stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
790-799 לפנה"ס
אנשים בעלי חשיבות עתידית

יונה הנביא.
הנביא עמוס, אשר כתב את ספר עמוס שנקרא על שמו.
מפת האימפריה הנאו-אשורית והתפשטותה.
צבים נשכניים

| צבים נשכניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זאורופסידה
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים חבויי-צוואר
משפחה:: צבים נשכניים
שם מדעי
 Chelydridae ‏גריי, 1831

צבים נשכניים (שם מדעי: Chelydridae) היא משפחה בסדרת הצבים. כיום קיימים שני סוגים בלבד ממשפחה זו:
צב נשכן (Chelydra) שהבולט משלושת מיניו הוא צב נשכן מצוי (Chelydra serpentina), שמגיע לאורך של 40 ס"מ.
צב אליגטור (Macrochelys), המכיל חמישה מינים (אשר שניים מהם נכחדו). המין הבולט ביניהם הוא צב אליגטור מצוי (Macrochelys temminckii) המגיע לאורך של 140 ס"מ ולכן הוא צב המים המתוקים הגדול ביותר.
שניהם מינים אנדמים לחצי הכדור המערבי. המשפחה מאופיינת בשריון גב גרמי כולו ושריון גחון מצומצם. בילוי רוב הזמן ברביצה על קרקעית מים רדודים, כאשר רק הנחיריים והעיניים בולטים מפני המים. כמו כן, מאופיינת בלסתות חזקות ביותר המסוגלות לפצוע ואופי תוקפני.
מאובנים

למשפחת הצבים הנשכנים היסטוריית מאובנים רחבת היקף מאמריקה הצפונית, אירופה, אסיה. אזור תפוצתם בעבר היה רחב יותר מאזור תפוצתם כיום. תיאורם הראשון התגלה על ידי מאובן הסוג Emarginachelys מתקופת מאסטריכט שבתור הקרטיקון באזור מונטנה,. מאובן נוסף שהשתמר היטב היה מאובן מתקופת הפלאוקן מאזור דקוטה הצפונית מסוג Protochelydra.
סוג נוסף, Chelydropsis, מכיל מספר ידוע של מינים אירו-אסייתים שהתקיימו מתקופת אוליגוקן עד הפליוקן.
מיון מדעי של צבים נשכניים

משפחה Chelydridae
סוג Acherontemys (נכחד)
סוג Chelydrops (נכחד)
סוג Chelydropsis (נכחד)
סוג Emarginachelys (נכחד)
סוג Macrocephalochelys (נכחד)
סוג Planiplastron (נכחד)
תת-משפחה Chelydrinae
סוג Protochelydra (נכחד)
סוג צב נשכן (Macrochelys) – בו 3 מינים
סוג צב אליגטור (Macrochelys) – בו 3 מינים קיימים
גלריה

צב האליגטור
צב אליגטור מהלך
מאובן של Chelydropsis
צב נשכן מצוי
ראו גם

צבים יבשתיים
צבים רכים
צבים ביצתיים
אורל (נהר)

ערך זה עוסק בנהר ברוסיה ובקזחסטן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

נהר אורל וגשר אורנבורג
 מידע כללי
 אורך:  2,428 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  400 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  231,000 קמ"ר
 מוצא:  הרי אורל
 יובלים:  Or River, Elshan, Khudolaz, Yamskaya, Mindyak, Gryaznushka Pervaya, Solyanka, Rzhavchik, Kurgash, Guberlya, Burtya, Mechetka, Donguz, Karanyelga, Yelshanka, Burly, Karagashty, Kargalka, Krestovka, Embolat, Bykovka, Kamysh-Samarka, Bolshaya Zubochistenka, Zubochistka, Balka Zhalgyzagashsay, Rubezhka, Chyornaya, Berdyanka, Konsu, Maly Kizil, Kosh, Kirgildysay, Vyazovka, Bolshoy Kumak, Yangelka, Urlyada, Gumbeyka, Albaytalka, Birsya, Bol'shaya Karaganka, Verkhnyaya Gusikha, Zingeyka, Grekhovka, Bolshoy Kizil, Utva River, אילק, Srednyaya Gusikha, Sakmara, Tanalyk, צ'אגאן, Karalga, Tarlau, Tuzlukkol, Pismenka, Vorovskaya, Burlya, Alimbet, Nizhnyaya Gusikha, Kiyaly-Burtya, Aksakalka, Baral, Bol'shaya Urtazymka, Kinderlya, Kandybulak, Urtaburtya, Malaya Tustu, Ebita, Eltyshevka, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שפך:  הים הכספי
 מדינות באגן הניקוז:  רוסיה, קזחסטן
 
