stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דורותיאה דיקס

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1802 המפדן, מיין, ארצות הברית
 פטירה:  17 ביולי 1887 (בגיל 85) טרנטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט אובורן 
 ידועה בשל:  פועלה בתנועה לרפורמה חברתית עבור הלוקים בנפשם
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1979) 
 חתימה:   
 
דורותיאה דיקס (באנגלית: Dorothea Dix‏; 4 באפריל 1802, מיין, ארצות הברית – 17 ביולי 1887, ניו ג'רזי, ארצות הברית) הייתה פעילה חברתית אמריקאית שפעלה רבות עבור הלוקים בנפשם באמצעות שדלנות נמרצת בקונגרס האמריקאי. מאמציה הובילו להקמתם של בתי החולים הפסיכיאטרים הראשונים בארצות הברית.
שנותיה הראשונות

דיקס נולדה במיין, וגדלה בילדותה במסצ'וסטס. בגיל 12, נמלטה מהוריה האלכוהוליסטים ומאביה המתעלל ועברה לגור עם סבתה בבוסטון. כשהייתה בת 19, פתחה בית ספר בבוסטון, בחסות משפחות אמידות. במקביל, היא החלה ללמד ילדים עניים ונטושים בביתה, אך בריאותה הייתה רופפת. בין השנים 1824–1830, דיקס כתבה ספרי דת וסיפורי ילדים. בשנת 1831, הקימה בית ספר לבנות בבוסטון וניהלה אותו עד שנת 1836, בה חוותה עוד הידרדרות בריאותית. במטרה למצוא מרפא, עברה דיקס לגור אצל משפחה קוויקרית באנגליה, ודרכה נחשפה ל'תנועה לרפורמה חברתית עבור הלוקים בנפשם בבריטניה'. התנועה לרפורמה חברתית עבור הלוקים בנפשם הייתה קשורה לתנועות פרוגרסיביות אחרות, כגון התנועה לביטול העבדות, התנועה נגד צריכת אלכוהול והתנועה לרפורמות בזכות הבחירה. חברי התנועה ערכו חקירות בתוך 'בתי משוגעים', ופרסמו את ממצאיהם בבית הנבחרים הבריטי על מנת להוביל לשיפור תנאי מחייתם של הלוקים בנפשם.
פעילות עבור הלוקים בנפשם

