stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דליה יאירי
ביוגרפיה

יאירי נולדה בתל אביב כבתם הבכורה של סימה לבית גינגיס, ילידת בסראביה שעלתה לארץ ישראל ב-1921, ויעקב צִדְקוֹני (רֶכטמַן), יליד סוחצ'וב שעלה ארצה ב-1924, פקיד, אספן אתנוגרפיה ישראלית וחוקר פולקלור ישראלי, ממקימי חברת "ידע עם", ממייסדי "ייווא" לשימור היידיש ומומחה לפולקלור יהודי. היא גדלה בתל אביב עד שנת 1950, כשאז עברה המשפחה בעקבות עבודתו של אביה לירושלים, לשם עברו משרדי הממשלה.
שירתה בצה"ל בנח"ל בהיאחזות נחל עוז. ב-1956, לאחר תום שירותה הצבאי, נישאה לעוזי יאירי.
יאירי למדה עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן למדה בקורס הראשון לשדרים ברשות השידור. במהלך לימודיה נולדו שלושת ילדיהם הראשונים, ובהמשך נולדו שניים נוספים.
בשנות ה-60 החלה לעבוד ברשות השידור במערך האקטואליה.
בשנת 1975 נהרג בעלה עוזי בפריצה למלון סבוי.
בסוף שנות ה-70 נישאה בשנית, לערן דולב, רופא פנימי, אז סגן קצין רפואה ראשי ולימים קצין רפואה ראשי.
בשנת 1984 הצטרפה אליו כשנשלח לארצות הברית מטעם צה"ל לשתי שנות הוראה כפרופסור בבית הספר לרפואה של משרד ההגנה האמריקאי. בתקופת שהותה שם למדה צרפתית, תקשורת ויחסים בינלאומיים.
בשובה מארצות הברית בשנת 1986 חזרה לעבוד בקול ישראל כעורכת ראשית, כמגישת יומן השבוע ברשת ב', ובמקביל הנחתה את התוכנית "הכל דיבורים" יחד עם רזי ברקאי.
בשנת 1993 הזמין אותה ראש הממשלה יצחק רבין להשתתף בטקס החתימה על הסכמי אוסלו בוושינגטון.
בשנים 1994-2002 הגישה את תוכנית האקטואליה "עניין אחר" ברשת ב' של קול ישראל. בתוכנית זו שמה יאירי דגש על נושאי אלימות במשפחה ותאונות דרכים. מייד אחר כך נסעה לחצי שנה ללונדון.
בשנת 1998 הוזמנה על ידי הנהלת השדולה היהודית למען ישראל בארצות הברית, איפא"ק, לפתוח את הוועידה השנתית שלה, והייתה לאישה הראשונה שהוזמנה לאירוע זה. יאירי שמה דגש בנאום הפתיחה שלה על הצורך בשיתוף פעולה בין יהדות ארצות הברית, הממשל האמריקאי וישראל לקירוב השלום, ודיברה על מלחמת ששת הימים כנקודה מכוננת בסכסוך הישראלי פלסטיני, כאשר השטחים שנכבשו במלחמה היו עבור חלק מהעם התגשמות של חזון גאולה, ולחלק מהעם יצרו תחושה שהם פיקדון זמני שבתמורתם יושג שלום.
מאז עזיבתה את קול ישראל פרסמה ספרי שירה, הראשון - "בואו ימים מפוייסים" מכיל שירים שנכתבו במשך שנים רבות בהן לא רצתה להיחשף בשל היותה בחזית הציבורית. רבים מהספרים האחרים זכו להיות רבי מכר. שירים רבים מושמעים בטקסי זיכרון, ואחרים משמשים להקראה בחתונות ואף נלמדים בבתי ספר ובאוניברסיטה[דרוש מקור].
עסקה בעיקר בכתיבה ובלימוד. עם חמשת ילדיה נמנים האמן יובל יאירי, ומיכל יאירי-דולב, ממארגנות מחאת הדגלים השחורים.
יאירי התגוררה ברמת השרון. נפטרה ב-7 ביוני 2024 בגיל 87 , והובאה למנוחות בבית העלמין מורשה.
ספרים

סדרת אינכזה; כתבה דליה יאירי; צייר אבנר כץ, תל אביב: שבא (ספרית מעריב: מועדון קוראי מעריב), 1981. (לילדים)
דליה יאירי-דולב, אמא של חייל; צייר אבנר כץ, תל אביב: כפל, תשמ"א 1981. (חוויות של אמהות לחיילים)
רונית לב-ארי, דליה יאירי, אסור להרים ידיים!: נשים מוכות בישראל; עריכה: שפרה רווה, רמת גן: קשת, תשנ"ו 1996.
בואו ימים מפויסים: שירים, ירושלים: כרמל, תשס"ז 2006.
תזמורת בגוף יחיד: שירים, ירושלים: כרמל, תשס"ט 2009.
זמן, חמדה וערפל: שירים, ירושלים: כרמל, תשע"ב 2012.
כצפור במעופה: שירים, הוצאת כרמל, 2017
על שפת עצמי, שירים, הוצאת כרמל, 2022
בעריכתה:
דליה יאירי (הפקה ועריכה), מצאה היונה מנוח לכף רגלה: מנחם דגלי, 1937–1998, [תל אביב?: חמו"ל], 1998.
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'אהרן צ'חנובר,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'שירתה של דליה יאירי ועל המשותף לה ולמדע, באתר הארץ, 31 במאי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309123205171  BnF: cb17769312k (data)  GND: 1159241368  ISNI: 0000 0000 6693 4712  LCCN: n83045426  VIAF: 77685895   WorldCat (עם VIAF): 77685895
שגרה (תכנות)

