stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של קטר
ימי קדם > שליטה פרסית (250 לפנה"ס - 642 לספירה)

בעקבות ניצחונה של האימפריה הפרתית על הסלווקים בשנת 250 לפנה"ס, האחרונה צברה דומיניון וכוח רב בחופי הים הערבי. כפי הפרתים שהיו תלויים נתיבי סחר דרך המפרץ הפרסי, הם הקימו את מחנות צבאם לאורך החוף. קדרות אופייניות לאימפריה הפרתית נמצאו בקטר והוכיחו את קשרה של קטר לאימפריה.
בצפון דוח'אן, שכנה תחנת דיג אשר אניות זרות הביאו אליה דגים ב -140 לפנה"ס. מספר מבני אבן וכמויות גדולות של עצמות דגים נמצאו באתר.
שליטת המוסלמים בקטר > תקופת בית אומיה (661 - 750)

קטר הייתה מרכז גידול סוסים וגמלים מפורסם בתקופה האומיית. כמו כן, בקטר היה מסחר בפנינים בתקופת בית אומיה וכך תושבי חצי האי החלו להתבוסס ולשלוט בכלכלתם. כמו כן, משטר האמירות בקטר נוצר עם הגעת בית אומיה, האמיר הקטרי הראשון היה קטרי אבן אל-פוג'אאה, על שמו נקרא חצי האי ונקראת המדינה.
שליטת המוסלמים בקטר > התקופה העבאסית (750 - 1253)

בתקופה העבאסית צמחו בקטר ערים חדשות והיא הייתה תקופת שגשוג ושלום. עיר בולטת וגדולה שפותחה בתקופה זו היא העיר מורוואב (עוד קיימת בשטחי העיר א-רואייס), בעיר זו נבנו למעלה מ-100 בנייני אבן שני מסגדים, ומצודה עבאסית. העיר הייתה העיר הגדולה הראשונה בקטר והמצודה שנבנתה שם היא המצודה השלמה העתיקה ביותר בקטר ששרדה עד היום. כמו כן, מורוואב, שכנה בדרום א-רואייס, לא על החוף, מורוואב הייתה ההתיישבות הראשונה בקטר שלא ישבה על קו החוף.
תור הזהב הפוסט-מוסלמי של קטר > שליטת הוספריד וממלכת הורמוז (1253 - 1515)

רוב מזרח חצי האי ערב היה בשליטת ממלכת הוספריד בשנת 1253 אך השליטה באזור נתפסה על ידי נסיך הורמוז ב-1320. כמו בתקופת המוסלמים, גם בתקופה זו מרבצי הפנינים בקטר היו בסיס הכלכלה הקטרית. בשנת 1507, האימפריה הפורטוגזית הגיעה לקטר וכבשה את הורמוז בפיקודו של אפונסו דה אלבוקרקי, משניו של אלבוקרקי גילו מרדניות וב-1515 עזבו הפורטוגזים את השטח עקב מרדנות משניו של אלבוקרקי וסכסוכים במטה, בהמשך השנה פלשו הפורטוגזים מחדש לקטר והפעם ניצחו בקרב, הריבונות על קטר עברה למנואל הראשון, מלך פורטוגל.
הערות שוליים

