stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדרך ההיסטורית יפו–שכם
ראו גם

כיכר השעון
רחוב אילת
רחוב רזיאל
דרך בגין (תל אביב)
הדרך ההיסטורית יפו-ירושלים
הערות שוליים

↑  סלול דרכים בארצינו, מוריה, 2 באפריל 1914
↑  מפה צבאית בריטית בה מופיעה המסילה
↑  אילן גל-פאר, הרכבת ל"עיר גנים": פרשה מראשיתן של רמת גן ושכונת בורוכוב, אריאל, חוברת 147-148, 2001
↑  מרדכי סלמון, מימי העבר של פתח-תקוה, זכרונות על אמצעי התנועה במושבה לכבוד הכביש החדש, דואר היום, 11 ביוני 1928
↑  כבישים לאיזורים ערבים, דבר, 4 בפברואר 1935
↑  נגמרה סלילת הכביש שכם-יפו, דואר היום, 31 באוקטובר 1935
↑  צילום אווירי של הטייסת הבווארית ה-304 הגרמנית מ-13.8.1918 מתוך הארכיון הבווארי - אוסף פלשתינה
ההסכמה הבלקנית

בול רומני ממאי 1940 לכבוד הברית הבלקנית העומדת לעבור מהעולם
ההסכמה הבלקנית או האנטנטה הבלקנית (על משקלה ההסכמה הלבבית), או ברית הבלקן הייתה ברית שנחתמה ב-9 בפברואר 1934 בין יוון, טורקיה, ממלכת רומניה וממלכת יוגוסלביה, בו ויתרו החותמות על כל הטענות הטריטוריאליות שיש להן זו כלפי זו לאחר מלחמת העולם הראשונה ולאור בעיות המיעוטים. מדינות אחרות באזור שהיו מעורבות במהלכים הדיפלומטיים שהובילו לחתימת הברית, איטליה הפשיסטית, אלבניה, בולגריה, הונגריה וברית המועצות, לא חתמו בעיקר בשל שאיפתן להתפשטות טריטוריאלית.
הארצות החתומות על ה"הסכמה הבלקנית" - רומניה, יוגוסלביה, יוון וטורקיה
בסיסה של הברית בהתקרבות בין מדינות הבלקן ובמיוחד בין האויבות המסורתיות טורקיה ויוון, החל מחתימת הסכם בשנת 1924 שכונה "הבלוק הבלקני" שהביא להתקרבות הדרגתית במהלך שנות ה-30. ועידה באתונה ב-1930 הביאה לחתימת הסכם שיתוף פעולה היסטורי בין טורקיה ויוון. ועידות נוספות שבאו לאחר מכן באיסטנבול ובבוקרשט העלו את הרעיון של ברית בלקנית אזורית. בתיאום ובמקביל לברית נוספת שכונתה ההסכמה הקטנה.
במהלך שנות השלושים סייעה הברית בהשכנת שלום ויציבות באזור הבלקנים, במיוחד בין טורקיה והמדינות שהיו בעבר חלק מהאימפריה העות'מאנית, ובמיוחד יוון. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצהירו המדינות החברות בברית על אחדות וניסו לפעול כגורם מפייס. המדינות החברות בברית היו נתונות בין שתי המעצמות ברית המועצות וגרמניה הנאצית, כמו גם איטליה הפשיסטית שראתה ביוון "מרחב השפעה" שיש לכבוש אותו. שדות הנפט בפלוישט הרומנית היו משאב אסטרטגי מהמעלה הראשונה, כמו גם הגישה לאזור הים התיכון, נמלי הים האדריאטי והקרבה לברית המועצות שהציעו רומניה ויוגוסלביה לצבא הגרמני. לחצים אלו היו מעבר ליכולתן של המדינות הקטנות החברות בברית לשאת.
בשנת 1937 נחתם הסכם סטויאדינוביץ'-צ'יאנו בין יוגוסלביה ובין איטליה שבישר למעשה את קץ ההסכמה הבלקנית. באוקטובר 1940 פלשה איטליה ליוון. המדינות החברות בברית לא התערבו לטובת יוון, וממשלת יוגוסלביה אף הסכימה למעבר צבאות גרמניה דרכה, בדרכם ליוון, בטרם הופלה בהפיכה. עם כיבוש יוון ויוגוסלביה על ידי גרמניה, באפריל 1941, שתי חברות הברית חדלו מלהתקיים. רומניה הצטרפה למדינות הציר, והעמידה את משאבי הטבע וכוח האדם שלה לטובת המאמץ המלחמתי הגרמני. טורקיה שמרה על נייטרליות עד לסוף המלחמה.
ה'מ"ד

ה'מ"ד (5044)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-23 בספטמבר 1283 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 11 בספטמבר 1284. שנה מסוג השא, איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים. זו שנה רביעית לשמיטה.
נפטרו

