stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פארול קונסטנצה
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1920 בשם Serviciul Porturi Maritime Constanța והופיע בשם זה עד 1946, אז שונה שמו ל-Porturi Comunicații Ape Constanța (PCA Constanța).
בשנת 1949 התמזגו שני מועדוני כדורגל מהעיר קוסטנצה (Dezrobirea Constanţa ו-PCA Constanţa) ליצירת מועדון בשם PKA Constanta Lokomotiva. המועדון שיחק בליגה 2, עד שבשנת 1954 העפיל לראשונה לליגה 1. ברם, בשנה שלאחר מכן הקבוצה חזרה לליגה השנייה. בשנת 1958 שונה שמו של המועדון ל"פארול קונסטנטה " ובהמשך חזר לליגה A.
המועדון סיים רביעי באליפות רומניה פעמיים בעונות 1959/1960 ו-1966/1967. בעונת 2004/05 המועדון סיים במקום החמישי באליפות והגיע לגמר הגביע הרומני כשהוא מפסיד למועדון דינמו בוקרשט בתוצאה 1:0. לאורך ההיסטוריה שלה, פארול זכתה בחמש פעמים באליפות הליגה השנייה ושיחקה פעם אחת גם בגמר גביע הבלקן.
בשנת 2021 התמזגה עם מועדון ויטורול קונסטנצה, שפורק תוך שמירה על השם ההיסטורי "פארול".
בעונת 2022/2023 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה כמועדון מאוחד.
הישגים

אליפות רומניה: 2022/2023
מקום 4 באליפות רומניה (2): 1959/1960, 1966/1967
סגנית מחזיקת גביע רומניה (1): 2004/05
גמר גביע הבלקן (1): 1965/66
ראו גם

אקדמיית הכדורגל גאורגה חאג'י
הערות שוליים

↑  FC Farul nu va juca în Liga 3 şi intră în faliment! Seria a II-a rămâne cu 14 echipe, aşa cum va fi, mai nou, şi cazul Seriei a IV-a | Liga 2
ערך זה הוא קצרמרבנושא מועדוני כדורגל ובנושא רומניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פוליטיקה של איראן

הפוליטיקה של איראן היא מערכת מורכבת המנסה לשלב בין עקרונות דמוקרטיים מסוימים לבין עקרון "שלטון איש הדת" של ח'ומייני הבאים לידי ביטוי ברפובליקה אסלאמית. חוקת איראן ששונתה לאחר המהפכה האסלאמית של 1979, ושינוי נוסף של החוקה ב-1989, לאחר מות המנהיג העליון הראשון ח'ומייני, הן המגדירות את הסדר הפוליטי, הכלכלי והחברתי ברפובליקה. החוקה מכריזה כי האסלאם השיעי התריסרי היא הדת הרשמית של המדינה. מהאסכולה הג'עפרית השיעית נובעים חוקיה הדתיים של איראן.
רקע פוליטי

קשייה של איראן לאחר המהפכה כללו מלחמה לאורך שמונה שנים עם עיראק, מאבקים פוליטיים פנימיים, טרור מבית של המוג'אהדין ח'לק וקשיים כלכליים. ראשי השלטון פועלים מאז המהפכה לחיזוק וביצור מעמדם תוך הפרות חמורות של זכויות האדם, בכלל זאת הוצאות המוניות להורג של "מתנגדים למהפכה". מייד לאחר המהפכה הותקפה השגרירות האמריקנית ועובדיה נלקחו כבני ערובה בטהראן.
עד אמצע 1982, מאבקי כוח פנימיים הובילו לחיסול האגף המתון והליברלי (השמאלי) בפוליטיקה האיראנית, תוך הותרת חכמי הדת ותומכיהם השמרנים בשלטון.
מפלגת הרפובליקה האסלאמית (حزب جمهوری اسلامی) הייתה המפלגה החזקה באיראן עד פירוקה ב-1987 ובאיראן לא פעלו מפלגות פוליטיות מאורגנות והמחוקקים התמודדו כעצמאים, עד הקמת מפלגת תומכי הבנייה (حزب کارگزاران سازندگی) ב-1994. המפלגה התמודדה בבחירות הפרלמנטריות החמישית באותה שנה. מרבית מועמדי המפלגה באו מהרשות המבצעת באיראן, והיו מקורביו של הנשיא דאז, אכבר האשמי רפסנג'אני. לאחר בחירתו של מוחמד ח'תאמי הליברלי יותר ב-1997, החלו מפלגות נוספות לפעול באיראן. מרביתן היו רפורמיסטיות והתנגדו לאחיזתם של השמרנים ברשויות השלטון השונות.
ב-1999 נערכו לראשונה, מאז המהפכה, בחירות מקומיות באיראן, בהן זכו הרפורמיסטים להישגים משמעותיים. בפברואר 2003 נערכו בחירות נוספות, בהן הצליחו השמרנים לזכות בחזרה במושבים במועצות המקומיות בערים המרכזיות. תהפוכה זו ארעה על רקע אחוזי הצבעה נמוכים ביותר (במחוז טהראן למשל הצביעו רק 12 אחוזים מבעלי זכות ההצבעה), בשל קריאות של הרפורמיסטים להחרים את הבחירות, לאחר פסילת מועמדותם של רבים מהם.
בבחירות לפרלמנט בפברואר 2004, מועצת שומרי החוקה אסרה על אלפי מועמדים להתמודד, מרביתם רפורמיסטים, ובכלל זאת את כל המועמדים ממפלגתו של מוחמד חתאמי. פסילה זו הובילה לניצחון של השמרנים בכ-70 אחוזים מהמושבים במג'לס.
בחירות שנערכו בשנת 2009 עוררו גל הפגנות ומחאות ברחבי המדינה בטענה לזיוף התוצאות. ההפגנות דוכאו בכוח רב על ידי השלטון תוך הריגת מפגינים רבים.
המנהיג העליון

