stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק הגנת הפרטיות
עיקרי החוק > מסירת מידע על ידי גופים ציבוריים

עקרונית, החוק חל גם על המדינה ומוסדותיה (סעיף 24 לחוק). הכלל הוא, כי חל איסור על גופים ציבוריים למסור מידע על ענייניו הפרטיים של אדם, אלא אם כן המידע מפורסם ברבים על פי סמכות כדין, או שהאדם אליו מתייחס המידע נתן את הסכמתו לכך (סעיף 23ב לחוק).
עם זאת, החוק כולל סעיף המאפשר מסירת מידע מגופים ציבוריים לשירות הביטחון הכללי, למוסד, למשטרת ישראל ולאגף המודיעין, לצורך מילוי תפקידם. ביוני 2015 נחשף כי האוניברסיטאות בישראל מעבירות לשירות הביטחון הכללי רשימות של בוגריהן.
עיקרי החוק > הגנה על הפרטיות במאגרי מידע ודיוור ישיר

בשנת 1996 תוקן החוק, והתווסף לו פרק העוסק במאגרי מידע ודיוור ישיר. מכוח החוק ממונה רשם מאגרי המידע במשרד המשפטים. החוק מחייב את בעליו של מאגר מידע לרשום את המאגר אצל רשם מאגרי המידע (סעיף 8 לחוק). לגבי כל מאגר יש למנות מנהל שיהיה אחראי עליו ולפרט את המטרות שלשמן הוקם המאגר והמטרות שלהן נועד המידע (סעיף 9 לחוק). החוק אוסר על שימוש במידע שבמאגר, שלא למטרה שלשמה הוקם המאגר, או למטרה שלשמה נועד המידע, ומטיל אחריות - נזיקית ופלילית כאחד - על בעליו של המאגר, על המחזיק בו ועל מנהל המאגר, בכל הנוגע לקיום הוראות החוק בכלל ולאבטחת המידע שמופיע במאגר בפרט (סעיפים 17 ו-31א לחוק). כל אדם זכאי לעיין במידע המתייחס אליו המוחזק במאגר מידע (למעט מאגרי מידע של מערכת הביטחון), ובעל המאגר חייב לאפשר לו לעיין במידע (סעיף 13 לחוק). רשם מאגרי המידע מנהל פנקס מאגרי מידע, המכיל רשימה של כל מאגרי המידע המאושרים ופרטים לגביהם. פנקס זה פתוח לעיונו של הציבור הרחב (סעיף 12 לחוק).
כאשר מאגר מידע משמש לשירותי דיוור ישיר, הדבר חייב להיות מצוין במפורש כאחת ממטרותיו (סעיף 17ד לחוק). כל פנייה בדיוור ישיר חייבת להכיל באופן ברור ובולט את ציון העובדה שמדובר על פנייה בדיוור ישיר, הודעה על זכותו של מקבל הפנייה להימחק מהמאגר ואת פרטיו של בעל מאגר המידע (סעיף 17ו לחוק).
עיקרי החוק > ראיות שהושגו תוך כדי פגיעה בפרטיות

חוק הגנת הפרטיות הוא אחד משני החוקים היחידים (השני הוא חוק האזנת סתר), שבהם אימץ המחוקק הישראלי את דוקטרינת פירות העץ המורעל. החוק קובע, כי ראיות שמושגות תוך כדי פגיעה בפרטיות אינן קבילות בבית משפט, ללא הסכמת הנפגע, אלא אם בית המשפט מתיר את השימוש בראיות מטעמים שיירשמו (סעיף 32 לחוק).
היסטוריה

