stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת הזונדרבונד

מלחמת הזונדרבונד (בגרמנית: Sonderbundskrieg, בצרפתית: Guerre du Sonderbund, באיטלקית: Guerra del Sonderbund) של נובמבר 1847 הייתה מלחמת אזרחים בשווייץ, אז עדיין קונפדרציה רופפת יחסית של קנטונים. המלחמה פרצה לאחר ששבעה קנטונים קתולים הקימו את ה"זונדרבונד" ("ברית נפרדת") ב-1845 כדי להגן על האינטרסים שלהם מפני ריכוזיות של כוח. המלחמה הסתיימה עם תבוסת הזונדרבונד. זה הביא להופעתה של שווייץ כמדינה פדרלית, וסיימה את תקופת ה"שיקום וההתחדשות" הפוליטית בשווייץ.
הזונדרבונד כלל את הקנטונים לוצרן, פריבור, ואלה, אורי, שוויץ, אונטרוואלדן וצוג, כולם קתוליים ברובם ונשלטו על ידי ממשלים שמרניים. הקנטונים טיצ'ינו וסולתורן, גם הם קתולים ברובם אך נשלטו על ידי ממשלים ליברליים, ולא הצטרפו לברית.
אחרי שהטאגזאצונג (דיאט פדרלי) הכריז שהזונדרבונד אינו חוקתי (אוקטובר 1847) והורה על פירוקו בכוח, הגנרל גיום אנרי דופור הוביל את הצבא הפדרלי של 100,000 והביס את כוחות הזונדרבונד בפיקודו של יוהאן אולריך פון סאליס-סוגליו במערכה שנמשכה שבועות ספורים בלבד, מה-3 בנובמבר עד ה-29 בנובמבר, ונהרגו בה כ-100 לוחמים. דופור הורה לחייליו לטפל בפצועים, תוך ציפייה להקמת הצלב האדום בו השתתף כעבור כמה שנים. קרבות גדולים התרחשו בפריבור, גלטוויל (12 בנובמבר), לונרן, לוצרן, ולבסוף בגיסיקון (23 בנובמבר), מאיירסקפל ושופהיים, ולאחר מכן לוצרן נכנעה ב-24 בנובמבר. שאר אנשי הזונדרבונד נכנעו ללא התנגדות מזוינת בשבועות שלאחר מכן.
רקע

המפלגה הדמוקרטית החופשית של שווייץ הרדיקלית (בגרמנית: Freisinnig-Demokratische Partei, בצרפתית: Parti radical-démocratique), שהורכבה בעיקר מבורגנים עירוניים ומבורגרים והייתה חזקה בקנטונים הפרוטסטנטיים ברובם, השיגה את הרוב בדיאט הפדרלי (טאגזאצונג) בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19. היא הציעה חוקה חדשה לקונפדרציה השווייצרית שתמשוך את מספר הקנטונים למערכת יחסים קרובה יותר. ב-1843, פטריקים של העיר השמרנים או ה-Ur-Swiss מהקנטונים הקתולים ברובם התנגדו לחוקה החדשה. קנטונים אלה התחברו והקימו את הזונדרבונד ב-1845. בנוסף לריכוזיות של ממשלת שווייץ, החוקה החדשה המוצעת כללה גם הגנות על סחר וצעדי רפורמה פרוגרסיביים אחרים.
ברית זונדרבונד נחתמה לאחר שהדיאט הפדרלי, באישור רוב הקנטונים, נקטה צעדים נגד הכנסייה הקתולית, כגון סגירת מנזרים בארגאו ב-1841, ותפיסת רכושם. כאשר לוצרן, כנקמה, הזכירה את הישועים לעמוד בראש החינוך שלה באותה שנה, פלשו קבוצות של רדיקלים חמושים (פריישרלר) לקנטון. זה גרם למרד, בעיקר בגלל שהקנטונים הכפריים היו מעוז האולטרה-מונטניזם.
הרוב הליברלי בטאגזאצונג הצביע בעד פיזור הזונדרבונד ב-21 באוקטובר 1847; היא ראתה את הזונדרבונד כהפרה של סעיף 6 של האמנה הפדרלית משנת 1815, שאסר במפורש על בריתות נפרדות כאלה. צבא הקונפדרציה הוקם נגד חברי הזונדרבונד. הצבא הורכב מחיילים מכל שאר הקנטונים פרט ל-נשאטל ואפנצל אינר-רודן (שנותרו נייטרליים).
לפי חוזה וינה משנת 1815, המעצמות הגדולות הבטיחו את החוקה השווייצרית החדשה והייתה להן זכות להתערב אם כולן הסכימו שזה הכרחי. בשלב זה, אוסטריה וצרפת היו מעצמות קתוליות שמרניות ורצו לעזור לשמרנים השווייצרים. אוסטריה אמנם סיפקה קצת כסף ותחמושת, אבל התקוטטה עם צרפת מה בדיוק לעשות. כאשר הם הסכימו לבסוף, לורד פלמרסטון, ראש ממשלת בריטניה, הטיל וטו על כל התערבות, כי הוא העדיף את המטרה הליברלית ורצה לגרש את הישועים. לא הייתה התערבות חוץ משמעותית.
המלחמה > הכנות למלחמה > כוחות זונדרבונד

