stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספרות מצרים העתיקה
תיארוך, תבניות ומעמד המחבר

ריצ'רד ברוס פרקינסון (אנ') ולודוויג דייוויד מורנץ (אנ') כותבים שספרות מצרית עתיקה - שהוגדרה באופן צר כספרות יפה (belles-letres) - לא התקיימה בצורה כתובה עד לשושלת השתים-עשרה המוקדמת מתקופת הממלכה התיכונה. כתבים מתקופת הממלכה הקדומה שימשו בעיקר לשמירה על הפולחנים האלוהיים, לשמירת נשמות בחיים שלאחר המוות ולתיעוד חשבונות לשימושים מעשיים בחיי היומיום. רק בתקופת הממלכה התיכונה נכתבו טקסטים למטרת בידור וסקרנות אינטלקטואלית. פרקינסון ומורנץ גם משערים שיצירות כתובות מתקופת הממלכה התיכונה היו תעתיקים של ספרות שבעל-פה (אנ') מתקופת הממלכה הקדומה. ידוע שחלק מהשירה שבעל-פה השתמרה בכתיבה מאוחרת יותר; למשל, שירי נושאי האפריון נשתמרו כפסוקים כתובים בכתובות הקברים מתקופת הממלכה הקדומה.
תיארוך כתבים בשיטות של פלאוגרפיה, חקר כתב יד, הוא בעייתי בגלל סגנונות שונים של כתב היראטי. השימוש באורתוגרפיה, חקר מערכות כתיבה ושימוש בסמלים, הוא גם בעייתי, שכן ייתכן שחלק ממחברי הכתבים העתיקו את הסגנון האופייני לארכיטיפ ישן יותר. נושאים בדיוניים שובצו לעיתים קרובות בתבניות היסטוריות נידחות, השימוש בתבניות עכשוויות בסיפורת היא תופעה חדשה יחסית. הסגנון של טקסט מספק מעט עזרה בקביעת תאריך מדויק לחיבורו, שכן בחירת הסוגה והמחבר עשויים להיות מעניינים יותר ברוחו של הטקסט מאשר התקופה שבו הוא נכתב. לדוגמה, מחברי הממלכה התיכונה יכלו להגדיר כתבי חוכמה בדיוניים בתור הזהב של הממלכה הקדומה (למשל קגמני (אנ'), פתחותפ והפרולוג של נפרטי), או שהם יכולים לכתוב תיאורים בדיוניים שהוצבו בעידן כאוטי הדומה יותר לחיים הבעייתיים של תקופת הביניים הראשונה (למשל מרי כא רע (אנ') והאיכר צח הלשון). כתבים בדיוניים אחרים מתרחשים ב-in illo tempore (בעידן בלתי מוגדר) ובדרך כלל מכילים נושאים נצחיים.
פרקינסון כותב שכמעט כל הכתבים הספרותיים היו פְּסֶבְדוֹנִים, ולעיתים קרובות יוחסו באופן כוזב לגיבורים גברים ידועים מההיסטוריה המוקדמת יותר, כגון שליטים ווזירים. רק הסוגות הספרותיות של "הוראות" ו"קינות/דיבורים" מכילים יצירות המיוחסות לסופרים היסטוריים; כתביים בסוגות כגון "סיפורי מעשיות" מעולם לא יוחסו לאדם היסטורי ידוע. טייט טוען כי במהלך התקופה הקלאסית של מצרים, "סופרים מצריים בנו השקפה משלהם על ההיסטוריה של תפקידם כסופרי וכמחברי הכתבים", אך במהלך התקופה המאוחרת, תפקיד זה נשמר במקום זאת על ידי האליטה הדתית שהוצמדה למקדשים.
ישנם מספר חריגים לכלל הפְּסֶבְדוֹנִים. המחברים האמיתיים של מספר כתבי "הוראות" מתקופת ראמסייד (השושלות ה-19 וה-20) זכו להכרה, אך מקרים אלה הם נדירים, מקומיים ואינם מייצגים יצירות של הזרם המרכזי. אלה שכתבו מכתבים פרטיים ולעיתים לדוגמה זכו להכרה כמחברים המקוריים. מכתבים פרטיים יכולים לשמש בבתי המשפט כעדות, שכן ניתן לזהות את כתב ידו הייחודי של אדם כאותנטי. מכתבים פרטיים שהתקבלו או נכתבו על ידי פרעה נכתבו לעיתים בהירוגליפים על אנדרטאות אבן כדי לחגוג את המלוכה, בעוד שגזירות מלכים שנכתבו על אסטלות אבן התפרסמו לעיתים קרובות ברבים.
נושאים וסוגות ספרותיות

אגיפטולוגים מודרניים מקטלגים כתבים מצריים לסוגות, למשל "קינות/שיח" ומעשיות. סוגת הספרות היחידה שנקראה כך על ידי המצרים הקדמונים הייתה סוגת ה"הוראה" או סבייט. פרקינסון קובע כי יש להשתמש בכותרות יצירה, בהצהרה הפותחת שלה או במילות מפתח שנמצאות בגוף הטקסט כאינדיקטורים לסוגה המסוימת שלה. רק סוגת "סיפורי מעשיות" השתמשה בפרוזה, ובכל זאת רבות מיצירות סוגה זו, כמו גם אלו של סוגות אחרות, נכתבו בפסוקים. רוב הפסוקים המצריים העתיקים נכתבו בצורת צמדים, אך לפעמים נעשה שימוש בשלשות וברביעיות.
