stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יפעת זמיר

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1968 (בת 55)
 מדינה:  ישראל ישראל
יפעת זמיר (נולדה ב-4 בנובמבר 1968) היא מנהלת מרכז היזמות והחדשנות הטכנולוגית בעיריית הרצליה. לפני כן שימשה במשך שלוש שנים כסמנכ"לית האסטרטגיה של הפורום הכלכלי-חברתי  נשיאות המגזר העסקי. בעברה הייתה מנכ"לית עמותת "שקיפות בינ"ל ישראל" לפני כן, כיהנה כמנכ"לית "עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל". עבדה במשך כשני עשורים כעיתונאית, עורכת ומגישה בערוץ הראשון, בחברת החדשות של ערוץ 2 ובחדשות 10.
ביוגרפיה

זמיר נולדה וגדלה בנתניה. את שירותה הצבאי עשתה בחיל החינוך, כמדריכה ברשות שמורות הטבע. בעלת תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני בספרות ומגדר, שניהם מאוניברסיטת תל אביב. בנוסף, בוגרת תוכנית עמיתי מעוז אשר מכשירה ומפתחת מנהיגות במגזר הציבורי. ובוגרת המחזור הראשון של תוכנית "מובילים דיגיטליים לשלטון המקומי", של מטה ישראל דיגיטלית, רשות התקשוב ומשרד הפנים.
עם שחרורה מהצבא, החלה לעבוד כעיתונאית ומגישת תוכניות בחברת הכבלים מת"ב. ב-2001 עברה לערוץ הראשון והנחתה את תוכנית הקולנוע של הערוץ "טלסינמה".
ב-2002 עברה לערוץ 10 עם הקמתו, והייתה חברה בהקמה "חדשות ישראל" - חברת החדשות הראשונה של הערוץ. בין היתר הגישה באופן קבוע את מהדורת חדשות הלילה של הערוץ.
ב-2003 עברה זמיר לצוות המגישים והעורכים של חברת החדשות של ערוץ 2. בין תפקידה השונים, הגישה את מבזקי החדשות, ערכה והגישה את התוכניות "חדשות סוף השבוע", "שש עם" ו"סדר עולמי".
לאחר 6 שנים בחברת החדשות של ערוץ 2, עזבה זמיר את עולם התקשורת לטובת עשייה ניהולית במגזר הציבורי. בשנת 2009, מונתה למנכ"לית הראשונה של עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל, ארגון בזירה המגזרית-אזרחית להעלאת המודעות לייצוג שוויוני לנשים בזירה הפוליטית בישראל.
בשנת 2015, לאחר סיום תפקידה בעמותת כ"ן, מונתה למנכ"לית עמותת שקיפות בינ"ל ישראל, תפקיד אותו מילאה במשך שלוש שנים. העמותה פועלת להגברת המודעות הציבורית לנושאי שקיפות ויושרה.
מאז 2019, מכהנת זמיר כסמנכ"לית אסטרטגיה ופיתוח שותפויות בפורום הכלכלי-חברתי של נשיאות המגזר העסקי. זמיר הייתה בין מקימות ומנהלות פסטיבל "אישה" בתיאטרון חולון, אחד מפסטיבלי הנשים הגדולים בישראל[דרוש מקור], והייתה חברה בצוות ההקמה של הפסטיבל הראשון ועד לאירועי העשור של הפסטיבל.
בנוסף לעיסוקיה המקצועיים משמשת זמיר גם כחברת דירקטוריון עזרה וביצרון, חב' ועדת התחדשות עירונית, וחברת מועצת העיר יהוד-מונוסון, סיעת הירוקים.
ביוגרפיה > חיים אישיים

יפעת זמיר מתגוררת ביהוד, נשואה ואם לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  ערן סויסה, יפעת זמיר עוזבת את חברת החדשות, באתר nrg‏, 19 בנובמבר 2008
↑   טלי חרותי-סובר, חילופים בעמותת כ"ן: יפעת זמיר מסיימת את תפקידה כמנכ"לית, באתר TheMarker‏, 15 בדצמבר 2013
↑  כתב כאן ישראל, יפעת זמיר, מונתה לתפקיד מנכ”לית שקיפות בינ”ל ישראל, באתר כאן ישראל, 7 בפברואר 2015
ישראל פיקנס

ישראל פיקנס (באנגלית: Israel Pickens;‏ 30 בינואר 1780 –  24 באפריל 1827) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה השלישי בשנים 1821–1825, ולאחר מכן כסנאטור מטעמה בחודשים פברואר עד נובמבר 1826. טרם היבחרו כמושל אלבמה, לפני שזו התקבלה כמדינה בארצות הברית, הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית בשנים 1811–1817, ובשנים 1808–1810 הוא היה חבר בסנאט של מדינה זו.
ביוגרפיה