מקור תפקידו של המנהיג העליון (رهبر انقلاب - מנהיג המהפכה או مقام رهبری - הסמכות השלטונית) באיראן, בדוקטרינה הפוליטית שגיבש ח'ומייני, "שלטון איש הדת" (ولایت فقیه ולאית-י פקיה). הדוקטרינה, המבוססת על העיקרון השיעי שלפיו חכם הדת (הפקיה) אחראי למסכנים בקהילה, פותחה על ידי ח'ומייני לכך שחכם הדת הוא השליט המוחלט של המדינה. הדוקטרינה קובעת כי רק איש דת ראוי להיות השליט המוחלט, בדומה לאימאמים השיעים האדוקים ולנביא מוחמד. על כן, המנהיג העליון באיראן הוא קובע מדיניות החוץ והפנים, מפקד הכוחות המזוינים, ובכלל זאת מנגנוני המודיעין וביטחון הפנים; רק לו הסמכות להכריז מלחמה. המנהיג העליון הוא הממנה את מפקדי צבא איראן, משמרות המהפכה, כוח קודס ואת ראשי הרשות השופטת, רשתות הרדיו, הטלוויזיה והעיתונות. המנהיג גם ממנה את האימאמים של תפילות יום השישי, המשמשים כנציגים אזוריים שלו, ושישה מתוך תריסר חברי מועצת שומרי החוקה. מועצת המומחים היא הבוחרת את המנהיג העליון לכל החיים, בהתאם לתכונותיו ולמדנותו הדתית, אולם ביכולתה להדיחו. מועצת המומחים גם אחראית על פיקוח פעולותיו ותפקודו של המנהיג העליון. החל מ-1989 משמש בתפקיד זה סייד עלי ח'אמנאי.
המנהיג העליון > מועצת המומחים

מועצת המומחים (مجلس خبرگان رهبری) נפגשת לפחות ליומיים פעמיים בשנה, תפקידה לבחור את המנהיג העליון, לפקח על פעילותו ובמקרה הצורך להדיחו. במועצה חברים 86 חכמי דת "הגונים ומלומדים" המסוגלים להוציא פסיקות דתיות (אִג'תִהאד), הנבחרים על ידי המצביעים האיראנים לכהונה של שמונה שנים. כל ישיבות המועצה מתבצעות בדלתיים סגורות, ופרוטוקולי הישיבות מסווגים. בכמעט 30 שנות קיומה של הרפובליקה האסלאמית, המועצה מעולם לא חלקה על החלטה כלשהי של המנהיג העליון. הפעם היחידה שהמועצה מינתה מנהיג עליון חדש הייתה לאחר פטירתו של ח'ומייני ב-1989.
הרשות המבצעת

החוקה האיראנית מגדירה את הנשיא כבעל התפקיד הבכיר ביותר, לאחר המנהיג העליון. הנשיא נבחר על ידי בעלי זכות ההצבעה האיראנים (מעל גיל 18) לכהונה של ארבע שנים. המעוניינים להתמודד בבחירות לנשיאות צריכים לזכות באישור מועצת שומרי החוקה טרם התמודדותם. הנשיא ממנה ומפקח על פעילות מועצת השרים (הממשלה) האיראנית, מתאם את מדיניות הממשלה ומחליט בנוגע להצעות חוק שיוצגו לפרלמנט. כיום, מכהנים תחת נשיא איראן 10 סגני-נשיא (המכהנים בדרך כלל כראשי ארגונים ממשלתיים שונים), ו-21 חברי הממשלה, שכולם מאושרים על ידי הפרלמנט. בניגוד למדינות רבות אחרות, הרשות המבצעת אינה שולטת בכוחות המזוינים במדינה. עם זאת, הנשיא הוא הממנה את שר המודיעין ושר ההגנה, אולם נהוג כי הנשיא יזכה לאישור לשני מינויים אלו מהמנהיג העליון, טרם הצגתם לפרלמנט להצבעת אמון.
הרשות המחוקקת > המג'לס

