stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
היסטוריה > בצלאל בתקופת מלחמת העולם הראשונה

מראשית קיומו היה "בצלאל" נתון בקשיים כספיים תמידיים. נוסף על כך, בוריס שץ ניהל סביב בית הספר מאבקים שונים. מן הצד האחד הם היו שקועים במאבקים משפטיים כנגד סוחרים ובעלי בתי מלאכה על השימוש המסחרי בשם "בצלאל", ומן הצד האחר נאבקו שץ ותומכיו עם הוועד בברלין על השליטה האמנותית והמנהלתית בבית הספר. פריצת מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הקשתה עוד יותר על בית הספר בשל הניתוק מברלין והקושי הגובר בגיוס תרומות ותלמידים לבית הספר. בשנת 1915 קיבלו חלק מן התלמידים והמורים אזרחות של האימפריה העות'מאנית. ב-1916 אף נשלחו תלמידי בית הספר לשירות צבאי במסגרת הצבא העות'מאני, בעוד תלמידים אחרים שהיו תושבי מדינות נייטרליות עבדו במושבות שונות בשרון בחקלאות, ביקב "כרמל מזרחי" בראשון לציון או במחנות עבודה כגון מחנה "עֵמֵלִיה" בבאר שבע. חלק משכרם של אותם תלמידים נועד למימון פעילותו של בית הספר. שיאו של משבר זה היה ב-1917, אז נסגר בית הספר לכמה חודשים ושץ עצמו הוגלה לדמשק ואחר כך ישב בטבריה ובצפת.
עם סיומה של המלחמה ותחילת המנדט הבריטי חזר בית הספר לפעילות גם ללא שץ, שחזר לבית הספר ב-1919. התגייסותם של חלק מן התלמידים ל"גדודים העבריים" הקשתה על פעילותו הסדירה של בית הספר.
היסטוריה > 1919–1929

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
השנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה היוו שנות משבר מתמשך ב"בצלאל". נפסקה התמיכה של יהדות גרמניה, ששקעה במשבר כלכלי גדול, ושץ לא הצליח לגייס תרומות חדשות בקרב יהודי ארצות הברית. גם מצב מכירות המוצרים השונים היה רע, וחלק מן המחלקות, הקבוצות ובית-המלאכה השונים שפעלו תחת חסותו נסגרו במהלך המחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20.
ביטוי למצבו הכספי הקשה של בית-הספר ניתן למצוא בשורה של משברים שעברו בתי המלאכה וכללו שביתות פועלים, לצד סגירת שעריהם. ב-1 באפריל 1921 נסגרו כל בתי המלאכה של בצלאל, שהעסיקו באותה עת 70 עובדים. כעבור כחודשיים חודשה העבודה עם 25 פועלים. סגירה נוספת התרחשה ב-1 בינואר 1922.
למרות המשברים הרבים, המשיך שץ בניסיון להגשים את חלומותיו להגדלת בצלאל, שכללו כעת גם הקמת מרכז חנויות להשכרה ושכונת מגורים, שתשמש את אמני בצלאל.
ביוני 1921 התפרסם מאמר ביקורת מאת שמואל הוגו ברגמן נגד בית-הספר בעיתון "דאס אידשע פאלק" בניו יורק. ב-6 בנובמבר 1925 התפרסמה בעיתון "דואר היום" ביקורת חמורה על בית הספר ועל שץ.
באוקטובר 1927 בצלאל נסגר עקב קשיים תקציביים. ב-1928 נפתח מחדש בתמיכת האגודה האמריקנית "בני ציון".
ב-1929 בצלאל נסגר סופית בגלל משבר תקציבי.
ב-1930 נסע שץ לארצות הברית לגייס כספים לפתיחת בצלאל. ב-1932 נפטר שץ בדנוור, קולורדו בהיותו בן 66 ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בצלאל במאה ה-21, יחידות ומחלקות