 
אוּרָל (מרוסית: Урал; בקזחית: Жайық, זַ'איֶק; בבשקירית: Яйыҡ, יַאיֶק) הוא נהר ארוך הזורם ברוסיה וקזחסטן. מוצאו בדרום הרי אורל ומסתיים בים הכספי. אורכו כ-2,428 ק"מ, והוא הנהר השלישי בארכו באירופה, לאחר נהרות הוולגה והדנובה. משמש מקור דיג ועורק תחבורתי חשוב. עם הערים החשובות שעל הנהר נמנות מגניטוגורסק, אורסק ואורנבורג. הנהר אורל נחשב לגבול בין אסיה ואירופה.
הנהר ידוע עוד מימי יוון העתיקה והוזכר ביצירות של תלמי.
חיל עזר בצבא הרומי

חיל עזר בקרב; פרט מתבליטי עמוד טריאנוס
פרש בחילות העזר. חמוש בכידון וחרב ארוכה. פרט מתבליט על מצבה
שחזור של חיל רגלי בחילות העזר ממוזיאון בווינדולנדה - אתר ארכאולוגי בבריטניה של מחנה של קוהורטת חיל עזר בבריטניה
שחזור של פרש מיחידות העזר ממוזיאון החפירות הארכאולוגיות בוינדולנדה בבריטניה
חיל עזר (בלטינית: Auxilia, אַאוּקְסִילִיָה, אוקסיליה) היו חיילים חסרי אזרחות רומאית שהתנדבו או גויסו לשרת בצבא האימפריה הרומית במסגרת של יחידות שצורפו למצבת הכוחות של לגיונות הצבא הרומאי.
במקור חילות העזר היו יחידות צבא שצורפו לצבא הרומי בתקופת המלוכה והרפובליקה המוקדמת כחלק מהמחויבות של בעלות בריתה האיטלקיות של רומא. מנהג זה פסק אחרי מלחמת בעלות הברית כאשר כל האיטלקים קיבלו אזרחות רומאית והחלו לשרת בלגיונות. הלוחמים ליחידות העזר גויסו מקרב צבאות של בני ברית, מדינות חסות והפרובינקיות שנכבשו על ידי רומא.
ההסתמכות על יחידות העזר בעלות התמחות צבאית ובמיוחד פרשים, גברה כאשר צבא הרפובליקה הרומית גייס אותם לשורותיו אותם במספרים הולכים וגדלים כדי לתמוך בלגיונות שהיו יחידות חיל רגלים.
יחידות העזר עברו ארגון מחדש על ידי אוגוסטוס קיסר בשנת 30 לפנה"ס, הם הפכו לכוח מאורגן ששולב באופן מלא צבא הרומי בתקופת הקיסרות המוקדמת, החיילים התגייסו לשירות של 25 שנה שבסופו הם זכו באזרחות רומאית, במהלך שירותם החיילים ספגו את התרבות הרומאית ועם שחרורם וחזרתם הביתה הפכו לגורם שהגביר את תהליך הרומאניזציה של האוכלוסייה המקומית וכך הביאו להטמעתה במסגרת האימפריה הרומית.
עד המאה ה-2 הכילו חילות העזר את אותו מספר החיילים הרגלים כמו הלגיונות, ובנוסף סיפקו כמעט את כל הפרשים של הצבא הרומי (במיוחד פרשים קלים וקשתים) וכוחות מיוחדים אחרים.
היסטוריה > תקופת הרפובליקה

