stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל פולאני
כתביו

התמורה הגדולה. תרגום שונמית ליפשיץ, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד 2020.
The Great Transformation (1944)
"Universal Capitalism or Regional Planning?," The London Quarterly of World Affairs, vol. 10 (3) (1945).
Trade and Markets in the Early Empires (1957, edited and with contributions by others)
Dahomey and the Slave Trade (1966)
George Dalton (ed), Primitive, Archaic, and Modern Economics: Essays of Karl Polanyi (New York: Doubleday & Company, 1968); collected essays and selections from his work.
Harry W. Pearson (ed.), The Livelihood of Man (Academic Press, 1977).
Karl Polanyi, For a New West: Essays, 1919-1958 (Polity Press, 2014). ISBN 9780745684444
הערות שוליים

↑   דני גוטוויין, "התמורה הגדולה" חושף את כוחות האופל של השוק, באתר הארץ, 29 באפריל 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462886505171  PLWABN: 9810669793905606  BIBSYS: 90553205  BNE: XX1073581  BnF: cb11920166g (data)  CANTIC: a10138870  CiNii: DA00233891  GND: 118836404  ICCU: CFIV000099  ISNI: 0000 0001 2140 5742  LCCN: n50020445  LNB: 000017712  NDL: 00453025  NKC: jn20000701426  NLA: 35426878  NLG: 202345  NLK: KAC200207196  NSK: 000149102  NTA: 068428472  RERO: 02-A003702158  SELIBR: 335010  SNAC: w69g5vfh  SUDOC: 027077705  Trove: 948601  VIAF: 77112818   WorldCat (עם VIAF): 77112818
פרידריך שור

| --- | --- |

צילום מאת הצלם ג'ורג' ברנת'ם ביין
 לידה:  2 בספטמבר 1888 אוראדיה (נאג'ווארד), חבל פרטיום - טרנסילבניה (כיום ברומניה), ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  14 באוגוסט 1953 (בגיל 64) Farmington, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרנקליף 
 מוקד פעילות:  גראץ, ברלין, קלן, פראג, ניו יורק 
 סוג קול:  בס, בס-בריטון 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 
פרידריך שור (בגרמנית: Friedrich Schorr, ‏ 2 בספטמבר 1888 נאג'ווארד, חבל פרטיום - טרנסילבניה,  אז ממלכת הונגריה אוסטרו-הונגריה, כיום אוראדיה (רומניה) - 14 באוגוסט 1953) היה זמר אופרה בס-בריטון יהודי אוסטרי, יליד טרנסילבניה. אחרי 1931 היגר לארצות הברית והתאזרח בהן.
שור נודע כאחד מגדולי הבאס-בריטונים של דורו, יש סבורים שהגדול מכולם, והתפרסם בעיקר בגילום התפקידים ווטאן ב"טבעת הניבלונגים" מאת וגנר, והנס זאכס באמני השירה מנירנברג. כמו כן נשארו בזיכרון הקהל הופעותיו כדון פיסארו ב"פידליו של בטהובן.
קולו היה חזק, יציב ועתיר-גוונים, עם מצה-ווצ'ה מרשים ביופיו. בזמרתו הדגיש שור על שמירת קו חלק, לגאטו, בלי זכר של שירה דיבורית. לקראת סוף הקריירה שלו, התווים הגבוהים מאוד נעשו אצלו "עיציים" במקצת, כתוצאה משנים רבות של
שימוש מאומץ.
ביוגרפיה

פרידריך שור נולד בשנת 1888 בנאג'ווארד שבמערב טרנסילבניה (בזמנו אזור פרטיום בממלכת הונגריה וכיום אוראדיה, ברומניה), עיר שבה שימש אביו, מאיר שור כחזן למשך עשר שנים. אביו ששימש כחזן בזאנץ ובווינה הצטיין בקול בריטון מעודן. הסב מצד האב, אברהם שור היה חזן בפלטיצ'ן.
שור למד בברנו ובווינה אצל אדולף רובינזון.
הופיע בבכורה בבית האופרה בגראץ והמשיך להופיע בו בשנים 1916-1912. אחר כך שר בבתי האופרה בפראג (1918-1916), בקלן (1933-1923) ובאופרה הממלכתית "אונטר דן לינדן" בברלין בשנים 1931 -1924. זכה בהצלחה רבה גם בהופעותיו בקובנט גרדן בלונדון (1931-1924) ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק (1943-1924 ובפסטיבל ביירוית (1933-1925).
שור התיישב ב-1931 בארצות הברית ואחרי 1933 בגלל עליית הנאציזם לשלטון בגרמניה נאלץ להפסיק את הופעותיו בארץ זו.
אתץ שאר חייו חי בניו יורק ושר במטרופוליטן אופרה עד שנת 1943. במהלך הקריירה שלו הופיע רבות באופרות של וגנר לצדם של זמרים שהטיינו בביצוען, כמו פרידה ליידר, לוטה להמן, אליזבת רתברג, לאוריץ מלכיור, קירסטן פלגסטד והלן טראובל.
אחרי פרישתו מן הזמרה פעל כמנצח. כמו כן נודע כמורה לפיתוח קול. עם תלמידיו נמנתה זמרת המצוסופרן נל טנגמן.
פרידריך שור נפטר בפארמינגטון, קונטיקט.
הקלטותיו