ישראל פיקנס נולד בקונקורד שבקרוליינה הצפונית. ב-1802 הוא סיים את לימודיו בקולג' ג'פרסון (כיום קולג' וושינגטון וג'פרסון), למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין. כיליד קרוליינה צפונית, הוא ייצג את "סיעת קרוליינה הצפונית" בפוליטיקה המוקדמת של אלבמה, כמו בן מדינתו ויליאם רופוס קינג, שיחד עמו הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בראשית העשור השני של המאה ה-19. הסיעה המרכזית שהתנגדה לסיעת קרוליינה הצפונית הייתה "סיעת ג'ורג'יה", שמתיישבים חדשים רבים באלבמה ראו באנשיה כאריסטוקרטים ואליטיסטים יתר על המדינה. ב-1814 נשא פיקנס לאישה את מרתה לנואר, בתו של המדינאי מקרוליינה הצפונית, ויליאם לנואר. בשנים 1821 ו-1823 הוא ניצח בבחירות למשרת מושל אלבמה את הנרי צ'יימברס בהפרשי קולות של 9,114 מול 7,129 ו-6,942 מול 4,604, בהתאמה.
לאחר תום כהונתו כמושל, ולאחר שהוחלף בתפקידו על ידי ג'ון מרפי, שאת בחירתו הוא קידם, מונה פיקנס לאייש מושב בהסנאט של ארצות הברית שהתפנה עקב פטירתו של הנרי צ'יימברס, שנוצח על ידו פעמיים בבחירות למשרת המשל. בסנאט הוא כיהן מפברואר ועד נובמבר 1826, כאשר הסנאטור הנבחר, ג'ון מקינלי, נכנס לתפקידו.
בנוסף לעיסוקו בפוליטיקה, היה פיקנס חבר בתנועת ההתיישבות האמריקאית, וגילה עניין בשיטה המדעית. הוא המציא שעון ירחי.
ישראל פיקנס נפטר ב-24 באפריל 1827 במטאנסס שבקובה. בתחילה הוא נטמן בחלקת הקבר המשפחתית, אך מאוחר יותר הוא נטמן בשנית בבית הקברות העירוני של גרינסבורו שבאלבמה.
ביאורים

↑  על אף שמו הוא לא היה יהודי כלל וכלל. אמריקאים נוצרים רבים נהגו ונוהגים לתת לילדיהם שמות מהתנ"ך, והשם ישראל לא יוצא דופן בהקשר זה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011289372105171  GND: 1175399183  ISNI: 0000 0000 3252 271X  LCCN: n97029161  SNAC: w6g44q9s  US Congress: P000322  VIAF: 11587507   WorldCat (עם VIAF): 11587507
יצחק ריבקינד

אין תמונה חופשית
יצחק רִיבְקִינְד (באנגלית: Isaac Rivkind; ז' באדר תרנ"ה, 3 במרץ 1895, לודז', רוסיה (פולין) – י"ט בשבט תשכ"ח, 18 בפברואר 1968, ניו יורק) היה חוקר פולקלור, היסטוריון וביבליוגרף, פעיל מטעם תנועת המזרחי וספרן ספריית בית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק.
חייו

יצחק ריבקינד, בן ברוך דניאל, נולד למשפחה של תלמידים חכמים, ולמד אצל הרב רפאל שפירא בישיבת וולוז'ין שברוסיה הלבנה (אז חלק מרוסיה, כיום בלארוס) וכן בישיבת פוניבז' שבליטא. בהשפעתן התקרב לרעיון הציוני ולתנועת "המזרחי".
בשנת תרע"ג [דרושה הבהרה], בהיותו בן 18 בלבד, פרסם את חיבורו הראשון, "ישיבת פוניבז'" (נדפס בעיתון "הצפירה", ורשה תרע"ג).
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה ממנהיגי תנועת "המזרחי" בפולין, ובשנת 1918 ייסד את "צעירי המזרחי". כבר בתקופה זו החל להתפרסם ככותב מחונן, בקשר למאמרים שפרסם בעיתונות היהודית, בנושא הציונות והיהדות. באותו זמן (1918) הוציא לאור בוורשה את ספרו הראשון, המזרחי ותקופותיו, שעסק בחקר תולדות תנועת המזרחי והתפתחותה. שנה אחר כך הוציא לאור את ספרו על הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב), חייו ופעולותיו, ועל יחסו לתנועת חיבת ציון. את הספר הקדיש לדודו, רבי מרדכי זיסקינד, מחלוצי היישוב היהודי בארץ ישראל וממייסדי פתח תקווה.
בשנת תר"פ[דרושה הבהרה] נשלח כנציג מטעם יהודי פולין לקונגרס הציוני שנערך בלונדון. באותה השנה נסע מטעם "המזרחי" לגייס תומכים לתנועה בארצות הברית, אבל לנוכח ההבדל שמצא בין יהודי ארצות הברית ליהודי פולין (את הראשונים מצא פחות חדורי אידיאלים מהאחרונים), החליט לזנוח את פעילותו הפוליטית, להישאר בארצות הברית ולהתמסר למחקר. הוא ביקש לכתוב חיבורים על הישיבות שבהן למד ועל הפולקלור של יהודי פולין, והחל לבקר לשם כך בקביעות בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה. בשנת תרפ"א[דרושה הבהרה] פרסם בעיתון "העברי" בניו יורק את מאמרו "כורעים בשמחת תורה", שבו הפגין את יכולתו כחוקר. בשנת תרפ"ג התקבל לעבוד בספרייה, ובה למד לראשונה את מקצוע הביבליוגרפיה. הוא המשיך לעבוד בספרייה זו במשך 36 שנים, עד לפרישתו.
בארצות הברית נשא לאישה את יהודית, ונולדו להם שני ילדים: בן בשם ברוך דניאל ובת בשם ידידה.
ריבקינד נפטר בניו יורק בשנת תשכ"ח[דרושה הבהרה] והובא למנוחות בתל אביב.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
עבודתו ונושאים מרכזיים במחקריו

