stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערכת יורקטאון
יורקטאון

ב-6 בספטמבר כתב הגנרל קלינטון מכתב לקורנווליס, ואמר לו לצפות לתגבורת. מכתב זה, שהתקבל על ידי קורנווליס ב-14 בספטמבר, עשוי היה להיות חלק מההחלטה של קורנווליס להישאר ביורקטאון ולא לנסות להילחם בדרכו החוצה, למרות הדחיפה של בנסטר טרלטון לפרוץ נגד לה פאייט החלש יחסית. גנרל וושינגטון, לאחר שבילה מספר ימים במאונט ורנון בפעם הראשונה מזה שנים, הגיע למחנות מחוץ ליורקטאון ב-17 בספטמבר. באותו יום קיימה ההנהגה הצבאית הבריטית בניו יורק מועצה, שבה הסכימו שלא ניתן לתגבר את קורנווליס עד שיחזירו את השליטה בצ'ספיק. ההיסטוריון ריצ'רד קצ'ום מתאר את החלטת המועצה כשהיא משאירה את קורנווליס "מתנדנדת ברוח". יום אחד קודם לכן, כתב קורנווליס בקשה נואשת לעזרה: "אני בדעה שאינך יכול לעשות לי שום שירות יעיל אלא על ידי הגעה ישירה למקום הזה." לפני ששלח את המכתב ב-17, הוסיף קורנווליס, "אם אינך יכול להקל עליי בקרוב מאוד, עליך להתכונן לשמוע את הגרוע מכל."
וושינגטון, רושאמבו ודה גראס קיימו לאחר מכן את המועצה על ספינת הדגל של דה גראס, Ville de Paris, כדי לסיים את ההכנות למצור; דה גראס הסכים לספק כ-2,000 נחתים וכמה תותחים למאמץ. במהלך הפגישה שוכנע דה גראס לדחות את עזיבתו (תוכננה במקור לאמצע אוקטובר) עד לסוף אוקטובר. עם שובם של הגנרלים לוויליאמסבורג, הם שמעו שמועות שתגבורת הצי הבריטי הגיעה לניו יורק, והצי הצרפתי עלול להיות שוב מאוים. דה גראס רצה להסיג את הצי שלו מהמפרץ כאמצעי זהירות, ונדרשו התחנונים של וושינגטון ורושאמבו, שנמסרו לדה גראס על ידי לה פאייט, כדי לשכנע אותו להישאר.
המצור החל רשמית ב-28 בספטמבר, למרות ניסיון מאוחר של קורנווליס להימלט דרך גלוסטר פוינט, קווי המצור סגרו על עמדותיו ותותחי בעלות הברית חוללו הרס במחנות הבריטים, וב-17 באוקטובר הוא פתח במשא ומתן לכניעה. באותו יום, שוב הפליג הצי הבריטי מניו יורק, נושא 6,000 חיילים. אולם, עדיין מספרם של הציים הצרפתיים המשולבים עלה על מספרם, ולכן בסופו של דבר הם חזרו לאחור. קצין צי צרפתי, שציין את יציאת הצי הבריטי ב-29 באוקטובר, כתב: "הם איחרו מדי. הציפור כבר נאכלה".
לאחר מכן > היערכות הצבא הבריטי

המשא ומתן לכניעה היה מסובך משני נושאים. כאשר הכוחות האמריקאים נכנעו בצ'ארלסטון ב-1780, הם לא זכו לתנאי כניעה מקובלים שכללו את הנפת הדגלים והשמעת מנגינה של האויב. וושינגטון התעקש כי תנאים אלו יחולו על כניעת הצבא הבריטי ביורקטאון, כאשר המשא ומתן שלו הצביע על כך שהמגנים פעלו בשני המקרים בגבורה. הנושא השני נגע לדיפוזיציה של פרובינציאלים במחנה הבריטי. סוגיה זו זכתה לתוספת של סעיף לתנאים שאיפשר לשלוח כלי שיט בריטי אחד, הסלופ Bonetta, ללא כל סוג של בדיקה לשאת משלוחים מקורנווליס לניו יורק; האמריקאים, שחשדו שעבדים נמלטים או לויאליסטים עשויים להיות על הסיפון, נמנעו מחיפוש בכלי השיט.
כאשר חיילי חיל המצב הבריטי יצאו מעמדותיהם ב-19 באוקטובר כדי להיכנע, זה היה עם נרתיקי הדגלים, ואולי ניגנו את המנגינה הבריטית "העולם התהפך". קורנווליס, בטענה של מחלה, לא השתתף בטקס, ושלח את סגנו הגנרל אוהרה למסור את חרבו. אוהרה ביקש תחילה למסור אותו לקצין צרפתי, אך לבסוף הוא הופנה לאחד מקציני וושינגטון, בנג'מין לינקולן, המפקד המובס בצ'ארלסטון. לינקולן החזיק לזמן קצר את החרב שהוצעה ואז החזיר אותה לאוהרה.
במהלך השבועות הבאים, הצבא הועבר תחת משמר למחנות בווירג'יניה ובמרילנד. קורנווליס וקצינים אחרים הוחזרו לניו יורק והורשו לחזור לאנגליה על תנאי. הספינה שבה הפליג קורנווליס בדצמבר 1781 נשאה גם את בנדיקט ארנולד ומשפחתו.
לאחר מכן > היערכות בעלות הברית

