stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אומונויה
היסטוריה > מחאות למול אי סדרים במפקד 2011

בתחילת אוקטובר 2011 הודיעה ממשלת אלבניה שתערוך מפקד אוכלוסין ברחבי המדינה לצורך מדידת הגודל המדויק של המיעוטים האתניים לראשונה לאחר 1989. עם זאת, לאחר הצעה של מפלגת PDIU (אנ') בעלת האוריינטציה האלבנית-לאומנית, ממשלת אלבניה החליטה לקנוס ב-1,000 דולר כל אזרח שיצהיר על מוצא אתני שונה מהכתוב בתעודת הלידה שלו, גם אם תעודה זאת הונפקה שלפני 1989 (תחת המשטר הקומוניסטי), אז מעמד המיעוט הוגבל ל-99 כפרים בלבד. אומונויה השיב כי נוהל כזה מכיל אי סדרים חמורים וייפקד אם בעיות אלה לא ייפתרו.
על פי הערכות, מדובר בניסיון למנוע ממיעוטים להכריז על אתניותם, שכן ממשלת אלבניה הצהירה בנוסף כי תעמיד לדין כל מי שלא ישתתף במפקד או יסרב להצהיר על מוצאו האתני.
בשל אי הסדרים בהליך המפקד, נציגי אומונויה ערכו מפקד נוסף על מנת לספור את בני המיעוט היווני האתני. לפי זה נספרו בסך הכל 286,852 פרטים, השווים לכ-10% מאוכלוסיית המדינה, אולם במהלך בזמן המפקד מחצית ממספר זה התגורר דרך קבע ביוון, ושמר על קשרים חזקים עם מולדתו בצפון אפירוס תחת אלבניה.
היסטוריה > עונש מאסר למנהיג סניף קוריצה

בינואר 2012 מנהיג סניף קוריצה באומונויה, נחום דישו (ביוונית: Ναούμ Δίσιος, נַאום דיסיוס), נידון למאסר על בניית אנדרטה לזכר החיילים היוונים שנפלו במלחמת איטליה–יוון בבובושטיקה (אנ').
הערות שוליים

↑  Report submitted by Albania puruant to article 25, paragraph 1 of the framework convention for the protection of national minorities ACFR/SR (2001), 26 July 2001
↑  Working Paper. Albanian Series. Gender Ethnicity and Landed Property in Albania. Sussana Lastaria-Cornhiel, Rachel Wheeler. September 1998. Land Tenure Center. University of Wisconsin.
↑  Nohlen, D & Stöver, P (2010) Elections in Europe: A data handbook, p135 ISBN 978-3-8329-5609-7
↑  Nohlen, D & Stöver, P (2010) Elections in Europe: A data handbook, p. 137 ISBN 978-3-8329-5609-7
↑  Nohlen, D & Stöver, P (2010) Elections in Europe: A data handbook, p. 136 ISBN 978-3-8329-5609-7
↑  Clogg 2002: 214. "This war of words culminated in the arrest by the Albanian authorities in May of six members of the Onomoia, the main Greek minority organization in Albania. At their subsequent trial, five of the six received prison sentences of between six and eight years for treasonable advocacy of the secession of "Northern Epirus" to Greece and the illegal possession of weapons.
↑  Greek Helsinki Monitor: Greeks of Albania and Albanians in Greece, September 1994.
↑  U.S. Department of State - Country Reports on Human Rights Practices for 1994: Albania
↑  P. Papondakis, The Omonoia Five trial: democracy, ethnic minorities and the future of Albania' - Sudosteuropa, 1996
↑  Minorities at Risk Project, Chronology for Greeks in Albania, 2004. UNHCR Refworld, נבדק ב-12 במאי 2022
1 2  "Με αποχή απαντά η μειονότητα στην επιχείρηση αφανισμού της". ethnos.gr. נבדק ב-27 בספטמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kosta Barjarba. "Migration and Ethnicity in Albania: Synergies and Interdependencies" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2012-11-14. נבדק ב-2011-09-27.
↑  "Ανησυχίες της ελληνικής μειονότητας της Αλβανίας για την απογραφή πληθυσμού". enet.gr. נבדק ב-27 בספטמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Macedonians and Greeks Join Forces against Albanian Census". balkanchronicle. אורכב מ-המקור ב-12 בינואר 2012. נבדק ב-24 בספטמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Final census findings lead to concerns over accuracy". Tirana Times. אורכב מ-המקור ב-26 בדצמבר 2012. נבדק ב-26 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Omonias Census: Greek Minority Constitutes 10% of Population in Albania". Independent Balkan News Agency. נבדק ב-11 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stjepanović, Dejan (15 במרץ 2015). "Claimed Co-ethnics and Kin-State Citizenship in Southeastern Europe". Ethnopolitics. 14 (2): 156. doi:10.1080/17449057.2014.991151. ISSN 1744-9057. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Likmeta, Besar. "Albania: Greek Minority Leader Sentenced to Prison". Balkan Insight. נבדק ב-12 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2008164806  VIAF: 144639141   WorldCat (עם VIAF): 144639141
טים מקמולן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1963 (בן 62 בערך) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  מ-1993 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1989) 
 פרופיל ב-IMDb
 
