הגיס האווירי של צבא ארצות הברית
יצירת הגיס האווירי

הגוף שקדם לגיס אווירי היה שירות האוויר של צבא ארצות הברית, שהוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה ולאור השימוש הגדל והולך של צבא ארצות הברית בכלי טיס. שירות האוויר נוסד בהוראה נשיאותית של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון. ב-1920 אושרה החקיקה שקיבעה את סמכותו של שירות האוויר כזרוע מבצעית של צבא ארצות הברית. קיבוע מעמדו של שירות האוויר הוביל לשש שנים של מאבקים בין חסידי הכוח האווירי לבין תומכי הצבא במתכונתו המסורתית, על חשיבותו של חיל אוויר עצמאי. הוויכוחים התנהלו בצל מאבקים על תקציבים הולכים ומצטמצמים, שהחריפו עוד יותר את הפולמוס והיוו תמריץ נוסף להשגת עצמאות לזרוע האוויר.
ועדת לאסיטר (Lassiter), שהייתה מורכבת מקציני המטה הכללי, המליצה ב-1923 להרחיב את שירות האוויר ולהוסיף לו כוח התקפי שיכלול מפציצים ומטוסי קרב (שנקראו אז "מטוסי מרדף", pursuit aircraft), שיהיו תחת פיקוד המטה הכללי של צבא ארצות הברית. רבות מהמלצות הוועדה הפכו לנהלים של הצבא. משרד המלחמה רצה ליישם את המלצות הוועדה, אך ממשלתו של הנשיא קלווין קולידג' החליטה במקום זאת על צעדי חיסכון, באמצעות קיצוצים נרחבים בתקציבים צבאיים, במיוחד אלה של הצבא. ועדת למפרט שהוקמה על ידי בית הנבחרים המליצה בדצמבר 1925 על הקמת חיל אוויר מאוחד שיהיה עצמאי ולא תחת פיקוד הצבא או חיל הים של ארצות הברית. בנוסף, הומלץ על הקמת משרד הגנה שיתאם בין שלוש הזרועות. אולם ועדה אחרת בראשות דווייט מורו, שמונתה בספטמבר 1925 על ידי ממשלו של הנשיא קולידג', הגישה המלצות שונות. ועדה זו הוקמה לכאורה כדי "לבחון את האמצעים הטובים ביותר לפיתוח ולהפעלת מטוסים בהגנה הלאומית" אך למעשה הייתה מטרתה להקטין את ההשפעה הפוליטית שהייתה עלולה להיות למשפטו הצבאי של בילי מיטשל, וכדי לסכל את מסקנותיה של ועדת למפרט. ועדת מורו קבעה כי לא סביר שיהיה איום אווירי על ארצות הברית ודחתה את הרעיון להקים משרד הגנה ומשרד לענייני חיל אוויר. ועדת מורו המליצה על שינויים מינוריים שכללו את שינוי שמו של שירות האוויר, כדי ליצור לו תדמית יוקרתית יותר.
בתחילת 1926 דחתה הוועדה לעניינים צבאיים של הקונגרס את כל הצעות החוק שהונחה בפניה על ידי שני הצדדים בוויכוח. הוועדה עיצבה פשרה: מסקנות ועדת מורו נקבעו כחוק ובמקביל ניתנה לשירות האוויר "תוכנית חומש" להתרחבות ולפיתוח. מייג'ור גנרל מייסון פטריק, מפקד שירות האוויר, הציע לתת לשירות מעמד עצמאי למחצה בתוך משרד המלחמה, על פי הדגם של חיל הנחתים במחלקת הצי של ארצות הברית, אך הצעה זו נדחתה והתקבל רק שינוי קוסמטי שאישר בחקיקה את שינוי שם שירות האוויר לגיס האווירי.
חוק הגיס האווירי התקבל ב-2 ביולי 1926. בהתאם להמלצות ועדת מורו קבע החוק יצירת משרה של עוזר למזכיר המלחמה, שתפקידו "לסייע בטיפוח תעופה צבאית". כמו כן קבע החוק הקמת יחידה אווירית בכל אחת ממחלקות המטה הכללי, לתקופה של שלוש שנים. שני קצינים בדרגת בריגדיר גנרל מונו כסגני מפקד הגיס. הוראות בחוק הביטחון הלאומי, שנחקק ב-1920 שנגעו לשירות האוויר לא שונו; ביניהן ההוראות שקבעו כי הפיקוד על יחידות אוויריות יהיה רק לבעלי דירוג אווירי, כלומר שהוסמכו על ידי הגיס האווירי לתפקיד צוות אוויר, וכן זכאות לתשלום מיוחד לשירות אווירי. הגיס האווירי שמר גם סמלו של השירות האווירי, "מדחף וכנפיים", סמל שנשמר עד לפירוק חילות האוויר של ארצות הברית. מייסון פטריק מונה למפקד הגיס האווירי.
בפועל, החוק החדש שנועד להיות פשרה בין שני הצדדים בוויכוח היה למעשה יישום של המלצות ועדת מורו, עם מעט מאוד שינויים. שינוי השם לא שינה את מעמדו של החיל, והגיס האווירי נותר אחת מהזרועות הלוחמות של צבא ארצות הברית, שמעמדה נחות מזה של חיל הרגלים. גם מעמדה של זרוע האוויר במחלקת המלחמה לא השתנה: יחידות הטיסה היו בפיקוד מבצעי של יחידות יבשה ולא תחת פיקוד הגיס האווירי. זה האחרון היה אחראי לרכש ולתחזוקת מטוסים וציוד, ולאימונים. מעמדו של עוזר המלחמה לענייני הגיס האווירי לא הובהר בחוק: סמכויותיו ותחומי האחריות שלו לא נקבעו, ולפיכך הייתה יכולתו לסייע ולקדם את האוטונומיה של שירות האוויר מוגבלת מאוד.