עמוד התווך של מכונת המלחמה של הרפובליקה הרומית היה המאניפולוס, לגיון של חיל רגלים שהשימוש בו התגבש במהלך המלחמות הסאמניטיות (343–290 לפנה"ס). אחת ממגבלות הלגיון היה החוסר ביחידות פרשים, בסביבות שנת 200 לפני הספירה, ללגיון של 4,200 חיילי רגלים הייתה זרוע פרשים של 300 סוסים בלבד. הסיבה לחוסר זה נבע מהעובדה שמעמד הפרשים שיכול היה להרשות לעצמו לשלם עבור הסוס והציוד הנלווה, היה קטן יחסית.
מלבד המחסור בפרשים חסרו ללגיון יחידות פרשים וקלעים. עד שנת 200 לפנה"ס עיקר חיל הפרשים של הצבא הרומי גויס מקרב בעלות הברית האיטלקיות של רומא, הידוע בכינויו בעלות הברית "הלטיניות", שהיוו את הקונפדרציה הצבאית הרומית. חילות העזר האיטלקיים היו מאורגנים ביחידות שקיבלו את השם אלה (לטינית: Ala מילולית: "כנפיים", מכיוון שהם בדרך כלל הוצבו על אגפי המבנה הקרבי הרומי). יחידות אלה הוצבו תחת הפיקוד של שלושה קצינים רומאים בדרגת פרפקט (Praefecti). סדר הכוחות של האלה היה דומה או מעט גדול יותר בגודל חיל הרגלים (4,000–5,000 איש) ללגיון, אך הכיל יחידת פרשים משמעותית יותר בת 900 פרשים, פי שלושה מהיחידה הלגיונרית. יחידות פרשים אלו שירתו את הצבא הרומאי כל זמן שהלחימה התחוללה בשטחי איטליה, אך ברגע שנאלץ הצבא הרומאי להתמודד עם אויבים בעלי חיל פרשים דומיננטי הפך המחסור בפרשים לבעיה טקטית משמעותית. המלחמה הפונית השנייה (218–202 לפנה"ס) חשפה ליקויים אלו כאשר בקרבות קאנאי וטרביה שימש חיל הפרשים של קרתגו ובנות בריתה כגורם העיקרי שהכריע את הקרב. הניצחון הרומי המכריע בקרב זאמה בשנת 202 לפנה"ס, שסיים את המלחמה, הוכרע על ידי התקפת הפרשים הנומידיים תחת פיקודו של המלך מסיניסה. מלקחי מלחמה זו הצבאות הרומאים של הרפובליקה היו מלווים במספרים גדולים של פרשים לא איטלקיים: פרשים קלים נומידיאנים ומאוחר יותר פרשים כבדים גאלים. כך הסתמך יוליוס קיסר במידה רבה על פרשים גאליים וגרמניים לכיבוש גאליה (58–51 לפנה"ס).
ככל שהמספר של הפרשים ממוצא לא-רומאי הלך וגדל, זה של הפרשים הרומאיים הצטמצם. בתחילת המאה ה-1 לפני הספירה, הפרשים הרומיים הפסיקו להיות חלק מכוח הלחימה של הצבא של הרפובליקה, מלחמת בעלות הברית שהתנהלה בשטחו של חצי האי האפניני בין השנים 91 ל-88 לפני הספירה הסתיימה כאשר כל תושב של בעלות הברית האיטלקיות של רומא יכול היה לקבל אזרחות רומאית. יחידות האלה האיטלקיות פורקו ורומאים ממעמד הפרשים לא נדרשו יותר להתגייס לצבא הרומאי עם סוסים ליחידות חיל הפרשים. כתוצאה מכך היה הלגיון של צבא הרפובליקה ללא תמיכת פרשים.
עם פרוץ המלחמה הפונית השנייה, הרומאים תקנו את החוסרים האחרים במצבת הכוחות של הלגיונות על ידי שימוש בכוחות מיוחדים שאינם איטלקים ובעיקר קשתים וקלעים. משנת 200 לפני הספירה ואילך, כוחות מומחים נשכרו כשכירי חרב על בסיס קבוע, קשתים (לטינית: sagittarii) מכרתים, וקלעים (לטינית: funditores) מהאיים הבלאריים ליוו את הלגיונות הרומיים במסעות בכל רחבי הים התיכון. המקורות העיקריים האחרים של חיילים לא איטלקיים בצבא הרפובליקה המאוחרת היו תושבי הפרובינקיות, מדינות חסות ובעלות ברית. במהלך הרפובליקה המאוחרת, יחידות לא איטלקיות הונהגו על ידי המנהיגים שלהן, והארגון הפנימי הושאר למפקדיהן. היחידות היו מגוונות מאוד בלבוש, ציוד וכלי נשק. הם נאספו בדרך כלל למערכות מלחמה ספציפיים ולעיתים קרובות התפרקו זמן קצר לאחר מכן, באופן דומה ללגיונות המיליציות של צבא הרפובליקה המוקדמת.
היסטוריה > תקופת הקיסרות המוקדמת