נושאים וסוגות ספרותיות > תורות והוראות

את סוגת ה"הוראות" או ה"תורות", כמו גם את סוגת ה"שיחות רעיוניות", ניתן לקבץ באוסף הגדול יותר של ספרות חוכמה המצוי במזרח הקרוב הקדום (אנ'). הסוגה היא דידקטית באופיה ונחשבת כמי שהיוותה חלק מסילבוס החינוך הכתבי בתקופת הממלכה התיכונה. עם זאת, כתבי הוראות משלבים לעיתים קרובות מרכיבים סיפוריים שיכולים להדריך וגם לבדר. פרקינסון טוען כי קיימות עדויות לכך שכתבי הוראה לא נוצרו בעיקר לשימוש בחינוך לבלרי, אלא למטרות אידאולוגיות. לדוגמה, אדולף ארמן (1854–1937) כותב כי ההוראה הבדיונית שנתן אמנמחת הראשון (בשנים 1991–1962 לפנה"ס) לבניו "...חורגת בהרבה מגבולות הפילוסופיה של בית הספר, ואין מה לעשות עם בית הספר באזהרה גדולה לילדיו להיות נאמנים לשליט". בעוד שספרות נרטיבית, המגולמת ביצירות כמו האיכר צח הלשון, מדגישה את הגיבור האינדיבידואלי הקורא תיגר על החברה והאידאולוגיות המקובלות בה, כתבי ה"הוראה" מדגישים במקום זאת את הצורך לציית לדוגמאות המקובלות בחברה.
מילות מפתח הנמצאות בכתבי הוראה כוללות את "לדעת" (רḫ) ו"ללמד" (sbꜣ). כתבים אלה מאמצים בדרך כלל את מבנה הכותרת הנוסחתי של "הוראת X שנעשתה עבור Y", כאשר "X" יכול להיות מיוצג על ידי דמות סמכותית (כגון וזיר או פרעה) המספקת הדרכה מוסרית לבנו או בניו. לפעמים קשה לקבוע כמה נמענים בדיוניים מעורבים בתורות אלה, שכן חלק מהכתבים עוברים בין יחיד לרבים כאשר הם מתייחסים לקהל שלהם.
דוגמאות לסוגת ה"הוראות" כוללות את פתגמי פתחותפ (אנ'), הוראות קגמני (אנ'), הוראות למלך מרי כא רע (אנ'), הוראותיו של אמנמחת, הוראות הורדדף (אנ'), הוראות נאמנות ומשלי אמנ-אמ-אפה. כתבי הוראה ששרדו מתקופת הממלכה התיכונה נכתבו בכתב יד על פפירוס. אף אוסטרקון חינוכי מתקופת הממלכה התיכונה לא שרד. לוח הכתיבה הקדום ביותר של תלמיד בית הספר, עם עותק של כתב הוראה (כלומר פתחוטפ), מתוארך לתקופת השושלת השמונה-עשרה. פתחוטפ וקגמני נמצאים שניהם על פפירוס פרייס (אנ'), שנכתב במהלך תקופת השושלת השתים-עשרה של הממלכה התיכונה. עותקים מלאים של הוראות הנאמנות שרדו רק בכתבי יד מתקופת הממלכה החדשה, אם כי כל החצי הראשון נשמר על אבן ביוגרפית של אבן הממלכה התיכונה המנציחה את ה-Sehetepibre הרשמי של השושלת השתים-עשרה. מרי כא רע, אמנמחת והורדדף הם יצירות אמיתיות של הממלכה התיכונה, אך שרדו רק בעותקים מאוחרים יותר מתקופת הממלכה החדשה. אמנמופ (Amenemope) הוא אוסף הממלכה החדשה.
נושאים וסוגות ספרותיות > סיפורים ומעשיות נרטיביים

סוגת "סיפורים ומעשיות" היא כנראה הסוגה הכי פחות מיוצגת מהספרות ששרדה מתקופת הממלכה התיכונה וכתובה במצרית תיכונה. בספרות המצרית המאוחרת, "סיפורים ומעשיות" מהווים את רוב היצירות הספרותיות ששרדו מתקופת ראמסייד בתקופת הממלכה החדשה ועד לתקופה המאוחרת. יצירות נרטיביות מרכזיות מתקופת הממלכה התיכונה כוללות את סיפור חצר המלך ח'ופו (חיאופס), המלך נפר כא רע והגנרל סאסנט (אנ'), האיכר צח הלשון, סיפורו של שאנהת וסיפורו של מלח הספינה הטרופה. קורפוס הסיפורים מתקופת הממלכה החדשה כולל את המריבה של אפפי וסקננרע, כיבוש יפו על ידי צחותי, סיפורו של הנסיך שגורלו נחרץ (אנ'), סיפורם של שני אחים (אנ') ומגילת ון-אמון. סיפורים מהאלף הראשון לפני הספירה שנכתבו בכתב דמוטי כוללים את סיפור אסטלת הרעב (המתרחש בתקופת ממלכה הקדומה, אם כי נכתב בתקופת שושלת תלמי (אנ')) ומחזורי סיפורים קצרים (אנ') מהתקופות התלמיית והרומית, שהופכים דמויות היסטוריות ידועות כמו חאמוסת (אנ') (השושלת התשע-עשרה) ואינארוס (אנ') מהתקופה הפרסית הראשונה (אנ') לגיבורים. זאת בניגוד לסיפורים רבים שנכתבו במצרית מאוחרת, שמחבריהם בחרו לעתים קרובות באלוהויות כגיבורים ובמקומות מיתולוגיים כתפאורה.
