stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזאחם אל-פאצ'צ'י

מוזאחם אמין אל-פאצ'צ'י (בערבית - مزاحم أمين الباجه جي; ‏1890–1982) היה דיפלומט ומדינאי עיראקי ששימש כראש ממשלת עיראק בזמן מלחמת העצמאות של מדינת ישראל.
ראשית חייו

אל-פאצ'צ'י נולד ב-1890 למשפחת פאצ'צ'י, משפחה סונית עשירה ובעלת השפעה בבגדאד. סיים לימודי משפטים בבגדאד בשנת 1912. בשנות ה-20 החל בקריירה פוליטית, לצד אחיו הגדול, חמדי אל-פאצ'צ'י. ב-1924 נבחר כחבר האספה המכוננת שעליה הוטל להכין את חוקת עיראק. בין 1924 ל-1925 שימש כשר העבודות הציבוריות. בין 1925 ל-1927 היה חבר פרלמנט. בין 1927 ל-1928 היה שגריר עיראק בבריטניה. זמן קצר ב-1930 שימש כשר הפנים. ב-1932 עמד למשפט בשל כך שהפיץ מכתבים שפגעו בכבודו של מלך עיראק. בית דין חשאי דן בעניינו וזיכה אותו מאשמה. לאחר מכן שימש כשגריר במקומות שונים. בין 1933 ל-1935 היה שגריר לחבר הלאומים. בתקופה זו ייסד את שגרירויות עיראק בפריז, ברומא ובברלין, ערים בהן הייתה עיראק מיוצגת עד אז רק על ידי הנציג הבריטי.
בין 1935 ל-1939 היה השגריר באיטליה הפאשיסטית, ובין 1939 ל-1942 היה השגריר לצרפת. במהלך המערכה על צרפת ב-1940 וכיבושה של פריז על ידי הנאצים שהה בשווייץ.
אל-פאצ'צ'י החזיק בעמדות לאומניות ואף אנטי-בריטיות, והתנגד להסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930, שהעניק לעיראק עצמאות, אך הכפיף את מדיניותה בתחומים רבים לזו של בריטניה, והותיר חיילים בריטים על אדמת עיראק. במסגרת זו גילה גם תמיכה במאבק הלאומי הפלסטיני, והתנגד לתוכנית החלוקה.
אחיו, חמדי אל-פאצ'צ'י, שימש כראש ממשלת עיראק בין 1944 ל-1946, ולאחר מכן כשר החוץ בממשלתו של סייד מוחמד א-סאדר, אך מת במפתיע מהתקף לב במרץ 1948.
ראש ממשלה

בראשית 1948 התחוללו בבגדאד מהומות המכונות "מהומות הות'בה", במהלכם קראו נציגי הציבור העיראקי למשטר לפעולה מיידית כנגד הקמת מדינת ישראל ולתמיכה נחושה במאבקם של הפלסטינים להקמת מדינתם. מהומות אלו זעזעו את המשטר העיראקי השמרני, והובילו לנקיטת צעדי חירום. סייד מוחמד א-סאדר מונה לראשות הממשלה, וניסה לפייס את ההמונים. ביוני 1948 נערכו בחירות, בהן שבה השפעתו של המשטר השמרני הישן. לאחר הבחירות מונה פאצ'צ'י לראשות הממשלה. בשלב זה כבר פעל בארץ ישראל חיל משלוח עיראקי. פאצ'צ'י הגדיל מאוד את כוחו, עד שהגיע לכ-18,000 חיילים.
פאצ'צ'י אף נקט פעולות כנגד יהודי עיראק. ב-14 ביולי הכריז פאצ'צ'י כי פעילות ציונית תיענש בעונש המוות. כן פיטר את רוב היהודים ממשרדי הממשלה, הטיל על הבנקאים היהודים הגבלות רבות, וערך הוצאות להורג ומשפטי ראווה של אישי ציבור יהודים.
פאצ'צ'י ניסה לפעול לתיאום בין הצבאות השונים של מדינות ערב שפלשו לארץ ישראל ולשיתוף פעולה עם מצרים. באוקטובר 1948 הכיר ב"ממשלת כל פלסטין" שהוקמה בעזה על ידי המופתי חאג' אמין אל-חוסייני וזאת בניגוד למדיניותו של עבדאללה, שנתמך על ידי העוצר העיראקי עבד אל-אילה, שכן שניהם היו שייכים אל השושלת ההאשמית, וראו בעין שלילית את השפעת משפחת חוסייני, שהייתה בעלת תמיכה הן בירדן והן בעיראק. כן חפץ עבדאללה לספח את יהודה ושומרון אל ממלכתו. פאצ'צ'י ניסה להביא לתיאום בין הצבא העיראקי לצבא המצרי, אך מפקדי הצבא בארץ ישראל נותרו נאמנים לעוצר, וטרפדו את מהלכי פאצ'צ'י. התעמולה המצרית האשימה את הצבא העיראקי בתבוסת צבאות ערב בארץ ישראל, ודרשה כי הצבא העיראקי יסייע להסרת הכיתור מכיס פאלוג'ה. אל-פאצ'צ'י יצא למצרים, וסיכם שם על פעולות הסיוע, אך אלו לא בוצעו על ידי מפקדי הצבא בשטח. בסופו של דבר הביאה אי הסכמה זו עם העוצר ועם ראשי הצבא לפיטוריו של פאצ'צ'י בינואר 1949 והוא הוחלף בנורי סעיד.
קריירה מאוחרת

