stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרס היינריך מאן
זוכי הפרס

1953: שטפן היים, וולפגנג האריך, מקס צימרינג
1954: גוטהולד גלוגר, תיאו האריך
1955: –
1956: פראנץ פימן, רודולף פישר, וולפגנג שראייר
1957: הנס מאסן, הרברט נאכבר, מרגרטה נוימן
1958: הנס גרונדיג, הרברט יובסט, רוזמרי שודר
1959: היינר מילר, הנס לורבר, אינגה מילר
1960: הלמוט האופטמן, אנמרי ריינהרד
1961: דיטר נול
1962: גינטר קונרט, ברנהרד זגר
1963: כריסטה וולף
1964: גינטר דה בראון
1965: בריגיטה ריימן, יוהאנס בוברובסקי
1966: פטר וייס
1967: ולטר קאופמן, הרמן קאנט
1968: הרברט איהרינג
1969: ורנר היידוצ'ק, וולפגנג יוהו, אלפרד ולם
1970: פריץ זלבמן, ז'אן שטרן, קורט שטרן, מרטין פירטל
1971: יורק בקר, אריק נויטש, הרברט אוטו
1972: קרל־היינץ יאקובס, פרד ואנדר
1973: אולריך פלנצדורף, הלגה שיץ
1974: קורט באט, גרהרד וולף
1975: אירמטראוד מורגנר, אברהרד פאניץ
1976: אנמרי אוור, זיגפריד פיצ'מן
1977: אריך קלר, יואכים נובוטני
1978: קרל מיקל
1979: פריץ רודולף פריס
1980: פולקר בראון, פאול גראציק
1981: פטר האקס
1982: כריסטוף היין, ורנר לירש
1983: פרידריך דיקמן, הלמוט שולץ
1984: היינץ צ'כובסקי
1985: הלגה קניגסדורף, ברנד לייסטנר
1986: הלגה שוברט, היידי אורבן דה חאורגי
1987: לואיזה רינזר
1988: פריץ מיראו
1989: וולף קירסטן
1990: אדולף אנדלר, אלקה ארב
1991: פטר גוסה, קיטו לורנץ
1992: (לא חולק)
1993: לותאר באייר
1994: (לא חולק)
1995: הנס מאייר
1996: יוליוס פוזנר
1997: מיכאל רוצ'קי
1998: קרל מרקוס מישל
1999: קתרינה רוצ'קי
2000: דובראבקה אוגרשיץ'
2001: ולטר בליך
2002: גץ עלי
2003: וולפגנג שיבלבוש
2004: קלאודיה שמלדרס
2005: איוואן נאגל
2006: פטר פון מאט
2007: קרל היינץ בורר
2008: היינץ שלאפלר
2009: הנס צישלר
2010: מיכאל מאר
2011: מרי־לואיזה שרר
2012: אובה קולבה
2013: רוברט מנסה
2014: רוברט שינדל
2015: אדם זגייבסקי
2016: גונר דקר
2017: גיזלה פון ויסוצקי
2018: כריסטיאן בומאריוס
2019: דנילו שולץ
2020: אווה הורן
2021: קאטרין פאסיג
2022: לותאר מילר
ראו גם

ספרות גרמנית
הערות שוליים

↑  "Heinrich Mann Prize". www.adk.de.
↑  Biller, Maxim (17 באפריל 2019). "Auf der falschen Party". Die Zeit (בגרמנית). Hamburg. נבדק ב-18 באוקטובר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Heinrich-Mann-Preis an Lothar Müller". Börsenblatt (בגרמנית). 27 בינואר 2022. נבדק ב-28 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4402645-6  NKC: ph162048
פנגולין גדול

| פנגולין גדול |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פנגולינאים
תת־סדרה:: Eupholidota
משפחה:: פנגולניים
סוג:: פנגולין גדול
מינים
 פנגולין ענק  פנגולין הכף
שם מדעי
 Smutsia ‏גריי, 1865

פנגולין גדול (שם מדעי: Smutsia) הוא סוג של פנגולניים אוכלי נמלים בעלי שריון אצטרובלי מאפריקה. בני סוג זה חיים בסוואנות של אפריקה שמדרום לסהרה והם כוללים שני מינים גדולים יותר משאר בני המשפחה. הם פעילים בעיקר בלילות. בעבר  שויכו לסוג פנגולין (Manis).
מינים

בסוג שני מינים:
פנגולין ענק (Smutsia gigantea)
פנגולין הכף (Smutsia temmincki)
פרה-דרדנוט

