stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'ואקים ברוגה
קריירה

ברוגה נולד וגדל בעיירה באניולס, שבקרבת ז'ירונה שבקטלוניה. הוא החל את הקריירה שלו בקבוצה של העיירה, באניולס. ב-1949 הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה, מהבכירות בכדורגל בספרד. כעבור שנה הועבר למשך שנה לאספנייה אינדוסטריאל, ששימשה הלכה למעשה קבוצת מילואים לברצלונה. כעבור שנה שב לקבוצה, והוא זכה למעט הזדמנויות בשנותיו הראשונות בברצלונה. את הופעת הבכורה בליגה הספרדית ערך ב-9 בדצמבר 1951, בניצחון 2 - 0 אצל לאס פאלמס. כעבור שבוע הופיע פעם נוספת ואחרונה לעונה זו, וברצלונה זכתה בסיום העונה, עונת 1951/1952, בדאבל - זכייה באליפות ובגביע. בעונה הבאה שותף ב-6 משחקי ליגה ובשני משחקים בגביע, וברצלונה השלימה זכייה שנייה ברציפות בדאבל. בעונת 1953/1954 שיחק לסירוגין בברצלונה ובליגה השנייה במדי אספנייה אינדוסטריאל כמושאל, על מנת לצבור דקות משחק.
בעונת 1954/1955, כאשר גוסטאו ביוסקה סבל מפציעה חמורה, תפס ברוגה את מקומו במרכז ההגנה של ברצלונה. במהלך עונה זו ערך 26 הופעות בליגה, וקבוצתו סיימה במקום השני. בתחילת העונה הבאה המשיך לשחק בהרכב הקבוצה, אך כשביוסקה החלים, ברוגה מיעט לשחק. את שערו הראשון והיחיד בליגה הספרדית הבקיע ברוגה ב-1 בינואר 1956, אז ניצחה ברצלונה את אספניול, יריבתה העירונית, בתוצאה 3 - 0. בעונת 1955/1956, עם דומנק בלמניה כמאמן, שב ברוגה למלא תפקיד משמעותי בהרכב הקבוצה. ב-23 בספטמבר, בניצחון 7 - 3 על אתלטיקו מדריד, הבקיע ברוגה שער עצמי לרשת קבוצתו. בסך הכול הופיע ב-24 משחקי ליגה בעונה זו, אך ברצלונה הגיעה למקום השלישי בלבד. בסיום העונה זכה עם ברצלונה בגביע הספרדי, כשברוגה אף פותח במשחק הגמר ב-16 ביוני 1957 בו גברה ברצלונה על אספניול בתוצאה 1 - 0.
בעונה הבאה פתח ברוגה ב-11 משחקי ליגה בלבד. לקראת סוף העונה הוחלף בלמניה בהלניו הררה. עמו זכתה הקבוצה בגביע ערי הירידים הודות לכך שגברה על לונדון XI בתוצאה המצטברת 8-2, כשברוגה פותח בגומלין שהסתיים בניצחון 6 - 0. לאחר מכן השתתף ב-5 משחקים בגביע, אך ברצלונה הודחה על ידי אתלטיק בילבאו בחצי הגמר. במשחק נגד סביליה ב-1958 נפצע באופן חמור, פציעה שסימנה את סוף הקריירה שלו. כעבור מעל לשנה, הוא שיחק בעוד שני משחקים, והוא פרש מכדורגל, בהיותו בן 28 בלבד. בסך הכול, הן במסגרות רשמיות ובן במשחקי ידידות, הופיע ברוגה 140 פעמים במדי ברצלונה, בהן הבקיע 7 שערים.
בנוסף להיותו שחקן ברצלונה, ערך ברוגה הופעה בודדת במדי נבחרת קטלוניה, הנבחרת הלא רשמית של חבל הארץ, ב-1958.
תארים > ברצלונה

אליפות ספרד (4): 1951/1952, 1952/1953, 1958/1959, 1959/1960
הגביע הספרדי (4): 1951/1952, 1952/1953, 1956/1957, 1958/1959
קופה אווה דוארטה (2): 1952, 1953
גביע ערי הירידים (2): 1955/1958, 1958/1960
הערות שוליים

↑  Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas (2015). Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base. ISBN 978-84-16166-62-6.
ז'וניור (1954)

ליאובז'ילדו לינס דה גאמה ז'וניור (בפורטוגזית: Leovegildo Lins da Gama Júnior; נולד ב-29 ביוני 1954) המוכר גם כג'וניור הוא כדורגלן עבר ברזילאי אשר שיחק בנבחרת ברזיל 74 משחקים וכבש שישה שערים. ג'וניור היה שותף בשני מונדיאלים (1982, 1986). ברוב הקריירה שיחק בקבוצת פלמנגו מברזיל בשתי תקופות שונות (1974–1984 ו-1989–1993) והוא שיאן ההופעות שלה בכל הזמנים. בנוסף שיחק גם באיטליה בקבוצות טורינו ופסקארה.
ג'וניור נבחר על ידי פיפ"א לאחד מ-125 השחקנים הגדולים בכל הזמנים.
לאחר פרישתו ממשחק החל לאמן את קבוצתו הקודמת פלאמנגו. בשנת 2003 אימן לתקופה קצרה את קורינתיאס. כמו כן, שיחק ז'וניור לאחר פרישתו בנבחרת ברזיל בכדורגל חופים. משמש בימינו כפרשן כדורגל.
חוג תורשתי

