stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גד רפן
ביוגרפיה

רפן נולד וגדל בקיבוץ עין חרוד. היה מ"מ במילואים של טנקי שרמן אם-51 בפלוגה ה' בגדוד 39 בחטיבה 45 (לימים חטיבה 188) של חיל השריון. לקראת מלחמת ששת הימים גויס ויחידתו יועדה לפעילות בגזרת ג'נין.
עם פרוץ המלחמה נעה יחידתו, שהייתה מכונסת בשטחים באזור אליקים, דרך יקנעם לצומת מגידו. כשהגיעה לאזור הצומת קיבלה היחידה הודעה על תותחים ארוכי טווח המפגיזים את רמת דוד. הכוח נכנס לקרב וחיסל את התותחים. לאחר שמפקד הפלוגה נפגע לקח רפן את הפיקוד על הפלוגה, ועם סיום הקרב הוביל את הטנקים לרכס מעל ג'נין כדי לוודא שהטנקים הירדניים חוסלו. הוא קיבל פקודה לשוב לעמק דותן, המרחב שבו התנהל הקרב, ושם ניהל קרב נוסף מול טנקי פטון M-48, בהיותו בעמדת נחיתות. במהלך הקרב נפצע רפן, ספג רסיסים בכל חלקי גופו, נכווה קשות, וידו השמאלית נותרה תלויה על בלימה. הוא ועשרה חיילים רצו לעבר בית משאבה סמוך. מכיוון שחששו שהם עומדים ליפול בשבי הירדני, השמידו החיילים שמצאו מסתור בבית המשאבה את כל המסמכים שהיו ברשותם. בסופו של דבר, הטנקים הירדניים לא איתרו אותם, והם הצליחו להתארגן ולבסוף חולצו מהמבנה.
רפן פונה לבית חולים העמק בעפולה, ובשל מצבו החמור העבירו אותו לבית החולים רמב"ם בחיפה, שם נקבע כי לא ניתן להציל את ידו.
בתיאור המעשה נכתב:
ביום ה-6 ביוני 1967, פקד סגן גד רפן על מחלקת טנקים. בקרב על רכסי ג'נין נפצע מפקד הפלוגה. סגן גד רפן נטל את הפיקוד על הפלוגה, המשיך בהסתערות וכבש את היעד, שהוקצה לפלוגתו. לאחר הכיבוש בתנועה להתארגנות, גילה בטווח קרוב טנקי אויב ונכנס עמם לקרב. הטנק שלו נפגע מספר פעמים והתפוצץ. בהתפוצצות נקטעה ידו והוא נכווה כוויות קשות ביותר, בחלקים שונים בגופו. למרות כאביו, ריכז את צוותי הטנקים שניצלו מטנקים אחרים שנפגעו, אירגנם ווידא את פינויים לבית סמוך למקום הקרב. גם בבית לא איבד את עשתונותיו, אירגן את האנשים להגנה, חילק תפקידים, הורה להשמיד מסמכים והרגיע את הפצועים. הוא שלט באנשים עד שחולצו מהמקום, לאחר שעות אחדות.
על פעולותיו בקרב עוטר רפן בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין, על גילוי כושר מנהיגות למופת, שליטה עצמית וסבילות.
רפן נזכר, לצידו של צבי סדן שעוטר בעיטור העוז, במילות שירה של דליה רביקוביץ', "עמק דותן", שהושר על ידי להקת פיקוד הצפון: "וגדי וצבי בהדר גבורתם".
רפן עבר תהליך שיקום של שנתיים ובו הותאמה פרוטזה לידו הכרותה. לאחר מכן השלים בגרויות במסגרת מבצע של התנועה הקיבוצית שהקימה בית ספר בקיבוץ אייל במימון משרד הביטחון.
בשנת 1970 הצטרף לפרויקט טנק מרכבה והיה בצוות האחראי לבניית התובה. כמו כן, עסק בניסויי שדה של הטנק עד לשנת 1978. לאחר מכן שב לקיבוץ.
בשנת 1980 הצטרף לעבודה בחברת ביטוח ממשלתית, קרן הביטוח לנזקי טבע וחקלאות. רפן עבד בקרן במשך 20 שנה והגיע לתפקיד שמאי ראשי ומנהלת מחלקת שמאות, תפקיד שבו היה ממונה על השמאים בארץ.
בשנת 2023 הצטרף להפגנות נגד הרפורמה המשפטית.
הערות שוליים