לאחר שחזרה לארצות הברית, בין השנים 1840–1841, ערכה דיקס חקירות מקיפות שבדקו את הטיפול בלוקי נפש שנזנחו על ידי משפחתם. היא מצאה כי ברוב המקרים, המדינה הפקידה את הטיפול בהם בידי רשויות בתי הכלא או בידי אנשים פרטיים, ללא פיקוח וללא מימון, דבר שהוביל להתעללות ולהזנחה קשה. דיקס פרסמה את ממצאיה בדו"ח חריף ביותר, והקריאה אותו בבית המחוקקים במסצ'וסטס: "אני קוראת לכם, ג'נטלמנים, להסב את תשומת ליבכם למצבם של הלוקים בנפשם הקשורים בכלובים, בארונות, בתאים, בבתי כלא! כבולים וערומים, מכים אותם במוטות ומצליפים בהם עד שיצייתו". השדלנות שלה בבית המחוקקים הובילה להצעת חוק להקמת בתי חולים פסיכיאטרים.
בשנת 1844, דיקס ערכה חקירה מקיפה נוספת. היא ביקרה בכל בתי הכלא והמוסדות בניו ג'רזי, ובסיומה הגישה דו"ח, למחוקקי ניו ג'רזי, בו פרטה את שראו עיניה. היא ביקשה מהמחוקק שיפעל בדחיפות עבור הקצאת משאבים ובנייה של מוסדות ייעודיים לטיפול בלוקים בנפשם. על מנת להבהיר את החשיבות והדחיפות של המדינה בלקיחת אחריות על הלוקים בנפשם, היא הציגה מספר דוגמאות כדי להמחיש את מצבם הנורא של חסרי הישע: דיקס תארה את מצבו של אדם מכובד שהיה עורך דין, מחוקק ומשפטן, ובערוב ימיו עקב גילו המתקדם, איבד את שפיותו והפך לחלוש, אביון, חסר ישע וערירי. דיקס מצאה אותו שוכב על מיטה קטנה במרתף, ללא תנאי מחיה מינימליים. חברים רבים בבית הנבחרים הכירו אישית את האיש המדובר, והגישו את הדו"ח שלה לסנאט ב-23 בינואר 1845. הדרישה להקים מוסד ייעודי עבור הלוקים בנפשם עברה בסנאט ביום למחרת. פוליטיקאים מסוימים התנגדו לרפורמה בשל המיסים הנדרשים כדי לממש אותה. דיקס המשיכה במאמציה להקים מוסדות נוספים ללוקים בנפשם, היא שלחה מכתבים לאנשים בעלי השפעה וכתבה מאמרי מערכת על מנת לצבור תמיכה. במסגרת מאמציה, היא נפגשה עם מחוקקים, וערכה חוגי בית בערבים. החוק שנועד למסד את הטיפול בלוקים בנפשם בבתי חולים פסיכיאטרים עבר ב-25 במרץ 1845.
דיקס המשיכה במאמציה להקים בתי חולים פסיכיאטרים גם במדינות אחרות ברחבי ארצות הברית. היא נסעה לניו המפשייר וללואיזיאנה, תיעדה את מצבם של הלוקים בנפשם העניים, הכינה דו"חות עבור בתי הנבחרים, והשתתפה בוועדות על מנת לנסח את הצעות החוק הנדרשות. בשנת 1846, דיקס הגיעה לאילינוי, הגישה דו"ח בשנת 1847 ובעקבותיו הוקם בית החולים הפסיכיאטרי הראשון במדינה.
בשנת 1848, דיקס ביקרה בצפון קרולינה וגם בה קראה לרפורמה בתחום הטיפול בלוקים בנפשם. בשנת 1849, רשויות צפון קרולינה הורו להקים בית חולים פסיכיאטרי וקראו לו דורותיאה דיקס על מנת להוקיר את פועלה. בית חולים זה נפתח בשנת 1856. באותן השנים, קמו בתי חולים פסיכיאטרים נוספים במדינות שונות בזכות עבודתה הנמרצת.
אחד ההישגים הגדולים ביותר של דיקס היה "הצעת החוק לרווחת העניים הלא שפויים". בהצעה זו, דרשה דיקס הקצאה של שטחים פדרליים (40,000 ק"מ) שיוקצו לטובתם של הלוקים בנפשם, העיוורים והחירשים. הצעת חוק זו עברה בשנת 1854 בשני הבתים של הקונגרס האמריקאי, אך הנשיא, פרנקלין פירס, הטיל וטו בטענה כי מדיניות הרווחה היא באחריות כל מדינה בנפרד, ולא באחריותה של הפדרציה. הצעת חוק זו נחשבת לנקודת ציון חשובה בהיסטוריית מדיניות הרווחה של ארצות הברית. המומה מהתבוסה, החליטה דיקס לנסוע לאנגליה. היא התחברה מחדש עם המשפחה הקוויקרית והחלה לבצע חקירות ב'בתי משוגעים' בסקוטלנד. פועלה הביא להקמת 'ועדת השגעון הסקוטית' שפעלה לרפורמה ולפיקוח בתחום הטיפול בלוקים בנפשם.
פעילות במלחמת האזרחים האמריקאית

במלחמת האזרחים האמריקאית, מונתה דיקס למפקחת על האחיות של צבא האיחוד. לדיקס היו מספר קריטריונים לקבלת מועמדות לתפקיד: המתנדבות היו צריכות להיות בגילאי 35–50 ובעלות מראה פשוט. הן נדרשו לא להתאפר או לענוד תכשיטים, וללבוש שמלות פשוטות בצבעי חום או שחור. דיקס לא רצתה לשלוח לבתי החולים נשים פגיעות, צעירות ומושכות משום שחששה שגברים בצוות הרפואי או בקרב המאושפזים ינצלו אותן. במסגרת תפקידה, הורתה לאחיות לטפל בפצועי צבא הדרום (המורדים) כפי שהן מטפלות בפצועי צבא הצפון – ללא משוא פנים. לאחר המלחמה, מדינות הדרום רכשו לה כבוד רב עקב החלטה זו. לאחר המלחמה, דיקס חזרה לעבוד במרץ למען שיפור תנאי מחייתם ורווחתם של הלוקים בנפשם, האסירים והנכים. היא נסעה למדינות דרום ארצות הברית על מנת לאמוד את הנזקים שנגרמו במוסדות עקב המלחמה.
דיקס נפטרה ב-17 ביולי 1887. היא נקברה בבית קברות בקיימברידג' מסצ'וסטס.
הוקרה

בשנת 1856, בית החולים הפסיכיאטרי 'דורותיאה דיקס' בצפון קרולינה הוקם בזכות פועלה ונקרא על שמה.
דיקס זכתה בתואר הכבוד 'נשיאה לכל החיים' (אנ') על פועלה במלחמת האזרחים.
בשנת 1983, הנפיקה רשות הדואר האמריקאית (אנ') בול עם תמונתה כחלק מסדרת הבולים 'שועי אמריקה' (אנ').
במלחמת העולם השנייה, אנייה של הצי האמריקאי נקראה על שמה של דיקס - USS Dorothea L. Dix (אנ'). האנייה הייתה בשירות משנת 1940 עד 1946.
בשנת 2006, בית חולים פסיכיאטרי בבנגור, מיין נקרא על שמה.
דמותה של דיקס מונצחת בבית החולים אדינבורו בסקוטלנד, באנדרטה לזכר האישים הבולטים שתרמו להתפתחות טיפולי הנפש.
חיבוריה

