stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוריגון החייל החשמלי
בתרבות הפופולרית

תקרית "Pokemon shock" הוזכרה פעמים רבות בתרבות הפופולרית, בהם הפרק "Thirty Minutes over Tokyo" של הסדרה משפחת סימפסון. בפרק, משפחת סימפסון נוסעת ליפן. כשהם מגיעים למלונם בטוקיו, נראה בארט צופה באנימה ששמה "Battling Seizure Robots" הכוללת רובוטים עם לייזרי עיניים מהבהבים, ושואל: "האם זה לא הסרט המצויר שגורם להתקפים?", והעיניים המהבהבות גורמות לו התקף. מארג' וליסה מושפעות גם כן, ובהמשך הומר נכנס ומבחין בכולם מפרכסים על הרצפה ומצטרף. אותה סצנה נראית שוב בכתוביות הסיום של הפרק, והפעם מכסה את המסך כולו.
הפרק של סאות' פארק ששודר לראשונה בנובמבר 1999, "צ'ינפוקומון", נסב סביב תופעה דמוית פוקימון, שנקראת צ'ינפוקומון, עליה ילדי סאות' פארק אובססיביים. צעצועים ומשחקי וידאו צ'ינפוקומון נמכרים לילדים אמריקאים בסאות 'פארק על ידי חברה יפנית. נשיא החברה, מר הירוהיטו, משתמש בצעצועים כדי לשטוף את המוח את הילדים האמריקאים, מה שהופך אותם לצבא משלו כדי להפיל את האימפריה האמריקאית "הרעה". צעצועים אלה כללו משחק וידאו בו השחקן מנסה להפציץ את פרל הארבור. במהלך משחק זה קני סובל מהתקף אפילפטי ומאוחר יותר מת, בהתייחס לאירוע ההתקפים של פוקימון.
בפרק הפיילוט של "דירת המצוירים" קבע לינג־לינג, שהוא פרודיה על פיקאצ'ו, וכי מטרתו בדירת המצוירים היא "להרוס את הכל, ולתת לילדים התקפים", ולאחרי דברים אלו נראית סצנה ובה אורות מהבהבים.
בסרט "So Yesterday", רומן מאת סקוט ווסטרפלד, מוזכר פרק זה ומוצג לאחת הדמויות. האור האדום המהבהב שגרם להתקף משמש גם באלמנטים המספרים את הסיפור.
הארווי וולמן

הארווי לוול וולמן (באנגלית: Harvey Lowell Wollman; 14 במאי 1935 –  18 באוקטובר 2022) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-26 של דקוטה הדרומית מיולי 1978 עד ינואר 1979. הוא היה סגן המושל הראשון בהיסטוריה של דקוטה הדרומית שהתקדם לתפקיד המושל בשל היותו ראשון בסדר הירושה. נכון ל-2024, הוא גם הדמוקרט האחרון שכיהן כמושל דקוטה הדרומית.
ביוגרפיה

וולמן נולד ב-14 במאי 1935 בפרנקפורט שבדקוטה הדרומית. הוריו היו אדווין ג'. וולמן (1907–1981) וקתרין (לבית קליינסאסר) וולמן (1905–2002). בשנת 1935 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון העירוני של העיירה דולאנד. מ-1954 עד 1955 הוא למד במכללת בת'ל שבסיינט פול במינסוטה מ-1956 עד 1957 ולאחר מכן במכללת הורון. בשנים 1958–1960 שירת וולמן בצבא ארצות הברית. ב-1961 השלים לימודי תואר ראשון במכללת הורון, שכבר נהפכה לאוניברסיטה מן המניין. בתום לימודיו הגבוהים ועד 1965 החל ללמד בתיכון דולאנד בו היה בעבר תלמיד. ב-1965 השלים לימודי תואר שני באוניברסיטת דקוטה הדרומית בטרם נהפך לחקלאי.
החיכוך הראשון של וולמן עם הזירה הפוליטית היה כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית של מחוז ספינק. הוא התמודד לסנאט של דקוטה הדרומית בבחירות 1966, אך הפסיד להרב היידפריים. הוא התמודד בשנית ב-1968 והפעם ניצח בהתמודדות חוזרת מול היידפריים. הוא נבחר מחדש בבחירות 1970, ולאחריהן נהיה למנהיג סיעת המיעוט בסנאט המדינתי. בנובמבר 1974 נבחר לראשונה לסגן מושל דקוטה הדרומית כעמיתו למרוץ של המושל ריצ'רד קניפ.
ב-1978 התמודד וולמן על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד המושל. הוא הפסיד בבחירות המקדימות לסנאטור רוג'ר ד'. מקליפס ב-8 ביוני אותה שנה. המושל קניפ מצדו התפטר כדי לקבל מינוי כשגריר ארצות הברית בסינגפור, וכתוצאה מכך וולמן ירש אותו בתפקיד ב-24 ביולי 1978. וולמן הושבע לתפקידו בידי אחיו הבכור, רוג'ר וולמן, שבאותה תקופה כיהן כנשיא בית המשפט העליון של דקוטה הדרומית.
וולמן כיהן כמושל עד 1 בינואר 1979. בזמן כהונתו פעל להאיץ את ביטול הארנונה המדינתית ולהגדלת תקציב המדינה להשכלה גבוהה. כהונתו תמה עם השבעתו של ביל ג'נקלו. וולמן המשיך להתעניין בפוליטיקה, והצהיר כי אין הוא מעוניין להתמודד פעם נוספת לתפקיד המושל ב-1982, אלא כי הוא בוחן התמודדות לסנאט של ארצות הברית ב-1984. עם זאת, וולמן בחר להתמודד למושבו הישן בסנאט המדינתי של דקוטה הדרומית ב-1984 מתוך כוונה לשוב אל כס המושל ב-1986, אך בבחירות הכלליות הפסיד לסנאטורית המכהנת מטעם המפלגה הרפובליקנית, מרי מקלור.
וולמן נפטר בהורון שבדקוטה הדרומית ב-18 באוקטובר 2022, בגיל 87.
הערות שוליים