↑  השיר על עמק דותן.
↑  אסף קמר, "צריך להמשיך להילחם - יש טנקים מולך" | גיבור הקרב הקשה מששת הימים, באתר ynet, 26 באוגוסט 2023
| מעוטרי עיטור הגבורה  |
| --- | --- | --- |
| מלחמת העצמאות (אות גיבור ישראל) | אברהם אביגדורוב • יוחאי בן-נון • אמיל בריג • סימן-טוב גנה • זרובבל הורביץ • צבי זיבל • בן ציון ליטנר • עמנואל לנדאו • אריה עצמוני • יזהר ערמוני • רון פלר • יאיר רחלי |  |
| פעולות התגמול | יעקב מזרחי • פנחס נוי • צבי עופר |  |
| מלחמת סיני | עוזי בר-צור • דן זיו • שלמה ניצני • יהודה קן-דרור |  |
| מלחמת ששת הימים | נתי גולן • משה דרימר • דניאל ורדון • אורי וייסלר • שאול ורדי • משה טל • יוסף לפר • איתן נאוה • בני ענבר • מרדכי פרידמן • גד רפן • דוד שירזי |  |
| מלחמת ההתשה | עמי אילון |  |
| מלחמת יום הכיפורים | עודד אמיר • גדעון גלעדי • צביקה גרינגולד • משה לוי • יובל נריה • שלמה ערמן • אסא קדמוני • אביגדור קהלני |  |
סלאבהנג'יקה

"סלאבהנג'יקה", פסל מתקופת אימפריית הויסלה (אנ'), בלור, קרנאטקה, הודו
סלאבהנג'יקה או שלאבהנג'יקה (בסנסקריט: शालभञ्जिका) הוא מונח שנמצא בספרות ובאמנות ההודית (אנ') עם מגוון משמעויות. באמנות בודהיסטית משמעות המונח היא דמות של אישה או יאקשיני ליד, ולעיתים קרובות מחזיקה, עץ, או התייחסות למאיה (אם הבודהה) (אנ') מתחת לעץ ה"סאלה", כשהיא יולדת את סידהארתה (בודהה). באמנות ההינדית והג'יינית (אנ'), המשמעות היא פחות ספציפית, ומתייחסת לכל פסל או פסלון, בדרך כלל של דמות נשית, השוברים את המונוטוניות של קיר או חלל רגיל ובכך מחיים אותם.
בספרות הבודהיסטית, המונח סלאבהנג'יקה מתייחס גם לפסטיבל הודי עתיק, זה שנחגג כאשר עץ הסאלה פורח בהקשר של חייו של בודהה.
בספרות, מלבד המשמעות כפסל, סלאבהנג'יקה יכולה להיות בובה, או פיה, או פתיינית (יצאנית) בהתאם להקשר. בהקשרים אלה, הם ידועים גם בשמות שילאבליקה, מדאנקאי, או מדאניקה. בהקשר של שירה ומוזיקה הודית, המונח סלאבהנג'יקה הוא שם נרדף למשקל בשירה הקרוי פאתייה - אחד מהצ'אנדה המינורית (משקל שירי) בקבוצת קאטושפדי, והוא משמש למעבר.
באתרים בודהיסטים, תבליטים על סטופות הציגו נקבה מסוגננת ליד עץ, בדרך כלל אוחזת או שוברת ענף כמו מאיה אימו של הבודהה. בהקשרים אלה, סלאבהנג'יקה עשויה להיות קשורה לאלות עצים קדומות בדת העממית ההודית, הקשורות לפוריות.
איקונוגרפיה קשורה

לעיתים קרובות קיים בלבול בין עץ הסאל (Shorea robusta) לעץ ה"אשוקה" (Saraca indica) בספרות הקדומה של תת היבשת ההודית. גם התנוחה של הסלאבהנג'יקה דומה מאוד לזו שמוצגת כמעט תמיד באמנות למלכה מאיה כאשר ילדה את גאוטמה הבודהה מתחת לעץ אשוקה בגן בלומביני, בעודה אוחזת בענף מעל ראשה ביד אחת.
אטימולוגיה

המילה סלאבהנג'יקה (śālabhañjikā) היא הלחם בסיסים בסנסקריט של המילים סאלה (śālā) ובהנג'יקה (bhañjikā). משמעות המילה בהנג'יקה היא "שבירה, הפרעה". משמעות המילה סאלה היא כל "בית, חלל, מתחם, חומה, חצר" – כמו בדרמסאלה (dharmaśālā - בית מנוחה) או גוסאלה (gośālā - חלל מנוחה לפרות). אותה מילה מתייחסת גם לעץ הסאלה, עץ יקר ערך המשמש לבניית בתים ומבנים אחרים. על פי פוגל, חוקר בסנסקריט, המשמעויות השונות של המילה סלאבהנג'יקה במסורות ההודיות, עשויות להיות קשורות למשמעות של עץ הסאלה, המסורת הבודהיסטית מקשרת אותו עם לידתו של בודהה, בעוד שמסורות הינדיות וג'ייניות משתמשות באותו עץ להכנת פסלים וחפצי אמנות אחרים.
מיקומים