היחידות המתמחות של צבא הרפובליקה הפכו לליבה של כוחות העזר שהתפתחו ליחידות מסודרות וחלק בלתי נפקד מהצבא הרומאי בתקופה היוליו-קלאודית. במהלך החלק המוקדם של שלטונו של אוגוסטוס (27 לפני הספירה ואילך), נוצר חיל העזר הסדיר, לא ידוע מהם השינויים שהכניס אוגוסטוס במבנה חילות העזר אלא תמונה כוללת של יחידות אלו בתקופת שלטונו ולאחריה. ההשראה לחיל העזר של הקיסרות היו הכוחות הלטיניים של הרפובליקה שלפני מלחמת בני הברית, כחיל של חיילים חסרי אזרחות רומאית שפעלו בצמוד ובמקביל ללגיונות, אך בהבדל מהותי שלוחמי חיל העזר היו בעיקר חיילים מקצועיים שהתנדבו לשרת ביחידות קבועות. החיילים הפשוטים בחילות העזר זכו לאזרחות רומית בעת שחרורם או תוך כדי שירותם בעת שהתקדמו לדרגות פיקוד, שדרת הפיקוד של יחידות העזר הורכבה מאזרחים רומאיים בלבד.
גם מבנה היחידה של חיל העזר היה שונה מהאלה הלטינית, שהייתה למעשה לגיון עם זרוע פרשים גדולה יותר. עם זאת, אוגוסטוס ארגן את יחידות העזר לגדודים בגודל של קוהורטה (עשירית מגודל הלגיונות). היו שלושה סוגים של קוהורטות: חיל רגלים, חיל פרשים ויחידות מעורבות שכללו גם חיל רגלים וגם פרשים. השירות כפרש נחשב ליוקרתי ביותר. העדויות לגודל היחידות החדשות של אוגוסטוס אינן ברורות, כאשר העדויות המדויקות ביותר שלנו מתוארכות למאה ה-2. בכל קוהורטה היו שש קנטוריות שבכל אחת כ-80 לוחמים וסה"כ כ-480 לוחמים. יחידות הפרשים חולקו לטורמה (בלטינית: Turma – "להקה") של 30 (או 32) איש, שבראשה עמד דקוריונים (מילולית: "מנהיג עשרה") יחידות כוח העזר הונהגו על ידי פרייפקטים שחלקם היו אצילים מהמוצא האתני של חיילי הקוהורטה שקיבלו אזרחות רומית או אציל רומאי ממעמד הפרשים בדרך כלל בדרגת קנטוריון.
בתחילת שלטונו של אוגוסטוס (30 לפני הספירה), יחידות העזר המקוריות היו מורכבות ממגויסי שבטים מהפרובינציות הגאליות וממחוזות הבלקן דלמטיה ואיליריה. עד שנת 19 לפנה"ס הסתיימו מלחמות קנטבריה ואסטוריה (Cantabrian Wars), שהובילו לסיפוח צפון היספניה טארקוננסיס ולוסיטניה. ופרובינקיות אלו של חצי האי האיברי הפכו עד מהרה למקור עיקרי למתגייסים. לאחר מכן נכבשו אזורי הגבול שגבלו בנהר הדנובה: נוריקום (16 לפנה"ס), פנוניה (9 לפנה"ס) והפכו, יחד עם איליריקום, למקור החשוב ביותר של לוחמים בחילות העזר של צבא הפרינקיפט. מפרובינקיות המזרח הגיעו קשתים מפרובינקיה סוריה. מנומידיה גויסו פרשים קלים שנלחמו וסייעו לרומאים עוד בתקופת הרפובליקה, הגיוס נמשך גם אל תוך שורות חיל העזר של הפרינקיפט יחידות פרשים מאוריות נוספות הוקמו לאחר סיפוחה של מאוריטניה בשנת 44 לספירה על ידי הקיסר קלאודיוס.
נראה כי התפתחות משמעותית של האוקסיליה התרחשה בתקופת שלטונו של הקיסר קלאודיוס (41–54 לספירה). נקבעה תקופת שירות מינימלית של 25 שנים, שבסיומה הוענקה לחיל העזר הפורש, ולכל ילדיו, אזרחות רומית. עדות לכך נמצאת בדיפלומות הצבאיות הרומיות הידועות הראשונות שמתוארכות לתקופתו של קלאודיוס. זה היה לוח ברונזה מתקפל שעליו חרוטים פרטי רישום השירות של החייל, שבו יוכל להשתמש כדי להוכיח את אזרחותו. קלאודיוס גם קבע שמפקדי קוהורטות בחילות העזר חייבים להיות כולם ממעמד הפרשים, ובכך הרחיק קנטוריונים מתפקידי פיקוד אלו. העובדה שמפקדים בחילות העזר היו כולם באותה דרגה חברתית כמו רוב הטריבונים הצבאיים מעידה כנראה על כך שהאוקסיליה נהנה כעת מיוקרה רבה יותר. ראשי שבטים "ברבריים" המשיכו לפקד על כמה קוהורטות באוקסיליה וכנראה הוענק להם מעמד של פרשים. המדים, השריון והנשק ששימשו את חילות העזר הפכו לאחידים ודומים במידה רבה לציוד של הלגיונות כנראה עד סוף התקופה היוליו-קלאודית.
היסטוריה > תקופת הקיסרות המוקדמת > המרד באיליריה