פרקינסון מגדיר סיפורים כ"... נרטיבים לא מנציחים, לא פונקציונליים, בדיוניים" שמשתמשים בדרך כלל במילת המפתח "לְסַפֵּר" (sdd). הוא מתאר אותו כסוגה הפתוחה ביותר, שכן הסיפורים משלבים לעתים קרובות מרכיבים של סוגות ספרותיות אחרות. לדוגמה, מורנץ מתאר את החלק הפותח של סיפור ההרפתקאות הזר שאנהת כ"... מצגת עצמית קבורה" המהווה פרודיה על האוטוביוגרפיה האופיינית שנמצאת על אסטלות קבורה להנצחה. האוטוביוגרפיה מיועדת לשליח ששירותו החל תחת אמנמחת הראשון. סימפסון קובע כי מותו של אמנמחת הראשון בדו"ח שנתן בנו, הקורגנט (אנ') ויורשו סנוסרת הראשון (1971–1926 לפנה"ס) לצבא בתחילת סיפור שאנהת הוא "...תעמולה מצוינת". מורנץ מתאר את מלח הספינה הטרופה כדוח משלחת ומיתוס סיפורי-מסע. סימפסון מציינת שהאמצעי הספרותי של סיפור בתוך סיפור במלח הספינה הטרופה עשוי לספק "...הדוגמאות המוקדמות ביותר לדוח נרטיבי". עם תפאורה של אי מדברי קסום, ודמות שהמשוחחת עם נחש מדבר, מלח הספינה הטרופה עשוי להיות מסווג גם כמעשייה. בעוד שסיפורים כמו שאנהת, כיבוש יפו והנסיך שגורלו נחרץ מכילים תיאורים בדיוניים של מצרים מחוץ למצרים, מגילת ון-אמון מבוססת ככל הנראה על סיפור אמיתי של מצרי שנסע לגבל בפניקיה כדי להשיג ארז לבניית ספינות (אנ') בתקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר.
סיפורים ומעשיות נרטיביים נמצאים לרוב על גבי פפירוסים, אך טקסטים חלקיים ולעתים שלמים נמצאים לעיתים גם על אוסטרקונים. לדוגמה, שאנהת נמצא על חמישה פפירוסים שחוברו במהלך השושלות השתים-עשרה והשלוש-עשרה. טקסט זה הועתק מאוחר יותר פעמים רבות על אוסטרקונים במהלך השושלות התשע-עשרה והעשרים, כאשר אוסטרקון אחד מכיל את הטקסט המלא משני הצדדים.
נושאים וסוגות ספרותיות > קינות, שיחות, דיאלוגים ונבואות

סוגת "כתבים נבואיים" מתקופת הממלכה התיכונה, הידועה גם כ"קינות", "שיחות", "דיאלוגים" ו"ספרות חזון אחרית הימים" (אנ'), כוללת יצירות כמו פפירוס איפוור, נבואת נפרטי ומחלוקת בין אדם לבה שלו. לסוגה זו לא היה תקדים ידוע בתקופת הממלכה הקדומה ולא הופקו יצירות מקוריות ידועות בתקופת הממלכה החדשה. עם זאת, יצירות כמו נבואת נפרטי הועתקו לעתים קרובות במהלך תקופת ראמסייד של הממלכה החדשה, כאשר סוגה זו מתקופת הממלכה התיכונה הוכרזה כקדושה אך הופסקה. הספרות הנבואית המצרית חוותה התעוררות במהלך השושלת היוונית תלמיית והתקופה הרומית של מצרים עם יצירות כמו הכרוניקה הדמוטית (אנ'), אורקל הכבש (אנ'), אורקל הקדר (אנ') ושני כתבים נבואיים המתמקדים בנכתנבו השני (360–343 לפנה"ס) כגיבור. יחד עם כתבי "הוראות", השיחות הרפלקטיביות הללו (מילת מפתח mdt) מקובצים יחד עם קטגוריית ספרות החוכמה של המזרח הקדום.