ריבקינד כתב עשרות ספרים ומאות חיבורים, בעיקר בשפות יידיש, עברית ואנגלית.
בתחום הביבליוגרפיה, ידועה הייתה סדרת מאמריו בשם: "דקדוקי ספרים", בה עסק בהשוואת טפסים של ספרים מודפסים וההבדלים ביניהם. כמו כן כתב רשימות ביבליוגרפיות לנושאים שונים (כגון, חיבורים על בר המצווה והנושאים הקשורים בה, הגדות של פסח, שאול גינזבורג ועוד).
ריבקינד עסק רבות גם במחקר הפולקלור היהודי ופרסם מאמרים על משחקים, בר המצווה, שירה יהודית, כסף יהודי, מנהגים וחיים יהודיים.
בנוסף פרסם ספרים על התנועה הציונית וחלק מאישיה וכן על מספר רבנים.
ספרים ואותות לכבודו

מנחה ליצחק, למלאת עשרים וחמש שנה לכהונת ספרן בישראל, ביבליוגרפיה של כתבי יצחק ריבקינד, ערוכה בידי מרדכי קוסובר, אברהם דוקר; ניו יורק, איגוד הספרנים היהודים, תש"ט.
"המשך מנחה ליצחק", הדואר, כ"ט באדר ב', תשכ"ה (המשך הרשימה הביבליוגרפית של כתביו).
תואר דוקטור של כבוד מטעם בית המדרש לרבנים, על מחקריו ועבודתו.
ספריו וחיבוריו > ספריו

המזרחי ותקופותיו, וורשה: צעירי המזרחי, תרע"ח-1918.
הנצי"ב ויחוסו ל"חבת ציון", לודז’: צעירי-מזרחי, תרע"ט.
די היסטאָרישע אַלעגאריע פֿון ר׳ מאיר ש"ץ, ווילנע: בדפוס ווילנער פֿאַרלאַג פֿון קלעצקין, 1929. (ביידיש)
שאול גינזבורג, ביבליאגראפיע 1892-1937, ניו יארק: שאול גינזבורג 70-יאהריגער יוביליי קאמיטעט, תרצ"ח. (ביידיש)
לאות ולזכרון, תולדות "בר מצווה" והתפתחותו בחיי העם ותרבותו, בצירוף ביבליוגרפיה עם הערות; ניו יורק: דפוס האחים שולזינגר, תש"ב. נדפס ב-1000 טפסים.
דער קאמף קעגן אזארטשפילן ביי יידן, א שטודיע אין פינף הונדערט יאר יידישע פאעזיע און קולטור געשיכטע; ניו יארק: יידישער וויסנשאפטלעכער אינסטיטוט פילאלאגישע סעקציע, תש"ו. (ביידיש)
כליזמרים, פרק בתולדות האמנות העממית (בקורת ותוספת פרקי הוי); ניו יורק: דפוס Futuro Press, תש"ך.
יידישע געלט אין לעבנסשטייגער, קולטור-געשיכטע און פאלקלאר, לעקסיקאלאגישע שטודיע; ניו-יארק: האקדמיה האמריקנית למדעי היהדות, תש"ך. (ביידיש)
ר’ חיים ליברמן איש הספר החבד"י, ניו יורק: תשכ"ב.
דיסרטציה על ר’ יצחק אלחנן, ניו יורק: תשכ"ב.
ספריו וחיבוריו > מחיבוריו שראו אור בהוצאה מיוחדת