1829 - The Garland of Flora. Boston: S.G. Goodrich & Co., and Carter & Hendee
1845 - Remarks on Prisons and Prison Discipline in the United States. 2nd edition, from the 1st Boston edition, Philadelphia: Joseph Kite & Co
1847 - Memorial of Miss D. L. Dix in Relation to the Illinois Penitentiary.
1852 - Memorial of Miss D. L. Dix to the Hon. The General Assembly in Behalf of the Insane of Maryland.
ראו גם

פסיכיאטריה
לקריאה נוספת

Baker, Rachel. Angel of Mercy; The Story of Dorothea Lynde Dix. New York: Messner, 1955.
Brown, Thomas J. Dorothea Dix: New England Reformer. Cambridge, Mass: Harvard University Press, 1998.
Dix, Dorothea Lynde, and David L. Lightner. Asylum, Prison, and Poorhouse: The Writings and Reform Work of Dorothea Dix in Illinois. Carbondale, Ill: Southern Illinois University Press, 1999.
Lowe, Corinne. The Gentle Warrior, A Story of Dorothea Lynde Dix. New York: Harcourt, Brace, 1948.
Marshall, Helen E. Dorothea Dix: Forgotten Samaritan. Chapel Hill: The University of North Carolina press, 1937.
Norman, Gertrude. Dorothea Lynde Dix. Lives to remember. New York: Putnam, 1959.
Schlaifer, Charles, and Lucy Freeman. Heart's Work: Civil War Heroine and Champion of the Mentally Ill, Dorothea Lynde Dix. New York: Paragon House, 1991.
Tiffany, Francis (1890), The Life of Dorothea Lynde Dix, Boston & New York: Houghton, Mifflin & Co, נבדק ב-12 בנובמבר 2010 {{citation}}:  (עזרה)
Wilson, Dorothy Clarke. Stranger and Traveler: The Story of Dorothea Dix, American Reformer. Boston: Little, Brown, 1975.
Wood, Alice Davis. Dorothea Dix and Dr. Francis T. Stribling: An Intense Friendship, Letters 1849-1874. [S.l.]: Xlibris, 2008.
הערות שוליים

↑  "Notable Kin of Edmund Rice by Gary Boyd Roberts" (PDF). p.5 ERA Newsletter Fall 1999, Edmund Rice (1638) Association. נבדק ב-23 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tiffany, Francis (1890), The Life of Dorothea Lynde Dix, Boston & New York: Houghton, Mifflin & Co, p. 1, נבדק ב-12 בנובמבר 2010This sequence of events is described over several chapters, commencing page 180 (n206 in electronic page field) {{citation}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: postscript (link)
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911).Dix, Dorothea Lynde. Encyclopædia Britannica
↑  Dix, Dorothea L (1843), Memorial to the Legislature of Massachusetts 1843, p. 2, נבדק ב-12 בנובמבר 2010 {{citation}}:  (עזרה)
↑  The Institutional Care of the Insane in the United States and Canada, 1916
↑  Briska, William (1997). The History of Elgin Mental Health Center: Evolution of a State Hospital. Crossroads Communications. p. 12. ISBN 0-916445-45-3.
↑  Tiffany, Francis (1890). This sequence of events is described over several chapters, commencing page 180 (n206 in electronic page field)
1 2  http://www.bookrags.com/research/dix-dorothea-aaw-02/ Book Rags: Dorothea Dix
↑  http://www.infoplease.com/ipa/A0768442.html Infoplease: Women Who Left Their “Stamps” on History
↑  "History of Dorothea Dix Psychiatric Center". DHHS Maine. נבדק ב-10 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279623005171  PLWABN: 9810677726105606  BIBSYS: 98073049  BnF: cb128217054 (data)  CiNii: DA03920876  GND: 119380897  ISNI: 0000 0000 8106 0427  LCCN: n50029859  NARA: 10582946  NTA: 173074928  SELIBR: 207682  SNAC: w6c24zj6  VIAF: 27194034   WorldCat (עם VIAF): 27194034 
נשים כבולות ב'בית משוגעים' - פריז 1795
מוזיאון דורותיאה דיקס על אדמות בית החולים הפסיכיאטרי בהאריסברג
ברזייה עבור הסוסים הצמאים, אותה תרמה דיקס כהוקרה לארגון למניעת אכזריות כלפי בע"ח במסצ'וסטס
דמותה של דיקס (צד ימין במרכז) באנדרטה בבית חולים אדינבורו, סקוטלנד
דרגון בול סופר: סופר הירו