שור הקליט מספר הקלטות באירופה ובאמריקה באמצעות שיטות אקוסטיות ואלקטרוניות. על אף שכמה מהן, במיוחד אלו שנערכו בארצות הברית, נעשו אחרי שעבר את שיאו האומנותי, עדיין הן מוכיחות את עוצמת קולו ואת מוצקותו, את הדיקציה הברורה שלו, את טכניקות הנשימה המצוינות ואת האקספרסיביות הרגשית הגדולה של ביצועיו. רוב הקלטותיו זמינות על תקליטורים, לרבות מספר ביצועים חיים משנות ה-1930.
יעקב אדלשטיין (פעיל ציוני)

| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1903 הורודנקה, אוקראינה 
 פטירה:  20 ביוני 1944 (בגיל 40) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  צ'כוסלובקיה 
 מקום מגורים:  Praha I 
 חתימה:   
 
יעקב אדלשטיין (Jakob Edelstein‏; 1903 הורודנקה גליציה – 20 ביוני 1944 אושוויץ) היה יהודי צ'כי ששימש כראש התנועה הציונית הצ'כית, היה מנהל המשרד הארצישראלי של הסוכנות היהודית בפראג (משנת 1933) ואיש "החלוץ". בגיל 38 מונה לראש האלטסטנראט ("מועצת הזקֵנים") של גטו טרזיינשטט, הגטו ששימש כמחנה מעבר ליהודי מערב אירופה.
ביוגרפיה

נולד ב-1903 בהורודנקה שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום אוקראינה). בעת מלחמת העולם הראשונה הגיע עם משפחתו לברנו, ושם הצטרף לתנועת "בלאו וייס".
בידי אדלשטיין ומשפחתו היו עוד לפני המלחמה סרטיפיקטים לעלייה לארץ ישראל, והם התכוונו להגיע לקיבוץ גבעת חיים, אולם אדלשטיין בחר להישאר ולא לנטוש את חברי הקהילה.
ב-1939 נשלח על ידי הגרמנים למחנה ניסקו, משם הצליח לחזור לפראג.
אדלשטיין הגיע לגטו טרזיינשטט בדצמבר 1941. כראש האלטסטנראט (מועצת הזקֵנים) של הגטו, אדלשטיין ניסה להקים עיר יהודית של ממש בטרזיינשטט ואף העז להתעמת עם אדולף אייכמן, ראש המחלקה היהודית של האס אס, שהיה אחראי על גירושם של יהודי צ'כיה, פולין, אוסטריה והונגריה לגטאות ולמחנות ריכוז.
אדלשטיין עמד בראש "מועצת היהודים" של הגטו לצד פאול אפשטיין. אדלשטיין הוא שכינה את גטו טרזין "מקלט לילה", כאשר עדיין קיווה כי הגטו יהווה מקום מקלט ליהודים השוכנים בו עד יעבור זעם.
הוצע לאדלשטיין להימלט מטרזיינשטט. את ההצעה העלה ארגון החלוץ, אולם אדלשטיין דחה את ההצעה.
בדצמבר 1943 נשלח עם משפחתו לאושוויץ, לאחר שהואשם כי ניסה להציל יהודים בכך שזייף תעודות זהות. הוא הוצא להורג בבלוק 11 ב-20 ביוני 1944, יחד עם משפחתו.
לקריאה נוספת

רות בונדי, אדלשטיין נגד הזמן
אלעזר הזקן

אלעזר הזקן הוא דמות המופיעה בספר מקבים ב', שם מסופר שניסו להאכיל אותו בשר חזיר, ולאחר שסירב נהרג.
הסיפור