אוניית חיל הים האמריקני טקסס, אוניית מערכה ראשונה בצי האמריקני
פְּרֶה-דְרֶדְנוֹט (מאנגלית: Pre-dreadnought) הוא כינוי לשלב בהתפתחותן של אוניות מערכה, בעיקר בין השנים 1890 עד 1905. אוניות המערכה פרה-דרדנוט התפתחו מאוניות מחופות שריון (Ironclad) שנבנו בעשורים שלפני כן; הן נבנו מפלדה, והיו מוגנות במעטה שריון. חימושן כלל תותחים ימיים כבדים בצריחים, יחד עם סוללות של תותחים משניים ואף שלישוניים. הן הונעו במנועי קיטור מונעים בפחם.
תקופת אוניית המערכה פרה-דרדנוט התאפיינה גם במעבר לתכנון מסודר על פי הגיון ברור, שהיה משותף לרוב הציים בעולם המערבי. זאת, בניגוד לתקופה הקודמת, שבה נבנו עשרות טיפוסי אוניות מערכה עטויות שריון, כל אחת עם הגיון שונה מחברתה. בתקופת אוניות הפרה-דרדנוט התקבל עקרון תכנון מסוים (כפי שיפורט להלן) שבעקבותיו נבנו תריסרי אוניות. תקופה זו  התאפיינה גם בכניסתם של כוחות ימיים חדשים לזירה, כמו גרמניה, יפן, וארצות הברית, בצד התעצמותם של הכוחות הימיים המסורתיים, שהעיקריים שבהם היו בריטניה, צרפת, ורוסיה. הקרב הימי העיקרי בתקופת הפרה-דרדנוט היה קרב צושימה, בין הצי היפני לצי הרוסי, שהתרחש ב-27 במאי 1905.
ב-1906 השיקה בריטניה אוניית מערכה מהפכנית בשם אה"מ דרדנוט. אונייה זו הייתה שונה בתצורת החימוש העיקרי שלה ובמערכת ההנעה שלה, ולמעשה הפכה את כל אוניות המערכה שהיו קיימות עד אז למיושנות. השינוי שעשתה השקת הדרדנוט היה כה מהפכני, עד שכל האוניות שנבנו אחריה, על פי הדגם שלה, בכל ציי העולם, נקראו "דרדנוט"; כל אוניות המערכה שנבנו לפניה, על פי התפיסה המיושנת יותר, נקראו "פרה-דרדנוט". למרות שהיו מיושנות, מילאו אוניות מערכה פרה-דרדנוט תפקיד חשוב במלחמת העולם הראשונה, וכמה מהן אף שרדו עד מלחמת העולם השנייה.
התפתחות

אוניות המערכה פרה-דרדנוט התפתחו מאוניית המערכה מחופות השריון (Ironclad Battleship). אוניות המערכה מחופות השריון הראשונות היו למעשה אוניות קו שעל דופנותיהן הותקן שריון. היו להן שלושה תרנים, וחימוש זהה לזה שנשאו אוניות הקו שלפניהן. בהשפעת אוניות התותחים שלחמו במלחמת האזרחים האמריקנית, המוניטור והוירג'יניה, הושקה ב-1867 האונייה הבריטית קרברוס, שהייתה דומה בהרבה לאוניות הפרה-דרדנוט העתידיות: היא הייתה בעלת צריחי תותחים ובה ארבעה תותחים כבדים, בקדמת האונייה ובירכתיה. האונייה הונעה בקיטור; כלקח מן האוניות האמריקניות שסיפונן היה שטוף במים רוב הזמן, בשל הבֹּלֶט הנמוך מאוד שלהן, הוגבה החלק המרכזי של האונייה מן המים ושם מוקמו התותחים וגשר הפיקוד. ואולם, האונייה עדיין לא הייתה יכולה להפליג בים הפתוח, מכיוון שרוב הסיפון נשטף במים ותכונות ההפלגה של האונייה היו גרועות מאוד. בשל כך העדיפו הציים השונים בעולם להמשיך ולבנות אוניות בעלות תרנים ובולט גובה, שהיו יכולות להפליג בים הפתוח; החימוש נותר במקומו המסורתי, היינו לאורך צידי האונייה.
העשורים הבאים ראו ניסיונות שונים בתכנון האוניות. השריון שופר, והתותחים המשיכו לגדול; אוניות המערכה מסדרת אדמירל, שהושקו בשנות ה-80 של המאה ה-19, היו בעלות תותחים בקוטר 413 מ"מ (כ-16 אינץ'), קוטר גדול מאוד גם במושגים מאוחרים בהרבה. התותחים עברו לטעינה מן המכנס, חלקו האחורי של התותח, להבדיל מהתותחים הישנים יותר, שנטענו מן הלוע. ממדיהן של האוניות גדלו, ומנועיהן השתכללו, כמו גם התאמתן לפעולה מלאה בים הפתוח.
סדרת מג'סטיק של חיל הים המלכותי הבריטי, שהראשונה בהן הושקה ב-1895, הייתה סדרת האוניות שבה הגיע שלב הפרה-דרדנוט לבשלות מלאה. האוניות נבנו כולן מפלדה, ללא שימוש בברזל כפי שהיה בדגמים קודמים, ותותחיהן, בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ) מוקמו בצריחים. תותחים אלה היו מתקדמים יותר, והיו קלים יותר ובעלי עוצמה רבה יותר מקודמיהם הגדולים יותר. אוניות אלה היו דגם לבניית האוניות הבאות של הצי המלכותי וגם לאוניות של ציים אחרים.
חימוש > חימוש ראשי

