הגליאניזם
הגליאניזם עכשווי

הפילוסוף ולטר קאופמן (1921–1980) הוביל קריאה אפולוגטית בהגל, שיצאה נגד ההשמצות של הפילוסופים האנליטים ושל קרל פופר בספרו "החברה הפתוחה ואויביה", החל במאמרו "The Hegel Myth and Its Method" מ-1951. קריאה ליברלית חדשה בהגל הובלה בידי מדען המדינה הישראלי שלמה אבינרי (1933) בחיבורו "תורת־המדינה של הגל" (Hegel's Theory of the Modern State) שפורסם לראשונה באנגלית ב-1972 בקיימבריג', והקהילתן הקנדי צ'ארלס טיילור (1931) בספריו Hegel משנת 1975 ו-Hegel and Modern Society משנת 1979 בהוצאת קיימבריג'. אבינרי משלב ביקורת על הדימוי השלילי המוטעה של הגל ומעיין בחלופה הליברלית הייחודית שהוא מציג ב'פילוסופיה של המשפט'. טיילר מציע לחזור להגל בעיקר כדי לדון בבעיות עכשוויות ודילמות מודרניות.
בארצות הברית מאז אמצע שנות ה-70, עלה עניין מוגבר בפילוסופיה ההגליאנית, גם בקרב הוגים המשוייכים לזרם הפילוסופיה האנליטית. נציג בולט של שילוב הגל בפילוסופיה האנליטית האמריקאית הוא ריצ'רד ג' ברנשטיין (1932–2022) שעמד על החשיבות ההיסטורית של ההגליאניזם לפיתוח הפילוסופיה האמריקאית והפרגמטיזם. הגליאנים אמריקאיים משפיעים כוללים את טרי פינקרד (1947) ורוברט פיפין (1948). עבודתם של חברי אסכולת פיטסבורג, ג'ון מקדואל (אנ') (1942) ורוברט ברנדום (1950) נחשבת לנאו-הגליאנית ולעיתים מכונה האליאניזם-אנליטי. בעבודתם נכללת: ביקורת על התפיסה הדואליסטית של מושג ואובייקט ושל צורה ותוכן; פרגמטיזם-אתי והדגש על חשיבות הפרקסיס החברתי; התפיסה החברתית של תודעה עצמית, הרואה בה כמות אינטר-סובייקטיבית המועברת באמצעות התנסות חברתית; אנטי-מדענות, לפיה הידע והפעולות שלנו מבוססות על מרכיב נורמטיבי במהותו ואשר דוחה את המושג של "התבוננות בתבונה" בלבד כבסיס האוניברסלי להיווצרות תיאוריה פילוסופית.
בגרמניה הוקמה ב-1962 אגודת הגל הבינלאומית, נשיאה הראשון היה הנס גאורג גדמר שהיה מעורב בהיווסדותה. לזכותה ניתן לזקוף ההתעוררות עכשווית בהגל עם כנסים שהתקיימו מאז 1975 בהנהגתו של דיטר הנריך (1927–2022). בכנסים אלו השתתפו נציגים חשובים של הפילוסופיה האנליטית כמו דונלד דוידסון (1917–2003), מייקל דאמט (1925–2011), והילרי פטנאם (1926–2016), ווילארד ואן אורמן קווין (1908–2000). נשיאה הנוכחי של אגודת הגל הבינלואמית הוא אקסל הונת (1949). הונת ניכס מחדש ופיתח את תפיסת ההכרה ההדדית של הגל, תוך שימת דגש על תפקידה המרכזי בתיאוריה החברתית. התיאוריה של הונת, מתמקדת בבסיס הנורמטיבי לביקורת של קונפליקט חברתי ובמאבק ליחסי הכרה מקיפים יותר, במסגרת החיים האתיים. עבודתה של ראהל ייגי (1966), תלמידתו של הונת, קשורה בהדיקות לפילוסופיה ההגליאנית. היא מתייחסת שוב ושוב להשקפותיו של הגל על הבעיות המוסריות והתפקודיות שהעוני והאבטלה מציבים לחברה האזרחית כדוגמה למשברים ולסתירות, במסדרת מה שהיא מכנה בעקבות הגל ביקורת של "צורות חיים". עבודתה החדשנית מנכסת מחדש מושגי מפתח של הפילוסופיה החברתית הגליאנית-מרקסיסטית, קוראת אותם מבעד לעדשה של הוגים כמו אדורנו, היידגר וג'ון דיואי, ומשלבת אותם בדיאלוג עם הפילוסופיה האנליטית העכשווית. בנוסף, ספרה Alienation (ניכור) מסתמך על המסורת הפילוסופית ההגליאנית לתפיסת ניכור כהיעדר מערכת יחסים משמעותית לעצמי ולאחרים, המתבטאת בתחושות של חוסר אונים. למרות שלא תמיד הזכיר את הגל בשמו, המשאבים הפילוסופיים שיאגי מביא לבעיית הניכור הם הגליאניים לחלוטין בהשראה
