ממשלת פלנסבורג
הממשלה עד לכניעת גרמניה הנאצית

ב-30 באפריל 1945 הודיע מרטין בורמן שהיה עם היטלר בבונקר, במכתב לדניץ ששהה אז במטהו בפלן שבשלזוויג-הולשטיין, שהיטלר מינה אותו ליורשו לאחר שימות. למחרת, ב-1 במאי 1945, הודיעו בורמן וגבלס לדניץ, שהיטלר התאבד ושהוא מונה לנשיא. גבלס ששהה עם אשתו מגדה וששת ילדיו בבונקר, בחר שלא להיות קנצלר, ולאחר שרצחו את ילדיהם, התאבדו הוא ואשתו באותו יום. דניץ דווח גם על כך וקיבל את הוראות היטלר לגבי הרכב ממשלתו.
מכיוון שברלין נכבשה על ידי הצבא האדום ב-2 במאי 1945, החליט דניץ לכנס את ממשלתו בפלנסבורג והעביר לשם את מטהו. הוא ביקש לשאת ולתת עם בעלות הברית על כניעה, ולכן בחר שלא למנות את ארתור זייס-אינקווארט לשר החוץ, מתוך רצון שלא לכלול את ראשי המשטר הנאצי בממשלתו. דניץ ביקש מלוץ שוורין פון קרוזיק, שהיה שר האוצר בממשלת היטלר, לכהן כקנצלר גרמניה, אך הלה סירב והסכים רק להתמנות לראש השרים בממשלה. גם את שאר שריו הוא ירש מהממשלה שכיהנה לפני התאבדותו של היטלר.
ב-4 במאי 1945, בשעה 18:30, חתם מפקד הצי הגרמני החדש, הנס-גאורג פון פרידבורג, מטעם גנרל פלדמרשל וילהלם קייטל, על כניעה ללא תנאי של הכוחות הגרמניים בהולנד, בצפון-מערב גרמניה ובדנמרק, החל ממחרת ה־5 במאי בשעה 08:00 (לפי שעון הקיץ הבריטי), הטקס נערך במפקדתו של הפילדמרשל הבריטי ברנרד לו מונטגומרי בצפון-מערב גרמניה. כניעה דומה התקיימה למחרת, 5 במאי, בדרום גרמניה.
באותו יום, 5 במאי 1945, התכנסה הממשלה לראשונה, חברי הממשלה היו:
קרל דניץ, נשיא גרמניה
לוץ שוורין פון קרוזיק, ראש השרים, שר החוץ ושר האוצר
היינריך הימלר, שר הפנים
אלפרד רוזנברג
וילהלם שטוקרט, שר התרבות ושר הפנים לאחר הדחתו של הימלר
אלברט שפר, שר התעשייה
הרברט בק (אנ'), שר המזון
פרנץ זלטה, שר העבודה
יוליוס דורפמולר (אנ'), שר התחבורה והתקשורת
יום למחרת, ב-6 במאי 1945, פיטר דניץ את היינריך הימלר ואלפרד רוזנברג, שהיו מראשי המשטר הנאצי, כפי הנראה בניסיון לקבל לגיטימציה מבעלות הברית.
הפעולות הראשונות של הממשלה היו לדאוג לכך שחיילי הורמאכט יסורו למשמעתה, ושחיילים רבים ככל האפשר ייכנעו לארצות הברית ולבריטניה ולא לברית המועצות. לצורך כך ניהלה הממשלה ניסיונות הידברות עם בעלות הברית על כניעה, אף על פי שהיה ברור שהן לא יוותרו על כניעה ללא תנאי, כדי להרוויח זמן שיאפשר לחיילים לנוע מערבה. לטענת לוץ שוורין פון קרוזיק, הממשלה הוציאה הוראות שלא להפעיל את תוכנית וורוולף לביצוע פעולות גרילה לאחר כניעת גרמניה. כמו כן הוציאה הממשלה הוראות שלא להפעיל את "צו נרון", מדיניות האדמה החרוכה של היטלר, להרס מתקני התעשייה והתחבורה בכל האזורים העומדים ליפול בידי כוחות בעלות הברית.
באותו יום, 6 במאי, שלח דניץ את גנרל-אוברסט אלפרד יודל, מראשי הוורמאכט לריימס שבצפון מזרח צרפת, ונתן לו את הסמכות הבלעדית לחתום על כניעה לגנרל האמריקאי דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה, יודל ניסה ללא הצלחה להגיע עם האמריקאים להסכם נפרד, או לפחות להרוויח זמן שבו כמה שיותר חיילים גרמניים ייכנעו לאמריקנים או לבריטים ולא לסובייטים. אך אייזנהאואר סירב, וההישג היחיד היה דחיית כניסת הכניעה לתוקף בכמעט שתי יממות, דבר שאיפשר מעבר לעוד חיילים ואזרחים מהחזית המזרחית, כדי להיכנע בחזית המערבית.
ב־7 במאי 1945, בשעה 02:41 לפנות בוקר. חתמו יודל ופון פרידבורג על הסכמת הכוחות הגרמנים לכניעה ללא תנאי למפקדה העליונה של כוחות בעלות הברית ולפיקוד הסובייטי העליון, החל מה-8 במאי בשעה 23:01 (לפי זמן מרכז אירופה). מטעם בעלות הברית חתם ראש המטה של אייזנהאואר, וולטר באדל סמית, נציג ברית המועצות גנרל איוון סוסלופרוב, ונציג צרפת גנרל פרנסואה סבז. אחרי החתימה הכריז יודל: "עם חתימת הסכם זה, העם הגרמני וכוחותיו המזוינים נתונים בידי המנצחים - לשבט או לחסד." ב-3:00 אחר הצהריים, הודיע פון קרוזיק על הכניעה ברדיו פלנסבורג.
לאחר חתימת ההסכם, הסובייטים שחששו שהגרמנים יצליחו להפסיק את הלחימה רק בחזית המערבית, לא היו מרוצים מנוסח ההסכם, ומכך שנחתם במפקדה של אייזנהאואר, ודרשו חתימה נוספת על נוסח מתוקן בברלין. וב-8 במאי 1945, מעט לפני חצות, נחתם כתב כניעה שני, בקרלסהורסט שבברלין, הכבושה על ידי הצבא האדום. מהצד הגרמני כתב הכניעה נחתם על ידי קייטל, פון פריידבורג, וגנרל הנס-יורגן שטומפף כנציג הלופטוואפה. בשם בעלות הברית חתמו המרשל האווירי הבריטי ארתור טדר, הגנרל האמריקאי קרל ספאץ והגנרל הצרפתי ז'אן דה לאטר דה טסיני. בשם הפיקוד הסובייטי חתמו מרשל גאורגי ז'וקוב וגנרל וסילי סוקולובסקי.