ז'אן קלווין
פעלתנות, חרדה ואשם: עולמו הפנימי של קלווין

קלווין גם הקים, יחד עם עוזרו תיאודור בזה ב-1559, את האקדמיה החדשה של ז'נבה (לימים אוניברסיטת ז'נבה). הוא קיים קשרים מז'נבה עם מלכי אירופה. הוא הקדיש את ההקדמה לספר ספר היהודים למלך פולין, ואת ההקדמה לספר ישעיהו לאליזבת הראשונה, שהוכתרה ב-1558 וחוקקה את חוק האחידות שקיבע את מעמדה הלאומי של הכנסייה האנגליקנית. למרות כל זאת, קלווין לא שקט על שמריו לרגע, וכל העת חש דחף להמשיך ולפעול וחרדה מפני כך שהוא עצל, ואינו עושה די. הוא ראה צללים מאיימים גם כאשר הללו לא היו שם. חש אשמה על כך שהוא עייף כל הזמן, והוא כתב לבולינגר באחת ההתכתבויות ביניהם כי "הוא כה מותש מכתיבה, שלעיתים, מרוב תשישות, הוא מתעב כתיבת מכתבים". לא רק שהוא חרד שמא הוא עצל מדי, ועייף מדי, ואוכל יותר מכפי הראוי – הוא אף חרד שמא הוא חרד מדי, שמא הוא פוגע באלוהים בכך שאינו בוטח בו, ושהוא כה ייסודי ומודאג.
קלווין חשש מהרעם, מהסופות באלפים, ומכך שהים, שהוא קל מהאדמה, יעלה על האדמה ויציף אותה. מכך שהירח או גרם שמיים אחר יפול על הארץ. בעידן של אלף מיתות שונות שעשויות היו להתרגש על אדם, הוא חש חרדה עמוקה ואסירות תודה לאל על שהוא מונע את המיתות הללו. כל אחד ממעשי האל הללו נתפס בעיניו כנס דיסקרטי, העומד בפני עצמו, ולא כשורה רציפה של תופעות.
מחד, בשרשרת הנסים הללו, ראה קלווין את הסדר המופתי האלוהי. מאידך כל הזמן הקוסמוס שלו נתקף באי סדר: שמיים יפים מקדירים את פניהם ומתחילה סערה; שלום בין שתי מדינות נשבר ומתחילה מלחמה; רעב; שוד; שחיתות. אף לא לרגע לא התפתה קלווין הפסימי להאמין שיהיה סדר ושקט והרמוניה. הוא ראה בסטואיקנים חוטאים יהירים גאוותנים, באפיקוריאנים כופרים. פילוסופים של הטבע נתפסו בעיניו כמטורפים, המנסים לחקור במופלא מהם. תפקידו של האדם בקוסמוס הזה היה לשמר את הסדר האלוהי ככל יכולתו, באופן אקטיבי, גם אם זה לא יסתייע עד תום: גברים צריכים להתלבש ולנהוג כגברים, נשים כנשים. חלוקת העבודה צריכה להיות ברורה. אישה חוגרת חרב היא פרוורסיה נגד הטבע, ויש לעצור ולהטיל עליה רפש. גבר מתלונן הוא נקבי. וכך גם בשפה, יש לעשות שימוש מדוד וברור, כך שכל מושג ומושג יהיו מובחנים ומוגדרים. כמו אי סדר ואי צפיות במציאות, קלווין חשב את הערבוב והבלבול הקונצפטואליים למתועבים, וראה בכנסייה כגוף שחטאו העיקרי היה ערבוב בין השמימי לארצי. אם כי עשה זאת במידה פחותה מזו של לותר, גם קלווין השתמש פעמים רבות במונחים של סירחון וזיהום, כשרצה לתאר רוע ובלבול.
הצורך הקריטי של קלווין בעולם מסודר וברור, עד כדי השוואת סדר לטוב ואי סדר לרוע, נבע בחלקו הן תחושת באחריות הכבדה שרבצה עליו, והן מהיותו נע ונד וחסר בית קבוע מילדותו. אבל הוא נבע גם משלל אלמנטים חדשים, מוזרים ובלתי צפויים שהקיפו את תושבי אירופה, שרובם היו שרויים עדיין בימי הביניים:
כעשור ומחצה לפני הולדת קלווין גילה קולומבוס את הקריביים; בעודו בן 10 כבש הרנאן קורטס את מקסיקו; החל ייצור של תותחים ומוסקטים בצרפת; בגיל 20 ב-1529 הגיעו העות'מאנים של סולימאן המפואר עד וינה; בשנה שבה לותר וקופ ברחו מפריז החריב פרנסיסקו פיסארו את אימפריית האינקה; עושר וידע זרמו ליבשת; אירופה גילתה את האינפלציה; בנקים החלו להלוות בריבית; מעמד חדש של בורגנות ראוותנית ונהנתנית זכה לאוטונומיה חלקית, והתקרב למעמד האצולה. מלכים, מאידך, פשטו רגל; תעשיות נייר, משי, צמר, זכוכית וחרסינה פרחו; נחפרו מכרות ונפתחו בתי דפוס. כל ההתרחשויות הללו ערערו סדרים ישנים ומוכרים ועוררו חרדה בקרב רבים מבני התקופה, לפחות כאלה שיצאו מכפרם. קלווין, כהומניסט משכיל, ראה בוודאי את התופעות הללו, ושמע על אחרות, והן רק העמיקו את חרדתו. הוא חש שהוא צריך הן להסביר אותן לעצמו ולקהילתו, ולתחום אותן במונחים דתיים מדויקים ומסודרים.
