stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה מטראצ'ינה
הערות שוליים

↑  פלגי מים ויניציאה שס"ח דף ל"ו א
↑  הסגת גבול המלווים ב"חנויות הלוואה" בעיר פירארה, מוריה ט"ז תשמ"ט ז-ח (קפ"ז קפ"ח) עמ' י"ג-כ"ב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522746205171  VIAF: 315204653   WorldCat (עם VIAF): 315204653
נתן בן יצחק הבבלי

רבי נתן בן יצחק הכהן הבבלי היה היסטוריון של יהדות בבל, שחי בתקופת הגאונים במאה העשירית. אשר חיבור שכתב מהווה את אחד ממקורות המידע החשובים ביותר עליהן.
ביוגרפיה

אין לנו מקורות חיצונים עליו כלל, וכל המידע שיש בידינו מגיע מחיבורו.
נתן הוא כנראה בן זמנו של רב שרירא גאון (המאה ה-10). הוא היה חלק מישיבת סורא, דבר המסביר את שבחיו כלפי רב סעדיה גאון.
לוי גינצבורג טען כי נתן הבבלי הוא רב נתן מאפריקה שצוטט בתשובה של המהר"ם מרוטנבורג, המתאר כי הגיע מארץ ישראל לצפון אפריקה, שם נשאל על ידי אנשי המקום שאלות בהלכה ושאלות על ראש הגולה מר עוקבא. מה שמעיד בין היתר כי רבי נתן התגורר זמן מה בארץ ישראל.
חיבוריו

הוא חיבר ספר היסטוריה על מוסדות ההנהגה של יהדות בבל שמספק פרטים מעניינים רבים על ראשי הגולה, במיוחד על מר עוקבא בן זמנו. תקצירים מחיבור זה פורסמו על ידי הרב שמואל שולם (אנ') במהדורה שהדפיס על ספר יוחסין של רבי אברהם זכות, הודפס שוב בסדר החכמים וקורות דברי הימים לאדולף נויבאואר. יצירתו של שולם היא המקור היחיד שנותר בהיסטוריה של נתן מלבד קטע בערבית שפרסם ישראל פרידלנדר שמקורו כנראה הוא בגניזת קהיר.
מכיוון שרבי נתן בר יחיאל מרומי, מחבר ספר הערוך, מצוטט בספר יוחסין כ"נתן הבבלי מנרבון", נתן בן יצחק הכהן הבבלי זוהה על ידי צבי גרץ בטעות כמי שחיבר את ספר הערוך, גרץ אפילו הרחיק לכת וזיהה את נתן בן יצחק עם הרביעי מבין ארבעת השבויים שנתפסו על ידי אבן רומאיס (ראו חושיאל בן אלחנן), בהנחה שהתיישב לאחר השבי בנרבון.
בספרו של רבי נתן בן יצחק הבבלי נזכר החלק הראשון של ברכת ברוך שאמר כפיוט שהושר בעת מינוי לתפקיד ראש הגולה, כשהחזן אומר והקהל עונה אחר כל קטע "ברוך הוא". דברים אלו של נתן הבבלי מוכיחים כי שני חלקי ברכה זו נתקנו בנפרד, ובהמשך הפיוט חובר עם הברכה.
ראו גם

ריש גלותא
גאונים
הערות שוליים

↑  שניהם מדברים על אותן דמויות, כולל דוד בן זכאי, רב סעדיה גאון ויורשו, ואהרון בן סרדג'אדו. יהודה דוד אייזנשטיין, אוצר ישראל, ערך נתן הבבלי.
↑  מנחם בן-ששון, יחסים בין קהילתיים בתקופה הגאונית, עמוד 10, בדניאל פרנק, יהודי האסלאם של ימי הביניים.
↑  צוטט בשמו בארחות חיים הלכות מאכלות אסורות
↑  גאוניקה 1, עמ' 34-29
↑  ספר יוחסין, קונסטנטינופול, 1666
↑  אדולף נויבאואר, מד. יְהוּדִי. כרון. עמוד 83 ואילך.
↑  Jewish Quarterly Review vol 17 pp. 747-761.
↑  צבי פיליפאווסקי, יוחסין, עמוד 174, לונדון, 1856.
↑  גרץ. 3d ed., V. 288, 469-471
↑  דברי ימי ישראל חלק ב פרק א
↑  כתב עת זכור לאברהם (חולון), תשס"ד, טו-קג.
↑  סדר החכמים וקורות העיתים, מהדורת נויבר, חלק שני, עמוד 83 בשם נתן הבבלי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462828005171  BnF: cb16924153s (data)  VIAF: 311591965   WorldCat (עם VIAF): 311591965
בית הכנסת לעדת התרגום

| --- | --- |

בית הכנסת שמואל הנביא לעדת התרגום
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  שמואל הנביא 55
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 רב בית הכנסת:  הרב ראובן הלוי קזיוף
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1966–הווה (כ־58 שנים)
 מידות
 קומות:  2
 
