stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבדות בקנדה
הערות שוליים

↑  The people of New France, Univ. of Toronto Press, 2003, עמ' 86
1 2 3 4 5  Reese, Renford, Canada: The Promised Land for U.S. Slaves, The Western Journal of Black Studies
↑  Kenneth M. Ames, Slaves, Chiefs and Labour on the Northern Northwest Coas, World Archaeology, Vol. 33, No. 1, The Archaeology of Slavery (Jun., 2001)
↑  Cooper, Afua, The Untold Story of Canadian Slavery and the burning of Old Montreal, Toronto, Canada: HarperPerennial, 2006
↑  Ordinance by intendant Raudot on the subject of slavery in Canada, 13 April 1709
↑  Rushforth, Brett., Bonds of alliance: Indigenous and Atlantic Slaveries in New France, Chapel Hill: University of North Carolina Press, 2012
1 2  Trudel, Marcel, Deux siècles d'esclavage au Canada, Montreal: Éditions Hurtubise inc, 2004
1 2  Slavery, virtual museum of new france
↑  The "Code Noir"
1 2 3 4  Brett Rushforth and Andrew Kahn, NATIVE AMERICAN SLAVES IN NEW FRANCE
↑  Ken Donovan, Slavery and Freedom in Atlantic Canada's African Diaspora, Acadiensis: Journal of the History of the Atlantic Region, 2014, עמ' 109-115
↑  AN ACT TO PREVENT THE FURTHER INTRODUCTION OF SLAVES, uppercanadahistory
1 2  Hill, Daniel, The Freedom-Seekers: Blacks In Early Canada, Stoddart, 1992
1 2 3 4  Winks, Robert, The Blacks in Canada: A History, McGill-Queen's Press – MQUP, 1997
↑  Cahil, Barry, Slavery and the Judges of Loyalist Nova Scotia
↑  Reynolds, David, John Brown, Abolitionist: The Man Who Killed Slavery, Sparked the Civil War, and Seeded Civil Rights, Vintage, 2006
↑  REESE, RENFORD, Canada: The Promised Land for U.S. Slaves, The Western Journal of Black Studies 35
↑  Beaugrand-Champagne, Denyse, The Trial of Marie-Josèphe-Angélique, Montréal: Libre Expression, 2004
↑  Donovan, Kenneth, Slaves and Their Owners in Ile Royale, 1713-1760, Acadiensis, 1995
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007466433305171 
הקודקס השחור 1742, מוצג ממוזיאון ההיסטוריה של נאנט
המדליון הרשמי של האגודה הבריטית נגד העבדות. העבדות והסחר בבני אדם בקנדה הושפע רבות ממדיניות הממלכה הבריטית כלפי הנושא.
אנדרטה להנצחת מסילת הרכבת המחתרתית, בוינזידור, אונטריו
עבדות בברזיל

תמונה המתארת ארוחה משפחתית בבית הלבנים, ה"קפיטנים" אשר משרתים אותם העבדים האפריקאנים.
העבדות בברזיל החלה במאה ה-16, כאשר האימפריה הפורטוגזית גילתה את אדמת ברזיל והייתה זקוקה לכוח עבודה יעיל וזול למלאכות שונות, ביניהן עיבוד חקלאי. לשם כך הפורטוגזים שיעבדו והביאו בכפייה עבדים אפריקאים באוניות לברזיל, כחלק מסחר העבדים הטרנס אטלנטי. עבדות זו נמשכה עד המאה ה-18, אז נאסרה בחוק.
כלכלת ברזיל הלכה והתפתחה על ידי שימוש של הפורטוגזים בעבדים. בשלב הראשון, השתמשו כעבדים בעיקר האינדיאנים ילידי המקום. המעבר לכוח עבודה שמורכב בעיקר מעבדים אפריקנים התרחש בהדרגה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-16. כאשר החלו לייבא עבדים אפריקנים רבים, הם הוקצו לעבודות הקשות ביותר בשדות, ואילו האינדיאנים איישו את העבודות הקלות יותר, למשל עיבוד חקלאי. עד למחצית שנות ה-80 של המאה ה-16 העבדים האפריקנים היוו כשליש מכוח העבודה המשועבד בפרנמבוקו, בה היה הפיקוד המשגשג ביותר של תעשיית ייצור הסוכר בברזיל.
ייבוא העבדים האפריקנים גדל עוד יותר בהיקפו במהלך המאות ה-17 וה-18, בהן עשרות אלפי אפריקנים משועבדים הגיעו לערי הנמל האטלנטיות שבברזיל. בשל התחרות הגדולה בתעשיית ייצור הסוכר עם הודו המזרחית, חלה ירידה ברווחים, דבר אשר הוביל בעלי אדמות רבים למכור את העבדים האפריקנים שלהם דרומה, בעיקר למינאס ז'ראיס, שם התגלו זהב ויהלומים רבים. בהלת הזהב במאה ה-18 הובילה לשינוי הפוקוס והמשאבים הכלכליים דרומה אל עבר הזהב. הדרישה לכוח עבודה אפריקני באזורי החציבה גדלה עד מאוד, וכ-60 אחוזים מן העבדים שהגיעו לסלבדור יובאו למחצבות הזהב בפנים המדינה. הסחר הטרנס-אטלנטי בעבדים שגשג עד שנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-19, ובשנים אלו התרחשו קונפליקטים אירופאיים אשר סייעו לאמריקה הלטינית להגיע לעצמאות. בנוסף, ההתנגדות לסחר העבדים מצד הבריטים הביאה לירידה במסחר. הסחר הבריטי והאמריקני הפסיק בעשור הראשון של המאה ה-19 ועבדות הוצאה אל מחוץ לחוק בקולוניות האנגליות ב-1834. בנוסף, מרבית הרפובליקות הספרדיות-אמריקאיות החדשות הוציאו מחוץ לחוק את העבדות. עם זאת, ברזיל, קובה ופוארטו ריקו המשיכו לייבא עבדים מאפריקה לאורך המאה ה-19. בשנת 1850 הכריז פדרו השני, קיסר ברזיל על חוק סיום סחר העבדים, אשר קיבל ביטוי גם באכיפת החוק.
תחילת העבדות בברזיל, מהלכה והיקפה