לאחר התפטרותו נשאר פאצ'צ'י בעמדת השפעה. הוא הביע התנגדות להסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עליהם חתמו מדינות ערב עם ישראל. עיראק הייתה המדינה הערבית היחידה שלא חתמה על ההסכמים, וכתוצאה מכך לא תם מצב הלוחמה שלה עם ישראל. באמצע 1949 נשלח למצרים כשליח מיוחד על מנת להסדיר את ההדורים בין מצרים ועיראק. בדצמבר 1949 לאחר פיטורי נורי סעיד, ומינוי עלי ג'אודת איובי במקומו מונה כסגן ראש הממשלה ושר ההגנה. במקביל שימש גם כשר החוץ. בתחילת 1950 יצא לקהיר לשיחות עם גורמי הממשל שם, בעקבות המשבר בסוריה, בה אירעו הפיכות תדירות ושלטונה היה מעורער. פאצ'צ'י הסכים עם המצרים כי בתקופה של חמש שנים לא יתערבו מצרים או עיראק בענייניה הפנימיים של סוריה. הסכמה זו עוררה התנגדות בפרלמנט והביאה להתפטרות ממשלת איובי ב-31 בינואר 1950. לאחר מכן יצא לגלות, ושב רק לאחר מהפכת ה-14 ביולי 1958 בה הודח השלטון ההאשמי, ועלה משטר בראשותו של עבד אל-כרים קאסם.
בנו, עדנאן אל-פאצ'צ'י, שימש בתפקידים בכירים במשרד החוץ העיראקי לאחר המהפכה, ואף שימש כשר החוץ וכשגריר לאו"ם, אך לאחר עליית מפלגת הבעת' ב-1968 איבד את עמדת ההשפעה שהייתה לו ונאלץ לגלות לאבו דאבי.
מוזאחם אל-פאצ'צ'י מת ב-1982.
הערות שוליים

↑  Notes from Baghdad, פלסטיין פוסט, 20 בדצמבר 1932
↑  Baghdad, פלסטיין פוסט, 7 בנובמבר 1934
↑  מיכאל אפל, המזרח התיכון בימינו; עיראק - מלוכה, מהפכה, רודנות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 92
↑  מיכאל אפל, המזרח התיכון בימינו; עיראק - מלוכה, מהפכה, רודנות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 98
↑  עיראק תכיר בממשלת המופתי?, על המשמר, 3 באוקטובר 1948
↑  עיראק תקעה סכין בגבה של עבה"י, מעריב, 8 באוקטובר 1948
↑  מיכאל אפל, המזרח התיכון בימינו; עיראק - מלוכה, מהפכה, רודנות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 92
↑  אל"מ (מיל) אברהם איילון, ‏המעורבות העיראקית במלחמת העצמאות, מערכות 246, ספטמבר 1975
↑  מיכאל אפל, המזרח התיכון בימינו; עיראק - מלוכה, מהפכה, רודנות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 92
↑  פאצ'אצ'י התפטר בגלל 'אי הבנה' עם הצבא, מעריב, 7 בינואר 1949
↑  שיחות עיראק - מצרים, דבר, 14 ביוני 1949
↑  סילוק נורי סעיד - כשלון לתכנית האיחוד, דבר, 12 בדצמבר 1949
↑  פאצ'צ'י מצדיק את ההסכם עם מצרים, דבר, 10 בפברואר 1950
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311726405171  ISNI: 0000 0000 4972 246X  LCCN: nr2004038205  VIAF: 61499085   WorldCat (עם VIAF): 61499085
מבצע תחתונית

| --- | --- |

כרזת הסרט מבצע תחתונית
 מבוסס על:  סיפור של פול קינג וג'וזף סטון
 בימוי:  בלייק אדוארדס 
 הופק בידי:  רוברט ארתור 
 תסריט:  סטנלי שפירו, מוריס ריצ'לין 
 עריכה:  ראלף וינטרס
 שחקנים ראשיים:  קרי גרנט טוני קרטיס ארתור או'קונל 
 מוזיקה:  דייוויד רוז
 צילום:  ראסל הארלן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 בדצמבר 1959
 משך הקרנה:  124 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט מלחמה 
 הכנסות:  9,500,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
מבצע תחתונית (באנגלית: Operation Petticoat) הוא סרט קומדיה מלחמתית משנת 1959 בבימויו של בלייק אדוארדס עם קרי גרנט וטוני קרטיס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי סטנלי שפירו ומוריס ריצ'לין והוא מבוסס על סיפור מאת פול קינג וג'וזף סטון. העלילה היא פיקטיבית אבל יש דמיון למספר אירועים שקרו באמת באותו זמן.
תקציר העלילה