 קואורדינטות:  31°47′32″N 35°13′24″E﻿ / ﻿31.79225°N 35.223361111111°E﻿ / 31.79225; 35.223361111111
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית הכנסת לעדת התרגום(למפת ירושלים רגילה) בית הכנסת לעדת התרגום(למפת הרי ירושלים רגילה) בית הכנסת לעדת התרגום(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית הכנסת לעדת התרגום
 
בית הכנסת שמואל הנביא לעדת התרגום הוא בית כנסת ירושלמי שהוקם בשנות ה-60 של המאה ה-20 בידי יוצאי "עדת התרגום" הכורדים שמקורם בעיר נע'דה, בגבול שבין איראן, טורקיה ואזרבייג'ן.
היסטוריה

לאחר עליית הקהילות הכורדיות היהודיות מאורמיה ונע'דה לישראל, השתכנו חלקם בשכונת הבוכרים ובשכונת בית ישראל החדשה, והקימו יחד בית כנסת במבנה קטן ששכן ברחוב יחזקאל שבשכונת הבוכרים. לאחר מספר שנים, לאור הריבוי במספר המתפללים, הוחלט בשנת 1966 על הקמת מבנה לבית הכנסת ברחוב שמואל הנביא 55. הקרקע נרכשה עוד בתחילת המאה ה-19, והבנייה בוצעה בידי בני העדה בעצמם, שהיו ברובם בעלי מקצועות בתחום הבנייה. הנחת אבן הפינה לבית הכנסת נערכה ב-14 ביוני 1966, בהשתתפות הרב עובדיה יוסף.
כיום מתקיימות בבית כנסת כלל תפילות ימי החול והשבת בידי בני העדה האחרונים שנשארו לגור בסביבתו, יחד עם מתפללים צעירים הגרים בסמוך, שאינם מבני העדה. בשנת 2012 השתכנה בקומה העליונה של בית הכנסת ישיבת "משכנות הלויים", ומקיימת בה סדרי לימוד קבועים. בשנת 2013 נערכו שיפוצים בחצר הכניסה לבית הכנסת, ובחודש מאי 2017 נהרסה תיבת האבן הגדולה שעמדה במרכז בית הכנסת, והוחלפה בתיבת עץ. בחודש ספטמבר 2018 שופצו החזית והמבוא, ובית הכנסת הורחב מעט.
מבנה

מבנה בית הכנסת כולל שתי קומות, ולא נראה מיוחד כלפי חוץ. הקומה הראשונה שימשה בעבר כאולם שמחות לבריתות ולאירועים קטנים של בני העדה, ולאחר מכן כבית הכנסת של חסידות זוויהל, עד לעזיבתה בחודש אוגוסט 2017. בקומה השנייה הגבוהה יותר, שוכן בית הכנסת, ובחציה העליון עזרת נשים מוגבהת. על קירות בית הכנסת מופיעים עיטורים מאוירים, ועל חלקם תלויות גם מצבות זיכרון והנצחת התורמים ובני העדה. חלונות בית הכנסת צרים וארוכים, וכוללים זכוכיות בצבעים שונים. בקיר הכניסה משמאל ישנן מצבות הנצחה לזכרם של לוחמי צה"ל מבני העדה שנהרגו במלחמות ישראל, ובתקרת בית הכנסת תלויות נברשות שונות ועתיקות, בחלקן, שהוקדשו על ידי תורמים שונים.
בחודש ספטמבר 2018 הסתיימה עבודת שיפוץ מבנה הקומה התחתונה, לאחר שנערכו בה שינויים.
ראו גם

נאש דידן
הערות שוליים

↑  כך לפי המתפללים, אולם לפי יוסף בן רחמים, ב"האובדים בארץ אשור - בירושלים", הוקם בית הכנסת על ידי מתפללים שפרשו מבית הכנסת "יבנה" השוכן ברחוב פולנסקי שבשכונת בית ישראל, לאחר סכסוך שהתגלע ביניהם
מבנה בית הכנסת לעדת התרגום
יוז'ף גרצר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בפברואר 1897 ארשקצ'נאד, הונגריה 
 פטירה:  18 במרץ 1945 (בגיל 48) שופרון, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 
יוז'ף גרצר (בהונגרית: Grätzer József;‏ ארשקצ'נאד, 15 בפברואר 1897 – שופרון, 18 או 25 במרץ 1945) היה "מלך החידות", כותב חידות ותשבצים יהודי-הונגרי ומזכירו של הסופר הגדול היהודי פרידייש קארינתי. כיום הוא ידוע בעיקר כמחבר הספר "שיץ (Sicc) - בילויים מהנים, טריקים ערמומיים". הוא ניספה בשואה.
קורות חיים

