stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגילת העצמאות
כתיבת המגילה > המשך הניסוח אחרי ההצגה למנהלת העם

לאחר שהטיוטות הראשוניות הובאו למנהלת העם וספגו ביקורת חריפה, הוקמה ועדת חמישה בראשות משה שרת שניסחה טיוטה רביעית. ב-13 במאי לפנות ערב הוגשה הצעתה למנהלת העם. שרת עשה את רוב המלאכה, תוך התייעצות עם משפטנים מומחים. נוסח ההכרזה הושאל מכתב המנדט וממסמכים משפטיים רבים אחרים, וכל סעיף שלו התחיל במילים "הואיל ו...". בהצעה זו הוזכרה גם תוכנית החלוקה של האו"ם. מזכיר מנהלת העם כתב כי "בן-גוריון התנגד ל'הואיל' כי אינו עברי" וכן "התנגד למילים 'ישוב רב־איל', 'עוז וגבורה' וכיוצא באלה". כמו כן, התנגד להזכרה מפורשת של תוכנית החלוקה.
בתום דיון בטיוטה של שרת הוטל על ועדה בת ארבעה לנסח ניסוח אחרון. חבריה היו: בן-גוריון, הרב פישמן, ציזלינג ושרת. בערב ישב בן-גוריון וערך מחדש את הנוסח. רוב השינויים שלו לא היו מהותיים, אולם הנוסח קיבל אופי שונה. הוא השמיט את המילה "הואיל", הסיר מליצות מיותרות, קיצר את הנוסח ברבע ומחק את ההתייחסות לחלוקת הארץ. כמו כן, הסיר את קריאתו של שרת לאומות המאוחדות לתת יד "להגנה" על מדינת ישראל ואת קריאתו ל"עולם הנאור", שיעמוד "לימין העם היהודי בהקמת מולדתו". בבוקר הזמין את שלושת חברי הוועדה האחרים והציג בפניהם את הנוסח. שרת לא הגיע, אך ציזלינג ופישמן הגיעו ואישרו את הנוסח, לאחר ויכוח על פסקה שנועדה לגשר בין דתיים וחילוניים. פישמן התעקש על אזכור אלוהי ישראל במגילה, והסכים לנוסח "מתוך ביטחון בצור ישראל וגואלו", אולם ציזלינג דרש להסיר את כל הקטע, מכיוון שהתנגד למונחים דתיים. לבסוף הסכימו על הנוסח המקורי של בן-גוריון, הביטוי "צור ישראל" בלבד. ביטוי זה נבחר בכוונה, מכיוון שצור ישראל מתפרש לשני פנים - כשם ה' וגם כחוזק ישראל. בן-גוריון טען שהוא זה שהכניס למגילת העצמאות את הביטוי "צור ישראל", אבל על פי מחקר של פרופ' יורם שחר ביטוי זה תורגם בידי בעהם מהביטוי "divine providence" ("השגחה"), המופיע באנגלית בהכרזת העצמאות של ארצות הברית. בן-גוריון הוסיף את הטיעון המשפטי לגבי הזכות ההיסטורית והטבעית של העם על ארצו. באופן זה התקבל הנוסח הסופי של מגילת העצמאות. הרב יהודה לייב פישמן מימון טען בתוקף שיש לכתוב את שם ה' במפורש, אך לאחר שבקשתו לא נענתה, הוסיף לפני חתימתו את המילים בעזרת ה'.
ביום העצמאות 1965, אמר שרת כי בן-גוריון "נטל את ההגיוניות של המבנה" של הנוסח המקורי.
מלאכת הקליגרפיה של מגילת העצמאות הוטלה על המעצב אוטה וליש. במעמד הכרזת העצמאות לא הקריא בן-גוריון מהמגילה, אלא מטיוטה שהודפסה במכונת כתיבה, כיוון שווליש הספיק לכתוב רק את חלקה התחתון של המגילה בשל המחלוקת עד הרגע האחרון על נוסח הכרזת העצמאות. מסיבה זו, המגילה עשויה משלושה ריבועי קלף תפורים, ולאחר הטקס היא נתפרה אל החלק בו חתמו חברי המועצה.
כתיבת המגילה > השתנות היחס בין המאפיין של "יהודית" לבין המאפיין של "דמוקרטית" בין הטיוטות השונות