בכתבי הממלכה התיכונה, נושאים מקשרים כוללים השקפה פסימית, תיאורים של שינוי חברתי ודתי ואי-סדר רב ברחבי הארץ, בצורת נוסחת פיוטים תחביריים "אז-עכשיו". למרות שכתבים אלו מתוארים בדרך כלל כקינות, נבואת נפרטי סוטה מהמודל הזה, ומספקת פתרון חיובי לעולם בעייתי. למרות ששרדה רק בעותקים מאוחרים יותר מהשושלת השמונה-עשרה ואילך, פרקינסון טוען כי, בשל תוכן פוליטי ברור, נבואת נפרטי נכתבה במקור במהלך שלטונו של אמנמחת הראשון או זמן קצר לאחריו. סימפסון מכנה זאת "...עלון פוליטי בוטה שנועד לתמוך במשטר החדש" של השושלת השתים-עשרה, שנוסדה על ידי אמנמחת, שגזל את כס המלכות ממנתוחותפ הרביעי של השושלת האחת-עשרה. בשיח הסיפורי, מזמין סנפרו (שנת 2613–2589 לפנה"ס) מהשושלת הרביעית לחזר אחר החכם והכומר נפרטי. נפרטי משעשע את המלך בנבואות שהארץ תיכנס לעידן כאוטי, המתייחס לתקופת הביניים הראשונה, רק כדי להחזיר את תהילתו לשעבר על ידי מלך צדיק - אמני - שהמצרי הקדום היה מזהה בקלות כאמנמחת הראשון. תבנית ספרותית דומה של עולם סוער שהפך לתור זהב על ידי מלך מושיע אומץ גם באורקל הכבש ואורקל הקדר, אם כי עבור הקהלים שלהם שחיו תחת שליטה רומאית, המושיע טרם הגיע.
למרות שנכתב במהלך השושלת השתים-עשרה, פפירוס איפוור שרד רק כעותק מתקופת השושלת התשע-עשרה. עם זאת, "מחלוקת בין אדם לבה שלו" נמצא על פפירוס מקורי מתקופת השושלת השתים-עשרה - פפירוס ברלין 3024. שני הכתבים הללו דומים לשיחים אחרים בסגנון, בנוסח ובנושא, אם כי הם ייחודיים בכך שהקהלים הבדיוניים מקבלים תפקידים פעילים מאוד בחילופי הדיאלוגים. בפפירוס איפוור פונה חכם למלך אלמוני ולמלוויו, מתאר את מצבה העגום של הארץ ומאשים את המלך בחוסר יכולת לשמור על סגולות מלכותיות. ניתן לראות זאת כאזהרה למלכים או כמתן לגיטימציה לשושלת הנוכחית, תוך ניגוד לתקופה הסוערת שכביכול קדמה לה. ב"מחלוקת בין אדם לבה שלו" מספר אדם לקהל על שיחה עם הבה שלו (מרכיב של הנשמה המצרית) האם להמשיך לחיות בייאוש או לחפש את המוות כבריחה מהסבל.
נושאים וסוגות ספרותיות > פואמות, שירים, מזמורים וכתבים שלאחר המוות

אסטלות לוח הקבורה הופקו לראשונה במהלך תקופת הממלכה הקדומה המוקדמת. בדרך כלל נמצאו בקברי מסטבה, ששילבו יצירות אמנות עם תבליט גבוה בעל כתובות הנושאות את שם הנפטר, שמותיהם הרשמיים (אם יש) וקריאות ותפילות (לעזרתו של האל).
שירי קבורה נחשבו כמי שמשמרים את נשמתו של המלך ממותו. כתבי הפירמידות הם הספרות הדתית הקדומה ביותר ששרדה המשלבת פסוקים פואטיים. כתבים אלו אינם מופיעים בקברים או בפירמידות שמקורם לפני שלטונו של אונס (2375–2345 לפני הספירה), אשר בנה לו פירמידה בסקארה. כתבי הפירמידות עוסקים בעיקר בפונקציה של שימור וטיפוח נשמתו של הריבון בחיים שלאחר המוות. מטרה זו כללה בסופו של דבר שמירה הן על הריבון והן על נתיניו בחיים שלאחר המוות. מגוון מסורות טקסטואליות התפתחו מהכתבים המקוריים של הפירמידה: כתבי ארונות קבורה מתקופת הממלכה התיכונה, מה שנקרא ספר המתים, תחינת רע (אנ'), ואמדואת שנכתבו על פפירוסים מתקופת הממלכה החדשה ועד לסוף הציוויליזציה המצרית העתיקה.
שירים נכתבו גם כדי לחגוג מלכות. לדוגמה, במתחם אמון-רע (אנ') בכרנכ, הקים תחותמס השלישי (1479–1425 לפנה"ס) מהשושלת השמונה-עשרה אסטלה לזכר ניצחונותיו הצבאיים, בה האלים מברכים את תחותמס בפסוקים פיוטיים ומבטיחים לו ניצחונות על אויביו. בנוסף לאסטלות אבן, נמצאו שירים על לוחות כתיבה מעץ שבהם השתמשו תלמידי בית ספר. מלבד האדרת מלכים, נכתבו שירים לכבוד אלוהויות שונות, ואפילו לנילוס.
מזמורים ושירים ששרדו מתקופת הממלכה הקדומה כוללים את מזמורי ברכת הבוקר לאלים במקדשיהם. באל-לחון התגלו שירים מתקופת הממלכה התיכונה שהוקדשו לסנוסרת השלישי (1878–1839 לפני הספירה). ארמן מחשיב אותם כשירים חילוניים המשמשים לברכת פרעה בממפיס, בעוד שסימפסון מחשיב אותם כבעלי אופי דתי אך מאשר כי החלוקה בין שירים דתיים לחילוניים אינה חדה במיוחד. שירי הארפר (אנ'), שנמצאו על מצבה מתקופת הממלכה התיכונה ועל פפירוס האריס 500 מתקופת הממלכה החדשה, היו אמורים להתבצע לאורחי ארוחת הערב בנשפים רשמיים.
