stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולטר הוול
ביוגרפיה > נעורים

הוול נולד ב-2 בינואר או ב-25 במרץ 1904 כבנם היחיד של אנטון הוול ואלזה פריין פון לינדנפלס, בקלן שבחבל הריין, הקיסרות הגרמנית, שם ניהל אביו מפעל קקאו. ב-1913 נפטר אביו בעודו בן תשע, והותיר את אמו לנהל את המפעל במקומו. כעבור מספר שנים, ב-1920, הצטרף הוול למפלגה הנאצית, ונחשב לאחד מחבריה המוקדמים ביותר, ככל הנראה בין המאתיים או השלוש מאות הראשונים.
הוא למד ברילגימנסיום (אנ') שבקלן וסיים את האביטור (אנ') שלו בהצלחה במרץ 1923. לאחר תקופת התמחות בת שישה חודשים בחברה להנדסת מכונות, עבר למינכן שבבוואריה והחל ללמוד הנדסה תעשייתית באוניברסיטה הטכנית של מינכן בסמסטר החורף של אותה שנה.
לאחר תחילת לימודיו באוניברסיטה הצטרף לסטוסטרופ היטלר, ענף של השטורמאבטיילונג אשר פעל תחת המפלגה הנאצית, ולקח חלק בפוטש במרתף הבירה, תוך כדי שהוא נושא דגל המעוטר בצלב קרס לצדו של היינריך הימלר בן העשרים ושלוש. עם הרשעתו של היטלר נידון הוול לעונש מאסר של שנה ושלושה חודשים, וכן לקנס בגובה שלושים גולדמרקים, באשמת סיוע לבגידה. הוא ריצה מספר חודשים בכלא לנדסברג לצדו, שם אף התנדב לשמש כמשרתו האישי, אולם ב-30 בדצמבר 1924 הומתק עונשו מאחר שעדיין היה צעיר, והוא שוחרר.
בשלהי 1925 הפך למתמחה בחברת מסחר בהמבורג, ולאחר מכן נסע לשנה בממלכה המאוחדת לצורך לימוד השפה אנגלית. מאוחר יותר נסע לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים בתור עובד ואיש מכירות של חברת מטעים בריטית, המטעים האנגלו-הולנדים בג'אווה, כיום באינדונזיה. ביוני 1933 הצטרף למפלגה הנאצית המקומית וסייע להתפתחותה הפוליטית יחד עם גרמנים נוספים ששהו במקום. עד ל-1937 הקימה המפלגה שלוחות בג'קרטה, באנדונג, סמראנג, סורביה, מדן, פדנג ומקאסאר.
ביוגרפיה > חיים אישיים