בתכנות מחשבים, שגרה (באנגלית: Routine, ובתעתיק העברי: רוטינה), תת-שגרה (באנגלית: Subroutine), פרוצדורה (באנגלית: Procedure), ובתכנות מונחה-עצמים שיטה/מתודה (באנגלית Method), היא רצף של פקודות המאוגדות יחדיו, במטרה לבצע מטלה מוגדרת, מימוש של אלגוריתם. פונקציה היא שגרה המחזירה ערך. שגרות מהן לא מוחזר ערך משמשות על פי רוב לשם שינוי מצב כלשהו – הדפסות למסך, שינוי של אובייקט, או תוצאות לוואי אחרות.
קריאה לשגרה היא הפעלה שלה תוך כדי פעולת התוכנית. קריאה של שגרה לעצמה, ישירות או בעקיפין, נקראת רקורסיה. החלק בשגרה שמתבצע בפועל נקרא "גוף" השגרה. שגרה יכולה שלא לקבל קלט, לקבל קלט יחיד או מספר של קלטים כלשהם.
שגרות הן עיקרה של פרדיגמת התכנות הפרוצדורלי. מקובל כי שימוש מושכל בשגרות ובפונקציות עשוי לשפר את מבנה התוכנית, את קריאות הקוד ואת מידת הגמישות של התוכנית לביצוע שינויים. שימוש בשגרות מאפשר חלוקה של קוד לחלקים קצרים – שגרות קצרות – וכך מקל על וידוא נכונות של כל אחד ממרכיבי הקוד בנפרד. תוצאה זו מאפשרת להפחית במידה משמעותית את עלויות הפיתוח והתחזוקה של תוכנה.
בתכנות מונחה-עצמים, לכל עצם יש מספר שגרות השייכות אליו, שגרה כזאת נקראת "שיטה" (או "מתודה" בעקבות המונח באנגלית) או "פונקציה חברה" (++C), והיא מגדירה את ההתנהגות של האובייקט עליו היא נקראה, ופועלות על המידע הכמוס בתוכו או בעזרתו. בהתאם למידת החשיפה שלהן לשאר הקוד, שגרות אלה מהוות גם ממשק בין העצם לתוכנית כולה.
במרבית שפות התכנות קיימות שגרות, פונקציות או מתודות. סט הפקודות של מעבדים מסוימים מכיל פקודות לתמיכה בשגרות. כמעט כל המעבדים המודרניים הם כאלו. במעבדים אלו, שגרות נתמכות גם בשפות סף ושפות מכונה.
קריאה לשגרה

ישנן מספר דרכים להעביר פרמטרים לשגרות. הדרך הסטנדרטית להעברת קלט אל שגרות הוא באמצעות רשימת פרמטרים (ארגומנטים) – בקריאה לשגרה מצרפים גם סדרה של משתנים או קבועים. בצורה זו מתקבל תחביר דומה מאוד לכתיבה של פונקציה מתמטית: (Make(a,b, למשל.
העברת המשתנים עשויה להיות על ידי העברה של הערך שלהם (By Value), כלומר העתקת תוכנם אל משתנים חדשים, או על ידי התייחסות (By Reference), המהווה בפועל נתינת שם נוסף לאותו משתנה. בהעברת משתנים לפי ערך, המשתנים המקוריים שנשלחים למתודה אינם משתנים בפועל. כלומר, למתודה נשלחים העתקים של הערכים שלהם, ולא המשתנים עצמם בפועל. בהעברה על ידי התייחסות נשלחים למתודה הכתובות של המשתנים ולא העתקים של הערכים שלהם. במתודה כזו למשל שמקבלת שני משתנים ומחליפה ביניהם – השינוי יהיה ניכר גם לאחר סיום המתודה. בהעברה משתנים לפי ערך למתודה כזאת, תתבצע רק החלפה שלהם "באוויר". המשתנים עצמם לא ישתנו בפועל, כאילו שהמתודה לא פעלה מעולם.
במקרה שמעבירים על ידי ערך (בשפת C, למשל, זו הדרך היחידה) ויש צורך לשנות את המשתנה המקורי, ניתן להשתמש בחלק מהשפות במצביע. המצביע מכיל את הערך המספרי של כתובת המשתנה בזיכרון המחשב, וכך ניתן לגשת ישירות לכתובת זו ולשנות את ערכו של המשתנה.
ישנן שפות המאפשרות גם העמסה (function overloading), כלומר, מתן שם זהה למספר שגרות המשמשות למטרה דומה, אך עם קלט שונה (או חתימה שונה, לפי הגדרות השפה). מקרה פרטי של העמסה הוא אפשרות למתן ערכי ברירת מחדל לפרמטרים. שפות אחדות, בהן #C ופייתון, מאפשרות גם העברת פרמטרים לפי שמם בהצהרת השגרה.
לשגרה עשויות להיות תוצאות לוואי, המשפיעות על מצב התוכנית כולה, למשל על ידי שינוי של מבנה נתונים בזיכרון המחשב, או פעולה על הפרמטרים במקרה של העברת פרמטרים לפי התייחסות, או העברה של מצביעים. לשגרות או פונקציות המבצעות פלט וקלט מול המשתמש או זיכרון המחשב יש לרוב תוצאות לוואי.
פונקציה