יוז'ף גרצר נולד במשפחה יהודית רבת נפשות. אביו היה מור גרצר ואמו נטי שוורץ. הוא גויס ולחם במלחמת העולם הראשונה. בשנות ה-20 של המאה ה-20 עבד כמזכירו של פרידייש קארינתי במקביל ללימודיו האקדמיים, וב-1929 קיבל תואר מהנדס. משנת 1926, היה עורך דף הפאזלים של כתב העת "חיי תיאטרון" (Színházi Élét), שממנו יצר עד מהרה מדור פאזלים של ז'אנר מעורב. עד מהרה הפך ליוצר חידות ותשבצים כה פופולרי, עד שיותר מ-150 עיתונים פרסמו את הפאזלים שלו והוא עצמו החל להיקרא "מלך הפאזלים" או "מלך החידות". ב-1935 קיבל גם פטנט על כך בשם הארוך והמוזר "תעשיית ריבוי התשבצים, עם הכותרת קלישאה או ערכת הדפסה והדפסת אלמנטים טכניים להדפסת התשבץ". בשנות ה-30 של המאה ה-20 פרסם כמה ספרים, ביניהם את "שיץ" (Sicc), שפופולרי מאוד עד היום בהונגריה ועבר כמה מהדורות. ב-14 ביוני 1934 נשא לאישה בבודפשט את אגוטה מאריה אלאונורה הרצוג (1912–1942), שהייתה צעירה ממנה ב-15 שנים, בתם של מיקשה הרצוג ושל וילמה נוימן. הם התגרשו ב-1939.
מעניין שבתחילה לא כל העיתונים שילמו על פרסום חידותיו, עד שהחביא באחד התשבצים שלו את הטקסט "נגנב מגרצר", שהופיע באחד העיתונים. לאחר מכן, הוא תמיד קיבל את הכסף שהגיע לו. באביב 1944 נלקח למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), שם נפטר ממחלת הטיפוס במרץ 1945 במפעל ללבנים שטיינר בשופרון. בנו ג'רג' גרצר היה מתמטיקאי.
מערכת יחסיו עם קארינתי

כמזכיר של פרידייש קארינתי היה עסוק בעיקר בהסדרת ענייני הכספים של המשפחה. אולם כשהציע למעסיקו להפסיק את הוצאות היתר העודפות שעולות על הכנסותיו כפתרון קבע, הצליחה אשתו של הסופר, ארנקה בהם, לגרום לקארינתי לפטר את המזכיר. פרנץ קארינתי (בנו של הסופר) זוכר את האירועים בצורה שונה וככל הנראה צבעונית יותר בסיפורו הקצר "המזכיר" (גרצר מוזכר שם בשם פוליצר) וגם נכדו של הסופר מארטון קארינתי כתב עליו ב"עווית השטן" (Ördöggörcs) .
גרצר תרם גם לפרסום ספריו של קארינתי. ההנחה היא שהוא ליקט וערך כמה מהכרכים שלו. גם מהדורת האוסף בת עשרת הכרכים של קארינתי משנת 1928 קשורה בשמו. קארינתי נשאר בקשר טוב עם גרצר גם לאחר סיום עבודתו כמזכיר. הוא כתב את ההקדמה לספרו הראשון ואחר כך סקר את כל יתר ספריו.
כתביו

תרגילי מוח, 1932
הוקוס, 1933
חידה, 1935
שיץ - בילויים מהנים, טריקים ערמומיים, 1935
ראו גם

פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים. בודפשט, האגודה ההונגרית של ספרנים וארכיונאים, 1939-2002.
הלקסיקון החדש של רוואי. עורך ראשי. אישטוואן קולגה טרשוי. סקסארד, הוצאת באביץ', 1996.
לקריאה נוספת

אנדראש שרף: דוד חידות (hvg.hu) (גרסה של 2 בנובמבר 2008. רק גרסה זו להדפסה זמינה למשתמשים שאינם רשומים. )
הערות שוליים

↑  "Érsekcsanádi állami anyakönyvek, 1897. évi születések, 6. sorszám". FamilySearch. נבדק ב-2014-12-16.
↑  A soproni halotti anyakönyv 1944-1945. évi másodpéldánya (25. kötet), 1945. év 524. folyószám, valamint "Érsekcsanádi állami anyakönyvek, 1948. évi halálesetek, 8. sorszám". FamilySearch. נבדק ב-2016-03-06.
↑  Ügyszám: G8037, lajstromszám: 115723.
↑  "Herzog Mária Eleonóra halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 518/1942. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-23.
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. V. ker. állami házassági akv. 425/134. folyószáma alatt.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7920 1497  VIAF: 121458468   WorldCat (עם VIAF): 121458468
לוסיאן לוי-בריהל