הוול תואר כאדם גבוה, ביישן, נעים מזג וחברתי, אם כי לא אינטליגנט במיוחד, והיה מכונה "סורבאיה וולי" בקרב חבריו. כאשר אחותה של אווה בראון, גרטל (אנ'), נכנסה להריון מחוץ למיטת הנישואים, פתח היטלר בחיפוש אחר בעל מתאים; תחילה שקל לבחור בהוול, אשר היה רווק באותה העת, אולם לבסוף נמלך בדעתו והטיל את המשימה על שוצשטאפל-גרופנפיהרר הרמן פגליין. מאוחר יותר הופנה הוול באופן דיסקרטי לכיוונה של אילזביל טודט, בתו של פריץ טודט, אותה כינה היטלר ”ילדה יפהפייה”, אולם הוול לא השתכנע.
כעבור כמה שבועות, ב-12 ביולי 1944, נישא לאליזבת "בלונדי" בלנדה בברכטסגאדן. בלנדה, חברתו הטובה של פגליין, הייתה אחות בשירות הצלב האדום אשר טיפלה בהוול מספר חודשים קודם לכן, לאחר ששרד תאונת התרסקות מטוס ב-21 באפריל 1944 בה נהרג גנרל הנס-ולנטין הובה.
מרטין בורמן, מזכירו הפרטי של היטלר, אשר פעל באופן אקטיבי ותחרותי בכדי למנוע מבכירים אחרים גישה לאוזנו של הפיהרר, לא ראה בהוול איום, ואף עודד את התקרבותם זה לזה, הודות להשפעתו המרגיעה של הוול על היטלר. הוול היה ידוע בכך שנהג לטפל במצבים עמם לא הצליח היטלר להתמודד. בעצמו אמר כי תפקידו כמתווך בין ריבנטרופ ובין היטלר דרש ממנו ”טקט של קלמנטינה ועבודת רגליים של אדם הרוקד בין ביצים”. כאשר ריבנטרופ התקשר לקנצלריה וביקש לשוחח עם הוול, נהג היטלר לעמוד לצדו לאורך כל השיחה ולהכתיב לו אמירות אבסורדיות בניסיון להתבדח על ריבנטרופ.
גנרל היינץ גודריאן העיד על הוול כ”בדחן מוצלח, ואדם שידע כיצד להקשיב”. חברי המעגל הפנימי של היטלר העידו על הוול כי היה מסוגל, בניגוד לבכירים נאצים אחרים, להישאר ער וקשוב במהלך המונולוגים הארוכים של הפיהרר אשר עסקו בנושאים שונים כגון אנטישמיות.
טראודל יונגה תיארה את הוול כאדם נחמד, אשר צחוקו הלבבי היה מלא בשמחה שהדביקה את כל הסובבים אותו. כמו כן כתבה כי נראה צעיר מדי לדרגתו הבכירה, על אף שהפך לפופולרי מאוד בזכות קסמו האישי. הוא התגורר במשך שנים רבות בהודו וסיפר ”הרבה סיפורים משעשעים” מאותה תקופה. לדבריה, נהג היטלר להתבדח על חשבונו, אם כי תמיד ברוח טובה, ולא במטרה להעליבו.
מלצר בברלין תיאר את הוול בתור ”הטיפוס שתמיד ידע כיצד להשיג שולחן טוב על ידי מתן טיפ מראש. אני זוכר שהוא התעקש לאכול לבבות ארטישוק עם בשר הצבי שלו. הוא היה מאוד מוצלח בהפגנת מעין חברותיות אשר אינה בדיוק אמיתית אלא אם כן היא גם מאולצת”.
העיתונאי האמריקאי ג'יימס. פי אודונל תיאר את הוול כאדם שזכה למקום בשורה הראשונה של ההיסטוריה, אולם היה נטול האינטלקט הדרוש בכדי להבין זאת.
ביוגרפיה > גרמניה הנאצית

לאחר שנים רבות בגלות, ובעקבות מסע בן ארבעה חודשים במדינות המזרח הרחוק, שב הוול לגרמניה במרץ 1936 והצטרף למשרד החוץ של המפלגה הנאצית. הוא התקבל לשירות הדיפלומטי של גרמניה ונשלח לתקופה קצרה בספרד. לאחר מכן מונה לראש המחלקה הממונה על מזרח אסיה, וכמו כן שימש כראש המחלקה הכלכלית של המשרד, וכנציג מטעם המפלגה אל מול ענף המסחר ההולנדי-סיני בג'אווה. ב-1937 שימש כראש מחלקת דוברי האנגלית במשרדו של יואכים פון ריבנטרופ, ובפברואר 1938 מונה לראש הלשכה של ריבנטרופ. ביוני מונה ליועץ יחסי חוץ מדרגה ראשונה. באותה שנה הפך לקצין הקישור הרשמי של הרייך ושל הפיהרר. ב-15 במרץ 1939 תיאם את מפגשו של היטלר עם נשיא צ'כוסלבקיה אמיל האכה לאור פירוקה של המדינה לכדי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, ובאפריל אותה שנה החל לשמש כיועץ-מרצה לענייני חוץ. החל ממרץ 1940 שימש כשגריר מיוחד או שגריר לעניינים מיוחדים, ומ-1943 כמזכיר המדינה.
הוול טיפס במהרה במעלה סולם הדרגות. ב-12 ביולי 1937 הוענקה לו דרגת השטורמבאנפיהרר, כעבור שנה דרגת השטנדרטנפיהרר, ולאחר מכן דרגה נוספת מדי שנתיים, דרגת האוברפיהרר ב-1940 ודרגת הבריגדפיהרר ב-9 בנובמבר 1942.
עם מינויו לשגריר מיוחד הפך הוול לגורם המקשר העיקרי שבין ריבנטרופ לבין היטלר, ובאותה תקופה שבה חברותם הישנה לכנה. הוול העביר את מרבית שנות המלחמה מבלי שדאג לבנות לעצמו קורות חיים רשמיים, ופעם אחת אף הציג את עצמו בתור ”השגריר של שום מקום”.
בשנות המלחמה המאוחרות, כאשר החל היטלר להתרחק מריבנטרופ, שימש הוול כיועצו הבכיר לענייני חוץ, ואף הצטרף למעגלו הפנימי. עם התקרבותן של בעלות הברית ללבו של הרייך, ולאחר שהחליט היטלר לעזוב את מאורת הזאב בפרוסיה המזרחית לטובת הפיהררבונקר שמתחת לגני לשכת קנצלר הרייך בברלין, הצטרף אליו הוול יחד עם שאר בני לווייתו.
חברי המעגל הפנימי של היטלר אשר שרדו את המלחמה העידו כי הוול זכה במשרתו הודות למעורבותו ארוכת השנים במפלגה הנאצית, וכן מפני שהיה חברו הקרוב של הפיהרר. טראודל יונגה, מזכירתו האישית של היטלר, תיארה בזיכרונותיה את הוול כמעין מייג'ורדומו (אנ') של היטלר. לדבריה, היה אחראי על משק הבית של הפיהרר, דאג לשמירת השלום בין בכירי המשרות האזרחיות ובין קציני הצבא, ופיקח על הקשרים הרומנטיים שבין שני המינים בקרב חוג מקורביו של היטלר.
ביוגרפיה > מוות