על אף האירועים מסביב, ואולי אף לאורם, קלווין הטיף לצניעות ומתינות. הוא האמין שהשאפתנות היא יהירה וגורמת לחלק ניכר מהרוע בעולם. הוא דיבר בגנותם של מלכים, שהערצתם, לדבריו, היא כסילות שנובעת ממקסם שווא. הוא היה נגד פאר מוגזם, נגד הארמונות, הקתדרלות וציורי הקיר שנעשו באותה תקופה (בשנה שבה נולד החל מיכלאנג'לו לצייר את תקרת הקפלה הסיסטינית). הוא ביקר את הערים ואת תושביהן הבורגנים, את הסוחרים העשירים "שחושבים את עצמם לנסיכים". הוא ראה בכך סטייה מוגזמת מאופיים הטבעי של הדברים, הכנסת בלבול מיותר בסדר הקיים. הגזמה ועיוות.
אך בניגוד לפרנציסקוס שדיבר בגנות הממון, קלווין לא חסך את שבטו מהעניים. הוא האמין שיש נוצרים מאמינים אמיתיים בכל שכבה, ולא רק בקרב יחפנים. מאידך, הוא ראה סכנה גדולה שנובעת מכך שעניים יפרו את הסדר הציבורי, ומכיוון שאין להם מה להפסיד – ידברו סרה באל או יגנבו משכניהם. הפרת הסדר על ידי עני שגונב מעשיר הייתה חמורה בעיניו מהעיוות וההגזמה שבמחלצות המשי של אותו עשיר. יחסו השוויוני של קלווין מבחינה דתית לעשירים ולעניים עולה, בין היתר, במאמר שכתב קלווין ב-1545 בו הוא מפריך טיעונים סכולאסטיים נגד הלוואה בריבית.
כאדם רפלקטיבי מאוד, קלווין היה מודע לחרדתו המתמדת, ואף כתב עליה. אך הוא ראה בה מצב אנושי טבעי. היעדרה של חרדה הטריד אותו. "איך אפשר להשית את רצון האל ללא חרדה ממנו?" בצידה של החרדה קיננה בקלווין תחושת אשם תמידית, והוא חרד מהמוות ומבית הדין של מעלה. אם כי נראה שלכאורה, עבור קלווין החיים עלי אדמות הם הגיהנום עצמו, הרי שקלווין האמין ללא סייג ש"אם עונשי האל כה נוראים בעולם הזה, ניתן רק לתאר כמה נוראים הם יהיו כאשר ישפוט את משפטו האחרון".
קלווין התנדנד בין שני סוגי תופת: האחד הוא הכאוס, הריקנות, הקלות, התלישות, חירות קיצונית, התפרקות וויתור על ה"עצמי" וחוסר האמונה, והשני הוא המבוך, חרדה משתקת וקלאסטרופובית, אפסות, עינו המשגיחה תמיד של האל, הכובד, יותר מדי מצוות וחובות שאי אפשר לעמוד בכולן, אשמה מתמדת בגלל עצם הקיום בדמות האלוהים, מעין מרוץ חסר תוחלת לתפוס משהו שלא ניתן. קלווין ללא ספק בחר לחיות את האפשרות השנייה.
אם כי קלווין, כמו הרפורמטורים האחרים, שלל מכל וכל את הווידוי והמחילה, כאדם שחש על בשרו את עצם הקיום האנושי כאשמה מתמדת, הוא חש אמפתיה כלפי קהילתו. "אדם לא זוכר את החטאים שחטא במהלך יום אחד, קל וחומר במהלכה של שנה שלמה". הוא עודד את המאמינים להתעכב ולהתוודות על חטאיהם, כי התעכבות זאת – "גם אם אינה מרפאת את הפצעים – היא מטהרת מהן את הרעל". בהתאם לעיקרון המרכזי בתורתו, הפרדסטינציה, קלווין סירב לאפשר למאמיניו את הנחמה שבסימנים לכך שעבודת האל שלהם מתקבלת, ובכך להקל על חרדתם. "אלה המטרידים עצמם במחשבה אם האל מקבל בברכה את מעשיהם אינם כנים באהבת האל שלהם". היעדר הנחמה שאותות חיצוניים כלשהם מעידים על מחילת מהאל הופכת את חייו של המאמין האדוק למסכת חוזרת ונשנית של חרדה ממעשי העבר, רפלקציה אישית אודותם, וחשש ממעשי העתיד.