המוסד שכן במתחם האוניברסיטה העברית בהר הצופים שבירושלים. בשנת 2023 הושלם המעבר לקמפוס ע"ש ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל במרכז ירושלים. בבצלאל לומדים מעל ל-2,500 תלמידים לתואר ראשון ושני.
מחלקות התואר הראשון: אמנות (.B.F.A), ארכיטקטורה (.B.Arch), עיצוב קרמי וזכוכית (.B.F.A), עיצוב תעשייתי (.B.Des), צורפות ואופנה (.B.F.A), צילום (.B.F.A), תקשורת חזותית (.B.Des), אמנויות המסך (אנימציה ווידאו) (.B.F.A) ותואר עיוני בתרבות חזותית וחומרית (.B.A).
תוכניות התואר השני: אמנויות (.M.F.A), עיצוב אורבני (M.Urb.Des.), עיצוב תעשייתי (M.Des.), מדיניות ותיאוריה של האמנויות (M.A.) ותקשורת חזותית (M.Des.).
בבצלאל נפתחת בכל שנה עם סיום הלימודים תערוכת סוף השנה, שהיא התערוכה הגדולה ביותר המוצגת בכלל בתי הספר לעיצוב ואמנות בישראל, ובמסגרתה מציגים הבוגרים הטריים את פרויקטי הגמר.
מרחבים אקדמיים בבצלאל:
המרכז להוראת אמנות ועיצוב: פועל ליצירת תשתית מקצועית לפיתוח הוראה בבצלאל בהתייחס למאפייני ההוראה והלמידה הייחודיים של המוסד.
המרחב לפיתוח מקיים: מעודד את הסטודנטים לקחת חלק מנהיגותי דרך זיהוי אתגרים מערכתיים, לשאול שאלות, לנקוט עמדה ביקורתית וליישם פתרונות הלוקחים בחשבון היבטים חברתיים, קהילתיים וסביבתיים.
בצלאל X - המרחב לטכנולוגיות חדשות: עוסק במחקר שוטף של טכנולוגיות וכלים חדשים ובפיתוח מיומנויות בכדי להרחיב את תחומי הידע ושדות הפעולה הנלמדים בבצלאל. במסגרת פעילות המרכז, מקודמים שיתופי פעולה עם התעשייה לשם חשיפה והנגשה של טכנולוגיות חדשות עבור הסטודנטים וסגל ההוראה.
רשות המחקר והחדשנות: הסמכות המקצועית בכל הקשור לקידום המחקר, מגייסת משאבים אקדמיים, ויוצרת שיתופי פעולה. בין פעילות הרשות: איתור קולות קוראים למחקרים והפצתם בקרב חברי הסגל הרלוונטיים; סיוע בהגשת בקשות לקרנות מחקר, בדגש על היבטי תכנון, כתיבה ותקצוב; וייעוץ מקצועי בתחום האתיקה במחקר. הרשות כוללת גם את מאגד JLM Impact, שיתוף פעולה בין מרכזי החדשנות והיזמות של שלושה מוסדות אקדמיים בירושלים: בצלאל (212 – מעבדת החדשנות של בצלאל), האוניברסיטה העברית, ועזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה.
המרכז לחקר הביטוי החזותי של השואה: מציע פלטפורמה אקדמית המתמקדת בבחינת מופעיו השונים של הביטוי החזותי הקשורים בשואה, כגון ציור, פיסול, קולנוע, צילום, קומיקס ואיור המייצרים שפה של סימנים וסמליים, המשמשים כתשתית ההפצה של ידע היסטורי על אודות השואה.
המרחב להוגנות מגדרית: במרץ 2018 החלה "בצלאל" תהליך עבודה למען קידום שוויון והוגנות מגדרית, כחלק ממהלך המתנהל בכלל מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל, תוך שימת לב לאמות המידה האקדמיות המקובלות ומבלי לפגוע בייחודה של בצלאל כאקדמיה לאמנות ועיצוב.
הקמת קמפוס ג'ק ג'וזף ומורטון מנדל במרכז ירושלים

בשנת 2019 החלו עבודות הבינוי של הקמפוס החדש על שם ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל, במתחם מגרש הרוסים במרכז ירושלים. בניין הקמפוס החדש תוכנן על ידי משרד האדריכלים היפני SANAA. הוא נבנה על שטח של 13 דונם וגודלו 42,000 מ"ר.
בנוסף לבניין עצמו מתוכנן לקום באזור חניון עירוני תת-קרקעי של כ-4 קומות. על פי התכנון החניון יהיה בשטח של כ–8,700 מ"ר.
בניין הקמפוס החדש מתפרס על שש קומות – שתי קומות תחתונות מתחת לפני הקרקע וארבע קומות מעל פני הקרקע. הבניין מורכב מלוחות בטון חשוף שיערמו בתצורה העוקבת אחר ההדרגה הטבעית של הנוף, כדי להשתלב במרחב העירוני ולדמות את הנוף המדורג של ירושלים. לוחות הבטון נתמכים על ידי שישה גרעינים המחופים באבן ירושלמית, כאשר מעטפת הבניין כולו היא זכוכית שקופה. השקיפות נועדה להכיל ולשקף את המבנים שסביב, אך גם להיות סימבולית ולאפשר לציבור "לראות דרך" הבניין.
הקמפוס החדש מכיל חללים של סטודיו, כיתות לימוד, סדנאות, משרדי הנהלה וכן שטחים ציבוריים כגון גלריות תצוגה, מתחם חנויות וקפיטריה.
הקמפוס החדש נחנך בשנת 2023.
ספרייה וארכיון בצלאל