הוול היה אחד הבודדים מבין דיירי הבונקר אשר חזו בשריפת גופותיהם של אדולף היטלר ואווה בראון לאחר התאבדותם. לפני מותו כינס היטלר את הוול יחד עם יוזף גבלס, מרטין בורמן, ארתור אקסמן, יוהאן רטנהובר, לודוויג שטומפפגר, ואוטו גנשה, והביע את משאלותיו האחרונות בנוגע לשריפת גופתו. מוקדם יותר השתתף הוול בחתונתם של היטלר ובראון, וכמו כן הצטרף לטקס הפרידה האחרון שערך הזוג הטרי לפני עזיבתו.
עד להתאבדותו של היטלר ב-30 באפריל 1945 נותר הוול במעגלו הפנימי והקרוב ביותר. בתור אחד האנשים המעטים שנותרו לצדו עד הסוף, נודע כי ניסה לעודד את היטלר בשעותיו האחרונות. הוא היה מבין האנשים האחרונים אשר שוחחו עמו; היטלר עודד אותו להתאבד בעצמו, והזהיר אותו שאם ייתפס בידי הצבא האדום יעבור מסכת עינויים ו”יוצג לראווה בגן החיות במוסקבה” או ב”מוזיאון שעווה”. היטלר העניק לו כמוסת ציאניד ואקדח מסוג וולטר 7.65 (אנ'), וביקש ממנו להישבע שיהרוג את עצמו בטרם ירשה לעצמו להילכד בידי הסובייטים.
לאחר התאבדותו של היטלר עזב הוול את הפיהררבונקר יחד עם קבוצה קטנה שהוביל השוצשטאפל-בריגדפיהרר וילהלם מונקה, אשר תכנן לפרוץ החוצה דרך עמדת הצבא הגרמני, שהיה ממוקם ברחוב פרינזנלי. הוול סבל מלחץ פסיכולוגי כבד באותו הזמן, ולדבריה של טראודל יונגה, נראה מבולבל מאוד מאז מותו של היטלר, ולא הצליח לקבל החלטות מכל סוג, ולו הפשוטות ביותר.
הקבוצה התקדמה לאורך מנהרות הרכבת התחתית של ברלין, אך לאחר שמסלולם נחסם נאלצה לעלות לפני השטח, והצטרפה לקבוצה נוספת בת מאות גרמנים ואנשי צבא אשר חיפשה מקלט במבשלת שולטהייס-פצנהופר. לאחר שהגיעו למקום ב-2 במאי 1945, העיר הוול כמה הערות אשר העידו על כוונתו להרוג את עצמו.
על אף מאמציו של דוקטור ארנסט גונתר שנק (אנ'), אשר ניסה להניע אותו מכך בלהט לאורך שיחה ארוכה מאוד, התאבד לבסוף הוול באותה הדרך עליה המליץ דוקטור ורנר הזה (אנ') להיטלר, קרי נשיכת כמוסת ציאניד תוך כדי ירייה בראש, שניהם בעת ובעונה אחת. לדברי שנק, היה הוול מותש רגשית ופיזית כאחד, גורמים אשר ככל הנראה השפיעו על החלטותיו ופעולותיו באותה העת. בתגובה לשאלותיו על מצבו הנפשי של היטלר בימיו האחרונים השיב לו הוול, ”היטלר היה שחקן שהגשים את עצמו.. לקראת הסוף, הוא היה פחות המנהיג, הפיהרר, ויותר אדם אשר נתלה מחוטי המציאות ככל שהיא התקדמה לאיטה.. כאשר אני מסתכל לאחור על הרגעים הללו, מכה בי העובדה שהיטלר היה שקוע בפאר של משימתו, הבנה שבמצבו הנוכחי דאז התמוססה לכדי רחמים עצמיים. כאשר האלה נמסיס החלה לנקום בו על גאוותו, הוא איבד את האומץ שלו”.
תרבות