על פי ספר מקבים ב', בתחילת חורף שנת 167 לפנה"ס פרסם אנטיוכוס הרביעי שורה ארוכה של גזרות (גזירות השמד) שכוונו נגד הדת היהודית: הן נועדו למנוע את קיום המצוות, ולהכריח יהודים לעבוד עבודה זרה.
כחלק מגזרות אנטיוכוס, הכריחו השלטונות את היהודים לעבוד לאלילים ולהקריב להם קורבנות ואף לאכול בשר חזיר. אלעזר הזקן, שהיה אחד מנכבדי העם, צווה לאכול מבשר החזיר וסירב; הציעו לו לאכול בשר טהור, אולם הוא סירב משום מראית עין, ובשל סירובו זה הוצא להורג:
(כא) איש נבון ויודע ספר היה בישראל, והוא זקן ובא בימים ויפה מראה, ושמו אלעזר. (כב) ויפתחו את פיו בחוזקה להאכילו בשר חזיר, ויקא אותו לעיניהם. (כג) כי בחרה נפשו לתת את גוו למכים ולמות ביושר לבבו, מחיות חיי תמרורים. (כד) כי זאת תורת האדם אשר יראת ה' בלבבו, עת כי יאלצהו לשקץ את נפשו. (כה) והאנשים אשר הופקדו על התועבות האלה ידעוהו מימים רבים, ויוליכו אותו במסתרים, ויאמרו לו. (כו) הנה נביא אליך בשר טהור וממנו תאכל, והיה כל רואיך יאמרו כי מבשר הקורבן אכלת, כאשר ציווה המלך. (כז) ויאמרו לו כדברים האלה למען הציל אותו ממות, כי נכמרו רחמיהם עליו באהבתם אותו. 
(כח) ויען האיש כאשר יכון לשיבתו, ולדרך אשר הלך בו מנעוריו לשמור את מצוות ה'. (כט) ויאמר הורידו נא את שיבתי שאולה. (ל) כי לא יאות לישיש כמוני לכחש, ולמה יאמרו הצעירים ממני לימים, הן אלעזר בן תשעים שנה נהפך גם הוא לעובד אלילים. (לא) ולמה אתעה את עמי בכחשי, למען האריך ימי המעטים ולשימם לחרפת שיבתי. (לב) ומה בצע כי אחלץ ממות נפשי, האוכל הימלט מיד ה' אם חי אנוכי או מת. (לג) לכן הנני הולך למות בטוב לב, כאשר יאות לזקן כמוני. (לד) והייתי לאות ולמשל לכל בני עמי להערות למוות נפשם שמחים וטובי לב, על תורת ה' וחוקותיו.
(לה) ויהי ככלותו לדבר ויחלו לענותו ותיהפך אהבתם לאיבה עזה, כי אמרו איש קשה עורף הוא. (לו) ויהי בהכותם אותו מכות רצח, ויאנח ויאמר: ה' אלוהים לך נגלו כל תעלומות. (לז) אתה יודע כי יכולתי להינצל ממכאובי האנושים האלה, אך בנפש חפצה אסבלם למען שמך הגדול. ותצא רוחו וימות. (לח) ויהי במותו משל ומוסר לנער ולזקן, לאהבה את ה' וליראה אותו.
הסיפור נזכר גם בספר מקבים ד'. בשני הספרים, מקבים ב' וד', מיד אחרי סיפורו של אלעזר מופיע סיפורה של האישה ושבעת בניה, שניהם כמופת למוות על קידוש השם.
בפיוט "אודך כי אנפת בי ותשב" מהיוצרות לשבת חנוכה המתאר את גזרות היוונים וההצלה מהם, מופיע סיפורו של אלעזר הזקן.
לפי הרב אברהם זכות בספר יוחסין, אלעזר היה אחד משבעים ושניים הזקנים שתרגמו את התורה ליוונית (תרגום השבעים).
בנצרות הקתולית, האורתודוקסית המזרחית והאורתודוקסית האוריינטלית, נחשבים אלעזר, חנה ובניה לקדושים. יום החג שלהם בכנסייה האורתודוקסית המזרחית הוא 1 באוגוסט.
הערות שוליים

↑  פרק ו, פסוקים יח–לא.
↑  ספר מקבים ד, פרקים ה–ז; וכן פרק א, פסוקים ח–ט; פרק ח, פסוקים ב, ה; פרק ט, פסוקים ה–ו; פרק יז, פסוקים ח–טו.
↑  במילים: "דימו לטנף בזבחיהם אלעזר, דתו שמר ועוד נאזר, דח ויבז דברי האכזר. דבב דאבתי על נשך, דרוש אדרוש מבשר קודשך, דום כמו האמנתי ואנטשך. דילף בן תשעים שנה אנוכי, דחול אלהי במירמה תמליכי, דבריך כלה זנחתים מלהכפי."
↑  אברהם זכות, ספר יוחסין, מאמר ראשון, האלף הרביעי.
מאיר רוזנבוים (קובה)

הרב מאיר רוזנבוים (תר"ע - ו' בטבת ה'תשס"ד) היה רבה של קהילת עדת ישראל והרב הראשי של יהדות קובה בין 1948 לחורף 1956–1957, לאחר מכן התגורר בוונצואלה, גואטמלה וניו יורק, בנו היחיד של רבי איתמר מנדבורנה שלא כיהן כאדמו"ר.
ביוגרפיה