כל הטיוטות של מגילת העצמאות, וגם הנוסח הסופי, כללו התייחסות להיותה של המדינה "מדינה יהודית" וכן התייחסות כל שהיא למאפיינים דמוקרטיים שיהיו במדינה. בטיוטה הראשונה וגם בטיוטה הסופית לא הוזכר במפורש המונח "דמוקרטיה", אף על פי שהוא נכלל בחלק מהטיוטות.
למעשה קיימות ארבע אפשרויות עיקריות לאפיין את היחס בין האופי היהודי של המדינה לאופייה הדמוקרטי:
היהדות עליונה על הדמוקרטיה (מדינה יהודית בעלת מאפיינים דמוקרטיים).
הדמוקרטיה עליונה על היהדות (מדינה דמוקרטית בעלת מאפיינים יהודיים).
שוויון בין יהדות לדמוקרטיה (מדינה יהודית ודמוקרטית).
דמוקרטיה הנובעת מן היהדות (מדינה יהודית־דמוקרטית).
לפי ניתוח של דב אלבוים ועזרא ברום הנוסח הסופי של מגילת העצמאות מבוסס על תפיסה של "דמוקרטיה הנובעת מן היהדות", הטיוטה הראשונה של בעהם מבוססת על תפיסה כי "היהדות עליונה על הדמוקרטיה", הטיוטה של ברנזון מבוססת על תפיסה של "שוויון בין יהדות לדמוקרטיה" ואילו הטיוטה של שרת דגלה בקיומה של "מדינה דמוקרטית בעלת מאפיינים יהודיים".
החותמים על המגילה

שלושים ושבעה החותמים על מגילת העצמאות היו חברי מועצת העם. 25 מהם חתמו על המגילה בטקס הכרזת המדינה, ו־11 מחברי המועצה, שלא יכלו להגיע מירושלים הנצורה לטקס, וכן נציג אגודת ישראל שהיה אז בארצות הברית, הוסיפו את חתימותיהם מאוחר יותר.
דוד בן-גוריון
דניאל אוסטר
מרדכי בנטוב
יצחק בן צבי
אליהו ברלין
פרץ (פריץ) ברנשטיין
זאב וולף גולד
מאיר גרבובסקי
יצחק גרינבוים
אברהם גרנובסקי
אליהו דובקין
מאיר וילנר
זרח ורהפטיג
הרצל ורדי
רחל כהן
קלמן כהנא
סעדיה כובשי
יצחק מאיר לוין
מאיר דוד לוינשטיין
צבי לוריא
גולדה מאירסון
נחום ניר-רפאלקס
צבי סגל
יהודה ליב הכהן פישמן
דוד צבי פנקס
אהרן ציזלינג
משה קולודני
אליעזר קפלן
אברהם קצנלסון
פליכס רוזנבליט
דוד רמז
ברל רפטור
מרדכי שטנר
בן-ציון שטרנברג
בכור-שלום שטרית
משה שפירא
משה שרתוק
תמונות החותמים על המגילה:
בן-גוריון
גולדה מאיר
אהרן ציזלינג
רחל כהן כגן
יהודה לייב פישמן מימון
אליעזר קפלן
פנחס רוזן
פרץ ברנשטיין
יש הטוענים ששמו של חיים ויצמן, נשיאה הראשון של מדינת ישראל, נעדר מרשימת חותמי המגילה. ניתן להבחין בטור הראשון של החותמים כי המקום בין אליהו דובקין ומאיר וילנר, בו אמור היה ויצמן לחתום לפי סדר אלפביתי, נותר ריק. לתעלומה זו שני הסברים מתחרים. הסבר אחד מצביע על ראשון חותמי המגילה, דוד בן-גוריון, שחתימתו חורגת מהסדר האלפביתי. לפי גרסה זו מחה ויצמן על החריגה מסדר החתימה ולא הסכים לחתום. לשיטתו לא צריכה הייתה להיות חריגה שכזו, אך אם נעשתה, הרי שכנשיא המדינה שמו שלו צריך היה להיות בראש החותמים. גרסה שנייה טוענת שבן-גוריון, יריבו הפוליטי של ויצמן, מנע ממנו לחתום על המגילה, שחתימתה נעשתה בזמן בו שהה ויצמן בארצות הברית. בן-גוריון לא אפשר לו לחתום בנימוק שרק חברי מועצת העם חתמו עליה. מרדכי נאור ומיכאל לוין טוענים שוויצמן כלל לא היה אמור לחתום על המגילה, שכן מלבד העובדה שהוא לא היה חבר מועצת העם, הוא גם לא היה נשיא בשעת ההכרזה והרווח נותר בשביל החברים תושבי ירושלים הנצורה באותה עת.
שאלת היעדר חתימתו של וויצמן שבה ועלתה לאורך השנים וגם דוד בן-גוריון התייחס לקיפוח זה. ואז, במסגרת חגיגות שנות העשרים למדינה, הוחלט על פרסום מינשר מיוחד מטעם נשיא המדינה על דעת הממשלה.
מינשר זה (שניתן לו הכינוי "מגילת שז"ר) חובר והוקרא על ידי הנשיא זלמן שזר ברחובות, ביום 2.11.67. נקבע כי המינשר יוצג בגנזך המדינה יחד עם מגילת העצמאות. הנשיא העלה על נס את דמותו של וויצמן ואת פעולותיו למען התנועה הציונית. הוא הזכיר כי בעת הכרזת המדינה היה ויצמן נתון בעיצומה של היאבקות בניו יורק ובוושינגטון ועל כן נבצר ממנו להיות בארץ ישראל בעת הכרזת המדינה - אך עם ישראל זכר את תרומתו המיוחדת וב-17 בפברואר 1949 בחרה בו הכנסת לנשיא הראשון של מדינת ישראל.
שז"ר הודיע כי על דעת ממשלת ישראל תופקד הכרזתו זו בגנזך המדינה בין מסמכי היסוד לתולדות הציונות ולהתחדשותה (תיק מגילת העצמאות א-11/7303, הודפס 18/2/2018, ארכיון המדינה)
ייצוגיה בתרבות הישראלית