בסרט היטלר: עשרת הימים האחרונים (אנ') בבימויו של אניו דה קונסיני (אנ') מ-1973 גילם השחקן ג'ון סבידנט (אנ') את דמותו של וולטר הוול.
בסרט הנפילה בבימויו של אוליבר הירשביגל (אנ') מ-2004 גילם השחקן אלכסנדר הלד (אנ') את דמותו של וולטר הוול.
לקריאה נוספת

| עברית | English / Deutsch |
| --- | --- |
יואכימסטלר, אנטון; ימיו האחרונים של היטלר: האגדות, הראיות והאמת; הוצאת ברוקהמפטון, לונדון, 1999 (מסת"ב: 978-1-86019-902-8): Joachimsthaler, Anton; The Last Days Of Hitler: The Legends, the Evidence, the Truth; Brockhampton Press, London, 1999 (ISBN 978-1-86019-902-8)
יונגה, טראודל; מולר, מליסה; עד השעה האחרונה: מזכירתו האחרונה של היטלר; הוצאת ארקייד, 2004 (מסת"ב 978-1-55970-728-2): Junge, Traudl; Müller, Melissa; Until The Final Hour: Hitler's Last Secretary; Arcade Publishing, 2004 (ISBN 978-1-55970-728-2)
פי. אודונל, ג'יימס; הבונקר; הוצאת דה קאפו, ניו יורק, 1978 (מסת"ב 0-553-13248-2): P. O'Donnell, James; The Bunker; Da Capo Press, New York, 1978 (ISBN 0-553-13248-2)
זנטנר, כריסטיאן; בדורפטיג, פרידמן; אנציקלופדיית הרייך השלישי; הוצאת מקמילאן, ניו יורק, 1991 (מסת"ב 0-02-897500-6): Zentner, Christian; Bedürftig, Friedemann; The Encyclopedia Of The Third Reich; Macmillan, New York, 1991 (ISBN 0-02-897500-6)
פצצה מונחית

פצצה מונחית (הידועה גם כפצצה חכמה) היא פצצה (בדרך כלל פצצת שימוש כללי) עליה מורכבת ערכת הנחיה הכוללת מחשב טיסה או חיבור למחשב המטיל וסנפירי זנב מתמרנים שבאמצעותם היא מתקנת את מסלולה וגולשת למטרה.
יצירת תחמושת מונחית מדויקת הביאה לשינוי רטרואקטיבי של שמות של פצצות ישנות יותר ל"פצצות מטומטמות" (Dumb bomb).
ספייס 2000
מטוס F-15E מטיל פצצה מונחית מסוג GBU-28
תכולה

פצצה מונחית מורכבת משני חלקים:
תכולה > ראש ביות

פצצות מונחות נושאות מערכת הנחיה שבדרך כלל נשלטת ממכשיר חיצוני.
תכולה > ראש ביות > הנחיה מרחוק

הגרמנים היו הראשונים שהציגו תחמושת מדויקת (PGMs) בלחימה, תוך שימוש בפצצה מונחית פריץ X כדי לתקוף בהצלחה את ספינת הקרב האיטלקית "רומא" בספטמבר 1943. בשנות ה-60, הפצצה האלקטרו-אופטית הוצגה מחדש. הם היו מצוידים במצלמות טלוויזיה וסנפירים שבאמצעותם ינווט הפצצה עד שתתפצץ על המטרה. פצצות המצלמות שידרו "מבט עין של פצצה" של המטרה בחזרה למטוס שולט. לאחר מכן, מפעיל במטוס זה שידר אותות בקרה לסנפירים הניתנים לכיוון שהוצמדו לפצצה.
תכולה > ראש ביות > לייזר

בשנת 1962, צבא ארצות הברית החל במחקר על מערכות הנחיית לייזר ועד 1967 חיל האוויר האמריקאי ערך הערכה תחרותית שהובילה לפיתוח מלא של הפצצה הראשונה בעולם מונחית לייזר. כל הפצצות הללו פועלות במידה רבה באותו אופן, תוך הסתמכות על כך שהמטרה תהיה מסומנת על ידי מסמן מטרות לייזר על הקרקע או על כלי טיס. יש להם את החיסרון המשמעותי שהם לא שמישים במזג אוויר גרוע שבו לא ניתן לראות את תאורת המטרה, או שבו לא ניתן להשיג מציין יעד ליד המטרה. מייצב הלייזר שולח את האלומה שלו בסדרה של פולסים מוצפנים כך שלא ניתן לבלבל את הפצצה בלייזר רגיל, וכך גם מספר כוננים יכולים לפעול בסמיכות סבירה.
תכולה > ראש ביות > GPS