מאיר רוזנבוים נולד ב-12 באוגוסט 1910 בצ'רנוביץ (אז באוסטרו-הונגריה), לרבי איתמר רוזנבוים האדמו"ר מנדבורנה ולמלכה. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, שם למד בישיבת חברון. בשנת 1936 הוסמך לרבנות ובשנת 1937 עבר לניו יורק. בשנת 1948 הגיע הרב רוזנבוים לקובה כדי לאסוף כספים עבור האצ"ל, ונבחר להיות רבה של קהילת עדת ישראל-כנסת ישראל בהוואנה. הרב רוזנבוים פתח בהוואנה בית ספר דתי בשם 'תחכמוני', מה שגרם לירידה ברישום לבית הספר של הקהילה הקונסרבטיבית בעיר. בעקבות המהפכה בקובה, עזב הרב רוזנבוים את המדינה לוונצואלה, שם כיהן כרב בעיר הבירה. מוונצואלה עבר לגואטמלה ולמקסיקו, שם כיהן כרב קהילת 'אגודת אחים'. בסוף ימיו פתח בית מדרש בפלטבוש, שם עבר להתגורר.
הרב רוזנבוים למד באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת ניו יורק. בקובה לימד באוניברסיטת הוואנה. הרב רוזנבוים כתב ספרים רבים בעברית, יידיש, אנגלית וספרדית, כמו כן כתב טור קבוע בעיתון היידי "דער וועג" שיצא לאור במדינות אמריקה הדרומית. הוא חיבר גם עבודות אקדמיות רבות בעברית, ביידיש ובספרדית.
נפטר בפלטבוש בו' בטבת תשס"ד ונקבר בהר הזיתים סמוך לאוהל אדמו"רי נדבורנה.
חיים אישיים

בשנת תרצ"ז נשא לאשה את טאבע רחל בתם של גיטל ורבי שלמה ברגמן אב"ד יאסין, הזוג התגרש לאחר תקופה, בהקדשה בספרו משנת תש"ל הוא כותב ברכה לאשתו רייזל, בשנת תשל"ה נשא בזיווג שלישי את לאה הינדא בתו של רבי יוסף לייפר שהייתה גרושתו של רבי בן ציון חיים שלמה משולם זושא טברסקי.
בתו מזיווג ראשון חוה נישאה בזיווג ראשון ליוסף רוטשילד ובזיווג שני לישעיה פוקס, בתו שולמית פייגא נישאה לירחמיאל רוזנבלט.
ספריו

התורה לאור התקופה, תל אביב, תש"ל.
דער היינט אין תורה (ביידיש), מקסיקו, 1968.
אין קאמפף פאר מיין אמונה (בספרדית), מקסיקו.
לקריאה נוספת

הבנש"ק ממקסיקו, מגזין משפחה, 1487, פרשת וישב, כ"ד בכסלו תשפ"א, 10 בדצמבר 2020.
ד"ר ג' לוינסון, Jewish Community of Cuba: The Golden Age, 1906-1958, טנסי, פברואר 2006.
הערות שוליים

1 2  מאיר רוזנבוים, התורה לאור התקופה, באתר אוצר החכמה
↑  הפרדס No. 29 Vol. 8 1955 May, באתר היברובוקס
↑  הספר בספרייה הפתוחה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007380295505171  VIAF: 31151715644913782113   WorldCat (עם VIAF): 31151715644913782113 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קברו בחלקת אדמו"רי נדבורנה בהר הזיתים
משה שור

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1874 פשמישל, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  8 ביולי 1941 (בגיל 67) הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית, ברה"מ 
 ענף מדעי:  מזרחנות, היסטוריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לבוב  אוניברסיטת וינה 
 מוסדות:  אוניברסיטת ורשה  המכון למדעי היהדות בוורשה  אוניברסיטת לבוב  בית הכנסת טלומצקה 
 
משה שוֹר (בפולנית: Mojżesz Schorr‏; 10 במאי 1874, פשמישל, גליציה – 8 ביולי 1941, אוזבקיסטן) היה מורה ומנהיג רוחני, חוקר היהדות והמזרח הקדום וסנאטור יהודי בפולין.
חייו

