stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרדכי פוגלמן
הערות שוליים

↑  בעיתונות העברית - הירדן, הצפירה, 7 באוקטובר 1919
ספרים חדשים, העברי, 29 ביולי 1921
↑  ראו גם: בערי המדינה ווילנה, הצפירה, 3 בנובמבר 1926
↑  צוטט על ידי א"ב ידור, פנים אל פנים, ג במרחשון תשכ"ט 25.10.1968
↑  קהילת קטוביץ, פרויקט זכור של מכללה ירושלים
↑  רשימת עסקני ציבור מפולין הנמצאיס ברומניה, הַבֹּקֶר, 20 באוקטובר 1939
↑  הרב פוגלמן במזרחי, הצופה, 26 בינואר 1940
↑  הרב ישראל מאיר לאו מספר בספר "אל תשלח ידך אל הנער", עמוד 112, על יציאת משפחת פוגלמן מקטוביץ עם זוג פמוטים לשבת, ארבעה כרכים קטנים של ש"ס, טלית ותפילין. הרב לאו מעיד כי "הטלית מצויה עד היום בביתי, צהובה מזוקן, אך נשמרת בשבע עיניים"
↑  ההקדמה לספרו "בית מרדכי"
↑  לכבוד רבה החדש של קרית מוצקין, הַבֹּקֶר, 21 ביולי 1940
↑  קרית מוצקין, הצופה, 19 בספטמבר 1941
↑  אולפנת בנ"ע לבנות בקריית מוצקין, הצופה, 13 בדצמבר 1965
↑  השאלת ילדים לגן, הצופה, 22 בפברואר 1967
↑  בחג העצמאות של פולין, המשקיף, 17 בנובמבר 1942
תפלה חגיגית לכבוד ההנ הלאומי הפולני, המשקיף, 3 במאי 1943
תפילה חגיגית לשלושה במאי, דבר, 3 במאי 1944
↑  המלחמה על כס הרבנות בת"א, המשקיף, 20 בדצמבר 1945; המשך
↑  הבחירות לרב הראשי, הד-המזרח, 28 ביוני 1946
↑  הרב שלמה גורן - הרב האשכנזי הראשי לתל־אביב, דבר, 9 ביוני 1968
↑  חוק לאיסור החזיר בקרית מוצקין, הצופה, 26 ביולי 1954
↑  משרד הדתות פעל להפסקת התחבורה בשבת בקרית מוצקין, דבר, 25 בינואר 1959
↑  כ"ח אייר כיום הודיה על הנצחון, הצופה, 8 במרץ 1968
↑  אישים ומוסדות, הצופה, 19 בנובמבר 1956
↑  ארכיון מרדכי פוגלמן, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297821605171  GND: 1089137524  ISNI: 0000 0001 2030 2506  LCCN: n2009031882  VIAF: 88408249   WorldCat (עם VIAF): 88408249 
תעודה מטעם הרב מאיר שפירא משנת תרפ"ט, בה הוכרה רבנותו של הרב מרדכי פוגלמן בקטוביץ (התעודה כתובה בגרמנית)
במרכז הנואם ישראל יצחק גרינץ בחנוכת בית כנסת בכפר סיטרין. באמצע סגן שר הפנים ישראל שלמה בן-מאיר משמאל הרב מרדכי פוגלמן רבה של קריית מוצקין
מפה ימית

מפה ימית אמריקאית המראה חלק מפוארטו ריקו
מפה ימית של מפרץ וורנמונד
מפה ימית הוא ייצוג גרפי של אזור ים ואזורי חוף סמוכים. היא עשויה להראות עומקי מים וגבהים של יבשה מפה טופוגרפית, מאפיינים טבעיים של קרקעית הים, פרטי קו החוף, סכנות ניווט, מיקומים של עזרים טבעיים ומעשה ידי אדם לניווט, מידע על גאות וזרמים, פרטים מקומיים על השדה המגנטי של כדור הארץ, ותוצרת אדם מבנים כגון נמלים, מבנים וגשרים. מפות ימיות הם כלים חיוניים לניווט ימי. מדינות רבות דורשות מספינות, במיוחד ספינות מסחריות, לשאת אותן. מפות ימיות עשויות להיות מודפסות על נייר או מפות ניווט אלקטרוניות ממוחשבים. הטכנולוגיות האחרונות הפכו מפות נייר אשר מודפסות "לפי דרישה" עם נתונים קרטוגרפיים שהורדו לבית הדפוס המסחרי עוד בלילה שלפני ההדפסה. עם כל הורדה יומית, נתונים קריטיים כגון הודעות מקומיות לשייטים, מתווספים לקובצי מפות לפי דרישה, כך שמפות אלו יהיו מעודכנים בזמן ההדפסה.
מקורות ופרסום מפות ימיות