הלקחים שנלמדו במהלך מלחמת המפרץ הראשונה הראו את הערך של תחמושת מדויקת, אך הם גם הדגישו את הקשיים בשימוש בהם - במיוחד כאשר הראות של הקרקע או המטרה מהאוויר נפגעה. בעיית הראות הלקויה אינה משפיעה על כלי נשק מונחי לוויין כגון JDAM העושים שימוש במערכת ה-GPS לצורך הנחיה.
ניתן להשתמש בנשק זה בכל תנאי מזג האוויר, ללא כל צורך בתמיכה קרקעית. מכיוון שניתן לשבש את ה-GPS, מערכת ההנחיה חוזרת לניווט אינרציאלי במקרה של אובדן אות GPS. ניווט אינרציאלי פחות מדויק באופן משמעותי.
מערכות הנחיה לווייניות צבאיות נוספות כוללות את גלונאס (רוסית), גלילאו (אירופאית), BeiDou (סינית), IRNSS (הודית) ומערכת לוויין אזורית קוואזי-זניט יפנית.
תכולה > חומר הנפץ

פצצות חכמות מחולקות לשני סוגים סוג אחד הוא פצצה עם מערכת הנחיה מובנית והסוג השני הוא פצצה ועליה מרכיבים מערכת הנחיה כגון פצצות סימן 80 ומערכת ההנחיה ספייס.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה, פריץ X שהוזכר לעיל שימש בלחימה על ידי גרמניה הנאצית נגד ספינות, כפי שחיל האוויר של ארצות הברית עשה עם פצצת Azon (אנ') בפגיעה בגשרים ובמטרות אחרות שקשה לפגוע בהן, הן במערב אירופה והן בורמה. מאוחר יותר, ועדת המחקר הלאומית להגנה של ארצות הברית פיתחה את ה-VB-6 Felix, שהשתמש באינפרא אדום כדי להתבית על ספינות. בזמן שהוא נכנס לייצור ב-1945, הוא מעולם לא היה מבצעי.
היסטוריה > מלחמת וייטנאם

השימוש המסיבי הראשון בפצצות חכמות היה בשנים האחרונות של מלחמת וייטנאם חיל האוויר האמרקאי השתמש בהן מכיוון שהעולם הפך לפחות סובלני לנפגעים אזרחיים, ומכיוון שניתן היה לפגוע במטרות קשות (כגון גשרים) ביעילות במשימה אחת; גשר Thanh Hoa ("הלסת של הדרקון") למשל הותקף שוב ושוב עם פצצות כבידה ללא תוצאות. רק יעף הפצצה אחד עם פצצות מונחות, הצליח להרוס את הגשר.
היסטוריה > מלחמות המפרץ

השימוש הראשון בקנה מידה גדול בנשק חכם הגיע ב-1991 במהלך מבצע סופה במדבר כאשר הם שימשו את כוחות הקואליציה נגד עיראק. למרות זאת, רוב התחמושת שהוטלה באוויר במלחמה ההיא הייתה "מטומטמת", אם כי האחוזים מוטים בגלל השימוש הרב בפצצות מצרר שונות (לא מונחות).
ראו גם

GBU-8
GBU-15
GBU-28
GBU-43
פצצת SDB
קאסד
JDAM
MOP
SPICE (רפאל מערכות לחימה מתקדמות)
הערות שוליים

↑  ניצן סדן, הטיפשה, החכמה והחבית: כך נולדה הפצצה האווירית, באתר כלכליסט, 5 בנובמבר 2021
↑  שי לוי, ‏הארסנל שמאפשר לחיל האוויר לתקוף בסוריה, באתר ‏מאקו‏, 12 במאי 2017
↑  יואב זיתון, קטלנית ומדויקת: צפו בפצצה החדשה נגד משלוחי הנשק, באתר ynet, 6 במרץ 2022
↑  ניצן סדן, הדרקון של טאן הואה: הגשר שהפיל את חיל האוויר האמריקאי, באתר כלכליסט, 7 בנובמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10675827 
מטוס F-35 מטיל פצצה מונחית לייזר
פגיעת פצצת GBU-39 בדיר תת-קרקעי
פצצת BAT מונחית אמריקאית
זכויות להט"ב בפרו

| --- | --- |

פרו
 מעמד בחוק:  חוקי מאז 1924
 טרנסג'נדריות:  ישנה הכרה בשינוי מגדר, אין חיוב להעברת ניתוח להתאמה מגדרית
 שירות צבאי:  לסביות, הומואים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת
 הגנה מפני אפליה:  הגנה מוחלטת מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית
 זכויות משפחה
 הכרה בזוגיות חד־מינית:  אין הכרה בזוגיות חד מינית (מוצע) אם כי נישואים חד-מיניים אשר בוצעו בחו"ל מוכרים
 אימוץ:  אין הכרה באימוץ על ידי זוגות חד מיניים, יחידים רשאים לאמץ ללא קשר לנטייה מינית
 