ספריית בצלאל - מכילה למעלה מ־60 אלף ספרים, סרטים ופריטים בנושאי אמנות, בהם כמה ספרים נדירים, קטלוגים של תערוכות, ספרי אמן, מהדורות פקסימיליה, אוספים מקיפים בנושאי אמנות וצילום ואוסף חדש של משחקי קופסה למעצבים. הספרייה מנויה על כתבי עת מודפסים ומקוונים ומאגרי המידע מאפשרים גישה לטקסט המלא של מאות כתבי עת.
ארכיון בצלאל - מאגר ממוחשב, הכולל תיעוד דיגיטלי של ההיסטוריה של בצלאל, אירועים, כנסים, תערוכות, ימי עיון, עבודות סטודנטים וסטודנטיות, פרויקטי גמר ותערוכות בוגרים ובוגרות ואוספים של עבודות בצלאל ממקורות שונים.
הארכיון ההיסטורי של האקדמיה שכולל חומרים ארכיוניים פיזיים, נמצא בין השאר, במוסדות הבאים: הארכיון הציוני המרכזי, ארכיון עיריית ירושלים, מוזיאון ישראל, בית שץ, ובארכיב 2000.
בית הנסן

בשנת 2013 הועברו למתחם "בית הנסן" בירושלים התוכנית לתואר שני בעיצוב תעשייתי (ששכנה קודם לכן בקמפוס הר הצופים), היחידה ללימודי חוץ ובהמשך התוכניות לתואר שני בעיצוב אורבני, מדיניות ותאוריה של האומנויות והתכנית לתואר שני בתקשורת חזותית).
השלוחה החרדית

בשנת 2013 הוקמה ביחד עם בית הספר הגבוה לאמנויות לציבור החרדי "אמן", שלוחה חרדית לנשים בשכונת רוממה בירושלים. המקום נחנך על ידי ראש עיריית ירושלים ניר ברקת.
השלוחה הוקמה על ידי רבקה ורדי, אשר קבלה על כך פרס נבחרי ירושלים.
תוכנית הלימודים זהה לבצלאל, במקום נלמדים אמנות ארכיטקטורה ותקשורת חזותית, המסגרת מעודדת לימודים ומשפחה.
מנהלי בית הספר > בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות

בוריס שץ (1906–1932)
מנהלי בית הספר > בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות

יוסף בודקו (1935–1940)
מרדכי ארדון (1940–1952)
זאב בן-צבי (1952–1953)
יעקב שטיינהרט (1953–1955)
ירחמיאל שכטר (1955–1957)
איזידור אשהיים (1960–1961)
פליקס דרנל (1962–1964)
מנהלי בית הספר > בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב

דן הופנר (1965–1979)
רן שחורי (1979–1991)
רן ספוז'ניק (1991–2003)
ארנון צוקרמן (2003–2012)
אווה אילוז (2013–2014)
עדי שטרן (2015–)
ראו גם

בית הנסן
ביתן בצלאל
ספריית בצלאל
לקריאה נוספת

ברוך שץ, בצלאל - תולדותיו, מהותו ועתידו, הוצאת סנונית, ירושלים, תר"ע, 32 עמ'. (לספר הסרוק)
גדעון עפרת, בצלאל החדש, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים, 1987
יעל גילעת, "כי מציון יצא יפי ואמנות מירושלים"-עליתה ונפילתה של מחלקת הפיליגרין בבצלאל, עת־מול, מרץ 2006 (למאמר בטקסט מלא)
רחלי רוגל, "האולם לזכר השתחררות ארץ ישראל בבית הנכות בצלאל", הוצאת אריאל 2013, עמ' 145
זאב זליג, בצלאל שלי — אמנות יהודית ארץ ישראלית 1906–1955, בהוצאת המחבר, 2021
Dalia Manor, 'Orientalism and Jewish National Art: The Case of Bezalel', in Orientalism and the Jews, edited by I. D. Kalmar and D. J. Penslar, Brandeis University Press, 2005, pp. 142–161.
פרס המוזיקה של בילבורד לאמן הסטרימינג המוביל

| --- | --- |

 תיאור:  הזוכה בפרס לשנת 2024, טיילור סוויפט
 הגוף המעניק:  בילבורד
 המספר הרב ביותר של זכיות:  דרייק (3)
 המספר הרב ביותר של מועמדויות:  דרייק (8)
בערך זה מפורטים הזוכים והמועמדים בפרס המוזיקה של בילבורד לאמן הסטרימינג המוביל.
שיאני זכיות ומועמדויות

