צדק נאצי ללא עונש: מסמכים על צדק נאצי
התחלה

בשנת 1958 ריינהרד שטרקר, סטודנט בן 29 לבלשנות מהאוניברסיטה החופשית של ברלין (FUB), התוודע לפרסומים במזרח גרמניה בנושא עורכי הדין הנאצים. את תוכני החוברת "אנחנו מאשימים: 800 שופטי דם נאצים תומכי משטר אדנאואר" (פברואר 1959) המשיך לחקור באופן עצמאי. הוא זעם על אי ההתייחסות להאשמות המזרח-גרמניות, והחליט לאסוף באופן עצמאי תיעוד של הפשעים שביצעו עורכי דין נאצים. רשויות המשפט הפדרליות בגרמניה לא העניקו לו גישה לתיקים, וגם בית משפט אזורי דחה את פנייתו. הוא פנה לצ'כוסלובקיה, וגם שם נמנעה ממנו גישה לתיקים המקוריים. הוא פנה ל-ADE במזרח ברלין לצורך המחקר. הוא היה ידוע לשלטונות מזרח גרמניה כאנטי-קומוניסט, אך למרות זאת תמר מנהל ADE, אדולף דטר (Deter) בפרויקט שלו ואיפשר לו לצפות במסמכים מקוריים נבחרים. לאחר סקירת כ-3,000 קבצים שה-ADE אסף מארכיונים גרמניים ומזרח אירופיים, שטרקר הגיע למסקנה שהם אמיתיים ושההאשמות של ADE מוצדקות בעיקרן.
במהלך המחקר עלה רעיון התערוכה. כדי לתמוך בכך, אספה אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה החופשית של ברלין חתימות בשתי עצומות שהוגשו לבונדסטאג ובהן צוינו עורכי דין נאצים לשעבר שחזרו לתפקידם ורופאים לשעבר במחנות הריכוז שחזרו לעבוד כרופאים. האיגוד הארצי של איגודי הסטודנטים הגרמניים (VDS) תמך בעצומות. שטרקר בדק עם כ-30 סטודנטים עמיתים כ-100 תיקי משפט, ערך הקבלה בין עבריינים לבין שופטים ממערב גרמניה ובנה כ-140 תיקיות אישיות. הוא הציג חומר זה במאי 1959 בפרנקפורט אם מיין בקונגרס SDS (ארגון הסטודנטים הסוציאליסטים הגרמנים, Sozialistischer Deutscher Studentenbund) "למען דמוקרטיה - נגד מיליטריזם ורהביליטציה לפושעים". נשיא בית הדין האזורי העליון, קורט סטאף (Staff), אישר את אמיתות המסמכים.
ה-SDS היה על סף פיצול, ועדיין, ועידת הנציגים הפדרלית החליטה ב-30 ביולי 1959 פה אחד לתמוך בתערוכה של שטרקר. בישיבה נכחו חברי הנהלת ה-SPD ולדמר פון קנרינגן (Waldemar von Knoeringen) ווילי אייכלר. לפי הצעתם של חברי מועצת המנהלים של SDS מוניקה מיטשרליך ויורגן זייפרט, התערוכה קיבלה את השם "צדק נאצי ללא עונש". ה-SDS קרא לכל ארגוני הסטודנטים באוניברסיטאות להכין קמפיינים חינוכיים מקבילים. אלה נועדו לעורר את הציבור ולבטל את המבנה השיפוטי הקודם, לפיו היה צריך להוכיח כי למבצעי הפשעים הנאצים היו "מניעים בסיסיים" על מנת שתתאפשר הענשתם ברצח או בהריגה. המטרה הייתה העמדה מהירה לדין של עורכי דין נאצים לשעבר, שכן תקופת ההתיישנות על פשעיהם קרבה. לאחר מכן, ניתן היה להעמידם לדין רק על פי הדין המשמעתי. במקרים מוצדקים של חשד, המועצה הפדרלית של SDS רצתה להגיש בעצמה כתבי אישום פליליים. התערוכה הייתה אמורה להתחיל בקרלסרוהה כי שם נמצאו בתי המשפט הגרמניים הגבוהים ביותר.