במסורות הבודהיסטיות, בין פסלי הסלאבהנג'יקה הנודעים עם עץ הסאל נמצאים בבהארהוט (אנ') ובשערים (טוראנה) של אתר המונומנטים הבודהיסטיים בסאנצ'י ליד בופאל, אתר מורשת עולמית. ליד פטנה נחפרה דוגמה מוקדמת נוספת של שלאבהנג'יקה עם שרידי הסטופה הבודהיסטית ומקדש דוראקי דווי באתר הארכאולוגי קומהרר (אנ'). הוא מיוחס לשושלת שונגה המתוארכת למאה ה-2 או ה-1 לפני הספירה. זה עשוי לשקף את שרידי העיר העתיקה פטאליפוטרה (אנ').
במסורת ההינדית, בין פסלי הסלאבהנג'יקה הנודעים ללא עץ סאל נמצאים אלה במקדשי אימפריית הויסלה (אנ') מהמאה ה-12 של צ'נאקשווה, הויסלשוורה וקשווה בדרום-מרכז קרנאטקה. חלק מהסלאבהנג'יקה במקדשים ההינדיים והג'יינים עשויים לכלול עיטורים של מוטיבים של פרחים או גפנים מאחורי הפסל או לצדו של הפסל או התבליט.
פסלי הסלאבהנג'יקה נמצאו במקדשים היסטוריים רבים של הודו, נפאל, קמבודיה, וייטנאם ואינדונזיה. אלה כוללים את מקדש מתקופת שושלת צ'לוקייה בג'לאסאנגווי (אנ') בצפון-מזרח קרנאטקה, רבים בתנוחת טריבהנגה (אנ') (בצורת האות S). הפסלים המוקדמים הללו היו מקור ההשראה לדמויות המאוחרות יותר של הויסלה.
גלריה

בודהיסטי, בהארהוט (אנ'), מאדהיה פרדש
בודהיסטי, צפון הודו מהמאה ה-11, כעת במוזיאון לאמנות מזרחית (טורינו, איטליה)
הינדי, בלור (אנ'), קרנאטקה
הינדי, מקדש הויסלשוורה, קראנטקה
הינדי, סריראנגם (אנ'), טמיל נאדו
הינדי, מתורה (אנ'), אוטר פרדש
הינדי, מהמאה ה-12 אודישה, כעת במוזיאון אלטס, ברלין
הינדי, פאנאוטי (אנ') מקדש אינדרשוואר, נפאל
הינדי (עם מוטיב עץ), פנום רונג (אנ'), תאילנד
הינדי, סירפור (אנ'), צ'האטיסגאר
ביאורים

↑  יאקשה הם קבוצה רחבה של רוחות טבע, בדרך כלל מיטיבות, אבל לפעמים שובבות או גחמניות, הקשורות למים, פוריות, עצים, יער, אוצר וטבע בראשיתי. הן מוזכרות בטקסטים הינדים, ג'ייניים ובודהיסטיים. יאקשיני היא יאקשה ממין נקבה
הערות שוליים

↑  "Temple Strut with a Tree Goddess (Shalabhanjika)". The Metropolitan Museum of Art.
↑  J Ph Vogel (1929). "The woman and tree or Salabhanjika in Indian Arts and Literature". Acta Orientalia. 7: 202–209.
↑  H.D. Velankar (1936). "Apabhramsa Meters". The Journal of the University of Bombay. V (9): 57–58.
1 2  Monier Monier Williams (1994 updated), Sanskrit English Dictionary, शाल śāla śālá, page 260
"הולדת הבודהה", גנדהארה, אימפריית קושאן, המאה השנייה לספירה
נבנה בערך בשנת 1100 לספירה, מקדש איסווארה ההינדי בג'לאסאנגווי (אנ') בקרנאטקה כולל הרבה "סלאבהנג'יקות", ללא עץ כלשהו. בין אלה אישה כותבת כתובת סנסקריט בכתב קנאדה על לוח.
שלאבהנג'יקה על הטוראנה המזרחית (שער) מתחת לעץ, באתר המונומנטים הבודהיסטיים בסאנצ'י
יעקב רוזן

ערך זה עוסק ביקיר העיר רמת גן. אם התכוונתם להיסטוריון, ראו .
| --- | --- |

רוזן בטקס חלוקת מלגות לתלמידי כיתוב י"א–י"ב, בית רוזן, 24 במאי 2017
 לידה:  6 באוגוסט 1928 ראדזימין, רפובליקת פולין 
 פטירה:  9 במרץ 2024 (בגיל 95) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  יעקב רוזנפלד 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1946
 ידוע בשל:  בניית אלפי דירות ושטחי מסחר בעיר רמת גן  חבר נשיאות התאחדות הקבלנים  תרומתו להקמת בית רוזן, למכללת שנקר ולגופים נוספים ברמת גן
 תקופת הפעילות:  1948–2023 (כ־75 שנים)
 פרסים והוקרה:  יקיר העיר רמת גן (2015)  פרס ראשון בתחרות מצוינות בבניה ובתשתיות (2011)
 
יעקב רוזן (רוזנפלד) (6 באוגוסט 1928 – 9 במרץ 2024) היה נדבן, ניצול שואה וקבלן ישראלי, יקיר העיר רמת גן ועל שמו רחוב בעיר.
ראשית חייו ומשפחתו

נולד בראדזימין, פולין לגולדה (לבית מינזלביק) וליהושע רודנפלד, בבית דיברו ביידיש. בכיתה ג' הפסיק ללמוד בבית הספר היסודי בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
אביו יהושע נולד בשנת 1902 ואמו גולדה בשנת 1903 והם נישאו בבית הכנסת המקומי או בחצר הבית בשידוך ב-1921. נולדו להם ארבעה בנים: פנחס (1935), משה (1925–2019), יעקב (1928) ובן הזקונים וולף (1935).
אמו עסקה בחכירת מטעים ובמכירת פירותיהם ואביו היה נגר בניין.
בשואה

