היסטוריה כלכלית של ארגנטינה
סטגנציה

בין 1975 ו-1990, ההכנסה הריאלית לנפש צנחה ביותר מ-20%, וחזרה שלושה עשורים לאחור. התעשייה שנהנתה מצמיחה רציפה עד אמצע שנות ה-1970, החלה להתכווץ בהתמדה.
התלות הרבה בסיוע הממשלתי הובילה לירידה בתפוקה. תפוקת התעשייה בתחילת ה-1990 הייתה דומה לרמתה בשנות ה-1940. בתחילת ה-1970, התוצר לנפש בארגנטינה היה כפול מזה של מקסיקו, ומשולש מזה של צ'ילה וברזיל. ב-1990, הפער היה קטן בהרבה.
בעקבות ה"רודיגאסו" (Rodigazo), המדיניות שננקטה בידי שר האוצר סלסטינו רודריגו (Celestino Rodrigo) בממשלתה של הנשיאה איסבל פרון (Isabel Perón), האינפלציה עלתה באופן חד לכ-300% לשנה בין 1975 ו-1991, היפר-אינפלציה שהעלתה את המחירים פי 20 מיליארד במהלך 17 השנים.
כאשר מרטינס דה הוס (José Alfredo Martínez de Hoz), התמנה לשר האוצר בממשלתו של הנשיא הצבאי חורחה רפאל וידלה (Jorge Rafael Videla), האינפלציה הגיעה בחישוב שנתי לכ-5000% והתפוקה ירדה בצורה חדה. ב-1976, תקופת תחליפי היבוא הסתיימה, הממשלה הורידה את חסמי היבוא, הסירה את המגבלות על הלוואות במט"ח, ותמכה בפסו למניעת פיחותים. חשיפה זו פגעה בחברות שלא יכלו להתמודד עם היבוא, גם בכלל מחירו הגבוה של הפסו, וגם בגלל בעיות מבניות במשק. בוצעה רפורמה פיננסית ששאפה לבצע ליברליזציה של שוקי ההון ולחבר את ארגנטינה לשוק ההון העולמי.
לאחר התקופה היציבה יחסית 1976–1978, הגרעון בתקציב החל לגדול שוב, והחוב החיצוני שולש תוך שלוש שנים. נטל החוב הגדל עצר את פיתוח התעשייתי ואת השיפור ברמת החיים.
החל מ-1979 קצב הפיחות תוקן בעזרת ה"טבליטה" (Tablita) - מדיניות של פיחות זוחל ששיעוריו ומועדיו נקבעו מראש. מדיניות מתמשכת זו יצרה תחושה שהממשלה נלחמת באינפלציה, והיא אמנם ירדה ב-1980 לפחות מ-100%, אך ערך הפסו נותר גבוה וזה הוביל לבריחת הון לחו"ל ולקריסתה של המערכת הפיננסית.
קריסת Banco de Intercambio Regional במרץ 1980, הובילה למשיכת פקדונות מהבנקים האחרים
גידול בהוצאות הממשלה, העלאות שכר נרחבות, וייצור לא יעיל יצרו אינפלציה כרונית שהתפתחה בשנות ה-1980 כשחרגה לתקופה מסוימת מעבר ל-1000% לשנה. הממשלות הבאות ניסו לשלוט באינפלציה על ידי פיקוח על השכר והמחירים, קיצוץ בהוצאה הציבורית, והגבלת היצע הכסף. מאמצים אלו עלו על שרטון כשב-1982 ארגנטינה נקלעה לעימות עם בריטניה ופרצה מלחמת פוקלנד.
באוגוסט 1982, לאחר שמקסיקו הודיעה על חדלות פרעון, ארגנטינה ביקשה סיוע מקרן המטבע הבינלאומית בשל קשייה שלה. צוות של הקרן שביקר בבואנוס איירס באוגוסט 1983 ציין בעיות רבות כמו אובדן פיקוח על השכר שפגע גם בתקציב וגם בתחרותיות מול חו"ל, ותוכנית הסיוע נגנזה. נוכח הפיחות התלול בערך הפסו, הונפק פסו חדש ב-1983 תוך קיצוץ 4 אפסים מהערכים הישנים.
בדצמבר 1983, ראול אלפונסין (Raúl Alfonsín) נבחר לנשיא עם סיומה של הדיקטטורה הצבאית. תחת ממשלתו של אלפונסין החל משא ומתן על תוכנית חדשה עם קרן המטבע הבינלאומית שהסתיימו בלא כלום. במרץ 1984, ברזיל, קולומביה, מקסיקו וונצואלה הלוו לארגנטינה 300$ דולר לשלושה חודשים, ובעקבותיהן ארצות הברית הלוותה סכום דומה, כדי להעניק לה מרחב נשימה עד לחתימת ההסכם עם הקרן.
ב-1985 הפסו הוחלף באאוסטראל (Austral, עד 1991). ב-1986 ארגנטינה עצרה את תשלומי החובות למשך מספר חודשים עד שהגיעה להסדר פריסת חובות עם הבנקים המלווים.
במהלך 1986 ו-1987 תוכנית ההבראה התפוגגה עקב הוצאות שחרגו מהתקציב והדפסת כסף למימונן. הסדר חדש עם קרן המטבע נחתם ביולי 1987, אך גם הוא קרס במרץ 1988.
הצעד הבא של הרשויות הייתה השקת תוכנית "פרימוורה" (Primavera) באוגוסט 1988 שכללה חבילת צעדים סמליים, תוכנית שנחתה בידי הקרן שסירבה לאשר הלוואות נוספות. 6 חודשים לאחר הצגתה- התוכנית נגנזה והדבר הוביל להיפר-אינפלציה ולמהומות.