מפות ימיות מבוססות על סקרים הידרוגרפיים. מכיוון שהסקר מחייב עמל רב וגוזל זמן, נתונים הידרוגרפיים עבור אזורי ים רבים עשויים להיות ישנים ולעיתים אינם אמינים. עומקים נמדדים במגוון דרכים. בעת המודרנית, הדהוד משמש למדידת קרקעית הים בים הפתוח. כאשר מודדים את עומק המים הבטוח מעל מכשול כמו ספינה טרופה, בודקים את העומק המינימלי על ידי טאטוא השטח בצורה אופקי. זה מבטיח שהקצוות שקשה לאתר, כגון תרנים, לא יהוו סכנה לכלי שיט המנווטים מעל המכשול.
מפות ימיות מונפקות מכוח המשרד ההידרוגרפי הלאומי במדינות רבות. מפות אלו נחשבים "רשמיות" בניגוד לאלו שנעשו על ידי מפרסמים מסחריים. משרדים הידרוגרפיים רבים מספקים עדכונים ידניים קבועים, לפעמים שבועיים, של המפות באמצעות סוכני המכירות שלהם.
משרדים הידרוגרפיים בודדים מייצרים סדרות מפות לאומיות ובין-לאומיות. בתיאום של הארגון ההידרוגרפי הבין-לאומי. סדרת המפות הבין-לאומית היא מערכת עולמית, אשר מפותחת במטרה לאחד כמה שיותר מערכות מפות.
ישנם גם מפות שפורסמו מסחרית, שחלקם עשויות לשאת מידע נוסף בעל עניין מיוחד. למשל לקברניטי יאכטות.
תיקוני מפות

אופיו של נתיב מים המתואר במפה עשוי להשתנות, ועזרים מלאכותיים לניווט עשויים להשתנות בהתראה קצרה. לכן, אין להשתמש במפות ישנות או לא מתוקנות לניווט. כל יצרן של מפות ימיות מספק גם מערכת ליידע ימאים על שינויים המשפיעים על המפה. בארצות הברית, תיקוני מפה והודעות על מהדורות חדשות מסופקים על ידי סוכנויות ממשלתיות שונות בדרך של הודעה מקומית לימאים, ו"הודעה לשידור לשייטים". בארצות הברית, ל-NOAA יש גם שותף הדפסה שמדפיס (הדפסה לפי דרישה), והם מכילים את התיקונים וההודעות העדכניות ביותר בזמן ההדפסה. כדי לתת הודעה לימאים, שידורי הרדיו מספקים הודעה מוקדמת על תיקונים דחופים.
דרך טובה לעקוב אחר עדכונים היא באמצעות "כרטיס תיקון מפה ופרסום". באמצעות מערכת זו, הנווט אינו מעדכן מיידית כל מפה בתיק כאשר מגיעה "הודעה לימאים" חדשה, אלא יוצר כרטיס לכל מפה ומציין את התיקון בכרטיס זה. כשמגיע הזמן להשתמש במפה, הוא מושך את המפה ואת הקלף של המפה, ומבצע את התיקונים המצוינים בתרשים. מערכת זו מבטיחה שכל מפה מתוקנת כראוי לפני השימוש. ימאי נבון צריך להשיג מפה חדשה אם הוא לא עקב אחר תיקונים והמפה שלו היא בת יותר ממספר חודשים.
הודעות דיגיטליות שונות למערכות ים זמינות לתיקון מפות בריטיות כמו גם מפות של NOAA. מערכות אלו מספקות רק תיקונים רלוונטיים לכלי שיט באמצעות דואר אלקטרוני או הורדות אינטרנט, ומצמצמות את הזמן הדרוש למיין תיקונים עבור כל מפה. במקביל מסופקים מעקבים לסיוע בתיקונים.
משמר החופים הקנדי מפיק את הפרסום "Notice to Mariners" המודיע לימאים על ענייני בטיחות ניווט חשובים המשפיעים על המים הקנדיים. פרסום אלקטרוני זה מתפרסם על בסיס חודשי וניתן להורדה מאתר האינטרנט של הודעות לימאים (NOTMAR). המידע בהודעה לשייטים מעוצב כדי לפשט את התיקון של מפות נייר ופרסומי ניווט.
קיימות שיטות שונות ומגוונות לתיקון מפות ניווט אלקטרוניות.
תיקוני מפות > מגבלות המפות

