stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה
סמל המדינה

החוק מגדיר את סמל המדינה: "הסמל שמועצת-המדינה הזמנית הכריזה עליו ביום י"א בשבט תש"ט (10 בפברואר 1949) כעל סמל מדינת ישראל". הסמל עוצב בידי האחים גבריאל ומקסים שמיר, שהצעתם עברה שינויים לפי דרישת ועדת הסמל והדגל.
החוק קובע איסור פלילי על פגיעה בכבודו של סמל המדינה, ומגביל את השימוש בסמל:
(א) לא ייצר אדם דבר ובו סמל המדינה, אלא על פי רישיון או כתב-היתר מאת שר הפנים.

(ב) לא ישתמש אדם שימוש כל שהוא בסמל המדינה, אלא על פי רישיון או כתב-היתר מאת שר הפנים.
הסמכות למתן היתר לשימוש בסמל המדינה ניתנה לוועדת הסמל והדגל במשרד הפנים וזו פרסמה עקרונות מנחים לאישור השימוש בדגל, סמל והמנון המדינה ובהם: "ככל שמדובר בשימוש בסמל המדינה, בין השאר לצורכי תיעוד, לימוד, עבודה מחקרית ודווחים היסטוריים, באופן שאינו מטעה את הציבור לחשוב שמדובר ספרות רשמית הנעשית במסגרת המדינה או מטעמה, אין מניעה לעשות שימוש בסמל המדינה."
המנון המדינה

בניגוד לדגל ולסמל, שמעמדם הוסדר בחוק הדגל והסמל כבר בשנת 1949, נוסח "התקווה" והיותו ההמנון הלאומי נזכרו בחקיקה רק החל משנת 1996 ורק כבדרך אגב – בין ההוראות הקובעות את סדרי ישיבת הפתיחה של הכנסת, בסעיף 1(ד) ובתוספת השנייה לחוק הכנסת. מעמדו של המנון המדינה הוסדר בחוק רק ב-10 בנובמבר 2004 בתיקון לחוק הדגל והסמל, ששמו שונה לחוק הדגל, הסמל והמנון המדינה.
החוק קובע שהמנון המדינה הוא השיר "התקווה" בנוסח הבא:
כָּל עוֹד בַּלֵּבָב פְּנִימָה

נֶפֶשׁ יְהוּדִי הוֹמִיָּה,

וּלְפַאֲתֵי מִזְרָח קָדִימָה

עַיִן לְצִיּוֹן צוֹפִיָּה,

עוֹד לֹא אָבְדָה תִּקְוָתֵנוּ

הַתִּקְוָה בַּת-שְׁנוֹת אַלְפַּיִם,

לִהְיוֹת עַם חָפְשִׁי בְּאַרְצֵנוּ,

אֶרֶץ צִיּוֹן וִירוּשָׁלַיִם.
שם המדינה

במרץ 2016 נקבע בתיקון לחוק כי שם המדינה הוא "ישראל". שם זה שימש את המדינה מיום הקמתה והופיע בסמל המדינה.
הערות שוליים

↑  חוק הדגל והסמל, תש"ט-1949, ס"ח 8 מיום כ"ח באייר תש"ט (24.5.1949) עמ' 37.
1 2   חוק הדגל והסמל (תיקון מס' 4), התשס"ה-2004, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  ק"ת מס' 355 מיום א' באייר תשי"ג (16.4.1953) עמ' 910.
↑  תקנות הדגל והסמל (השימוש בדגל המדינה), תשי"ג-1953, באתר "נבו"
↑   חוק הדגל והסמל (תיקון מס' 2), התשמ"ז-1986, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   חוק הדגל והסמל (תיקון מס' 3), התשנ"ז-1997, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   דגל המדינה, דגל צה"ל ותמונות אישים 33.0401, באתר צה"ל, 15 בנובמבר 1981
↑  שמעון כהן, טעות בדגל של בנק הפועלים?, באתר ערוץ 7, 1 במאי 2008
עידו קינן, בנק הפועלים מסרב להודות בטעות הדגל, "חדר 404", 5 במאי 2008
↑   חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה (תיקון מס' 5), התשע"א-2010, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  אלכסנדר מישורי, ‏מנורה וענפי זית: קורות עיצובו של סמל מדינת ישראל, קתדרה 46, דצמבר 1987, עמ' 187-169
↑  ועדת הסמל והדגל, באתר משרד הפנים
↑  עקרונות מנחים לאישור השימוש בדגל, סמל והמנון המדינה, באתר משרד הפנים
↑  חוק הכנסת, התשנ"ד-1994, באתר "ויקיטקסט"
↑  חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה (תיקון מס' 6), התשע"ו-2016, ס"ח 2537 מ-17 במרץ 2016
↑  דיון מקיף בבחירת שם המדינה ראו: רבקה בליבוים, היא מדינת ישראל: השיח הציבורי על שם המדינה, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2018
דגל מדינת ישראל
הכרזה על דגל מדינת ישראל על ידי מועצת המדינה הזמנית, 28 באוקטובר 1948
דגל ישראל
סמל מדינת ישראל
חוק איסור גידול חזיר