1 2 3  A Country Study: Qatar
1 2 3  ח'ליפה חייה, מייקל רייס, Bahrain Through the Ages: The Archaeology, עמוד 79
↑  "History of Qatar"
↑  פייג' קוגן, Middle East Review 2003-04: The Economic and Business Report
1 2 3 4 5  Qatar Country Study Guide Volume 1 Strategic Information and Developments
1 2 3 4  Rahman 2006
↑  Background Note:Qatar
↑  איזור המפרץ הפרסי ערב הכרעות גורליות, דבר, 10 ביולי 1970
↑  "Book reviews"
1 2  מוחמד עבדול נאיים, Qatar Prehistory and Protohistory from the Most Ancient Times
↑  "A peek into Neolithic activity"
1 2 3 4 5 6 7  casey and vine, 1991
1 2 3  מייקל רייס, Archaeology of the Arabian Gulf
1 2 3 4 5  "History of Qatar"
1 2  עבדאללה מרסי, Prehistory in Northeastern Arabia: The Problem of Interregional Interaction
1 2  ליסה מקקוי, (Qatar (Major Muslim Nations
1 2  מוחמד אאל ת'אני, Jassim the Leader: Founder of Qatar
↑  Pepole Of Western Asia
↑  רוברט ג'וניור קרטר, Al-Khor Island: Investigating Coastal Exploitation in Bronze Age Qatar
↑  מגי פיטר, The Archaeology of Prehistoric Arabia
↑  ברוך, סטרמן Rarest Blue: The Remarkable Story Of An Ancient Color Lost To History And Rediscovered
↑  קיליק קרטר, (2014)
↑  "Late Babylonian Period and Neo-Assyrian Period (1000 BC - 606 BC)"
↑  "Archaeological heritage of pre-Islamic Qatar"
↑  Gulf States: Kuwait, Bahrain, Qatar, United Arab Emirates, Oman, Yemen.
↑  ג'וליאן ריד. Indian Ocean In Antiquity.
↑  הולגר קאפל, Atlas of the stone-age cultures of Qatar
1 2  פיליפ קדן, Atlas of the Gulf States
↑  "New techniques to locate lost prehistory in Qatar"
↑  מייבי, לו, (Understanding Muslim Discourse (2009
↑  אולסון, ג'יימס ס. (1991). Historical Dictionary of European Imperialism
כד מן התקופה הנאוליתית שנמצא באזור.
שרשרת שנמצאה והוערכה שהיא מהמילניום החמישי לפני הספירה.
אגם באי אל ח'ור שבו נמצאו רוב ממצאי דילמון
חורבות מתקופת הברזל שנמצאו על החוף המערבי של קטר ושוחזרו.
מבצר עבאסי באל - מאאה
הר אסא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  502 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  דרום הנגב, מערבית לאילת
 רכס הרים:  הרי אילת
 קואורדינטות:  29°33′59″N 34°54′19″E﻿ / ﻿29.5663889°N 34.9052778°E﻿ / 29.5663889; 34.9052778
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אילת מוגדלת) הר יהושפט הר צפחות אילות חבל אילות מצרים ירדןהר אסא(למפת אילת רגילה) הר יהושפט הר צפחות א. חבל אילות מצרים ירדןהר אסא  he הר אסאhe הר אסאמפת  __ אילת (in English: Eilat) [‌דרום הנגב‌]מצפון: __ מועצה אזורית חבל אילות (in English: Hevel Eilot Regional Council) ממזרח: עקבה (in English: Trace) מדרום: מפרץ אילת (in English: Gulf of Aqaba) ממערב: חצי אי (in English: Peninsula) סיני (in English: Sinai) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הר אסא הוא הר בגובה 502 מטרים מעל פני הים בהרי אילת, בדרום הנגב.
ההר ממוקם כשני קילומטרים ממערב לאילת וכשלושה קילומטרים מגבול ישראל–מצרים. אפיקו של נחל שלמה ממוקם ממערב להר, ומעבר לו ממוקם הר שלמה.
כשמם של הרים נוספים באזור, גם הר אסא קרוי על שם אחד ממלכי יהודה, אסא.
ערך זה הוא קצרמרבנושא הרים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפארק הלאומי הרי ויקלו

