stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תל שלף
התל כיום

על התל נמצאים כיום בתי פרדס ומטעים מסביבו. כן נמצאים על התל, סמוך לכפר גבירול, שני בתים נאים שנבנו בתקופת המנדט הבריטי על ידי שני אחים בני משפחת שהין הנכבדה מהכפר קובייבה הסמוך, אשר ננטש ונהרס במהלך מלחמת העצמאות. בחזיתו של המבנה הדו-קומתי היפה, שפונה מערבה, בנויה מרפסת ענקית שמקושטת בקשתות ובעמודים. הבתים הוכרזו על ידי המועצה לשימור אתרים כמבנים לשימור.
זיהוי

בשנת 1976 זיהה בנימין מזר את התל עם אלתקה, אשר מתאים מבחינת מקומו, ושנמצאו בו ממצאים מתאימים לתקופת המקרא. בהתאם לזיהוי זה, משערים שהגבעה הנוספת הייתה פרבר או עיר בת של אֶלְתְּקֵה.
הערות שוליים

↑  תל שלף, רחובות, אתר צורנמל טורנר
↑  נס ציונה. דור גולן. חדשות ארכיאולוגיות חפירות וסקרים בישראל. גיליון 126 לשנת 2014
↑  תל שלף אתר ארכיון רחובות
↑  יבנה, סקר מפה. משה פישר ואיתמר טקסל. חדשות ארכיאולוגיות חפירות וסקרים בישראל. גיליון 118 לשנת 2006
↑  תל שלף, באתר הושבילים
↑  עונת החפירות האחת עשרה בתל חרסים (נחל ברקאי), אוניברסיטת בר־אילן, המחלקה ללימודי ארץ־ישראל ע״ש מרטין (זוס), 2002
↑  יוחנן אהרוני, ארץ ישראל בתקופת המקרא: גאוגרפיה היסטורית, הוצאת יד בן-צבי, 1987, עמ' 298
↑  עולם התנ"ך, ספר יהושע, מאת גרשון גליל ויאיר זקוביץ. "דברי הימים" הוצאה לאור בע"מ, 1999, עמ' 188
↑  צבי אילן, תמנה בנחל שורק, דבר, 29 באפריל 1977
בית שהין, על תל שלף
דעה קדומה

דעה קדומה היא עמדה נלמדת, לרוב שלילית, כלפי נושא מטרה כלשהו, עוד בטרם התקיימה עמו אינטראקציה חברתית, כל זאת על סמך השתייכותו החברתית של הפרט. בעוד שסטריאוטיפ הוא הכללה נמהרת הנוגעת למאפיינים של קבוצה חברתית, והדבקת מאפיינים אלה על כל חבר באותה קבוצה איתה האדם בא במגע, דעות קדומות נוגעות ליסוד הנפשי שבחוויה זו. מדובר, לרוב, ברגשות שליליים כלפי קבוצה חברתית וכל מי שחבר בה.
ההגדרה הקלאסית של "דעה קדומה" מקורה בעבודתו של גורדון אולפורט, "טבעה של דעה קדומה", משנת 1954. לפי גורדון, יש לדעה קדומה שני מרכיבים, יחס ואמונה, והיא באה לידי ביטוי ברמות הולכות וגדלות של אינטנסיביות: לשון הרע, הימנעות, אפליה, אלימות והרס פיזיים (ראו סולם אולפורט).
מאפיינים

דעות קדומות הן לעיתים קרובות לא רציונליות ואינן מבוססות על עובדות.
הן מלוות פעמים רבות ברגשות שליליים – פחד או חוסר נוחות כלפי מושא הדעה הקדומה. מחקרים בתחום זה מצביעים על כך שתגובות רגשיות חזקות יכולות לתרום להתמדה של דעות קדומות גם כאשר יש ראיות סותרות
סטריאוטיפיזציה- תהליך הקצאת תכונות ואפיונים כלליים לכל חברי הקבוצה, ללא התחשבות במאפיינים אישיים של הפרטים.
חלוקה לקטגוריות- נטייה לחלק את החברה לקבוצות – לפי גזע, מגדר, דת או – ולהקנות לכל קבוצה גיל תכונות מובהקות. תהליך זה מקל על יצירת "אנחנו" ו-"הם", ובכך מעצים את תחושת ההבדל והניכור בין קבוצות שונות.
ביטויי אפליה- דעות קדומות באות לידי ביטוי לעיתים קרובות באפליה, כאשר אנשים או קבוצות מקבלים יחס שונה וחסר צדק על בסיס השתייכותם לקבוצה כלפיה מופנית הדעה הקדומה.
דעות קדומות יכולות להיות קשות לשינוי, אפילו כאשר הן מופרכות על ידי ראיות.
אנשים עם דעות קדומות נוטים לסנן מידע שאינו תואם את עמדותיהם, ולהעדיף מידע שמחזק את דעותיהם.
קשר בין עמדה פוליטית לבין דעה קדומה