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  2 באוגוסט 1962
 תאריך חקיקה עברי:  ב' באב תשכ"ב
 גוף מחוקק:  הכנסת החמישית
 תומכים:  42
 מתנגדים:  15
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 377, עמ' 106.
 הצעת חוק:  פרטית
 משרד ממונה:  משרד הפנים
 נוסח מלא:  חוק איסור גידול חזיר, תשכ"ב–1962
 
חזירים
חוק איסור גידול חזיר, תשכ"ב–1962, הידוע בשמו המקוצר "חוק החזיר", התקבל בכנסת ביולי 1962 ונכנס לתוקף שנה לאחר מכן. תמצית החוק ניתנת בסעיף 1 שלו, האומר: ”לא יגדל אדם חזירים, לא יחזיקם ולא ינחרם” (נחירה היא המתה של חזיר לשם אכילתו). בהתאם לסעיף 2 לחוק, ההוראה אינה חלה במספר יישובים המפורטים בחוק שבהם אוכלוסייה ערבית-נוצרית גדולה, ולא ”על גידול, החזקה ונחירה של חזירים במוסדות מדע ומחקר ובגני חיות ציבוריים”.
היסטוריה של החוק

הקרן הקיימת אסרה גידול חזירים על אדמותיה, דבר שהיה למוקד ויכוח סביב טענות של כפייה דתית בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20. בעקבות החלטת בג"ץ לפסול חוקי עזר האוסרים מכירת בשר חזיר, הורה המפקח על המזונות שאסור לגדל חזיר, להחזיק או לטפל בו בישראל בלא אישור שלו. הוראה זו נפסלה על ידי בג"ץ אשר קבע שהמפקח על המזונות אחראי לפקח על טיב המזון ולא לפעול ממניעים דתיים.
הנושא עלה בבג"ץ לזרוביץ נגד המפקח על המזונות במהלך שנת 1956. קודם לחקיקתו של חוק איסור גידול חזיר, ניתנה סמכות לרשות מקומית לחוקק חוק עזר עירוני האוסר גידול חזירים והחזקתם בתחומי הרשות, זאת מכוח חוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת), התשי"ז-1956 (המכונה גם "חוק ההסמכה"). חוק איסור גידול חזיר, שהפך את האיסור לכללי, ביטל סמכות זו, ובחוק ההסמכה נותר שיקול דעת לרשויות המקומיות בנושא מכירת בשר חזיר בלבד. אולם החוק לא נאכף במידה מספקת והביא לתעשייה פורחת של גידול בלתי חוקי של חזירים. בראשית 1960 עלו טענות שהחזירים בדירים הבלתי-חוקיים מפיצים את מחלת הפה והטלפיים לבקר.
בשנת 1985 הציעו חברי כנסת אחדים להרחיב את החוק כך שיאסור גם שיווק, מכירה והפצה של בשר חזיר ומוצריו שנועדו לאכילה, אך הצעה זו לא אושרה.
חוק איסור גידול חזיר מתיר גידול חזירים במוסדות מדע ומחקר. בהתאם להיתר זה פועל בקיבוץ להב "מוסד ומכון למדע ולמחקר החי". כ-60% מחזירים אלה מוגדרים כ"עודפים" ונשלחים למפעל הבשר של הקיבוץ. בנוסף, מאחר שהדת הנוצרית מתירה אכילת בשר חזיר, ורבים מבני העדה הנוצרית בישראל אכן נוהגים לאוכלו, התחשב החוק בצורכי עדה זו והחריג שמונה יישובים בגליל שבהם אוכלוסייה נוצרית משמעותית: אעבלין, כפר יאסיף, מעיליא, נצרת, ראמה, ג'ש, עיילבון ופסוטה. במקור גם ריינה הייתה כלולה ברשימה זו, אך הוסרה ממנה בשנת ה'תשמ"ח.
החוק אוסר גידול חזיר, ואינו אוסר גידול לשם מאכל של חיות לא כשרות אחרות. בהצעת החוק לא ניתן הסבר מפורש מדוע האיסור הוא דווקא על גידול חזיר, אך דעה רווחת היא שהחקיקה בעניין החזיר קשורה למעמדו הסימבולי וההיסטורי ביהדות, ולאיסור ההלכתי המיוחד על גידולו: מעבר לאיסור התורה על אכילת חזירים ולאיסור מדברי חכמים לסחר בבעלי חיים לא כשרים המיועדים למאכל, איסור מיוחד על גידול חזירים מתועד לראשונה במשנה. ברייתא המובאת בתלמוד מקשרת את האיסור לחרם "ארור האיש שיגדל חזירים", שהוטל בשלהי תקופת בית שני. גם באסלאם ובדת הדרוזית נחשב החזיר לחיה טמאה שאין לאוכלה.
דפנה ברק-ארז כתבה בספר שהוקדש לנושא שהאיסורים על גידול ומכירת בשר חזיר בישראל עברו בתודעת הציבור ממעמד של איסורים לאומיים או חברתיים בתקופת המנדט ושנות החמישים והשישים למעמד של איסורים דתיים בשנות השמונים והתשעים, וזאת כתוצאה מהגידול בקיטוב בין חילונים לדתיים, השפעות מתרבות המערב וכן שינויים פוליטיים וחברתיים (כולל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים). כך, בעוד שבראשית ימי המדינה נמצאו חילונים רבים שתמכו באיסור מכירת חזיר, בפסק דין סולודקין שניתן בשנת 2004, קבע בית המשפט שעקרונות חוקתיים של מידתיות מחייבים שאיסור בחוקי עזר עירוניים על מכירת בשר חזיר יופעל רק באזורים שבהם מתגוררת אוכלוסייה דתית. פסיקה זו נותנת, אם כי לא במפורש, ביטוי לתהליך של זיהוי איסורים כמו איסור חזיר עם זהות דתית, להבדיל מזהות לאומית-יהודית, לאו דווקא דתית.
שיווק בשר חזיר כיום