תת אדמירל מאט שרמן (קרי גרנט) מגיע לצוללת Sea Tiger של חיל הים האמריקאי כדי לסקר אותה לפני שתושט לגריטה. הוא מתיישב בתא הפיקוד ומתחיל לעיין ביומן שכתב בצוללת במלחמת העולם השנייה מכאן מתחילה העלילה בפלשבק.
הצוללת עוגנת בנמל סמוך למנילה ומופצצת על ידי מטוסים יפניים. המלחים מצליחים להינצל אבל הצוללת סובלת נזקים כבדים ומפקדת הצי רוצה לפרקה אבל מאט מתעקש לשקם אותה בעזרת אנשיו ובעיקר בעזרת המכונאי הראשי סם טוסטין (ארתור או'קונל).
לשרמן חסר ציוד רב שבלעדיו אין אפשרות לשקם את הצוללת. לפתע הוא מקבל כתגבורת את ניק הולדן (טוני קרטיס) שמודה שאין לו כל ניסיון בשירות בצי אבל יש לו ניסיון רב ב"השגת דברים". שרמן הספקן ממנה אותו ל"קצין אספקה" ונותן לו רשימת אביזרים חיוניים.
בעזרת כמה מלחים מצליח הולדן להשיג את כל הציוד על ידי גנבה ממחסני הצי ושרמן שמח על כך ומתעלם מהדרך בה הושג הציוד.
הצוללת עוזבת את הנמל בדרכה לדרווין. באי סבו נמצאות חמש קצינות אחיות שמט חייב לפנותן לפני שהאי ייכבש וכאן מתחילות ההיתקלויות הקומיות בין שני המינים. במקרה אחד מופרע שרמן על ידי אחת האחיות ברגע שהוא מכוון טורפדו למכלית יפנית. הוא מחטיא את המכלית ופוגע במשאית על החוף...
יש לצבוע מחדש את הצוללת. הולדן מצליח להשיג צבע אדום ולבן כ"פריימר" לצבע האפור הרגיל. הערבוב שלהם נותן צבע ורוד אבל תהליך הצביעה הסופי מופרע על ידי הפצצות יפנים והצוללת חייבת לעזוב את הנמל ולצלול כשהיא צבועה בוורוד...
שושנת טוקיו לועגת בשידור על "הצוללת הוורדה" של האמריקאיים. פיקוד הצי האמריקאי לא יודע על צוללת כזאת וחושב שמדובר במלכודת. הוא נותן הוראה לאניות הצי להטביע צוללת וורודה...
כאשר הצוללת מתגלה על ידי אונית קרב, היא מותקפת בפצצות עומק. שרמן נותן הוראה להוציא מהצוללת מטען של חליפות הצלה כדי שיחשבו שהצוללת טובעה אבל המפקד על האניה לא קונה זאת ומחליט כי זו הטעייה ויש להמשיך את ההתקפה על הצוללת.
לבסוף מציע הולדן כי האחיות יתנו להם את בגדיהן התחתונים. ושרמן משחרר למים תחתונים וחזיות. מפקד אניית הקרב משוכנע כעת כי הצוללת אמריקאית היות שליפנים אין ציוד כזה. ההתקפה נפסקת והצוללת עולה מעל המים ומתקבלת בתשואות בנמל הסמוך.
הזמן חוזר להווה. הולדן מגיע לצוללת. הוא כעת מפקד הצוללת ועומד להשיט אותה למקום הגריטה. שרמן מבשר לו כי החליט למנותו למפקד צוללת גרעינית.
מדע וטכנולוגיה ביפן

ביפן, עיקר המיקוד במדע וטכנולוגיה מופנה לכיוון מוצרי צריכה אלקטרונים, רובוטיקה, ותעשיית הרכב. הגורם האחראי על מדע וטכנולוגיה בממשלת יפן הוא משרד החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה. ביבשת אסיה, יפן היא המובילה פרסי נובל בתחום המדע. בתחומי התקשורת וטכנולוגיית המידע, ה-ITU דירג את יפן במקום ה-3 באסיה, ובמקום ה-11 בעולם כולו.
רכב ואלקטרוניקה