 הצבעה על הצהרת האו"ם:  בעד
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בפרו מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית בקרב מבוגרים בהסכמה חוקית בשטחי המדינה מאז 1924. עם זאת, משקי בית בראשם זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
בינואר 2017 נכנס לתוקף צו שהוציא הנשיא פדרו פבלו קוצ'ינסקי האוסר על כל צורות של אפליה ופשעי שנאה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית. באפריל 2019, הורה בית המשפט החוקתי האחד-עשר של בית המשפט העליון לצדק בלימה לרשום את הנישואים החד-מיניים של סוזל פאראדס וגרייס אלחובין, שנישאו ב-2016 במיאמי.
הומוסקסואליות בפרו העתיקה הוגדרה כנושא שבשגרה בעת תרבות המוצ'ה בין השנים 700–1000 לספירה אם כי לאחר כיבושם של הספרדים הנוצרים והחלתה של ההאינקוויזיציה הספרדית, נחקקו חוקים המטילים על "מעשי סדום" עונש מוות בעוד חוקים שנועדו להגן על "המוסר הציבורי", כגון סעיף 183 לחוק העונשין על "תערוכות ופרסומים מגונים", שימשו גם נגד לסביות והומואים. יחסה של החברה להומוסקסואלים היה בדרך כלל עוין ועדיין מושפע מהכנסייה הקתולית, אם כי מאז שנות ה-80, ייסוד הארגון "Movimiento Homosexual de Lima" חולל שינויים באופן שבו התייחסה התקשורת להומוסקסואליות. במהלך מצעד הגאווה הראשון של הבירה לימה בשנת 2002, רוב המפגינים לבשו מסכות בדומה למצעדים הראשונים במדינות השכנות ארגנטינה וקוסטה ריקה כדי להימנע מרדיפות הציבור. במהדורתו בשנת 2017, משך מספרי שיא של משתתפים בו לקחו חלק פוליטיקאים בולטים.
היסטוריה

| --- | --- |
 :  ראו גם – הומוסקסואליות בפרו העתיקה
תרבות המוצ'ה (100–700 לספירה) לא התייחסה להומוסקסואליות באופן שלילי או נשאה עמדות מזלזלות נגדה בעוד כ-40% מהקרמיקה של מוצ'ה (ואקוס) מתארת יחסים הומוסקסואלים בין נשים לסביות וגברים הומואים. באופן דומה, תרבות צ'ימור (900–1470 לספירה) לא ראתה הומוסקסואליות בצורה שלילית, בעוד קרמיקת צ'ימור גם כן בדומה למוצ'ה, המתארת פעילות הומוסקסואלית קיימת עד היום. עם זאת, רבים מהקרמיקה והחפצים הללו הושמדו על ידי הספרדים הנוצרים שראו בהם כ-"בלתי מוסריים". אנשי האיימרה ראו בהומוסקסואלים כ-"יצורים על טבעיים ושמאנים בעלי יכולות קסם".
התפיסה של אימפריית האינקה לגבי הומוסקסואליות אינה ברורה והיא נושא לוויכוח מתמשך. רוב התיעוד המודרני על בני האינקה נובע מהאינקוויזיציה הספרדית, שהכניסה את הנצרות לפרו ולאמריקה הדרומית וראתה הומוסקסואליות כחוטאת. על פי מקורות מסוימים, הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג היו נסבלים ב-"מעשי פולחן", שהתקיימו בדרך כלל בטקסים דתיים ובמקדשים. "קוואריווארמי" היו שאמאנים הלובשים בקרוס-דרסינג, שהוטל עליהם לבצע טקסים לכבודו של "צ'וקי צ'ינצ'אי", אל יגואר דו-מגדרי. גברים נשיים נקראו על ידי בני האינקה כהואלמיסוסו ("hualmishcu") או וארמינצ'ו ("warminchu"). נראה שמערכות יחסים לסביות זכו להערכה רבה על ידי חברת האינקה. לסביות אשר היו ידועות בכינוין הולג'ושטה ("holjoshta") נהנו מפריבילגיות רבות ואף יכלו להשתתף בקרבות.
זנות של גברים ונשים הייתה קיימת גם באימפריית האינקה. זונות זכו ליחס בוז, נשים לא הורשו לדבר איתן, אחרת הן היו מגולחות בפומבי, וגברים נשואים שניהלו איתן יחסי מין היו נענשים בקשירת ידיהם ורגליהם ולאחר מכן נשפטו על ידי משפחת נשותיהם. למרות זאת, נראה שהן זכו להערכה רבה על ידי צעירים לא נשואים. זונות גברית, יוחסה עם זכויות יתר מסוימות בעוד אנשים אשר עסקו בה חיו במקדשים עם הנשים והתלבשו בבגדים, ונאהבו במיוחד על אצילים. פרנסיסקו דה טולדו וספרדים נוספים "נחרדו" לגלות שהומוסקסואליות וקיום יחסי מין לפני נישואים היו בשגרה על ידי בני האינקה עם הגעתם במאה ה-16. לאחר נפילת אימפריית האינקה ב-1572, הספרדים הנהיגו עונש מוות על "מעשה סדום" אשר כלל בין היתר פעילות הומוסקסואלית.
מעמד בחוק

