stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרס טאנג
קטגוריות הפרס

קטגוריות הפרס של פרס טאנג הן: שלטון החוק, סינולוגיה, רוקחות ביולוגית ופיתוח בר־קיימה.
שלטון החוק - פרס שלטון החוק מכיר אנשים פרטיים או מוסדות שנתנו תרומות משמעותיות לשלטון החוק, ולא בא לידי ביטוי רק בהישג המועמד/ים במונחים של קידום התיאוריה או הפרקטיקה המשפטית, אלא גם במימוש שלטון החוק בחברות עכשוויות באמצעות ההשפעות או ההשראה של עבודת המועמד/ים.
סינולוגיה - הפרס לסינולוגיה מכיר בחקר הסינולוגיה במובנו הרחב, ומעניק מחקרים על סין ותחומיה הקשורים לה, כגון מחשבה סינית, היסטוריה, פילולוגיה, בלשנות, ארכאולוגיה, פילוסופיה, דת, קאנון מסורתי, ספרות ואמנות. הפרס מכבד את החידושים בתחום הסינולוגיה, ומציג את התרבות הסינית ואת תרומתה לפיתוח הציוויליזציה האנושית.
רוקחות ביולוגית - הפרס לרוקחות ביולוגית מכיר במחקר ביו־פרמצבטי מקורי או במחקר ביו־רפואי שהביא להתקדמות משמעותית לקראת מניעה, אבחון ו/או טיפול במחלות אנושיות גדולות לשיפור בריאות האדם.
פיתוח בר־קיימה - הפרס לפיתוח בר־קיימה מכיר את אלה שתרמו תרומות יוצאות דופן להתפתחות בר-קיימה של חברות אנושיות, במיוחד באמצעות חידושים פורצי דרך במדע וטכנולוגיה.
עיצוב הפרס

המדליה מורכבת ממספר מרכיבים עיצוביים; הסמליל, משמעות איקונוגרפית, צורה וצבע, חומר ובנוסף הדיפלומה של הפרס.
הסמליל של פרס טאנג משלב את שם הפרס באנגלית ובסינית בהוקרה לקוסמופוליטיות של שושלת טאנג אותה חוגג הפרס ועל שמה הוא נקרא. הסימניות הסיניות טאנג וג'יאנג (唐 ו־ 獎 "פרס טאנג") בהשראת הקליגרפיה של האמן מי פו של שושלת סונג. במשיכותיהם השחורות הנועזות, שתי הדמויות נראות כשתי דמויות אנושיות הולכות בכוונה קדימה. המילים באנגלית "פרס טאנג" מצטלבות עם הדמויות הסיניות שבמרכזן ויוצרות צומת דרכים המסמלות את מפגש הפרס ומקורו המזרחי עם העולם הגדול.
חיית הצדק (獬 豸, xiezhi) (אנ'), היא יצור במיתולוגיה הסינית המסמל יושר וצדק. צורה מסוגננת זו של חיית הצדק מזכירה לנו לשמור על חוסר משוא פנים של בחירת זוכי הפרסים, לקדם צדק עולמי ולבקש את רווחת האנושות ושל עולם הטבע. ב־Shuowen Jiezi (אנ'), מילון סיני מהמאה השנייה, מתוארת חיית הצדק כ"חיה דמוית בקר עם קרן אחת. בימי קדם, זה היה מסדיר סכסוכים על ידי דחיפה להודאה באשמה." מאז, היצור המיתולוגי היה לסמל של צדק בתרבות הסינית.
סכמת צבעים: אדום - מסמל את האנרגיה והמחויבות של פרס טאנג לתרומה משמעותית להתפתחות האנושית. אדום הוא גם צבע מבורך בתרבות הסינית המסורתית. זהב - קווים הם צומת לשושלת טאנג, ממנה ההשראה לשם פרס טאנג, מכיוון שלעיתים קרובות הוא נחשב לעידן הזהב של ההיסטוריה האנושית. זו תקופה בהירה עם תרבות קוסמופוליטית, שירה מבריקה והישגים מדעיים. שחור - הוא הצבע הדומיננטי בקליגרפיה הסינית ובציור שטיפת דיו (אנ'), שתי צורות אמנות סיניות ייחודיות.
סט הדיפלומות שמלווה את הפרס השנתי מעוצבות על ידי טובי האומנים בתחום.
זוכים > זוכי הפרס לפי מדינה

הערה: נתוני הטבלה נכונים עד לשנת 2024:
| דירוג | מדינה | מס' זוכים |
| --- | --- | --- |
| 1 | ארצות הברית ארצות הברית | 19 |
| 2 | הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | 4 |
| 3= | יפן יפן | 3 |
| 3= | אוסטרליה אוסטרליה | 3 |
| 4= | קנדה קנדה | 2 |
| 4= | טאיוואן טאיוואן | 2 |
| 5= | נורווגיה נורווגיה | 1 |
| 5= | דרום אפריקה דרום אפריקה | 1 |
| 5= | צרפת צרפת | 1 |
| 5= | הודו הודו | 1 |
| 5= | ישראל ישראל | 1 |
| 5= | בנגלדש בנגלדש | 1 |
| 5= | קולומביה קולומביה | 1 |
| 5= | לבנון לבנון | 1 |
| 5= | הונגריה הונגריה | 1 |
| 5= | ירדן ירדן | 1 |
| 5= | ערב הסעודית ערב הסעודית | 1 |
| 5= | דנמרק דנמרק | 1 |
| 5= | אירלנד אירלנד | 1 |
מועמדות ובחירה > ועדת בחירה