תוכן המגילה הושר כפזמון ללחן מאת אורי קריב במסגרת "פעמוני היובל" – המופע המרכזי בחגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, שנערך בירושלים ב-1998.
נוסח המגילה מובא בעמוד האחרון של מהדורת מילון אבן שושן, בשישה כרכים, שראתה אור בשנת 2000.
לרגל יום העצמאות תשע"ב, בשנת 2012, הודפסה בירושלים מגילת העצמאות הגדולה בעולם, בגובה 6 מטרים וברוחב 1.6 מטר. על המגילה חתמו אישי ציבור בראשם ראש עיריית ירושלים והיא נתלתה על בניין עיריית ירושלים.
בשנת 2012 המועצה לשימור אתרים בשיתוף איש העסקים בועז דקל, יזמו טקס לשחזור חתימת מגילת העצמאות על ידי נכדים או ילדים, של כל 37 החותמים על מגילת העצמאות. הטקס נערך בהיכל העצמאות בתל אביב, המקום בו נחתמה בשנת 1948 מגילת העצמאות.
בשנת 2014 החלה יצירה של תלמוד ישראלי - מסכת עצמאות על מגילת העצמאות בבינה בהובלתו של דב אלבוים. מטרת המיזם היא לעורר שיח ישראלי עמוק ומתחדש על החזון הראוי לעתידה של מדינת ישראל על בסיס הטקסט של מגילת העצמאות.
מפגינים חותמים על עותק מוגדל של מגילת העצמאות בהפגנה ברחוב קפלן במהלך המחאה נגד מהלכי החקיקה של ממשלת ישראל השלושים ושבע, הוזכרה מגילת העצמאות פעמים רבות על ידי המוחים, עותקיה הודפסו הופצו ונתלו בשלל מקומות - בין השאר על בניין עיריית תל אביב-יפו. בהפגנות רבות קראו נואמים כציפי לבני, אהוד ברק ואחרים להתייחס למגילה כאל בסיס לחוקה למדינת ישראל, עותקים ענקיים של המגילה נישאו בידי הקהל בתהלוכות מחאה, ונערכו אירועים המוניים בהם הוזמן הקהל לחתום על המגילה.
ראו גם

הכרזת העצמאות
יום העצמאות
לקריאה נוספת

צבי ברנזון, מגילת העצמאות – חזון ומציאות, 1988
אמנון רובינשטיין וברק מדינה, המשפט החוקתי של מדינת ישראל, הוצאת שוקן, מהדורה שישית, 2005, כרך א: עקרונות יסוד, עמ' 49-37
מרדכי נאור, יום שישי הגדול – הדרמה המופלאה של הקמת המדינה, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובית העצמאות, 2014
יורם שחר, כבוד חירות ועמל ישרים: סיפור חיבורה של הכרזת העצמאות, באר שבע: מכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון, 2022
דב זיגלר, ניל רוגצ'בסקי, היא מדינת ישראל - כיצד נוצרה מגילת העצמאות?, הוצאת סלע מאיר, 2023
צור הדסים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  גדעון קולירין
 הופק בידי:  דני בן-מנחם
 תסריט:  ערן קולירין
 עריכה:  יצחק צחייק
 שחקנים ראשיים:  אורלי בן-גרטי, דני שטג, דפנה רכטר, אלברט אילוז
 מוזיקה:  יוסף ברדנשווילי
 צילום:  אמנון סלומון
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1999
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 תקציב:  $746,000
 הכנסות:  ₪66,250
 פרסים:  פרס ליפר לתסריט הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים בשנת 1999, פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר, 1999
 דף הסרט ב־IMDb
 
צור הדסים הוא סרט קולנוע ישראלי, מסוגת קומדיית פשע, בבימויו של גדעון קולירין על פי תסריט מאת ערן קולירין, שהופק בשנת 1999 עם אורלי בן-גרטי, דני שטג, דפנה רכטר ואלברט אילוז בתפקידים הראשיים.
הערות שוליים

↑  אברהם כרמלי, זהר שביט, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 1999–2001, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, ספטמבר 2003, עמ' 17
↑  אברהם כרמלי, זהר שביט, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 1999–2001, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, ספטמבר 2003, עמ' 30
צ'רנוביץ