הפרלמנט האיראני, המכונה "מג'לס שורא-י אסלאמי" (مجلس شورای اسلامی, "המועצה המייעצת האסאלמית"), מורכב מ-290 מחוקקים, הנבחרים על ידי הציבור האיראני לכהונה של ארבע שנים. המג'לס אחראי לחקיקת חוקים, אישור אמנות בינלאומיות, אישור התקציב ושרי הממשלה. כל מועמדי המג'לס והחקיקה המופקת בו צריכים לזכות באישור מועצת שומרי החוקה.
הרשות המחוקקת > מועצת שומרי החוקה

מועצת שומרי החוקה (شورای نگهبان قانون اساسی) מורכבת מ-12 משפטנים, שישה מהם שופטים דתיים הממונים על ידי המנהיג העליון, ושישה מהם משפטנים לא-דתיים, הנבחרים על ידי המג'לס מתוך רשימת מועמדים של משפטנים מוסלמיים, שמגיש ראש הרשות השופטת (הממונה הוא בעצמו על ידי המנהיג העליון) לפרלמנט. המועצה מפרשת את החוקה, ויכולה לדחות חוקים שהתקבלו בפרלמנט, בטענה כי הם סותרים את החוקה או את חוקי הדת (השריעה) ולהפנות את החוק בחזרה לתיקונים בפרלמנט. בפרשנות שנויה במחלוקת של חוקת איראן, המועצה החלה לפסול מועמדים לבחירות בפרלמנט החל משנות ה-90.
הרשות המחוקקת > המועצה לאבטחת אינטרס המשטר

המועצה לאבטחת אינטרס המשטר (مجمع تشخیص مصلحت نظام) ממונה על ידי המנהיג העליון, ומייעצת לו. היא הוקמה לאחר השינויים שבוצעו בחוקה ב-1988. תפקידה של המועצה לפתור מחלוקות בין המג'לס (הרפורמיסטי בדרך כלל) לבין מועצת שומרי החוקה (המפקחת על החוקים ונחשבת למעוז השמרנים).
הרשות השופטת

המנהיג העליון הוא הממנה את ראש הרשות השופטת באיראן, והוא בתורו ממנה את יושב ראש בית המשפט העליון ואת התובע הראשי. כל השופטים באיראן עוברים הסמכה בחוק אסלאמי, ומרביתם חברים באליטה הדתית השלטת. בניגוד למדינות אחרות בעולם, לרשות השופטת באיראן אין סמכות לעסוק בעניינים חוקתיים, וזהו תפקידה של מועצת שומרי החוקה. באיראן קיימים בתי דין מהפכניים, השופטים אנשים בעבירות הפוגעות בביטחונה הלאומי של איראן. באיראן קיים עונש מוות, בשנת 2004 למשל, בוצעו 104 עונשים כאלו. עונש מוות מובטח למורשעים באינוס, רציחה והתעללות בילדים. הומוסקסואליות, ניאוף, פגיעה באסלאם והעלבת בכירים במשטר הן עברות על פי החוק האיראני.
מחוזות איראן

איראן מורכבת מ-30 מחוזות, בראש כל אחד מהם עומד מושל. המחוזות עצמם מחולקים לחבלים, אזורים וכפרים.
מועצות מקומיות נבחרות על ידי הציבור לכהונה של ארבע שנים. בהתאם לפרק 7, סעיף 1 של החוקה האיראנית, המועצות המקומיות, בדומה לפרלמנט הם "הגופים המקבלים את ההחלטות והמנהלים את המדינה". סעיף זה של החוקה לא יושם, כאמור, עד הבחירות המקומיות הראשונות ב-1999 ברחבי המדינה. המועצות המקומיות הן הבוחרות ראשי ערים, המפקחות על פעילות המועצה המקומית או העירייה. המועצות הן האחראיות לתכנון ותיאום השתתפות אזור הבחירה שלהם בתוכניות כלל לאומיות של רווחה, חינוך, תרבות וכלכלה.
ביקורת על המערכת הפוליטית באיראן