בתורת החוגים, חוג תורשתי (שמאלי) הוא חוג שבו פרויקטיביות עוברת בתורשה ממודול (שמאלי) לכל תת-מודול.
לדוגמה, כל תחום דדקינד הוא תורשתי. בפרט, כל תחום ראשי (ובמקרה הלא-קומוטטיבי, אף תחום שכל אידיאל שמאלי שלו הוא ראשי) הוא תורשתי. לעומת זאת החוג  F[x,y] של פולינומים בשני משתנים מעל שדה אינו תורשתי.
תנאים שקולים לתורשתיות

התנאים הבאים שקולים לכך שהחוג תורשתי (שמאלי):
כל תת-מודול של מודול פרויקטיבי הוא פרויקטיבי.
כל אידיאל שמאלי הוא פרויקטיבי (העובדה שזהו תנאי מספיק היא משפט שהוכיח מוריץ אוסלדנר).
כל מודול מנה של מודול אינג'קטיבי הוא אינג'קטיבי.
כל מודול הוא מנה של מודולים פרויקטיביים.
כל מודול הוא גרעין של אפימורפיזם בין מודולים אינג'קטיביים.
הפונקטור הנגזר  \operatorname {Ext} _{R}^{2} שווה לאפס.
תנאים שקולים לתורשתיות > ימין-שמאל

בדרך כלל, תורשתיות אינה סימטרית להחלפת ימין שמאל: יש חוגים תורשתיים שמאליים עם מודולים פרויקטיביים ימניים, שיש להם תת-מודולים שאינם פרויקטיביים (את הדוגמה הראשונה מסוג זה נתן קפלנסקי ב-1958). עם זאת, חוג פרימרי-למחצה (כלומר מקומי למחצה עם רדיקל ג'ייקובסון נילפוטנטי) הוא תורשתי שמאלי אם ורק אם הוא תורשתי ימני. 
בדומה לזה, עבור חוגים נתריים, תורשתיות משמאל ומימין שקולות זו לזו.
תכונות קרובות

חוג שמעליו כל תת-מודול נוצר סופית של מודול פרויקטיבי (שמאלי) הוא פרויקטיבי, נקרא תורשתי למחצה (שמאלי). כדי לקיים תכונה זו, די בכך שכל אידיאל (שמאלי) נוצר סופית של החוג הוא פרויקטיבי. מעל חוג תורשתי למחצה, כל תת-מודול של מודול שטוח (ימני או שמאלי) הוא שטוח. בעוד שמעל כל חוג, כל מודול פרויקטיבי איזומורפי לסכום ישר של מודולים פרויקטיביים נוצרים-מנייתית, מעל חוג תורשתי למחצה כל מודול פרויקטיבי איזומורפי לסכום ישר של אידיאלים שמאליים נוצרים סופית. כל חוג פון-נוימן רגולרי הוא תורשתי למחצה. תחום שלמות תורשתי למחצה נקרא תחום פרופר.
חוג הוא תורשתי למחצה חלש אם לכל שרשרת של העתקות  P{\stackrel {\alpha }{\rightarrow }}Q{\stackrel {\beta }{\rightarrow }}P' בין מודולים פרויקטיביים נוצרים סופית, שהרכבתה אפס, אפשר לפרק  Q=Q'\oplus Q'' כאשר  \operatorname {im} \alpha \subseteq Q'\subseteq \operatorname {ker} \beta . כל חוג תורשתי למחצה הוא תורשתי למחצה חלש, ותנאי זה האחרון הוא סימטרי להחלפת ימין ושמאל.
אידיאל  I של  R הוא אידיאל תורשתי אם  I^{2}=I,  I\cdot J(R)\cdot I=0, ו- I פרויקטיבי כמודול (שמאלי או ימני - התנאים שקולים) מעל  A. חוג פרימרי-למחצה  R הוא קוואזי-תורשתי אם יש בו שרשרת של אידיאלים  I_{0}\subset I_{1}\subset \cdots \subset I_{k-1}\subset I_{k}=R כך שלכל  i,  I_{i+1}/I_{i} הוא אידיאל תורשתי של  R/I_{i}. הדוגמה הראשונה לתכונה זו (שהוגדרה ב-1989) היא אלגברת שור של ההצגות ההומוגניות של  \operatorname {GL} _{n}(\mathbb {C} ).
חוג שמעליו כל אידיאל שמאלי ראשי הוא פרויקטיבי, נקרא חוג ריקארטי (אנ'). כמובן, כל חוג תורשתי הוא תורשתי למחצה, וכל חוג תורשתי למחצה הוא ריקארטי. חוג הוא תורשתי למחצה אם ורק אם כל חוגי המטריצות מעליו הם ריקארטיים, ותורשתי אם ורק אם כל חוגי האנדומורפיזמים של מודולים חופשיים מעליו הם ריקארטיים.
הערות שוליים