יפן ידועה בעולם בתעשיות הרכב והאלקטרוניקה שלה, ומוצרים יפנים תופסים נתח ניכר בשוק העולמי. יפן היא מהמדינות המובילות בתחומי מחקר ופיתוח, טכנולוגיה, מכונות, ומחקר רפואי - בין השאר בהיותה השלישית בעולם בהשקעה במחקר ופיתוח (130 מיליארד דולר), ובכמות של כ-680 אלף אנשי מחקר.
חברות אלקטרוניקה רבות אשר מוכרות בעולם ממוקמות ביפן, וביניהן: פוג'יפילם, סוני, פנסוניק, קאנון, ניקון, פוג'יטסו (פיתחה את המחשב הראשון ביפן בשנת 1954), היטאצ'י, שארפ, נק, אפסון, טושיבה, ונינטנדו. בתחום הרכב, חברות כגון טויוטה, הונדה, ניסאן, מאזדה, סובארו ממוקמות ביפן.
תעופה וחלל

הסוכנות היפנית לחקר החלל מקיימת מחקר בתחומי החלל והתעופה, ובין השאר עוסקת בתכנון של לוויינים ורקטות. המשגר היפני המתקדם ביותר הוא משגר הלוויינים H-II B, אשר מסוגל לשגר לחלל מטען של יותר מ-8 טון, והוא נמצא תחת האחריות של מיצובישי.
סוכנות החלל היפנית גם אחראית על "קיבו" - המודול היפני של תחנת החלל הבינלאומית, שעלותו נעמדת ביותר מ-3 מיליארד דולר, ועל HTV - חללית מטען לא מאוישת.
אנרגיה גרעינית

מאז שנת 1973 אנרגיה גרעינית קיבלה עדיפות אסטרטגית ביפן. בעוד שיפן תלויה עמוקות ביבוא של דלקים, המספקים כ-61% מתפוקת האנרגיה שלה, בשנת 2008 נפתחו 7 כורים גרעיניים חדשים, בנוסף ל-48 הכורים שכבר פעלו. מספרים אלו הפכו את יפן למדינה השלישית בעולם מבחינת אנרגיה גרעינית - אשר מספקת כ-35% ממשק החשמל ביפן. בעקבות רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011), נוצרו גלי צונאמי מהם נפגעה תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 ב-11 במרץ 2011 והוכרז מצב חירום גרעיני. 140 אלף תושבים, במרחק של עד 20 ק"מ מתחנת הכוח, פונו מביתיהם. לאחר אירוע זה, החל תהליך של כיבוי תחנות הכוח הגרעיניות - מהלך שגרם למחסור מסוים במשק החשמל היפני (עם זאת, לא נרשמו הפסקות חשמל נרחבות).
פרסי נובל

מאז שנת 1949 הוענקו 19 פרסי נובל לאישים מיפן. בתחומי המדע והטכנולוגיה הוענקו הפרסים בתחומי הכימיה, פיזיקה והרפואה, ופרסים נוספים בתחומי הספרות והשלום. בין הזוכים: לאו אסאקי, סוסומו טונגאווה, הידקי שירקאווה, הידקי יוקאווה, שינאיצ'ירו טומונאגה.
ראו גם

אינטרנט ביפן
RIKEN
הערות שוליים

↑  מקור: Measuring   the Information Society Report 2014, באתר ITU (באנגלית), עמ' 85
רכבי טויוטה בתערוכת הרכב של טוקיו 2009
שיגור לוויין באמצעות H-II B היפני
מארטון זלדי

| --- | --- |

 לידה:  14 באוגוסט 1912 ארד, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 הוצאה להורג:  5 בנובמבר 1946 (בגיל 34) נובי סאד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה יוגוסלביה
 השתייכות:  הז'נדרמריה ההונגרית, ואפן אס אס
 תקופת הפעילות:  1940–1945 (כ־5 שנים)
 דרגה:  מייג'ור בז'נדרמריה   האופט-שטורמפיהרר באס אס
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
מארטון זלדי (בהונגרית: Zöldy Márton; ‏14 באוגוסט 1912, ארד, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 5 בנובמבר 1946, נובי סאד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה), היה קצין ז'נדרמריה הונגרי אשר שירת גם בוואפן אס אס, ממובילי הטבח בדרום באצ'קה ב-1942, אשר פיקד על כוחות הז'נדרמריה בנובי סאד במהלכו. זלדי מילא תפקיד מפתח גם בעת גירוש יהודי הונגריה למחנות ההשמדה. לאחר המלחמה נשפט זלדי, הורשע והוצא להורג בתלייה בגין פשעי המלחמה.
קורות חייו > ראשית הקריירה והטבח בדרום באצ'קה

