stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טכניקת הרפיה
הרפית שרירים הדרגתית

הרפיית שרירים הדרגתית (Progressive muscle relaxation) היא אחת משיטות ההרפיה הקלאסיות והוותיקות בעידן המודרני, שהבסיס לה פותח בשנות ה-30 על ידי הרופא האמריקאי אדמונד ג'ייקובסון. זו שיטה מקובלת ונפוצה יחסית בשימוש בטיפולי הרפיה עד היום. בהמשך נוצרו שיטות אחרות כווריאציות שונות לגרסה המקורית הזו.
שלבי ההרפיה ההדרגתית:
ריכוז וקשב – העברת המודעות לאזורים שונים בגוף, במטרה לזהות את ההבדל בין מתח להרפיה (למשל, לנסות להעביר את תשומת הלב למתח שקיים כעת בשרירי היד).
מתיחה – הדגשת מתח באזור מסוים כהקדמה להרפיה, על ידי התמתחות קלה והארכה מתונה של שריר למשך מספר שניות (למשל, למתוח את שרירי היד).
שחרור – שחרור טבעי של המתח בשריר, תוך הדגשת והעמקת תחושת השחרור באמצעות דימויים שונים (למשל, לנסות להרגיש איך שרירי היד מתרפים וכל המתח זורם מהם החוצה, השרירים רפויים ומתמלאים בתחושת חמימות קלה, וכדומה).
מודעות להרפיה – מנסים לזהות את תחושת ההרפיה וההבדל בינה לבין תחושת המתח שהייתה קודם. כל גם אפשר יהיה ללמוד להפוך תחושה זו למצב הטבעי של הגוף.
כיוון ההרפיה הוא במעלה הגוף, כלומר עבודה על מתיחת ושחרור קבוצות שרירים מכפות הרגליים ועד לראש. בחלק מהגרסאות כיוון ההרפיה הוא הפוך, מלמעלה למטה. יש המתמקדים בהרפיית כ-10 קבוצות שרירים גדולות לאורך הגוף, ויש שפורטים לשרירים קטנים ורבים יותר. ניתן לשלב בהמשך לתרגיל ההרפיה גם תרגול של דמיון מודרך, בו האדם מדמה דימויים חיוביים ונעימים שתורמים לתחושת הרוגע שיוצרת ההרפיה.
סיום ההרפיה הוא משמעותי – המטפל "מחזיר" את המטופל לחדר ולמציאות בהדרגה. ניתן לעשות זאת באמצעות ספירה לאחור, עד חזרה לערנות מלאה. ניתן לשוחח על ההרגשה שהייתה במהלך ההרפיה ולאחריה.
חשיבות האימון והתרגול בהרפיה היא גבוהה, וזאת במטרה לרכוש מיומנות גבוהה בה, וכך להשיג תוצאות אפקטיביות יותר בהפחתת המתח והחרדה. בהקשר הטיפולי, מתקיימים לשם כך תרגילי הרפיה בסדרה של מפגשים טיפוליים (עם או בלי שילוב של טכניקות קוגניטיביות ואחרות), וניתנים "שיעורי בית" לתרגול בבית מדי יום, לעיתים בסיוע הקלטות של הוראות ההרפיה.
ראו גם

מדיטציה
ביופידבק
דמיון מודרך
הקהיה שיטתית
קשיבות
אימוני נשימה
הרפיית שרירים הדרגתית
לקריאה נוספת

קריסטין הרון, (2005). המדריך לטיפול בהרפיה. קריית ביאליק: הוצאת אח.
יונתן קושניר, לא מצליחים להירדם? כך תתמודדו עם קשיי שינה בזמן המלחמה, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2023
ד"ר ברוך אליצור, הרפיה עצמית, הוצאת אור-עם, 1988
Jacobson, E. (1938). Progressive Relaxation. Chicago, Illinois: The University of Chicago press.
Jacobson, E. (1976). You Must Relax. Unwin.
Benson H. & Klipper MZ. (1975). The Relaxation Response. New York: Wings Books
הערות שוליים

