stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריקרדו דריגו
ביוגרפיה > "הקמיע"

בעת ההכנות לבלט הבא בכיכובה של אלנה קורנאלבה, ביקשה הבלרינה שדריגו יהיה המלחין האחראי לכל המוזיקה לבלט "הקמיע", יצירה המספרת את עלילותיה של אלה הודית, היורדת משמיים כדי להעמיד במבחן את לבה אל מול פיתוייה של אהבה ארצית. הבלט עלה בהצגת בכורה ב-25 בינואר (6 בפברואר) 1889 בהופעת צדקה של קורנאלבה. על אף הפקה נהדרת עם אפיזודות רבות של כוריאוגרפיה רבת-השראה, הייתה עלילת הבלט משמימה ומייגעת הן בעיני המבקרים והן בעיני הקהל. אף על פי כן, המוזיקה של דריגו זכתה לשבחי המבקרים בני התקופה כיצירת מופת של מוזיקה לבלט. הצייר אלכסנדר בנואה סיפר בזכרונותיו על העונג העצום שהיסבה לו המוזיקה של דריגו, שהשרתה עליו "התאהבות קצרה" כסטודנט צעירא באוניברסיטה של סנקט פטרבורג:
הייתה זו המוזיקה הפשוטה והמלבבת של דריגו שמשכה אותי (ל"קמיע" של פטיפה). בעצם, כל כך נהניתי ממנה בהצגת הבכורה, שלא יכולתי להפסיק למחוא כף ואפילו הרגשתי הכרח להריע "Mais puisque, excellence, c'est un chef-d'œuvre!"
בשנים הבאות, קיבל דריגו הזמנות חוזרות ונשנות הן ממריוס פטיפה והן מלב איבאנוב להלחין השלמות של "ודיאציות", "פה" ומחולות נלווים לשיבוץ בתוך בלטים ותיקים. עד שדריגו עזב את רוסיה ב-1919, הכיל כמעט כל בלט ברפרטואר התיאטראות האימפריאליים של סנקט פטרבורג רבות מן התוספות שהמלחין עצמו חיבר. בזכרונותיו ציין דריגו בהמשך, שהוא הלחין כ-80 קטעים כאלה, ורק לעיתים רחוקות קיבל תשלום נוסף בגינם. בשלהי המאה ה-19, החל פטיפה להעלות הצגות מחודשות של בלטים ישנים בתדירות גדלה והולכת, ומנהל הבלט חזר ותבע מדריגו לערוך ולהשלים את הפרטיטורות כנדרש.
בשנת 1889 קבע דריגו את מושבו ב"גראנד הוטל" של סנקט פטרבורג, וזה היה לביתו בשלושים השנים הבאות. בתקופה זו פיתח דריגו ידידות איתנה עם פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שעמד אז בעיצומה של הלחנת המוזיקה לבלט היפהפייה הנרדמת. בערב החזרה הכללית על הבלט חלה דריגו, וביקש מצ'ייקובסקי לנצח על התזמורת בעצמו. לתמהונו של דריגו, טען צ'ייקובסקי, שאם הוא ינצח על התזמורת הוא יהרוס את המוזיקה, וכיון שכך, דריגו, עודנו חולה, הסכים לנצח על החזרה. צ'ייקובסקי הביישן והמסוגר היה אסיר תודה לדריגו על ניצוחו יוצא הדופן בטיבו, בייחוד אחרי הצגת הבכורה ב-15 בינואר (3 בפברואר) 1890. עם הזמן ניצח דריגו על קרוב ל-300 הצגות של "היפהפייה הנרדמת" בתיאטרון מריאינסקי. שנתיים לאחר מכן ניצח דריגו על הצגת הבכורה של הבלט הבא של צ'ייקובסקי, מפצח האגוזים, ב-6 בדצמבר (18 בדצמבר) 1892.
ביוגרפיה > "החליל הקסום" ו"יקיצת פלורה"