מועמדות ובחירה למחזור הראשון והשני של פרס טאנג (2013–2014 ו־2015–2016, בהתאמה) נערכו על ידי האקדמיה סיניקה בהזמנת קרן פרס טאנג; החל ממחזור הפרס השלישי (2017–2018), המינויים והבחירה מתבצעים על ידי ועדת בחירה עצמאית אשר נוצרה בשיתוף פעולה חלקי עם האקדמיה סיניקה. הוועדה לבחירת פרס טאנג מורכבת מארבע ועדות נפרדות, אחת לכל קטגוריית פרס. הוועדות מזמינות חוקרים ומוסדות מכובדים מרחבי העולם, כולל חתני פרס נובל רבים, להגיש מועמדים.
מועמדות ובחירה > לוח זמנים

אירועים במהלך שנת הפרס:
| תאריך | אירוע |
| --- | --- |
מאי: החלטות שהתקבלו בוועדת הבחירה.
יוני 18–21: הכרזה על הזוכה/ים בכל אחת מקטגוריות הפרס.
ספטמבר: טקס הענקת הפרסים ואירועי שבוע פרס טאנג.
הערות שוליים

↑  Tang Prize | About | Founder, www.tang-prize.org (באנגלית)
↑  Rule of Law 2014, Albie Sachs
↑  Sinology 2014, Yu Ying-shih
↑  Biopharmaceutical Science 2014, James P. Allison
↑  Biopharmaceutical Science 2014, Tasuku Honjo
↑  Sustainable Development 2014, Gro Harlem Brundtland
↑  Rule of Law 2016, Louise Arbour
↑  Sinology 2016, William Theodore de Bary
↑  Biopharmaceutical Science 2016, Emmanuelle Charpentier
↑  Biopharmaceutical Science 2016, Jennifer A. Doudna
↑  Biopharmaceutical Science 2016, Feng Zhang
↑  Sustainable Development 2016, Arthur H. Rosenfeld
↑  Rule of Law 2018, Joseph Raz
↑  Sinology 2018, Stephen Owen
↑  Sinology 2018, Yoshinobu Shiba
↑  Biopharmaceutical Science 2018, Tony Hunter
↑  Biopharmaceutical Science 2018, Brian J. Druker
↑  Biopharmaceutical Science 2018, John Mendelsohn
↑  Sustainable Development 2018, James E. Hansen
↑  Sustainable Development 2018, Veerabhadran Ramanathan
↑  Rule of Law 2020, Bangladesh Environmental Lawyers Association (BELA)
↑  Rule of Law 2020, Dejusticia: The Center for Law, Justice and Society
↑  Rule of Law 2020, The Legal Agenda
↑  Sinology 2020, Wang Gungwu
↑  Biopharmaceutical Science 2020, Charles Dinarello
↑  Biopharmaceutical Science 2020, Marc Feldmann
↑  Biopharmaceutical Science 2020, Tadamitsu Kishimoto
↑  Sustainable Development 2020, Jane Goodall
↑  Rule of Law 2022, Cheryl Saunders
↑  Sinology 2022, Jessica Rawson
↑  Biopharmaceutical Science 2022, Drew Weissman
↑  Biopharmaceutical Science 2022, Pieter Cullis
↑  Biopharmaceutical Science 2022, Katalin Karikó
↑  Sustainable Development 2022, Jeffrey D. Sachs
↑  Rule of Law 2024, Mary Robinson
↑  Sinology 2024, Hsu Cho-yun
↑  Biopharmaceutical Science 2024
↑  Sustainable Development 2024, Omar Yanghi
איך לבשל בארץ ישראל

איך לבשל בארץ ישראל הוא ספר הבישול היהודי-עברי הראשון שפורסם בארץ ישראל. הספר נכתב על ידי דוקטור אָרְנה מאיר ויצא לאור ב-1936 (וישנן טענות כי הוא פורסם ב-1934 או ב-1937) בשלוש שפות שונות: עברית, אנגלית וגרמנית. הספר הודפס בתל אביב-יפו בידי ויצו. הספר בעיקר כולל מתכוני בישול, אך פונה באופן כללי לעקרת הבית הארצישראלית וכולל גם טבלת המרת מידות, כמויות הגשה, הוראות לשטיפת כלים ולשימוש נכון בחשמל ואף מילון קצר גרמני-אנגלי-עברי.
המחברת, ארנה מאיר נחשבה בגרמניה (טרם עלייתה לארץ בעלייה החמישית ב-1933) למומחית במשק הבית, ועסקה רבות בבישול. הספר מנסה לקדם שימוש במוצרים המיוצרים בארץ (ואף הופיעו בספר מודעות פרסומיות) ובהתאמת המטבח האירופאי לזה הארצישראלי ולמוצריו. למשל, כמעט ואין בספר מתכונים הכוללים בשר ודגים, כי מאיר טענה שהמטבח המקומי יתבסס על ירקות, סלטים ופירות וכי צריכת הבשר הרחבה לא בהכרח מתאימה ליישוב העברי.
הספר נחשב כיום לפריט אספנות נדיר.
הערות שוליים

