stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רון חולדאי
ראש עיריית תל אביב-יפו > להט"ב

במהלך התמודדותו בבחירות המקדימות במפלגת העבודה בשנת 1995, עורר חולדאי סערה כאשר אמר כי "שני הומואים מתנשקים מגעילים אותי כמו ג'וקים". כעבור מספר חודשים יזם מפגש עם פרופ' עוזי אבן, פעיל אגודת הלהט"ב, והבטיח לתמוך כמחוקק במאבק ההומוסקסואלים לשוויון, אולם סירב לבקשת אבן לצילום משותף בנימוק "אני לא אוהב שעושים לי הפתעה ומכינים לי מארבים. אשמח להצטלם עם עוזי אבן בכל הזדמנות אחרת. אם אצטלם איתך עכשיו יגידו שאני מתחנף לקהילה רק כדי להיבחר לפריימריס".
מנגד, במהלך שנות כהונתו של חולדאי כראש העיר, השקיעה העירייה מיליוני שקלים בקהילה הגאה. בין היתר הוקם מרכז ראשון מסוגו לנוער הומו-לסבי, והמרכז העירוני לקהילה הגאה - המתנ"ס העירוני הראשון בישראל המיועד לשרת את קהילת הלהט"ב, הממוקם בגן מאיר. מצעד הגאווה מתקיים בעיר מדי שנה, בתמיכת העירייה.
בסרט "יעל דיין: סיפור גאווה", סיפרה יעל דיין ליוצר דורון בראונשטיין שהיא זו שהכירה לרון חולדאי - בהיותה סגנית ראש העיר תל אביב-יפו - בשנת 2003 - את סוגיות הקהילה הגאה. לדבריה (בדקה 33 בסרט): "אצלי בבית עשיתי את המפגש ההיסטורי בינו (רון חולדאי) לבין איציק יושע ומנחם שיזף ואדיר (שטיינר) ואחרים, שאמרנו לו - זה היה לפני הבחירות, ב-2003 - אמרנו, תשמע, יש כאן קהילה, הקהילה הזאת עקרונית תומכת בך... הוא היה בן אדם והוא לקח את העניין הזה ואימץ את זה לליבו - כשאני הייתי אז הסגנית שלו - והקים את המרכז הגאה והפך את תל אביב למה שהיא מבחינת הקהילה."
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, נכלל חולדאי בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
ראש עיריית תל אביב-יפו > ניהול כספי

חולדאי נכנס לתפקידו כשבמאזן העירייה חוב של מאות מיליוני שקלים, שנוצר כתוצאה מגרעונות בתקציבי שנים קודמות. בעת כהונת חולדאי, בשנים 1998–2002 הוסיפו תקציבי העירייה השוטפים להיות גרעוניים, בשנת 2003 היה התקציב השוטף מאוזן, ובשנים 2004–2006 עברה העירייה אף לעודף בתקציב השוטף, וחלק מהעודפים הופנו להקטנת החוב שהצטבר מגרעונות שנים עברו. בהציגו את הדו"ח הכספי המבוקר של העירייה לשנת 2006 אמר חולדאי: "אלה הם נתונים שלא היו נחלתה של העיר תל אביב יפו לאורך שנים רבות רבות. מי שזוכר איך נראו הנתונים הכלכליים של העירייה לפני פחות מעשור, עם הגירעונות שהצטברו ועומס המלוות שתפח, מבין את המפנה החיובי שחל בעבודת העירייה ואת חשיבותו לביסוס איתנותה לשנים הבאות".
חולדאי הוא יו"ר פורום ה-15 - פורום הערים העצמאיות, המאגד את הערים שאינן מקבלות מענקים מהממשלה.
ראש עיריית תל אביב-יפו > פרשת החניונים

בשנת 2004 נחשפה פרשת שחיתות של בכירים בחברה העירונית "אחוזות החוף", המפעילה עשרות חניונים בעיר. המשטרה העלתה חשדות לפיהם ראובן גרוס, שהפעיל חניונים רבים בעיר, שיחד בכירים בחברה העירונית תמורת מידע שסייע לו לזכות במכרזים להפעלתם. חולדאי נחקר באזהרה בעניין מעורבותו בפרשה אך תיקו נסגר מחוסר ראיות.
ביולי 2010 מינה חולדאי לסגנו את נתן וולוך, ראש סיעת הגמלאים, שהורשע זמן קצר קודם לכן בהפרת אמונים, ללא הטלת קלון. את המינוי, שספג ביקורת, נימק חולדאי בשלל דימויים: "אי אפשר ללכת בשדה בלי לחטוף קוצים. ... כחקלאי אני יכול להשוות את הפוליטיקאים לזבובים בעדר הפרות שמלקטים ומלקטים. בחיים אין מלאכים, אבל יש גם צורך לעבוד ולנהל, ואני לא צריך להצטדק."
פוליטיקה ארצית