בחוזר מ-30 באוקטובר 1959 אישר היו"ר הלאומי של SDS, גינטר קאלאוך (Günter Kallauch), את הקביעה שפשעי השופטים הנאצים יתיישנו בקרוב, ולכן כל קבוצות ה-SDS המקומיות יצטרכו לעזור בפתיחת הליכים נגד כמה שיותר מהשופטים הללו. התערוכה נועדה לסייע במציאת שופטים נאצים נוספים במשרדים חדשים ולהצביע על נטיות משקמות במערכת המשפט הפדרלית הגרמנית. לשם כך, סוציאל-דמוקרטים בולטים היו אמורים לתת הרצאות בנושא "צדק פוליטי". קאלאוך הזמין לשם כך את וולפגנג אבנדרות', אדולף ארנדט, פול האג, גוסטב היינמן ודיתר פוסר (Diether Posser). ה-SDS בקרלסרוהה נוצר ביוזמת הוועדה המארגנת של וולפגנג קופל (Wolfgang Koppel), ועדה שהכינה את התערוכה הראשונה עם ריינהרד שטרקר, הזמינה את מנהל מפלגת SPD ב-11 בנובמבר 1959 וביקשה תמיכה כספית בתערוכה.
מועצת המנהלים של SPD הגיבה בשלילה ודרשה מידע נוסף לפני הענקת כספים. אדולף ארנדט כתב לקופל ב-20 בנובמבר 1959 שהתערוכה לא מתאימה לאכיפת ההליכים הפליליים ההכרחיים נגד עורכי דין נאצים. אם ל-SDS היה חומר רלוונטי, היה על ה-SDS להעביר אותו לקבוצות הפרלמנטריות הרלוונטיות, שיעשו את ה"הכרחי". לפני שקופל ענה, החליטה נשיאות ה-SPD ב-23 בנובמבר 1959 להתרחק מהתערוכה. ולדמר פון קנורינגן (Waldemar von Knoeringen) (גר'), אריך אולנהאואר (Erich Ollenhauer) והרברט ונר (Herbert Wehner) תבעו מכל הארגונים המקומיים של ה-SPD להימנע מתמיכה בתערוכה. הדירקטוריון הפדרלי של SDS התבקש לשלוח חוזר כזה לכל קבוצות SDS. לכן קאלאוך לא הצטרף לוועדה המארגנת של קרלסרוהה ולא שלח נציג לפתיחת התערוכה. במכתב מיום 28 בנובמבר (יום לאחר פתיחת התערוכה) דרש מכל קבוצות ה-SDS לארגן את התערוכה בעצמן ולא לערב "ועדות פעולה נייטרליות" מ"סיבות ברורות".
הרקע לכך היה התנאים הנוקשים שהציבה ה-SPD ל-SDS מאז יולי 1959, לתאם פרויקטים פוליטיים כלליים עם הנהלת המפלגה ולהימנע מכל מגע עם קומוניסטים. היה חשש שהוועדה המארגנת של קרלסרוהה עובדת למעשה עם תומכי המגזין, שהדחתו מה-SDS נכפתה בעבר על ידי ה-SPD. קופל השתייך לאגף השמאלי של ה-SDS סביב יו"ר ה-SDS לשעבר, אוסוולד הילר (Oswald Hüller), וארגן מסע לימודי למזרח גרמניה. הוא והילר לא היו עובדי שטאזי. עם זאת, מועצת המנהלים של SPD הייתה משוכנעת שהקומוניסטים ניהלו ומימנו את התערוכה מכיוון שמסמכים רבים הגיעו ממזרח ברלין וכמה נציגים של SDS טיפחו "מגעים מזרחיים" בלתי רצויים. המועצה גירשה את מארגני קרלסרוהה מה-SPD כדי למנוע את המשך התערוכה ודיון ציבורי על נושא הנאצים בשירות המדינה הגרמני. משבר ברלין השני של 1958 ותוכנית גודסברג (Godesberg Program) ב-15 בנובמבר 1959, סיכן הנושא את פתיחת ה-SPD למצביעים ממעמד הביניים.