stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק דנציגר
קריירה > אמנות ואקולוגיה

באוגוסט 1970 נסע דנציגר לביקור בגרמניה כיועץ ל"בצלאל" ובהזמנת הממשלה הגרמנית. באחד מבתי-הספר לאמנות שבהם ביקר פגש את האמן יוזף בויס (Joseph Beuys), מן האמנים הבולטים במחצית השנייה של המאה העשרים. בויס, שהיה ידוע בתפיסותיו ההוליסטיות את האמנות, תפיסות שניסו להציע דרך לשינוי חברתי דרך המדיום האמנותי, מצא שפה משותפת עם דנציגר, שהיה עסוק בשנים אלו בפיתוחן של תפיסות אקולוגיות דומות. בעקבות המפגש אף הסכים בויס להגיע ל"בצלאל" וללמד שם, אולם הזמנה זו לא יצאה אל הפועל בשל מלחמת יום הכיפורים.
תחושתו של דנציגר כי יש לשקם ולפייס את מערכת היחסים הפגועה בין האדם לסביבתו הובילה לתכנון פרויקטים סביבתיים המשלבים שיקום אתרים, אקולוגיה ותרבות. בשנת 1971 הציג דנציגר את העבודה "נוף תלוי" בתערוכה קבוצתית גדולה בשם "מושג + אינפורמציה", שאותה אצר יונה פישר במוזיאון ישראל. העבודה הורכבה מבד תלוי ועליו תערובת של צבעים, אמולסיה פלסטית, סיבי צלולוזה ודשן כימי, שעליו גידל דנציגר עשב בעזרת מערכת תאורה והשקייה. לצד הבד הוקרנו שקופיות המציגות פגיעה בטבע על ידי התיעוש המודרני. בתצוגה זו שאף דנציגר ליצור יחידה אקולוגית המתקיימת כ"אמנות" וכ"טבע" בה בעת.
את "תיקון" הנוף כמעשה אמנותי פיתח דנציגר בפרויקט "פרויקט שיקום מחצבת נשר", בשיפוליו המערביים של הכרמל. בפרויקט זה התנהל שיתוף פעולה בין דנציגר האמן לבין מדענים כגון האקולוג זאב נאווה וחוקר הקרקע יוסף מורין. בפרויקט, שלא הגיע אל סיומו מעולם, ניסו ליצור מתוך שאריות המחצבה סביבה חדשה באמצעים טכנולוגים ואקולוגיים שונים. "אין להחזיר את הטבע למצבו הקודם. צריך למצוא שיטה להשתמש בטבע מחדש שנוצר כחומר לתפיסה כוללת חדשה". לאחר השלב הראשון של הפרויקט הוצגו בשנת 1972 מאמצי השיקום כתערוכה במוזיאון ישראל.
פסלו "עקלתון" (1975) היה אחד הפרויקטים הבודדים שהצליח דנציגר להציב במרחב הציבורי. "עקלתון", שהוצב בפארק הירקון בתל אביב, נבנה כחומת בטון מתפתלת. הפסל, שצבעו הלבן הבוהק מזכיר משהו מן הקברים הפולחניים שעניינו את דנציגר, מתפקד כיצירה מופשטת שהאור הנופל עליה משנה את צורתה ללא הפסק. הצללים מודגשים על ידי משחקי הגבהים שבחומה ובניגוד שבין צבעה הלבן לבין הדשא.
בשנת 1977 נערך בגולן טקס נטיעה של 350 שתילי עץ אלון כחלל הנצחה לחללי סיירת אגוז. דנציגר, ששימש כשופט ב"תחרות לתכנון ועיצוב אתר הנצחה לחללי הסיירת הצפונית", הציע כי במקום אנדרטה יושם הדגש על הנוף עצמו ועל יצירת אתר בעל "משמעות" החורגת מן הפונקציונליות של אתר הנצחה. "הרגשנו שכל סטרוקטורה ורטיקלית מעוצבת כפסל, ואפילו פסל מרשים ביותר, לא תוכל לעמוד בתחרות עם הרכס. כשהתחלנו לעלות בשטח גילינו כי סלעים, שנראו מרחוק כטקסטורה, הם בעלי תוקף ואופי מיוחד במינו". תפיסה זו נבעה מחקירה של אתרי פולחן בדואיים ופלסטיניים בארץ ישראל, אתרים שבהם משמשים העצים הן כסממן לצד קברי קדושים והן כמוקד פולחני, עליו תולים "בדים צבעוניים מבהיקים בכחול ובירוק תלויים על אלונים [...] מתוך צורך נפשי יוצאים אנשים לתלות בדים אלה, יוצאים לבקש משאלה".
עדות מוקדמת לאחד ממקורות תפיסה זו בתהליך יצירתו של דנציגר ניתן למצוא בחורשת האלונים ב"סג'את אל-ארבעין" ("חורשת הארבעים") על הכרמל, המוקדשת לארבעים גיבורים ערביים, ואשר הוצעה על ידו כמקום מתאים להקמת אתר הנצחה לחללי חיל התותחנים. בטקס הנטיעה שנערך בט"ו בשבט השתתפו אנשי הסיירת, בני המשפחות וכן אמנים שונים כגון זריצקי ואביגדור סטימצקי.
הנצחה