| --- | --- |
כרזת הסרט בעברית
כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  "דרגון בול סופר" מאת אקירה טוריאמה
 בימוי:  Tetsuro Kodama 
 הופק בידי:  Norihiro Hayashida 
 תסריט:  אקירה טורייאמה 
 שחקנים ראשיים:  ראו בערך
 מוזיקה:  נאוקי סאטו
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  טואי אנימציה 
 חברה מפיצה:  טואי אנימציה
 הקרנת בכורה:  יפן11 ביוני 2022 ארצות הברית19 באוגוסט 2022 ישראל18 באוגוסט 2022
 משך הקרנה:  99 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית
 סוגה:  פנטזיה, אנימה
 סרט קודם:  דרגון בול סופר: ברולי
 2022dbs.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
דרגון בול סופר: סופר הירו (באנגלית: Dragon Ball Super: Super Hero, ביפנית: ドラゴンボール超スーパー スーパーヒーロー) הוא סרט קולנוע יפני מסוגת האנימה, המשמש כפרסום הקולנועי השני שמבוסס על הסדרה "דרגון בול סופר" מזיכיון המדיה "דרגון בול", לאחר הסרט "דרגון בול סופר: ברולי". הסרט בוים על ידי טטסורו קומאדה, והופק על ידי טואי אנימציה.
הסרט היה עתיד לצאת לאקרנים ביפן ב-22 באפריל 2022 אך נדחה ל-11 ביוני 2022 בשל פריצה למערכת של טואי אנימציה. זה הסרט הראשון בזיכיון בהנפשה ממוחשבת. גרסה אנגלית יצאה אל בתי הקולנוע בארצות הברית ובקנדה ב-19 באוגוסט 2022. ובישראל ב-18 באוגוסט 2022.
תקצר העלילה

עלילת הסרט מתארת את תחייתו של צבא הסרט האדום, ארגון רשע שביקש לכבוש את העולם והושמד בעבר על ידי סון גוקו הצעיר. מנהיגיו החדשים, מג'נטה וקרמיין, גייסו את ד"ר האדו על מנת לנקום בסון גוקו. ד"ר האדו הוא נכדו של ד"ר ג'ירו אשר התמחה ברובוטיקה וביו-הנדסה, אשר יצר את האנדרואידים ונהרג על ידם במהלך עלילת "דרגון בול Z".
בעזרת ד"ר האדו, יצר צבא הסרט האדום שני אנדרואידים עוצמתיים, גמא 1 וגמא 2, על מנת לנקום בגוקו ומשפחתו. בזמן שגוקו ומקיטה, הגיבורים החזקים והגדולים ביותר של כדור הארץ, מתאמנים על כוכבו המרוחק של אל ההרס בירוס יחד עם ברולי, עתידו של כדור הארץ נתון בידי יתר הלוחמים שנותרו על פניו, וביניהם גוהאן בנו של גוקו, פיקורו ואחרים. עם זאת, נאלצים הגיבורים והיריבים להתאחד כנגד יריב מוכר, אף הוא יציר כפיו של צבא הסרט האדום, שנוצר מחדש והוא חזק מאי פעם. אירועי סרט זה קורה לאחר 4 חודשים מסאגת גרנולה השורד.
דמויות ומדבבים

| דמות | מדבב ביפנית | מדבב באנגלית |
| --- | --- | --- |
| סון גוהאן | מאסאקו נוזאווה | קייל הרברט |
| סון גוקו | מאסאקו נוזאווה | שון שמל |
| סון גוטן | מאסאקו נוזאווה | רוברט מק'קולום |
| פיקולו | טושיו פורוקאווה | כריסטופר ר. סאבאט |
| וג'יטה | ריו הוריקאווה | כריסטופר ר. סאבאט |
| פאן | יוקו מינאגוצ'י | ג'יני טיראדו |
| וידל | יוקו מינאגוצ'י | קארה אדוארדס |
| קרירין | מאיומי טאנאקה | סאני סטרייט |
| יאג'ירובי | מאיומי טאנאקה | מייק מקפארלאנד |
| בורמה | איה היסקאווה | מוניקה ריאל |
| טראנקס | טאקאשי קוסאו | אריק וייל |
| אנדרואיד 18 | מיקי איטו | מרדית' מקקוי |
| ברולי | בין שימאדה | ג'וני יונג בוש |
| קורין | קן אוואו | כריסטופר ר. סאבאט |
| דנדה | איה היראנו | ג'סטין קוק |
| הדרקון שנרון | ריוזאבורו אוטומו | כריסטופר ר. סאבאט |
| בירוס | קואיצ'י יאמאדארה | ג'ייסון דאגלס |
| וויס | מסאקאזו מוריטה | איאן סינקלר |
| מג'נטה | וולקאנו אוטה | צ'ארלס מרטינט |
| קרמיין | ריוטה טאקאוצ'י | ג'ייסון מרנוצ'ה |
| ד"ר האדו | מיו אירינו | זאק אגילר |
| גמא 1 | הירושי קאמיאה | אלקס לה |
| גמא 2 | מאמורו מייאנו | זנו רובינסון |
| סל-מקס | נוריו יאקאמוטו | דיימון קלארק |
הפקה והפצה