פונקציות בשפות תכנות, שואבות את שמן מפונקציות מתמטיות, ואכן מימוש של פונקציה מתמטית בשפת תכנות יעשה בדרך כלל באמצעות מבנה ההפשטה של פונקציות. אולם, לעיתים קרובות, פונקציות בשפות תכנות אינן ניתנות לתיאור כפונקציות מתמטיות פשוטות. בתכנות פרוצדורלי, כגון בשפת C, אין הבדל מהותי בין פונקציה לשגרה, ולא תמיד יש הבחנה בתחביר בין שגרות לפונקציות – לעיתים ההבדל היחיד הוא השימוש בערך ההחזרה מפונקציה על מנת לדווח על מידת הצלחת הפעולה שהתבצעה. בשפת פסקל קיים הבדל תחבירי בין פונקציה המחזירה ערך לבין פרוצדורה שאינה מחזירה ערך.
עם זאת, באופן מהותי, קריאה לפונקציה מהווה ביטוי, כלומר התייחסות לערך כלשהו, לעומת קריאה לפרוצדורה המהווה "פקודה", כלומר שינוי מצב של משתנים בדרך כלשהי. בתכנות פונקציונלי, פונקציה היא טיפוס נתונים בסיסי לכל דבר, והוא לב ליבה של השפה. בשפות פונקציונלית (בהן LISP, Haskell, או ML) לפונקציות, ולביטויים בכלל, אין תוצאות לוואי, בשאיפה. דבר זה מקל על הוכחת נכונות של קטע קוד, ולעיתים גם על עיבוד מקבילי.
סוגי מתודות

מתודה לא-וירטואלית – מתודה שקריאה אליה מתפרשת על פי הטיפוס הסטטי של האובייקט.
מתודה וירטואלית – מתודה שמוגדרת באובייקט אב כמתודה וירטואלית. אובייקטים שיירשו ממחלקת האב יוכלו "לדרוס" (Override) את המתודה ממחלקת האב באופן אחר, וכך מתאפשר פולימורפיזם של זמן ריצה: התנהגות שונה של אובייקטים בעלי טיפוס סטטי זהה, על פי הטיפוס הדינמי שלהם.
מתודה אבסטרקטית (או מתודה וירטואלית-טהורה) – מתודה שמוגרת במחלקת אב אבסטרקטית (שלא ניתן ליצור לה מופע), והמחלקות היורשות צריכות לממש אותה. להבדיל ממתודה וירטואלית, מתודה אבסטרקטית באובייקט האב איננה חייבת להכיל קוד, ובשפות מסוימות אף איננה עשויה להכיל קוד.
מתודה סטטית – מתודה הניתנת לגישה באופן סטטי, כלומר שאין צורך במופע של מחלקה על מנת לגשת אליה. מתודה סטטית היא למעשה פונקציה, הנמצאת במרחב השם של המחלקה, ובשפות מסוימות היא בעלת הרשאות דומות להרשאות של מתודות שאינן סטטיות (מבחינת גישה למשתנים פרטיים וכדומה).
העמסה

העמסת פונקציות או מתודות – הגדרה של מספר פונקציות תחת אותו שם אבל עם חתימה שונה (מספר או טיפוס שונה של פרמטרים). דוגמה להעמסת פונקציות היא הגדרה של שתי פונקציות בשם max: אחת שתגדיר מקסימום בין משתנים מטיפוס int, והשנייה שתגדיר מקסימום בין משתנים מטיפוס double. העמסה היא מקרה פרטי של פולימורפיזם מוגבל של זמן קומפילציה.
תחום הכרזה של משתנים

על פי רוב, תחום הכרזה (scope) של משתנים המוגדרים בתוך פונקציה הוא הבלוק שבו הוגדרו, או הפונקציה עצמה. משך החיים של משתנים כאלה מוכל לרוב בתוך משך החיים של הפונקציה; עם זאת, ישנן שפות (כגון שפת C) המאפשרות להגדיר משתנים "סטטיים" – כאלה שמשך החיים שלהם הוא כל אורך חיי התוכנית. משתנים כאלה מובחנים ממשתנים גלובליים רק בטווח ההכרה שלהם.
דוגמאות קוד > פרוצדורה