הקולוניאליזם הפורטוגזי בראשית המאה ה-16, אשר היה אחראי לייסודה של העבדות בברזיל, היה חלק מהיסטוריה ארוכת שנים של התרחבות מעבר לים שהחלה בתחילת המאה ה-15 לאורך החוף המערבי של אפריקה. סוחרים פורטוגזים, בדרך כלל בעלי קשרים לכתר, ביססו במהלך המאה ה-13 קשרי מסחר נרחבים עם התרבויות האסלאמיות בצפון אפריקה הים-תיכונית. הפורטוגזים היו בוני ספינות ונווטי אוקיינוס מיומנים, ולאורך הסחר הבין-לאומי היו ידועים כבעלי מערך עצום של מוצרים, החל מתבלינים אסיאתיים כמו פלפל, ציפורן וסוכר ועד לשנהב וזהב.
המטרה של הפורטוגזים הייתה להשתלב בסחר של זהב, שנהב, עבדים ומוצרים נוספים. מסעותיהם מערבה הובילו לגילוי, כיבוש והתיישבות במגוון קבוצות איים שהפכו לקולניות האטלנטיות האירופאיות הראשונות: מדיירה, האיים האזוריים, כף ורדה וסאו טומה ופרינסיפה. באיים אלו יושמה ההתנסות הראשונה עם מטעי סוכר שהתבססו על עבדות.
בשנת 1500, צי גדול שיצא לכיוון הודו עזב את ליסבון והפליג לכיוון מערב לפני שהחלו להתקדם דרומה. בפיקודו של פדרו אַלְבָרֵס קַבְּרָל, הצי הפליג מערבה יותר מכל משימת מסחר וביצע התקרבות ליבשה בצפון-מערב ברזיל ליד פורטו סגורו. המשלחת הפורטוגלית נחתה בחופיה של יבשת אמריקה. עד 1530 עניין המונרכיה הפורטוגלית בברזיל היה קטן, בעיקר בשל רווחים גבוהים שנצברו באמצעות המסחר עם הודו, סין ואינדונזיה. בשנת 1532 הבינו הפורטוגלים את הפוטנציאל הטמון בברזיל והקימו בה את המושבה הפורטוגלית הראשונה, סאו ויסנטה, שהיוותה, בנוסף, תחנת מעבר לעבדים הראשונים (האינדיאנים תושבי ברזיל).
במאה הראשונה של ההתיישבות בברזיל ניסו המתיישבים הראשונים לשעבד את האינדיאנים תושבי המקום, כדי שיסייעו במטעי הסוכר הראשונים שהחלו לקום בברזיל, כמו כן גם בעבודות חקלאיות נוספות. האינדיאנים סירבו להשתעבד לאירופים, וברחו לכיוון יערות העד של האמזונאס, אל האזורים שהאירופים לא העזו להגיע אליהם. עם זאת, לא כולם הצליחו לברוח, רבים נתפסו ונאלצו להילחם, או להתאבד כדי לא להשתעבד. לבסוף הבינו הפורטוגלים כי יהיה קשה להשתמש ביושבי המקום כעבדים.
פורטוגל פנתה לייבוא עבדים אפריקנים וכך שעבדה את האוכלוסייה האפריקאית על ידי חטיפתם בעיקר מאזור סנגל, גמביה, בורקינה פאסו ובנין של היום. כאמור, יורדי הים מפורטוגל החלו לייבא עבדים מאפריקה בהמוניהם. בין השנים 1550 לבין 1570 לא היו כמעט עבדים אפריקאים במטעי הסוכר, אלא בעיקר עבדים אינדיאנים. בשנת 1574 אוכלוסיית העבדים האפריקאים מנתה רק כשבעה אחוזים מכוח העבודה המשועבד. בשנת 1591 הם היוו 37 אחוזים, ובשנת 1638 העבדים האפריקאים והאפרו ברזילאים היוו את עיקר כוח העבודה.
בשנת 1822, מנתה אוכלוסיית ברזיל כמיליון בני אדם, 30% מהם עבדים ילידי אפריקה או ממוצא אפריקני. בשנים אלה כבר פינו גידולי הסוכר את מקומם כגידול כלכלי מוביל בברזיל לקפה, ובשל הדרישה העולמית למוצר זה, גדלו שטחי הגידול ובמקביל גם כמויות העבדים בברזיל.
בשנת 1847 מוהמה גרדו בקוואקווה נמלט מספינה בה היה עבד ובשנת 1854 פרסם מסמך על חיי העבדים בברזיל.
חיי קהילה > תעסוקת העבדים