נפטר רבי אליהו מנחם מלונדריש - רב ופוסק הלכה מן הראשונים, מגדולי יהדות בריטניה בימי הביניים לפני גירוש אנגליה
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג השא, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
ט"ו באדר חל בשבת, ולכן שושן פורים נחוג שלושה ימים - בערים שהיו מוקפות חומה - מיום שישי י"ד באדר ועד יום ראשון ט"ז באדר - זהו פורים משולש.
י"ד בניסן, ערב פסח, חל בשבת, ולכן חלים דיני ערב פסח שחל בשבת.
היסטוריה של עם ישראל
דייוויד וודארד

| --- | --- |
וודארד ב-2020
וודארד ב-2020
 לידה:  6 באפריל 1964 (בן 60)  סנטה ברברה, קליפורניה
 מוקד פעילות:  ארצות הברית  קנדה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, מכללת יוג'ין לאנג לאמנויות ליברליות, תיכון סן מרקוס
 עיסוק:  מנצח, סופר
 סוגה:  פוסטמודרניזם 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 בת זוג:  סוניה ויקטומוב
 צאצאים:  מליה אתל וודארד, ג'ון פלויד וודארד
 www.davidwoodard.com
 חתימה:  
 
דייוויד ג'יימס וודארד (באנגלית: David James Woodard; נולד ב-6 באפריל 1964) הוא מנצח וסופר אמריקאי. במהלך שנות ה-90 הוא טבע את המונח פרה-קוויאם (Prequiem) (פורטמנטו מקדים (portmanteau of preemptive ורקוויאם (Requiem)), כדי לתאר את השיטה הבודהיסטית שלו להלחנת מוזיקה ייעודית שתבוצע במהלך או מעט לפני מותו של אדם השוכב על ערש דווי נשוא המוזיקה.
בין טקסי הזיכרון בלוס אנג'לס, בהם שימש וודארד כמנצח או מנהל מוזיקלי, נערך טקס אזרחי בשנת 2001 ברכבל Angels Flight לזכרם של קורבנות התאונה ליאון פראפורט ואלמנתו לולה שנפצעה באירוע. הוא ניהל מיסות רקוויאם עבור חיות בר, כולל שקנאי חום מקליפורניה על החוף בו נפלה הציפור. הוא ידוע בשל העדפתו לדיו צבעוני בכתיבת יצירותיו.
טימותי מקווי ביקש מוודארד לערוך מיסה מקדימה ערב הוצאתו להורג בטרה הוט, אינדיאנה.  בהיוודעו ל"מעשה הנורא" של מקווי ובניסיונו לספק נחמה על אף זאת, הסכים וודארד לביצור הבכורה של הקודה של יצירתו " Ave Atque Vale" עם הרכב כלי נשיפה מקומי בכנסיית סנט מרגרט מרי, ליד USP טרה הוט, בפני קהל שכלל את עדי הבוקר שלמחרת. הארכיבישוף דניאל מ. בוכליין ולאחריו הקרדינל רוג'ר מהוני הגישו עתירה לאפיפיור יוחנן פאולוס השני לברך את יצירתו השלמה של וודארד.
העתקיו של וודארד ל-Dreamachine, מנורה פסיכואקטיבית, הוצגו במוזיאונים לאמנות ברחבי העולם. תרומותיו לכתבי עת ספרותיים כגון Der Freund (החבר) כוללים כתבים על קארמה בין המינים, תודעת צמחים וההתיישבות הפרגוואית נואבה גרמניה (Nueva Germania).
השכלה

וודארד התחנך באופן פרטי ובבית הספר החדש למחקר חברתי (New School for Social Research) ובאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
נואבה גרמניה