דוגמה לפרוצדורה בשפת C:
void print_num(int num) {
 printf("%d", num);
}
פרוצדורה זו קוראת לפונקציה קיימת בשם printf על מנת להדפיס מספר כלשהו שהועבר אליה, למשל המספר 5, כך:
print_num(5);
הפרוצדורה איננה מחזירה ערך, והיא נקראת אך ורק לשם תוצאת הלוואי שלה - הדפסה למסך.
דוגמאות קוד > פונקציה

קטע הקוד הבא בשפת C מגדיר פונקציית סכום בין שני מספרים שלמים:
int sum(int a, int b) {
 return a+b;
}
השימוש בפונקציה הוא לשם קבלת התוצאה שלה. לדוגמה אם נרצה להדפיס את סכום המספרים 1 ו-2, נוכל להשתמש בה:
print_num(sum(1,2)); //prints 3
דוגמאות קוד > מתודה

בתכנות מונחה-עצמים, מתודות מוגדרות כחלק ממחלקה. בדוגמה הבאה (בשפת ++C) נעשה שימוש בדוגמאות לשגרה ולפונקציה, אך בנוסף ישנן מתודות שנעזרות במידע הנשמר בתוך האובייקט:
struct SumPrinter
{
 int a, b;

 void set(int x, int y) {
 a=x;
 b=y;
 }

 void printSum() {
 print_num(sum(a, b));
 }
};
קוד שישתמש במחלקה הזאת עשוי להיראות כך:
SumPrinter mp;
mp.set(1, 2); // inside mp, a=1 and b=2
mp.printSum(); //prints 3
ראו גם

מונחים בתוכנה
טבלת מתודות וירטואלית
מחסנית קריאות
הערות שוליים

↑  ראו Method בוויקיפדיה באנגלית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543737405171  GND: 4253859-2  LCCN: sh85129527
בטי דייוויס

| --- | --- |

בטי דייוויס, 1935
 לידה:  5 באפריל 1908 לוול, מסצ'וסטס, ארצות הברית
 פטירה:  6 באוקטובר 1989 (בגיל 81) ניי-סיר-סן פריז צרפת
 מקום קבורה:  פארק הזכרון פורסט לוון 
 שם לידה:  Ruth Elizabeth Davis 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1929–1989 (כ־60 שנה)
 מקום לימודים:  אקדמיית קושינג 
 בן או בת זוג:  גארי מריל (1950–1960)  William Grant Sherry (1945–1950) 
 צאצאים:  B. D. Hyman 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (5 במרץ 1936)  פרס דונוסטיה (1989)  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או סרט טלוויזיה (1979)  פרס מכון הסרטים האמריקאי על מפעל חיים (1977)  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (23 בפברואר 1939)  פרס קריסטל (1983)  גביע הכסף לנשות השנה של לוס אנג'לס טיימס  פרס מרכז קנדי  פרס אמי  פרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר  גביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר  Laurel Awards  פרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 האתר הרשמי של בטי דייוויס
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
בטי דייוויס (באנגלית: Bette Davis;‏ 5 באפריל 1908 – 6 באוקטובר 1989) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקנית, הופיעה במגוון של ז'אנרים: ממלודרמות פשע עכשוויות לצד סרטי ביוגרפיות היסטוריים ולעיתים גם בקומדיות. נודעה בשל נכונותה לגלם דמויות חזקות וגם דמויות שאינן זוהרות ואינן סימפתיות. הצלחתה הרבה ביותר הייתה בדרמות רומנטיות, אשר זיכו אותה בתיאורים לגלגניים כ"אשת פני הפוקר", בשל אופן משחקה הייחודי שנתן רצינות רבה לכל אחד מתפקידיה. דייוויס שנאה את הכינוי הזה. עוד סימן היכר לדייוויס הייתה הסיגריה שתמיד נמצאת בהישג יד כשהיא על המסך, דבר שהביא לחיקויים רבים.
לאחר הופעותיה בברודוויי דייוויס עברה להוליווד בשנת 1930, אך סרטיה הראשונים באולפן "סרטי יוניברסל" היו כישלונות. בשנת 1932 היא חתמה חוזה באולפן "האחים וורנר" שהזניק את הקריירה שלה. אף על פי שבשנת 1937 היא ניסתה לפרוש מהאולפנים, הקריירה שלה החלה לנסוק. עד סוף שנות ה-40 היא נחשבה לשחקנית המובילה בהוליווד. דייוויס הייתה ידועה בדייקנותה ועקשנותה, אשר לא פעם גרמו לה להסתכסך עם מפיקי קולנוע, במאים ושחקנים עמיתים.
דייוויס ייסדה את "Hollywood Canteen" והייתה האישה הראשונה שעמדה בראש האקדמיה האמריקאית לקולנוע. היא זכתה פעמיים בפרס אוסקר והשחקנית הראשונה שצברה עשר מועמדויות לפרס בקטגוריות של משחק. בנוסף, היא הייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס למפעל חיים ממכון הסרטים האמריקאי. דייוויס ציינה שקריירתה באה על חשבון חייה האישיים. היא התחתנה ארבע פעמים, התגרשה שלוש פעמים והתאלמנה פעם אחת. היא גידלה את ילדיה בתור אם חד-הורית. בשנותיה האחרונות, היא חלתה בסרטן השד. בשנת 1999, היא דורגה במקום השני, אחרי קתרין הפבורן, בתור השחקנית הטובה ביותר בכל הזמנים של מכון הסרטים האמריקאי.
ביוגרפיה > רקע וקריירה ראשונית (1908-1929)

