stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנרי השמיני, מלך אנגליה
ביוגרפיה > פלישה שנייה לצרפת ו"החיזור הגס"

הברית שנכרתה ב-1539 בין  פרנסואה לקרל התערערה, ובסופו של דבר הידרדרה עד כדי מלחמה מחודשת. בעקבות מותן של קתרין מאראגון ואן בולין, היחסים בין קרל והנרי השתפרו באופן ניכר והנרי חתם על ברית סודית עם הקיסר. הוא החליט להיכנס למלחמה האיטלקית לצד בן בריתו החדש. פלישה לצרפת תוכננה ל-1543. כהכנה לכך, הנרי פעל כדי לחסל את האיום הפוטנציאלי של סקוטלנד שבה שלט ג'יימס החמישי. הנרי קיווה לאחד את כתרי אנגליה וסקוטלנד על ידי נישואי בנו אדוארד למרי (מרי, מלכת הסקוטים לעתיד), בתו של ג'יימס. דבר זה אמור היה גם להמשיך את הרפורמה בסקוטלנד, שהייתה עדיין קתולית. הנרי נלחם בסקוטלנד במשך כמה שנים על מנת להשיג מטרה זו, מלחמה שכונתה "החיזור הגס".
הסקוטים הובסו ב-24 בנובמבר 1542 בקרב סולווי מוס, וג'יימס מת מעט לאחר מכן ב-15 בדצמבר. לאחר הסכמת העוצר הסקוטי ארן, הנישואים סוכמו באמנת גריניץ' ב-1 ביולי 1543.
למרות הצלחת המערכה עם סקוטלנד, הנרי היסס בתחילה לפלוש לצרפת. בסופו של דבר פלש הנרי ביוני 1544, בהתקפה בעלת שני ראשים: כוח אחד תחת דוכס נורפוק הטיל מצור לא יעיל על מונטריי (פה-דה-קאלה), והאחר, תחת דוכס סאפוק, צר על בולון-סור-מר. לאחר מכן לקח הנרי פיקוד אישי על הצבא, ובולון נפלה ב-18 בספטמבר. מכל מקום, הנרי סירב לבקשתו של קרל לצעוד לעבר פריז. המערכה של קרל עצמו נכשלה כישלון חרוץ והוא חתם על שלום עם צרפת באותו יום. הנרי נותר לבדו מול צרפת ללא יכולת לעשות שלום. פרנסואה ניסה לפלוש לאנגליה בקיץ 1545, אך גם ניסיונו נחל כישלון מוחלט. שתי הממלכות נותרו ללא כסף וחתמו על הסכם ארדר ב-7 ביוני 1546. הנרי הגן על בולון במשך שמונה שנים, ואז היא הוחזרה לצרפת תמורת 2 מיליון כתרים (750,000 לירה שטרלינג). הנרי היה זקוק לכסף; המערכה ב-1544 עלתה 650,000 ליש"ט ואנגליה שוב הייתה מרוששת.
בינתיים, אף על פי שהנרי עדיין דבק באמנת גריניץ', הסקוטים התכחשו להסכם. בדצמבר 1543 פתח הנרי במלחמה נוספת עם סקוטלנד, ושלח צבא לשרוף את אדינבורו, אך הסקוטים לא נכנעו. תבוסה אנגלית בקרב אנקרום מור (Ancrum Moor) הניעה מערכה שנייה, מלחמה שהסתיימה באופן רשמי על ידי הסכם ארדר. הפרות סדר בסקוטלנד המשיכו עד מותו של הנרי.
ביוגרפיה > נישואיו לקתרין פאר

הנרי נשא את אשתו האחרונה, האלמנה האמידה קתרין פאר, ביולי 1543. פאר, שהייתה אישה משכילה ורפורמיסטית, נהגה להתווכח עם הנרי בענייני דת רבים. בסופו של דבר, כנראה גם בגלל השפעתה של פאר, נשאר הנרי מחויב למיזוג ייחודי של קתוליות ופרוטסטנטיות בכנסייה האנגליקנית, מיזוג שאותו הנהיג עד מותו. פאר עזרה להביא לפיוס בין הנרי לבין בנותיו מרי ואליזבת. ב-1543 חוק של הפרלמנט החזיר את הבנות לסדר הירושה אחרי אדוארד, שהיה כבר באותה עת נסיך ויילס. אותו חוק איפשר להנרי לקבוע בצוואתו את המשך שושלת הירושה.
ביוגרפיה > הידרדרות בריאותו