במהלך התקופה היוליו-קלאודית המוקדמת, גדודי עזר רבים שהוקמו במחוזות הגבול הוצבו במחוזות מוצאם או בסמוך להם, למעט בתקופות של משברים גדולים כאשר הם נפרסו, ביחד עם הלגיונות הרומאיים בזירת הקרבות. הדבר נשא את הסיכון הברור אם השבט או הקבוצה האתנית יתמרדו ברומא חיילי עזר עלולים היו לחבור לאויבים איתם היו להם זהות משותפת ואינטרסים משותפים. האיום התממש בעת המרד באיליריה הידוע בהיסטוריה הרומאית כבלום באטוניאנום (Bellum Batonianum). השבטים האיליריים המרכזיים היו חיילים מעולים בשורות חילות העזר, אבל חוסר שביעות רצון שררה בקרב השבטים האיליריים, בעיקר בשל מה שהם ראו כדורסנותם של פקידי מס רומיים. בשנת 6 לספירה נצטוו מספר רגימנטים מהשבטים הדלמטיים להתייצב ולהצטרף לצבא רומאי תחת פיקודו של טיבריוס במלחמה נגד שבטים גרמאניים. על רקע המרמור ואי שביעות הרצון באיליריה הם התמרדו בנקודת הכינוס, והביסו כוח רומי שנשלח נגדם. עד מהרה הצטרפו לדלמטים מספר שבטים איליריים נוספים, אף הם בעלי אימון ועבר בחילות העזר בקרב מול לגיונות רומאיים שהגיעו ממואסיה הם הצליחו לגרום לרומאים אבדות כבדות בטרם הוכרע הקרב כנגדם. למורדים הצטרפו כעת מספר רב של שבטים איליריים אחרים. הדלמטים תקפו את נמל סלונה (Salona) וכבשו את חוף הים האדריאטי, הביסו כוח רומי והגיעו לעמדה שאיימה על איטליה עצמה.
אוגוסטוס הורה לטיבריוס להפסיק את הפעולות בגרמניה ולהעביר את צבאו לאיליריקום. כשהתברר שאפילו כוחותיו של טיבריוס אינם מספיקים, נאלץ אוגוסטוס להקים כוח משימה שני תחת תחת פיקודו של גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר, מאחר שהצבא הרומאי היה חסר כוח אדם להתמודד עם המרידה אוגוסטוס רכש ושחרר אלפי עבדים שגויסו לצבא. הרומאים פרסו כעת לא פחות מ-15 לגיונות ומספר שווה של יחידות מחייל העזר. כולל לפחות 50 יחידות חדשות של חילות העזר שהחיילים שלהם היו, באופן חריג, אזרחים רומאים. אלה היו גברים שמעמדם או הרקע שלהם נחשב על ידי אוגוסטוס כלא מתאים לגיוס ללגיונות: אזרחים מהמעמד הנמוך ביותר מקרב אזרחי רומא ובהם ופושעים מורשעים ועבדים המשוחררים. יחידות מיוחדות אלו זכו לתואר "סיוויום רומנורום" (לטינית: civium Romanorum "של אזרחים רומיים"). לאחר המרד האילירי, קבוצות אלו נותרו פעילות בסדר הכוחות של הצבא הרומאי וגייסו חיילים שלא מקרב אזרחי רומא כמו יחידות עזר אחרות, אך שמרו על השם שהוסיף ליוקרתיות שלהן. הרומאים התמודדו תהפוכות בשדה הקרב ומלחמת גרילה פראית בהרי בוסניה. נדרשו להם שלוש שנים של לחימה קשה כדי לדכא את המרד, שתואר על ידי ההיסטוריון הרומי סווטוניוס, כעימות הצבאי הקשה ביותר שאיתו התמודדה רומא מאז המלחמות הפוניות. טיבריוס הצליח לבסוף לדכא את המרד בשנת 9 לספירה. למרות חומרת המרד הזה, המשיכו האילירים, לצד שכניהם התראקים, להיות עמוד השדרה של הצבא הרומי. עד המאה ה-2, כשבערך מחצית מהצבא הרומי פרוס על גבול הדנובה, הן הלגיונות והן חילות העזר כאחד היו ברובם מגויסים מאיליריום במאה ה-3, האילירים החליפו במידה רבה את האיטלקים בדרגי הקצינים הבכירים של צבא הפרינקיפט. לבסוף, משנת 268 עד 379 לספירה, כמעט כל הקיסרים, כולל דיוקלטיאנוס ויורשיו היו במוצאם קציני צבא רומאי ממוצא אילירי.
היסטוריה > תקופת הקיסרות המוקדמת > המרד הבטאווי