בשנת 1973 התחיל דנציגר לאסוף חומרים לספר שיתעד את יצירתו. במסגרת ההכנות לספר תיעד את מקומות הפולחן הארכאולוגיים והעכשוויים בישראל, מקומות שהפכו למקור השראה החל מתחילת שנות השבעים. הספר – "מקום" – יצא לאור בשנת 1982, לאחר מותו של דנציגר, והציג צילומים של אתרים אלו לצד פסליו של דנציגר, תרגילי עיצוב וסקיצות לעבודות ולרעיונות אקולוגיים, שהוצגו כ"פיסול" בעל ערכים של אמנות מופשטת, כגון פעולות ל"אגירת מי גשמים" וכדומה. אחד המקומות המתועדים בספר הוא בוסתן כיאט בנחל שיח בחיפה, שנבנה על ידי עזיז ח'יאט בשנת 1936. במסגרת שיעוריו בטכניון יצר דנציגר, ביחד עם סטודנטים, התנסויות בעיצוב, לצד טיפול ותחזוקה של הבוסתן.
חיים אישיים

בשנת 1937 פגש דנציגר את מריון אדי, שעתידה להיות לאשתו הראשונה. משפחתו של דנציגר התנגדה אמנם לקשריו עם מריון, בת נוצרייה לאם מוסלמית, אולם הסיבה שבגללה חזר דנציגר לבדו לארץ ישראל בשנת 1938 הייתה שמריון לא הצליחה לקבל אישור הגירה לארץ.
בתל אביב, למרות נישואיו עם מריון, נפגש דנציגר גם עם צעירות יהודיות רבות שנמשכו אל יופיו. בנימין תמוז סיפר כי "יפהפיות תל אביב של הימים ההם היו באות אל החצר מפני ששמע הגבר המקסים הגיע אל אוזניהן, והיפהפיות הללו חדרו גם אל הסטודיו שלנו, והפעם כמודלים, ובלבד שתהיינה בחברתו... לנו היו מודלים בחינם וככל שרצינו ויותר מזה". מאחת מאותן נשים נולדה בשנת 1940 תמר, בתו של דנציגר שגדלה במשפחה מאמצת.
בשנת 1949 בעת שהותו בלונדון נולד בנו ג'רמי.
בשנת 1954 נשא לאישה את סוניה, רעייתו השנייה, שאותה פגש כמה שנים קודם לכן. הוא קיבל על עצמו עבודה כמעצב של מערה תיירותית בחבל קנט, בעיר צ'יזלהרסט שבאנגליה. בזמן העבודות התמוטטה תקרת המערה ודנציגר נקבר תחתיה. בעקבות מאורע זה, בשנת 1955, חזר דנציגר לישראל לאחר תקופת אשפוז ארוכה בבית חולים אנגלי. מאשתו סוניה נולדו לו שני ילדים, נורית דנציגר-רכס, בוגרת בצלאל במחלקה לקרמיקה, ומטפלת באמנות, ואמנון דנציגר.
ב-11 ביולי 1977 נהרג דנציגר בתאונת דרכים ליד רמלה בעת שהיה בדרכו מירושלים. דבר מותו פורסם רק למחרת. נטמן במתחם בתי הקברות בחיפה.
בתו, תמר דנציגר, הייתה נשואה למרדכי קידר ("האסיר X"). אחיינו הוא שופט בית המשפט העליון לשעבר, יורם דנציגר.
יצירות עיקריות

נמרוד (פרט), 1939
אבן חול נובית
אוסף מוזיאון ישראל, ירושלים
שבזיה, 1939
אבן חול נובית
אוסף הפניקס חברה לביטוח
הסנה הבוער, 1957
ברזל
אוסף מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
תבליט, 1958
האוניברסיטה העברית, גבעת רם, ירושלים
תבליט (פרט), 1958
האוניברסיטה העברית, גבעת רם, ירושלים
תבליט, סוף שנות החמישים
 ברזל בטון ואבן
תחנת "סולל בונה" של הכרמלית, חיפה
לנופלים, 1962
בית יד לבנים, חולון
מוביל מים, 1962
ברונזה
מכלאה ומוביל מים, 1962, אוסף הפניקס חברה לביטוח
כבשי הנגב, 1963
ברונזה
אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
מלך הרועים, 1964–1966
פליז
 אוסף מוזיאון ישראל, ירושלים
מלך הרועים, 1964–1966
פליז
דיוקן זאב ז'בוטינסקי, 1967
מצודת זאב, תל אביב-יפו
חושן, 1969
פליז
אוסף בנק דיסקונט
קשר הדורות, 1969
ברזל צבוע
מוזיאון ההעפלה וחיל הים, חיפה
עקלתון, 1975
בטון
פארק הירקון, תל אביב-יפו
השכלה