בשנת 2003 נבחר וודארד כחבר מועצה בג'וניפר הילס (Juniper Hills - מחוז לוס אנג'לס), קליפורניה. במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא הציע שותפות עיר אחות עם העיר נואבה גרמניה, פרגוואי. למטרת קידום תוכניתו, נסע וודארד לעיר האוטופיה הצמחונית/פמיניסטית לשעבר ונפגש עם ראשי העיר. לאחר ביקורו הראשון במקום, בו נתקל באוכלוסייה שהייתה מצויה "בדעיכה מוסרית ואינטלקטואלית", הוא בחר שלא להמשיך בשותפות, אך זיהה בקהילה מושא למחקר לכתבים מאוחרים יותר. מה שהצית את עניינו במיוחד היו הרעיונות הפרוטו-טרנס-הומניסטיים של המתכנן הספקולטיבי ריכרד וגנר ואליזבת פרסטר-ניטשה, שיחד עם בעלה ברנהרד פורסטר הקימה והתגוררה במה שקרוי "מושבה" בין השנים 1886 ל-1889.
בשנת 2004, מתוך הכרה בהיבטים ברי-קיימא של האידיאלים המייסדים של נואבה גרמניה, הלחין וודארד את המנון המקהלה "ארץ הג'ונגל הקדושה שלנו" (Our Jungle Holy Land).
מ-2004 עד 2006 הוביל וודארד משלחות רבות לנואבה גרמניה, וזכה לתמיכתו של סגן נשיא ארצות הברית דאז דיק צ'ייני עבור פעילותו. בשנת 2011 העניק וודארד לסופר השווייצרי כריסטיאן קראכט רישיון לפרסם חלק מההתכתבויות הפרטיות שלהם, בעיקר של אלה הנוגעות לנואבה גרמניה, תחת חותמת אוניברסיטת הנובר שפורסמו על ידי בית ההוצאה לאור וורהאן פרסומים. פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג מתייחס לשורות של התכתבות זו, "[המחברים] מוחקים את הגבול בין חיים לאמנות." העיתון דר שפיגל טוען שחמש שנים מהוות tת "עבודת ההכנה הרוחנית" של הרומן של קראכט שפורסם לאחריו, אימפריום (Imperium).
לדברי אנדרו מקאן, וודארד יצא ל"טיול אל מה שנשאר מהמקום, בו חיים צאצאי המתיישבים המקוריים בנסיבות מופחתות באופן דרסטי" והועבר "לקידום פרופיל התרבותי של הקהילה, בניית תעתיק מיניאטורי של בית הפסטיבלים של ביירוית במקום בו היה פעם ביתה של משפחתה של אליזבת פורסטר-ניטשה." בשנים האחרונות נואבה גרמניה הפכה ליעד מופלא עוד יותר, עם לינה, ארוחת בוקר ומוזיאון היסטורי חלופי.
Dreamachine

משנת 1989 עד 2007 בנה וודארד העתקים של ה-Dreamachine, מכשיר סטרובוסקופי שנבנה על ידי בריון גיסין ואיאן זומרוויל, הכולל צילינדר מחורץ עשוי נחושת או נייר המקיף מנורה חשמלית על בסיס ממונע בנוי מעץ קוקובולו או עץ אורן. וודארד טען כי, כאשר נצפית בעיניים עצומות, המכונה יכולה לגרות מצבים נפשיים הדומים למצב שיכרון חושים או חלום.
בהסכמתו לתרום מכונת Dreamachine לרטרוספקטיבה הוויזואלית של וויליאם ס. בורוז מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס מ-1996, נמלי כניסה, התיידד וודארד גם עם הסופר הקשיש והעניק לו במתנה דגם "בוהמייני" של ה-Dreamachine העשוי מנייר ואורן לכבוד יום הולדתו ה-83 שהיה גם האחרון. סותבי'ס מכרה את המכונה הקודמת לאספן פרטי בשנת 2002, והמכונה המאוחרת נותרה מושאלת מאחוזתו של בורוז למוזיאון ספנסר לאמנות בלורנס, קנזס. במאמר ביקורתי משנת 2019, החוקר ראג' צ'אנדארלפטי בוחן מחדש את הגישה "המהפכנית" של וודארד ל-Dreamachine שכמעט נשכחה.
הערות שוליים