↑  בית אבי חי | טעם של פעם: על ספר הבישול היהודי הראשון שיצא כאן, באתר www.bac.org.il
↑  מרב סריג, ‏טעם של פעם: אוסף ענק של אוכל וספרי בישול נוסטלגיים, באתר גלובס, 6 ביולי 2013
↑   הסדנה להיסטוריה חברתית, מה בין ציונות וצמחונות?, באתר הארץ, 19 במרץ 2020
↑  Ro Oranim, הספר שלימד את האירופאים איך לבשל בארץ ישראל, באתר הספרנים, ‏2019-09-18
↑  איך לבשל בארץ-ישראל
חטא בעל פעור

זמרי משדל את בני ישראל לחטא, מאת הצייר ההולנדי חרארד הוט, 1728
חטא בעל פעור (או חטא בנות מואב) הוא מאורע מקראי, המתואר בספר במדבר, שאירע בעת שחנו בני ישראל בשיטים שבערבות מואב סמוך לכניסתם לארץ כנען. לפי המתואר, נמשכו רבים מהעם למעשי זנות עם בנות מואב ומדין, ומתוך כך פיתו אותם הבנות להשתתף באכילת הזבחים שהקריבו לאל המואבי – בעל פעור – ואף להשתחוות לו. בעקבות החטא הורה ה' למשה להוציא להורג את ראשי החוטאים בעבודה זרה, ובתוך כך מתאר התנ"ך התפרצות של מגפה בקרב העם. בשיאו של החטא, לקח זמרי בן סלוא ששימש כנשיא בית אב בתוך שבט שמעון, את כזבי המדיינית, בתו של צור ממלכי מדיין, לשכב איתה באוהלו לעיני משה וכל העדה. פינחס, בנו של אלעזר בן אהרן הכהן, בקנאתו לה', לקח רומח ודקר את שניהם למוות באוהל, ובעקבות זאת המגפה נעצרה. בשכר זאת, הבטיח ה' לפינחס ולזרעו את הכהונה הגדולה.
תיאור האירוע במקרא > תיאור החטא

תיאור החטא מובא בתורה בספר ספר במדבר, פרק כ"ה: ”וַיֵּשֶׁב יִשְׂרָאֵל בַּשִּׁטִּים וַיָּחֶל הָעָם לִזְנוֹת אֶל בְּנוֹת מוֹאָב: וַתִּקְרֶאןָ לָעָם לְזִבְחֵי אֱלֹהֵיהֶן וַיֹּאכַל הָעָם וַיִּשְׁתַּחֲווּ לֵאלֹהֵיהֶן: וַיִּצָּמֶד יִשְׂרָאֵל לְבַעַל פְּעוֹר וַיִּחַר אַף יהוה בְּיִשְׂרָאֵל”. תיאור זה מורכב משלושה חלקים של החטא: קשר אסור עם נשים נכריות, פיתוי לאכול מן הזבחים שהוקרבו לאלוהי מואב (פעור) והשתחוויה לעבודה זרה. עקב החשש שבני ישראל יעברו על שלושת חלקי החטא האלו, כבר לאחר חטא העגל הזהיר ה' את עם ישראל שלא יתפתו לכרות ברית עם הכנענים יושבי הארץ: ”פֶּן תִּכְרֹת בְּרִית לְיוֹשֵׁב הָאָרֶץ וְזָנוּ אַחֲרֵי אֱלֹהֵיהֶם וְזָבְחוּ לֵאלֹהֵיהֶם וְקָרָא לְךָ וְאָכַלְתָּ מִזִּבְחוֹ: וְלָקַחְתָּ מִבְּנֹתָיו לְבָנֶיךָ וְזָנוּ בְנֹתָיו אַחֲרֵי אֱלֹהֵיהֶן וְהִזְנוּ אֶת בָּנֶיךָ אַחֲרֵי אֱלֹהֵיהֶן”.
שילוב של זנות עם פולחן אלילי היה נוהג מקובל ונפוץ בעבר, וככל הנראה גם באזור ארץ כנען, ומחשש לפיתוי לבגוד בברית עם ה' לטובת אל אחר בגלל הימשכות אחר התאווה, אסרה התורה כל קשר נישואין עם עמי הארץ.
תיאור האירוע במקרא > העונש