.
אוניברסיטת צ'רנוביץ
צ'רנוביץ (באוקראינית: Чернівці, "צֶ'רְנִיבְצִי"; ברוסית: Черновцы, "צֶ'רְנוֹבְצִי"; ברומנית: Cernăuţi, "צֶ'רְנַאוּץ", בגרמנית Czernowitz "צ'רנוביץ", ביידיש: טשערנאָוויץ או טשרנוביץ) היא עיר מחוז בצפון בוקובינה, כיום באוקראינה, השוכנת על גדת הנהר פרוט, סמוך לגבול עם צפון רומניה, כ-650 קילומטר מדרום־מערב לבירה קייב. שטח העיר כ-150 קילומטר רבוע.
צ'רנוביץ הייתה למשך כמעט מאתיים שנה בירת חבל בוקובינה תחת שלטון אוסטרי ואחר כך רומני. היא עיר מודרנית, ובה מבנים בעלי אדריכלות נאה, פסלים, אנדרטות, פארקים ירוקים וכיכרות רבות.
היסטוריה

ראשיתה של העיר במבצר עתיק מתקופת רוס של קייב, ששמו "Chern" – "שחור". המבצר שכן על הגדה השמאלית של הנהר פרוט, בגבולה הדרומי של ווהלין, ונקרא "שחור" בשל צבען הכהה של חומותיו והאדמה השחורה הפורייה שסביבו.
בשנת 1259 הפולשים המונגולים הרסו את המבצר. בעקבות הכיבוש התפתח היישוב במיקום אסטרטגי נוח יותר, על הגדה הימנית של הנהר פרוט.
בין השנים 1359–1774 הייתה צ'רנוביץ חלק מנסיכות מולדובה.
צ'רנוביץ מוזכרת לראשונה בכתובים ב-8 באוקטובר 1408, במכתב מהשליט אלכסנדרו הטוב לסוחרים בלמברג, ותאריך זה נחוג כל שנה כ"יום העיר".
ב-1457 נעשתה צ'רנוביץ עיר מסחר מרכזית. העיר נהרסה כמה פעמים בתקופה העות'מאנית. מ-1774 ועד 1919 שלטה בה אוסטריה במסגרות מדיניות שונות, והעיר הייתה לבירת ארץ הכתר בוקובינה. חלק ניכר מבתי העיר שסגנונם אירופי עתיק, מקורם בתקופה זו, הנחשבת בעיני תושבי העיר ל"תור הזהב". בשנת 1905 הוקם בית התיאטרון שפועל גם כיום.
לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1918, ממלכת רומניה שלטה בצ'רנוביץ ובסביבתה עד 1940, אז תפס הצבא האדום את העיר והיא סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית השייכת לברית המועצות.
בתחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות במלחמת העולם השנייה, תפסה רומניה את השליטה בעיר וברוב אוקראינה הדרומית. לאחר הצלחת הצבא האדום בהדיפת צבאות מעצמות הציר, שבה העיר ב-1944 לשליטה סובייטית.
מ-1950 הידלדלה במהירות האוכלוסייה הרומנית בצ'רנוביץ ונהייתה מיעוט. כשהסובייטים השתלטו על בוקובינה, נמלטו רומנים רבים לרומניה או גורשו לסיביר. מ-1991, עם קריסת ברית המועצות, שייכת העיר לאוקראינה העצמאית. המיעוט הרומני בעיר ממשיך להצטמצם, בשל התבוללות תרבותית והגירה לרומניה.
אוכלוסייה

| שנה | אוכלוסייה |
| --- | --- |
1775: 2,300
1794: 5,000
1832: 11,000
1869: 34,000
1890: 54,200
1910: 87,100
1930: 112,400
1941: 78,800
1970: 187,000
1984: 238,000
1989: 295,000
2001: 240,600
2013: 259,897
במפקד האוכלוסין משנת 2001 מנתה אוכלוסייתה 240,621 נפש.
האוכלוסייה הורכבה מ-65 קבוצות אתניות שונות, העיקריות שבהן:
אוקראינים: 79.8%
רוסים: 11.3%
רומנים: 4.5%
מולדובנים: 1.6%
פולנים: 0.6%
יהודים: 0.6%
אחרים: 1.2%
קהילה יהודית