בשלב מאוחר בחיים סבל הנרי מהשמנת יתר; מידת מותניו הייתה 54 אינץ' (140 סנטימטר) הוא כמעט לא היה יכול ללכת בכוחות עצמו, וכדי להעביר אותו ממקום למקום צריך היה להיעזר בהמצאות מכניות. הוא התכסה בפצעי שחין כואבים ונפוחים וייתכן שגם סבל מצינית. ניתן לייחס את השמנת היתר שלו ושאר בעיותיו הרפואיות לתחרות ההיאבקות ב-1536, שבה נפצע ברגלו. התאונה פתחה מחדש פצע ישן ברגלו מלפני שנים, ורופאיו מצאו את הפצע קשה לטיפול. הפצע החריף במשך שארית חייו והפך לנמק. בעקבות כך נמנע מהנרי להתמיד ברמת הפעילות הפיזית אליה היה רגיל מקודם. על פי מחקר אחר, ההיסטוריה ומורפולוגיית הגוף של הנרי השמיני היו כנראה תוצאה של פציעת מוח טראומטית ממנה סבל לאחר תאונת ההיאבקות, מה שהוביל בסופו של דבר להשמנת היתר שלו. תאונת ההיאבקות גרמה כנראה גם לתנודות במצב רוחו, שהשפיעו באופן דרמטי על האישיות והטמפרמנט שלו.
רוב ההיסטוריונים דחו את התאוריה לפיה הנרי סבל מעגבת. לפי תאוריה חדשה יותר, הסימפטומים הרפואיים של הנרי הם מאפיינים של סוכרת סוג 2 שאינה מטופלת. לחלופין, ההפלות הרבות של נשותיו והידרדרותו הנפשית הובילו חלק מהם להציע שייתכן והמלך סבל מתסמונת מקלאוד. יש המזהים את המחסור בהורמון גדילה (GHD) כמקור להשמנת היתר של הנרי, וכן כמקור לשינויי ההתנהגות המשמעותיים שלו בחייו המאוחרים, כולל נישואיו המרובים.
ביוגרפיה > מותו וקבורתו

השמנת היתר של הנרי זירזה את מותו בגיל 55, ב-28 בינואר 1547 בארמון וייטהול, ביום שנועד להיות יום הולדתו ה-90 של אביו. מספרים כי מילותיו האחרונות היו: "נזירים! נזירים! נזירים!" אולי כהתייחסות לנזירים שהוא גרם לגירושם במהלך פירוק המנזרים.
ב-14 בפברואר 1547 הונח ארונו של הנרי למשך הלילה במנזר סיון (Syon Monastery)(אנ'), בדרך לקבורה בכנסיית סנט ג'ורג', וינדזור. שתים עשרה שנים קודם לכן, ב-1535, נזיר פרנציסקני בשם ויליאם פייטו הטיף בפני המלך בארמון גריניץ' ש"משפטי אלוהים מוכנים ליפול על ראשו וכלבים ילקקו את דמו, כפי שהם עשו לאחאב". סופר שהנבואה התגשמה כבר באותו לילה במנזר סיון, כאשר מעט "חומר סרוח בצבע דם" נזל מארון הקבורה לרצפה.
הנרי השמיני נטמן, על פי בקשתו, בכנסיית סנט ג'ורג' בטירת וינדזור, ליד ג'יין סימור. יותר ממאה שנה מאוחר יותר, נקבר המלך צ'ארלס הראשון (1600–1649) באותה קטקומבה.
ביוגרפיה > ירושה

לאחר מותו, בנו החוקי היחיד, אדוארד, בנו מג'יין סימור, ירש את הכתר והפך לאדוארד השישי (1547–1553). היות שאדוארד היה אז רק בן תשע, הוא לא היה יכול להפעיל את הסמכות בפועל. צוואתו של הנרי מינתה 16 אפוטרופוסים שישרתו במועצת עוצרות עד שאדוארד יגיע לגיל 18. האפוטרופוסים בחרו באדוארד סימור, דוכס סומרסט אחיה הגדול של ג'יין סימור להיות לורד פרוטקטור של הממלכה. לאחר אדוארד, הכתר היה אמור לעבור למרי, בתו של הנרי השמיני מקתרין מאראגון והיורשים שלה. אם למרי לא יהיו צאצאים, הכתר היה אמור לעבור לאליזבת, בתו של הנרי מאן בולין והיורשים שלה. במקרה שלאליזבת לא יהיו יורשים, הכתר יעבור לצאצאים של אחותו הצעירה של הנרי השמיני, מרי, מלכת צרפת. לעומת זאת, צאצאיה של מרגרט, אחותו של הנרי – הסטיוארטים, שליטי סקוטלנד, לא נכללו בירושה. הסעיף האחרון לא מומש כשג'יימס השישי מלך סקוטלנד הפך לג'יימס הראשון, מלך אנגליה לאחר מותה של אליזבת.
תדמית ציבורית