תיאור העונש המופיע בתורה מתחלק לשני חלקים: ”וַיֹּאמֶר ה' אֶל מֹשֶׁה קַח אֶת כָּל רָאשֵׁי הָעָם וְהוֹקַע אוֹתָם לַה' נֶגֶד הַשָּׁמֶשׁ וְיָשֹׁב חֲרוֹן אַף ה' מִיִּשְׂרָאֵל: וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה אֶל שֹׁפְטֵי יִשְׂרָאֵל הִרְגוּ אִישׁ אֲנָשָׁיו הַנִּצְמָדִים לְבַעַל פְּעוֹר [...] וַיִּהְיוּ הַמֵּתִים בַּמַּגֵּפָה אַרְבָּעָה וְעֶשְׂרִים אָלֶף”. כלומר הן עונש בידי אדם – הוצאה להורג של ראשי העם שהובילו את חטא בידי בתי הדין, הן עונש בידי שמיים – מגפה הפורצת במחנה ואשר ממיתה 24,000 מיושביו. אמנם באשר לחלקו הראשון של העונש, לא מפורש בכתוב אם הוא בוצע או לא; יש אומרים שהשופטים אכן ביצעו את ההוצאה להורג, ויש הסוברים שפינחס עצר את המגפה במעשהו, וכך שב חרון אף ה' מישראל ולא היה צורך בהוצאה להורג שנועדה להרתיע את החוטאים.
מהשוואת מניין בני ישראל בתחילת חומש במדבר למניין אחרי חטא בעל פעור ניכר שהשבט שמספרו פחת בצורה הדרמטית ביותר (מ-59,300 ל-22,200) הוא שבט שמעון, שבטו של זמרי בן סלוא.
תיאור האירוע במקרא > עצירת המגפה

לאחר פרוץ המגפה, בעיצומו של החטא, לקח זמרי בן סלוא ששימש בתפקיד נשיא בית אב בשבט שמעון, את כזבי בת צור, ביתו של אחד מלך מחוזי במדיין, אחד מחמשת מלכי מדיין, ולעיני משה ועם רב שנאסף אליו אל פתח המשכן, הכניס אותה אל אוהלו על מנת לשכב איתה שם. הכתוב מתאר מצב של חוסר אונים של ההנהגה לנוכח מעשה העזות של זמרי: ”וְהִנֵּה אִישׁ מִבְּנֵי יִשְׂרָאֵל בָּא וַיַּקְרֵב אֶל אֶחָיו אֶת הַמִּדְיָנִית לְעֵינֵי מֹשֶׁה וּלְעֵינֵי כָּל עֲדַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְהֵמָּה בֹכִים פֶּתַח אֹהֶל מוֹעֵד”. כאשר ראה זאת פינחס בן אלעזר בן אהרן הכהן, בן אחיינו של משה – הוא לקח רומח, נכנס לאוהלו של זמרי ודקר אותם למוות. בעקבות זאת חל זעזוע בקרב העם, שיצר רתיעה מהמשך הקשר עם בנות מדיין והביא לסיום המגפה.
תיאור האירוע במקרא > הנקמה במדיָן

בעקבות החטאת המדיָנים את ישראל, צווה ה' את משה ליזום מלחמת ענישה-נקמה במדיינים שהסבו לעם ישראל נזק רוחני כבד, וגם גרמו למותם של 24,000 איש מעם ישראל, שזו הייתה מטרתם של המדיינים בחטא. [דרוש מקור]
משה גייס 12,000 לוחמים, 1000 מכל שבט, והם הרגו כל זכר בוגר במדיין, כולל חמשת מלכיהם (שאחד מהם הוא אביה של כזבי בת צור). כאשר שבו הלוחמים עם השבי והשלל, ובכללו הביאו את בנות מדיין, כעס משה על שלא המיתו את הבנות שהן היו הגורם העיקרי לחטא ולעונש, וצווה עליהם להמית כל זכר בטף וכן כל אשה ש"יודעת איש למשכב". הלוחמים עשו כדבריו והותירו רק בנות קטנות בתולות.
פרשנות חז"ל > הרחבת הסיפור

חז"ל מוסיפים פרטים נוספים בתיאור מעשהו של פינחס, בהתאם להלכה המתירה לקנאים להמית אדם מישראל הבועל גויה ללא משפט, תוך כדי מעשה העבירה:
הלך שבטו של שמעון אצל זמרי בן סלוא, אמרו לו: הן דנין דיני נפשות, ואתה יושב ושותק? מה עשה - עמד וקיבץ עשרים וארבעה אלף מישראל, והלך אצל כזבי, אמר לה: השמעי לי! - אמרה לו: בת מלך אני, וכן צוה לי אבי: לא תשמעי אלא לגדול שבהם. אמר לה: אף הוא נשיא שבט הוא, ולא עוד אלא שהוא גדול ממנו, שהוא שני לבטן והוא שלישי לבטן. תפשה בבלוריתה, והביאה אצל משה. אמר לו: בן עמרם! זו אסורה או מותרת? ואם תאמר אסורה - בת יתרו מי התירה לך? נתעלמה ממנו הלכה, געו כולם בבכיה, והיינו דכתיב: והמה בכים פתח אהל מועד. וכתיב: וירא פנחס בן אלעזר, מה ראה? - אמר רב: ראה מעשה, ונזכר הלכה. אמר לו: אחי אבי אבא, לא כך לימדתני ברדתך מהר סיני: הבועל את הנכרית קנאין פוגעין בו! - אמר לו: קריינא דאיגרתא איהו ליהוי פרוונקא... אמר רבי יוחנן: ששה נסים נעשו לו לפנחס: אחד - שהיה לו לזמרי לפרוש ולא פירש, ואחד - שהיה לו לדבר ולא דבר, ואחד - שכוון בזכרותו של איש ובנקבותה של אשה, ואחד - שלא נשמטו מן הרומח, ואחד - שבא מלאך והגביה את המשקוף, ואחד - שבא מלאך והשחית בעם
פרשנות חז"ל > בנות מואב ומדיָן

