלייה, לקרדינל, בשנת 1641. חרף יחסיו העכורים עם הכנסייה הקתולית, רישלייה לא קרא מעולם להתעלמות מוחלטת מסמכות האפיפיור בצרפת.
בשנת 1642 הייתה בריאותו של הקרדינל רופפת. כאשר חש כי מותו קרב, בחר בידידו ז'ול מאזארן כיורשו בתפקיד. אף על פי שמאזארן היה במקור נציג הכס הקדוש, עם מינויו עזב את שירות האפיפיור לטובת שירות מלך צרפת. מאזארן ירש את רישלייה באופן רשמי לאחר מותו של הלה ב-4 בדצמבר 1642 ממחלת השחפת.
מורשתו

במהלך כהונתו של רישלייה עברה צרפת רפורמות מהותיות. קודם לכן, המבנה הפוליטי של הממלכה, אשר התפתח כתולדה של המערכת הפיאודלית, כלל אצילים רבי-עוצמה ופיצול שלטוני ברחבי צרפת. מערכת מבוזרת זו הוחלפה בתקופתו של רישלייה, שפעל בסימן עקרון הריכוזיות. אינטרסים מקומיים ואף דתיים הוכפפו לאינטרסים של האומה כולה ושל התגלמותה בפועל – המלך. למדיניות החוץ של רישלייה, אשר מיתנה במידה רבה את ההשפעה ההבסבורגית באירופה, נודעה חשיבות זהה. רישלייה לא זכה לחזות בסוף מלחמת שלושים השנים, ואולם עם סיום הסכסוך בשנת 1648 הייתה צרפת במצב טוב מכל מעצמה אחרת, ואילו האימפריה הרומית הקדושה הלכה ושקעה.
להצלחותיו של הקרדינל רישלייה הייתה חשיבות רבה ללואי הארבעה עשר, יורשו של לואי השלושה עשר. הלה המשיך במגמת הריכוזיות שאפיינה את הקרדינל, בשאיפה ליצור ממלכה אבסולוטית, תוך החלשה נוספת של האצולה והשמדת שרידי ההתנגדות הפרוטסטנטית ברחבי הממלכה. המלך אף ניצל את הצלחותיה של צרפת במלחמת שלושים השנים על מנת לבסס הגמוניה צרפתית ברחבי אירופה היבשתית. כך הייתה מדיניותו של רישלייה בבחינת הקדמה להפיכתו של לואי הארבעה-עשר לשליט החזק ביותר באירופה, ולהפיכתה של צרפת למעצמה החזקה באירופה במחציתה השנייה של המאה ה-17.
רישלייה נודע גם באמצעים הטוטליטריים שיישם על מנת לצבור עוצמה פוליטית ולהחזיק בה. הוא צנזר את העיתונות, הקים רשת ריגול גדולה, אסר על דיונים פוליטיים באסיפות עממיות והוציא להורג את מתנגדיו. היו שהגדירוהו כ"אבי מדינת הלאום המודרנית, העוצמה הריכוזית המודרנית והשירות החשאי המודרני." קיים ויכוח באשר למניעיו האמיתיים של הקרדינל; יש הרואים בו תומך נלהב במשטר המלוכה, ואילו אחרים רואים בו ציניקן תאב-כוח. עם זאת, דמותו של רישלייה זוכה לכבוד בצרפת של ימינו, וספינות מלחמה אחדות נקראו על שמו.
רישלייה תרם גם להתפתחותה התרבותית של צרפת. ב-1635 הוא ייסד את האקדמיה הצרפתית. הוא השתתף בחוג הספרותי של הוטל דה רמבוייה וכתב את חיבורו "זיכרונות".
מורשתו > רישלייה בספרות

רישלייה הוא אחת דמויות המשנה החשובות בספרו של אלכסנדר דיומא האב, "שלושת המוסקטרים". בספר מוצג רישלייה באור שלילי, כאדם שמנסה להביך את מלכת צרפת ורוקם מזימות נגד המוסקטרים. בספר הבא בסדרה, "אחרי עשרים שנה", זוכה רישלייה לאזכורים חיוביים יותר, מפיו של אתוס, שמגדירו כאחד המדינאים הגדולים של צרפת.
ראו גם

שומרי הקרדינל
לקריאה נוספת

הנרי קיסינג'ר, דיפלומטיה, פרק ג: מאוניברסליות לשווי משקל: רישליה, ויליאם ה-3 ופיט, תשס"ח - 2007, עמ' 42 - 63.
הערות שוליים