↑  קרפנטר, סוזן, "In Concert at a Killer's Death", לוס אנג'לס טיימס, 9 במאי 2001
↑  ראפינג, אנצ'ליטו, דיוקן של וודארד (סיאטל: גטי אימג'ס, 2001)
↑  רייך, קנת, "Angels Flight Death", לוס אנג'לס טיימס, 16 במרץ 2001
↑  דוסון, ג'ים, טיסת המלאכים של לוס אנג'לס (הר פלזנט: הוצאת ארקדיה, 2008), עמ' 125
↑  מנצר, טרייסי, "Pelican's Goodbye", עיתונות-טלגרם, 2 באוקטובר 1998
↑  אלן, ב., Pelican (לונדון: Reaktion Books, 2019), עמ' 152–153
↑  וודארד ניצח על הרקוויאם השקנאי עם צבת ולא עם שרביט ניצוח.
↑  קראכט, כריסטיאן, & וניקל, אקהארט, Gebrauchsanweisung (מינכן: פיפר, 2012), עמ' 173
↑  גינטר, מרקוס, Gesichter Amerikas (בוטרופ: הנסלובסקי בושמן, 2006), עמ' 30
↑  סילטי, מייקל, Sounding the Last Mile, עבודת גמר בהדרכתו של פרופ' ג'יי מגי, אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, 2018, עמ' 240–241
↑  וול, ג'יימס, "Lessons in Loss", המאה הנוצרית, 4-10 ביולי 2001, עמ' 37
↑  מבול, קס ואן דר, וודארד, סקר רקוויאם, 5 בפברואר 2006
↑  וודארד, דייוויד, "Musica lætitiæ comes medicina dolorum", החבר מס' 7, מרץ 2006, עמ' 34–41
↑  קארוזי, איבן, "La storia di Nueva Germania", הפוסט, 13 באוקטובר 2011
↑  פורומבקה, סטפן, ושוץ, ארהרד, עורכי, Kulturjournalismus (ברלין: שבעה שיער, 2008), עמ' 247
↑  טניגלה, פרנצ'קסו, Momus (טורינו/מילאנו: ספרי נוח, 2015), עמ' 39–40
↑  קוֹבֶּר, הנינג, "In, um und um Germanistan herum", די טאגסצייטונג, 18 במאי 2006
↑  ליכטמז, מרטין, "Nietzsche und Wagner", דמדומים 2, 2007, עמ' 28–31
↑  שיידמנדל, ניקה, "Der Traum in der Maschine", החבר מס' 1, ספטמבר 2004, עמ' 41–50
↑  אופק, רפאל, הספר הלבן (ברלין: זורקאמפ, 2021), פרק 21
↑  אפשטיין, ג'ק, "Rebuilding a Home", סן פרנסיסקו כרוניקל, 13 במרץ 2005
↑  שרוטר, ג'וליאן, "Interpretation", בבירקה, עוֹרֵך, Author and Narrator (ברלין: דה גרויטר, 2015), עמ' 113–138
↑  וודארד, דייוויד, "In Media Res", מגזין 032c, קיץ 2011, עמ' 180–189
↑  קישור, מקסימום, "Wie der Gin zum Tonic", פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג, 9 בנובמבר 2011, עמ' 32
↑  קראכט ו וודארד, חמש שנים (הנובר: וורהאן פרסומים, 2011)
↑  'דיז, ג'ורג, "Die Methode Kracht", דר שפיגל, 13 בפברואר 2012, עמ' 102
↑  מקאן, אנדרו, "Allegory", סידני ביקורת ספרים, 28 באוגוסט 2015
↑  אלן, מארק, "Design by Timothy Leary", הניו יורק טיימס, 20 בינואר 2005 (בארכיון מהמקור ב-22 באפריל 2015)
↑  וודארד, דוד, הערות התוכנית, התוכנית (Program), ברלין, נובמבר 2006
↑  בשנת 1990 המציא וודארד מכונה פסיכוטכנוגרפית, ה-Feraliminal Lycanthropizer, שהשפעותיה מנוגדים לכאורה לאלו של ה-Dreamachine.
↑  נייט, כריסטופר, "The Art of Randomness", לוס אנג'לס טיימס, 1 באוגוסט 1996
↑  בולס, דון, "Dream Weaver", לוס אנג'לס שבועי, 26 ביולי - 1 באוגוסט 1996
↑  שגרירות ארצות הברית, פראג, "Literární večer s diskusí", אוקטובר 2014
↑  וודארד, דוד, "Burroughs und der Steinbock", חודש שווייצרי, מרץ 2014, עמ' 23
↑  קרפנטר, סוזן, "Built for Visionaries", לוס אנג'לס טיימס, 31 באוקטובר 2002
↑  מוזיאון ספנסר לאמנות, Dreamachine, אוניברסיטת קנזס.
↑  צ'נדרלפאטי, ראג', Seeing the Beat Generation (ג'פרסון, קרוליינה הצפונית: מקפרלנד, 2019), עמ' 142–146
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1496406  BnF: cb16616878t (data)  GND: 1014196620  ISNI: 0000 0003 5593 5615  LCCN: no2011174082  SUDOC: 241581672  VIAF: 174755630   WorldCat (עם VIAF): 174755630 
וודארד ו בורוז ב-1997
הארמייה השביעית (איטליה)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ממלכת איטליה ממלכת איטליה
 שיוך:   הצבא המלכותי האיטלקי
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  נובמבר 1917 – ספטמבר 1943 (כ־25 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו מפקדים
 
הארמייה השביעית של הצבא המלכותי האיטלקי (באיטלקית: Armata 7) הייתה ארמייה איטלקית שלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה נגד מעצמות המרכז, ופורקה עם סיום המלחמה. הוקמה מחדש במהלך מלחמת העולם השנייה, ולחמה לצד מדינות הציר.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

לאחר התבוסה האיטלקית ההרסנית בקרב קפורטו בנובמבר 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה, עבר הצבא המלכותי האיטלקי ארגון מחדש בידי ארמנדו דיאז. הארמייה השביעית הוקמה, וכמפקדה מונה ג'וליו צ'זאר טאסוני. ביוני 1918 לחמה הארמייה בקרב הנהר פיאווה, ובהמשך לחמה בקרב ויטוריו ונטו. הארמייה פורקה עם סיום המלחמה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