ב-28 בדצמבר 2020 הודיע חולדאי כי בכוונתו להתמודד בבחירות לכנסת ה-24, במפלגת "הישראלים" אותה הקים עם שר המשפטים לשעבר אבי ניסנקורן, לו יועד מספר 2 ברשימה. בנוסף, הציג חולדאי ארבע מועמדות ברשימה: בהן החוקרת פרופ' קרין נהון; ח״כ לשעבר עו״ד עינב קאבלה; אשת החינוך קארן טל ומנכ״לית חברת מוסדות חינוך ותרבות בת״א עדי צברי. ב-4 בפברואר 2021, מספר שעות לפני סגירת הרשימות לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, החליט חולדאי לפרוש ולא להתמודד בבחירות.
חולדאי נמנה עם המתנגדים לרפורמה המשפטית ותומך בתנועת המחאה.
חיים אישיים

בשנת 1969 התחתן עם יעל כ"ץ, דיילת בארקיע, ולזוג שלושה ילדים. נכון לשנת 2016, המשפחה מתגוררת בשכונת תל ברוך צפון בתל אביב. חולדאי בעל תואר בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, ולימודי ניהול בבית הספר וורטון שעל יד אוניברסיטת פנסילבניה.
פרסים והוקרה

בשנת 2009 החליט סנאט אוניברסיטת תל אביב להעניק לחולדאי תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 2021 שגריר צרפת בישראל אריק דנון העניק בשם נשיא הרפובליקה עמנואל מקרון את אות לגיון הכבוד הצרפתי לחולדאי, המשקף את קבלתו למסדר היוקרתי ביותר של צרפת. זאת, כהוקרה של ממשלת צרפת לתרומה יוצאת דופן לרפובליקה הצרפתית ותרבותה.
כתיבה

ב-2021 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "עיר גדולה ואנשים בה הרבה" בהוצאת ידיעות ספרים. שם הספר מתייחס לספרו של נחום גוטמן, "עיר קטנה ואנשים בה מעט", בו מסופר על שנותיה הראשונות של אחוזת בית, ממנה התפתחה תל אביב.
שולמית ולנשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ינואר 1925 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  12 במרץ 2017 (בגיל 92) 
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1933
 השכלה:  אוניברסיטת לונדון  בית הספר המנדטורי למשפטים  הגימנסיה העברית רחביה 
 תקופת כהונה:  ? – 12 במרץ 2017 
 תקופת הפעילות:  ? – 12 במרץ 2017 
 תפקידים בולטים:  שופטת בפועל בבית המשפט העליון (1988–1989)  שופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב (1970–1991)  פרקליטת מחוז תל אביב (אזרחי)
 
שולמית ולנשטיין (ינואר 1925 – 12 במרץ 2017) הייתה משפטנית ישראלית, שכיהנה כשופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב וכשופטת בפועל בבית המשפט העליון.
ביוגרפיה

שולמית לבית פיילכנפלד (פלד) נולדה בברלין שבגרמניה וגדלה בנירנברג. עלתה לארץ ישראל עם משפחתה זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933. המשפחה גרה בירושלים והיא למדה בגימנסיה העברית רחביה, אך לא סיימה את לימודיה שם כי יצאה לעבוד לסייע בפרנסת המשפחה. היא עבדה במטה הצבא הבריטי ובשנת 1944, במקביל ללימודיה לבחינות הבגרות נכנסה לעבוד כמזכירה במחלקת היועץ המשפטי של ממשלת המנדט. תוך כדי כך העבירה חומר סודי לידי שירות הידיעות של ההגנה. נעדרה במקרה ממשרדה במלון המלך דוד בעת שהונח בו מטען חבלה ב-1946 וכך ניצלה מפגיעה.
לאחר קום המדינה עבדה בתל אביב כמזכירתו של היועץ המשפטי לממשלה יעקב שמשון שפירא.
נישאה ב-1948 לעיתונאי אריה ולנשטיין, בנו של הרופא הירושלמי ד"ר ישראל ולנשטיין ונינו של הרב משה נחום ולנשטיין. לא היו להם ילדים. בעלה נפטר בשנת 1975.
ביוגרפיה > קריירה משפטית