↑  Gerhard Buchwald. (2004). The Decline of Tuberculosis despite "Protective" Vaccination. Books on Demand GmbH. p.29. ISBN 978-3833415722
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266901805171  PLWABN: 9810643062105606  BIBSYS: 90717847  BNC: 000038431  BNE: XX876065  BnF: cb11921894w (data)  CANTIC: a10430180  CiNii: DA03008949  GND: 118600354  ICCU: CFIV083864  ISNI: 0000 0001 2319 8599  LCCN: n50074523  LNB: 000169955  NDL: 00621371  NKC: jn19990007026  NLA: 35958174  NLG: 148852  NSK: 000080091  NTA: 069013942  RERO: 02-A012314242  RKD: 491261  SELIBR: 210777  SUDOC: 027349217  TePapa: 70368  Trove: 1162976  ULAN: 500230194  VcBA: 495/14173  VIAF: 12314392   WorldCat (עם VIAF): 12314392 
בראשית שלטונו נעדר המלך הצרפתי לואי השלושה עשר סמכות שלטונית ממשית; עיקר העוצמה הייתה נתונה בידי אמו, מארי דה מדיצ'י
בנובמבר 1630 נראה היה כאילו עלה בידה של מארי דה מדיצ'י לפטר את רישלייה. ואולם הקרדינל שמר על כוחו, ואילו מארי נענשה והוגלתה.
הקרדינל ז'ול מזראן ירש את רישלייה כשר הראשי בממלכה.
אולפן ליגת האלופות

| --- | --- |

 סוגה:  ספורט, כדורגל
 יוצרים:  ערוץ הספורט
 מנחים:  מודי בר און, טל פרידמן, מירי נבו
 משתתפים:  אבי מלר, נדב יעקבי, שגיא כהן, דודו אוואט, אלי גוטמן, מאיה רונן, אורי קופר
 ארץ מקור:  ישראל
 מספר עונות:  28
 הפקה
 עורכים:  חן לוינקרון
 אורך פרק:  כארבע שעות (בשלב הבתים), כשלוש שעות (בשלב הנוקאאוט)
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ הספורט
 תקופת שידור מקורית:  1995–הווה
אולפן ליגת האלופות היא תוכנית ספורט מבית ערוץ הספורט המשודרת בערוץ החל משנת 1995 ומסקרת את משחקי ליגת האלופות בכדורגל. התוכנית נחשבת לאחת מתוכניות הדגל של הערוץ, וזכתה בעבר בפרס האקדמיה לטלוויזיה לתוכנית הספורט הטובה ביותר.
במשך מעל ל-25 שנים הוביל את התוכנית מודי בר און. בשלהי 2021 נאלץ בר און לפרוש עקב התמודדות עם מחלת הסרטן, ממנה נפטר לבסוף במאי 2022. לאחר פטירתו נבחר טל פרידמן כמחליפו בהגשת התוכנית, אך בסיום עונת שידורים אחת הודיע על עזיבה. בספטמבר 2023 נבחרה מירי נבו כמגישת האולפן החדשה.
היסטוריה

בשנת 1995 רכש ערוץ הספורט את זכויות השידור של ליגת האלופות, לאחר שעד 1994 זכויות השידור היו בידי רשות השידור ובעונת 1994/95 הזכויות היו בידי ערוץ 2. בכל ערב משחקים שודר משחק אחד בשידור ישיר, כאשר לפניו שודרה תוכנית אולפן לקראת המשחק, שכללה כתבות צבע ופרשנויות של הפאנל באולפן, ולאחר המשחק שודרו תקצירי יתר משחקי הערב.
לאחר "עונת ניסיון" עם מגישים מתחלפים, בשנת 1996 מונה מודי בר און לתפקיד מגיש האולפן. לצדו התגבש פאנל קבוע שהורכב מפרשני הערוץ אבי מלר, שהגיש את תקצירי המשחקים, נדב יעקבי ושגיא כהן, אליו הצטרפו בהמשך גם כדורגלני עבר שונים, ובניהם אלי אוחנה ואיציק זוהר. את המשחקים שידרו לרוב רמי וייץ ויורם ארבל.
בשנותיו הראשונות זכה האולפן לשבחים על גישה שונה וקלילה יותר שהציג לשידורי הספורט.[דרוש מקור] גישה זו התבלטה במערכונים אותם כתב מודי בר און מדי שנה עבור משדרי הגמר (כדוגמת "להיות רוי קין", פארודיה על הסרט "להיות ג'ון מלקוביץ'" ששודרה לפני משחק הגמר בשנת 2000), והחל משלב מסוים גם באירוח אמנים ולהקות שהופיעו באולפן בסיום כל ערב משחקים. בשנת 1998 זכה האולפן בפרס מטעם אופ"א כגוף המשדר המצטיין של המפעל באירופה.
בשנת 2001 נוסף על ערוץ הספורט הבסיסי ערוץ נוסף, "ספורט חמש פלוס", ששידר משחק נוסף מהמפעל בכל ערב משחקים. בשנת 2007 השיק ערוץ הספורט שני ערוצים נוספים, "חמש לייב" ו"חמש גולד". בערוץ "גולד" שודר משחק נוסף, בעוד בערוץ "לייב" שודר "ערוץ הקיבוץ" - בו בר און והפאנל עוברים בין כל המגרשים בערב המשחקים ומעדכנים בשערים ובאירועים המשמעותיים בכל משחק.
עם השנים חלו שינויים רבים בהרכב המשתתפים: וייץ וארבל עזבו את ערוץ הספורט ובמקומם הפכו יעקבי ועמיחי שפיגלר לשדרים הבכירים. בנוסף, צוות הפרשנים התרחב והצטרפו אליו, בין היתר, עמרי אפק, בוני גינצבורג, אלי גוטמן ודודו אוואט, לצד פינות שונות אותן הגישו כתבי הערוץ.
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | מועמדות | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2019 | תוכנית ספורט | אולפן ליגת האלופות | זכייה |  |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2020 | תוכנית ספורט | אולפן ליגת האלופות | זכייה |  |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2021 | תוכנית ספורט | אולפן ליגת האלופות | זכייה |  |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2022 | תוכנית ספורט | אולפן ליגת האלופות – עונה 27 | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2024 | תוכנית ספורט | אולפן ליגת האלופות – עונה 30 | בהמתנה |  |
הערות שוליים