↑  קריסטין הרון, (2005). המדריך לטיפול בהרפיה. קריית ביאליק: הוצאת אח (עמ' 13).
↑  הרפיית ג'קובסון - לכווץ דווקא משחרר!, יוטיוב בערוץ עמותת נטל, 2015
| טראומה נפשית |
| --- | --- | --- |
| מצבי טראומה | סכנת חיים • אלימות • התעללות • אונס • אלימות מינית • מלחמה • טרור  • קרב • תאונת דרכים • טראומה גופנית • שכול • שוד  • אסון טבע • שרפה • הגירה |  |
| מאפייני טראומה | מצוקה נפשית • חרדה • פחד • דאגה • בכי • חוסר אונים • אימה • תבהלה • עוררות • טריגר •  הימנעות • התמודדות ממוקדת הימנעות • רומינציה • מחשבות פולשניות • מחשבות אילו • אשמת שורדים • האשמה עצמית (אנ') • האשמה (אנ') • אשמה (רגש) |  |
| תגובת דחק | דחק • תגובת הילחם או ברח • מערכת העצבים הסימפתטית • ציר ה-HPA • עומס אלוסטטי |  |
| הפרעות | הפרעות הקשורות לטראומה וגורמי דחק • נפגע חרדה • הפרעת דחק חריפה • הפרעת דחק פוסט-טראומטית • הפרעה פוסט-טראומטית מורכבת • טראומה משנית • הפרעת הסתגלות • הפרעת חרדה • התקף חרדה • ביעותי לילה • נדודי שינה • דיסוציאציה • פלשבק • הפרעת דה-פרסונליזציה • הפרעת דה-ריאליזציה |  |
| גורמי חוסן | חוסן נפשי • רשת חברתית • דתיות • מודל רגישות-דחק • מודלים של תורשה, סביבה והתפתחות • סטטוס חברתי • שונות קצב לב |  |
| התמודדות | התמודדות • צמיחה פוסט-טראומטית • תמיכה חברתית • עזרה עצמית • פעילות גופנית • טכניקות הרפיה • מדיטציה טרנסצנדנטלית • אימוני נשימה • הסחת דעת • אסקפיזם |  |
| תרופות | תרופות נוגדות דיכאון • סרטרלין • פרוקסטין • ונלפקסין • פלואוקסטין • קנאביס |  |
| טיפול נפשי | טיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית • עזרה ראשונה פסיכולוגית • מודל מעש"ה • קבוצת תמיכה • טיפול קוגניטיבי-התנהגותי • טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה (אנ') • טיפול בעיבוד קוגניטיבי • EMDR • תרפיית חשיפה ממושכת |  |
| עמותות | ער"ן • נט"ל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4014918-3 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
פסיכה

| --- | --- |

 תרבות:  מיתולוגיה רומית 
 בן או בת זוג:  ארוס 
 צאצאים:  Voluptas, הדון 
 
ערך זה עוסק בדמות במיתולוגיה הרומית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
חטיפתה של פסיכה מאת ויליאם אדולף בוגרו
פסיכה (בלטינית: Psyche) היא דמות מהמיתולוגיה הרומית. היא מתוארת כנערה יפה שעוררה את קנאתה של ונוס. חמור הזהב (או "מטאמורפוסיס") של לוקיוס אפוליוס, מסביבות שנת 150 הוא המקור היחיד לסיפור, למרות שככל הנראה השתמש אפוליוס בסיפור מוקדם יותר ושינה אותו כך שיתאים לשאר החיבור.
סיפור קופידון ופסיכה של אפוליוס