הנרי טיפח תדמית של איש רנסאנס. החצר שלו הייתה מרכז של חדשנות מחקרית ואמנותית שהייתה ידועה בזוהרה הראוותני שדגם מוקטן שלה היה בשדה אריג הזהב. הוא סייר בארץ בחיפוש אחר נערי מקהלה, לקח חלק מהם ישירות מהמקהלה של וולזי, והציג בחצר מוזיקת רנסאנס. בין המוזיקאים היו בנדיקט דה אופיטייס, ריצ'רד סמפסון, אמברוז לופו ונגן העוגב הוונציאני דיוניסיו ממו. הנרי עצמו החזיק אוסף ניכר של כלי נגינה; הוא היה מיומן בחליל, יכול היה לנגן בעוגב והיה נגן מוכשר בצ'מבלו. הוא היה מוזיקאי מוכשר, סופר ומשורר; היצירה המוזיקלית הידועה ביותר שלו היא "pastime with good company" ("בילוי עם חברה טובה"). לעיתים קרובות מיוחסת לו כתיבת השיר "Greensleeves" ("שרוולים ירוקים") על אף שנראה שמדובר באגדה.
הוא היה מהמר נלהב והצטיין בספורט, במיוחד בהיאבקות, בציד ובטניס מלכותי. הוא היה ידוע בהגנתו החזקה על הנצרות. המלך היה מעורב בבנייתם המקורית ובשיפורם של כמה בניינים חשובים, כולל ארמון נונסאץ', קפלת קינגס קולג' ומנזר וסטמינסטר בלונדון. רבים מהמבנים ששופרו על ידי הנרי היו רכוש שהוחרם מוולזי, כמו כרייסט צ'רץ' (אוקספורד), המפטון קורט; ארמון וייטהול וטריניטי קולג' (קיימברידג').
הנרי היה אינטלקטואל. המלך האנגלי הראשון שקיבל חינוך הומניסטי מודרני, הוא קרא וכתב באנגלית, בצרפתית ובלטינית ושלט באופן יסודי בתוכן ספרייתו העשירה. הוא כתב הערות אישיות על ספרים רבים וכתב ופרסם ספר משלו. נאמר עליו שכתב את השיר "Helas Madam". הוא ייסד את בית הספר "כרייסט צ'רץ' קתדרל" באוקספורד, ב-1546. כדי לקדם את התמיכה הציבורית לרפורמה בכנסייה, היו להנרי ספרונים רבים והרצאות מוכנות. לדוגמה, הספר "Oratio" של ריצ'רד סמפסון (1534) דרש ציות מוחלט לכתר וטען שהכנסייה האנגלית תמיד הייתה עצמאית. להקות תיאטרון וזמר במימון הכתר סיירו בארץ כדי לקדם את ההנהגות הדתיות החדשות. האפיפיור, הכמרים והנזירים הקתולים הושמו ללעג וקלס, בּעוד המלך הנאדר כונה "המגן האמיץ והגיבור של הדת האמיתית". הנרי השקיע מאמצים רבים כדי להציג תמונה של סמכות בלתי מעורערת וכוח שאין לעמוד בפניו.
בהיותו איש גדול וחזק (גובהו היה מעל 180 סנטימטר ומבנה גופו רחב), הוא הצטיין בהתכתשות ובציד. יותר מבילויים, הם היו כלים פוליטיים ששימשו למטרות רבות, מהגדלת התדמית האתלטית המלכותית שלו ועד להרשמת צירים ושליטים זרים. לפיכך הוא ארגן תחרות הפלה ברומח בגריניץ' ב-1517, שם לבש שריון מוזהב, קישוטי סוסים מוזהבים ותלבושות קטיפה, סאטן ואריג זהב עטור פנינים ותכשיטים. מראה זה הרשים את השגרירים הזרים ואחד מהם כתב הביתה ש"העושר והתרבותיות של העולם הם כאן ואלו המכנים את האנגלים ברברים נראים לי כהופכים עצמם לכאלה."
הנרי פרש בסופו של דבר מהשתתפות בטורנירים בשנת 1536, לאחר נפילה קשה מסוסו שהותירה אותו מחוסר הכרה למשך שעתיים, אך המשיך לממן שני טורנירים מפוארים בשנה. הוא החל להשמין ואיבד את הגזרה האתלטית והרזה שהפכה אותו לנאה כל כך; אנשי החצר של הנרי החלו להתלבש בבגדים מרופדים היטב כדי לחקות – ולהחמיא – למונרך היותר ויותר מוצק שלהם. לקראת סוף שלטונו בריאותו הידרדרה במהירות בשל אכילה לא בריאה.
ממשלה > כלכלה