| --- | --- |

צילום דיוקן משנות ה-1920
 לידה:  19 באפריל 1857 פריז, צרפת 
 פטירה:  13 במרץ 1939  (בגיל 81) פריז, צרפת 
 מקום לימודים:  אקול נורמל סופרייר, סורבון 
 מוסדות:  סורבון 
 תחומי עניין:  היסטוריה של הפילוסופיה, אנתרופולוגיה, סוציולוגיה
 עיסוק:  אנתרופולוג, סוציולוג, סופר, פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  אמיל דורקהיים,
 השפיע על:  קרל גוסטב יונג, פול מאסון-אורסל, הלן מצגר, לואי היילמסלב, לאון ברונשוויג, עמנואל לוינס
 מדינה:  צרפת צרפת
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (15 בינואר 1928) אביר בלגיון הכבוד (7 בפברואר 1906) 
 צאצאים:  אנרי-לוי ברול 
 
לוסיאן לוי-בריהל (בצרפתית: Lucien Lévy-Bruhl;‏ 19 באפריל 1857, פריז – 13 במרץ 1939, פריז) היה פילוסוף, סוציולוג ואנתרופולוג יהודי-צרפתי שתרם לחקר החשיבה והמוסר על בסיס ניתוח תרבותם של בני העמים החיים בתנאי תקופת האבן שלא ידעו קריאה וכתיבה. הוא נודע, בין השאר בתאוריה שלו על המנטליות הפרימיטיבית הטרום-לוגית. כהוגה מקורי וקפדן, הושפע לוי-בריהל מרעיונותיהם של קונט ודורקהיים. כאנתרופולוג ואתנוגרף ביסס את השקפותיו לא על מחקרי שדה של עצמו אלא על עיון בספרות ענפה של תיאורי מנהגים ותרבויות בידי עדים וחוקרים אחרים. הוא כיהן כפרופסור לתולדות הפילוסופיה המודרנית באוניברסיטת סורבון (1927-1899) ונבחר לחבר המכון של צרפת - במסגרת האקדמיה למדעי האתיקה והפוליטיקה.
ספריו השפיעו על התאוריות של פיאז'ה ויונג.
קורות חיים

נולד בשנת 1857 בפריז בשם לוסיאן לוי, למשפחה יהודית שמקורה בלורנה - במץ ובסן דייה-דה ווז'. אביו, סילבן לוי (1915-1830) היה סוחר ואמו ארנסטין לבית ברנאר (1939-1832) הייתה עקרת בית.
לוסיאן לוי היה תלמיד מצטיין. הוא למד בתיכון "שארלמאן" בפריז, לרבות לימודי מוזיקה, פילוסופיה ומדעי הטבע, והחל משנת 1876 באקול נורמל סופרייר שבו סיים השני במחזורו. מאותן השנים על ספסלי הלימודים יצר קשרי ידידות עם ז'אן ז'ורס ועם אנרי ברגסון. בשנת 1879 עבר את מבחני ההסמכה agrégation בפילוסופיה. לימד בהתחלה בבתי ספר תיכון בפואטייה (1882-1879) ובאמיין (1883-1882), אחר כך בשנים 1883-1895 לימד "רטוריקה גבוהה" בתיכון לואי לה גראן בפריז (כשהחליף את אנטואן בירדו). לימד פילוסופיה גם בבית המדרש הרבני בפריז.
פעילותו האקדמית והמחקרית