שאלת הפיקוד נותרה מעורפלת זמן רב עם הזונדרבונד. האיש החזק של הקואליציה, קונסטנטין זיגוורט-מילר מלוצרן, שקל לראשונה למנות זר (הוזכרו דזידרי צ'לאפובסקי מפולין או פרידריך פון שוורצנברג מאוסטריה), אך מועצת בעלות הברית התעקשה על מפקד שווייצרי. הגנרל לודוויג פון זוננברג וקולונל פיליפ דה מיילרדוז מפריבור נשקלו, אך בסופו של דבר המועצה בחרה בגיום דה קלברמאטן מואלה. לאחר שקלברמאטן דחה את המינוי (לימים יפקד על חיילי ואלה), נבחר קולונל יוהאן-אולריך דה סאליס-סוגליו מגריסון והושבע לתפקיד המפקד העליון ב-15 בינואר 1847. הוא מינה את פרנץ פון אלגר לרמטכ"ל. למרות שהיה פרוטסטנטי בעצמו, סאליס-סוגליו היה שמרן מושבע ומתנגד לרדיקלים הליברליים ששלטו כעת ב"קונפדרציה האחורית".
קנטוני הזונדרבונד, למעט לוצרן ופריבור, ביקשו וקיבלו את הסכמת האסיפות העממיות שלהם (Landgemeinden) לגיוס כללי. הצבעות אלו התרחשו ב-26 בספטמבר (שוויץ), ב-3 באוקטובר (אורי וצוג) וב-10 באוקטובר (נידוולדן, אובוולדן וואלה). גיוס הכוחות החל ב-16 באוקטובר והסתיים ב-19 באוקטובר.
כמו כן באוקטובר, נבנו כמה ביצורים על שטח הזונדרבונד, בעיקר בוואלה, שם כוחותיו של קלברמאטן נאספו עד סוף אוקטובר בין סן-מוריס לסן-גינגולף, עם נוף לפלישה לשאבלה של וו.
המלחמה > הכנות למלחמה > הצבא הפדרלי

ב-21 באוקטובר 1847 בחר הדיאט הפדרלי את הגנרל גיום אנרי דופור מז'נבה למפקד העליון של הצבא הפדרלי, למרות חוסר רצונו ומאמצי ממשלת ברן למנות את אולריך אוקסנביין לתפקיד זה. במכתב הקבלה שלו לדיאט מיום 22 באוקטובר, הדגיש דופור כי הוא "יעשה הכל על מנת להקל על הרעות הבלתי נמנעות של המלחמה".
ב-24 באוקטובר, מיד לפני שבועת התפקיד, ביקש דופור הסברים בנוגע לפקודותיו (אשר נכתבו בגרמנית), ולאחר הערה לא פוליטית של נציג וו, ז'ול איטל, הוא דחה את התפקיד ועזב את ישיבת הדיאט. נדרשו שני מושבים בדלתיים סגורות, ומשלחת של נציגי ז'נבה, כדי לשכנע את דופור לשקול מחדש ולהישבע ב-25 באוקטובר.
לאחר פרסום כרוז ב-26 באוקטובר, מינה דופור כמפקדי דיוויזיה: פטר לודוויג פון דונאץ (גריסון), יוהנס בורקהרדט ואדוארד ציגלר (ציריך) מקרב השמרנים ולואי רילייה דה קונסטנט (וו), דומיניק גמיר, ג'אקומו לויני (טיצ'ינו) ואוכסנביין (ברן) מקרב הרדיקלים. ב-30 באוקטובר הורה הדיאט על גיוס כללי של הצבא וב-4 בנובמבר על ביצוע צבאי של הצו לפירוק הזונדרבונד.
המלחמה > הכנות למלחמה > נייטרליים