ביום שישי 3 באוקטובר 1942 החלו הנאצים לחסל את גטו ראדזימין, יעקב נפרד מאביו, אמו ואחיו הקטן וולף ונמלט מהגטו. משפחתו הובלה למחנה ההשמדה טרבלינקה ונרצחה בתאי הגזים. הוא לא פגש בהם יותר.
כדי לשרוד בשואה הסתובב והתארח בין כפרים פולניים במשך שלוש שנים תוך התחזות לנער פולני נוצרי יתום שהכיר בשם יאן רוז'סקי אשר זקוק ללינה ומזון. במהלך השנים הללו פגש את אחיו משה מספר פעמים. אחיו הגדול פנחס ברח לברית המועצות והתגייס לצבא האדום אך לא שרד את המלחמה.
אחרי שהסתיימה מלחמת העולם השנייה הוא שב לעיר הולדתו רדזימין, והתגורר בה עם עוד שישה יהודים ששרדו את השואה.
אחיו משה רוזנפלד עבר לליון שבצרפת לאחר המלחמה והשתקע בה.
בסוף ספטמבר 1945 הגיע לבית עליית הנוער בוורשה, ועבר הכשרה עם קבוצה של 25 נערים ונערות, אשר עלו לארץ באופן בלתי לגאלי באמצעות תנועת הבריחה.
חיילי הבריגדה היהודית עזרו להם להגיע מוורשה, לברטיסלאבה, אוסטריה ואיטליה. הגיע לרומא בסוף נובמבר 1945 ושהה בה כחצי שנה עד עלייתו לארץ עם אוניית המעפילים דב הוז. האונייה יצאה מנמל לה ספציה במאי 1946 והגיעה לנמל חיפה.
בארץ ישראל

עלה לישראל ב-20 במאי 1946 והתיישב בשכונת בני ציון בנתניה.
החל לעבוד בליטוש יהלומים אבל נטש את העבודה לאחר חודשיים עקב חוסר סבלנות. לאחר מכן היה פועל בניין, יום בשבוע. בהמשך עבר הסבה והחל לעבוד ברצפות.
בינואר 1947 עבר לרמת גן וגם בה עבד בתחילה כרצף.
בארץ ישראל > שירות צבאי

התגייס באמצע שנת 1947, והמשיך לעבוד כרצף בחופשים. לחם בקרבות מלחמת העצמאות כנגד כנופיות בג'נין ושם איבד את חברו הטוב דוד קוליץ. שרת גם בגדוד 58 של האצ"ל והתאמן בסרפנד (צריפין).
לאחר הגעת אלטלנה ופירוק גדודי האצ"ל נשלח לגדוד 51 של חטיבת גבעתי והצטרף לצה"ל.
ביולי 1948 לחם בדרום יחד עם גדוד 51 בפיקודו של יוסף הרפז, והגן על כפר מנחם. במסגרת מבצע יואב השתתף בקרב על גבעה 113 (גבעת יעקב ארנון).
בסוף שנת 1948 הצטרף ליחידת הפרשים של גבעתי עד פירוקה בתחילת שנת 1950. בסיסה היה במשטרת קטורה ומטרתה הייתה מניעת הסתננות של ערבים מעזה וגניבת תוצרת חקלאית. לאחר פירוק היחידה הועבר להיות שומר על הבית הירוק ביפו.
בארץ ישראל > קבלן

לאחר סיום שירות חובה של שלוש שנים השתחרר וחזר לעבוד כרצף. ריצף והקים דירות ולאט לאט הרחיב את עסקיו.
החל לפעול כקבלן בניין
הקים את חברת "זנרון" יחד עם איש העסקים מרדכי זינסקי.
בתחילה בנה בעירו רמת גן ולאחר מכן הרחיב את עסקיו גם לאשדוד.
במאי 1967 היה מיתון גדול בארץ ולכן הכניס שותף שלישי לחברה "לאופולד ברנסי" - יהודי פולני שהתגורר בבלגיה.
בעזרתו המשיכו לבנות בגוש דן ואשדוד ושרדו את המיתון.
בשנת 1968 בנה את בניין המשרדים הראשון ברחוב הבונים ברמת גן כבניין המשרדים של מטה החברה שלו. המטה נשאר באותו בניין עד לסגירתו.
חברתו זכתה בפרס הארצי בתחרות מצוינות בבנייה ותשתיות לשנת 2011.
בינואר 2023 סגר את משרדו והעביר את הנכס לידי מכללת שנקר.
חיים אישיים

ב-1952 נישא לצפרירה בירנבוים, מורה מרמת גן. התגוררו יחדיו ברחוב עוזיאל בעיר. הנישואין עלו על שרטון והם התגרשו לאחר מספר שנים.
נישא בשנית לחנה שוירץ לבית גורמן ב-1974, הנישואין נמשכו 8 שנים שלאחריהן נפרדו בשנת 1982.[דרוש מקור]
נישא בשלישית לתמר לביב גרבוב ב-1998.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "לבד בדרכים".
נפטר בתל אביב ב-9 במרץ 2024, כ"ט באדר תשפ"ד.
נדבנות