↑  Governor Harvey Lowell Wollman, באתר Trail of Governors (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000004-QINU`"'
↑  אנני טוד, Former South Dakota Gov. Harvey Wollman dies at 87, באתר Sioux Falls Argus Leader‏, 19 באוקטובר 2022 (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000004-QINU`"'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1193111927  LCCN: n79115799  VIAF: 121006986   WorldCat (עם VIAF): 121006986
הרברט ספנסר גסר

| --- | --- |

 לידה:  5 ביולי 1888 פלאטוויל, ארצות הברית 
 פטירה:  11 במאי 1963 (בגיל 74) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  נוירופיזיולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס  Platteville High School 
 מוסדות:  אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס  אוניברסיטת רוקפלר 
 פרסים והוקרה:  מדליית ג'ורג' מ. קובר (1954)  חבר זר של החברה המלכותית (9 במאי 1946)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1944) 
 
הרברט ספנסר גסר (באנגלית: Herbert Spencer Gasser;‏ 5 ביולי 1888 – 11 במאי 1963) היה פיזיולוג אמריקאי, זוכה פרס נובל. חלוץ בשטח הנוירופיזיולוגיה. מנהל מכון רוקפלר למחקר רפואי בין השנים 1935 – 1953. בשנת 1944 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקריו בתחום האותות החשמליים העצביים, יחד עם יוסף ארלנגר.
קורות חייו

גסר נולד בפלטסוויל, עיירה קטנה בוויסקונסין, להרמן וג'יין אליזבת'. אביו, שהיגר לארצות הברית מחבל טירול, הסב מקצועו מרוקחות לרפואה ועבד כרופא כפר. לאחר שסיים את לימודי התיכון בעיירת מולדתו הוא החל לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. בניגוד לרצון אביו סירב ללמוד רפואה וסיים לימודי תואר ראשון כללי בשנת 1910. לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני.
בזמן לימודיו החליט להשתתף במספר קורסים בבית הספר לרפואה, ביניהם קורס מבוא לפיזיולוגיה אותו לימד פרופ' יוסף ארלנגר. גסר הלך שבי בקסמי הנושא והמרצה. הוא התקבל לעבודה באוניברסיטת ויסקונסין כעוזר מחקר בביוכימיה והשתכנע לפנות ללימודי רפואה. את לימודי הרפואה סיים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנת 1915. תוך כדי לימודיו ביצע מחקר בתחום קרישת הדם. הוא שב לאוניברסיטת ויסקונסין והחל להורות פרמקולוגיה. בשנת 1917 הזמין אותו מורהו, יוסף ארלנגר, לקבל משרת הוראה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייסו גם גסר וארלנגר למאמץ המלחמתי וערכו מחקר על פגיעות הלם. בשנת 1918 החל מחקרו על רישום פעילות עצבית. בעזרת מגבר מיוחד וגלוונומטר ניסה לנטר אותות חשמליים עצביים. בשנת 1920 הצטרף ארלנגר למאמצי המחקר של גסר לתיעוד אותות עצביים. בשנת 1921 התמנה גסר לראש המחלקה לפרמקולוגיה באוניברסיטת וושינגטון אף על פי שעיקר עניינו במחקר היה בתחום הפיזיולוגיה. בשנת 1924 פרסם יחד עם ארלנגר לראשונה תוצאות ממחקריהם על אופי האותות החשמליים העצביים. בשנת 1931 עבר גסר לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל בניו יורק. בשנת 1934 נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. בשנת 1935 החל גסר לנהל את מכון רוקפלר למחקר רפואי והפך אותו לאחד ממרכזי המחקר המובילים בתחום הנוירופיזיולוגיה. בשנת 1936 פרסם יחד עם ארלנגר אסופת הרצאות בנושא "האותות החשמליים של פעילות עצבית".
החל משנת 1941 מיעט גסר לעסוק במחקר והתמקד בניהול המכון שבראשו עמד. בשנת 1944 הוכרז כחתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם מורהו ועמיתו למחקר יוסף ארלנגר על מחקריהם בתחום הפעילות העצבית. המברק מסטוקהולם המבשר על זכייתו בפרס הגיע אליו בעיצומה של ישיבה. על תחושותיו באותו רגע כתב בזיכרונותיו (בגוף שלישי): "התגובה המיידית הייתה חוסר אמון ולא התעלות נפש. הפיזיולוגיה של סיבי העצב נעשתה כה זרה לחשיבתו, עד שבסיום הישיבה הוא פרש לחדרו כדי לחדש את המגע עם הידע בתחום על ידי קריאת מאמריו שלו." Experimental Neurology, 10 (Suppl. 1, 1964):1-38 הפרס הוענק לו ולארלנגר בדצמבר 1945 בניו יורק וזאת עקב המלחמה שהשתוללה באירופה. בשנת 1953 הוא פרש לגמלאות אולם לא נטש את מחקריו במעבדה. הוא המשיך לחקור עד לשנת 1961 אז סבל מאירוע מוחי. מאז ועד מותו ב-11 במאי 1963, שהה בבית חולים בניו יורק. הוא נותר רווק כל חייו.
גסר נבחר בשנת 1946 לחבר (שאינו בריטי) בחברה המלכותית של לונדון ולחבר באקדמיה השוודית המלכותית למדעים. הוא היה חבר גם באקדמיה למדעים של פינלנד, באקדמיה המלכותית לרפואה של בלגיה, זאת בין שלל התארים והעיטורים שקיבל במהלך חייו.
הערות שוליים