משה שור נולד בשנת 1874 בפשמישל שבגליציה (אז בתחומי אוסטריה, לימים בתחומי הרפובליקה הפולנית השנייה). קיבל חינוך מסורתי וכללי נרחב. למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת וינה ומדעי היהדות בבית המדרש לרבנים בעיר. עבודתו הראשונה נתפרסמה בשנת 1896 על הנושא "לתולדות דון יוסף נשיא" על יסוד תעודות שבארכיון לבוב. הדיסרטציה שלו מטפלת בנושא היסטורי: "על המשטר הארגוני של יהודי פולין למן התקופה הקדומה ועד שנת 1772" (כלומר, עד חלוקת פולין; העבודה נשלמה בשנת 1899). כמלומד צעיר ומבטיח, המשיך שור לפרסם עבודות על תולדות יהודי פולין, ועורר תשומת לב בעולם המחקר. למרות זאת, הוא פנה לשטח מחקרי חדש - המזרח הקדום. לאחר ששימש שש שנים כמורה בבית ספר תיכון וכמורה לדת בסמינר הממשלתי למורים בלבוב, יצא בשנת 1902 לברלין ואחר כך לווינה להשתלם במדעי המזרח. זו הייתה תקופת מפנה בחקר המזרח, ושור החליט להקדיש לו את חייו.
ב-1910 שימש כדוצנט והחל מ-1916 כפרופסור באוניברסיטה בלבוב. הרצה על פילולוגיה שמית והיסטוריה שמית עתיקה. בשנים 1907–1910 פורסמו שלושה כרכים של חיבורו: "התעודות הבבליות מימי השושלת הבבלית הראשונה". עבודה זו הקנתה לו פרסום בינלאומי. עבודתו הגדולה השנייה מטפלת בתעודות החלק האזרחי והפרוצדורה המשפטית הבבלית הקדומה.
בשנת 1922 ירש את מקומו של הרב ד"ר שמואל אברהם פוזננסקי בבית הכנסת טלומצקה בוורשה וכרב ראשי. שור השמיע מעל במה זו דרשות אמיצות על בניין הארץ ועל בעיות לאומיות אחרות. בשנת 1928 נבחר לאקדמיה הפולנית למדעים ובה בשנה ניגש יחד עם חבריו להקמת המכון לחכמת ישראל. במכון הורה תנ"ך, ובלשנות שמית. בשנים 1927–1930 שימש רקטור במכון, ששינה את שמו ל"מכון למדעי היהדות" בוורשה. באותן שנים עסק בניסיון להוציא לאור מהדורה שנייה מעודכנת של הספר אוצר הספרים, אשר חותנו, יעקב בן-יעקב (בנו של עורך המהדורה הראשונה, יצחק אייזיק בן יעקב), עדכן במשך 40 שנה לאחר צאת המהדורה הראשונה. מאמציו לא נשאו פרי וכתב היד אבד בשואה. בשנותיו האחרונות שימש נציג היהודים בסנאט הפולני, והצטיין במלחמתו נגד עלילות אנטישמיות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה יצא לווהלין ונכלא על ידי הרוסים. שור מת בבית כלא באוזבקיסטן.
על שמו נקראו מספר רחובות בישראל, חלקם תחת השם "פרופסור שור".
כתביו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  הרב הכולל החדש בורשה, דואר היום, 22 ביוני 1922
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267875705171  PLWABN: 9810549718005606  BIBSYS: 1065259  BnF: cb122107018 (data)  CiNii: DA09838632  GND: 119354241  ISNI: 0000 0001 0881 7347  LCCN: no94030491  NKC: js2014850952  NTA: 073339806  RERO: 02-A024758890  SNAC: w6f31qrt  SUDOC: 149674740  VcBA: 495/97271  VIAF: 27115433   WorldCat (עם VIAF): 27115433 
שלט רחוב ברחוב משה שור בשכונת רמות אלון בירושלים.
פליקס זאלטן

| --- | --- |

פליקס זאלטן
 לידה:  6 בספטמבר 1869 פשט 
 פטירה:  8 באוקטובר 1945 (בגיל 76) ציריך, שווייץ 
 שם לידה:  Siegmund Salzmann 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום קבורה:  Israelite Cemetery Lower Frisian Mountain 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 יצירות בולטות:  במבי, הכלב מפלורנץ 
 תקופת הפעילות:  1900–1945 (כ־45 שנים) 
 בן או בת זוג:  Ottilie Metzeles 
 צאצאים:  Anna Katharina Rehmann-Salten 
 פרסים והוקרה:  אזרחות כבוד של וינה (1931) 
 חתימה:   
 
פליקס זַאלטֶן (גרמנית: Felix Salten‏; 6 בספטמבר 1869 – 8 באוקטובר 1945) היה שם העט של הסופר יהודי-אוסטרי זיגמונד זלצמן.
ביוגרפיה