בינתיים, בשנת 1884 סיים עבודות הדוקטורט (docteur ès lettres) בסורבון בשפה הצרפתית על "רעיון האחראיות" ובלטינית "Quid de Deo Seneca senserit" (מה סבר סנקה על אלהים).
בשנת 1886 התמנה למרצה ממלא מקום באקול נורמל סופרייר בפריז והחל מאותה שנה, 1886 לימד גם ב"בית הספר החופשי למדעי המדינה" (שהיה באותן שנים מוסד חינוך פרטי) קורסים על ההיסטוריה של התנועות הפוליטיות ועל התפתחות הרוח הציבורית בגרמניה ובאנגליה במאתיים השנים האחרונות. משנת 1895 התמנה למרצה להיסטוריה של הפילוסופיה בפקולטה לספרות בסורבון, והחל משנת 1902 הופקד כאחראי על הקורס לתולדות הפילוסופיה המודרנית. ב–1905 התמנה כפרופסור שלא מן המניין וב–1908 כפרופסור מן המניין בסורבון כמחליפו של אמיל בוטרו בקתדרה לתולדות הפילוסופיה המודרנית, תפקיד שמילא עד 1927.
בשנת 1889 פרסם את ספרו על הפילוסופיה המודרנית הצרפתית ובעקבותיו ספר על הפילוסופיה הגרמנית ("גרמניה אחרי לייבניץ" 1890), ספר ראשון על הגותו של יאקובי (1894), הרצה קורס ראשון על הגותו של אוגיסט קונט (1900) ופרסם "מכתבים לא ידועים של ג'ון סטוארט מיל אל אוגיסט קונט"). בספרו "המוסר ומדע המנהגים" (1903) התעניין לראשונה מקרוב בהיבטים אתנולוגיים.
בימי פעילותו בסורבון פרסם לוי-בריהל ספרים על טבעה של מה שהוא כינה הנפש הפרימיטיבית.
בשנת 1910 פרסם את הספר "התפקודים הנפשיים בחברות הפרימיטיביות", ב-1922 את "המנטליות הפרימיטיבית" שדן ב"סיבתיות" אצל בני אדם בחברות "פרימיטיביות", ב−1928 - "הנפש הפרימיטיבית", הדן במושג "נפש" או "נשמה" ב−1931 -את הספר "העל-טבעי וטבעה של הנפש הפרימיטיבית", ב-1935 -את "המיתולוגיה הפרימיטיבית" וב–1938 את "החוויה המיסטית והסימבוליזם הפרימיטיבי".
לוי-בריהל הקים בשנת 1917 את כתב העת לפילוסופיה Revue philosophique de la France et de l'étranger (כתב עת פילוסופי של צרפת וארצות אחרות) וכמו כן בשנת 1925, יחד עם מרסל מוס ופול ריווה ייסד את המכון לאתנולוגיה שליד אוניברסיטת סורבון.
הוא נבחר לחבר האקדמיה למדעי המוסר והמדינה במסגרת המכון של צרפת.
אחרי פרישתו בשנת 1927 מסורבון ומהמכון האתנולוגי בעקבות חילוקי דעות עם כמה מעמיתיו, הוא הקדיש את רוב זמנו לכתיבה ולנסיעות. לוי-בריהל לימד, בין היתר, כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד (1920-1919), ג'ונס הופקינס וקליפורניה.
בשנת 1928 יחד עם אינטלקטואלים צרפתים וגרמנים אחרים השתתף בקורסים האוניברסיטאיים של דאבוס בשווייץ.
באותה שנה השתתף בהקמת מכונים אתנולוגיים בקוסטה ריקה, ניקרגואה, אל סלוודור וגואטמלה.
פעילותו האקדמית והמחקרית > סוציולוגיה של המוסר - 1903

בשנת 1903 פרסם לוי-בריהל את "המוסר ומדע המנהגים", ספר שהושפע על ידי ההגות הסוציולוגית של אמיל דורקהיים.
לוי בריהל הבחין כי המושג "מוסר" מציין עובדות מוסר, את מדע המעשים המוסריים ואת "אמנות המוסר הרציונלית".
עובדת מוסר היא עובדה חברתית כגון מנהגים, טקסים, חוקים, וגם תאוריות מוסר הנחשבות לחוקים, לנורמות.
לוי-בריהל הבחין גם מדע של המנהגים, ענף של סוציולוגיה, החוקר את המנהגים, וכן את צורות המוסר השונות (קודים, מסורות, תורות חינוכיות של מוסר ומנהגים) הקיימות בחברות שונות. הן יחסיות, "רלטיביות", כי הן קשורות להקשר החברתי או ההיסטורי. לוי-בריהל תמך ברלטיביזם המוסרי, - שלילת האחדות של הטבע האנושי-, ובו זמנית הוא תמך בפוזיטיביזם המוסרי, המתבסס לא על התאוריות אלא על תצפיות.
יישום מדע המוסר כונה על ידי דורקהיים ועל ידי לוי-בריהל "אמנות המוסר". אמנות המוסר מנסה לשפר את המציאות החברתית על סמך נתונים ממדע המוסר.
ספרו זה של לוי-בריהל התקבל בחיוב על ידי סוציולוגים. הוא ביקש לקדם בהשראה סוציולוגית את פיתוחו של מדע מנהגים שיהיה מנוגד לפילוסופיית המוסר (תורות המוסר). גישה זו עוררה בקורות וקריאות תגר מצד הפילוסופים. הועלו אז שאלות באם ניתן לחקור עובדות מוסר כמו שחוקרים כל חפץ, מבלי להתחשב בהיבט הסובייקטיבי של ההתנהגויות (סוציולוגיזם)? המנהגים הם תלויי-תקופה, -מקומות, -תרבויות (רלטיביזם)? האם בניית מדע של המנהגים היא הרס המוסר לסוגיו?
פעילותו האקדמית והמחקרית > בתחום האתנולוגיה

לוי-בריהל ראה בכתבי האתנולוגיה שלו מכלול בן שישה כרכים: 1."הפונקציות הנפשיות בחברות הנחותות" (1910), 2. "המנטליות הפרימיטיבית" (1922), 3. "הנפש הפרימיטיבית", 4. "העל-טבעי והטבע במנטליות הפרימיטיבית" (1932), 5. "המיתולוגיה הפרימיטיבית" (1935), 6. "החוויה המיסטית והסמלים אצל הפרימיטיבים" (1938).
בשנת 1939 תלמידו, מוריס לנהארדט פרסם אחרי מותו של לוי-בריהל, את הרוויזיה שערך המחבר להגותו בשנים 1939-1938, תחת הכותרת "פנקסים" (Carnets)
פעילותו האקדמית והמחקרית > בתחום האתנולוגיה > הניגוד בין מנטליות מודרנית למנטליות פרימיטיבית