מבחינה כספית, תקופת שלטונו של הנרי הייתה כמעט אסון. אף על פי שירש כלכלה משגשגת, הוצאותיו הכבדות של הנרי ותקופות ארוכות של ניהול כושל הרסו את הכלכלה. הנרי תלה 2,000 שטיחי קיר בארמונו – בהשוואה, ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד תלה רק 200 שטיחי קיר.
הנרי ירש הון עצום מאביו, הנרי השביעי, שבניגוד לבנו היה חסכן וזהיר בנוגע לכסף. ההון הזה הוערך בכ-£1,250,000 (£375,000,000 בערכי ראשית המאה העשרים ואחת). הנרי הוציא חלק גדול מהעושר הזה על כלכלת חצרו ומשק ביתו, כולל הרבה בעבודות בנייה בארמונות מלכותיים שהתחייב להן. שליטי טיודור היו צריכים לממן את כל הוצאות הממשלה מהכנסתם הפרטית. ההכנסה הזו הגיעה מקרקעות הכתר שהיו בבעלות הנרי, וגם מכספי מכס, שהוענקו על ידי הפרלמנט למלך לצמיתות. במהלך שלטונו של הנרי ההכנסות של הכתר נשארו קבועות (בסביבות £100,000), אבל נשחקו על ידי אינפלציה ומחירים גבוהים בשל המלחמה.
המלחמה ושאיפותיו של הנרי באירופה דלדלו בשנות ה-20 של המאה ה-16 את ההון שירש הנרי מאביו. בעוד שהנרי השביעי לא עירב הרבה את הפרלמנט בענייניו, הנרי השמיני היה צריך לפנות לפרלמנט במהלך שלטונו לקבלת תקציב, במיוחד לשם מענקי סבסוד למימון המלחמות. פירוק המנזרים סיפק אמצעי למילוי מחדש של קופת האוצר וכתוצאה, הכתר לקח בעלות על קרקעות נזיריות בשווי של £120,000 לשנה.
בשנת 1544 הנהיג הנרי, בחשאי, את מדיניות הפיחות הגדול (The Great Debasement(אנ')), שנמשכה עד שבנו הפסיק אותה, בשנת 1551. הנרי גייס הון במדיניות זו, בהורדת איכות המתכות היקרות במטבעות, שממשלתו שילמה. מטבעות הזהב, שמידת טהרתן הרשמית הייתה 23 קרט, סגסגו תחילה ל-22 קרט, ובהמשך ל-20. כסף הסטרלינג, שבתקן ללירה שטרלינג הוא 92.5% כסף, סגסג ל-50%, ל-33%, ובסופו של דבר הוחלף בנחושת עם ציפוי כסף דקיק. הציפוי נשחק אט-אט בחיכוך, כשאזור האף הבולט, שבתבליט פני המלך שעל המטבעות, היה הראשון, שנחשף, והפך כתום. כך זכה הנרי בכינוי הגנאי "אף-נחושת הזקן" (Old Coppernose). הייתה גם ירידה מסוימת במסת המטבעות. למטבעות הקלוקלות לקח עד שנת 1560 לצאת כולן ממחזור הכספים.
ממשלה > רפורמציה > פירוק המנזרים

כאשר מיסים שבעבר שולמו לרומא הועברו לכתר ב-1535, ראה קרומוול את הצורך לאמוד את שווי הנכסים הנרחבים של הכנסייה (מבחינת מיסים). התוצאה הייתה ה-"Valor Ecclesiasticus" – חקר הכספים של הכנסייה באנגליה. בספטמבר באותה שנה מינה קרומוול אנשים לערוך ביקורת במוסדות דתיים. הביקורות התמקדו כמעט לחלוטין בבתי הדת הכפריים, ובסופו של דבר מסקנותיהן היו שליליות ביותר. בנוסף לדיווח לקרומוול, הפכו המבקרים את חיי הנזירים לקשים יותר על ידי כפיית סטנדרטים התנהגותיים נוקשים. התוצאה הובילה ביתר שאת לפירוק עצמי של המוסדות. הראיות שאסף קרומוול ב-1536 הובילו במהירות לתחילת פירוק המנזרים, כאשר כל בתי הדת ששוויים היה פחות מ-£200 הוקנו לכתר על פי חוק. לאחר הפסקה קצרה, הועברו בזה אחר זה בתי דת ששרדו לכתר ולרשות אדונים חדשים והפירוק אושר על ידי חוק נוסף ב-1539. בינואר 1540 לא נשארו בתים רבים: כ-800 פורקו. התהליך היה יעיל, עם התנגדות מינימלית והכניס לכתר כ-£90,000 בשנה. היסטוריונים דנו עד כמה תוכנן מלכתחילה פירוק כל הבתים; יש כמה ראיות לכך שבמקור תוכנן שהבתים המרכזיים רק יעברו רפורמה.
פעולותיו של קרומוול העבירו חמישית מעושרה של אנגליה לידיים חדשות. התוכנית תוכננה בעיקר ליצירת אצולה שתהיה אסירת תודה לכתר, וכן שתשתמש באדמות בצורה יעילה יותר. מעתה היה המעמד המבוסס ביותר באנגליה מעוניין בהצלחת הרפורמציה שגרמה לו עושר רב. בין אם זה היה בכוונה וביו אם לא – היה זה הצעד המוצלח ביותר של הנרי כנגד רומא.
התגובה לרפורמות הייתה מעורבת. בתי הדת והמנזרים היו התמיכה היחידה לעניים ולמרוששים, והרפורמות הרחיקו חלק גדול מהאוכלוסייה אל מחוץ ללונדון, מה שעזר לעורר את המרד הצפוני הגדול בין 1536 ל-1537, שנודע כ-Pilgrimage of grace ("צליינות החסד"). במקומות אחרים התקבלו השינויים בברכה. אלו שנשארו נאמנים לכנסייה הקתולית שמרו על שקט. הם ישובו להופיע בתקופת שלטונה של בתו של הנרי – מרי (1553–1558).
ממשלה > צבא

