ז'אן דלה
ביוגרפיה

ז'אן דלה נולד בשנת 1907 בעיר באיון, במחוז הפירנאים האטלנטיים שבארץ הבסקים הצרפתית, כבנו היחיד של מוריס דלה, כירורג וראש עיריית באיון.
אביו לא התלהב ממשיכת הבן לספרות ושאף שבנו ישמור על המסורת המשפחתית ושיהיה כירורג כמוהו. אמו, אישה רגישה ותומכת, עודדה את בנה למצות את כישוריו.
נער מחונן מבחינה אינטלקטואלית ובעל זיכרון יוצא דופן, ז'אן דלה סיים את לימודי התיכון בגיל 14 עם עבודת בגרות בתחום הפילוסופיה "על היחס בין פיזי ולמוסרי". בגיל 15 באישור מיוחד של שר החינוך, נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת פריז. בו זמנית למד גם אסתטיקה בפקולטה לפילוסופיה בסורבון. את לימודי הרפואה סיים בהצטיינות בגיל 18 ועבר בהצלחה את מבחני הקבלה להתמחות בבתי החולים של פריז. למורת רוחו של אביו לא בחר להתמחות בכירורגיה.
בעקבות התוועדותו להגותם של פייר ז'אנה ושל ז'ורז' דיומא בחר במקצוע הפסיכיאטריה. הוא עשה התמחות בפסיכיאטריה ובנוירולוגיה בבית החולים סלפטרייר בקליניקה של הפרופסור גייאן (Guillain).
בימי התמחותו כתב דלה סיפורים קצרים אותם פרסם תחת שם העט ז'אן פורל (Jean Faurel). לא השתמש בשמו האמיתי מפני שחשש שהיותו ידוע כסופר יפגע בהתחלת הקריירה שלו כרופא ומדען. באותם הזמנים רשם ביומנו כי "חייו האמיתיים הם הספרות, בעוד פסיכיאטריה היא רק מקצועו"
בשנת 1935 סיים את עבודת הדוקטורט במדעי הרפואה שלו בנושא האסטריאוגנוזיה.
עשה בהמשך לימודי תואר ראשון בפילוסופיה בסורבון, ובשנת 1942 סיים שם תואר דוקטורט בספרות עם עבודה בשם "התמוססויות של הזיכרון". במבוא לעבודה זו שיבח אותה פייר ז'אנה על כי מהווה מעין פיוס בין הרפואה לפסיכולוגיה.
החל משנת 1939 כ־agrégé התקבל דלה לעבודה קלינית ואקדמית בבית החולים סנט אן בפריז, שנוהל באותה תקופה על ידי אנרי איי.
דלה עבר גם פסיכואנליזה דידקטית אצל אדואר פישון, חתנו של פייר ז'אנה, אולם מאוחר יותר גישתו כלפי הפסיכואנליזה הייתה מסויגת.
בשנת 1942 אחרי שז'וזף לוי-ולנסי (1943-1879), פסיכיאטר ממוצא יהודי, שהתמנה לפרופסור ראש הקתדרה למחלות נפש והמוח בקליניקה האוניברסיטאית בסנט אן, לא יכול היה להיכנס לתפקידו בגלל חוקי הגזע, נתבקש דלה למלא את מקומו החל משנת הלימודים 1942–1943.
בשנת 1946, אחרי שהסתבר כי לוי-ולנסי נספה בוודאות באושוויץ התמנה דלה רשמית לראש הקתדרה.
דלה נמנה עם הפסיכיאטרים שבדקו פושעים נאצים אחרי מלחמת העולם השנייה, וניסו לעמוד על אישיותם. הוא והפסיכיאטר האמריקאי-קנדי יליד סקוטלנד יואן קמרון בדקו את רודולף הס בעת משפטי נירנברג ותארו אצלו סימפטומים של "אמנזיה היסטרית" בביוגרפיה שלו התוודה הס כי זייף את האמנזיה.
דלה כיהן בשנים 1951–1970 גם כמנהל המכון לפסיכולוגיה של אוניברסיטת סורבון בפריז. בשנת 1950 עמד בראש החברה הצרפתית לפסיכולוגיה ובראש הקונגרס העולמי הראשון לפסיכיאטריה. בשנת 1959 היה יושב ראש הוועד הלאומי ללימודי התפקודים והמחלות של המוח ובשנת 1965 בראש הקולגיום הבינלאומי לנוירופסיכופרמקולוגיה.
בבית החולים סנט אן ניהל דלה צוות תוכנית אקדמיים רב-תחומיים עם מעבדות בכל התחומים הקשורים לפסיכיאטריה.
עמיתיו הקרובים ביותר היו: פייר פישו, פייר דניקר, תרז למפרייר ורמון סאדון. פישו כתב איתו שני ספרים חשובים בתחום הפסיכולוגיה והמבחנים הפסיכומטריים.
פייר דניקר עבד בימי המלחמה הקשר הודק עם הצלב האדום והיה שותף מרכזי למחקרים הפרמקולוגיים. הוא כתב יחד עם דלה את הספר "התרופות הפסיכיאטריות החדשות".
תרזס למפרייר ניהלה את מחלקת הנשים וחקרה בעיקר את ההיסטריה. רמון סאדון היה מומחה באפידמיולוגיה ועבד בתוכניות של ארגון הבריאות העולמי
ב-19 בספטמבר 1950 ישב דלה בראש הקונגרס העולמי הראשון לפסיכיאטריה שהתקיים בפריז, שבו השתתפו 53 ארצות ו־35 איגודים ושיזם תוכנית עבודה תלת-שנתית.