טים מקמולן (באנגלית: Tim McMullan; נולד בשנת 1963) הוא שחקן אנגלי, הידוע מהופעותיו בתיאטרון ובטלוויזיה.
ביוגרפיה

מקמולן למד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. בתיאטרון הופיע בשנת 2003 בעיבוד של הטרילוגיה "חומריו האפלים". ב-2008 שיחק בעיבוד של המחזה "שונא הבריות" לצדם של דמיאן לואיס וקירה נייטלי. ב-2009 השתתף בהפקה של המחזה "כטוב בעיניכם" בבימויו של דומיניק דרומגול בתיאטרון שייקספיר גלוב. עוד באותה שנה עבד עם להקת התיאטרון Complicite. ב-2016 שיחק שוב במחזה בבימויו של דרומגול, וגילם את פרוספרו במחזה "הסערה" שהוצג בסם ואנאמייקר פלייהאוס.
ב-2017 שיחק מקמולן בתפקיד סר טובי בלץ' בהפקה של המחזה "הלילה השנים עשר" באולם אוליבייה בתיאטרון המלכותי הלאומי.
פילמוגרפיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1993 |  | Stalag Luft | דונלדסון | סרט טלוויזיה |
| 1993 | ארץ הצללים | Shadowlands | ניק פארל |  |
| 1994 |  | The Wimbledon Poisoner | סבסטיאן ויליאמס | מיני-סדרה |
| 1995 |  | Performance | סר וולטר בלאנט | בפרק "הנרי הרביעי" |
| 1995 |  | Complicite: The Three Lives of Lucie Cabrol | הנרי קברול |  |
| 1997 | האלמנט החמישי | The Fifth Element | עוזר למדען |  |
| 1997 | רובינזון קרוזו | Robinson Crusoe |  |  |
| 1998 |  | Heat of the Sun | פרנץ-דיטריך גסלר | מיני-סדרה |
| 1998 | יופי מסוכן | Dangerous Beauty | זילוט |  |
| 1998 | שייקספיר מאוהב | Shakespeare in Love | פריס |  |
| 1999 | פלנקט ומקלין | Plunkett & Macleane | חתן |  |
| 1999 | אונייגין | Onegin | דנדי |  |
| 1999 | איינשטיין | Eisenstein | ראק |  |
| 2002 |  | Two Men Went to War | שוטר צבאי |  |
| 2004 |  | Agatha Christie: A Life in Pictures | רוקח | סרט טלוויזיה |
| 2006 | המוצב האחרון של פינושה | Pinochet's Last Stand | די פרפריי |  |
| 2006 | המלכה | The Queen | סטיבן למפורט |  |
| 2007 | משפט ועונש | Trial & Retribution | ברוקס | בפרק "Closure" |
| 2008 | תבונה ורגישות | Sense & Sensibility | מר פלמר | מיני-סדרה |
| 2008 | חברים משותפים | Mutual Friends | יועץ | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2009 | מרגרט | Margaret | ויליאם וולדגרייב | סרט טלוויזיה |
| 2010 |  | The Great Outdoors | איכר | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2010 |  | Now or Never | ג'רמי | סרט קצר |
| 2011 | גן הדובדבנים | National Theatre Live: The Cherry Orchard | סימיונוב-פישצ'יק |  |
| 2012 | האישה בשחור | The Woman in Black | מר ג'רום |  |
| 2012 | הגלימה | Silk | השופט הויל | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2012 | הכתר החלול | The Hollow Crown | סיילנס | בפרק "הנרי הרביעי, חלק שני" |
| 2012 | הג'נטלמן האחרון | Parade's End | סטיבן ווטרהאוס | מיני-סדרה |
| 2013 | אלמנטרי | Elementary | פקד בילוש הופקינס | בפרק "Step Nine" |
| 2014 | אנדוור | Endeavour | מר בריאן קווינברי | בפרק "Sway" |
| 2013–2015 | המלחמה של פויל | Foyle's War | ארתור ולנטיין | סדרת טלוויזיה (6 פרקים) |
| 2015 | המתווך | The Go-Between | הבאטלר | סרט טלוויזיה |
| 2016 | גרנטצ'סטר | Grantchester | פרופסור רבן | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2016 | דוקטור ת'ורן | Doctor Thorne | הרוזן דה קורסי | מיני-סדרה |
| 2016 | עדת התביעה | The Witness for the Prosecution | סר הוגו מרדית' | מיני-סדרה |
| 2017 | הלילה השנים עשר | National Theatre Live: Twelfth Night | סר טובי בלץ' |  |
| 2017 | המלך צ'ארלס השלישי | King Charles III | ג'יימס רייס | סרט טלוויזיה |
| 2017 | חסרת פחד | Fearless | דייוויד נולן | מיני-סדרה |
| 2017 | להעיר את המלכה | Victoria & Abdul | חייט |  |
| 2018 | פטריק מלרוז | Patrick Melrose | סוני גרייבסנד | מיני-סדרה |
| 2018 | אנטוניוס וקלאופטרה | Antony & Cleopatra | אנובארבוס |  |
| 2019 | ברקזיט | Brexit: The Uncivil War | ברנרד ג'נקין | סרט טלוויזיה |
| 2019 | הכתר | The Crown | רובין וודס | בפרק "Moondust" |
| 2021-הווה | הנחש | The Serpent | דאגלס | סדרת טלוויזיה |
| 2022 | רצח לפי הספר | Magpie Murders | אטיקוס פאנד | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
| 2024 |  | Moonflower Murders | אטיקוס פאנד | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
הערות שוליים