אוניות מערכה פרה-דרדנוט נשאו תותחים בקליבר שונה, כאשר כל סוג נועד לתפקיד אחר בקרבות בין אוניות. החימוש העיקרי ברוב האוניות מנה ארבעה תותחים כבדים, שהותקנו בשני צריחים. כל צריח היה ממוקם על קו האורך של האונייה, אחד מלפנים והשני לכיוון הירכתיים. תותחים אלה היו בעלי קצב אש איטי, ובתחילה היו גם בעלי דיוק נמוך. למרות מגרעות אלו, רק תותחים אלה היו בעלי יכולת לירות פגזים שיוכלו לחדור את החלקים המשוריינים של אוניית האויב, שבתוכם נמצאו המנועים, מחסני התחמושת והתותחים הכבדים שלה. רוב התותחים הכבדים של אוניות המערכה פרה-דרדנוט היו בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ), אם כי בצי ארצות הברית היו גם תותחי 13 אינץ' (330 מ"מ), בצי הרוסי היו גם תותחי 10 אינץ' (254 מ"מ), ואילו כמה סדרות של אוניות הפרה-דרדנוט הגרמניות נשאו  תותחי 9.4 אינץ' (239 מ"מ). אורכם של התותחים הלך וגדל, וכאשר הוכנס לשירות חומר נפץ הודף חדש, מניטרוצלולוזה וקורדיט, הושגה מהירות לוע גבוהה בהרבה.
חימוש > חימוש משני וחימוש ביניים

אוניות מערכה פרה-דרדנוט נשאו סוללת חימוש משנית, בצד החימוש הכבד. סוללה זו הייתה מורכבת מתותחים בעלי קוטר קטן יותר, בדרך כלל בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ), אם כי אוניות שונות בציים השונים נשאו תותחים בקוטר 4 עד 9.2 אינץ' (102 עד 234 מ"מ). תותחים אלה היו בדרך כלל בעלי קצב אש גבוה. מטרתם הייתה לפגוע בחלקים הפחות מוגנים של אוניית האויב, כמו גשר הפיקוד, ולגרום לשריפות. תפקיד חשוב באותה מידה של החימוש המשני היה לוחמה באוניות הקלות של האויב: סיירות, משחתות וספינות טורפדו. שריונן של אוניות אלו היה קל, וחדיר לפגזי החימוש המשני של אוניות מערכה פרה-דרדנוט. קצב האש הגבוה היה חשוב כדי להשיג פגיעה באוניות אלו, שהיו בעלות כושר תמרון רב. התותחים המשניים מוקמו לעיתים בצריחים, בתאים מיוחדים על גוף האונייה, או על הסיפון, ללא שריון.
כמה מן הציים ניסו להתקין על האוניות מעין חימוש שהיה בעל קוטר קטן מהחימוש העיקרי וגדול מהחימוש המשני, בדרך כלל בקוטר 8 עד 10 אינץ'. הצי האמריקני היה הצי העיקרי שהשיק כמה סדרות של אוניות מערכה פרה-דרדנוט בעלות חימוש כזה; בציים אחרים כמעט שלא היה חימוש כזה.
עם השנים גדל הטווח שבו נערכו קרבות ימיים. במלחמה בין יפן וסין בשנים 1894 – 1895 התנהלו הקרבות בטווח של כ-2,000 מטרים, ולעומת זאת בקרב הים הצהוב, ב-1904, התנהל הקרב בטווח שהיה גדול יותר מפי 3 – 6,500 מטר. הדבר נבע מהטווח הגדל של הטורפדו, אך גם משיפור התותחנות והתקנתם של אמצעי ניהול אש טובים יותר. בעקבות השינוי, החלו בוני האוניות להגדיל את הקוטר של החימוש המשני, שהלך והתקרב לממדיו של חימוש הביניים ואף מעבר לכך.
חימוש > חימוש שלישוני

מעבר לחימוש הראשי והמשני נשאו אוניות המערכה פרה-דרדנוט גם חימוש שלישוני, בקוטר קטן יותר, מ-3 אינץ' (76 מ"מ) ועד לקוטר של 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ), קוטר של מקלעים. מטרתם הייתה לספק הגנה מפני ספינות טורפדו, ולשטוף באש את הסיפון והמבנה העילי של אוניית האויב.
בנוסף לתותחים נשאו אוניות המערכה פרה-דרדנוט צינורות טורפדו, מעל ומתחת לקו המים. בתקופה זו היו הטורפדות בקוטר של 18 אינץ' (460 מ"מ), והיו בעלי טווח של כמה אלפי מטרים. מעשית, לא ידוע על אוניית מערכה שהצליחה לפגוע באוניית אויב בנשק זה.
מיגון