זאלטן נולד בשנת 1869 בשם זיגמונד זלצמן לפיליפ ולמארי לבית זינגר בעיר פשט (כיום בודפשט) שבהונגריה, נצר למשפחת רבנים. כשהיה בן שלושה שבועות עברה משפחתו לווינה בירת אוסטריה. יהודים רבים היגרו לעיר זו בשלהי המאה ה-19 מפני שהעניקה אזרחות מלאה ליהודים החל משנת 1867.
בשל מצבה הכלכלי הרע של משפחתו, נאלץ לנטוש את לימודיו בגימנסיה בגיל 16 והחל לעבוד בחברת ביטוח לכלכלת המשפחה. 
מאוחר יותר תיאר את משפחתו כ"מתבוללת" ואת אביו כחולמני.
במקביל לעבודתו השקיע רבות מזמנו בכתיבה, ושלח שירים וסיפורים אל מערכות עיתונים. בתחילה לא זכה להכרה, אולם ב-1902 מת אמיל זולא והעיתונים התרשמו מהודעת הפטירה המרגשת שזאלטן ניסח. ב–1900 הצטרף זאלטן אל קבוצת הסופרים "וינה הצעירה" (Jung Wien), וקיבל משרה ראשונה כעורך מדור הפליטונים בעיתון הוינאי "נויה פרייה פרסה" כמחליפו של תיאודור הרצל. לאחר מכן היה גם מבקר תיאטרון באותו עיתון. ב-1910 החל לכתוב רומנים. כמו כן פרסם טורי עיתונים בווינה ובברלין, ואף טקסטים לאופרות. ביים גם כמה הצגות וסרטים.
זאלטן נישא ב-1902 לאוטיליה מצלס (Ottilie Metzeles) ונולדו להם בת ובן.
זאלטן היה ציוני נלהב, בין היתר בזכות כתבי הרצל. ב-1924 ביקר זאלטן ביישוב בארץ ישראל ואף חיבר יומן מסע בשם "אנשים חדשים בארץ ישנה". ביומן סיפר על היחסים המתוחים בין האוכלוסייה הערבית ליהודית בארץ. כשנשאל מדוע ביקר בארץ, ענה כי "כיהודי אהיה נבוך עד עמקי נשמתי אם לא אעזור ואתרום עד כמה שאוכל לבנייתה של פלשתינה."
יצירתו המפורסמת ביותר היא "במבי: חיים ביער". את ההשראה לספר זה קיבל בעת שערך טיול בהרי האלפים בשנת 1923. שלוש שנים לאחר מכן פורסם הספר. ב-1933 מכר את הזכויות על הספר, ולכן לא זכה לרווחים מסרטו של דיסני משנת 1942 אשר התבסס על ספרו, ונחשב כיום לקלאסיקה.
לקראת סוף שנות ה-30 של המאה ה-20 נעשו החיים מסוכנים ליהודים באוסטריה. ב-1936 אסר אדולף היטלר את הפצת הספר "במבי: חיים ביער".
הוא כתב ספר נוסף שהתבסס על דמותו של במבי בשם "ילדיו של במבי: סיפורה של משפחת יערות" ב-1939.
סיפורו, "הכלב מפירנצה", היווה השראה לסרט נוסף של דיסני, "הוא הלך על ארבע", אשר יצא בשנת 1959 ולאחר מכן בשנת 2006. (בישראל יצאה גרסת 2006 תחת השם "לאלף את אבא").
זאלטן לא נרדף בידי הנאצים לאחר ה"אנשלוס", ככל הנראה בזכות ידידותו עם הקונסול הכללי האמריקאי ובזכות העובדה שהיה מוכר גם מחוץ לאוסטריה.
בזכות בתם אנה קתרינה רהמן-זלצמן, שהתגוררה בשווייץ, קיבלו בני הזוג בפברואר 1939 אשרת שהייה שם (תנאי האשרה אסרו עליו עבודה עיתונאית) ועזבו את וינה ל ציריך.
בשנותיו האחרונות היה מצבו הכלכלי רעוע, כיוון שהתקיים רק מן התמלוגים שקיבל. 
ככל הנראה חיבר זאלטן את הספר הארוטי "זכרונותיה של ג'וזפין מוצנבאכר (אנ')". קרל קראוס ואגון פרידל (אנ') הזכירו את זאלטן כמחבר אפשרי. הוא עצמו מעולם לא התייחס לעניין זה.
זאלטן נפטר ב-1945 בציריך ונטמן בבית העלמין היהודי הישן שם.
ספריו בתרגום לעברית

ט"ו ארנבות: ספור לילדים / מאת פליכס סלטן; תרגם י' פישמן ; צייר י' שטרן, ירושלים: קרית-ספר, תש"ז 1947. (מהדורה ב: 1959.)
ג'וזפין מונצנבאכר: זכרונות נערת רחוב וינאית / מיוחס לפליקס סלטן; תל אביב: ארוס, 1971.
ג'וזפין מונצאנבאכר: זכרונותיה של יצאנית וינאית / פליקס סלטן; עברית: שלמה ברטוב, הוד השרון: אסטרולוג, 1998.
שמשון: גורלו של איש בחירה / פליקס סלטן; מגרמנית: יעקב גוטשלק, תל אביב: ספרית פועלים, תש"ם 1980. (רומן)
ילדה יפה, או, תמימותה הזנותית של ג'וזפין / פליקס סלטן; תרגמה: ד’ נאור, הוד השרון: אסטרולוג, 1999.
תרגומים ל"במבי":
במבי: קורות חיים ביער / הקדמה מאת ג'והן גלסוורתי; (תרגם מגרמנית ח.ש. בן-אברם), תל אביב: מסדה בסיוע מוסד ביאליק, תש"א 1941.
במבי / סיפר וצייר וולט דיסני לפי ספורו של פליכס סלטן; עברית: פסח גינזבורג, תל אביב: מצפה, תש"ד 1944.
במבי / מעובד על ידי בן-ישראל הדני [=שלמה סקולסקי], תל אביב: ש' פרידמן, תשי"ז 1957.
במבי - נסיך היער / עברית: ענבה קנטור; ציורים: קסביה סן ז'יסט, תל אביב: מ' מזרחי, 1968.
במבי: סיפור חיים ביער / (ציורים מאת מוריס וילסון; תרגם מגרמנית: צבי ארד), תל אביב: עם עובד, תשל"ז 1977.
במבי / עברית: מיכאל דק, איורים: בתיה קולטון, סדרת "הרפתקה", מודן, 2011.
הערות שוליים