↑  Billington, Michael (18 בדצמבר 2009). "The Misanthrope: Comedy Theatre, London". The Guardian. נבדק ב-9 במרץ 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Billington, Michael (26 בפברואר 2016). "The Tempest review – Dromgoole's farewell lets language work its magic: Sam Wanamaker Playhouse, London". The Guardian. נבדק ב-26 בפברואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007328276305171  GND: 1061962717  VIAF: 232770781   WorldCat (עם VIAF): 232770781
הקו הסגול של הרכבת הקלה בירושלים

הקו הסגול של הרכבת הקלה בירושלים הוא קו רכבת קלה עתידי, שיחבר את בית החולים הדסה עין כרם שבמערב ירושלים לשכונת ארמון הנציב שבמזרח העיר, דרך השכונות קריית מנחם, קריית היובל, מלחה, קטמון ואזור התעשייה תלפיות.
תוואי הקו

הקו יתפקד כקו רוחב בדרום העיר שיצא מבית החולים הדסה עין כרם דרך קריית מנחם, קריית היובל, רמת דניה, רמת שרת, מלחה וקטמונים לתלפיות (חלקו בין הדסה עין כרם וקרית יובל יתבסס על מסילת הקו האדום). אורכו המיועד של הקו כ-12 ק"מ ולאורכו מתוכננות כ-18 תחנות, מתוכן 11 משותפות עם תחנות הקו האדום בקריית יובל, וכן כמה תחנות משותפות עם הקו הירוק והקו הכחול.
תכנון הקו שולב בפרויקט התחדשות עירונית בשכונת קריית היובל. באזור זה הקו מתוכנן לעבור ברחובות גולומב וטהון, בהם מוקמים מספר פרויקטים של פינוי בינוי. לאורך רחוב טהון ייהרסו רוב הבניינים הקיימים, במקומם יוקמו מגדלי דירות עם חזית מסחרית והרחוב יורחב לקראת הקמת הקו הסגול. ועד השכונה הציע תוכנית אלטרנטיבית, בה תועבר תנועת הרכבים במנהרה, הרחוב יהפוך למדרחוב שבמרכזו תעבור הרכבת הקלה.
היסטוריה

תכנון הקו החל בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, כחלק מהמערך הכולל של הרכבת הקלה בירושלים. באוקטובר 1996 נבחרה חברת תכנון גרמנית להציע תוכנית אב לרכבת קלה בעיר, שתכלול רשת קווי רכבת. באוגוסט 1997 הגישה החברה תוכנית ראשונה של רשת הקווים שכללה: 8 קווים, באורך כולל של כ-50 ק"מ, החוצים את מרכז העיר בשני כיוונים – צפון-דרום ומזרח-מערב. בדרום העיר הקווים תוכננו לחבר את השכונות קריית היובל, מלחה ותלפיות למרכז העיר. התוכנית נשארה על הנייר במשך שנים רבות, למעט הקו האדום והקו הכחול (שהוקם כקו מערכת אוטובוסים מהירה ולא כרכבת קלה).
רק בסוף העשור השני של המאה ה-21 השלים צוות תוכנית אב לתחבורה בירושלים את התכנון המפורט של כל רשת הקווים. הקו הסגול נכלל בתוכנית כקו רוחב שמבוסס על חיבור הקו האדום והקו הכחול בדרום ירושלים. אורכו של התוואי שתוכנן היה כ-10 ק"מ כשמחצית מהתוואי משותף עם שני הקווים האחרים.
היסטוריה > הארכת ארמון הנציב

