stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה פיניגינה
ביוגרפיה > 1983

באוניברסיאדה שנערכה באדמונטון, קנדה בתחילת יולי 1983 זכתה בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.47 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות העולם הראשונה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתחילת אוגוסט אותה שנה זכתה בשתי מדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.19 שניות, אחרי ירמילה קרטוכווילובה שקבעה שיא עולם חדש של 47.99 שניות וטטיאנה קוצ'מבובה (48.59 שניות), שתיהן מצ'כוסלובקיה ובריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם ילנה קורבן, מרינה כרלמובה ואירנה בסקאקובה בתוצאה של 3:21.16 דקות, אחרי מזרח גרמניה (3:19.73 דקות) וצ'כוסלובקיה (3:20.32 דקות).
ביוגרפיה > 1986

במשחקי הרצון הטוב שנערכו במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1986 היא זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.29 שניות, אחרי בת ארצה אולגה בריזגינה (49.96 שניות) ולפני לילי לת'רווד מארצות הברית (50.47 שניות).
ביוגרפיה > 1987 > אלופת אירופה באולם

באליפות אירופה באולם שנערכה בליווה, צרפת ב-22 בפברואר 1987 זכתה במדליית זהב ביצת 400 מטר בתוצאה של 51.27 שניות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר אותה שנה זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם אליטה יורצ'נקו, אולגה נזרובה ואולגה בריזגינה בתוצאה של אחרי 3:19.50 דקות, אחרי מזרח גרמניה (3:18.63 דקות) ולפני ארצות הברית (3:21.04 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.53 שניות.
ביוגרפיה > 1988 > אלופה אולימפית ושיאנית עולם

באולימפיאדת סיאול זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם טטיאנה לדובסקאיה, אולגה נזרובה ואולגה בריזגינה בשיא עולם חדש של 3:15.17 דקות, לפני ארצות הברית עם דנין הווארד, דיאן דיקסון, ואלרי בריסקו-הוקס ופלורנס גריפית' ג'וינר (3:15.51 דקות) ומזרח גרמניה (3:18.29 דקות).
חיים אישיים

פיניגינה התחנתה עם האלוף האולימפי (מונטריאול 1976) ו-3 פעמים אלוף העולם (1975, 1977 ו-1978) בהיאבקות חופשית, פבל פיניגין(אנ').
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 200 מטר: 22.42 שניות (1987)
ריצת 400 מטר: 49.19 שניות (1983)
מרלוס פלויטסמה

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1946 (בת 77) מחוז חלדרלנד, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 תקופת הפעילות:  מ-1973 
 בן או בת זוג:  הרמן ואן וין 
 פרופיל ב-IMDb
 
מריה לואיז קלרה אלברטין פלויטסמה (בהולנדית: Maria Louise Clara Albertine Fluitsma; נולדה ב-12 בדצמבר 1946) הידועה כמרלוס פלויטסמה היא שחקנית הולנדית.
ביוגרפיה

פלויטסמה נולדה וגדלה במחוז חלדרלנד לאב שהיה מורה. היא למדה באקדמיה למשחק במאסטריכט.
ב-1970 גילמה את תפקיד ויולה בסרט "Wat u maar wilt" המבוסס על המחזה הלילה השנים עשר של ויליאם שייקספיר.
מ-1978 ועד 1980 הייתה שופטת בשעשועון הטלוויזיה לילדים "Klassewerk", שבו התחרו בתי ספר ביניהם במשימות שונות.
היא הנחתה את אירוויזיון 1980 בשידור מהאג.
מ-1981 ועד 1982 שיחקה בסדרה "De Fabriek" המתרחשת במפעל לסוכר באזור כפרי בהולנד.
ב-1985 שיחקה באחד התפקידים הראשיים בסרט המתח "De prooi".
ב-1988 וב-1991 שיחקה בשלושה פרקים של הסדרה הרפואית "Medisch Centrum West"
מ-1990 ועד 1991 שיחקה באופרת הסבון "Goede tijden, slechte tijden".
היא גם הופיעה במגוון הפקות בתיאטרון ובהן לה מנדראגולה.
חיים אישיים

מ-1972 ועד 1993 הייתה נשואה לשחקן הרמן ואן וין ונולדו להם שני ילדים.
הערות שוליים