רות' אליזבת' דייוויס נולדה בלוול, מסצ'וסטס. הוריה היו הארלו דייוויס, עורך דין במקצועו, ורות' אוגסטה. משפחתה הייתה פרוטסטנטית ממוצא אנגלי, צרפתי ו-ולשי. בשנת 1915 הוריה התגרשו, ובשנת 1921 אימה של דייוויס עברה עם ילדותיה לניו יורק. דייוויס הושפעה רבות מהופעותיהם של רודולף ולנטינו ב-"The Four Horsemen of the Apocalypse" ושל מרי פיקפורד ב-"Little Lord Fauntleroy". היא שינתה את שמה בעקבות ספרו של אונורה דה בלזק, "הדודנית בט". בנוסף, אימה עודדה אותה לעסוק במשחק. דייוויס למדה ב"Cushing Academy" במקום שפגשה את בעלה לעתיד, האם נלסון. היא כשלה במבחן בד של הפקה של אווה ליגאליאן. לאחר מכן היא נרשמה ללימודים בבית ספר לתיאטרון של ג'ון מארי אנדרסון. היא נבחנה שוב לבית הספר לתיאטרון של ג'ורג' קיוקור. אף על פי שהיא לא הרשימה אותו, הוא נתן לה תפקיד בהצגה בברודוויי. במשך התקופה הזאת היא הופיעה בפילדלפיה, בוושינגטון ובבוסטון. באחת מהופעותיה, סוכן הוליוודי הציע לה לעבור אודישנים שם.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת (1930-1936)

היא עברה ביחד עם אימה להוליווד. היא נכשלה כבר באודישן הראשון שאליו היא ניגשה, אולם היא הצליחה להשיג תפקיד משני בסרט "The Bad Sister" ‏ (1931) למרות התנגדותו של הבמאי ויליאם ויילר. בנוסף, סרטה הבא "Seed" ‏ (1931) לא זיכה אותה בתפקיד משמעותי.
אחרי כמה חודשים שבהם היא שיחקה בשורה של סרטים כושלים, מפיקי "סרטי יוניברסל" רצו לסיים איתה את החוזה שעליו היא הייתה חתומה. ג'ורג' ארלייס ליהק אותה לסרטו "האיש שגילם את אלוהים" (1932) שזיכה אותה בביקורות מהללות. בעקבות כך היא חתמה חוזה באורך חמש שנים עם "האחים וורנר".
בשנת 1932 דייוויס נישאה להאם נלסון שסלד מהתקשורת ומתהילתה של אשתו. הוא התקומם על השוואות השכר בינו לבין דייוויס. והוא מנע ממנה לרכוש בית בהוליווד עד שהוא לא יוכל בעצמו לממן אותו. במהלך נישואיה עם נלסון היא הפילה מספר פעמים.
לאחר כ-20 סרטים בהם השתתפה, היא הופיעה בסרט "בכבלי אנוש" (1934) שזיכה אותו בביקורות מהללות על תפקידה הראשי. בסרט זה היא גילמה תפקיד של אישה מרושעת שהבליט את כישורי המשחק שלה. בנוסף היא זכתה להערכה רבה מצד עמיתה השחקן לסלי האווארד והבמאי ג'ון קרומוואל.
המגזין "לייף" הגדיר את הופעתה בסרט כטובה ביותר שנראתה על גבי האקרנים בארצות הברית. דייוויס קיוותה שאולפני "האחים וורנר" ילהקו אותה לתפקידים משמעותיים, אך היא התבדתה כאשר ג'ק וורנר סירב ללהק אותה לתפקיד ב"זה קרה לילה אחד" ובמקום זה ליהק אותה ל"עקרת בית" הלא מצליח. באותה שנה כשדייוויס לא קיבלה מועמדות לפרס אוסקר החל קמפיין במטרה לזכות אותה במועמדות שהובל על ידי השחקנית המועמדת לפרס מאותה שנה, נורמה שירר, והעיתון "The Hollywood Citizen News". לבסוף האקדמיה החליטה להעניק לה מועמדות לא רשמית לפרס.
הופעתה בסרט "מסוכנת" (1935) זיכה אותה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. למרות הזכייה בפרס, היא התייחסה אליו כפרס ניחומים כהגדרתה על הופעתה ב"כבלי אנוש". בסרטה הבא "היער המאובן" (1936) היא שיחקה לצד לסלי האווארד והמפרי בוגרט שקיבל את כל התהילה על הופעתו בסרט. במשך השנתיים הבאות היא שיחקה במספר סרטים שלא הצליחו לעורר הדים.
ביוגרפיה > בעיות משפטיות

