stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרק דבורז'צקי
הערות שוליים

↑  החלוקה הראשונה של "פרס ישראל", דבר, 21 באפריל 1953; "פרסי ישראל" ל-8 מצטיינים במדע, ספרות ואומנות, הצופה, 21 באפריל 1953; חולקו תשעה פרסי ישראל, על המשמר, 21 באפריל 1953, המשך; מסיבה לחתני פרס ישראל בבית ברנר, דבר, 14 ביוני 1953].
↑  Three Authors Win Prizes for Best Works of Jewish Literature in 1957, JTA, December 27 ,1953; מכל העולם: לקט מברקים, דבר, 27 בדצמבר 1957; מסיבה לד"ר מ. דבורז'צקי, דבר, 12 במרץ 1958.
↑  מרק דבורז'צקי באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  ד"ר מרק דבורז'צקי – למנוחות, דבר, 17 במרץ 1975.
↑  נחום פונדק, בין אדם לרעב, דבר, 4 במרץ 1964
↑  הרופא מגטו וילנה כתב: "חטאתי בהישארי בחיים", באתר www.israelhayom.co.il
↑  "בין הבתרים", מעריב, 31 באוגוסט 1956.
↑  חיים לזר-ליטאי, הלוחם בשכחה (להופעת "אירופה ללא ילדים" לד"ר מ. דבורז'צקי), חרות, 14 בנובמבר 1958.
↑  מ. כהנוביץ', מחנות ההשמדה באסטוניה, מעריב, 15 במאי 1970.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260672605171  PLWABN: 9810611715405606  BnF: cb150983176 (data)  GND: 172861489  ISNI: 0000 0001 0885 5896  LCCN: n87933021  NTA: 314387161  SELIBR: 243596  SUDOC: 098139738  VIAF: 32291151   WorldCat (עם VIAF): 32291151
יהודית תידור באומל-שוורץ

| --- | --- |
יהודית (ג'ודי) תידור באומל-שוורץ 2016
יהודית (ג'ודי) תידור באומל-שוורץ 2016
 לידה:  13 ביולי 1959 (בת 65) ארצות הברית ניו יורק, ארצות הברית
 ענף מדעי:  מדעי היהדות 
 עיסוק:  ראש המכון לחקר השואה באוניברסיטת בר-אילן
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן (1979)  אוניברסיטת בר-אילן (1 באוקטובר 1990)  אוניברסיטת בר-אילן  האוניברסיטה הפתוחה 
 בן או בת זוג:  יהושע שוורץ 
 
יהודית (ג'ודי) תידור באומל-שוורץ (נולדה בניו יורק ב-13 ביולי 1959) היא פרופסור מן המניין במחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו, וראש המכון לחקר השואה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

למדה בבית ספר יסודי בניו יורק ע"ש הרב דב רבל ולמדה שנתיים בבית הספר התיכון של ישיבה אוניברסיטה לבנות במנהטן. עלתה ארצה עם משפחתה בשנת 1974 ולמדה שנתיים בבית הספר התיכון העירוני הדתי ברמת גן ("הרא"ה").
שירתה בשירות לאומי בשנים 1976 - 1977 כמפעילת משחקייה במתנ"ס ברמת עמידר.
סיימה תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1979 במקצועות היסטוריה כללית ומדעי המדינה וסיימה תואר שני בבר-אילן בשנת 1981 בתולדות ישראל. כתבה את עבודת המ"א שלה בנושא "הצלתם של הילדים הפליטים היהודיים בבריטניה 1939 - 1945" בהנחיית פרופ' דן מכמן.
בשנת 1986 קיבלה תואר דוקטור להיסטוריה מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "הצלתם ויישובם של הילדים הפליטים היהודיים מאירופה בארצות הברית בשנים 1945-1938" שכתבה במחלקה להיסטוריה כללית בהנחיית פרופ' חיים גניזי. לימדה קורסים בנושא השואה במסגרת לימודי יסוד ביהדות באוניברסיטת בר-אילן מאז תחילת לימודי התואר השני, ועבדה כחוקרת במכון לחקר השואה באוניברסיטה בין השנים 1980 - 2002.
עבדה באוניברסיטה הפתוחה כחברת צוות בקורס "בימי שואה ופקודה" ולאחר מכן כמרכזת ההוראה של הקורס וכן כמרכזת הוראה של הקורס "פולין" (1983 - 2004). לימדה בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת חיפה ובמכללת אורנים. לימדה במכללת אמונה בירושלים, וב"טורו קולג'" בירושלים. משנת 1998 מלמדת במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן. שימשה כראש המכון לחקר הציונות הדתית בבר-אילן (2009 - 2011), כראש התוכנית ביהדות זמננו (2002 - 2013), כראש בית הספר ללימודי יסוד ביהדות (2018-2013), וכראש המרכז לחקר האישה ביהדות ע"ש פניה גוטספלד הלר (2017-2011). היא עומדת בראש המכון לחקר השואה ע"ש ארנולד וליאונה פינקלר, וממונה על הקתדרה לחקר השואה ע"ש משפחת אברהם ואדיטה שפיגל, והקתדרה לחקר שואת יהודי אירופה ע"ש הרב פנחס ברנר.
נשואה לפרופ' יהושע שוורץ ואם לשתי בנות.
ספריה