חייהם של העבדים בברזיל התמקדו בעיקר סביב עבודתם, כאשר סוג העבודה היה תלוי במיקום מגוריהם. העבדים בכפרים ובאזורים החקלאיים עבדו בשדות ובמטעים, בעיקר בתחומי הקפה והסוכר. הענפים המרכזיים היו שונים בכל אזור, כאשר בפרנמבוקו התמקדו בגידולי כותנה, בבאהיה בטבק וקקאו ובריו דה ז'ניירו ובסאו פאולו רוב העבדים עבדו במטעי הסוכר. רוב תוצרי החקלאות נועדו לייבוא אך גם לשוק המקומי. הובלת הסחורות הייתה גם עבודתם של עבדים רבים. בעיר העבדים עבדו כעובדי נמל, משרתים, סבלים, בעלי מלאכה, בנאים וכן בזנות.
חיי קהילה > ידיעת שפות

העבדים היו ממוצא שונה זה מזה ולכן דיברו בשפות שונות, אך כאשר הפורטוגזים הגיעו לאפריקה והחלו בסחר העבדים, התרחש מעין "כור היתוך" בין הקבוצות השונות. על אף השוני בין קבוצות העבדים השונות, שבטים אשר גרו בסמוך זה לזה באפריקה היו לעיתים בעלי מאפיינים דומים ואף ניב משותף. עובדה זו איפשרה להם במעבר לברזיל לתקשר ביניהם וליצור קשרים חברתיים בין חברי קבוצות שונות. ידיעת שפות השפיעה על המעמדות בתוך קהילות העבדים בברזיל, כאשר היחידים אשר ידעו יותר משפה אחת, או קרוא וכתוב היו בעלי מעמד גבוה. ידיעת שפות אפשרה לעבד להבין את יחסי הכוחות בין הקפיטן, המעביד, לקפיטנים אחרים ולגורמים פוליטיים שונים.
כאשר ספינות העבדים החלו להגיע לחופי ברזיל, רבים מהקפיטנים האמינו שעליהם לקנות עבדים בעלי אותה זהות אתנית משום שהדבר יועיל לפרודוקטיביות העבודה. לעומת זאת, היו מעבידים שבחרו לקנות עבדים ממגוון זהויות, כדי להבטיח שלא יהיה סיכוי להתאגדות ומרידות נגדם. על אף הנחה זו, העבדים מצאו לעצמם דרכים לתקשר ביניהם וליצור לעצמם חיי משפחה וקהילה, ואף מרידות.
חיי קהילה > חיי משפחה

עבדים רבים בחרו להתחתן עם בעלי זהויות זהות או דומות לשלהם, מתוך כך ניכר שהמעבידים אפשרו להם לבחור עם מי יתחתנו. שמירה על הזהות הייתה דבר קריטי לחיי העבדים והזהות האישית נשמרה היטב בנישואים בין עבדים מאותו מוצא. גם הקפיטנים הבינו זאת והיו יכולים להרוויח מכך שהעבדים היו מרוצים, דבר שגרם לשיתוף פעולה מסוים בין העבדים לקפיטנים, אך לא תמיד. מרבית העבדים חיו במסגרות משפחתיות או בהתארגנויות שיתופיות שונות ורוב הקפיטנים אפשרו את אופני המחייה השונים ולא התערבו בהם.
ככל שקבוצת העבדים של קפיטן היא יותר גדולה, כך גדל הסיכוי של העבדים למצוא בן זוג שיהיה קרוב לגילם. דבר המעיד על פערי הגילאים הגדולים שהיו במקומות בהן מספר העבדים של קפיטן מסוים היה קטן. מכיוון שעבדים הועברו למיקום חדש, נענשו ונהרגו על ידי המעבידים שלהם בתדירות גבוהה, היו עבדים שנישאו פעמים רבות. כאשר הזוג נפרד בעל כורחו, נשברה המסגרת המשפחתית. הנישואים המרובים גרמו להיווצרותן של משפחות חורגות וממזרים. עם זאת, רוב נישואי העבדים החזיקו זמן רב. לעיתים מה שקבע את נישואי הזוג היה הולדת ילד משותף. רוב הנשים הרו בגיל צעיר, אך היה נהוג שכאשר הילד השני ייוולד, דמות האב שהשתתפה ביחסי המין תהפוך לבעל של אותה אישה.
חיי קהילה > חיי קהילה