התזה של לוי-בריהל עוררה שערורייה בתקופתו ואחר כך : ל"אדם הפרימיטיבי" אין אותם ההרגלים הנפשיים כמו האדם המערבי או המודרני, אינו חושב באמצעות מושגים, אין לו "נפש" זהה (על אף "הזהות הבסיסית של כל נפשות בני אדם - שכולן מסוגלות לחשוב, לדבר, לחשב וכו').
הוא הבחין בין שני אפיונים בסיסיים של המנטליות הפרימיטיבית - טרום-לוגית ומיסטית.
קודם כל, המנטליות הפרימיטיבית היא "טרום-לוגית". לפי לוי-בריהל (בספרו Les fonctions mentales dans les sociétés inférieures) האדם הפרימיטיבי אינו רגיש לסתירות ולבלתי אפשרי וחסר לו המושג "סיבתיות". אינו בוטח בחווייה התחושתית ומתייחס יותר למיתוסים.
בעוד אריסטו גרס כי החשיבה הלוגית מתבססת על עקרון הזהות (א הוא א) ועל עקרון אי-הסתירה (א אינו לא-א), האדם הפרימיטיבי, לעומת זאת, טוען שהוא גם הוא עצמו, וגם בעל חיים מסוים, טוטם, הוא גם העקבות שהוא משאיר, ביתו, בעוד שבעל החיים הוא גם אדם וכו'.
לוי-בריהל הגיע למסקנה זו מקריאת דו"חות אתנולוגיים, למשל על שבט טרומאי מברזיל שחבריו מזהים עצמם גם עם חיות מימיות או בני השבט בורורו, גם כן בברזיל, המזהים עצמם גם עם תוכים אדומים.
הלוגיקה מבחינה בין חלק לשלם, אולם "האדם הפרימיטיבי" מזהה את החלק עם השלם: הראש למשל זהה עם הגוף. בשביל האדם הפרימיטיבי אין בעיה כלשהי בלהיות נוכח בשני מקומות בו זמנית - כאן ושם, וגם מבחינת הזהות - להיות אחד ולהיות שניים בו זמנית. הוא אינו רואה ניגוד בין טבע לעל-טבעי. אינו יוצר מושגים, רעיונות כלליים ומופשטים.
האפיון השני של המנטליות הפרימיטיבית הוא היותה "מיסטית", מבוססת על "חוויה מיסטית". לוי-בריהל פיתח את המושג הזה בספרו "החוויה המיסטית והסמלים אצל הפרימיטיבים".החוויה המיסטית בדרך כלל היא "ההרגשה הרציפה ללא תודעה ברורה, של נוכחותם של יצורים דומים לאלו שבמיתוסים ובאגדות" (ע' 15). הפרימיטיבי מביט במציאות מתוך הזיקה למיתוסים, מערבב בחוויות הדומות לשלנו, אמונה במציאות בלתי נראית ובלתי נתפסת שבה שולטים רוחות, מתים, כוחות על-טבעיים. מטרתו היא פחות קוגניטיבית כמו רגשית:הוא מחפש יותר את נוכחותם ופעולתם של הכוחות העל-טבעיים, מאשר סיבות פיזיות אובייקטיביות. הוא מרגיש - אינו ממשיג - סימפתיה בין היצורים, "השתתפות מיסטית".
פעילותו האקדמית והמחקרית > בתחום האתנולוגיה > ה"השתתפות"

את המושג "השתתפות מיסטית" פיתח לוי-בריהל בספרו La mentalité primitive. אצל האדם הפרימיטיבי קיימת זהות חומרית, קרבה הדוקה בינו ולבין יצורים אחרים.
לוי בריהל הבחין שני סוגים עיקריים של "השתתפות":
א."שותפות של מהות, זהות בין ה"משתתף" ודבר שהוא שותף בו: למשל, בין היצור לחלקיו, לדברים שהם חלק ממנו או השייכים לו- שערות, צפורניים, הפרשות, בגדים, עקבות של צעדים, תמונה וכו', ושותפות בין הסמל למה שהוא מייצג, שייכות לקבוצה כמו שו של העינב לאשכול - למשל בין חבר בשבט טוטמי ולשאר חברי השבט, חיים או מתים", הזדהות עם בעלי חיים וצמחים מסוימים, כשהאדם והיצורים האלה הם cosubstantial -בעלי מהות משותפת. כלומר "להיות זה להשתתף"
ב.שותפות כחיקוי, כלומר סירוב של מה שלא קיבל לגיטימציה באמצעות תקדים, מסורת של מיתוסים, ואמונה בתופעות מבשרות (prefiguration).
התגובות, הבקורות, הביקורת העצמית