בעבר הייתה בצ'רנוביץ אוכלוסייה יהודית גדולה. רבים מהיהודים הגיעו לצ'רנוביץ בתקופת המשטר האוסטרי, הסובלני יחסית למשטרים באזורים הסמוכים. מעניין במיוחד לגלות שורת מגיני דוד - אות להערכה שרחש האדריכל לרב המקומי, בראש אחד ממגדלי האוניברסיטה המפוארת של העיר, אשר שימש במקור למגורי המטרופוליט הנוצרי. האוכלוסייה היהודית הייתה מגוונת מאוד: רפורמיים, בהנהגת הרב אליעזר אליהו איגל וממשיכיו, שכונו בשם "ההולכים קדימה", אורתודוקסים, בהנהגת הרב בנימין אריה וייס וממשיכיו, שכונו "העומדים", מתבוללים בתרבות הגרמנית, ציוניים, קומוניסטים ובונדיסטים. היהודים בצ'רנוביץ דיברו בשפה המבוססת על הגרמנית הווינאית ומתובלת במילים ובביטויים ביידיש ובאוקראינית. האוכלוסייה החרדית דיברה בעיקר יידיש.
בין השנים 1784–1805 רב העיר היה הרב חיים טירר, מגדולי תנועת החסידות, שנודע בכינוי "רבי חיים מצ'רנוביץ" או "הצ'רנוביצר", ונקרא גם "בעל באר מים חיים", על שם הספר שחיבר.
בבית העלמין היהודי בצ'רנוביץ נמצא קברו של רבי ישראל מרוז'ין מגדולי החסידות, ורבים נוהגים לפקוד את קברו.
ביוזמת נתן בירנבוים, ב-1908 נערכה בעיר ועידת הסופרים היהודים של שפת היידיש, שהכריזה על היידיש השפה הלאומית של היהודים.
בשנים 1912–1914 שימש סאלו וייסלברגר היהודי כראש העיר. בכתב העת היידי "טשערנאוויצר בלעטער" הופיעו יצירותיהם של איציק מאנגער, אליעזר שטיינברג ומשה אלטמן. כתב העת הופיע בשנים 1928–1938 עד שאסרו השלטונות את פרסומו. עורכו היה שמואל אבא סופר שנרצח ב-1941.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-50,000 יהודים, יותר משליש מאוכלוסיית העיר. באוקטובר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה הקימו הרומנים את גטו צ'רנוביץ. במרץ 1944 היו בעיר כ-15,000 יהודים, כאשר נכבשה בידי הצבא האדום. לאחר סיום המלחמה פעל בעיר הרב מסקולן לאסוף ילדים יהודים שנשארו בכפרים בסביבה אצל הגויים כדי להבריח אותם את הגבול לבוקרשט.
לאחר סיום המלחמה הגיעו לעיר יהודים נוספים מן הסביבה. עם התפרקות ברית המועצות בתחילת שנות ה-90 היגרו רבים לישראל ולעולם המערבי. בתחילת המאה ה-21 חיו בעיר כ-5,000 יהודים. בתקופת הזוהר שלה, עשרות בתי כנסת שקקו חיים בצ'רנוביץ, אך בסוף המאה ה-20, שימש בית הכנסת המרכזי כבית קולנוע.
בתקופת המשטר הקומוניסטי האנטישמיות ה"קלאסית" בצ'רנוביץ דוכאה לרמה בה הייתה לא ניכרת במרחב הציבורי, פרט למדיניות הדיכוי האנטי-ציוני, למניעת ההתארגנות הקהילתית הכלל-ארצית ולמגבלות מסוימות של "נומרוס קלאוזוס" בקבלה לאוניברסיטה, ללימודי רפואה למשל. בדומה לעוד מקומות בברית המועצות, נאלצו משום כך צעירים יהודים, למרות כישוריהם, לנדוד לאוניברסיטאות בחלקים מרוחקים של ברית המועצות (באזורים בהם היו פחות יהודים מקומיים).
בשנת 2004 חודשה פעילות הקהילה בעיר על ידי שליח חב"ד, הרב מנחם מענדל גליצנשטיין, שמכהן גם כרב המחוז.
ביולי 2021 הודיע מושל מחוז צ'רנוביץ שיחזיר את המבנה ההיסטורי "הבית היהודי", שנבנה בשנת 1908, לידי הקהילה היהודית המקומית. זו מתעתדת להעביר אל המבנה את בית הספר היהודי, משרדי הקהילה והמוזיאון היהודי. המבנה הוחרם מהקהילה בידי הנאצים בשנת 1941, ואחרי מלחמת העולם השנייה הולאם על ידי המשטר הסובייטי.
תחבורה

את העיר משמש נמל התעופה צ'רנוביץ.
ערים תאומות

לצ'רנוביץ אחת עשרה ערים תאומות, כדלהלן:
אוסטריה קלגנפורט, אוסטריה
ארצות הברית סולט לייק סיטי, ארצות הברית
ישראל נוף הגליל, ישראל
פולין קונין, פולין
קנדה ססקטון, קנדה
רומניה סוצ'אבה, רומניה
רומניה יאשי, רומניה
רומניה טימישוארה, רומניה
מולדובה בלץ, מולדובה
מולדובה קישינב, מולדובה (מ־2014)
בולגריה פלבן, בולגריה
לקריאה נוספת