עבדים יצרו לעצמם קהילות שהושפעו ממסגרות משפחתיות. הכנסייה, על אף כוחה הרב והתערבותה בחיי העבדים, לא גיבתה ולא תמכה בתחום זה של חייהם. קהילת העבדים תמכה וקיבלה את אופני המחיה שהפרטים בחרו בהם. היו מנגנונים קהילתיים שעזרו לשמור על אורח החיים הכללי, למשל: הורים שלא תיפקדו, גונו ונדרשו לחזור לדרך הישר. הדרכים להפעלת לחץ זה היו לחץ חברתי, כישוף ואלימות.
התנגדות > צעדים לקראת סיום העבדות

הארגונים המשמעותיים שפעלו למען שחרור עבדים היו ארגונים דתיים של שחורים או מולאטים, אשר הוקמו במטרה לחזק את רוח הנצרות בקרב אנשים ממוצא אפריקני. הם נקראו אירמנדות וחולקו לקבוצות על בסיס גזעי ושבטי ויחד אספו כספים למען שחרור שבטים אחרים שהיו ראויים לכך בעיניהם. עבודת האירמנדות הייתה הדוגמה הטובה ביותר לשיתוף פעולה בין שחורים בברזיל הקולוניאלית. המאסטר והעבד סיכמו ביניהם על מחיר לשחרורו של השני, ובתום התהליך קיבל העבד "קאראטה דה אלפוריה" (מכתב שחרור). צאצאי עבדים ופילגשיהם יכלו לצפות לשחרורם לאחר מותם של בעליהם, וחלקם אף קיבלו ירושות קטנות של אדמה או כסף.
רבים ממכתבי השחרור הגיעו דווקא לעבדים החולים, זקנים או נכים, אשר להם השחרור מעבדות היה כמו גזר דין מוות. זאת הואיל ולא היו להם האמצעים או היכולות להצליח לשרוד כאנשים חופשיים ועצמאיים. רבים מהקפיטנים אשר הבטיחו שבצוואתם יורו לשחרר את העבדים שלהם, בסופו של דבר כתבו שהם יצטרכו לשרת את צאצאיהם, או לחלופין שחררו את העבד למספר שנים בודדות בלבד.
תחת המגבלות הללו, העבדים היו רק משוחררים חלקים. הרבה מהם היו חסרי כישורים או אמצעים לשרוד לבד, וגם כאשר היו בעלי כישורים מועילים: מרבית הלבנים לא ראו בהם כחלק מהחברה ולכן לא העסיקו אותם. רבים מהעבדים בחרו להיות נוודים בגלל הסיבות האלה, חלקם אף נטלו חלק בפעילות קרימינלית (שוד, הברחת יהלומים), הואיל והעבודות האלה היו זמינות בעבורם, הציעו שכר רב ולא דרשו תשלום של מיסים.
מרבית הקפיטנים לא הבחינו בתהליך התיעוד של שחרור העבדים בין מולאטים לשחורים ולכן המידע בתחום זה מוגבל. חשוב לשים לב לחוסר הפרופורציה הגדול בין מספר השחורים ששוחררו לעומת המולאטים. קפיטנים לבנים שחררו לעיתים קרובות את צאצאיהם הממזרים המולאטים. בנוסף, למולאטים היה קל יותר להשתחרר הואיל והסיכוי שהם ילידי ברזיל היה גבוה יותר והם שלטו באופן טוב יותר בשפה ובתרבות הברזילאית.
במהלך המאה ה-18, התרחשו המהפכות האמריקנית והצרפתית, וכן המהפכה התעשייתית, אשר היוו אבן דרך חשובה בהיסטוריה וספציפית בנושא סחר העבדים בעולם. הדעה הרשמית החזקה של בריטניה כנגד הסחר בעבדים הדהדה ברחבי העולם ובשנת 1848 הסחר בעבדים בארצות הברית אל קולוניות הבריטיות ואל שאר הקולוניות האירופאיות הגיע לכדי סיום והוכרז רשמית כלא חוקי. למרות זאת, בשנה זו הסחר האפריקני בעבדים הלך וגדל לשני יעדים גדולים: האימפריה העצמאית ברזיל והקולוניה הספרדית קובה.
כתוצאה מכך, במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 העבדות התקיימה על-פני שטח גאוגרפי גדול יותר מאי פעם, וכ-6 מיליון אפריקנים הוחזקו בשבי. בתקופה זו היו בין 2 ל-2 וחצי מיליון עבדים בברזיל, ועבדות נמצאה בכל אזורי הארץ בשנים הללו. היא שימשה מרכיב משמעותי בחקלאות הברזילאית, וכן הועסקו עבדים רבים בערים המרכזיות בתור משרתים אישיים, בנאים, סבלים ואף בזנות. ריו זה ז'ניירו הייתה עיר עבדים בתקופה זו, כאשר הם היוו בין 40 ל-50 אחוז מהאוכלוסייה הכללית בה.
קולות בודדים הועלו בתקופה זו לגינוי העבדות בברזיל. המשמעותי מביניהם היה של ז'וזה בוניפאסיו דה אנדראדה, "אבי העצמאות הברזילאית", אשר קרא (1823) לסיום סחר העבדים וגם לסיום העבדות בכלל. למרות זאת, לא היה נראה בתקופה זו כי שינוי יגיע במהרה, הואיל והמציאות הכלכלית-פוליטית הייתה כזו שהסתמכה על העבדות, אשר הפכה בתקופה זו לבעיה לאומית.
סיום העבדות בברזיל לא היה בנקודת זמן ספציפית, אלא תהליך ארוך והדרגתי. ב-28 בספטמבר 1871 הפרלמנט האימפריאלי חוקק את חוק הרחם החופשי לפיו התינוקות אשר נולדו לאמהות שהיו שפחות, לא יהיו עבדים בעצמם. בתאריך 13 במאי 1888 נחתם חוק הזהב אשר הוביל באופן סופי לביטול העבדות בברזיל.
ראו גם