המיליציה המקומית שתמכה במצור שוחררה משירות. חלק מהכוחות היבשתיים האמריקניים הוחזרו לאזור ניו יורק, שם המשיך וושינגטון לעמוד נגד הנוכחות הבריטית עד סוף המלחמה; אחרים נשלחו דרומה כדי לסייע במאמצים של הגנרל גרין בקרוליינות. סוגיות של שכר ותנאים היו בעיה מתמשכת עד שהמלחמה הסתיימה, אך וושינגטון לא נלחם ביותר קרבות.
הכוחות הצרפתיים שהגיעו עם דה גראס עלו מחדש, והוא הפליג לאיי הודו המערבית, עם הצי של דה בארא, בתחילת נובמבר. לאחר שכבש מחדש מספר מטרות בבעלות בריטית שם, דה גראס התכונן להצטרף לספרדים להתקפה על ג'מייקה כאשר אדמירל רודני הביס אותו בקרב הקדושים באפריל 1782, ולכד אותו ואת אוניית הדגל שלו. כוחותיו של הגנרל רושאמבו ניצחו בווירג'יניה, וצעדו חזרה לרוד איילנד בקיץ הבא.
לאחר מכן > היערכות העבדים

במהלך מערכת יורקטאון, אפרו-אמריקאים רבים, משועבדים, ברחו ממשעבדיהם לעבר הקווים הבריטיים בתקווה לחופש. ב-25 באוקטובר הוציא וושינגטון פקודה שקבעה כי כל העבדים הנמלטים שהצטרפו לבריטים ירוכזו על ידי הצבא הקונטיננטלי ויוצבו בפיקוח של שומרים חמושים בעמדות מבוצרות משני עברי נהר יורק. שם, הם היו צריכים להישאר עד ש"ניתן יהיה לעשות סידורים להחזירם למשעבדיהם". ההיסטוריון גרגורי ג'יי. וו. אורווין מתאר את פעולתו של וושינגטון כ"[המרת] הלוחמים שלו - האנשים שזכו בעצמאות אמריקאית - לצבא של לוכדי עבדים."
ניתוח

ההיסטוריון ג'ון פנקייק מתאר את השלבים המאוחרים של המערכה כ"טעות בריטית" וכי "פעולות בעלות הברית התנהלו בדיוק בשעון". ההיסטוריון הימי ג'ונתן דאל תיאר את המערכה הימית של דה גראס משנת 1781, שכללה, בנוסף ליורקטאון, תרומות מוצלחות לכיבוש הצרפתי של טובגו ולמצור הספרדי על פנסקולה, כ"מערכה הימית שבוצעה בצורה מושלמת ביותר בעידן ההפלגה", והשווה את שורת ההצלחות הצרפתיות לטובה עם האנוס מיראביליס הבריטי משנת 1759. הוא גם מציין שמספר לא מבוטל של החלטות אינדיבידואליות, לעיתים בניגוד לפקודות או הסכמים קודמים, תרמו להצלחת המערכה:
שרי צרפת מונמורין וורז'ן שכנעו את הממסד הצרפתי כי נדרשת פעולה נחרצת בצפון אמריקה על מנת לסיים את המלחמה.
שר הצי הצרפתי קסטרי כתב פקודות עבור דה גראס שהעניקו לאחרון גמישות מספקת לסייע במערכה.
מושל לואיזיאנה הספרדית, ברנרדו דה גאלבס, שחרר ספינות וחיילים כדי לכסות את שטחי צרפת בעוד דה גראס הפליג צפונה עם רוב הממסד הצבאי הצרפתי באיי הודו המערבית.
הפקיד הקולוניאלי הקובני הספרדי פרנסיסקו סאוודרה שיתף פעולה בקבלת ההחלטות שאפשרה את המשלחת של דה גראסה צפונה.
הגנרל רושאמבו ושבאלייה לוצרן דחקו שניהם בדה גראס להחליט על הצ'ספיק.
אדמירל דה בארא הפר את פקודותיו לפעול מול ניופאונדלנד, מה שאיפשר מסירה בזמן של יחידת המצור הצרפתית ליורקטאון.
ג'ורג' וושינגטון החליט נגד מתקפה על ניו יורק ובמקום זאת יצא בצעדה מסוכנת לווירג'יניה.
אדמירל דה גראס הסכים להאריך את זמנו המתוכנן בצ'ספיק, מתוך הבנה של חשיבות ההתחייבות שם.
על המשא ומתן של דה גראס עם הספרדים שהבטיח את השימוש בצי שלו ואת הוראתו לצי הסוחר להישאר באיי הודו המערבית, קפטן הצי המלכותי תומאס וייט, בניתוח שלו מ-1830 של המערכה ב-1781, כתב כי "אם הממשלה הבריטית הייתה קובעת סנקציות, או אדמירל בריטי אימץ אמצעי כזה, [...] האחד היה מודח, והשני היה נתלה: לא פלא שהם הצליחו ואנחנו נכשלנו."
מורשת