בשנת 1973 פגעה ספינת המשא MV Muirfield באובייקט לא ידוע באוקיינוס ההודי בעומק הרשום כיותר מ־5,000 מטר וכתוצאה מכך נגרם נזק רב לשדרית האניה בשנת 1983, ערכה ספינת מחקר של הצי המלכותי האוסטרלי את האזור שבו ניזוקה Muirfield, ושרטטה בפירוט את הסכנה לניווט. הגילוי הדרמטי של "הר מוירפילד" מצוטט לעיתים קרובות כדוגמה למגבלות בדיוק האנכי של חלק מהאזורים הימיים כפי שמיוצג במפות ימיות, במיוחד במפות בקנה מידה קטן.
בשנת 1992 פגעה אוניית הנוסעים "Queen Elizabeth 2" בסלע תת-ימי לא מסומן, בקרבת בלוק איילנד, באוקיינוס האטלנטי.
בנובמבר 1999, אסדת הצלילה הכבדה Mighty Servant 2 התהפכה וטבעה לאחר שפגעה בצוק תת-ימי לא ידוע ליד אינדונזיה. חמישה אנשי צוות נהרגו ו-Mighty Servant 2 הוכרז כאובדן מוחלט.
בשנת 2005 הצוללת USS San Francisco נתקלה בהר ימי לא ידוע, כ-560 קילומטרים דרומית לגואם במהירות של 35 קשר, ספגה נזק חמור וימאי אחד נהרג.
בספטמבר 2006 עלתה הדוברה המתרוממת "אוקטופוס" על הר תת-ימי לא ידוע בתוך איי אורקני, בזמן שנגררה על ידי הגוררת "הרולד". נזק בשווי מיליון ליש"ט נגרם לדוברה ועיכוב העבודה על התקנת אב טיפוס של מחולל חשמל מאנרגיית גאות ושפל. כפי שנאמר ב-Mariners Handbook ובדו"ח התאונה שלאחר מכן: "אף תרשים אינו ניתן לטעויות. כל תרשים עלול להיות לא שלם".
הקרנת מפה, מיקומים ומסבים

ההשלכה הראשונה, שהומצאה על ידי מרינוס מצור בערך בשנת 100 לספירה לפי תלמי, הייתה מה שנקרא כיום "השלכה מלבנית". אף על פי שזה היה נוח לימים קטנים כמו הים האגאי, זה לא התאים לימים הגדולים מהים התיכון או לאוקיינוס פתוח. חוקרים מוקדמים נאלצו להשתמש בו בגלל חוסר פתרון טוב יותר.
ברוב המכריע של מפות ימיות נעשה שימוש בהיטל מרקטור. מכיוון שהיטל מרקטור היא מפה תואמת כלומר, הכיוונים במפה זהים לזוויות במציאות. ניתן להשתמש בקורסים המותווים במפה ישירות לניתוב האונייה.
השלכה גנומונית משמשת עבור מפות המיועדות לניווט במעגל גדול.
מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי של ארצות הברית
משתמש בהשלכה פוליקונית עבור חלק מהתרשימים של האגמים הגדולים, בקנה מידה גדול וקטן כאחד.
ניתן למדוד את האתרים בשנתות קו אורך וקו רוחב המוצגים במפה.
הכיוון הוא הזווית בין הקו המחבר בין שתי נקודות העניין לבין הקו מנקודת המוצא צפונה, כגון קורס של ספינה או קריאת מצפן לנקודת ציון. במפות ימיות, החלק העליון של המפה הוא תמיד צפון אמיתי, ולא צפון מגנטי שאליו מצביע המצפן. רוב המפות כוללות את שושנת הרוחות המתארת גם את ההבדל בין הצפון המגנטי לצפון האמיתי באותו מקום – וריאציה.
לשימוש בהיטל מרקטור יש חסרונות. היטל זה מציג את קווי האורך כמקבילים. על הגלובוס ובעולם האמיתי, קווי האורך מתכנסים כשהם מתקרבים לקוטב הצפוני או הדרומי. המשמעות היא שהמרחקים מזרח-מערב מוגזמים בקווי רוחב גבוהים. ההיטל מגדיל את המרחק המוצג בין קווי הרוחב (מרחקי צפון-דרום) בפרופורציה. לכן ריבוע מוצג כריבוע בכל מקום בתרשים, אבל ריבוע בחוג הארקטי נראה גדול בהרבה מריבוע באותו גודל בקו המשווה. בשימוש מעשי, דקה אחת של קו רוחב היא, מייל ימי. לכן ניתן למדוד מרחקים במיילים ימיים במדרגות קווי הרוחב המודפסות בצדי המפות.
מפות אלקטרוניות ומפות נייר

מפות ימיות קונבנציונליות מודפסות על גיליונות נייר גדולים במגוון של קנה מידה. אוניות ישאו בדרך כלל מפות רבות כדי לספק פרטים מספקים עבור האזורים שהם עשויים לבקר בהם. מפות ניווט אלקטרוניות, המשתמשות בתוכנת מחשב ובמאגרי מידע אלקטרוניים כדי לספק מידע ניווט, יכולים להגדיל או במקרים מסוימים להחליף מפות מנייר, אם כי יורדי ים רבים נושאים מפות נייר כגיבוי למקרה שמערכת המפות האלקטרונית תיכשל.
מפות אלקטרוניות ומפות נייר > תיוג מפות ימיות