בתקופת שלטונו של אחנתון (1353–1336 לפני הספירה) נכתב המזמור הגדול לאתון (אנ') - שנשמר בקברי עמארנה, כולל קברו של איי - לאתון, אלוהות דיסקת השמש שקיבלה חסות בלעדית במהלך שלטונו. סימפסון משווה את הניסוח ורצף הרעיונות של חיבור זה לאלו של תהילים ק"ד.
רק מזמור פיוטי בודד נשמר בכתב הדמוטי. עם זאת, ישנן דוגמאות רבות לפזמונים מצריים ששרדו מהתקופה המאוחרת שנכתבו בכתב חרטומים על קירות המקדשים.
אף שיר אהבה מצרי לא תוארך מהתקופה שלפני הממלכה החדשה, אלה נכתבו במצרית המאוחרת, אם כי משערים שהיו קיימים בתקופות קודמות. ארמן משווה את שירי האהבה לשיר השירים, תוך שהוא מצטט את התוויות "אחות" ו"אח" אוהבים שנהגו לפנות זה לזה.
נושאים וסוגות ספרותיות > מכתבים פרטיים, מכתבים לדוגמה ואיגרות

המכתבים והאיגרות המצריים העתיקים מקובצים לסוגה ספרותית אחת. מגילות פפירוס חתומות בחותמות בוץ שימשו למכתבים שנמענם היה מרוחק מאוד, בעוד שאוסטרקונים שימשו לעתים קרובות לכתיבת מכתבים קצרים יותר ולא חסויים שנשלחו לנמענים שהיו בקרבת מקום. מכתבי התכתבות מלכותית או רשמית, שנכתבו במקור בכתב היראטי, זכו לעתים למעמד מרומם של חרוטים על אבן בכתב חרטומים. הכתבים השונים שנכתבו על ידי תלמידי בית ספר על לוחות כתיבה מעץ כוללים אותיות דגם. מכתבים פרטיים יכלו לשמש כמכתבי דוגמה לתלמידי בית ספר כתרגיל העתקה, כולל מכתבים שנכתבו על ידי מוריהם או משפחותיהם. עם זאת, מודלים אלה הופיעו רק לעתים רחוקות בכתבי יד חינוכיים; במקום זאת נעשה שימוש במכתבים בדיוניים שנמצאו בכתבי יד רבים. נוסחת הכתבים הנפוצה בשימוש במכתבי הדגם הללו הייתה "הפקיד א' אומר ללבלר ב'".
המכתבים הפרטיים העתיקים ביותר על פפירוס נמצאו במקדש קבורה המתוארך לתקופת שלטונו של צ'ד כא רע-אססי (2414–2375 לפני הספירה) מהשושלת החמישית. מכתבים נוספים מתוארכים לשושלת השישית, כאשר החלה תת-סוגת האיגרות. הטקסט החינוכי ספר קמית (Book of Kemit), המתוארך לשושלת האחת-עשרה, מכיל רשימה של ברכות אֶפִּיסְטוֹלָרִיות ונרטיב עם סיום בצורת מכתב ומינוח מתאים לשימוש בביוגרפיות הנצחה. מכתבים אחרים מתקופת הממלכה התיכונה המוקדמת נמצאו גם הם כמשתמשים בנוסחאות אֶפִּיסְטוֹלָרִיות הדומות לאלו שבספר קמית. פפירוסי הקאנאחת (אנ'), שנכתב על ידי איכר ג'נטלמן, מתוארך לשושלת האחת-עשרה ומייצג כמה מהמכתבים הפרטיים הידועים הארוכים ביותר שנכתבו במצרים העתיקה.
ניתן לראות סטנדרטיזציה גדולה יותר של נוסחת הכתב בתקופת הממלכה התיכונה המאוחרת. למשל, בסדרה של מכתבים מתקופת שלטונו של אמנמחת השלישי (ראשון 1860–1814 לפנה"ס), שנלקחו ממשלוחים שנשלחו למצודת סמנה (אנ') בנוביה. אגרות נכתבו גם במהלך כל שלוש השושלות של הממלכה החדשה. בעוד שמכתבים למתים (אנ') נכתבו מאז תקופת הממלכה הקדומה, כתיבת מכתבי עצומה בצורה אפיסטולרית לאלוהויות החלה בתקופת ראמסייד, והפכה לפופולרית מאוד בתקופות הפרסית והתלמיית.