נקודות ההנצחה העיקריות של אירועי המערכה הזו מנוהלות על ידי שירות הפארקים הלאומיים בפארק הלאומי ההיסטורי הקולוניאלי. בנוסף לשדה הקרב ביורקטאון, הפארק כולל את אנדרטת קייפ הנרי, שם זכור הניצחון הימי הצרפתי בידי דה גראס.
אמנדה אמריקה דיקסון

| --- | --- |

 לידה:  21 בנובמבר 1849 מחוז הנקוק, ארצות הברית 
 פטירה:  11 ביולי 1893 (בגיל 43) 
 השכלה:  אוניברסיטת קלארק אטלנטה 
 
אמנדה אמריקה דיקסון (Amanda America Dickson; ‏ 20 בנובמבר 1849 - 11 ביוני 1893) הייתה אשת החברה הגבוהה ואשת עסקים בג'ורג'יה, יורשת מיליונים, נודעה כאחת הנשים ממוצא אפרו-אמריקאי העשירות ביותר במאה ה-19, לאחר שירשה אחוזה גדולה והון עתק מאביה, בעל מטעים שהיה אדם לבן.
דיקסון נולדה לעבדות, הייתה בתם המשותפת של דייוויד דיקסון, בעל מטעים לבן, וג'וליה פרנסס לואיס דיקסון. אימה הייתה אחת ממאות העבדים של דיקסון, והייתה בת שלוש עשרה כשנולדה בתה. דיקסון היה רווק כבן 40 כאשר אנס את אמה של אמנדה, שהייתה כבת 12 באותו זמן. עבדים נחשבו כרכוש ולא כבני אדם בעלי זכויות, ולבעלים הייתה זכות חוקית לבעול אותם מבלי שהדבר ייחשב כדבר לא נאות. עם זאת, מאחר שלא היו לדיקסון צאצאים, ומאחר שאמנדה נולדה כבהירת עור באופן משמעותי, הוחלט במשפחת דיקסון לגדלה על ידי סבתה הלבנה, אליזבת שולרס דיקסון, אמו של דייוויד דיקסון. אימה, ג'וליה, נלקחה לעבוד כשפחת הבית, נדרשה להמשיך ולספק שירותים לבעלים, כולל שירותים מיניים למר דיקסון.
דייוויד דיקסון שהיה ללא ילדים משלו, הכיר באמנדה כבתו ודאג לה. אף כי חוקית נחשבה כשפחה ללא כל מעמד, הוא דאג לחינוכה ולטיפול בה. אמנדה דיקסון למדה מגיל צעיר קרוא וכתוב, דבר שהיה אסור על עבדים, התחנכה על ידי טובי המורים הפרטיים, והוא הכין אותה לנהל בעתיד את עסקיו. היא למדה את כל גינוני החברה הגבוהה, שהתה בחברת סבתה, ונהנתה מחיי פריבילגיה, הרחק מהמציאות הקשה של העבדות בארצות הברית שלפני מלחמת האזרחים. בסוף שנות העשרים לחייה אף למדה בבית הספר הרגיל של אוניברסיטת אטלנטה, בין השנים 1876 ל־1878, לכאורה כאישה לבנה, באופן חריג. לאחר פטירת סבתה ואביה, מעט לאחר מלחמת האזרחים וביטול העבדות, ירשה אמנדה דיקסון, על פי צוואת אביה, את אחוזתו, שכללה 17,000 דונם של אדמות במחוזות הנקוק וושינגטון בגאורגיה, וכן סכום כספי שהיה מוערך כיום במיליארדים. היא נישאה פעמיים: בעלה הראשון היה לבן ובניהם היו מעורבים. סיפורה יוצא הדופן, חצה את מחסום הצבע הנוקשה, בארצות הברית הגזענית של המאה ה-19.
נישואים