החוק המגביל גידול חזיר אינו מונע מכירת בשר חזיר גולמי או מעובד ברשתות השיווק הלא כשרות. בשר חזיר נמכר בין היתר ברשתות כמו טיב טעם וקשת טעמים ובמעדניות שונות בערים היהודיות. בנוסף, בשר חזיר נמכר ביישובים עם אוכלוסייה נוצרית גדולה, כגון נצרת וחיפה. מעדני מזרע נחשב לאחד היצרנים המובילים בישראל לבשר חזיר והוא מספק בין היתר בשר חזיר למסעדות לא כשרות.
ראו גם

חוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת)
החזיר ביהדות
בשר חזיר
לקריאה נוספת

דפנה ברק-ארז "גלגולו של חזיר: מסמל לאומי לאינטרס דתי?" משפטים ל"ג 403, 2003
דפנה ברק-ארז, חוקים וחיות אחרות, דת, מדינה ותרבות בראי חוקי החזיר, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2015
Barak-Erez Daphne, Outlawed Pigs: Law, Religion and Culture in Israel, University of Wisconsin Press, 2007. ISBN 0299221636
הערות שוליים

↑  מרדכי שניר, "כפיה דתית" - רחמנא ליצלן, דבר, 22 בפברואר 1953
↑  חיים כהן, מבוא אישי: אוטוביוגרפיה, הוצאת כנרת, 2005, עמ' 298.
↑  יורם גבע, החזירים שבמחתרת מפיצים את מחלת הפה והטלפיים, מעריב, 7 בינואר 1960
↑  תמר נהרי‏, מי מרוויח מהניסויים בחזירים בקיבוץ להב?, באתר וואלה, 7 בפברואר 2002
↑  ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק ז'
↑  משנה, מסכת שביעית, פרק ז', משנה ג'
↑  משנה, מסכת בבא קמא, פרק ז', משנה ז'
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף פ"ב, עמוד ב'
↑  Barak-Erez Daphne, Outlawed Pigs: Law, Religion and Culture in Israel, University of Wisconsin Press, 2007. ISBN 0299221636
↑  בג"ץ 953/01 מרינה סולודקין נ' עיריית בית-שמש ואחר, ניתן ב־14 ביוני 2004
↑  מזרע, אודות
מיכל צפיר

| --- | --- |

מיכל צפיר, 2010
 לידה:  25 באוגוסט 1967 (בת 57) פתח תקווה, ישראל 
 שם לידה:  מיכל נחמן 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 עיסוק:  זמרת, שחקנית, מדבבת, מנחת טלוויזיה, מאמנת
 מקום לימודים:  בית צבי 
 בן זוג:  יואב צפיר
 https://michaltsafir.co.il
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכל צפיר (נולדה ב-25 באוגוסט 1967) היא מנחת טלוויזיה ישראלית, זמרת, שחקנית, כוכבת ילדים, קריינית, מאמנת ומדבבת העברה.
ביוגרפיה