הקו תוכנן תחילה לחבר את בית החולים הדסה עין כרם עד שכונת תלפיות בלבד. לאחר מאבק של תושבי שכונת ארמון הנציב, הבטיח ראש העיר משה ליאון כי הקו ימשיך לתוך שכונת ארמון הנציב, בתוואי באורך 2 ק"מ, מדרך חברון לאורך רחוב אשר וינר ועד סמוך לבית הספר התיכון ע"ש סליגסברג. באפריל 2020, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה ירושלים אישרה לקדם את תוואי הקו עד ארמון הנציב. אופציה שהוצגה היא גם יצירת מסלול שונה לארמון הנציב, קו ורוד הכולל מקטע משותף עם הקו הסגול בתלפיות ודרך חברון ועם קו התכלת עד צומת פת, ומשם מסונף ברובו למסלולי הקו הירוק והירוק הבהיר עד גבעת שאול. במקרה זה הקו הסגול יסתיים בגבעת המטוס ליד תלפיות ואורכו יהיה כ-10 ק"מ.
היסטוריה > המכרז

באפריל 2020, ועדת המכרזים הבין-משרדית פרסמה את מסמכי המיון המוקדם של המכרז להקמת הקווים הכחול, התכלת והסגול.
ארבע קבוצות הגישו הצעת למכרז הן:
שיכון ובינוי, אגד החזקות וסקודה תחבורה הצ'כית
אלייד, אלקטרה, מנרב ואלסטום הצרפתית
שפיר הנדסה, קרן נוי וחברת כאף הספרדית
דן, דניה סיבוס וקומסה הספרדית. נקראות יחד Jtrain ltd.
ב-21 בספטמבר 2023 הוכרזה הקבוצה הרביעית כקבוצה הזוכה. ההחלטה על הקבוצה הזוכה הייתה אמורה להתקבל עד סוף שנת 2022 אבל בפועל התעכבה למעלה מ-9 חודשים בעקבות חשדות להצעה זולה מדי של הקבוצה הזוכה.
היסטוריה > אישור תוכנית הקו

ב-2 בפברואר 2022 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ירושלים להפקיד חלק מהתוכנית להקמת הקו הסגול הכוללת בשלב הראשון סלילה של כ-4.5 ק"מ ותוספת 8 תחנות חדשות. אישור זה נוסף על מקטעי המסילות ו-10 התחנות הנוספות שאושרו במסגרת קווים נוספים ברשת הרכבות הקלות בירושלים, כגון מקטע הקו האדום היוצא מבית החולים הדסה עין כרם וחולף בקריית יובל, מקטע הקו הירוק והכחול בסביבת קניון מלחה וקריית הספורט, ותחנת הקו הכחול בתלפיות. באוגוסט 2024 אושרו בוועדה המחוזית 6 קילומטרים נוספים של הקו, עד הדסה עין כרם במערב, ועד דרך חברון במזרח. בהמשך ייבחן אישור הארכת הקו למזרח העיר לארמון הנציב ותוספת 2 תחנות נוספות. לפי ראש הוועדה המחוזית, שירה תלמי-בבאי, החלופה שנבחרה אינה הפשוטה ביותר, שכן היא כוללת הפקעת שטחים לאורך התוואי, אלא זו שתשרת את מירב התושבים ושתעבור במרכזי השכונות.
ב-4 בספטמבר 2023 אישרה עיריית ירושלים תקציב של 31 מיליון ש"ח עבור העבודות על הקו.
הערות שוליים