הבטאווי (אנ') היו שבט גרמאני שאכלס את האזור הידוע כגלדרלנד בדלתה של נהר הריין בפרובינקיה הרומאית גרמאניה אינפריור. הם היו עם לוחם שהתמחה בלוחמת פרשים בתמורה לפריבילגיה יוצאת הדופן של פטור ממיסים הם סיפקו מספר לא פרופורציונלי של מתגייסים לצבא הרומאי של השושלת היוליו-קלאודית הם גם סיפקו את רוב יחידת שומרי הראש האישית המובחרת של אוגוסטוס (לטינית: Germani corpore custodes), שהמשיכה בשירות עד שנת 68 לספירה. גאיוס יוליוס קיוויליס (בלטינית: Julius Civilis מילולית: "יוליוס האזרח"), נסיך בטאווי שנשא שם לטיני שאומץ עם קבלת אזרחות רומית, ופריפקט של קוהורטה בטאווית. קצין בעל ותק של 25 שנות שירות, הוא התבלט בשירות בבריטניה, שם הוא ושמונה קוהורטות בטאוויות מילאו תפקיד מכריע הן בפלישה הרומית בשנת 43 לספירה והן בהכנעה של דרום בריטניה לאחר מכן. עם זאת, עד שנת 69, קיוויליס, ובני שבט הבטאווי הביעו את חוסר שביעות רצונם מהברית עם רומא. לאחר נסיגת גדודי הבטאווי מבריטניה לאיטליה בשנת 66, נעצרו קיוויליס ואחיו על ידי מושל גרמניה אינפרורייר בהאשמה מפוברקת של המרדה. המושל הורה על הוצאתו להורג של האח, בעוד שקיוויליס, שכאזרח רומי הייתה לו הזכות לערער לקיסר, נשלח לרומא בשלשלאות לשיפוט על ידי נירון הוא שוחרר על ידי גלבה. היחסים בין הבטאווים לרומאים המשיכו להדרדר עם פירוק יחידת שומרי הראש הגרמאניים. ולמעשה האומה הבטאווית ראתה בכך עלבון חמור. במקביל, קרסו היחסים בין קוהורטות הבטאווי לבין הלגיון שאליו היו קשורים מאז הפלישה לבריטניה 25 שנה קודם לכן הלגיון הארבעה עשר גמינה, והאיבה בין חיילי הלגיון לחיילי חיל העזר התפרצה לכלל קרבות גלויים לפחות בשתי הזדמנויות.
במקביל לאירועים אלו האימפריה הרומית הייתה מסובכת במלחמת אזרחים הידועה גם כשנת ארבעת הקיסרים (69–70 לספירה), הניסיון הרומאי לגייס חיילים נוספים לחילות העזר שנעשה מבלי לבחול באמצעים היה הניצוץ שהצית מרד גלוי תחת הנהגתו של קיוויליס שניצל את העובדה שחלק מהלגיונות נעדרו מאזור הריין עקב מלחמת האזרחים, וחלק מהשבטים הגרמאניים עברו לצד המורדים. שני לגיונות שנשלחו נגד קיוויליס הובסו כאשר יחידות האלה ממוצא בטאווי ערקו לצבא המורדים. הצי הרומאי של נהר הריין (בלטינית :Classis Germanica) שהיה מאויש ברובה על ידי מלחים וחיילים בטאוויים עבר לצד המורדים ולבסוף שמונה קוהורטות בטאוויות שהוצבו במיינץ כחלק ממצבת הכוחות של הלגיון הארבעה עשר גמינה הצטרפו למורדים והביסו בבון כוח רומי שניסה לחסום את חזרתם למולדתם. בשלב זה פיקד קיוויליס על כוח של כ-6,000 איש, חיילי עזר מאומנים ומצוידים בכלי נשק רומאיים, וכן על מספר גדול בהרבה של יחידות לוחמים מהשבטים הגרמאניים. כשהמרד התפשט לשאר חלקי גליה בלגיה כמה יחידות גרמניות וגליות נוספות שנשלחו נגדו ערקו, וקיוויליס וצבאו הצליחו להשמיד את שני הלגיונות הנותרים בגרמאניה אינפריור, הלגיון החמישי אלאודה והלגיון החמישה עשר פרימיגניה (Legio XV Primigenia)
בשלב זה, מעמדה ושלטונה של רומא על הריין ואפילו בגאליה היה בסכנה. עם סיום מלחמת האזרחים ועליית אספסיאנוס לשלטון הרומאים גייסו כוח משימה ענק של שמונה לגיונות (חמישה נשלחו מאיטליה, שניים מספרד ואחד מבריטניה) כדי להתמודד עם המורדים. לאחר סדרת קרבות מרים ואבדות כבדות לשני הצדדים נחתם הסכם שלום שפרטיו לא שרדו בדפי ההיסטוריה. מה שידוע הוא שהבטאווים חזרו לשרת את האימפריה הרומית כחיילים בחילות העזר על לסוף המאה הרביעית.
היסטוריה > השושלת הפלאבית

המרד הבטאווי שהיה למעשה מרד של יחידות חיל העזר הוביל לשינוי משמעותי במדיניות הממשל הרומי לגבי פריסתן. המרד הוכיח שבתקופות של סכסוכים אזרחיים ואי יציבות פוליטית, כאשר הלגיונות היו רחוקים מבסיסיהם היה מסוכן להשאיר מחוזות אך ורק בידי גדודי עזר שגויסו מקרב האוכלוסייה המקומית במהלך התקופה היוליו-קלאודית, גדודי עזר נפרסו לעיתים קרובות הרחק ממחוז הבית המקורי שלהם אבל בתקופת השלטון של השושלת הפלאבית (69–96), הייתה זו המדיניות הקבועה. בנוסף לכך לא הורשו עוד אצילים וראשי שבטים מקומיים לפקד על יחידות עזר מהשבט שלהם.
בתהליך הטמעה ארוך, לאחר תקופה ממושכת במחוז זר התבוללו חיילי הגדוד באוכלוסייה המקומית, חלק מהמתגייסים החדשים ליחידה היו תושבי הפרובינקיה שבה היה מוצב, או ממחוזות שכנים, עם זאת, יש עדויות לכך שרגימנטים אחדים לפחות המשיכו למשוך כמה מתגייסים ממחוזות הבית המקוריים שלהם. בתקופה הפלאבית נוצרו לראשונה יחידות גדולות בגודל כפול, הן חיל רגלים והן חיל פרשים, בעוצמה נומינלית של 1,000 אם כי הן למעשה היו קטנות יותר, כ-800 לוחמים. אלו היו המקבילות של הלגיונות בעוצמה כפולה שהוצגו גם בזמן זה. יחידות כאלה נותרו מיעוט מהאוקסיליה.
היסטוריה > צבא הקיסרות המאוחרת