אלהי ביאליק (הוצאה מיוחדת מתוך עין הקורא), ברלין: תרפ"ג-1923.
אגרות ציון (לקורות תולדות חבת ציון, מתוך ספר שמואל, ירושלם: תרפ"ג), ירושלם: דפוס העברי, תרפ"ג.
כבוש הספריות לעם (מתוך: הדואר), ניו יורק: ההסתדרות העברית באמריקה, תר"ץ.
אליה מורפורגו, מסייעו של ויזל במלחמת ההשכלה לאור תעודות חדשות בצירוף מבוא והערות (נדפס בקובץ של פריידוס נ"ע), וויען: דפוס האוניווערזיטי אדולף האלצהויזען ויורשיו, תר"צ.
לתולדות הדפוס העברי בפולין (בקורת ומלואים לספר: תולדות הדפוס העברי בפולניא לחיים דב פרידברג, מתוך: קריית ספר, שנה יא’ ספר א’ וב’); ירושלם: דפוס עזריאל, תרצ"ד.
ספרות ההגדה של פסח, רשימה ביבליוגרפית (הדפסה מיוחדת מתוך קריית ספר, שנה יב’ ספר ב'); ירושלים: חמו"ל, תרצ"ה.
ראש ישיבה אלמוני בוולוזין, רבי יחיאל מיכל מנשויז (מתוך: ספר טורוב, תרצ"ח), בוסטון: חמו"ל, תרצ"ח.
המדפיסים יונה אשכנזי ובניו בקושטא, ניו יורק.
תערוכת רש"י, בספרית בית-מדרש לרבנים באמריקה (הדפסה מיוחדת מהדואר, גליונות י"ג, י"ד), ניו יורק: ת"ש.
מפנקסו של חזן ובדחן (מתוך: מנחה ליהודה, מוגש להרב יהודה ליב זלוטניק ליובלו הששים מאת חבריו וידידיו, בעריכת ש[מחה] אסף יהודה אבן שמואל ור’ בנימין; ירושלים, מוסד הרב קוק וההסתדרות העברית באפריקה הדרומית, תש"י-1950, עמ’ 235 - 257), ירושלים: תש"י.
א. מ. דיקס ביבליאגראפישע רשימות, פון שאול גינזבורגס ארכיוו, איבערגעגעבן צום דרוק מיט אן אריינפיר און באמערקונגען (מתוך: ייווא בלעטער, באנד XXXVI; ניו יארק: ייווא, 1952. (ביידיש)
ווערטער מיט ייחוס (מתוך: יודא א’ יאפע בוך, ניו יורק, 1958); ניו יארק: יידישער וויסנשאפטלעכער אינסטיטוט ייווא, 1958. (ביידיש)
הגדת פסח באספקלריה של הדורות (עיון היסטורי תרבותי וביבליוגרפי, מתוך: הדואר, תשכ"א); ניו יורק: תשכ"א.
הגדות כתובות ומצירות במאה הי"ח (תדפיס מהדואר עם הוספות); ניו יורק: תשכ"ג.
חזון יצחק, הקדמה לספר מועדים (מתוך: יצחק ניסנבוים, ס’ מועדים, דרשות נבחרות לחגים ולמועדים, תשכ"ה); ירושלים: תשכ"ה.
דפים בודדים, מפיצים אור על קורות הישוב בא"י במאה השישית (תקא - תקצז) (מתוך: ירושלם: קובץ החברה העברית לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, מוקדש לזכר ר’ אברהם משה לונץ למלאת עשר שנים לפטירתו (א' אייר תרפ"ח) בעריכת א"ל סוקניק וי’ פרס, ירושלים: "דרום", תרפ"ח, עמ' קי"א-קע"ח), ג’נבה, I.D.C Micro Edition, תש"ם.
דפים בודדים, מפיצים אור על קורות הישוב בא"י במאה השישית (סדרה ב', מתוך: ציון, כרך 5, 1933, ע’ קמח-קפא), ג’נבה: I.D.C Micro Edition, תש"ם.
לקריאה נוספת

א"מ הברמן, "יצחק ריבקינד - איש הספר", אנשי ספר ואנשי מעשה, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ד, עמ' 70–72.
Tuvia Preschel, "Isaac Rivkind (1895-1968)", Proceedings of the American Academy for Jewish Research, Vol. 37, (1969), pp. xxxii-xxxiv.
הערות שוליים