עבדות בקובה
סחר העבדים הטרנס אטלנטי
אפרו ברזילאים
לקריאה נוספת

S. Klein. H. Vidal Luna F., Slavery in Brazil, Cambridge University Press, 2009
Talmon Chavicer M., Slavery and Culture: "Black Dances" in Brazil, Journal of the Historical Society of Israel Vol 8, 2001
הערות שוליים

↑  Levine, R. M., & Crocitti, J. J. (Eds.). (1999). The Brazil reader: History, culture, politics, Duke University Press
1 2  Bergad, L., The comparative histories of slavery in Brazil, Cuba, and the United States.., Cambridge University Press, 2007
↑  The Portuguese in Brazil, The World Economy
↑  Bethell, L., The Decline and Fall of Slavery in Nineteenth Century Brazil. Royal Historical Society Vol. 1, Cambridge University Press, 1991
↑  Slavery in Brazil, עמ' 218
↑  Slavery in Brazil, עמ' 220
↑  Slavery in Brazil, עמ' 235
↑  Slavery in Brazil, עמ' 228
↑  Chavicer, עמ' 8-9
↑  Slavery in Brazil, עמ' 215
↑  Chavicer, עמ' 9
↑  Chavicer, עמ' 11
↑  Kelly E. Hayes, "Black Magic and the Academy: Macumba and Afro-Brazilian “Orthodoxies, History of Religions, 46 4, The University of Chicago Press, 2007, עמ' 283–315
↑  Talmon‐Chvaicer, M., The Hidden History of Capoeira: A Collision of Cultures in the Brazilian Battle Dance, Bulletin of Latin American Research, 2 Vol 29, 2010 doi: 10.1111/j.1470-9856.2010.00369.x
↑  Leslie, b. Rout Jr., Race and Slavery In Brazil, The Wilson Quarterly, 1 1, 1976, עמ' 73-89
↑  Bethell, L., The Decline and Fall of Slavery in Nineteenth Century Brazil. Royal Historical Society Vol. 1, Cambridge University Press, 1991, עמ' 71-88
| עבדות |
| --- | --- | --- |
| עבדות מודרנית | סחר בבני אדם • שימוש צבאי בילדים ובנערים • גיוס חובה • סחר בילדים •  סחר במין • תיירות מין • עבדות מין • חטיפת נשים • עבדות חוב בדרום מזרח אסיה |  |
| היסטוריה | צמיתות • שוק עבדים • תמיכה בעבדות • עבדות בתנ"ך • עבד עברי • ביוון העתיקה • ברומא העתיקה • ספינת עבדים •  עבדות בסין • עבדות ברוסיה • עבדות באימפריה העות'מאנית • סחר העבדים הערבי • עבדות באסלאם • עבדות באפריקה • סחר העבדים האטלנטי • עבדות בברזיל • עבדות בקובה • עבדות בארצות הברית • מדינת קונגו החופשית |  |
| התנגדות לעבדות | התנועה לביטול העבדות • ציר זמן של ביטול העבדות והצמיתות• חוק סחר העבדים 1807 • מרד העבדים בהאיטי • מסילת הרכבת המחתרתית • חוק העבד הנמלט 1850 • מלחמת האזרחים האמריקנית • התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית • ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם |  |
| עבדות בתרבות | אוהל הדוד תום • שורשים • הרפתקאותיו של האקלברי פין • 12 שנים של עבדות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544817405171  LCCN: sh2008111716 
התעללות בעבד במהלך המסע מחופי אפריקה לברזיל
הובלת עבדים
חיי היום יום של העבדים
ריקוד הקפוארה
מבנה בקילומבו
העברת חוק ביטול העבדות ב-1888
עם עולם