הארמייה הוקמה בשנית בספטמבר 1939, וכמפקדה מונה הנסיך אמנואלה פיליברטו, דוכס גנואה. הארמייה פורקה ב-14 בדצמבר של אותה שנה, וב-12 ביוני 1940 הוקמה מחדש והוחזקה בעתודה. היא הייתה אמורה להשתתף בפלישה האיטלקית לצרפת, אולם בפועל לא לחמה ופורקה ב-31 באוקטובר 1940. היא הוקמה פעם נוספת ב-30 בספטמבר 1940 והגנה על פוליה, קמפניה ולאציו. ב-1942 הורחבה אחריותה גם אל קלבריה. בספטמבר 1943 נכנעה איטליה בפני בעלות הברית, והגרמנים כבשו את צפון המדינה. הגרמנים פירקו את הארמייה השביעית, והעבירו לגרמניה את רכבותיה, ציודה ועמדות החוף שלה. חיילי שש הדיוויזיות שלה פורקו מנשקם והורשו לחזור לביתם.
מפקדים > מלחמת העולם הראשונה

ג'וליו צ'זאר טאסוני (נובמבר 1917 - נובמבר 1918)
מפקדים > מלחמת העולם השנייה

הנסיך פיליברטו, דוכס ג'נובה (1940)
פרנצ'סקו זינגאליס (1941-1942)
הנסיך אדלברטו, דוכס ברגמו (1942-1943)
מריו אריסיו (1943)
ההסכמים הלטראניים

| --- | --- |

נציגי ממלכת איטליה ונציגי הכס הקדוש (אפיפיור), בטקס החתימה על ההסכם
 נושא:  הסכם מדיני
 מטרה:  הכרזה על מקום מושב האפיפיור כמדינה ריבונית, בחצי האי האפניני
 חותמים:  ממלכת איטליה בניטו מוסוליני  קריית הוותיקן פייטרו גספארי
 מקום חתימה:  רומא
 תאריך יצירה:  11 בפברואר 1929
 תאריך כניסה לתוקף:  7 ביוני 1929
 שפות:  איטלקית, לטינית
ההסכמים הלטראניים (באיטלקית: Patti Lateranensi) הם הסכמים שנחתמו ב-11 בפברואר 1929 בין ממלכת איטליה לבין הכס הקדוש. חלקים מהסכמים אלה תקפים עד היום.
להסכמים שלושה מרכיבים:
אמנה בה זכה הכס הקדוש להבטחת מעמדה של קריית הוותיקן כמדינה ריבונית ואילו הוא, מצידו, ויתר פורמלית על שטחי מדינת האפיפיור שאבדו לו בשנים 1860–1870.
הסדר כספי בו הסכימה המדינה האיטלקית לפצות את הכס הקדוש על אובדן מדינת האפיפיור בתשלום חד פעמי של 750 מיליון לירות במזומן ובאיגרות חוב.
קונקורדט בו נקבע, שהנצרות הקתולית היא דת המדינה באיטליה, שחגי הכנסייה הם חגי המדינה ושפגיעה בדת היא עבירה פלילית. הובטחה אוטונומיה למוסדות הקתוליים - גם למערכת הלימודים וגם לתנועות הנוער. בנייני הכנסייה נהנו מחסינות ונאסר לערוך בהם חיפושים ללא אישור הכומר המקומי. הכמרים שוחררו משירות צבאי (שהיה חובה בשנים אלה), הכמרים שסיימו את תפקידם או פוטרו יגורשו ממשרדי הממשל. (סעיף 3 הוסר לאחר נפילת המשטר הפשיסטי והמונרכיה באיטליה במהלך שנות ה-40 בעקבות כיבוש איטליה בידי בעלות הברית במלחמת העולם ה-2) .
על ההסכמים חתמו הקרדינל מזכיר המדינה פייטרו גספארי (Pietro Gasparri) בשם האפיפיור פיוס האחד עשר, וראש ממשלת איטליה בניטו מוסוליני בשם המלך ויטוריו אמנואלה השלישי.
המניעים לחתימת ההסכמים: מהצד של מוסוליני, היה זה מהלך תעמולתי (רוב מוחלט של האוכלוסייה היה קתולי) - הפשיסטים הרבו להשתמש בתעמולה, דבר שנבע גם מהרקע של מוסוליני בתור עיתונאי, והוא ראה במהלך זה אמצעי תעמולה מצוין.
המניעים של הכנסייה לעומת זאת - רווחים מכמה צדדים: הן כלכלית, הן הבטחת האוטונומיה, והן חיוב לימודי הדת בבתי-הספר. עם זאת, הוחלט כי תנועת הנוער של הקתולים תפוזר, וחניכיה ייקלטו בתנועת הנוער הפאשיסטית.
הערות שוליים

