משווש
היסטוריה

המשווש מוכרים בכתבים מצריים עתיקים כבר בשושלת ה-18, שם הם מוזכרים כמקור לבקר שסופק לארמון המלך אמנחותפ השלישי במלכתא (Malkata). זה מצביע על כך שייתכן והיו יחסי מסחר בין המשווש למצרים באותה תקופה. לכל הפחות ניתן לומר שהמצרים הכירו את המשווש. במשך שאר תקופת השושלת ה-18, המידע על משווש או הלובים באופן כללי הוא מצומצם. עם זאת, יש ייצוגים של לובים (אולי משווש) מתקופת שלטונו של אחנתון, כולל פפירוס יוצא דופן המתאר קבוצת לובים ההורגים מצרי. עם זאת, הפפירוס מקוטע, ולכן לא ידוע מה היה ההקשר ההיסטורי. המשווש או מא היו פסטורליסטים של ציידים-נוודים, שחיו מהעיזים, הגמלים ושאר בעלי החיים שלהם תוך כדי ציד וליקוט בו-זמנית. חלב, בשר, עורות וצמר נאספו מהבהמות שלהם למאכל, לאוהלים ולבגדים.
המקורות המצריים העתיקים הראשונים תיארו את אנשי המשווש עם קעקועים ושיער ארוך בעל קווצות שיער ארוכים יותר בצדדים וחלק הקדמי המכסה את המצח. מאות שנים מאוחר יותר הם מופיעים עם שיער קצר יותר, בהשפעה מצרית, אך קלוע ועם חרוזים מופרדים בקפידה משני צידי רקותיהם ומעוטר באחת או שתי נוצות המחוברות לרצועות עור סביב עטרת הראש. הם עדיין השתמשו באותן גלימות כמו בעבר. מעטה דק של עור אנטילופות, צבוע ומודפס, חוצה את אחת מכתפיהם ויורד עד אמצע השוק כדי ליצור גלימה פתוחה על חלציים עם נדן פאלוס מעוטר, שהוא היוצא מן הכלל היחיד. התוספת החדשה של קילט מעל הברכיים וזנב חיה בנוסח המצרי של המלך נערמר ועיטור הפאלוס מעליו. גברים היו בעלי שיער פנים גזוז למעט בסנטרם והגברים המבוגרים שמרו על ציצי הסנטר הארוכים יותר שלהם קלועים. נשים לבשו את אותן גלימות כמו גברים, שיער קלוע ומעוטר ושני המינים ענדו תכשיטים כבדים. איורים מאוחרים יותר הראו שהם קיבלו ואימצו מספר טוניקות יווניות או מקדוניות. כלי הנשק כללו קשתות וחצים, גרזנים, חניתות ופגיונות.
היחסים בין הלובים למצרים בתקופת ראמסייד היו בדרך כלל של עימות מתמיד. תבליטי קרב בכרנכ מתקופת שלטונו של סתי הראשון מתארים את המלך בלחימה עם המוני לוב; אולם הטקסט רק מתאר את הלובים כ-Tjehenu, אחד המונחים הגנריים ל"לוב" בשפה המצרית, ולא כינוי שבטי ספציפי. לאחר מכן, בתקופת שלטונו של רעמסס השני, בנו המצרים סדרה של מבצרי חוף המשתרעים מערבה לאזור מרסא מטרוח, כולל באל-עלמיין וזוואיאת אום אל-רחם. נוכחותם של מבצרים אלו מעידה על איום רציני מהגבול המערבי, ורעמסס אכן טען בכתבים רטוריים שונים שהפיל את הלובים. עם זאת, כמו סתי הראשון, הוא אינו מפרט אם משווש היו מעורבים או לאו.
בתקופת שלטונו של מרנפתח נראה שמערכת האזהרה המוקדמת מתקופת אביו הוזנחה, מכיוון שהתרחשה פלישה לובית בלתי צפויה לדלתת הנילוס ולנאות המדבר המערביים בשנה החמישית לתקופת שלטונו. בניגוד לקודמיו, מרנפתח מציין בהקלות הקרב שלו בכרנכ כי היה זה בעיקר שבט הליבו שהוביל את המאבק, אך היו מעורבים גם בעלי ברית כמו המשווש וגויי הים. ואכן, מרנפתח טוען כי "9,100 חרבות המשווש" נתפסו. (סכסוך זה מתואר גם באסטלת מרנפתח, הידועה גם בשם אסטלת ישראל או מצבת ישראל).
כעשרים וחמש שנים מאוחר יותר, בתקופת שלטונו של רעמסס השלישי, הסכסוך ההולך וגובר בין המצרים והלובים הגיע לשיאו. הפעם, המשווש הוא זה שהניע את הסכסוך, אם כי שבטים אחרים בלוב ובני בריתם של גויי הים היו מעורבים בלחימה בשני מסעות עיקריים נגד המלך המצרי, בשנים 5 ו-11 לשלטונו של רעמסס השלישי. עם זאת, רעמסס טען לניצחון, ויישב את המשווש במחנות ריכוז צבאיים במצרים התיכונה כדי לכפות את הטמעתם בתרבות המצרית ולדחוף אותם לשירות צבאי עבור המדינה המצרית. לפי פפירוס האריס א, רעמסס "הושיב [אותם] במעוזי המלך המנצח, הם שומעים את שפת העם [המצרי], משרת את המלך, הוא גורם לשפתם להיעלם".
טקסט מתקופת הביניים השלישית מזכיר את קיומם של לפחות חמישה "מבצרים של המשווש" באזור הרקליאופוליס מגנה. אלה היו כנראה המבצרים שהקים רעמסס. במהלך השושלת ה-20, כתבים שונים על אוסטרקונים ופפירוסים מזכירים התקפות של בני שבט המשווש, דרומה עד תבאי, שם נאלצו פועלי דיר אל-מדינה לחפש הגנה בתוך מקדש המתים (אנ') של מדינט האבו (אנ').
במהלך תקופת הביניים השלישית המאוחרת, הוקמו בדלתת הנילוס ארבעת המפקדות הגדולות של המשווש, כל אחת נשלטה על ידי "המפקד הגדול של המא", ומושבות השלטון שלהם היו בערים מנדס (אנ'), סבניטוס (אנ'), בוסיריס (אנ') ופר-סופדו (אנ') בהתאמה. מפקדות נמוכות-דרג אחרות, בראשות "המפקד של המא" פשוט, היו ממוקמים בסאיס ובפרבאיתוס (אנ').