Florence Heymann - Le Crépuscule des lieux, Stock, Paris, 2003 (פלוראנס היימן – דמדומי המקומות – פריז 2003) (בצרפתית)
אנדראה פשל (עורכת), צ'רנוביץ – מקום של עדות, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2006
דפנה יזרעאל, בחזרה לצ'רנוביץ', סגולה 1 (אייר תש"ע, 4/2010)
צבי יעבץ, צ'רנוביץ שלי: מקום שחיו בו אנשים וספרים, תל אביב: הוצאת דביר, דצמבר 2007
הערות שוליים

↑  ועדת הסטטיסטיקה המרכזית של אוקראינה, מרשם אוכלוסין של שנת 2001
↑  עסטרייך, המגיד, 9 במרץ 1864
↑  https://youtu.be/oFZyMWG8LqE?list=PLVA6iCeBK_XLpvmXq2HvsvC_0zVtBn_T-&t=9272 https://youtu.be/oFZyMWG8LqE?list=PLVA6iCeBK_XLpvmXq2HvsvC_0zVtBn_T-&t=9622
↑  אחרי הנאצים והקומוניסטים: "הבית היהודי" בן ה-114 חוזר לקהילה היהודית, באתר ynet, 12 ביולי 2021
↑  רשימת ערים תאומות באתר של העיר (באוקראינית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554834705171  BnF: cb121814071 (data)  GND: 63628-9  LCCN: n82045086  MusicBrainz: 6a4bae17-16cc-4bde-ae79-064eddd42d6d  NKC: ge480819  SUDOC: 181728656  VIAF: 138394113   WorldCat (עם VIAF): 138394113 
בית הכנסת קורל של צ'רנוביץ, ה"טמפל" של צ'רנוביץ, נבנה ב-1877 ונשרף על ידי הנאצים ב-9 ביולי 1941
גלית אלדר

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1973 (בת 51) חולון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  עברית 
 galiteldar.com
 
גלית אלדר (נולדה ב-24 באוגוסט 1973) היא סופרת ישראלית.
קורות חייה

גלית אלדר נולדה וגדלה בחולון, בהיותה בת 13 נסעה עם הוריה לניו יורק במסגרת שליחות מבנק לאומי, שם למדה בבית ספר יהודי. היא שבה לישראל בגיל 17 ובמקום לעשות כיתה י"ב התחילה ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן. בצבא שירתה בבסיס מפרשית, בחיל מודיעין בדרום הארץ ובתום הסדיר שירתה במילואים. לאחר הצבא עבדה כדיילת קרקע באל על ובמקביל למדה לתואר ראשון במדעי החברה בבר-אילן. לאחר התואר עשתה תעודה בעיתונות ותקשורת בבר-אילן לבוגרי תואר ראשון. באותה עת עברה קורס מכירות מטעם אל על, ואחריו הייתה מנהלת פרסום באגף מטענים באל על.
בשנת 2000 התמנתה אלדר למנהלת תקשורת שיווקית בחברת סטרט-אפ ובעקבות בועת הדוט קום, פשטה החברה את הרגל, היא מצאה את עצמה ללא עבודה בהריון מתקדם, בנה נולד והיא החלה לכתוב את ספרה הראשון, שראה אור ב-2004. ב-2006 יצא לאור ספרה השני וב-2008 ספרה השלישי. ב-2007 נהייתה עוזרת ראש תחום פיננסיים בסוכנות ביטוח והיום היא מנהלת שיווק וקשרי סוכנים. במהלך כל השנים שימשה כסופרת צללים של אנשים שונים שרצו להוציא רומנים או ספרי זכרונות.
בשנים האחרונות עסקה אלדר בתחום מכירות וניהול מועדוני כושר. היום מנהלת ספורטן הוד השרון.
גלית אלדר נשואה לעמית אלדר, מנהל פרויקטים במחשבים ולהם שלושה ילדים, תומר אלדר, רועי ונועה.
ספריה

כבר לא שם, ספרית מעריב, 2004
מתאר את הקונפליקט של האישה המודרנית בת זמננו, הנקרעת בין השאיפה לממש את האני שלה, לבין הצורך שלה להיות אמא ובת זוג מושלמת. הספר מספר בין השאר על אישה שאינה מעוניינת להביא ילדים לעולם ונתקלת בשל כך בעוינות בחברה הישראלית. הוא מתאר כיצד ערך של חברות בין נשים עלול להתנפץ בחיים, דבר שקורה הרבה בגלל גבר ובגלל קנאה שמתעוררת בין נשים.
פול מון, ספרית מעריב, 2006
שם הספר לקוח ממסיבת הפולמון אשר מתקיימות בתאילנד, שם חציו הראשון של הספר מתרחש. ואילו חציו השני מתרחש שמונה שנים אחר-כך. הספר דן בשאלה האם מאורעות חיינו הם גורל או צירוף מקרים. בחלקו הראשון הוא מתאר הרפתקאות ואהבות בחופי תאילנד ועל החיים במצב רוח איטי ורגוע. בחלקו השני הוא מתאר כיצד הגיבורה מתמודדת עם פציעה של בן-זוג.
סדקים, ספרית מעריב, 2008
בספר התייחסה אלדר לחוקים הנוקשים שמדינת ישראל מתירה לערוך הפלה. גיבורת הספר היא אישה רגילה שחייה שקטים ומתחת לפני השטח האדמה בוערת כשהיא נכנסת ומחליטה להגיד שהילד אינו מבעלה. היא בגדה בבעלה, הוא התגרש ממנה, במסכת גירושים מכוערת ברבנות שמתעמרת באישה. הבעל גם בוגד באישה ומאיים לקחת ממנה את הילדים, תוך שהוא יוצא למסע נקם. הספר מתאר שני אנשים שהאהבה הבוערת ביניהם הופכת לשנאה.
מישור אדוארד השמיני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  66°35′00″S 56°50′00″E﻿ / ﻿66.5833°S 56.8333°E﻿ / -66.5833; 56.8333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימישור אדוארד השמיני(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימישור אדוארד השמיני
 