מחקרים פסיכולוגיים שהוצגו בינואר 2017 בכנס השנתי של "האגודה לפסיכולוגיה חברתית ולפסיכולוגיה של האישיות" (SPSP), הראו כי גם שמרנים וגם ליברלים לוקים במידה שווה בדעות קדומות כלפי בעלי השקפות אחרות.
בשנת 2016 התראיין ברדיו ד"ר ג'ון מייטון (John Mighton) וסיפר על ניסוי שבו הראו לשתי קבוצות נבדקים בעלי דעות פוליטיות מנוגדות שני סרטונים. בסרטון הראשון הם ראו אדם מהמפלגה שהם משויכים אליה כשהוא סותר את דברי עצמו, ובסרטון השני אדם מהמפלגה המנוגדת להם עושה זאת. ממצאי המחקר הראו כי שתי הקבוצות לא ראו את הכשל כשהיה מדובר בחבר המפלגה שהם השתייכו אליה, מה שהעיד על הטיה קוגניטיבית שקשורה לדעה הקדומה שיש להם על המפלגה האחרת.[דרושה הבהרה]
דעה קדומה במרחב הווירטואלי

ההשפעות ההדדיות שבין המרחב הווירטואלי לבין שיח ציבורי והתנהגות חברתית הולכות וגדלות. ההתנהגות החברתית מושפעת בין היתר על ידי נטיות אימפולסיביות וקישורים אסוציאטיביים, כגון סטריאוטיפים, ולכן עלולה להוביל להתנהגות מפלה, באופן לא מכוון. כיום כנורמה חברתית, מקובל להוציא את הדעות הקדומות מהתרבות ומהחברה, אך למרות זאת עדיין ניתן לראות אותן כחלק מהנוף. דעה קדומה, שלעיתים מובילה להתנהגות אימפולסיבית, עלולה להתבטא בדרכים שונות, למשל הימנעות ושמירת מרחק. מכיוון שההתנהגות האימפולסיבית של בני האדם אינה מבדילה בין המציאות למרחב הווירטואלי, הדעות הקדומות עלולות לעצב את שני המרחבים.
מספר מחקרים עסקו בנושא, לדוגמה מחקרם של דוטש וויגבולדוס, שפורסם בשנת 2008, אשר התנהל במרחב הווירטואלי באמצעות אוואטרים בעלי צבעי עור שונים. במחקר זה הוכח כי הדעה הקדומה שברה את ההפרדה בין המציאות למרחב הווירטואלי והשפיעה על המשתמשים. המשתתפים במחקר היו מודעים לכך שהאוואטרים הם וירטואליים, אך עדיין מבלי כוונה התנהגותם הושפעה מהאימפולסיביות הנובעת מדעה קדומה, והם שמרו על מרחק רב יותר מהאווטארים הכהים, לעומת מאלה הבהירים. על כן, לנוכח קישורים אסוציאטיביים לא מכוונים, דעות קדומות עלולות לזלוג מהמציאות למרחב הווירטואלי, ולהפך. בהמשך לכך, גורמים קיצוניים עלולים לנצל זאת ולקדם דעות קדומות והתנהגות מפלה במרחב הווירטואלי, דבר שעלול להשפיע על המציאות, השיח הציבורי ועל החברה.
גורמים > גורמים הקשורים בפרט