שלטונו של דיוקלטיאנוס היה נקודת מפנה בהיסטוריה של האימפריה הרומית, המבנה השלטוני של האימפריה שיסודותיו הונחו על ידי אוגוסטוס קיסר השתנה במהלך 300 השנים עד לשלטונו של דיוקלטיאנוס אך המסגרות והמערכות השלטוניות נותרו על כנן. דיוקטליאנוס ויורשיו ובראשם קונסטנטינוס גדלו והתחנכו בתוך הצבא של האימפריה של המאה השלישית. והותירו אחריהם צבא ששונה מהותית מצבא האימפריה של המאה השלישית לפני שלטון הטטררכיה. מדובר בסדרת רפורמות מעמיקות שהביאו לשינויים משמעותיים באופיו של הצבא הרומאי. מספר החיילים שהיו מוצבים לאורך הגבולות פחת באופן משמעותי והלגיונות הפכו לחיל מצב מקומי. יחידות העילית שהיו מבוססות על חיל רגלים במשך מאות שנים הפכו ליחידות חיל פרשים. הרכב החיילים ביחידות הצבא השתנה אף הוא: החיילים שהיו אזרחי רומא - עמוד השדרה של הלגיונות המסורתיים איבדו את מקומם וחשיבותם ואת מקומם תפסו חיילי יחידות שבעבר הוגדרו כיחידות עזר או שהורכבו מחיילים ממוצא גרמאני רובם גותים או סרמטים. רפורמה זו הייתה מחויבת המציאות לאור הדלדלות האוכלוסין בגין מחלות ומגפות שהיו סימן היכר של המאה השלישית ובגין מלחמות אזרחים בלתי פוסקות. אחת מהתוצאות של הרפורמות הייתה הגדלת מצבת כוח האדם של הצבא הרומאי, ההערכה במחקר המודרני היא צבא הפרינקיפט מנה כ-250,000 חיילים הצבא תחת פיקוד דיוקלטיאנוס מנה כ-400,000 חיילים וצבאו של קונסטנטינוס מנה כ-500,000.
עם זאת, הרפורמות של קונסטנטינוס סטו במידה רבה מהמתווה של השליטים הקודמים, על תפיסתו לגבי הצעדים הנחוצים להגנה על האימפריה. הוא ביסס את צבאו על יחידת שדה גדולה, (בניגוד ליחידת חיל מצב או יחידות מקומיות) ששמה היה קומינטאטנסס (Comitatenses) מאחר שהיו חלק מהחצר הנודדת של הקיסר (Comitatus) ושם אותה תחת פיקוד של שני קצינים ראש חיל הרגלים (Magister peditum) ומפקד חיל הפרשים (Magister equitum),יחידות המשנה של קומינטאטנסס נקראו בשמות המסורתיים: לגיונות, חילות עזר אבל היו למעשה יחידות ומנות לחלוטין באופיין: הלגיון היה יחידה צבאית בת 1,000 חיילים ובראשו עמד טריבון צבאי החיילים ללגיון גויסו בעיקר מיחידות חיל מצב שהוסטו מהגנת הגבולות וחלקם מקוהורטות של חילות עזר שקיבלו מעמד של לגיון. יחידות העזר היו יחידות העילית שגויסו משבטים גרמאניים או גאלים, כל יחידה מנתה 500 פרשים.
מבנה יחידות העזר > קוהורטות

הקוהורטות היו יחידות חיל הרגלים שעוצבו על פי הדוגמה של הלגיונות, והלחמו באותם מבנים טקטיים, עם אותם קצינים ותתי יחידות. הם נחשבו בדרך כלל לחיל רגלים קל יותר מאשר לגיונרים שבדרך כלל לבשו שריון כבד יותר. במבנה קרבי קבוע של הצבא הרומאי יחידות חיל הרגלים הלגיונריות הוצבו במרכז והקוהורטות של חילות העזר באגפים.
מבנה יחידות העזר > יחידות הפרשים - אלה

החל מתקופת הפרינקיפט (30 לפנה"ס - 284 לספירה) יחידות הפרשים של יחידות העזר שזכו לשם "אלה" היו עיקר כוח הפרשים של הצבא הרומאי. הם אומנו במיוחד בתמרונים משוכללים והתאימו ביותר למבצעים ולקרבות רחבי היקף, שבמהלכם פעלו כזרוע הפרשים העיקרית של הלגיונות, שכמעט ולא היו להם פרשים משלהם. הפרשים ביחידות אלו לבשו חליפות שריון קשקשים וגרסת הפרשים של קסדת חיל הרגלים עם כיסוי מלא לאוזניים ומגן אובלי או משושה. כלי הנשק שלהם היו רומח, כידון או חץ וקשת, ובנוסף לכל פרש רומי הייתה חרב ארוכה מסוג ספאטה ופגיון רומאי ישר להב שהיה ידוע השם פוגיו ששימש את חיילי הצבא הרומאי בכל היחידות. מקורות הגיוס המועדפים לחיל הפרשים של העזר היו גאלים, גרמנים, איבריים ותראקים. לכל העמים הללו היו כישורים וניסיון ותיקים בלחימה על סוסים בניגוד לרומאים עצמם.
מבנה יחידות העזר > יחידות מעורבות רגלים ופרשים