דייוויס הייתה בטוחה שקריירתה נפגעה עקב הסרטים הבינוניים שבהם שיחקה באולפני "האחים וורנר". בעקבות כך, היא הסכימה לשחק בשני סרטים בבריטניה חרף העובדה שהיא הייתה בחוזה לאולפנים. היא ברחה לקנדה במטרה להימנע מעימותים משפטיים בארצות הברית. לבסוף היא הועמדה למשפט בבריטניה. התובע במשפט הציג אותה כילדותית ופזיזה והתקשורת הבריטית הציגה אותה באור שלילי. סנגורה של דייוויס טען שהיא נאלצת לשחק בתפקידים שלא מתאימים לה. בסיכום, דייוויס הפסידה במשפט ונאלצה לשוב להוליווד.
ביוגרפיה > ההצלחה באולפני "האחים וורנר" (1937-1941)

בשנת 1937 היא שיחקה בסרט "אישה מסומנת" שזיכה אותה בפרס פסטיבל הסרטים של ונציה. שנה לאחר מכן היא שיחקה בסרט "ג'זבל" שזיכה אותה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר השני שלה. במהלך צילומי הסרט היא ניהלה מערכת יחסים עם הבמאי ויליאם ויילר שאותו היא הגדירה כאהבת חייה. בעקבות הצלחתה, רבים סברו שהיא תלוהק לסרט "חלף עם הרוח" (1939) בתפקיד סקרלט או'הרה. בנוסף, התקיים סקר רדיו שבו היא זכתה לאהדת הקהל בבחירת התפקיד. "האחים וורנר" אמנם הציעו עסקת חבילה, שכללה את ארול פלין, בטי דייוויס ואוליביה דה הבילנד. אך דייוויס סירבה לשחק לצידו של פלין והמפיק דייוויד או. סלזניק לא ראה בה כמתאימה לתפקיד.
בעקבות הצלחתה של דייוויס ובעקבות חוסר הצלחתו של בעלה, האם נלסון, האחרון הגיש תביעה לגירושין מדייוויס באמתלה שהיא מנהלת רומן עם המפיק הווארד יוז.
בשנת 1939 במהלך צילומי הסרט "ניצחון אפל" היא רצתה לפרוש ממנו בעקבות גירושיה, אך המפיק האל ואליס שכנע אותה להמשיך בצילומים. הסרט זיכה אותה במועמדות נוספת לפרס אוסקר. באותה שנה היא הופיעה בשלושה להיטים; "המשרתת הזקנה" לצד מרים הופקינס, "ג'ארז" לצד פול מוני ו"חייהם הפרטיים של אליזבת ואסקס" לצד ארול פלין. הסרט האחרון היה הסרט הצבעוני הראשון שבו היא שיחקה והיא נאלצה לגלח את גבותיה כדי לגלם את אליזבת הראשונה.
במהלך השנים הללו נחשבה דייוויס כשחקנית הרווחית והמצליחה ביותר של "האחים וורנר". הסרט "כל זה וגן העדן גם" (1940) היה ההצלחה הכלכלית הגדולה ביותר שלה עד לאותה תקופה. באותה שנה הסרט "המכתב" הוגדר כסרט הטוב יותר לשנה זו על ידי המגזין "The Hollywood Reporter". באותה תקופה היא יצאה עם השחקן ג'ורג' ברנט. האחרון הציעה לה נישואין אך היא סירבה. בדצמבר 1940 היא התחתנה עם ארת'ור פארנסוורת' באריזונה.
בינואר 1941 היא נבחרה לעמוד בראש האקדמיה האמריקאית לקולנוע וכך הפכה להיות האישה הראשונה שהגיעה למעמד זה. ברם חברי האקדמיה לא היו מרוצים ממנה עקב רצונה לעשות שינויים קיצוניים. בעקבות כך היא התפטרה וז'אן הרשולט החליף אותה. באותה שנה היא שיחקה בסרט "השועלים הקטנים" שבו היא רבה עם במאי הסרט ויליאם ויילר. דייוויס קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר, אך לא שבה לעבוד יותר עם ויילר.
ביוגרפיה > מאמצי מלחמה וטרגדיה אישית (1942-1944)