↑  Leidse Courant, Historische Kranten, Erfgoed Leiden en Omstreken, ‏22 ביוני 1979 (בהולנדית)
↑  Klassewerk - TV en Radio DataBase, tvenradiodb.nl (ב־)
↑  Herman van Veen in de Pers, www.veenpers.nl
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 8709 0362  NTA: 181284537  VIAF: 279928496   WorldCat (עם VIAF): 279928496 
ערך זה הוא קצרמרבנושא הולנדים ובנושא שחקנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מתקפת הגז ברכבת התחתית של טוקיו

| חלק מCase of Aum Shinrikyo |
| --- | --- |

תחנת קַסוּמִיגַאסֶקִי, אחת מהתחנות שהותקפה במתקפה
 תאריך:  20 במרץ 1995
 מקום:  טוקיו, יפן
 מטרה:  הרכבת התחתית של טוקיו
 קואורדינטות:  35°41′22″N 139°41′31″E﻿ / ﻿35.6894°N 139.692°E﻿ / 35.6894; 139.692
 סוג:  תקיפה כימית
 נשק:  סארין
 הרוגים:  14
 פצועים:  ~5,510
 מבצע:  אום שינריקיו
 מספר מפגעים:  10
 he
 
מתקפת הגז ברכבת התחתית של טוקיו הייתה מתקפת טרור שהתרחשה ברכבת התחתית של טוקיו ב-20 במרץ 1995. המתקפה בוצעה על ידי חברי כת אום שינריקיו אשר שחררו את גז העצבים סארין לאוויר בחמישה מוקדים בו זמנית ברכבת התחתית של טוקיו במהלך שעת העומס ברכבת. במתקפה נהרגו 12 איש, 50 איש נפצעו באופן אנוש ועוד כ-1000 איש חוו בעיות זמניות בראייה בגללה. המתקפה כוונה בעיקר נגד רחובות שעברו דרך מחוז צ'יודה שם שוכנים רוב משרדי הממשלה היפנית.
המתקפה בוצעה בפיקודו של שוקו אסהארה שכבר ביצע מספר התנקשויות ופעולות טרור קודם למתקפה.
לאחר המתקפה, המשטרה עצרה מעל למאתיים חברי כת כולל אסהארה. ב-2004, 13 מחברי הכת נשפטו למוות ואחרים נשפטו למאסר עולם, וביולי 2018 הוצאו להורג 6 חברי הכת הנותרים.
המתקפה

ב-20 במרץ 1995, במהלך שעת העומס ברכבת התחתית (סביבות שבע וחצי בבוקר), חמישה חברים מהכת אום שינריקיו נכנסו לרכבת התחתית שבידיהם שקיות עטופות בעיתון ובתוכם סארין נוזלי. כל תוקף אחז בשתי שקיות שביחד הכילו כליטר של סארין נוזלי.
עם שקיות הסארין ומטריות מחודדות בידיהם נכנסו המפגעים לרכבות התחתיות, כל אחד לרכבת אחרת. כל תוקף יצא מהרכבת שלו בתחנה אחרת, הפיל את השקית שלו, דקר אותה עם המטריה עד שנקרעה ויצא החוצה למפגע אחר אשר המתין לו במכונית מחוץ לתחנה. בינתיים הסארין דלף מהשקיות והתפשט ברחבי תחנות הרכבת ופגע בכל עובר אורח שבא במגע איתו. בטמפרטורת החדר סארין נוזלי מתאדה במהירות, לכן הסארין הנוזלי התאדה ופגע גם באנשים שרק נשמו אותו.
לאחר המתקפה

ביום התקיפה האמבולנסים פינו 688 מטופלים לבתי חולים ועוד כמעט חמשת אלפים איש הגיעו לבתי החולים בדרכים אחרות. סך הכל טיפלו בתי החולים ב-5,510 אנשים - 17 מהם הוגדרו במצב אנוש, 37 במצב קשה ו-984 במצב בינוני עם בעיות ראייה שונות. השאר חוו רק התקף חרדה.
ב-2008 הממשלה היפנית העבירה חוק שקבע כי הנפגעים מהתקפת הגז זכאים לפיצויים מהמדינה משום שההתקפה הייתה מכוונת נגד הממשלה היפנית.
ב-27 בפברואר 2004, נשפט שוקו אסהארה למוות בתלייה, אך עורכי דינו ערערו על פסק הדין לבית המשפט העליון. בית המשפט העליון דחה את החלטתו בנושא עד שהתקבל אישור פסיכיאטרי ששוקו כשיר לעמוד לדין. ב-27 במרץ 2007 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של שוקו. פעמיים נוספת ניסו עורכי דינו של שוקו להגיש ערעור לבית המשפט העליון אך פעמיים הוא נדחה.
ב-27 בנובמבר 2004 תמו כל המשפטים של חברי הכת (חוץ משל שוקו). מתוך 185 אנשים שנשפטו, 13 נשפטו למוות, 5 נשפטו למאסר עולם, 80 נשפטו לתקופות מאסר שונות, 87 נשפטו למאסר על תנאי, שני אנשים נקנסו ועוד חבר כת נמצא חף מפשע.
ב-6 ביולי 2018, הודיע משרד המשפטים היפני ששוקו ועוד שישה חברי כת אחרים שהיו מעורבים במתקפה נתלו מוקדם יותר באותו היום.
אזרח רוסי בשם דמיטרי סיגצ'יוב ניסה להביא לשחרור מבצעי המתקפה, אך הניסיון שלו בסופו של דבר לא יצא לפועל והוא חזר לרוסיה, בה נעצר.
הערות שוליים