מארטון זלדי נולד בארד. הוא הצטרף לז'נדרמריה ההונגרית ובין 1941–1942 עסק בתפקידי הדרכה בסקסארד. בינואר 1942, במהלך הטבח בדרום באצ'קה פיקד זלדי על כוחות הז'נדרמריה בעיר נובי סאד.
במרץ 1943, לאחר מינוי של מיקלוש קאלאי לראש הממשלה הוחל בהליכים פליליים נגד האחראים לביצוע הטבח. זלדי הועמד לדין והורשע, אך הצליח להימלט לגרמניה הנאצית, ביקש וקיבל מקלט מדיני. הוא הצטרף לוואפן אס אס. לאחר מבצע מרגרטה, במהלכו נכבשה הונגריה על ידי גרמניה, שב להונגריה. הוא היה אחראי מטעמו של דיטר ויסליצני למעצר וגירוש יהודי סגד והטוון. זלדי פיקד על מבצעי הגירוש של יהודים למחנות ההשמדה ממספר מחנות איסוף אזוריים שהוקמו בהונגריה: בקלוז'-נאפוקה, במוקצ'בו, בקישקונפלג'האזה ובקצ'קמט. בדצמבר 1944, מונה למפקד הז'נדרמריה בבסיס האוגדה ה-25 "ההונגרית" של האס.אס. במרץ 1945 שירת באוגדת אס.אס בלאובן שבאוסטריה.
קורות חייו > שלהי הקריירה ואחריתו

במאי 1945, נפל מארטון זלדי בשבי צבא ארצות הברית ובאוקטובר 1945 הוסגר להונגריה. הוא הועמד לדין בבודפשט, הורשע ונידון למוות. ב-10 ביולי 1946 הוסגר ליוגוסלביה ושם הועמד לדין בנובי סאד. הוא הורשע בפשע מלחמה, נידון למוות וב-5 בנובמבר 1946 הוצא להורג בתלייה.
הערות שוליים

↑  אודות השואה - באצ'קה, באתר יד ושם.
↑  משתפי פעולה בתקרית הטוון, עמוד 6, באתר יד ושם (בהונגרית).
↑  מארטון זלדי, באתר hdke.hu (בהונגרית).
↑  הסגרתו של מארטון זלדי להונגריה, באתר huszadikszazad.hu (בהונגרית).
מחאה פוליטית

מחאה פוליטית היא מחאה ציבורית שנועדה להעביר חוסר שביעות רצון מהשלטון, או התנגדות למדיניותו. מחאה כזו עשויה ללבוש צורות שונות, החל מהפגנה שקטה ועד למרי אזרחי אלים.
בחברה פתוחה, חופש הביטוי וזכות ההפגנה כחלק ממחאה פוליטית נחשבים לזכויות אדם בסיסיות. במשטר סמכותני, הממשל משתדל לדכא מחאה פוליטית ולהעניש את המתנגדים לממשל. אמצעים אלה ננקטים מדי פעם גם במדינות דמוקרטיות, אך הם נתפסים כניסיון להשתיק שיח ציבורי על שקרים, שחיתות או חיפוי על כישלונות של אנשי הממשל.
אמצעי מחאה פוליטית כוללים מחאה, הפגנה, צעדת שלום, צעדת מחאה, חרם צרכנים, שביתה, מהומה, פעילות תנועה שורשית, שביתה כללית, הפצת סטיקרים, כרזות, עלונים, מחאה באמצעות תיאטרון רחוב, שריפת סמלים פוליטיים או בובות המייצגות פוליטיקאים, הצתה עצמית, מהפכה, מרד, שימוש בטרור, התקוממות עממית, הפצת ספרות שנאסרה על ידי השלטון (סאמיזדאט), הפצת תעמולה, תעמולה נגדית, סיסמאות, ממים, ופעילות שדלנית.
ראו גם

דיסידנט
אופוזיציה
תנועה חברתית
ליאון גורדיס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 ביולי 1934 ניו יורק, מדינת ניו יורק ארצות הברית
 פטירה:  7 בספטמבר 2015 (בגיל 81) ניו יורק, מדינת ניו יורק ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  ירושלים, ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה (BA) בית המדרש לרבנים באמריקה אוניברסיטת המדינה ניו יורק (אנ') (MD) אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (MPH, DrPH)
 מקצוע:  אפידמיולוג
 מספר צאצאים:  3
 
לאון גורדיס (באנגלית: Leon Gordis;‏ 19 ביולי 1934 – 7 בספטמבר 2015) היה אפידמיולוג, פרופסור וסופר אמריקאי, שספר הלימוד שלו "Epidemiology" סיפק בסיס להבנת עקרונות האפידמיולוגיה ויישומים קליניים.
ביוגרפיה > ראשית חייו וחינוך

ליאון נולד בניו יורק וגדל בפאר רוקאווי, קווינס, לפאני ורוברט גורדיס. אביו היה רב שמרני בולט וחוקר מקרא בסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק. לאון גורדיס עבר לבולטימור בשנות ה-60 לאחר שהשיג תארים מאוניברסיטת קולומביה ומבית המדרש לרבנים באמריקה, ותואר ברפואה מאוניברסיטת מדינת ניו יורק ב־Downstate College of Medicine. הוא קיבל תואר שני בבריאות הציבור (MPH) בשנת 1966 ותואר דוקטור לבריאות הציבור (DrPH) בשנת 1968 מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס (לימים נקרא בית הספר לבריאות הציבור של בלומברג). אברהם לילינפלד, חלוץ בריאות הציבור, שימש כיועץ של גורדיס.
ביוגרפיה > ניסיון מקצועי