צפיר נולדה בשם מיכל נחמן וגדלה בפתח תקווה. הוריה, פליקס ומזל, עלו לישראל ממצרים. אמה הייתה מטפלת ואביה שוטר, ולה שלושה אחים.
צפיר הייתה חברה בלהקת הנוער העירונית בפתח תקווה, והופיעה במחזמר "עיר בכותרות" העוסק ב"פרשת קולנוע היכל", לצד מירי נבו, שתשרת עמה בלהקה הצבאית ותהיה חברה עמה בלהקת "מנגו".
את לימודי התיכון עשתה צפיר בתיכון אחד העם בפתח תקווה.
את שירותה בצה"ל עשתה בלהקת פיקוד צפון.
לאחר שחרורה מהצבא, בשנים 1988–1991 הייתה חברה בלהקת "מנגו".
בשנת 1991, במהלך פירוק להקת "מנגו" התקבלה לצוות המחזמר "שיער", אך מאחר שהייתה עדיין מחויבת לחוזה של הלהקה, לא יכלה להשתתף בו. בסוף אותה שנה החלה לשחק במחזמר "צבי הנינג'ה" בתפקיד אפריל או'ניל. במקביל שיחקה בתפקיד אורח ברצועת הילדים היומית "יום יומן" בערוץ 2 הניסיוני, בה שיחקה לצדו של יואב צפיר, שהפך לאחר מכן לבעלה.
בשנת 1997 סיימה את לימודי המשחק בבית צבי, ומאז הפכה לכוכבת ילדים, השתתפה בלמעלה מ-19 קלטות ילדים כגון "דודי שמחה מסדרת על סיפורים וילדים", "שמלת השבת של חנהל'ה מסדרת על סיפורים וילדים", "מחסן השטוזים של דתיה", "גוזל שלי", "חי, דק וצ'פצ'ולה", "גינת השטוזים של דתיה" וסדרת קלטות "עץ השירים". כמו כן היא כיכבה בתפקידים ראשיים במחזות זמר והצגות ילדים כגון "בילבי", "זהבה ושלושת הדובים", "כיפה אדומה". לאורך השנים השתתפה גם בדיבוב סדרות וסרטים מצוירים שונים בהם "סינדרלה 2: חלומות מתגשמים", "בולי איש השלג" (שם שרה גם את שיר הפתיחה), "ג'ם וההולוגרמות", "פאוור ריינג'רס", "הלו קיטי", "מיצי ומימי", "עכבר העיר ועכבר הכפר", "ארגאי", "דיג'ימון", "ארתור", "טימותי הולך לבית הספר" ו"עומר".
בשנת 1998 השתתפה במופע "פעמוני היובל".
היא שיחקה בפרק של קומדיית המצבים "שמש" את התאומות מורן ושירן.
ב-2000 הנחתה את סדרת הטלוויזיה "הורים וגורים" בערוץ 2.
ב-2004 כיכבה בקמפיין פרסום של רשת "רהיטי ברזילי".
בשנים 2008–2012 כיכבה ב"מותק של פסטיבל".
שיחקה בסדרה "15 דקות" בערוץ Yes stars והנחתה את תוכנית הטלוויזיה "בואי אמא" בערוץ 2. בעשור השני של המאה ה-21, מגישה בערוץ הופ! את התוכניות "עץ השירים", "זזים", "סוד השירים של מיכל" ו"סוד הקצב של מיכל".
ב-2015 שימשה כפרזנטורית של מותג הטונה "סטארקיסט".
מאוקטובר 2017 ועד סיום שידורי הבוקר במסגרת ערוץ עשר, בינואר 2019, הגישה תוכנית בוקר בנושא אורח חיים בריא בשם "לבחור נכון".
בשנת 2017 יצא לאור ספרה "ליצור את החיים שאני רוצה".
ב-2012 לאחר סיום לימודי קואוצ'ינג, החלה צפיר לאמן אנשים ומשפחות אימון תזונה המוביל לאורח חיים בריא, לאחר שהיא בעצמה הייתה מזוהה כאישה מלאה. היא בעלת עסק בשם "כל אחד יכול", שבמסגרתו היא מניעה אנשים לחיות חיים בריאים דרך מגוון פלטפורמות: הרצאות, בלוגים ותוכנית הרדיו "חיים טוב יותר" ברדיו תל אביב.
חיים אישיים

צפיר נשואה למפיק הטלוויזיה והבמאי יואב צפיר, בנו של הקומיקאי טוביה צפיר, ולהם שלוש בנות. היא ומשפחתה מתגוררים ברמת השרון.
הערות שוליים