לפי אקירה טוריאמה, יוצר זיכיון המדיה "דרגון בול", הסרט יתרכז יותר בז'אנר גיבורי העל בתוך העולם של דרגון בול, בנוסף הדמות של פאן הנכדה של גוקו תופיע בסרט בתפקיד מפתח כאשר היא בגיל של גן ילדים (4–5), מה שרומז על כך שהסרט מתרחש כמה שנים לאחר אירועי הסדרה והמאנגה בנוסף נחשפו 2 דמויות חדשות שיופיעו בסרט לצד דמויות מוכרות נוספות כמו גוקו פיקולו וקרילין, על פי המפיק של הסרט נוריהירו הייאשידה, הסרט יכיל בנוסף לסצנות אינטסיביות שהזיכיון מוכר בהן גם סצנות מחיי השגרה של הדמויות שיופיעו בסרט ויעשירו עוד יותר את עולם הדרגון בול תחת מעורבותו של טוריאמה.
הפקת הסרט החלה לפני הפצת הסרט "דרגון בול סופר: ברולי". זהו הסרט הראשון בזיכיון שהופק בהנפשה ממוחשבת.
שיווק

סרט המשך לדרגון בול סופר: ברולי הוכרז רשמית ב-9 במאי 2021. באירוע הקומיק-קון 2021, פרטים נוספים פורסמו, ביניהם: כותרת הסרט, עיצוב הדמויות של פיקורו, פאן וקרירין ודמות חדשה בסרט, כמו כן פורסם עיצוב של ביתו של פיקורו בסרט. גרסה תלת-ממדית של סון גוקו נראתה. הטריילר הראשון של הסרט פורסם ב-7 באוקטובר 2021. והטריילר היפני פורסם באירוע Jump Festa בשנת 2021.
הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי

| --- | --- |
סמל הצוות האווירוובטי של חיל האוויר, עוצב על ידי מוביל הצוות עודד מרום בשנת 1966, עם ירידת בית הספר לטיסה מתל נוף לחצרים. הסמל מתנוסס עד היום על מטוסי הצוות האווירובטי
סמל הצוות האווירוובטי של חיל האוויר, עוצב על ידי מוביל הצוות עודד מרום בשנת 1966, עם ירידת בית הספר לטיסה מתל נוף לחצרים. הסמל מתנוסס עד היום על מטוסי הצוות האווירובטי
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   חיל האוויר הישראלי
 סוג:  מטוסי אימון
 בסיס האם:   בסיס חצרים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1954–הווה (כ־71 שנים)
 נתוני היחידה
 ייעוד:  אווירובטיקה
 כלי טיס:  T-6A טקסאן II ("עפרוני")
 כלי טיס בעבר:  CM.170 פוגה מגיסטר ("צוקית")
 פיקוד
 יחידת אם:   בית הספר לטיסה
הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי פועל במתכונתו הנוכחית החל מ-1954 ומפעיל (החל משנת 2010) 4 מטוסי T-6 טקסאן II (עפרוני). במשך כ-50 שנה, מ-1960 ועד 2010, השתמש הצוות האווירובטי במטוסי CM.170 פוגה מגיסטר ובגרסה המשודרגת, הצוקית. במידה רבה מזוהה המטוס עם הצוות האווירובטי.
הצוות האווירובטי מופיע בטקסי הסיום של קורס טיס ובמטס יום העצמאות. בסיס הטייסת נמצא בחצרים. הצוות נחשב לחלק מבית הספר לטיסה של חיל האוויר. חלק מטייסי החיל הבכירים, לרבות חלק ממפקדי חיל האוויר, נמנו עם הצוות האווירובטי בעת שהיו מדריכים בבית הספר לטיסה.
היסטוריה