ולנשטיין למדה משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים ואת בחינות הסיום עשתה כבר לאחר הקמת מדינת ישראל, כשבמקביל נבחנה בבחינות אקסטרניות של אוניברסיטת לונדון. את ההתמחות שלה עשתה בפרקליטות, אצל מיכאל הרפזי. ב-1951 הוסמכה כעורכת דין. עבדה כפרקליטה פלילית בפרקליטות מחוז תל אביב, ועסקה בין השאר בתביעות בנושאי ריגול ורמאות. בשנת 1955 השתלמה בלונדון בקרימינולוגיה. משנת 1958 עסקה בתביעות בהאשמות על העלמות מס. בשנת 1964 הייתה עוזרת בכירה במחלקת הייעוץ של היועץ המשפטי לממשלה ועסקה בהגנה על הצרכנים מפני חוזים אחידים מקפחים וכיהנה בוועדה למניעת הפצת פרסומי תועבה. בתחילת 1965 מונתה לפרקליטת מחוז תל אביב לעניינים אזרחיים. בין השאר הגנה על המדינה בתביעה של אלכסנדר זרחין לתמלוגים, בטענה שהמתקנים שהוקמו להתפלה לא השתמשו בהמצאתו של זרחין. בשנת 1969 מונתה לשופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב, בו כיהנה עד צאתה לגמלאות ב-1991. בשנת 1984 מונתה לסגנית נשיא בית המשפט.
אחד התיקים שבהם ישבה בדין במהלך כהונתה היה תביעת לשון הרע שהגיש הקבלן בצלאל מזרחי נגד עיתון הארץ, אחד ממשפטי לשון הרע הידועים של שנות ה-70. התביעה הוגשה בעקבות תחקיר נרחב מאת העיתונאי אבי ולנטין ומסמך משטרתי שהודלף, שפורסמו בו ב-1977 אודות הפשע המאורגן בישראל. בתחקיר זה תואר מזרחי כאחד מאנשי הפשע המאורגן. בסיומו של דיון ממושך פסקה ולנשטיין שהעיתון לא הוכיח שהתובע הוא מאנשי הפשע המאורגן. היא פסקה שהעיתון ישלם לו פיצויים בסכום של 300 אלף לירות.
בשנת 1988 מונתה ולנשטיין לשופטת בפועל של בית המשפט העליון לתקופה של שנה אחת.
לאחר פרישתה מכס השיפוט פעלה כבוררת. כמו כן כיהנה כיושבת ראש המנהלה להסדרים במגזר החקלאי-משפחתי וכראש הוועד הציבורי למינוי דירקטורים בבנקים שבהסדר (לפי חוק מניות הבנקים שבהסדר, תשנ"ב-1992).
שולמית ולנשטיין נפטרה ב-12 במרץ 2017.
הערות שוליים

↑  ד"ר יצחק פלד ז"ל, הארץ, 9 ביוני 1959
1 2 3  מרים גורן, נשים מצליחות בפרקליטות לא פחות מגברים, דבר, 23 ביוני 1969
1 2 3  הפרקליטות שולמית ולנשטיין, למרחב, 3 בפברואר 1965
↑  נשמעה עדות לבקשת ממשלת אוסטריה, הארץ, 20 ביולי 1952
↑  נאשם בריגול: הצעתי עזרתי לישראל, מעריב, 24 במרץ 1958
↑  סוכמו הטענות בחקירה המוקדמת של מנהל משק המכוניות בסוכנות, למרחב, 7 בנובמבר 1956
דין א. בן משה - לביה"ד המחוזי, למרחב, 4 ביולי 1957
פקיד נקנס על דוחו"ת כוזבים, דבר, 7 באוגוסט 1958
↑  התביעה דורשת מאסר על השתמטות ממס, על המשמר, 5 בינואר 1960
מאסר, מאסר־על־תנאי וקנסות למנהלי "חן" הנאשמיס בהעלמת הכנסות של 750 אלף, חרות, 27 ביולי 1960
נענשו על השמטת הכנסות, הצופה, 20 בפברואר 1962
↑  שנתון הממשלה לשנת תשכ"ה, עמ' 268, בארכיון המדינה
↑  האותיות הקטנות נוגעות גם לך, הַבֹּקֶר, 16 באוקטובר 1964
↑  אישים ומוסדות, מעריב, 5 בינואר 1965
אפרת אדר, מותר להיות טובה, מעריב, 11 בינואר 1965
↑  לא הובטחו לזרחין תמלוגים ממתקנים שאינם פרי המצאתו, מעריב, 8 בפברואר 1968
↑  מונו 3 שופטים לביהמ"ש המחוזי בת"א, מעריב, 19 ביוני 1969
↑  גב' ולנשטיין נכנסה לתפקידה כשופטת מחוזית, הצופה, 12 באוגוסט 1969
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009537949205171  VIAF: 5216161696249316120008   WorldCat (עם VIAF): 5216161696249316120008
סדר הירושה היעקוביטי

