הצהרתו של רנדולף קרטר
עלילה

הסיפור נפתח כעדות מפיו של רנדולף קרטר, אשר נעצר בידי המשטרה לאחר שנמצא משוטט לבדו באדמת ביצה בשעת בוקר מוקדמת כשהוא אחוז טירוף ואינו מגיב לסביבתו. חוקריו מתשאלים אותו לפשר גורלו של חברו הטוב, הארלי וארן, שבחברתו נראה צועד לכיוון בית הקברות המקומי בליל אמש כשבידיהם עששיות חשמליות ואתי חפירה, אולם קרטר טוען להגנתו שזוועות שטבען אינו ידוע הפילו ענן שחור על מחשבתו, ומציע לשחזר את האירועים היחידים שהוא עדיין זוכר.
לדבריו, וארן והוא הכירו איש את רעהו זמן-מה לפני כן, וחברותם סבבה את עניינם המשותף בתורת הנסתר והעל-טבעי. וארן נטה לשקוע לעיתים תכופות בלימודיו המשונים, והחזיק בבעלותו אוסף נרחב של ספרים נדירים אודות נושאים אסורים שנשכחו זה מכבר, בהם נטה קרטר לקרוא ולעיין, לפחות באלו שנכתבו בשפות בהן שלט. רבים מהם נכתבו בערבית, אולם כרך מסוים אותו נשא וארן בכיסיו באותו הלילה בו הגיעו שניהם לבית הקברות נכתב בתווים זרים בהם לא נתקל קרטר מעולם, וכאשר שאל לפשרו סירב חברו להרחיב אודותיו, למעט שנשלח אליו מהודו כחודש לפני כן.
קרטר טוען כי לא ידע דבר אודות מטרה ברורה או תכלית כלשהי שלשמן הגיעו לבית הקברות העתיק תחת מעטה החשכה, למעט שהדבר היה קשור לספר האסור אותו הביא וארן עמו, ולתיאוריה שהגה כי גופות מסוימות אינן נרקבות לעולם, אלא נותרות שלמות בארונות המתים שלהן במשך אלפי שנים.
כך הגיעו השניים אל חלקת הקבורה זמן-מה לאחר חצות, באישון לילה ותחת אורו הלבן של הירח החצוי, וגילו כי המצבות העתיקות והמתפוררות היו מכוסות בדשא וטחב שהצטברו מסביבן במשך שנים רבות. לאור העששיות החשמליות שהביאו עמם החלו השניים לנקש ולנקות את השטח מעשביה, עד שלבסוף עלה בידיהם לחשוף שלושה לוחות אבן גדולים שסתמו כגולל את מאורות הקבורה שנחפרו תחתיהם. וארן מיהר להשתמש באת החפירה בתור לום כדי להרים את אחד מהם, מתחתיו נחשף בור שחור משחור שמתוכו נפלטו אדי מיאזמה חריפים. אור העששיות חשף לעיניהם גרם מדרגות צר אשר הוביל מטה וקירות לחים עליהן התגבשו נוזלים ריריים כלשהם.
בנקודה זו פונה וארן אל קרטר ומשוחח עמו ארוכות, מפציר בו שלא לבוא בעקבותיו אל תוך בטן האדמה, ”אני מתנצל על כך שעליי לבקש ממך להישאר כאן, אבל יהיה זה פשע של ממש מצידי לאפשר לאדם עם מזג רגיש כמו שלך לרדת לשם. אינך יכול לדמיין, אפילו מתוך מה שקראת ומה שסיפרתי לך, אילו דברים אצטרך לראות ולעשות שם למטה”. הוא מבטיח, עם זאת, לעדכן אותו בכל המתרחש, בעזרת חוט טלפון ארוך אותו הביא עמו.
השניים פורסים את החוט ולוחצים ידיים בפעם האחרונה, בטרם מתיישב קרטר לצדה של אחת המצבות וצופה בחברו יורד אל תוך הבור החשוך. אור העששית שלו דועך כמעט מיד, ככל הנראה בשל פנייה חדה בגרם המדרגות הצר. בדממה הארוכה שנותרה לאחר עזיבתו נתקף קרטר בחרדות ומתחיל לדמיין כי הצללים האורבים בחשכה נעים במעין טקס משונה מסביבו, כאשר לפתע נשמע קול מתוך הטלפון, ”אלוהים! אם רק יכולת לראות את מה שאני רואה עכשיו!”. קרטר הנדהם אינו מצליח להגיב אולם קולו של וארן ממשיך להישמע מבעד לשפופרת, ”קרטר, זה נורא, מפלצתי, לא ייאמן!”. הלה מרים לבסוף את הטלפון ושואל בהתרגשות לפשר הדבר, אולם לחישותיו של חברו הופכות במהרה לצרחות אימים, ”קרטר, למען השם, תכסה את הבור עם לוח האבן ותלך מכאן אם אתה עדיין יכול! מהר!”. לבסוף נהפכות הפצרותיו הצעקניות לכדי בכי שמסתיים במילים, ”לעזאזל עם הדברים הארורים האלו, לגיונות, אלוהים! תסתלק מכאן! תסתלק מכאן! תסתלק מכאן!'”.
קרטר המשותק מרים את השפופרת פעם נוספת על מנת לשאול בפחד תהומי לשלומו של וארן, אולם אינו מקבל כל מענה. רק לאחר כמה שניות נשמע רעש התקתוק של השפופרת מצדו השני של הטלפון, כאשר לפתע פורץ מתוכו קול חלקלק, מרוחק ולא אנושי, אשר מפלח את אוויר הלילה בזמן שקרטר צופה בבעתה בצללים המתגבשים לנגד עיניו לדמויות מחרידות הרוקדות תחת אור הירח, ”חתיכת טיפש, וארן מת!”.
”אולם לגבי כל מה שקרה לאחר מכן, והסיבה שבגינה מצאו אותי למחרת בבוקר מסתובב בביצה כאחוז טירוף, אני מוכרח להתעקש כי אינני יודע דבר למעט מה שסיפרתי לכם שוב ושוב”
”תפסנו באתי החפירה ללא עיכובים נוספים והתחלנו במלאכת הפינוי של העשביה, הצמחים והאדמה מלוחות הקבורה השטוחים והעתיקים”
”שמעתי את הקול שבקע מתוך מעמקי התהומות של אותו אולם קבורה ארור בזמן שצפיתי בצללים מבעיתים וחסרי צורה רוקדים מתחת לירח החיוור והמקולל”