גורדיס השלים את הכשרתו ברפואת ילדים בהופקינס בעודו חבר בשירות הבריאות הציבורי של ארצות הברית. הוא הצטרף לפקולטה של בית הספר להיגיינה ובריאות הציבור של הופקינס ב-1971, שם לימד אפידמיולוגיה. לאחר מכן הפך גורדיס ליו"ר המחלקה לאפידמיולוגיה ב-1975, עד שנת 1993.
במהלך כהונתו בהופקינס, גורדיס עיצב ולימד קורסים הן בבית הספר לבריאות הציבור והן בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם הוא הפך לדיקן-עמית לקבלה ולעניינים אקדמיים. הוא גם חיבר את "אפידמיולוגיה", כעת במהדורה החמישית, הנחשב בעיני רבים כספר הלימוד המכונן על עקרונות האפידמיולוגיה ויישומי פרקטיקה קלינית. שקופיות PowerPoint שנלקחו ישירות מהספר תורגמו עבור סטודנטים לבריאות הציבור ברחבי העולם.
הוא הקים תוכנית מלגות לב וכלי דם ב-1980 עם מענק מוסדי ממכון הלב, הריאות והדם הלאומי. ליאון מונה לפרופסור אורח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ובבית הספר לבריאות הציבור בשנת 2007. מרכז וולש למניעה, אפידמיולוגיה ומחקר קליני, שהעשיר את בתי הספר לבריאות הציבור, רפואה וסיעוד, הוא לא מעט פסגת החזון והמחויבות של גורדיס לשיתוף פעולה.
גורדיס התמודד עם מחלוקת מצד רבים בתעשיית הבריאות בשנות ה-90 כששימש כיושב ראש פאנל מומחים של המכונים הלאומיים לבריאות (NIH), והציע שנשים בשנות ה-40 לחייהן עשויות שלא להזדקק לבדיקת ממוגרפיה שגרתית, אלא צריכות לשקול את הסיכונים והיתרונות של הבדיקות ולהחליט בעצמן.
ביוגרפיה > חיים אישיים

גורדיס נפטר מדימום תת-קשיתי ב-7 בספטמבר 2015, בבית החולים מאונט סיני בניו יורק. הלווייתו וקבורתו נערכו למחרת בירושלים. גורדיס ורעייתו הדסה היו תושבים ותיקים של פייקסוויל, מרילנד, ובהמשך חייהם התגוררו גם בישראל. יש להם שלושה בנים, שמונה נכדים ושני נינים. בנו, דניאל גורדיס, הוא איש חינוך בישראל, המכהן כסגן נשיא המרכז האקדמי שלם.
פרסים

2007, 2000, 1992, 1988, 1981, 1975 – פרסי תפוח הזהב להצטיינות בהוראה, מוענקים על ידי סטודנטים בבית הספר לבריאות הציבור של ג'ונס הופקינס בלומברג
1999 – מרצה אורח, החברה האמריקאית לאפידמיולוגיה, הרצאה של הארי א. פלדמן
1998 – מדליית ארנסט לימן סטבינס עבור תרומות יוצאות דופן לתוכניות ההוראה של בית הספר להיגיינה ובריאות הציבור של ג'ונס הופקינס
1995 – נבחר לפי בטא קפא
1993 – פרס אברהם לילינפלד על תרומות יוצאות דופן להוראת אפידמיולוגיה, הוענק על ידי המדור לאפידמיולוגיה של האגודה האמריקאית לבריאות הציבור.
1993 – פרס איכות ההוראה למצוינות בהוראה, הוענק על ידי אספת הסטודנטים של בית הספר להיגיינה ובריאות הציבור של ג'ונס הופקינס
1989 – פרס פרופסור למצוינות בהוראה במדעים הפרה-קליניים, בית הספר לרפואה של ג'ונס הופקינס
1988 – תעודת הצטיינות בהוראה, מוענקת על ידי תלמידי בית הספר לרפואה של ג'ונס הופקינס
1988 – פרופסור אורח, המחלקה לרפואה בקהילה, בית החולים סנט תומאס, לונדון, אנגליה
1986, 1984, 1980 – פרופסור אורח לאפידמיולוגיה, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, ישראל
1988 – עמית נבחר, האגודה האמריקאית לקידום המדע
1986 – מרצה אורח, החברה למחקר אפידמיולוגי, מפגש מדעי שנתי
1986 – חבר נבחר במכון לרפואה, האקדמיה הלאומית למדע
1984 – ט. דוקט ג'ונס מרצה במפגשים מדעיים שנתיים של איגוד הלב האמריקאי
חברות בחברה