אישיות סמכותנית - אנשים עם נטייה לסמכותנות גבוהה נוטים להזדהות בחוזקה עם קבוצות, לציית לסמכויות, להיות לא סובלניים כלפי מי שאינו מתאים לנורמות הקבוצתיות, ולהיות בעלי דעות קדומות כלפי קבוצות אחרות. עם זאת, הקשר בין סמכותנות לדעות קדומות הוא מתון ולא חזק כפי שסברו בעבר. בנוסף, מחקרים מראים שאנשים סמכותיים עשויים להיות תוקפניים כלפי מי שנתפס כמפר נורמות, אך לא בהכרח כלפי קבוצות אחרות באופן כללי.
מכוונות לשליטה חברתית - מושג המתואר בתאוריית השליטה החברתית כתכונה אישיותית המשקפת את מידת הצורך של האדם בארגון חברתי המבוסס על היררכיה קבוצתית והרצון לשוות לה ולעצמו מעמד של עליונות על פני קבוצת החוץ.
אינטליגנציה- לא נמצא קשר ברור בין אינטליגנציה לדעות קדומות. מחקרים הראו שאין זה משנה אם מדובר באנשים בעלי אינטליגנציה גבוהה או נמוכה, דעות קדומות יכולות להופיע בכל רמה.
השכלה- קיים קשר שלילי בין רמת השכלה לבין דעות קדומות. מחקרים מראים כי אנשים בעלי השכלה גבוהה יותר נוטים להיות עם פחות דעות קדומות. לממצא זה יכולים להיות כמה הסברים-על פי הסבר אחד, חינוך עשוי רק "ללטש" את הביטוי של דעות קדומות ולא בהכרח לשנות את הדעה עצמה. כלומר, אנשים משכילים עשויים להיות יותר מודעים למוסכמות חברתיות ולכן יביעו פחות דעות קדומות בגלוי, אך לא בהכרח יפנימו שינוי עמוק יותר. על פי הסבר נוסף חינוך מגביר את הסובלנות לכלפי האחר, דבר שעשוי להפחית דעות קדומות. לכן חינוך לסובלנות חשוב להפחתת דעות קדומות. כמו כן, ייתכן שאנשים משכילים נוטים להיות יותר "קוסמופוליטיים" וכך הם נוטים פחות לדעות קדומות.
דוגמטיות- נמצא קשר חיובי בין דוגמטיות לבין דעות קדומות. דוגמטיות מתייחסת לנוקשות המחשבתית ולנטייה להתנגד לרעיונות חדשים, כאשר מידע חדש מוערך בהתאם לסטנדרטים קיימים. אנשים עם דוגמטיות גבוהה נוטים לדחות קבוצות חיצוניות ולשמור על דעות קדומות.
דימוי עצמי- התוצאות בנוגע להשפעת הדימוי העצמי על דעות קדומות אינן חד משמעיות. מצד אחד נמצא  במחקרים קשר בין דימוי עצמי נמוך לבין נטייה לדעות קדומות. ההסבר לכך הוא שאנשים עם דימוי עצמי נמוך עשויים להשתמש בדעות קדומות כדי להעלות את ההערכה העצמית שלהם על ידי השוואה שמפחיתה את ערך הקבוצות האחרות. אולם, מחקרים אחרים הראו כי ייתכן שאנשים בעלי דימוי עצמי גבוה יותר נוטים להפגין יותר הטיה בין קבוצות. ייתכן שהטיה זו נובעת מניסיון לשמר את דימוי עצמי גבוה.
עמדות דתיות- הקשר בין דתיות לדעות קדומות מורכב ולא חד משמעי. ישנם מחקרים המצביעים על כך שאנשים דתיים יותר נוטים להיות יותר בעלי דעות קדומות, אך יש גם מחקרים הסותרים זאת. הגישה המקובלת היא שסוג הדתיות משמעותי יותר מרמת הדתיות עצמה. דתיות חיצונית (extrinsic), שהיא דתיות שטחית המונעת מאינטרסים אישיים, נקשרה ליותר דעות קדומות. דתיות פנימית (intrinsic), שהיא דתיות עמוקה יותר המונעת מאמונה פנימית, נמצאה כקשורה לפחות דעות קדומות, אם כי גם כאן המחקרים אינם חד משמעיים.
גורמים > גורמים קבוצתיים

מספר תאוריות מסבירות את הגורמים לדעות קדומות תוך התייחסות להיבט הקבוצתי:
על פי תאוריית התסכול-תוקפנות-העתקה, תוקפנות שלא יכולה להיות מופנית כלפי מקור התסכול, מועתקת לעיתים קרובות כלפי קבוצות חלשות או מיעוטים. התאוריה מסבירה התפשטות דעות קדומות כקשורה לתוקפנות כלפי שעיר לעזאזל כלפי חברים בקבוצה, או כלפי קבוצות אחרות.
גישת הקונפליקט החברתי - גישה זו רואה בדעות הקדומות תוצר של מאבק אינטרסים בין קבוצות שונות. כאשר ישנם אינטרסים מנוגדים, מתפתחת עוינות בין הקבוצות והדעות הקדומות צפות ועולות.
על פי גישת החסך היחסי, כאשר ישנו פער בין רמת החיים של הפרט ובין רמת החיים לה הוא ראוי לדעתו, מתפתח חסך המייצר רגשות שליליים כלפי קבוצות אחרות. בעוד שנראה שתחושת חסך של הפרט לא מניעה התפתחות דעות קדומות, תחושת חסך קבוצתי מייצרת רגשות שליליים כלפי קבוצות אחרות.
תהליכים תפיסתיים כמו תפיסה של אינטרסים משותפים המתנגשים עם קבוצות אחרות, משפיעים על היווצרות דעות קדומות
קונפורמיות- לחץ חברתי לקונפורמיות, משחק תפקיד משמעותי בשמירה על דעות קדומות. מחקרים הראו שאנשים נוטים להתאים את דעותיהם והתנהגותם לנורמות של הקבוצה אליה הם משתייכים. כאשר דעות קדומות הן הנורמה, אנשים יתנהגו על פיהן, גם אם הם לא בהכרח מאמינים בהן באופן אישי
הטיות קוגניטיביות בהקשר לקבוצות- הטיית הייחוס האולטימטיבית, הכוללת ייחוס התנהגות חיובית של חברי קבוצה לא אהודה לגורמים חיצוניים, ואילו התנהגות שלילית של אותם חברים לגורמים פנימיים, משפיעה על דעות קדומות. יש נטייה לייחס תכונות שליליות לקבוצות חוץ, ולראות בהן "אחרות" וחשודות. דעות קדומות יכולות להתבסס על הפשטה יתרה של קבוצות אחרות, כך שכל חברי הקבוצה נתפסים כבעלי אותן תכונות שליליות.
אינטראקציה בתוך הקבוצה: האינטראקציות בין חברי הקבוצה, כמו גם אופי המנהיגות, יכולות להשפיע על התפתחות של דעות קדומות. למשל, מנהיג קבוצה שמעודד דעות קדומות עשוי להשפיע על חברי הקבוצה להחזיק בהן גם כן.
העדפת קבוצת הפנים- דעות קדומות מתפתחות מתוך תהליך של העדפת קבוצת הפנים על פני קבוצות חוץ. תהליך זה יכול להוביל ליחס שלילי כלפי קבוצות שונות. הצורך להגן על קבוצת הפנים מפני איומים נתפסים מחזק את הגיבוש הפנימי ואת הדעות הקדומות כלפי קבוצות חוץ
גורמים > גורמים תרבותיים