↑  רונן טל, מנגו טרי, חדשות, 16 באוקטובר 1988
↑  רונן טל, פרקים בשיווק המוצר, חדשות, 18 במאי 1989
↑  טל פרי, יסמין גמליאל פורשת מ־"מנגו", מעריב, 8 במאי 1991
↑  הצוות של "שיער", חדשות, 9 באפריל 1991
1 2  טל פרי, מיכל נחמן - תמונת מצב, מעריב, 24 בנובמבר 1991
↑  עמית שהם, להקת הצבים חושקת בה, חדשות, 28 בנובמבר 1991
↑  גיורא יהלום, ‏חוויות מהג'ימבורי, באתר גלובס, 19 בנובמבר 2000
↑  ענת ביין, ‏מיכל צפיר תוביל את הפרסום של רהיטי ברזילי, באתר גלובס, 2 בדצמבר 2004
↑  עכבר העיר, מאחורי הקלעים של "מותק של פסטיבל 3", באתר הארץ, 24 בנובמבר 2010
↑  סטארקיסט - מנות חמות, באתר גלובס, 15 ביולי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310702905171  ISNI: 0000 0000 7047 9142  LCCN: no2010208864  VIAF: 97435885   WorldCat (עם VIAF): 97435885
ברכת ברוך שפטרני מעונשו של זה

ברוך שפטרני מעונשו של זה, היא ברכה שנוהגים שאבי הנער מברך, ללא הזכרת שם ומלכות, בשעה שבנו הגיע לגיל שלוש עשרה (בר מצווה), המנהג לברך ברכה זו, מיד לאחר שהנער עולה לתורה. שלא כמרבית הברכות, העוסקות בחוויית האדם עצמו, בין אם זו הנאה פיזית, תופעה גשמית, חוויה משמעותית בחיים, קיום מצווה כלשהי, וכך הלאה – ברכת "ברוך שפטרני" קשורה דווקא לבנו של האדם.
מקור הברכה

המקור הראשון לברכה זו הוא במדרש רבה על פרשת תולדות. על הפסוק "וַיִּגְדְּלוּ הַנְּעָרִים וַיְהִי עֵשָׂו אִישׁ יֹדֵעַ צַיִד אִישׁ שָׂדֶה וְיַעֲקֹב אִישׁ תָּם יֹשֵׁב אֹהָלִים", מבאר רש"י שהתכונות השונות של יעקב ועשו משקפות כיוון שונה בחייהם: יעקב פנה ל"אוהלה של תורה", לעבוד את ה’, ואילו עשו פנה לעבודה זרה. על כך כותב המדרש "רבי פינחס בשם רבי לוי:
משל להדס ועצבונית [מין קוץ] שהיו גדלים זה על גבי זה. כיוון שהגדילו הפריחו – זה ריחו וזה חוחיו. כך כל שלוש-עשרה שנה הולכים שניהם לבית הספר ובאים מבית הספר, לאחר י"ג שנה זה הולך לבתי מדרשות וזה הולך לבתי עבודה זרה. אמר רבי אלעזר ברבי שמעון: צריך אדם להיטפל בבנו י"ג שנה, מכאן ואילך צריך שיאמר: ברוך שפטרני מענשו של זה
מקור הברכה > דעות הראשונים

מתוך לשון המדרש, לאו דווקא משתמע שרבי אלעזר התכוון לפסק הלכה ממש שיש לברך ברכת "ברוך שפטרני". המילים "מכאן ואילך", ייתכן שמשמעותן שלאורך חיי האדם, מגיל י"ג שנה ואילך, עליו להכיר תודה כלפי הקב"ה – אך לא בהכרח לברך ברכה על אירוע מסוים. אולם, במספר מקורות מוקדמים אנו מוצאים שמדובר בברכה ממש. בדברי רבי אהרן הכהן מלוניל, הוסיף לבאר: "ויש אומרים אותה בפעם ראשונה שעולה הבן לקרות בתורה. והגאון רבי יהודאי ז"ל קם על רגליו בבית הכנסת ובירך ברכה זו בפעם ראשונה שקרא בנו בתורה".
בפסקי רבנו יחיאל מפריז הובאה הלכה זו בשם אחד מחכמי אשכנז במאה ה-11, רבי יהודה בן ברוך: "מי שיש לו בן והגיע לשלוש-עשרה שנה, פעם ראשון שעומד בציבור לקרות בתורה צריך האב לברך ברוך אתה ה' אשר פדאני מענשו של זה. והגאון רבי יהודה ברבי ברוך קם בעמידה בבית הכנסת ובירך ברכה זו כשעמד בנו וקרא בתורה תחילה, וברכה זו חובה היא".
רבי יצחק אייזיק מטירנא כתב בדומה בספר המנהגים (קריאת התורה ה) למהרי"ל: ”מהר"י סג"ל בזמן שבנו נעשה בר מצווה וקרא בתורה היה מברך עליו בא"י אמ"ה אשר פטרני מענשו של זה”.
אחרים חולקים וסוברים שמאחר שברכה זו אינה מוזכרת בתלמוד אין לברך אותה בשם ומלכות. למשל, כך נכתב בספר לקט יושר (ח"א עמוד מ עניין ה).
מעבר למקור במדרש, נראה שמדובר במנהג אשכנז עתיק. אמנם, הברכה לא מוזכרת בגדולי ראשוני הפוסקים ואף לא בספרות הגאונים, אך היא מובאת, בהתאם למסורת אשכנז, בדברי הרמ"א.
טעם הברכה