סדר הירושה היעקוביטי הוא סדר הירושה לכתר של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד על פי היעקוביטים שלא מכירים בחוק הזכויות 1689 ובחוק ההסדר 1701 ששינה את סדר הירושה הטבעי לכתר. כמו כן היעקוביטים לא מכירים בחוקי האיחוד של 1707 ובחוק האיחוד של 1800 ועדיין מחשיבים את אנגליה, סקוטלנד ואירלנד כממלכות נפרדות, למרות שהטוען לכתר היעקוביטי נושא בתואר "מלך בריטניה הגדולה" שהיה תואר מסורתי מאז איחוד הכתרים ואינו מהווה אינדיקציה לאי עצמאותן של הממלכות השונות.
הכתר היעקוביטי היה בתחילתו ברשותו של בית סטיוארט עד מותו של הקרדינל הנרי בנדיקט סטיוארט ב-1807. לאחר מותו נכחדה השושלת והכתר היעקוביטי עבר לצאצאיו של צ'ארלס הראשון דרך בתו הנרייטה אן, נסיכת אנגליה. ראשית, עבר הכתר לבית סבויה (1807–1840), בית אוסטריה-אסטה (1840–1919) וכיום הוא ברשות בית ויטלסבאך ועתיד לעבור לבית ליכטנשטיין. אף לא אחד מן המונרכים היעקוביטים מאז מותו של הנרי אימץ את הטענה לכתר הבריטי או ניסה לפעול כדי להשיגו.
בית סטיוארט

| שם | תמונה | משנת | עד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ג'יימס השני והשביעי |  | 1685 | 1701 | ירש את אחיו, צ'ארלס השני, לאחר מותו ללא ילדים. היה המלך האנגלי הקתולי האחרון והודח במהלך המהפכה המהוללת שאורגנה על ידי אצילים אנגליים שחששו ממונרכיה אבסולוטית קתולית. |
| ג'יימס השלישי והשמיני |  | 1701 | 1766 | בנו של ג'יימס השני, היה נסיך ויילס מלידתו עד הדחתו של אביו. ב-1715 הוביל התקוממות יעקוביטית כושלת כנגד ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה. |
| צ'ארלס השלישי |  | 1766 | 1788 | בנו של ג'יימס השלישי. ב-1745 הוביל התקוממות יעקוביטית כושלת כנגד ג'ורג' השני, מלך בריטניה. |
| הנרי התשיעי והראשון |  | 1788 | 1807 | אחיו של צ'ארלס השלישי. בניגוד לאחיו ואביו לא עשה כל ניסיון להשיג את הכתר. כיהן כקרדינל בכנסייה הקתולית. |
בית סבויה

| שם | תמונה | משנת | עד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| צ'ארלס הרביעי |  | 1807 | 1819 | הצאצא הקרוב ביותר של הנרי דרך בתו של צ'ארלס הראשון. כיהן כמלך סרדיניה (1796–1802). |
| ויקטור |  | 1819 | 1824 | אחיו של צ'ארלס הרביעי. כיהן כמלך סרדיניה (1802–1812). |
| מרי השנייה |  | 1824 | 1840 | בתו של ויקטור. אשתו של פרנצ'סקו הרביעי, דוכס מודנה. |
בית אוסטריה-אסטה

| שם | תמונה | משנת | עד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פרנסיס הראשון |  | 1840 | 1875 | בנה של מרי השנייה. כיהן כדוכס מודנה (1846–1859). |
| מרי השלישית |  | 1875 | 1919 | אחייניתו של פרנסיס הראשון. אשתו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה. |
בית ויטלסבאך

| שם | תמונה | משנת | עד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| רוברט הראשון והרביעי |  | 1919 | 1955 | בנה של מרי השלישית. היה נסיך הכתר האחרון של בוואריה. |
| אלברט |  | 1955 | 1996 | בנו של רוברט. |
| פרנסיס השני |  | 1996 |  | בנו של אלברט. |
יורשים עתידיים