הקנטונים נשאטל ואפנצל אינר-רודן, ששניהם היו בעלי מיעוט קתולי חזק, הכריזו רשמית על נייטרליות שלהם בסכסוך וסירבו לספק חיילים לקונפדרציה.
וו, במיוחד, חשדה בנסיכות נשאטל בכך שהיא תמכה בחשאי בזונדרבונד. מספר תקריות התרחשו, בעיקר לכידת ספינת קיטור אגם של נשאטל על ידי חיילים מ-וו. ב-29 באוקטובר, ביקש קולונל רילט-קונסטנט את רשותו של דופור לצעוד בנשאטל. הגנרל סירב, ובמקום זאת ביקש מרילט-קונסטנט לגבות חיילים נוספים על מנת לפצות על עריקתה של נשאטל. כאשר הדיאט הפדרלי ב-30 באוקטובר ביקש רשמית מנשאטל לספק את קבוצת החיילים שלה, הנסיכות סירבה. פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, כנסיך נשאטל, יישב בסופו של דבר את הנושא על ידי הכרזת הנסיכות "נייטרליות ובלתי מופרות" במהלך הלחימה.
קנטון בזל-שטאדט התנגד לבקשות הדיאט לזמן מה, אך בסופו של דבר סיפק את קבוצת החיילים שלו עד ה-6 בנובמבר, יומיים לאחר פתיחת הלחימה.
המלחמה > פעולות זונדרבונד בטיצ'ינו ובארגאו

הפעולות הראשונות נעשו על ידי הזונדרבונד. כוחות מאורי תפסו את מעבר סנקט גוטהארד הבלתי מוגן בתחילת נובמבר. בכך הם הצליחו לשמור על הקשר בין מרכז שווייץ לואלה פתוח דרך מעבר פורקה. אבל בניגוד להכרזות הניצחון בעיתוני הזונדרבונד, הפעולה לא הצליחה לנתק ביעילות את הכוחות הפדרליים תחת לוביני בטיצ'ינו מאלה שבגריסון תחת אדוארד דה סאליס-סוגליו (אחיו של המפקד המורד), מכיוון שמעבר סן ברנרדינו נותר פתוח לקונפדרציה. מקרי המוות הראשונים של המלחמה התרחשו ב-4 בנובמבר, כאשר קצין וחייל מאורי נהרגו על ידי הכוחות מטיצ'ינו.
ב-7 בנובמבר, כוחות זונדרבונד בפיקודו הישיר של יוהאן-אולריך דה סאליס-סוגליו ופון אלגר התכוננו לפתוח במתקפה שנייה על אזור פרייאם של ארגאו. לאחר שהרסו גשר מעל נהר רויס, הם נכנסו לארגאו ב-12 בנובמבר על מנת לפצל את הכוחות הפדרליים לשני חצאים ולהקל על פריבור, שהייתה מוקפת בשטחי הקונפדרציה. אבל לאחר התקדמות קלה, הם נעצרו על ידי ציגלר ונסוגו עם אבדות לתוך קנטון לוצרן.
המלחמה > מערכת פריבור

ב-9 בנובמבר פתח דופור במתקפה ראשונה נגד פריבור, בהתאם לתוכניתו הכללית. דופור בחר בפריבור כמטרה ראשונה בין השאר משום שהייתה מבודדת גאוגרפית משאר הקנטונים המורדים ובחלקו משום שהייתה קרובה לברן. הגורם הקודם הקל על העימות מאשר עם שאר חברי הזונדרבונד; זה האחרון פירושו שהוא מהווה איום על הדיאט הפדרלי אם לא תנוטרל מיד. יתרה מכך, לכידתה של פריבור תאפשר לדופור לרכז את כוחותיו במרכז הארץ.
עד 10 ו-11 בנובמבר, כוחות פדרליים כבשו את העיר אסטווייר-לה-לאק, את המובלעות של פריבור בקנטון וו ואת רוב מחוז מורטן ללא התנגדות. הכוחות הפריבורגיים בפיקודו של קולונל פיליפ דה מיילרדוז נסוגו כדי להגן על הבירה.
המלחמה > מערכת פריבור > המצור והכניעה של פריבור

המפקד הפריבורגי הוטעה לחזות תקיפה מכיוון ברן על ידי התקדמות דיוויזיית עתודה של ברן, שקיבלה הוראה להתיימר לתקוף ברעש מרבי. בינתיים הביא דופור סוללה של 60 תותחים, שבעזרתה התכוון להפיל את הביצורים של העיר פריבור.
בבוקר ה-13 בנובמבר, כשההסתערות הייתה מוכנה להתחיל, שלח דופור לוטננט מוו לפריבור תחת דגל של שביתת נשק. הודעת השליח חשפה בפני ממשלת פריבור את כוחותיו ותוכנית ההתקפה של דופור, וקראה להם להיכנע כדי למנוע קרב רצחני. מפקדי פריבור הנצורה ביקשו שביתת נשק לאותו היום, שדופור קיבל. אבל בגלל פקודות שגויות, חיילי וו מול החבל של ברטיני פתחו במתקפה נגד המבצר לאחר חילופי ארטילריה קצרים. הם נהדפו עם שמונה הרוגים וכחמישים פצועים; גם כמה מגינים נהרגו או נפצעו.
אף על פי כן, בבוקר ה-14 בנובמבר הביאו שני צירי מועצת הממשל של פריבור לדופור את החדשות על כניעת הקנטון, שעליה הוחלט ברוב קולות. בעוד הקונפדרציה השווייצרית שמחה על החדשות, הכניעה הייתה אכזבה מרה לכוחות פריבור. האשמות רבות בבגידה הועלו, בעיקר נגד המפקד, קולונל דה מיילרדוז, שנאלץ לברוח לגלות לנשאטל. למרות שבסופו של דבר הוכח שהכניעה הייתה החלטה של הממשלה האזרחית שבגינה אפילו לא התייעצו עם דה מיילרדוז, הוא נשאר מבוזה.
המלחמה > מערכת פריבור > תוצאות מערכת פריבור