בשנת 1974 מינה שר המשפטים, חיים יוסף צדוק, ועדה בראשות השופט יצחק כהן וחבריה כללו את גבריאל קלינג, אמנון גולדנברג, יצחק-הנס קלינגהופר, נחום רקובר, רות גביזון ואהרן ברק שפרש מהוועדה כשהתמנה ליועץ המשפטי לממשלה, לגיבוש נוסח חוק להגנה על הפרטיות. בשנת 1980 העלה שמואל תמיר את הצעת החוק בפני הכנסת. בדברי המבוא לחוק הובא כיצד הזכות לפרטיות היוותה חלק מהמשפט העברי הקדום עוד בטרם קליטתו במשפט המודרני והישראלי
.
ביוני 1980, לקראת העלאת הצעת החוק לפני הכנסת נענה תמיר לבקשת עורכי העיתונים ודחה את הדיון, כדי לשמוע את הסתייגויותיהם. החוק אושר בקריאה ראשונה ב-30 ביוני 1980, ברוב של 61 מהקואליציה ומספר נספחים נגד 46 קולות של האופוזיציה. אהוד אולמרט מהקואליציה וגדעון האוזנר מהאופוזיציה נמנעו. התומכים הדגישו את ההגנה על הפרטיות מפני השלטון, בעוד המתנגדים העלו את החששות לפגיעה בחופש העיתונות. החוק עבר סופית בכנסת ב-23 בפברואר 1981, ברוב של 27 תומכים נגד שני מתנגדים.
העיקרון המנחה של חוק הגנת הפרטיות קיבל מעמד חוקתי בשנת 1992, עם חקיקתו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. סעיף 7 לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו לחוק היסוד מעניק הגנה חוקתית לזכותו של אדם לפרטיות ולצנעת הפרט.
באוגוסט 2024 אישרה הכנסת בקריאה שנייה ושלישית את תיקון 13 לחוק הגנת הפרטיות. התיקון מציע שינויים נרחבים בנוסח חוק הגנת הפרטיות, ובהם בסמכויות האכיפה של הרשות להגנת הפרטיות, בחובות הנוגעות לפעילות חברות במשק ולאפשרויות האכיפה. במתוכנתו המאושרת, התיקון מקרב את תפיסת דיני הפרטיות בישראל לזו האירופאית, ומתמקד בתהליכי עיבוד המידע, לעומת המצב הקודם, שמיקד את האסדרה במאגרי המידע.
תקנות מכוח חוק הגנת הפרטיות

תקנות הגנת הפרטיות (תנאים לעיון במידע וסדרי הדין בערעור על סירוב לבקשת עיון), התשמ"א-1981
תקנות הגנת הפרטיות (תנאי החזקת מידע ושמירתו וסדרי העברת מידע בין גופים ציבוריים), התשמ"ו-1986
תקנות הגנת הפרטיות (קביעת מאגרי מידע הכוללים מידע שלא לגילוי), התשמ"ז-1987
תקנות הגנת הפרטיות (אגרות), התשס"א-2000
תקנות הגנת הפרטיות (העברת מידע אל מאגרי מידע שמחוץ לגבולות המדינה), התשס"א-2001
תקנות הגנת הפרטיות (אבטחת מידע), התשע"ז-2017
תקנות הגנת הפרטיות (הוראות לעניין מידע שהועבר לישראל מהאזור הכלכלי האירופי), התשפ״ג–2023
ראו גם

חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
הזכות לפרטיות
ההגנה על הפרטיות בנזיקין
חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע
לקריאה נוספת

אלי הלם, דיני הגנת הפרטיות, תל אביב: פרלשטיין-גינוסר, 2003.
פרופ' נחום רקובר, ההגנה על צנת הפרט, היחס בין "חוק הגנת הפרטיות" למקורות היהודיים, 99. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשס"ו-2006.
מיכאל בירנהק מרחב פרטי: הזכות לפרטיות בין משפט לטכנולוגיה (2010)
מיכאל בירנהק פרטיות חוקתית (2023)
הערות שוליים

1 2  משרד המשפטים, תיקון 13 לחוק הגנת הפרטיות אושר בכנסת, באתר https://www.gov.il, ‏5 באוגוסט 2024
↑  גדי בר אלי, ‏האזנות: באילו מקרים אסור לכם להקליט שיחות בהשתתפותכם?, באתר גלובס, 3 בספטמבר 2015
↑  חוק הגנת הפרטיות: מתי צילום ברשות הרבים מהווה פגיעה בפרטיות?, באתר דין - עורכי דין ומידע משפטי בישראל, ‏27 בספטמבר 2017
↑  גילוי דעת: מהם "מידע" ו"ידיעה על ענייניו הפרטיים של אדם" בחוק הגנת הפרטיות, באתר של הרשות להגנת הפרטיות;
יורם ליכטנשטיין, מה הוא מידע אישי לצורך חוק הגנת הפרטיות?, 25 במאי 2021
↑  יובל מן, הפצתם סרטון דיפ פייק? אולי הפרתם את החוק, באתר ynet, 5 בספטמבר 2022
↑  חוק הגנת הפרטיות והזכות לפרטיות בעידן האינטרנט, באתר המטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת, ‏14 במאי 2019
↑  ד"ר תהילה שוורץ אלטשולר, פגיעה בפרטיות בהסכמה?, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, ‏12 בנובמבר 2019
↑  חיים לוינסון, אוניברסיטאות מעבירות לשב"כ רשימות בוגרים עם פרטים מזהים, באתר הארץ, 11 ביוני 2015.
↑  מאגר פנקס מאגרי המידע - Government Data, באתר data.gov.il
1 2  שמואל תמיר, על חוקים ואנשים, מעריב, 13 ביוני 1980
↑  עמוס לבב, 6 חודשי מאסר למי שיפגע בזדון בפרטיות הזולת, מעריב, 26 באוקטובר 1976
↑  נחום רקובר, לשילובו של המשפט העברי עמ' 22. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, (1999).
↑  יידחה הדיון בהצעת חוק הגנת הפרטיות, מעריב, 3 ביוני 1980
↑  המצביעים בעד החוק יתגאו בכך בעתיד, מעריב, 1 ביולי 1980
בקריאה ראשונה אישרה הכנסת את חוק הגנת הפרטיות, דבר, 1 ביולי 1980
↑  "חוק הגנת הפרטיות" התקבל בכנסת, דבר, 24 בפברואר 1981
↑  ד"ר אבישי קליין, תיקון 13 לחוק הגנת הפרטיות: שינויים משמעותיים באכיפה ובחובות, באתר barlaw.co.il/he, ‏21 ביולי 2024
↑  חן מענית, ‏ביה"ד הארצי: אין לכפות על עובד להשתמש בשעון נוכחות ביומטרי, באתר גלובס, 15 במרץ 2017
↑  ליטל דוברוביצקי, בימ"ש: "גם לידוענים זכות לצנעת הפרט"; אדל בספלוב תפוצה ב-50 אלף שקל, באתר כלכליסט, 11 בינואר 2022;
ת"א 41627-02-19 אדל בספלוב נ' שידורי קשת ואחרים, ניתן ב-10 בינואר 2022
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
ליאור קינן