↑  תאריך הולדתו ותאריך פטירתו שונים במספר מקורות. ראו אתר הספרייה הלאומית, ביבליוגרפיה של הספר העברי ר"ל-תש"כ, ערך: "ריבקינד, יצחק בן ברוך דניאל".
↑  הנצי"ב ויחוסו ל"חבת ציון", לודז’, צעירי-מזרחי, תרע"ט; ההקדשה בפתח הספר. את הספר הקדיש גם לבן בנו של דודו, אברהם משה, שנפל חלל בעת המלחמה על ארץ ישראל.
↑  ראו בפתיחה לספרו לאות ולזכרון, תולדות בר המצווה; ניו יורק, דפוס האחים שולזינגר, תש"ב-1942.
↑  ריבקינד כתב לכבוד חגיגת בר המצווה שלו, את ספרו לאות ולזכרון, הנ"ל, והגיש לו אותו כשי. ראו בפתיחה לספר.
↑  עמ' י"א לספר לאות ולזכרון, הנ"ל.
↑  הפרטים על חייו הם על פי א"מ הברמן, "יצחק ריבקינד - איש הספר", אנשי ספר ואנשי מעשה, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ד, עמ' 70–72 (להלן: "הברמן, ריבקינד"); וכן על פי: Tuvia Preschel, "Isaac Rivkind (1895-1968)", Proceedings of the American Academy for Jewish Research, Vol. 37, (1969), pp. xxxii-xxxiv.
↑  ארכיון יצחק ריבקינד, בספרייה הלאומית
↑  שתי הרשימות הביבליוגרפיות של כתביו מונות יחד 322 כותרים.
↑  ודוק: אין מדובר בספר דקדוקי סופרים לרבי רפאל נתן נטע רבינוביץ, אלא בסדרת מאמרים שפורסמו במספר כרכים של כתב העת הביבליוגרפי קריית ספר וכן בספר היובל לכבוד אלכסנדר מארכס למלאת לו 70 שנה, ניו יורק, בית המדרש לרבנים באמריקה, תש"י.
↑  הברמן, ריבקינד, עמ' 71.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267277605171  PLWABN: 9810700796705606  GND: 129848530  ISNI: 0000 0000 6681 2678  LCCN: no93000441  NTA: 108627616  VIAF: 25694577   WorldCat (עם VIAF): 25694577
ישראל פיסנוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1914 קרופיבניצקי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 ביולי 1944 (בגיל 29) הים הנורווגי, נורווגיה 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השתייכות:  הצי הסובייטי 
 דרגה:  קפטן פריגטה, captain 2nd rank 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 עיטור לנין  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה  גיבור ברית המועצות  עיטור הדגל האדום  צלב הצי 
 
ישראל איליץ' פִיסָנוביץ' (ברוסית: Израиль Ильич Фисанович;‏ 23 בנובמבר 1914 – 27 ביולי 1944) היה קצין צוללת יהודי בחיל הים הסובייטי, גיבור ברית המועצות, מגיבורי מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים

ישראל פיסנוביץ' נולד ב-23 בנובמבר 1914 בעיר יליזבטגראד שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בהיותו בן 8 עבר עם משפחתו לחרקוב, שם סיים בית ספר מקצועי ועבד כפועל במפעל לייצור ציוד חקלאי.
בשנת 1932 התגייס לצי הסובייטי ונשלח ללימודים בבית הספר הגבוה לקציני חיל הים בלנינגרד, שאותו סיים בהצטיינות בשנת 1936. לאחר סיום הלימודים הועלה לדרגת סגן והוצב בתפקיד קצין ניווט באחד הצוללות של הצי הבלטי. בקיץ 1938 הועבר לשרת בצי הצפוני. ביולי 1941, זמן קצר לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, הועלה לדרגת סרן ומונה למפקד צוללת M-172 (צוללות מדגם M היו הצוללות הקטנות ביותר בצי הסובייטי; הן נועדו לפעול במים רדודים בקרבת החוף. עומק הצלילה המקסימלי שלהן: 60 מטר; חומש בשני משגרי טורפדו; צוותן כלל 36 איש).
בשנים 1941–1942 פעלה הצוללת בפיקודו של פיסנוביץ' בים ברנץ כנגד ספינות גרמניות ופיניות שהובילו עופרות ניקל מנמלי פינלנד ונורווגיה לגרמניה. הצוללת של פיסנוביץ' ביצעה 17 משימות קרביות, שבמהלכן הטביעה 13 ספינות אויב (2 ספינות קרב ו-11 אוניות משא). בנוסף לכך ביצעה הצוללת משימות הנחתה ואיסוף של יחידות קומנדו סובייטיות בעורף הגרמני. על אומץ לִבו ותפקודו בקרבות הוענק לישראל פיסנוביץ' באפריל 1942 תואר גיבור ברית המועצות. ביולי 1943 מונה למפקד פלגה בשייטת הצוללת של הצי הצפוני.
באביב 1944 הגיע פיסנוביץ' לבריטניה בראש משלחת חיל הים הסובייטי כדי לקבל 4 צוללת בריטיות אשר ניתנו לברית המועצות במסגרת הסכם החכר השאל. לאחר שהות של 3 חודשים, שבמהלכה קיבלו אנשי המשלחת הכשרה בתפעול צוללות מסוג זה, הפליג פיסנוביץ' על סיפונה של אחת מהן (HMS Sunfish) בדרכו אל נמל מורמנסק שבברית המועצות. הצוללת עזבה את הנמל לרוויק שבסקוטלנד ב-25 ביולי 1944, אך מעולם לא הגיעה לברית המועצות; היא אבדה בים עם כל צוותה, כולל קציני קישור בריטיים. במשך שנים רבות לא נודעה סיבת טביעתה של הצוללות; רק בשנות ה-60, לאחר פתיחת חלק מהארכיונים, התברר כי הצוללת טובעה בשוגג על ידי מטוס משמר החופים הבריטי ב-27 ביולי במרחק של כ 230 מיל מצפון לאיי שטלנד.
על אומץ לִבו בקרבות עוטר פיסנוביץ' – פרט למדליית כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות – גם בעיטור לנין, 2 עיטורי הדגל האדום, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה. בנוסף לעיטורים סובייטים קיבל ממפקדת הצי האמריקאי את צלב הצי.
הנצחת זכרו

