אדווין סטנטון
מזכיר המלחמה בממשל ג'ונסון > שביתת הנשק של שרמן

בערב 21 באפריל 1865 חיפש לוטננט גנרל ויליאם שרמן את סטנטון במשרדי מחלקת המלחמה ולא מצאו. הוא שלח הודעה בידי שליח לביתו של סטנטון בעניין הדחוף שלשמו הוא פנה אליו. שרמן, שהקים את מפקדת הארמייה שלו בראלי, קרוליינה הצפונית, ניהל משא ומתן לשלום עם מפקד כוחות הקונפדרציה, הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון, בברכתו של מזכיר המדינה של הקונפדרציה, ג'ון ברקינרידג'. לשרמן אושר לנהל את המשא והמתן עם הדרומיים רק בסוגיות צבאיות, כפי שגרנט ניהל משא ומתן עם לי, והוא בהחלט היה מודע לכך, אך בז למגבלות אלו. ההבנה שאליה הגיע שרמן כללה, כמצופה, הפסקה של מעשי האיבה בדרום, אך גם הגדירה שממשלות מדינות הדרום שמרדו בארצות הברית יזכו להכרה מהממשלה הפדרלית מיד לאחר שיישבעו אמונים לארצות הברית. בהמשך, פורט בהבנות שבתי המשפט הפדרליים יושבו למעמדם במדינות המורדות, לצד השבת הזכות על הרכוש וזכות ההצבעה עבור הדרומיים ותוענק חנינה לאנשי הדרום שמרדו בממשלה. העסקה הרחיקה לכת עוד יותר ואפשרה לכוחות הדרום להניח את נשקיהם בידי ממשלות מדינותיהם, כך שלמעשה מדינות הדרום חומשו מחדש. שביתת הנשק של שרמן גם נתנה את הסמכות בידי בית המשפט העליון ליישב חילוקי דעות משפטיים בין הממשלה הפדרלית לבין ממשלות מדינות הדרום, שהיו חילוקי דעות פוליטיים ולא משפטיים, ובכך העניק לבית המשפט סמכות חוקתית שלא הייתה מוקנית לו.
השליח מטעמו של שרמן הגיע לביתו של סטנטון כשנשימתו הייתה קצרה ונכנס בעיצומה של ארוחת הערב. כאשר שמע סטנטון את החדשות, הוא מיהר בהתרגשות רבה אל משרדי מחלקת המלחמה. בשמו של הנשיא הוא שלח לקרוא לכל חברי הקבינט. הקבינט של הנשיא החדש ג'ונסון, בהשתתפות גרנט ופרסטון קינג, יועצו של הנשיא, התאסף בשעה שמונה בערב. מעשיו של שרמן נתקלו בגינוי מפי הנוכחים. הנשיא ג'ונסון הנחה את סטנטון לומר לשרמן שהעסקה שגיבש נדחית וש"יש לחדש את מעשי האיבה לאחר שיוצג אולטימטום שיימסר לקונפדרציה ושיפקע לאחר 48 שעות". גרנט נשלח לראלי מידית כדי ליידע את שרמן על הוראתו של סטנטון ולקבל על עצמו את הפיקוד על הכוחות בדרום.
סטנטון הביא את העניין לידיעת העיתונות. בנוסף לפרסום פרטי העסקה של שרמן, אמר סטנטון ששרמן המרה במכוון הוראות ישירות הן מהנשיא לינקולן המנוח והן מהנשיא החדש ג'ונסון, והוא נתן תשע סיבות לדחיית העסקה. בהמשך האשים סטנטון את שרמן בפזיזות שתאפשר פתיחת נתיב מילוט לג'פרסון דייוויס עם אוצר מטבעות שהוא לכאורה לקח עמו כאשר נמלט מריצ'מונד. האשמה זו התבססה על כך ששרמן העביר את כוחותיו של מייג'ור גנרל ג'ורג' סטונמן מקו הרכבת של גרינסובורו שהייתה המקום אליו נמלטו דייוויס ושאר בכירי הקונפדרציה. מילותיו של סטנטון היו מלאות גינוי. הן הסתכמו בנזיפה בשרמן והוא כמעט האשים אותו בחוסר נאמנות. יותר מכך, שרמן היה אחד הגנרלים המכובדים בארצות הברית ויציאתו בפומבי של סטנטון נגדו סיכנה את מעמדו בממשל.