בין 1836–1838, חוק העונשין של בוליביה, שהוטל על ידי הגנרל אנדרס דה סנטה קרוז עם הקמת הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית, לא אסר במפורש פעילות הומוסקסואלית.
החוק הפלילי הראשון של פרו, שאושר ב-1863, כלל "מעשי סדום" כמעשה פלילי. על פי סעיף 272, אדם אשר ביצע מעשה סדום ישלח למאסר, עם אותם עונשים המוטלים על מבצעי פשעים הקשורים לאונס על פי חוק.
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הפכה לחוקית מאז חקיקת חוק העונשין משנת 1924. גיל ההסכמה בפרו השתנה מספר פעמים במהלך השנים האחרונות, והיה נתון לוויכוח פוליטי, אך כיום נקבע ל-14, עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד, בהתאם לחוק מ-2012 החלטה של בית המשפט החוקתי של פרו.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות > איחודים אזרחיים

ב-26 ביולי 2010, הודיע חבר הפרלמנט חוסה ורגאס ממפלגת השלטון ברית המהפכה האמריקאית הפופולרית כי יגיש הצעת חוק המאפשרת הכרה באיחודים אזרחיים. אולם בתחילת 2011 נדחתה הצעת החוק בוועדת המשפטים משום שחלק מחבריה סברו כי יהיה צורך לשנות את החוקה על מנת לאשר את החוק.
לפני הבחירות הכלליות בפרו ב-2011, שניים מהמועמדים לנשיאות, קייקו פוחימורי ואלחנדרו טולדו, הביעו את תמיכתם באיחודים אזרחיים עבור זוגות חד מיניים, אך אף אחד מהם לא נבחר. הזוכה בבחירות, אויאנטה אומאלה, הצהיר כי הוא מתנגד להכרה משפטית בזוגות חד מיניים. באפריל 2014, המחוקק קרלוס ברוס קיבל עצומה שנחתמה על ידי כ-10,000 אנשים בעד התרת איחוד אזרחי לזוגות חד מיניים. ברוס, שהציע את השינוי בחוק בספטמבר 2013, הביע את תקוותו שהוא "יקל על האפליה איתה מתמודדים תושבי הלהט"ב הפרואנים".
הצעת החוק הייתה אמורה לעלות לדיון ב-7 באפריל בפני ועדת המשפטים וזכויות האדם, אך בסופו של דבר נדחתה עד לאחר חג הפסחא. ביוני 2014 נדונו בקונגרס מספר הצעות חוק המעניקות צורות שונות של הכרה. לאחר הדיון, הפוליטיקאי ברוס, שהצהיר במאי 2014 קודם לכן בפומבי שהוא הומוסקסואל, החליט שיש להצביע על הצעת החוק האזרחית המקורית שלו המעניקה לזוגות חד מיניים זכויות מקיפות יותר, בנפרד מההצעות האחרות, הצעת החוק המאפשרת הכרה במערכות יחסים חד-מיניות אשר הייתה אמורה להידון במושב הפרלמנט הבא, שהחל באוגוסט, אם כי הדיון נדחה בסופו של דבר פעם נוספת.
באמצע דצמבר 2014, במהלך השבוע האחרון של שנת החקיקה 2014, הוכרז כי הצעת החוק תהיה הדבר הראשון על סדר היום של הממשלה במושב הפרלמנטרי החדש, שהחל בתחילת מרץ 2015. ב-10 במרץ נדחתה הצעת חוק האיחוד האזרחי של ברוס בהצבעה של 7–4 עם 2 נמנעים ו-2 היעדרויות בוועדת המשפטים. סנאטור אחד קרא לקונגרס לשקול מחדש את הצעת החוק וההצעה הייתה אמורה להצביע ב-17 במרץ, אך הישיבה הושעתה עקב חוסר נוכחות של סנאטורים. על סדר היום עמדה גם הצעה חלופית בשם "איגוד סולידארי" אשר הייתה אמורה להצביע בתוך שבועיים, אם כי הישיבה מעולם לא התממשה. ב-14 באפריל 2015, הצעת החוק נגנזה רשמית על ידי ועדת המשפטים לאחר שקיבלה שני קולות בלבד בעד במהלך בחינתה מחדש.
חברי הקונגרס ברוס ואלברטו דה בלאונדה, ממפלגת הימין-מרכז פרואנים עבור שינוי, הציגו מחדש הצעת חוק להכרה באיחוד אזרחי בקונגרס בסוף נובמבר 2016. הצעת החוק נושאת את חתימותיהם של פוליטיקאים שונים, בהם ג'ינו קוסטה, סרג'יו דאווילה, ויסנטה זבאלוס, אנה מריה צ'וקוואנקה, גידו לומברדי, ג'נט סאנצ'ז אלווה, חואן שפוט וסגנית הנשיא מרסדס אראוז. המועמד לנשיאות פדרו פבלו קוצ'ינסקי הודיע על תמיכתו באיחודים אזרחיים עבור זוגות חד מיניים במהלך הקמפיין שלו לנשיאות.
ב-8 באוגוסט 2020 קבע משרד הכלכלה והאוצר כי בני זוג של זוגות חד מיניים של עובדי שירותי בריאות זכאים לקבל הטבות בירושה.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות > נישואים חד מיניים