פפירוס אנאסטאזי א הסאטירי שנכתב במהלך השושלת התשע-עשרה היה טקסט פדגוגי ודידקטי שהועתק על אוסטרקונים רבים בידי תלמידי בית ספר. וונטה מתאר את הרבגוניות של איגרת זו, שהכילה "ברכות נאותות עם איחולים לחיים האלה ולאחרים, החיבור הרטורי, פרשנות של אפוריזמים בספרות החוכמה, יישום מתמטיקה לבעיות הנדסיות וחישוב אספקה לצבא, והגיאוגרפיה של מערב אסיה". יתרה מכך, וונטה מכנה זאת "מסכת פולמוסית" המייעצת נגד למידה מכאנית של מונחים למקומות, מקצועות ודברים; למשל, לא מקובל לדעת רק את שמות המקומות של מערב אסיה, אלא גם פרטים חשובים על הטופוגרפיה והמסלולים שלה. כדי לשפר את ההוראה, הטקסט משתמש בסרקזם ובאירוניה.
נושאים וסוגות ספרותיות > כתבים ביוגרפיים ואוטוביוגרפיים

קתרין פארק, פרופסור בדימוס ללימודי אנגלית ונשים באוניברסיטת מיזורי בקולומביה, מיזורי, כותבת ש"כתובות ההנצחה" המוקדמות ביותר שייכות למצרים העתיקה ומתוארכות לאלף ה-3 לפני הספירה. היא כותבת: "במצרים העתיקה הדיווחים הנוסחתיים על חיי פרעה שיבחו את המשכיות הכוח השושלתי. למרות שבדרך כלל נכתבו בגוף ראשון, ההצהרות הללו הן עדויות ציבוריות, כלליות, לא התבטאויות אישיות." היא מוסיפה שכמו בכתובות העתיקות הללו, הדחף האנושי "... לחגוג, לאזכר, להנציח את דחף החיים אל מול המוות", היא המטרה של ביוגרפיות שנכתבות היום.
אוליבר פרדו, פרופסור לאגיפטולוגיה בקולז' דה פראנס, קובע כי ביוגרפיות לא היו קיימות במצרים העתיקה, וכי כתיבת הנצחה צריכה להיחשב אוטוביוגרפית. אדוארד ל. גרינשטיין, פרופסור לתנ"ך באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן, חולק על הטרמינולוגיה של פרדו, וקובע כי העולם העתיק לא יצר "אוטוביוגרפיות" במובן המודרני, ויש להבדיל בין כתבים 'אוטוביוגרפיים' של העולם העתיק. עם זאת, גם פרדו וגם גרינשטיין טוענים שאין להשוות בין אוטוביוגרפיות של המזרח הקרוב הקדום (אנ') למושג המודרני של אוטוביוגרפיה.
בדיון שלה על מגילת קהלת שבתנ"ך, מסבירה ג'ניפר קוסד, פרופסור חבר לדת במכללת אולברייט (אנ'), כי אין הסכמה מוצקה בין החוקרים האם קיימות ביוגרפיות או אוטוביוגרפיות אמיתיות בעולם העתיק. אחד הטיעונים המלומדים העיקריים נגד תיאוריה זו הוא שמושג האינדיבידואליות (אנ') לא היה קיים עד לתקופת הרנסאנס האירופי, מה שגרם לקוסד לכתוב "...לכן האוטוביוגרפיה הופכת לתוצר של הציוויליזציה האירופית: אוגוסטינוס הוליד את רוסו שהוליד את הנרי אדמס, וכן הלאה". קוסד טוענת כי אין לקחת את השימוש בגוף ראשון ב"אני" בכתבי הנצחה מצריים עתיקים כפשוטם מכיוון שהמחבר כביכול כבר מת. כתבי קבורה צריכים להיחשב ביוגרפיים במקום אוטוביוגרפיים. קוסד מזהירה כי המונח "ביוגרפיה" המוחל על כתבים מסוג זה הוא בעייתי, שכן הם גם מתארים בדרך כלל את חוויות המסע של הנפטר דרך החיים שלאחר המוות.
החל מאסטלות הלוויה של פקידי השושלת השלישית המאוחרת, נוספו פרטים ביוגרפיים מועטים לצד שמם של הגברים הנפטרים. עם זאת, רק בשושלת השישית נכתבו נרטיבים על חייהם וקריירותיהם של פקידי ממשל. ביוגרפיות הקברים נעשו מפורטות יותר במהלך תקופת הממלכה התיכונה, וכללו מידע גם על משפחתו של הנפטר. הרוב המכריע של הכתבים האוטוביוגרפיים מוקדש לבירוקרטים סופרים, אך בתקופת הממלכה החדשה חלקם הוקדשו לקציני צבא וחיילים. כתבים אוטוביוגרפיים מהתקופה המאוחרת שמים דגש גדול יותר על פנייה לעזרה מאלוהויות מאשר לפעול בדרכי צדק כדי להצליח בחיים. בעוד שכתבים אוטוביוגרפיים מוקדמים יותר עסקו אך ורק בחגיגת חיים מוצלחים, כתבים אוטוביוגרפיים של התקופה המאוחרת כוללים קינות על מוות בטרם עת, בדומה לאֶפִּיטַף של יוון העתיקה.