↑  אורי חודי, ‏ירושלים: הוועדה המקומית אישרה 3 תוכניות פינוי-בינוי, באתר גלובס, 20 במרץ 2017
↑  פרסום ראשון: ועד התושבים בקרית היובל מקדם מנהרה בטהון ובגולומב, באתר כל העיר, 27 בנובמבר 2017
↑  הרכבת הקלה בירושלים לקראת אישור, באתר גלובס, 10 במרץ 1997
↑  אורבך גדליה, שרקנסקי עירא, תכנון ופוליטיקה בירושלים. ירושלים: מחקרי פלורסהיימר - המכון ללימודים עירוניים ואזוריים; האוניברסיטה העברית 2010
↑  טל נתנאל-נוריאל, מאבק התושבים הצליח – ראש העיר משה ליאון מבטיח: "הרכבת הקלה תיכנס לשכונת ארמון הנציב", באתר כל העיר, 7 בדצמבר 2019
↑  מקרית היובל לארמון הנציב ברכבת הקלה – תוכנית הקו הסגול מתקדמת, באתר כל העיר, 20 באפריל 2020
↑  עדיאל איתן מוסטקי, יש זוכה: דן ודניה סיבוס יקימו את הקו הכחול של הרכבת הקלה בי-ם עם חברה ספרדית, באתר כלכליסט, 21 בספטמבר 2023
↑  יובל שדה, ארבע קבוצות הגישו הצעת מחיר במכרז הקו הכחול בירושלים, באתר כלכליסט, 9 באוגוסט 2022
↑  יובל שדה, ההצעה הזולה להקמת הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים בדרך להיפסל, באתר כלכליסט, 10 באוגוסט 2023
↑  יובל שדה, תוכנית הקו הסגול של הרכבת הקלה בירושלים הופקדה בוועדה המחוזית, באתר כלכליסט, 2 בפברואר 2022
↑  בקרית היובל מאושרים, בארמון הנציב עדיין מחכים: קו הרכבת החדש שאושר בירושלים, באתר כל העיר, 13 באוגוסט 2024
↑  דרור ניר קסטל, הזמן הסגול: "בחרנו דווקא בחלופת התוואי הקשה יותר שכוללת הפקעות, אך נותנת שירות טוב יותר לשכונות", באתר מרכז הנדל"ן, 27.08.24
↑  רועי רובינשטיין, 31 ק"מ, 52 תחנות ו-350 מיליון שקלים: זה תוואי הקו הכחול של הרכבת הקלה בי-ם, באתר ynet, 4 בספטמבר 2023
ג'ף סשנס

ג'פרסון בורגארד "ג'ף" סשנס השלישי (באנגלית: Jefferson Beauregard "Jeff" Sessions III; נולד ב-24 בדצמבר 1946) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא דונלד טראמפ. קודם לכן כיהן כסנאטור מטעם מדינת אלבמה וכתובע הכללי של אלבמה.
ביוגרפיה

סשנס נולד בסלמה שבאלבמה וגדל בהיברט. הוא סיים ב-1969 תואר ראשון במכללת הנטינגדון שבמונטגומרי וב-1973 סיים תואר .J.D במשפטים באוניברסיטת אלבמה. היה פעיל ב־YAF. לאחר לימודיו עבד כעורך דין. הוא שירת במילואים בצבא ארצות הברית מ-1973 עד 1986 והתקדם עד דרגת קפטן.
סשנס נשוי למרי, ואב לשלושה.
קריירה פוליטית

ב-1981 מונה לתובע הפדרלי במחוז דרום אלבמה, וכיהן בתפקיד במשך 12 שנה. בתקופה זו התפרסם כאשר העמיד לדין שלושה אפרו-אמריקאים באשמת זיופי בחירות, המשפט המתוקשר שספג ביקורת בשל הטענה שנועד לפגוע בזכויות ההצבעה של אפרו-אמריקאים, הסתיים בזיכוים של הנאשמים. מקרה בולט נוסף עליו פיקח הייתה חקירתם של חברי הקו קלוקס קלאן שביצעו לינץ' בצעיר האפרו-אמריקאי מייקל דונלד. הוא המשיך ללוות את המקרה גם בתפקידו הבא עד למימוש עונש מוות על אחד מהרוצחים. ב-1986 הוצע על ידי הנשיא רונלד רייגן לתפקיד שופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי, מועמדותו נבלמה בסנאט, לאחר שבשימוע שנערך עלו עדויות כי התבטא באופן גזעני כלפי אפרו-אמריקאים, כינה את הארגונים ACLU וה-NAACP אנטי-אמריקאים ששואבים השראתם מהקומוניזם, והשמיע אמירה אוהדת כלפי ארגון הקו קלוקס קלאן, עליה התנצל מאוחר יותר וטען שנאמרה בהומור, כמו כן ציין שהוא אינו גזען ושתמך בפעילות למען זכויות האזרח באלבמה. ב-1994 נבחר לפרקליט המדינה (התובע הכללי) של אלבמה.
ב-1996 נבחר לסנאט של ארצות הברית ברוב של 53%, בשנים 2002 ו-2008 נבחר לתקופות כהונה נוספות כשהוא מגדיל בכל מערכת בחירות את הרוב לו הוא זוכה. ב-2014 לא הציבה המפלגה הדמוקרטית מועמד מולו וסשנס נבחר לתקופת כהונה רביעית ברציפות.
סשנס כיהן בסנאט כחבר בוועדת הביטחון, ועדת התקציב, ועדת איכות הסביבה והתשתיות, ובוועדת המשפטים. הוא מתנגד להגירה בלתי חוקית, פעל לבלימת חקיקה שתמנע גירוש מהגרים אלו, ותומך בבניית מחסום בגבול עם מקסיקו. כמו כן פעל נגד יוזמות חקיקה נוספות של המפלגה הדמוקרטית בהן חוק התמריצים ב-2008 (American Recovery and Reinvestment Act of 2009), חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה והחוק לביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר.
במהלך הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הביע סשנס תמיכה במועמדותו של דונלד טראמפ והיה חבר הסנאט הראשון שעשה כן. הוא סייע לטראמפ בגיבוש מדיניותו בתחום ההתמודדות עם ההגירה הלא-חוקית לארצות הברית, ומונה על ידי טראמפ לראש הוועדה המייעצת שלו בתחום מדיניות החוץ.
קריירה פוליטית > כתובע הכללי בממשל טראמפ