ב-14 בפברואר 2017 הוגשה בקונגרס הפרואני הצעת חוק המאפשרת הכרה בנישואים חד מיניים. הצעת החוק בחסות אינדירה הוילקה, מריסה גלאב, טניה פאריון טארקי, אלברטו קינטנילה, מנואל דמרט, הוראסיו זבאלוס, מרקו ארנה ואדגר אוצ'ואה ממפלגת החזית הרחבה ואלברטו דה בלאונדה, גווידו לומברדי וקרלוס ברוס ממפלגת פרואנים עבור שינוי. הוילקה הצהירה כי החקיקה לא עוסקת ב-"יצירת הכרה משפטית אד-הוק לזוגות חד מיניים אלא עבור הרחבת את שוויון הזכויות לא יותר ולא פחות מזה". ההצעה מבקשת לשנות את סעיף 234 של הקוד האזרחי כדי להגדיר נישואים כ-"איחוד המוסכם מרצון על ידי שני אנשים בעלי יכולת חוקית לעשות זאת".
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן פרו) מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא. הפסיקה, שקבעה תקדים מחייב למדינות רבות באמריקה הלטינית, קובעת כי,
"המדינה חייבת להכיר ולהבטיח את כל הזכויות הנגזרות מקשר משפחתי בין בני אותו המין בהתאם להוראות הסעיפים 11.2 ו-17.1 של האמנה האמריקאית. (...) בהתאם לסעיפים 1.1, 2, 11.2, 17 ו-24 של האמנה האמריקאית, יש צורך להבטיח גישה לכל הדמויות הקיימות במערכות המשפט המקומיות, לרבות הזכות להינשא. (...) להבטיח את ההגנה על כל הזכויות של משפחות שנוצרו על ידי זוגות חד מיניים, ללא אפליה ביחס לאלו המורכבות על ידי זוגות הטרוסקסואלים".
ב-11 בינואר, נשיא בית המשפט העליון של פרו ויו"ר מערכת המשפט במדינה, דוברלי רודריגז, הצהירו שעל פרו לציית לפסיקה. ב-29 בינואר 2018, שר השיכון קרלוס ברוס העריך שנישואים חד מיניים יתאפשרו בפרו בתוך שנתיים, בעוד מספר מחוקקים ושופטים לשעבר של בית המשפט העליון, בהם המחוקק אינדירה הוילקה, הצהירו כי "נישואים חד מיניים יהיו חוקיים בקרוב בפרו. לא משנה מה". עם זאת, ממשלת פרו טרם הוציאה החלטה רשמית בעניין.