Unfulfilled Promise: The Jewish Refugee Children in the United States 1934 - 1945, Juneau: Denali Press, 1990
קול בכיות: השואה והתפלה, אוניברסיטת בר-אילן, 1992.
קיבוץ בוכנוואלד, הוצאת הקיבוץ המאוחד - בית לוחמי הגיטאות, 1995
Kibbutz Buchenwald: Survivors and Pioneers, New Brunswick, NJ: Rutgers University Press, 1997
Double Jeopardy: Gender and the Holocaust, London: Vallentine Mitchell, 1998
בין אידאולוגיה לתעמולה: משלחת האצ"ל בארצות הברית ושורשי הימין היהודי המיליטנטי באמריקה, הוצאת מאגנס, 1999.
The Bergson Boys and the Origins of Contemporary Zionist Militancy, Albany: Syracuse UP, 2005
גיבורים למופת: צנחני היישוב במלחמת העולם השנייה ועיצוב הזיכרון הקולקטיבי הישראלי, הוצאת מכון בן-גוריון, שדה בוקר; אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, תשס"ד.
The Incredible Adventures of Buffalo Bill of Bochnia (68715): The Story of a Galician Jew - Persecution, Liberation, Transformation, Sussex: Sussex Academic Press, 2009
Perfect Heroes: The World War II Parachutists from Palestine and the Israeli Heroic Ethic, Madison: University Press of Wisconsin, 2010
Never Look Back: The Jewish Refugee Children in Great Britain 1938 - 1945, West Lafayette: Purdue UP, 2012
Identity, Heroism and Religion in the Lives of Contemporary Jewish Women, Bern: Peter Lang, 2013
.My Name is Freida Sima: The American-Jewish Women's Immigrant Experience Through the Eyes of a Young Girl from the Bukovina, Bern: Peter Lang, 2017
A Very Special Life: The Bernice Chronicles. One Woman's Journey Through Twentieth Century Jewish America, Bern: Peter Lang, 2017
For the Love Of Shirley: One Woman's Challenges and Choices in Postwar Jewish America, Bern: Peter Lang, 2020
ספרים בעריכתה

קולות מ"קומנדו קנדה": עדויותיהן של שבע נשים ממחנה אושוויץ-בירקנאו, ירושלים: אמונה, 1989, 100 עמ'.
בולטין המכון לחקר השואה ע"ש ארנולד וליאונה פינקלר, 1 – 9, 1988 - 2001.
דמויות מופת בהיסטוריה יהודית (יחד עם יוסף דן), האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב 1991, 240 עמ', [ברוסית].
Israel State Archives, Jerusalem. Archives of the Holocaust series, vol. 13 (Henry Freidlander and Sybil Milton, series eds.), New York: Garland, 1991.
Guest Editor, Jewish History 11/2 (1997), 134p.
The Holocaust Encyclopedia (as Associate Editor with Walter Laqueur), New Haven and London: Yale University Press, 2001, 765pp. וכן באיטלקית, 2002, רוסית 2003 ויפנית 2004.
Gender, Place, and Memory in the Modern Jewish Experience: Re-Placing Ourselves, (with Prof. Tova Cohen,co-editor), :Vallentine Mitchell, 2003, 297p.
האוהבת והאהובה – יומנה של סוזי אדלר, ילדת ה"קינדר-טרנספורט", ירושלים: יד ושם, 2004, 83 עמ'.
להציל את הילדים. בוכנוואלד – סיפור של אבדן והצלה (מהדורה עברית מדעית של Jack Werber and William Helmreich, Saving Children: Diary of a Buchenwald Survivor and Rescuer) ירושלים, יד ושם, 2010, 177 עמ'.
Dalia Ofer, Francoise Ouzan and Judith Baumel-Schwartz (eds.), Holocaust Survivors: Resettlement, Memories, Identities NY and Oxford: Berghahn Press, 2012.
Judith Tydor Baumel-Schwartz and Dalia Ofer (eds.), Her Story, My Story? Writing and Women and the Holocaust Bern: Peter Lang, Finalist National Jewish Book Award, 2020.
Michal Ben-Ya'akov, Ben-Tsion Klibansky, and Judith Baumel-Schwartz (eds.), A World in Turmoil": World War I and its Impact on the Jewish World, History, Thought, Reality, (Hebrew) Jerusalem: Efrata, 2021.
הערות שוליים