דריגגו כתב עוד מוזיקה לקונצרט הסיום השנתי של בית הספר האימפריאלי לבלט בשנת 1893. היה זה הבלט במערכה אחת "החליל הקסום" La Flûte) magique), שסיפר מעשה בכלי נגינה קסום, המאלץ כל מי שבטווח שמיעה לרקוד כל עוד הוא מנגן. לב איבאנוב ביים את הבלט, והצגת הבכורה, ב-23 בינואר (4 בפברואר) 1893, קצרה הצלחה רבה על בימת תיאטרון בית הספר לבלט. בין הרקדנים היה מיכאיל פוקין הצעיר בתפקיד הראשי של לוק. הודות להצלחת הצגת התלמידים, הועבר "החליל הקסום" לתיאטרון מריאינסקי, שם הוצג בבימוי מורחב ב-11 באפריל (23 באפריל) 1893. המוזיקה של דריגו נחלה הצלחה רבתי וזכתה לשבחי המבקרים:
מר דריגו מדהים את המאזין ביכולתו ליצור מגוון בלתי מוגבל כמעט במקצבים ובמלודיות של מחול עתיר יופי, כל זאת בלוויית תזמור עשיר, כמעט סימפוני.
המוזיקה הבאה של דריגו נכתבה לבלט של פטיפה "יקיצת פלורה" (Le Réveil de Flore), בלט אנאקראונטי במערכה אחת, שהופק במיוחד לחגיגות שהתקיימו בארמון פטרהוף לכבוד כלולות הדוכסית הגדולה קסניה אלכסנדרובנה עם הדוכס הגדול אלכסנדר מיכאילוביץ'. הצגת הבכורה ב-25 ביולי (6 באוגוסט) 1894 הייתה אירוע מפואר, עם קהל שכלל את כל החצר האימפריאלית. על המוזיקה שלו ל"יקיצת פלורה" העניק הצאר אלכסנדר השלישי לדריגו את תואר מסדר אנה הקדושה.
כמו במקרה של "החליל הקסום", הועבר הבלט "יקיצת פלורה" לבימת תיאטרון מריאינסקי, שם עלה לראשונה ב-8 בינואר (20 בינואר) 1894. הבלט התחבב עד מהרה על בלרינות התקופה, בהן מתילדה קשסינסקה (שיצרה את "פלורה", התפקיד הראשי). תמרה קרסבינה ובייחוד אנה פבלובה, שכללה גרסה מקוצרת של היצירה בסיוריה האגדיים ברחבי העולם.
ביוגרפיה > "אגם הברבורים"

בשלהי 1894 התקין דריגו שינוי חשוב בפרטיטורה של צ'ייקובסקי לאגם הברבורים, שהופק במקור בתיאטרון בולשוי האימפריאלי במוסקבה בשנת 1877. בהמשך להצלחת היפהפייה הנרדמת ומפצח האגוזים, גילה איוואן וסובולוז'סקי - מנהל תיאטראות סנקט פטרבורג - עניין בהפקה מחודשת של הבלט. דריגו אמר לאחר זמן:
... ידעתי על אי-שביעות רצונו (של צ'ייקובסקי) מן האינסטרומנטציה (של "אגם הברבורים"), ועל כוונתו לטפל בכך, אבל הוא לא הגיע לידי מעשה.
צ'ייקובסקי מת ב-25 באוקטובר (6 בנובמבר) 1893 בדיוק כשהתוכניות להפקה מחודשת של "אגם הברבורים" החלו לשאת פרי. הפקה מחודשת של היצירה בשלמותה תוכננה אז לעונת 1894–1895 של הבלט האימפריאלי, בבימוי מריוס פטיפה ולב איבאנוב. אחיו של צ'ייקובסקי, מודסט, אישר את הפקדת המשימה להתקנת הפרטיטורה בידי דריגו, והמלחין עשה זאת בהתאם להוראותיו של פטיפה. בזכרונותיו נגע דריגו בהתקנת הפרטיטורה:
... הוטל עלי לבצע, כמו כירורג, ניתוח ב"אגם הברבורים", וחששתי שמא לא אצליח לתפוס את הייחוד של רב-האמן הרוסי הדגול.
הבלט המתוקן עלה בבכורה ב-15 בינואר (27 בינואר) 1895 בתיאטרון מריאינסקי, עם הפרימה בלרינה אסולוטה פיירינה לניאני בתפקיד הכפול של אודט/אודיל. גרסת דריגו למוזיקה של צ'ייקובסקי התקבעה כמהדורת הסופית של "אגם הברבורים", ועודנה משמשת במידה זו או אחרת בלהקות בלט ברחבי העולם. אף על פי כן, רק לעיתים רחוקות נותנים קרדיט לדריגו בביצוע הגרסאות שלו.
ביוגרפיה > "הפנינה"

הבלט הבא שדריגו כתב לו אעת המוזיקה היה "הפנינה" ("La Perle"), "pièce d'occasion" מפואר (נודע לעיתים גם בשמו הרוסי, "Прелестная жемчужина", שפירושו "פנינה יפה"), שהופק במיוחד להצגת גאלה בתחאטרון בולשוי האימפריאלי במוסקבה לכבוד הכתרת ניקולאי השני, קיסר רוסיה ואלכסנדרה פיודורובנה, קיסרית רוסיה. הצגת הבכורה של הבלט הייתה ב-17 במאי (29 במאי) 1896 לאחר ביצוע של "חיים למען הצאר" מאת מיכאיל גלינקה.
ביוגרפיה > "מיליוני ארלקינים"