סיפור החטא פותח בתיאור הזנות עם בנות מואב:”וַיָּחֶל הָעָם לִזְנוֹת אֶל בְּנוֹת מוֹאָב” אולם בכל המשך הסיפור, ובעיקר באזכוריו בפרשות פינחס ומטות ביחס לציווי הנקמה במחטיאים, מוזכרות דווקא בנות מדיָן: ”וַיַּקְרֵב אֶל אֶחָיו אֶת הַמִּדְיָנִית”,”צָרוֹר אֶת הַמִּדְיָנִים וְהִכִּיתֶם אוֹתָם: כִּי צֹרְרִים הֵם לָכֶם בְּנִכְלֵיהֶם אֲשֶׁר נִכְּלוּ לָכֶם עַל דְּבַר פְּעוֹר”,”נְקֹם נִקְמַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל מֵאֵת הַמִּדְיָנִים אַחַר תֵּאָסֵף אֶל עַמֶּיךָ”. הפרשנים עמדו על השינוי, ונתנו לכך מספר הסברים. יש אומרים שגם בנות מואב וגם בנות מדיין היו שותפות בחטא, אך ה' לא צווה לנקום במואבים מפני שעם ישראל הוזהרו כבר קודם לכן מלפגוע בהם בשל קרבתם המשפחתית אליהם שהם בניו של לוט, ולכן רק במדיינים הוטל על ישראל לנקום נקמת ה'. ויש אומרים שה' לא צווה להינקם מהמואבים משום שהם עשו כן מחמת הפחד מישראל, או משום שישראל כבשו את ארץ סיחון שכבש את השטח ממואב, ואילו מדיין הכניסו עצמם ל'מריבה' שאינה קשורה אליהם, ולכן נענשו. ויש אומרים שה' לא צווה להכות את המואבים משום שעתידה רות המואביה סבתו של ישי אבי דוד המלך להוולד לעם המואבי. יש אומרים שבנות מואב לא פיתו את ישראל, אלא עם ישראל יזמו את הזנות. ואילו המדייניות פיתו את עם ישראל לזנות עימן, ולכן נענשו. ויש אומרים שרק בנות מדיין השתתפו בחטא, אך הואיל והגיעו אל ארץ מואב שהייתה בקרבת מְקום חנייתם של ישראל, ערבות מואב, נדמו לבני ישראל כמואביות.
פרשנות חז"ל > מטרת הפיתוי

בפרשיה המתארת את החטא לא מוסבר המניע של הבנות לפתות את ישראל לזנות ובגידה בה' בכך שישתחוו לבעל פעור. אמנם בפרשת מטות מסופר שכאשר משה נוכח לדעת שהלוחמים השבים ממלחמת הנקמה במדיין לא הרגו את הנשים, הוא טוען כלפיהם: ”הֵן הֵנָּה הָיוּ לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל בִּדְבַר בִּלְעָם לִמְסָר מַעַל בַּה' עַל דְּבַר פְּעוֹר וַתְּהִי הַמַּגֵּפָה בַּעֲדַת ה'”. למדו מכאן חז"ל שמאחורי מעשה הפיתוי והחטא עמד בלעם בן בעור, שיעץ לבלק מלך מואב שאם רצונו לגרום למגפה בעם ישראל שתחליש את כוחם ותמנע את המלחמה עמו, עליו להכשילם בזימה, שזהו חטא השנוא על אלוהי ישראל, ויגרום לחרון אפו עליהם:
אמר להם {בלעם למואבים}: אלוהיהם של אלו שונא זימה הוא, והם מתאווים לכלי פשתן, בוא ואשיאך עצה: עשה להן קלעים, והושיב בהן זונות, זקינה מבחוץ וילדה מבפנים, וימכרו להן כלי פשתן. עשה להן קלעים מהר שלג עד בית הישימות, והושיב בהן זונות, זקינה מבחוץ וילדה מבפנים, ובשעה שישראל אוכלין ושותין ושמחין ויוצאין לטייל בשוק, אומרת לו הזקינה: אי אתה מבקש כלי פשתן? זקינה אומרת לו בשוה, וילדה אומרת לו בפחות. שתים ושלש פעמים. ואחר כך אומרת לו: הרי את כבן בית, שב ברור לעצמך. וצרצורי של יין עמוני מונח אצלה, ועדיין לא נאסר יין של נכרים. אמרה לו: רצונך שתשתה כוס של יין? כיון ששתה בער בו. אמר לה: השמיעי לי. הוציאה יראתה מתוך חיקה, אמרה לו: עבוד לזה! אמר לה: הלא יהודי אני. - אמרה לו: ומה איכפת לך, כלום מבקשים ממך אלא פיעור, [והוא אינו יודע שעבודתה בכך]. ולא עוד אלא שאיני מנחתך עד שתכפור בתורת משה רבך, שנאמר: המה באו בעל פעור וינזרו לבשת ויהיו שקוצים באהבם
פרשנות חז"ל > היחס אל קנאת ה'