נושאים וסוגות ספרותיות > צווים, קורות, רשימות מלכים ותולדות דברי הימים

היסטוריונים מודרניים סבורים שמספר כתבים ביוגרפיים - או אוטוביוגרפיים - הם מסמכים היסטוריים חשובים. לדוגמה, האסטלות הביוגרפיות של גנרלים צבאיים בקפלות קברים שנבנו תחת שלטונו של תחותמס השלישי מספקות הרבה מהמידע הידוע על המלחמות בסוריה וכנען. עם זאת, דברי הימים של תחותמס השלישי, שנחצבו בקירות של מספר אנדרטאות שנבנו בתקופת שלטונו, כמו אלה בכרנכ, משמרים גם מידע על מסעות אלה. דברי הימים של רעמסס השני (1279–1213 לפנה"ס), המספר על קרב קדש נגד החתים, כוללים, לראשונה בספרות המצרית, שירה אפית נרטיבית, המובחנת מכל השירה הקודמת ששימשה לחגיגה והדרכה.
מסמכים שימושיים נוספים לחקירת ההיסטוריה המצרית הם רשימות מלכים עתיקות שנמצאו בקורות קצרות, כגון אבן פלרמו מהשושלת החמישית. מסמכים אלו העניקו לגיטימציה לתביעת פרעה לריבונות. לאורך ההיסטוריה המצרית העתיקה, צווים מלכותיים סיפרו על מעשיהם של הפרעונים השליטים. לדוגמה, פרעה הנובי פ-ענח'י (בן 752–721 לפנה"ס), מייסד השושלת העשרים וחמש, העמיד וכתב אסטלה במצרית תיכונית קלאסית המתארת בניואנסים יוצאי דופן ובדימויים חיים את מסעותיו הצבאיים המוצלחים.
היסטוריון מצרי, הידוע בשמו היווני מנתון (במאה ה-3 לפנה"ס בקירוב), היה הראשון שחיבר היסטוריה מקיפה של מצרים. מנתון היה פעיל בתקופת שלטונו של תלמי השני (בשנים 283–246 לפנה"ס) והשתמש ב"היסטוריות" מאת הרודוטוס היווני (בסביבות 484 לפנה"ס – 425 לפנה"ס לערך) כמקור ההשראה העיקרי שלו להיסטוריה של מצרים שנכתבה ביוונית. עם זאת, המקורות העיקריים לעבודתו של מנתון היו רשימות מלכים של שושלות מצריות קודמות.
נושאים וסוגות ספרותיות > כתובות קיר במקדשים וקברים

פישר-אלפרט מחשיב את כתיבת כתובות קיר מצריות עתיקות כסוגה ספרותית. במהלך תקופת הממלכה החדשה, סופרים שנסעו לאתרים עתיקים השאירו לעתים קרובות הודעות כתובות על הקירות של מקדשי קבורה (אנ') קדושים ופירמידות, בדרך כלל לזכר מבנים אלה. חוקרים מודרניים אינם מחשיבים סופרים אלה כתיירים בלבד, אלא כעולי רגל המבקרים באתרים קדושים שבהם ניתן היה להשתמש במרכזי הפולחן הנכחדים לתקשורת עם האלים. ישנן עדויות מאוסטרקון חינוכי שנמצא בקברו של סננמות (אנ') (TT71 (אנ')) שכתיבת כתובות קיר נוסחתיות הייתה נהוגה בבתי ספר לסופרים. בכתובת קיר אחת, שהושארה במקדש המתים של תחותמס השלישי בדיר אל-בחרי, משולבת אימרה מתוקנת מ"פתגמי פתחותפ" (אנ') בתפילה הכתובה על קיר המקדש. סופרים בדרך כלל כתבו את כתובות הקיר שלהם באשכולות נפרדים כדי להבדיל את הכתובות שלהם משל אחרים. נוהג זה הוביל לתחרות בין סופרים, שלעתים היו מבזים את איכות הכתובות שנכתבו על ידי אחרים, אפילו אבות קדמונים ממקצוע הסופרים.
מורשת, תרגום ופרשנות

לאחר שהקופטים התנצרו במאות הראשונות לספירה, נפרדה הספרות הקופטית (אנ') מהמסורת הספרותית הפרעונית וההלניסטית. אף על פי כן, חוקרים משערים שהספרות המצרית העתיקה, אולי בצורתה שבעל-פה, השפיעה על הספרות היוונית והערבית (אנ'). קיימים קווים מקבילים בין סיפור כיבוש יפו על ידי צחותי, בו התגנבו החיילים המצרים ליפו באמצעות מחבוא בסלים כדי לכבוש את העיר לבין סיפור טרויה, בו התגנבו החיילים היוונים המיקניים לעיר בתוך דגם סוס גדול העשוי עץ. סיפור כיבוש יפו הושווה גם לסיפור הערבי של עלי באבא וארבעים השודדים בלילות ערב. ישנן השערות שסינבד המלח קיבל השראה מהסיפור הפרעוני על מלח הספינה הטרופה. חלק מהספרות המצרית קיבלה הערות על ידי חוקרים מהעולם העתיק. לדוגמה, ההיסטוריון הרומי היהודי יוספוס (37–100 לספירה לערך) ציטט וסיפק פרשנות לכתבים ההיסטוריים של מנתון.