מפות ימיות חייבות להיות מסומנות עם מידע ניווט ועומק. ישנן כמה חבילות תוכנה מסחריות שעושות מיקום תווית אוטומטי עבור כל סוג של מפה או תרשים. מערכות מודרניות מציגות מפות אלקטרוניות עם IHO S – מפרט סטנדרטים 52.
פרטים על מפה ימית

סוכנויות הידרוגרפיה של מדינות רבות מפרסמות "מפה ראשית", המסבירה את כל הסמלים, המונחים והקיצורים המשמשים במפות שהם מייצרים לשימוש מקומי ובין-לאומי כאחד. כל מדינה מתחילה עם הסמלים הבסיסיים, ומורשית להוסיף סמלים משלה למפות המקומיות שלה. ספינות נדרשות בדרך כלל לשאת עותקים של מפת ההסברים.
פרטים על מפה ימית > מידע לניתוב

המפה משתמשת בסמלים כדי לספק מידע ניתוב כגון מידע על קרקעית הים, וציוני דרך. כמה סמלים מתארים את קרקעית הים עם מידע כגון עומק, חומרים וכן סכנות אפשריות כגון ספינה טרופה. סמלים אחרים מציגים את המיקום והמאפיינים של מצוף, מאפיין אורות המגדלור, מאפיינים ומבנים של חוף ויבשה המועילים לקיבוע מיקום. הקיצור "ED" משמש בדרך כלל לתיוג מיקומים גאוגרפיים שקיומם מוטל בספק.
הצבעים מבחינים בין מאפיינים מעשה ידי אדם, יבשה, קרקעית ים שמתייבשת עם הגאות וקרקעית ים שנשארת תמיד מתחת למים ומציינים את עומק המים.
פרטים על מפה ימית > עומקים וגבהים

עומקים שנמדדו מסומנים על ידי המספרים המוצגים במפה. עומקים במפות ימיות שפורסמו ברוב חלקי העולם משתמשים במטרים. מפות ימיות ישנות יותר, כמו גם אלו שפורסמו על ידי ממשלת ארצות הברית, עשויים להשתמש ברגל או פאתום. קו מתאר העומק מציג את הצורה של הקרקעית מתחת למים. אזורים צבעוניים בים מדגישים מים רדודים וחסימות תת-מימיות מסוכנות. עומקים נמדדים מנתון המפה הקשור לגובה פני הים המקומי. נתון התרשים משתנה בהתאם לתקן המשמש כל משרד הידרוגרפי לאומי. באופן כללי, המהלך הוא לעבר שימוש בגאות האסטרונומית הנמוכה (LAT), הגאות הנמוכה ביותר החזויה במחזור הגאות המלא, אך באזורים שאין גאות ושפל ובאזורים מסוימים של גאות ושפל "גובה ים ממוצע" (MSL) הוא בשימוש.
גבהים של מגדלורים למשל, ניתנים בדרך כלל ביחס לממוצע מים גבוהים (MHWS). מרווחים אנכיים, למשל. מתחת לגשר או כבל, ניתנים ביחס לגאות האסטרונומית הגבוהה ביותר (HAT). המפה תציין איזה נתון נמצא בשימוש.
השימוש ב-HAT עבור גבהים ו-LAT עבור עומקים, פירושו שהימאי יכול להסתכל במהירות על התרשים כדי להבטיח שיש להם מרווח מספיק כדי לעבור כל מכשול, אם כי ייתכן שיהיה עליהם לחשב את גובה הגאות כדי להבטיח את שלומם.
פרטים על מפה ימית > מידע גאות ושפל

לזרם הגאות וזרמים חזקים יש סמלי מפה מיוחדים. מידע על זרימת גאות ושפל עשוי להופיע במפות באמצעות תיבת נתוני גאות, המציינת את המהירות והעוצמה של זרמי הגאות והשפל במהלך כל שעה של מחזור הגאות.
מפות ימיות בישראל

המרכז למיפוי ישראל מפיק בהתאם לצורך מפות ימיות. המכון לחקר ימים ואגמים מוציא גם הוא מפות ימיות של חופי ישראל כולל אגם הכנרת.
המכון הגיאולוגי לישראל הוציא מפה בתימטרית לחוף הים התיכון.
קריאה נוספת

קרטוגרפיה ימית הולנדית בעידן הגילוי (Dutch maritime cartography in the Age of Discovery) אטלס מודפס ראשון של מפות ימיות, 1584.
נייג'ל קלדר, איך לקרוא מפות ימיות, מקגרו-היל, 2008.
ראו גם

