stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראלף אלברט בלייקלוק
ביוגרפיה

ראלף בלייקלוק נולד בעיר ניו יורק ב-15 באוקטובר 1847 אביו היה רופא מצליח. בלייקלוק בתחילה הלך בעקבותיו, ובשנת 1864 החל ללמוד באקדמיה החופשית של העיר ניו יורק. הוא נשר לאחר השנה השלישית ובחר לוותר על השכלה פורמלית.
בשנים 72–1869 נסע לבדו למערב, נדד הרחק מההתנחלויות האמריקאיות ובילה זמן בין האינדיאנים האמריקאיים. הוא לימד את עצמו לצייר, והחל לצייר ציורי נופים מעניינים, וגם סצנות מחיי האינדיאנים, בהתבסס על מחברותיו שאותן מילא במהלך המסע וזיכרונותיו האישיים. עבודותיו של בלייקלוק הוצגו באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1877 התחתן בלייקלוק עם קורה רבקה ביילי. נולדו להם תשעה ילדים.
בלייקלוק היה בעל כישרון אמנותי גדול, אבל בעסקים כספיים היה כישלון. הוא התקשה, לפרנס את אשתו וילדיו. בייאושו מצא את עצמו מוכר את ציוריו במחירים נמוכים במיוחד, הרבה מתחת לערכם הידוע. בתקווה להרים את משפחתו מהעוני הקשה, ביום שנולד ילדו ה-9, הציע בלייקלוק ציור לאספן תמורת 1000 דולר. האספן הגיש הצעה נגדית ולאחר שסירב לסכום המוצע, מצא עצמו בלייקלוק בוויכוח מר עם אשתו. לאחר הסכסוך המשפחתי, חזר בלייקלוק לפטרון ומכר את הציור בסכום הרבה יותר נמוך.
מובס ומתוסכל הוא נשבר וקרע את הכסף לחתיכות. כך היה גם לאחר עסקאות כושלות אחרות. למעשה הוא החל לסבול מדיכאון קיצוני ובסופו של דבר הראה סימני מחלה נפשית.
בלייקלוק הגיע להתמוטטות נפשית הראשונה שלו בשנת 1891, בעת ששהה עם אחיו בגרינפוינט בברוקלין. הדיכאון שלו בא לידי ביטוי בתעתועי סכיזופרניה בהם האמין שהוא עשיר ביותר - אולי פיצוי על מאבקו הארוך לספק פרנסה למשפחתו.
בשנת 1899 הוא סבל מהתמוטטות אחרונה ובילה כמעט עשרים משנות חייו שנותרו במוסדות לחולי נפש.
כשבלייקלוק נכנס לבית החולים הפסיכיאטרי הראשון, עבודותיו החלו לקבל הכרה וערך. בתוך כמה שנים הציורים שמכר פעם עבור סכום זעום, נמכרו בכמה אלפי דולרים.
בשנת 1916, נעשה בלייקלוק לאקדמאי של האקדמיה הלאומית לעיצוב.
בינתיים, בלייקלוק אושפז בבית החולים ההומיאופתי הממלכתי מידלטאון, אשר הנהלתו וצוותו לא היו מודעים לתהילה שלו כאמן, וראו את אמונתו כי ציוריו מוצגים במוזיאונים מרכזיים, סימן נוסף למחלתו. בעודו מרותק המשיך לצייר בדיו, על גבי קרטון והחליף מברשות עם קליפות עץ.
בשנת 1916 נמכר אחד מציורי הנופים של בלייקלוק במכירה פומבית תמורת 20,000 דולר, וקבע שיא לציור של אמן אמריקני חי.
המחיר המרשים הזה תפס את דמיונה של סאדי פילברט, ששינתה את זהותה לביאטריס ואן רנסלאר אדמס, "אישה בולטת מבחינה חברתית". מטרתה הייתה לסחוט עשירים, על ידי שכנועם לתרום למטרות צדקה, אבל למעשה הכספים היו עבור עצמה.
היא הקימה את "קרן בלייקלוק", שהייתה אמורה לתמוך באמן חולה הנפש והנזקק כלכלית. היא הודיעה להריסון סמית', אז כתב צעיר ב"ניו יורק טריביון ", על מקום הימצאו של בלייקלוק, והוא הלך לראות את בלייקלוק בבית החולים. הוא מצא אותו צלול ברובו, אם כי חי באשליה שנגנב ממנו "היהלום של קיסר ברזיל". סמית' הסביר למנהל בית החולים מי היה בלייקלוק, והצליח להסדיר להביא את בלייקלוק למנהטן, שם התקיימה תערוכה רטרוספקטיבית מרכזית של ציוריו.
בלייקלוק נדהם מהשינויים בעיר בשני העשורים שחלפו מאז ראה אותה, והתלהב לראות את ההכרה שזכתה עבודתו. סמית' פרסם סיפור חדשות מרכזי. (בדיווח משנת 1945 הוסיף סמית כי בלייקלוק הודיע לו בשקט, שכמה מהציורים המוצגים הם זיופים, אך סמית בחר שלא להכניס את זה לסיפור המקורי, בגלל השאלה עד כמה הוא יכול היה לסמוך על קביעתו. האירועים האלה הובילו לשחרורו של בלייקלוק מבית החולים, ל"טיפולה" של סאדי פילברט, בכינויה ביאטריס ואן רנסלאר אדמס, שסחטה אותו וכל מה שהיה לו.
הוא המשיך לצייר עד מותו בגיל 71 ב-9 באוגוסט 1919.
עבודתו