↑  לפי מקורות אחדים, ממוצא יהודי, אך הדבר שגוי כנראה
| זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פון ברינג (1901) • רוס (1902) • פינסן (1903) • פבלוב (1904) • קוך (1905) • גולג'י, רמון אי קחאל (1906) • לבראן (1907) • מצ'ניקוב, ארליך (1908) • קוכר (1909) • קוסל (1910) • גולסטרנד (1911) • קארל (1912) • רישה (1913) • באראני (1914) • לא חולק (1915–1918) • בורדה (1919) • אוגוסט קרוג (1920) • לא חולק (1921) • היל, מאירהוף (1922) • בנטינג, מקלאוד (1923) • איינטהובן (1924) • לא חולק (1925) |  |
| 1926–1950 | פיביגר (1926) • וגנר-יאורג (1927) • ניקול (1928) • אייקמן, הופקינס (1929) • לנדשטיינר (1930) • ורבורג (1931) • שרינגטון, אדריאן (1932) • מורגן (1933) • ויפל, מיינוט, מרפי (1934) • שפמן (1935) • דייל, לוי (1936) • סנט-גיירגי (1937) • היימנס (1938) • דומק (1939) • לא חולק (1940–1942) • דאם, דויזי (1943) • גסר, ארלנגר (1944) • פלמינג, צ'יין, פלורי (1945) • מולר (1946) • קורי, קורי, הוסיי (1947) • מילר (1948) • הס, מוניש (1949) • קנדל, הנץ', רייכשטיין (1950) |  |
| 1951–1975 | תיילר (1951) • וקסמן (1952) • קרבס, ליפמן (1953) • אנדרס, וולר, רובינס (1954) • תאורל (1955) • קורנאן, ריצ'רדס, פורסמן (1956) • בובה (1957) • בידל, טייטום, לדרברג (1958) • אוצ'ואה, קורנברג (1959) • ברנט, מדאוור (1960) • פון בקשי (1961) • ווטסון, קריק, וילקינס (1962) • הודג'קין, האקסלי, אקלס (1963) • בלוך, לינן (1964) • ז'קוב, לווף, מונו (1965) • רוס, הגינס (1966) • גרניט, הרטליין, וולד (1967) • הולי, קוראנה, נירנברג (1968) • דלבריק, הרשי, לוריא (1969) • כץ, פון יולר, אקסלרוד (1970) • סת'רלנד (1971) • אדלמן, פורטר (1972) • פריש, לורנץ, טינברגן (1973) • קלוד, דה דוב, פאלאדה (1974) • בולטימור, דולבקו, טמין (1975) |  |
| 1976–2000 | בלומברג, גאידושק (1976) • גימן, שלי, יאלו (1977) • ארבר, נתנס, סמית' (1978) • קורמאק, האונספילד (1979) • בנאסרף, דוסה, סנל (1980) • ספרי, הובל, ויזל (1981) • ברגסטרם, סמואלסון, ויין (1982) • מקלינטוק (1983) • ג'רן, קוהלר, מילשטיין (1984) • בראון, גולדשטיין (1985) • כהן, לוי-מונטלצ'יני (1986) • טונגאווה (1987) • בלאק, עליון, היצ'ינגס (1988) • בישופ, ורמוס (1989) • מארי, תומאס (1990) • נהר, זקמן (1991) • פישר, קרבס (1992) • רוברטס, שרפ (1993) • גילמן, רודבל (1994) • לואיס, ניסליין-פולהרד, וישהאוס (1995) • דוהרטי, צינקרנגל (1996) • פרוזינר (1997) • פרשגוט, איגנרו, מורד (1998) • בלובל (1999) • קרלסון, גרינגרד, קנדל (2000) |  |
| 2001 ואילך | הרטוול, הנט, נרס (2001) • ברנר, הורביץ, סלסטון (2002) • לוטרבור, מנספילד (2003) • באק, אקסל (2004) • מרשל, וורן (2005) • פייר, מלו (2006) • קפקי, אוונס, סמיתיס (2007) • צור האוזן, מונטנייה, בארה-סינוסי (2008) • בלקברן, שוסטק, גריידר (2009) • אדוארדס (2010) • בויטלר, הופמן, סטיינמן (2011) • גרדון, יאמאנקה (2012) • רותמן, שקמן, סודהוף (2013) • מוסר, מוסר, אוקיף (2014) • קמפבל, אומורה, טו (2015) • אוסומי (2016) • הול, רוסבאש, יאנג (2017) • אליסון, הונג'ו (2018) • סמנזה, רטקליף, קיילין (2019) • אלטר, האוטון, רייס (2020) • ג'וליוס, פטפוטיאן (2021) • פבו (2022) • וייסמן, קריקו (2023) • אמברוז, רובקון (2024) |  |
איליי מאנינג