בהתאם לחוק הבחירות הנוכחי, מועצת שומרי החוקה מפקחת ומאשר את המועמדים לכמעט כל בחירות כלל-ארציות באיראן. מאחר שמחצית מתריסר חברי המועצה ממונים על ידי המנהיג העליון, והשאר נבחרים על ידי המג'לס מתוך רשימת מועמדים שמגיש ראש הרשות השופטת, הממונה על ידי המנהיג העליון גם הוא, נוצר מצב בו לציבור האיראני מוענקת הזכות לבחור אך ורק מועמדים שהמנהיג העליון חפץ בהם. הגוף שבוחר את המנהיג העליון ומפקח על פעילותו – מועצת המומחים, נבחר אומנם על ידי הציבור האיראני, אולם שוב, מועצת שומרי החוקה מאפשרת לבחור רק מועמדים המתאימים למנהיג העליון. לפיכך, לגוף היחיד בעל היכולת להדיח את המנהיג העליון, נבחרים אך ורק עושי דברו. כתוצאה מכך אחוזי ההצבעה באיראן יורדים מדי בחירות, הבחירות למג'לס ב-2004 משכו רק 50 אחוזים מבעלי זכות ההצבעה לקלפיות, בבחירות הנשיאותיות ב-2005 אחוז ההצבעה עמד על כ-60 אחוזים בשני הסבבים, ובבחירות למועצת המומחים ב-2006 הצביעו גם כן רק כ-60 אחוזים.
הרפורמיסטים באיראן טוענים כי המערכת הפוליטית באיראן יוצרת מעגל סגור של כוח ומהווה המחסום העיקרי בפני התנועות הרפורמיסטיות באיראן.
ראו גם

הבחירות באיראן ותנועת המחאה (2009)
לקריאה נוספת

עוזי רבי (עורך), זמן איראן, בני-ברק: הקיבוץ המאוחד, 2008.
הערות שוליים

↑  על פי סעיף 110 של החוקה האיראנית.
↑  
Wilfried Buchta, Who Rules Iran? (Washington: Washington Institute/Konrad Adenauer Stiftung, 2000), p. 69.
↑  בכלל זאת גורמים האחראים לפיקוח על תוכנם של עיתונים הנחשבים לעצמאים. ראו: Arash Sigarchi, "The Battle for Cyberspace: Blogging and Dissidence in the Middle East," American Enterprise Institute conference, Washington, D.C., Feb. 4, 2008.
↑  
Michael Rubin, "Iran's Revolutionary Guards--A Rogue Outfit?, Middle East Quarterly, Fall 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560431905171  LCCN: sh85067909 
מקום כינוס מועצת המומחים
עקרון שיתוף הפעולה

עֶקרון שיתוף הפעולה (באנגלית: Cooperative principle) היא תאוריה מתחום הפרגמטיקה, שפיתח הפילוסוף פול גרייס, ופורסמה בשנת 1975.
התאוריה מתארת את הכללים האינטואיטיביים שמנחים בני אדם בעת שהם מנהלים דו-שיח זה עם זה, ואת התנאים לקוהרנטיות של טקסט בשפה טבעית, כלומר היא מסבירה את האופן שבו בני-אדם מנהלים דו-שיח בשפה טבעית, וכיצד הם מחלצים משמעות מטקסט הנתון בהקשר מסוים.
הטענה העיקרית של עיקרון זה היא שעל מנת שתקשורת תתקיים, אנו חייבים להניח שהדוברים והנמענים משתפים פעולה, ומכאן מיישמים את העיקרון הבסיסי של התאוריה - דוברים מניחים ששומעים מבינים אותם, ושומעים מניחים שהדוברים מדברים באופן ענייני וברור.
ארבעת כללי שיתוף הפעולה

גרייס מנה ארבעה כללים של שיתוף פעולה בין דובר לנמען:
כלל האיכות (Maxim of Quality) - שיח כן, אמיתי ונכון. הדובר מעביר לנמען מידע אמיתי בר הוכחה, ונמנע מהעברת מידע כוזב או מידע שאינו ניתן לבדיקה.
כלל הכמות (Maxim of Quantity) - הדובר מעביר לנמען מידע ובאורך ובהעמקה המתאימים לנדרש, ונמנע מארכנות או קיצור יתר, מכניסה לפרטים שאינם נדרשים, או מהשמטת מידע.
כלל השייכות (הרלוונטיות, Maxim of Relation) - הדובר נצמד לנושא השיחה, מדבר לעניין ונמנע מהטיית השיחה לכיוונים אחרים.
כלל האופן הבהיר (הסגנון, Maxim of Manner) - הדובר מעביר לנמען את המידע בסגנון ברור ובאופן נהיר תמציתי ומסודר, ונמנע מדיבור מעורפל רב משמעי או מבולבל.
בעברית החדשה יש המנסחים את הכללים בלשון איסור: לא תכזב, לא תחפור ולא תחסיר, לא תטה את הנושא, לא תערפל ולא תבלבל.
ארבעת כללי שיתוף הפעולה > דוגמאות