1923–1925 בית-הספר הפרטי לחינוך פרוגרסיבי, בהנהלתה של דבורה קלן
1925 בצלאל, שיעורים פרטיים בהדרכת זהרה שץ
1926–1929 הגימנסיה העברית רחביה, השוכנת תחילה בשכונת הבוכרים ואחר כך ברחביה
1930–1932 גימנסיה הרצליה, לימודי התנ"ך וההיסטוריה
1932–1933 בית הספר הריאלי, חיפה
1933–1934 אוטושו קולג', מחוץ לונדון
1934–1937 פיסול עם הפסל ג'רארד, בית-הספר סלייד לאמנות, אוניברסיטת לונדון
1951–1952 תכנון גנים ונוף, בית-הספר של אגודת הארכיטקטים (א.א.), לונדון
הוראה

1955 עיצוב תלת-ממדי, פקולטה לאדריכלות בטכניון, חיפה
פרסים

1945 – פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב (על הפסל "הקורבן")
1958 – פרס מועדון "מילוא", תל אביב; פרס אנדרטת קריית אונו
1968 – פרס ישראל לפיסול
1969 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים.
עבודות עיקריות

| --- | --- |
 פסלים "נמרוד" (1939) מוזיאון ישראל, ירושלים.  "שבזיה" (1939), אוסף הפניקס חברה לביטוח.  "הסנה הבוער" (1957), אוסף מוזיאון חיפה לאמנות.  "כבשי הנגב" (1963), אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.  "מלך הרועים" (1964–1966)  "חושן" (1969), (סדרה של 8 יציקות).  "עקלתון" (1975), פארק הירקון, תל אביב.:  עיצוב נוף 1959 – גן עבור "בית קליר", רמת גן (אדריכל: דב כרמי)  1965 – גן לבית בת שבע דה רוטשילד באפקה (נהרס; אדריכלים: דב כרמי, צבי מלצר, רם כרמי)  1971 – פרויקט שיקום מחצבת נשר (לא הושלם)  1977 – אתר הנצחה לחללי סיירת אגוז
אמנות במרחב הציבורי

1957 אנדרטה לזכר שלמה בן יוסף, ראש פינה
1958 קיר עשוי אבן מסותתת שמגולפים בה סמלים מתקופת מלכות יהודה בכניסה לאוניברסיטה העברית, קמפוס גבעת-רם, ירושלים
1962 "לנופלים", ברזל מולחם בגובה 2.6 מטר, אנדרטה יד לבנים, חולון
1967 דיוקנו המונומנטלי של זאב ז'בוטינסקי, מצודת זאב, תל אביב
1969 "אנדרטה לחלוצי העלייה ה"בלתי-ליגאלית", כניסה למוזיאון חיל הים, חיפה
1975 "עקלתון", פיסול נוף לבן, מוקם בהזמנת קרן תל אביב לספרות ולאמנות, פארק הירקון, תל אביב
אבודים – דמויות

צוות השחקנים בעונה החמישית. משמאל לימין: מייקל אמרסון מגלם את בנג'מין ליינוס, הנרי איאן קיוזיק מגלם את דזמונד יום, חורחה גרסיה מגלם את הוגו "הרלי" רייס, ג'וש הולווי מגלם את ג'יימס "סוייר" פורד/ג'ים לה פלור, אליזבת מיטשל מגלמת את ד"ר ג'ולייט ברק, מת'יו פוקס מגלם את ד"ר ג'ק שפרד, ג'רמי דייוויס מגלם את דניאל פאראדיי, נאבין אנדרוס מגלם את סעיד ג'ראח, יוג'ין קים מגלמת את סאן וו-קוון, אוונג'לין לילי מגלמת את קייט אוסטן, טרי אוקווין מגלם את ג'ון לוק, דניאל דיי קים מגלם את ג'ין סו קוון וקן ליונג מגלם את מיילס סטרום
הדמויות מסדרת הטלוויזיה האמריקאית "אבודים" נוצרו על ידי דיימון לינדלוף, ג'יי ג'יי אברהמס וג'פרי ליבר. עלילת הסדרה מתחילה בהתרסקות מטוס נוסעים - טיסת אושיאניק מספר 815 מסידני ללוס אנג'לס - על אי בודד באוקיינוס השקט. בכל פרק מתמקדים בדמות מסוימת שעברה או עתידה נחשפים.
מתוך 324 הנוסעים בטיסה, ניצלו 71 אנשים וכלב אחד. בעונה הראשונה היו 14 שחקנים ראשיים מה שהפך את הסדרה לסדרה עם הקאסט הגדול ביותר אחרי "עקרות בית נואשות".
האחרים

"האחרים" (ידועים גם בשמות "הם", "המקומיים" ו"העוינים") הם קבוצת אנשים שהייתה על האי ושימשו כיריבי הדמויות הראשיות, ניצולי הטיסה, בשלוש העונות הראשונות. על פי היוצרים, הקבוצה הכילה בין 30 ל-40 אנשים כשטיסת אושיאניק התרסקה על האי. המונח "אחרים" נטבע על ידי דניאל רוסו וניצולי טיסת אושיאניק אימצו אותו. נראה כי לאחרים אין שם לקבוצה של עצמם אולם מנהיגם, בן ליינוס, תיאר אותם כ"החבר'ה הטובים".
האחרים > היסטוריה על האי