בערב ה-14 בנובמבר החליטה ממשלת ואלה לפתוח במתקפה נגד וו בתגובה לקריאתה של פריבור לעזרה. אבל הידיעה על הכניעה הגיעה די מהר כדי שכוחות ואלה יוכלו להחזיר את החיילים ולהניע אותם לתמרון נגד טיצ'ינו.
פעולת הכניעה שנחתמה על ידי פריבור תהפוך לתבנית עבור שאר קנטוני הזונדרבונד. בהסכם התחייבה פריבור לעזוב את הזונדרבונד, לפרק את חייליה מנשקם ולפרנס את חיילי הכיבוש הפדרליים. ב-15 בנובמבר נבחרה ממשלה חדשה בפריבור בעלת נטייה רדיקלית, אשר כפעולה הראשונה גירשה את מסדר הישועים מהקנטון. יום לאחר מכן, נאלץ מפקד וו, קולונל רילט-קונסטנט, להכריז על מצב מצור כדי למנוע מחיילים פדרליים לבזוז ולשדוד את העיר, בניגוד לפקודות המחמירות של הממונים עליהם.
משני צידי המלחמה, נפילת פריבור זכתה להתייחסות בעיתונות והמנהיגים הפוליטיים. בלוצרן ובוואלה הוקראו בפני הכוחות כרוזים שהבטיחו להם שלנסיגה זו לא תהיה השפעה על הקואליציה. עיתונים קתוליים פקפקו בחדשות על הכניעה או טענו כי כוחות ואלה פתחו במתקפה מנצחת לתוך שאבלה. בצד הפדרלי, אמון הציבור והמורל של הצבא גדלו.
מיד עם כינון הממשלה החדשה, עזב דופור את פריבור למרכז שווייץ עם צבאו. הוא השאיר את זירת המבצעים המערבית לרילט-קונסטנט, אשר הורשה להעביר את מפקדתו לשאבלה, אך נאסר עליו לנקוט כל פעולה חד-צדדית נגד ואלה ללא הוראתו הישירה של דופור. עד ה-15 בנובמבר עברו הכוחות הפדרליים דרך ברן והגיעו לאראו בערב ה-16 בנובמבר.
בבוקר ה-17 בנובמבר התקדמו חיילי אורי עם מעט תגבורת מנידוולדן לתוך טיצ'ינו לכיוון איירולו, שנפלה, ולאחר מכן למחרת לכיוון פאידו וב-21 לכיוון ביאסקה, שם עצרו להמתין לתגבורת. אבל הראשונים שזכו לתגבור היו כוחות טיצ'ינו, שקיבלו את תמיכתם של כמה גדודים מהגריסון, שהגיעו ב-22.
המלחמה > מערכת לוצרן > הכנות וכניעתה של צוג

באראו הכין דופור את כוחותיו ואת תוכנית הקרב שלו עד ה-20 בנובמבר. הוא סירב לצייד את כוחותיו ברקטות קונגריב שהוצעו לו על ידי הארסנל המקומי, וכתב כי בכוונתו "להימנע ככל האפשר מלהעניק למלחמה זו אופי אלים שלא יכול שלא לפגוע בעניינו". להפתעת שני הצדדים, הפרלמנט של קנטון צוג הצביע בעד כניעה ב-21 בנובמבר ברוב גדול. החיילים הפדרליים שנכנסו לעיר צוג ללא התנגדות ביום שאחרי זכו לשבחים מהאוכלוסייה, וכמה חודשים לאחר מכן תיבחר ממשלה חדשה.
דופור פתח במתקפה העיקרית שלו על פי התוכנית ב-23 בנובמבר: הדיוויזיה הרביעית (ציגלר) והדיוויזיה החמישית (גמור) עקבו אחר עמק ראוס דרומה, כל אחת בצד אחד. הם נתמכו על ידי הדיוויזיה השלישית (פון דונאץ) היורדת לאורך הזוהר עד סורסי, ועל ידי הדיוויזיה השנייה (בורקהרדט), שיצאה מלנגנטל כדי להגיע לרויס מצפון ללוצרן דרך ויליסאו ורוסוויל. ארטילריית העתודה התרכזה בראש הגשר של גיסיקון, אשר קבע את הקרב העיקרי בין הגדה השמאלית של הרויס לאגם צוג, כאשר הכוחות הלוצרנים נלכדו בין חמישה טורים של חיילים שהגיעו מחמישה כיוונים שונים.
המלחמה > מערכת לוצרן > קרב גיסיקון