למעט מחילות מצב קבועים בברוויק, בקאלה ובקרלייל, מנה צבא הקבע של אנגליה רק כמה מאות אנשים. מספר זה הוגדל רק במעט על ידי הנרי. ב-1513 מנה כוח הפלישה של הנרי כ-30,000 איש, שהיו מצוידים בנשק יחסית מיושן לעומת אומות אירופאיות אחרות. אף על פי כן ההבדל ביכולת הצבאות לא היה משמעותי בשלב זה. הצבא האנגלי נתמך על ידי ארטילריה בשדה הקרב – המצאה חדשה יחסית – ובכמה תותחים גדולים ויקרים המיועדים לתקיפת מקומות תחת מצור. כוח הפלישה של 1544 היה אף הוא מצויד ומאורגן בצורה טובה, אף על פי שהפיקוד בשדה הקרב היה בידי הדוכסים מסאפוק ונורפוק, כשבמקרה של האחרון, זה הוביל לתוצאות קטסטרופליות במונטריי.
הנרי נחשב באופן מסורתי לאחד ממייסדי חיל הים המלכותי. הנרי אהב את הספנות ואת הים; אפשר להבחין בכך בעדותו של שגריר צרפת שהיה נוכח בזמן השקתה של אחת מספינות הצי של הנרי ב-1519: הנרי "מילא תפקיד של קברניט והיה לבוש בגדי מלח עשויים אריג זהב וענוד שרשרת זהב עם כתובת: "אלוהים וזכותי שלי". ומשרוקית הייתה תלויה לו בשרשרתו, אשר בה תקע בקול גדול כמו בחצוצרה".
עד התקופה של שלטון הנרי הלחימה בים הייתה דומה לזו שביבשה: הקרבות היו פנים אל פנים בכלי נשק כדוגמת חרבות, קשתות וחצים כשהמטרה היא פשיטה וכיבוש של סיפוני האויב. בתקופת שלטונו של הנרי חיל הים עבר שינוי משמעותי בצורת הלוחמה – מטקטיקות על גבי הספינה לשימוש בתותחים – האוניות היו מנהלות ביניהן דו-קרב ממרחק כאשר הן מפליגות זו בצד זו, או במסלולים מקבילים מנוגדים. לפיכך, הנרי השקיע בתותחי ענק לספינות המלחמה שלו, שהחליפו את תותחי ה"Serpentines" הקטנים יותר שהיו בשימוש עד אז. הוא גם עסק בעיצוב אישי של ספינות – מקובל להאמין שהוא השפיע על עיצוב ה-"Rowbarges" (ספינת משוטים) וספינות דומות – אף על פי שתרומתו לכלי שיט גדולים יותר איננה ידועה. הנרי גם היה אחראי ליצירת חיל ים קבוע עם מעגנים ומספנות.
הנרי הגדיל את חיל הים לחמישים אניות (המרי רוז הייתה אחת מהן) לעומת שתיים בלבד בזמן שלטון אביו, והוא היה אחראי לביסוס "מועצת הצי" שתפקידה היה לפקח על כל התחזוקה והתפעול של חיל הים, מה שהיווה את הבסיס לאדמירליות. פעולותיו אלו של הנרי לשדרוג הצי והרחבתו היו בין השאר סיבת הניצחון הגדול של האנגלים על הארמדה הספרדית בתקופת שלטונה של בתו אליזבת.
היפרדותו של הנרי מרומא יצרה איום של פלישה צרפתית או ספרדית גדולה. כדי להישמר מכך, ב-1538 הוא החל בבניית רשת הגנות מודרנית ויקרה לאורך החופים הדרומיים והמזרחיים של בריטניה, מקנט עד קורנוול, שנבנו ברובם מחומרים שנלקחו מהמנזרים שנהרסו. הוא גם חיזק את ההגנות החופיות הקיימות כמו טירת דובר ומבצר ארצ'ליף וביקר שם באופן אישי למשך כמה חודשים כדי לפקח על המלאכה.
היסטוריוגרפיה