פסיכה הייתה הצעירה מבין שלוש אחיותיה, ועל פי האגדה הייתה כה יפה עד כי כולם העריצוה וכינו אותה: "ונוס החדשה". כל מעריציה ראו רק את יופייה החיצוני, אך איש לא ההין לשאתה לאישה. הוריה של פסיכה פנו בדאגה רבה לאוראקל של אפולו, וזה התנבא כי יש להפקירה על ראש צוק לגורלה, כיוון שנגזר עליה להינשא למפלצת נוראה דמוית נחש.
ונוס, אלת האהבה, התקנאה ביופייה של פסיכה, בת התמותה, והטילה על קופידון, בנה, לרדת לארץ ולגרום בעזרת חצי הזהב שלו לכך שפסיכה תתאהב באיש המכוער ביותר בתבל. קופידון הסכים, אך בהביטו בפסיכה, הוא התאהב בה בעצמו, ולקח אותה מראש הצוק עליו הופקרה, השמימה אל ארמונו.
קופידון אסר על פסיכה להביט בו, על מנת שלא תגלה את זהותו האמיתית, וכך חיו בני הזוג בארמון מפואר מרוצף באבני חן וזהב, ובמשרתים בלתי נראים, כשפסיכה האומללה לא יכולה הייתה להביט בבן זוגה. המפגש היחיד בין בני הזוג התרחש כל לילה, כאשר קופידון הגיע למיטת הזוג ועינג את פסיכה בעדינות ובאהבה מלאת רוך.
אט אט, פסיכה התרגלה לחיי הנישואים הללו ואהבתה והערכתה לבן זוגה גברו, ולכן, כשקופידון חזר והזכיר לפסיכה את האיסור הגמור, זו צייתה לו.
באחד הימים, באו אחיותיה של פסיכה לביקור וגילו את הפאר בו מצויה אחותן האהובה. כשהן שאלו אותה על בעלה, ענתה פסיכה בצורה עמומה וחסרת היגיון. אחיותיה הקנאיות, בינן לבין עצמן, החליטו להיפטר מאותו בעל מסתורי. הן שכנעו את אחותן הקטנה שמדובר במפלצת, המעוניינת לאכול את הילד אשר פסיכה נשאה בקרבה, והציעו לפסיכה את התוכנית הבאה: באישון הליל, אחרי שזו תוודא שבעלה נרדם, עליה להדליק בחשאי את העששית ולרצוח אותו, וכך ייפול בחלקן העושר הרב שנמצא במשכן האלים בו מתגוררת אחותם. פסיכה הסכימה: היא הדליקה את העששית כדי לחפש את כלי הנשק, אך להפתעתה הרבה לא ראתה יצור מפלצתי, אלא גבר יפה תואר, שיערו מוזהב, גופו כליל השלמות, ישן וכנפיו מונחות על גבו בלא תנועה: קופידון, אל.
מתוך בהלה ותדהמה הפילה את העששית ושעוות הנר פצעה את כנפיו של קופידון שהתעורר ונס מהמיטה בכוחותיו האחרונים. פגוע, פיזית ונפשית, מהבגידה הצורבת, הוא חזר לאמו. מרגע זה ואילך, החל מרדפה הנמרץ של ונוס לנקמה. היא גילתה שאפילו בנה התאהב בפסיכה, ובעצת חברותיה וחבריה האלים ניסתה לחבל בחייה של פסיכה.
אולם, פסיכה הצליחה לעבור את מבחניה של ונוס, לעיתים בעזרת אלים רחמניים, ולעיתים בעזרת טוב ליבה ותמימותה, אך כוחה ותקוותה הלכו ופחתו. באחד המבחנים של ונוס, נכשלה פסיכה ונותרה ללא רוח חיים על הקרקע, או אז הגיע אהובה קופידון והציל אותה ממוות. בכל אותה העת, ידידיה של ונוס ניסו לשכנעה שפסיכה היא נערה ראויה לבנה, למרות היותה בת אנוש, ובנוסף שנשאה בבטנה את פרי אהבתם. בתם, אשר נולדה, נקראה "עונג" (hedone).
פסיכה החליטה לנקום באחיותיה, וסיפרה לכל אחת בנפרד, שקופידון עזב מאהבה אליה. כל אחת מהאחיות הגיעה בתורה לארמון שעל פסגת ההר, ונפלה אל מותה, שכן הרוח לא נשאה אותן לעבר הארמון כבעבר.
סופו של הסיפור בחגיגות הנישואין של קופידון ושל פסיכה, ובעלייתה למשכן האלים.
סמליות בסיפור

די להביט בפירוש שמות הגיבורים הראשיים: אמור - אהבה ופסיכה - נפש. תמות נוספות ראויות לדיון נוגעות במשמעותו של המבט באהבה, יתרונותיו של העיוורון, במחיר הסקרנות, באהבת הבצע  ובכוח האהבה להוריד את האוהב לשפל המדרגה המוסרית אך גם להעלותו לדרגת האלים.
ראו גם

פסיכה מתעוררת מנשיקת קופידון
לקריאה נוספת

קרול גיליגן, הולדת העונג, הוצאת ספרי חמד - ידיעות אחרונות 2006.
הערות שוליים

↑  קרול גיליגן, הולדת העונג, ספרי חמד - ידיעות אחרונות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007356017905171  PLWABN: 9810548477505606  LCCN: no2016007052  NKC: jo2016908741  SUDOC: 029574943  VcBA: 495/317310  VIAF: 130145541826296600114   WorldCat (עם VIAF): 130145541826296600114
מכון משנת רבי אהרן