נורמות חברתיות- דעות קדומות יכולות להתפתח ולהתקבע כנורמה תרבותית בתוך חברה או קבוצה. כאשר דעות קדומות הן נפוצות ומתקבלות בחברה, אנשים עשויים להרגיש לחץ חברתי להחזיק בדעות אלו. לחץ חברתי זה נקרא קונפורמיות נורמטיבית, והוא משפיע על התנהגותם ואמונותיהם של אנשים. כך, דעות קדומות יכולות להפוך לחלק מהתרבות, ולהיות מועברות מדור לדור בתהליך של סוציאליזציה.
זהות חברתית- תאוריית הזהות החברתית גורסת כי אנשים מגדירים את עצמם גם במונחים של הקבוצות החברתיות אליהם הם משתייכים, וכי הם שואפים לשמור על זהות חברתית חיובית. במצבים של מתח בין קבוצות, אנשים עשויים להפגין הטיה לטובת הקבוצה שלהם (קבוצת הפנים) ולראות את קבוצת החוץ באופן שלילי. תהליך זה יכול לחזק דעות קדומות כלפי קבוצת החוץ. תיאוריה זו מבחינה בין תחרות חברתית על נושאים פסיכולוגיים כגון זהות חיובית וסטטוס קבוצתי לבין קונפליקטים על משאבים מוחשיים
קונפליקט בין קבוצות- קונפליקטים בין קבוצות על משאבים, כוח או מעמד חברתי יכולים להגביר דעות קדומות. תאוריית הקונפליקט הריאליסטי מציעה כי תחרות בין קבוצות על משאבים מובילה לדעות קדומות. כאשר קבוצות מתחרות זו בזו, הן נוטות לפתח סטריאוטיפים שליליים אחת כלפי השנייה, ולהצדיק את פעולותיהן באמצעות דעות קדומות. גם כאשר קונפליקט אינו מבוסס על תחרות ישירה, אלא על מאבקי כוח, דעות קדומות יכולות להתפתח כדי להצדיק את עליונותה של קבוצה אחת על השנייה
ראו גם

גזענות
פשע שנאה
סכמה קוגניטיבית
סטיגמה
שנאת זרים
צרות אופקים
סובלנות
הטיה
אפליה סטטיסטית
זכויות האדם
אפליה
הערות שוליים