בסביבות שנות ה-70 הוקמה "יוזמת דארמה" - גוף מסתורי בעל משאבים ניכרים. היוזמה עסקה בפעילויות מחקר שמטרתן קידום האנושות. היא גילתה את האי והחלה לחקור אותו ואת התופעות הייחודיות המתרחשות בו. האנשים שגויסו לצוות הובאו אל האי בצוללת. על האי הוקמו תחנות מחקר ובתי מגורים לעובדי היוזמה והתפחתה קהילת אנשים בעלת אורח חיים מודרני.
עם הזמן גילו אנשי דארמה כי באי מתגוררים אנשים שחיו עליו עוד לפני הגעתם. הם כינו אותם "המקומיים" ו"העוינים" ובין שני הצדדים התפתחו יחסי מלחמה. נראה היה כי אנשי דארמה אינם יודעים דבר על המקומיים ומקורם. יום אחד הגיע העימות בין הצדדים לשיא: המקומיים הרגו את רוב אנשי היוזמה בהתקפת פתע שכונתה "הטיהור". מיעוט מאנשי היוזמה חבר למקומיים לפני הטיהור ובכך ניצל. בן ליינוס, אחד מאותם אנשים, היה למנהיג הקבוצה, שדניאל רוסו כינתה "האחרים".
לאחר הטיהור השתלטו "האחרים" על מתקני המגורים שאיישו אנשי דארמה ועל אמצעים טכנולוגיים של היוזמה כגון תחנות המחקר, הצוללת, וקשרי חוץ בין האי לעולם החיצון. לפני הגעת דארמה לא ידוע על "האחרים" כמעט דבר ומוצאם המקורי הוא תעלומה.
יוצרי הסדרה אמרו כי יוזמת דארמה אינה קבוצת האנשים הראשונה שהגיעה לאי ו"טוהרה" על ידי "האחרים" וכי "האחרים" מורכבים כיום משאריות של קבוצות רבות שהגיעו לאי וטוהרו בעבר. יוצר הסדרה, דיימון לינדלוף, השווה את "האחרים" לארצות הברית, שבמהלך השנים קלטה קבוצות שונות של מהגרים שהפכו להיות חלק מהרכב האוכלוסייה הטבעי שלה.
האחרים > הופעות ומניעים

בהיתקלויות המוקדמות שלהם עם הניצולים בסדרה עטו "האחרים" מסווה של דמויות פרימיטיביות ופראיות. במציאות, מאז ניצחונם על יוזמת דארמה, הייתה הקבוצה למתקדמת מאוד מבחינה טכנולוגית ובעלת משאבים וכוח רב. "האחרים" קשים לאיתור ונמנעים מלהשאיר אחריהם עקבות.
מניעי "האחרים" אינם ברורים. הניצולים תופסים את פעולותיהם והתנהגותם כמניפולטיביות וזדוניות: הם חטפו ילדים שהגיעו לאי או נולדו בו, כמו בתה של דניאל רוסו, אלכס, שאותה אימץ בן כבתו, או אהרון, תינוקה של קלייר. נראה כי האחרים חוטפים ילדים בשל קושי להוליד ילדים על האי. מסיבה לא ידועה, כל אישה הרה על האי מתה לפני הלידה, בשליש האחרון של ההיריון, יש טענות כי אחוז הפוריות על האי גדול פי 5.
הקבוצה הראתה עניין באנשים שהגיעו לאי ונחשבים ל"מיוחדים" כמו ג'ון לוק, שהחל ללכת עם הגעתו לאי אף על פי שקודם לכן היה משותק בכל פלג גופו התחתון.
הרכב הקבוצה בהווה שונה מאוד מכפי שהיה בזמן "הטיהור". רוב חבריה גויסו מחוץ לאי (כמו למשל ג'ולייט בורק) או צורפו לאחר שהיו כבר על האי (בהסכמה או באמצעות חטיפה).
במהלך ההיתקלויות שלהם עם ניצולי טיסת אושיאניק, הרגו "האחרים" (או תכננו להרוג) מספר ניצולים. רבים מקבוצת ניצולי החלק האחורי של המטוס נחטפו על ידי האחרים כמה ימים לאחר ההתרסקות. היריבות בין שתי הקבוצות הגיעה לשיא בקרב שהתרחש ביניהן במחנה החוף של הניצולים, ובו הייתה ידם של הניצולים על העליונה ומספר גדול מ"האחרים" נהרגו.
האחרים גרים במעין כפר פרברים מודרני. מתחם המגורים מוקף בגדר סונארית המגינה עליו מכל פלישה של גורם זר על האי (כמו למשל העשן השחור המסתורי המשוטט באי). המתחם נבנה במקור על ידי יוזמת דארמה והאחרים השתלטו עליו לאחר הטיהור.
דמויות נוספות > ניצולי טיסת אושיאניק