↑  ביקורת: מעוז עזריהו, ‏הגיבורים בעם, קתדרה 121, ספטמבר 2006, עמ' 194-189.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258341505171  PLWABN: 9810620555805606  BIBSYS: 15001946  BnF: cb13321163x (data)  CiNii: DA0620164X  GND: 1047950421  ISNI: 0000 0001 1302 3410  LCCN: n90609103  NLG: 181698  NSK: 000299577  NTA: 202637093  ORCID: 0000-0002-4038-6468  RERO: 02-A023456250  SUDOC: 035446641  VIAF: 71536123   WorldCat (עם VIAF): 71536123
ברידג'טאון

ברידג'טאון (באנגלית: Bridgetown) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינת האי ברבדוס שבים הקריבי, והיא נמצאת במחוז סנט מייקל. העיר הוקמה במיקומה הנוכחי ב־1628 על ידי מתיישבים אנגלים, ונכון לשנת 2006 מתגוררים בה כ־7,000 תושבים בעיר עצמה ו־96,578 תושבים בפרווריה. ב־25 ביוני 2011 הוספו החלק ההיסטורי של העיר ומחנה חיל המצב שבשטחה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
קשת העצמאות
גאוגרפיה ואקלים

אזור ברידג'טאון רבתי משתרע על פני רוב מחוז סנט מייקל, ובסך הכל על כ-40 קמ"ר. מרכז העיר נבנה על ביצה שנוקזה ומולאה על מנת לאפשר את התפתחות החלק הראשון של העיר. בלב העיר זורם נהר קונסטיטושן, הידוע גם כקארינייג', ודרכו ניתן להגיע ישירות אל העיר באמצעות כלי שיט קטנים. הנהר מחלק את העיר לשני חלקים והוא מתנקז אל מפרץ קארלייל בחוף הדרום-מערבי של ברבדוס. המפרץ הוא אחד מהחופים הפופולריים ביותר באי, ויש בו חופי רחצה מוסדרים, שונית אלמוגים ואתרי צלילה אל ספינות טרופות. המפרץ קרוי על שמו של ג'יימס הֵיי, הרוזן הראשון של קארלייל, שקיבל ב-1627 מידי מלך אנגליה את זכות השליטה באיים הקריביים.
ברידג'טאון מאופיינת באקלים טרופי לח ויבש, והטמפרטורות נשארות בערך באותו טווח לאורך השנה. עונת הגשמים נמשכת בין יוני לדצמבר, והעונה היבשה נמשכת על פני שאר חודשי השנה.
| אקלים בברידג'טאון> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בברידג'טאון> ינואר.28.21.66 | אקלים בברידג'טאון> פברואר.28.21.28 | אקלים בברידג'טאון> מרץ.29.21.33 | אקלים בברידג'טאון> אפריל.30.22.36 | אקלים בברידג'טאון> מאי.31.23.58 | אקלים בברידג'טאון> יוני.31.23.112 | אקלים בברידג'טאון> יולי.30.23.147 | אקלים בברידג'טאון> אוגוסט.31.23.147 | אקלים בברידג'טאון> ספטמבר.31.23.170 | אקלים בברידג'טאון> אוקטובר.30.23.178 | אקלים בברידג'טאון> נובמבר.29.23.206 | אקלים בברידג'טאון> דצמבר.28.22.97 | אקלים בברידג'טאון> שנה.29.7.22.3.1,278 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: BBC Weather
אזורים בעיר > העיר העתיקה

העיר העתיקה של ברידג'טאון היא החלק שקיים מאז המאה ה-17 ומאופיין בתכנון לא-אחיד של רחובות צרים. המבנים המקוריים שנבנו מעץ ספגו נזקים כבדים כתוצאה מסופות ושריפות שפקדו את העיר ב-1675, 1780 ו-1831, ובשיפוצים שנערכו לאחר אירועים אלה נשמר המראה המקורי של הרחובות. ב-1765 אף נחקק חוק שקרא לשימוש בחומרים עמידים בפני נזקי הטבע, וכתוצאה מקבלת החוק התפתח בברידג'טאון סגנון אדריכלי ייחודי הידוע כקריבי-ג'ורג'יאני. סגנון זה מאופיין במבנים פשוטים וסימטריים שכוללים אלמנטים רבים מהאדריכלות הג'ורג'יאנית האנגלית המקורית, ובנוסף לכך גם אכסדראות בקומה הראשונה שנועדו להחזיר מהבניין חלק מהחום והלחות הגבוהים שמאפיינים את האקלים המקומי. עד ל-1807 נבנו המבנים מחצץ או מאבן מסותתת מקומית, ולאחר מכן באמצעות לבנים ששימשו כזבורית בספינות האנגליות שעגנו בנמל העיר. סופת ההוריקן שפקדה את העיר ב-1831 החריבה כמעט את כל המבנים שעוצבו בסגנון הג'ורג'יאני, ולאחר מכן הם שוקמו בסגנון דומה. במאה ה-19 ובמאה ה-20 החל להתפתח הסגנון האדריכלי הקריאולי כתוצאה מעבודתם של אומנים אפרו-קריביים מקומיים.
אזורים בעיר > הנמל