1 2  סקירת עיתונות, 28 בפברואר 2004, באתר ynet, 28 בפברואר 2004
↑  איתי נבו, איך פועל גז עצבים? , במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 6 באפריל 2017
↑  אמי סמית'סון ולזלי-אן לוי "פרק 3 - חושבים שוב פעם על הלקחים מטוקיו",  מרכז הנרי סטימסון דוח מספר 35. 15 בדצמבר 2014
↑  הג'אפן טיימס 9 במרץ 2010 עמוד 3
↑   מנהיג הכת שביצעה את התקפת הסארין בטוקיו הוצא להורג בתלייה, באתר הארץ, 6 ביולי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16677199b (data)  NDL: 001199754
משומר נסים

משומר נסים
מורי משומר, עדן, יהודי תימן, הרב משומר שמואל ניסים
הרב משומר בן הרב שמואל נסים (נפטר ב-1948) היה ראש ישיבה וראש המקובלים בעדן, ורבו של הרב מרדכי שרעבי.
ביוגרפיה

נסים נולד במחצית המאה ה-19 בעיר הנמל עדן שבתימן, כאשר הייתה פרובינציה של הראג' הבריטי. אביו הרב שמואל היה אב בית דין העיר עדן, שנפטר בשנת 1888. הרב משומר כמו אביו היה מגדולי רבני קהילת יהודי עדן. הוא נזכר לראשונה בתמיכה שנתן להוצאת ספר "ילקוט משה" (מונקאטש התרנ"ד) יחד עם אחיו הרב יוחאי נסים. הרב משומר פתח בביתו בית כנסת מפואר בקומה ב'. בית כנסת זה שימש כישיבה למקובלים ותלמוד תורה לילדים. ישיבתו נקראה בפי יהודי העיר עדן "מעלאמת מארי משומר". את כל ההוצאות על הישיבה ועל התלמוד תורה שילם הרב משומר מכיסו. הילדים למדו תנ"ך עם פירוש רש"י מהבוקר עד השעה 16:00, אחר כך למדו ש"ס משניות ואחר כך תלמוד. אחר כך התפללו מנחה וערבית לפי נוסח האר"י. לאחר תפילת ערבית הצטרפו צעירים לחברת המבוגרים שלמדו בלילה. בחצות לילה למדו תיקון חצות לפי נוסח האר"י. אחר כך למדו מספר הזוהר, שמונה שערים ועץ חיים. הרב משומר היה ידוע בתמיכתו הנלהבת ביישוב ארץ ישראל, ובמשך שנים רבות היה הממונה לגביית כספים למען יהודי תימן שישבו בירושלים. הוא ואחיו אהרוני תמכו רבות בקרן היסוד שבירושלים. הוא תמך כספית בישיבות שבארץ ישראל. את חיבתו העזה לירושלים הביע בקריאת שם בנו "ציון". הוא גם נהג לומר כי שמו "משומר" עולה בגימטריה "ירושלים". הרב משומר היה חבר הוועד הציוני הראשון בעיר עדן והיה הדמות התורנית הדומיננטית בקהילה בתמיכתה בפעילות הציונית. הוא היה ידוע ביחסו הנדיב והחומל כלפי הפליטים, שבאו משאר מחוזות תימן אל העיר עדן, בדרכם אל ארץ ישראל. הרב משומר שימש כאיש קשר בין ההנהגה היהודית בצנעא, בירת תימן, לבין ועד הקהילה התימנית בירושלים. הוא היה בא כח הראשון של מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית בעיר עדן. נודע כאישיות אמינה ביותר, ואצלו היו מפקידים פליטים רבים את כספם ללא חשש.
גדולתו בתורה

יותר מכל התפרסם הרב משומר כתלמיד חכם מופלג בתלמוד ובפוסקים, ומלבד השיעור היומיומי בתלמוד שהיה בישיבתו, הוא נהג לתת באופן קבוע שיעור בגמרא בכל ליל שבת בישיבה הגדולה בעיר עדן "התורה והמצוה". ישיבה גדולה זו הייתה בראשותו של הרב שלום יצחק, ובה למדו 24 שעות ביממה בכל יום ש"ס ופוסקים וקבלה. הרב משומר היה מפורסם בגדולתו בקבלה והוא היה מבין הבודדים בעיר עדן, שהניחו גם תפילין של רבנו תם. הוא מימן הוצאת ספרי קבלה שיצאו בירושלים. הרב אברהם ערוסי, שעלה מתימן לארץ ישראל דרך העיר עדן, כתב באחד מספריו על הרב משומר את המילים "אם יהיו כל חכמי ישראל בכף מאזניים אחת, ומארי משומר בכף שנייה, מכריע את כולם!" עוד תיאר אותו במילים "עניו, שפל רוח, אוהב את הצדקות, אוהב את האלמנות ואת היתומים לפרנסם". בין תלמידיו בישיבה נמנה הרב מרדכי שרעבי שלימים עלה לארץ ישראל והיה לראש המקובלים.
עלייתו לארץ ישראל