מכון משנת רבי אהרן שעל יד ישיבת לייקווד בניו ג'רזי, ארצות הברית עוסק בהוצאה לאור של ספרות תורנית. המכון הוקם במטרה להוציא לאור את כתבי מייסד הישיבה הרב אהרן קוטלר ראש ישיבת לייקווד ונשיא מועצת גדולי התורה באמריקה. ומכאן קיבל את שמו. ואחר כך התרחב להוצאת ספרים נוספים. יושב ראש המכון הוא הרב צבי רוטברג וסגנו בעבר היה הרב משה הכט.
קרן נדבנות

קרן נדבנות היא סוג של ארגון, אשר משתייך למגזר השלישי, ותורם נכס פרטי כלשהו לטובת קידום מטרה ציבורית מוגדרת.
תנאים לקיום קרן נדבנות

כדי שארגון יהיה מוגדר כקרן נדבנות חייבים להתקיים מספר תנאים:
עקרון אי חלוקת רווחים – כארגון המשתייך למגזר השלישי, על הארגון לפעול ללא כוונות רווח.
קרנות נדבנות צריכות להיות בבעלות פרטית ותחת ניהול עצמי, ואינן יכולות להשתייך למוסדות המדינה או השלטון המקומי.
כמו גופים אחרים ללא מטרות רווח, דוגמת עמותות ומלכ”רים, גם קרן נדבנות צריכה להחזיק במסמך משפטי אשר מתעד את אופן התנהלותה, מטרותיה וכו’. עם זאת, בניגוד לעמותה, אשר בין גופיה אספה כללית המורכבת מחברי העמותה, בקרנות נדבנות אין את יסוד החברות בארגון.
קרן נדבנות צריכה לפעול במטרה לקדם מטרות ציבוריות. משמע, היא אינה יכולה לפעול במטרה לקדם רק את חוג המשפחה והידידים של מייסדיה או מנהליה
על הקרן להחזיק בנכס פרטי כלשהו דוגמת הון כספי או נכס מקרקעין אותו היא מייעדת לטובת קידום מטרותיה.
מטרות והקמה

קרנות נדבנות יכולות להיבדל במטרות אותן הן מקדמות, וכתוצאה מכך לפעול בתחומים ציבוריים וחברתיים שונים. כמו כן, קרנות נדבנות שונות זו מזו לעיתים בגורם שהקימן, שכן הן יכולות להיות מוקמות על ידי אנשים פרטיים, משפחות, עסקים, חברות או תאגידים. ייתכן מצב בו תורם הנכס הוא אדם או חברה פרטית יחידים שאף קובע את מטרותיה, אך בניגוד לתרומה פרטית, קרן נדבנות היא מוסד בעל ישות משפטית אשר מחויב לנהלים ותקנות ולפעילות ארוכת טווח.
קרנות נדבנות ישראל

נכון ל-2010 פעלו בישראל כ-200 קרנות וכ-1,500 קרנות זרות - כ-8 קרנות לכל 100,000 נפש.
להלן מהקרנות הגדולות בישראל והיקף פעילותן, נכון ל-2010:
הקרן לידידות- 70 מיליון דולר;
קרן רש“י- 50 מיליון דולר;
קרן יד הנדיב-30 מיליון דולר;
קרן אבי חי- 27 מיליון דולר;
הקרן המשפחתית ע“ש תד אריסון- 25 מיליון דולר;
הקרן החדשה לישראל- 25 מיליון דולר;
קרן ברכה- 10 מיליון דולר;
קרן ויינברג-10 מיליון דולר;
קרן כהנוב־10 מיליון דולר;
קרן שוסטרמן- 9 מיליון דולר. יש לתקף את הנתונים... מאז נוסדה קרן משפחת שעשוע, שתרמה נכון לשנת 2024 למעלה מ-100,000 מיליון דולר למוטבים בישראל. https://www.shashua-foundation.org.il/about
לקריאה נוספת