לאחר הבחירות הודיע טראמפ על בחירתו בסשנס לתובע הכללי. מועמדותו של סשנס לתפקיד נתקלה בביקורת רבה מצד המפלגה הדמוקרטית, ובאופן תקדימי העיד הסנאטור קורי בוקר נגד המינוי, וזאת, לדבריו, בשל רקורד של התנגדויות סשנס לקידום רפורמות דו-מפלגתיות בתחומי המשפט הפלילי וההגירה, ביקורתו על חוק זכות ההצבעה, וחוסר נכונותו להגן על זכויות מיעוטים, נשים ולהט"בים. מינויו אושר בסנאט ב-8 בפברואר 2017 ברוב של 52–47 (כשסשנס עצמו נמנע), והוא הושבע לתפקידו יום למחרת.
ב-1 במרץ 2017 נחשף כי סשנס קיים שתי שיחות עם השגריר הרוסי בארצות הברית, סרגיי קיסליאק, ביולי ובספטמבר 2016, בצל התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, ולא חשף זאת במהלך עדותו בסנאט תחת שבועה. בתגובה הכריז סשנס במסיבת עיתונאים כי הוא משעה את עצמו מחקירה בעניין הקמפיין של טראמפ וקשרים פוטנציאליים עם רוסיה בבחירות ומקבלת החלטות בנוגע לה. ב-20 במרץ 2017 אישר ראש ה-FBI, ג'יימס קומי, את דבר קיום חקירה כזו. בתגובה להודעתו של סשנס, אמר טראמפ כי אילו היה יודע שסשנס יפסול את עצמו מהחקירה לא היה ממנה אותו. בין היתר הפציר טראמפ בסשנס באופן פומבי לחקור יריבים כגון הילרי קלינטון ואישים מממשל אובמה. בעקבות מאורעות אלו דווח כי קיים נתק בין סשנס לטראמפ, וכי הם אינם מדברים ביניהם.
ב-7 בנובמבר 2018 הדיח הנשיא טראמפ את סשנס מתפקידו ותחתיו מונה מתיו ויטיקר, ראש הסגל של סשנס, כמחליף זמני בתפקיד התובע הכללי בפועל.
קריירה פוליטית > לאחר כהונתו כתובע הכללי

בנובמבר 2019 הודיע סשנס על כוונתו להתמודד לסנאט של ארצות הברית ולשוב לאותו מושב שייצג במשך כעשרים שנה. במהלך הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית הוא העפיל לסיבוב שני מול מאמן הפוטבול טומי טוברוויל, וב-14 ביולי 2020 הפסיד את המועמדות. בין סשנס לנשיא טראמפ זרם דם רע, והשניים מסוכסכים זה מכבר בעקבות ההחלטה של סשנס להשעות עצמו מחקירת המעורבות הרוסית בבחירות 2016 בידי רוברט מולר. מאז שהודיע סשנס כי הוא מתמודד שוב על מושבו הישן בסנאט, הוא בילה חלק ניכר מזמנו בניסיון לשכנע את בוחריו לשעבר שלמרות ההתקפות החוזרות ונשנות של טראמפ נגדו — החל מ"רפש", דרך "לא כשיר נפשית" ועד ל"טעות הגדולה ביותר" של נשיאותו — עדיין ניתן יהיה לסמוך עליו שיגן על הנשיא בקונגרס.
וולאס בנט