בתחילת שנות הארבעים עלה הרב משומר לארץ ישראל וחי בירושלים. הוא עמד בראש הקהילה העדנית בירושלים, בית הכנסת שלו היה ברחוב עמוס בשכונת כרם אברהם. שם הנהיג את לימודיו בכל יום ובית מדרש זה נקרא "מדרש שלמה" על שם אחי חתנו. לבית הכנסת שלו באו רבים מעדות אחרות אשכנזים וספרדים, ונוסח התפילה והנעימות היו מגוונות ע"פ שליח הציבור שירד לפני התיבה. לצד תלמידו הרב מרדכי שרעבי, פקדו אותו חכמים רבים כמו הרב עובדיה הדאיה ראש ישיבת המקובלים בית אל, ששימש כבעל קורא בבית הכנסת של הרב משומר. רק בימים הנוראים הקפידו להתפלל בנוסח תימן, בנעימה העדנית. הרב משומר נפטר בשנת 1948 לאחר קום המדינה.
לקריאה נוספת

ספר "קורא הדורות" לרבי אברהם ערוסי עמוד תפ"ה פרק 26 שכולו עוסק בדמותו הגדולה של הגאון המקובל רבי משומר נסים. בני ברק התשע"ט. הוצאת "נוסח תימן".
הערות שוליים

↑  הספר כאן באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467537505171  VIAF: 308258480   WorldCat (עם VIAF): 308258480
משפחת דרוסל

פול דרוסל (בגרמנית: Paul Droßel; 1880–1954), אשתו אלפרידה דרוסל (בגרמנית: Elfriede Droßel; 1892–1975) ובנם היינץ דרוסל (בגרמנית: Heinz Droßel; 1916–2008) היו משפחה בעלת דעות אנטי נאציות מובהקות, שחיו בעיירה סנציג Senzig בקרבת ברלין. היינץ, נפצע במהלך שירותו בורמאכט בזמן מלחמת העולם השנייה וחזר לגור עם הוריו.
לפני המלחמה

בשנת 1920 עברו פול ואלפרידה דרוסל עם בנם היינץ בן הארבע, לגור בחנות קטנה בעיר טמפלהוף, לאחר שלא הצליחו לעמוד בתשלומי שכר הדירה של דירתם הקודמת. החנות אליה עברו, שמשה כמקום למגוריהם וכמקור הפרנסה העיקרי של המשפחה. משפחת דרוסל לא תמכה במצע המפלגה הנאצית ואף סירבה לעטר את החנות המשפחתית בצלבי קרס. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עבדו פול ובנו היינץ בן ה-16, בחנות המשפחתית. בשעות בוקר המוקדמות ב-1.4.1933 ריססו חיילי אס אה את חלון חנותם של בני משפחת דרוסל ושל החנות השכנה שהייתה בבעלות בני משפחת לוי היהודיים, במילה "Jude" ובמגן דוד. פול התקשר בזעם למשרד הראשי של המפלגה הנאצית ודרש כי יורידו מחלון חנותו ומחלונם של שכניהם את הכתובות המבישות. למקום הגיעו חיילי ה - Sturmabteilung שהורידו את הכתובת מחלון חנותו אך השאירו את חלון החנות של משפחת לוי מלוכלך. תקרית זו תרמה לחיזוק התנגדותם של בני משפחת דרוסל במפלגה הנאצית.
מעשה ההצלה

בערב ה-26 במרץ 1945, פנה להיינץ דרוסל שכנו ארנסט פונטהיים (Ernst Fontheim) והתוודה בפניו כי הוא ומשפחה נוספת שחיה עמו, הם יהודים במסתור. ארנסט שיתף את היינץ בכך שהגיעה לאוזניו שמועה כי אחד מן השכנים הלשין על המסתתרים בפני הגסטפו. לאחר שהיינץ שיתף את הוריו בנושא, משפחת דרוסל נרתמה להציל את שכניה היהודים. תחילה הם סיפקו להם מזון והציעו לאחסן את מרבית חפציהם. היינץ ארגן עבור המסתתרים דירת מסתור בברלין והציג את היהודים שהעביר לשם בפני שכניהם החדשים כגרמנים שביתם נהרס בהפצצה ולפיכך כמי שנאלצו למצוא מקום מגורים חדש. ארנסט החליט להישאר בביתם של משפחת דרוסל, והסתתר שם עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה

בתחילתו של חודש מאי 1945, לאחר שהיינץ שב לשרת בוורמאכט, ציוו עליו מפקדיו לתקוף עמדה של הצבא האדום. היינץ, שלא האמין בדרכיו של הממשל הנאצי, החליט לסרב פקודה וכתוצאה מכך נכלא למשך מספר ימים. לאחר סיום המלחמה היינץ נשבה על ידי הצבא האדום ושוחרר כעבור מספר ימים.
לאחר שחרורו מן הכלא הסובייטי, התחתן היינץ עם מריאן הירשפלד - אחת מן היהודיות שמשפחתו הצילה.
ההכרה

ב-12 בינואר 1999 הכיר יד ושם בפול, אלפרידה ובבנם היינץ דרוסל, כחסידי אומות העולם.
ראו גם

היינץ דרוסל
הערות שוליים

↑  Stegelmann,K, Staying Human: The Story of a Quiet WWII Hero, Google Books, ‏2016
↑  Yad vashem, The Righteous Among The Nations(drossel family)
משחקי שעשוע (2007)

| --- | --- |

 מבוסס על:  משחקי שעשוע 
 בימוי:  מיכאל הנקה
 הופק בידי:  האמיש מק'אלפיין
 תסריט:  מיכאל הנקה
 עריכה:  מוניקה וילי
 שחקנים ראשיים:  נעמי ווטס טים רות' מייקל פיט בריידי קורבט
 מוזיקה:  בריאן טיילר 
 צילום:  דריוס חונג'י
 מדינה:  צרפת, ארצות הברית, גרמניה, הממלכה המאוחדת, איטליה 
 חברת הפקה:  Celluloid Dreams, Palisades Tartan, Film4 Productions 
 חברה מפיצה:  סרטי וורנר אינדפנדנט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  20 באוקטובר 2007
 משך הקרנה:  112 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פשע, מותחן פסיכולוגי, סרט דרמה 
 תקציב:  $15,000,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   funnygames
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
משחקי שעשוע (באנגלית: Funny Games, ידוע גם כ-".Funny Games U.S", כלומר "משחקי שעשוע האמריקאי") הוא סרט קולנוע דובר אנגלית מ-2007 המהווה הפקה מחודשת לסרט האוסטרי בעל אותו השם מ-1997. ביים אותו מיכאל הנקה, הבמאי והתסריטאי של הסרט המקורי, שכוון אל קהל הצופים של סרטי מתח אמריקאיים אך לא זכה להצלחה בארצות הברית. הנקה הסכים לביים את ההפקה המחודשת במטרה לחשוף את היצירה לקהל אמריקאי גדול יותר. סיבות נוספת להסכמתו הייתה הפיכתם של סרטי "פורנו עינויים זבליים" כלשונו לנפוצים בקולנוע האמריקאי בשנים שחלפו מאז הסרט המקורי, וכן ההשקעה המועטה יחסית שדרשה ממנו הפקת הסרט מחדש.
הסרט מהווה שיחזור מדויק ומתורגם לאנגלית של הסרט המקורי, תוך ליהוקם של שחקנים אמריקאיים ושינוי מקום התרחשות העלילה מאוסטריה לארצות הברית.
הפקה ותגובות

צוות השחקנים כולל את נעמי ווטס בתפקיד אן (הדמות המקבילה לאנה מן הסרט האוסטרי), טים רות' בתפקיד ג'ורג' (דמות מקבילה לגאורג), מייקל פיט בתפקיד פול ובריידי קורבט בתפקיד פיטר. כאשר הוצע להנקה לביים את הסרט, הוא התנה את הסכמתו בליהוקה של נעמי ווטס לתפקיד האם, לאחר שהתרשם ממשחקה בסרטים "מלהולנד דרייב" ו"21 גרם". הנקה התנה גם את בימויו של סרטו המוקדם יותר, "המורה לפסנתר", בליהוקה של השחקנית איזבל הופר.
בית הקיץ בו מתרחשת רוב העלילה נבנה במיוחד עבור הסרט כך שיהיה זהה מבחינה פרופורציונלית לבית מן הסרט המקורי.
הסצנות שמתנהלות מחוץ לבית הקיץ צולמו בלונג איילנד.
הסרט נכשל מבחינה מסחרית, לאחר שגרף הכנסות בסכום של כמחצית מתקציבו. הביקורות עליו התפלגו באופן חד.
כך למשל דירג סטיבן קינג את הסרט במקום החמישי ברשימת עשרת הסרטים הטובים ביותר של 2008 שפרסם,
בעוד שעיתון "הטיימס" דירג אותו במקום ה-25 ברשימת 100 הסרטים הגרועים של השנה.
חלק מהמבקרים תהו על עצם ההחלטה ליצור הפקה מחודשת הזהה לחלוטין לסרט המקורי.
בריאיון ל"ידיעות אחרונות" התייחס הנקה לעצם הפקתו של סרט אמריקאי כ"טעות שלא יחזור עליה".
עלילה