↑  Dovidio, J. F., & Gaertner, S. L., Aversive racism
↑  Fiske, S. T., Stereotyping, prejudice, and discrimination
↑  Wayback Machine, www.researchgate.net
↑  W. J. H. Sprott, Gordon W. Allport, The Nature of Prejudice, The British Journal of Sociology 6, 1955-09, עמ' 290 doi: 10.2307/586958
↑  דוד וינברג, ‏"שמאלנות וסובלנות: מילים נרדפות?", השילוח, 5, יולי 2017
↑  The Discovery of the Heart, CBC News, ‏April 13, 2016
1 2  Aimei Yang, Charles Self, Anti-Muslim prejudice in the virtual space: A case study of blog network structure and message features of the ‘Ground Zero mosque controversy’, Media, War & Conflict 8, 2015-04, עמ' 46–69 doi: 10.1177/1750635214541030
1 2 3 4  Ron Dotsch, Daniël H.J. Wigboldus, Virtual prejudice, Journal of Experimental Social Psychology 44, 2008-07, עמ' 1194–1198 doi: 10.1016/j.jesp.2008.03.003
↑  Jim Sidanius, Felicia Pratto, Social Dominance: An Intergroup Theory of Social Hierarchy and Oppression, Cambridge: Cambridge University Press, 1999, ISBN 978-0-521-80540-7
1 2  John Duckitt, THE SOCIAL PSYCHOLOGY OF PREJUDICE
| פסיכולוגיה חברתית |
| --- | --- | --- |
| ענפי מחקר | שכנוע • קונפורמיות • תוקפנות • משיכה בין אישית (אנ') • דעות קדומות • אלטרואיזם • השפעות הקבוצה • העדפות חברתיות • סכסוך • רגש • אמפתיה • עמדות • ייחוסים חברתיים • קוגניציה חברתית • מוטיבציה • פוביה ממגע |  |
| מושגי יסוד | סכמה • היוריסטיקה • הערכה עצמית • שנאת אי-שוויון • תורת הערך • שנאת סיכון • תאוריה של תודעה • אפקט ההילה • רושם ראשוני • השערת העולם הצודק • תאוריית הצדקת המערכת • תאוריית החליפין החברתי • תאוריית השליטה החברתית • הטיה לטובת העצמי • הטיית האישוש • הטיית הצופה המשתתף • זוהר חמים (אנ') • טעות הייחוס הבסיסית • דיסוננס קוגניטיבי • נבואה המגשימה את עצמה • הערכה עצמית • אפקט הזרקור • אפקט הקונצנזוס השגוי • אפקט מעל הממוצע • צידוק יתר • התאוריה הדו גורמית של הרגש (אנ') • פיזור אחריות • בורות פלורליסטית • תאוריית התסכול-תוקפנות • חבלה עצמית • תאוריית שיפור העצמי  • תאוריית ההשוואה החברתית • סמכותנות • זרימה • קיטוב קבוצתי (אנ') • קבוצת פנים וקבוצת חוץ • תאוריית התפיסה העצמית • מודל המעגל המורכב של הרגשות • חוכמת ההמונים • פסיכולוגיה של השקר • תחושת סוכנות • סטריאוטיפ • דה-אינדיבידואציה • ניהול הרושם • ניטור עצמי • משא ומתן • תאוריית הלמידה החברתית • תאוריית רמת ההבנייה (אנ') |  |
| אישים בולטים | ליאון פסטינגר • דריל בם • סטנלי שכטר • ג'רום זינגר (אנ') • ליסה פלדמן בארט • פול אקמן • סולומון אש • פיליפ זימברדו • ג'יימס ראסל • שלום שוורץ • אלברט בנדורה • נירה ליברמן |  |
| תחומי מחקר קרובים | פסיכולוגיה ארגונית • כלכלה התנהגותית • נוירופסיוכלוגיה חברתית • נוירוכלכלה • פסיכולוגיה פוליטית • ניהול • פסיכולוגיה צבאית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533804205171  BNE: XX540327  BnF: cb11947422s (data)  GND: 4064037-1  LCCN: sh85106310  NDL: 00563100  NKC: ph137686
איגניקה

לוגו של הקונגרס הבינלאומי השני לאיגניקה, 1921. הלוגו כולל עץ המייצג את האיגניקה, אשר שורשיו במגוון תחומי דעת, ואת המוטו: "איגניקה היא ההכוונה העצמית של האבולוציה האנושית"
איגניקה (באנגלית: Eugenics - נהגה juːˈdʒɛnɪks/ yoo-JEN-iks/, מיוונית עתיקה; נודע גם באיות אאוגינקה) היא תנועה השואפת "להשביח" את המין האנושי על סמך פילוסופיה ביולוגית-חברתית העוסקת בחקר השפעת התורשה על מאפיינים מנטליים והתנהגותיים. מצדדי האידאולוגיה האיגנית השתמשו בה כהצדקה לגזענות, אנטישמיות, יכולתנות וסוגי אפליה נוספים. המילה איגניקה נגזרת מהלחם בסיסים של השורשים מיוונית עתיקה eû (טוב, הולם) ו-genḗs (לבוא לעולם/לגדול).
התנועה הייתה פופולרית במיוחד בארצות הברית ובמערב אירופה בראשית המאה ה-20 וצמחה במקביל להתפתחות הגנטיקה המנדליאנית. היא נודעה לשמצה בשל ניסיונה לחלק את החברה לאזרחים בעלי תורשה "טובה" ו"נורמטיבית" למול בעלי תורשה "פגומה", ובשל תוכניות העיקור שהובילה במטרה לרסן את התרבותם של האחרונים. היא השפיעה רבות על גרמניה הנאצית בפיתוח תורת הגזע ובעיקר ביישום תוכנית T4 - אותנסיה. הפופולריות של התנועה צנחה בעקבות מלחמת העולם השנייה ותורתה הפכה למוקצית מחמת מיאוס בקרב רוב הקהילה המדעית.
בעיות בהגדרה