בתחילת 1942, בעקבות המתקפה על פרל הארבור דייוויס עסקה בלמכור איגרות מלחמה. היא הופיעה לצד לנה הורן, את'ל ווטרס והאטי מקדניאל כחברת צוות הלבנה היחידה עבור גדודים של אפרו אמריקאים.
בעקבות הצעתו של ג'ון גארפילד, דייוויס הקימה מועדון ערב בשם "Hollywood Canteen" לאנשי צבא בעזרת ג'ק וורנר, ג'וול שטיין וקרי גרנט. דייוויס ציינה שזהו אחד מהישגיה הבולטים בחייה. בנוסף, היא קיבלה עיטור גבוה ממחלקת ההגנה של ארצות הברית עקב פועלה.
בשנת 1942 דייוויס שיחקה בסרט "ועתה, הנוסע" שזיכתה אותה בביקורות מהללות ומועמדות נוספת לפרס אוסקר. בתחילת שנות ה-40 היא שיחקה בסרטים הקשורים למלחמה כמו "שמור על הריין" ו"להודות לכוכבי המזל שלך" (שניהם בשנת 1943). באותה שנה היא השתתפה בסרט "מכר ישן" לצד מרים הופקינס. במהלך הסרט השתיים צברו טינה זו לזו.
באוגוסט באותה שנה בעלה, ארת'ור פארנסוורת', נפטר משבר בגולגולת. בעקבות כך דייוויס ניסתה לפרוש מהסרט "מר סקפינגטון" (1944) אך ג'ק וורנר שכנע אותה להישאר. במהלך צילומי הסרט היא שינתה דיאלוגים עם שחקנים וביקשה לערוך מחדש סצנות. דייוויס קיבלה ביקורות מעורבות לגבי הופעתה בסרט, אך בכל זאת היא קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר.
ביוגרפיה > דעיכת הקריירה (1945-1949)

בשנת 1945 דייוויס נישאה לויליאם גרנט שרי. באותה שנה היא ויתרה על תפקיד בסרט "מילדרד פירס" שזיכה את ג'ואן קרופורד בפרס אוסקר ושיחקה בסרט "התירס הירוק". אף על פי שמפיקי הסרט רצו שהדמות של דייוויס תהיה צעירה, האחרונה התעקשה לדבוק במקור ולהיות מבוגרת. הסרט זכה להצלחה כלכלית וביקורתית גדולה.
סרטה הבא "חיים גנובים" (1946) נעשה בהפקתה. הסרט קיבל ביקורות שליליות אך הכניס כ-2.5 מיליון דולר. בשנת 1947 משרד האוצר האמריקאי החשיב אותה לאישה המרוויחה ביותר בארצות הברית.
דייוויס ויתרה על תפקיד בסרט "נרדפת" (1947) שזיכה את קרופורד במועמדות לפרס אוסקר עקב היותה בהריון. באותה שנה היא ילדה את בתה, ברברה דייוויס שרי, ושקלה לפרוש מעולם הבידור. אך לאחר שיחסיה עם בעלה עלו על שרטון היא החליטה להמשיך בעבודתה.
במהלך השנים הבאות ויתרה דייוויס על תפקידים כמו רות' סוויר ב"מלכה אפריקאית" (1951). בשנת 1948 היא השתתפה בסרט "פגישה בחורף" לצד ג'ים דייוויס שנכשל בקופות. באותה שנה היא גם שיחקה ב"ג'ון ברידג'" שהיה הצלחה סבירה. שנה לאחר מכן היא שיחקה ב"מעבר ליער" שנקטל בביקורות. דייוויס לא רצתה לשחק בסרט אך ג'ק וורנר חייב אותה להישאר בסרט. כשיצא הסרט "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (1966) המשפט שדמותה של דייוויס אמרה ב"מעבר ליער" - "What a dump!" - שוחזר על ידי אליזבת' טיילור והפך לאחד המשפטים הידועים ביותר בתולדות הקולנוע.
ביוגרפיה > קריירה עצמאית (1949-1960)

לאחר פרידתה מבעלה, דייוויס נחשבה לשחקנית דועכת עד שהחליפה את קלודט קולבר שנפצעה בסרט "הכל אודות חוה" (1950), בו גילמה כוכבת תיאטרון ותיקה המרגישה ששחקנית צעירה מאיימת על מקומה. על משחקה זה היא זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל קאן. הסרט היה הצלחה כבירה וזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. בסט הסרט היא פגשה את מי שהפכה לחברתה הטובה, אן בקסטר, ואת בעלה לעתיד, גארי מריל. משפטה מהסרט - "Fasten your seatbelts, it's going to be a bumpy night." - נחשב לאחד מהציטוטים הידועים ביותר בתולדות הקולנוע.
באותה שנה היא התגרשה מבעלה, ויליאם שרי, והתחתנה עם מריל. מריל אימץ את ביתה והם עברו לבריטניה. בנוסף, הם אימצו ילדה נוספת בשם מארגוט. ביחד הם הצטלמו לסרט "רעל נוסף לאדם" (1951) שהיה כישלון חרוץ. למרות מועמדות נוספת לפרס אוסקר על תפקידה בסרט "הכוכבת", רבים טענו שהקריירה שלה עדיין בנסיגה.
בשנת 1952 היא הופיעה בתיאטרון לאחר שנים של היעדרות ממנו. דייוויס לא הייתה מרוצה מחזרתה לשם עקב חוסר ניסיונה בתחום זה. בנוסף, היא נותחה עקב דלקת העצם שבה היא לקתה. בתה, מארגוט, סבלה מנזק מוחי ונשלחה למוסד מיוחד. דייוויס ומריל החלו לריב ובתה ברברה שרי דייוויס העידה, שנים לאחר מכן, על התעללות מצד אימה.
במהלך שנות ה-50, דייוויס לא הצליחה לשחזר את הצלחתה הקודמת למרות כמה הצלחות סבירות באמצע העשור. בשנת 1960 היא התגרשה ממריל ושנה לאחר מכן אמה נפטרה. בסוף העשור היא ניסתה את מזלה בתוכניות טלוויזיה כגון "Wagon Train".
ביוגרפיה > חידוש הקריירה (1961-1970)