אוניות מערכה פרה-דרדנוט נשאו מיגון מפלדה במשקל רב. הניסיון הראה, שעדיף למגן את החלקים הרגישים של האונייה מאשר למגן את כולה. החלק מרכזי של האונייה, שבו היו המנועים והדוודים, היה מוגן באמצעות חגורת המיגון העיקרית של האונייה; חגורה זו החלה מתחת לקו המים ונמשכה עד מרחק מסוים מעליו. מיגון זה נקרא "המצודה המרכזית", ומטרתו הייתה להגן על חלק זה של האונייה מפני הפגזים הגדולים ביותר. החימוש העיקרי של האונייה ומחסני התחמושת היו מוגנים גם הם על ידי מבלטים של המיגון, שכיסו עליהם. מעבר לכך, תקופת אוניות המערכה פרה-דרדנוט התאפיינה במעבר של התותחים הראשיים אל צריחים מוגנים, במקום עמדות פתוחות יותר בעבר. המיגון הלך ונהיה דק ממרכז האונייה אל חרטומה ואל ירכתיה, וגם כלפי מעלה, אל המבנה העילי. הסיפון עצמו היה מוגן בשריון דק, בין 5 ל–10 ס"מ. השריון נועד לבלום פגזים נפיצים.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19 היו אוניות המערכה מוגנות בשריון מורכב, שהיה עשוי מתרכובת של ברזל ופלדה. עם השנים נעשו תהליכי עיבוד הפלדה טובים יותר, וניתן היה להרכיב על האוניות שריון דק יותר, בעל אותה רמת מיגון. כך למשל, שריון מורכב בעובי 7.5 אינץ' (19 ס"מ), שהורכב על אוניות מערכה פרה-דרדנוט בסוף שנות ה-80, הוחלף באמצע שנות ה-90 על ידי שריון שיוצר בשיטת קרופ בעובי 5.75 אינץ' (14.5 ס"מ), שסיפק אותה רמת מיגון.
הנעה

אוניות המערכה פרה-דרדנוט היו מונעות כולן במנועי קיטור. מהירותן המרבית נעה בדרך כלל בין 16 ל-18 קשר (30 – 33 קמ"ש). כמו בכל התחומים, גם בתחום המנועים חלה התקדמות רבה בתקופה זו, והם הפכו יעילים וחסכוניים יותר. הדלק שהניע את אוניות המערכה פרה-דרדנוט היה פחם, אם כי כבר בסוף המאה ה-19 נעשו ניסיונות ראשונים לשימוש בנפט. המנועים סובבו שנים או שלושה מדחפים, שהיו בדרך כלל בעלי שני להבים, אם כי ציי גרמניה וצרפת העדיפו מדחפים בעלי שלושה להבים.
התיישנות

ב-10 בפברואר 1906 השיקו הבריטים את האונייה אה"מ דרדנוט. אונייה זו היוותה מהפכה בחשיבה הימית, וגרמה להתיישנותן של כל האוניות שהיוו עד אז את עיקרם של ציי המלחמה. מתכנניה של דרדנוט ויתרו לגמרי על החימוש המשני, ובמקומו נשאה האונייה עשרה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ), במקום ארבעת התותחים שהיו על אוניות הפרה-דרדנוט. דרדנוט הייתה יכולה לירות מטח דופן (Broadside) של שמונה תותחים, לעומת ארבעה בפרה-דרדנוט, ולירות בשישה תותחים לכיוון חרטום האונייה, במקום שניים בפרה-דרדנוט. מתכנני הדרדנוט הגיעו למסקנה זו לאור לקחי קרבות מלחמת רוסיה יפן, שבה היה החימוש המשני למעשה חסר תועלת; הקרב התנהל בטווחים ארוכים, שבהם רק החימוש העיקרי היה יעיל. גם יפן וארצות הברית תכננו אוניות בעלות חימוש עיקרי בלבד (All Big Gun), אך הבריטים השלימו ראשונים את האונייה שלהם.
לדרדנוט היה יתרון נוסף: היא הונעה בטורבינת גז, ובזכות מנוע חדשני זה (באותה תקופה) הצליחה להגיע למהירות של 21 קשר (39 קמ"ש), לעומת מהירותן המרבית של אוניות המערכה פרה-דרדנוט, שהייתה כ-18 קשר (כ-33 קמ"ש). מהירותה העדיפה של דרדנוט, יחד עם חימושה הכבד, הפכו את כל אוניות המערכה פרה-דרדנוט למיושנות; לא היה להן כל סיכוי בהתמודדות עם אונייה כדרדנוט.
מלחמת העולם הראשונה