בשנת 1899 החל פטיפה לעבוד על עלילה לבלט המבוסס על אפיזודות מתוך הקומדיה דל'ארטה האיטלקית, שאותו כינה "מיליוני ארלקינים". הצגת הבכורה הייתה בתיאטרון ארמיטאז' האימפריאלי ב-10 בפברואר (23 בפברואר) 1900, עם מתילדה קשסינסקה בתפקיד קולומבינה" והרקדן גיורגי קיאקשט בתפקיד ארלקין. בקהל נכחו הצאר והצארינה עם כל החצר הקיסרית. מיד עם רדת המסך האחרון, פרץ קהל החצר, המאופק בדרך כלל, ברעם של תשואות. המלחין התקבל במחיאות כף סוערות כשיצא אל לפני המסך וכמה דוכסים הסתערו עליו, מתנגשים זה בזה בהתלהבותם לברך אותו על המוזיקה שהלחין.
הצארינה, שנהנתה מן המוזיקה של דריגו, פקדה על עוד שתי הצגות חצר של "מיליוני ארלקינים" על בימת תיאטרון מריאינסקי, הראשונה ב-13 בפברואר (26 בפברואר) 1900. לאור התוכניות להוציא לאור את המוזיקה של דריגו כרדוקציה לפסנתר על ידי המו"ל צימרמן, עודדו רבים מעמיתיו של דריגו את המלחין להקדיש תווים אלה לצארינה. דריגו פנה בבקשה לשר החצר האימפריאלית, וזה פתח בסדרת התכתבויות ממושכת מטעם ועדה, שהוקמה לבחון אם האופי, הרקע והמוזיקה של דריגו ראויים להצעת הקדשה מצדו לקיסרית רוסייה. ההחלטה הייתה חיובית וההקדשה התקבלה בעין יפה.
השנים הבאות ברוסיה

באביב 1902 הזמין ראול גינסבורג, מנהל האופרה של מונטה-קרלו את דריגו עם קבוצת רקדנים מן הבלט האימפריאלי להפיק בלט במונקו. דריגו הלחין את המוזיקה לבלט-דיברטיסמן בשם "הריביירה הצרפתית" (La Côte d'Azur), עם לברית מאת אלבר הראשון, נסיך מונקו. הבלט עלה בהצגת בכורה באופרה גרנייה ב-30 במרץ 1902, ורקדה בו הפרימה בלרינה אולגה פראובראז'נסקה.
הבלט האחרון באורך מלא שהמוזיקה שלו היא יצירה מקורית של דריגו היה גם היצירה האחרונה של מריוס פטיפה - "הרומן של ניצן הורד והפרפר" (La Romance d'un Bouton de rose et d'un Papillon). הבכורה של הבלט נקבעה ל-23 בינואר (5 בפברואר) 1904 בתיאטרון האימפריאלי של הארמיטאז', אך היא בוטלה במפתיע, והסיבה הרשמית לכך הייתה פרוץ מלחמת רוסיה-יפן.
דריגו נפש באיטליה מולדתו כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914, ומנעה את שיבתו לרוסיה למשך עוד שנתיים. זמן קצר לאחר שהגיע לפטרוגרד פונה ממעונו בגראנד הוטל, שהוסב למשרדים לממשלת ברית המועצות שאך זה הוקמה. זמן מה אולץ דריגו לחיות בתנאי מצוקה יחסית במחנה, עם קבוצה של מהגרים איטלקים כמוהו. לאחר זמן סיפר בזכרונותיו על הערבים הקרים הרבים שעשה עם חברו הקרוב ועמיתו למקצוע אלכסנדר גלזונוב, בשעות של המתנה בתורים ללחם ובהסעת קצבאות המזון שקיבלו על גבי מזחלת בשלג, חזרה למגוריהם. כשניצב לראשונה על דוכן המנצחים לאחר שובו אל מה שהיה תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, התקבל דריגו בתשואות בקימה למשך חמש-עשרה דקות מן הקהל.
דריגו שב לאיטליה

בשנת 1919 חזר דריגו לבסוף למולדתו, איטליה. להצגת הפרידה החגיגית שלו, במה שהיה לפנים תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, העלה מנהל הבלט פיודור לופוחוב גרסה חדשה של שיתוף הפעולה האחרון בין דריגו לפטיפה, הבלט "הרומן של ניצן הורד והפרפר", שלופוחוב העלה על הבמה בשם "סיפורו של ניצן הוורד" (Le Conte du bouton). בסיום הגאלה קרא זמר הבס המהולל פיודור שליאפין נאום פרידה מרגש, הן באיטלקית והן ברוסית. דריגו, שהורשה לקחת עמו מטען במשקל 60 ק"ג בלבד, השאיר את כל רכושו ברוסיה, מלבד אוסף הפרטיטורות בכתב-יד שלו, ששימש אותו ככרית במסעו בן החודשיים לפדובה דרך אודסה וקונסטנטינופול.
ב-1920 קיבל דריגו את משרת הקאפלמייסטר לתיאטרו גריבלדי בפדובה, שם החל את הקריירה שלו שנים רבות קודם לכן. ב-1926 חיבר את האופרה קומיק "פלאפי ראפלס" ללהקת האופרה של תאטרו ורדי של פדובה, וב-1929 עלתה יצירתו האחרונה, האופרה "פרח הציפורן הלבן" (Il garofano bianco) בתאטרו גריבלדי. את שארית חייו הקדיש לניצוח ולהלחנה מיסות ושירים שונים.
ריקרדו גריגו מת ב-1 באוקטובר 1930 בגיל 84, בעיר הולדתו, פדובה. בעיר יש רחוב על שמו, "ויה ריקרדו דריגו".
יצירותיו > אופרות