| --- | --- |

הרי קלוארנה
 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1991
 גוף מנהל:  שירות הפארקים הלאומיים והטבע של אירלנד
 נתונים ומידות
 שטח:  220 קמ"ר
 מיקום
 מדינה:  אירלנד
 קואורדינטות:  53°01′05″N 6°23′53″W﻿ / ﻿53.018°N 6.398°W﻿ / 53.018; -6.398
 https://www.wicklowmountainsnationalpark.ie/
  (למפת אירלנד מוגדלת) דבלין סוורדס קורק לימריק ליפורד גולוויי אניס נייס נאבן צפון אירלנד  הים האירי  ב. הים הקלטי איי אראן  האוקיינוס האטלנטי הפארק הלאומי הרי ויקלו(למפת אירלנד רגילה) דבלין סוורדס קורק לימריק ליפורד גולוויי אניס נייס נאבן צפון אירלנד  הים האירי  ב. הים הקלטי איי אראן  האוקיינוס האטלנטי הפארק הלאומי הרי ויקלו 
הפארק הלאומי הרי ויקלו (באנגלית: Wicklow Mountains National Park, באירית: Páirc Náisiúnta Sléibhte Chill Mhantáin) הוא אזור מוגן באירלנד, אחד משישה פארקים לאומיים במדינה. גודל הפארק הוא כ-220 קמ"ר והוא ממוקם לאורכו של מחוז ויקלו וכן באזורים מצומצמים במחוזות השכנים דרום דבלין ודן לירי-ראת'דאון. הפארק מכיל בתוכו את הרי ויקלו, רכס ההרים הגבוה והגדול באירלנד. בפארק מגוון אתרים תיירותיים הפופולריים בקרב תיירים ותושבי הערים דבלין וויקלו, הממוקמות צפונית ומזרחית אליו בהתאמה, וכן אתרים היסטוריים ומסלולי הליכה רבים.
האתר ההיסטורי החשוב בפארק הוא מנזר גלנדלוך – אוסף מבנים נזיריים מימי הביניים המוקדמים המקושרים לקווין הקדוש. אתרים נוספים כוללים מבנים נזיריים נוספים, מרכז לימוד עתיק ושרידים של כפר כרייה שפעל באזור. האטרקציות התיירותיות בפארק כוללות מסלולי הליכה, טיפוס, חתירה, צלילה, דייג ושחייה. כמו כן, ישנם מסלולי נסיעה בפארק שנועדו לצפייה בנוף ההרים דרך המכונית, אחת מהן היא "דרך הצבא" ששימשה את צבא הממלכה המאוחדת לאחר המרד האירי של 1798. בפארק מגוון בתי מלון והארחה, מרכז מבקרים, מסעדות ודוכני מזון וחלק מהמסלולים בו נגישים לבעלי כיסא גלגלים.
ישנם בתי גידול רבים בתחומי הפארק – ביצות כבול, חורשות נשירות, חורשות מחטנאיות, ערבות ושדות בור. הפארק גם עשיר במיני הצמחים שגדלים בו – חמציצים, נוריתיים, סוף, שרכיים, שרכנים ומינים שונים של טחבי עלים, כמו גם במיני העצים שגדלים בו – עצי צינית, לוז ומילה. מיני בעלי החיים המוגנים בפארק כוללים מספר מינים של עטלפים, של לוטרות ותשעה מינים של ציפורים הנמצאות בסכנת הכחדה – מינים שונים של זרונים, בז נודד וברבור שר.
לאחר שעלו מספר הצעות להפיכת האזור לאתר מוגן, הוא הוכרז רשמית כפארק לאומי בשנת 1988 על ידי הטישך צ'ארלס הוהי במנזר גלנדלוך. הפארק נפתח רשמית בשנת 1991, והוא מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים והטבע של אירלנד שנמצא תחת המשרד הממשלתי לניהול התרבות, המורשת והגיילטאכט. צוות הפארק אחראי לשימור הטבע בתחומו, קידום המחקר והחינוך, ביטחון הציבור ושמירת שכנות טובה עם הקהילות שבקרבתו. במאי 2009, נוספו לפארק כ-28.33 קמ"ר ובשנת 2016 נוספו 19.82 קמ"ר נוספים.
הערות שוליים

↑  אתר הפארק הלאומי נכתב ב-11 ביולי 2011
↑  אתר הפארק הלאומי נכתב ב-10 בנובמבר 2016
↑  אתר הפארק הלאומי נכתב ב-11 ביולי 2011
↑  אתר הפארק הלאומי נכתב ב-11 ביולי 2011
↑  הדיון בוועדה בדאל אירן ב-26 ביוני 1992
↑  Casey, Sean: Wicklow Mountains National Park: An Insight ירחון משנת 2002
↑  Paul Melia, Kevin Doyle: State to buy 5,000 acres of Nama lands in Wicklow Mountains מאמר מעיתון האינדפנדנט
השנה האפיגרפית

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 שפת המקור:  צרפתית 
 הוצאה
 הוצאה:  Presses universitaires de France 
 תאריך הופעה ראשונה:  1888
 
כתובת קבורה של חייל מהלגיון החמישי מקדוניקה שהתגלתה בשכם. מסומנת: AE 1927, 146
השנה האפיגרפית (בצרפתית: L'Année épigraphique, או בקיצור: AE) הוא פרסום צרפתי אפיגרפי. הפרסום התחיל בשנת 1888 על ידי רנה קוגנט שעמד בראש המחלקה ל"אפיגרפיה ועתיקות רומא" בקולז' דה פראנס, וז'אן-גיום פיניון, סגן אפיגרף. האוסף כולל את כל הכתובות המתגלות באותה שנה ברחבי העולם וקשורים לרומא העתיקה, לרוב בלטינית או ביוונית, תוך חלוקה לתקופות.
היכל התהילה של הקריקט האוסטרלי

היכל התהילה של הקריקט האוסטרלי הוא חלק מגלריית הספורט האוסטרלית ומהמוזיאון האולימפי הנמצא במגרש הקריקט של מלבורן. 
 היכל תהילה זה מכיל בתוכו את שחקני הקריקט האוסטרלים הטובים ביותר בהיסטוריה.
הרעיון להיכל תהילה זה הועלה על ידי מועדון קריקט מלבורן, שרצה לכבד את שחקני הקריקט הטובים בהיסטוריה. ב-6 בדצמבר 1996, נחנך היכל התהילה במעמד ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון הווארד. עם חנוכת ההיכל הוחלט להכניס את עשרת החברים הראשונים לתוכו. נכון לשנת 2016, בהיכל התהילה חברים 43 שחקני קריקט.
קריטריונים לכניסה

