דיג בארץ ישראל
היסטוריה של הדיג היהודי בארץ ישראל > דיג בתקופת התנ"ך ובתקופת הבית השני

הדיג היה גורם כלכלי חשוב בארץ ישראל בתקופה הקדומה. דיג ודייגים מוזכרים בתנ"ך כמה פעמים, למשל "וְאָנוּ הַדַּיָּגִים וְאָבְלוּ, כָּל מַשְׁלִיכֵי בַיְאוֹר חַכָּה, וּפֹרְשֵׂי מִכְמֹרֶת עַל פְּנֵי מַיִם אֻמְלָלוּ" (ישעיהו, י"ט, ח'). משערים כי בירושלים היה שוק דגים על סמך אזכורו של "שער הדגים" בצפניה: "וְהָיָה בַיּוֹם הַהוּא נְאֻם-ה', קוֹל צְעָקָה מִשַּׁעַר הַדָּגִים" (פרק א', פסוק י'), בנחמיה: "וְאֵת שַׁעַר הַדָּגִים, בָּנוּ בְּנֵי הַסְּנָאָה (פרק ג', פסוק ג') ובדברי הימים ב': "וְלָבוֹא בְשַׁעַר הַדָּגִים" (פרק ל"ג, פסוק י"ד). כמו כן יש אזכור מפורש על תושבי צור שסחרו בדגים בירושלים: "וְהַצֹּרִים יָשְׁבוּ בָהּ, מְבִיאִים דָּאג וְכָל-מֶכֶר" (נחמיה, י"ג, ט"ז).
עם זאת, רוב האזכורים בתנ"ך לדגים הם לשם מטפורה לקשר שבין אדם לאלוהיו:
וַתַּעֲשֶׂה אָדָם כִּדְגֵי הַיָּם, כְּרֶמֶשׂ לֹא מֹשֵׁל בּוֹ, כֻּלֹּה בְּחַכָּה הֵעֲלָה. יְגֹרֵהוּ בְחֶרְמוֹ וְיַאַסְפֵהוּ בְּמִכְמַרְתּוֹ, עַל כֵּן יִשְׂמַח וְיָגִיל.
כֹּה אָמַר אֲדֹנָי אֱלֹהִים, וּפָרַשְׂתִּי עָלֶיךָ אֶת רִשְׁתִּי בִּקְהַל עַמִּים רַבִּים, וְהֶעֱלוּךָ בְּחֶרְמִי
כִּי גַּם לֹא יֵדַע הָאָדָם אֶת עִתּוֹ, כַּדָּגִים שֶׁנֶּאֱחָזִים בִּמְצוֹדָה רָעָה, וְכַצִּפֳּרִים הָאֲחֻזוֹת בַּפָּח
הַתְמַלֵּא בְשֻׂכּוֹת עוֹרוֹ, וּבְצִלְצַל דָּגִים רֹאשׁו?ֹ
בפסוקים אלה נעשה שימוש במונחים מקצועיים: "חרם", "מכמורת", "חכה", "מצודה", "רשת" ו"צלצל" שיש להניח כי היו ידועים לציבור רחב.
לזבולון בן יעקב, שהוא על פי ברכת יעקב "השוכן לחוף ימים", נקשרה מסורת הדייג הראשון כפי שמתבטאת בספר החיצוני "צוואת זבולון" מתוך ספר צוואות השבטים פרקים ה' ו-ו'.
על פעילות של דייגים יהודים בכנרת בתקופת בית שני ניתן ללמוד מכמה מקורות. ראשית מהלכות המצויות בתלמוד הבבלי ובתוספות:
אין אדם פורש חרמו ומעמיד ספינתו בתוך של חביריו אבל צדין בחכים ובמכמורים בכל מקום ואין נמנעין ובלבד שלא יפרוש את הקלע ויעמיד את הספינה. אין השבטים צדין דגים מימה של טבריה מפני שהוא של נפתלי ולא עוד אלא שנותנין לו מלא חבל של חרם לדרומו של ים שנאמר (דברים לג) ים ודרום ירשה דברי ר' יוסי הגלילי רבי עקיבה אומר ים זה ימה של סוכני דרום זה ימה של טבריא ירשה זה ים הגדול.