ליד Gisikon, הצבא הפדרלי בנה כמה גשרי פונטון כדי לחצות את הרויס. בשלב זה, מפקד זונדרבונד, פון סאליס-סוגליו, ריכז את חייליו בגובה, מוסתרים היטב מאחורי עצים ושיחים. לאחר ששתי התקפות פדרליות על עמדת זונדרבונד נהדפו, הוביל קולונל ציגלר באופן אישי את ההתקפה השלישית והמנצחת של הדיוויזיה שלו, שתוארה מאוחר יותר בליטוגרפיה שתהפוך לאחת התמונות הידועות ביותר במלחמה. לאחר שעתיים, הקרב הביא לניצחון פדרלי לאחר שפון סאליס-סוגליו, שנפצע בראשו מפיצוץ מרגמה, הורה לסגת לאביקון.
הקרב על גיסיקון היה הארוך ביותר ועם 37 הרוגים וכ-100 פצועים, העקוב מדם במלחמה. זהו הקרב האחרון בתולדות הצבא השווייצרי. זה היה גם הקרב הראשון בהיסטוריה הצבאית בו הופעלו עגלות ייעודיות לטיפול בפצועים בשדה הקרב. אמבולנסים רתומים לסוסים אלה הופעלו על ידי מתנדבים ואחיות מציריך.
המלחמה > מערכת לוצרן > קרב מאירסקפל

כמו כן, ב-23 בנובמבר, בזמן שהדיוויזיות הפדרליות ה-2 וה-3 המשיכו ללא התנגדות ללוצרן, הדיוויזיה ה-5 לחמה בחיילים משווייץ ליד מאיירסקפל. כוחות הזונדרבונד התנגדו באומץ לזמן מה לפני שנסוגו. הניצחון הפדרלי הזה ניתק את הקשר בין לוצרן לצוג, עוד אחת ממטרותיו של דופור. בדיווח שלו לדיאט מ-23 בנובמבר כתב דופור בסיפוק שכוחותיו של שווייץ נסוגו לצד השני של אגם צוג וכעת הם מנותקים משאר צבא הזונדרבונד.
המלחמה > מערכת לוצרן > כניעת לוצרן

הניצחונות הפדרליים בגיסיקון ובמאיירסקפל הביאו כוחות פדרליים למרחק פגיעה מלוצרן. בערב ה-23 בנובמבר נטשה הנהגת לוצרן והישועים את העיר וברחה לאורי. למחרת בבוקר נכנסו הכוחות הפדרליים המנצחים לעיר ללא התנגדות.
המלחמה > מערכת לוצרן > כניעה של שאר מרכז שווייץ

ב-26 בנובמבר 1847 התפזרה מועצת זונדרבונד ב-Flüelen ללא הצבעה רשמית. בין ה-25 ל-29 בנובמבר עברו כוחות פדרליים בשלווה למרכז שווייץ ולואלה. אונטרוולדן נכנע ב-25 בנובמבר, אחריו שוויץ למחרת ולאחר מכן אורי ב-27 בנובמבר.
סיום המלחמה

החברה האחרונה של הזונדרבונד, ואלה, נכנעה ב-29 בנובמבר והביאה לסיומה של המלחמה. הצבא הפדרלי איבד 78 הרוגים ו-260 פצועים. אבדות הזונדרבונד היו אפילו נמוכים יותר. מחקר מאוחר יותר הגיע ל-60 הרוגים ו-386 פצועים בצד הפדרלי ו-33 הרוגים ו-124 פצועים בקרב הזונדרבונד.
ממשלות הזונדרבונד נאלצו להתפטר ובפריבור, לוצרן ו-ואלה תפסו הליברלים את השלטון. נשאטל ואפנצל אינר-רודן נענשו על כך שלא סיפקו חיילים לצבא הפדרלי. נשאטל שילמה 300,000 פרנק ואפנצל שילמה 15,000 לקרן לתמיכה באלמנות מלחמה ויתומים. בפברואר 1848 נסוגו כל הכוחות הפדרליים מהקנטונים הכבושים.
בשוויץ פורקה הממשלה השמרנית והוקמו ממשלה וחוקה זמניים חדשים. הניסיון הראשון לחוקה, שפיצל את מחוז שווייץ לשניים והרחיק את הבירה הקנטונלית משווייץ, הובס בקושי ב-27 בינואר 1848. החוקה השנייה, שהסירה את הנקודות המוזכרות ואיחדה את המחוזות לשעבר של וולראו ופפיקון במחוז מרץ, אושרה אז על ידי ציבור הבוחרים ב-27 בפברואר 1848. החוקה החדשה של 1848 שינתה רפורמה בממשלת הקנטון. אולי השינוי הגדול ביותר היה בכך שהיא ביטלה את ה-Landsgemeinde, שהייתה בעבר הסמכות העליונה. היא פיצלה את הממשלה לשלוש זרועות, רשות מחוקקת, רשות מבצעת ורשות שופטת ויצרה מבנה תלת-שכבתי של עיריות, מחוזות וקנטונים. היא יצרה ייצוג יחסי ואפשרה לאוכלוסייה להצביע על חוקים ותיקונים חוקתיים.
תוצאות: החוקה הפדרלית השווייצרית משנת 1848