1983–1984 – נשיא החברה האמריקאית לאפידמיולוגיה
1979–1980 – נשיא החברה למחקר אפידמיולוגי
חבר באגודה האמריקאית לאפידמיולוגיה
חבר באגודה האמריקאית לרפואת ילדים
חבר בחברה לחקר ילדים
חבר באיגוד בריאות הציבור האמריקאי
עמית באקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים
חבר באיגוד המורים לרפואה מונעת
חבר באגודה האמריקאית לאונקולוגיה מונעת
הערות שוליים

↑  Celentano, David D.; Szklo, Moyses (2015-11-15). "In Memoriam: Leon Gordis, MD, DrPH". American Journal of Epidemiology. 182 (10): 823–825. doi:10.1093/aje/kwv286. ISSN 0002-9262.
↑  "Obituaries | Columbia College Today". www.college.columbia.edu. נבדק ב-2022-05-28.
↑  "Leon Gordis". Elsevier Authors. Elsevier Inc. אורכב מ-המקור ב-9 באוקטובר 2015. נבדק ב-29 באוקטובר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Faculty/School of Public Health". Tel Aviv University. נבדק ב-29 באוקטובר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Obituaries". The Baltimore Sun. 13 בספטמבר 2015. נבדק ב-29 באוקטובר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Dr. Leon Gordis, longtime chairman of epidemiology at Hopkins, dies". Baltimore Sun. נבדק ב-2022-05-28.
↑  "2007 Golden Apple Winners". Stories. Johns Hopkins Bloomberg School of Public Health.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518979805171  BNE: XX1354909  GND: 122671783  ISNI: 0000 0001 1032 7830  LCCN: n86040842  NDL: 00903081  NKC: mub2010613659  NLK: KAC200906368  NTA: 074150936  SUDOC: 14295439X  VIAF: 111211284   WorldCat (עם VIAF): 111211284
מחאה בעירום

מחאה בסן פרנסיסקו נגד האיסור על עירום
מחאה בעירום היא סוג של מחאה שמטרתו למשוך תשומת לב תקשורתית וציבורית למטרה מסוימת, לעיתים למען קידום עירום במרחב הציבורי ולעיתים ללא קשר לעירום. המחאה בעירום הראשונה שבוצעה בעת החדשה, הייתה הפגנה של תנועת Freedomites (אנ') בקנדה ב-1903.
המתנגדים למחאה בעירום טוענים שמחאה בעירום הוא דבר מגונה, במיוחד אם ילדים יכולים לצפות בזה. לעומתם, טוענים התומכים במחאה בעירום, שזו צורת ביטוי לגיטימי שניתנת כחלק מחופש הביטוי.
בין הארגונים שקידמו מחאה בעירום, ניתן למנות את הארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים, שקידם מחאה בעירום ב-1992–2020 כחלק מהקמפיין נגד שימוש בפרווה. מחאה בעירום גם מקודמת על ידי תנועות המקדמות את חופש הפטמה, וכן תנועות פמיניסטיות ותנועות נודיסטיות, כגון התנועה הפמיניסטית פמן.
הערות שוליים

↑  Alaimo, Stacy (2010). "The naked word: The trans-corporeal ethics of the protesting body". Women & Performance: A Journal of Feminist Theory. 20 (1): 15–36. doi:10.1080/07407701003589253. ISSN 0740-770X. S2CID 143828901.
↑  Lunceford, Brett (2012). Naked politics : nudity, political action, and the rhetoric of the body. Lanham, Md.: Lexington Books. ISBN 978-0739167090.
↑  Deighton, Katie (5 בפברואר 2020). "As Peta retires 'I'd Rather Go Naked', its creator looks back on 30 years of sexy activism". The Drum. {{cite web}}:  (עזרה)
מוריס בלאנשו

| --- | --- |

 לידה:  22 בספטמבר 1907 צרפת 
 פטירה:  20 בפברואר 2003 (בגיל 95) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  Le Mesnil-Saint-Denis 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שטרסבורג 
 תחומי עניין:  תורת הספרות, פילוסופיה, ביקורת ספרות, literary activity 
 עיסוק:  פילוסוף, מבקר ספרות, עיתונאי, סופר, חוקר ספרות 
 הושפע מ:  עמנואל לוינס, קפקא, ניטשה, היידגר
 השפיע על:  עמנואל לוינס, ז'יל דלז, מישל פוקו, ז'אק דרידה
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  דניס 
 
מוריס בּלַנְשוֹ (בצרפתית: Maurice Blanchot; ‏ 22 בספטמבר 1907 - 20 בפברואר 2003) היה סופר צרפתי, פילוסוף ותאורטיקן ספרותי. עבודתו השפיעה רבות על פילוסופים פוסט-סטרוקטורליים כמו ז'יל דלז, מישל פוקו וז'אק דרידה.
חייו