הפרת כלל האיכות באופן מקובל: המבע "הוא ילד מתוק" משתמש בדימוי, ואין כוונתו שאם תטעם את הילד תהיה לך תחושת מתיקות בלשונך. אמרת דבר שאינו נכון במציאות, ובכך הפרת את כלל שיתוף הפעולה, אך הפרת כללים מסוג זה צפויה ומתוקנת באוזני ועיני הנמען כהפרה מקובלת ומובנת, שבחובה מידע נוסף, רגשי.
הפרת כלל האיכות באופן שיעצור את השיח: המבע "כמה אני אוהב אותך!" מפי גבר מרוגז, מפר את כלל האיכות, שכן אין זו אמירה כנה. סביר שאמירה זו תרגיז את האשה והיא עלולה להגיב בהתאם.
הפרת כלל הכמות: המבע "טוב" כתשובה לשאלה "איך היה חודש הטיול בסין?" לא צפוי, כי זו תשובה קצרה מדי ואין בה את כמות, אורך ועומק המידע שהשואל ציפה לו. בדרך כלל משמעותה היא התחמקות תוך החסרת מידע, רמז לכך שהדובר אינו מעוניין להרחיב בנושא.
הפרת כלל השייכות: המבע "נגמר האבוקדו" כתשובה לשאלה "איך היה חודש הטיול בסין?" מפר את כלל ההיצמדות לנושא השיחה, ונראה שמשמעותו היא שהשומע פזור דעת, אינו מאזין לשיחה, או אינו מעוניין להמשיך בה בכיוון זה.
הפרת כלל האופן (הסגנון הבהיר): המבע "האיש שהמקצוע שלו הוא לשיר השמיע מפיו את צלילי הלחן על פי תווי הנגינה של המנון מדינת ישראל" נשמע מוזר מכיוון שהוא מפר את כלל הדיבור הברור. אין ספק לשומע שהכוונה הייתה לומר "הזמר שר את התקוה", עם המונחים הקצרים והתמציתיים הקיימים בשפה לשם כך.
הפרת כללים מכוונת

על פי הנחותיו של גרייס, כל הכללים שהוא מנה ניתנים להפרה (violable rules), והם אכן מופרים לעיתים קרובות.
יש שיחות שבהם הדובר מפר את הכללים, והמבע מתקבל כדיבור לא ראוי וכהתנהגות לא הולמת, אנטי-חברתית. שיח כזה נענה לעיתים בתגובה עוינת מצד הנמען.
לעומת זאת יש מצבי שיחה שבהם הדובר בוחר מרצונו להפר את כללי שיתוף הפעולה, אם מכיוון שהוא נאלץ לעשות זאת מפני שנקלע למצב שהיצמדות לאחד מכללי שיתוף הפעולה סותר כלל אחר, ואם מכיוון שהוא מעוניין בשיח לא ישיר, עקב כללי נימוס, או רצונו לבדר, למחות, ללעוג, או להשיג דבר בשיח שאינו יכול להשיג בשיחה ישירה.
לעיתים הדובר בוחר במבע שחבויה בו משמעות מרומזת (אימפליקטורה) אשר השומע או הקורא (הנמען) מזהה, ומבין את המסר החבוי בעצם הפרת הכלל, או שיקלוט את הגוון המיוחד שנוסף לשיחה, בעקבות הפרת כללים זו.
גרייס זיהה תנאי ומצבי דיבור שבעטיים נדרשת הפרת כלל האיכות ופגיעה בנכונות המבע, לצרכים שונים. לדוגמה:
כללי הנימוס המכבד המגינים על השומע מפני תוקפנות.
בידור ושחוק (הומור) המשחררים את הדובר מכבלי הביטוי האסור והלשון הנקיה.
מחאה - באמצעות מרירות, לעגנות, ושנינות עוקצנית (אירוניה וסרקזם).
התחמקות - באמצעות העברת נושא או ערפול השיח.
שימוש במשמעות מרומזת (אימפליקטורה, implicature מלשון אימפליקציה - עירוב אחרים ורימוז עליהם) כדי לעקוף מניעות מעיסוק בנושא.
גרייס הדגים ארבע צורות ביטוי (פיגורות רטוריות) שבהן מופר כלל האיכות כשהדובר אומר משהו אחד אך מתכוון למשהו אחר. צורות ביטוי אלו ארבעתן כוללות שימוש במשמעות מרומזת (אימפליקטורה) כל אחת בהרמז מסוג שונה.
לעג מר אירוניה: הנמען השומע או הקורא, מבין את המשמעות המרומזת, יודע על פי המוסכמות שזו נועדה למחאה, ומבין שהדיבור הזה נועד להביע את המידע הרגשי הזה, ואולי גם מידע על רצונו של הדובר בהמשך השיחה בכיוון זה, או סיומו.
הדימוי הוא המטפורה והביטוי המושאל מטונימיה: הנמען, השומע או הקורא, מבין את המשמעות המשנית הנמצאת במוסכמה הלשונית, ורואה בדיבור כזה את המשך השיח המשותף.
עידון לשוני (מיאוזיס): שימוש בלשון המעטה והפחתה, בנימוס, כדי לכבד מישהו ולמנוע את הפגיעה ברגשותיו: "הוא נראה די גבוה" כשמדובר בענק, או שימוש בלשון לעג תוך ציון שזו לשון המעטה (אנדרסטייטמנט) "בלשון המעטה הוא טעה." כשמדובר בשקרן.
לשון הפרזה והגזמה (היפרבולה לשונית): הגזמה משמשת כדי להצחיק, להרשים, לפגוע, להחמיא או למחות.
בשימוש בצורות ביטוי אלו עשויים גם להפר כללים אחרים. לדוגמה: במענה לשאלה "איך היה?" המבע המוגזם "מאה אלף איש אצלו בדירה הקטנה פיזזו והזיזו את הגוף עד אפיסת כוחות והמשיכו לרקוד בעמידה גם אחרי שהם נרדמו, בבוקר הזמינו מנוף ופועלים שב"חים פינו אותם מהסלון דרך החלון" מפר הן את כלל האיכות - לא ייתכן שהמידע נכון, והן הוא מפר את כלל הכמות, התשובה ארוכה ומפורטת מדי. אך כלל השייכות נשמר, כי הוא מדבר אך ורק על המסיבה והחוגגים, וכך גם כלל האופן הברור, אין כאן עירפול או בלבול, והעלילה המומצאת רציפה ונהירה (קוהרנטית - מבחינת המשמעות הראשונית ותקנית מבחינה לשונית).
ביקורת