ברנר נ., חזן א, רודיך-כהן א, ושמיד ה. (2010) סקר קרנות נדבנות וגופי מימון בישראל. ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, המרכז לחקר הפילנתרופיה בישראל.
גדרון ב, אלון י, שלנגר א ושוורץ ר. (2006) מגזר הקרנות הפילנתרופיות וארגוני המימון בישראל. באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המרכז הישראלי לחקר המגזר השלישי.
חסקי-לוונטל ד. קבלו פ. (2009). מהנדיב הידוע ועד הקרן החדשה לישראל. ירושלים: המרכז לחקר פילנתרופיה בישראל, האוניברסיטה העברית בירושלים.
Anheire H.K & Daly S. (2006). The Politics of Foundations: A comparative Analysis New York & London: Routledge.
Anheire H.K & Daly S. (2006). Philanthropic Foundation: A new global Force? In the Anheier, M. Kaldor (EDS), Global civil society 2004/5 (pp.158-176): Sage Pubns Ltd
Anheire H. & List R.A (2005). A dictionary of Civil Society, Philanthropy and the Non Profit Sector. London/New York: Routledge.
Anheire H.K & Tepler S. (1999). Private Founds, Public Purpose: Philanthropy Foundation in International perspective. New York Kluwer Academic/Plenum Publishers.
Esping-Anderson G. (1990). The Three Worlds of Welfare Capitalism Polity Press, Cambridge.
Perwitt K. (2004), The Foundation and The Liberal Society, paper Perpared For The "Legitimacy and Foundation of Foundation in Europe and the United States
Salamon L.M. & Anheier H.K. (1998). Social Origins of Civil Society: Explaining the Non Profit Sector Cross-Nationally Voluntas g (3):213
הערות שוליים

1 2  נאווה ברנר, אסנת חזן, אבישג רודיך-כהן, הלל שמיד, סקר קרנות פילנתרופיות וגופי מימון בישראל, באתר המרכז לחקר הפילנתרופיה בישראל, האוניברסיטה העברית בירושלים, ‏חשוון תשע“א, אוקטובר 2010
↑  מאגר המידע של קרנות בשתי"ל
↑  רותי סיני, פילנתרופיה תומכת בשינוי חברתי
מדגם השקעות חברתיות של קרן כהנוף בישראל, קרן כהנוף
↑  הפילנתרופיה בישראל-לקט מספרים ונתונים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4057542-1
יצחק דנציגר

ערך זה עוסק ביצחק דנציגר, פסל ואדריכל. אם התכוונתם לאדמו"ר מאלכסנדר, ראו .
| --- | --- |
יצחק דנציגר, אמצע שנות הארבעים
יצחק דנציגר, אמצע שנות הארבעים
 לידה:  26 ביוני 1916 הקיסרות הגרמנית ברלין, הקיסרות הגרמנית
 נהרג:  11 ביולי 1977 (בגיל 61) ישראל ישראל
 שם לידה:  Max Wilhelm Itzhak Danziger 
 מקום קבורה:  מתחם בתי הקברות בחיפה 
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בית הספר סלייד לאמנות יפה  הגימנסיה העברית "הרצליה"  הגימנסיה העברית רחביה  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 תקופת הפעילות:  1935–1977 (כ־42 שנים) 
 תחום יצירה:  פסל, אדריכל נוף
 זרם באמנות:  אופקים חדשים
 יצירות ידועות:  "נמרוד" (1939)  "כבשי הנגב" (1963)  "מלך הרועים" (1964–1966)
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1968)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
יצחק דַנְצִיגֶר (26 ביוני 1916 – 11 ביולי 1977) היה פסל ואדריכל נוף ישראלי, יליד גרמניה. ממייסדי הסגנון הכנעני בפיסול הישראלי וחבר בקבוצת אופקים חדשים. על יצירתו זכה בפרס ישראל לפיסול לשנת תשכ"ח (1968). ליצירתו הפיסולית הייתה השפעה רבה על הפיסול הישראלי, החל משנות הארבעים של המאה העשרים, שהתבטאה בנטייה לפיסול בהשפעת האמנות הארכאית, בשילוב המודרניזם בפיסול וביחס אל עיצוב דימוי הנוף של ארץ ישראל בפיסול הישראלי. פסלו "נמרוד" הוא אחת היצירות הידועות ביותר של האמנות הישראלית.
קורות חיים > נעורים