↑  היינו, עם קבוצה בת-מניה של יוצרים
ז'ונתן זבינה

ז'ונתן זבינה (בצרפתית: Jonathan Zebina; נולד ב-19 ביולי 1978 בפריז) הוא כדורגלן עבר צרפתי. זבינה תיפקד כמגן ימני ולעיתים כבלם, על אף שבתחילת הקריירה שימש כחלוץ. הוא היה ידוע במשחק הנוקשה שלו ובתיקוליו החריפים שתרמו לו רבות לצבירת כרטיסים רבה ביותר.
זבינה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת קאן מהליגה הצרפתית השלישית בשנת 1996. שנתיים מאוחר יותר, ב-1998 הוא עבר לשחק בקליארי האיטלקית, והמשיך משם לרומא בשנת 2000. הוא עבר ליובנטוס עם מאמנו פאביו קאפלו בתחילת עונת 2004/2005 שם שיחק עד שנת 2010, משם עזב לברשה ובמדיה שיחק עונה אחת. בשנת 2011 עבר לברסט שם שיחק עונה אחת ואחריה עבר לטולוז. בעונת 2014/2015 עבר לארל בה שיחק חצי עונה עד ששוחרר.
זבינה רשם הופעה אחת במדי נבחרת צרפת במשחק נגד שוודיה ב-9 בפברואר 2005.
חכירה מימונית

חכירה מימונית (finance lease) או חכירה הונית (capital lease) היא סוג של חכירה הכוללת הסדר מסחרי לפיו:
החוכר מקבל נכס לשימושו בתקופת החכירה
החוכר משלם סדרת תשלומי חכירה בתמורה לשימוש בנכס
המחכיר מרוויח את הריבית המגולמת בתשלומי החכירה
בסיום תקופת החכירה החוכר מחזיר את הנכס למחכיר או רוכש את הבעלות על הנכס
המחכיר הוא הבעלים החוקי של הנכס לאורך תקופת החכירה, אולם החוכר הוא הנושא בהטבות ובסיכונים הכלכליים הנובעים מהשליטה בנכס. יש לשים לב כי הטיפול החשבונאי בחכירה מימונית יכול להיות שונה מהטיפול החשבונאי בחכירה תפעולית.
הטיפול החשבונאי בחכירה מימונית בישראל

החל משנת 2008 חברות ישראליות הנסחרות בבורסה נדרשות לדווח על עסקאות ולערוך את הדוחות הכספיים שלהן בהתאם לתקינה החשבונאית הבינלאומית.
תקן דיווח כספי בינלאומי 16 (IFRS 16) מסדיר את הטיפול בחכירה מימונית וקובע שחכירה תסווג כחכירה מימונית כאשר הסכם החכירה אינו ניתן לביטול אלא במקרים חריגים, וכאשר ההסכם מקיים את אחד מהבאים:
הבעלות על הנכס עוברת לחוכר בתום תקופת החכירה
לחוכר קיימת הזדמנות לרכוש את הנכס בתום תקופת החכירה במחיר הזדמנותי
תקופת החכירה נפרשת על פני חלק משמעותי מאורך החיים הכלכלי של הנכס (לפי התקינה בארצות הברית 75% לפחות)
הערך הנוכחי של תשלומי החכירה משקף באופן מהותי את השווי ההוגן של הנכס המוחכר (לפי התקינה בארצות הברית 90% לפחות)
מעצם טבעו הנכס המוחכר יכול לשמש את החוכר מבלי לבצע בו שינויים משמעותיים
הטיפול החשבונאי בחכירה מימונית בישראל > השפעת החכירה המימונית על ספרי החוכר

אף על פי שאינו הבעלים החוקי של הנכס, החוכר שולט במרבית ההטבות הכלכליות ונושא במרבית הסיכונים הנובעים מהבעלות בנכס ולכן עליו לבצע רישום פחת של אותו הנכס בספרים.
בנוסף לכך, החוכר מכיר בדוח רווח והפסד בעלויות המימון של החכירה בשיטת הריבית האפקטיבית.
הטיפול החשבונאי בחכירה מימונית בישראל > השפעת החכירה המימונית על ספרי המחכיר

המחכיר מכיר ברווח או הפסד אם הערך בספרים שונה מהערך הנוכחי של תשלומי החכירה, ובנוסף לכך זוקף הכנסות מימון הנובעות מהסכם החכירה.
למרות היותו הבעלים החוקיים של הנכס, המחכיר אינו מפחית את הנכס במשך תקופת החכירה.
הטיפול החשבונאי בעסקת מכירה וחכירה בחזרה