ב-1950 החלו לטוס מבנים אווירובטיים ראשונים שהשתמשו במטוסי אימון מסוג סטירמן של בית הספר לטיסה. אולם, מנוע הסטירמן לא אפשר את יכולת התמרון שהתבקשה בטיסה במבנה. באוקטובר 1951 אף התרסק מטוס סטירמן בעת תרגילים אווירובטיים וטייסו נהרג. מאוחר יותר בוצעו מפגנים אווירובטיים בלתי רשמיים בשדות התעופה בחיפה וברמת דוד, בהם נטלו חלק מטוסי הרווארד, או ספיטפייר, או P-51 מוסטנג. ב-18 באוגוסט 1954 המריאו במבנה אווירובטי שלושה מטוסי מוסטנג מרמת דוד. לאחר מספר תרגילים התנגשו באוויר שניים מהמטוסים ושני הטייסים נהרגו. לגבי המשך הדרך והקמתו הרשמית של הצוות האווירובטי הדעות חלוקות:
גרסה אחת טוענת כי בעקבות התאונה ברמת דוד, החליט חיל האוויר הישראלי, להקים צוות אווירובטי רשמי שיטוס בכפוף לחוקים נוקשים באימונים ובמפגנים, ושלושה חודשים לאחר התאונה, ערך צוות מדריכים מבית הספר לטיסה בתל נוף את טיסת הבכורה שלו כצוות האווירובטי על גבי מטוסי הרווארד.
טענה שנייה היא של ישראל (טיבי) בן שחר, אחד מארבעת בוגרי המחזור הראשון של בית הספר לטיס, שהיה ממעצבי תורת ההדרכה בבית הספר,. לטענתו הוקם הצוות האווירובטי ב-1958, לפי פקודה ואישור של מטה חיל אוויר. הסיבה להקמתו הייתה ציון עשור להקמת חיל האוויר הישראלי במטס. שנערך מעל באר שבע. הצוות הורכב ממדריכי טיסה בבית ספר לטיס בתל נוף. הם טסו תחילה במטוסי הרווארד ולאחר מכן במטוסי ווטור ונטלו חלק בהמשך במופעים ואירועים.
טענה שלישית גורסת כי הצוות הרשמי של חיל האוויר הוקם בשנת 1960 במטוסי פוגה מגיסטר. ב-15 בנובמבר 1960 טסה שלישייה של מטוסי פוגה, לראשונה במבנה אווירובטי, בתצוגה לפני קהל במסדר הכנפיים של קורס טיס מס' 32 בתל-נוף. המוביל היה נפתלי אלטמן, ואיתו עודד מרום וחיים ניב. עודד מרום מונה למוביל הצוות הרשמי הראשון החל את טיסותיו בתל-נוף.
סרבל הטיסה של אנשי צוות האוויר הטסים בטייסת כיום הוא בצבע לבן, בשונה מסרבלי הטיסה אותם לובשים אנשי צוות האוויר בטייסות השונות של חיל האוויר.
היסטוריה > תקופת "הפוגה והצוקית"

בשנת 1966, לקראת מעבר בית הספר לטיסה מתל-נוף לחצרים, הוחלט לייחד את מטוסי הפוגה של הצוות האווירובטי ולצבוע אותם בצבעי כחול-לבן. התרשים של צבעי הפוגות, וכן הסמל שמתנוסס על המטוסים עד עצם היום הזה עוצבו על ידי עודד מרום. סמל הצוות האווירובטי, אותו עיצב עודד מרום בצבע אדום לוהט - שני ברווזים טסים במבנה הדוק - מסמל את אמנות הטיסה הממושמעת והמדויקת, תכונה אותה העניק הטבע לברואיו בעלי הכנף.
החל משנת 1981 שודרגו מנועיהם וחלק מהמערכות של מטוסי 'הפוגה' שהפכו למטוסי 'צוקית' משופרים. על אף שני מנועי הסילון הקטנים מתוצרת 'טורבומקה מרבורה 2' התאימו מטוסי הפוגה להדרכה, עד שהגיעה העת להחליפם במטוס חזק ומתקדם יותר ומפעלי התעשייה האווירית התקינו ב'צוקית' מנועי 'מרבורה 6' חזקים יותר.
היסטוריה > תקופת "העפרוני"

ביוני 2008 פורסם כי הפנטגון הודיע לקונגרס האמריקני שבכוונתו להציע לישראל 25 מטוסי אימונים חדשים מסוג T-6A טקסאן II. בחיל האוויר הישראלי המטוס מכונה "עפרוני".
ב-7 ביולי 2009 החלה קליטת המטוסים הראשונים בחיל האוויר, עם נחיתתם של רביעיית המטוסים הראשונה שהוטסו מארצות הברית על ידי טייסים אמריקאים.
בשנת 2010 החליף מטוס ה'עפרוני' המודרני מתוצרת ארצות הברית את המטוסים הצרפתיים המיושנים, זהו מטוס מצוין להדרכת טיסה, בעל מנוע טורבו-פרופ חזק מתוצרת פראט אנד ויטני. במטוס מותקן כיסא מפלט חדיש, ומערכות הטיסה הן כשל מטוס קרב סילוני מתקדם. העפרוני משמש בחיל האוויר להדרכה, וארבעה מטוסים הותקנו כמטוסי הצוות האווירובטי ולצורך כך צוידו באמצעי להוצאת עשן לבן ממנוע המטוס.
גלריה