בלייקלוק לימד את עצמו לצייר באמצעות ניסוי וטעייה, והמשיך להשתמש באלתור כשיטה אומנותית לאורך חייו. הוא גם היה מוזיקאי מוכשר והיה משתמש ביצירות הפסנתר המאולתרות שלו כהשראה לציוריו. הוא היה עובד על ציוריו במשך שנים, בונה שכבות ואז מגרד או משפשף אותן.
הנופים המוקדמים של בלייקלוק הם בראשיתם בסגנון אסכולת נהר הדסון. עם הזמן הוא פיתח סגנון סובייקטיבי ואינטימי יותר. הנושאים המועדפים עליו היו אלה המתארים את השממה והבדידות. ציורים מעוררי רגש ורגשות של רגעים מוארים בטבע, של נופים לאור ירח ושעות דמדומים ומחנות אינדיאנים. הוא הושפע מאוד גם מאסכולת ברביזון, שצייריו העדיפו יערות כהים ומשטחים צבועים בכבדות. הטכניקה של בלייקלוק הייתה מאוד אישית.
ברוב ציוריו ניכר עומק על ידי שימוש באור, לרוב אור ירח. יחד עם אלברט פינהאם ריידר, היה ראלף אלברט בלייקלוק אחד הציירים האמריקניים האינדיבידואליים בתקופתו.
אחד מציוריו הרבים שכותרתו "אור ירח" נמכר במחיר הגבוה ביותר ששולם אי פעם עבור יצירתו של אמן אמריקאי חי באותה תקופה.
לרוע המזל, עלייתו בפרסום הציבורי יחד עם העלייה במכירות האמנות שלו מעולם לא היטיבו עם משפחתו או עם עצמו.
עד שנת 1903 זויפו עבודותיו, עד כדי כך, שהוא נחשב כאמן "שהכי זויף אולי" באמריקה.
הערות שוליים

↑  Ralph Albert Blakelock: The Great Mad Genius Returns
↑  Chisholm, Hugh, ed, Blakelock, Ralph Albert, 1911 Encyclopædia Britannica Volume 4
↑  Ralph Blakelock, blakelock.unl.edu
↑  Metropolitan Museum of Art (New York N.Y.), John Caldwell, Doreen Bolger, Oswaldo Rodriguez Roque, American Paintings in the Metropolitan Museum of Art, Metropolitan Museum of Art, 1980, ISBN 978-0-87099-244-5. (באנגלית)
↑  "Ralph Blakelock, Mad Artist, Dies"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007525037305171  BIBSYS: 90843488  BnF: cb14617478p (data)  GND: 11940088X  ISNI: 0000 0000 6679 0739  LCCN: n50008533  NTA: 177235160  RKD: 8825  SNAC: w69s29sb  SUDOC: 080725600  ULAN: 500023101  VIAF: 77124489   WorldCat (עם VIAF): 77124489 
ראלף בלייקלוק, אור ירח, 1889
ראלף בלייקלוק, דיוקן של קורה בייאלי - אשתו
ראלף בלייקלוק, אור הבוקר, 1902
ראלף בלייקלוק, הקאנו, 1890
רומח אש

הציור הקדום ביותר הידוע כיום, שמופיע בו רומח אש.
רומח אש הוא כלי ירייה שהומצא בסין, בין ראשוני כלי הנשק החמים בהיסטוריה.
תיאור

רומח אש הקדום היה נשק דמוי רומח, שכלל רומח סיני מסורתי, שמחוברת אליו שפופרת מלאה באבק שרפה וקליע. ברגע הירייה, הרומח היה משחרר קליע קטן או חץ מורעל יחד עם הלהבה.
טווח הירי של רומח אש היה מטרים בודדים, בהיותו נשק מחובר לרומח מסורתי, היה זה כלי נשק קצר טווח, כאשר מטרת הירי נועדה לספק עדיפות בקרב פנים אל פנים.
תוך תקופה קצרה, ראו הממציאים את הערך של שפופרת אבק השריפה, ותכננו רומח אש בנפרד מהרומח המסורתי.
דיאגרמות, איורים וספרים מהמאה ה-10, מראים רומח אש בשימוש צבאי, אבל השימוש היעיל ביותר ברומח אש היה בתחילת עד אמצע שושלת סונג, כאשר פלשו עמי הצפון לתוך סין.
כלי הנשק קצרי טווח האלו, שנועדו לשימוש חד פעמי היו פעמים רבות מוחזקים ליד חומות העיר, ונתנו למגנים הסינים עדיפות טקטית ופסיכולוגית, במיוחד בעת שנורו בצרורות. הם היו כלי נשק אידיאליים נגד אויבים המנסים לפרוץ את חומות העיר, ועזרו להחזיק את האויבים מעבר לשער העיר.
היסטוריה