המונח איגניקה, כפי שנטבע על ידי סר פרנסיס גלטון ב-1883, מתייחס לחקר כל הגורמים המשפיעים על עיצובו של גזע (ובזאת, גם בני אדם) והבנתם, בשאיפה להביא להשבחתו. הגדרה זו כללית למדי וניתן לכלול בה הרבה ממושאיהן של הגנטיקה והרפואה המודרניות.
בראשית המאה ה-20 ראתה הקהילה המדעית את האיגניקה כפן היישומי של חקר הגנטיקה. אולם, מסיומה של מלחמת העולם השנייה, המושג העלה אסוציאציה שלילית, בעיקר בשל חלקם של מוסדות האיגניקה בהפעלת תוכניות עיקור ובקידום חלק מרעיונות הגזע הנאציים.
בעשורים האחרונים עולות קריאות, הן מצד מדענים והן מצד היסטוריונים, לעקור מהמונח את ההקשר המוסרי השלילי שדבק בו, ולשוב ולראות בו את משמעותו המקורית והרחבה.[דרוש מקור] זאת בטענה שהתיאור ההיסטורי של האיגניקה כמדע-כוזב ותו לא – מתעלם מהזיקה ההדוקה שהתקיימה בעבר בין האיגניקה לביולוגיה. עם זאת, השימוש במונח נעשה לרוב בהקשרים שליליים, בהתייחסות למדע מפוברק או כדי לרמוז על הסכנות שבחציית גבולות האתיקה המדעיים.
ראשית האיגניקה > רקע חברתי

אנגליה של ראשית המאה ה-19 חוותה פריחה תעשייתית מהירה, שהובילה להיווצרותן של שכבות אוכלוסייה חדשות. אחד הדימויים שרווחו באותה תקופה בקרב אינטלקטואלים לתיאור הקשר בין המעמדות שחילקו את החברה הוויקטוריאנית היה של "שתי מדינות": אחת של ההמון העני והנבער, ממנו נובעים הפשיעה והריקבון המוסרי, והשנייה של המיעוט המשכיל, האליטה התרבותית והאינטלקטואלית שריכוזה במעמד הביניים.
הכומר והוגה הדעות הפוליטי תומאס מלתוס הציג בכתביו את הסכנה בגידול דמוגרפי של שכבות האוכלוסייה העניות. הוא טען שבכל חברה מתנהל מאבק בין-אזרחי על משאביה המוגבלים של המדינה, ושגידול מופרז בילודה של המעמדות הנמוכים יביא לכיליונם הזריז של אותם משאבים ולהיחלשות החברה כולה. ב–1859 פרסם צ'ארלס דרווין, שבעצמו הושפע עמוקות ממלתוס, את ספרו "מוצא המינים", שבו העלה רעיונות בדבר ברירה טבעית, ותחרות בין מינים על מנת לשרוד. בהמשך, התקבלה הגנטיקה המנדליאנית, והגיעו תגליותיו של אוגוסט וייסמן, שסבר שאין לשינויים סביבתיים השפעה על התורשה. כל אלה הקנו תשתית רעיונית ומושגית חדשה להגות החברתית, שהחלה כעת לנסות למצוא קשרים בין פערי המעמדות והתנהגות מוסרית לבין מנגנוני התורשה והאבולוציה.
ראשית האיגניקה > סר פרנסיס גלטון