| --- | --- |
ליאור קינן ב-2014
ליאור קינן ב-2014
 לידה:  25 ביולי 1989 (בת 35) פרדסיה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  חדשות 13
 סוג כתב:  כתבת פוליטית
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  channel10liorkenan
 טוויטר (X):  LiorKenan
 
ליאור קינן (נולדה ב-25 ביולי 1989) היא עיתונאית ומגישת טלוויזיה ישראלית המשמשת ככתבת הפוליטית ומגישת חדשות בחדשות 13.
ביוגרפיה

קינן נולדה וגדלה בפרדסיה. סבה הוא תת-אלוף במיל' גיורא רם-פורמן, שהיה סגן-מפקד חיל האוויר ומזכ"ל הקיבוץ הארצי. שם משפחתה הוא עברות של "קלינמן".
היא בוגרת קריית החינוך דרור ותנועת הנוער העובד והלומד. את שירותה הצבאי עשתה קינן ביחידת דובר צה"ל. לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 2010, החלה לעבוד בערוץ 10 - תחילה כתחקירנית ולאחר מכן, כרכזת כתבים.
ב-2013 מונתה ככתבת לענייני תחבורה בערוץ, וב-2015 מונתה ככתבת לענייני כלכלה, בנוסף לתפקידה בתחום התחבורה. קינן סיקרה את פרשת ענבל אור וחשפה את הוצאותיה האישיות של אור על חשבון כספי הלקוחות.
בחודש מאי 2018 החלה להגיש את תוכנית הבוקר "בוקר אור" בערוץ עשר, לצד אור הלר, בימי שישי וערבי חג. החל מחודש יוני 2018 ועד ינואר 2019, עת נסגר ערוץ 10, השניים הגישו את התוכנית גם בימי רביעי, לאחר עזיבתם של אורלי וגיא את תוכנית הבוקר בערוץ.
מאז מיזוג "רשת" וערוץ עשר, היא משמשת מגישה-מחליפה של התוכנית "ברקוד", במקביל להמשך עבודתה בחדשות 13 ככתבת לנושאי צרכנות ותחבורה. בשנת 2020 החלה לשמש ככתבת בכנסת. לאחר שובה מחופשת לידה באוקטובר 2024, מונתה לכתבת הפוליטית של הערוץ, תפקיד אותו מילא קודם לכן בעלה, ספי עובדיה.
בשנת 2023 החלה להגיש באופן זמני את תוכנית החדשות "שישי" לאחר עזיבתה של אילה חסון את חדשות 13.
במאי 2023, במשפט שמצא את העיתונאים אביעד גליקמן ואיילה חסון אשמים בהוצאת לשון הרע, שיבח השופט את עבודתה העיתונאית של ליאור קינן. הוא קבע שהדיווח של קינן "עולה בקנה אחד עם האמת העובדתית", ושלעבודתה עומדות הגנות אמת בפרסום ותום הלב. "היא ערכה ריאיון פרונטלי עם התובע ושלחה לו לאחר מכן שאלות בשני סבבים, ואפשרה לו לענות בכתב, לאחר קבלת ייעוץ, לרבות ייעוץ משפטי", ציין השופט דלוגין. "רק אז, כשלושה שבועות לאחר הריאיון עם התובע, בו חשפה בפניו לראשונה את המידע שברשותה, פרסמה את הכתבה." "אולי לא בכדי, לא נמצאו בכתבה שלה חריגות כלשהן ביחס לאמת בפרסום".
לקינן תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב. היא נשואה לעיתונאי ספי עובדיה, הכתב הפוליטי של חדשות 13 לשעבר וכיום עיתונאי ״עובדה״ ברשת 12. השניים הורים לבת. הם מתגוררים ברמת גן.
הערות שוליים