רוז הנדרסון (ל. סקוט קאלדוול) וברנארד נדלר (סאם אנדרסון): זוג נשוי בשנות ה-50 לחייהם. במהלך הטיסה ישבו יחד בחלקו הקדמי של המטוס. מעט לפני ההתרסקות, הלך ברנארד לשירותים שבחלקו האחורי של המטוס וכך נפרדו השניים לשתי קבוצות הניצולים. הם פגשו אחד את השני רק כאשר הקבוצות התאחדו. לפני ההתרסקות הייתה רוז חולה סופנית במחלת הסרטן אך נראה שלאחר ההתרסקות הבריאה מן המחלה. ברנארד היה רופא שיניים. לאחר מעברי הזמן במהלך העונה החמישית, רוז וברנארד נעלמים. לאחר מכן מתגלה שהם עזבו את שאר הניצולים בשביל לחיות בשקט ושלווה על האי במקום מבודד.
אדוארד מארס (פרדריק ליין): אדוארד הוא מרשל אמריקאי בתפקידו. מארס ניהל אחר קייט מצוד ממושך והצליח לתפוס אותה באוסטרליה. הוא העלה אותה על טיסת אושיאניק במטרה להשיבה לגבולות ארצות הברית. כתוצאה מההתרסקות, נפצע ונהרג כמה ימים מאוחר יותר על האי.
סינדי צ'נדלר (קימברלי ג'וסף): דיילת טיסת אושיאניק. נכחה בחלק האחורי של המטוס בעת ההתרסקות. נחטפה על ידי האחרים ביום ה-48 לשהותה על האי. הופיעה שוב בחיק האחרים ונראתה מרוצה ממקומה החדש. נהרגה על ידי אנשיו של צארלס ווידמור עם כל האחרים.
ד"ר לסלי ארזט (דניאל רובאק): מורה בחטיבת ביניים. גידל עכבישים וחרקים נוספים על האי בצנצנות, שאחר כך גרמו לשיתוקם של ניקי ופאולו. נהרג מפיצוץ דינמיט בסוף העונה הראשונה.
סת' נוריס (גרג גרונברג): טייס המטוס. נפצע בהתרסקות וקיבל זעזוע מוח. נהרג בסיום הפרק הראשון של הסדרה על ידי מפלצת העשן של האי.
אהרון: תינוקה של קלייר, נולד על האי. האחרים הביעו לא פעם עניין באהרון וניסו לחטוף אותו. בנוסף, לפני ההתרסקות, הלכה קלייר למדיום אשר אמר לה שאם התינוק שיוולד לה יגדל בידיים אחרות מאשר שלה, גורלו יהיה רע ומר.
וינסנט: כלבו של וולט מזן לברדור רטריבר. בראיין, אביו החורג של וולט, נתן לו את וינסנט במתנה כאשר וולט עבר לגור עם מייקל, אביו הביולוגי.
דמויות נוספות > אנשי אוניית התובלה

נעמי דוריט (מרשה תומאסון): אישה ממוצא בריטי שצנחה על האי בסוף העונה השלישית. נעמי היא ראש צוות משלחת ה"לוחמים" ומפקדת המבצע שאליו הם נשלחו. נרצחה על ידי ג'ון לוק.
פרנק לפידוס (ג'ף פאהי): טייס. אחד מחברי הצוות המגיע לאי בעונה הרביעית. פרנק היה הטייס של המסוק בו הגיעו חברי הצוות אל האי. הוא היה אמור להיות במקור הטייס של טיסת אושיאניק שהתרסקה. בא לאי בעונה החמישית שוב בטיסה מתוכננת שמתרסקת. בסוף העונה השישית עוזב את האי.
רג'ינה (זואי בל): אישה הנמצאת בספינה של משלחת הלוחמים בלב האוקיינוס השקט. התאבדה לאחר שהשתגעה, ככל הנראה מקלסטרופוביה שנגרמה בעקבות מיקום הספינה באמצע שום מקום בלב האוקיינוס.
ג'ורג' מינקובסקי (פישר סטיבנס): איש הנמצא בספינה של משלחת הלוחמים בלב האוקיינוס השקט. ג'ורג' הוא איש הקשר בין הניצולים על אי לבין הספינה. נהרג בעקבות התופעה המסתורית שפוקדת אנשים מסוימים בקרבה אל האי.
מרטין קימי (קווין דורנד): מוביל את צוות אנשי התובלה. קימי שרת במארינס. הוא הרג את דניאל רוסו, אלכס רוסו וקארל. בסוף העונה הרביעית הוא נהרג על ידי בן.
דמויות נוספות > תושבי אי נוספים