בשנת 1866, בגיל שש עשרה וחצי, עזבה אמנדה אמריקה דיקסון את המטע של אביה ועברה למטע קטן במחוז פלויד, ג'ורג'יה. היא "נישאה" לצ'ארלס יובנקס, בן דודה מצד האב, ואדם לבן, שהיה חייל משוחרר מלוחמי הדרום במלחמת האזרחים. בגלל החוק שאסר נישואים בין לבנים לצבעוניים, בג'ורג'יה באותה תקופה, לא יכלו אמנדה אמריקה וצ'ארלס, להינשא כדין בג'ורג'יה, מאחר שנחשבו כזוג בין גזעי. לכן הם מעולם לא נישאו רשמית. תאורטית ייתכן כי נישאו מחוץ למדינה לפני שחזרו לג'ורג'יה, אך אין הוכחה כתובה ששרדה לכך שהיו אלה נישואין חוקיים.
נולדו להם שני בנים: ג'וליאן הנרי (1866–1937) וצ'ארלס גרין יובנקס (1870 - בערך 1900). שני הבנים היו בהירי עור כהוריהם, ועדיין נחשבו מבחינה חוקית לצבעוניים מעורבי גזע. הבנים התחתנו מאוחר יותר, באופן חוקי במדינות הצפון, עם נשים לבנות מהחברה הגבוהה של ג'ורג'יה. ג'וליאן הנרי יובנקס התחתן עם אווה וולטון, בתו של ג'ורג 'וולטון, אחד החותמים על מגילת העצמאות. צ'ארלס גרין יובנקס התחתן עם קייט הולסי, בתם של הבישוף לוציוס הולסי ואשתו הרייט.
לאחר ארבע שנים בהן הייתה נשואה (או חיה כזוג נשוי) עם צ'ארלס יובנקס, עזבה אמנדה את בעלה וחזרה למטע של אביה דייוויד דיקסון בשנת 1870, זמן קצר לאחר שילדה את בנה השני, צ'ארלס גרין. בעלה (בן זוגה) צ'ארלס יובנקס, נפטר כעבור כמה שנים ב־31 ביולי 1873. אשתו של דייוויד דיקסון, קלרה האריס דיקסון, נפטרה למחרת.
שנים לאחר שסיימה את לימודי ההוראה שלה, ולאחר שחיה באחוזתו של אביה, התחתנה אמנדה אמריקה בפעם השנייה, ב־14 ביולי 1892. בעלה השני היה נתן טומר (Nathan Toomer), אף הוא מג'ורג'יה, והיא כונתה באופן חוקי אמנדה אמריקה דיקסון טומר. סיפורו האישי של נתן טומר היה דומה לשלה. הוא היה גבר צבעוני ממוצא מעורב, עשיר ומשכיל למעמדו, בן לשפחה שחורה מעורבת גזע ("צבעונית"), ולבעל אדמות עשיר לבן, שהתיישב במחוז יוסטון, ג'ורג'יה בשנות ה -50 של המאה ה-19. כשהיה טומר צעיר עדיין נחשב עבד, ושימש כעוזרו האישי של קולונל הנרי טומר. במסגרת זו למד את דרכיהם של אדוניו הלבנים מהמעמד הגבוה, ושלט בשפות ובתרבות. בשנת 1893, כשנה לאחר נישואיה השניים, נפטרה אמנדה אמריקה דיקסון ממחלה, והיא בת 43.
צוואתו של דייוויד דיקסון