בערים חרקוב וקירובוגרד באוקראינה ובעיר פולרני ברוסיה נקראו רחובות על שמו.
לוחות זיכרון לישראל פיסנוביץ' הוצבו בחרקוב ובפולרני.
אנדרטה לזכרו ולזכר אנשי צוותו מוצבת בקייב.
ישראל פיינברג (ראש עיר)

ישראל פיינברג (1907 – 28 באוקטובר 1985) היה ראש עיריית פתח תקווה בשנים 1966–1978.
ביוגרפיה

פיינברג נולד לאהרון ולשרה באיזווסנוסנק שליד אודסה באוקראינה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. פיינברג למד בבית ספר תיכון באודסה, והצטרף לפעילותה של תנועת צעירי ציון. בשנת 1926 עלה לארץ ישראל, והיה בין מקימי קיבוץ "הכשרה" בפתח תקווה. פיינברג עבד כפועל ונטל חלק במאבק של ציבור הפועלים שתמך בעבודה עברית.
בשנות השלושים המאוחרות החל פיינברג לעבוד בלשכת המס בפתח תקווה, ובמשך שנים רבות שימש כמנהל הלשכה. כמו כן הוא היה מזכיר סניף מפא"י ומפלגת העבודה בפתח תקווה, כיהן מטעמה כחבר מועצת העיר וכסגן ראש העיר. בדצמבר 1966 התפטר פנחס רשיש מראשות עיריית פתח תקווה, לאחר 15 שנות כהונה בתפקיד, 
כדי לפנות מקום לפיינברג, על פי צו מפלגתו, ככל הנראה על פי הסכמה שהושגה עוד לפני הבחירות למועצה בנובמבר 1965. פיינברג המשיך בתפקיד ראש העיר עד שנת 1978. תקופת כהונתו הייתה תקופת בנייה לצעירים ולעולים ובמהלכה פותח אזור התעשייה ונבנו בו מפעלים חדשים. בשנות כהונתו בתפקיד חלה רפורמה בתחום החינוך, פותחו השירותים הרפואיים במרכז הרפואי "גולדה" ו"בית רבקה", והושקעו מאמצי פיתוח בחזות העיר וברווחת התושבים.
פיינברג היה פעיל מרכזי במסגרת מרכז השלטון המקומי, חבר מרכז מפלגת העבודה וממייסדי אגודת "לב אל לב" בפתח תקווה.
חטיבת הביניים "עלומים" בעיר קרויה על שמו.
הערות שוליים

↑  שלמה אנגל, האיש שהנחיל כבוד לעיר, דבר, 23 בדצמבר 1966
↑  ברוך מניב, מכתב למערכת - מעשה לבן, דבר, 1 בינואר 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314010905171  VIAF: 208149366025285600760   WorldCat (עם VIAF): 208149366025285600760
ימית 2000

| --- | --- |

 מיקום:  חולון, ישראל
 תאריך פתיחה:  1991
 שטח הפארק:  70 דונם
 קואורדינטות:  32°00′10″N 34°47′37″E﻿ / ﻿32.002888888889°N 34.793666666667°E﻿ / 32.002888888889; 34.793666666667
 www.yamit2000.co.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) ימית 2000(למפת גוש דן רגילה) ימית 2000(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ימית 2000(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ימית 2000  he ימית 2000he ימית 2000מפת  __ חולון (in English: Holon)  __ אזור (in English: Area) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv), __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) ממזרח: __ מועצה אזורית שדות דן (in English: Sdot Dan Regional Council) ממזרח ומדרום: __ ראשון לציון (in English: Rishon LeZion) ממערב: __ בת ים (in English: Bat Yam)  ^ כיום שטחי מקוה ישראל (in English: Mikveh Israel) הם חלק מפארק אריאל שרון   tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בריכות ומגלשות
פארק המים ימית או בשמו המוכר ימית 2000 הוא פארק מים הממוקם בדרום-מזרח העיר חולון, סמוך לפארק פרס, ונחשב לאחד הגדולים בישראל.
היסטוריה