| --- | --- |

 לידה:  3 בינואר 1981 (בן 44) ניו אורלינס, ארצות הברית 
 עמדה:  קוורטרבק
 גובה:  1.93 מטר
 משקל:  102 קילוגרם
 מספר:  10
 דראפט:  דראפט ה-NFL‏ 2004, סן דייגו צ'רג'רס (הועבר לניו יורק ג'איינטס מיד לאחר הדראפט), סבב 1, מספר 1
 קבוצות כשחקן
 2004–2020:  ניו יורק ג'איינטס
 הישגים כשחקן
 זכייה בשני סופרבולים (XLII‏, XLVI)  זכייה בשני תוארי MVP של משחק הסופרבול (XLII, XLVI)  4 בחירות לפרו בול (2008, 2011, 2012, 2015)
 
אלישע נלסון מאנינג הרביעי (באנגלית: Elisha Nelson Manning IV; נולד ב-3 בינואר 1981) הוא שחקן פוטבול אמריקאי לשעבר, אשר שיחק בתפקיד הקוורטרבק של הניו יורק ג'איינטס מליגת הפוטבול הלאומית, ה-NFL. הוא בנו של ארצ'י מאנינג – המפורסם בעיקר בזכות התקופה בה שיחק כקוורטרבק של הניו אורלינס סיינטס – ואחיו הצעיר של פייטון מאנינג, ששיחק בעבר בתפקיד הקוורטרבק, ונחשב בעיני רבים לאחד משחקני הפוטבול הגדולים בהיסטוריה.
מאנינג שיחק פוטבול מכללות בשביל הרבלס באול מיס (האוניברסיטה של מיסיסיפי), אותה אוניברסיטה בה שיחק אביו. במהלך הקריירה באול מיס, מאנינג שבר או השווה 45 שיאים.
בדראפט של ה-NFL ב-2004, הסן דייגו צ'רג'רס בחרו במאנינג בבחירה הראשונה, אך בשל הצהרותיו שלא יהיה מוכן לשחק עבור הצ'רג'רס, מאנינג נשלח לג'איינטס בתמורה לפיליפ ריוורס, הבחירה הרביעית באותו הדראפט, ובתמורה לבחירות דראפט נוספות.
מאנינג נחשב לאחד השחקנים המצליחים בהיסטוריה של הג'איינטס. הוא הוביל את קבוצתו לניצחונות בסופרבולים בשנים 2008 ו-2012, ובשני המשחקים זכה בתואר MVP של משחק הסופרבול. כמו כן, הוא מחזיק במספר שיאים של הליגה בכלל ושל הג'איינטס בפרט. ב-2011 הוא זרק 15 טאצ'דאונים ברבע הרביעי של משחקים וע"י כך שבר את השיא של ה-NFL שהוחזק לפני כן על ידי פייטון אחיו והקוורטרבק האגדי של הבולטימור קולטס, ג'וני יונייטס. כמו כן, באותה עונה מאנינג צבר 4,933 יארדים, המספר הרב ביותר שנזרק אי פעם על ידי קוורטרבק של הג'איינטס.
ביוגרפיה