רומחי האש הראשונים נראו בסין במהלך המאה ה-10, ועד שנת 1260 לערך הם כבר התפתחו למגוון רחב של צורות ושימושים. למרות שהם בדרך כלל מוזכרים בשימושם של איכרים מורדים, חיילי צבא סדירים בתקופת שושלת סונג (960 - 1279) גם השתמשו בהם. הם היו זולים ונפוצים, והיו בשימוש כמה מאות שנים, ונשארו בשימוש זמן רב לאחר שושלת מינג (1368 - 1644). פיתוח אבק שרפה עבור רומחי אש, איכותי מספיק שיהיה ביכולתו לפצוע ואף להרוג על ידי הקליע, היו צעד מפתח בפיתוח רובים אמיתיים. כלי הנשק הזה סלל את הדרך עבור פיתוחים נוספים של כלי נשק מבוססים על אבק שרפה, והוא האב הקדמון הישיר של הרובים, התותחים המודרניים והרקטה.
נשק דומה לרומח אש חזר לפעולה במלחמת העולם השנייה. במלחמה זו המציאו היפנים נשק נ"ט לשימושו של המתאבד. רימון נ"ט בעל ראש קרב גדול חובר למוט במבוק ארוך ושימש לניגוח כלי משוריין על ידי החייל שהיה אמור להסתער עליו. השימוש בכלי נשק זה נעשה לקראת סוף המלחמה כשהיפנים היו נואשים וניסו כל אמצעי לחימה שיכול היה לתת מענה ולו גם חלקי נגד העדיפות המספרית והטכנולוגית של בעלות הברית.
הערות שוליים

↑  "The Genius of China", Robert Temple
רולינג סטון טופ 100 (2021)

קארדי בי, שהוציאה את הלהיט "Up" שהיה לשיר הראפ הראשון שכבש את צמרת המצעד בשנת 2021.
זוהי רשימה של השירים שדורגו במקום הראשון ברולינג סטון טופ 100 במהלך שנת 2021. השירים והסינגלים המובילים ביותר בארצות הברית (ללא רדיו) מדורגים במצעד רולינג סטון טופ 100, שפורסם על ידי מגזין רולינג סטון. הנתונים נאספו על ידי נתוני אלפא, בהתבסס על צריכה רב-מטרית כפי שהיא נמדדה במכירות המתבססות על כמה פרמטרים: עותקים פיזיים ודיגיטליים ונתוני סטרימינג שנאספים מרשתות הזרמות מדיה שונות. בנוסף לכך, התפרסם המצעד באופן קבוע כבר ביום שישי של כל שבוע, באתר רולינג סטון הרשמי.
רולינג סטון טופ 100 וכל מצעדי הרולינג סטון האחרים שפורסמו בעבר, הופסקו לאלתר לאחר המצעד האחרון שפורסם ב-28 באוקטובר.
היסטוריית המצעד