הנסיך מקס – אחיו הצעיר של פרנסיס השני.
הנסיכה סופי – בתו הבכורה של מקס. נשואה לנסיך אלויס מליכטנשטיין
יוזף ונצל, נסיך ליכטנשטיין – בנה הבכור של סופי. נמצא במקום השני בסדר הירושה לנסיכות ליכטנשטיין לאחר אביו. כשיירש את הטענה לכתר יהיה המונרך הראשון מבית ליכטנשטיין וגם היורש הראשון מאז ג'יימס השלישי שנולד בבריטניה והראשון מאז פרנסיס הראשון שיהיה ראש מדינה זרה.
טענות נוספות לכתר

יש הטוענים כי נישואיה של מרי השנייה לדודה פרנץ הרביעי, דוכס מודנה אינם חוקיים על פי החוק האנגלי, משום שנישואי דוד ואחייניתו אסורים בנצרות, ואישורו המיוחד של האפיפיור שניתן לה אינו תקף באנגליה השייכת לכנסייה האנגליקנית. בשל כך, הם סוברים כי בנה פרנסיס הראשון אינו יורש את זכותה לכתר הבריטי.
לפי גישה זו, את מרי השנייה ירשה אחותה מרי השלישית והשושלת המשיכה דרך צאצאיה:
מרי השלישית – אחותה של מרי השנייה (1840–1879)
רוברט הראשון והרביעי – נכדה של מרי השלישית (1879–1907)
הנרי העשירי והשני – בנו של רוברט הראשון והרביעי (1907–1939)
ג'וזף – אחיו של הנרי העשירי והשני (1939–1950)
אליאס – אחיו של ג'וזף (1950–1959)
רוברט השני והחמישי – בנו של אליאס (1959–1974)
אלישה – אחותו של רוברט השני והחמישי (1974–2017)
פיטר – נכדה של אלישה (2017–מכהן)
אם מקבלים טענה זו, הטוען היעקוביטי הנוכחי לכתר הבריטי הוא פיטר הראשון, אולם, ככל המונרכים היעקוביטים מאז הנרי התשיעי והראשון, הוא אינו עושה ניסיונות כלשהם להשיג את הכתר.
הערות שוליים

↑  היעקוביטים לא מכירים בחוקיות מלכותה של מרי השנייה, מלכת אנגליה
אופנבך (צמד)

| --- | --- |

 מקום הקמה:  פריז 
 תקופת הפעילות:  מ-2014 
 סוגה:  אלקטרופופ 
 www.weareofenbach.com
 חברים
 דוריאן לאודוויק סזאר דה רומל
 
אופנבך (בצרפתית: Ofenbach) הוא צמד מוזיקלי צרפתי שנוסד ב-2014, על ידי דוריאן לאודוויק וסזאר דה רומל.
היסטוריה

דוריאן לאודוויק וסזאר דה רומל הכירו אחד את השני כשלמדו יחדיו בבית ספר. כשהיו בני 13, הם הקימו יחדיו להקת רוק עצמאית. לטענתם האמנים המוזיקליים שהשפיעו עליהם הם סופרטרמפ, הרולינג סטונז, ולד זפלין.
הלהקה נקראת על שם המלחין הצרפתי, ז'אק אופנבך, לאחר שמצאו פרטיטורה שלו בביתם.
ב-25 בנובמבר 2016, הצמד הוציא את הסינגל "Be Mine".
ב-25 באוגוסט 2017, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם ניק ווטרהאוס (אנ'), את הסינגל "Katchi".
ב-24 באוגוסט 2018, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם בנג'מין אינגרוסו, את הסינגל "Paradise".
ב-12 באפריל 2019, הצמד הוציא את המיני-אלבום הראשון שלהם, Ofenbach.
ב-8 במאי 2020, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם קווטרהאד ונורמה ז'אן מרטין (אנ'), את הסינגל "Head Shoulders Knees & Toes".
ב-8 בינואר 2021, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם לקיו, את הסינגל "Wasted Love".
ב-17 בספטמבר 2021, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם אלה הנדרסון, את הסינגל "Hurricane".
הערות שוליים