| #> זכיות | אמן> זכיות | שנים> זכיות |
| --- | --- | --- |
| 3 | דרייק | 2017 ‏•‏‏ 2019 ‏•‏‏ 2021 |
מועמדויות
| 8 | דרייק | 2013 ‏•‏‏ 2016 ‏•‏‏ 2017 ‏•‏‏ 2018 ‏•‏‏ 2019 ‏•‏‏ 2021 ‏•‏‏ 2022 ‏•‏‏ 2023 |
| 4 | ריהאנה | 2011 ‏•‏‏ 2012 ‏•‏‏ 2013 ‏•‏‏ 2017 |
| 3 | ניקי מינאז' | 2012 ‏•‏‏ 2013 ‏•‏‏ 2015 |
| 3 | דה ויקנד | 2016 ‏•‏‏ 2021 ‏•‏‏ 2022 |
| 3 | פוסט מאלון | 2018 ‏•‏‏ 2019 ‏•‏‏ 2020 |
| 3 | טיילור סוויפט | 2015 ‏•‏‏ 2023 ‏•‏‏ 2024 |
| 2 | ג'סטין ביבר | 2011 ‏•‏‏ 2016 |
| 2 | סיי | 2013 ‏•‏‏ 2014 |
| 2 | אריאנה גרנדה | 2015 ‏•‏‏ 2019 |
| 2 | קארדי בי | 2018 ‏•‏‏ 2019 |
| 2 | דה-בייבי | 2020 ‏•‏‏ 2021 |
| 2 | ליל נאז X | 2020 ‏•‏‏ 2022 |
| 2 | קנדריק לאמאר | 2018 ‏•‏‏ 2024 |
| 2 | זאק בריאן | 2023 ‏•‏‏ 2024 |
| 2 | מורגן וולן | 2023 ‏•‏‏ 2024 |
הערות שוליים

↑  "2011 Billboard Music Awards". Awardsandwinners. נבדק ב-7 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "2012 Billboard Music Awards". Awardsandwinners. נבדק ב-7 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "2013 Billboard Music Awards". Awardsandwinners. נבדק ב-7 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "2014 Billboard Music Awards". Awardsandwinners. נבדק ב-7 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "2016 Billboard Music Awards". Billboard.com. 22 במאי 2016. נבדק ב-7 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "2019 Billboard Music Awards Winners: The Complete List". Billboard. נבדק ב-2019-05-02.
↑  Paul Grein, Taylor Swift Leads Finalists for 2023 Billboard Music Awards: Full List, Billboard, ‏2023-10-26 (באנגלית אמריקאית)
↑  Katie Atkinson, Here Are the 2024 Billboard Music Awards Winners: Full List, Billboard, ‏2024-12-13 (באנגלית אמריקאית)
| פרסי המוזיקה של בילבורד |
| --- | --- | --- |
| פרסים | האמן המוביל • האמן החדש המוביל • הזמר המוביל • הזמרת המובילה • הלהקה המובילה • אמן סיבוב ההופעות המוביל • אמן הבילבורד 200 המוביל • אלבום הבילבורד 200 המוביל • אמן ההוט 100 המוביל • שיר ההוט 100 המוביל • שיר הרדיו המוביל • השיר הנמכר ביותר • האמן שיאן מכירות השירים • אמן הסטרימינג המוביל • אמן שירי הרדיו המוביל • שיר הסטרימינג המוביל (אודיו) • שיר הסטרימינג המוביל (וידאו) • האמן הנוצרי המוביל • השיר הנוצרי המוביל • האלבום הנוצרי המוביל • אמן הגוספל המוביל • שיר הגוספל המוביל • אלבום הגוספל המוביל • אמן הקאנטרי המוביל • שיר הקאנטרי המוביל • אלבום הקאנטרי המוביל • אמן הדאנס/אלקטרוני המוביל • שיר הדאנס/אלקטרוני המוביל • אלבום הדאנס/אלקטרוני המוביל • האמן הלטיני המוביל • השיר הלטיני המוביל • האלבום הלטיני המוביל • אמן ה-R&B המוביל • שיר ה-R&B המוביל • אלבום ה-R&B המוביל • אמן הראפ המוביל • זמרת הראפ המובילה • שיר הראפ המוביל • אלבום הראפ המוביל • אמן הרוק המוביל • שיר הרוק המוביל • אלבום הרוק המוביל • הפסקול המוביל • האמן החברתי המוביל • הישג המצעדים |  |
| פרסים מיוחדים | פרס אור הזרקורים • פרס האייקון • פרס המילניום |  |
| טקסים | 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 |  |
| ערכים קשורים | אמן סיבוב ההופעות של בילבורד • נשים במוזיקה (בילבורד) • פרסי המוזיקה הלטינית של בילבורד • פרסי המוזיקה היפנית של בילבורד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 88bcd49d-d5b4-4975-9b0a-173c2a90b24e
ארגון הפשע אורחובסקאיה

ארגון הפשע אורחובסקאיה (ברוסית: Ореховская организованная преступная группировка) הייתה אחת מכנופיות הפשע המאורגן המרכזיות של מוסקבה בשנות ה-90, שהייתה יריבתם של כנופיות הפשע הקווקזיות.
היסטוריה