נמל ברידג'טאון הוקם בקטע החוף שאליו מתנקז נהר קונסטיטושן, והוא ידוע בכינוי קארינייג'. אזור זה התאים להקמת נמל מאחר שהיה רחב מספיק על מנת שכלי שיט קטנים יוכלו לעגון בו, וכן כי ניתן היה לבנות בו רציפים נוספים שבהם יעגנו רפסודות שהביאו סחורות ואנשים מהספינות הגדולות שעגנון במפרץ קארלייל. חלק מאזור החוף הוכרז ב-1657 כשטח לתועלת הציבור. בשלהי המאה ה-17 נבנו מזחים פרטיים אחדים, והחלקים העתיקים ביותר של הנמל שוכנים באזור שנכלל בהכרזה של אונסק"ו כשהחלקים היותר חדשים נמצאים באזור החיץ המקיף את אתר המורשת העולמית.
ב-1872 הוקם לאורך הנמל גשר צ'מברלין, שהיה גשר מסתובב שדרכו ניתן היה להיכנס לחלק הפנימי של אגן הקארינייג', ובשנת 2006 הוא נהרס והוחלף על ידי גשר הרמה הידראולי. המבדוק היבש של ברידג'טאון, שנבנה בנמל בין 1889 ל-1893, נחשב למבדוק היבש הוותיק ביותר בעולם עם מנגנון הרמה מכני שעדיין קיים. מנגנון ההרמה של המבדוק מסוגל להרים מסה של עד 930 טון. כיום המבנה אינו בשימוש. בנמל יש אזור מחסנים שקירותיהם עשויים מאבן אלמוגים עבה שאמורה לעמוד בפני הוריקנים, ובמשך השנים הומרו חלק מהמחסנים לחנויות ולמסעדות.
מבנים בעיר > מבני דת