הסוג השלישי של יחידות בחיל העזר היו קוהורטות עם חיל פרשים צמוד. יש עדויות לכך שמספרם התרחב עם חלוף הזמן. רק כ-40% מהיחידות המעורבות של חילות העזר מופיעות במקורות כקוהורטות אקוויטטה (בלטינית: Cohortes equitatae) וככל הנראה זה היה היחס המקורי שנקבע ברפורמות של אוגוסטוס בין היחידות השונות בחילות העזר. מחקר על יחידות שהוצבו בסוריה באמצע המאה ה-2 מצא שיחידות רבות שלא נשאו את תואר האקוויטטה אכן הכילו יחידות פרשים, המסקנה של המחקר המודרני היא שכ-70% מהקוהורטות היו ככל הנראה יחידות מעורבות של רגלים ופרשים. תפקידם של הפרשים ביחידות המעורבות היה ככל הנראה כחיל רגלים רכוב כלומר הם היו רוכבים על הסוסים פשוט כדי להגיע לשדה הקרב ואז היו יורדים כדי להילחם. על פי השערה אחרת הם היו יחידת פרשים שנישבה נחותה בריכות מיחידות האלה אך הם נלחמו צמוד לפרשים ביחידות האלה והשתמשו באותם כלי נשק ושריון. במקביל ללחימה ביצעו הפרשים ביחידות המעורבות גם תפקידים לא-קרביים כגון שליחויות והעברת הודעות וכן סיור ותצפית.
מבנה יחידות העזר > יחידות נוספות > פרשים כבדים

החל מהמאה השנייה כללו יחידות העזר מספר הולך וגדל של יחידות פרשים כבדים מסוג קָטַפְרָקְט (ביוונית: Kατάφρακτος - "מחופה שריון", בלטינית: Cataphractarii) וקליבנרי (Clibanarii). קטפרקט טיפוסי עטה שריון מכף רגל ועד ראש ואפילו סוסו היה מוגן בדרך כלל בשריון כבד. וסוסיהם היו לרוב משוריינים. קטפרקטים נשאו רומח ארוך וכבד קונטוס (Contus) שהוחזק בשתי הידיים. חלקם נשאו גם קשתות. מסמכים רומאיים מצביעים על שימוש בפרשים כבדים בטקטיקה שהועתקה מצבא האימפריה הסאסאנית. צבאות פרתיים כללו בעיקר פרשים. הטקטיקה הסטנדרטית שלהם הייתה להשתמש בקשתים רכובים קלים כדי להחליש ולשבור את קו חיל הרגלים הרומי, ולאחר להכריע את הקרבן על ידי קטפרקטים המרוכזים בנקודה החלשה ביותר. יחידות הפרשים הכבדות המיוחדות היחידות שהופיעו בתיעוד של המאה ה-2 הן: ala I Ulpia contariorum ו-ala I Gallorum et Pannoniorum cataphractaria המוצבות בפאנוניה וב-Moesia Inferior בהתאמה במאה ה-2.
מבנה יחידות העזר > יחידות נוספות > קשתים

מספר לא-מבוטל של רגימנטים בחילות העזר עזר (32, או בערך 1 מתוך 12 במאה ה-2) היו יחידות של קשתים (לטינית: sagittariorum), ל-32 יחידות אלו (מהן ארבעה בכוח כפול של 1,000 לוחמים) היה כוח רשמי כולל של 17,600 איש ששירתו בכל היחידות הבסיסיות של חיל העזר: קוהורטות הרגלים והפרשים ויחידות האלה. אף על פי שיחידות אלו התמחו ככל הנראה בקליעה בחץ וקשת, לא ברור מהעדויות הזמינות אם כל אנשי הקשת היו קשתים, או פשוט שיעור גבוה יותר מאשר ביחידות רגילות.
משנת 218 לפנה"ס לערך ואילך, הקשתים של הצבא הרומי של אמצע הרפובליקה היו כמעט כולם שכירי חרב מהאי כרתים, בתקופת הרפובליקה המאוחרת (88–30 לפני הספירה) והפרינקיפט, קטן חלקם של תושבי כרתים והם הוחלפו בהדרגה על ידי קשתים מפרובינקיות אחרות, אלה כללו את תראקיה, אנטוליה ובעיקר סוריה. מתוך 32 יחידות קשת ששירתו ומופיעות במקורות באמצע המאה ה-2, ל-13 יש שמות סוריים, שבעה תראקים, חמישה מאנטוליה, אחד מכרתים ושישה הנותרות ממוצא אחר או לא ברור.
שלושה סוגים ברורים של קשתים מוצגים על עמוד טראיאנוס: קשתים עם שריון קשקשים, קסדת פלדה חרוטית וגלימה, ככל הנראה קשתים סוריים. קשתים ללא שריון, עם כובע חרוטי מבד וטוניקה ארוכה; או קשתים מצוידים באותו אופן כמו חיילי עזר רגליים אך חמושים בקשתות ככל הנראה קשתים מתרקיה.