איליי מאנינג נולד בניו אורלינס, לואיזיאנה לאוליביה ואלישע ארצ'בלד "ארצ'י" מאנינג III. הוריו נפגשו במכללה בעונה השלישית של אביו כקוורטרבק של האול מיס רבלס. הקריירה של אביו באול מיס הייתה מוצלחת והובילה לכך שקבעו את המהירות המותרת בקמפוס ל-18 מייל לשעה, שהיה מספר הג'רסי שלו בתקופה בה שיחק בשביל הרבלס. אביו נבחר בבחירה השנייה בדראפט של ה-NFL ב-1971 על ידי הניו אורלינס סיינטס, ואם כי אחוז הניצחונות שלו היה הגרוע בהיסטוריה מבין קוורטרבקים ששיחקו כסטארטרים בלפחות מאה משחקים, רבים סוברים שהאשמה נופלת על הקבוצות הכושלות בהן שיחק. יש אף מרחיקי לכת הטוענים שהוא הקוורטרבק הטוב ביותר בהיסטוריה שלא ניצח סופרבול.
מאנינג הוא הצעיר מבין שלושה אחים. אחיו, פייטון וקופר, התעניינו בספורט מגיל צעיר ועקבו מקרוב אחר הקריירה של אביהם, בזמן שמאנינג נצמד לאימו והעדיף ללכת איתה לקניות מאשר לצפות במשחקי ספורט. בסופו של דבר, כל השלושה שיחקו פוטבול ולכולם הייתה קריירה מוצלחת בתיכון איסידור ניומן. פייטון ואיליי התקדמו משם לפוטבול מכללות ולבסוף ל-NFL. קופר, הבכור מבין השלושה – ששיחק בתפקיד ווייד רסיבר, בניגוד לאחרים ששיחקו בתפקיד קוורטרבק – נאלץ לפרוש מפוטבול מיד לאחר שהתחיל לשחק במכללה בעקבות פציעה חמורה בעמוד השדרה. אחיו פייטון, לעומת זאת, המשיך לשגשג באוניברסיטה של טנסי בדרכו לבחירה הראשונה בדראפט של ה-NFL ב-1998, בו נבחר על ידי האינדיאנפוליס קולטס. בתקופה בה שיחק בשביל הקולטס, פייטון מאנינג שבר שיאים רבים, זכה בתארים יוקרתיים וביסס את עצמו כאחד משחקני הפוטבול הגדולים בהיסטוריה. במרץ 2012, הקולטס שחררו אותו לאחר שלא שיחק עונה שלמה בגלל פציעה בצוואר, מה שהוביל לחתימת החוזה שלו עם הדנוור ברונקוס, שם הוא שיחק עד לעונת 2016 בה פרש.
ב-19 באפריל 2008, איליי מאנינג נישא לאבי מקגרו במקסיקו. בתם היחידה, אווה פרנסס מאנינג, נולדה ב-21 במרץ 2012.
ביוגרפיה > פוטבול מכללות

מאנינג בחר ללכת לאול מיס מחשש שהקריירה שלו תהייה צמודה מדי לשל אחיו פייטון – שבדיוק סיים קריירה מוצלחת אצל הטנסי וולנטירס – ובכך תפעיל עליו יותר מדי לחץ. כמו כן, שוחח עם מאמנו בטנסי דייוויד קאטליף ונמסר לו כי מאמנו נבחר לאמן את הרבלס. קאטליף עזר רבות לפייטון בטנסי, דבר שהקל על החלטתו של מאנינג ללכת לאול מיס. הרבלס הציעו לתת למאנינג את המספר 18 שהיה שייך לאביו, שכאות כבוד אליו, נאסר לשימוש לכל אחד אחר. מאנינג סירב להצעה ובחר לשחק במספר 10 שילווה אותו עד היום.
מאנינג לא שיחק בעונת 1999 בעיקר מאחר שקאטליף לא רצה לדחוף אותו מהר מדי למשחק. בינואר - 2000, מאנינג נעצר על עבירת שתייה בפומבי. בעקבות התקרית, קאטליף זימן את מאנינג לשיחה ושאל אותו אם הוא מעוניין להיות קוורטרבק גדול או אם הוא שם כדי לכייף ולשחק קצת פוטבול. מאנינג השיב שהוא מעוניין להיות שחקן גדול ומאז השקיע מאמצים בהגשמת מטרה זו.
עונת 2001 הייתה העונה המלאה הראשונה בה מאנינג שיחק באול מיס, במהלכה שבר או השווה 17 שיאים. בעקבות הישגיו המרשימים, הוא החל למשוך את תשומת לבן של קבוצות ב-NFL. עונת 2002 לא הייתה מוצלחת כמו העונה הראשונה, ובכל זאת היה כמעט מובטח לו בחירה בסבב הראשון אם יירשם לדראפט של ה-NFL. למרות זאת, מאנינג בחר להישאר לעונה נוספת באול מיס. בעונת 2003, מאנינג הוביל את הרבלס – שלא נצחו יותר מתשעה משחקים כבר 13 שנה – למאזן של 3–10 ומסר ל-29 טאצ'דאונים לעומת רק 10 חטיפות. מאנינג זכה בפרסים רבים בעקבות עונה זו, ביניהם פרס המאקסוול לשחקן הטוב באומה ופרס יד הזהב של ג'וני ינייטס. כמו כן, הוא היה מועמד לפרס ההייזמן וסיים במקום שלישי בהצבעות לפרס. במהלך הקריירה שלו באול מיס, מאנינג שבר או השווה 45 שיאים של האוניברסיטה, כשרבים מהם היו שייכים לאביו.
ב-2012, לאחר שמאנינג כבר ניצח את הסופרבול השני עם הג'איינטס, אול מיס החליפו את המהירות המותרת בקמפוס מ-18 ל-10 כאות כבוד למאנינג הצעיר.
ביוגרפיה > דראפט ה-NFL