המגן אברהם כתב שני פירושים לבאר את הלשון "שפטרני מעונשו של זה":
הפירוש הראשון - הכוונה שעד בר המצווה האב נענש כאשר הבן חטא, משום שלא חינך את הבן להתנהג כראוי. מהגיעו לגיל מצוות נעשה הבן אדון לעצמו, ושוב אין האב נענש על מעשי בנו, כי "מחויב הוא להתחזק בעצמו למצוות השם יתברך. נמצא, אם כן, שכיון שנעשה פטור מעונש, מברך האב "שפטרני מעונשו של זה". במשנה ברורה הוסיף שעדיין מוטלת על האב אחריות מסוימת עבור בנו: "ודע דאע"פ ששוב אין עליו עניין חינוך, מכל מקום יש על האב מצות הוכחה כשרואה שאינו מתנהג כשורה, וכשאינו מוחה בידו נענש עליו". אולם, אין בכך כדי לעכב ברכת "ברוך שפטרני", שכן אחריות זו אינה מיוחדת רק לבנו, אלא משותפת לכל ישראל: "דלא גרע משאר ישראל".
הפירוש השני - מביא המגן אברהם בשם הלבוש, שעד עתה נענש הבן בעוון האב, ואילו מכאן ואילך שוב אין הבן נענש בעוון האב. לפי ביאור זה, לכאורה, היה על הבן לברך את הברכה, ולא על האב, שכן הבן נפטר מעוון אביו, ולא האב מעוון בנו. אכן, בשו"ת שואלים ודורשים הובא מפירוש הש"ך שהבן מברך ברכה זו בהגיעו למצוות.
לפי המדרש וכל הראשונים המזכירים את הברכה ברור שהאב הוא זה שמברך. בדברי חמודות בואר שהכוונה היא שאם נענש הבן בשביל עוון האב, בוודאי שגם האב נענש עבור כך (כלומר, שנענש עבור מה שבנו נענש עבורו), ואף הוא מסיים שפירוש זה דחוק.
להלכה

בשולחן ערוך לא הוזכר כלל קיומה של ברכה זו, אך בהגהות הרמ"א בהסתמכו על מנהג המהר"י סגל, הנ"ל, כתב: "יש אומרים מי שנעשה בנו בר מצווה יברך ברוך אתה ה' אלוקינו מלך העולם שפטרני מעונשו של זה". אך הרמ"א עצמו הסתייג מהברכה והוסיף מדעת עצמו "אך טוב לברך בלא שם ומלכות".
הרב יחיאל מיכל אפשטיין בספרו ערוך השולחן כתב "והרבה נהגו לברכה בשם ומלכות בעת קריאת התורה שקוראים נער בר מצווה לעלות לתורה".
הגאון מווילנא בביאורו לשולחן ערוך (סימן רכה ג) כתב למעשה שיש לברך בשם ומלכות.
דעה נוספת ומפשרת כתב בספר בן איש חי "ביום הראשון של שנת י"ד יתפוס האב את בנו בידו ויאמר ברוך שפטרני מעונשו של זה, ויהרהר שם ומלכות בלבבו".
להלכה > הברכה כיום

מנהג רוב האשכנזים לברך ברכה זו בלא שם ומלכות, כפי הכרעת הרמ"א, ויש המברכים בשם ומלכות כדעת הגר"א. לגבי מנהג בני ספרד, יש שכתבו שלא נתקבלה ברכה זו כלל, אך יש שנהגו לברך בלא שם ומלכות, וכן פסק ביביע אומר.
זמן הברכה

יש שכתבו שיש לברך הברכה מיד שנעשה בן י"ג.
מנהג האשכנזים הוא לברך בשעה שהנער עולה לתורה, כפי המובא בספר אורחות חיים (ברכות סימן יח). הטעם למנהג זה כתב במגן אברהם (אורח חיים סימן רכה ב), מפני שאז נודע לרבים שהוא בר מצווה.
טעם מחודש למנהג הברכה לאחר קריאת התורה, כתב אחד האחרונים מאחר שצריך לברך ברכה זו בפני עשרה גדולים, ודינה כברכת הגומל שאף אותה נוהגים לברך בשעת קריאת התורה.
נידונים שונים

תאומים - בספרי הפוסקים דנו בבר מצווה של תאומים, יש שכתבו שיברך האב פעמיים את הברכה, אך יש שכתבו שיכול לברך בפעם אחת בלשון רבים 'ברוך שפטרני מעונשם של אלה'. לדעת החולקים אין לברך בלשון זה מאחר שאין לשנות ממטבע שטבעו חכמים בברכות.
נכד- דנו בפוסקים האם סב צריך לברך ברכה זו על נכדו שנעשה בר מצווה או לא.
בת - כמו כן דנו בפוסקים האם אף על בת שהגיעה לגיל בת מצווה, מברכים ברכה זו או לא.
ראו גם