מפה סינופטית
מפה בתימטרית
גנ"ק
הערות שוליים

↑  Calder, Nigel. כיצד לקרוא תרשים ניווט: מדריך שלם לסמלים, קיצורים ונתונים המוצגים בתרשימים ימיים. International Marine/Ragged Mountain Press, 2002.
↑  אדמירליות בריטית. המדריך של הנחתים. מהדורת 1999, עמוד 23.
↑  "נפגעים ימיים 1999 ולפני כן". נבדק ב-25 באוגוסט 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Neach Investigation Accident Branch (2007) Report Number 18/2007.
↑  ראה, למשל, NOAA 14860 – Lake Huron 1:500,000 ו-NOAA 14853 Detroit River 1:15,000.
↑  מפות ימיות ב-sailingissues.com
↑  גדעון אלמגור וג'ון הול, מפה בתימטרית – חוף הים התיכון, 5 במאי 2019.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562908405171  BNE: XX524637  BnF: cb11959623c (data)  GND: 4180642-6  LCCN: sh85090331  NARA: 10658758  NDL: 00564696  NKC: ph169370 
מפה ימית טרום היטל מרקטור משנת 1571, מאת הקרטוגרף הפורטוגזי פרנאו ואס דוראדו (Fernão Vaz Dourado) (שנת 1520–1580 לערך). הוא שייך למודל שנקרא מפת ניתוב, שבו קווי הרוחב הנצפים וכיוונים מגנטיים משורטטים ישירות לתוך המישור, בקנה מידה קבוע, כאילו פני כדור הארץ היו מישור שטוח (הארכיון הלאומי הפורטוגזי של Torre do Tombo, ליסבון)
חלק ממפה אלקטרונית של מיצר ברינג
מפה ימית אלקטרונית מתויגת אוטומטית.
קטע של מפה אמריקאית המתארת נמל.
שימוש בצבעים במפות האדמירליות הבריטית.
דוגמת טבלת זרמי הגאות במפה
מערכת הכבישים הבין-מדינתיים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סיווג:  כביש ארצי
 כביש מהיר:  כן
 כביש אגרה:  בחלקם
 אורך:  75,932 ק"מ
 הקמה
 תקופת הבנייה:  29 ביוני 1956 – 14 באוקטובר 1992 (36 שנים)
 אתר רשמי
 מערכת הכבישים הבין-מדינתיים ב-48 המדינות הרציפות של ארצות הברית
 
כביש בין-מדינתי 80 הוא כביש עירוני ראשי באזור המפרץ של סן פרנסיסקו. בתמונה: החלק של הבין-מדינתי 80 העובר בעיר ברקלי (קליפורניה), נחשב לאחד הכבישים העמוסים במדינה, עם ממוצע של כ-300,000 כלי רכב ביום
מערכת כבישי החירום והכבישים הבין-מדינתיים הלאומית על שם דוויט ד. אייזנהאואר (באנגלית: Dwight D. Eisenhower National System of Interstate and Defense Highways; ידועה בשם מערכת הכבישים הבין-מדינתיים או פשוט הבין-מדינתיים) היא מערכת כבישים מהירים המהווה חלק ממערכת הכבישים המהירים הלאומית של ארצות הברית. המערכת נקראת על שמו של דווייט דייוויד אייזנהאואר, הנשיא ה-34 של ארצות הברית.
היסטוריה > תכנון