המורכבות והניגודים במורשתו של הנרי הבטיחו, בלשונם של בטרידג' (Betteridge) ופרימן (Freeman), כי "במשך המאות [מאז מותו], זכה הנרי לשבחים ולהשמצות, אך מעולם לא התעלמו ממנו". ההיסטוריוגרפיה המודרנית התמקדה בעיקר בשאלה האם המאורעות בחיי הנרי, בהם נישואיו, מדיניות חוץ ושינויים דתיים, היו תוצאה של יוזמותיו – ואם אכן כך היה, האם היו יוזמות אלה תוצאה של אופורטוניזם או משימות עקרוניות של הנרי. הפרשנות המסורתית של מאורעות אלו סופקה על ידי ההיסטוריון א. פ. פולארד (A.F. Pollard), שהציג ב-1902 את נקודת מבטו על המלך, שהייתה חיובית במידה רבה. הוא "משבח אותו כמלך וכמדינאי, שעל אף כישלונותיו האישיים, הוביל את אנגליה להיות דמוקרטיה ואימפריה פרלמנטרית". פרשנותו של פולארד, שהייתה דומה במידה רבה לדברים שפרסם הלורד הרברט מצ'רברי (Lord Herbert of Cherbury) מהמאה ה-17 ובני דורו, נשארה הפרשנות המרכזית של חייו של הנרי עד לפרסום עבודת הדוקטורט של ג'. ר. אלטון (G. R Elton) ב-1953. התזה, המכונה "המהפכה הטיודורית בממשלה", תמכה בפרשנות החיובית של פולארד על תקופת שלטונו של הנרי השמיני כמכלול, אך העניקה פרשנות לדמותו של הנרי עצמו כנגרר ולא כמנהיג. עבור אלטון, לא הנרי אלא קרומוול לקח על עצמו את השינויים בממשלה. הנרי היה ממולח, אך היה חסר את החזון הדרוש להבאת תוכנית מורכבת לידי סיום. הנרי היה, במילים אחרות, מעט יותר מ"מפלצת אגוצנטרית" שהשלטון שלו "היה חייב את הצלחותיו ומעלותיו לאנשים טובים ודגולים ממנו; בעוד שרוב הזוועות והכישלונות של שלטונו נבעו באופן ישיר ממנו [המלך]".
אף על פי שעיקרי התזה של אלטון נזנחו, הם היו נקודת פתיחה למחקרים מאוחרים יותר, בהם גם של תלמידו ג'. ג'. סקריסבריק (J. J. Scarisbrick). סקריסבריק תמך במידה רבה בפרשנותו של אלטון בנוגע ליכולותיו של קרומוול, אבל "החזיר" את העשייה להנרי, שאותו החשיב סקרסבריק כמי שבסופו של דבר הוביל ועיצב את המדיניות. עם זאת, האפקט שנוצר לדעת סקריסבריק – כתוצאה מייחוס העשייה להנרי – הוא שלילי ביותר: בעיני סקריסבריק לוותה תקופת שלטונו של הנרי בתהפוכות והרס, ואלו שהיו אחראים לכך ראויים לאשמה יותר מאשר לשבח. גם בין ביוגרפים מאוחרים יותר, כולל דייוויד לודס (David Loades), דייוויד סטארקי (David Starkey) וג'ון גאי (John Guy), אין הסכמה רחבה לגבי המידה בה היה הנרי אחראי לשינויים שעליהם פיקח או לגבי ההערכה הנכונה של השינויים הללו.
חוסר הבהירות הזה לגבי שליטתו של הנרי על האירועים תרם למגוון התדמיות המיוחסות לו: דתי שמרן או רדיקל מסוכן; חובב יופי או מחריב ברוטלי של פריטי אמנות שלא יסולאו בפז; חבר ופטרון או בוגד בסובבים אותו; התגלמות האבירות או שוביניסט חסר רחמים. גישה מסורתית אחת, המועדפת על סטארקי ואחרים, מחלקת את תקופת שלטונו של הנרי לשני חצאים, בחצי הראשון הנרי נשלט על ידי תכונות חיוביות (אדוק, אתלטי ואינטלקטואל) והנהיג תקופה של יציבות ורוגע ובחצי השני "רודן מגושם" שהנהיג תקופה של שינויים דרמטיים ולעיתים גחמניים.
כותבים אחרים ניסו למזג את חלקי אישיותו השונים של הנרי לשלם אחד; לייסי בולדווין סמית (Lacey Baldwin Smith), לדוגמה, החשיב אותו לנוירוטי בלתי יציב ואנוכי שהיה נתון להתקפי מצב רוח ושנוטה לחשדות עמוקים ומסוכנים, אשר אדיקותו הדתית מכנית ונובעת ממוסכמות, אם כי נטועה עמוק ובשיאו – בעל אינטלקט ממוצע.
כינוי ושלט אצולה