חברי קומונת אודסה החדשה
"עם עולם" (הגייה: אַם אוֹי-לַאם) הייתה תנועת הגירה יהודית אידאולוגית לארצות הברית שפעלה בשנות ה-80 של המאה ה-19. במסגרתה היגרו כמה מאות יהודים, רבים מהם בני תנועת ההשכלה היהודית-רוסית. התנועה דגלה ברעיון הפיכת היהודים לחקלאים העומדים בזכות עצמם, וראתה בהגירה לאמריקה ובהתיישבות בה אידיאל ולא רק פתרון זמני למשבר. הרקע המיידי להקמתה היו הפרעות שנודעו כ"הסופות בנגב" בתחום המושב. יוצאי "עם עולם" הקימו מספר מושבות חקלאיות בארצות הברית שלא האריכו ימים. התנועה התפרקה עד סוף העשור, אולם שמה נותר חקוק בזיכרון ההיסטורי של יהדות ארצות הברית, בעיקר בזכות אישים בעלי שם שלקחו בה חלק דוגמת אייב קאהאן, אלכסנדר הרכבי ודוד אדלשטט.
הפרעות בדרום תחום המושב ורקע להקמת "עם עולם"

והבהלה הלכה וגדלה מיום ליום, משעה לשעה. העיר מתה. בקרב התושבים היהודים פסק כל רחש-חיים. נעצרה הנשימה ובלב קופא הקשיבו לכל קול-דברים, לכל המולה בחצר וברחוב (...) הציפיה לפרעות נוראה היא מיסורי ועינויי הפורענות (...). היה זה מחזה נורא. עשרות בני כפר השתערו על מרכז העיר, בוזזים ככל העולה על רוחם, שוברים זגוגיות של חנויות ברובע היהודי, ומציתים בזדון את גגות הקש של מחסני הסוחרים.
בצהרי יום שלישי 3 במאי 1881, גילו יהודי אודסה לחרדתם, כי כנופיות פורעים החלו במעשי הביזה וההרס, שנודעו עוד קודם לכן ביליסבטגראד, בקייב ובמקומות אחרים בדרום תחום המושב היהודי. הפרעות נמשכו לתוך חג השבועות שחל כעבור יומיים, והותירו נזק גדול ברכוש היהודים. מאז אפריל אפפה חרדה את יהודי דרום תחום המושב, שהבינו שגם חנויותיהם ובתיהם עשויים ליפול קורבן בידי הפורעים. הפרעות פרצו לאחר רצח הצאר אלכסנדר השני ב-13 במרץ 1881. לפי משה איינהורן, במשך תשעת החודשים שלאחר הרצח אירעו מהומות מלוות במעשי רצח, אונס, שוד והרס רכוש ב-160 ערים וכפרים במערב האימפריה הרוסית. בדרום תחום המושב נמנו 45 ערים וכפרים בהם התבצעו לפחות 40 מקרי רצח של יהודים ו-225 מעשי אונס והתעללות בנשים יהודיות.
תנועת "עם עולם" באודסה התגבשה במהלך החג. חוסר האונים של השלטון המרכזי בסנט פטרבורג, מדיניות הישיבה בחיבוק ידיים שנקטו המשטרה והממשל, והתייצבות התנועות הפרוגרסיביות דוגמת הנרודניה ווליה לצד הפורעים, הביאו יהודים רבים להבין כי הקרקע מתחת רגליהם בוערת, והגיעה העת להגר. החל מאביב 1881 הלך וגבר גל ההגירה הספונטני של פליטים יהודים, והתקדם לכיוון מערב. ביניהם היו חברי התנועה מערים שונות.
התנועה החלה את דרכה באודסה, וראשיה היו מוניה באקל, משכיל צעיר שחי בעיר, ומשה הרדר מאוצ'אקוב. הם ראו בתנועת ההגירה הזדמנות טובה לממש חזון בניית "חיים יהודיים חדשים באמריקה". אליהם חבר שניאור באלייה מאודסה, ובהנהגתם התמזגו שני מרכיבים רעיוניים שונים זה מזה: מרכיב אחד לקח את השראתו מן הזיקה המובהקת לתנועת המהפכה הרוסית ומן האידאולוגיה הסוציאליסטית שלה. אותו זרם קטן בתנועת המהפכה הרוסית שהיגר לארצות הברית בשנות ה-60 והקים שם מושבות שיתופיות, היה המקור העיקרי לחזון שעמד בעיני רוחם של מנהיגי התנועה. מרכיב שני ינק מרעיונות הלאומיות היהודית הצעירה, שעסקו במציאת פתרון קונקרטי למצוקה המיידית של המוני היהודים, דווקא בתוך מסגרת יהודית, וזאת תוך יציאה מן החברה הרוסית.
הפרעות בדרום תחום המושב ורקע להקמת "עם עולם" > האינטליגנציה היהודית-רוסית והתגובה לפרעות