1 2  חוזרת מחופשת לידה: התפקיד החדש של כתבת חדשות 13, באתר "סרוגים", 8 באוקטובר 2024
↑   שי פוגלמן וינאי יחיאל, ענייני פנים, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2021
↑  פרויקט מיוחד: 10 ההבטחות הגדולות בתקשורת, באתר וואלה, 29 בספטמבר 2016
↑  דוד ורטהיים‏, ליאור קינן תשמש ככתבת כלכלית של חדשות 10, באתר וואלה, 8 ביולי 2015
↑  שרון טל, תזוזות בחדשות 13: ליאור קינן תשמש כתבת כנסת, חן זנדר לתחבורה ולבריאות, באתר אייס, 10 באוגוסט 2020
↑  חיזוק לבן זוג: זו מגישת הטלוויזיה שתחליף את אילה חסון,  באתר כיפה, 9 במרץ 2023
↑  אורן פרסיקו, "דיווח עיתונאי שהוא רחוק מדי מהמציאות", באתר העין השביעית, 25 במאי 2023
↑  לא תקעו את המהדורה: ספי עובדיה וליאור קינן התחתנו,  באתר כיפה, 30 בספטמבר 2022;
 שי פוגלמן וינאי יחיאל, ליאור קינן, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2021;
חדשות 13 חוגגת: הכתבים ספי עובדיה וליאור קינן התחתנו, באתר אייס, 30 בספטמבר 2022
↑  לזוג של חדשות 13 נולדה בת, באתר "סרוגים", 15 במרץ 2024
חוק השבות

| --- | --- |

 פרטי החוק
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך חקיקה:  5 ביולי 1950
 תאריך חקיקה עברי:  כ' בתמוז ה'תש"י
 גוף מחוקק:  הכנסת הראשונה
 שטחים שעליהם חל החוק:  ישראל 
 מאפשר:  הסכם הסגרה 
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 51, עמ' 159
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד הפנים
 מספר תיקונים:  2
 נוסח מלא:  חוק השבות, תש"י–1950
 
הנוסח המקורי של חוק השבות
חותמת חוק השבות בדרכון אמריקאי
חוק השבות, תש"י–1950 מעניק לכל יהודי שהביע את רצונו להשתקע בישראל את הזכות לעלות לישראל ולקבל תעודת עולה, אלא "אם נוכח שר הפנים שהמבקש – (1) פועל נגד העם היהודי; או (2) עלול לסכן בריאות הציבור או ביטחון המדינה; או (3) בעל עבר פלילי העלול לסכן את שלום הציבור". בהתאם לחוק האזרחות הישראלי תעודת עולה מזכה מיידית באזרחות ישראלית.
החוק התקבל בכנסת ב-5 ביולי 1950 (כ' בתמוז ה'תש"י), בעקבות יוזמה של חבר הכנסת זרח ורהפטיג ממפלגת הפועל המזרחי, והיה במשך שנים רבות הביטוי החוקי המרכזי להיותה של מדינת ישראל מדינת הלאום של העם היהודי. בשנת 2018 קיבל רעיון השבות מעמד חוקתי בסעיף 5 של חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
היסטוריה

העיקרון העומד בבסיס חוק השבות - מתן אזרחות אוטומטית לכל יהודי העולה לארץ ישראל, הוטמע כבר בסעיף 7 לכתב המנדט - סעיף חוק ההתאזרחות, שניתן לממלכה המאוחדת בשנת 1922 על ידי חבר הלאומים, וקבע כי ממשלת ארץ ישראל תהיה אחראית על קביעת חוק ההתאזרחות ובחוק זה יבואו סעיפים המכוונים להקל על היהודים המתיישבים ישיבת קבע בארץ את רכישת האזרחות הארץ-ישראלית.
חוק השבות הונח על שולחן הכנסת ביוני 1950. אישור החוק נקבע לישיבה חגיגית של הכנסת בכ' בתמוז, יום פטירתו של הרצל והחוק אושר בישיבה פה אחד. רוב ההסתייגויות לחוק נדחו, אולם הכנסת קיבלה הסתייגות שקבעה את הזכות לשלול עלייה רק ממי שפועל נגד העם היהודי או נגד מדינת ישראל ולא, כפי הצעת הוועדה, שיהיה ניתן לשלול עלייה גם ממי שפעל בעבר נגד העם היהודי או מדינת ישראל.
לאחר שבית המשפט העליון קבע בבג"ץ שליט שבן של אב יהודי ואם שאינה יהודייה נחשב ליהודי, דרשה המפד"ל לתקן את חוק השבות ולמנוע הכרה במי שאינו יהודי על פי ההלכה כיהודי. במענה לכך הציע שר המשפטים, יעקב שמשון שפירא פשרה על פיה רק בן לאם יהודיה או מי שנתגייר ייחשב ליהודי, אך חוק השבות יוחל גם על בת זוגו וילדיו של יהודי. בעקבות הצעה של משה קול, נוספה להצעה של שפירא גם הכרה במי שאחד מסביו היה יהודי, או מי שבן זוגו הוא נכדו של יהודי. החוק שעבר סופית בכנסת ב-10 במרץ 1970 גם החריג את מי שהיה יהודי והמיר דתו מרצון. המפד"ל הסכימה למתן זכות עליה לנכד של יהודי, למרות שמלכתחילה התנגדה לכך, בגלל שצפתה שרק מעטים יבקשו לעלות על סמך היותם "נכד של יהודי".
זכאי חוק השבות