בשנת 1848, חוקה פדרלית שווייצרית חדשה סיימה את העצמאות הכמעט מוחלטת של הקנטונים והפכה את שווייץ למדינה פדרלית. הישועים גורשו משווייץ באופן חוקתי. הוראה מיוחדת זו בוטלה ב-20 במאי 1973, כאשר 54.9% מהאוכלוסייה ו-16.5 קנטונים מתוך 22 הצביעו בעד אישור שינוי החוקה.
מנהיגים צבאיים ופוליטיים

יוהאן אולריך פון סאליס-סוגליו
יוזף פרנץ קרל אמרין
שארל נויהאוס
היינריך טיטו
ז'אן-מארק מוסון
קונסטנטין זיגוורט-מילר
קולונל בורקארדט
ראגט אביס
ברנרד פון מאייר
הערות שוליים

1 2 3 4  זונדרבונד באתר מילון היסטורי של שווייץ (בגרמנית)
1 2 3 4 5  The Cambridge Modern history vol. XI. Cambridge: Cambridge University Press. 1909. p. 251.
↑  Joachim Remak, A very civil war. The Swiss Sonderbund War of 1847 (1993).
↑  Stasi-Lauterburg, Jürg (2011). "200 Jahre Ulrich Ochsenbein". Allgemeine Schweizerische Militärzeitschrift: 34–35 – via E-Periodica.
↑  Ralph Weaver, Three Weeks in November: A Military History of the Swiss Civil War of 1847 (2012).
↑  W. B. Duffield, "The War of the Sonderbund" English Historical Review 10#40 (1895), pp. 675–698 in JSTOR
↑  Paul W. Schroeder, The transformation of European politics, 1763–1848 (Oxford University Press, 1996) pp. 571–72, 793–97.
↑  Roger Bullen, "Guizot and the 'Sonderbund' Crisis, 1846–1848." English Historical Review 86.340 (1971): 497–526. in JSTOR
↑  See Dufour's letter of 19 October to the president of the Diet, cited in Reverdin, Olivier (1997).  Slatkine (ed.). La Guerre du Sonderbund vue par le Général Dufour. Slatkine. pp. 25–26. ISBN 2-05-101578-3.
↑  In Reverdine (1997), op.cit., p. 28
↑  «Dans la séance du 25, M. Dufour a été assermenté et a accepté le commandement tel qu'il lui a été conféré par la Diète», Nouvelliste vaudois. 29 באוקטובר 1847. {{cite book}}:  (עזרה) cited by du Bois, Pierre. La Guerre du Sonderbund. p. 144.
↑  See de Schaller, Henri (1890). Souvenirs d'un officier fribourgeois 1798–1848. Fribourg., cited by du Bois, Pierre. La Guerre du Sonderbund. op. cit.
↑  Cited by O. Reverdin in La Guerre du Sonderbund vue par le Général Dufour, p. 69
↑  Oechsli, Wilhelm (1922). History of Switzerland, 1499-1914. The University Press. pp. 391–395.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553538405171  HDS: 017241  LCCN: sh85131329 
המצב הדתי בשווייץ במאה ה-19

     בעיקר פרוטסטנטים
     בעיקר קתולים
המטה הכללי של הצבא הפדרלי: קורץ, מינשר, אנלוף, בונטמפס, גרוור, מולר, זיגלר, בורקארדט, דופור, ריליאט דה קונסטנט, לוביני, דונאץ, אוכסנביין וגמור.
מדי צבא שווייץ במהלך מלחמת הזונדרבונד
קרב איירולו בטיצ'ינו
הסוללה של רוסט בקרב על גיסיקון
הדיוויזיה השנייה חוצה את נהר האמה לתוך ליטאו.
מיכה ינון