וולאס פוסטר בנט (באנגלית: Wallace Foster Bennett‏; 13 בנובמבר 1898 – 19 בדצמבר 1993) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי. כחבר במפלגה הרפובליקנית, כיהן כסנאטור אמריקאי מיוטה בין השנים 1951 ל-1974. הוא היה אביו של בוב בנט, שלימים החזיק במושב אביו בסנאט.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

וולאס בנט נולד ב-13 בנובמבר 1898 בסולט לייק סיטי, יוטה, לג'ון פוסטר ורוזטה אליזבת (לבית וולאס) בנט. סבו וסבתו היו מהגרים אנגלים שהגיעו לארצות הברית ב-1868. הוא קיבל את השכלתו המוקדמת בבתי ספר ציבוריים מקומיים וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון LDS בשנת 1916. לאחר מכן הוא נרשם לאוניברסיטת יוטה, שם התמחה בשפה האנגלית וזכה בפרס הצטיינות בעימות.
בנט, חבר בחיל הכשרת קציני מילואים של האוניברסיטה, קטע את לימודיו בקולג' כדי לשרת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא הוסמך כלוטננט משנה של חיל הרגלים בספטמבר 1918 והוצב כמדריך בחיל ההדרכה של צבא הסטודנטים בקולורדו קולג'. מאוחר יותר הוא חזר לאוניברסיטת יוטה והשיג את התואר הראשון שלו באמנויות ב-1919. במשך שנה לאחר סיום לימודיו, הוא שימש כמנהל האקדמיה של סן לואיס סטייק במנאסה, קולורדו.
ביוגרפיה > משפחתו

ב-1922 נישא בנט לפרנסס מריון גרנט, בתו הצעירה של הבר ג'יי גרנט (ששימש כנשיא כנסיית ה-LDS מ-1918 עד 1945). לזוג נולדו שלושה בנים, וולאס, דייוויד ורוברט; ושתי בנות, רוזמרי ופרנסס.
פרנסס כיהנה במשך זמן מה כחברה במועצה הכללית הראשית של כנסיית LDS.
ביוגרפיה > קריירה עסקית

ב-1920 חזר בנט לסולט לייק סיטי והפך לפקיד משרד בחברת הצבע והזכוכית של בנט, שאביו הקים. מאוחר יותר הוא התקדם לקופאי, מנהל ייצור ומנהל מכירות. הוא הפך למזכיר-אוצר של החברה ב-1929 ולאחר מות אביו ב-1938, הפך לנשיא ומנהל כללי. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1950, אז הפך ליו"ר הדירקטוריון. בשנת 1938 השלימה החברה את מה שבנט תיאר כמפעל לייצור הצבע המודרני ביותר במערב.
בנוסף לעבודתו בעסק של משפחתו, ארגן בנט סוכנות פורד, חברת בנט, ושימש כנשיא שלה בין השנים 1939 ל-1950. הוא גם כיהן כנשיא חברת קרדון תכשיטים ושל איגוד מפיצי הזכוכית הלאומי; סגן נשיא של חברת ההשקעות Glayton ושל האגודה הלאומית לצבע, ורנית ולכה; ומנהל בנק החיסכון וחברת הנאמנות של ציון, חברת זיקוק הנפט של יוטה וחברת ביטוח Utah Home Fire. ב-1949 הוא נבחר לנשיא איגוד התעשיינים הלאומי. הוא בילה את כהונתו בת השנה כנשיא בסיור בארץ והטיף ל"שותפותם של האנשים שהעמידו את הכסף, האנשים שעושים את העבודה, והגברים שקושרים את כל העניין".
הוא הנחה תוכנית יומית בת שעה, The Observatory Hour, ב־KSL (1932–1933), והיה נשיא חברת Salt Lake Civic Opera Company (1938–1941) ו-Salt Lake Community Chest (1944–1945). בשנת 1935, הוא הפך לגזבר של המועצה הכללית של בית הספר Latter-day Saints Sunday. הוא ניהל את מקהלת האחיות הסטודנטיות של בית החולים LDS (1942–1948) וכתב את המילים "לאלוהי הכוח, אלוהי הזכות", שהוא מזמור מס' 20 ב -1985 במזמור הקדושים האחרונים. הוא חיבר את "אמונה וחופש" (1950) ואת "למה אני מורמוני" (1958).
ביוגרפיה > הסנאט האמריקאי