מישור אדוארד השמיני (באנגלית: Edward VIII Plateau) הוא חצי אי בין מפרץ מגנט לבין מפרץ אדוארד השמיני שבאנטארקטיקה.
למישור צורת כיפה והוא מכוסה קרח.
היסטוריה > גילוי המישור

המישור התגלה בשנת 1936 על ידי משלחת החקר שהפליגה על אוניית המחקר המלכותית ויליאם סקורסבי.
המישור מופה על בסיס תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריסטנסן הנורווגית (בין השנים 1937–1936).
היסטוריה > מקור השם

משלחת לארס כריטנסן קראה למישור "מישור המפרץ" (Gulfplataet).
ועדת השמות והמדליות האנטארקטית של אוסטרליה שינתה את שם המישור ל"מישור המלך אדוארד" (King Edward Plateau). שמו הנוכחי של המפרץ "מישור אדוארד השמיני" ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בהתאמה לשמו של מפרץ אדוארד השמיני ולשמו של מדף הקרח אדוארד השמיני הסמוכים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מידע גאוגרפי והיסטורי
פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים (2023)

| --- | --- |

 תאריך:  3 ביוני 2023
 תאריך עברי:  י"ד בסיוון ה'תשפ"ג
 מקום:  גבול ישראל–מצרים, ישראל
 קואורדינטות:  30°29′40″N 34°33′37″E﻿ / ﻿30.494437°N 34.560236°E﻿ / 30.494437; 34.560236
 סוג:  פיגוע ירי 
 נשק:  קלאצ'ניקוב
 הרוגים:  3
 פצועים:  1
 מבצע:  שוטר מצרי
 מספר מפגעים:  1 
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים(למפת צפון הנגב רגילה) פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים
 
פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים הוא פיגוע ירי שהתרחש ביום שבת, 3 ביוני 2023, כאשר שוטר מצרי פתח באש לעבר כוח צה"ל בגבול ישראל–מצרים והרג לוחם ולוחמת בצה"ל. במסגרת החיפושים אחרי המחבל, נהרג בחילופי האש חייל שלישי, וחייל נוסף נפצע באורח קל. מבצע הפיגוע נהרג בחילופי האש.
הפיגוע

ב־2:30 ב־3 ביוני 2023, יום שבת, צה"ל סיכל ניסיון הברחת סמים משטח מצרים לישראל.
באותן שעות שוטר מצרי חדר ממצרים לשטח ישראל באזור הגבול, בין הר חריף להר שגיא שבמרחב חטיבת פארן, דרך מעבר ייעודי לחירום בגדר הגבול, שהיה סגור באמצעות אזיקונים. השוטר, מוחמד סלאח, היה מצויד ברובה סער AK-47, שש מחסניות, שני סכיני קומנדו וקוראן. לפי הודעת צבא מצרים, השוטר השתייך למשמר הגבול המצרי, ועבר את הגבול בעת מרדף אחר המבריחים. לפנות בוקר, בערך ב־6:30, הוא פתח באש לעבר עמדת צה"ל שהוצבה כ־150 מטר מפתח החירום וכ־3 קילומטרים ממקום ההברחה והרג את שני הלוחמים מגדוד ברדלס ששהו בה במשמרת של 12 שעות, סמ"ר אורי יצחק אילוז וסמל ליה בן־נון.
לאחר מספר שעות שבהן לא התקיים קשר רדיו עם החיילים, מפקדת המחלקה הגיעה לעמדה ומצאה אותם ירויים. לאחר גילוים החלו סריקות באזור, בפיקודם של מפקד עוצבת אדום, תא"ל יצחק כהן, ומפקד חטיבת פארן, אל"ם עידו סעד. המחבל אותר במרחק של כקילומטר וחצי ממקום הפיגוע, והתפתחו חילופי אש, שבהם נהרג המחבל ונפצע לוחם צה"ל סמ"ר אוהד דהן באורח אנוש. הוא פונה לבית החולים, שם מת מפצעיו. חייל נוסף, גשש, נפצע בידו באורח קל מרסיס.
בעקבות הפיגוע