למרות התיישנותן המשיכו אוניות מערכה פרה-דרדנוט לשרת בציים השונים. אוניות המערכה החדישות, שנבנו על פי העקרונות של אה"מ דרדנוט (ונקראו על שמה) וסיירות המערכה שהיו חידוש של תחילת המאה ה-20 נחשבו חיוניות, לקראת הקרב הימי הגדול שכל המעצמות ציפו לו. לפיכך, נעשה מאמץ רב להגן עליהן מפני מוקשים וצוללות, והן נשמרו סמוך לנמלי הבית ככל האפשר. אוניות מערכה פרה-דרדנוט, שהיו מיושנות ולא מתאימות לקרב גדול עם האויב, היו פחות חיוניות, וניתן היה לוותר עליהן; לכן נשלחו למשימות שבהן הסיכון היה רב יותר, או שהיו רחוקות מאוד מנמלי הבית.
בתחילת המלחמה פעל באוקיינוס השקט כוח של כמה סיירות גרמניות, בפיקודו של אדמירל מקסימיליאן פון שפה. האדמירליות הבריטית סירבה לנתק מן הצי העיקרי סיירות מערכה כדי להתמודד מול האיום, ובמקום זאת נשלחו כמה סיירות כדי ליירט את הכוח הגרמני. אליהן צורפה אוניית המערכה פרה-דרדנוט אה"מ קאנופוס. ואולם, בשל מהירותה האיטית לא הצליחה קאנופוס להצטרף אל הסיירות, והתוצאה הייתה תבוסה משפילה לבריטים.
קאנופוס השיבה לעצמה את כבודה כאשר הצליחה להניס את כוחו של פון שפה, שניסה להתקרב אל הנמל באיי פוקלנד, כמה שבועות לאחר מכן. מטחיה של האונייה המיושנת לא פגעו בגרמנים, והיא עצמה לא הייתה כלל במצב של שיט, אלא הועלתה על היבשה בכניסה לנמל, כדי שתהווה סוללת תותחים נייחת. למרות כל זאת, הספיקו מטחיה כדי למנוע אסון בריטי נוסף: השייטת הבריטית שעגנה אותה עת בנמל לא הייתה מוכנה לקרב, ופון שפה היה יכול להסב לה נזק כבד. קאנופוס הרתיעה את הגרמנים, והשייטת הבריטית הצליחה לצאת מן הנמל ולנצח בקרב.
אוניות מערכה פרה-דרדנוט רוסיות לחמו בקרב קצר מול סיירת המערכה הטורקית יאבוז, לא הרחק מחצי האי קרים. הקרב היה קצר מאוד והסתיים ללא הכרעה.
הגרמנים עשו שימוש באוניות המערכה פרה-דרדנוט שברשותם בפעילות בים הבלטי. ציי צרפת ובריטניה שלחו 12 אוניות מערכה פרה-דרדנוט לקרב בדרדנלים במרץ 1915. הכוח נועד לפרוץ בכוח דרך הדרדנלים כדי להביס את טורקיה בים השחור. ואולם, שלוש אוניות מערכה פרה-דרדנוט הוטבעו על ידי מוקשים, והכוח הימי נסוג. שלוש אוניות נוספות אבדו כאשר היו במשימות סיוע לכוחות מדינות ההסכמה שנחתו מן הים במהלך מערכת גליפולי.
בקרב יוטלנד, ב-31 במאי 1916, הצטרפה לצי הים הפתוח הגרמני שייטת אוניות מערכה פרה-דרדנוט. המלחים הגרמניים קראו לאוניות אלה "אוניות חמש דקות", משום שזה היה הזמן שבו, כך העריכו, יוכלו לשרוד בשדה הקרב מול אוניות המערכה החדשות. במהלך הקרב הסתערה שייטת זו על הצי הבריטי, כדי לאפשר לאוניות המערכה הגרמניות לחמוק, ואולם למרות האש הבריטית הכבדה טובעה רק אחת מהן.
לאחר המלחמה הסב צי ארצות הברית, באופן זמני, חמש עשרה אוניות מערכה פרה-דרדנוט ועוד עשר סיירות מיושנות לתפקידי תובלה. אוניות אלה חצו את האוקיינוס כמה פעמים, והחזירו למולדתם כ-145,000 חיילים.
מלחמת העולם השנייה ואחריה

לאחר מלחמת העולם הראשונה הוצאו משירות מספר רב של אוניות מערכה, פרה-דרדנוט ודרדנוט. זאת, על פי תנאי אמנת וושינגטון לצמצום החימוש הימי. רוב האוניות פורקו ונגרטו, כמה שימשו באימונים כמטרות, ואחרות הוסבו לתפקידי תובלה.
גרמניה, שבחוזה ורסאי נאסר עליה להחזיק צי מלחמתי, הייתה יכולה להחזיק צי בן שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט, שמתוכן רק שש היו יכולות להיות בשירות פעיל. עם תחילת מלחמת העולם השנייה עדיין נותרו בשירות שתיים מהן; אחת שימשה לסיוע לכוחות היבשה בעת המערכה בפולין, והשנייה שימשה כאוניית אימונים. שתיהן טובעו במהלך המלחמה.
גם בציי מלחמה אחרים נותרו אוניות מערכה פרה-דרדנוט ספורות; בצי היווני היו שתיים כאלה, שהוטבעו במהלך כיבוש יון בידי הגרמנים. אוניית מערכה פרה-דרדנוט יפנית, ששימשה כאוניית שירות, טובעה בידי צוללת אמריקנית.
אוניית המערכה פרה-דרדנוט היחידה שנותרה עד היום היא האונייה היפנית מיקאסה, שהייתה אוניית הדגל של הצי היפני בקרב צושימה. האונייה שמורה כאוניית מוזיאון ביוקוסוקה, ביפן.
הערות שוליים