רוזן לא זכה להשכלה בגיל צעיר ולכן הקדיש את כספו ותרם לטובת החינוך בעירו רמת גן.
נדבנות > בית רוזן

בשנת 2000 החל יעקב רוזן בבנייתו של בית תרבות וחברה על שמו ברחוב ביאליק 89 ברמת גן כתרומה לתושבי העיר. הבניין נחנך ב-2004. הבניין משמש כבית תרבות וחברה, יש בו ספריה עירונית, מועדון גמלאים ומשחקיה עבור פעוטות עד גיל 3. בשנת 2018 נחנכה הקומה השלישית בבניין.
נדבנות > מכללת שנקר

בשנת 2021 נחנכה גלריית שנקר על שמו ועל שם רעייתו תמר בבניין המשרדים אשר שימש את החברה של יעקב רוזן. הגלריה נמצאת בעיר רמת גן ברחוב יעקב רוזן ומשמשת לתחום העיצוב תוך שילוב בין תעשייה לאמנות.
נדבנות > פעילות נוספת

קרן מלגות על שם תמר ויעקב רוזן - הקרן מחלקת כל שנה מלגות למצוינות אישית ותרומה חברתית לתלמידי התיכון בעיר ולסטודנטים במכללת שנקר ובית צבי.
הקמת מרכז מצוינות על שם בני הזוג רוזן ברחוב שלום עליכם בעיר.
הוקרה

בשנת 2015 זכה בפרס יקיר העיר רמת גן "בזכות תרומתו הרבה וארוכת השנים ליישוב העיר והארץ, בזכות תרומתו לענף הבנייה ובזכות רוח הנתינה המפעמת בו בפעילותו במוסגות ובעמותות בעיר רמת גן".
ב-30 במאי 2021 התקיים טקס בהשתתפות ראש עיריית רמת גן, כרמל שאמה הכהן, להסבת שמו של רחוב הבונים (שבו נמצא בניין המשרדים של החברה) לרחוב "יעקב רוזן" כהוקרה על תרומתו לעיר.
לקריאה נוספת

יעקב רוזן, לבד בדרכים, באתר ארכיון המדינה
הערות שוליים

↑  לבד בדרכים, עמ' 16
↑  לבד בדרכים, עמ' 19
↑  לבד בדרכים, עמ' 6
↑  לבד בדרכים, עמ' 74
↑  לבד בדרכים, עמ' 76
↑  לבד בדרכים, עמ' 100
↑  לבד בדרכים, עמ' 80
↑  לבד בדרכים, עמ' 90
↑  לבד בדרכים, עמ' 93
↑  לבד בדרכים, עמ' 101
↑  לבד בדרכים, עמ' 108
↑  לבד בדרכים, עמ' 113
↑   גבעה 113 - צומת גבעתי, באתר צה"ל, 20 ביולי 2022
↑  לבד בדרכים, עמ' 121
↑  לבד בדרכים, עמ' 126
↑  לבד בדרכים, עמ' 138
↑  לבד בדרכים, עמ' 140
↑  לבד בדרכים, עמ' 141
↑  לבד בדרכים, עמ' 144
↑  לבד בדרכים, עמ' 159
↑  לבד בדרכים, עמ' 130
↑  לבד בדרכים, עמ' 133
↑  לבד בדרכים, עמ' 135
↑  לבד בדרכים, עמ' 147
↑  פטירתו של יעקב רוזן, פוסט של ראש עיריית רמת גן, כרמל שאמה הכהן, 9 במרץ 2024
1 2  לבד בדרכים, עמ' 162
↑  לבד בדרכים, עמ' 156
↑  חנוכת קומה שלישית בבית רוזן, קרן רמת-גן לחינוך ותרבות, באתר עיריית רמת גן, ‏16 במאי 2018
↑  יעקב בר-און, ‏בגיל 93: יעקב רוזן תרם למכללת שנקר גלריה בתחום העיצוב וההנדסה שתיקרא על שמו, באתר מעריב אונליין, 8 בנובמבר 2021
↑  לבד בדרכים, עמ' 163
↑  קרן רמת-גן לחינוך ותרבות, טקס חלוקת מלגות ע"י קרן יעקב רוזן, באתר עיריית רמת גן, ‏22 במאי 2022
↑  קרן רמת-גן לחינוך ותרבות, חלוקת מלגות ע"י קרן יעקב רוזן לתלמידי תיכון בעיר, באתר עיריית רמת גן, ‏3 באפריל 2019
↑  קרן רמת-גן לחינוך ותרבות, הנחת אבן הפינה לפתיחת מרכז המצוינות ע"ש יעקב ותמר רוזן, באתר עיריית רמת גן, ‏10 ביוני 2020
↑  לבד בדרכים, עמ' 164
↑  ערן הלר, מוקירים כבוד: נחנך רחוב חדש בעיר ע"ש ניצול שואה ממקימי העיר, באתר מקומון רמת גן, ‏30 במאי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413836905171  VIAF: 28153237741129210744   WorldCat (עם VIAF): 28153237741129210744 
יעקב רוזן בטקס הכרזה על הקמת מרכז מצוינות ולמידה לתלמידים, רמת גן, 21 באפריל 2020
יעקב ותמר רוזן בטקס הכרזה על הקמת מרכז מצוינות ולמידה לתלמידים, רמת גן, 21 באפריל 2020
יעקב רוזן בחנוכת גלריית שנקר, 12 בנובמבר 2021
דיוקנו של יעקב רוזן בבית רוזן, צויר ב-2016
בית רוזן ברחוב ביאליק ברמת גן, יולי 2023
USA (ערוץ טלוויזיה)

| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תאריך השקה:  22 בספטמבר 1977, 9 באפריל 1980 
 בעלות:  NBCUniversal Media Group, Time Inc., UA-Columbia Cablevision, ויאקום 
 שפה:  אנגלית, ספרדית
 משרד ראשי:  בניין ג'י אי 
 פורמט תמונה:  1080, HDTV
 www.usanetwork.com
 
USA Network הוא ערוץ טלוויזיה בכבלים המשודר בארצות הברית. הערוץ החל לשדר בשנת 1977 ונקרא תחילה ערוץ המדיסון סקוור גארדן. ב־1980 שינה את שמו ל־USA Network. הערוץ נמצא בבעלות תאגיד NBC, ומשדר מגוון של תוכנית טלוויזיה מקוריות, סדרות בשידורים חוזרים המשודרות בסינדיקציה, סרטי קולנוע ומשדרי ספורט (בעיקר טורנירים של גולף וטניס). נכון לשנת 2005 כ־89 מיליון משקי בית היו מנויים לערוץ. החל מאוקטובר 2007 שודר הערוץ גם בגרסת HDTV. ב־2008 זכה הערוץ לאחוזי הצפייה הגבוהים ביותר בשעות השיא מבין כל ערוצי הכבלים בארצות הברית.
תוכניות וסדרות > דרמה

מיטות נשיקה (1993–1998; עונות 3–8)
פסיפיק בלו (1996–2000)
ניקיטה (1997–2001)
מונק (2002–2009)
החצי האפל (2002–2007)
ה־4400 (2004–2007)
בניחוש חוקר (2006–2014)
סוכן מחוק (2007–2013)
ד"ר סטיב־או (2007)
חוק וסדר: כוונה פלילית (2007–2011) – במקור שודרה ברשת NBC משנת 2001.
שומרת סוד (2008–2012)
רופא להשכיר (2009–2016)
צווארון לבן (2009–2014)
פרשיות סמויות (2010–2014)
Suits (2011–2019)
חיות פוליטיות (2012)
גרייסלנד (2013–2015)
סירנה (2014–2015)
מר רובוט (2015–2019)
דיג (2015)
המושבה (2016–2018)
על הכוונת (2016–2018)
מלכת הדרום (2016–2021)
החוטאים (2017–2021)
הטיהור (2018–2019)
פירסון (2019)
נראה אותך (2019–2020)
ג'ון הנבל (2020; עונה שנייה)
לרדת בגדול (2020–ההווה; עונה 18)
תוכניות וסדרות > ספורט

WWE RAW ‏(2000–1993; מאז 2005 ועד ההווה)
WWE SmackDown ‏(2019–2016)
לא לשידור

| --- | --- |

 בימוי:  יעוד לבנון 
 הופק בידי:  יהודה ג'אד נאמן 
 תסריט:  יעוד לבנון 
 מוזיקה:  יוני רכטר 
 צילום:  אילן רוזנברג
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1981 
 משך הקרנה:  87 דק' 
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
לא לשידור הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 1981 העוסק על מאחורי הקלעים של תחנת רדיו צבאית בישראל.
הפקה וצילום

בסרט השתתפו גדליה בסר, ארנון צדוק, דפנה ארמוני, עמי טראוב ועירית שלג וכן גילה אלמגור, דודו טופז, מאיר סוויסה, טליה שפירא, יוסי פולק ואייל גפן.
צילומי הסרט החלו במרץ 1980 והסתיימו ביולי באותה השנה. את התסריט כתב יעוד לבנון בהתבסס על חוויותיו ככתב וכעורך בתחנת גלי צה"ל. זה היה גם הסרט הראשון באורך מלא שלבנון ביים. קודם לכן ביים כבר מספר סרטים קצרים.
עלילה

איציקו (גדליה בסר) הוא מפיק בתחנת רדיו צבאית המבוגר בכעשרים שנה מהחיילים בשירות סדיר שעובדים לצידו. לאיציקו בת מתבגרת מגרושתו (גילה אלמגור) ובת זוג בהיריון מתקדם (דפנה ארמוני). 
כאשר מגיעה לתחנה חיילת חדשה (עירית שלג), הוא מנהל איתה רומן.
איציקו גם משמש כאמרגן של זמר מזרחי (ארנון צדוק) באופן המהווה ניגוד עניינים.
שחקנים ודמויות

| שחקן | דמות |
| --- | --- |
גדליה בסר: איציקו
ארנון צדוק: בורבה
דפנה ארמוני: הדסה
עמי טראוב: מאיר
דודו טופז: 
מאיר סוויסה: שוקי
יוסי פולק: יהושע
עירית שלג: אסתי
פנינה רוזנבלום: דורית
הערות שוליים