אלה הם הקריטריונים לקבלה להיכל התהילה של הקריקט האוסטרלי:
השחקן חייב להיות לא-פעיל כבר חמש שנים.
השחקן חייב השפעה על המשחק, ולא רק סטטיסטיקה טובה.
השחקן חייב היה להשפיע על השיטה בה הוא שיחק.
השחקן חייב היה להשיג לפחות אחד מהבאים: 20 משחקי טסט, מאה ריצות או 75 ויקטים (Wicket).
השחקן חייב היה לשחק לפחות במדינה אחת, למעט אוסטרליה.
חברי ועדת הבחירה

ועדת בחירת החברים מכילה בתוכה את המנהל הכללי של מועדון קריקט מלבורן, ד"ר ג'ון ליל, את קפטני נבחרת אוסטרליה לשעבר, ריצ'י בנאד וביל לוורי, את ראש קריקט אוסטרליה ונציגי תקשורת.
חברי היכל התהילה > עשרת החברים הראשונים

עשרת החברים שחנכו את היכל התהילה:
פרד ספופורט'
ג'ון בלקהאם
ויקטור טרומפר
קלארי גרימט
ביל פונספורד
דונלד בראדמן
ביל אוריילי (קריקט)
ריי לינדוול
דניס ליל (אנ')
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2000

ורוויק ארמסטרונג
נייל הארבי
אלן בורדר
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2001

ביל וודפול
ארתור מוריס
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2002

גרג צ'אפל
סטן מקייב
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2003

איאן צ'אפל
לינדסי האסט
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2004

יו טרמבל
אלן דבידסון
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2005

קלם היל
רוד מארש
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2006

בוב סימפסון
מונטי נובלה
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2007

צ'ארלס מקרטני
ריצ'י בנהוד
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2008

ג'ורג' גיפן
איאן היילי
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2009

סטיב ווג
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2010

ביל לאורי
גארת' מקנזי
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2011

מארק טיילור
דאג וולטרס
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2012

שיין וורן
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2013

גלן מק'גראת'
צ'ארלי טרנר
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2014

בלינדה קלארק
מארק וו
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2015

ג'ק ריידר
אדם גילכריסט
חברי היכל התהילה > חברי שנת 2016

וולי גראוט
ג'ף תומפסון
איאן צ'אפל
מונטי נובלה
הפארק הלאומי ואטנאיוקול

הפארק הלאומי ואטנאיוקול (באיסלנדית: Vatnajökulsþjóðgarður) הוא אחד משלושת הפארקים הלאומיים באיסלנד. הוא מכיל את כיפת הקרח ואטנאיוקול.
ההכרזה על הפארק הלאומי הייתה ב-7 ביוני 2008, וב-5 ביולי 2018 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
מאפיינים

שטחו של הפארק 14,141 קמ"ר המהווה כ־14% משטחה של איסלנד כולה והופכת אותו לפארק הלאומי השני בגודלו באירופה ביחס לשטח המדינה, לאחר הפארק הלאומי יוגיד-וה ברוסיה.
ייחודיותו של הפארק במגוון הרחב של תצורות נוף שנוצרו משילוב של נהרות, קרחונים, ופעילות געשית וגיאותרמית.
האזור הצפוני של השמורה מתאפיין ברמה מישורית המחולקת על ידי נהרות קרח, שזרימתם חזקה בקיץ. במזרח ישנן ביצות רחבות ידיים שמהוות בתי גידול לאיילי צפון ואווזים ורודי-רגל. דרום השמורה מתאפיינת בהרים גבוהים כולל הר הגעש Öræfajökull, והפסגה הגבוהה ביותר באיסלנד קוואנאדאלסניוקור. באזור המערבי של השמורה היו זירה של פעילויות געשיות משמעותיות. בפרט, ההתפרצות של הר הגעש Eldgjá בשנת 934 והתפרצות הר הגעש לאקי בשנים 1783–1784 נחשבות לשתיים מבין ההתפרצויות הגדולות ביותר שתועדו בהיסטוריה.
ניהול הפארק הלאומי