1 2  "Ofenbach, pronti a far ballare il mondo con un mix di house e rock - Tgcom24". Tgcom24. ארכיון מ-2019-04-21. נבדק ב-2017-05-14.
↑  ""Be Mine": Ofenbach fait danser la France avec son tube électro-folk. Découvrez le clip!". chartsinfrance.net. ארכיון מ-2019-04-21. נבדק ב-2017-05-14.
↑  "Ofenbach en Lab Virgin Radio à suivre sur Facebook le 27 février". virginradio.fr (בצרפתית). 2017-02-24. ארכיון מ-2019-04-21. נבדק ב-2017-05-14.
↑  BELGIQUE, NRJ (2017-03-21). "Ofenbach en interview sur NRJ". NRJ (בצרפתית). אורכב מ-המקור ב-2017-08-09. נבדק ב-2017-05-14.
↑  Tiempo, Casa Editorial El. "El 'french touch', según el dúo Ofenbach". El Tiempo (בספרדית). ארכיון מ-2017-08-10. נבדק ב-2017-05-14.
↑  "Musica, gli Ofenbach ci raccontano Be Mine - Vogue.it". Vogue.it (באיטלקית). 2017-04-18. ארכיון מ-2017-08-09. נבדק ב-2017-05-14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17126573r (data)  GND: 1213482844  MusicBrainz: 1d81a1be-1b66-427d-9335-c777a259eadb  VIAF: 6007159477624027990001   WorldCat (עם VIAF): 6007159477624027990001
רפי קרסו

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1945 (בן 80) תל אביב-יפו, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  רופא מומחה לנוירולוגיה - פרופסור למדעי המוח ומערכת העצבים. מומחה ברפואת הטיפול בכאב כרוני, ברפואת עיכוב תהליכי הזדקנות (אנטי-אייג'ינג) וברפואה המשלימה.
 מקום מגורים:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  בית החולים הלל יפה: הקמה וניהול המרפאה הרב תחומית לטיפול בכאב כרוני במחלקה הנוירולוגית, הקמה וניהול המחלקה הנוירולוגית במשך 21 שנים.  בית חולים איכילוב: רופא בכיר במחלקה הנוירולוגית, ומקים המרפאה הרב תחומית לכאב (הראשונה בארץ). סינופיו באקדמיה: חבר הוראה בכיר נלווה בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון  פרופסור חבר נלווה למדעי המוח ומערכת העצבים במחלקה לפסיכולוגיה והחוג המשולב למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן  ראש תחום המדעי (אקדמי) במכללה לרפואה משלימה במכללת וינגייט (MediWin)  פרופסור אורח בחוג לנוירולוגיה ונוירוכירורגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ת"א.  פרופסור אורח במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בוסטון, ארצות הברית.
 תרומות עיקריות
 הקמה וניהול מרפאת הכאב הרב תחומית הראשונה בישראל  מחלוצי רפואת האנטי-אייג'ינג  ממייסדי האינטגרציה בין הרפואה הקונבנציונלית והמשלימה  קריירה כרופא מומחה מייעץ בתקשורת הארצית עשרות שנים.  מהרופאים הבכירים והמוכרים בישראל.
 
רפי (רפאל) קָרָסוֹ, (נולד ב-2 בינואר 1945) הוא רופא מומחה לנוירולוגיה ולטיפול בכאב, ממייסדי רפואת הטיפול בכאב כרוני ובעיכוב תהליכי הזדקנות (אנטי-אייג'ינג) וכן מהפעילים הראשונים למען שילוב (אינטגרציה) בין הרפואה הממסדית לרפואה המשלימה בישראל. פרופסור אורח בחוג לנוירולוגיה ונוירוכירורגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ת"א. הקים וכיהן כמנהל המחלקה הנוירולוגית, מרפאת הכאב והמרפאה לרפואה משלימה במרכז הרפואי הלל-יפה, וכיהן כפרופסור חבר נלווה למדעי המוח ומערכת העצבים במחלקה לפסיכולוגיה וכסגן-מנהל הקתדרה לאלצהיימר באוניברסיטת בר-אילן.משמש כפרופסור בחוג המשולב באוניברסיטת בר-אילן ומנהל מדעי (אקדמי) במכללה לרפואה משלימה במכללת וינגייט (MediWin). קרסו נחשב אושיית תקשורת כרופא מומחה מייעץ בנושאי בריאות ורפואה. ובעל תוכנית שבועית מדי יום שישי ב-13:00 ב-103FM. בנוסף לקריירה הרפואית הוא סופר, פסל, צלם ומבקר מסעדות.
ביוגרפיה

רפי קרסו נולד בתל אביב בשנת 1945 בשם ראלף, לאב ממוצא אנגלי שהיה במקצועו רואה חשבון ולאם ממוצא איטלקי ומשפחתו התגוררה בתל אביב . בשנת 1963 התגייס לצה"ל, ולאחר שירותו הצבאי החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת בולוניה באיטליה.
קריירה ברפואה > ספרות מדעית ותרומה למחקר