נולד ב-1916 בשם מקס וילהלם יצחק דַנְצִיגֶר (Danziger) בברלין בירת גרמניה למשפחה יהודית בורגנית וציונית. נקרא על שם דודו, מקס (יצחק) רוזנְבליט, שנהרג ימים ספורים לפני לידתו בחזית הרוסית.
אביו, ד"ר פליקס דנציגר, שירת כרופא-מנתח בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה והקים בתל אביב את בית החולים דנציגר. אמו, מלכה (מלי) רוזנבליט, למדה בסמינר לגננות; דנציגר הגדיר אותה כ"בוהמיינית היחידה במשפחה". אחיה הם פנחס רוזן וד"ר לאו רוזנבליט.
אמו של דנציגר, שבבגרותו נודע ביפי תוארו, נהגה לכנות אותו "פֶּטֶר", משום שכתינוק נחשב מכוער. "המיילדת אמרה", סיפרה אחותו הבכורה של יצחק, "גברת דנציגר, זה רק יכול להשתפר, ואמא שלי הסתכלה עליו ואמרה: 'איינא שווארצע-פטר' "[Schwarzer Peter]. שווארצע-פטר הייתה דמות כזאת במשחק קלפים ברביעיות, משהו כמו "חוּשַם", שמי שמקבל את הקלף שלו מפסיד במשחק".
בשנת 1923, לאחר פתיחת שערי ארץ ישראל לעלייה על ידי המנדט הבריטי, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים, שם פתח אבי המשפחה מול שער הפרחים מרפאה בשם "קליניקת דנציגר". מלכה עבדה כאחות הראשית לצד נזירות נוצריות שהובאו לארץ ישראל ממסדר נוצרי בעיר המבורג. לאבי המשפחה היו קשרים רבים עם פקידי המנדט ועם האליטה הערבית של ירושלים, הוא אף שימש כרופאו האישי של עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
בשנים 1923–1925 נשלח יצחק, האמצעי בין שלושת ילדי המשפחה, ללימודים ב"בית הספר לחינוך פרוגרסיבי", בית ספר פרטי בהנהלת דבורה קלן. את לימודיו המשיך בשנים 1926–1929 בגימנסיה העברית רחביה, לאחר שבשנת 1925 זכה בפעם הראשונה לחינוך אמנותי כשנשלח בקיץ לשיעורי אמנות פרטיים, עם אחותו ועם זהרה, בתו של בוריס שץ, בביתו של שץ בבניין "בצלאל" בירושלים.
עם פרוץ מאורעות תרפ"ט עקרה המשפחה אל בית מחוץ לחומות העיר העתיקה, בסמוך לבית טיכו, ואילו יצחק, ביחד עם אחיו ואחותו, נשלח לבית דודתם בברלין. בשנת 1930 התאחדה המשפחה מחדש ועברה לתל אביב, שם פתח ד"ר דנציגר את בית חולים דנציגר ברחוב גרוזנברג בעיר; המשפחה עצמה התגוררה בדירה רחבת ידיים מול בית החולים. יצחק נשלח ללמוד בגימנסיה העברית הרצליה, שם למד גם ציור אצל ישראל פלדי, והצטרף לתנועת הנוער "בית"ר". בשנת 1932 נשלח ללימודים בפנימייה של בית הספר הריאלי בחיפה, שם למד עד שנת 1933.
קריירה > משחק

בזכות מראהו הוא אף לוהק כשחקן ראשי בסרט הקולנוע "בית אבי", שהופק בשנת 1947 על ידי מאיר לוין.
קריירה > פעילות באירופה

בשנים 1945–1948 התגורר דנציגר לסירוגין בלונדון, בתל אביב ובפריז. בשנת 1946 הוא ביקר בסטודיו הפריזאי של קונסטנטין ברנקושי, ביקור שאת השפעותיו אפשר יהיה למצוא בהמשך פועלו בתכנון פרויקטים סביבתיים שונים. בשנת 1947 שימש דנציגר כשליח עליית הנוער בכמה ממדינות אירופה. בשנת 1948 עבר ללונדון והחל להתבסס מבחינה אישית ואמנותית. הוא למד תכנון גנים ונוף בבית הספר של אגודת האדריכלים בלונדון והשתתף בכמה תחרויות תכנון, באנגליה ובישראל, אך הצעותיו לא נבחרו למימוש. לאחר פציעתו במסעותיו, חזר לישראל.
קריירה > אופקים חדשים