ביקורת תדירה על התיאוריה של גרייס היא שעקרון שיתוף הפעולה, בדומה לכל התנהגות חברתית, נקבע על פי הקשרים תרבותיים. לפיכך, העיקרון והמקסימות של גרייס מתאימים אולי לשפות הנפוצים בעולם המערבי ובמזרח הקרוב, אך אינם תקפים אוניברסלית.
עקרונות שיח תלויי תרבות: לדוגמה, פרופסור אלינור קיינן אוקס טוענת כי בני שבט המלגשים מדברים על פי עקרונות שיח הפוכים לעקרונות של דוברים מהתרבות המערבית (המוצגת בעקרונות של גרייס) כדי להשיג שיתוף פעולה שיחתי. בתרבות זו, הדוברים נמנעים במידת האפשר משיתוף מידע, עונים על שאלות ישירות בתשובות חלקיות ומתחמקות, וכל זאת מבושה והתרחקות מהתחייבות לנכונות המידע, או להתחייבות על שימור המידע או קיום הוראותיו עם התקבלותו.
עם זאת, רוברט הרניש מציין כי גרייס טוען רק שהמקסימות שלו מתקיימות בשיחות בהן עיקרון שיתוף הפעולה בתוקף. דוברי שפת המלגשי בוחרים שלא לשתף פעולה כי הם מעריכים ביתר שאת את יוקרת הבעלות על מידע, וההימנעות מכך חשוב להם יותר מאשר הכנות וישירות השיח. (ניתן לומר גם במקרה זה שמדובר במערכת תקשורת של שיתוף פעולה מופחת, מכיוון שפחות מידע מועבר ומשותף.)
עקרונות שיח לפי כללי נימוס: ביקורת נוספת על גישתו של גרייס נובעת מטענתו שהשיח במקרה של נימוסין ויראת כבוד הוא שינוי משמעות והפרת כלל האיכות, כי הדובר אינו אומר את הדברים במשמעותן הראשונית והיסודית. לדעת בעלי הביקורת, דן שפרבר וכן וילסון דידרה, בתרבויות השונות קיימות הנחיות ברורות לדובר המורות לו כיצד יהיה איש שיחה מנומס ומוסרי, ולכן אין זו הפרה של כלל כלשהו של שיתוף פעולה. להפך, זהו דווקא שימוש בכלל של שיתוף-פעולה נוסף, כלל החסר מן הספר, אשר נשכח ולא נמנה עם כלליו של גרייס. הכלל האומר: היה מנומס, דבר על פי כללי הנימוס.
עם זאת, אותם בעלי ביקורת גם מגינים על דעות גרייס, ועונים לביקורת של עצמם. לדעתם המקסימות של גרייס, למרות אופן הניסוח שלהן, לא נועדו להגדיר ולתת מתכון למי שבא להביע מבעים, אלא רק מתארים את התכונות המקובלות של תקשורת שיתופית היזונית והדדית מוצלחת כפי שהם מופיעים במציאות. לכן אין להוסיף כללים נוספים, המחייבים את הדוברים בתרבויות מסוימות.
המשמעות המרומזת הסותרת עת שיתוף הפעולה תומכי תאוריית הרלוונטיות כמו דן שפרבר ואחרים, מציינים כי משמעות מרומזת (אימפליקטורה) עשויה להופיע גם במצבים וסיטואציות שאינם מכבדים את עקרון שיתוף הפעולה, ובהם הדובר מעוניין דווקא להפסיק את השיח או "לשבור אותו" לכיוון אחר. לדבריהם, התיאוריה של גרייס אינה מכסה מקרים אלו. לדוגמה, במקרה של התחמקות, כשאסתי יודעת שברכה מכירה את כתובתה של גבריאלה בצרפת, ורוצה להציע ששתיהן יבקרו אותה במהלך החופשה, היא שואלת: איפה גבי גרה? אם ברכה עונה: "איפשהו בדרום צרפת.", אסתי אמורה להבין שברכה מתחמקת ממנה ואינה רוצה לבקר את ברכה. ומכאן, לדברי המבקרים, שברכה השתמשה בכלל הפוך לכללי שיתוף הפעולה, כדי להביע את שרצתה להביע. נכון יותר לומר, לדברי המבקרים, שברכה השתמשה בכלל "אי שיתוף פעולה" ולא "הפרה כלל של שיתוף פעולה". למעשה גרייס יענה שהפרת הכללים באופן מושכל במקרה של הפקת משמעות מרומזת (אימפליקטורה) היא בעצם תיאור תמציתי של שימוש בכללים שהוא הגדיר (על ידי הפרתם) ואין צורך להוסיף כללים נוספים של לצורך יצירת משמעויות מרומזות בשיח.
ראו גם