אחרי ניסיונות נוספים בתיאטרון כמו המחזה "ליל האיגואנה", דייוויס שיחקה בסרטו של פרנק קפרה "ניסים רבים" (1961) לצד גלן פורד ואן-מרגרט. שנה לאחר מכן היא שיחקה בסרט האימה "מה קרה לבייבי ג'יין?". דייוויס קיוותה לשחזר את הצלחת הסרט "פסיכו" (1960) של אלפרד היצ'קוק שהיה להיט. הסרט נהיה אחד הסרטים הכי רווחים לאותה שנה. בסרט זה היא ניהלה מערכת יחסים עוינת עם עמיתתה השחקנית ג'ואן קרופורד. על סרט זה קיבלה דייוויס את המועמדות העשירית והאחרונה ששלה לפרס אוסקר.
בשנת 1963 דייוויס שיחקה בפרק של הסדרה "פרי מייסון" במקום ריימונד בר שעבר ניתוח. בספטמבר 1962 היא פרסמה במגזין "וראייטי" הודעה היתולית שבה היא ביקשה עבודה כיוון שהיא מובטלת.
בשנת 1964 היא שיחקה בסרטים "מי קבר את הקבר שלי?" ו"להיכן שהאהבה נגמרה". באותה שנה היא שיחקה בסרט "שרלוט המתוקה" של רוברט אולדריץ' שרצה לאחד בין דייוויס לקרופורד מהסרט "מה קרה לבייבי ג'יין?". קרופורד החלה להצטלם לסרט אך עזבה את הסט בטענה שהיא חולה. אוליביה דה הבילנד החליפה אותה, לאחר שוויוויאן לי סרבה לתפקיד, סירוב אותו היא הסבירה לאחר שנים בחוסר רצון לעבוד עם דייוויס. הסרט היה הצלחה ענקית והיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר.
סרט זה החיה את הקריירה של דייוויס והיא החלה לשחק בסרטים בריטיים כמו "האומנת" (1965), "יום השנה" (1968) ו"חדרים מקושרים" (1970). בנוסף, היא ניסתה את מזלה בסדרת טלוויזיה שלא צלחה.
ביוגרפיה > קריירה מאוחרת (1971-1983)

בשנות ה-70 דייוויס שיחקה בשתי סדרות טלוויזיה שנכשלו עקב רייטינג נמוך. בנוסף היא שיחקה בתפקידי משנה בסרטים "קורבן שרוף" ו"היעלמותה של איימי" (שניהם בשנת 1976). בסרטים היא שיחקה לצד קארן בלק ופיי דאנאוויי בהתאמה. במהלך צילומי הסרטים היא כינתה אותן לא מקצועיות.
בשנת 1977 דייוויס קיבלה פרס מפעל חיים מהמכון הסרטים האמריקאי, וכך הפכה לאישה הראשונה שהגיעה להישג זה. באירוע קבלת הפרס השתתפו שחקנים ובמאים כמו ויליאם ויילר, ג'יין פונדה, הנרי פונדה, נטלי ווד ואוליביה דה הבילנד. הכרה זו עוררה מחדש את קריירתה והיא השתתפה במיני סדרה "הסוד האפל של בית הקציר" והסרט "מוות על הנילוס" המבוסס על ספרה של אגאתה כריסטי (שניהם בשנת 1978). היא קיבלה פרס אמי על משחקה לצד ג'ינה רולנדס בסרט טלוויזיה "זרים: סיפורה של אם ובת" (1979) ומועמדויות נוספות לפרס על תפקידיה ב"אמא לבנה" (1980) ו"גלוריה הקטנה... סוף טוב" (1982). בנוסף, היא שיחקה בשני סרטי דיסני; "החזרה מהר הקסמים" (1978) ו"תעלומה ביער" (1980).
בשנת 1981 הזמרת קים קארנס הוציאה סינגל בשם "Bette Davis Eyes" שתיאר את השחקנית. הסינגל הפך ללהיט ושהה תשעה שבועות לא רצופים במקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי. השיר עצמו הוקלט לראשונה בשנת 1974 על ידי הזמרת ג'קי דה שאנון שגם הייתה אחת מכותבות השיר. דייוויס המשיכה לשחק בפרויקטים בטלוויזיה. בשנת 1983, היא קיבלה את פרס הקריסטל של אגודת הנשים בסרטים של לוס אנג'לס.