↑  ההמרה מאינץ' למ"מ נעשתה בקירוב, תוך עיגול התוצאה.
↑  סיירת המערכה יאבוז הייתה למעשה סיירת המערכה הגרמנית גֵבֵּן (Goeben), שהצליחה לחמוק מאוניות בריטיות בתחילת המלחמה במבצע נועז, והצליחה להגיע לטורקיה. הגעתה הרשימה מאד את הטורקים, והביאה אותם להצטרף למלחמה בצד הגרמני. הסיירת הועברה לצי הטורקי, אך הצוות המקורי נותר לשרת עליה.
אה"מ סיזאר, מסדרת "מג'סטיק", הנחשבת לסדרת אוניות הפרה-דרדנוט הראשונה
אה"מ אגממנון, ב-1908. ניתן לראות את פריסת החימוש העיקרי (בחרטום ובירכתיים) ואת החימוש המשני (במרכז האונייה).
שרטוט של האונייה הבריטית מג'סטיק, עם תיאור החימוש והמיגון של האונייה.
"הצי הלבן הגדול" יוצא למסעו סביב לעולם
שרטוט של האונייה דרדנוט. ניתן לראות את העדר החימוש המשני.
אה"מ קאנופוס יורה בתותחיה אל הביצורים הטורקיים במערכת הדרדנלים
מיקאסה, כמוזיאון ביוקוסקה
פרס ביאליק

| --- | --- |

זוכי פרס ביאליק לשנת תשי"א, דוד בן-גוריון וזלמן שניאור יחד עם ראש עיריית תל אביב ישראל רוקח, בטקס חלוקת הפרס
 תיאור:  פרס ליוצרי ספרות יפה וחכמת ישראל
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  עיריית תל אביב-יפו, בית עיריית תל אביב-יפו 
 תקופת הפרס:  1933–הווה (כ־91 שנים) 
 נקרא על שם:  חיים נחמן ביאליק 
 אתר רשמי
 
פרס ביאליק לספרות יפה ולחכמת ישראל הוא פרס ספרותי, המוענק ליוצרים בתחום ספרות יפה וחכמת ישראל, על ידי עיריית תל אביב-יפו. הפרס מוענק בהתאם להחלטת מועצת העיר, החל משנת 1933 במלאת 60 שנה להולדת המשורר חיים נחמן ביאליק. הפרס נוצר לשם מתן כבוד והוקרה לביאליק, אשר מיום עלותו לארץ, בחר בתל אביב כמקום יצירתו והשפיע רבות על חייה התרבותיים. זהו הפרס הספרותי הפעיל הוותיק ביותר על יצירות בשפה העברית. בעבר חולק מדי שנה, אך מאז 2014 מחולק רק מדי ארבע שנים.
עיקרי תקנות הפרס

מטרת הפרס: לעודד את יצירתם של הסופרים והחוקרים העבריים החיים במדינת ישראל.
צורת הענקת הפרס ויום חלוקתו: הפרסים יוענקו למחברי היצירות המובחרות ביותר שנכתבו בעברית ונתפרסמו בשנתיים שקדמו לשנת מתן הפרס לפי מניין ישראל. בתחום הספרות היפה יוענקו שלושה פרסים, אחד מהם לספרות ילדים. בתחום חכמת ישראל יוענקו שני פרסים. על הפרס יודיעו במידת האפשר בטקס פומבי, בסמוך ליום הולדתו של חיים נחמן ביאליק.
הענקת הפרס: ועדת השופטים שתדון בכל פרס רשאית להעניקו על פועל חייו של סופר או חוקר ולאו דווקא על ספר אחד. מאז תיקון התקנון בשנת 2015, לא יוענק הפרס לאדם אחד יותר מפעם אחת. אין הפרס מוענק למי שזכה בפרס ישראל.
הגדרת הפרסים :
הפרס המיועד לספרות יפה יינתן לכל יצירה חדשה, ובאין יצירה חדשה ראויה לפרס, גם לכתבים מכונסים בכל סוג שהוא לרבות דברי שירה, סיפורים, רומנים, מחזות, מסות, ביוגרפיות, ספרות ילדים וכיוצא בזה. הפרס ליצירה חדשה יינתן רק לחיבור מוגמר ולא לחלקו של חיבור. המושג "ספרות יפה" הוגדר לפי ההגדרה המקובלת בפרסים בינ"ל ובתורת הספרות.
הפרס המיועד לחכמת ישראל יינתן לכל חיבור שיצא לאור בספר ועוסק בתולדות העם העברי, תורתו, לשונו, ספרותו, ארצו, חייו ואמונתו, על כל ענפיהם ובכל תקופותיהם. חיבור מסוג חכמת ישראל שיש בו מספר חלקים, יוכל לזכות בפרס ביאליק רק פעם אחת.
סכום הפרס: 18,000 ש"ח.
זוכי פרס ביאליק בחכמת ישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פיקוד המזרח התיכון