תאוריית הרלוונטיות
אימפליקטורה
פילוסופיה של הלשון
לקריאה נוספת

(באנגלית) הגיון ושיחה (1975), מאמרו של פול גרייס בתוך תחביר ומשמעות, כרך 3: פעולות הדיבור בעריכת פ' קול וג' מורגן, Academic Press, ניו יורק. יצא לאור שוב בספרו מחקרים בדרכם של מילים, עמודים 22–40 בהוצאת אוניברסיטת הרווארד, בקיימברידג' (1989) ISBN 0127854231. הספר הסרוק נגיש מכרטסת הספרייה הלאומית בירושלים.
Cameron, D. (2001). Working with Spoken Discourse. London: SAGE Publications. ISBN 0761957731.
הערות שוליים

↑  .Ochs Keenan, Elinor (1976). "On the universality of conversational postulates" Language in Society. 5 (1): 67–80. doi:10.1017/s0047404500006850.
↑  .Shopen, Timothy (1987). Languages and Their Speakers. University of Pennsylvania Press. pp. 112-158. ISBN 0812212509.
↑  .Harnish, R. (1976). "Logical form and implicature". In Bever T G; Katz J J; Langendoen, D T (eds.). An Integrated Theory of Linguistic Ability. New York: Crowel.
↑  .Sperber, Dan; Wilson, Deirdre (1996). Relevance: Communication and Cognition. Wiley-Blackwell. pp. 273f. ISBN 978-0631198789.
פיי ביינטר

| --- | --- |

פיי ביינטר בסרט "ז'בל", 19387
 לידה:  7 בדצמבר 1893 לוס אנג'לס, קליפורניה
 פטירה:  16 באפריל 1968 (בגיל 74) לוס אנג'לס, קליפורניה
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1910–1961 (כ־51 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר
 פרופיל ב-IMDb
 
פיי אוקל ביינטר (באנגלית:  Fay Okell Bainter; ‏7 בדצמבר 1893 -16 באפריל 1968) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1938 על תפקידה בסרט "ג'יזבל".
הייתה מועמדת לשני פרס אוסקר נוספים על הופעותייה בסרטים "סיסמאות לבנות" ו"הלחישה הרועמת".
ביוגרפיה

ביינטר נולדה בלוס אנג'לס לשחקנית התיאטרון מרי אוקל שלימדה אותה משחק ולצ'ארלס ביינטר.
החלה את דרכה על בימות תיאטרון חובבניות ובברודוויי שם הטביעה את חותמה במשך שנים רבות. שוכנעה רק בעשור הרביעי לחייה על ידי חברת ההפקה "מטרו גולדווין מאייר" להיכנס לקריירה קולנועית באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20.
קריירה קולנועית