↑  גידי אורשר, לא לשידור מאחורי הקלעים, מעריב, 23 באפריל 1980
↑  זאב פרי, הסתיימו צילומי "לא לשידור", דבר, 16 ביולי 1980
↑  גידי אורשר, גלי צה"ל כנושא סרט, מעריב, 12 במרץ 1980
ולדימיר גלושצ'ביץ'

ולדימיר גלושצ'ביץ' (בסרבית: Bлaдимиp Глушчeвић; נולד ב-20 באוקטובר 1979) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה

גלושצ'ביץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת מוגרן בודווה, בה שיחק עד שנת 2003. בקיץ 2003, חתם בספרטה פראג מליגת העל הצ'כית, בה התאחד עם אחיו, איגור. תחילה הצטרף לקבוצת המילואים, ולקראת סיום העונה הצטרף לקבוצה הבוגרת, כאשר את הופעת הבכורה שלו הוא ערך בליגת העל הצ'כית ב-6 במרץ 2004 נגד סיגמא אולומוץ.
בקיץ 2004 חזר לליגת העל של סרביה ומונטנגרו, כאשר חתם בבודו'צ'נוסט פודגוריצה ובהמשך שיחק גם בוראץ' צ'אצ'אק וראד בלגרד. במהלך עונת 2006/2007 חתם בפוליטכניקה טימישוארה, בה עבד תחת המאמן גאורגה חאג'י. לאחר עזיבתו של חאג'י, מעמדו של גלושצ'ביץ' בקבוצה התערער וקיבל דקות משחק מעטות.
בקיץ 2007 חזר למוגרן בודווה שלאחר עצמאותה של מונטנגרו, עברה לשחק בליגת העל המונטנגרית. עם מוגרן זכה בשתי אליפויות וגביע.
בינואר 2011 חתם באלבסטה מהליגה השנייה בספרד.
בקיץ 2011 חזר למוגרן, אך בספטמבר 2011 חתם בהפועל חיפה מליגת העל.
בקיץ 2013 פרש מכדורגל.
תארים

הגביע הצ'כי: 2003/2004
ליגת העל המונטנגרית: 2008/2009, 2010/2011
הגביע המונטנגרי: 2007/2008
הערות שוליים

↑  עמית גולדשטיין והדס גרינברג‏, הפועל חיפה - הפועל עכו: ולדימיר גלושצ'ביץ' חתם, באתר וואלה, 20 בספטמבר 2011
רוית אסף

| --- | --- |

 לידה:  13 במרץ 1974 (בת 50) ישראל באר שבע, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 ידועה בשל:  מלכת היופי של ישראל (1992)
 מקצוע:  בעלת רשת בתי ספר למקצועות היופי
 http://www.ravit-asaf.co.il
 
רוית אסף (נולדה ב-13 במרץ 1974) היא אשת עסקים, בעלת רשת בתי הספר למקצועות היופי, דוגמנית ומלכת היופי של ישראל לשנת 1992.
ביוגרפיה

רוית אסף נולדה בבאר שבע ובגיל 6 עברה עם משפחתה לראשון לציון. לאחר 10 שנים עברו ליישוב להבים שבדרום הארץ. בשנת 1990 התמודדה אסף בתחרות נערת השנה של "מעריב לנוער" וזכתה במקום השני. בשנת 1991 השתתפה בתחרות "מיס נגב" וב-1992, בגיל 18, זכתה בתחרות מלכת היופי של ישראל. בתחרות מיס עולם של אותה שנה זכתה בתואר "מיס פוטוגניק". מיד לאחר הזכייה נסעה לפתח קריירת דוגמנות באירופה ואחרי שנתיים חזרה לישראל. בגיל 20 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל הים.
לאחר סיום השירות הצבאי עסקה בדוגמנות במקביל ללימודי ניהול וכלכלה באוניברסיטה הפתוחה. במקביל פתחה אסף חנויות בגדים בקניון עזריאלי ובירושלים. לאחר סיום לימודיה, בשנת 1999 הקימה אסף בתי ספר לאיפור מקצועי בבאר שבע, בירושלים, באשדוד ובתל אביב, אותו היא מנהלת עד היום. בשנת 2004 סיימה לימודי שמאות מקרקעין.
ב-2009 הנחתה תוכנית טלוויזיה בנושא פנאי וסגנון חיים בערוץ 2, בשם "החיים מתחילים". שימשה פרזנטורית של עמותת "לא" למניעת אלימות נגד נשים ולקחה חלק בקמפיינים להעלאת מודעות לתופעה אשר שודרו בכלי התקשורת.
היא לקחה חלק בארגון ושיפוט תחרויות יופי כמו מיס פרוגרס(הקישור אינו פעיל) וסבתוש, לבחירת הסבתא היפה בישראל.
ב-2014 השתתפה יחד עם בן-זוגה לשעבר, אבי חזן, בתוכנית המציאות הישראלית "עד סוף העולם", ששודרה בערוץ 10,  ושניהם זכו במקום הראשון בפרס של מיליון שקלים, שייסגרו בקרן עבור בנם המשותף.
אסף הייתה נשואה לדוגמן אבי חזן ולהם ילד אחד. היא נשואה בשנית לעורך הדין יובל ישראלי ולהם שני ילדים.
הערות שוליים