דניאל רוסו (מירה פורלן): אישה צרפתייה אשר הגיעה לאי עם משלחת מדענים 16 שנים לפני התרסקות טיסת אושיאניק. לטענתה כל חברי המשלחת מלבדה חלו במחלה קטלנית ומדבקת ומתו. רוסו הגיעה לאי בהיריון מתקדם, ילדה את בתה על האי וקראה לה אלכס. שבועיים בלבד לאחר הלידה לפי דבריה, חטפו האחרים את אלכס מידיה. רוסו היא זו שהזהירה את הניצולים לראשונה מפני נוכחות אנשים נוספים על האי. נהרגה ביחד עם בתה על ידי כוחותיו של צ'ארלס ווידמור.
קלווין ג'ו אינמאן (קלנסי בראון): קלווין היה מפקד בצבא ארצות הברית בזמן מלחמת המפרץ בעיראק. לאחר מכן, עזב את הצבא והצטרף ל"יוזמת דארמה" אשר שלחה אותו למשימה מיוחדת בתוך האי בצוהר תת-קרקעי, נהרג על ידי דזמונד ביום בו התרסקה טיסת אושיאניק 815.
מפלצת העשן: מפלצת עשן/האיש בשחור היא בעצם האנטגוניסט הראשי של הסדרה. במקור האיש בשחור הוא אחיו של ג'ייקוב, שתמיד חלם לעזוב את האי. לאחר שאמו מנעה ממנו את האפשרות הזו הוא רוצח אותה, וג'ייקוב הופך את האיש בשחור למפלצת העשן. היא יכולה להיראות כמו המתים, למשל היא נראתה כמו אביו של ג'ק שמת או כמו ג'ון לוק לאחר שבן הרג אותו. לבסוף מפלצת העשן מתה לאחר שרצתה להשמיד את האי.
דמויות נוספות > דמויות מהבזקי עבר/עתיד

דוקטור כריסטיאן שפרד (ג'ון טרי): אביו של ג'ק שפרד. כריסטיאן היה רופא, מנהל מחלקה כירורגית בבית החולים סבסטיאן הקדוש בלוס אנג'לס. הוא פוטר מתפקידו לאחר שבנו ג'ק, דיווח על רשלנותו הרפואית במהלך ניתוח כושל שביצע באישה וגרם למותה. כריסטיאן טס לאוסטרליה שם נפטר משתיית יתר. ג'ק בנו הגיע לאוסטרליה, מצא את גופתו ועלה איתה לטיסת אושיאניק בחזרה לארצות הברית. מאוחר יותר התגלה, כי כריסטיאן הוא גם אביה של קלייר - מה שהופך את ג'ק וקלייר לאחים למחצה.
פנלופי ווידמור (סוניה וולגר): אהובת ליבו של דזמונד ובת למשפחה עשירה ובעלת עוצמה. לאחר שנתיים שחיו ביחד, דזמונד עזב את פנלופי בטענה שהוא לא ראוי לה. גם לאחר שנפרדו, לא הפסיקו השניים לאהוב אחד את השני. לאחר שדזמונד הגיע לאי, עושה פנלופי מאמצים גדולים לנסות לאתר אותו ואת האי עליו הוא אמור להיות.
צ'ארלס ווידמור (אלן דייל): איש בעל עוצמה רבה, אביה של פנלופי והבעלים של "תעשיות ווידמור". צ'ארלס ווידמור הוא האיש העומד בראש אנשי אונית התובלה שמגיעה לאי בעונה הרביעית. לטענת בן, צ'ארלס רוצה למצוא את האי ולנצל את תכונותיו המיוחדות למטרות כספיות. צ'ארלס טוען שהאי שייך לו, ושהוא שלח את ספינת התובלה כדי להשיב את האי לשליטתו. לאחר מכן מגלים שהוא היה פעם המנהיג של האחרים אבל בן גרם לו לוותר על התפקיד ומאז הוא היה מנודה מהאי. בא לאי בעונה השישית ונרצח על ידי בן ליינוס.
אנתוני קופר (קווין טיי): אביו של ג'ון לוק. קופר הוא רוצח ונוכל החי מהונאה של הסובבים אותו. הוא הונה את בנו, ג'ון לוק, לתרום לו כליה במרמה. מאוחר יותר, כשלוק חשף במקרה תרמית אחרת של קופר, קופר ניסה לרצוח את לוק ודחף אותו מבניין רב קומות. לוק לא נהרג אבל הפך בעקבות המקרה למשותק. בהמשך, הוא גם התגלה כ"סויר האמיתי" - הנוכל אשר גרם למות הוריו של ג'יימס פורד, אשר אימץ את שמו - "סויר", בעקבות האירוע. נרצח על ידי ג'יימס פורד בעונה 3.
מת'יו אבדון (לאנס רדיק): דמות מסתורית אשר מופיעה החל מהעונה הרביעית. מת'יו עובד עבור צ'אלרס ווידמור והקים עבורו את צוות החיפוש שהגיע לאי בעונה הרביעית. בעונה החמישית הוא נרצח על ידי בן ליינוס בזמן שהוא משמש כעוזר לג'ון לוק בשליחותו של צ'ארלס ווידמור.
שרה שפרד (ג'ולי בואן): גרושתו של ג'ק שפרד.
דיאן ג'אנסן (בת' ברודיק): אמא של קייט. ניסתה להסגיר את בתה. בעונה הרביעית היא מבקשת סליחה מקייט, אך קייט לא סולחת.
נדיה יזים (אנדרה גבריאל): חברת הילדות של סעיד. נרצחת על ידי אנשי צ'ארלס ווידמור.
ז'י לי (טוני לי): ניהל רומן עם סון. הוא התאבד כשג'ין גילה על הרומן.
קאסידי פיליפס (קים דיקנס): חברתו של סויר. סויר רימה אותה, והיא הסגירה אותו לכלא. נולדה להם בת בשם קלמנטיין.
יימי (אדטוקאבוו מק'קורמאק): אחיו הצעיר של מר אקו. הוא כומר. הגיע לאי באמצעות המטוס הקל שהתרסק עליו עוד לפני שטיסת אושיאניק 815 הגיעה לאי.
איימי (רייקו איילסוורת'): כתבת הוליוודית. שייכת ליוזמת דארמה.
נאייחו

| --- | --- |


משרדי הסוכנות שוכנים בקומה השישית של מבנה משרדי הקבינט ביפן (אנ').
 מידע כללי
 מדינה:  יפן 
 סוכנות אם:  Cabinet Secretariat 
 תאריך הקמה:  1986 
 מטה מרכזי:  Nagatachō 
 אתר רשמי
 