הפארק מחולק ל-4 טריטוריות שכל אחת מהן מנוהלת באופן נפרד ובעלת מרכז מבקרים עצמאי. פקחי השמורה מסיירים בשטחה באופן קבוע ובעונת הקיץ מציעים סיורים מודרכים לתיירים.
מטפסי הרים בדרכם לפסגת קוואנאדאלסניוקור
צילום פנורמי של הפארק הלאומי
הפארק הלאומי אורדסה ומונטה פרדידו

הפארק הלאומי אורדסה ומונטה פרדידו (בספרדית: Parque Nacional de Ordesa y Monte Perdido) נמצא בהרי הפירנאים, ומשתרע על פני כ-156 קמ"ר בצפון הקהילה האוטונומית אראגון שבצפון-מזרח ספרד. ב-1918 הוכרז  שטח של 21 קמ"ר באזור עמק אורדסה כפארק הלאומי, וב-1982 הורחב הפארק לשטחו הנוכחי. חלקו מהווה את לב ליבה של שמורת אורדסה-וינמלה (Ordesa-Viñamala) שהוכרזה כבר ב-1977 כשמורה ביוספרית של אונסק"ו. ב-1997 הכריז הארגון על הפארק ועל הפארק הלאומי פירנאים שמעברו הצרפתי של הגבול כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה

הפארק שוכן בהרי הפירנאים, וכמה מפסגות ההרים בו גבוהות מ-3,000 מ'. הר פרדידו, הגבוה שבהרים, מתנשא לגובה של 3,355 מ' מעל פני הים. האזור החל להתעצב בתקופת השלישון. נסיגת קרחונים בתקופת הרביעון הביאה ליצירתם של עמקי הפארק ושל הקרקסים הקרחוניים האופייניים לאזור. רוב הסלעים בשטח הפארק הם אבני גיר, מה שמקל על היווצרותן של תופעות קרסטיות.
החי והצומח

האזורים הנמוכים של הפארק עשירים בצמחייה, ועצי אשור ואשוח שכיחים בהם. בגבהים שבין 1,500 ל-1,700 מ' נפוצים עצי שדר הכסף ומילה אירופית וערבה מכסיפה. האזורים הגבוהים יותר, עד גובה של 2,000 מ', מאופיינים בעצי אורן ושיחי אשכרוע ירוק-עד. האזורים שגובהם למעלה מ-2,000 מ' צחיחים למדי, ומאופיינים בעיקר בצמחייה עשבונית, ובכמה מיני צמחים אנדמיים. פרח האדלווייס נחשב לאחד מסמליו של הפארק.
אחד מבעלי החיים המזוהים עם הפארק היה יעל הפירנאים שנכחד בשנת 2000. בעלי חיים נוספים כוללים צפירי פירנאים, מרמיטות, חזירי בר וחפרפרות פירנאים. עם העופות נמנים עופות דורסים כעיטים, נציים וינשופים. מאז 1989 מפעילה הנהלת הפארק תחנות הזנה, כדי למנוע את היכחדותם של בעלי חיים מסוימים. בנוסף, הגיעה ההנהלה להסכמים עם תושבי הכפרים באזור, המקצים שטחי מרעה לחיות המשק שלהם, מבלי לפגוע במרקם האקולוגי של הפארק.
היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות אנושית באזור בשלהי התקופה הפלאוליתית. במהלך הרקונקיסטה עברו באזור הגסקונים, שהושיטו יד לנוצרים בחצי האי האיברי, אך ככלל נותר האזור מבודד, ולא הושפע יתר על המידה מהמלחמות שפקדו את ספרד וצרפת.
בשלהי המאה ה-18 החלו מדענים לגלות עניין בטופוגרפיה של האזור, וב-1788 חקר אותו לואי רמון דה קרבונייר, ולאחר פרסום מחקריו בפריז בשנה שלאחר מכן, החל האזור למשוך אליו הרפתקנים רבים. ב-16 באוגוסט 1918 הוכרז פארק לאומי בעמק אורדסה, שהיה לאחד הפארקים הלאומיים הראשונים בעולם כולו. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 עמד גורלו של הפארק בסכנה, עקב תוכניות להקים סכר הידרואלקטרי ולהציף את עמק אנייסקלו. בעקבות לחץ של ארגונים ושל תושבים בוטלה התוכנית, ושטח הפארק אף הורחב כמעט פי שמונה, ב-13 ביולי 1982.
מדי שנה פוקדים את הפארק כ-600 אלף מטיילים, ובחודשי הקיץ הוא עמוס למדי (באוגוסט 2009 ביקרו בו כ-5,000 מטיילים ביום). כדי למנוע פגיעה בפארק, נאסרת בחודשי העומס כניסה עם כלי רכב פרטיים, והנהלת הפארק מפעילה הסעות מאורגנות מהעיירה טורלה הסמוכה.
הערות שוליים