במהלך תקופת שלטונו של הנרי, עבר הכינוי המלכותי שינויים רבים. במקור השתמש הנרי בכינוי "הנרי השמיני, בחסד האל, מלך אנגליה, צרפת ואדון אירלנד". ב-1521, בהתאם למענק מהאפיפיור ליאו העשירי, שגמל להנרי על "ההגנה על שבעת הסקרמנטים" שלו, הכינוי המלכותי הפך ל"הנרי השמיני, בחסד האל, מלך אנגליה וצרפת, מגן האמונה ואדון אירלנד". לאחר הנידוי של הנרי, האפיפיור פאולוס השלישי ביטל את הכינוי "מגן האמונה", אבל חוק של הפרלמנט הכריז שהכינוי יישאר בתוקף; והוא ממשיך להיות בשימוש מלכותי עד היום הזה.
המוטו של הנרי היה "לב נכון" (True heart) והוא היה רקום על בגדיו בצורת לב ועם המילה "נאמן" (Loyal). סמלו היה שושנת טיודור ושער מתרומם. כמלך, שלטי האצולה של הנרי היו זהים לאלה שהשתמשו בהם קודמיו, החל מהנרי הרביעי.
ב-1535, הוסיף הנרי את "ביטוי העליונות" לכינוי המלכותי, שהפך ל"הנרי השמיני, בחסד האל, מלך אנגליה וצרפת, מגן האמונה, אדון אירלנד והכנסייה האנגליקנית". ב-1536, הביטוי "הכנסייה האנגליקנית" השתנה ל"הכנסייה האנגליקנית וגם האירית". עם חוק הכתר האירי ב-1541, הנרי דרש מהפרלמנט האירי לשנות את הכינוי "אדון אירלנד" ל"מלך אירלנד". הכינוי "הנרי השמיני, בחסד האל, מלך אנגליה, צרפת ואירלנד, מגן האמונה והכנסייה של אנגלייה וגם של אירלנד" נשאר בשימוש עד סוף תקופת שלטונו של הנרי.
בתרבות

בשל תולדות חייו המורכבות של הנרי השמיני, יש לו אזכורים רבים בתרבות לעומת מלכים אחרים. ניתן למצוא אזכורים אלה בספרים, מחזות וסרטים.
בתרבות > ספרים

״אני, הנרי השמיני״, מאת ההיסטוריונית מרגרט ג'ורג', הספר הוא אוטוביוגרפיה בדיונית, אך לצורך כתיבתו ערכה הסופרת מחקר מעמיק של 14 שנה וקראה כ-300 ספרים בנושא.
"בת בולין האחרת", ביוגרפיה על אן בולין ואחותה מרי קארי.
בתרבות > סדרות טלוויזיה

שושלת טיודור (סדרת טלוויזיה), סדרה בת ארבע עונות המתארת באופן רופף את מהלך חייו של המלך.
ראו גם

מלכי אנגליה
מלחמות השושנים
בית טיודור
לקריאה נוספת

דניאל פרידמן, הרצחת וגם ירשת - משפט, מוסר וחברה בסיפורי המקרא, הוצאת דביר, 2000, הפרק "אפילוג: המלכה שלומציון, יוחנן המטביל והמלך הנרי ה-8", עמ' 333–339
ה.א.ל. פישר, דברי ימי אירופה, (תרגם י. קופליביץ), ספר שלישי, פרק תשיעי, "אנגליה נקרעת מעל רומא", הוצאת מסדה, תש"ב
ג'.ה. רובינסון, ימי הביניים והעת החדשה, (תרגם שמואל פרלמן), ספר שני, פרק חמישה עשר, "איך סרה אנגליה מעל האפיפיוריות", הוצאת דביר, תש"ה
Scarisbrick, J. J. (1968). Henry VIII. University of California Press. ISBN 978-0-520-01130-4.
Elton, G. R. (1962) [1953]. The Tudor Revolution in Government: Administrative Changes in the Reign of Henry VIII (Revised ed.). Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-09235-7.
אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור

| --- | --- |

 בימוי:  סטיבן ספילברג
 הופק בידי:  רוברט ווטס (אנ')
 תסריט:  וילארד הייק (אנ') גלוריה כץ (אנ') ג'ורג' לוקאס
 עריכה:  מייקל קאן (אנ')
 שחקנים ראשיים:  האריסון פורד קייט קאפשו קי הוי קואן אמריש פורי
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס
 צילום:  דאגלס סלוקומב (אנ')
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  לוקאס פילם
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה (היום) Over the Top (היום) מכירת DVD אונליין (היום) הפצה לאולמות הקולנוע (במקור)
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 23 במאי 1984 ישראל 29 ביוני 1984
 משך הקרנה:  118 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט הרפתקאות, סרט חיפוש מטמון
 מקום התרחשות:  הודו, שאנגחאי 
 תקופת התרחשות:  1935 
 תקציב:  28 מיליון דולר
 הכנסות:  333,107,271 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   indianajonesandthetempleofdoom
 פרסים:  פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר
 סרט קודם:  שודדי התיבה האבודה
 סרט הבא:  אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
כרזת הסרט המקורית באנגלית,
בעיצובו של ריצ'ארד אמסל (אנ') (1984)
אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור (באנגלית: Indiana Jones and the Temple of Doom) הוא סרט הרפתקאות משנת 1984 בבימויו של סטיבן ספילברג, והוא השני בסדרת אינדיאנה ג'ונס. הסרט מהווה הקדמה לסרט הראשון בסדרה, "שודדי התיבה האבודה" והוא אפל יותר מקודמו. הסרט עוסק בנושאים כעבדות ילדים וטקסים של כתות.
הסרט זכה בפרס אוסקר על אפקטים מיוחדים בקולנוע, ובמועמדות על המוזיקה של ג'ון ויליאמס. האפקטים החזותיים נוצרו על ידי "אינדסטריאל לייט אנד מג'יק", והאפקטים והעיצוב הקולי (אנ') על ידי "סקייווקר סאונד" (אנ'), שתיהן חברות־בת של לוקאס פילם.
עלילה