↑  אליזבת ויסקמן, הפאשיזם באיטליה, עמ' 41-42.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4166874-1 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות והסכמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ההסכם האנגלו-עיראקי (1922)

עותק של ההסכם האנגלו עיראקי משנת 1925
ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1922 נחתם בין ממשלת בריטניה ששלטה בעיראק מכוח מנדט של חבר הלאומים, ובין ממשלתה של עיראק
לאחר מלחמת העולם הראשונה חולקו שטחי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון בין צרפת ובריטניה. המחוזות העות'מאניים לשעבר, בגדאד, מוסול ובצרה הושמו תחת שלטון מנדט בריטי שנקרא "המנדט הבריטי על מסופוטמיה". בועידת קהיר (1921) הוחלט לסיים את "המנדט על מסופוטמיה" ולהשליט על עיראק את השושלת ההאשמית. צעד זה אמור היה להיות מאושר במשאל עם ולהסתיים בחתימת הסכם עם בריטניה. ב-23 באוגוסט 1921 פיצו הבריטים את פייסל איבן חוסיין על הפלתו מכס מלכותו קצרת הימים בסוריה ביולי 1920 על ידי הצרפתים, והמליכו אותו על שטחי המנדט הבריטי על מסופוטמיה ששינו שמם לממלכת עיראק.
גם לאחר המלכתו של פייסל, הממלכה החדשה המשיכה להיות מדינה הנשלטת על ידי בריטניה במסגרת מנדט של חבר הלאומים.
הסדר זה, מנדט של חבר הלאומים, לא היה לרוחם של הלאומנים העיראקים, וגם לא של הבריטים שנציגיהם בפרלמנט התלוננו על העלות הגבוהה של החזקת הצבא בעיראק. הלאומנים העיראקים חפצו במידה רבה יותר של עצמאות, ואילו הבריטים רצו לשמור על האינטרסים הצבאיים והאסטרטגיים של בריטניה, ועל שליטה בתעשיית הנפט, אך להמעיט את מעורבותם בענייניו הפנימיים של האזור. הדרך שנבחרה להשגת מטרות אלו הייתה כריתת הסכם שיעגן את מעמדה של עיראק כמדינה עצמאית, אך ישמור על תלותה בבריטניה, ועל היכולת הבריטית לשלוט במשאביה ובנכסיה האסטרטגיים והטריטוריאליים.
משא ומתן על ההסכם התקיים במהלך שנת 1922. בתחילת יולי 1922 התפטר שר המסחר של עיראק בגלל תנאי האמנה.
ההסכם נחתם על ידי הנציב הבריטי סיר פרסי קוקס ב-10 באוקטובר 1922. הלאומנים העיראקים שהרכיבו את ממשלת עיראק ואת הפרלמנט העיראקי שהיה צריך לאשרר את ההסכם לא ראו את ההסכם בעין יפה. ההסכם אושר על ידי הפרלמנט העיראקי רק בשנת 1924 לאחר שתקופתו נקבעה לארבע שנים.
עיקרי ההסכם היוו הכרה ב"ריבונותה הלאומית" של עיראק, תוך חיובה להיעזר ב"סיועה ועצתה" של בריטניה בכל הנוגע למדיניות החוץ, ומחויבויותיה הכלכליות. בריטניה, מצידה, תסייע לעיראק להקים מוסדות עצמאיים ותמליץ על קבלתה לחבר הלאומים.
ההסכם נשאר בתוקפו עד לשנת 1930. ב-1926 הוארך תוקפו ל-25 שנה, אך במקביל החל משא ומתן לניסוחו מחדש. ב-1930 הוחלף ההסכם בהסכם חדש.
הערות שוליים

↑  שאלת ארם נהרים בבית הנבחרים הבריטי, הארץ, 17 ביולי 1922
↑  י. שמעוני, מדינות ערב, פרקי היסטוריה מדינית, הוצאת עם עובד, 1994, עמ' 188
↑  המצב בארם נהרים, דואר היום, 18 ביולי 1922
↑  חופש לארם נהרים, דואר היום, 16 באוקטובר 1922
↑  יעקב שמעוני, "אסיה ואפריקה בין שתי המלחמות", תולדות המאה ה-20, בעריכת ד"ר ש.י. בלוך, הוצאת יזרעאל, תל אביב, 1963, עמ' 410
↑  האמנה בין אנגליה וארם נהרים, דואר היום, 21 ביולי 1922
↑  שמעוני, מדינות ערב, פרקי היסטוריה מדינית, עמ' 189
↑  שמעוני, מדינות ערב, פרקי היסטוריה מדינית, עמ' 189
ההסכמה הקטנה