עבודתו המחקרית של קרסו זכתה לפרסום ואוזכרה במאמרים רבים בכתבי עת בספרות המדעית הבינלאומית ובהסתמך על מחקריו הוא פרסם ספרים בתחומי התמחותו. תרומותיו המדעיות העיקריות עוסקות בתחום הנוירולוגיה והכאב, הפסיכוביולוגיה, רפואה משלימה ואינטגרטיבית, ועיכוב תהליכי הזדקנות. מ-1995 הוא שימש כסגן יו"ר המרכז ע"ש וילאם פרבר לחקר מחלת אלצהיימר של אוניברסיטת בר-אילן.
הוא הנחה תלמידי מחקר למאסטר ודוקטורט, והחל משנת 2000 בחן עבודות דוקטורט בבחינות למומחיות של רופאים ופסיכולוגים לתארים מתקדמים בבית הספר לרפואה של הטכניון ובאוניברסיטת בר-אילן.
הוא פרסם עשרות מאמרים בתחום רפואת הכאב, פסיכוביולוגיה ומדעי היסוד של הרפואה, רפואת עיכוב תהליכי הזדקנות ורפואה סינית.
קריירה ברפואה > מספריו

בין ספריו ניתן למנות:
על תופעת הכאב, הוצאת משרד הביטחון, אוניברסיטה משודרת, 1985
אנטיאייג'ינג - מדריך עיכוב תהליך ההזדקנות, הוצאת אסיה, שנת 2001
הלב (יחד עם אופיר פוגל), הוצאת כתר, שנת 2004
רפואה סינית, 1984 (יחד עם ד"ר משה אולשבסקי)
אפשר גם אחרת - המדריך לרפואה אלטרנטיבית - עריכה מדעית והרחבה (1990)
תוכנת הנפש (בשיתוף ד"ר דפנה סלונים)
תקשורת

קרסו מנחה ומגיש תוכניות בענייני רפואה במגוון כלי תקשורת ארציים באופן רציף ומתמיד. הוא נחשב ל"רופא המפורסם בישראל"/ "פרופסור של המדינה" / "רופא הלאומי"/ "גורו רפואי"/ או "גורו הבריאות" בעיני הציבור הרחב והתקשורת. כמו כן, בעקבות פעילותו חל שינוי ביחס הציבור לרפואה המשלימה בישראל.
הקריירה בתקשורת כרופא מייעץ החלה בשנת 1983. הוא הוזמן להגיש תוכניות בריאות ורפואה ברשת ב', רדיו אמצע הדרך ורדיו ללא הפסקה. בהמשך התבקש להשתתף ולהנחות תוכניות טלוויזיה בערוצים ארציים. השילוב בין ידע רפואי רב ויכולת אנליזה מהירה ומדויקת מנגיש לציבור הרחב נושאים רפואיים מגוונים ומורכבים באופן ברור ונהיר.קרסו מנחה, מגיש, וכותב במגוון אמצעי תקשורת:
בעיתונות הכתובה -טורים בשבועון לאשה וביומון מעריב.
ברדיו - תוכניות: רדיו ללא הפסקה, רשת ב', רדיו אמצע הדרך
באינטרנט - האנציקלופדיה הרפואית, ynet , המילון הרפואי השלם באינטרנט, ניהול (ייעוץ) בפורומים בנושאי רפואה.
בטלוויזיה :
ביקור בית - מגיש פינת בריאות, (1983-1986)
המדריך - מנחה לצד ליאת תימור; ערוץ 2, טלעד. - החל משנת 2003
חיים בריא - תוכנית הדגל של ערוץ הבריאות, מנחה, ערוץ 10, ערוץ הבריאות (2018)
בריאות 10- תוכנית יומית מנחה, ערוץ 10 (2018)
המומחים - תוכנית יומית, מנחה; "רצועת בריזה" של ערוצי יס
בנוסף להופעותיו בתקשורת כרופא מייעץ, הוא כיכב בתפקיד עצמו כשחקן בתוכניות פריים טיים ("צומת מילר" ו"עכשיו מה", "אף פעם לא מאוחר"), וכן זכה לחיקוי דמותו ב"ארץ נהדרת".
תקשורת > כאמן רב-תחומי

