stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברנדין פודז'מסקי
הערות שוליים

↑  Podziemski może trafić do NBA i reprezentacji Polski. Nowa gwiazda koszykówki, Sport.pl, ‏2023-05-25 (בפולנית)
↑  Kolejny Polak w NBA? Brandin Podziemski ma zagrać dla naszej kadry - Wiadomości - polskieradio24.pl, polskieradio24.pl (ב־)
↑  SCOTT RICHEY srichey@news-gazette.com, UPDATE: Podziemski embraced challenge, secured Big Ten opportunity, The News-Gazette, ‏2023-07-17 (באנגלית)
↑  Podziemski in portal, The News-Gazette, ‏2023-07-17 (באנגלית)
↑  Former Illini guard Brandin Podziemski commits to Santa Clara, 247Sports (באנגלית)
↑  Eastern Washington 72-84 Santa Clara (Nov 7, 2022) Game Recap, ESPN (באנגלית)
↑  Santa Clara guard Brandin Podziemski, a former St. John’s Northwestern standout, declares for NBA draft, Journal Sentinel (באנגלית אמריקאית)
↑  Brady Klopfer, Warriors select Brandin Podziemski with No. 19 pick, Golden State Of Mind, ‏2023-06-22 (באנגלית)
↑  Aseem Aggarwal, 2023 NBA Free Agency- Brandin Podziemski signs a 4-year deal worth $16.2 Million with the Warriors, www.sportskeeda.com, ‏2023-07-07 (באנגלית אמריקאית)
↑  Podziemski makes confident promise after summer league woes, Yahoo Sports, ‏2023-07-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  Francisco Rosa, Hot Takes on Warriors' Podziemski vs. Rockets Without Jabari Smith Jr., Amen Thompson, Bleacher Report (באנגלית)
↑  Warriors: Why Brandin Podziemski, Gui Santos stood out in overtime loss to Dallas, The Mercury News, ‏2023-07-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  Warriors Notes: Lacob, Paul, Poole, Thompson, Podziemski, Curry, Hoops Rumors, ‏2023-07-15 (באנגלית אמריקאית)
הפיגועים בטשקנט (2004)

| --- | --- |
 תאריך:  30 ביולי 2004
 מקום:  טשקנט, אוזבקיסטן
 סוג:  פיגועי התאבדות
 הרוגים:  2
 פצועים:  9
 
ביום שישי ה-30 ביולי 2004 אירעו שלושה פיגועי התאבדות בטשקנט שבאוזבקיסטן. הפיגועים בוצעו בשגרירות ישראל, בשגרירות האמריקאית ובמשרד התובע הראשי של אוזבקיסטן. שני שוטרים אוזבקיים נרצחו בשגרירות ישראל ועוד תשעה נפצעו בפיגועים.
הפיגועים התרחשו כמעט בו זמנית בסביבות השעה 17:00. שני מאבטחים אוזבקים שעבדו כמאבטחים בשגרירות ישראל נרצחו כאשר המחבל התקרב לכניסה וראה את השומרים. אחד השומרים שנרצח היה שומרו האישי של שגריר ישראל. שבעה בני אדם נפצעו בהפצצה במשרד התובע הראשי של אוזבקיסטן ושניים נוספים נפצעו בשגרירות ארצות הברית. לא היו אזרחים אמריקנים או ישראלים שנפצעו בפיגועים.
הפיגועים התרחשו זמן קצר לאחר ש-15 חשודים בחברות בארגון אל-קאעידה הועמדו לדין על ביצוע סדרה של פיגועים בתחילת 2004, בהם נרצחו 47 בני אדם.
איחוד הג'יהאד האסלאמי נטל אחריות לפיגועים.
הערות שוליים

↑  Glasser, Susan B. "U.S., Israeli Embassies Hit In Uzbek Bomb Attacks". washingtonpost.com. Washington Post. נבדק ב-16 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Two killed in Uzbekistan blasts". bbc.com. BBC. נבדק ב-16 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Suicide Bombers Strike U.S., Israeli Embassies in Uzbekistan". pbs.org. PBS. נבדק ב-16 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Germany: Authorities Say Uzbekistan-Based Group Behind Terrorist Plot". rferi.org. RadioFreeEurope. נבדק ב-16 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
בנג'מין הריסון