| מספר | תאריך | שיר | אמנ/ית | מכירות | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 36 | 7 בינואר | "Anyone" | ג'סטין ביבר | 127,800 |  |
| 37 | 14 בינואר | "Drivers License" | אוליביה רודריגו | 568,700 |  |
| 37 | 21 בינואר | "Drivers License" | אוליביה רודריגו | 435,900 |  |
| 37 | 28 בינואר | "Drivers License" | אוליביה רודריגו | 301,500 |  |
| 37 | 4 בפברואר | "Drivers License" | אוליביה רודריגו | 223,700 |  |
| 38 | 11 בפברואר | "Up" | קארדי בי | 196,400 |  |
| 39 | 18 בפברואר | "Calling My Phone" | ליל טיג'יי ו-6lack | 212,600 |  |
| מחדש | 25 בפברואר | "Drivers License" | אוליביה רודריגו | 153,700 |  |
| מחדש | 4 במרץ | "Up" | קארדי בי | 149,800 |  |
| 40 | 11 במרץ | "What's Next" | דרייק | 357,600 |  |
| 41 | 18 במרץ | "Wants and Needs" | דרייק בהשתתפות ליל בייבי | 160,900 |  |
| 42 | 25 במרץ | "Peaches" | ג'סטין ביבר בהשתתפות דניאל סיזר וגיביון | 235,100 |  |
| 43 | 1 באפריל | "Montero (Call Me by Your Name)" | ליל נאז X | 209,000 |  |
| 43 | 8 באפריל | "Montero (Call Me by Your Name)" | ליל נאז X | 229,400 |  |
| 44 | 15 באפריל | "Rapstar" | פולו ג'י | 328,700 |  |
| 44 | 22 באפריל | "Rapstar" | פולו ג'י | 247,500 |  |
| 44 | 29 באפריל | "Rapstar" | פולו ג'י | 207,300 |  |
| 44 | 6 במאי | "Rapstar" | פולו ג'י | 178,000 |  |
| 45 | 13 במאי | "Interlude" | ג'יי קול | 186,900 |  |
| 46 | 20 במאי | "My Life" | ג'יי קול, 21 סבאג' ומוראי | 294,700 |  |
| 47 | 27 במאי | "Good 4 U" | אוליביה רודריגו | 468,100 |  |
| 47 | 3 ביוני | "Good 4 U" | אוליביה רודריגו | 362,000 |  |
| 47 | 10 ביוני | "Good 4 U" | אוליביה רודריגו | 303,100 |  |
| 47 | 17 ביוני | "Good 4 U" | אוליביה רודריגו | 252,700 |  |
| 47 | 24 ביוני | "Good 4 U" | אוליביה רודריגו | 225,500 |  |
| 47 | 1 ביולי | "Good 4 U" | אוליביה רודריגו | 212,000 |  |
| 47 | 8 ביולי | "Good 4 U" | אוליביה רודריגו | 193,800 |  |
| 48 | 15 ביולי | "Stay" | דה קיד לארוי וג'סטין ביבר | 255,500 |  |
| 48 | 22 ביולי | "Stay" | דה קיד לארוי וג'סטין ביבר | 205,200 |  |
| 48 | 29 ביולי | "Stay" | דה קיד לארוי וג'סטין ביבר | 220,700 |  |
| 48 | 5 באוגוסט | "Stay" | דה קיד לארוי וג'סטין ביבר | 223,900 |  |
| 48 | 12 באוגוסט | "Stay" | דה קיד לארוי וג'סטין ביבר | 226,000 |  |
| 48 | 19 באוגוסט | "Stay" | דה קיד לארוי וג'סטין ביבר | 231,000 |  |
| 48 | 26 באוגוסט | "Stay" | דה קיד לארוי וג'סטין ביבר | 191,200 |  |
| 49 | 2 בספטמבר | "Hurricane" | קניה וסט | 223,000 |  |
| 50 | 9 בספטמבר | "Way 2 Sexy" | דרייק בהשתתפות פיוצ'ר ויאנג ת'אג | 473,300 |  |
| 50 | 16 בספטמבר | "Way 2 Sexy" | דרייק בהשתתפות פיוצ'ר ויאנג ת'אג | 281,300 |  |
| 50 | 23 בספטמבר | "Way 2 Sexy" | דרייק בהשתתפות פיוצ'ר ויאנג ת'אג | 224,800 |  |
| 51 | 30 בספטמבר | "My Universe" | קולדפליי ו-BTS | 203,600 |  |
| מחדש | 7 באוקטובר | "Way 2 Sexy" | דרייק בהשתתפות פיוצ'ר ויאנג ת'אג | 156,600 |  |
| 52 | 14 באוקטובר | "Industry Baby" | ליל נאז X בהשתתפות ג'ק הארלו | 86,600 |  |
| 53 | 21 באוקטובר | "Easy on Me" | אדל | 454,200 |  |
| 53 | 28 באוקטובר | "Easy on Me" | אדל | 208,500 |  |
ראו גם

רולינג סטון טופ 100
ראליה - בתה של כלתום

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  מהדי שרף
 הופק בידי:  פביאן סרוואן-שרייבר
 תסריט:  מהדי שרף
 שחקנים ראשיים:  סיליה מלכי באיה בלאל פטמה בן סעידן ז'אן רוג'ר מילו דבורה ליימיי בראהים בן סאלח
 מוזיקה:  ברנרדו סנדובאל
 צילום:  אלן לווין
 מדינה:  צרפת צרפת בלגיה בלגיה תוניסיה תוניסיה
 הקרנת בכורה:  טורונטו 13 בספטמבר 2001 (פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו) ישראל 5 ביוני 2003
 משך הקרנה:  כ-106 דקות
 שפת הסרט:  ערבית, צרפתית
 סוגה:  סרט מסע, סרט דרמה
 דף הסרט ב־IMDb
ראליה - בתה של כלתום (בצרפתית: La Fille De Keltoum) הוא סרט מסע דרמטי צרפתי-בלגי-תוניסאי, שבוים ונכתב על ידי מהדי שרף, והופק על ידי פביאן סרוואן-שרייבר. הסרט מספר על ראליה, בחורה צעירה החוזרת לאלג'יריה בחיפוש אחר שורשיה ואמה.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-13 בספטמבר 2001. בישראל הסרט הוקרן לראשונה ב-5 ביוני 2003. הסרט הוקרן במדינות נוספות, ביניהן צרפת, בלגיה וצ'כיה בפסטיבל קרלובי וארי. שפות הסרט הן ערבית וצרפתית, ואורכו כ-106 דקות.
תקציר העלילה