דייוויד דיקסון נפטר בפתאומיות ב־18 בפברואר 1885. לפי הצוואה שהותיר אחריו, הייתה בתו אמנדה אמריקה דיקסון, שהתגוררה באחוזה, היורשת היחידה של כל עזבונו. היא ירשה את אחוזתו העצומה, שכללה 17,000 דונם אדמה ואת כל כספיו. השוויי של כספיו ורכושו, אילו היו מוערכים כיום, היה נאמד במילארדים. צוואתו הורתה במפורש כי כל עזבונו מועבר לבתו היחידה אמנדה אמריקה, באופן מובהק וחד משמעי, ואף הועלה בה הסעיף המבהיר כי אף במקרה של נישואים לא תישקל עמדתו של הבעל (שלא כמקובל באותה תקופה). הפרשה, שנודעה כפרשת דייוויד דיקסון, הייתה יוצאת דופן. שבעים ותשעה קרובי משפחה לבנים מצידו של דייוויד דיקסון ערערו על הצוואה בבית המשפט. חלקם טענו כי דייוויד דיקסון לא היה בריא ובעל הבנת המציאות כשכתב את הצוואה, וש"הושפע בצורה מוגזמת" מאמנדה אמריקה ומג'וליה דיקסון. אחרים טענו כי אמנדה אמריקה לא הייתה בתו, ואחרים טענו כי לא ייתכן להוריש עיזבון כה גדול בידיה של יורשת יחידה, שהיא הן אישה והן צבעונית, מאחר ששיקול דעתה לא יאפשר לה ניהול כספי נכון. הדיון בבית המשפט ארך שנתיים, ולאחריהן נדחו כל התביעות, ואמנדה הפכה ליורשת היחידה של העזבון. בכך הייתה לאדם הצבעוני הראשון, שנולד לעבדות, וירש עזבון בקנה מידה זה.
אישור הצוואה לא היה מובן מאליו. תחילה, ב־6 ביולי 1885 פסק שופט הצוואה ר.ה. לואיס בעד הצוואה. 79 קרובי המשפחה ערערו, ובנובמבר 1885 החל המשפט בבית המשפט העליון במחוז הנקוק, כאשר הפסיקה בסופו של דבר צידדה באמנדה אמריקה דיקסון ושני בניה. במרץ 1886, הגישו הקרובים הלבנים את ערעורם לבית המשפט העליון בג'ורג'יה . ב־11 באוקטובר 1886, התכנס בית המשפט העליון של ג'ורג'יה, במעמד השופט הראשי ג'יימס ג'קסון, והשופטים הנלווים סמואל הול ומארק בלנפורד. השופט ג'יימס ג'קסון הביע את עמדתו הנחרצת נגד קיום הצוואה, כלומר נגד הענקת הירושה לאישה צבעונית - שחורה, ואף צוטט בעיתונות באומרו: "אני מעדיף למות במקומי מאשר לקיים את הצוואה." קרה הגורל, וכעבור כמה ימים הוא חלה בדלקת ריאות ומת. השופט לוגן א' בלקלי מילא את המשרה הפנויה שלו אך סירב לדון בתיק במקומו. שני השופטים השותפים סמואל הול ומארק בלנפורד נותרו כדי לפסוק את פסק הדין, ולקבל החלטה בסוגיה - האם לקיים משפט מחדש, בהתאם לדרישת קרובי המשפחה הלבנים, או להמשיך את המשפט הקיים. בסופו של דבר, ב־13 ביוני 1887, פסקו השופטים סמואל הול ומארק בלנפורד מבית המשפט העליון בג'ורג'יה לטובת אמנדה אמריקה ושני בניה, והסדירו רשמית את מחלוקת צוואתו של דייוויד דיקסון. בית המשפט העליון בג'ורג'יה ציין את התיקון הארבעה-עשר לחוקה האמריקנית:
"כל אדם שנולד או התאזרח בארצות הברית, ונתון תחת תחום שיפוטה, הוא אזרח ארצות הברית והמדינה שבה הוא גר. לא תחוקק אף מדינה ולא תאכוף חוק שיגביל את הזכויות ואת החסינות של אזרחי ארצות הברית; ואף מדינה לא תשלול מאדם את חייו, חירותו או קניינו, בלי הליך משפטי נאות; ולא תשלול מאף אדם שבתחום שיפוטה הגנה שווה על ידי החוקים".
בית המשפט העליון אישר את החלטת בית המשפט הקודמת, באומרו כי "זכויותיהן של אישה שחורה וילדיה יהיו אותן זכויות ופריבילגיות של פילגש לבנה או אישה לבנה בלתי לגיטימית וילדיה".
החיים באוגוסטה, ג'ורג'יה

מות אביה, דייוויד דיקסון, ב־18 בפברואר 1885 היווה נקודת מפנה מרכזית בחייה של אמנדה אמריקה. מיד לאחר מותו נקטה באמצעים כדי להגן על עצמה באופן חוקי. כדי להתרחק מקרוביה הלבנים והממורמרים שדייוויד דיקסון הותיר מחוץ לצוואתו, היא עברה לאוגוסטה, ג'ורג'יה. היא הגיעה לאוגוסטה בשנת 1886 ורכשה בית גדול בן שבעה חדרי שינה ברחוב טלפייר 452, שהיה בשכונה רב גזעית. אמנדה אמריקה הפכה לחברה בקהילה השחורה המובחרת באוגוסטה, ג'ורג'יה, וזכתה להערכה רבה הן בגלל עושרה, והן בגלל אלגנטיותה, תרבותה והאינטליגנציה הרבה שלה.
צרות משפחתיות