עם שובו לישראל הצטרף דנציגר לפקולטה לארכיטקטורה בטכניון כמרצה לעיצוב תלת-ממדי, וכעבור כשנה קיבל דרגת "מרצה בכיר". מבחינה אמנותית, הצטרף דנציגר אל קבוצת "אופקים חדשים". הקבוצה, בהנהגתו של יוסף זריצקי, שאפה ליצור אמנות מודרנית ומופשטת, שנתפסה בעיניהם כ"מערבית" וכסימן לקדמה. על אף שהעניין המרכזי של הקבוצה היה בציור, היו חברים בקבוצה כמה פסלים כמו דב פייגין, משה שטרנשוס ואף תלמידיו של דנציגר – קוסו אלול ויחיאל שמי. במסגרת הקבוצה התנסה דנציגר בשיטות פיסול של ריתוך לוחות ברזל ובריקוע. פסליו מאותה תקופה מתאפיינים, על פי מרדכי עומר, ב"התבססות על קווים נקיים, ממוקדים על ציר מרכזי, אופקי או אנכי, המתייחס לחלל כאל שטח דו-ממדי".
עבודותיו של דנציגר מתקופה זו הוצגו בתערוכות שונות שארגנה הקבוצה וגם כהצעות לעבודות ציבוריות שונות. בנוף של ראש פינה, לדוגמה, הוצבה אנדרטה לזכר שלמה בן יוסף (1957). דנציגר בחר להציב מבנה אנכי יצוק בטון, בעל זוויות משולשות, המתנשא לגובה שבעה מטרים. הוא לא אהב את העבודה שיצר; על פי עדותו של יגאל תומרקין, היה זה המבנה המשולש של האנדרטה שהפך אותה ללא-מוצלחת בעיני דנציגר, בעוד שילוב הנוף והטופוגרפיה כרקע לפסל היה מוצלח בעיניו.
עבודה נוספת שנועדה לחלל ציבורי, "פסל העשור" (1958), הוזמנה עבור "תערוכת העשור" שהתקיימה ב"בנייני האומה" בירושלים. הפסל הוצג ב"ביתן סולל בונה". נוסף לפסל זה, קיבל דנציגר בשנה זו הזמנה ציבורית נוספת, גם היא עבור "בנייני האומה". האדריכל זאב רכטר, מתכנן הבניין, הזמין מדנציגר ומיוסף זריצקי עבודה משותפת בפורמט מלבני ומאורך, שהייתה אמורה להיות משובצת בחזית הבניין. זריצקי ודנציגר תכננו קומפוזיציה של צורות גאומטריות מופשטות, שעובדו על ידי דנציגר לתבליט פיברגלס תלת-ממדי וצבעוני; עבור התבליט תוכננה תאורה חשמלית. לאחר הכנת המודל, נזנח הפרויקט.
מודל הפיסול הקונסטרוקטיביסטי שהציעה "אופקים חדשים" לא נתפס על ידי דנציגר כבעל מאפיינים אירופיים ומערביים בלבד, מודל שעליו הצהירה התנועה. "שפת האמנות המופשטת", כתב, "היא אוניברסלית אך אין להתעלם עם זאת מן ההשפעה המכריעה שיש לתנאים הטבעיים המיוחדים של כל ארץ על אמניה. אצלנו מתבטאת השפעה זו בשפע האור, בעודף של אור. אותו אור עצמו שהשפיע בשעתו על הפיסול החתי והאשורי. האור שלנו דורש פסלים פשוטים וברורים וגדולים אבל לא אילוסטראטיביים. התגלמות של אלוהים – עלי אדמות." תוכן העבודות הפגין גם הוא שילוב בין הפשטה צורנית לבין-לאומיות, שהתבטאה בבחירת נושאים תנ"כיים כשמות ליצירותיו, כגון "קרני חיטין" (1956), "הסנה הבוער" (1957), "עין גדי" (שנות החמישים) ועוד. במידה רבה אפיין שילוב זה את עבודותיהם של אמנים רבים חברי התנועה.
בשנת 1958 יצר דנציגר קיר אבן בכניסה לקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, בשיתוף האדריכלים אברהם יסקי ואמנון אלכסנדרוני. הקיר, בגובה 3.5 מטרים ובאורך 7 מטרים, משובץ במוטיבים שאותם לקח דנציגר מפריטי ארכאולוגיה ארץ-ישראלית. בייחוד בולט מוטיב של ידיים מסוגננות, הלקוחות מאסטלה של מקדש האסטלות הכנעני בתל חצור מן המאה ה-13 לפנה"ס. החפירות בחצור נערכו בין השנים 1955–1958. ציטוט נוסף הוא מוטיב החרפושית, שאותו לקח דנציגר מחותמת "למלך" מסוף המאה ה-8 לפנה"ס. קרבתו של דנציגר לארכאולוג אלעזר ליפא סוקניק ובנו יגאל ידין, שניהל את החפירות באתר חצור, חשפה אותו לממצאים אלו ואחרים. הסמלים בתבליט מסודרים בקומפוזיציה שאינה יוצרת מערך סמלי שלם, אלא מציגה אותם כמערך צורני מופשט וחסר היררכיה הבולט על רקע קיר האבן. הקיר עצמו, שעוצב בשיבוץ אבנים בצורות שונות ובבנייה יבשה (ללא שימוש במלט) הופך להיות שותף מלא ביצירת הקומפוזיציה.
קריירה > כבשים, מכלאות ומבני נוף