מאנינג היה מועמד מוביל לבחירה הראשונה בדראפט של 2004 שהייתה שייכת לסן דייגו צ'רג'רס. הוא ספג ביקורת קשה מכל הכיוונים כשהצהיר בפומבי שלא יהיה מוכן לשחק בשביל הצ'רג'רס אם ייבחר בידיהם. הטענה הרווחת היא שארצ'י מאנינג הוא הגורם המרכזי להחלטה לא לשחק בשביל הצ'רג'רס, אך מאנינג התעקש פעם אחר פעם שהוא בעצמו החליט על כך ואביו רק תמך בו.
במקביל להצהרותיו של מאנינג שלא ישחק בשביל הצ'רג'רס, ארני אקורסי, שהיה אז הג'נרל מאנג'ר של הג'איינטס, החל לבחון את מאנינג מקרוב והתרשם מיכולותיו. בדיווח שאקורסי רשם על מאנינג, הוא השווה אותו לג'ו מונטנה ולג'וני יונייטס, קוורטרבקים אגדיים שניצחו סופרבולים בשביל קבוצתם, והוסיף שיש לו סיכוי להיות טוב יותר מאחיו פייטון. לאחר משא ומתן מפרך בין הג'איינטס לצ'רג'רס, הצ'רג'רס הסכימו לוותר עליו בתמורה לקוורטרבק פיליפ ריוורס, הבחירה הרביעית באותו הדראפט, בנוסף לשלוש בחירות דראפט נוספות.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית > עונת 2004

מאנינג התחיל את העונה כשחקן ספסל לקוורטרבק קורט וורנר, שזכה בתואר MVP של הליגה ב-1999 כקוורטרבק של הסיינט לואיס ראמס. הג'איינטס התחילו את העונה 4–5. במשחק העשירי נגד האטלנטה פלקונס, טום קופלין החליט לספסל את קורט וורנר לטובת מאנינג.
הציפיות ממאנינג כשנכנס לליגה היו גבוהות, בלשון המעטה, הן בגלל ייחוסו המכובד והן מפני שנבחר ראשון בדראפט. למרות הקשיים שרוב שחקני הפוטבול חווים בעונתם הראשונה, התקשורת והאוהדים הלמו בו לאורך כל העונה. במשחקו הראשון כסטארטר, מאנינג כמעט הוביל את הג'איינטס, האנדרדוגס, לניצחון על הפלקונס, אך לבסוף הם הפסידו 10–14. משם מאנינג הידרדר והגיע לשפל במשחקו הרביעי כסטארטר נגד הבולטימור רייבנס, בו סיים עם קוורטרבק רייטינג של 0.0, הנמוך ביותר. למרות משחקו החלש, מאנינג זכה להערכה ממאמניו על כך שמיד לאחר המשחק פנה אליהם בניסיון לבנות תוכנית מנצחת למשחק הבא נגד הפיטסבורג סטילרס. הוא שיחק היטב נגד הסטילרס והשלים כמעט 70% ממסירותיו, אך שוב הג'איינטס הפסידו הפסד צמוד של 30–33. את הניצחון הראשון שלו מאנינג השיג במשחק האחרון של העונה בניצחון 24–28 על הדאלאס קאובויס, בו מסר ל-3 טאצ'דאונים. הג'איינטס סיימו את העונה במאזן שלילי של 6–10. למאנינג היו 95 השלמות מתוך 197 ניסיונות (48.2%), 1043 יארדים, 6 טאצ'דאונים לעומת 9 חטיפות וקוורטרבק רייטינג של 55.4. בסיום העונה, קורט וורנר בחר לבטל את החוזה שלו עם הג'איינטס, ובכך לא השאיר מקום לספק בנוגע לזהותו של הסטארטר בעונה הבאה.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית > עונת 2005

עונת 2005 הייתה מוצלחת מהעונה הקודמת. מאנינג הוביל את הג'איינטס ל-11 ניצחונות ולמקום ראשון ב-NFC East, ביתם של הג'איינטס. במשחק השלישי נגד סן דייגו, אף שהפסיד, מאנינג הוכיח שביכולותו לשחק היטב תחת לחץ כשמסר ל-352 יארדים בעודו מוקף בקריאות בוז של האוהדים בגלל סירובו לשחק עבורם לפני הדראפט. שבוע לאחר מכן הוא קבע שיא אישי כשזרק 4 טאצ'דאונים נגד הראמס. במשחק השישי של העונה, מאנינג הוביל את קבוצתו לניצחון קאמבק נגד הדנוור ברונקוס. העונה הסתיימה באכזבה לאחר שהג'איינטס הושפלו בסבב הראשון בפלייאוף כשהפסידו 0–23 במשחק נגד הקרוליינה פנת'רס – משחק בו מאנינג זרק 3 חטיפות. הוא סיים את העונה במקום חמישי ביארדים עם 3,762 ומקום רביעי בטאצ'דאונים עם 24. עם זאת, מאנינג זרק 17 חטיפות, מקום שני הכי גרוע בליגה יחד עם שני קוורטרבקים נוספים.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית > עונת 2006