הנשיא אייזנהאואר הצהיר פעמים רבות על הצורך ב"מערכת כבישים מהירים גדולה חדשה". אחת מהן הייתה ב-19 באוקטובר 1954 במהלך נאום שנשא בקאדילק סקוואר, דטרויט, מישיגן, לטובת המועמדים הרפובליקניים לקונגרס. נאום זה נישא כ-3 שנים לפני הקמת מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.  (לחצו כאן לטקסט באנגלית)
מאמציה של ממשלת ארצות הברית לבניית רשת לאומית של כבישים מהירים החלו בשנת 1916, אז עבר חוק סבסוד הכבישים (Federal Aid Road Act). חוק זה, שהוא חוק המימון הפדרלי הראשון לכבישים מהירים בארצות הברית ומהווה אבן דרך, נחתם על ידי הנשיא וודרו וילסון, והעניק 75 מיליון דולר לתקופה בת 5 שנים לצורך בנייה ופיתוח כבישים מהירים. מלחמת העולם הראשונה גרמה לכך שהחוק, שתוקפו פג ב-1921, לא יושם בצורה משמעותית.
לאחר שפג תוקפו של חוק הסבסוד של 1916, עבר חוק חדש - חוק סבסוד הכבישים המהירים (1921) (חוק פיפס). מטרת החוק הייתה בנייה ופיתוח של כבישים מהירים, והוא יועד ל-13 המדינות המערביות של ארצות הברית (כולל אלסקה והוואי). עד סוף 1921, הועברו למעלה מ-75 מיליון דולר לטובת התוכנית. הייחודיות של חוק זה נעוצה בעובדה שכאן החל התכנון הראשוני לבנייה של רשת לאומית של "כבישים מהירים ראשיים" ("primary highways"), שיהיו מקושרים ביניהם ברחבי המדינות השונות.
לשכת הכבישים הציבוריים (Bureau of Public Roads) ביקשה מהצבא להכין רשימה של כבישים החיוניים לביטחון הלאומי. בשנת 1922 הכין הגנרל ג'ון פרשינג, לשעבר מפקד חיל המשלוח האמריקאי במלחמת העולם הראשונה, מפה מפורטת של 200,000 מיל של כבישים ראשיים מקושרים (הנקראת "מפת פרשינג").
בשנת 1938 נתן הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט לתומאס מקדונלנד, ראש לשכת הכבישים הציבוריים, מפה של ארצות הברית, בה סומנו 8 מסלולי אוטוסטרדות עיקריים. ב-1939, כתב ראש מחלקת המידע של לשכת הכבישים הציבוריים, הרברט ס. פיירבנק, דו"ח הנקרא "כבישי אגרה וכבישים חינמיים" (Toll Roads and Free Roads), מסמך שהיה "התיאור הפורמלי הראשון למה שהפך לאחר מכן למערכת הכבישים הבין-מדינתיים". מסמך חשוב נוסף חובר בשנת 1944, ונקרא "הכבישים המהירים הבין-אזוריים" (Interregional Highways).
התכנון של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים צבר תאוצה בתקופתו של הנשיא דוויט ד. אייזנהאואר. אייזנהואר רחש הערכה לרשת הכבישים המהירים של גרמניה הנאצית (Reichsautobahn), בה פגש בעת שעמד בראש המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, וראה בה מרכיב חיוני למערכת הביטחון הלאומי. אייזנהאואר הבין שהמערכת המוצעת תיצור רשת כבישי תחבורה יבשתיים לאספקה צבאית ולפריסת כוחות צבא במקרה חרום של פלישה לארצות הברית.
בשנת 1955 יצא לאור הספר - "המיקום הכללי של רשת הכבישים הבין-מדינתיים הלאומית" (General Location of National System of Interstate Highways), שבאופן בלתי רשמי מכונה "הספר הצהוב", ובו הופיע התכנון של המערכת העתידה להיות מערכת הכבישים הבין-מדינתיים. לתכנון סייע צ'ארלס ארווין וילסון, שעוד עמד בראש חברת "ג'נרל מוטורס" כשהנשיא אייזנהאור מינה אותו למזכיר ההגנה בינואר 1953.
היסטוריה > בנייה