כאשר ישות מוכרת נכס וחוכרת אותו בחזרה באופן מיידי היא עשויה לדחות את ההכרה ברווח מהמכירה במקרה שבו החכירה סווגה כחכירה מימונית.
ישות לא יכולה להכיר ברווח ממכירה אם הסיכונים והתשואות המשמעותיים הנובעים מהבעלות על הנכס לא עברו לרוכש. בעסקה של מכירה וחכירה חוזרת הישות אינה מאבדת את השליטה על הסיכונים וההטבות הנובעים מהבעלות ולכן הישות צריכה לדחות את הרווח ולהכיר בו על פני תקופת החכירה.
ראו גם

חכירה תפעולית
חכירה
תקן דיווח כספי בינלאומי
שכירות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548204805171  GND: 4127220-1
חוק שערי חוץ

בכדורגל, חוק שערי חוץ היה שובר השוויון הנפוץ לקביעת הקבוצה המנצחת במפגש כפול בין שתי קבוצות אשר נערך בשיטת בית וחוץ. לפי חוק שערי החוץ, הקבוצה אשר כבשה יותר שערי חוץ תנצח במפגש הכפול אם שתי הקבוצות כבשו את אותו מספר שערים. בחוק שערי חוץ השתמשו לראשונה באופ"א בשנת 1965. החוק בוטל ב-24 ביוני 2021.
שער חוץ אינו בהכרח שער אשר קבוצה כובשת מחוץ לאצטדיונה הביתי, אלא שער אשר קבוצה כובשת כאשר היא מוגדרת כקבוצת החוץ במשחק. במשחקים בהם משחקות שתי קבוצות אשר מגרשן הביתי זהה, כמו הסן סירו בו מארחות אינטר מילאנו ומילאן, הקבוצה אשר מתארחת באופן רשמי באותו המשחק היא קבוצת החוץ.
שימוש בחוק

השימוש בחוק שערי חוץ משתנה בין תחרות לתחרות. יש אשר השתמשו בו לקביעת המנצחת לאחר 90 דקות בלבד (גביע ליברטדורס), לאחר הארכה בלבד (גביע ה-FA) או בשני המקרים (ליגת האלופות).
שימוש בחוק > שימוש נוסף בחוק

לעיתים משתמשים בחוק שערי חוץ בצורה מעט שונה, כדי לקבוע מיקום של קבוצות בתחרויות במבנה ליגה. כאשר שתי קבוצות או יותר חולקות את אותו מספר נקודות, משתמשים בחוק כשובר שוויון נוסף. לדוגמה, לפי חוקי אופ"א באליפות אירופה, אם מתקיים שוויון בנקודות בין שתי קבוצות או יותר, וכן בהפרש השערים ומספר השערים אשר הובקעו, שובר השוויון הבא הוא מספר שערי החוץ.
הערות שוליים

↑  Abolition of the away goals rule in all UEFA club competitions, באתר אופ"א, ‏24 ביוני 2021 (באנגלית)
זיזף תאנה ג'מייקני

| זיזף תאנה ג'מייקני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: עטלפים קטנים
משפחה:: זיזפיים
סוג:: Ariteus
מין:: זיזף תאנה ג'מייקני
שם מדעי
 Ariteus flavescens ‏גריי, 1831
תחום תפוצה


זיזף תאנה ג'מייקני (שם מדעי: Ariteus flavescens) הוא מין של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים האנדמי לאי ג'מייקה.
מאפיינים

אורכו הממוצע של הזיזף 5–7 ס"מ ומשקלו 11–13 גרם (הנקבות גדולות מהזכרים). כנפיהם קצרות אך רחבות וזנבם כמעט לא נראה. הם בעלי פרווה חומה אדמדמה עם כתם לבן על הכתפיים, וכמו רוב מיני הזיזפיים יש להם "זיז" דמוי עלה גדול על האף ולו צורה מפותלת מעט (עלה אפי).
הזיזפים חיים אך ורק ביערות גדולים וכן במטעי בננות וקוקוס בכל רחבי האי. הם ניזונים בעיקר מפירות רכים כמו תאנה ובננה וגם מחרקים.
מצב השימור של הזיזף הוא "ללא חשש".
הערות שוליים

↑  זיזף תאנה ג'מייקני באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547068605171  LCCN: sh2003004629
ז'ונימיה