בר מצווה
הערות שוליים

↑  רבים נוהגים לברך את הברכה מבלי לומר שם ומלכות, ראו להלן.
↑  בראשית כה, כז
↑  ארחות חיים, הלכות ברכות, סימן נח, דף מ ע"ג
↑  הוצאת מכון ירושלים, תשל"ג, הוראות מרבני צרפת, סימן כג - מצורף לפסקי רבינו יחיאל מפאריש
↑  היה תלמידו של רבנו גרשום מאור הגולה
↑  הרי"ף, רמב"ם, רא"ש, הטור, ושולחן ערוך
↑  סימן רכה, סעיף ב
↑  אורח חיים, סימן רכה, ס"ק ה
↑  לשון המשנה ברורה, שם ס"ק ז
↑  סימן ה
↑  מתלמידי האר"י, פרשת לך לך
↑  ח"ו, כט
↑  בן איש חי, שנה ראשונה פרשת ראה יז
↑  הרב מלכיאל צבי טננבוים, בספרו דברי מלכיאל, אורח חיים סימן ד
↑  הרב יוסף תאומים בספרו פרי מגדים (אורח חיים סימן רכה).
| ברכות |
| --- | --- | --- |
| ברכות הנהנין | המוציא לחם מן הארץ • בורא מיני מזונות • בורא פרי הגפן • בורא פרי העץ • בורא פרי האדמה • שהכל נהיה בדברו  • ברכות הריח |  |
| ברכות השבח | אשר יצר • אלוהי נשמה • ברכות השחר • ברכת החמה • ברכת הלבנה • משנה הבריות • ברכת האילנות • ברכת הגומל • הטוב והמיטיב • ברכת הנסים • שהחיינו |  |
| ברכות הראייה | ברכת המלכים • ברכת הים הגדול • חכם הרזים • שחלק מחכמתו ליראיו • שנתן מחכמתו לבשר ודם • שככה לו בעולמו  • עושה מעשה בראשית • שכוחו וגבורתו מלא עולם • זוכר הברית • ברכת מחיה המתים •  אשר יצר אתכם בדין • מציב גבול אלמנה |  |
| ברכות המצוות | ברכות התורה • ברכת השחיטה • ברכת אירוסין • ברכת לשמור חוקיו • ברכת לישב בסוכה |  |
| ברכה אחרונה | ברכת המזון • מעין שלוש • בורא נפשות |  |
| ברכות שונות | ברכת בתולים • ברכת חתנים  • ברכת מעין שבע • ברוך דיין האמת • ברכת הגשמים • ברוך שפטרני מעונשו של זה • בורא מאורי האש • ברכת השיר • ברכת ברוך ה' לעולם • ברכת אבלים • ברכת רופא חולים |  |
| דינים כלליים | מאה ברכות • ברכה שאינה צריכה • ברכה לבטלה • הפסק • תוך כדי דיבור • שם ומלכות • שומע כעונה • ספק ברכות להקל • תדיר ושאינו  תדיר • עובר לעשייתן • ברכה הסמוכה לחברתה • עניית אמן • ברוך הוא וברוך שמו • סדר קדימה בברכות |  |
רוחמה אלבג

| --- | --- |

 לידה:  22 במאי 1960 (בת 64) רחובות, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן  מכללת לוינסקי לחינוך 
 תרומות עיקריות
 חקר ספרות עברית, הובלת סיורים בעקבות סופרים
 
רוחמה אַלְבָּג (נולדה ב-22 במאי 1960) היא חוקרת ספרות וסופרת ישראלית, פרופסור ומרצה בכירה בחוג לספרות במכללת לוינסקי.
ביוגרפיה