הצוות האווירובטי בבסיס חצרים (1976)
הצוות האווירובטי בפעולה. סיום קורס טיס, יוני 2007
הצוות האווירובטי בפעולה. סיום קורס טיס, דצמבר 2009
הערות שוליים

1 2 3 4  Israel Aerobatic Team History
↑  שלום לצוקית
↑   אביגדור שחן, ‏חישול הכנפים (חיל האויר בשנים 1949-1956), הוצאה לאור-משרד הביטחון, 1991, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר, עמ' 157
↑   אביגדור שחן, ‏חישול הכנפים (חיל האויר בשנים 1949-1956), הוצאה לאור-משרד הביטחון, 1991, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר, עמ' 118-117
1 2 3 4  שרון ארגוב, שורשי-אוויר, בבטאון חיל האוויר, גיליון מס 63–64) 164–165(, יולי 1988, עמ' 164
↑  על פי ליעד ברקת, ‏ריקוד המכונה, באתר חיל האוויר הישראלי, 1 ביוני 1998, "הצוות האירובאטי של חיל-האוויר חוגג השנה יום הולדת 40 ."
↑  דורית לנדס, מפגש הצוותים האווירובטים של בית ספר לטיסה מרץ 2016, בידיעון מס' 88 של מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל, אפריל 2016
טייסי הצוות האווירובטי בסרבלי טיסה לבנים
מטוסי פוגה של הצוות האווירובטי צבוע בסכמה כחול-לבן. מוצג במוזיאון חיל האוויר
מטוסי העפרוני של הצוות האווירובטי. מטוסים אלו משמשים גם את בית הספר לטיסה של חיל האוויר
קרייג ונטר

| --- | --- |

 לידה:  14 באוקטובר 1946 (בן 78) סולט לייק סיטי, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  גנטיקה, מיקרוביולוגיה, ביולוגיה סינתטית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו  Mills High School  קולג' סן מטאו 
 מוסדות:  אוניברסיטת מדינת ניו יורק בבאפלו 
 פרסים והוקרה:  מדליית לוונהוק (2015)  פרס דן דוד (2012)  פרס דיקסון ברפואה (2011)  המדליה הלאומית למדעים (2008)  פרס קיסטלר (2008)  פרס נירנברג (2007)  פרס אורודיקת הזהב (2007)  פרס דברצן לרפואה מולקולרית (2003)  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (2002)  פרס פאול ארליך ולודוויג דרמשטדטר (2002)  פרס האקדמיה - היישום התעשייתי של המדע (2002)  Clarivate Citation Laureates (2002)  הפרס הבינלאומי לרפואה על שם ג'. אלין טיילור (2001)  פרס מורשת הביוטכנולוגיה (2001)  פרס נסיכת אסטוריאס למחקר טכני ומדעי (2001)  פרס המלך פייסל הבין-לאומי במדעים (2000)  פרס גבאי (2000)  איש השנה של הפיננשל טיימס (2000)  פרס ניוקומב קליבלנד (1999) 
 בן או בת זוג:  Barbara Rae-Venter (1968–1980)  Claire M. Fraser (?–2005) 
 
ג'ון קרייג ונטר (באנגלית: John Craig Venter; נולד ב־14 באוקטובר 1946) הוא ביוטכנולוג, ביוכימאי, גנטיקאי ואיש עסקים אמריקאי. ונטר נודע כמוביל קבוצת המחקר שפרסמה את הטיוטה הראשונה של גנום האדם, וכן את קבוצת המחקר שהצליחה להכניס באמצעות טרנספקציה כרומוזום סינתטי לתא. ונטר ייסד מספר חברות, ובהן:Celera Genomics (אנ'), Human Longevity (אנ'), Synthetic Genomics (אנ') וכן את המכון לחקר הגנום (TIGR) שהפך בהמשך למכון ג'יי. קרייג ונטר (JCVI) (אנ'), שם הוא מכהן כמנכ"ל. המגזין טיים דירג את ונטר בין 100 המשפיעים ביותר בעולם בשנים 2007 ו-2008. בשנת 2010 המגזין הבריטי ניו סטייטסמן דירג אותו במקום ה-14 ברשימת 50 האנשים המשפיעים ביותר בעולם לאותה שנה.
ביוגרפיה