טיטו מאיורסקו, ממייסדי ז'ונימיה
ז'ונימיה (ברומנית: Junimea) הייתה אגודה ספרותית רומנית שיזמה וביססה זרם תרבותי ספרותי רב חשיבות בחיי התרבות של הארצות הרומניות. האגודה נוסדה ב-1863, ביאשי.
מייסדי אגודת ז'ונימיה היו צעירים רומנים משכילים ששבו לארצות הרומניות מלימודים בחוץ לארץ. האגודה נוסדה ביאשי על ידי יאקוב נגרוצי, טיטו מאיורסקו, פטרה פ. קארפ, תאודור רוסטי ווסילה פוגור, כולם בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטאות זרות. מרבית המייסדים הזדהו פוליטית עם האגף השמאלי של המפלגה השמרנית, תחת הנהגתו של מאיורסקו.
לז'ונימיה היה ביטאון בשם Convorbiri literare, שבו פורסמו בעיקר יצירות חברי החוג.
לקריאה נוספת

אלכסנדרו פירו, "היסטוריה של הספרות הרומנית מראשיתה ועד היום", הוצאת UNIVERS, בוקרשט, 1981.
התאוריה הנורדית

מפה של מדיסון גרנט משנת 1916. מתארת את "התפלגות הגזעים של אירופה"
צבע אדום - "גזע נורדי"; צבע ירוק - "גזע אלפיני"; צבע צהוב - "גזע ים-תיכוני"
התאוריה הנורדית ("נורד" פירושה: צפון) הייתה תאוריה של עליונות גזעית, אשר הייתה פופולרית בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, ואשר טענה כי העמים הצפון אירופאים מהווים גזע עליון הודות לכישוריהם התורשתיים, לכאורה, למנהיגות. התאוריה הנורדית הייתה רבת השפעה במערב אירופה ובארצות הברית בראשית המאה ה-20, והיוותה מקור השפעה מרכזי לאידאולוגיה הנאצית. כיום תאוריה זו נחשבת לפסאודו-מדעית וגזענית.
התאוריה הסתמכה על מודל אנתרופולוגי של קטגוריות גזעיות, אשר היה מקובל באותה תקופה, וגרס כי האירופאים התחלקו לשלושה גזעי משנה של ה"גזע הקווקזי": תת-הגזע ה"נורדי", תת-הגזע ה"אלפיני", ותת הגזע ה"ים-תיכוני". תת-הגזע הנורדי זוהה עם צפון אירופה, במיוחד, אם כי לא באופן בלעדי, עם דוברי השפות הגרמאניות, והתאפיין בצבע שיער בלונדיני, ג'ינג'י או חום בהיר, וצבע עיניים כחול, אפור או ירוק. תת-הגזע האלפיני זוהה עם עמי מרכז אירופה ודוברי שפות קלטיות, ונטען כי לבניו ובנותיו קומה נמוכה, שיער כהה, עיניים כהות, כתפיים צרות וראש עגלגל באופן יחסי. לבסוף, תת-הגזע הים תיכוני זוהה עם עמי דרום אירופה, המזרח התיכון וצפון אפריקה, ונטען כי הוא מאופיין בשיער כהה, עיניים כהות וכתפיים צרות, חזות כהה, קומה בינונית עד גבוהה, וגולגולת בגודל בינוני.
גישות אירופאיות מוקדמות

כותבים אחדים מהעת העתיקה התייחסו להבדלים שבין אירופאים צפוניים ודרומיים, כאשר אלו הצפוניים נחשבו, בדרך כלל, כברברים. גם במשנה יש  חלוקה דומה:
רְבִּי יִשְׁמָעֵאל אוֹמֵר:
"בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, אֲנִי כַפָּרָתָן, הֲרֵי הֵן כְּאֶשְׁכְּרַע (רמב"ם: מין ממיני הארז, ממוצע המראה בין הלובן והשחרות);
לֹא שְׁחוֹרִים, וְלֹא לְבָנִים, אֶלָּא בֵינוֹנִיִּים."
לעומתם, ההיסטוריון הרומאי טקיטוס העריץ את השבטים הגרמאנים, באומרו כי צבע עורם הבהיר ושיערם הבלונדיני היו סימני יופי, וכי תרבויותיהם ישמרו את טוהרם הגזעי, בניגוד לרומאים הרב-גזעיים. רומאים רבים חלקו את הערכתו זו של טקיטוס ליופי גרמאני. נשים רומאיות, שלרוב היו שחורות שיער, שילמו ממון רב תמורת פאות עשויות שיער בלונדיני או ג'ינג'י, שנגזז מראשם של שבויים גרמאנים וקלטים.
רעיון "הגזע הנורדי"