↑   אריאנה מלמד, ג'וזפין מונצאנבאכר: ספר פורנוגרפי מאת מחבר "במבי", באתר הארץ, 11 באוגוסט 2015
| במבי |
| --- | --- | --- |
| ספרים | במבי: החיים ביער (1923) הילדים של במבי (1939) |  |
| סרטים | במבי (1942) • במבי 2 (2006) |  |
| דמויות | במבי • פלין • טמפר |  |
| שונות | פליקס זאלטן • אפקט במבי • אולפני אבי רוד • במבי פוגש את גודזילה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267682705171  PLWABN: 9810581811505606  BIBSYS: 90111568  BNC: 000133384  BNE: XX994858  BnF: cb11923524c (data)  CANTIC: a10996448  CiNii: DA03296129  GND: 118840819  ICCU: RAVV054245  ISNI: 0000 0001 1615 5080  LCCN: n50016249  LNB: 000003855  MusicBrainz: 80aa5fd9-a386-49ec-89c2-5cab85f1876a  NDL: 00455209  NKC: jo20000082662  NLA: 35473101  NLG: 77172  NLK: KAC199623990  NSK: 000032589  NTA: 071049274  RERO: 02-A000143490  SELIBR: 249018  SNAC: w6ht2r0m  SUDOC: 027120600  Trove: 965708  ULAN: 500373078  VcBA: 495/336295  VIAF: 32002588   WorldCat (עם VIAF): 32002588
יעקב רוזנפלד

ערך זה עוסק ברופא יהודי, יליד אוסטריה. אם התכוונתם לחזן, ראו .
| --- | --- |

יעקב רוזנפלד במדי צבא השחרור העממי הסיני
 לידה:  11 בינואר 1903 האימפריה האוסטרו-הונגרית לבוב, אוסטרו-הונגריה 
 פטירה:  22 באפריל 1952 (בגיל 49) ישראל תל אביב-יפו, ישראל 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת וינה 
 תפקידים:  רופא, קצין רפואה בדרגת גנרל בצבא השחרור העממי הסיני
 
רוזנפלד (במרכז) עם ליו שאוצ'י וצֶ'ן יִי (אנ'), 1941
פארק בווינה על שמו
ד"ר יעקב רוזנפלד (11 בינואר 1903 – 22 באפריל 1952), המוכר בשמו הסיני לוֹאו שֶנגטה (בכתב סיני מפושט: 罗生特), היה רופא יהודי שהתנדב לצבא השחרור העממי של סין ופעל כמפקד בכיר בחיל הרפואה בתקופת מלחמת סין–יפן השנייה ואחרי כן, בדרגת גנרל, במלחמת האזרחים הסינית.
קורות חייו

רוזנפלד נולד כבן הבכור לרגינה ומיכאל בלמברג שבאוסטרו-הונגריה (כיום לבוב באוקראינה). ב-1910 עקרה משפחתו לעיירה ולרסדורף (Wöllersdorf) שבאוסטריה תחתית, שם העביר את ילדותו ונעוריו.
ב-1921 עבר לווינה לשם לימודי רפואה באוניברסיטת וינה. ב-1928 קיבל תואר דוקטור, החל לעבוד בבית חולים והתמחה באורולוגיה וגינקולוגיה.
בשנת 1934 פתח מרפאה בעיר וינר נוישטאדט עם אחותו, שטפני, שהייתה רופאה כללית ורופאת שיניים.
בשנת 1938, לאחר השתלטות גרמניה הנאצית על אוסטריה (האנשלוס), נעצר ונשלח למחנה הריכוז דכאו, ומשם לבוכנוואלד.
ביוני 1939 שוחרר בתנאי שיעזוב את המדינה בתוך 14 יום. בסיוע הקונסול הסיני, חסיד אומות העולם חה פנגשאן, הצליח להימלט לסין עם אחיו, יושי. שם פתח מרפאה והשתקע בגטו שאנגחאי. העיר שאנגחאי הייתה תחת כיבוש יפני באותה תקופה.
למרות מצבו הכלכלי המבוסס, החליט לצאת מן העיר ולהצטרף לצבא השחרור העממי הסיני. ככל הנראה בהשפעת הנס שיפה, קומוניסט יהודי שהתגורר בגטו וכתב לשבועון הגרמני די ולטבינה תחת שם העט "אסיאתיקוס". בעזרת שיפה הצליח לצאת מן העיר במרץ 1941 והצטרף כרופא לארמייה הרביעית של צבא השחרור העממי, שלחמה בדרום סין סביב שנגחאי.
הוא שימש כמנתח בבית חולים שדה, ניתח חיילים פצועים, טיפל באלפי כפריים ובמקביל יילד תינוקות. כיוון שהסינים התקשו לבטא את שמו, דבק בו הכינוי "לואו שנג" ("אף ארוך" בסינית). ב-1943 הועבר לארמייה השמינית, שפעלה בצפון סין, באזור הצבאי שאנדונג.
הוא התקדם לתפקיד קצין הרפואה הראשי והועלה לדרגת גנרל על ידי מאו דזה-דונג. רוזנפלד תכנן את התשתית הרפואית של הצבא והיה אחראי על בניית בתי-חולים ועל הכשרת צוותי הרפואה. באביב 1944 יזם הקמת בית חולים, שהופצץ על ידי הצבא היפני ונבנה מחדש ב-1946.
ב-1945 מונה לרופא הראשי של הארמייה הראשונה במנצ'וריה.
בשנת 1949, לאחר סיום מלחמת האזרחים הסינית בניצחון המפלגה הקומוניסטית והקמת הרפובליקה העממית של סין, פרש רוזנפלד מתפקידיו.
בנובמבר אותה שנה הוא שב לאוסטריה לחפש אחר בני משפחתו, שחלקם נספו בשואה. ניסיונותיו לחזור לסין נתקלו בקשיים. הוא ניסה להגר לארצות הברית ולהתאחד עם אחיו, אולם נדחה עקב שירותו בצבא הסיני.
באוגוסט 1951 עלה לישראל, בה התגורר אחיו הצעיר. רוזנפלד התגורר בתל אביב ועבד בבית-החולים אסותא.
נפטר כתוצאה מהתקף לב ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
זכרו והנצחתו

מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לסין ב-1993 נוהגים אורחים סינים רמי-דרג המגיעים ארצה לעלות לקברו, וזכרו משמש סמל לידידות בין סין לישראל. באוקטובר 1999 הוקדשה לו תערוכה בבית התפוצות - "חייו של ד"ר יעקב רוזנפלד". במסגרת "שנת סין" של משרד החוץ האוסטרי נפתחה באוקטובר 2006 במוזיאון היהודי בווינה תערוכה על חייו ופועלו.
בסין נבנתה אנדרטה לזכרו ורחובות נקראו על שמו. בית החולים במחוז שאנדונג שבו עבד נקרא על שמו הסיני - לו שנג (Luo Sheng), ופסלו הוצב שם בשנת 1992. בשנת 2003, במלאת מאה שנה להולדתו, הנפיק הדואר הסיני סדרת בולים מיוחדת לכבודו. פסל של יעקב רוזנפלד הוצב ב-2016 במוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי.
בספטמבר 1993 הוצב בכניסה לבית החולים בגראץ תבליט לזכרו.
ראו גם

ריכרד פריי
לקריאה נוספת

החיבור המקיף ביותר על חייו של יעקב רוזנפלד ראה אור באוסטריה ב-1993 (בגרמנית):
Gerd Kaminski, Hongbin Kaminski: General Luo genannt Langnase : das abenteuerliche Leben des Dr. med. Jakob Rosenfeld (Wien: Löcker Verlag, 1993) ISBN 3-85409-226-1
יומניו של רוזנפלד (בגרמנית) מן השנים 1941–1949, שבהן שירת בצבא הסיני, נערכו ופורסמו ב-2002:
Gerd Kaminski, Ann-Margaret Frija-Rosenfeld: Ich kannte sie alle, Das Tagebuch des chinesischen Generals Jakob Rosenfeld (Wien: Löcker Verlag, 2002) ISBN 3-85409-363-2
אהרן שי, "יעקב רוזנפלד הוא לואו שֶׁנְגַטֶה - רופא יהודי וגיבור סין המהפכנית", בתוך: עתמול - עיתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל, יד יצחק בן צבי, גיליון 260, ינואר 2019, עמודים 5–8.
הערות שוליים

↑  יעקב רוזנפלד באתר חברה קדישא ת"א–יפו
↑  יעקב רוזנפלד באתר GRAVEZ
↑  שגריר סין בישראל וסגל השגרירות מרכינים ראש לפני מצבתו של יעקב רוזנפלד בטקס האזכרה השנתית לפטירתו (אפריל 2015)
↑  בפגישת סגנית ראש ממשלת סין, ליו ין-דונג, עם בנימין נתניהו (בביקורה בישראל במאי 2014) הודגש בדבריה מקומו של ד"ר יעקב רוזנפלד בקשר שבין סין לישראל בצד הקשר האישי שלה אליו, שכן שמעה עליו לא מעט מפי אביה.
↑  "דוקטור יעקב רוזנפלד - גנרל בצבא השחרור העממי של סין", בתוך: בוּלטין - ביטאון איגוד יוצאי סין, שנה 54, גיליון 394, נוב'- דצמ' 2007, עמ' 8
↑  "יעקב רוזנפלד – גנרל יהודי בצבא מאו"
↑  בול-דואר סיני לזכר ד"ר יעקב רוזנפלד
↑  טקס הסרת הלוט מפסלו של יעקב רוזנפלד  במוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי, 9 במרץ 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007456544705171  GND: 119205726  ISNI: 0000 0000 3006 6028  LCCN: n94017267  NTA: 299148505  VIAF: 3275577   WorldCat (עם VIAF): 3275577