משחקם הראשון של הג'איינטס היה נגד האינדיאנפוליס קולטס בהנהגת פייטון מאנינג. הציפייה לקרב בין האחים יצרה מהומה תקשורתית וסערה בקרב האוהדים. המשחק עמד בציפיות ומאנינג שיחק היטב, אך לא הצליח להוביל את קבוצתו לניצחון והג'איינטס הפסידו הפסד צמוד של 26-21. במשחק השני נגד הפילדלפיה איגלס, מאנינג הוביל את הג'איינטס לניצחון 24–30 לאחר פיגור של 17 נקודות ברבע הרביעי, בעודו מוסר ל-371 יארדים ו-3 טאצ'דאונים. הג'איינטס התאוששו מהפסד של 30–42 לסיאטל סיהוקס במשחקם השלישי וניצחו בחמישה משחקים ברצף. לאחר ההתחלה הטובה לעונה, הג'איינטס הפסידו 6 מתוך 8 המשחקים האחרונים וסיימו עם מאזן של 8-8, תוך שהם מתגנבים לפלייאוף. הג'איינטס הפסידו שוב בסבב הראשון של הפלייאוף, הפעם לפילדלפיה איגלס.
בדומה ל-2005, מאנינג התקשה לשמור על עקביות במשך העונה, ולצד מספר הופעות מצוינות, כשל במשחקים אחרים.
עם סיום העונה, טיקי בארבר, הרנינג בק הראשי של הג'איינטס וכוכב בשיא הקריירה שלו, הכעיס רבים כשהודיע שהוא עומד לפרוש מהמשחק למרות עונה מוצלחת בה צבר 1,662 יארדים.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית > עונת 2007

הציפיות מהג'איינטס לא היו גבוהות בפתיחת עונת 2007. אוהדים ואנשי תקשורת רבים קראו לשחרר את מאנינג ולפטר את טום קופלין. לא עזרה החלטתו הפתאומית של ברבר לעזוב את הקבוצה והעובדה שמייקל סטרייהן, הכוכב הגדול של ההגנה והמנהיג הבלתי מעורער של הקבוצה, לא היה בטוח אם ברצונו לשחק. האש התלקחה כשטיקי ברבר תקף את יכולות ההנהגה של מאנינג בראיון וטען שנאומיו של מאנינג לפני משחק הם כמעט קומיים. מאנינג הפתיע רבים כשבחר להגיב על הצהרותיו של ברבר על ידי כך שתקף בחזרה את יכולות ההנהגה שלו.
הספקות המשיכו לרדוף את הג'איינטס כשהפסידו בשני המשחקים הראשונים של העונה במהלכם ההגנה אפשרה ליריבות לצבור 80 נקודות. עם זאת, מאנינג הרשים רבים כשהמשיך לשחק למרות פציעה בכתף שספג במשחק הראשון נגד הדאלאס קאובויס. לאחר ההתחלה הכושלת, העונה התהפכה כשהג'איינטס ניצחו בשישה משחקים ברצף. הג'איינטס נכנסו לשבוע מנוחה (Bye week) עם מאזן מבטיח של 2–6, אך סיימו את העונה באופן בלתי מאוזן כשהפסידו 4 מתוך שמונת המשחקים הנותרים. במשחק ה-11, מאנינג זרק 4 חטיפות בהפסד נגד המינסוטה וייקינגס ושלושה מהם הוחזרו לטאצ'דאונים. במשחק האחרון נגד הניו אינגלנד פטריוטס, שלא הפסידו אף משחק עד לנקודה זו, קופלין החליט לשחק את הסטארטרים אף על פי שהג'איינטס כבר הבטיחו לעצמם מקום בפלייאוף. אף על פי שהפסידו, הג'איינטס יצאו מהמשחק עם ביטחון עצמי מרומם כיוון שהפסידו בהפרש קטן של שלוש נקודות לקבוצה שנחשבה בעיני רבים לטובה בהיסטוריה. לצד זה, למאנינג היה משחק מצוין בו זרק 4 טאצ'דאונים.
מאנינג סיים את העונה הרגילה מקום ראשון בליגה עם 20 חטיפות בעונה לא מאוזנת בה שוב התקשה לשמור על עקביות.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית > עונת 2007 > הפלייאוף