במרץ 1950 הכריז בנט על מועמדותו למושב בסנאט האמריקני מיוטה. לאחר שקיבל את המועמדות הרפובליקנית, הוא התמודד עם הסנאטור המכהן הדמוקרטי כבר שלוש קדנציות אלברט ד. תומאס בבחירות הכלליות. במהלך הקמפיין, הוא האשים את תומאס בעמדות קומוניסטיות והפיץ חוברות ששייכו את תומאס לארגונים ודמויות קומוניסטיות. בנובמבר הוא ניצח את תומאס בהפרש של 54%–46%. לאחר מכן הוא נבחר מחדש לשלוש קדנציות נוספות.
ביוגרפיה > הסנאט האמריקאי > בעיית הכסף

בסוף שנות ה-50, משרד האוצר האמריקאי הפך לספק הגדול ביותר של כסף במחיר של 0.905 דולר לאונקיה. בנט הזהיר כי המחסור בהיצע לביקוש הרב יגרום לצניחת הגירעון על מניות האוצר. עד 1961, מניות האוצר התרוקנו שלא לצורך. ב-1963 היו לממשלה רק 30 מיליון אונקיות כסף חופשי, אבל הדרישה השנתית למטבעות בארצות הברית הייתה יותר מ-75 מיליון אונקיות. מחיר הכסף לאונקיה היה כעת $1.2929, אבל אם ארצות הברית תקנה כסף נוסף, המחיר יעלה מעל $1.29. חוק רכישת הכסף משנת 1963 נתמך על ידי בנט וביטל את "דרישות רכישת הכסף הקיימות והעברת מס על מטילי כסף". הוא גם אפשר לפדרל ריזרב להנפיק שטרות של 1 ו-2 דולר כדי להחליף את "תעודות הכסף או הערכים הנקובים, ובכך להעמיד 1.6 מיליארד אונקיות כסף לרשות האוצר של ארצות הברית".
בנט נאם בוועידת הכרייה האמריקאית ב-1963 שהכריזה כי בעיית המטבעות והכסף הגיעה לרמה קטסטרופלית. דעותיו ספגו ביקורת רבה. שנתיים לאחר מכן, כדי לתפקד כראוי, הציע האוצר סט חדש של מטבעות. בנט איחד כוחות עם הממשל ועבד על פתרון, חוק המטבעות של 1965, שהוא קיבל דרך הקונגרס כדי לחוקק לחוק.
ביוגרפיה > הסנאט האמריקאי > מנהיגות

במהלך 23 שנותיו בסנאט, בנט זכה למוניטין כשמרן וכתומך לעסקים על ידי התנגדות לתקנות ממשלתיות ותמיכה בחוקי הזכות לעבודה. הוא כיהן כחבר בוועדות הכספים והבנקאות והמטבע של הסנאט, וכן בוועדה המשותפת לאנרגיה אטומית וייצור ביטחוני. בנט היה סגן יו"ר ועדת האתיקה של הסנאט. בנט הצביע בעד חוקי זכויות האזרח משנת 1957,  1960,  1964, ו -1968,  וכן בעד חוק זכויות ההצבעה משנת 1965 ואישורו של ת'ורגוד מרשל בפני העליון של ארצות הברית בית המשפט,   אך בנט לא הצביע על התיקון ה-24 לחוקה האמריקאית.  הוא גם תמך בצעד שאסר על סיוע פדרלי לבתי ספר שנהגו באפליה גזעית. הוא התנגד להסכם האיסור החלקי על ניסויים גרעיניים וליצירת Medicare. הוא גם הצביע נגד התיקון לשוויון זכויות.  הוא גם סייע בהבאת הפרויקט המרכזי של יוטה והתעשיות הביטחוניות והתעופה-חלל ליוטה. בסוף הקריירה הפוליטית שלו, בנט היה הרפובליקני הבכיר בוועדת הבנקאות, השיכון והעירוניות של הסנאט ובוועדת הכספים של הסנאט. הוא "הוכר כאחד מהמדינות המובילות במומחים פיסקאליים ומוניטאריים".
בנט סירב להיבחר מחדש ב-1974 והתפטר ב-20 בדצמבר של אותה שנה כדי לתת ליורשו הנבחר, ג'ייק גארן, להיכנס לתפקיד מוקדם ולצבור ותק.
ביוגרפיה > אחרית חייו

לאחר עזיבתו את הסנאט, חזר בנט לסולט לייק סיטי, חידש את עיסוקיו, וכיהן במגוון מועצות המנהלים. כאשר בנו רוברט נבחר למושבו לשעבר בסנאט ב-1992, אמר בנט האב, "בוב ואני עשינו היסטוריה ביוטה. אנחנו השילוב הראשון של האב והבן שנבחר לסנאט האמריקני במדינה הזו".
בנט מת בביתו ב-19 בדצמבר 1993 בסולט לייק סיטי, יוטה בגיל 95. הוא נקבר בבית הקברות של סולט לייק סיטי.