החוק מגדיר מי זכאי לעלות לישראל ולקבל תעודת עולה. בשנת 2014 היו בעולם כ-23 מיליון זכאי חוק השבות, מתוכם כ-9 מיליון שאינם יהודים על פי ההלכה האורתודוקסית.
על פי נתוני משרד הקליטה, נכון ל-2008 חיו בישראל כ-320,000 עולים אשר הגיעו לארץ מכוח חוק השבות אך אינם יהודים על-פי ההלכה.
זכאי חוק השבות > מיהו יהודי

מושג מרכזי בחוק השבות הוא המושג "יהודי", וסביב משמעותו התעוררה מחלוקת קשה. בגרסתו המקורית של החוק הופיע המושג "יהודי" ללא הגדרה, כלומר משמעותו המדויקת הושארה לפרשנותו של בית המשפט. בתגובה לפסיקות בג"ץ בפרשת "שמואל אוסוואלד רופאייזן (האח דניאל)" 1962, ובפרשת "שליט" 1969, שעוררה סערה בקרב הציבור היהודי בישראל, תוקן החוק בשנת 1970, ונוספה לו ההגדרה: "יהודי – מי שנולד לאם יהודיה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת".
ההגדרה שהוספה במרץ 1970 השאירה את המחלוקת סביב השאלה למי נתונה סמכות הגיור פתוחה. המפלגות הדתיות דרשו שההגדרה תזכה לפרשנות מצמצמת שלפיה הסמכות בנושאי גיור תיקבע לפי ההלכה ו/או על ידי הרבנות הראשית לישראל, ואילו זרמים אחרים ביהדות, כגון היהדות הקונסרבטיבית והיהדות הרפורמית, דרשו שגם להם תינתן הסמכות לגייר. לאחר הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977, העלו המפלגות הדתיות בראש תביעותיהן במשא ומתן הקואליציוני עם הליכוד את דרישתן לתיקון חוק השבות, כך שרק גיור כהלכה יוכר במסגרת החוק. ציפייתן הייתה שמנחם בגין יסייע בידן לגייס רוב בכנסת להצעת חוק פרטית לתיקון החוק כאמור. ואולם בגין לא היה מוכן לכלול בהסכם הקואליציוני התחייבות חד-משמעית לתיקון חוק השבות, זאת משום שלא יכול היה לכפות עמדה זו בנושא על כל חברי הקואליציה שהרכיב. באותה עת, המפלגות הדתיות נחלו כישלון במאבקן לתיקון חוק השבות.
בפסק הדין בבג"ץ "אליאן (חוה) פסרו גולדשטיין" 1995 (בג"ץ 1031/93), הפריד למעשה בית המשפט העליון בין הקביעה ההלכתית האורתודוקסית בנושא "מיהו יהודי", לבין הקביעה המנהלית.
במרץ 2021 פסק בג"ץ שיש להכיר במי שעברו גיור בקהילה הרפורמית או הקונסרבטיבית בישראל כיהודים לעניין חוק השבות. זאת לאחר שהמחוקק לא הכריע בסוגיה במשך 15 שנים שעברו מאז הגשת העתירה. לפני כן, הוכרו גיורים אלה מחו"ל וגיורים אורתודוקסיים, פרטיים ושאינם פרטיים, בישראל ובחו"ל. בין הגיורים היהודים-אורתודוקסים שהוכרו היו גיורים פרטיים-חרדיים, וכן גיורים של הציונות הדתית במסלול "גיור כהלכה" באמצעות עמותת עתים.
זכאי חוק השבות > בן דת אחרת