אמנדה אמריקה דיקסון בילתה את אחד עשר החודשים האחרונים לחייה כאשתו של נתן טומר, מפרי, ג'ורג'יה, לו נישאה ב־14 ביולי 1892. בריאותה הייתה שברירית באותן שנים, הלחץ מהמשפט הותיר בה את אותותיו, ובמקביל עלו בעיות בריאותיות שדרשו את תשומת הלב המתמדת של רופא המשפחה שלה.
בשנת 1893, בריאותה של אמנדה אמריקה השתפרה באופן זמני, אך צרה משפחתית מטרידה הייתה הזרז להידרדרות נוספת בבריאותה ובסופו של דבר למותה. בנה הצעיר, צ'ארלס דיקסון בן העשרים ושלוש, שהיה נשוי לקייט הולסי, התאהב במאמי טומר, אחת מאחיותיו החורגות שהייתה בת ארבע עשרה בלבד. השניים נתפסו כשהם מקיימים יחסי מין. ב־10 במרץ 1893 הביאו נתן ואמנדה את מאמי לבית הספר ולמנזר סנט פרנסיס בבולטימור, מרילנד, מסדר נזירות שחורות, בניסיון להגן עליה מפני חיבתו המוטעית של בנה של אמנדה, צ'ארלס דיקסון. צ'ארלס דיקסון קשר קשר עם גיסו דנבר וולטון, גיסתו קארי וולטון וילסון ואיש שכיר, לואי א 'פרנק, כדי לחטוף את מאמי טומר. תוכניתם סוכלה, ובסופו של דבר הוגש נגדו כתב אישום על ידי חבר המושבעים הגדול בבולטימור, מרילנד בגין קשירת קשר לחטיפת מאמי טומר. צ'ארלס דיקסון נמלט מבלי שלקח אחריות למעשיו.
מותה

ביוני 1893, כשדרמת החטיפה (בהשתתפות מאמי טומר, צ'ארלס דיקסון ושותפיו) מאחוריהם, רכשו נתן ואמנדה אמריקה שני כרטיסים במחלקה ראשונה ברכבת, על מנת לחזור לביתם. מצבה הבריאותי של אמנדה אמריקה החמיר והיא נזקקה לשכיבה בחושך ובשקט, דבר שהיה אפשרי במחלקה ראשונה. עקב אפליה על רקע גזעי, ואף על פי שהיו ברשותם כרטיסים יקרים, שנרכשו בכסף טוב, לא ניתן להם אישור לעלות למחלקה הראשונה, מאחר שנחשבו מעורבי גזע "צבעוניים". העיכוב בנסיעה, הצפיפות והחום בקרון שיוחד לצבעוניים, הפכו לבלתי נסבלים עבור אמנדה אמריקה, וכתוצאה מכך בריאותה התדרדרה במהירות.
אמנדה אמריקה דיקסון טומר נפטרה ב־11 ביוני 1893, כאשר סיבת המוות הרשומה בתעודת הפטירה שלה הייתה סיבוכי מחלות.
הלווייתה של אמנדה אמריקה דיקסון טומר התקיימה בכנסיית האפיסקופאל המתודיסטית הצבעונית "טריניטי" באוגוסטה, ג'ורג'יה. אמנדה אמריקה מתה ללא צוואה, מה שהביא למאבק משפטי לאחר מותה על השליטה בעיזבונה הגדול, בין אמה, ג'וליה פרנסס לואיס דיקסון, לבין בעלה השני, נתן טומר. שניהם עתרו לבית המשפט על מנת שייקבע אותם כמנהלים זמניים של עיזבונה. בסופו של דבר, ג'וליה דיקסון, נתן טומר ובנה הצעיר של אמנדה אמריקה, צ'ארלס דיקסון, הצליחו ליישב את הסכסוך על עזבונה של אמנדה אמריקה מחוץ לבית המשפט.
בכך הגיע לידי סיום סיפור חיים יוצא דופן של יורשת עשירה, צבעונית במוצאה האתני, שנולדה לעבדות בארצות הברית, וחיה כלבנה בחברה שבה נחשבו הצבע (או המוצא האתני) והמגדר, למראית הכל.
תשעה חודשים לאחר מותה התחתן נתן טומר עם נינה פינצ'בק, בתו של פ.ב.ס פינצ'בק מלואיזיאנה, האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר כמושל במדינה בארצות הברית. הם הפכו להורים לז'אן טומר (Jean Toomer), סופר צבעוני מפורסם, שכתב את הרומן "קיין" (1923).
בתרבות הפופולרית

A House Divided הוא סרט טלוויזיה משנת 2000, המתאר את חייה של אמנדה אמריקה דיקסון. מככבים בו ג'ניפר בילס בתפקיד אמנדה אמריקה דיקסון, סם ווטרסטון בתפקיד דייוויד דיקסון, ליסה גיי המילטון בתפקיד ג'וליה פרנסס לואיס דיקסון, ושירלי דאגלס בתפקיד הסבתא אליזבת שולרס דיקסון.
הערות שוליים