הארצות החתומות על ה"הסכמה הקטנה": רומניה, צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה
ההסכמה הקטנה או האנטנטה הקטנה (על משקל ההסכמה הלבבית) הייתה ברית בין צ'כוסלובקיה, ממלכת יוגוסלביה ורומניה.
ההסכמה הקטנה נוצרה בשנים 1920–1921 ביוזמת המדינאי הצ'כי אדווארד בנש והופנתה כנגד הונגריה ושאיפותיה לשינוי גבולותיה עם מדינות ההסכמה הקטנה. בנות הברית התנגדו לשובו לשלטון של בית הבסבורג ונתמכו על ידי צרפת שחתמה על בריתות נפרדות עם כל אחת ממדינות ההסכמה הקטנה. (ב-25 בינואר 1924 עם צ'כוסלובקיה).
התחלת ברית זו צוינה ב-14 באוגוסט 1920 על ידי החתימה בבלגרד של ההסכם ל"ברית הגנתית" בין צ'כוסלובקיה ובין "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים", לימים ממלכת יוגוסלביה.
ב-23 באפריל 1921 נחתם בבוקרשט הסכם דומה בין צ'כוסלובקיה ובין רומניה. הברית הושלמה ב-7 ביוני 1921 על ידי חתימה בבלגרד של הסכם בין רומניה ובין ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. סוכם בשנת 1929 על "מסמך כללי לפיוס, בוררות ולהסדר משפטי"
בין שלוש חברות הברית והוא נחתם בבלגרד ב-29 במאי 1929.
מאמציו של שר החוץ הרומני ניקולאה טיטולסקו הביאו לניסיון לחזק את הברית על ידי חתימה בז'נבה ב-16 בפברואר 1933 על "ברית ארגונית".
ההסכמה הקטנה פעלה בתיאום עם ההסכמה הבלקנית. הברית החלה להתפורר בשנת 1936 והתפרקה סופית בשנת 1938 בעקבות הסכם מינכן כשהערבות הצרפתית לגבולות צ'כוסלובקיה לא יושמה. בשנת 1939 צ'כוסלובקיה נמחקה לחלוטין מעל המפה. בשנת 1941 בא גם תורה של ממלכת יוגוסלביה שפורקה על ידי הכובשים הגרמנים בברית עם הונגריה, איטליה, בולגריה ורומניה כחלק ממדינות הציר.
הערות שוליים

↑  על ההסכמה הקטנה ברשת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264648005171  GND: 4164106-1  NDL: 00572237
הדרייב אין (תל אביב)

| --- | --- |

הדרייב אין בתל אביב בשנת 2009. המסך שניצב בקצה הרחוק של התמונה כבר הוסר, רק שרידי החניון בצורת המניפה, כמו גם המזנון שניצב במרכזו, עדיין נראים היטב (כיום, במקום נסללה חניון אחר במקום והמזנון נהרס)
 מידע כללי
 סוג:  בית קולנוע, מבנה לשעבר, דרייב אין 
 כתובת:  Isaac Remba Street 7, Tel Aviv 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°06′35″N 34°48′37″E﻿ / ﻿32.10969167°N 34.81038056°E﻿ / 32.10969167; 34.81038056
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) הדרייב אין(למפת גוש דן רגילה) הדרייב אין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הדרייב אין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הדרייב אין  he הדרייב איןhe הדרייב איןמפת  צפון __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ רמת השרון (in English: Ramat HaSharon), __ הרצליה (in English: Herzliya) ממזרח: __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva), __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מפת האזור
הדרייב אין בתל אביב היה בית קולנוע פתוח בשיטת דרייב אין, היחיד מסוגו בישראל, שפעל ברחוב אייזיק רמבה בתל אביב, מצפון למרכז הירידים וסמוך ללונה פארק. הדרייב אין נפתח ב-11 במרץ 1973 ונסגר בשנת 2000.
היסטוריה