בבריטניה הוקמה אגודת הגל של בריטניה הגדולה ב-1979. נשיאה הנוכחי הוא חוקר הגל סטיבן הולגייט (1954), ובמעוצה חבר בין היתר רוברט סטרן (1962). גם הפילוסופיה החברתית והתאוריה הביקורתית של הפילוסופית הבריטית ג'יליאן רוז (1947–1995) משויכת להגליאניזם העכשווי. בחיבורה המרכז, Hegel Contra Sociology (הגל נגד סוציולוגיה), רוז מנסחת קו הגנה על המחשבה הספקולטיבית ההגליאנית תוך שהיא מבקרת את אבות הסוציולוגיה. היא מדגימה כיצד בביקורותיו של הגל על קאנט ופיכטה מספקות בסיס לביקורות אודות מקס ובר, אמיל דורקהיים וכל המסורות הסוציולוגיות הנובעות מהגותם הנאו-קנטיאנית. רוז טוענת שכל ניסיון לחדש את הסוציולוגיה זקוקה להשלמה של השיח הספקולטיבי של הגל. היא מנתחת את חיבוריו הבוגרים של הגל לאור כתביו הרדיקליים המוקדמים, ומציגה אפשרות משמשעותית לחזרה להגל.
חברי אסכולת לובליאנה (אנ'), שמרכזה בסלובניה, יצרו הגות עכשווית בעלת אלמנטים הגליאנים מובהקים. נציגה הבולט הוא הפילוסוף והפסיכואנלטיקאי סלבוי ז'יז'ק (1949) שתואר בתור "ההגליאני המוביל של זמננו". הוא תרם תרומה ייחודית לפרשנות מודרנית ולמימוש מחדש של המורשת ההגליאנית, החל מספרו הראשון "האובייקט הנשגב של אידאולוגיה" (1989). ז'יז'ק עורך סינתזה בין הגותו של הגל, התיאוריה הפסיכואנליטית של לאקאן, הביקורת של מרקס על הכלכלה הפוליטית, ומאפיינים של המסורת היהודית-נוצרית, בפירוש מחדש מנקודת מבט מטריאליסטית. לגישתו של ז'יז'ק להגל יש זיקה להגליאניזם הצרפתי של קוז'ב ואילך בכך שהוא דוחה כל רדוקציוניזם נטורליסטי, ובעקבות לאקאן, מדגיש את האופי הרעוע, והמורכב מבחינה לשונית של הסובייקטיביות האנושית כ"חוסר" מובהק של ההוויה. ז'יז'ק מתעקש על ה'שליליות' המובנית של התודעה העצמית, האופי המשוער בעצמו אך מוצג באופן אובייקטיבי של העולם החברתי-תרבותי, והפוטנציאל לשנות את הפרמטרים המבוססים של אותו עולם. הגל של ז'יז'ק מאפשר לפרש את החוויה כשיטה שלמה אך שסועה מבפנים, שלא ככסינתזה הרמונית המזמינה יחס פסיבי, מהורהר או רק רטרוספקטיבי לעולם. מבחינה זו ניתן לראות בז'יז'ק כממשיך את המסורת המרקסיסטית של התייחסות ל"שיטת" החשיבה הדיאלקטית כהיבט הרדיקלי והרלוונטי ביותר במורשתו של הגל.
הגותו של הגל מהווה בסיס גם לדיונים עכשוויים בפילוסופיה פמיניסטית. למשל, הגותה של ג'ודית באטלר הושפעה רבות מהגל, אף שהיא גם מבקרת רבות מדעותיו. ספרה הראשון, המבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, נקרא Subjects of Desire: Hegelian Reflections in Twentieth-Century France (סובייקטים של תשוקה: הרהורים הגליאניים בצרפת של המאה העשרים). בספר זה היא בוחנת את השפעתו של הגל על הפילוסופיה הצרפתית של המאה ה-20, בעיקר זו של קוז'ב, בראייה מגדרית. ניתן לראות את מושג הפרפורמטיביות המגדרית של באטלר, כפיתוח של דיאלקטית האדון והעבד של הגל. באטלר משתמשת בביקורת של הגל על "ודאות-חושית" בפנומנולוגיה, כדי לשאול האם הסובייקט באמת יכול להיות מודע למיניות המגדרית שלו. זהות מינית נוצרת לפיכך בלא מודע. יצירת ה"אני" של הזהות המינית היא גם הסתרה רדיקלית. בספרה "טענת אנטיגונה" מ-2001 היא סוקרת בין היתר את פרשנותו המפורסמת של הגל לאנטיגונה.