נאייחו (ביפנית: 内調 - 内閣 情報 調査室, תעתיק: נאייקאקו ג'והו צ'וסאשיצו) הוא משרד המחקר והמודיעין בממשלת יפן, סוכנות הביון הממשלתית של יפן, המקבילה ל-CIA האמריקני והמדווחת ישירות לראש ממשלת יפן.
הסוכנות נמצאת תחת ביקורת ציבורית, על כך שמרבית הידיעות המגיעות לידיה הוא מידע ממקורות גלויים ולא איסוף מודיעין באמצעות סוכנים. הסוכנות מעסיקה עד 175 איש שמרביתם מסוכנות המשטרה הלאומית של יפן.
ב-17 בינואר 2008 בכיר הארגון היה מעורב בשערוריית ריגול, כשהואשם בריגול לטובת רוסיה והעביר להם מידע מסווג.
מנהלי הארגון

יושיו אומורי (מרץ 1993 – אפריל 1997)
קזוהירו סוגיטה (ינואר 2001 – אפריל 2001)
טושינורי קאנמוטו (אפריל 2001 – אפריל 2006)
הידשי מיטאני (אפריל 2006 – אפריל 2010)
שינאיצ'י וּוֶמאצוּ (אפריל 2010 – דצמבר 2011)
שיגרו קיטמורה (דצמבר 2011 – ספטמבר 2019)
הירואקי טקיזאווה (ספטמבר 2019 – יוני 2023)
קאזויה הארה (יוני 2023 – הווה)
אליס פיטוסי

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1916 בורג' אבו ארג', אלג'יריה 
 פטירה:  1978 (בגיל 61 בערך) אל ביאר, אלג'יריה 
 מוקד פעילות:  אלג'יריה אלג'יריה
 שפה מועדפת:  ערבית 
 פרופיל ב-IMDb
 
אליס פיטוסי (בערבית: أليس فيتوسي תעתיק: אַלִיס פִיתֻוסִי; 9 במאי 1916, בורג' אבי ארג'(אנ') תעתיק: بُرْجُ أَبِي عُرَيْرِيج) – 1978,[דרושה הבהרה] אל ביאר) הייתה זמרת ומוזיקאית יהודיה-אלג'יראית, ילידת בורג' אבו ארג', באלג'יריה הצרפתית. הייתה ידועה בשיריה בסגנון האנדלוסי וה-hawzii במהלך תקופת טרום-העצמאות של אלג'יריה. לאחר קבלת עצמאות אלג'יריה, החליטה להישאר במדינה ונצרבה בזיכרון הלאומי האלג'יראי כזמרת היהודייה היחידה שלא עזבה את ארצה.
קורות חיים

אליס פיטוסי נולדה בעיר בורג' אבו ארג' (אנ') למשפחה יהודית מוזיקלית. אביה היה רחמים פיטוסי, זמר וכנר מפורסם, ממנו למדה ממנו את מלאכתה. כשרונה המוזיקלי של אליס טופח על ידי אביה מגיל צעיר.
בשנות ה-20 המוקדמות באלג'יריה, המוזיקה הייתה עניין רב-תרבותי, עם מוזיקאים יהודים ומוסלמים החולקים היסטוריה מוזיקלית אזורית ארוכה. אז, נוכחות נשית במרחב המוזיקלי הלכה וגברה, למרות שלא פעם נתפסה כשנויה במחלוקת מסיבות מגדריות . נשים יהודיות כמו פיטוסי וחבריה, כגון רנט ל'אוראנז, לא היו נתונות לאפליה מגדרית כמו זו זמרות מוסלמיות, בשל היותן לא-מוסלמיות, ובכך כביכול, לא מפרות את "המסורת המוסלמית" בהופעתן בפני גברים.
על אף ההבדלים הדתיים, פיטוסי הופיע לעיתים קרובות עם ולפני המוסלמים. כדי לכבד את מנהגי התרבות האיסלאמית, פיטוסי ניסתה לרצות את דרישות הקהל בהופעות הללו. היא השתמשה בתזמורת מלווה שכולה מורכבת מנשים כשהופיעה עבור נשים מוסלמיות, והופיעה רק עם גברים כשהקהל היה מורכב מגברים מוסלמים. פיטוסי נחשבת לזמרת היהודייה היחידה של התקופה שביצעה שירי אל-מדאח (בערבית: مديح), שירים פואטיים לכבוד הנביא מוחמד, לקהל ערבי-מוסלמי.
ב-2006 חלק מההקלטות שלה יצאו מחדש, כדי להגיע לקהל רחב יותר, כחלק מסדרת "Trésors de la Chanson Judéo-Arabe" ("אוצרות השירה היהודית-ערבית") סדרה של חברת התקליטים Mélodie Distribution.
הערות שוליים