"Don Pedro di Portogallo" ‏ 25 ביולי 1868, תאטרו ורדי, פדובה, פדובה
"La Moglie Rapita" ‏ 22 בפברואר (6 במרץ) 1884, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי
"Flaffy Raffles" ‏ ? 1926, תאטרו ורדי, פדובה
"Il Garafano Bianco" ‏ ? 1929, תאטרו גריבלדי, פדובה
יצירותיו > בלטים

"היער הקסום" ("La Forêt enchantée") "בלט פנטסטיק" במערכה אחת. כוריאוגרפיה מאת לב איבאנוב, 24 במרץ (5 באפריל) 1887, בית הספר האימפריאלי לבלט. 3 במאי (15 במאי) 1887, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי
"הקמיע" ("Le Talisman"), "גראנד בלט" בארבע מערכות ושבע תמונות עם פרולוג ואפותיאוזיס. כוריאוגרפיה מאת מריוס פטיפה. 25 בינואר (6 בפברואר), תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי
"החליל הקסום" |("La Flûte magique"), "בלט קומיק" במערכה אחת. כוריאוגרפיה מאת לב איבאנוב. 23 בינואר (4 בפברואר) 1893, בית הספר האימפריאלי לבלט. 11 באפריל (23 באפריל) 1893, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי
"יקיצת פלורה" ("Le Réveil de Flore"), "בלט אנאקראונטיק" במערכה אחת. כוריאוגרפיה מאת מריוס פטיפה. 28 ביולי (8 באוגוסט) 1894, התיאטרון האימפריאלי של פטרהוף. 2 בינואר (14 בינואר) 1895, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי.
"הנימפות המתחזות" ("Les Dryades prétendues"), בלט במערכה אחת, שתי תמונות, כוריאוגרפיה מאת פאבל גרדט. 11 באפריל (3 באפריל) 1899, תיאטרון המוזיאון הרוסי. המוזיקה מבוססת על שירים (airs) מן המוזיקה של צ'זארה פוני לבלט"אאולין, או נימפת היער" (Éoline, ou La Dryade)
"הפנינה" ("La Perle"), "בלט דיברטיסמן" במערכה אחת עם אפותיאוזיס. כוריאוגרפיה מאת מריוס פטיפה. 17 במאי (29 במאי) 1896, תיאטרון בולשוי האימפריאלי במוסקבה. 3 בפברואר (15 בפברואר) 1898 תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי.
"ארליקינדה" (או "Les millions d'Arlequin") בשתי מערכות. כוריאוגרפיה מאת מריוס פטיפה. 10 בפברואר (23 בפברואר) 1900, תיאטרון ארמיטאז' הקיסרי. 13 בפברואר (26 בפברואר), תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי.
"חוף התכלת" ("La Côte d’Azur") "בלט קומיק" בשתי מערכות. כוריאוגרפיה מאת אלכסנדר שירייב. 30 במרץ 1902, אופרה גרנייה, מונטה קרלו
"הרומן של ניצן הוורד והפרפר" ("La Romance d'un Bouton de rose et d'un Papillon"), "בלט פנטסטיק" במערכה אחת, שלוש תמונות. כוריאוגרפיה מאת מריוס פטיפה. 23 בינואר (5 בפברואר) 1904, תיאטרון ארמיטז' (הצגת הבכורה לא התקיימה)
"שער המזל" ("Le Porte-bonheur") (גרסה חדשה של "הקמיע"). כוריאוגרפיהה מאת לואיג'י טורנלי. 18 ביולי 1908, לה סקאלה, מילאנו
"סיפורו של ניצן הוורד" (נהפקה מחודשת של "הרומן של ניצן הוורד והפרפר").כוריאוגרפיה מאת פיודור לופוחוב. 16 באפריל 1919, תיאטרון מריאינסקי
יצירותיו > עיבודים לפרטיטורות קיימות

"לה אסמרלדה", 1886. פרטיטורה מקורית מאת צ'זארה פוני, 1844
"קטרינה, או בת השודד", 1888, פרטיטורה מקורית מאת צ'זארה פוני, 1846
הסילפידה, 1892. פרטיטורה מקורית מאת ז'אן מדלן שנייצהפר, 1832
"המלך קנדול" (Le Roi Candaule) ‏ 1891. פרטיטורה מקורית מאת צ'זארה פוני, 1868
אגם הברבורים, 1877, פרטיטורה מקורית מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, 1895
"קפריזות של פרפר", 1895. פרטיטורה מקורית מאת ניקולי קרוטקוב, 1889
"Les Élèves de Dupré", ‏ 1897 (גרסה בת מערכה אחת של "L'Ordre du Roi" מאת מריוס פטיפה. פרטיטורה מקורית מאת אלברט ויצנטיני, 1886
הערות שוליים