בעקבות הפיגוע הורה הרמטכ"ל, הרצי הלוי, על עריכת תחקיר מבצעי שממצאיו יוצגו לו תוך שבוע, ועל הקמת צוות תחקור מערכתי בראשות אלוף נמרוד אלוני, שיבחן את התפיסה המבצעית והמערכתית להגנה בגבולות של שלום.
ב-13 ביוני 2023 פורסמו לציבור חלק ממסקנות התחקיר שהצביעו על כשלים מקצועיים – כמו המעבר הביטחוני בגדר שהוסתר ולא ננעל וכשל של "אי-מימוש עקרונות אבטחה והגנה בצורה מיטבית".
לאחר פרסום התחקיר והכשלים הוחלט לנקוט בצעדים פיקודיים:
נזיפה למפקד עוצבת אדום, תא"ל יצחק כהן, "בעקבות אחריותו הכוללת באירוע, לרבות היעדר הבקרה על מימוש הנהלים".
מפקד חטיבת פארן, אל"ם עידו סעד, יועבר מתפקידו, "בגין אחריותו הכוללת באירוע ואופן מימוש הפעילות בגזרתו. זאת לצד האופן הראוי שבו חתר למגע והסתער לנטרול המחבל".
נזיפה למפקד גדוד ברדלס, סא"ל איוון קון, ועיכוב קידומו במשך חמש שנים, "בגין אחריותו למימוש תפיסת ההפעלה בכוחותיו".
ראו גם

מתקפת הטרור בגבול ישראל–מצרים (ספטמבר 2012)
הפיגוע בעין נטפים
המלחמה בטרור בסיני
הערות שוליים

↑  לילך שובל, המחבל בפיגוע בגבול הדרום - שוטר מצרי, באתר ישראל היום, 3 ביוני 2023
↑  ynet, שוטר מצרי חדר לישראל, הרג שלושה לוחמים בגבול - וחוסל, באתר כלכליסט, 3 ביוני 2023
↑  גל אהרונוביץ', נעדר מהשירות ותמך בעזה: זה המחבל שביצע את הפיגוע בגבול, באתר כאן 11, ‏5 ביוני 2023;
ספיר ליפקין, ‏דיווח: מוחמד סלאח איבראהים הוא המחבל שביצע את הפיגוע בגבול מצרים, באתר ‏מאקו‏, 5 ביוני 2023;
עינב חלבי, דיווחים במצרים: זה השוטר שהרג 3 לוחמי צה"ל בגבול, באתר ynet, 5 ביוני 2023
↑  שי לוי, ‏האמל"ח שנשא המחבל וה"עמדה" שהקים בשטח ישראל, באתר ‏מאקו‏, 4 ביוני 2023
1 2 3  יואב זיתון, צה"ל: שני הלוחמים לא הספיקו לירות, 5 שעות עברו בין הקשר האחרון עמם ועד שאותרו, באתר ynet, 3 ביוני 2023
↑  הנצחה של סמ"ר אורי יצחק אילוז ז"ל, באתר "יזכור" של משרד הביטחון - izkor.gov.il
↑  הנצחה של סמל ליה בן־נון ז"ל, באתר "יזכור" של משרד הביטחון - izkor.gov.il
↑  יוסי יהושוע, צה"ל על איחור מסוקי הקרב ומות הלוחם: "הוחלט לחתור למגע ולמנוע עוד סכנה, גם למטיילים", באתר ynet, 4 ביוני 2023
↑  הנצחה של סמ"ר אוהד דהן ז"ל, באתר "יזכור" של משרד הביטחון - izkor.gov.il
↑  טל לב רם, ‏שלושה לוחמי צה"ל נהרגו בפיגוע בגבול מצרים; המחבל - שוטר מצרי, באתר מעריב אונליין, 3 ביוני 2023
↑  דין שמואל אלמס, ‏הותר לפרסום: שלושה לוחמים נהרגו באירוע ביטחוני בגבול מצרים, באתר גלובס, 3 ביוני 2023
↑  אמיר בוחבוט‏, מסיכול ההברחה ועד ההיתקלות: התקרית בגבול מצרים - דקה אחר דקה, באתר וואלה, 3 ביוני 2023
↑  טל לב רם, ‏עד שבוע מהיום: בצה"ל יציגו את תחקיר הפיגוע בגבול המצרי, באתר מעריב אונליין, 4 ביוני 2023
↑   איה חיימוביץ', תחקיר נפילת שני לוחמים ולוחמת צה"ל בעקבות חדירת המחבל בגבול מצרים, באתר צה"ל, 13 ביוני 2023
הרמטכ"ל, הרצי הלוי, מבקר בעקבות הפיגוע באזור מעבר החירום שדרכו עבר המחבל