המושג "נורדי" עצמו הוצע תחילה כקבוצה גזעית בידי האנתרופולוג הצרפתי ג'וסף דניקר (Deniker). שימושו של דניקר במושג "נורדי" (בצרפתית: Nordique) נועד לציין את התואר "צפוני" ועבורו הייתה משמעות המושג דומה לקבוצה אתנית (מושג שגם אותו תבע דניקר) מאשר ל"גזע ביולוגי". היה זו ספרו הקנוני של הסוציולוג הכלכלן ויליאם ז. ריפלי, גזעי אירופה (The Races of Europe) משנת 1899, אשר הפך את רעיון שלושת הגזעים האירופאים לפופולרי. יתרה מזאת, הוא גם שאל את הטרמינולוגיה של דניקר (בעבודתו המוקדמת יותר השתמש במושג "טבטוני"). בספרו זה סיווג ריפלי את אוכלוסיית אירופה לשלושה גזעים על פי מדידות אנתרופומטריות (Anthropometry) (ענף באנתרופולוגיה העושה שימוש בגוף האדם כאמצעי להשוואה בין אנשים ובין קבוצות אנושיות), אך התמקד בעיקר במדד הראש ובקומה.
בראשית המאה ה-20 היה המודל המשולש של ריפלי אודות נורדי/אלפיני/ים תיכוני מבוסס למדי. יחד עם זאת, האדרת הנורדי לא נשארה ללא ביקורת. העובדה כי בני הים התיכון היו מחולליהן של הציוויליזציות העתיקות הגדולות הייתה בעיה גלויה בתאוריה. האנתרופולוג האיטלקי ה"אנטי-נורדי", ג'יספה סרג'י (Sergi) טען בספרו החשוב הגזע הים תיכוני (1901) שהים תיכוניים היוו את "הגזע העליון ביותר בעולם", בעל יצירתיות שנעדרת מהגזע הנורדי. הים תיכוניים היו יוצרי כל הציוויליזציות העתיקות העיקריות, החל במסופוטמיה וכלה ברומא. לטענות אלו השיבו ה"נורדיסטים" בטענה הספקולטיבית כי הנורדים היוו את הנדבך העליון בתרבויות העתיקות, אשר שקעו כאשר גזע דומיננטי זה נטמע והתבולל. נורדיסטים רבים טענו כי לגזע הים תיכוני אכן היו מעלות רבות, אחדים אפילו הודו כי הים תיכוני היה עליון על הנורדי במונחים אומנותיים ואינטלקטואליים. אולם הגזע הנורדי נחשב עדיין לעליון בהסתמך על כך שלמרות שבני הגזע הים תיכוני היו מתוחכמים תרבותית, היו אלו הנורדים שהיו חדשניים וכובשים, הודות לרוח ההרפתקנית שלא הייתה שנייה לה בקרב בני גזעים אחרים. הגזע האלפיני נחשב, בדרך כלל, נחות לשני האחרים, בהרכיבו את מעמד האיכרים האירופי המסורתי, בזמן בו הנורדים הרכיבו את האצולה והובילו טכנולוגית ואילו הים תיכוניים היו בעלי דמיון מפותח יותר.
בארצות הברית היה האאוגניסט מדיסון גרנט (Madison Grant) הדובר העיקרי בשם רעיון ה"נורדיות". גרנט השתמש בתאוריה כצידוק למדיניות כנגד הגירה בשנות ה-20 של המאה ה-20, בטענו כי המהגרים מדרום אירופה וממזרחה השתייכו לסוג נחות של אירופאים, וכי אין להגדיל את מספרם בארצות הברית. נוסף על כך טענו גרנט ואחרים כי יש להגביל לחלוטין את ההגירה לבני ה"גזע הקווקזי" בלבד, ולמנוע ממי שאינם כאלו, כגון יפנים וסינים מלהגר לארצות הברית. התמיכה במדיניות זו הובילה לחקיקת חוק ההגירה של 1924, אשר נועד לצמצם הגירה מדרום אירופה ומזרחה, להפסיק את ההגירה ממזרח אסיה ומהודו, להגביל את ההגירה מאמריקה הלטינית ולהעדיף הגירה מערב אירופאית. גרנט טען כי הגזע הנורדי היה האחראי להישגיה הגדולים של האנושות, כי "ערבוב" גזעי הוא "התאבדות גזעית", וכי אם לא ינקטו מספר מדיניויות אאוגניות, יתפסו גזעים נחותים את מקומו של הגזע הנורדי. ספרו המשפיע משנת 1916 The Passing of the Great Race, or the Racial Basis of European History אודות נורדיזם, השפיע רבות על חשיבה במונחי גזע, מדיניות ממשלתית, ואפילו על תרבות עממית. כך, למשל, נתן פרנסיס סקוט פיצג'רלד במה לרעיונותיו של גרנט באמצעות דמות בספרו גטסבי הגדול, והילאיר בלוק (Belloc) כתב בצורה סאטירית בפרוזה ובשירה על הסטריאוטיפים של הנורדים, האלפינים והים תיכוניים.
"התאוריה הנורדית" בין שתי מלחמות העולם