העלילה בהפקה המחודשת זהה לזו של הסרט המקורי, מלבד העתקת מקום התרחשות העלילה לארצות הברית והפיכתן של כל הדמויות לאמריקאיות.
הערות שוליים

↑  גרדיאן, מיכאל האנקה יביים גרסה הוליוודית לסרטו "משחקי שעשוע", באתר הארץ, 3 בספטמבר 2006
↑  סטוארט ג'פריס, גרדיאן, כמו המקור, אבל בהוליווד, באתר הארץ, 20 במאי 2008
↑  העיר תל אביב, ממשחקי שעשוע עד יחידת עלית, באתר הארץ, 15 בינואר 2009
↑  ראיון: הבמאי של "משחקי שעשוע", מיכאל הנקה, באתר cinemablend.com (באנגלית)
↑  ראיון בלעדי עם מייקל פיט ובריידי קורבט, באתר shocktillyoudrop.com (באנגלית)
↑  "משחקי שעשוע", באתר "העגבניות הרקובות" (באנגלית)
↑  בחירות המבקרים של 2008, באתר "מטאקריטיק" (באנגלית)
↑  100 הסרטים הגרועים ביותר של 2008, "הטיימס" (באנגלית)
מתקפת בנזאי

גופות חיילים יפנים שנהרגו במתקפת הבנזאי הסופית באיים האלאוטיים, 29 במאי 1943.
מתקפת בנזאי (Banzai totsugeki 万歳突撃) היה מושג שטבעו חיילי בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה שתיאר 
הסתערות רגלית של חיילי הצבא היפני הקיסרי. המושג גְיוֹקוּסָאי (玉砕; מילולית: "יהלומים מנותצים") שימש את ההנהגה והתקשורת ביפן בתקופה האימפריה היפנית. מתקפות אלה נערכו בדרך כלל כמתקפות התאבדות במטרה להימנע מכניעה משפילה, או לשפר את הסיכויים להצלחת מתקפה אל מול אויב בעל עדיפות מספרית.
מקור השם

המושג גְיוֹקוּסָאי (玉砕), שמשמעותו "יהלומים שבורים", משמש ביפנית לשון נקייה לאזכור מתקפת התאבדות או התאבדות בפני תבוסה (גם ספוקו). המושג מתבסס על ציטוט מכתב סיני קלאסי מן המאה ה-7 שאומר כי "על אדם דגול למות כיהלום מנופץ ולא לחיות כאריח שלם". המושג קיבל משמעות של מוות מכובד עם מותו של טקמורי סאיגו (1827–1877), והפך לסיסמה לאומית בלשון איצ'יקו גיוקוסאי (一億玉砕; "מאה מיליון יהלומים מנותצים") על ידי הממשלה היפנית בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, כאשר עמדה יפן בפני פלישת בעלות הברית לשטחה.
חיילי בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה נהגו לכנות את גלי המתקפה האנושיים של הצבא היפני הקיסרי "מתקפות בנזאי", מכיוון שבעת המתקפה נהגו החיילים היפנים לצעוק "בנזאי!". קריאת קרב זו הייתה מחווה של מורל ואומץ שנועדה לדרבן את החיילים לבצע את המתקפה עד תום. בשפה היפנית משמעות המילה "בנזאי" (万歳) היא "עשרת אלפים שנה", קריאה מקובלת המסמלת אריכות ימים וחגיגיות. במהלך מלחמת העולם השנייה הפכה הקריאה "טֶנוֹ הֶייקֵה בנזאי!" (天皇陛下万歳; "עשרת אלפים שנים לקיסר") לקריאת הקרב המושמעת בעת המתקפה, ומשם קלטו חיילי בעלות הברית את המושג.
היסטוריה

בתחילת מלחמת העולם השנייה הסתמך הצבא היפני הקיסרי על טקטיקת המתקפה ההמונית של חיל הרגלים ששימשה במלחמת העולם הראשונה. רבים מחיילי בעלות הברית היו חמושים בנשק חצי-אוטומטי ואף אוטומטי, שהיה מסוגל לספק קצב אש גדול בהרבה ממה שהיה נהוג במלחמת העולם הראשונה. באמצעות נשק זה הצליחו החיילים להדוף את מתקפות הבנזאי מבלי שישיגו את מטרתן. מתקפות בנזאי בהשתתפות חיילים רבים הוכיחו עצמן כלא יעילות ויקרות ביותר מבחינת אבדות. עם האטת ההתקדמות היפנית ונטיית המלחמה לקראת איזון בין הצדדים, חדלו היפנים להשתמש בשיטה זו. אך לקראת סוף המלחמה, כאשר תבוסתה של האימפריה היפנית הייתה ברורה, השיבו היפנים את מתקפת הבנזאי לפעולה, כמעשה התרסה, כאשר כניעה או מוות היו האפשרויות היחידות שבנמצא.
ראו גם