ערך זה עוסק בנשיא ארצות הברית ה-23. אם התכוונתם לאבי סבו, מושל וירג'יניה ומחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ראו .
בנג'מין הריסון (באנגלית: Benjamin Harrison;‏ 20 באוגוסט 1833 – 13 במרץ 1901) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כנשיאה ה-23 של ארצות הברית, בין 1889 ל-1893. הוא היה נכדו של הנשיא התשיעי, ויליאם הנרי הריסון, והנכד היחיד של נשיא שכיהן כנשיא בעצמו. לפני נשיאותו, עבד הריסון כעורך דין, מנהיג הכנסייה הפרסביטריאנית ופוליטיקאי באינדיאנפוליס, אינדיאנה. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, שירת כקולונל בצבא האיחוד, וב-14 בפברואר 1865, קידם אותו הסנאט לדרגת בריגדיר גנרל בגדוד המתנדבים, החל מ-23 בינואר 1865. לאחר המלחמה ניסה הריסון להיבחר לתפקיד מושל אינדיאנה ב-1876. לאחר מכן נבחר לסנאט בידי המועצה המחוקקת של אינדיאנה, ושירת בו מ-4 במרץ 1881, עד 3 במרץ 1887.
כחבר במפלגה הרפובליקנית, נבחר לנשיאות ב-1888, לאחר שניצח את גרובר קליבלנד, הנשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית. רוב תקופתו עסקה בחקיקה כלכלית חסרת תקדים, כולל הנהגת "מיסוי מקינלי", שהעלה את המכסים על יבוא בצורה חסרת תקדים, וחוק שרמן נגד מונופולים. ב-1891, העביר הריסון חוק שהקצה קרקעות ליערות לאומיים. במהלך תקופתו צורפו שש מדינות מערביות אל האיחוד (דקוטה הצפונית, דרום דקוטה, מונטנה, וושינגטון, איידהו וויומינג). בנוסף הוא חיזק ושיפר את הצי של ארצות הברית, ודגל במדיניות חוץ פעילה. הוא הציע, לשווא, מימון לחינוך פדרלי ואכיפת זכויות ההצבעה של האוכלוסייה השחורה.
בעקבות העודף התקציבי שנוצר ממכסי המגן, התקציב עבר את סף מיליארד הדולרים במהלך כהונתו. נושא התקציב הוביל לתבוסת הרפובליקנים בבחירות ב-1890, כשהריסון הפסיד לקליבלנד בבחירות ב-1892, בעקבות ההתנגדות למכסים הגבוהים ולתקציב הגבוה. הריסון חזר אל חייו הפרטיים ולעריכת הדין באינדיאנפוליס. ב-1900 ייצג את ונצואלה במשפט בינלאומי מול הממלכה המאוחדת. הריסון נסע לאירופה במהלך המשפט ולאחר תקופה קצרה חזר לאינדיאנפוליס. הוא מת בביתו באינדיאנפוליס ב-1901 מסיבוכים של מחלת השפעת. אף על פי שהיסטוריונים רבים שיבחו את מחויבותו לאוכלוסייה השחורה, הוא נחשב בדרך כלל לנשיא פחות טוב מהממוצע ומדורג נמוך יחסית ברשימות הנשיאים. למרות זאת, הוא נחשב לאדם ישר.
משפחתו ולימודיו