ארגון הפשע אורחובסקאיה קיבלה את שמה משכונת מגורים אורוחובו-בוריסובו (רו') במוסקבה, בה התגוררו מרבית חבריה. היא החלה לצוץ באמצע שנות השמונים והתארגנה סופית בשנת 1988. המבנה של ארגון פשע זה כלל ספורטאים רבים לשעבר אשר עקב חוסר הסיכויים בספורט המקצועי ואינם בעלי מקצוע אמיתי, קיוו להשיג כסף בתחום הפלילי. באותה תקופה, כולם היו בני 18–25. הארגון החשיב את כשטחו לא רק את אזור אורוחובו-בוריסובו, אלא גם כמעט את כל הדרום והדרום-מערב של מוסקבה.
ראש ארגון הפשע אורחובסקאיה היה סרגיי טימופייב (רו'), נהג טרקטור לשעבר, ממחוז נובגורוד, יליד 1955, שקיבל את הכינוי "סילבסטר" על שריריו המרשימים (בדומה לסילבסטר סטאלון). היו לו קשרים נרחבים בעולם הפלילי, בפרט, הוא התיידד עם גנבים בחוק מפורסמים רבים:
אנדריי ישייב (רו'), הידוע גם תחת הכינוי "רוספיס";
פאבל זכרוב (רו'), המכונה גם "פאשה צירול";
ויאצ'סלב איוואנקוב, הידוע גם תחת הכינוי "יפונצ'יק".
בזמן הקמת הארגון, טימופייב יצר קשרים עם ארגונים דומים, בפרט, עם ארגון הפשע סולנצבסקאיה ומנהיגה סרגיי מיכאילוב, שכונה "מיכאס".
שנות השמונים

הארגון קיבל את כספו הראשון באמצעות שוד משאיות שהובילו סחורה. הארגון גם לקח תחת שליטתו כמעט את כל גנבי המכוניות ובית. בסוף שנות השמונים, החל גם עידן הסחיטה. בשליטת הארגון היו מספר קואופרטיבים, מסעדות, מפעלים. כנופיית הפשע אורחובסקאיה הייתה אחת מארגוני הפשע הראשונים שניסו להשתלט על מארגני הקונצרטים של זמרי פופ.
העימותים הראשונים של הארגון החלו גם בסוף שנות השמונים. מאז 1988 הם החלו להתנגש ברצינות עם ארגונים אתניים של אזרבייג'נים וצ'צ'נים עם מטרה להפסיק את חסותם על השוק בנמל הדרומי (רו') שהיה הגדול ביותר בברית המועצות.
בשנת 1989 נעצר סילבסטר וחלק מארגונו באשמת סחיטה ונידון לשלוש שנות מאסר. לאחר שהשתחרר הוא חזר ארגון ועסק בעסקים חוקיים.
שנות התשעים

בשנת 1991 טימופייב וארגונו החלו לשים לב על עסקי הבנקאות. כתוצאה מעבודה פעילה בכיוון זה החלה כנופיית אורוחובסקאיה לשלוט בכ־30 בנקים באזור המרכז ברוסיה. בנוסף, סילבסטר עסק בכל מה שיכול רק לייצר הכנסה - ענף האבנים היקרות והמתכות היקרות, הנדל"ן, עסקי הרכב, עשה ניסיונות לתפוס פלח מסוים בשוק הנפט. כסף מפעילות הארגון הועבר לבנקים זרים, וטימופייב עצמו התחתן ורכש אזרחות כפולה והפך לאזרח ישראלי סרגיי ז'לובינסקי. כך, החל משנת 1993 עד 1994, ארגון אורחובסקאיה היה בין הארגונים הפליליים הראשונים שהתחילו להלבין את הונם.
לוחמי אורוחובסקאיה באותה תקופה היו מרוצים ממצב הדברים. הם קיבלו הכנסה יציבה, והארגון למעשה לא סבל מהפסדים משמעותיים. הכירו בטימופייב כמנהיג של כל כנופיות הפשע הסלאביות, אנטגוניסטים טבעיים של ארגוני הפשע הקווקזיים. סמכותו הייתה עצומה.
ב-13 בספטמבר 1994, המכונית של סילבסטר מרצדס 600SEC התפוצצה ברחוב טברסקאיה-ימסקאיה ה-3 (רו'). על פי גרסה אחת, את הרצח ארגן "יפונצ'יק", וגרסה שנייה - מנהיגי ארגון הפשע קורגנסקאיה (רו'). שעם שניהם לסילבסטר היה עימות בחודשים האחרונים בחייו.
מותו של מנהיג הארגון הייתה מכה איומה לארגון. לאחר מותו של סילבסטר, מקורבים לשעבר החלו להילחם על מקומו. ארגון פשע אורחובסקאיה שפעם התפרק לכ-15 קבוצות.
הערות שוליים

↑  https://lenta.ru/articles/2017/10/28/opg/
↑  http://criminal.msk.ru/
↑  https://ria.ru/20190913/1558627316.html
נחום סטלמך