↑  באכטראק.קום, "אגם הברבורים"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284354905171  PLWABN: 9810606860705606  BNE: XX1439764  BnF: cb13893427p (data)  CiNii: DA09942361  GND: 134679407  ICCU: LO1V171568  ISNI: 0000 0000 8159 1586  LCCN: n84046732  MusicBrainz: a47c544f-5324-42ea-b08b-3dabab4c7dd8  NDL: 00512962  NKC: jn19990001874  NLK: KAC201903416  NTA: 073704687  SNAC: w6154txd  SUDOC: 157841146  Trove: 1021948  VIAF: 79166547   WorldCat (עם VIAF): 79166547 
קריקטורה של ריקרדו דריגו מתוך הספר "הבלט הרוסי בקריקטורות" (Рускій балетъ въ карикатурахъ) מאת האחים ניקולאי וסרגיי לגאט.
ריקרדו דריגו והתזמורת האימפריאלית – 1904
וצלב ניז'ינסקי בתלבושת האל ואיו בהצגה המחוגשת של "הקמיע" מאת דריגו/פטיפה, סנקט פטרבורג 1909
אלכסנדר שירייב בלבוש ארלקינו בהצגת "מיליוני ארלקינים" של דריגו/פטיפה. כאן שירייב מחזיק גיטרה, אביזר בימה, מן ה"סרנדה" המפורסמת של הבלט. סנקט פטרבורג, בסביבות 1905
מאסטרו ריקרדו דריגו, סנקט פטרבורג 1903
תחפנחס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 שמות נוספים:  דָפַנֶה (Δάφναι)
 מיקום
 מדינה:  מצרים 
 קואורדינטות:  30°51′38″N 32°10′17″E﻿ / ﻿30.86056°N 32.17139°E﻿ / 30.86056; 32.17139
  (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםתחפנחס(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםתחפנחס
 
תַּחְפַּנְחֵס (בפיניקית: 𐤕𐤇𐤐𐤍𐤇𐤎), הידועה גם כדָפַנֶה או תַּפַנֶה, הייתה עיר במצרים העתיקה, על גדת הזרוע הפלוסית של היאור (זרוע מזרחית, הנשפכת לים התיכון במערב סיני, שחרבה מזה מאות שנים), מערבית למקום בו מצויה כיום העיר קנטרה.
הרודוטוס כותב כי במאה ה-7 לפנה"ס ייסד פרעה פסמטיכוס הראשון חיל משמר של שכירי חרב זרים בתחפנחס (דפנה בלשונו), רובם יוונים איונים וקארים, מכיוון שהעיר הייתה סמוכה לגבול המזרחי של מצרים (שלא כוללת מבחינה היסטורית את סיני). לאחר חורבן ירושלים בידי נבוכדנצר מצאו מקלט בתחפנחס פליטים יהודים, ביניהם הנביא ירמיהו, כמסופר בספר ירמיהו: ”וַיָּבֹאוּ אֶרֶץ מִצְרַיִם כִּי לֹא שָׁמְעוּ בְּקוֹל ה' וַיָּבֹאוּ עַד תַּחְפַּנְחֵס” (מ"ג, ז).
לפי עדות מכתבי הפפירוס הפיניקיים, ישבו בתחפנחס גם פיניקים.
כאשר קיבלה נאוקרטיס את המונופול על הסחר עם יוון מידי הפרעה יעחמס השני, עזבו היוונים את תחפנחס, והמקום ירד מגדולתו. כבר בימי הרודוטוס צוין כי המקום עזוב וחרב, אך ניתן היה עדיין להבחין בשרידי המעגן והבתים.
המקום נתגלה מחדש על ידי פלינדרס פיטרי בשנת 1886. במקום נמצאה מצודה ומתחם מבוצר. נמצאו שברי חרס רבים, שהיו בעלי חשיבות לשיטת התיארוך שאותה הגה פיטרי, שכן ניתן היה לשייך אותם בוודאות לתקופה שבין פסמטיכוס הראשון ויעחמס השני, דהיינו סוף המאה ה-7 לפנה"ס ותחילת המאה ה-6 לפנה"ס. החרסים מראים מאפיינים של אמנות איונית, אך מאפיינים אחרים מראים כי יוצרו באופן מקומי.
הערות שוליים

1 2  KAI 50
↑  הרודוטוס, היסטוריות, 2.30 (ראו במקור היווני ובתרגום לעברית)
↑  ה. יעקב קצנשטיין, 'מחנה הצורים' אשר בנוף בארץ מצרים, ארץ־ישראל יד, 1978, עמ' 162
↑  ה. יעקב קצנשטיין, 'מחנה הצורים' אשר בנוף בארץ מצרים, ארץ־ישראל יד, 1978, עמ' 163
תדרארת אכאכוס