תחילתו של פארק המים בשנת 1978, עת הוקמה בריכה עירונית בחולות מדרום לשכונת קריית שרת. הבריכה קיבלה את השם "בריכת השלום", בעקבות הסכם השלום עם מצרים. תפעול הבריכה הופקד בידי "החברה לבידור ובילוי חולון".
המתחם כלל בריכה אולימפית פתוחה, בריכת פעוטות ומספר מגרשי ספורט, אך עקב העדר קירוי, עיקר הפעילות בבריכה הייתה בחודשי הקיץ, ורוב המבקרים בה היו מזדמנים ומעט מנויים. בשנת 1985 הותקנו בבריכה זוג מגלשות מים.
בשנים 1985 –1988 נדונו על ידי החברה ועיריית חולון תוכניות שונות להרחבת המתחם. בסופו של ההליך, בשנת 1985, נבחרה ואושרה על ידי ראש העיר דאז פנחס אילון תוכניתם של האדריכלים עדנה ומיכאל גלעד (ע. ומ. גלעד אדריכלים בע"מ), אשר תכננו קודם לכן בתחילת שנות ה-80 את פארק המים הראשון והגדול בישראל - ה"לונה גל" - שנפתח ב-1984 בחוף גולן בכנרת. התכנית האדריכלית שנבחרה כאמור הציעה פארק מים עם בריכת פעילויות מגוונות (בריכת גלים, מגלשות שונות, בריכות ג'קוזי, מתחם שיזוף מלאכותי, וכן אגף עם אולמות סקווש), הכל במבנה מוגן אקלימית המאפשר פעילות רצופה במשך כל ימות השנה - סוג של מתחם בילוי וספורט שהיה ראשון וגדול מסוגו בישראל. יצוין שהפרויקט זכה בשנת 1993 בציון לשבח (Special Distinction) על ידי IAKS - הארגון הבינלאומי למתקני ספורט ונופש. ביצוע הפרויקט החל בספטמבר 1988 והסתיים בסוף 1990. ב-1991 נפתח המתחם בשם שונה שהוצע ונבחר על ידי ראש העיר באותו זמן, משה רום: "ימית 2000". עלות הפרויקט הסתכמה בכ-19.6 מיליון ש"ח, אבל דו"ח מבקר המדינה לשנת 1995, מבקר את תהליכי אישור, תכנון וביצוע הפרויקט, את החריגה המשמעותית בעלויותיו בהשוואה לתוכנית המקורית, וכן את הפעלת המקום ללא רישיון עסק בשנתיים הראשונות לפעילותו. בשנת 1996 הועבר המתחם לניהול חברת בת עירונית,[דרושה הבהרה] והוחלט להרחיב את המקום ולהפכו לפארק מים בשילוב מועדון מנויים.
בתחילת שנות ה-2000 מותג האתר מחדש, ושמו שונה ל"ספארק המים ימית" (הלחם בסיסים בין המילים ספא ופארק). בשנים שלאחר מכן, הורחב שטח פארק המים בהדרגה, ונבנו בו כ-20 מגלשות מים חדשות, בריכת מנויים מקורה, מתחם ספא ומתחם מגרשי ספורט.
בשנת 2011 התווסף באתר מתחם "עולם הילד", הכולל בריכות חדשות לילדים ופעוטות בשילוב פיסול סביבתי צבעוני, מזרקות ומפלי מים.
מגלשות המים בפארק

26 מגלשות מים ואקסטרים בפארק המים ימית.
Space Bowl מגלשות הקשת - 8 מגלשות בצבעי הקשת, ומכאן שמם
סופר קמיקזה - מגלשת צינור ירוקה בה גולשים במהירות
אמזונס - מגלשת אבובים בצבע תכלת
בלאק הול - מגלשת צינור שחורה, הכוללת אפקטים של אור וחושך
טייפון/הוריקן - 2 מגלשות מים צהובות בזווית חדה מאוד וירידה תלולה
אנקונדה/קוברה - 2 מגלשות מים כחולות בצורת סלאלום לא מהירות במיוחד
ספייס בול - מגלשה בה "מסתובבים" בקערה ונופלים לבריכה בעומק 2 מטרים
בננה ג'אמפ - 2 מגלשות צהובות בעלות זווית חדה מאוד כמו במקפצה שבה נופלים לעומק 4 מטרים
מגלשות המירוץ - ביולי 2019 נוספו לפארק שש מגלשות מרוץ חדשות ומהירות שבהם מזנקים ביחד והראשון שמגיע למטה זוכה בפרס.
ראו גם