המדען, הסטטיסטיקאי והוגה הדעות פרנסיס גלטון, דודנו של דרווין, ראה ב"מוצא המינים" וברעיון "הברירה הטבעית" ראשיתו של מדע שיבחן את התפתחותם של סוגי אדם שונים בתוך חברה נתונה כתוצאה מהבדלים תורשתיים. גלטון, שהיה אחד מאבות הקרימינולוגיה, בילה זמן רב בתחקור ובהתבוננות באסירים. הוא סבר שניתן לבודד קווי דמיון פיזיים ומנטליים בין האסירים המעידים על רפיון שכלי ומוסרי מולד. קווי הדמיון הללו, טען, נובעים ממוצאם של האסירים מקרב המעמדות הנמוכים. הוא גם בחן את מאפייניהם של מי שראה כ"אנשים גדולים" והתחקה אחר אילנות היוחסין שלהם. על כך כתב, בין היתר, בספרו "הכישרון האנושי" (Human Genius).
גלטון האמין שרצוי להוסיף ולחקור את השפעתה של תורשה על משתנים כגון כשירות מוחית, תועלת חברתית והתנהגות מוסרית כדי לזהות באופן חד-משמעי את מקורן התורשתי של תכונות לא רצויות ולמנוע את התפשטותן. כך, האמין, ניתן יהיה להגדיל את אחוז בני האדם החרוצים והמבריקים בחברה על חשבון אלו המהווים עליה נטל, ולמעשה לכוון את האבולוציה האנושית. הוא הלין רבות על כך שבני אדם מקפידים על השבחת גזעיהן של בהמות וחיות מחמד אך "מפקירים" את גזעם שלהם. לשאיפה להפעיל ביקורת על התרבות הגזע קרא איגניקה. להגדרתו: "איגניקה היא המדע העוסק בכל ההשפעות (ולוּ הזוטרות ביותר) אשר משפרות את איכויותיו המולדות של גזע מסוים, וכמו כן באלו המשפרות את התפתחותו אל עבר תועלת מרבית."
את האיגניקה חילק גלטון לשני פנים: "איגניקה חיובית", או "מבנית", ו"איגניקה שלילית". האיגניקה חיובית משמעה קידום צמיחתן והתרבותן של אוכלוסיות "מוצלחות", למשל על ידי תמיכה כלכלית, עידוד ילודה ואולי אף שיבוט, בעוד שהשלילית משמעה מניעת התרבותן של אוכלוסיות "בעייתיות", על ידי הגבלת ילודה, הגבלות כלכליות, בידוד, עיקור ואף המתת חסד.
רעיונותיו של גלטון אומצו על ידי רבים מתוך מעמד הביניים האנגלי. מחקרים דמוגרפיים הזינו את השיח החברתי והדגישו את התרבותם המסוכנת והלא מבוקרת של ה"עניים" לעומת שיעור הילודה האיטי של ה"כשירים". הכותב ויליאם גרג ביטא את תחושת מעמד הביניים כי "הורות צריכה להיות זכותה הבלעדית של האליטה בלאום נתון." גם דרווין, שהתנגד להתערבות ממשלתית בניהול ילודה, הביע דאגות מדרדור החברה על ידי התרבות העניים בספרו "האבולוציה של האדם".
תחילת האיגניקה הממוסדת

בראשית המאה ה-20 הופיעו מוקדים ממוסדים לחקר האיגניקה וליישומה. הראשונים הוקמו בגרמניה ב-1904, וכמה שנים לאחר מכן הוקמו סניפים מוסדרים גם באנגליה. אך ההתארגנות הענפה ביותר הייתה בארצות הברית.
אמריקאים ממעמד הביניים הזדהו עם החששות של האנגלים בני זמנם מפני התפשטות אוכלוסיות חלשות. גל ההגירה לארצות הברית בתחילת המאה העשרים, בעיקר מדרום ומזרח אירופה, הגביר את דאגתם. הגל הגיע לשיאים עם תחילת מלחמת העולם הראשונה וסיומה. אינטלקטואלים אמריקאים באותן שנים חששו שההגירה תביא לשינוי דמוגרפי שיָפר את אופייה האנגלו-סקסי-פרוטסטנטי של אמריקה. ברוח זו הוקם המשרד לרישום איגני (Eugenics Records Office) במדינת ניו יורק.
בשנים הראשונות לפעולתו המשרד היה מורכב ממספר מועט של חברים, אך אלה היו אנשים רמי מעלה והשפעה – משפטנים, רופאים, אנשי תקשורת ופוליטיקאים. עיקר פעולתו של המשרד היה איסוף מידע על אזרחים ויצירת ארכיון רישום נרחב למידע "איכותני" על משפחות רבות (בעיקר של מהגרים חדשים) במדינת ניו יורק. המשרד גם הפעיל קמפיינים ליצירת מודעות לצורך ב"אחריות גזעית" (הימנעות מנישואי תערובת, למשל) על ידי כרזות, תשדירי שירות והפגנות. בנוסף, המשרד ארגן לפרקים ירידים ותחרויות נושאות פרסים לציון המשפחות "הכשירות ביותר".
תחת ניהולו של הביולוג צ'ארלס דבנפורט (אנ'), השיג המשרד מימון מאילי הון כדוגמת ג'ון ד. רוקפלר וג'ון הארווי קלוג (ממציא הקורנפלקס, יחד עם אחיו, ויל קית' קלוג (אנ')).
האיגניקה האמריקאית > המלחמה ב"רפיון שכלי"