הפוגרומים טלטלו את עולמם של רבים בשכבת האינטליגנציה היהודית-רוסית. מגמת ההתבוללות והרוסיפיקציה של רבים מהם נתקלה בתגובת נגד אלימה בדמות המוני הפורעים ברחובות. הרצון להשתלב הפך לדיסוננס בלתי אפשרי על רקע הפוגרומים. בתוך אותה אינטליגנציה נתגלעה מחלוקת על אודות סוגיית ההגירה: היו שראו בה איוולת, וביקשו לפתור את רדיפות היהודים באמצעות שתדלנות והשפעה על שלטון הצאר. מאידך, היו צעירים משכילים שהפנו עורף לרוסיה, והחליפו את "ההליכה אל העם" נוסח תנועת הנרודניקים בהצטרפות לתנועת ההגירה הכללית; רעיונותיו של יהודה לייב פינסקר, אשר ראה בהגירה פתרון כולל לבעיית היהודים באימפריה הרוסית, שימשו להם מסגרת פעולה רעיונית. מיעוטם אף היה שותף להקמת חוגי הגירה קטנים ושונים דוגמת "קיבוץ נדחי ישראל" או "אחוות ציון".
רעיונות של פרודוקטיביזציה (יצרנות) החלו מתפתחים בקרב יהודים משכילים, לנוכח הדלות הכלכלית הקשה ושבירת מטה לחמם של יהודים רבים בגלל הפרעות. האמונה הישנה של רבים באמנציפציה פוליטית במסגרת הסדר הצארי הלכה ושקעה לנוכח הפרעות. יהודים מן האינטליגנציה, שחוו ניכור עמוק אל היהדות ואל היהודים, חשו עתה תחושות חרטה והזדהות שהובילום להתקרב חזרה אל אנשי עמם. היו אלה דווקא סטודנטים יהודים, שבימי הפרעות באודסה לקחו על עצמם את עול ההגנה העצמית, ומהם יצאו אלה שמילאו לאחר מכן תפקיד חשוב בתנועת "עם עולם". מתוך הפרעות נולדה השקפה לאומית ביחס ליהדות, בסינתזה עם רעיון הפרודוקטיביזציה האגררית (היצרנות החקלאית) של הציבור היהודי היוצא מחוץ לרוסיה. כך נולד הצורך באוטונומיה ליהודים. עתה מצאו עצמם אותם משכילים עומדים בהנהגתו של זרם ההגירה היהודי. ניקולאי איליניקוב, ממנהיגי "עם עולם" בקייב, התוודה בפומבי בראשית 1882 כי הפרעות הפכוהו ליהודי החש סולידריות לעמו.
חברי האינטליגנציה היהודית-רוסית שיצאו את תחום המושב והחליטו להגר, השתמשו באצטלה האידיאליסטית, ספוגת אורח המחשבה הסוציאליסטית הרוסית: "לא הכמיהה אחרי נוחיות חמרית מניעה אותנו להגר, כי אם השעבוד המוסרי והרוחני... אנו מהגרים לאמריקה מפני שלשם נמלטים אחינו האומללים, אכולי רגשי-חרטה, שעד כה היינו מנותקים מן העם". הייתה זו אותה "הליכה אל העם" מבית מדרשה של הנרודניה ווליה, אולם העם כעת היה זרם היהודים ששמו פעמיהם לאמריקה. שניאור באלייה סיפר כי "תוכניתו הייתה לבנות באמריקה מושבות קומוניסטיות ברוחם של רוברט אואן, פורייה וטולסטוי".
הפרעות בדרום תחום המושב ורקע להקמת "עם עולם" > הגירה יהודית וקומונלית לאמריקה