מהתלמוד הירושלמי אנו למדים שדייגי טבריה נהגו שלא לעבוד בחול המועד ברשתות, אולם כדי שלא יחסרו דגים בחג היו דגים בעזרת חכה ובמכמורת. רב אמי, ראש ישיבת טבריה בסוף המאה השלישית, גינה את הדייגים על הפגיעה בשמחת החג של עולי הרגל. "אפילו מנהג קיבלו עליהן חרמי טיבריה וגרוסי ציפורין. דשושי עכו. שלא לעשות מלאכה בחולו של מועד. ניחא גרוסי ציפורין דשושי עכו. חרמי טיבריה ואינן ממעטין בשמחת הרגל. צד הוא בחכה צד הוא במכמורת אפילו כן אינן ממעטין בשמחת הרגל. רבי אימי מיקל לון שהן ממעטין בשמחת הרגל" (מסכת פסחים פרק ד' א')
מקור חשוב נוסף לתיאור חיי הדייגים בכנרת מהווה הברית החדשה. ראשית פעולתו של ישו הייתה באזור הכנרת. שם, לפי הברית החדשה, גם גרם ל"נס הלחם והדגים". מסופר עליו כי
וַיְהִי בְּהִתְהַלְּכוֹ עַל־יַד יָם־הַגָּלִיל וַיַּרְא וְהִנֵּה שְׁנֵי אֲנָשִׁים אַחִים שִׁמְעוֹן הַנִּקְרָא פֶטְרוֹס וְאַנְדְּרַי אָחִיו מַשְׁלִיכִים מְצוֹדָה בַּיָּם כִּי דַיָּגִים הֵם. וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם לְכוּ אַחֲרָי וַאֲשִׂימְכֶם לְדַיְּגֵי אֲנָשִׁים׃ וַיַּעַזְבוּ מְהֵרָה אֵת הַמִּכְמֹרוֹת וַיֵּלְכוּ אַחֲרָיו׃ וַיְהִי כְּעָבְרוֹ מִשָׁם וַיַּרְא שְׁנֵי אֲנָשִׁים אַחִים אֲחֵרִים אֶת־יַעֲקֹב בֶּן־זַבְדַּי וְאֶת־יוֹחָנָן אָחִיו בָּאֳנִיָּה עִם־זַבְדַּי אֲבִיהֶם וְהֵמָּה מְתַקְּנִים אֶת־מִכְמְרוֹתָם וַיִּקְרָא אֲלֵיהֶם׃ וַיַּעַזְבוּ מְהֵרָה אֶת־הָאֳנִיָּה וְאֶת־אֲבִיהֶם וַיֵּלְכוּ אַחֲרָיו.
גם עולם הדימויים של ישו קשור לדיג. ישו מדמה את מלכות השמים ל"מִכְמֶרֶת אֲשֶׁר הָשְׁלְכָה לַיָּם וּמִינִים שׁוֹנִים יֵאָסְפוּ לְתוֹכָהּ׃ וְכַאֲשֶׁר נִמְלְאָה הֶעֱלוּ אֹתָהּ אֶל־שְׂפַת הַיָּם וַיֵּשְׁבוּ וַיִּלְקְטוּ אֶת־הַמִּינִים הַטּוֹבִים לְתוֹךְ הַכֵּלִים וְאֵת הָרָעִים הִשְׁלִיכוּ׃" ("הבשורה על פי מתי" י"ג 47,48). הדג היה גם אחד מהסמלים העיקריים של הכנסייה הנוצרית המוקדמת.
על פי יוסף בן מתתיהו בספרו מלחמות היהודים המתאר את תקופת המרד הגדול, הפכו הלוחמים מהעיר טריכיי המזוהה היום עם מגדלא, את סירות הדיג שברשותם ל"סירות מלחמה". אך רובם נספו בקרב מול הרפסודות שהתקין הצבא הרומי.