↑  http://www.petermaas.nl/extinct/speciesinfo/pyreneanibex.htm The Extinction Website
אגם מרבורה למרגלות הר פרדידו ו"צילינדר" מרבורה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12250444j (data)  GND: 4449773-8  SUDOC: 028182855  VIAF: 127628441   WorldCat (עם VIAF): 127628441
המהומות באצטדיון בפודגוריצה

המהומות בפודגוריצה התרחשו במהלך משחק הכדורגל בין נבחרות מונטנגרו ורוסיה במוקדמות יורו 2016 שנערך ב-27 במרץ 2015 באצטדיון העירוני בפודגוריצה שבמונטנגרו. המשחק הופסק בדקה ה-68. לאחר שאוהדי נבחרת מונטנגרו החלו לזרוק חפצים לעבר השחקנים.
מהלך האירועים

המהומות החלו כבר בדקה הראשונה של המשחק, כאשר שוער נבחרת רוסיה איגור אקינפייב נפגע מחזיז שהושלך לעברו מאחורי השער מהיציע של אוהדי מונטנגרו. השוער נפל על כר הדשא ואושפז בדחיפות (הוא נלקח במכונית חשמלית). הרופאים אבחנו כוויות צוואר וזעזוע מוח המשחק הופסק למשך 35 דקות והקהל הוזהר כי במקרה של אירוע חוזר ונשנה משני הצדדים, המשחק יסתיים.
לאחר שרומן שירוקוב החמיץ בעיטת עונשין מול נבחרת מונטנגרו, עפו חפצים על המגרש ופרצה מריבה בין הצדדים. שופט המפגש דניז אייטקין לקח את הנבחרת הרוסית לחדר ההלבשה. אייטקין קיבל החלטה להפריע למשחק כאשר השחקן הרוסי דמיטרי קומבארוב הראה כי נפגע מפגיעת מטבעות שהושלכו לעברו. האוהד המונטנגרי לוקה לזרביץ', שיידה נור לעבר אקינפייב, הסגיר את עצמו למשטרה לאחר המשחק ובבוקר 28 במרץ נלקח לתחנת המשטרה.
קורבנות

אבחנתו של אקינפייב לא הייתה ידועה בתחילה. הצד הרוסי דיבר על זעזוע מוח, הצד המונטנגרי דיווח על צריבה בצוואר. ב-28 במרץ נתן רופא המרכז הקליני המונטנגרי אליו נלקח אקינפייב מיליאן זינדוביץ', בראיון לחברת הטלוויזיה והרדיו המונטנגרית RTCG, אמר כי השוער קיבל כוויות קלות בצווארו. הוא גם אמר כי לא היו איומים על חייו של אקינפייב ובהמשך כל הדיווחים הרפואיים הסתכמו בכוויה. עד מהרה שוב החל אקינפייב להשתתף במשחקים ואף בילה את היום עם אוהד נכה במפגש שאורגן מטעם קרן הצדקה של ורה. ב-28 במרץ אוהדי נבחרת מונטנגרו התנצלו בפני נבחרת רוסיה ואוהדיה, אליהם הצטרף מאמן נבחרת מונטנגרו, ברנקו ברנוביץ'. בבוקר 29 במרץ נתן לוקה לזרביץ' ראיון בו התנצל בפני השחקנים ואוהדי שתי המדינות.
השלכות

רוסיה דרשה לפסוק הפסד טכני למונטנגרו, מונטנגרו התעקשה לערוך את המשחק מחדש במגרש נייטרלי עם יציעים ריקים. ב-28 במרץ הודיעה אופ"א כי תוציא פסק דין ב-30 במרץ, אך ההחלטה הסופית נדחתה. לבסוף, ב-30 במרץ אופ"א הודיעה כי היא עלולה להעניש את האוהדים הרוסים, שכן במהלך המשחק הוצגו ביצועים שלהם דגל גרמניה המזרחית והדגל השחור-צהוב-לבן הקיסרי הרוסי, והאוהדים עצמם שרפו את דגל נאט"ו במחאה נגד הפצצת יוגוסלביה בשנת 1999.
ב-8 באפריל בישיבת ועדת הבקרה, האתיקה והמשמעת של אופ"א, התקבלו ההחלטות הבאות:
נבחרת מונטנגרו ספגה תבוסה טכנית בתוצאה 0:3, כמו גם שני משחקי בית שלאחר מכן ללא צופים;
איגוד הכדורגל של מונטנגרו ייענש בקנס של 50,000 יורו;
התאחדות הכדורגל הרוסית תיענש בקנס של 25,000 אירו על התנהגות האוהדים הרוסיים.
הערות שוליים