רגע לאחר שסטלמך הבקיע מול שוער ברית המועצות לב יאשין
סטלמך מבקיע מול יוגוסלביה
סטלמך, שלישי מימין, מתדרך את שחקני בני יהודה במהלך אימון
נחום סְטֶלְמַך (19 ביולי 1936 – 27 במרץ 1999) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים של ישראל ולשחקן הבולט ביותר של הפועל פתח תקווה. לזכותו 61 הופעות במדי נבחרת ישראל, בהן כבש 22 שערים, והוא מדורג במקום השישי בטבלת מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים.
ביוגרפיה > קריירה כשחקן

סטלמך החל לשחק בקבוצות הילדים של הפועל פתח תקווה בילדותו, כשהיה בבית הספר היסודי. עלה לראשונה להרכב הקבוצה הבוגרת כבר בגיל 16. המשחק הראשון בו השתתף היה בתחילת 1952 מול הפועל בלפוריה, כשבבוקר עוד שיחק במדי קבוצת הנוער. בעונת 1954/1955 הוא זכה עם הפועל פתח תקווה באליפות הראשונה בתולדותיה. באותה עונה הוא כבש 27 שערים וסיים במקום השני בטבלת מלך שערי הליגה, אחרי ניסים אלמליח מבית"ר תל אביב שכבש 30 שערים.
סטלמך החל לשחק בנבחרת ישראל כשחקן הפועל פתח תקווה בגיל 20, והחל לבלוט במשחקי הנבחרת כשחקן קישור כבר במשחקיו הראשונים. שיא הקריירה שלו בנבחרת הוא משחקה ההיסטורי של הנבחרת נגד נבחרת ברית המועצות, במשחק הגומלין שנערך בישראל במסגרת המשחקים הקדם-אולימפיים (ב-1956). רגע השיא במשחק, שהתקיים באצטדיון רמת גן לעיני כ-60,000 צופים, היה שער הנגיחה של סטלמך אל בין חיבורי הקורות של השוער הרוסי לב יאשין, שיצר שוויון זמני בתוצאה, 1–1. היה זה השער הראשון בתולדות הנבחרת שהובקע על ידה באצטדיון רמת גן.
אף על פי שישראל הפסידה באותו משחק 1–2, נחשבה התוצאה להישג מפתיע של הנבחרת, במיוחד לאור התוצאה בברית המועצות (תבוסה של 0–5). משחק זה היה מעין דו-קרב בין דוד וגוליית, מדינה קטנה מול מעצמה אדירה, וסטלמך הפך מאותו משחק לגיבור לאומי. סטלמך שיחק בנבחרת 61 משחקים (ברוב המשחקים שימש כקפטן הנבחרת) והבקיע בהם 22 שערים, רובם הובקעו בנגיחת ראש (רק חמישה שחקנים כבשו יותר שערים במדי הנבחרת). הודות למיומנותו זו זכה סטלמך לכינוי "ראש הזהב".
לפני הטיסה למשחק בברית המועצות הורה דוד בן-גוריון לשחקני הנבחרת לשנות את שם משפחתם לעברית. סטלמך שינה את שמו זמנית לפלד. באותה תקופה עבד סטלמך כפקיד מודיעין בבית חולים בילינסון.
סטלמך הוביל את קבוצתו, הפועל פתח תקווה, להישג חסר תקדים שאף קבוצה עד היום לא הצליחה לשחזר, חמש אליפויות ישראל רצופות. בסך הכל זכה עם הקבוצה בשש אליפויות, בחמש סגנויות ובגביע מדינה אחד. הוא כבש במדי הפועל פתח תקווה 152 שערי ליגה, הישג מרשים לאור העובדה שבניגוד לכובשים מובילים אחרים בליגה, כמעט כל שעריו היו שערי שדה - הוא לא היה בועט הפנדלים הבכיר של הקבוצה.
משחקו האחרון היה במסגרת ליגה א' צפון (הליגה השנייה) ב-27 בדצמבר 1970 במדי קבוצת הפועל הרצליה במשחק דרבי כנגד מכבי הרצליה, ובו כבש את שער הניצחון (1–0). המשחק עורר מחלוקת מאחר שבאותה עת היה מאמן בני יהודה, והוזמן לשחק בהפועל הרצליה כשחקן אורח, תוך ניצול פרצה בתקנון ההתאחדות.
ביוגרפיה > קריירה כמאמן