מערכת הכבישים הבין-מדינתיים אושרה בחוק סבסוד הכבישים המהירים (1956), הידוע בשם "חוק כבישי החירום והכבישים הבין-מדינתיים הלאומיים של 1956", ב-29 ביוני.
2 מדינות טענו לתואר "הכביש הבין-מדינתי הראשון". מדינת מיזורי טענה שההסכמים הראשונים של התוכנית החדשה נחתמו במיזורי: ההסכם הראשון נחתם ב-2 באוגוסט ונגע לפיתוח כביש 66 (כיום כביש בין-מדינתי 44) במחוז לקלייד. ברגע שההסכם נחתם, ביקש מהנדס המחוז של לשכת הכבישים הציבוריים מהממונים עליו בוושינגטון, להכריז על ההסכם כראשון מסוגו בארצות הברית; ההסכם השני, נחתם גם הוא ב-2 באוגוסט, נגע לפיתוח חלק מכביש 40 (כיום כביש בין-מדינתי 70) במחוז סיינט צ'ארלס. פרויקט זה היה הראשון שהחלו בבנייתו לאחר חתימת חוק 1956.
גם מדינת קנזס טענה לבכורה; ב-31 באוגוסט חתמה ועדת כבישי המדינה של קנזס על הסכם לפיתוח רצף ממשי של מקטע דו-נתיבי מכביש 40 (הבין-מדינתי 70), קילומטרים ספורים מערבית לעיר הבירה טופיקה. אמנם הבנייה החלה עוד לפני שחוק 1956 נחקק, אך פיתוח הכביש הרצוף נעשה תחת הסכם שנחתם ב-26 בספטמבר 1956. ב-14 בנובמבר נפתח הכביש לתנועה, ומדינת קנזס הציבה שלט עליו נכתב "הפרויקט הראשון בארצות הברית שהושלם תחת הוראת חוק סבסוד הכבישים המהירים החדש של 1956".
על פי ריצ'רד וינגרוף מה-FHWA, גם הפנסילבניה טרנפייק יוכל להיחשב כאחד מהכבישים הבין-מדינתיים הראשונים. ב-1 באוקטובר 1940, 261 הקילומטרים של הכביש (כיום הבין-מדינתי 70 והבין-מדינתי 76) נפתחו לתנועה בין הערים אירוויין וקרלייל, ויכלו לתת מושג על הכבישים הבין-מדינתיים העתידיים. בפנסילבניה נהוג לכנות את הכביש - "הסבא של כבישי האגרה" (Granddaddy of the Pikes).
אבני דרך עיקריות בבניית מערכת הכבישים הבין-מדינתיים:
17 באוקטובר 1974: נברסקה היא המדינה הראשונה בה הושלמה בניית כל הכבישים הבין-מדינתיים הראשיים, עם סיום בניית החלק של כביש בין-מדינתי 80 העובר בנברסקה.
22 באוגוסט 1986: בנייתו של החלק האחרון (7.2 ק"מ) של כביש בין-מדינתי 80, החוצה מחוף אל חוף (מגשר מפרץ אוקלנד שבסן פרנסיסקו, קליפורניה לגשר ג'ורג' וושינגטון בעיר ניו יורק), מסתיימת בסולט לייק סיטי, יוטה, והופכת אותו לכביש המהיר הראשון הנמתח מהאוקיינוס השקט לאוקיינוס האטלנטי, ובאותה העת - הכביש הארוך ביותר בעולם (4,666 ק"מ).
10 באוגוסט 1990: בנייתו של החלק האחרון של כביש בין-מדינתי 10, החוצה מחוף אל חוף (מסנטה מוניקה, קליפורניה לג'קסונוויל, פלורידה), מסתיימת בתעלת פאפאגו שמתחת לדאונטאון של פיניקס.
12 בספטמבר 1991: בנייתו של כביש בין-מדינתי 90, הכביש האחרון החוצה מחוף אל חוף (מסיאטל, וושינגטון לבוסטון, מסצ'וסטס), מסתיימת בויאדוקט (גשר) העוקף את העיר וואלאס, איידהו. בנייתו של המקטע נדחתה לאחר מחאה, כיוון שהכביש תוכנן לחצות את הדאונטאון של וואלאס, דבר שדרש את הריסתו של רוב הדאונטאון. התושבים הצליחו להביא לכך שמרבית שטחו של הדאונטאון הוכרז כ"מחוז היסטורי" ונכלל ברשימה הלאומית של מקומות היסטוריים של ארצות הברית, דבר שהביא לשינוי המתאר המקורי ולבניית המקטע האחרון של הכביש בוויאדוקט מוגבה בקצה הצפוני של הדאונטאון.
14 באוקטובר 1992: ההכרזה על השלמת הפרויקט של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, עם פתיחתו לתנועה של כביש בין-מדינתי 70, העובר דרך קניון גלינווד בקולורדו. בחלק העובר בקניון גלינווד הושקעו מאמצים הנדסיים גדולים, נבנו בו 40 גשרים ומספר מנהרות, והוא נחשב לאחד מהכבישים הכפריים היקרים ביותר (פר מייל) בארצות הברית.
הסכום הראשוני שהושקע במערכת נאמד ב-25 מיליארד דולרים ל-12 שנים; עד הסיום שלו נאמד הסכום ב-114 מיליארד דולרים (425 מיליארד דולרים, על פי מדד הדולר ב-2006), ובניית המערכת נמשכה 35 שנים.
היסטוריה > מ-1992 ואילך

ישנם כבישי עזר שעודם בבנייה, כמו למשל כביש בין-מדינתי 485 בקרוליינה הצפונית שנותר בתהליכי בנייה מאז שנות ה-80. כבישים נוספים, שלא נכללו בתוכנית המקורית, גם הם בבנייה, למשל כביש בין-מדינתי 22 במדינות טנסי, מיסיסיפי ואלבמה, וכן ההרחבה של כביש בין-מדינתי 69 מאינדיאנה לטקסס. פקידי FHWA הגדירו מספר פרוזדורי תנועה שאינם משתייכים למערכת, לצורך הכללה עתידית במערכת, בין אם על ידי בניית נתיבים בין-מדינתיים חדשים ובין אם על ידי שיפור הכבישים הקיימים והתאמתם לתקנים של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.
תקנים