קרסו מוכר כפסל וצלם ויצירותיו הוצגו בתערוכות רבות בישראל וברחבי העולם ומוצגות במוזיאונים. כמו כן, כשרונותיו באים לידי ביטוי במשחק בתיאטרון, ביקורת מסעדות, כתיבה ומנטליזם.
בתקופת לימודיו התפרנס כקוסם ומנטליסט, וב-1972 הייתה הופעתו הטלוויזיונית הראשונה בערוץ הראשון בפריים טיים.מעל ל-20 שנים מאוחר יותר, הוא הופיע בתוכנית "מי יפיל את המאסטר". החל משנות התשעים הוא מבקר מסעדות וחבר במסדר אבירי הגריל. ב-1998 הוא הופיע בפסטיבל דו-אומן (עם אלברט עמר) בתפקיד עצמו בהצגה "שניים על מיתה".
את לימודי הפיסול למד אצל עפרה צימבליסטה ודוד זנדלוביץ', ופיסול באבן למד בפיאטרה סנטה שבאיטליה. את לימודי הצילום למד במדרשה למורים לאמנות (כיום בית ברל). קרסו ייצג את ישראל בסימפוזיון אמנותי בבולגריה ופסלים רבים שלו נמצאים באשקלון, בכפר סבא (הפסל נגנב), בנתניה, במוזיאון הפתוח תפן, בכפר הנוער מנוף, במכון וינגייט ובבית החולים הלל יפה. שלושה מפסליו מוצגים במוזיאון בהולנד ובמוזיאון אתנוגרפי בבולגריה (אנ').
מתערוכותיו:
גוף ונפש - הגוף כמשל
בית
החצר האחורית של הציבוריות
ממילא (ירושלים, שנת 2014)
רקוויאם למיתוס
בין שתן לצואה
טוטם וטאבו
וביום השישי
פעילות נוספת

קרסו שימש כדירקטור חיצוני בחברת הראל, במשכן האומנויות, בחברת CMT, בקרן המחקרים של המרכז הרפואי ועוד.
פעילות נוספת > פעילות התנדבותית

חבר ועד מנהל של אגודת ידידי בית החולים הלל יפה
תרומת עבודות ופסלים למטרות צדקה
רופא מטפל בהתנדבות במרפאת פליטים.
חיים אישיים

קרסו נשוי למספרת הסיפורים והמתרגמת נימה קרסו ולהם ארבעה ילדים.
שגית זלוף נמיר

| --- | --- |

 לידה:  15 ביולי 1978 (בת 46) קריית ביאליק, ישראל
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה  אוניברסיטת תל אביב 
 תחום יצירה:  צילום
 
שגית זלוף נמיר (נולדה ב-15 ביולי 1978) היא אמנית ישראלית העוסקת בצילום. בנוסף היא מרצה לצילום ואמנות, אוצרת ומלווה אמנותית. ביצירותיה עוסקת זלוף נמיר בגוף, מגדר וזהותה המזרחית. זכתה בציון לשבח של הפרס ע"ש בקי דקל מטעם העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל.
ביוגרפיה

זלוף נמיר נולדה בקריית ביאליק ולמדה במחלקה לצילום של ויצו חיפה. עם סיום לימודי התואר הראשון בהצטיינות ב-2004 הפכה למרצה במחלקה, וב-2005 החלה את לימודי התואר השני באמנות בין תחומית באוניברסיטת תל אביב. מאז היא יוצרת, מרצה ואוצרת במסגרות שונות.
תערוכת היחיד הראשונה שלה - "כל מלאך הוא נורא" - הוצגה ב-2005 במסגרת סדרת "נדבך" לאמנים צעירים בבית האמנים ירושלים, באוצרותו של שמחה שירמן. מאז הציגה ב-8 תערוכות יחיד ובעשרות תערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה. במהלך השנים 2011–2014 הייתה חברה ב"אינדי" גלריה שיתופית לצילום.
זוכת ציון לשבח מטעם הפרס ע"ש בקי דקל לאמנית עכשווית מצטיינת לשנת 2020, מטעם העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל.
תערוכות יחיד

2005 - "קרוב כמו מחט", גלריית המדרשה, המדרשה לאומנות בית-ברל.
2005 - "כל מלאך הוא נורא", נדבך, בית האמנים בירושלים
2006 - "זמן פצע", הגלריה לצילום ע"ש מורל דרפלר, האקדמיה לעיצוב ויצו חיפה
2008 - "צ'ינקו", גלריה D&A, תל אביב
2010 - "מטמורפוזה", מוסררה, ירושלים
2011 - "שבריר", גלריה אינדי, תל אביב
2013 - "in vitro", גלריה אינדי, תל אביב
2015 - "ברירה טבעית", גלריית המרכז האקדמי ויצו חיפה
2019 - "חג'יבדה", אוצרת אירנה גורדון. גלריית מנשר.