חז"ל מבארים שמעשהו של פינחס לא נבע מרגשי זעם בלבד, אלא הדבר מעוגן בהלכה ייחודית המתקיימת בסיטואציה מסיומת בה אדם מישראל בועל בפרהסיה אשה גויה, שכדי לגדור את הדבר ולמנוע את חילול השם המתלווה למעשה זה, התירה התורה לאדם החש רגש קנאות לכבוד ה', להמית את הבועל והנבעלת בעת הבעילה עצמה. הלכה זו מכונה בתלמוד: ”הבועל ארמית - קנאים פוגעים בו”.
פרשנות חז"ל > שכרו של פינחס

בשכר מעשהו של פינחס, הבטיח לו ה': ”בְּרִית כְּהֻנַּת עוֹלָם”. במובנה ומהותה של ברית זו נחלקו הפרשנים. מפשט הפסוקים נראה, וכן הסבירו כמה פרשנים, שהכוונה היא שהובטחה לפינחס ולזרעו הכהונה הגדולה. ואכן רוב שנותיו של המשכן ובית המקדש הראשון שימשו בניו של פינחס בכהונה הגדולה. יש אומרים, על פי מדרש חז"ל, שכאשר נמשחו אהרן וארבעת בניו לכהונה, כבר נולד פינחס, והואיל ולא נמשח עימם, לא נחשב לכהן, אלא רק הבנים שנולדו לארבעת בני אהרן לאחר משיחתם לכהנים. ולאחר מעשהו של פינחס קבע ה' שגם הוא וזרעו ייחשבו לכהנים.
אזכורים נוספים > אזכורים בתנ"ך

במקרא קיימים מספר אזכורים נוספים של חטא בעל פעור: בנאומו של משה בספר דברים, הוא מוכיח לעם ישראל שמי שדבק בה' זוכה לברכה, ומי שבוגד בו וחוטא בעבודה זרה - נענש בהשמדה: ”עֵינֵיכֶם הָרֹאוֹת אֵת אֲשֶׁר עָשָׂה ה' בְּבַעַל פְּעוֹר כִּי כָל הָאִישׁ אֲשֶׁר הָלַךְ אַחֲרֵי בַעַל פְּעוֹר הִשְׁמִידוֹ ה' אֱלֹוהֶיךָ מִקִּרְבֶּךָ: וְאַתֶּם הַדְּבֵקִים בַּה' אֱלֹוהֵיכֶם חַיִּים כֻּלְּכֶם הַיּוֹם”. בעקבות בניית המזבח בעבר הירדן המזרחי על ידי בני שבטי ראובן וגד, באים נציגי שאר השבטים אליהם ומאשימים אותם בבגידה בה'. בין היתר הם אומרים להם: ”הַמְעַט לָנוּ אֶת עֲוֹן פְּעוֹר אֲשֶׁר לֹא הִטַּהַרְנוּ מִמֶּנּוּ עַד הַיּוֹם הַזֶּה וַיְהִי הַנֶּגֶף בַּעֲדַת ה'”. כאשר הנביא הושע מוכיח את ממלכת ישראל על כפיות טובתם כלפי ה' בבוגדם בו על אף יחסו הטוב והאוהב כלפיהם, מדמה זאת הושע למעשה בעל פעור שגם בו הייתה כפיות טובה ובגידה של עם ישראל כלפי ה': ”כַּעֲנָבִים בַּמִּדְבָּר מָצָאתִי יִשְׂרָאֵל כְּבִכּוּרָה בִתְאֵנָה בְּרֵאשִׁיתָהּ רָאִיתִי אֲבוֹתֵיכֶם הֵמָּה בָּאוּ בַעַל פְּעוֹר וַיִּנָּזְרוּ לַבֹּשֶׁת וַיִּהְיוּ שִׁקּוּצִים כְּאָהֳבָם”. גם בתהלים ק"ו, שם מסופר על עלילות בני ישראל במדבר, מוזכר חטא בעל פעור: ”וַיִּצָּמְדוּ לְבַעַל פְּעוֹר וַיֹּאכְלוּ זִבְחֵי מֵתִים”.
סיפורים מקבילים > הקבלה לחטא העגל