חוק השבות קובע שלא תינתן זכות עלייה לאדם שהוא בן דת אחרת – כגון, הדת השומרונית, נצרות, סיינטולוגיה, אסלאם, הדת הדרוזית, הדת הבהאית; לרבות "דתות מעורבבות" (ראו: יהודים-נוצרים#תולדות_האמונה_היהודית-נוצרית) – כמו של העבריים מדימונה, היהדות המשיחית, יהודים למען ישוע, ועדי יהווה..
עם זאת, שופטי בית המשפט העליון קבעו שקביעה זאת לעיל של החוק, מאפשרת לאדם לשוב ליהדותו - בתנאי שזנח לגמרי את הדת האחרת.
זכאי חוק השבות > סעיף 4א – קרובים של יהודי

סעיף 4א המכונה סעיף הנכד נוסף לחוק השבות בשנת 1970. סעיף זה מעניק את הזכויות לבן/בת זוג, בן, ולנכד של יהודי, ללא קשר לשאלה האם היהודי עדיין בחיים ואם הוא עולה יחד עם קרוביו לישראל, אם לאו.
השופטת עדנה ארבל סיכמה חמש תכליות לסעיף זה:
עידוד בעלי זיקה משפחתית ליהודים לעלות לישראל ולהצטרף לעם היושב בציון כאמצעי למניעת התבוללות
עידוד יהודים הנשואים בנישואי תערובת לעלות לישראל ומציאת פתרון למשפחות מעורבות
עשיית צדק על ידי השוואת המעמד של בני משפחה מעורבת שעולים לישראל, בלי שחלק מבני המשפחה יידרשו לעמוד במבחני חוק האזרחות בעוד האחרים יקבלו מעמד אוטומטי
איזון בין ההגדרה המסורתית לבין ההגדרה הלאומית של המונח "יהודי" בחוק השבות
איחוד משפחות והגשמת הזכות לחיי משפחה משותפים
בהתאם לתכליות אלו קבע בית המשפט שאלמנה של יהודי שנישאה לאיש אחר אינה זכאית יותר לעלייה לפי חוק השבות.
במשך שנים הייתה מדיניות משרד הפנים שלא-יהודי שהתחתן עם יהודי אזרח ישראל הוא זכאי חוק השבות על פי סעיף 4א. בשנת 1995 שינה משרד הפנים את מדיניותו והפסיק להכיר בבני זוג לא-יהודים של יהודים אזרחי ישראל כזכאי חוק השבות. בשנת 1999 פסק בית המשפט העליון בהרכב בראשות השופט מישאל חשין ובהסכמת דליה דורנר ודורית ביניש כי בן זוג לא-יהודי של יהודי אזרח ישראל אינו זכאי שבות.
באוגוסט 2021 נפסק בדעת רוב של השופטים יצחק עמית וענת ברון כי אלמנות של נכדים ליהודים או אף ילדים ליהודים יהיו זכאים למעמד "זכאי שבות", ולפיכך יהיו זכאות לעלות לארץ מכח חוק השבות. השופט דוד מינץ סבר בדעת מיעוט כי לשון החוק מכירה הזכאות של אלמנת יהודי, אך לא בזכאותה של אלמנת זכאי שבות שאיני יהודי. בעקבות פסק הדין ביקשה שרת הפנים איילת שקד שיתקיים דיון נוסף. בפסק הדין הנוסף ב-13 בנובמבר 2023 נפסק שוב כי יש להכיר בזכאות של אלמנת זכאי שבות שאינו יהודי, הפעם ברוב של ארבעה נגד שלושה שופטים.
יש הסבורים בטעות שסעיף 4א לחוק השבות (תיקון משנת 1970) נחקק בהתייחסות (כמראה הפוכה) לחוקי נירנברג שחוקקו בגרמניה הנאצית. טענה זו רווחת בשיח הציבורי והאקדמי. ואולם, טענה זו אינה נתמכת בתיעוד היסטורי. ראשית, בדיוני הכנסת והממשלה שקדמו לתיקון החוק לא נזכר כל קשר בין החקיקה הישראלית לחוקי נירנברג, וניסיון לערוך השוואה כזו נדחה על הסף. יתרה מזאת, קיימים הבדלים מהותיים בין החוקים. לדוגמה, נכד לסב יהודי או לסבתא יהודייה זכאי לעלות לישראל מכוח חוק השבות. לעומת זאת, לפי חוקי נירנברג אדם כזה לא נחשב ליהודי, אלא כאזרח גרמני שהוגדר כ"מישלינג" (בגרמנית: Mischling, "בן-תערובת") מדרגה שנייה, אלא אם כן לפחות שניים מתוך ארבעת סביו וסבתותיו היו יהודים. הקישור בין חוק השבות לחוקי נירנברג כמעט שלא נזכר עד אמצע שנות ה-90, ורק מאז החל להתפשט בשיח הציבורי.
זכאי חוק השבות > קטינים