↑  Футбольный матч Россия — Черногория был прекращен из-за беспорядков на стадионе — Новости Владивостока на VL.ru
↑  צפו: חזיז פגע בשוער רוסיה. המשחק פוצץ, באתר ערוץ הספורט, 28 במרץ 2015
1 2 3 4  Футбольный матч Россия — Черногория был прекращен из-за беспорядков на стадионе — Новости Владивостока на VL.ru
↑  קאפלו: "היו חייבים להפסיק את המשחק"
↑  Болельщик, бросивший файер в Акинфеева сдался полиции (ברוסית)
↑  Disciplinary updates
↑  רוסיה קיבלה ניצחון טכני, מונטנגרו תארח בלי קהל, באתר ONE‏, 8 באפריל 2015
↑  ‏0:3 טכני לרוסיה על מונטנגרו, באתר ספורט1, 8 באפריל 2015
↑  רוסיה זכתה בניצחון טכני על מונטנגרו, באתר ynet, 8 באפריל 2015
היסטוריה תרבותית

היסטוריה תרבותית (באנגלית: "Cultural history") היא תחום המשלב בין גישות האנתרופולוגיה וההיסטוריה, כדי לבחון מסורות תרבות פופולריות ופרשנויות תרבותיות של חוויה היסטורית. היא בוחנת את התיעודים והתיאורים הנרטיביים של אירועים מהעבר, הכוללים את מכלול האירועים (המתרחשים ברצף ומובילים מהעבר להווה ואף לעתיד) הנוגעים לתרבות.
ההיסטוריה התרבותית מתעדת ומפרשת אירועי עבר בהם מעורבים בני אדם דרך הסביבה החברתית, התרבותית והפוליטית של האמנויות והמנהגים הקשורים לקבוצה חברתית. ההיסטוריון השווייצרי יעקב בורקהרדט (1818–1897) סייע לייסד את ההיסטוריה התרבותית כדיסציפלינה. ההיסטוריה התרבותית חוקרת ומפרשת את תיעוד החברות האנושיות על ידי ציון דרכי החיים השונות הייחודיות שנבנו על ידי קבוצת אנשים הנמצאים בבחינה. ההיסטוריה התרבותית מערבת את מקבץ הפעילות התרבותית מהעבר, כדוגמת טקסים, הדרכות במנהגים והאינטראקציה בין התושבים המקומיים.
תיאור

היסטוריוני תרבות רבים בהווה טוענים שזו גישה חדשה, אך היסטוריונים של המאה התשע עשרה, כמו המלומד השווייצרי להיסטוריה של הרנסאנס, יעקב בורקהרדט, התייחסו להיסטוריה תרבותית.
ההיסטוריה התרבותית חופפת בגישותיה עם התנועות הצרפתיות של היסטוריה של תפיסות חיים (אנ') (histoire des mentalités; פיליפ פויירה, 2004) ועם מה שמכונה היסטוריה חדשה (new history), ובארצות הברית היא קשורה קשר הדוק לתחום הלימודים האמריקאיים (אנ'). כפי שהגה במקור ההיסטוריון השווייצרי יעקב בורקהרדט ביחס לרנסאנס האיטלקי, הייתה היסטוריה תרבותית מכוונת לחקר תקופה היסטורית מסוימת במלואה, לא רק לגבי ציור, פיסול ואדריכלות, אלא גם את הבסיס הכלכלי העומד בבסיס החברה, והמוסדות החברתיים בחיי היומיום שלה. הדים לגישתו של בורקהרדט במאה ה-20 ניתן לראות בספרו של יוהאן הויזינחה "סתיו ימי הביניים" (1919).
לרוב ההתמקדות היא בתופעות המשותפות לקבוצות שאינן העילית שבחברה, כגון: קרנבל, פסטיבל ופולחנים ציבוריים; מסורות הופעות של מספרי סיפורים, שירה אפית וצורות מילוליות אחרות; התפתחויות תרבותיות ביחסי אנוש (רעיונות, מדעים, אומנויות, טכניקות); וביטויים תרבותיים של תנועות חברתיות כגון לאומיות. כמו כן נבחנים מושגים היסטוריים עיקריים ככוח, אידאולוגיה, מעמד חברתי, תרבות, זהות תרבותית (אנ'), עמדה, גזע, תפיסה ושיטות היסטוריות חדשות. מחקרים רבים שוקלים התאמות של התרבות המסורתית לתקשורת המונים (טלוויזיה, רדיו, עיתונים, כתבי עת, פוסטרים וכו'), מהדפוס לסרט הקולנוע וכיום לאינטרנט (תרבות הקפיטליזם). הגישות המודרניות שלה מגיעות מתולדות האמנות, אסכולת האנאל, האסכולה המרקסיסטית, המיקרו היסטוריה והיסטוריה תרבותית חדשה.
אבני בוחן תאורטיות נפוצות להיסטוריה תרבותית עדכנית כוללים את: ניסוחו של יורגן הברמאס את הספרה הציבורית בספרו "ההשתנות המבנית של המרחב הציבורי הבורגני". המושג "תיאור גדוש" של קליפורד גירץ (הובא למשל בפרשנות של תרבויות); ורעיון של הזיכרון כקטגוריה תרבותית-היסטורית, כפי שנדון בספר של פול קונרטון (Paul Connerton) "כיצד חברות זוכרות" (How Societies Remember).
היסטוריוגרפיה והמהפכה הצרפתית