הוא החל את קריירת האימון שלו בבני יהודה, בעונת 1969–1970, כמאמן שחקן, אחר כך אימן את מכבי פתח תקווה והפועל כפר סבא, ובעונת 1974–1973 עבר לאמן את בית"ר ירושלים.
בשנים 1975–1977 אימן את קבוצת הפועל חיפה, כאשר שיחקו בה הכוכבים יוחנן וולך ויצחק אנגלנדר.
במחצית הראשונה של שנות ה-80 אימן קבוצות בליגה הארצית את בית"ר רמלה, הפועל חדרה ומכבי רמת עמידר.
ב-25 בספטמבר 1984 הואשם סטלמך ביחד עם אברהם המאירי, בני נבנהויז ויצחק דרוקר בפרשת שוחד והטיית תוצאת משחק כדורגל, שבע שנים קודם לכן, שלושה מחזורים לסיום עונת 1976/1977, במשחק שנערך ב-14 במאי 1977, בין מכבי פתח תקווה להפועל חיפה אותה אימן, שהייתה בסכנת ירידה מהליגה הבכירה. חיפה ניצחה את פ"ת בחוץ 4–0 והבטיחה את הישארותה בליגה הלאומית. סטלמך הורשע בקשירת קשר לביצוע עוון וזוכה מאשמת השוחד. סטלמך נידון לחודש מאסר בפועל וחמישה חודשים מאסר על תנאי, לאחר ערעור, עונשו הומר לעשרה חודשים מאסר על תנאי.
לקראת עונת 1985/1986 מונה לתפקיד המאמן הפועל באר שבע. בעונה זו הגיעה הקבוצה לראשונה בתולדותיה למעמד גמר גביע הטוטו, לאחר שניצחה בחצי הגמר 2–1 את מכבי תל אביב. בשנים 1986–1987 חזר לאמן את בית״ר רמלה.
בשנות ה-90 היה מאמן נבחרת נערים ב' של ישראל. כמו כן שימש ראש יחידת הספורט באוניברסיטת תל אביב.
לקראת משחקי מוקדמות יורו 2000 מינה אותו שלמה שרף לעוזרו בנבחרת ישראל. במסגרת תפקיד זה יצא ב-1999 לספרד עם נבחרת ישראל למשחק במוקדמות אליפות אירופה. הוא נפטר שם במפתיע מדום לב, לפני המשחק. אלפים ליוו אותו בדרכו האחרונה, שיצאה מאצטדיון רמת גן.
הוקרה והנצחה

לאחר מותו נקרא תא הכבוד באצטדיון רמת גן על שמו של סטלמך. אוהדי הפועל פתח תקווה ניהלו קמפיין, במשך שנים רבות, לקרוא לאצטדיון המושבה "ראש הזהב" לזכרו של סטלמך.
מגרשה הביתי של  הפועל פתח תקווה בכדורסל נקרא על שמו.
בתאריך 6 בדצמבר 2011 דאר ישראל הנפיק סדרה  של 10 בולי דאר הקרויה " אגדת הכדורגל הישראלי" . אחד מהבולים האלה הוקדש  להנצחת זכרו של סטלמך. הבול עוצב במשותף על ידי  האמנים  אופיר בגון  ומאיר אשל. על  השובל מופיעה חתימת ידו של סטלמך.
פרסומיו

נחום סטלמך - הראש, הכדור והרשת.תל אביב: דיוקני ספורט, 1961(הספר בקטלוג ULI)
יוזף קורנסקי

| --- | --- |

 לידה:  26 ביולי 1847 Sušno, צ'כיה
 פטירה:  8 באוקטובר 1938 (בגיל 91) סמיחוב, צ'כיה
יוזף קורנסקי (בצ'כית: Josef Kořenský;‏ 26 ביולי 1847 – 8 באוקטובר 1938) היה חוקר ארצות, מחנך וסופר צ'כי. הוא תיעד והפיץ ידע על המקומות בכדור הארץ, בחברה הצ'כית, בעיקר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
ביוגרפיה

קורנסקי נולד כילד שני מתוך חמישה ילדים בסושנו, במשפחה ענייה של איכרים. מאז ילדותו הייתה לו תשוקה למוזיקה ולהיסטוריה של הטבע, שלא השתנתה במשך כל חייו. הוא למד בפראג בתוכניות להכשרת מורים. במהלך תקופה זו פגש מספר טיילים, ביניהם אמיל הולוב, והם נשארו חברים קרובים עד סוף חייהם. בתור חוקר טבע נלהב, עבד קורנסקי גם במוזיאון פראג, שם סייע לאנטונין פריטש.
קריירת ההוראה שלו החלה בשנת 1867. הוא עבד כעוזר והמשיך כמורה בליטומישל בשנת 1871. בשנת 1874 מונה למורה בסמיחוב, פראג. פראג הציעה לו הזדמנויות תרבותיות וחינוכיות שחיפש.
ביוגרפיה > נסיעות