על פי פסיקת בית המשפט העליון, קטין אינו זכאי חוק השבות בפני עצמו, ואינו יכול לעלות לישראל אלא יחד עם הוריו או אפוטרופסו הזכאים על פי חוק השבות.
זכאי חוק השבות > עבר פלילי

בשנת 1954 תוקן חוק השבות לבקשת שר הפנים מראשית 1953 והוסף הסעיף המתיר לשר הפנים שלא להעניק אזרחות ישראלית ליהודי "בעל עבר פלילי ועלול לסכן את שלום הציבור". החוק עבר למרות התנגדות של חלק מחברי הכנסת, בהם אליהו-משה גנחובסקי אשר טען – "אם יש פושע, הוא יהיה בתוכנו" ובנימין מינץ שטען כי "אין לשום יהודי זכות למנוע מיהודי אחר את עלייתו לארץ". בסעיף זה נעשה שימוש במקרים ספורים בלבד, בהם מקרהו של יוסף יואנוביצ'י שנמלט מצרפת לישראל ומקרהו של מאיר לנסקי אשר ביקש לעלות לישראל בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר נפתחה נגדו חקירה על ידי רשויות החוק בארצות הברית. ביקורת ציבורית על השימוש המועט בסעיף זה כדי לסרב עליית גורמים בעלי עבר פלילי נשמעה לאחר מעצרם של יעקב טייטל ודמיאן קרליק אשר הואשם ברצח משפחה שלמה. חבר הכנסת מאיר שטרית אמר שיש לתקן את חוק השבות כדי למנוע הבאת אנשים לא רצויים לישראל. מנגד טען יעקב קדמי שמספרם של הגורמים העבריינים מברית המועצות לשעבר שניצלו את חוק השבות להגיע לישראל בטל בשישים.
בית המשפט העליון קבע שלצורך הוכחת עבר פלילי אין צורך בהרשעה בבית משפט או הודאה של המבקש לעלות, אלא די בראיות מנהליות. לעומת זאת, נקבע שכתב אישום שטרם נדון אינו מספיק לביסוס "עבר פלילי". כן נקבע שבמקרים מסוימים, גם בריחה ממעצר בית ושימוש בדרכון מזויף מהווים עבירות המאפשרות לדחות בקשה לעלות לישראל.
זכאי חוק השבות > הבעת כוונה להשתקע בישראל

תנאי בסיסי לקבלת מעמד בישראל היא הבעת רצונו של האדם המגיע לישראל להשתקע בה.
בעקבות זאת קבע בית המשפט העליון שאדם שאינו מביע רצונו להשתקע בישראל לא מוכר כזכאי חוק השבות.
זכאי חוק השבות > מעמד השומרונים בעיני חוק השבות

משנת 1949 נהגה מדינת ישראל בשומרונים כביהודים; בני הקהילה שהתגוררו בתוך גבולות ישראל דאז נהנו משוויון זכויות וחובות, ובני הקהילה שהתגוררו בשכם וביקשו להתיישב בתוך גבולות המדינה הוכרו ככל עולה יהודי ממדינות ערב. מעמדם לא הוסדר מלכתחילה בחוק השבות, אלא כעבור שנים ספורות, בעקבות שאילתא של חבר הכנסת יצחק בן-צבי ובעקבות תכתובת בין היועצים המשפטיים של משרדי הממשלה. ב-1992 חדל משרד הפנים להעניק לשומרונים העוברים משכם לגבולות 1948 זכויות עולה בטענה שחוק השבות איננו חל עליהם. השומרונים עתרו לבג"ץ וזה החליט להפוך את ההחלטה.
חוק השבות ועקרון השוויון