1 2 3  Langlois, Tony (2015). "Jewish Musicians in the Musique Orientale of Oran, Algeria". In Davis, Ruth F. Musical Exodus: Al-Andalus and Its Jewish Diasporas. Scarecrow Press. p. 155. ISBN 9780810881761.
↑  אליס פיטוסי - הקשת הדמוקרטית המזרחית, באתר הקשת הדמוקרטית המזרחית, ‏2 באפריל 1916
↑  Gottreich, Emily Benichou; Schroeter, Daniel J., eds. (2011). Jewish Culture and Society in North Africa. Indiana University Press. ISBN 9780253001467.
↑  Glasser, Jonathan (2016). The Lost Paradise: Andalusi Music in Urban North Africa. University of Chicago Press. p. 67. ISBN 9780226327372.
↑  A Jukebox of Jewish-Arabic Music PBS Frontline/World.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ובנושא אלג'יריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307789705171  ISNI: 0000 0003 7041 7939  MusicBrainz: d7a76a17-eace-4d80-bab3-adafb117a97b  VIAF: 241276666   WorldCat (עם VIAF): 241276666
מוזיאון חצר היישוב הישן

| --- | --- |

בחצר מוזיאון היישוב הישן
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  אור החיים 6, העיר העתיקה
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  רבקה ויינגרטן
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1976
 קואורדינטות:  31°46′31″N 35°13′49″E﻿ / ﻿31.77516111°N 35.23019167°E﻿ / 31.77516111; 35.23019167
 www.oyc.co.il
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) מוזיאון חצר היישוב הישן(למפת ירושלים העתיקה רגילה) מוזיאון חצר היישוב הישן(למפת ירושלים רגילה) מוזיאון חצר היישוב הישן(למפת ירושלים מוגדלת) מוזיאון חצר היישוב הישן
 
מטבח משותף
כלי חביצה וגבינות
כלי אחסון מפחי נפט
בית כנסת האר"י
מוזיאון חצר היישוב הישן הוא מוזיאון אתנוגרפי השוכן ברחוב אור החיים ברובע היהודי, בסמוך לרובע הארמני, בעיר העתיקה של ירושלים. המוזיאון מציג את אורח החיים המסורתי של אנשי היישוב הישן במאתיים השנים שקדמו לנפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות.
היסטוריה

מיד לאחר מלחמת ששת הימים ביקשה רבקה ויינגרטן, בתו של אברהם מרדכי ויינגרטן ("מוכתר" הרובע היהודי עד מלחמת העצמאות) לחזור ולהתגורר ברובע. אך מצא שרוב בתיו היו הרוסים. בית משפחתה בחצר "אור החיים" שימש בשנים שלפני מלחמת העצמאות גם כבית ספר ומרכז קהילתי. בחצר, שהיו בה מפלסים רבים התגוררו מספר משפחות, כל משפחה בשני חדרים. בתום מלחמת ששת-הימים מצאה ויינגרטן את המתחם הרוס, כשחדריו מלאים בגללי עיזים ומשמשים כאורווה.
ויינגרטן יזמה במהלך שיקום הרובע היהודי, את הקמתו של מוזיאון במקום, במטרה להציג את אורח החיים שהיה ברובע לפני נפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות. היא פנתה לראש עיריית ירושלים טדי קולק והוא גייס תרומה, באמצעות הקרן לירושלים, מהתעשיין והנדבן מנדל קפלן לשיפוץ המבנה והקמת המוזיאון, שנקרא של שם אביו יצחק קפלן. המוזיאון נפתח לקהל ב-28 באפריל 1976, בטקס בנוכחות נשיא המדינה אפרים קציר וראש עיריית ירושלים טדי קולק.
מוצגי המוזיאון

במוזיאון ישנו שפע של ריהוט, ביגוד וחדרים תקופתיים המשקפים את אופי החיים של "החצר היהודית" ברובע. חצר זו כללה מרחב מרכזי משותף שהוקף בדירות קטנות וצמודות זו לזו. במרחב זה היו הנכסים המשותפים של הדיירים, כולל בור מים, צמחי תבלין, מטבח ופינת כביסה. בתחומי המוזיאון מצויות שתי חצרות, כולל הדירות שסביבן, וכן שני בתי כנסת.
המוזיאון, השוכן בחדרי הדירות, מסודר באופן כרונולוגי ומציג אורחות חיים של משפחות אשכנזיות וספרדיות החל מהמאה ה-19 ועד שלהי תקופת המנדט. בין היתר מוצגים במוזיאון קמעות, שמלות כלה, מיטת יולדת שעברה בין נשות הרובע, כלי מטבח, חפצי כביסה ועוד.
בתי הכנסת

במתחם המוזיאון מצוי בית כנסת האר"י הספרדי, בחלק אחר, בקומה השנייה, מצוי בית הכנסת אור החיים, לשעבר כמנהג איטאליאנו והספרדים ועתה כמנהג יהדות אשכנז.