פיקוד המזרח התיכון (באנגלית: Middle East Command) היה פיקוד של הצבא הבריטי שנוסד בסמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה. עיקר תפקידו היה לשלוט בכוחות היבשה הבריטיים, ולתאם עם כוחות הצי וחיל האוויר, על מנת להגן על האינטרסים הבריטיים במזרח התיכון ואזור מזרח הים התיכון.
הפיקוד פיקח על המבצעים הצבאיים במדבר המערבי, במזרח אפריקה, ביוון ובמזרח התיכון. לאחר תבוסת מדינות הציר במערכה במדבר המערבי ונחיתת כוחות צבא ארצות הברית בצפון אפריקה במסגרת מבצע לפיד, הוכפף הפיקוד למפקדת כוחות בעלות הברית.
הקמה והתרחבות בעת המלחמה

פיקוד המזרח התיכון הוקם ביוני 1939. הפיקוד קבע את מושבו בקהיר וכמפקדו מונה הגנרל ארצ'יבלד וייוול. בתחילה השתרע שטח השיפוט של הפיקוד על חילות היבשה הבריטים במצרים, סודאן, ארץ ישראל, עבר הירדן וקפריסין, אך כאשר פרצה המלחמה התרחב הפיקוד וכלל את החילות בסומלילנד הבריטית, עדן, עיראק והמפרץ הפרסי.
מפקדי הפיקוד

גנרל ארצ'יבלד וייוול - 28 ביולי 1939 - 4 ביולי 1941
גנרל קלוד אוקינלק - עד 14 באוגוסט 1942
גנרל הרולד אלכסנדר - עד פברואר 1943.
גנרל הנרי מייטלנד וילסון עד ינואר 1944.
גנרל ברנרד פאג'ט עד אוקטובר 1946.
גנרל מיילס דמפסי - 1946–1947
הערות שוליים

↑  סדר הכוחות בפיקוד המזרח התיכון אתר Land forces of Britain, the Empire and the Commonwealth
↑  E. Bauer, World War II, Orbis, london, 1985, pp. 221
↑  Middle east defence satisfactory, פלסטיין פוסט, 6 ביולי 1941
↑  השינויים במפקדה במצרים - תוצאות ביקורו של צ'רצ'יל, דבר, 19 באוגוסט 1942
פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי

| --- | --- |

 הכה בחוזקה - הכה נכון Strike Hard - Strike Sure
 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  חיל האוויר המלכותי חיל האוויר המלכותי
 סוג:  הפצצה אווירית
 בסיס האם:  בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב (מ-1940)
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  14 ביולי 1936 – 30 באפריל 1968 (31 שנים)
 התמזגה לתוך:  פיקוד התקיפה של חיל האוויר המלכותי
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה המלחמה הקרה
 פיקוד
 דרגת המפקד:  מרשל אוויר או מרשל אוויר ראשי
פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי (באנגלית: RAF Bomber Command) היה פיקוד שריכז את יחידות המפציצים וכן יכולות התקיפה האסטרטגית של חיל האוויר המלכותי (RAF) בין 1936 ל-1968.
היסטוריה וייעוד

הפיקוד הוקם ב-14 ביולי 1936 כדי לרכז את יכולות ההפצצה של חיל האוויר המלכותי במהלך תקופת ההתחמשות לקראת מלחמת העולם השנייה.
עם הקמתו של הפיקוד ותחילת מלחמת העולם השנייה, שירתו בו חמישה להקים: להק 1, 2, 3, 4, ו-5. להק 2 שהיה להק מפציצים קלים, הועבר ב-1943 לחיל האוויר הטקטי השני (2TAF), ובמהלך המלחמה התווספו לפיקוד שני להקים נוספים; להק 6 (שהורכב מטייסות מפציצים של חיל האוויר המלכותי הקנדי) ולהק 8 (כוחות חלוץ והכוונה). בנוסף, בחודשי המלחמה האחרונים נוספו לפיקוד שלוש להקי הכשרה ואימון (91, 92 ו-93), להק 26 (יחידות גילוי מוקדם) ולהק 100 (לוחמה אלקטרונית).
בשנות ה-60 ניהל הפיקוד את יכולות ההפצצה האסטרטגית של חיל האוויר המלכותי, בהן כוח מפציצי V (שכללו את האוורו וולקן, ויקרס ואליאנט והנדלי פייג' ויקטור). ב-30 באפריל 1968 אוחד פיקוד המפציצים עם פיקוד מטוסי הקרב לייצירת פיקוד התקיפה של חיל האוויר המלכותי, כאשר פיקוד המפציצים הפך ללהק 1 בפיקוד החדש שנוצר.
מפקדים