חוק השבות מעניק יתרון מיוחד ליהודים, ולכאורה פוגע בעקרון השוויון בין אזרחי המדינה. בפסק הדין של בג"ץ קעדאן נתן נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרן ברק את דעתו על כך:
מדינת ישראל היא מדינה יהודית אשר בתוכה חיים מיעוטים, ובהם המיעוט הערבי. כל אחד מבני המיעוטים החיים בישראל נהנה משוויון זכויות גמור. אמת, מפתח מיוחד לכניסה לבית ניתן לבני העם היהודי (ראו חוק השבות, התש"י-1950). אך משמצוי אדם בבית כאזרח כדין, הוא נהנה מזכויות שוות כמו כל בני הבית האחרים. ביטוי לכך ניתן בהכרזת העצמאות, אשר קראה "לבני העם הערבי, תושבי מדינת ישראל, לשמור על השלום וליטול חלקם בבנין המדינה על יסוד אזרחות מלאה ושווה". אין, איפוא, כל סתירה בין ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית לבין שוויון גמור בין כל אזרחיה. נהפוך הוא: שוויון הזכויות בין כל בני האדם בישראל, תהא דתם אשר תהא ותהא לאומיותם אשר תהא - נגזר מערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית
זרח ורהפטיג מתנגד לטענה על פגיעה בשוויון בין אזרחי המדינה, בנימוק שהחוק אמור לגבי מי שאינם אזרחי המדינה, ולגביהם אין חובה לנהוג בשוויון.
הטענה שיש בו משום הפליה פסולה בין אזרח לאזרח מופרכת היא. מדינה דמוקרטית מצווה לשמור על שויון מוחלט בזכויותיהם ובחובותיהם של אזרחיה, אבל אין עיקרון כזה קיים ביחס לאנשים הנמצאים בחו"ל והמדינה מעוניינת ברכישתם כאזרחים. מקובל הכלל כי כל מדינה חופשית היא בקביעת עקרונות ההגירה שלה, ועידוד הגירת אלמנטים מיוחדים הן מבחינת הקירבה הלשונית, הלאומית והן מבחינה מקצועית או רפואית, ביד המדינה היא.
פרופסור שלמה אבינרי תומך בלגיטימיות של החוק, ומנמק זאת בכך שהוא עומד בנורמות המקובלות בדמוקרטיות המערביות.
חוק ההגירה האמריקאי מפלה בין קבוצות שונות, לפעמים גם על בסיס אתני – במתן מכסות להגירת קבוצות מאזורים שונים, כמו למשל פליטים ממשטרי דיכוי או יהודים מברית המועצות לשעבר - אך עיקר ההפליה בארצות הברית היא על בסיס כלכלי. לרופא או למשקיע בעל חשבון בנק מוכח, קל יותר להגר לארצות הברית מאשר למבוטל ממקסיקו או מהאיטי. חוק ההגירה הקנדי מבוסס על הכישורים המקצועים והכלכלים, קרי, הוא מפלה לרעה על בסיס כלכלי, בנוסף לכללים מסוימים במחוז קוויבק המפלים לטובה דוברי צרפתית. למדינות לא מעטות לרבות שווייץ גרמניה יוון וארמניה, יש חוקים המאפשרים הגירה אוטומטית לצאצאי הפזורות האתניות שלהם. וצאצאיו של אזרח בריטי (בריטי ממש, לא סיני מהונג קונג שיש לו דרכון בריטי) זכאי תמיד לשוב ל"מולדתו"
המשפטן חיים כהן תומך בלגיטימיות של החוק, ומנמק זאת בכך שהוא יוצר "הבחנה" ולא הפליה.
כשם שאין הפליה פסולה בדרישה שמועמד לכהונת רב או שוחט יהיה יהודי, כך אין פסול בהפליה בין יהודי לאינו יהודי, בחוק שרק יהודי באשר הוא יהודי כשיר להיות בעל הזכויות הטבעית-היסטורית לעלות ארצה ולהסתפח למדינה היהודית
פסיקה

מעת לעת בית המשפט העליון דן בעתירות של אנשים המבקשים אזרחות ישראלית מתוקף חוק השבות. בית המשפט קבע שבמקרים אלו נטל ההוכחה הראשוני שאדם זכאי חוק השבות מוטל על המבקש ורק אם המבקש עומד בנטל ההוכחה הראשוני מחויב משרד הפנים להביא ראיות לחשד מבוסס שהמבקש אינו זכאי חוק השבות.
סף נטל ההוכחה שאדם זכאי חוק השבות לא נקבע באופן נוקשה, אולם בית המשפט הביע דעתו שהראיות צריכות להיות מסוג הראיות שמשרד הפנים, על-פי נהליו הרגילים, מקבלן בדרך-כלל כמספיקות להוכחת הזכאות למעמד עולה מתוקף חוק השבות. ראיות אלו כוללות תמצית רישום ממרשם האוכלוסין או העתק נאמן ממסמך מקורי.
התנגדות לחוק השבות

חוק השבות עורר התנגדות אצל גורמים שראו בו התגרות בערבים. הנרי ביירוד בנאום בשנת 1954 קרא לישראל לשנות את חוק השבות כדי "להפיג את פחד הערבים מפני עלייה המונית".
סיבה נוספת להתנגדות לחוק השבות הייתה חשש מפגיעתה במעמדם של היהודים בארצות מושבותיהם. היו בין יהודי ארצות הברית שביקרו את החוק כפוגע בקשר בין היהודים אזרחי ארצות הברית לארצם.
במהלך השנים היו שטענו ש"החוק היה מוצדק לשעתו, לשנים הראשונות אחרי הקמת המדינה, וכי עתה אין לו כבר מקום".