הכתובת החרטומית החצובה המאוחרת ביותר הידועה של מצרים העתיקה נמצאת כיום במקדש פילה (אנ'), ומתוארכת בדיוק לשנת 394 לספירה, בתקופת שלטונו של תאודוסיוס הראשון (בשנת 379–395 לספירה). במאה ה-4 לספירה חיבר הורפולו (אנ') המצרי המתיוונן סקר של כמעט מאתיים הירוגליפים מצריים וסיפק את פרשנותו למשמעויותיהם, למרות שהבנתו הייתה מוגבלת והוא לא היה מודע לשימושים הפונטיים של כל הירוגליף. ככל הנראה, עד שנת 1415 אבדו עקבותיו של סקר זה, אז רכש אותו האיטלקי כריסטופורו בונדלמונטי (אנ') באי אנדרוס (אנ'). אתנסיוס קירכר (1601–1680) היה הראשון באירופה שהבין שהקופטית היא צאצא לשוני ישיר של מצרית עתיקה. בספרו אדיפוס אגיפטיאקוס (אנ'), עשה את המאמץ האירופי המשותף הראשון לפרש את משמעות ההירוגליפים המצריים, אם כי התבסס על מסקנות סמליות.
רק בשנת 1799, עם גילוי במסע נפוליאוני של כתובת אסטלה תלת לשונית (כלומר כתב חרטומים, כתב דמוטי ויוונית) על אבן רוזטה, היו לחוקרים מודרניים המשאבים לפענח כתבים מצריים. פריצות הדרך המרכזיות נעשו יותר מעשרים שנה מאוחר יותר, בעבודתם של ז'אן-פרנסואה שמפוליון בפענוח כתב החרטומים ותומאס יאנג בפענוח הכתב הדמוטי. עד מותו של שמפוליון ב-1832, ניתן היה להבין את המובן הכללי של כתבים מצריים. המלומד הראשון שהצליח לקרוא טקסט מצרי במלואו היה עמנואל דה רוז', שפרסם את התרגומים הראשונים של כתבים ספרותיים מצריים ב-1856.
לפני שנות ה-70 של המאה העשרים, הקונצנזוס בקרב המלומדים היה שספרות מצרית עתיקה - על אף שחולקת קווי דמיון עם קטגוריות ספרותיות מודרניות - אינה שיח עצמאי ואינה הושפעה מהסדר החברתי-פוליטי העתיק. עם זאת, מאז ואילך, מספר הולך וגדל של היסטוריונים וחוקרי ספרות מטילים ספק בכך. בעוד שחוקרים לפני שנות ה-70 של המאה העשרים התייחסו ליצירות ספרות מצריות עתיקות כאל מקורות היסטוריים ברי-קיימא המשקפים במדויק את התנאים של חברה עתיקה זו, כעת מזהירים חוקרים מפני גישה זו. חוקרים משתמשים יותר ויותר בגישה הרמנויטית רב-גונית לחקר יצירות ספרותיות בודדות, שבה נלקחים בחשבון לא רק הסגנון והתוכן, אלא גם ההקשר התרבותי, החברתי וההיסטורי של היצירה. יצירות בודדות יכולות לשמש כמקרי בוחן לשחזור המאפיינים העיקריים של השיח הספרותי המצרי הקדום.
פלאשפוינט (קומיקס)

| --- | --- |

עטיפת החוברת Flashpoint Vol.2 #1 מיולי 2011, אמנות מאת אנדי קוברט, סנדרה הופ ואלכס סינקלייר.
 מידע קומיקס
 יוצר:  ג'ף ג'ונס אנדי קוברט
 סוגה:  קרוסאובר 
 תקופת פרסום מקורית:  מאי 2011 – ספטמבר 2011 (כ־124 ימים)
 סינדיקציה:  DC קומיקס
 מסת"ב:  מסת"ב 1-4012-3337-6
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפת המקור:  אנגלית 
 מספר החוברות:  11 (מבוא) 5 (סדרה ראשית) 56 (חוברות קשורות)
 
פלאשפוינט (באנגלית: Flashpoint) היא קשת סיפור קרוסאובר בקומיקס אשר פורסמה בין מאי לספטמבר 2011 על ידי חברת DC קומיקס. המיני-סדרה העיקרית נכתבה על ידי ג'ף ג'ונס ואוירה על ידי אנדי קוברט. עם סיומה, המיני-סדרה שינתה באופן קיצוני ביותר את המצב הקיים ביקום DC, מה שהוביל לאתחול מחודש של החברה בספטמבר 2011.
הסדרה מציגה יקום DC שונה מהמוכר, שבו רק פלאש, קיד פלאש ובוסטר גולד יודעים אודות ההבדלים המשמעותיים שהתרחשו בקו הזמן, ביניהם הפיכתו של סייבורג לגיבור בעל שם עולמי, החזקתו של סופרמן בידי הממשלה וכן גרסת באטמן בדמותו של תומאס ויין, שמעביר את ימיו כמנהל בתי קזינו.
האירוע הוא חלק מאנתולוגיית "המשבר" הכוללת את "המשבר בעולמות האינסופיים", "שעת אפס: משבר בזמן", "משבר זהות", "המשבר האינסופי", "המשבר האחרון", "התכנסות" ו"המשבר האפל בעולמות האינסופיים".
עלילות קשת הסיפור עובדו לסרט האנימציה "ליגת הצדק: פרדוקס פלאשפוינט", שיצא ב-30 ביולי 2013. העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "הפלאש" עוסקת באירוע זה.