ניתן להבחין בדמיון רב בין שני חטאי הסגידה לאל נכר, שחטאו ישראל בעת שהותם במדבר - חטא העגל וחטא בעל פעור.
| שלב | חטא העגל | חטא בעל פעור |
| --- | --- | --- |
| אכילת זבחים וזנות קודם החטא | ”וַיַּעֲלוּ עֹלֹת וַיַּגִּשׁוּ שְׁלָמִים וַיֵּשֶׁב הָעָם לֶאֱכֹל וְשָׁתוֹ וַיָּקֻמוּ לְצַחֵק” (שמות ל"ב, ו') | ”וַיָּחֶל הָעָם לִזְנוֹת אֶל בְּנוֹת מוֹאָב: וַתִּקְרֶאןָ לָעָם לְזִבְחֵי אֱלֹהֵיהֶן וַיֹּאכַל הָעָם וַיִּשְׁתַּחֲווּ לֵאלֹהֵיהֶן” (במדבר כ"ה, א-ב) |
| חטא ההשתחוות לאל הנכר | ”וַיִּשְׁתַּחֲווּ לוֹ וַיִּזְבְּחוּ לוֹ וַיֹּאמְרוּ אֵלֶּה אֱלֹהֶיךָ יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר הֶעֱלוּךָ מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם” (ל"ב, ו') | ”וַיִּשְׁתַּחֲווּ לֵאלֹהֵיהֶן” (כ"ה, ב') |
| הוצאה להורג של מובילי החטא | ”וַיֹּאמֶר לָהֶם כֹּה אָמַר ה' אֱלֹוהֵי יִשְׂרָאֵל שִׂימוּ אִישׁ חַרְבּוֹ עַל יְרֵכוֹ עִבְרוּ וָשׁוּבוּ מִשַּׁעַר לָשַׁעַר בַּמַּחֲנֶה וְהִרְגוּ אִישׁ אֶת אָחִיו וְאִישׁ אֶת רֵעֵהוּ וְאִישׁ אֶת קְרֹבוֹ” (ל"ב, כ"ז) | ”וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה אֶל שֹׁפְטֵי יִשְׂרָאֵל הִרְגוּ אִישׁ אֲנָשָׁיו הַנִּצְמָדִים לְבַעַל פְּעוֹר” (כ"ה, ה') |
| מגפה בעם | ”וַיִּגֹּף ה' אֶת הָעָם” (ל"ב, ל"ה) | ”וַיִּחַר אַף ה' בְּיִשְׂרָאֵל...וַתֵּעָצַר הַמַּגֵּפָה מֵעַל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל” (כ"ה, ג; ח) |
| תוצאות העונש | ”וַיִּפֹּל מִן הָעָם בַּיּוֹם הַהוּא כִּשְׁלֹשֶׁת אַלְפֵי אִישׁ” (ל"ב, כ"ח) | ”וַיִּהְיוּ הַמֵּתִים בַּמַּגֵּפָה אַרְבָּעָה וְעֶשְׂרִים אָלֶף” (כ"ה, ט') |
| שכר הקנאות | ”וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה מִלְאוּ יֶדְכֶם הַיּוֹם לַה' כִּי אִישׁ בִּבְנוֹ וּבְאָחִיו וְלָתֵת עֲלֵיכֶם הַיּוֹם בְּרָכָה””בָּעֵת הַהִוא הִבְדִּיל ה' אֶת שֵׁבֶט הַלֵּוִי לָשֵׂאת אֶת אֲרוֹן בְּרִית ה' לַעֲמֹד לִפְנֵי ה' לְשָׁרְתוֹ וּלְבָרֵךְ בִּשְׁמוֹ עַד הַיּוֹם הַזֶּה” (שמות ל"ב, כ"ט; דברים י', ח') | ”לָכֵן אֱמֹר הִנְנִי נֹתֵן לוֹ אֶת בְּרִיתִי שָׁלוֹם: וְהָיְתָה לּוֹ וּלְזַרְעוֹ אַחֲרָיו בְּרִית כְּהֻנַּת עוֹלָם תַּחַת אֲשֶׁר קִנֵּא לֵאלֹוהָיו וַיְכַפֵּר עַל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל” (כ"ה, י"ב-י"ג) |
סיפורים מקבילים > חטא נדב ואביהוא

הרב יונתן גרוסמן טוען שבין חטא בעל פעור לחטא נדב ואביהוא, ניתן למצוא קוים מקבילים, כאשר המרכזי שבהם הוא ששניהם מצאצאי אהרן הכהן ומקנאים לה'. נדב ואביהוא חטאו כשהקריבו אש זרה שלא צוו בחנוכת המשכן, ומתו בשל כך. הרב גרוסמן מצביע על דמיון לשוני בביטויים שונים החוזרים על עצמם בשני הסיפורים, וכן על העובדה ששני החטאים קורים באוהל מועד, וכל העדה סביבו רואה את החטא הנעשה - ואת החוטאים נהרגים. הזוהר כותב שפנחס הוא גלגול של הבנים ומעשהו היה התיקון שלהם, הזוהר שם לב גם לדמיון הלשוני ואומר "מה להלן אש זרה, אף כאן אישה זרה" (ח"ג, נז ע"ב) וכך עומד גם הוא על הדמיון בין שני הסיפורים.
ראו גם