בית הכנסת ומוזיאון נידחי ישראל: בשנות ה-60 של המאה ה-17 הגיעו למקום יהודים מרסיפה שבברזיל, שנרדפו על ידי ההולנדים. ב-1654 הקימה הקהילה את בית הכנסת, שנחרב בהוריקן של 1831, נבנה מחדש, הוזנח במשך השנים ונמכר ב-1929. הקהילה היהודית המקומית רכשה בחזרה את בית הכנסת ב-1983 ובנתה אותו מחדש, וכיום המקום הוא בית הכנסת הפעיל היחיד בברידג'טאון ונמצא באחריותה של הקרן הלאומית של ברבדוס. בית הכנסת הוא גם אחד העתיקים ביותר בהמיספירה המערבית, והוא נכלל בהכרזה של אונסק"ו על העיר כאתר מורשת עולמית. בסמוך לבית הכנסת שוכן מוזיאון נידחי ישראל, המכיל מוצגים בעלי קשר להיסטוריה ולהישגים של הקהילה היהודית המקומית. בסמוך לבית הכנסת נמצאים בין היתר מוזיאון הפרלמנט, כיכר העצמאות, קתדרלת סנט מייקל, פארק קווינס והקארינייג'.
המקווה העתיק: בקרב קהילות יהודיות מקובל להקים בנוסף לבית הכנסת גם מקווה, ובשנת 2008 נערכה חפירה ארכאולוגית באתר שבו נטען כי שכן בית הרב המקומי. הארכאולוגים הופתעו לגלות במקום את שרידי המקווה. המקווה מוקף על ידי בתי קברות, והממצאים שנלקחו ממנו נחקרים ומקוטלגים במוזיאון נידחי ישראל הסמוך.
כנסיית סנט מרי: כנסייה זו שוכנת ברחוב ברוד, והיא ידועה בזכות סגנונה הג'ורג'יאנית. הכנסייה היא אחת העתיקות ביותר באי, וכאשר היא קודשה ב-1827 היא הייתה אמורה לשמש כקפלה עבור אנשים שאין ביכולתם להגיע לכנסייה הקהילתית שלהם מסיבה כלשהי. הכנסייה נבנתה אך ורק מלבנים, והיא בין המבנים הבודדים בברידג'טאון ששרדו את סופת ההוריקן של 1831. מאפייניה החיצוניים של הכנסייה כוללים חזית רחבה עם חלונות שבהם רפפות, תקרה עם קמרונות חבית, ואת המרפסת הדרומית. דרך שביל האמונה (Faith trail) ניתן להגיע קתדרלת סנט מייקל ואל בית הכנסת, המוזיאון והמקווה היהודיים, ודרך שביל המורשת ניתן להגיע אל מוזיאון הפרלמנט.
הקתדרלה הרומית-קתולית סנט פטריק: קתדרלה זו נבנתה ב-1848 ונחרבה בשרפה שהתחוללה בה ב-1897. החשד היה כי פרוטסטנטים מקומיים היו מעורבים בהצתה לאור היחסים המתוחים בינם לבין הקתולים. הקתדרלה הוקמה מחדש תוך שנתיים, קודשה ב-23 באוגוסט 1903, וכיום היא משמשת את הקהילה הרומית-קתולית הגדולה ביותר בברבדוס. בקתדרלה יש אוסף נרחב של שלטים הרלדיים הקשורים לרגימנט הודו המערבית.
כנסיית הקתדרלה של סנט מייקל וכל המלאכים: כנסיית סנט מייקל הראשונה קודשה ב-1665, ונחרבה כעבור 115 שנים בסופת הוריקן. תשע שנים לאחר סופת ההוריקן, ב-1789, הוקמה כנסייה חדשה בסגנון קלאסי ובעלת תכולה של 3,000 מתפללים. הכנסייה החדשה הצליחה לשרוד את סופת ההוריקן הקשה של 1831. בשלושה מצדדיה הפנימיים של הכנסייה נמצאות גלריות, ובנוסף מכיל פנים הכנסייה גם חלונות עם זכוכית צבועה, תקרה בצורת סירה הפוכה, פסלים וכדומה. דרך שביל המורשת העובר בסמוך לכנסייה ניתן להגיע אל פסל נלסון, ובתי ומוזיאון הפרלמנט.
הכנסייה המתודיסטית ג'יימס סטריט: ראשוני המתודיסטים הגיעו לברבדוס ב-1789 על מנת לנצר את העבדים המקומיים. בעלי המטעים התנגדו בחריפות לפעילותם המיסיונרית, וב-1823 החריב אספסוף מקומי את הכנסייה ברחוב ג'יימס. רק ב-1848 נבנתה כנסייה חלופית, והיא הוקמה בסגנון ג'ורג'יאני עם כניסה בעלת שלוש קשתות בסגנון פלדיאני. היחסים בין המתודיסטים לבין התושבים השתפרו במשך השנים, שבהן הוקמו בתי תפילה נוספים מסוגים שונים. בחצר הכנסייה יש בית קברות שבו קבורה בין היתר שרה אן ג'יל (1795–1866), שבזכות פעילותה כמנהיגה חברתית ודתית נכללה על ידי ממשלת ברבדוס ברשימת הגיבורים הלאומיים של ברבדוס.
מבנים בעיר > מבנים צבאיים