לאחר מלחמת העולם הראשונה היה רעיון "הגזע הנורדי" מבוסס היטב. כך, בשנת 1920 כתב הפסיכולוג הבריטי ויליאם מקדוגל (McDougall) כדלקמן:
מבין כל המחלוקות וחוסר הוודאוויות של האתנוגרפים אודות גזעי אירופה, עובדה אחת מתבלטת בבירור - כלומר, שביכולתנו להבחין בגזע בעל תפוצה צפונית ומקור צפוני, המאופיין פיזית בשיער, עור ועיניים בהירות, בעל קומה גבוהה וראש מאורך, ומנטלית באופי עצמאי, יוזמה אישית, ובעל כוח רצון עקשני. בשמות רבים נעשה שימוש לציון טיפוס זה [...]. הוא נקרא גם טיפוס נורדי.
מעט לאחר מכן פרסמו האתנוגרפים הגרמניים ארווין באור (Baur), אויגן פישר (Fischer) ופריץ לנץ (Lenz) את עבודתם Human Heredity, בה טענו לעליונות מולדת של "הגזע הנורדי". באמצם את טיעוניהם של ארתור שופנהאואר ואחרים לתאוריה דרוויניסטית, טענו בור ופישר שתכונות היוזמה וכוח הרצון שאובחנו בידי כותבים מוקדמים יותר מקורם בברירה טבעית, כתוצאה מהסביבה הקשה בה התפתחו העמים הנורדיים. תהליך זה הבטיח כי יחידים חלשים לא ישרדו. מקורו של טיעון זה באאוגניקאים מוקדמים וברעיונות של דרוויניזם חברתי.
יתרה מזאת טענו בור ופישר כי מקורן של השפות ההודו-גרמאניות (קרי האריות) הוא צפון אירופה. לטענתם, מהגרים נורדיים הפיצו את הציוויליזציה ההודו-גרמאנית עד להודו, ותווי הפנים של ההודים בני הקסטה העליונה חושפים את מוצאם הנורדי.
בזמן העלאת טיעונים אלו, תאוריות של גזע ושל עליונות גזעית היו כבר מוכרות בגרמניה הודות לנוכחותה הארוכה של התנועה העממית (Völkish) והפילוסופיה שגרסה כי הגרמנים היוו אומה ייחודית שבניה קשורים זה לזה בקשר דם. אולם, בעוד שהתנועה העממית תפסה לה אחיזה בקרב המעמדות הנמוכים והייתה גרסה רומנטית של לאומיות אתנית, התאוריה הנורדית משכה אל קרבה אנתרופולוגים ואאוגניקאים גרמנים.
הגרמני המשפיע ביותר בשדה זה היה הנס גונתר (Günther), אשר חיבורו "אתנולוגיה קצרה של העם הגרמני" (Short Ethnology of the German People) משנת 1929 זכתה לתפוצה רחבה. גונתר זיהה חמישה "גזעים אירופאים", במקום שלושה, והתמקד בתכונותיהם המנטאליות השונות לכאורה. גונתר גם ביקר את רעיון העממיות בטוענו כי הגרמנים לא היוו אחידים מבחינה גזעית[דרושה הבהרה], אלא היו אחד מהעמים בעלי הגיוון האנושי הגדול ביותר באירופה. אף על פי כן נאמנים רבים של רעיון העממיות שילבו עממיות עם נורדיות וקיבלו את רעונותיו של גונתר.
"נורדיות" ונאציזם

אדולף היטלר קרא את החיבור Human Heredity זמן קצר בטרם כתב את מיין קמפף, והתייחס אליו כהוכחה מדעית לבסיסה הגזעי של הציוויליזציה. גם האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג חזר על טיעון זה בספרו מיתוס המאה ה-20. רוזנברג טען כי הגזע הנורדי התפתח לחופה של צפון מערב אירופה, היגר לסקנדינביה ולצפון אירופה ומשם התפשט דרומה, עד לאיראן והודו, מקום בו התהוו התרבויות האריות הזורואסטריות וההינדואיזם. בדומה לגראנט ואחרים טען רוזנברג כי תכונת ה"יזמות" הנורדית התנוונה כאשר הם התערבו עם "גזעים נחותים".
עם עלייתו של היטלר לשלטון הפכה התאוריה הנורדית להגמונית בתרבות הגרמנית. בהקשרים אחדים ובמקרים מסוימים הפך רעיון ה"נורדיות" מקטגוריה גזעית פשוטה לאידיאל מופשט ולבסיס תאוריות הגזע הנאציות. למשל, בשנת 1933 כתב הרמן גוש (Gauch) כי ניתן להסביר את העובדה כי ניתן ללמד ציפורים לדבר טוב יותר מאשר חיות אחרות באמצעות המבנה הנורדי של פיהן. הוא הוסיף וטען כי בקרב בני אדם מבנה החניכיים הנורדיות מאפשר תנועת לשון עליונה, המהווה בתורה את הסיבה לכך שהדיבור והשירה הנורדים עשירים יותר. על אף שדעות שכאלו היו קיצוניות, ביטויים רווחים יותר של התאוריה הנורדית מוסדו.
האנס גונתר (Günther), אשר הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1932, הועלה על נס כחלוץ בתחום החשיבה הגזענית והנורדית. מרבית ההתייחסויות הנאציות לתאוריה הנורדית התבססו על עבודתו של גונתר ואלפרד רוזנברג העניק לו אות כבוד על עבודתו בתחום האנתרופולוגיה. ספרו של מדיסון גרנט היה הספר הלא-גרמני הראשון שתורגם ופורסם בידי ההוצאה לאור של הרייך השלישי. גרנט, מצידו, הציג בגאווה מכתב מהיטלר עצמו בו כתב כי ספרו של גרנט הוא "התנ"ך שלו".
גרמניה הנאצית עשתה שימוש ברעיונות כאלו אודות ההבדלים בין "גזעים אירופאים" כחלק מפרויקט ה"היגיינה הגזעית" שלה, ובמיני מדיניות כפייה ואפליה שונות, שהגיעו לשיאן בשואת יהדות אירופה.
באופן אירוני, בעוד שבמהדורה הראשונה לספרו סיווג גרנט את הגרמנים כ"נורדים" ברובריהם[דרושה הבהרה], הרי שבמהדורה השנייה, שראתה אור לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, שינה גרנט את סיווג הגרמנים, שעתה היו אויבי ארצות הברית, ל"אלפינים" "נחותים" יותר. עבודתו של גונתר עלתה בקנה אחד עם זו של גרנט, והאנתרופולוג הגרמני הצהיר תכופות כי ללא עוררין גרמנים רבים אינם "נורדים". מסיבה זו המעיט היטלר עצמו בחשיבותה של התאוריה הנורדית בהגות הנאצית מאוחר יותר. המודל הנורדי המשולש סיווג את מרבית אוכלוסייתה של גרמניה הנאצית בקטגוריה האלפינית, במיוחד לאחר האנשלוס בשנת 1938. בשנת 1939 זנח היטלר את הרטוריקה הנורדית לטובת רעיון אחדותם של הגרמנים כולם בזכות מעלותיהם הרוחניות. אף על פי כן, מדיניויות נאציות אאוגניות המשיכו להעדיף "נורדים" על פני "אלפינים" וגרמנים בני קבוצות מוצא אחרות.
דעיכת התאוריה הנורדית