עושה מעשה זמרי ומבקש שכר כפינחס
חטא העגל
הערות שוליים

↑  ספר שמות פרק ל"ד פסוקים ט"ו - ט"ז.
↑  ספר הושע פרק ד' פסוק י"ד, ובמלבי"ם ורד"ק שם.
↑  רש"י וראב"ע על במדבר פרק כ"ה פסוק ה'. וכך עולה מדברי חז"ל בתלמוד הבבלי מסכת סנהדרין דף פב, עמ' א.
↑  רמב"ן על במדבר פרק כ"ה, פסוק ה'.
↑  רמב"ן על במדבר פרק כ"ה, פסוק י"ח.
↑  חזקוני על במדבר פרק כ"ה, פסוק י"ז. וכיוצ"ב בר' חיים פלטיאל שם.
↑  רבנו בחיי על במדבר פרק כ"ה פסוק י"ז.
↑  כלי יקר על במדבר פרק כ"ה, פסוק י"ז.
↑  מלבי"ם על במדבר פרק כ"ה, פסוק א'. אברבנאל שם.
↑  כך הם גם מפרשים את הפסוק: לְכָה אִיעָצְךָ אֲשֶׁר יַעֲשֶׂה הָעָם הַזֶּה לְעַמְּךָ בְּאַחֲרִית הַיָּמִים (במדבר פרק כ"ד פסוק י"ד).
↑  חזקוני ומלבי"ם על במדבר פרק כ"ה פסוק י"ג, ועוד.
↑  עי' ספר דברי הימים א פרק ה, פסוקים ל'-מ"א.
↑  תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף ק"א. רש"י על במדבר פרק כ"ה פסוק י"ג.
↑  ספר דברים פרק ד', פסוקים ג'-ד'.
↑  ספר יהושע, פרק כ"ב, פסוק י"ז
↑  ספר הושע, פרק ט', פסוק י'
↑  ספר תהילים, פרק ק"ו, פסוק כ"ח
↑  המילה 'לצחק' כאן מתפרשת על פי בעלי המדרש ופרשנים רבים במובן של קלות ראש עם הערווה תוך כדי הפולחן האלילי.
1 2  קנאות משה, קנאות נדב ואביהוא וקנאת פנחס, באתר התנך, ‏2015-07-02
↑  כמו "וַיִּקְחוּ בְנֵי-אַהֲרֹן נָדָב וַאֲבִיהוּא אִישׁ מַחְתָּתוֹ" (ספר ויקרא, פרק י', פסוק א'), "וַיָּקָם מִתּוֹךְ הָעֵדָה, וַיִּקַּח רֹמַח בְּיָדוֹ" (ספר במדבר, פרק כ"ה, פסוק ז') ו- "וַיַּקְרִיבוּ לִפְנֵי ה'" (ספר ויקרא, פרק י', פסוק א'), "וַיַּקְרֵב אֶל-אֶחָיו אֶת-הַמִּדְיָנִית" (ספר במדבר, פרק כ"ה, פסוק ו').
| ספר במדבר |
| --- | --- | --- |
| פרשת במדבר | נשיאי השבטים • מפקד בני ישראל במדבר סיני • מחנה ישראל • פדיון בכורות • משא המשכן |  |
| פרשת נשא | שילוח טמאים • אשם גזלות וגזל הגר • פרשת סוטה • פרשת הנזיר • ברכת כהנים • נשיאת ארון הברית בכתף • קורבנות הנשיאים |  |
| פרשת בהעלותך | הדלקת הנרות במקדש • טהרת הלויים • פסח שני • חצוצרות הכסף ותקיעת הכהנים בחצוצרות • עמוד הענן • מסע המחנות • חובב בן רעואל • פרשת ויהי בנסוע • חטא המתאוננים • קברות התאווה • שבעים הזקנים ואלדד ומידד • צרעת מרים |  |
| פרשת שלח לך | חטא המרגלים • חטא המעפילים • נסכים • הפרשת חלה • חטאת עבודה זרה • המקושש • פרשת ציצית • ציצית • לא תתורו |  |
| פרשת קרח | מחלוקת קורח ועדתו • פריחת מטה אהרן • שמירת המקדש • מתנות כהונה |  |
| פרשת חקת | פרה אדומה • מי מריבה • מות אהרון הכהן • מלחמת מלך ערד • נחש הנחושת • שירת הבאר • מלחמת סיחון • מלחמת עוג |  |
| פרשת בלק | משלחת בלק אל בלעם • אתונו של בלעם • משלי בלעם • חטא בעל פעור |  |
| פרשת פינחס | מפקד בני ישראל בערבות מואב • בנות צלפחד • מינוי יהושע • קורבן התמיד • קורבן מוסף • מוסף ראש חודש |  |
| פרשת מטות | פרשת נדרים • הפרת נדרים • מלחמת מדין • הכשרת כלים • טבילת כלים • פרשת בני גד ובני ראובן |  |
| פרשת מסעי | נדודי בני ישראל במדבר • גבולות הארץ • נשיאי השבטים • ערי הלויים • ערי מקלט • רוצח בשגגה |  |
| דמויות מרכזיות | משה • אהרן • גרשון • קהת ומררי • אליצפן בן עוזיאל • אלעזר ואיתמר • האישה הכושית • מרים הנביאה • קרח בן יצהר • דתן ואבירם • און בן פלת • סיחון מלך האמורי • עוג מלך הבשן • בלק • בלעם בן בעור • כזבי בת צור • זמרי בן סלוא • פינחס • חמשת מלכי מדין • יהושע בן נון • כלב בן יפונה |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
אברהם חמרה

| --- | --- |

 לידה:  1943 דמשק, המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון 
 פטירה:  7 במאי 2021 (בגיל 78 בערך) חולון, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין הדרום 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 7 במאי 2021 
 
 פרסים והוקרה:  יקיר העיר חולון (2018) 
 
הרב אברהם חמרה (1943 – 7 במאי 2021) היה הרב הראשי של יהודי סוריה ולבנון. כיהן כחבר מועצת הנשיאות של איחוד הרבנים במדינות האסלאם.