בית האימונים של חיל המצב (Drill House): מבנה זה הוקם ב-1790 כקסרקטין רגיל. ב-1822 הוא הפך לנשקייה, וב-1881 עברה אליו מפקדת חיל המצב. ב-1905 נרכש המבנה על ידי הממשלה והפך לאולם התעמלות עבור החיילים, ובשנות ה-70 הוא הפך לחדר אוכל עבור קציני וסמלי הצבא הברבדיאני. בצדו החיצוני והאדום של המבנה נמצא גרם מדרגות כפול המוביל אל הכניסה, ובתוכו חדר המוקדש לתולדות רגימנט הודו המערבית וכן חדר האוכל עצמו. במקום זה נערכה קבלת פנים רשמית למלכה אליזבת והנסיך פיליפ באחד מביקוריהם המלכותיים באי.
בית המשמר הראשי: מבנה זה הוקם ב-1804 באזור שבו נמצא כיום מרכז מחנה חיל המצב, וממנו ניתן לצפות באתר של רחבת המצעדים המקורית. בצמוד לבית המשמר נבנה מגדל שעון, ובנקודת זמן לא ידועה בין 1816 ל-1837 הוסף למקום שלט האצולה של ג'ורג' השלישי שנבנה מאבן שיש הידועה כאבן קואד.
בית סטאפורד: בכיוון צפון מאחורי בית המשמר הראשי נמצא בית משמר קטן יותר שבו נכלאו אסירים שנשפטו בבית המשמר הראשי, וידוע בכינוי בית סטאפורד. מבנה זה הוקם ב-1812 ושימש בתחילה כקסרקטין חיילי הארטילריה. ב-1906 נמכר בית סטאפורד לגורמים פרטיים, והפך למועדון בשם "מועדון סוואנה". ממשלת ברבדוס קנתה בחזרה את המקום ב-1989, וכעבור 11 שנים החלה לשפץ אותו והורתה להחליף את המנגנון המיושן של מגדל השעון במנגנון יותר מודרני. כיום המבנה מכיל משרדים ואינו פתוח לציבור.
מבצר נידהאם: המבצר נבנה מעץ במאה ה-17 על הצוק הדרומי של פתח המפרץ, והוצבו בו 36 תותחים. בשנות ה-40 של המאה ה-18 נבנו שתי סוללות תותחים חדשות מעץ לאור המלחמות בין אנגליה לבין ספרד וצרפת, וזאת על אף שהמבצר כולו נבנה מחדש מעץ לאחר שנחרב כתוצאה מהוריקן 1831. המבצר היה הגדול ביותר בחוף הדרומי ובחוף המערבי של ברבדוס. כיום המבצר נמצא בגנים של מלון הילטון המקומי, ונותרו בו גם חלק מהתותחים. רובם מתוארכים לשנת 1824, אך קיים גם תותח אחד משנת 1652 שהוא אחד משני התותחים היחידים בעולם מתקופת שלטונו של אוליבר קרומוול באנגליה שעדיין קיימים. במבצר יש גם אזור המשמש כמוזיאון, ובו תצוגות כגון תוכניות המבצר ותמונות של חיילים מהתקופה שבהן המבצר היה פעיל מבחינה צבאית.
טירת סנט אן: הטירה נבנתה בצורת משושה בתחילת המאה ה-18 על מנת לחזק את ההגנה על חוף האי. בשנות ה-40 של המאה ה-19 נבנה גם מגדל תצפית להתראה מפני שריפות. מגדל זה הפך לחלק מרשת תחנות האיתות של ברבדוס, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שימש כתחנת תקשורת אלחוטית עם ספינות שעגנו בין היתר בחופי ארצות הברית.
בית החולים ז'נבה: בית חולים זה הוקם בתחומי המחנה הצבאי, ושירת רק את המהנדסים והבנאים של המחנה. בית החולים והמבנים השונים שנכללו בשטחו נבנו עם ברזל ביסודות שלהם, וכתוצאה מכך הצליחו לשרוד את סופת ההוריקן של 1831. ב-1906 נמכרו בית החולים ותכולתו לגורמים פרטיים, והפכו לבתי מגורים. במהלך המאה ה-20 בוצעו במבנים השונים שינויים רבים.
חברה, חינוך, כלכלה ותרבות

ברידג'טאון משמשת כמרכז הראשי של פעילות מסחרית בברבדוס, וכן כמרכז מערכת התחבורה של האי. מרבית משרדי ומחלקות ממשלת ברבדוס שוכנים בברידג'טאון רבתי. בנייני הפרלמנט, הניצבים צפונית לכיכר גיבורי האומה, הם משכנו של הפרלמנט השלישי בוותיקותו בחבר העמים הבריטי. העיר היא גם מקום משכנם של מספר מוסדות לאומיים, ובהם חברה החשמל של ברבדוס, תאגיד הגז הלאומי, רשות המים של ברבדוס, וכן חברות תקשורת, תחנות טלוויזיה ותחנות רדיו.
בברידג'טאון רבתי נמצאים גם כמה ממוסדות הלימוד הידועים של ברבדוס. אלו כוללים את אחד מהקמפוסים של אוניברסיטת איי הודו המערבית, הניצב על צוק שממנו ניתן להשקיף על ברידג'טאון ועל הנמל שלה. הקולג' הקהילתי של ברבדוס נמצא במרחק 5 קילומטרים מזרחית לרובע העסקים המרכזי הידוע בכינוי "הקיסוס", בצמוד לגבול המזרחי של העיר, בפרבר הידוע בכינוי "דה פיין" (האורן), נמצא הקמפוס של בית הספר הפוליטכני על שם סמואל ג'קמן פרסקוד. מעבר לכך יש בעיר מספר בתי ספר תיכוניים ויסודיים.
העיר מהווה את אחד ממרכזי הכלכלה של ברבדוס. כלכלת העיר מתבססת על ייצוא של סוכר, רום ודבשה, וכן על תיירות. בנוסף נמצאים בה הבורסה לניירות ערך של ברבדוס, הפועלת מאז 1987 וכיום היא אחת מארבע הבורסות הפעילות באיים הקריביים, וכן סניפים של הבנק הלאומי של ברבדוס ובנקים בינלאומיים כגון הבנקים של נובה סקוטיה והבנק הלאומי של קנדה.
העיר שימשה גם לאירוח של אירועים בעלי אופי בינלאומי. ב-1994 נערכה בה ועידת האומות המאוחדות שעסקה בפיתוח בר-קיימא של מדינות איים קטנות. העיר עברה תנופת בנייה לקראת אירוח אליפות העולם בקריקט בקנסינגטון אובל ב-2007, והאצטדיון הוגדל לתכולה של כ-30,000 צופים.
תחבורה