עוד לפני התבססות האיגניקה היו האינטלקטואלים האמריקאים נכונים לראות בפער בין מעמדות כזירת קרב טבעית. הכלכלן ויליאם גרהאם סמנר, בן המאה ה-19, טען שבין אדם לאדם מתנהל בכל עת מאבק הישרדותי ושעל החברה לעודד את ניצחונו של המוצלח יותר (החרוצים והמועילים) בהתאם לחוקי הברירה הטבעית. את נחשלי החברה, המוצלחים פחות, היה מקובל לראות כבעלי פגם מולד שהופך אותם מוּעדים להתנהגות נפשעת ועלובה מוסרית – פגם זה כונה "רפיון שכלי" (בצרפת כונה הפגם "דביליות").
עם שחר המאה ה-20 אימצו מרבית הביולוגים האמריקאים את עקרונות וייסמן ומנדל באשר לתהליך התורשה – כלומר, שתכונות מוּרָשות הן קבועות ואינן נתונות להשפעות סביבתיות (וייסמן), וכי הן מועברות על ידי יחידות תורשה שנקראות גנים, שמתאפיינים ברצסיביות או דומיננטיות, וקובעים את ההסתברות להופעתן של תכונות (מנדל). עקרונות אלה סיפקו תמיכה לעמדתם של הוגי דעות רבים, שעליונות או נחיתות מוסרית אינן תולדה של חינוך טוב או גרוע או של השפעות סביבתיות, אלא נגזרות תורשתיות בלבד. גם ביולוגים שדחו את תורת ההורשה של מנדל ואימצו במקומה תורת הורשה מעורבבת נטו לתמוך באיגניקה, והתנועה האיגנית בכללותה אימצה גישה פרגמטית כלפי תורות ההורשה המדעיות המתחרות, והסכימה לאמץ כל אחת שתשרת את מטרותיה.
בהתאם לכך, פירשו רוב הגנטיקאים המנדליאנים האמריקאים תופעות של "ריפיון שכלי" כביטוי הנצפה (פנוטיפ) של יחידה גנטית (אלל) רצסיבית. המסקנה שלהם מכך הייתה שכדי למנוע מתופעות ה"רפיון השכלי" להתפשט, אין די בשיפורים במערכת החינוך, ואף אין זה מספיק לעודד את האזרחים "הבריאים" של החברה להתרבות – יש גם למנוע הִתרבות של כל אלה שנמצאים בסיכון ל"רפיון שכלי". הפתרון המתבקש היה, אפוא, עיקור שיטתי.
האיגניקה האמריקאית > הנרי גודארד והמורון

אחד המחקרים שתרמו במיוחד להעצמת החשש מהתרבות "רפי השכל" היה זה של הפסיכולוג הנרי ה. גודארד. גודארד היה אחראי המחקר ב"בית הספר להכשרת נערים ונערות רפי שכל" בויינלנד, ניו ג'רזי. הוא שאף לקבוע מדד לאינטליגנציה שיגדיר את הגבול בין אדם כשיר ללא-כשיר. בעיקר עניינו אותו אותם "רפי שכל" שהתנהגותם דמתה מאוד לשל אדם רגיל, אך עם זאת היו נגועים, לשיטתו, ב"גן הפגום". לאלו קרא "מורונים" (מהמילה היוונית לטיפש).
גודארד התמקד בעיקר במטופלת אחת, דבורה, שהוכשרה במסגרת המוסד להפגין כישורים רבים וכלל לא הראתה סימנים של "רפיון שכלי". בעזרת מזכירתו, הוא התחקה אחר משפחתה של דבורה והתרשם, לאחר תחקיר שטחי ברובו, שמדובר בשושלת ארוכה של רפי שכל עם היסטוריה של אלימות, שכרות ועוני. הוא ראה בכך הוכחה שהפגם הוא תורשתי. את מסקנותיו פרסם בספרו "משפחת קאליקק" (הוא נתן למשפחה שם בדוי המורכב מצירוף מילים יווניות שמשמעותו "יופי רע"). הספר הכה גלים בחוגי האיגניקה, ואף מעבר להם. הסכנה העיקרית שהציג הספר הייתה שהקושי בזיהוי מורונים צפוי לגרום להתרבותם המופרזת, במיוחד אם התנהגותם לעיתים "דומה להחריד" לזו של בני אדם כשירים. חמור מכך, אם הגן המורוני אכן רצסיבי, ייתכן שגם אנשים כשירים לחלוטין נושאים אותו, ומהווים איום על כשירות החברה.
הפתרון היה לנבור ביסודיות בעברן של אוכלוסיות המהוות סיכון, במטרה לאתר רמזים תורשתיים להתנהגות לא כשירה. שיטתו של גודארד ל"עבודת שדה" ואיסוף נתונים על מנת ליצור מגילות יוחסין הפכו לכלי מפתח של המשרד לרישום איגני, עבודה שהולמת בעיקר נשים, סבר גודארד.
למרות הדחיפות בה הדגיש את חומרת סכנת התפשטותו של הגן המורוני, גודארד חש שהחברה המודרנית אינה בשלה כדי להכיר בצורך בעיקור, ולכן עודד את בידודם של המורונים במוסדות סגורים.
ב-1928 מיתן גודארד את דעותיו וטען ש"רק חלק קטן מבני האדם הם רפי שכל באמת", כלומר, כאלה שאינם יכולים להסתגל ולהועיל לחיים בחברה. "דומני שעברתי אל מחנה האויב", כתב.