בסוף שנות החמישים ובשנות השישים של המאה ה-20 פיתח דנציגר ביצירתו את מושג "המקום". בעיצובו של מושג זה הוא משתמש במוטיב הכבש. האיקונוגרפיה של מוטיב זה מתייחסת הן למוטיב עקדת יצחק והן לתרבות הנוודית-שבטית. הפסל החשוב הראשון ממוטיב זה הוא פסלו "קרני חיטין", שנוצר בשנת 1955 והוצג בתערוכה של "אופקים חדשים" בשנת 1956. הפסל, ששמו מקשר אותו אל קרני חיטין הגלילית, היווה מקור לקבוצת עבודות דומות בשם "כבשי הנגב" שנוצרו בגדלים שונים. הפסלים, הנושאים כולם שם זה, נוצרו בשנים 1963–1965. בפסלים אלה מופיע הסמן המובהק הראשון לעיצוב ה"מקום" כקשר שבין האדם לאדמתו.
בסדרת דמויות הכבשים הציג דנציגר לראשונה את הפסל כאלמנט מטונימי היוצא מתוך הנוף והטבע ובעל יכולת לייצג אותו. "מצאתי", כתב דנציגר על הפסלים, "שיש דמיון צורני בין כבשים, מבנים למגורים וצורות בנוף. הכבש דומה לאוהל בדווי. רגליו הן כמוטות האוהל. [...] הכבשים שפיסלתי נראים כמכתשים ותעלות וגבעות." שני הכבשים היצוקות ארד נמצאות בתפר שבין אובייקט (כבש) ונוף ובין הזמני לנצחי. הן נושאות בתוכן את הנוף הנגבי, אולם הן גם מהוות עדות לתרבות שחיה בנוף זה. ההזדהות של דנציגר עם הנוף יצרה בפסל סמליות אנטי-הירואית, המעמידה במרכזה את הארעיות והנוודות.
עדות מובהקת לקשר אל האדם ניתן למצוא בפסל גבס קטן בשם "היורה והמלקוש" מסוף שנות החמישים, שלא נשמר. בפסל זה הביא דנציגר לאיחוד בין דימוי הכבש לבין אדם כסמל לאיחוד ולמחזוריות בין הטבע והאדם. מבחינה אמנותית הדגיש הפסל את השיבה אל מסורת הפיסול הסימבולית-אקספרסיוניסטית הבריטית.
תפיסת הפסל כטופוגרפיה של המקום הפנתה את תשומת לבו של דנציגר אל התרבויות הבדווית והערבית ואל אופי הבנייה שלהן. הוא חקר את צורת ההתיישבות ואופני הבנייה של הבדווים בנגב והתפעל מהאופן שבו מתפקדים בחלל מבני הפח הזמניים והבנייה השימושית של בורות מים, מובילי מים ומכלאות צאן. מבנים אלו, שאותם כינה "מבני נוף", שילבו בין פונקציונליות לבין ערכים אסתטיים מודרניים – "פסלי הכבשים הביאו אותי ליצירת מכלאות ומאגרי מים. בור מים ושוקת בעבדת, שנבנו לפני אלפיים שנה – ועדיין מתפקדים, ולכן הם יפים. זו התפיסה של האסתטיקה מאז המהפכה התעשייתית".
במבנים מדבריים אלו הוא זיהה "מונומנטליות", כיוון שהם מתפקדים "במקום בו אין לעין נקודת אחיזה, לא קו אופק מוגדר ולא צורה אחרת.". במידה רבה אפשר הדבר ליצור תפיסה מטאפיזית של המרחב, תפיסה שהייתה, בהיבטים מסוימים, בעלת ממד אוריינטליסטי. את המונומנטליות בחר דנציגר לתרגם לסדרה של עבודות קטנות ממדים, הנושאות שמות כדוגמת "מכלאה כמוביל מים" או "מוביל מים", כולן משנת 1962. בעבודות אלו שיחזר דנציגר את הארעיות שבאותם "מבני נוף" מקומיים. המבנים תפקדו כמעין רישום אקספרסיבי ומופשט בחלל. שמות העבודות, ביחד עם הצבע המוזהב של כמה מהן, הדגישו את תפיסת הנוף המיתית של דנציגר.