ונטר נולד בסולט לייק סיטי, יוטה לאליזבת וג'ון ונטר. בצעירותו הוא לא לקח את לימודיו ברצינות, והעדיף לשוט בסירות או לגלוש בים. לפי האוטוביוגרפיה שלו, "A Life Decoded", נאמר עליו שהוא תלמיד ללא שום סקרנות, שהשיג ציונים נמוכים בתעודה של סוף כיתה ח'.
ונטר גויס לחיל הים האמריקאי על אף התנגדותו למלחמת וייטנאם. במסגרת זו שירת במחלקת טיפול נמרץ בבית חולים שדה. במהלך שהותו בווייטנאם ניסה להתאבד באמצעות שחיה לים הפתוח, אך שינה את דעתו לאחר שעבר מרחק של כקילומטר וחצי. המפגש היומיומי עם פצועים והרוגים פיתח בו את הרצון ללמוד רפואה, אך לבסוף למד מחקר רפואי.
ונטר החל את לימודיו האקדמיים במכללה קהילתית בסן מתאו, קליפורניה, ולאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, שם השלים תואר ראשון בביוכימיה בשנת 1972 ותואר שלישי בפיזיולוגיה ובפרמקולוגיה ב-1975.
עבודתו המדעית

ונטר עבד מספר שנים כפרופסור באוניברסיטת באפלו בניו יורק, ובשנת 1984 הצטרף ל-NIH - המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית.
עבודתו המדעית > מחלוקת רישום פטנטים על EST

במסגרת עבודתו ב-NIH, ונטר למד כיצד לזהות מולקולת רנ"א שליח והחל לחקור את תפקודם במוח האנושי. מכיוון שמולקולות הרנ"א שליח אינן יציבות, החוקרים הופכים אותם למולקולות cDNA יציבות - אך קצרות יותר מאשר הרצף המקורי. לחתיכות אלו קוראים (EST (Expressed Sequence Tag. ונטר והמכונים הלאומיים לבריאות השתמשו ברצפי EST אשר התגלו על ידי אחרים והגישו בקשה לרישום פטנט על רצפי EST אשר זוהו במוח האדם. כאשר ונטר הציג את האסטרטגיה הזאת בפני שימוע בקונגרס, גלי מחאה רבים נשמעו, ובעקבות המחאה הציבורית ה-NIH משכו את בקשתם לרישום הפטנט.
עבודתו המדעית > פרויקט גנום האדם

ונטר היה להוט אחר הכוח הטמון בגנומיקה ועל האפשרות שתחום זה ישנה את פני הרפואה. הוא האמין ששיטת ריצוף שוטגאן לריצוף ה-DNA היא הדרך המהירה והיעילה ביותר כדי לפענח את רצף הגנום של האדם. עם זאת, לגישה זו לא היו שותפים אנשי פרויקט גנום האדם, מכיוון שחוקרים אחרים המעורבים בפרויקט סברו ששיטה זו אינה מדויקת מספיק לגנום כה מורכב, ובנוסף שיטה זו אינה משתלמת מבחינה לוגיסטית וכלכלית.
על רקע המחלוקת פרש ונטר מהפרויקט בשנת 1998. ונטר ראה את קצב ההתקדמות האיטי של הפרויקט כהזדמנות לרשום פטנטים על גנים. לצורך כך הוא השיג מימון מחברת Celera Genomics (אנ'), אשר רצו להחזיר את השקעתם באמצעות מכירת מנויים לגישה למידע אותו יגלה ונטר. שותפות זו דחקה באנשי פרויקט גנום האדם להאיץ את קצב עבודתם. בסופו של דבר הצליח ונטר במימון פרטי ופרויקט גנום האדם במימון ציבורי להשלים באותו הזמן את הטיוטה הראשונה של גנום האדם. בשנת 2000 יצא פרנסיס קולינס מה-NIH בהודעה משותפת עם ונטר ועם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון וראש ממשלת בריטניה טוני בלייר על כך שהם הצליחו להגיע ליעדם שלוש שנים תמימות לפני המועד המשוער. ב-15 באוקטובר 2000 פרסם פרויקט גנום האדם את גנום האדם בעיתון Nature, ולמחרת פרסמה חברת Celera את ממצאיהם בעיתון Science. למרות הטענות על אי דיוקים בשיטת הריצוף של ריצוף שוטגאן לעומת שיטת השיבוטים שבה נקטו אנשי פרויקט גנום האדם, הפכה שיטה זו לנפוצה יותר בקהילה המדעית.
עבודתו המדעית > המסע הגלובלי לדגימת האוקיינוסים

המסע הגלובלי לדגימת האוקיינוסים הוא מיזם אשר נועד לגלות את המגוון הביולוגי שנמצא בים ולהבין את תפקידם בעולם הטבע. באוגוסט 2003 נבדקה ההיתכנות של המיזם בים סרגסו, ובראשית מרץ 2004 הכריז ונטר על פתיחת מסע המחקר. המיזם משתמש ביאכטה הפרטית של ונטר החלה את מסעה בהליפקס, קנדה, הקיפה את כדור הארץ וחזרה לארצות הברית בינואר 2006.