הסרט מספר על ראליה, בחורה צעירה היורדת מאוטובוס במדבר האלג'ירי, שם היא מחפשת אחר שורשיה ואחר אמה. כשהיא פונה לבני משפתחה המתגוררים בכפר מרוחק ומנותק מהעולם כדי לשאול על אמה, הם מספרים לה רק שהיא עובדת בבית מלון מרוחק ושהיא תבוא ביום שישי. מהר מאוד מגלה ראליה שיום שישי אינו מושג מדויק במקום שבו היא נמצאת, ובליווי דודתה היא יוצאת למסע בעקבות אמה, כלתום. במהלך המסע ראליה ודודתה עוברות הרבה הרפתקאות, אלימות ותלאות.
שחקנים ודמויות

סיליה מלכי – ראליה
באיה בלאל – נדג'ימה
פטמה בן סעידן – האישה המתכחשת
ז'אן רוג'ר מילו – ג'יבריל
דבורה ליימיי – כלתום
בראהים בן סאלח – הסבא
מועמדויות

פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו – 2001
פסטיבל קרלובי וארי – 2002
פסטיבל הסרטים הצרפתיים בבוסטון – 2003
הערות שוליים

↑  ראליה - בתה של כלתום, באתר seret.co.il
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ראליה - בתה של כלתום".
ריצ'רד מקייב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  יוני 1960 (בן 64) גלאזגו, הממלכה המאוחדת 
 שם במה:  Richard McCabe 
 שם לידה:  William McCabe 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1980) 
 פרסים והוקרה:  פרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה (2013)  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה (2015) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ריצ'רד מקייב (באנגלית: Richard McCabe; נולד ב-1960 בשם ויליאם מקייב) הוא שחקן סקוטי שידוע מהופעותיו בתפקידים קלאסיים. הוא אמן עמית בלהקה השייקספירית המלכותית (RSC).
ביוגרפיה

ויליאם מקייב נולד בגלאזגו שבסקוטלנד לאב סקוטי ולאם צרפתייה. מקייב גדל בסאסקס עקב מות אביו ונישואיה השניים של אמו.
הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), ונרשם בשם ריצ'רד באיגוד השחקנים (Equity) כמחווה למורה לאנגלית שהיווה לו מקור השראה.
ב-7 ביוני 2015 זכה מקייב בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בהפקה בברודוויי של המחזה "The Audience" בכיכובה של הלן מירן בתפקיד המלכה אליזבת השנייה. מירן עצמה זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר.
ב-28 באפריל 2013 זכה מקייב בפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד ראש הממשלה הרולד וילסון בהפקה המקורית של המחזה "The Audience" שהוצג בתיאטרון גילגוד. ב-1994 היה מקייב מועמד לפרס אוליבייה על הופעתו בתפקיד אוטוליקוס במחזה "אגדת חורף" בהפקת הלהקה השייקספירית המלכותית.
מקייב הוא אמן עמית בלהקה השייקספירית המלכותית (RSC). הוא מוכר מהופעותיו בתפקידים שונים בקומדיות (פאק, אוטוליקוס, תרסיטס, אפמאנטוס) ובדרמות (יאגו, פלמינאו). הוא שיחק בתפקיד הראשי במחזה "המלך ג'ון". ב-1989 זכה לראשונה להכרה כששיחק בתפקיד פאק בהפקה של "חלום ליל קיץ" בה הופיעו פיות פאנק (punk) והתפאורה הייתה של מגרש גרוטאות. במחזה "אגדת חורף" הופיע מקייב על הבמה במערכה השלישית כשהוא תלוי על צרור של בלונים ענקיים (1992–1993). הופעתו הראשונה בתפקיד ראשי הייתה ב-1993 כשגילם את דמותו של כריסטופר מרלו במחזה "School of Night" מאת פיטר ולאן, מחזה חדש בהזמנת ה-RSC לציון 400 שנה למותו של מרלו. תפקידים חשובים נוספים של מקייב הם התפקיד הראשי במחזה "המלך ג'ון" (2006), יאגו במחזה "אותלו" לצדו של ריי פירון (1999–2000), ופלמינאו במחזה "White Devil" מאת ג'ון ובסטר (1996–1997).
בספטמבר ובאוקטובר 2012 שיחק מקייב בתפקיד רומיאו מבוגר לצדה של קתרין האנטר בתפקיד יוליה במחזה בשם "A Tender Thing", עיבוד ל"רומיאו ויוליה" מאת בן פאוור, שביימה הלנה קאוט האוסון. בשנים 1999 ועד 2001 גילם את המלט במחזה "המלט" בהפקה של תיאטרון רפרטוארי בברמינגהאם בבימויו של ביל אלכסנדר. ב-2001 השתתף בפסטיבל המלט בטירת אלסינור בדנמרק.
מ-2005 הוא מופיע בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר בתפקידים שונים בהם התפקיד הראשי במחזה "Scapino or The Trickster" מאת מולייר. ב-2010 שיחק בתפקיד המבקר מון במחזה "אינספקטור האונד האמיתי" מאת טום סטופארד ואת מר פאף במחזה "The Critic" מאת שרידן בתיאטרון מינרווה.
ב-2008 החל מקייב לגלם את סוון נייברג בסדרת הטלוויזיה הבריטית "וולנדר".
ביוגרפיה > חיים אישיים