↑  רוית אסף מלכת היופי לשנת 1992, באתר 70 שנה למלכות היופי
↑  ראיון עם רוית אסף על יזמות וקריירה במקצועות היופי לאתר "לימודים בישראל"
↑  רוית אסף תוביל קמפיין נוסף לעמותת "לא" למניעת אלימות נגד נשים, באתר גלובס, 26 בדצמבר 2007
↑  רוית אסף: "הקשר שלנו לא עבד, ובגדול", באתר nana10‏, 13 באפריל 2014
↑  אבי חזן, באתר "יופי"
| מלכות היופי של ישראל |
| --- | --- | --- |
| שנות החמישים | מרים ירון (1950) • מיכל הראל (1951) • אורה ורד ג'מילי (1952) • חבצלת דרור (1953) • אביבה פאר (1954) • אילנה כרמל (1955) • שרה טל (1956) • עטרה ברזילי (1957) • מרים הדר (1958) • רינה יצחקוב (1959) |  |
| שנות השישים | עליזה גור (1960) • דליה ליאון (1961) • יהודית מזור (1962) • אסתר כפיר (1963) • רונית רינת (1964) • עליזה שדה (1965) • אביבה ישראלי (1966) • בתיה כבירי (1967) • מירי זמיר (1968) • חווה לוי (1969) |  |
| שנות השבעים | מושית ציפורין (1970) • אתי אורגד (1971) • אילנה גורן (1972) • לימור שריר (1973) • עדנה לוי (1974) • אורית קופר (1975) • רינה מור (1976) • זהבה ורדי (1977) • דורית ילינק (1978) • ורד פולגר (1979) |  |
| שנות השמונים | אילנה שושן (1980) • דנה וקסלר (1981) • דבי הס (1982) • שמעונה הולנדר (1983) • ספיר קופמן (1984) • הילה קלמן (1985) • נילי דרוקר (1986) • ימית נוי (1987) • שירלי בן מרדכי (1988) • ניקול הלפרין (1989) |  |
| שנות התשעים | איבונה קרוגליאק (1990) • מירי גולדפרב (1991) • רוית אסף (1992) • יאנה חודריקר (1993) • רווית ירקוני (1994) • יאנה קלמן (1995) • טלי לוונטל (1996) • מירית גרינברג (1997) • לינור אברג'יל (1998) • רנא רסלאן (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | נירית בקשי (2000) • אילנית לוי (2001) • ימית הר נוי (2002) • סיון קליין (2003) • גל גדות (2004) • ילנה ראלף (2005) • יעל נזרי (2006) • לירן כוהנר (2007) • תמר זיסקינד (2008) • עדי רודניצקי (2009) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | שביט ויזל (2010) • אלה רן (2011) • שני חזן (2012) • טיטי איינאו (2013) • מור ממן (2014) • מעיין קרן (2015) • קארין עליה (2016) • רותם רבי (2017) • ניקול רזניקוב (2018) • סלע שרלין (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | תהילה לוי (2020) • נועה כוכבא (2021) • אופיר קורסיה (2024) |  |
רוית אסף ואביה שלום אסף
מפרץ הא לונג

מפרץ הא לונג (בווייטנאמית: Vịnh Hạ Long) הוא מפרץ בצפון וייטנאם, הידוע בשל אלפי האיים הקרסטיים הפזורים בו. ייחודיות נופיו של המפרץ הביאה את אונסק"ו להכריז עליו, בשנת 1994, כעל אתר מורשת עולמית. שטח אתר המורשת הורחב מאז פעמיים, ב-2000 וב-2023. המפרץ הוכרז גם כ"אתר נוף לאומי" על ידי משרד התרבות הווייטנאמי בשנת 1962, ובשנת 2011, לאחר תהליך בחירה שנמשך ארבע שנים, נבחר המפרץ לאחד משבעת פלאי עולם הטבע.
פירוש השם "הא לונג" הוא "נחיתת הדרקון". לפיכך המפרץ הוא "מפרץ נחיתת הדרקון" או "מפרץ צלילת הדרקון". לפי המסורת הווייטנאמית, כאשר פלשה סין לווייטנאם, שלחו האלים משפחה של דרקונים להגן עליהם. הדרקונים ירקו מפיהם אבני ירקן, שהפכו לשרשרת של איים שיצרו חומה שהסינים לא הצליחו לעבור. לאחר מכן החליטו הדרקונים להמשיך לחיות במקום בשלווה, ושקעו בים. לפי גרסה אחרת, שמו של המפרץ חדש יחסית, ומקורו בעדותו של קצין צרפתי צעיר מ-1898, לפיה חזה במקום בדרקון.