| דרגה | שם | כניסה לתפקיד | סיום תפקיד |
| --- | --- | --- | --- |
|  מרשל אוויר ראשי | סר ג'ון סטייל | יולי 1936 | ספטמבר 1937 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר אדגר לדלאו-הוויט | ספטמבר 1937 | אפריל 1940 |
|  מרשל אוויר | סר צ'ארלס פורטל | אפריל 1940 | אוקטובר 1940 |
|  מרשל אוויר | סר ריצ'רד פירס | אוקטובר 1940 | ינואר 1942 |
|  מרשל אוויר משנה | סר ג'ק בולדווין | ינואר 1942 | פברואר 1942 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר ארתור האריס | פברואר 1942 | ספטמבר 1945 |
|  מרשל אוויר | סר נורמן בוטומלי | בספטמבר 1945 | ינואר 1947 |
|  מרשל אוויר | סר יו סנדרס | ינואר 1947 | אוקטובר 1947 |
|  מרשל אוויר | סר אוברי אלווד | אוקטובר 1947 | פברואר 1950 |
|  מרשל אוויר | סר יו לוייד | פברואר 1950 | אפריל 1953 |
|  מרשל אוויר | סר ג'ורג' מילס | אפריל 1953 | ינואר 1956 |
|  מרשל אוויר | סר הרי ברודהרסט | ינואר 1956 | מאי 1959 |
|  מרשל אוויר | סר קנת' קרוס | מאי 1959 | ספטמבר 1963 |
|  מרשל אוויר | סר ג'ון גרנדי | ספטמבר 1963 | פברואר 1965 |
|  מרשל אוויר | סר וולס קייל | פברואר 1965 | אפריל 1968 |
ראו גם

פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי
פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי
צוותי מפציצי ויקרס ולינגטון לאחר התקיפה הראשונה על ברלין, אוגוסט 1940
פנגולין עצים

| פנגולין עצים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פנגולינאים
תת־סדרה:: Eupholidota
משפחה:: פנגולניים
סוג:: פנגולין עצים
מינים
 פנגולין עצים קטן  פנגולין עצים גדול
שם מדעי
 Phataginus

פנגולין עצים (שם מדעי: Phataginus) הוא סוג קטן של פנגולניים - אוכלי נמלים בעלי שריון אצטרובלי מאפריקה ואסיה. המינים בסוג זה חיים רק על עצים ביערות הגשם של אפריקה המשוונית. בעבר שויכו לסוג פנגולין (Manis).
מינים

פנגולין עצים קטן (Phataginus tricuspis)
פנגולין עצים גדול (Phataginus tetradactyla)
פיקוד המזרח (הודו)

| --- | --- |
סמל הפיקוד
סמל הפיקוד
 פרטים
 מדינה:  הודו הודו
 שיוך:  צבא הודו
 סוג:  פיקוד
 בסיס האם:  מבצר ויליאם 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1920–הווה (כ־104 שנים)
 מקים היחידה:  הבלוק הודסון
 פיקוד
 מפקדים
 
פיקוד המזרח (בהינדית: पूर्वी कमान ইস্টার্ন কমান্ড) הוא אחד משבעת הפיקודים המבצעיים של צבא הודו. בסיס הפיקוד נמצא בקולקטה, ומפקדו הנוכחי הוא לוטננט גנרל רנה פרטפ קליטה (אנ').
היסטוריה

ב-1 באפריל 1895, הוקם צבא הודו הבריטית. המבנה הראשוני של הצבא הורכב מארבעה "פיקודים" כל אחד מהם תחת קצין המחזיק בדרגת לוטננט גנרל. ארבעת הפיקודים הראשונים היו: פיקוד בומביי, פיקוד מדראס, פיקוד בנגל, ופיקוד פונג'אב. בשנת 1908 פורקו הפיקודים והוחלפו בשתי ארמיות: ארמיית הצפון וארמיית הדרום. בשנת 1920 הוחלט לחזור להסדר הקודם ובמקום הארמיות הוקמו שוב ארבעה פיקודים פיקוד הדרום, פיקוד הצפון, פיקוד המזרח ופיקוד המערב.
החלוקה המשיכה גם לאחר עצמאות הודו והקמת צבא הודו. הבסיס הראשון של פיקוד המזרח היה בלאקנאו. הפיקוד הועבר לקולקטה במהלך מלחמת הודו–סין. הפיקוד התבלט במהלך מלחמת הודו–פקיסטן השלישית (1971). בתקופה זו כיהן הגנרל היהודי ג'ייקוב פרג' רפאל ג'ייקוב כראש המטה של הפיקוד. אז ניצחו כוחות פיקוד המזרח ההודיים את צבא פקיסטן והביאו לקריסתו.