מקייב חי בסאסקס עם בת זוגו פוטיני דימו (Fotini Dimou).
פרסים

1994 - היה מועמד לפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר
2013 - זכה בפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר
2015 - זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה
הערות שוליים

↑  "The Audience – Awards". Theaudiencebroadway.com. אורכב מ-המקור ב-2015-12-03. נבדק ב-12 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "BWW TV: THE AUDIENCE's Richard McCabe on His Tony Win - 'It's a Good Award When It's Got Some Weight to It' Video". Broadwayworld.com. נבדק ב-12 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Olivier Awards with MasterCard – Official Site". Olivierawards.com. נבדק ב-2015-12-12.
↑  "Richard McCabe Wins Tony Award: Best Featured Actor in a Play 2015". Hollywood Reporter. נבדק ב-2015-12-12.
| פרס טוני לשחקן המשנה הטוב ביותר במחזה |
| --- | --- | --- |
| 1949–1975 | ארתור קנדי (1949) • אלי וולך (1951) • ג'ון קרומוול (1952) • ג'ון ויליאמס (1953) • ג'ון קר (1954) • פרנסיס ל. סאליבן (1955) • אד בגלי (1956) • פרנק קונרוי (1957) • הנרי ג'ונס (1958) • צ'רלי ראגלס (1959) • רודי מקדואל (1960) • מרטין גייבל (1961) • וולטר מתאו (1962) • אלן ארקין (1963) • יום קרונין (1964) • ג'ק אלברטסון (1965) • פטריק מגי (1966) • איאן הולם (1967) • ג'יימס פטרסון (1968) • אל פצ'ינו (1969) • קן הווארד (1970) • פול סאנד (1971) • וינסנט גרדניה (1972) • ג'ון לית'גו (1973) • אד פלנדרס (1974) • פרנק לנגלה (1975) |  |
| 1976–2000 | אדוארד הרמן (1976) • ג'ונתן פרייס (1977) • לסטר רולינס (1978) • מייקל גוף (1979) • דייוויד ראונדס (1980) • בריאן בקר (1981) • זאקס מוקה (1982) • מתיו ברודריק (1983) • ג'ו מנטניה (1984) • בארי מילר (1985) • ג'ון מהוני (1986) • ג'ון רנדולף (1987) • בי.די. וונג (1988) • בויד גיינס (1989) • צ'ארלס דרנינג (1990) • קווין ספייסי (1991) • לורנס פישבורן (1992) • סטיבן ספינלה (1993) • ג'פרי רייט (1994) • ג'ון גלאבר (1995) • רובן סנטיאגו-הדסון (1996) • אוון טיל (1997) • טום מרפי (1998) • פרנק ווד (1999) • רוי דוטריס (2000) |  |
| 2001–הווה | רוברט שון לאונרד (2001) • פרנק לנגלה (2002) • דניס או'הר (2003) • בריאן פ. או'בירן (2004) • לייב שרייבר (2005) • איאן מקדרמיד (2006) • בילי קרודופ (2007) • ג'ים נורטון (2008) • רוג'ר רובינסון (2009) • אדי רדמיין (2010) • ג'ון בנג'מין היקי (2011) • כריסטיאן בורל (2012) • קורטני בי ואנס (2013) • מארק ריילנס (2014) • ריצ'רד מקייב (2015) • ריד בירני (2016) • מייקל ארונוב (2017) • נייתן ליין (2018) • ברטי קארוול (2019) • דייוויד אלן גריר (2021) • ג'סי טיילר פרגוסון (2022) • ברנדון אורנוביץ (2023) • וויל בריל (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007374687105171  BIBSYS: 13043386  BNE: XX4938805  BnF: cb14034248v (data)  GND: 1099346258  ISNI: 0000 0001 1644 5731  LCCN: no2008050126  SUDOC: 223996114  VIAF: 53954819   WorldCat (עם VIAF): 53954819
רולינג סטון