ביינטר החלה את דרכה בהוליווד בשנת 1937 בדרמה של הבמאי זוכה פרס האוסקר לאותה שנה לאו מקארי "עשה את הדרך למחר" ובקומדיה התקופתית של ג'ורג' סטיבנס "רחוב האצילות" בה שיחקה לצד כוכבי הקולנוע קתרין הפבורן ופרצ'וט טון.
בשנת 1938 רשמה ביינטר הישג חסר תקדים כאשר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתור דודה בל מאסי בדרמה "ג'יזבל" והועמדה באותו הטקס גם לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט "סיסמאות לבנות".
ביינטר הייתה לשחקנית הקולנוע הראשונה שמועמדת לשני פרסי אוסקר בקטגוריות משחק שונות באותו טקס.
ב-1940 שיחקה ביינטר בסרטו הקלאסי של סם ווד "העיירה שלנו" לצידו של ויליאם הולדן בתור גברת גיבס ובתפקיד ננסי אדיסון אמו של הממציא תומאס אדיסון בסרטו של נורמן טאורוג "תום אדיסון הצעיר".
בהמשך שנות ה-40 שיחקה בסרטים המוזיקליים "בובות באמריקה" של הכוריאוגרף באזבי ברקלי ו"יריד המדינה" בתפקיד מליסה אם משפחת פרייק ובקומדיות "אשת השנה" בתפקיד אלן וויטצ'קומב דודתה של העיתונאית טס הארדינג (קתרין הפבורן), "הקומדיה האנושית" בתפקיד גברת מסאולי ו"חייו הסודיים של וולטר מיטי" בתפקיד יוניס אמו השתלטנית של העורך וולטר מיטי (דני קיי) .
ב-1953 השתתפה בדרמה הביוגרפית "גברת הנשיא" על חייו של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון בתור אמה של אשת הנשיא רייצ'ל ג'קסון (סוזן הייוורד).
על הופעתה הקולנועית האחרונה בשנת 1961 בדרמה "הלחישה הרועמת" בתפקיד אמיליה טילפורד הועמדה ביינטר בפעם השלישית לפרס האוסקר ובפעם הראשונה לפרס גלובוס הזהב.
חיים אישיים

הייתה אם לילד אחד, השחקן רייגנלד וואנבל ג'וניור מנישואיה לקצין הצי האמריקאי רייגנלד וואנבל.
ביינטר מתה בביתה שבלוס אנג'לס ב-16 באפריל 1968 בגיל 74 מדלקת ריאות.
נקברה בית הקברות הלאומי ארלינגטון לצד בעלה.
זכתה בשנת 1960 בכוכב קולנוע על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פילמוגרפיה נבחרת

עשה את הדרך למחר (1938)
רחוב האצילות (1938)
סיסמאות לבנות (1938)
ג'יזבל (1938)
השעה הזוהרת (1938)
בנות אמיצות לב (1939)
תום אדיסון הצעיר (1940)
העיירה שלנו (1940)
בובות באמריקה (1941)
אשת השנה (1942)
המלחמה נגד גברת האדלי (1942)
מסע בשביל מרגרט (1942)
הקומדיה האנושית (1943)
מציגים את לילי מרס (1943)
הצדיעו למארינס (1943)
הגוף השמימי (1944)
מים אפלים (1944)
ישנה משפחה (1944)
יריד המדינה (1945)
הילד מברוקלין (1946)
הווריג'ינאי (1946)
עמק עמוק (1947)
סוד החיים של וולטר מיטי (1947)
כלת יוני (1948)
קרוב ללב שלי (1951)
גברת הנשיא (1953)
הלחישה הרועמת (1961)
פייט הרלן

| --- | --- |

 לידה:  22 בספטמבר 1899 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  13 באפריל 1964 (בגיל 64) קאפרי, איטליה 
 מקום קבורה:  קאפרי 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1915 
 בן או בת זוג:  דורה גרשון (1922–1924)  הילדה קורבר  קריסטינה סודרבאום   Krystyna Żywulska (?–1964) 
 צאצאים:  תומאס הרלן, מריה קורבר, קספר הרלן 
 פרופיל ב-IMDb
 
פייט הרלן (בגרמנית: Veit Harlan; ‏22 בספטמבר 1899  – 13 באפריל 1964) שחקן ובמאי קולנוע גרמני. ידוע כיוצרו של סרט התעמולה הנאצי האנטישמי "היהודי זיס".
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת

הרלן נולד בברלין, ולמד משחק בסטודיו של הבמאי המפורסם מקס ריינהרדט. הוא הופיע לראשונה על במת התיאטרון בשנת 1915. בשנת 1916 התנדב לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה המשיך בקריירת המשחק במקומות שונים בברלין ומחוצה לה. בשנת 1922 נישא לשחקנית היהודייה דורה גרשון, אשר ממנה התגרש לאחר שנתיים (גרשון נספתה בשנת 1943 במחנה אושוויץ). לאחר מכן נישא בשנת 1929 בשנית לשחקנית הילדה קרבר. נישואים אלו החזיקו מעמד תשע שנים, עד לגירושיו. גירושים אלו באו על רקע פוליטי, בשל אהדתו של הרלן למפלגה הנאצית. הרלן נישא בשלישית, בשנת 1939 לשחקנית השוודית קריסטינה סודרבאום, אשר הייתה לכוכבת סרטיו, וילדה לו שני בנים.
בשנת 1958, אחייניתו של פייט הרלן, כריסטיאן סוזאן הרלן, נישאה ליוצר הסרטים היהודי סטנלי קובריק. היא הופיעה בסרטו "שבילי התהילה" (1957) תחת שם הבמה "סוזאן כריסטיאן", ושם פגשה את הבמאי המפורסם. הם נשארו יחדיו עד מותו של קובריק בשנת 1999.