העלילה מתרחשת בשנת 1935, שנה לפני מאורעות "שודדי התיבה האבודה", והסרט מתחיל בסצנה בה אינדיאנה ג'ונס נמצא בשאנגחאי במועדון בשם אובי וואן ומנסה לסחור בשרידי הקיסר "נורהאצ'י" תמורת יהלום, עם גנגסטר בשם לאו צ'ה. כאשר העסקה מתפוצצת, ג'ונס וזמרת במועדון בשם וילהלמינה "וילי" סקוט בורחים מהמועדון בעזרתו של הילד הסיני שורט ראונד. לאחר מרדף ברחובות שאנגחאי, הם עולים על מטוס תובלה ללא ידיעה כי המטוס שייך ללאו צ'ה עצמו. כאשר הטייסים נוטשים את המטוס על מנת שיתרסק ביחד עם אינדיאנה ג'ונס וחבורתו, הם נאלצים להימלט מהמטוס בעזרת סירה מתנפחת.
לאחר מסע מפרך בהרי ההימלאיה ובנהר שוצף, השלושה מגיעים לכפר נידח בהודו. הכפריים מספרים להם על אבן הסנקרה הקדושה שנלקחה מהם על ידי כת אפלה, וכעת הם גוועים ברעב בלעדיה, ומבקשים את עזרתם בהשבת האבן, בנוסף למציאת ילדיהם החטופים מארמון פאנקוט הסמוך.
כשג'ונס וחבורתו מגיעים לארמון, הם מתקבלים בסבר פנים אדיב למדי, עד אשר ג'ונס מותקף בלילה בידי מתנקש. הוא מגלה דלת סודית שמובילה אותו ואת חבריו למקדש תת-קרקעי עצום בגודלו, שבו כת רעה של שבט הט'אנגי (אנ') זובחת לאלה קאלי בקורבנות אדם. הט'אנגי מספרים לג'ונס על חמש אבני הסנקרה הקדושות, שהתפזרו באדמה עם השנים, ושהם מצאו שלוש מהן. הם מעבידים את ילדי הכפר הסמוך בחפירות ובחיפוש אחר שתי אבני הסנקרה הנותרות שאבדו במכרות הארמון. השליט הרשע "מולה ראם" מבקש להשתמש בכוחם של חמשת אבני הסנקרה כדי לשלוט בעולם.
ג'ונס וחבורתו נלכדים לאחר שהם צופים במהלכו של טקס. ג'ונס נאלץ לשתות שיקוי דמוי דם, שמערפל את חושיו. וילי נלקחת לשמש קורבן, ושורטי נלקח למכרות כעבד עם שאר ילדי הכפר. אולם שורטי מצליח להימלט מהמכרות, ובשעה שווילי מורדת ללבה הרותחת, הוא מוציא את ג'ונס מהטראנס שהוא שרוי בו. ג'ונס מציל את וילי ומשחרר את ילדי הכפר המשועבדים, והשלושה בורחים מהמקדש בעזרת קרון מכרות, כאשר הט'אנגי דולקים בעקבותיהם. מולה ראם שובר את הקורות התומכות במקווה מים, דבר שמציף את המנהרות התת-קרקעיות בניסיון להטביע את ג'ונס וחבורתו. השלושה מוצאים עצמם מחוץ למקדש ובמרומו של קניון. כאשר הם מנסים לחצות גשר חבלים, הם מוקפים בידי שבט הט'אנגי משני צדדיו. ג'ונס משתמש בחרב כדי לחתוך את הגשר בצדו האחד, ובכך גורם לאנשי הט'אנגי ליפול לנהר שורץ תנינים. מולה ראם אף הוא מנסה לשים ידיו על האבנים שברשותו של ג'ונס ולהוציא את ליבו (כפי שעשה לקרבנות האדם), אך ג'ונס משתמש בכוחם של האבנים ובכך מפיל את מולה ראם אל מותו, בנוסף לשתי האבנים שהיו איתו. הם חוזרים לבסוף לכפר, עם האבן שנותרה וילדי הכפר.
שחקנים

האריסון פורד – אינדיאנה ג'ונס
קייט קאפשו – וילהלמינה "וילי" סקוט
קי הוי קואן – שורט ראונד
אמריש פורי – מולה ראם
רוי צ'יאו – לאו צ'ה
דן אקרויד – ארט ובר
רושאן סת – צ'אטאר לאל