גישתו של לוי בריהל התקבלה היטב אצל חלק מקוראיו, אולם עמיתים אנתרופולוגים - כמו מרסל מוס או ברוניסלב מלינובסקי מתחו עליו בקורת חריפה, גם על שיטתו, וגם על מסקנותיו.
ההמשגה עוררה בקורת בזמנו גם ומאוחר יותר בקרב נציגים של העמים הילידים במושבות של המעצמות הקולוניאליות, כולל צרפת, שהיו משוכנעים כי גישתו של לוי בריהל הייתה גזענית ואולי אף באה להצדיק את המדיניות הפטרנליסטית הקולוניאלית.
מאוחר יותר, מרי דאגלס, שחזרה לחקור את המונח "טרום-לוגי", שנדחה אחרי מלחמת העולם השנייה באופן שנראה חפוז מדי על ידי האנתרופולוגים כ"משקף משפטים קדומים וגזענות". היא מצאה שכמעט בלתי אפשרי לבוא בטענות ללוי-בריהל על הניגוד שהוא הציע בין "לוגי" ול"טרום-לוגי".
לוי-בריהל עצמו, שהיה מודע לבעיתיות של המינוח עוד בתקופתו, כתב בשנת 1921 בנוגע לשני ספריו " Les Fonctions mentales… וLa Mentalité primitive:שניהם יצאו מתוך אותו המאמץ לנסות לחדור אל צורות החשיבה ואל עקרונות הפעולה של אותם בני אדם, שאנחנו מכנים, באופן מוטעה מאוד, פרימיטיבים, ושהם באותו זמו רחוקים וקרובים מאוד אלינו" (במבוא ל"La Mentalité primitive 1960, מהדורה 15, ע' VII)
לקראת סוף חייו, אחרי שנת 1935, שינה לוי-בריהל, עוד יותר ובאופן רדיקלי, את המונח "מנטליות פרימיטיבית" כפי שהגדיר אותו בתחילת המאה, ומצא כי "ההשערה כי קיימת מנטליות פרימיטיבית שונה משלנו" לא רק שאינה הולמת אלא אינה ניתנת להגנה. בשנת 1938 כתב ב"פנקסיו""במילים אחרות, נתקן בדיוק את מה שחשבתי לנכון ב-1910: אין מנטליות פרימיטיבית הנבדלת ממנטליות אחרת (שלנו - NN) על ידי שני האפיונים -מיסטי וטרום-לוגי. קיימת מנטליות מיסטית יותר מודגשת ויותר נגישה לצפייה אצל ה"פרימיטיבים" מאשר בחברה שלנו, אולם היא קיימת בנפשו של כל אדם".(פנקסים ע' 131)
"לא נזהרתי מספיק כשדברתי על ניגוד... מה שאינו עולה בקנה אחד אינו ניגוד. אי התאמת משפטים היא אי אפשרות "פיזית" אולם איננה אי אפשרות לוגית. (ע' 9). לא ניתן לדבר על "חוק ההשתתפות" רק מכיוון שהפרימיטיבי מרגיש כי לו וליצורים אחרים טבע זהה. לא ניתן להגיד שהפרימיטיבי דוחה את הקטגוריה "סיבתיות". הוא יותר מפגין אדישות כלפי הסיבות המשניות, הנסיבות, האמצעים, והוא דבק בסיבות ה"עמוקות", העל-טבעיות: אם בתו מתה, לא משנה באיזו דרך, הכשת נחש או מחלה, החשוב בשבילו הוא לחפש את המקור - מעשה מכשף, או הפרה של טאבו.
לפי ורוניק סדן ומרטין פורנייה, לוי בריהל היה היחיד בין עמיתיו שהביע התנצלות, באריכות ובכנות ברורה, על משפטים קדומים גזעניים שהשתקפו בספריו הראשונים. "לאורך חייו הארוכים, השתנו דברים רבים בגישתנו כלפי תרבויות שונות משלנו. היה לו הזמן לתפוס זאת והאומץ להביע את צערו".
התגובות, הבקורות, הביקורת העצמית > מעורבותו הפוליטית