ברידג'טאון מרוחקת כ-13 קילומטרים מנמל התעופה גרנטלי אדמס, הנמצא על הכביש המהיר ABC/7 ומשמש כנקודה הכניסה היחידה לאי באמצעות כלי טיס. ברידג'טאון וניו יורק שבארצות הברית היו היעדים היחידים בחצי הכדור המערבי שהיו יעדים קבועים לטיסות הקונקורד של בריטיש איירווייז, וגרנטלי אדמס נבחר לאחד ממקומות התצוגה של הקונקורד לאחר הוצאתו משירות.
כל שבעת הכבישים המהירים של ברבדוס מתחילים בקרבת ברידג'טאון, ונמשכים לכיוון צפון, דרום ומזרח לחלקים האחרים של ברבדוס. הנהיגה בברבדוס היא בצד שמאל של הכביש, והמהירות המותרת בשטחים בנויים היא 60 קמ"ש ובאזורים הלא בנויים שלאורך הכביש המהיר ABC היא 80 קמ"ש. התחבורה הימית מבוקרת על ידי רשות המים של ברבדוס.
אוטובוסים הנוסעים ליעדים צפוניים כגון היישובים הולטאון וספייטסטאון, ולמיקומים במחוז סנט מייקל כגון קמפוס קייב היל של אוניברסיטת איי הודו המערבית, יוצאים ממסוף האוטובוסים על שם הנסיכה אליס, הממוקם מערבית למרכז העיר. אוטובוסים ליעדים במזרח ובדרום יוצאים ממסוף האוטובוסים שברחוב פיירצ'יילד, הנמצא בקצה המזרחי של מרכז העיר בסמוך לבית החולים על שם המלכה אליזבת. מוניות השירות בברידג'טאון הן מיני ואנים בבעלות פרטית, והן נוסעות בקווים מוגדרים מסביב לאי.
ערים תאומות

קנדה ברידג'טאון, נובה סקוטיה, קנדה
ארצות הברית וילמינגטון, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית
הממלכה המאוחדת האקני, לונדון, הממלכה המאוחדת
הערות שוליים

↑  Museum of Parliament באתר Visit Barbados
↑  Carlisle Bay באתר Visit Barbados
↑  The Stone Barracks באתר Visit Barbados
↑  על פי מסמך Advisory Body Evaluation באתר של אונסק"ו
↑  בית הכנסת באתר Barbados.org
↑  הקתדרלה הרומית-קתולית סנט פטריק באתר Visit Barbados
↑  כנסיית הקתדרלה של סנט מייקל וכל המלאכים באתר Visit Barbados
↑  The National Armory and St. Ann’s Fort באתר Visit Barbados
↑  The Society's History באתר הרשמי של המוזיאון
↑  More Historical Facts באתר הרשמי של בית ג'ורג' וושינגטון
↑  Bush Hill House באתר הרשמי של בית ג'ורג' וושינגטון
↑  Lord Nelson Statue באתר Fun Barbados
↑  Dolphin Fountain באתר Fun Barbados
| בירות מדינות איי הודו המערבית |
| --- | --- | --- |
| מדינות האיים הקריביים | אנטיגואה וברבודה: סנט ג'ונס • בהאמה: נסאו • ברבדוס: ברידג'טאון • גרנדה: סנט ג'ורג'ס • דומיניקה: רוזו • הרפובליקה הדומיניקנית: סנטו דומינגו • האיטי: פורט-או-פרנס • ג'מייקה: קינגסטון • טרינידד וטובגו: פורט אוף ספיין • סנט וינסנט והגרנדינים: קינגסטאון • סנט לוסיה: קסטריז • סנט קיטס ונוויס: באסטר • קובה: הוואנה |  |
| שטחים תלויים | איי הבתולה הבריטיים: רואוד טאון • איי הבתולה של ארצות הברית: שארלוט אמאלי • איי קיימן: ג'ורג' טאון • אנגווילה: הוואלי • ארובה: אורנייסטאד • גוואדלופ: באס-טר • איי טרקס וקייקוס: קוקבורן טאון • מרטיניק: פור-דה-פראנס • מונטסראט: פלימות' (בריידס) • סן ברתלמי: גוסטביה • סן מרטן: מריגו • סנט מארטן: פיליפסבורג • פוארטו ריקו: סן חואן  • קוראסאו: וילמסטאד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564233005171  BNE: XX5745263  BnF: cb14632711f (data)  GND: 4296876-8  LCCN: n79066541  MusicBrainz: 2b287948-7399-46a9-8ee1-df3341cfa278  NARA: 10037438  NKC: ge493916  SUDOC: 098389661  VIAF: 151860556   WorldCat (עם VIAF): 151860556 
בנייןBarbados Mutual Life Assurance Society
מראה בעיר העתיקה
גשר צ'מברלין משתרע מעל נהר קונסטיטושן
הפרלמנט של ברבדוס
מפת העיר
מראה במחנה חיל המצב
מראה בעיר העתיקה
מראה בית הכנסת
המזרקה בכיכר גיבורי האומה
כיכר הגיבורים ובית הפרלמנט
הבורסה לניירות ערך של ברבדוס
אוטובוס בברידג'טאון
לני יחיל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1912 דיסלדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  2007 (בגיל 95 בערך) ישראל 
 מדינה:  גרמניה, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מעסיק:  אוניברסיטת חיפה 
 בן או בת זוג:  חיים יחיל 
 