במשחקם הראשון בפלייאוף, מאנינג הוביל את הג'איינטס לניצחון של 14–24 נגד הטמפה ביי בקאנירס. מאנינג השלים כ-74% ממסירותיו עם שני טאצ'דאונים, וחשוב מכך, לא זרק אף חטיפה. הג'איינטס ניצחו שוב במשחק הבא נגד הדאלאס קאוובויס שהיו פייבוריטים גדולים לנצח. המשחק הוכרע כשטוני רומו, הקוורטרבק של הקאובויס, זרק חטיפה ברגע האחרון ובכך הג'איינטס ניצחו 17–21. במשחק זה, מאנינג שוב זרק 2 טאצ'דאונים לעומת 0 חטיפות.
בחצי הגמר, הג'איינטס שיחקו נגד הגרין ביי פאקרס בהנהגת הקוורטרבק המפורסם, ברט פארב. הג'איינטס שוב היו האנדרדוגס במשחק בו ירד שלג עז שלדעת רבים העניק יתרון לפאקרס כיוון שהיו רגילים לשחק בתנאים אלה. למרות תנאי מזג האוויר הלא נוחים, מאנינג זרק את הכדור 40 פעם ושוב לא נחטף. הג'איינטס ניצחו באובר-טיים לאחר שקורי וובסטר השיג חטיפה נגד ברט פארב, ולורנס טיינס בעט את הבעיטה המנצחת לאחר שפיספס שתיים מוקדם יותר במשחק.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית > עונת 2007 > סופרבול XLII

הניו אינגלנד פטריוטס בהנהגת טום בריידי וביל בליצ'יק חיכו לג'איינטס בקצה השני של סופרבול XLII. הג'איינטס, בדומה למשחקים הקודמים, הגיעו למשחק כאנדרדוגס. המשחק היה שונה מהמשחק האחרון של העונה בכך שההגנה הייתה דומיננטית בהרבה מההתקפה בשתי הקבוצות. ההגנה של הג'איינטס השיגה 4 סאקס על טום בריידי והגבילה אותו לטאצ'דאון אחד לאחר ששבר את השיא של הליגה עם 50 בעונה הרגילה. הקבוצות נכנסו לרבע הרביעי כשהפטריוטס מובילים 3–7. בתחילת הרבע הרביעי, מאנינג הוביל את הג'איינטס ליתרון 7–10 במסירת טאצ'דאון לדייוויד טיירי. מאוחר יותר ברבע, טום בריידי החזיר את קבוצתו ליתרון 10–14 על ידי כך שזרק מסירת טאצ'דאון לרנדי מוס והותיר 2:42 דקות למשחק.
הג'איינטס היו חייבים להשיג טאצ'דאון על מנת לנצח במשחק, ומאנינג הצליח לקדם את הג'איינטס 27 יארדים לפני שנעמדו מול דאון שלישי והיו מוכרחים להשיג חמישה יארדים על מנת לשמור על סיכויים לנצח. המצב היה נראה עגום כשמאנינג הוקף בשחקני פטריוטס עם הכדור בידו, אך ניצל כשמאנינג הצליח להתחמק מהם באופן ניסי ושיגר את הכדור לדייוויד טיירי שביצע תפיסה מרשימה בעזרת קסדתו. המהלך נרשם כאחד המהלכים הגדולים בהיסטוריה של הסופרבול. מאנינג הוביל את הג'איינטס ליתרון 14–17 במסירת טאצ'דאון לפלקסיקו בוריס עם 33:35 דקות נותרות במשחק. הפטריוטס לא עשו דבר עם הזמן שנותר ובכך הג'איינטס ניצחו. במשחק זה, מאנינג זכה בתואר ה-MVP ומחק ספקות של רבים בנוגע להתאמתו לליגה.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית > עונת 2008

ב-2008 הג'איינטס ניצחו 10 מתוך 11 המשחקים הראשונים של העונה, ולמרות הפסד מפתיע לקליבלנד בראונס במשחק החמישי, היו מהפייבוריטים להגיע לסופרבול. משחקו החזק של מאנינג, שזכה בתואר שחקן ה-NFC של החודש לחודש נובמבר, היה גורם מרכזי לכך. ב-28 בנובמבר, פלאקסיקו בוריס, הרסיבר שתפס את הטאצ'דאון המנצח בסופרבול XLII, ירה לעצמו בשוגג ברגל והושעה משארית המשחקים של העונה. התקרית השפיעה קשות על הקבוצה שהפסידה שלושה מתוך ארבעת המשחקים האחרונים של העונה. הג'איינטס סיימו את העונה במאזן מצוין של 4–12, מספיק כדי לשמר את הדירוג הראשון ב-NFC. כמו כן, מאנינג השלים את העונה הסטטיסטית המוצלחת ביותר שלו עד אותה נקודה ומסר ל-21 טאצ'דאונים לעומת רק 10 חטיפות ונבחר לשחק בפרו-בול. אף על פי כן, הג'איינטס הפסידו שוב לאיגלס במשחקם הראשון בפלייאוף והעונה הסתיימה באכזבה.