התחום שבו ההיסטוריה התרבותית מהסגנון החדש מתייחסת לעיתים קרובות כאל כמעט פרדיגמה היא הרוויזיוניזם ההיסטורי של המהפכה הצרפתית, שתוארך לספרו רב ההשפעה של פרנסואה פירה משנת 1978, "לסיים את המהפכה הצרפתית" (Penser la Révolution française). "הפרשנות הרוויזיוניסטית" מאופיינת לעיתים קרובות כמחליפה את "הפרשנות החברתית" לכאורה הדומיננטית, המרקסיסטית לכאורה, שמאתרת את הסיבות למהפכה בדינמיקה בין המעמדות. הגישה הרוויזיוניסטית נטתה לשים יותר דגש על תרבות פוליטית. היסטוריונים של המהפכה בעשרות השנים האחרונות בחנו את תפקידם ועמדתם של נושאים תרבותיים כמו מגדר, פולחן ואידאולוגיה בהקשר של התרבות הפוליטית הצרפתית הפרה-מהפכנית, דרך קריאת רעיונות של תרבות פוליטית באמצעות תפיסתו של הברמאס את המרחב הציבורי.
היסטוריונים שעשויים להיות מקובצים תחת מטרייה זו הם רוז'ה שארטייה (אנ'), רוברט דרנטון (אנ'), פטריס היגונה (אנ'), לין האנט (אנ'), קית' בייקר (Keith Baker), ג'ואן לנדס (Joan Landes), מונה אוזוף (Mona Ozouf) ושרה מאזה (Sarah Maza). כל החוקרים הללו עוסקים בתחומי עניין מגוונים למדי, ואולי הושם דגש רב מדי על האופי הפרדיגמטי של ההיסטוריה החדשה של המהפכה הצרפתית. קולין ג'ונס (Colin Jones), למשל, אינו זר להיסטוריה תרבותית, להברמאס או למרקסיזם, וטען בעקביות כי הפרשנות המרקסיסטית אינה מתה, וניתן להחיותה מחדש; ככלות הכול, ללוגיקה של הברמאס יש חוב גדול מאוד להבנה המרקסיסטית. רבקה ספנג (Rebecca Spang) טענה לאחרונה כי על אף כל הדגש שלה על הבדל וחדשנות, הגישה ה"רוויזיוניסטית" שומרת על רעיון המהפכה הצרפתית כקו פרשת מים בתולדות המודרניות (כביכול), וכי הרעיון הבעייתי של "המודרניות" עצמו משך תשומת לב מועטה.
לימודי תרבות

לימודי תרבות הם תחום אקדמי הפופולרי בקרב קבוצה מגוונת של חוקרים. הם משלבים כלכלה פוליטית, גאוגרפיה, סוציולוגיה, תאוריה חברתית (אנ'), תורת הספרות, לימודי קולנוע / וידאו, אנתרופולוגיה תרבותית, פילוסופיה, ותולדות האמנות / ביקורת האמנות (אנ') על מנת לחקור תופעות תרבות בחברות שונות. חוקרי לימודי תרבות מתרכזים לעיתים קרובות באופן שבו תופעה מסוימת קשורה לענייני אידאולוגיה, לאומיות, אתניות, מעמד חברתי או מגדר. את המונח טבע ריצ'רד הוגארט (אנ') בשנת 1964 כשהקים את "מרכז בירמינגהם ללימודי תרבות עכשווית". הנושא נקשר מאז מאוד לסטיוארט הול (אנ'), שהחליף את הוגארט כמנהל.