בשנת 1904, כעמית לימודים וידיד של ז'אן ז'ורס תרם לוי-בריהל לעיתון שהקים אז ז'ורס, ל'הומניטה, שהיה בהתחלה עיתון סוציאליסטי ולימים הפך לביטאון של הקומוניסטים הצרפתים.
לוי-בריהל היה בן דוד של אלפרד דרייפוס ונמנה עם הראשונים שקמו לתמוך בו בפומבי.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הסתקרן לוי-בריהל להשוות בין המצב בצרפת ובגרמניה וראה בתנופתם של חיי הרוח והתרבות בגרמניה את היסוד המוסרי להתקדמותה של ארץ זו.
בימי מלחמת העולם הראשונה גויס לוי-בריהל לשירות הממשלה על ידי תלמידו, אלבר תומא, שהתמנה לשר. הוא עסק אז במאבק נגד תעמולת המלחמה הגרמנית והשתתף בעריכתם של הביטאון של אליאנס פראנסז (Bulletin de l’Alliance française) ושל ביטאון התעשייה הצבאית הצרפתית (Bulletin des usines de guerre). בשנת 1919 השתתף כנספח של משרד החוץ הצרפתי בוועידת השלום בפריז.
חייו הפרטיים

לוי-בריהל היה נשוי החל משנת 1882 לאליס לואיז בריהל (1935-1859), בתו השלישית של התכשיטן היהודי האמיד דוד בריהל (1901-1822) ששורשיו היו בוורמס שבגרמניה. הוא אימץ בשנת 1902 גם את שם המשפחה של אשתו.
לבני הזוג נולדו שלושה בנים: (איזאק) אנרי לוי-בריהל (1964-1884), משפטן וסוציולוג, פרופסור בפקולטה למשפטים בפריז, הרופא לאון מרסל לוי-בריהל (1944-1883), שנרצח עם משפחתו באושוויץ והמהנדס לכימיה ז'אן-פול לוי-בריהל (1960-1890).
גיסו, אחי אשתו, הסוציולוג אנרי בריהל (1927-1858) היה נשוי לברט כַאהן, בתו של הרב הראשי של צרפת, צדוק כאהן. בתם, אודט מונו-בריהל (1972-1906), ארכאולוגית ומזרחנית הייתה נשואה לביוכימאי ז'אק מונו. אחותה של ברט, הלן כַּאהן, הייתה נשואה לרב הראשי של פריז (1939-1933) ואחר כך של צרפת (1950-1939), ז'וליאן וייל (1950-1873). אחותה השנייה של ברט, אנה כאהן, הייתה אשתו של הרב הראשי של צרפת, ישראל לוי (1939-1856).
אחד מנכדיו, רמון לוי-בריהל (2008-1922) לחם ברזיסטאנס והיה סטטיסטיקאי ידוע.
אחד מאחייניו של לוסיאן לוי-בריהל, אדריאן דוד בריהל (1973-1902) היה מבקר אמנות וארכאולוג, ואחייניתו, הלן מצגר,
(1944-1889) התפרסמה כהיסטוריונית ופילוסופית של המדע ונספתה באושוויץ.
עם תלמידיו נמנו פילוסופים כמו אטיין ז'ילסון, האתנולוג מוריס למאן, ז'ורז' דוורה (במכון לאתנולוגיה).
מורשתו > ההשפעה על יונג

עבודתו של לוסיאן לוי-בריהל, במיוחד המונחים שלו "ייצוג קיבוצי" (או "ייצוג קולקטיבי") ו"השתתפות מיסטית" השפיעו על התורה הפסיכולוגית של קארל גוסטב יונג.
יונג השתמש במושג "ייצוגים קולקטיביים" של לוי בריהל ויישם אותו בפסיכולוגיה כשהוא רואה בהם תכנים לא מודעים. הוא שאל את המונח של לוי -בריהל "השתתפות מיסטית" Participation mystique בעיצוב המונח "לא מודע קולקטיבי". בתופעה של זהות קולקטיבית מקורית והשתתפות מיסטית הוא ראה תופעה נפשית שמקורה בשלב בהתפתחות נפש האדם - "הלא מודע הראשוני"- שבו אין דיפרנציאציה בין סובייקט לאובייקט.
מורשתו > גישה רלטיביסטית ואובייקטיבית

לוי-בריהל ראה את עצמו כחוקר של "הטבע האנושי" ונעזר לשם כך בניתוח הטקסטים של הפילוסופים (לייבניץ,קונט,) ואחר כך בנתונים שאסף מן הדו"חות האתנולוגיים. גישתו התנגדה לרעיונות האבולוציה של הנפש והחברה מיסודם של הרברט ספנסר ואמיל דורקהיים. מאוחר יותר, ב"פנקסיו" הסכים שהמבנה הלוגי של הנפש הוא זהה בכל החברות האנושיות. הוא תמך בחקר המנטליות - כולל ההגות הפילוסופית, המיתולוגיה, המוסר, הדת והמדע, בהקשר ההיסטורי, החברתי והגאוגרפי. גישתו לתפקודים הנפשיים של האדם הייתה רלטיביסיטית והתנגדה לגישה האוניברסליסטית..
פרסים ואותות הוקרה

1917 - נבחר למכון של צרפת כחבר באקדמיה למדעי המדינה והמוסר
7 בפברואר 1906 - אביר בלגיון הכבוד של צרפת
15 בינואר 1928 - קצין בלגיון הכבוד של צרפת