עד לאחרונה היה ידוע אך מעט על רוב חייו של בלאנשו, והוא נשאר זמן רב אחת הדמויות המסתוריות ביותר של הספרות העכשווית.[דרושה הבהרה][דרוש מקור]
בלאנשו נולד בכפר קוואין. הוא למד פילוסופיה באוניברסיטת שטרסבורג, שם הפך לחבר קרוב של הפילוסוף היהודי יליד ליטא, עמנואל לוינס.
לאחר מכן, החל בקריירה כעיתונאי פוליטי בפריז. מ-1932 עד 1940 היה עורך היומון המרכזי,[דרושה הבהרה] בעל האופי השמרני  "Journal des débats". בשנות השלושים המוקדמות תרם לסדרה של כתבי עת לאומיים רדיקליים, בזמן ששימש גם כעורך העיתון "Le rempart" האנטי-גרמני וכעורך של השבועון הפולני האנטי-נאצי "Aux écoutes" של פול לוי. ב-1936 וב- 1937 הוא תרם גם ל"יומון הקיצוני", כתב עת ימני-קיצוני, וגם ליומון הלאומני-סינדיקליסטי "ל'אינסורגה".
בלאנשו חיבר ופרסם שורה של מאמרים חריפים, שתקפו את הממשלה ואת ביטחונה בחבר הלאומים, והזהיר בעקשנות מפני האיום שנשקף מגרמניה הנאצית לשלום באירופה.
לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים, הסתיר בלאנשו את אשתו ובתו של ידידו עמנואל לוינס בקרב נזירות, וכך הציל אותם מידי הנאצים.
בדצמבר 1940 הוא פגש את ז'ורז' בטאיי, שכתב בשנות השלושים מאמרים אנטי-פאשיסטיים. השניים שמרו על ידידותם הקרובה עד מותו של בטאיי בשנת 1962. בלאנשו פעל בפריז בתקופת הכיבוש הנאצי. כדי לפרנס את משפחתו, הוא המשיך לעבוד כמבקר ספרים ל"Journal des débats". מ-1941 עד 1944, כתב על דמויות כמו סארטר וקאמי, ז'ורז' בטאיי, מיחאוס, סטפאן מלארמה ומרגריט דיראס. קהל היעד שלו היה תומכי המרשל פטן. במאמריו אלו, הניח בלאנשו את היסודות לחשיבה הביקורתית הצרפתית המאוחרת יותר. הוא בחן את האופי הרטורי המעורפל של השפה ואת קשייה של המילה הכתובה להציג רעיונות אמיתיים או מזויפים.
ביוני 1944 בלאנשו כמעט הוצא להורג על ידי כיתת יורים נאצית, פרשה שתוארה בטקסט שלו "מיידיות מותי".
לאחר המלחמה עבד בלאנשו כסופר ומבקר ספרותי. בשנת 1947 עזב את פריז לכפר המבודד אז, שבדרום צרפת, שם חי עשר שנים. כמו סארטר ואינטלקטואלים צרפתים אחרים של התקופה, בלאנשו נמנע מהאקדמיה כמקור פרנסה, והסתמך על כתיבתו. חשוב לציין כי בין השנים 1953 ל-1968, הוא פרסם באופן קבוע בנובל רוו פרנסאיז. עם זאת, הוא החל לסגל לעצמו אורח חיים של בידוד יחסי, ולא ראה חברים קרובים (כמו לוינס) במשך שנים, אם כי כתב להם מכתבים ארוכים. בלאנשו גזר על עצמו בידוד, קודם כל כפועל יוצא מתפיסותיו הפילוסופיות ומסגנון כתיבתו, אך גם בשל העובדה שבמשך רוב חייו סבל מבריאות לקויה.
בלאנשו נפטר באילווין שבצרפת, בשנת 2003.
עבודתו

עבודתו של בלאנשו אינה תאוריה קוהרנטית ומקיפה, שכן היא יצירה, המבוססת על פרדוקס ועל אי-אפשריות. החוט העובר בכל יצירתו הוא העיסוק המתמיד ב"שאלת הספרות", חקיקה וחקירה בו זמנית של מוזרות חוויית הכתיבה. עבור בלאנשו, "הספרות מתחילה ברגע שבו הספרות הופכת לשאלה" (ספרות והזכות למוות).
בלאנשו ממשיך את עבודתו של המשורר הסימבולי סטפן מלרמה ואת ההיפוך של הדיאלקטיקה ההיגליאנית בגיבוש תפיסתו את השפה הספרותית כאנטי ריאליסטית ונבדלת מן החוויה היומיומית. "אני אומר פרח", כותב מלרמה בשירה במשבר, "ומחוץ לתהום הנשייה שאליו הקול שלי מחזיר כל צורה, ככל שזה משהו אחר מאשר עלי גביע, שם מתעוררת מוזיקליות, כמו אותו רעיון ועדן, האחד נעדר מהזר".