בושידו
קמיקזה
לקריאה נוספת

Harries, Meirion & Susie Harries. Soldiers of the Sun : The Rise and Fall of the Imperial Japanese Army, Random House, 1994. ISBN 9780679753032.
משורה

משורות בגדלים שונים
מְשׂוּרָה היא כלי המשמש למדידת נפח של גופים בדרך כלל נוזלים. בגרסה נפוצה מדובר בכלי קיבול צילינדרי ריק שמשורטטות עליו שנתות.
המשורות עשויות בדרך כלל מזכוכית או מפלסטיק. יתרונה הגדול של הזכוכית הוא היותה אדישה לחומרים כימיים רבים, ועמידותה היחסית לנוזלים חמים, ואילו פלסטיק, עיקר יתרונו בעלותו הנמוכה.
אופן המדידה פשוט יחסית, מוזגים את הנוזל למשורה, מציבים את העיניים בגובה קו הנוזל התחתון, והשנת עליו מגיע הנוזל הוא נפח הנוזל.
דיוקי מדידה במשורה

ככל כלי מדידה אנליטי, גם כאן מייחסים חשיבות גבוהה למידת הדיוק של המדידה, וזאת מושפעת מכמה גורמים, בהם:
כיול המשורה וכוחות המשיכה הבין מולקולריים של הנוזל:
ככל מכשיר אנליטי, גם משורה מכוילת כנגד מכשיר אחר, למשל, כדי לשרטט את השנתות, משתמשים יצרני המשורות בשקילת המים ובצפיפותם כדי להעריך נפחם. לגדלים אילו (צפיפות ומסה) יש דיוק מוגבל, ולכן גם לנפח הנמדד במשורה יש דיוק מוגבל.
במשורות נפוצות, רמת הדיוק היא כ 0.5%.
דיוקי מדידה במשורה > כוחות המשיכה הבין-מולקולריים ותופעת המיניסקוס

במדידה של נוזלים שכוחות המשיכה הבין-מולוקלוריים (קוהזיה) שלהם חלשים מכוחות המשיכה בין הנוזל לדופן המשורה (אדהזיה), נוטה הנוזל להמשך לדפנות המשורה, וכך נוצר מצב שגובה הנוזל בדפנות המשורה גבוה מזה במרכזה. לתופעה זאת (ירידת גובה הנוזל במרכז המשורה) קוראים מִינִיסְקוּס קמור, והוא מצב ראשוני של נימיות, אשר תלויה בין היתר בקוטר הכלי. מצב זה עלול ליצור אי דיוק שכן לא ברור אם גובה הנוזל מתייחס לגובהו בדפנות או במרכז.
על פי מוסכמה, כל המשורות מיוצרות כך שהשנתות החקוקות עליהן מתאימות לגובה בתחתית המיניסקוס הקמור.
הדוגמה הידועה ביותר למצב זה היא מדידת נפח מים במשורת זכוכית, ולמעשה, המשורות מכוילות לפי נפח המים.
במדידה של נוזלים שכוחות המשיכה הבין-מולוקלוריים (קוהזיה) שלהם חזקים מכוחות המשיכה בין הנוזל לדופן המשורה (אדהזיה), נוטה הנוזל להמשך למרכז המשורה, וכך נוצר מצב שגובה הנוזל בדפנות המשורה נמוך מזה במרכזה. מצב זה, הנקרא מניסקוס קעור,  עלול ליצור אי דיוק כפול שכן לא רק שלא ברור אם גובה הנוזל מתייחס לגובהו בדפנות או במרכז, גם המשורות אינן מכוילות למצב זה, אלא למצב ההפוך, לכן בהכרח תופעה זאת יוצרת אי דיוק במדידה.
הדוגמה הידועה ביותר למצב זה, היא מדידת נפח כספית במשורת זכוכית.
המשורה ככלי למדידת נפח מוצקים

ניתן לבצע במשורה גם מדידת נפח מוצקים באופן הבא:
ממלאים במשורה נוזל עד לגובה מסוים, מטילים למשורה את המוצק, ממתינים להתיצבות הנוזל, קוראים את הקריאה החדשה, ומחסרים ממנה את גובה הנוזל לפני הטלת המוצק.
על פי עקרון ארכימדס, הנפח הכולל שתראה המערכת יהיה שווה בדיוק לנפח המוצק והנוזל, לכן חיסור נפח הנוזל מהקריאה המשותפת, ייתן את נפח המוצק.
מקור השם וסמליות המשורה בתרבות העברית