↑  "Amanda America Dickson (1849-1893)". New Georgia Encyclopedia. נבדק ב-10 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Leslie, Kent Anderson (1995). Woman of Color, Daughter of Privilege: Amanda America Dickson (1849-1893). Athens: University of Georgia Press. ISBN 0-8203-1688-1.
↑  Berry, Daina Ramey, ed. (2012). Enslaved Women in America: An Encyclopedia. Santa Barbara: Greenwood. pp. 58–59. ISBN 978-0-313-34908-9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007329582305171  ISNI: 0000 0000 3178 3395  LCCN: n94040690  SUDOC: 135428378  VIAF: 63235930   WorldCat (עם VIAF): 63235930 
דייוויד דיקסון
צ'ארלס יובנקס
ביתה של אמנדה אמריקה דיקסון באוגוסטה, ג'ורג'יה.
אלברט וולף (סייף)

אלברט וולף (בצרפתית: Albert Wolff; ‏13 ביולי 1906 – 14 ביוני 1989) היה סייף יהודי-צרפתי, אלוף עולם (1938) וסגן אלוף העולם (1937) בדקר קבוצתי וסייף אולימפי יהודי-אמריקאי (לונדון 1948 הלסינקי 1952).
בשל היותו יהודי, פרש וולף מנבחרת צרפת לאולימפיאדת ברלין (1936) והחמיץ מדליית ארד אולימפית שבה זכתה נבחרתו.
ביוגרפיה

וולף נולד וגדל בבר(אנ'), ריין תחתון, צרפת.
ביוגרפיה > 1936

וולף נכלל בנבחרת האולימפית של צרפת לאולימפיאדת ברלין (1936) אך פרש מנבחרת צרפת באופן עקרוני בגלל שהיה יהודי: ”"אני לא יכול להשתתף בשום דבר בחסות אדולף היטלר, אפילו עבור צרפת".” ובכך החמיץ מדליית ארד אולימפית שבה זכתה צרפת.
ביוגרפיה > 1937 > סגן אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בפריז הוא זכה במדליית כסף בתחרות דקר קבוצתי
ביוגרפיה > 1938 > אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בפישטני, צ'כוסלובקיה הוא זכה במדליית כסף בתחרות דקר קבוצתי. בתחרות דקר אישי הוא סיים במקום חמישי.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

וולף לחם בצבא צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה והוענק לו עיטור צלב המלחמה על גבורה במהלך לחימה עזה על קו מאז'ינו. הוא נתפס על ידי הגרמנים וניכלא במחנה ריכוז של יהודים, ממנו הצליח לברוח ולהגיע לפורטוגל ומשם לארצות הברית ב-1941. הוא הצטרף לצבא ארצות הברית, וחזר לאירופה, להילחם בגרמנים.
ביוגרפיה > 1946

באליפות אמריקה בסיף שנערכה בשנת 1946 זכה במדליית זהב בדקר אישי. בארצות הברית הוא התחרה במועדון הסייפים של לואיוויל, קנטקי.
ביוגרפיה > 1948

באולימפיאדת לונדון (1948) בגיל 42, בתחרות דקר קבוצתי נבחרת ארצות הברית עלתה לסיבוב השני שבו הודחה וסיימה במקומות 9 - 12. קבוצה השתתפו עוד שני סייפים יהודים (סה"כ 3 מתוך 6): נורמן לואיס וראלף גולדשטין. בתחרות דקר אישי הוא סיים במקום לאחר שניצח בסיבוב הראשון ב-3 קרבות והפסיד ב-4 קרבות ולא עלה לשלב הבא.
ביוגרפיה > 1951

במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1951 זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי ובתחרות דקר קבוצתי.
ביוגרפיה > 1952

באולימפיאדת הלסינקי (1952) בגיל 46, בתחרות דקר קבוצתי נבחרת ארצות הברית עלתה לסיבוב השני שבו הודחה וסיימה במקום 10 - 12. בקבוצה השתתפו עוד שני סייפים יהודים (סה"כ 3 מתוך 6): פול מקלר סניור וג'יימס שטראוך.
ביוגרפיה > 1958

באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה, ארצות הברית הוא שימש בוועד המארגנת.
ב-14 ביוני 1989 נפטר וולף בסקוטסדייל, אריזונה.
תארים והישגים