מבלי להיות מודע לפנייתו של סטנטון לעיתונות, כתב לו שרמן מכתב פייסני, בו הוא כינה את ההסכם שהוא הוביל "שטות", ואמר שאף על פי שהוא עדיין חש שעסקה זו עם ג'ונסטון ועם ברקינרידג' הייתה מבוססת, אין זה תפקידו להתעמת עם החלטות הממונים עליו ושהוא יציית להוראות שיימסרו לו. בינתיים, יצר מייג'ור גנרל הנרי האלק קשר, על פי בקשתו של גרנט, עם כמה מפקודיו של שרמן שעליהם להניע את כוחותיהם אל קרוליינה הצפונית, ללא קשר לדבריו של שרמן. האלק שלח איגרת נוספת לגנרלים של שרמן בה הוא הורה להם לא לציית כלל להוראותיו של שרמן. לאחר הגעתה של הוראה זו, ולאחר שקרא את ההודעה שמסר סטנטון לעיתונות, בערה בו חמתו של שרמן. הוא היה סבור שסטנטון קבע שלא בצדק שהוא בלתי נאמן. "אני רוחש כבוד למשרתו של סטנטון, אך איני יכול לסבול אותו באופן אישי, עד שיחזור בו ממעשיו הקודמים", אמר שרמן לגרנט. אחיו של שרמן, סנאטור ג'ון שרמן, סבר שאחיו ראוי לגינוי על מעשיו, אך עדיין נהג בו בהגינות. שרמן עצמו ומשפחתה רבת העוצמה של רעייתו, משפחת יואינג, טענו שעל סטנטון לחזור בו בפומבי מהצהרותיו, אך הוא סירב לעשות כן.
בסוף מאי נערך מצעד גדול של הארמיות של צבא האיחוד ברחובותיה של וושינגטון. האלק הציע לשרמן להתארח בביתו, אך זה סירב בבוטות. הוא הודיע לגרנט על כך וציין גם שהוא יישמע לפקודות מסטנטון רק אם אלה יאושרו במפורש על ידי הנשיא. בהמשך הצהיר שרמן ש"חרטה או התפייסות הססנית" כבר לא ירצו אותו. מבחינתו של שרמן האפשרות הקבילה היחידה כלפי סטנטון הייתה שהוא יכריז על עצמו כ"מסית פשוט". "אתייחס למר סטנטון בבוז, אלא אם כן יש לך סיבות אחרות, שכן אני רואה את הקריירה הצבאית שלי כבאה לסיומה ואני מפקיד בידיך את הארמייה שלי".
שרמן עמד בהבטחתו. במצעד הגדול הוא הצדיע לנשיא ג'ונסון ולגרנט, אך התעלם מסטנטון כאשר עבר לידו מבלי ללחוץ את ידו, וכל זאת לנוכח פני הקהל. סטנטון לא הגיב מידית. העיתונאי נוח ברוקס כתב ש"פניו של סטנטון, שאף פעם לא היו מלאי הבעה, נותרו ללא ניע". אירוע זה עורר את ההשערות שהוא עומד להתפטר. סטנטון עצמו שקל לפרוש מתפקידו, אך לבקשתו של הנשיא ורבים אחרים, כולל קציני צבא, הוא חזר בו. במאמצי פיוס, קנתה רעייתו של שרמן פרחים למשפחת סטנטון ובילתה זמן מה בביתם, אך שרמן המשיך לשמור לסטנטון טינה.