השם "משורה" מופיע כבר בספר ויקרא:
לֹא תַעֲשׂוּ עָוֶל בַּמִּשְׁפָּט בַּמִּדָּה בַּמִּשְׁקָל וּבַמְּשׂוּרָה. לו מֹאזְנֵי צֶדֶק אַבְנֵי צֶדֶק אֵיפַת צֶדֶק וְהִין צֶדֶק יִהְיֶה לָכֶם אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם אֲשֶׁר הוֹצֵאתִי אֶתְכֶם מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם
כלומר, המשורה משמשת (בדומה למאזניים) כסמל לצדק, משום היותה כלי מדידה מדויק.
המשורה משמשת אף כסמל להסתפקות במועט:
כַּךְ הִיא דַּרְכָּהּ שֶׁל תּוֹרָה, פַּת בַּמֶּלַח תֹּאכֵל וּמַיִם בַּמְּשׂוּרָה תִּשְׁתֶּה
והיא משמשת עד היום בעברית מודרנית כסימן לכמות מועטה ומחושבת היטב.
ראו גם

משורה (יחידת מידה)
משפחת הכהן

משפחת הכהן היא משפחה יהודית, ענף למשפחות כהן, המיוחסת לרבי יחיאל מפריז. מוצאה מן העיר מוהילב שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). בהמשך עברה המשפחה לסנקט פטרבורג. כמה מצאצאיה תפסו תפקידים בכירים ועמדות מפתח בצמרת היישוב היהודי בארץ ישראל ובמדינת ישראל.
שלט משפחת הכהן ברחוב בירושלים
דור ראשון

הלל כגן (כהן, קאהן, כהנא) - היה סוחר אמיד, שומר מצוות. תחילה ישב במוהילב ואחר כך בסנקט פטרבורג. נישא לבת דודתו רבקה ורהפטיג (רבקה והלל היו נכדיהם של הרב יצחק וחסיה גולדברג מקלצק).
דור שני

יצחק כהן - בנו של הלל כגן. איש חסידות חב"ד-קאפוסט. היה סוחר יערות ואחוזות וקבלן ממשלתי. נישא לשיינה רחל לבית ברוכין מביאליסטוק, נכדתו של הרב יעקב מקרלין, מחבר הספר "משכנות יעקב". ישב בעיר הבירה סנקט פטרבורג. היה שותפו של הנסיך אלכסנדר מיכיילוביץ', גיסו של הצאר, ומשרדו היה בארמון בית המלוכה. תקופה מסוימת התגורר בביאליסטוק. עם מות אשתו עבר עם שמונת ילדיו להומל, שם התגוררה אמו ואחיו מרדכי.
מרדכי בן הלל הכהן - בנו של הלל כגן. היה איש ציבור ופעיל ציוני, עיתונאי וסופר עברי ארץ ישראלי. ממייסדי תל אביב. נישא לשפרה-בתיה לבית פבזנר, אחותו של שמואל יוסף פבזנר, חתנו של אחד העם.
דור שלישי

רוזה כהן-רבין - בתו של יצחק כהן. הייתה פעילת ציבור סוציאליסטית, חברת מועצת עיריית תל אביב ומועצת פועלי תל אביב. נישאה לנחמיה רבין.
יעקב כהן -  בנו של יצחק כהן. פעל להפצת רעיונות המהפכה הרוסית של 1905. במסעותיו ברחבי האימפריה הרוסית בשליחות עסקי אביו נהג להבריח ספרות מהפכנית ברוסית וביידיש, וקישר בין האגודות הסוציאליסטיות היהודיות והלא-יהודיות.
ברוך-וירגילי כהן - בנו של יצחק כהן. היה פעיל "הבונד", ערך בהומל עיתון מחתרתי בשם "דער קאַמפף", והשתתף עם י"ח ברנר בארגון ההגנה העצמית היהודית כנגד הפורעים בז'יטומיר ובלודז'.
דוד הכהן -  בנו של מרדכי בן הלל הכהן. אשתו הראשונה הייתה רות הכהן, פעילת ציבור, מוותיקות חיפה. אשתו השנייה הייתה הסופרת והעיתונאית ברכה חבס. אשתו השלישית, ציפורה ארבל, הייתה נכדתו של מנשה מאירוביץ', אחרון הביל"ויים, הייתה נשואה לסוהיל, בנו של חסן שוכרי.
רוזה גינוסר-גינצברג - בתו של מרדכי בן הלל הכהן. הייתה יושבת-ראש ויצו העולמית ועורכת הדין הראשונה בארץ ישראל. נישאה לשלמה גינוסר-גינצברג, בנו של אחד העם.
ד"ר דינה ברושה - בתו של מרדכי בן הלל הכהן. רופאה. התגוררה בפריז.
ארתור רופין - נישא לחנה,  בתו של מרדכי בן הלל הכהן. מנהיג ציוני, מנהל המשרד הארצישראלי ביפו, ממעצבי ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.