ההתאחדות האמריקאית של פקידי התחבורה וכבישי המדינות (AASHTO) הגדירה מערכת תקנים המחייבות את כל הכבישים הבין-מדינתיים החדשים, אלא אם כן קיבלו כתב ויתור ממנהל הכבישים המהירים הפדרלי (FHWA). החשוב שבהם הוא העיקרון שעל הכבישים הבין-מדינתיים להיות כבישים מהירים, ולכן, לבד ממספר מקומות החורגים מכלל זה, הרמזורים מוגבלים אך ורק לביתני אגרה.
רשימת התקנים מגוונת ונוגעת לנושאים שונים, בהם למשל: מספר הנתיבים המינימלי בכביש בין-מדינתי הוא לכל הפחות 2 נתיבים בכל כיוון; הרוחב המינימלי המותר של השול הימני (החיצוני) הוא 3.05 מטר, ושל השול השמאלי (הפנימי) - 1.22 מטר. בשטח הררי, רוחב השול הימני צריך להיות לפחות 2.44 מטר, ורוחב השול השמאלי - 1.22 מטר, ובאם הכביש הוא בעל 4 נתיבים באותו הכיוון, על השול הימני להיות גם הוא ברוחב של 2.44 מטר; רמת השיפוע המקסימלית - עד 6% באזורים הררים; רמת השיפוע המינמלית לרוחב הכביש לצורך ניקוז מים היא 1.5%, אך עדיף 2%. באזורים גשומים במיוחד תהיה רמת השיפוע 2.5%; הגובה מקסימלי של אבני שפה הוא 100 מ"מ, ועל פי התקנים של ה-FHWA, אבני שפה אנכיים אסורים בכבישים הבין-מדינתיים. כמו כן, ישנם תקנים למנהרות, גשרים ולכבישי הכניסה והיציאה לכבישים הבין-מדינתיים.
התקנים שונו במהלך השנים, כיוון שכבישים בין-מדינתיים ותיקים רבים לא התאימו לתקנים החדשים, ומאידך לא נבנו כבישים בין-מדינתיים חדשים המתאימים לתקנים בגלל יוקר העלויות או בעיות סביבתיות. מספר כבישים הוסבו לכבישים בין-מדינתיים, בעיקר כבישי אגרה שנבנו לפני הקמת מערכת הכבישים בין-מדינתיים, או שהיו בבנייה כשהנשיא אייזנהאואר חתם על חוק סבסוד הכבישים המהירים ב-1956. דוגמה בולטת היא הפנסילבניה טרנפייק (Pennsylvania Turnpike; כביש האגרה של פנסילבניה), שבמקור היה בעל מפרדה צרה מאוד, אך לאחר שהוסב לכביש בין-מדינתי, נדרשה התקנת מחסומי ג'רזי בגלל עומסי תנועה כבדים.
תקנים > הגבלת מהירות

בהיותם כבישים מהירים, נהנים הכבישים הבין-מדינתיים לרוב מהגבלת מהירות גבוהה. הגבלות המהירות משתנות מאזור לאזור, והן נקבעות על ידי המדינות השונות בארצות הברית. בין השנים 1974-1987, הייתה הגבלת המהירות המקסימלית המותרת בכל הכבישים הבין-מדינתיים בארצות הברית 88.5 קמ"ש, בהתאם לחוק הפדרלי. כיום, הגבלת המהירות המקסימלית הנהוגה בדרך כלל באזורים הכפריים נעה בין 105 ל-121 קמ"ש. במספר חלקים של כביש בין-מדינתי 10 וכביש בין-מדינתי 20 באזור הכפרי של מערב טקסס, וכן בחלקים של כביש בין-מדינתי 15 באזור הכפרי של מרכז יוטה, הגבלת המהירות המקסימלית היא 129 קמ"ש, והיא הגבוהה ביותר במערכת הכבישים הבין-מדינתיים של ארצות הברית.
בצורה אופיינית, הגבלת מהירות נמוכה יותר קיימת בצפון-מזרח ארצות הברית, ואילו בדרום ארצות הברית ובמערבה קיימת הגבלת מהירות גבוהה יותר. לדוגמה, המהירות המקסימלית המותרת בצפון מיין היא 121 קמ"ש, מדרום מיין לניו ג'רזי 105 קמ"ש ובוושינגטון די. סי. 80 קמ"ש. הגבלת המהירות בכבישים הבין-מדינתיים יכולה להיות נמוכה בצורה משמעותית באזורים בהם הכבישים חוצים מקומות מסוכנים מאוד. למשל, המהירות המקסימלית המותרת בכביש בין-מדינתי 90 בחלק העובר בדאונטאון של קליבלנד היא 80 קמ"ש, זאת עקב שני עיקולים חדים באזור דחוס מאוד, בהם הגבלת המהירות המוצעת היא 56 קמ"ש; כמו כן, בכביש בין-מדינתי 70 העובר דרך העיר וילינג, וירג'יניה המערבית, המהירות המקסימלית המותרת בקטע העובר במנהרת וילינג וברוב הדאונטאון של וילינג היא 72 קמ"ש; ובכביש בין-מדינתי 68, המהירות המקסימלית המותרת בחלק העובר בעיר קמברלנד, מרילנד היא 64 קמ"ש, זאת בגלל גורמי סיכון רבים בהם סיבובים חדים ונתיבים צרים.
במספר מקומות, הגבלת מהירות נמוכה נקבעה כתוצאה מתביעות משפטיות ודרישות התושבים. לדוגמה, לאחר שהשלמת כביש בין-מדינתי 35E  העובר דרך העיר סיינט פול, מינסוטה, הופסקה במשך קרוב ל-30 שנה, הצליחו התושבים המתגוררים בין הדאונטאון לדרום העיר ליצור לובי להחלטה כי המהירות המקסימלית המותרת בכביש תהיה 72 קמ"ש.