אלבג נולדה בשנת 1960 בשכונת מרמורק, רחובות. היא הבכורה בשלושת ילדיהם של עולים מעיראק. כשהייתה בת חמש עברה המשפחה להתגורר ביפו למשך חמש שנים, ולאחר מכן השתקעה בבת ים. אלבג למדה בגימנסיה סוקולוב-לאור בתל אביב.
בצבא שירתה ביחידת הצנזורה לעיתונות ולתקשורת. אחרי שחרורה עברה לתל אביב. למדה ספרות עברית, ספרות משווה ותנ"ך באוניברסיטת בר-אילן, והמשיכה בה לתארים מתקדמים. את עבודת המוסמך, "'המצב האנושי' בסיפורי יעקב שטיינברג: דרכי עיצובו, תפיסתו ומקומו של מצב יסודי בסיפוריו", הגישה בשנת תש"ן. בלימודי הדוקטורט חקרה בהנחייתו של הלל ויס את יצירתו של ש"י עגנון, והגישה בשנת 1999 דיסרטציה בנושא "היסוד הדתי כגורם מעצב בפואטיקה של עגנון: "שירה" כרומן רפלקטיבי, בוחן ומסכם".
במקביל ללימודיה, החלה לעבוד בהוראה. את דרכה בהוראה החלה בבתי ספר תיכוניים בקיבוץ אורים שבנגב, בבית הספר "משה שרת" ובתיכון חשמונאים בבת ים, ובבית הספר הישראלי בבריסל. מאוחר יותר החלה לעבוד כמרצה לספרות במכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב ובקמפוס המכללה באילת. בהמשך מילאה את תפקיד ראש החוג לספרות עברית במכללה זו ושימשה גם ראש החוג לספרות ילדים.
בשנת 2005 החלה אלבג לשמש יועצת אקדמית בבית עגנון בירושלים. היא מרצה באנו - מוזיאון העם היהודי, בספריית בית אריאלה בתל אביב, במכון אבשלום, ביד בן צבי בירושלים, בבית עגנון, במוזיאון טיקוטין בחיפה, בקתדרה במוזיאון ארץ ישראל. ובקתדרות נוספות ברחבי הארץ. היא מרצה בעיקר על יצירות של ש"י עגנון, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי לאה גולדברג ואידה פינק, ומאירה היבטים ספרותיים של העולם היהודי במזרח אירופה.
אלבג מלווה סמינרים מטיילים בעקבות יוצרים שתיארו את המחוזות שבהם גדלו, שמעמיקים את הידע והחוויה בלימוד תרבות זו. על דרך הוראה זו, המשלבת לימוד ספרות וביקור בסביבת הגידול של היוצרים, סיפרה כי בהיותה דוקטורנטית צעירה נפגשה עם הסופר ס. יזהר והוא יעץ לה שאם ברצונה להכיר סופר באמת, עליה ללכת אל ביתו לעמוד שם ולהסתכל, כדי להכיר את הנוף שנשקף לנגד עיניו מהחלון בזמן הכתיבה. אלבג קיבלה את עצתו של ס. יזהר, ובהכנת הדוקטורט שלה על כתיבתו של ש"י עגנון נסעה אל מקום הולדתו, בוצ'אץ', שם התרשמה מהסביבה שבה גדל ובדקה כיצד תרמו האווירה והרקע במקום לעבודתו הספרותית. כך עשתה גם במחקריה על כתבי סופרים עבריים נוספים, שביניהם זלמן שניאור, דבורה בארון, שאול טשרניחובסקי, אורי צבי גרינברג ועוד. בעקבות ההכרה בחשיבות טיולי המחקר בהעמקת ההבנה ביצירות ובספרות העברית, החלה אלבג לשלב טיולים כאלו גם בקורסים שהיא מלמדת. במשך כעשרים שנה כתבה במוסף 'תרבות וספרות' של עיתון "הארץ" על מסעותיה במזרח אירופה וכן ביקורות ספרים.
פעילותה הספרותית של אלבג כוללת כתיבה, עריכה, מחקר וביקורת ספרותית. מאמריה המקצועיים פורסמו בבמות לתרבות, לספרות ולאמנות. כמו כן כתבה מספר ערכים בפרויקט התנ"ך 929. אלבג משתתפת בכנסים רבים בישראל, בין היתר באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטה העברית, וכן מרצה בכנסים בנושאים הקשורים לשואה ביד ושם ובמכון משואה. כמו כן משתתפת גם בכנסים מחוץ לישראל.
ספרה "נשארתי בשבילכם" נבחר לרשימה הארוכה של פרס ספיר לשנת 2024.
ביוגרפיה > משפחתה

אלבג מתגוררת בתל אביב. היא אם לבת.
אלבג היא דודתה של התצפיתנית לירי אלבג, שנחטפה לרצועת עזה בשבעה באוקטובר 2023 ושוחררה ב-25 בינואר 2025.
פרסומים > ספרים

מחכים לאליהו: וסיפורים אחרים, תל אביב: גוונים, תשנ"ז, 1997.
אל המקום: בדרכים בעקבות ספרים, הוצאת מכון מופ"ת, 2015.
אל הבית: בדרכים בעקבות ספרים, הוצאת מכון מופ"ת, 2022.
נשארתי בשבילכם, הוצאת אפרסמון ספרים, 2023.
פרסומים > סיפורים

אלבג פרסמה סיפורים בכתבי עת שונים ובאנתולוגיות החל מ-1996. סיפוריה פורסמו בבמות שונות ביניהן מאזניים, עמדה, כוורת ועוד. בין סיפוריה ניתן למצוא את:
"גאלה גאלה בואי" - פורסם באנתולוגיית סיפורי האהבה "כל הקיץ כל הלילות", גוונים (בעריכת לאה ששקו ומריצה רוסמן)
"רחל בוכה עוד לא חתונה" - פורסם בכתב העת "עמדה"