בשנת 1948 זכה בתואר ספורטאי השנה של קנטקי.
הערות שוליים

↑  DUCHAUSSOY, Roger. Les championnats du monde. L'escrime et le tir. Juillet 1938. P. 1-6. (בצרפתית)
דודו כהן (קצין צה"ל)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1976 (בן 49 בערך) ישראל ישראל
 כינוי:  דודו
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 906  מפקד בא"ח גבעתי  סגן מפקד עוצבת אדום  מפקד חטיבת אורי
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
דוד (דודו) כהן (נולד בשנת 1976) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת אורי. קודם לכן שימש סגן מפקד עוצבת אדום, מפקד בא"ח גבעתי ומפקד גדוד 906.
ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1994 שובץ כהן בחטיבת גבעתי, התקבל לפלס"ר גבעתי, ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לסיירת ומונה למפקד צוות, והשתתף בלחימה בדרום לבנון. בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול בגדוד צבר. וכסמג"ד בחטיבה.
בשנים 2012–2014 שימש כמפקד גדוד 906, והוביל אותו בלחימה ברצועת עזה במבצע צוק איתן. בשנים 2014–2016 שימש כמפקד בא"ח גבעתי ולאחר מכן שימש כסגן מפקד עוצבת אדום. לאחר תום תפקידו השתחרר מצה"ל.
במלחמת חרבות ברזל שימש כראש מטה חטיבת גבעתי. בשנת 2024 מונה למפקד חטיבת אורי.
הערות שוליים

↑  מי אנחנו, אתר "פורום המפקדים והלוחמים במילואים".
↑  מכתב שכתב מ"פ דודו כהן לזכרו של חגי, באתר "גלעד-לזכרם".
↑  ראש מטה חטיבת גבעתי, אל"ם (במיל') דודו כהן לאילה חסון, טוויטר, ‏ 18 בינואר 2024.
↑  יואב זיתון, ברקע העומס והשחיקה: צה"ל מקים אוגדת מילואים לבני 38–58, ומתקשה בגיוס חייליה, באתר ynet, 17 בדצמבר 2024.
לה ג'וקונדה (אופרה)

| --- | --- |

LA GIOCONDA 1916
 מידע כללי
 מלחין:  אמילקארה פונקיילי
 לבריתן:  אריגו בויטו (טוביה גוריו)
 תאריך יצירה:  1876
 מבוסס על:  אנג'לו, שליט פדובה. מאת ויקטור הוגו
 סוגה:  אופרה גרנדה
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  ארבע מערכות
 זמן התרחשות העלילה:  מאה 17
 מקום התרחשות העלילה:  ונציה
לה ג'וקונדה (באיטלקית: La Gioconda) היא אופרה בארבע מערכות מאת אמילקארה פונקיילי וליברית איטלקית מאת אריגו בואיטו (אנגרמהː טוביה גוריו,Tobia Gorrio), המבוססת על אנג'לו, עריץ פדובה, (Angelo, Tyrant of Padua), מחזה בפרוזה משנת 1835 מאת ויקטור הוגו. באותו מקור השתמש גאטנו רוסי לכתיבת הליברית שלו ל"השבועה" של סבריו מרקאדנטה ב-1837.
לה ג'וקונדה, שהועלתה לראשונה ב-1876, הייתה הצלחה גדולה עבור פונקיאלי, כמו האופרה האיטלקית החדשה והמצליחה ביותר בין אאידה של ורדי (1871) לאותלו (1887). זוהי גם דוגמה מפורסמת לז'אנר האיטלקי של אופרה גרנדה, המקבילה לגראנד אופרה הצרפתית.
פונקיאלי תיקן את העבודה שלוש פעמים; הגרסה הרביעית והאחרונה בוצעה לראשונה ב-1879 בגנואה לפני שהגיעה למילאנו ב-1880, שם התבסס המוניטין שלה כגרסה הסופית. ישנן מספר הקלטות שלמות של האופרה, והיא מועלית באופן קבוע, במיוחד באיטליה. זוהי אחת האופרות הבודדות הכוללות תפקיד מרכזי לכל אחד מששת סוגי הקול העיקריים. האופרה כוללת גם את הבלט המפורסם מחול השעות, המבוצע לרוב בנפרד או בפארודיה.
היסטוריית הרכב וביצועים

לה ג'וקונדה הוא חלק מרפרטואר האופרה הסטנדרטי באיטליה והיא מועלית שם בקביעות בבתי האופרה. בהתחשב במספר הרב של משתתפים ותפאורות משוכללות שהאופרה דורשת, היצירה היא אחת האופרות היקרות יותר להפקה, וכתוצאה מכך, האופרה מוצגת בתדירות גבוהה יותר בבתי אופרה עם תקציבים גדולים יותר כמו תיאטרו לה סקאלה במילאנו והמטרופוליטן אופרה בניו יורק. הוצאות הפקת האופרה גרמו לכך שהיא מועלית פחות מחוץ לאיטליה, אך היא עדיין חלק מהקאנון המערבי של ספרות האופרה על הבמה הבינלאומית.