פארק פרס
היכל טוטו חולון
לקריאה נוספת

בריכות שחיה בישראל - איתמר לויטין - משרד החינוך התרבות והספורט, 1999
Splash - The exclusive magazine of the Waterpark Industry, USA, September 1991 - "Luna-Gal and Yamit 2000 - two representatives of the leisure industry in Israel" - by Michael Gilead
מגזין "מבנים" - גיליון 88 - ינואר 1990: "מרכז השלום" חולון - מתקן נופש מסוג חדש - אדריכלים ע. ומ. גלעד
ביולטין - ביטאון מרכז הבניה הישראלי - מרץ/אפריל 1994 - "פרס על הצטיינות מיוחדת בתחרות IAKS לאדריכלים מישראל - בריכת השחיה "ימית 2000" שבחולון, שתוכננה על ידי האדריכלים עדנה ומיכאל גלעד, זכתה בתעודת הצטיינות מיוחדת על ידי ארגון ה-IAKS העוסק בתכנון מתקני ספורט..."
הערות שוליים

↑  דוח על הביקורת בשלטון המקומי, התשנ“ה-1995, הקמת הבריכה “ימית 2000“, 1 במרץ 1995, עמ' 159–168.
יחסי נורווגיה – ניו זילנד

| יחסי נורווגיה – ניו זילנד |
| --- | --- |
נורווגיה: ניו זילנד


נורווגיה: ניו זילנד
שטח (בקילומטר רבוע)
323,802: 268,838
אוכלוסייה
5,588,322: 5,223,485
תמ"ג (במיליוני דולרים)
485,513: 253,466
תמ"ג לנפש (בדולרים)
86,880: 48,524
משטר
מונרכיה חוקתית

יחסי נורווגיה–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים שבין נורווגיה וניו זילנד. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1905, לאחר שנורווגיה קיבלה עצמאות. בסביבות 1,400 נורווגים גרים בניו זילנד ו-929 ניו זילנדים חיים בנורווגיה.
סוגיות בינלאומיות

ניו זילנד הצטרפה ל-11 מדינות נוספות בשנת 2006 שהגישו מחאה דיפלומטית רשמית למשרד החוץ הנורווגי באוסלו על תוכניותיה של נורווגיה להגדיל את פעילות ציד הלווייתנים.
כלכלה

בשנת 2008, היצוא של ניו זילנד לנורווגיה הסתכם בכ-69.2 מיליון דולר ניו זילנדי. הייצוא העיקרי כלל ספינות דיג, כבש ובשר כבש, אלומיניום, בצל, תפוחים ואגסים, יאכטות ומכשירי ניווט.
היצוא של נורווגיה לניו זילנד באותה שנה הסתכם בכ-73 מיליון דולר ניו זילנדי. הייצוא כלל בעיקר דשנים, משאיות וטנדרים, מושבים, ציוד רפואי, ספינות דיג ומכונות חקלאיות.
נורסק סקוג הנורווגית מפעילה את טחנת טסמן בניו זילנד. הוא מייצג את אחת ההשקעות הנורדיות הבולטות בתעשייה הניו זילנדית.
ביקורים רשמיים

במשך למעלה ממאה שנות יחסים התקיימו רק שני ביקורי מדינה בין מדינות אלה. בשנת 2004 הלן קלארק הייתה ראש ממשלת ניו זילנד הראשון שביקר אי פעם בנורווגיה. לדבריה, שתי המדינות רואות עין בעין כמעט בכל דבר, למעט ציד לווייתנים. ביקורים רשמיים אחרים כללו:
ביקורים רשמיים > ביקורים רשמיים מניו זילנד בנורווגיה

אן טולי, שרת החינוך, יוני 2009
מרגרט וילסון, יו"ר בית הנבחרים, מובילה משלחת פרלמנטרית, אוקטובר 2007
פיל גוף, שר המסחר, ההגנה, פירוק נשק ונשק, ינואר 2007
מושלת סילביה קרטרייט המונה כללית במרץ 2001
טרבור מולארד שר הספורט בנובמבר 2000
מקס ברדפורד שר האנרגיה 1997
דון מקינון שר לענייני חוץ ומסחר במרץ 1996
רוב סטור שר התחבורה בנובמבר 1992
ביקורים רשמיים > ביקור רשמי מנורווגיה בניו זילנד

Kjell Magne Bondevik ראש ממשלת מרץ 2005
קריסטין קלמט שר החינוך והמחקר באוקטובר 2004
בחר הוועדה למימון הפרלמנט הנורווגי במרץ 1995
שר התחבורה והתקשורת ינואר 1995 ומרץ 1993
נציגויות דיפלומטיות

ניו זילנד מיוצגת בנורווגיה באמצעות שגרירותה בהאג, הולנד.
נורווגיה מיוצגת בניו זילנד על ידי שגרירותה בקנברה, אוסטרליה.