לני יחיל
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
לני יחיל (ינואר 1912 – 26 בדצמבר 2007) הייתה חוקרת השואה ופרופסור באוניברסיטת חיפה.
קורות חייה

יחיל נולדה בדיסלדורף כהלנה וסטפל למשפחה מצאצאי משה מנדלסון ועברה עִמה בגיל צעיר לפוטסדם. היא גדלה כנוצרייה, אך בגיל 18 חזרה לחיק היהדות. לאחר עליית הנאצים לשלטון עלתה לארץ ישראל עם חברי תנועת הנוער הציונית "ורקלויטה", שהייתה מראשיה, והם הקימו את קיבוץ הזורע. היא עזבה את הקיבוץ ולמדה היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. עבדה כמזכירתו של ברל כצנלסון, כעיתונאית בעיתון "דבר", ונישאה לחיים הופמן (יחיל). לאחר מלחמת העולם השנייה יצאה עם משפחתה לגרמניה בשליחות הסוכנות היהודית לסייע לשארית הפליטה.
לאחר חזרתה ארצה החלה לחקור את השואה בהדרכתו של בן-ציון דינור. עבודת הדוקטור שלה דנה בהצלת יהודי דנמרק, ופורסמה בשם: "הצלת יהודי דניה: דמוקרטיה שעמדה במבחן". לגולת הכותרת של עבודתה נחשב מחקרה השאפתני "השואה: גורל יהודי אירופה 1932–1945".
היא זכתה בפרסים שונים, בהם פרס שז"ר (1987).
ליחיל ובעלה נולדו שני ילדים: עמוס, פרופסור אמריטוס לאסטרונומיה באוניברסיטת סטוני ברוק, ויונתן, שנהרג במלחמת ששת הימים בקרב על ירושלים.
מספריה

ראול ולנברג, שליחותו ופועלו בהונגריה, יד ושם, קובץ מחקרים טו, תשמ"ד.
השואה: גורל יהודי אירופה 1932–1945, ירושלים ותל אביב: שוקן ויד ושם, 1987.
על נאצים, יהודים ומצילים, יד ושם, 2002.
הצלת היהודים בדניה - דמוקרטיה שעמדה במבחן, ירושלים, מאגנס ויד ושם, תשכ"ז
לקריאה נוספת

שרית שביט ודן מכמן, "כיצד לערוך מחקר של גיהנום?" חמישים שנות מחקר של לני יחיל על השואה, בתוך: יד ושם קובץ מחקרים ל"ו, ירושלים תשס"ח 1, עמ' 9–26.
שרית שביט ודן מכמן, חנה ארנדט ולני יחיל: חברות שלא עמדה במבחן, יד ושם; קובץ מחקרים לז, 2, תש"ע, עמ' 17-54 (מידע בקטלוג רמב"י)
הערות שוליים

↑  Astronomy
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270186705171  PLWABN: 9810628602505606  BIBSYS: 90572628  BnF: cb132074790 (data)  CiNii: DA05752670  GND: 122063619  ISNI: 0000 0000 7836 1229  LCCN: n88122481  NKC: zmp2014820059  NTA: 087315742  RERO: 02-A003990507  SELIBR: 102890  SUDOC: 03551244X  VIAF: 233773774   WorldCat (עם VIAF): 233773774 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שמואל קרקובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 במרץ 1926 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  ספטמבר 2018 (בגיל 92) עינת, ישראל 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  המכון ההיסטורי היהודי  יד ושם 
 פרסים והוקרה:  פרס יצחק שדה (1975) 
 
שמואל קרקובסקי (1926 – ספטמבר 2018) היה ניצול השואה, חוקר במכון ההיסטורי היהודי, היסטוריון בכיר של תולדות השואה, ומנהל ארכיון יד ושם.