תדרארת אכאכוס (ערבית تدرارت أكاكوس, מטמהאק "הר אכאכוס") הוא אזור מדברי-הררי, מזרחית לעיר ראט שבמחוז ע'את בדרום-מערב לוב ועל גבולה עם אלג'יריה, הידוע בציורי הסלע שהשתמרו בו. אורכו של האזור ההררי מצפון לדרום הוא 150 ק"מ, רוחבו 30 ק"מ, והוא נישא עד לגובה של 1,410 מטר. נוף האזור מגוון וכולל דיונות חול ומסלע בתצורות ובצבעים שונים.
אומנות ציורי הסלע

תדרארת אכאכוס נודע בציורי הסלע הפרהיסטוריים העשירים שבו. כאשר הוכרז טאסילי נאג'ר הנמצא מעבר לגבול עם אלג'יריה כאתר מורשת עולמית ב-1982, הבחינו שליחי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים גם בסגולותיו של תדרארת אכאכוס, והאתר בשטח של יותר מ-250 קמ"ר צורף לרשימת המורשת העולמית.
ציורי הסלע באזור מתוארכים לתקופה שהחלה בתחילת האלף ה-13 לפנה"ס ונמשכה עד לסוף המאה ה-1 לספירה, והם משמשים ראייה לתמורות התרבותיות והטבעיות שחלו באזור. סך הכל נסקרו באתר אלפי ציורים ומאות תחריטים המתחלקים לחמש תקופות עיקריות, ואשר השתמרו במצב מצוין הודות לאקלים היבש ולעובדה שהם נמצאים בדרך כלל במקומות חבויים. מהתקופה המוקדמת (מ-12000 עד 8000 לפנה"ס) שרדו תחריטים המתארים בעלי חיים כמו ג'ירפות, פילים, ויענים שהיו נפוצים בסהרה לפני מדבורה. בתקופה שבין 8000 ל-4000 לפנה"ס נוספו לתחריטים גם ציורים, ואלה מתארים את עולם החי לצד נושאים דתיים. החל משנת 4000 לפנה"ס (או 5000 לפנה"ס) התמקדו הציורים בעדרי בקר, והחל משנת 1500 לפנה"ס הופיעו ציורים של סוסים. במחצית השנייה של האלף ה-1 לפנה"ס היו ציורי גמלים שהיו בעל החיים המבוית החשוב ביותר באזור והנושא העיקרי של אמנות הסלע.
גלריה

סירק דה מול נ'גה
דיונות חול
קשת פורז'אגה מתנשאת לגובה של 46 מטרים ורוחבה 33 מטרים
ציורי סלע
ראו גם

טאסילי נאג'ר
הרי אהגר
הערות שוליים

↑  ולפי גרסה אחרת (Rock Art, באתר Acacus) מלפני 10000 שנים ועד לפני 8500 שנים
↑  ולפי גרסה אחרת (Rock Art, באתר Acacus) מלפני 8500 שנים עד לפני 7000 שנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7747898-8  VIAF: 246356458   WorldCat (עם VIAF): 246356458
שאנון מילר

שאנון לי מילר (באנגלית: Shannon Lee Miller; נולדה ב-10 במרץ 1977) היא מתעמלת אמריקאית בעבר. היא אלופה אולימפית ואלופת עולם, כולל פעמיים ברציפות בתואר היוקרתי ביותר, קרב רב אישי (1993 ו-1994).  היא הספורטאית האמריקאית המעוטרת ביותר בברצלונה 1992, כשגרפה חמש מדליות.
ביוגרפיה

מילר נולדה ברולה שבמיזורי. בגיל 6 חודשים משפחתה עברה לאדמונד אוקלהומה ובגיל 5 שנים החלה להתאמן בהתעמלות. כעבור 4 שנים היא נסעה למחנה ברוסיה עם אמה ושם המאמנים הסובייטים צפו לה עתיד מזהיר ברמה העולמית. שם היא גם החלה להתאמן עם סטיב נונו מאוקלהומה.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה באינדיאנפוליס, ארצות הברית בשנת 1991 זכתה מילר בשתי מדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המקבילים המדורגים.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה מילר ב-5 מדליות, מהן 2 כסף ו-3 ארד. מדליות כסף בתחרות הקרב רב, אחרי טטיאנה גוצו מרוסיה ולפני לוויניה מילושוביץ' מרומניה ובתרגיל על הקורה. מדליות ארד בתחרות הקבוצתית, בתרגיל על המקבילים המדורגים ובתרגיל הקרקע.
ביוגרפיה > אלופת עולם

באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בברמינגהאם, בריטניה בשנת 1993 זכתה מילר ב-3 מדליות זהב, בתחרות הקרב רב (39.062 נקודות) לפני ג'ינה גוג'ן מרומניה (39.055 נקודות) וטטיאנה ליסנקו מאוקראינה (39.011 נקודות), בתרגיל על המקבילים המדורגים ובתרגיל הקרקע.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בבריזביין, אוסטרליה באפריל 1994 זכתה מילר ב-2 מדליות זהב, בתחרות הקרב רב (39.274 נקודות) לפני מילוסוביץ' (39.236 נקודות) ודינה קוצ'טקובה מרוסיה (39.125 נקודות) ובכך הגנה על תוארה ובתרגיל על הקורה. בהמשך אותה שנה באליפות העולם בהתעמלות לקבוצות שנערכה בדורטמונד, גרמניה בנובמבר, היא זכתה במדליית כסף אחרי רומניה ולפני רוסיה.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה בשנת 1995 זכתה מילר ב-5 מדליות מהן 4 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב בתחרות הקרב רב, בתחרות הקבוצתית ובתרגילים על המקבילים המדורגים והקרקע ומדליית כסף בתרגיל על סוס הקפיצות.
ביוגרפיה > אלופה אולימפית

באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה מילר בשתי מדליות זהב היחידיות שנבחרת ארצות הברית זכתה בהן, בתחרות הקבוצתית (389.225 נקודות), לפני רוסיה (388.404 נקודות) ורומניה (388.246 נקודות) ובתרגיל על הקורה (9.862 נקודות), לפני ליליה פודקופייבה מאוקראינה (9.825 נקודות) וגוגן (9.787 נקודות).
חייה האישיים

בשנת 1999 נישאה מילר לכריסטופר פיליפס ממנו התגרשה בשנת 2006. לאחר מכן, היא נישאה לג'ון פלקונטי בשנת 2008 ולזוג נולד בן, רוקו בשנת 2009.
מילר בוגרת תואר ראשון משנת 2003 מאוניברסיטת יוסטון בשיווק ויזמות עסקית, בעלת תואר במשפטים מבוסטון קולג' משנת 2007 וכיום היא אשת עסקים.
תארים והישגים

בשנת 2006 נבחרה מילר להיכל התהילה הבינלאומי של ההתעמלות.
תחנת תיאטרלנאיה

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  11 בספטמבר 1938 
 אדריכל:  איוואן פומין 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°45′32″N 37°37′04″E﻿ / ﻿55.75876702°N 37.61773406°E﻿ / 55.75876702; 37.61773406
 תחנות סמוכות:  Tverskaya, תחנת נובוקוזנצקאיה 
 מידע על התחנה
 רציפים:  2 
 קווים העוברים בתחנה:  קו זמוסקבורצקאיה 
 קוד התחנה:  032 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת תיאטרלנאיה(למפת מוסקבה רגילה) תחנת תיאטרלנאיה
 
תחנת תיאטרלנאיה (ברוסית: Театральная) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו זמוסקבורצקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע טברסקוי, ליד תיאטרון בולשוי ותיאטרון מאלי.
התחנת נפתחה ב-11 בספטמבר 1938 ונקראה "פלושצ'אד סברדלובה" (בתרגום מרוסית: כיכר על שם סברדלוב). בשנת 1990, בעקבות שינוי שם הכיכר לכיכר תיאטרלנאיה, שונה גם שם התחנה לתיאטרלנאיה.
התחנה מקושרת במעבר עם תחנת אוחוטני ריאד של קו סוקולניצ'סקאיה, ותחנת פלושאד רבוליוציי של קו ארבטסקו פוקרובסקאיה.
גלריה

לובי התחנה
לובי התחנה ממוקם בכיכר רבוליוציי
הערות שוליים

↑  https://um.mos.ru/houses/stantsiya-metro-teatralnaya-/
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה ובנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שלומי ברטונוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באוגוסט 1987 (בן 37)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 עיסוק:  שחקן, זמר
 מקום לימודים:  ניסן נתיב
 פרסים והוקרה:  פרס השחקן בפסטיבל עכו 2011  פרס השחקן "אסיטז׳" 2015  פרס קיפוד הזהב כמוזיקאי לשנת 2016
 פרופיל ב-IMDb
שלומי ברטונוב (נולד ב-23 באוגוסט 1987) הוא שחקן וזמר ישראלי. זכה בפרס שחקן בפסטיבל עכו (2011), שחקן השנה בפרס הבמה לילדים ונוער (2015) ובפרס קיפוד הזהב כמלחין (2016 ו-2019).
ביוגרפיה

ברטונוב למד משחק בבית ספר למשחק של ניסן נתיב. הוא הבן של אייל ברטונוב, נכדו של שחקן הבימה שלמה ברטונוב שנקרא על שמו, נינו של יהושע ברטונוב, מוותיקי הבימה.
ביוגרפיה > טלוויזיה וקולנוע