ערך זה עוסק במגזין מוזיקה, תרבות פופולרית ורוק אמריקאי. אם התכוונתם לכתיב שגוי ללהקת הרוק אנד רול הבריטית, ראו .
| --- | --- |


שער המגזין "רולינג סטון" ועליו האחים בלוז, בצילום של אנני ליבוביץ'
 מו"ל:  יאן ונר 
 מייסד:  יאן ונר 
 תאריכי הופעה:  1967–הווה (כ־57 שנים) 
 שפה:  אנגלית 
 מערכת:  ניו יורק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ISSN:  0035-791X
 rollingstone.com
 
רולינג סטון (באנגלית: Rolling Stone) הוא מגזין אמריקאי העוסק בתרבות פופולרית. המגזין נוסד בסן פרנסיסקו בשנת 1967 על ידי יאן ונר - שהוא עודנו העורך והמוציא לאור של המגזין - ועל ידי מבקר המוזיקה ראלף ג'יי גליסון. המגזין היה ידוע לראשונה על כתיבה נרחבת על מוזיקת רוק ועל דיווחים פוליטיים שנכתבו על ידי האנטר ס. תומפסון. בשנות ה-90, המגזין התרחב והעביר את מיקודו לקהל קוראים צעיר יותר שהתעניין בתוכניות טלוויזיה וסרטים לנוער, וגם כך במוזיקה פופולרית. מאז הוא חזר לשילוב של תוכן הרגיל לו, הכולל מוזיקה, בידור, ופוליטיקה. מלבד כתבות, העיתון גם עורך רשימות המכונות "Best Ever Lists" המדרגות נושאים שונים בעולם המוזיקה.
הגיליון הראשון של "הרולינג סטון" היה ב-1967 וכלל את ג'ון לנון על תמונת השער. המגזין ידוע בשימוש שלו בתמונות פרובקטיביות וגם בתמונות השער שלו, הכוללות מוזיקאים, פוליטיקאים, אתלטים, ושחקנים. בנוסף למגזינים המודפסים שלו בארצות הברית, מפורסם גם תוכן באתר Rollingstone.com ומספר מהדורות בינלאומיות.
היסטוריה > היווסדות והשנים המוקדמות

מגזין הרולינג סטון נוסד בסן פרנסיסקו ב-1967 על ידי יאן וונר וראלף ג'יי גליסון. כדי להתחיל את העסק, וונר לווה 7,500 דולר ממשפחתו ומההורים של ארוסתו. הגיליון הראשון, שכלל את ג'ון לנון על תמונת השער, עלה רק 25 סנט (המקביל של 1.88 דולר ב-2016).
בשנות ה-70, הרוליג סטון התחיל להטביע חותם עם הסיקור הפוליטי שלו, שבמסגרתו הכתב האנטר תומפסון, ממציא עיתונות הגונזו, החל לכתוב עבור המדור הפוליטי של המגזין. תומפסון פרסם בחלקים את ספרו הידוע ביותר פחד ותיעוב בלאס וגאס במגזין הרולינג סטון, שבו הוא נשאר עורך תורם עד מותו ב-2005. המגזין גם תרם לקריירות של הרבה סופרים נודעים בשנות ה-70, ביניהם קמרון קרואו ופטי סמית'. בשנים אלו המגזין פרסם כמה מהסיפורים הכי נודעים בו, ביניהם הסיפור על חטיפתה של פטי הרסט. מראיין אחד, שדיבר בשם הרבה מעמיתיו, אמר כי הוא קנה את העותק הראשון שלו של המגזין כשהגיע לראשונה לקמפוס הקולג' שלו, ותיאר את העותק כ"טקס מעבר".
שער המגזין

כמה אמנים הופיעו בעמוד השער פעמים רבות, וחלק מתמונות אלו נהפכו לאייקוניות. הביטלס, לדוגמה, הופיעו על עמוד השער יותר מ-30 פעמים, אינדיבידואלית או כלהקה. המגזין ידוע בצילומים פרובוקטיביים הכוללים מוזיקאים וסלבריטאים מהתקופה. המגזין Vanity Fair כינה את עמוד השער מ-22 בינואר 1981 המציג את ג'ון לנון ויוקו אונו כ"התמונה הכי טובה של הרולינג סטון בכל הזמנים".
ראו גם