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1942 (בן 82) ט"ו באב ה'תש"ב ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 פעילות בולטת:  יו"ר רשות השידור, ראש מינהל תרבות ומנכ"ל לשכת עורכי הדין
 השכלה:  הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים (1964)  צייטלין 
 מעסיק:  בני עקיבא העולמית, מינהל התרבות, נאות קדומים, בית הקונפדרציה, בית אבי חי, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, רשות השידור, לשכת עורכי הדין בישראל, ההסתדרות הציונית העולמית, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים 
 מפלגה:  מפד"ל 
 פרסים והוקרה:  יקיר לשכת עורכי הדין, 2009
 
מיכה יוסף ינון (נולד ב-29 ביולי 1942) כיהן כיו"ר רשות השידור, כראש מנהל תרבות במשרד החינוך, התרבות והספורט, וכמנכ"ל לשכת עורכי הדין.
קורות חיים

מיכה ינון נולד בירושלים לדבורה (לבית מובשוביץ) וליעקב אברהם (בלומברג) ינון שעלו לארץ מפולין.
אביו כיהן כמזכיר מחלקת הכספים בסוכנות היהודית לפני קום המדינה, כמזכ"ל משרד העלייה, כשגריר בקולומביה ובאורוגוואי, כמנכ"ל משרד הדתות (תחת השר ד"ר זרח ורהפטיג), וכשופט בבית הדין הארצי לעבודה ובבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בצעירותו למד בבית הספר היסודי הדתי ביל"ו בתל אביב. הוא בוגר מקהלת הילדים ביל"ו בניצוחו של החזן שלמה רביץ. בתיכון למד בבית הספר הדתי צייטלין בתל אביב, ולאחר גיוסו שירת בצבא כמדריך בגדנ"ע. בתום מלחמת יום הכיפורים שירת כקצין חקירות נעדרים במילואים.
ינון בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (1964). התמחה במשרד עו"ד מיכאל כספי (1964–1966), וכיהן בתפקידים ציבוריים רבים לאורך השנים.
מיכה ינון נשוי לנילי ולהם שלושה בנים: איל, זהר ודרור, ועשרה נכדים.
עשייה ציבורית

במהלך חייו המקצועיים פעל ינון בארבעה מעגלים מרכזיים: הציונות הדתית, המשפט, התקשורת, והתרבות.
עשייה ציבורית > הציונות הדתית

ינון נמנה עם הפעילים המרכזיים בחוגי הצעירים במפד״ל בראשותו של זבולון המר, לצידם של יהודה בן מאיר, דני ורמוס, שאול יהלום וזבולון אורלב. מטרתם הייתה להרחיב את מעגלי השפעתם של דור הכיפות הסרוגות אל מעבר לתחומי העניין המסורתיים של יחסי דת ומדינה והחינוך הדתי, ולשלבם בכל תחומי הפעילות הציבורית והפוליטית.
הוא שימש כשליח בני עקיבא בלוס אנג'לס (1966–1968), כראש המחלקה לדור הצעיר במפד"ל (1970–1974), וכן היה נציג המחלקה לחינוך ותרבות תורניים של ההסתדרות הציונית העולמית בארצות הברית (1974–1977). בתפקידו זה היה אחראי, בין היתר, על המורים השליחים ברחבי צפון אמריקה.
בעקבות יוזמתו של ראש המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה דאז, משה קרונה, חתם ינון מטעם ההסתדרות הציונית העולמית על הסכם עם הרב יוסף דוב הלוי סולוביצ׳יק, שאיפשר לראשונה את פרסום ספריו של הרב בעברית. כמו כן, ראיין ינון את הרב סולובייצ׳יק בריאיון מקיף שהתפרסם בעיתון 'הצופה'.
בשנת 1971 נמנה עם מייסדי 'האגודה להתנדבות בעם', העמותה שייסדה את השירות הלאומי בישראל.
עשייה ציבורית > משפט