↑  זיו כהן, ראיון עם מודי בר און, באתר תל אביב, 21 במאי 1999
↑   המועמדות והמועמדים לפרסי הטלוויזיה 2024, סרטון בערוץ "האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה", באתר יוטיוב, 2 במרץ 2025
סמואל ברגר

סמואל "סם" ברגר (באנגלית: Samuel "Sam" Berge;‏ 25 בדצמבר 1884 - 23 בפברואר 1925) היה מתאגרף יהודי-אמריקאי, האלוף האולימפי הראשון באגרוף במשקל כבד (סנט לואיס 1904).
ביוגרפיה

ברגר נולד וגדל בשיקגו, אילינוי למשפחה יהודית.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה ברגר במדליית זהב לאחר שניצח את צ'ארלס מאייר מארצות הברית בהחלטת שופטים. בשלב חצי הגמר הוא ניצח את ויליאם מייקלס אף הוא מארצות הברית בנוקאאוט בסיבוב השלישי.
לאחר המשחקים האולימפיים החל להתאגרף באופן מקצועני. הוא פרש בשנת 1906.
הנצחה

בשנת 1985 הונצח ברגר ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
חדשות הבוקר

| --- | --- |
 מבוסס על:  "הבוקר של קשת"
 סוגה:  אקטואליה ומגוון נושאים
 יוצרים:  קשת 12 (קשת)
 מנחים:  ניב רסקין נסלי ברדה יואב לימור
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  ישראל עברית
 תוכנית מקור:  הבוקר של קשת
 הפקה
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה שידורי קשת
 אתר צילומים:  אולפני הרצליה
 אורך פרק:  שלוש שעות ו-30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (קשת): 22 באוקטובר - 31 באוקטובר 2017 קשת 12: 1 בנובמבר 2017 ואילך
 פורמט (תמונה):  16:9
 תקופת שידור מקורית:  22 באוקטובר 2017 – הווה
 
חדשות הבוקר עם ניב רסקין (או בקיצור: "חדשות הבוקר") היא תוכנית הבוקר של ערוץ קשת 12 שמשודרת החל מה-22 באוקטובר 2017.
את התוכנית מגיש ניב רסקין, אשר לעיתים מוחלף על ידי נסלי ברדה ויואב לימור לסירוגין.
רקע ליצירת התוכנית

יואב לימור, מגיש "הבוקר של קשת", ביקש אחרי חמש שנים בתפקיד לסיים את תפקידו כמגיש תוכנית הבוקר היומית, אך המשיך יחד עם גלית גוטמן לשדר את התוכנית "הבוקר של קשת" בימי שישי.
ב-19 ביולי 2017 הודיעה הזכיינית "קשת" כי ניב רסקין יגיש את תוכנית הבוקר, בשם "חדשות הבוקר", בערוץ קשת 12 החל מ-1 בנובמבר 2017. עוד נודע שרסקין יגיש מ-07:00 עד 08:30 ומיד אחריו יגישו פאולה וליאון את תוכנית הבוקר "פאולה וליאון" עד השעה 10:00.