רולינג סטון טופ 100
רולינג סטון טופ 200
הערות שוליים

↑  100 Greatest Guitarists of All Time, באתר הרולינג סטון
| רולינג סטון |
| --- | --- | --- |
| רולינג סטון טופ 100 | 2019 • 2020 • 2021 |  |
| רולינג סטון טופ 200 | 2019 • 2020 • 2021 |  |
| מצעדים נוספים | רולינג סטון טרנדינג 25 • רולינג סטון ארטיסט 500 • רולינג סטון בריקת'רו 25 |  |
| אלבומי השנה של רולינג סטון |
| --- | --- | --- |
| 1978–1979 | 1978: הרולינג סטונז – Some Girls ‏• 1979: ניל יאנג – Rust Never Sleeps |  |
| 1980–1989 | 1980: הקלאש – London Calling ‏• 1981: הרולינג סטונז – Tattoo You ‏• 1982: ברוס ספרינגסטין – Nebraska ‏• 1983: אר.אי.אם. – Murmur ‏• 1984: ברוס ספרינגסטין – Born in the U.S.A. ‏• 1985: ראשים מדברים – Little Creatures ‏• 1986: פול סיימון – Graceland ‏• 1987: ברוס ספרינגסטין – Tunnel of Love ‏• 1988: מידנייט אויל – Diesel and Dust ‏• 1989: ניל יאנג – Freedom |  |
| 1990–1999 | 1990: שינייד או'קונור – I Do Not Want What I Haven't Got ‏• 1991: אר.אי.אם. – Out of Time ‏• 1992: אר.אי.אם. – Automatic for the People ‏• 1993: נירוונה – In Utero ‏• 1994: הול – Live Through This ‏• 1995: פי ג'יי הארווי – To Bring You My Love ‏• 1996: בק – Odelay ‏• 1997: בוב דילן – Time Out of Mind ‏• 1998: לורן היל – The Miseducation of Lauryn Hill ‏• 1999: Rage Against the Machine – The Battle of Los Angeles |  |
| 2000–2009 | 2000: אמינם – The Marshall Mathers LP ‏• 2001: בוב דילן – Love and Theft ‏• 2002: בק – Sea Change ‏• 2003: אאוטקאסט – Speakerboxxx/The Love Below ‏• 2004: קניה וסט – The College Dropout ‏• 2005: קניה וסט – Late Registration ‏• 2006: בוב דילן – Modern Times ‏• 2007: מ.י.ה. – Kala ‏• 2008: טיוי און דה רדיו – Dear Science ‏• 2009: יו 2 – No Line on the Horizon |  |
| 2010–2019 | 2010: קניה וסט – My Beautiful Dark Twisted Fantasy ‏• 2011: אדל – 21 ‏• 2012: ברוס ספרינגסטין – Wrecking Ball ‏• 2013: ומפייר ויקנד – Modern Vampires of the City ‏• 2014: יו 2 – Songs of Innocence ‏• 2015: קנדריק לאמאר – To Pimp a Butterfly ‏• 2016: ביונסה – Lemonade ‏• 2017: קנדריק לאמאר – Damn ‏• 2018: קארדי בי – Invasion of Privacy ‏• 2019: אריאנה גרנדה – Thank U, Next |  |
| 2020–הווה | 2020: טיילור סוויפט – Folklore ‏• 2021: אוליביה רודריגו – Sour ‏• 2022: ביונסה – Renaissance ‏• 2023: סיזה – SOS |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007371892805171  GND: 4241303-5  MusicBrainz: a3a9948c-d137-466d-bf49-7ea2369765a9  NKC: unn2006375208  VIAF: 206065642   WorldCat (עם VIAF): 206065642 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כתבי עת ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
Rolling Stone ב-22 בינואר 1981, על ידי אנני ליבוביץ'
רומטופף

| --- | --- |

 
 מאכלים
 מוצא:  גרמניה 
 מרכיבים עיקריים:  פרי, Stroh, רום, סוכר 
 
רומטופף (בגרמנית: Rumtopf; בדנית: Romkrukke), שפירושו המילולי סיר רום, הוא קינוח אוסטרי, גרמני ודני של תערובת פירות ואלכוהול הנאכל באופן מסורתי בסביבות חג המולד.  הוא מיוצר גם בצפון איטליה, במיוחד בעמקי טרנטינו-אלטו אדיג'ה, שם הוא הפך למסורתי בטרנטו.
מאפיינים

רומטופף עשוי מתערובת סוגים שונים של פירות, רום בעל חוזק גבוה (בדרך כלל Stroh אוסטרי) וסוכר שממולאים לתוך סיר גדול של כלי חרס (סיר הרום נותן השם). הסירים עצמם עשויים לעיתים קרובות במיוחד ליצירת רומטופף ויכולים להיות די מגוונים בקישוט שלהם. לאחר מכן התערובת מבשילה במשך מספר חודשים עד שהפרי רך מאוד ורווי לחלוטין ברום. פרי מתאים כולל פירות יער, דובדבנים, שזיפים ומשמשים. לא כל הפירות מתאימים לרומטופף והרום העמיד צריך להיות של 50%-55% אלכוהול בנפח, שאינו זמין בדרך כלל בקמעונאות בכל האזורים. ניתן להכין על ידי ערבוב 60% זמין מסחרית או 80% נפוצים יותר.