ינון כיהן כמנכ"ל לשכת עורכי הדין (1977–1992), בתקופות כהונתם של ראשי הלשכה יצחק טוניק, מנחם ברגר, אמנון גולדנברג, דוד ליבאי, יעקב רובין ודרור חוטר־ישי.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל לשכת עורכי הדין, ייסד ינון את שמ"ע – שירות משפט עברי, המאפשר לכל משפטן להיעזר במקורות מן המשפט העברי בדיוניו. המערכת פותחה באוניברסיטת בר-אילן. ינון היה מיוזמי הקמת המכון להשתלמות עורכי דין ביחד עם פרופ׳ דוד ליבאי, וכן היה מיוזמי הקמת בית הלשכה בירושלים, וייסד את ביטאון הלשכה 'עורך הדין'. במהלך הכנסת התשיעית יזם את ייצוגה הקבוע של הלשכה בדיוני ועדת חוקה, חוק ומשפט. ינון הוא יקיר הלשכה לשנת 2009.
בשנת 2013 מונה ינון כחבר בוועדה הציבורית לבחינת חוק לשכת עורכי הדין, בראשות השופטת אילה פרוקצ'יה. הוועדה מונתה על ידי שר המשפטים הפרופ' יעקב נאמן.
ינון שימש כנציג ציבור (מעסיקים) בבית הדין הארצי לעבודה (2010–2017). בעב״ל 137/10 יואב סיני נגד המוסד לביטוח לאומי, דן בית הדין בשאלה, האם "טעות בזיהוי" ופגיעה על רקע פלילי תוכר כ-"תאונת עבודה". בית הדין פסק בדעת רוב כי אין להרחיב את מבחן 'עובר האורח האקראי' גם למקרה של "טעות בזיהוי". בדעת מיעוט טען ינון כי המבחן צריך להיות מבחן התוצאה האובייקטיבי ולא מבחן כוונתו של היורה הפושע, ולו רק מפני תיקון עולם.
בבג"ץ 8210/14 סילאוי נגד ביה"ד הארצי והמוסד לביטוח לאומי, צוטטה בהסכמה דעת המיעוט של ינון בעניין סיני הנ״ל, ודעתו התקבלה שיש להכיר באירוע שבו נפגע העותר בשל 'טעות בזיהוי' כתאונת עבודה. זהו מקרה נדיר שבו התקבלה בבג״ץ דעת המיעוט של נציג ציבור בבית הדין הארצי לעבודה.
עשייה ציבורית > תקשורת

ינון היה המשנה ליו"ר רשות השידור פרופ' ראובן ירון (1981–1984), ובהמשך התמנה ליו"ר רשות השידור (שתי קדנציות), 1984–1987; 1992–1995, בעת כהונתם של השרים זבולון המר, יצחק נבון ושולמית אלוני. בעת כהונתו, מנכ״לי הרשות היו: טומי לפיד, אורי פורת, אריה מקל, מוטי קירשנבאום. ינון נאבק על פתיחת עולם התקשורת לעיתונאים דתיים, ועל שידורים בעלי אופי יהודי כגון - שידור חידון התנ"ך, זמני כניסת שבת, פרקי חזנות ושידורים ביום ירושלים.
בשנת 1985 מנע ינון את הניסיון הראשון לסגור את חטיבת החדשות בגל"צ.
ינון עמד בראש פרויקט שימור בית החולים שערי צדק בירושלים והעברת משרדי רשות השידור למבנה המשומר והמשופץ. הוא טיפח את קול המוזיקה, ועמד בראש הוועדה לשיתופי פעולה עם הקולנוע הישראלי.
בעת כהונתו היה בין היוזמים להקמת היחידה לעיתונאות ותקשורת באוניברסיטת בר-אילן, בשנת 1987 והרצה בה בתחום תקשורת ציבורית ומשפט. כמו כן הוא כיהן כיושב ראש עמותת 'נהורה' - מכון ישראלי לסרטים בנושאים יהודיים.
בנוסף, ינון היה חבר מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בהקמתה, בשנת 1991.
לאחר פרישתו מרשות השידור ינון הגיש תוכנית תרבות ברשת ב' ברדיו יחד עם ענת דולב בשנים 1996–1998.[דרוש מקור]
עשייה ציבורית > תקשורת > בג"ץ הרב כהנא

בתקופת כהונתו של ינון כיו"ר רשות השידור, ולאחר הבחירות לכנסת ה-11, התכנס פורום החדשות של רשות השידור במטרה להבטיח שכלי התקשורת הממלכתיים לא ישמשו במה לדברי הסתה נגד אזרחים ולהצהרות הפוגעות במדינת ישראל והמנוגדות לעקרונות מגילת העצמאות - בין השאר, הצהרותיו ודעותיו הפוליטיות של הרב מאיר כהנא, מנהיג תנועת כ"ך. בג"ץ חבר הכנסת הרב מאיר כהנא נגד הוועד המנהל של רשות השידור שניתן ב-5 בפברואר 1987, הוא אבן דרך מרכזית בפסיקת בית המשפט העליון באשר להיקף הזכות לחופש הביטוי הפוליטי בכלי התקשורת במדינה דמוקרטית. אל מול האינטרס הציבורי של גזענות ופגיעה בשלום הציבור, קבע בג"ץ כי רשות השידור חייבת לתת זמן שווה לכל הדעות ואסור לה להפלות בין דעות והשקפות ולמעשה קיבל את עתירתו של הרב כהנא.
עשייה ציבורית > תקשורת > בג"ץ תשדירי חסות ברשות השידור

עניין נוסף שהגיע בזמן כהונתו של ינון להכרעת בג״ץ עסק בשאלת זכותה של רשות השידור לשדר תשדירי שירות וחסות, שם פסק בג״ץ שבסמכותה של רשות השידור לשדר תשדירים אלה, בניגוד לעתירת איגוד העיתונים היומיים בישראל, ובניגוד לדעת היועץ המשפטי לממשלה.