נסיעתו הגדולה הראשונה התקיימה בשנת 1872 במהלך שהותו בליטומישל. הוא ביקר בהרי האלפים ואחריהם יצא לסיורים נוספים באירופה, שחזרו על עצמם כמעט בכל קיץ. הוא ניצל את ההזדמנות של חופשות בית ספר בקיץ ובתמיכה הכספית של אנשים שונים ועמותות, יחד עם מועצת העיר סמיכוב, רשויות בתי הספר, משרד התרבות והחינוך של וינה ומוסדות אחרים. כולם היו משוכנעים שמסעותיו של קורנסקי יביאו יתרונות באוספים של מוזיאונים ובידע שיוכל להעביר קורנסקי לא רק לילדים, אלא גם לקהל הרחב.
הוא ידע גרמנית, צרפתית ואנגלית, אך לא התקשה להבין גם שפות אחרות. מסלול הטיול שלו היה תמיד ברור ומדויק ומסעותיו היו אימות של העובדות שכבר ידע ואסף. הוא האמין שמורה צריך לנסוע כמה שיותר כדי לקבל מידע מושלם על המצב בארצות אחרות. ניתן ללמד ילדים רק באמצעות חוויה אישית אמיתית. במהלך הדרך, הוא ציין בקפידה את כל ההיבטים של עולם הטבע, כמו גם את כל המאפיינים של החיים הכלכליים, התרבותיים והדתיים של החברה. כמורה, מטבע הדברים הוא הקדיש תשומת לב לחינוך בעמים שונים ידע שהעשיר את שיטת ההוראה שלו.
הוא סיים שני מסעות גדולים וארוכים ביותר במהלך חייו.
מסעו הראשון מסביב לעולם החל בשנת 1893, הוא היה מלווה על ידי חברו קארל רזנייק (1845–1914). הם הפליגו מהנמל הגרמני ברמן, חצו את האוקיינוס האטלנטי כדי לבקר ביריד העולמי בשיקגו. מטבע הדברים, הם ביקרו אתרים אמריקאים נוספים בדרך, למשל מפלי הניאגרה והפארק הלאומי ילוסטון. הם המשיכו לכיוון האוקיינוס השקט ולאחר מכן ליפן על ספינת קיטור, עם עצירת ביניים קצרה בהוואי. לסין והונג קונג הגיעו לאחר מכן, עם הפלגה ימית נוספת לחצי האי המלאי ויאווה לפני שחצו את האוקיינוס ההודי לציילון. לאחר מכן הם המשיכו יבשתית לדרג'ילינג ומרגלי הרי ההימלאיה עברו למומבאי ובספינת קיטור לים האדום ולמצרים כדי ללמוד את ההיסטוריה המצרית העתיקה. הם חזרו לפראג דרך טריאסטה ב-1894.הנסיעה הגדולה השנייה שלו התקיימה בשנים 1900–1901. הוא הפליג מנאפולי דרך תעלת סואץ לעדן ולקולומבו ולאחר מכן לפרת' האוסטרלית המערבית, אדלייד ודרך באלרט למלבורן. יעדו הבא היה טסמניה וניו זילנד, עם דנידין, קרייסטצ'רץ' וולינגטון, שם פגש צייר צ'כי מפורסם גוטפריד לינדאואר (1839–1926), שצייר דיוקנאות של האוכלוסייה המאורית. מאוקלנד הפליג לחקור את הארכיפלגים של אוקיאניה - טונגה, סמואה ופיג'י. הוא חזר לאוסטרליה לסידני ולאחר מכן נסע ברכבת לבריסביין. היעד הבא שלו היה האי סלבס, ואחריו יאווה, שם ביקר במתחם המקדשים של בורובודור ובערים בנדונג ובטאוויה.
לסינגפור, בנגקוק והונג קונג הוא הגיע בהמשך. משם חזר ליפן האהובה עליו, קובי, טוקיו. הוא נסע לקוריאה לאחר מכן לוולדיווסטוק ולאורך נהר האמור, ולאורך מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית דרך אירקוטסק לנובוסיבירסק. לבסוף, מעבר להרי אוראל למוסקבה ופראג.
קורנסקי מעולם לא חקר שום חלק לא ידוע של העולם, למעשה, הוא תיאר בצורה יסודית את העולם הידוע, הוא תיווך את הידע לתלמידיו ולציבור הרחב. הוא פרסם ספרים על מסעותיו, הם נכתבו במיוחד עבור צעירים, אבל השפיעו באופן חיובי על כלל האוכלוסייה. הוא תרם רבות להרחבת האופקים של האומה הצ'כית, שהשתלבה באותה תקופה בהדרגה בעולם.
הוא היה חבר בוועדה המנהלית של המוזיאון הלאומי ובמספר מוסדות - כמו המכון המזרחי של צ'כוסלובקיה. המחווה הגדולה ביותר למאמציו בתחום המדע הוענק ב-1927: דוקטור לשם כבוד למדעי הטבע של אוניברסיטת צ'ארלס. בשנות ה-20 הוא היה הנוסע הראשון שהוזמן כאורח לשידורי הרדיו הצ'כי על בסיס קבוע. הוא נפטר בסמיכוב ב-1938, בגיל 91.