במקום הוקם חניון מכוניות ענק, שבקצהו המזרחי מסך ברוחב של 30 מטרים, והוא הכיל 960 מקומות חנייה הערוכים בצורת מניפה, וליד כל אחד מהם רמקול שהיה מונח על חלון הרכב. בעת פתיחתו היה מחיר הכניסה אליו 4.5 לירות למכונית. הסרט הראשון שהוקרן במקום היה "ספר הג'ונגל", וכאשר התארכו קטעי הפרסומות שהוקרנו צפצפו הנהגים במשך דקות. במקום נערכו גם הופעות של זמרים מפורסמים כגון הופעה של צביקה פיק. באמצע שנות ה-80 החלו להקרין בדרייב אין סרטים פורנוגרפיים בימי שישי בלילה, ורבים העדיפו לצפות בהם בחינם מגבעת האוניברסיטה. בעת הקמתו של הדרייב אין טרם נחנכו נתיבי איילון, ועם סלילת הכביש המהיר, היו נהגים שנהגו לעצור בשולי הכביש כדי לצפות בסרטים.
לאחר סגירת המקום תכננה עיריית תל אביב להפוך את השטח לפארק אופניים - הכולל סלילת מסלול אספלט שיפעל כקריטריום לאימוני רוכבי אופניים, אך לבסוף נעשה ניסיון נוסף בשנת 2005 להפעיל את המקום, וזה כשל. במשך השנים שאחרי הסגירה נעשו ניסיונות למכור את השטח או להפעיל בו עסקים שונים. בשנת 2009 הופעל במקום מסלול להדרכת נהיגה עד שלבסוף הפך לחניון. בשנת 2011 החליטה חברת אחוזות החוף שבבעלות עיריית תל אביב, האחראית על החניונים בתל אביב, כי אגודות הסטודנטים יוכלו להקרין סרטים במקום.
בדיונים לפיתוח השטח עלו בין ההצעות הקמת קריית תקשורת שתכלול גם אולפני טלוויזיה גדולים לצילום (במקום אולפני הרצליה) וכן הציעו הקמת מעונות סטודנטים (שלבסוף קמו במתחם אוניברסיטת תל אביב ומוכרים בשם "מעונות ברושים").
ב-27 ביוני 2012 החליטה עיריית תל אביב-יפו להקים במתחם אולם ספורט רב-תכליתי, שישמש בין היתר, את קבוצת הכדורסל של הפועל תל אביב, כל זאת כחלק מתוכנית לשדרוג גני התערוכה הסמוכים. בנובמבר 2014 נפתח במתחם מרכז ספורט עירוני תל אביב-יפו, לאחר זכייתה של קבוצת שלמה במכרז על מתן חסות ושם מסחרי נקרא האולם "היכל קבוצת שלמה".
באוגוסט ובנובמבר 2020, לאחר סגירת בתי הקולנוע בעקבות מגפת הקורונה בישראל, נפתח הדרייב אין למשך מספר ימים.
הערות שוליים

↑  יואב זיתון, בלי פורנו: הדרייב-אין חוזר לתל-אביב, באתר ynet, 26 בינואר 2011.
↑  עידו אפרתי וגיל מלמד, מתחם הדרייב אין יהפוך למרכז נהיגה, באתר nrg‏, 23 ביוני 2009
↑  דותן לוי, בלעדי ל"כלכליסט" - מרכז הירידים יעבור שדרוג ב-2 מיליארד שקל, באתר כלכליסט, 23 באוגוסט 2011
↑  משה כהן, ‏עד 200 מכוניות ובלי פופקורן: הדרייב אין בת"א שב לפעילות, באתר מעריב אונליין, 5 באוגוסט 2020
↑  איתי בלומנטל, הקורונה מחזירה לחיים את מתחם הדרייב אין בת"א שיפעל מהשבוע הבא, באתר ynet, 30 ביולי 2020
דמביסה מויו

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1969 (בת 55) לוסקה, זמביה 
 מדינה:  זמביה 
 מקום מגורים:  ניו יורק 
 השכלה:  אוניברסיטת אוקספורד  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד  קולג' סנט אנתוני  אמריקן יוניברסיטי  Kogod School of Business 
 מעסיק:  הבנק העולמי, גולדמן זקס 
 תפקיד:  חבר בית הלורדים (8 בנובמבר 2022)  חבר דירקטוריון (12 באוגוסט 2018–9 במאי 2023) 
 פרסים והוקרה:  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2022) 
 dambisamoyo.com
 
דמביסה מויו, 2014
דמביסה מויו (Dambisa Moyo, נולדה ב־2 בפברואר 1969) היא כלכלנית וסופרת ילידת זמביה אשר זכתה לפרסום בעקבות יציאת ספרה "Dead Aid: Why Aid is Not Working and How There is a Better Way For Africa" העוסק בהשפעה השלילית של חלק מהסיוע המערבי למדינות אפריקה.
ביוגרפיה

דמביסה נולדה וגדלה בלוסקה שבזמביה, היא בעלת דוקטורט מאוניברסיטת אוקספורד ותואר שני במינהל ציבורי ופיתוח גלובלי מבית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד. בין השנים 1993 ו-1995 עבדה כיועצת של הבנק העולמי והחל משנת 2001 ככלכלנית בתחום כלכלת-מקרו גלובלית בקבוצת גולדמן זקס עד שנת 2008. היא כותבת לעיתים קרובות טורים כלכליים בעיתונים הכלכליים האקונומיסט וה-Financial Times.