עוד לפני עליית הנאציזם איבדה תפיסתו של גרנט אודות גזע את מעמדה בארצות הברית לאור הקיטוב הפוליטי לאחר מלחמת העולם הראשונה, ההגירה הגדולה במסגרתה היגרו מיליוני אמריקאים-אפריקאים ממדינות הדרום למרכזים התעשייתיים בצפון, והשפל הגדול. ההגירה הגדולה הביאה לטשטוש הקטגוריות הגזעיות, אך המודל הדו-גזעי המוחלט של שחור/לבן נשמר באמצעות קטגוריזציה של אנשים ממוצא רב-גזעי כ"שחורים". תהליך זה חייב את זניחת הגדרתו ההדרגתית של גרנט ל"לבן" לטובת חוק הטיפה היחידה, שאומץ בידי מאמינים ב"עליונות לבנה" ו"פטריוטים שחורים" כאחד. מבין אלו האחרונים ניתן למנות, למשל, את מרקוס גארבי ואת ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז.
לאחר מלחמת העולם השנייה חדל סיווגן של קבוצות אנושיות ל"עליונות" ו"נחותות" להיות מקובל בשיח הפוליטי והמדעי. אף על פי כן, המשיכו מספר מדענים, שהבולט ביניהם היה קרלטון קון בספרו מוצא הגזעים (1962), להשתמש בחלוקת המשנה של "קווקזים" ל"נורדים", "אלפינים" ו"ים-תיכונים" עד לשנות ה-60 של המאה ה-20. התקדמות המחקר אודות גנטיקה של אוכלוסיות חתרה גם היא תחת הקטגוריזציה של אירופאים לקבוצות גזעיות המובחנות זו מזו בצורה ברורה. בקרב חלק מתומכי רעיון העליונות הלבנה ניתן עדיין למצוא הדים לתאוריה הנורדית, למשל בכתביהם של רוג'ר פירסון (Pearson) וריצ'רד מקקולוך (McCulloch), אשר אימץ את המונח "הגזע הנורדי".
ראו גם

גזע (אדם)
גזענות
הסולם הכרומטי של פון לושאן
הערות שוליים

↑  Benjamin Franklin, Observations Concerning the Increase of Mankind, Peopling of Countries, etc., 1751
↑  Huxley, T.H. "The Aryan Question and Pre-Historic Man", 1890; Huxley, T.H., "On the Geographical Distribution of the Chief Modifications of Mankind", 1870
↑  Coon, C. The Races of Europe (1939), chapter 1, "Theory and Principles of the Concept Race"
↑  Hilaire Belloc, "Talking (and singing) of the Nordic Man", in Short Talks with the Dead (1926)
↑  Baur, I., Fischer, E., Lenz, F., (trans Eden and Cedar Paul) Human Heredity, Allen and Unwin, 1931, p.191
↑  Snyder, Louis, Encyclopedia of the Third Reich, p.281
↑  1; 2;
3;
4;
 5