בתקופת הפרעות של 1881 מלאו 100 שנה לסיום המאבק לעצמאותה של ארצות הברית, ומבחינה פוליטית ומדינית היא הייתה ההפך הגמור מרוסיה הצארית: משטר פוליטי רפובליקני, מתקדם מבחינה דמוקרטית ביחס למחצית השנייה של המאה ה-19, ואפשרויות כלכליות עצומות למהגרים, שכללו הזדמנויות תעסוקה תעשייתית, לצד שטחי קרקע פוריים כבירים, שניתנו בחינם או בתמורה זעומה. ההגירה היהודית לארצות הברית בראשית שנות ה-80 למאה ה-19 התחזקה על רקע הפרעות, אולם הייתה למעשה המשכה של הגירה שהחלה קודם לכן. אותה מגמת הגירה, יהודית וכללית, לא נתקלה באותה עת בהגבלות הגירה אמריקניות כלשהן; החוקים האמריקנים שעסקו בהגירה נגעו אך ורק לחברות הספנות, אשר נדרשו לפי החלטת הקונגרס להעניק לנוסעים תנאי הפלגה אנושיים מינימליים. בשנים 1881–1883, השנים בהן פעלה תנועת "עם עולם" בתחום המושב, היגרו לאמריקה למעלה מ-27 אלף יהודים; לפי הערכות זהירות, לא מנתה "עם עולם" יותר מכמה מאות יהודים, כך שמבחינה מספרית היא הייתה גורם קטן בתוך תנועת ההגירה היהודית בכללה.
ההזדמנות להקים קומונות חקלאיות קרצה לאנשי התנועה המהפכנית הכללית ברוסיה, עוד לפני שנות ה-80 של המאה ה-19. רצח הצאר במרץ 1881 לא חולל תמורה מהפכנית, ובנו אלכסנדר השלישי אחז במהרה ברסן השלטון ורדף ביתר תוקף את מתנגדי משטרו. הצאריזם דיכא בכוח כל ניסיון ליצירת מסגרת סוציאליסטית אוטופיסטית דוגמת הקומונה החקלאית, ואף עשה מאמץ להשתיל מלשינים בהתארגנויות הללו. טובי מנהיגי התנועה המהפכנית איבדו את תקוות ההפיכה הפוליטית והחברתית, ופנו לעבר אמריקה "החופשית". בעשור שקדם להקמת "עם עולם" הגיע שיעור המתיישבים הקומונליים הלא-יהודים שהיגרו לארצות הברית מרוסיה לכרבבה - אותו מספר יהודים אשר הגיע באופן כללי לאמריקה באותו עשור. רעיון ההתיישבות הקומונלית נולד באירופה, בה הורגש מחנק חברתי של צפיפות האוכלוסייה לצד משטר עריץ; אך בסופו של דבר הוא התגשם בעיקר בארצות הברית החופשית ורחבת הידיים; כבר מסוף המאה ה-17 התקיימו ניסיונות רצופים של חיים קומונליים שונים ומגוונים באמריקה, שמקורם היה בקבוצות מהגרים מאירופה.
מתחום המושב לאמריקה

חודשים ספורים חלפו בין הקמת הסניפים השונים בערי תחום המושב, והיציאה למסע ההגירה ביבשה ובים. העבודה בסניפים התמקדה בארגון קבוצות ההגירה באמצעות תעמולה, ויצירת חליפת מכתבים עם המהגרים שכבר הגיעו לחופי ארצות הברית, ועם ועדי-העזרה למהגרים שפעלו באירופה. כל מנהיג מקומי של "עם עולם" עיצב את הסניף שבעירו בדמותו הרוחנית.
86 קבוצות של "עם עולם" היגרו לאמריקה בין השנים 1883-1882. מעטות מתוכן הגיעו לכלל מימושו של הרעיון שבשמו יצאה התנועה לדרך. הקבוצה האודסאית הראשונה יצאה מעיר הנמל בינואר 1882, ובמאי יצאו שלוש הקבוצות הנותרות. בשבועות 1882, בדיוק שנה לאחר ייסוד התנועה, התאחדו הקבוצות האודיסאיות בניו יורק והחלו להתארגן לקראת יצירתה של קומונה עירונית זמנית. ההגעה לניו-יורק לאחר מסע שנמשך חודש תמים לכל הפחות, לא היטיבה עם קבוצות "עם עולם" שיצאו מתחום המושב. שלל הציפיות והתקוות התנפצו על החוף המזרחי של אמריקה. לבם של היהודים האמריקנים שנקלטו זה מכבר בארץ החדשה לא נטה אל פליטי הפרעות, ורובם הגיבו באדישות למוכי הגורל. ראש ועד העזרה הניו-יורקי מוריץ אלינגר הוריד את המהגרים החדשים לקרקע המציאות וקרא להם להותיר מאחוריהם את חלומותיהם הקומונליים. דבריו קלעו ישירות אל נפשם מרובת הדאגות של המהגרים היהודים המזרח אירופאים; הוא קרא להם לחזור לפרנסותיהם המסורתיות – בראש ובראשונה הרוכלות.
חלק ניכר מן הקבוצות של "עם עולם" התפרקו בסמוך למועד הגעתן. מרבית אלה שנותרו בקבוצות המאורגנות נמנו על יוצאי שכבת האינטליגנציה, ברובם גברים צעירים ורווקים. חלומם להקים קומונה חקלאית נותר על כנו, אולם הגשמתו נדחתה בכמה חודשים. חברי התנועה ששרדו את טלטלת ההגעה לאמריקה, גרו במשותף בקומונות עירוניות בניו-יורק, והתפרנסו מעבודה שכירה בעיר או מחוצה לה.