בשנים 2009–2010 כיכב בעונה השלישית של סדרת דרמת הנוער של HOT "האי" ששודרה בערוץ הילדים גילם את דמותו של קוזמו אביר טיפש, מאוהב ברומי (רוני הדר), חבר של ג'פרי (אור מאיר).
בשנת 2010 השתתף בקומדיה המצליחה של yes  "השועלים" גילם את דמותו של גבע בר שישת, מנהל הארט בסרטי האימה והשף במסעדה, מוזר ומצחיק, חלק מצוות "גבע ושמוקלר". באותה השנה גם גילם את דניאל בסרט "תום". כמו כן באותה השנה שיחק בסרט "דואר רשום" בתפקיד בן.
בשנת 2011 השתתף במופע הצדעה לשירי הילדים של לאה גולדברג.
בשנת 2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אבודים באסיה" ששודרה בחברת הכבלים של Yes בתפקיד גוסטי. באותה השנה שיחק בסדרה "המגפה" בתפקיד נפתלי. באותה השנה גם ניגן והיה אחראי על המוזיקה של הסרט " מישהו ראה את איל נוריך".
בשנת 2014 הופיע בסדרה של Yes "אניגמה" שיחק את איליי ריבלין - כחולה-39. באותו השנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "מי נתן לך רישיון?" ששודרה בערוץ 1 שיחק בתפקיד דישון.
בשנת 2015 שיחק בסרט "מכתבי אהבה מהמלחמה" בתפקיד יוסף דמסט.
בשנת 2016 גילם את ניב בסרט "סנפשוט".
בשנת 2018 שיחק בסדרת הטלוויזיה "האחיות המוצלחות שלי" ששודרה ב־Yes.
בשנת 2022 שיחק את בן בסרט "אזרח מודאג".
ביוגרפיה > תיאטרון

השתתף במגוון הצגות ותיאטרונים כגון "הנודדים" בתיאטרון גשר; "יהוא" ו"סיפור פשוט" בתיאטרון הבימה; "אותלו" בתיאטרון הקאמרי; ו"הליוגבלוס", "תיאורמה", "אדיפוס. טריפטיכון" בתיאטרון תמונע.
ביוגרפיה > מוזיקאי

בשנת 2006 השתתף בהרכב המוזיקלי "איקרוס" וניגן על תופים.
כתב מוזיקה, בין היתר, להצגות – "פונדק הרוחות", "בדמי ימיה" בתיאטרון החאן, "הליוגבלוס", "אדיפוס. טריפטיכון" בתיאטרון תמונע.
פרסים

בשנת 2011 זכה בפרס השחקן בפסטיבל עכו
בשנת 2015 זכה בפרס השחקן בפרס הבמה לילדים ונוער
בשנים 2016 ו-2019 זכה בפרס קיפוד הזהב כמלחין השנה
הערות שוליים

↑   מלאה באהבה, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 52:04)
שמונה וחצי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  פדריקו פליני
 הופק בידי:  אנג'לו ריזולי
 תסריט:  פדריקו פליני, אניו פלאיאני, טוליו פינלי, ברונלי רונדי
 עריכה:  ליאו קאטוזו 
 שחקנים ראשיים:  מרצ'לו מסטרויאני, קלאודיה קרדינלה, אנוק איימה ברברה סטיל
 מוזיקה:  נינו רוטה
 צילום:  ג'אני די וננזו 
 מדינה:  איטליה, צרפת 
 חברת הפקה:  Cineriz 
 חברה מפיצה:  Cineriz, נטפליקס, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 בפברואר 1963
 משך הקרנה:  138 דקות
 שפת הסרט:  איטלקית, אנגלית, צרפתית, גרמנית
 סוגה:  דרמה קומית, סרט דרמה, סרט פנטזיה 
 הכנסות:  3,500,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   8half
 פרסים:  פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאיים לסרט הזר (פדריקו פליני)  פרס אוסקר לעיצוב תלבושות הטוב ביותר, שחור-לבן (Piero Gherardi)  פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
שמונה וחצי (½8, באיטלקית: Otto e mezzo) הוא סרט קולנוע דרמה-קומי איטלקי משנת 1963 שביים פדריקו פליני.
עלילת הסרט נעה בין מציאות לחלומות. במרכזה, גווידו אנסלמי (מרצ'לו מסטרויאני), במאי קולנוע איטלקי מפורסם סובל ממחסום כתיבה וקשיים בזוגיות, בזמן שהוא מנסה לביים סרט מדע בדיוני גדול. את הנשים השונות בחייו מגלמות קלאודיה קרדינלה, אנוק איימה, סנדרה מילו, רוזלה פאלק, ברברה סטיל ואדרה גייל. הסרט צולם בשחור-לבן על ידי צלם הקולנוע ג'יאני די וננזו וכולל מוזיקה של נינו רוטה.
שמונה וחצי נחשב לאחד הסרטים הגדולים והמשפיעים בכל הזמנים. הוא זכה לשבחי המבקרים ומוכר כסרט אוונגרדי וקלאסי כאחד. הסרט זכה בין השאר בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.