הריסון היה ממשפחת הריסון מווירג'יניה, שהראשון מביניהם היגר אל ג'יימסטאון ב-1630. בנג'מין, הנשיא לעתיד, נולד ב-20 באוגוסט 1833, בנורת' בנד, אוהיו, בנם השני מבין שמונה של אליזבת' רמזי (איירווין) וג'ון סקוט הריסון. בנג'מין היה נכדו של הנשיא ויליאם הנרי הריסון, המושל הראשון של טריטוריית אינדיאנה, ונינו של בנג'מין הריסון החמישי, בעל מטעים מווירג'יניה שחתם על הכרזת העצמאות של ארצות הברית והחליף את תומאס ג'פרסון כמושל וירג'יניה.
הריסון היה בן שבע כשסבו נבחר לנשיאות, ולא נכח בטקס ההשבעה. אף על פי שמשפחתו הייתה חשובה, היא לא הייתה עשירה. ג'ון סקוט, שהיה חבר קונגרס מטעם אוהיו, השקיע את רוב הכנסותיו מחקלאות בחינוך ילדיו. למרות מעמדה הצנוע של המשפחה, נהנה הריסון בילדותו, ובילה את רובה בדיג או בציד.
ראשית לימודיו של בנג'מין הריסון התרחשה בבקתה ליד ביתו, אולם הוריו דאגו שמורה פרטי יעזור בהכנתו לקולג'. הריסון בן הארבע עשרה ואחיו הגדול, איירווין, למדו בקולג' לחקלאים בסינסינטי, אוהיו, ב-1847. הוא למד בקולג' במשך שנתיים, שם פגש את אשתו לעתיד, קרוליין "קארי" לאביניה סקוט, בתו של ג'ון סקוט, פרופסור למדעים וכומר פרסביטריאני.
ב-1850 עבר הריסון לאוניברסיטת מיאמי באוקספורד, אוהיו, וסיים את לימודיו ב-1852. הוא הצטרף לאחוות פי דלתא תטא, שעם חבריה שמר על קשר רוב חייו. בנוסף היה חבר באחוות דלתא צ'י, אחווה ללימודי משפטים. באחווה היו גם חבר הקונגרס לעתיד ג'ון אלכסנדר הריסון וכן ווייטלו ריד, סגנו של הריסון במירוץ לנשיאות ב-1892. הריסון הושפע ממורו להיסטוריה ולכלכלה פוליטית, רוברט המילטון בישוף. לאחר מכן הצטרף אל הכנסייה הפרסביטריאנית בקולג' וכמו אמו הפך לאדוק בדתו.
נישואיו וראשית הקריירה

לאחר סיום לימודיו ב-1852, למד הריסון משפטים עם השופט בלאמי סטורר מסינסינטי, אולם לפני סיום לימודיו חזר לאוקספורד, אוהיו, כדי להינשא לקרוליין ב-20 באוקטובר 1853. אביה של קרוליין, כומר פרסביטריאני, ניהל את הטקס. למשפחה היו שני ילדים, ראסל בנג'מין הריסון (12 באוגוסט 1854 - 13 בדצמבר 1936) ומרי "ממי" סקוט הריסון (3 באפריל 1858 - 28 באוקטובר 1930).
הריסון ואשתו, קרוליין, חזרו לגור בחווה של אביו בדרום מזרח אוהיו, כשסיים את לימודי המשפטים שלו. הריסון הוסמך לעריכת דין ב-1854, ובאותה שנה מכר רכוש שירש לאחר מות דודתו עבור 800 דולרים והשתמש בכסף כדי לעבור לאינדיאנפוליס. הריסון החל לעסוק בעריכת דין במשרדו של ג'ון ריי ב-1854 והפך לכרוז העיר בבית המשפט באינדיאנפוליס, תמורת 2.5 דולרים ליום. הוא שירת כנציב בית המשפט לערעורים. הריסון ייסד והיה הנשיא הראשון של מועדון האוניברסיטה באינדיאנפוליס, ואת מועדון יוצאי פי דלתא תטא. הריסון ואשתו הפכו לחברים והנהיגו את הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של אינדיאנפוליס.
הריסון גדל בבית שתמך במפלגה הוויגית, ותמך בה, אולם הצטרף אל המפלגה הרפובליקנית מעט לאחר הקמתה ב-1856 ותמך במועמדה לנשיאות, ג'ון פרימונט. רבים מהמפלגה הוויגית צידדו במהרה ברפובליקנים, אשר דגלה במדיניות שדמתה לזאת של רבים מתוך המפלגה הוויגית. עקב מעבר המצביעים החד, המפלגה הוויגית נפלה בתוך זמן קצר והתפרקה סופית בשנת 1860. ב-1857 נבחר להיות עורך הדין של אינדיאנפוליס, וקיבל משכורת שנתית של 400 דולר.
ב-1858, נכנס הריסון לשותפות משפטית עם ויליאם וואלס והקים איתו משרד עורכי דין. ב-1860 נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מדווח החלטות בית המשפט של אינדיאנה. הריסון תמך במצע הרפובליקני והיה מזכיר הוועידה הרפובליקנית במדינה. לאחר שוואלס, שותפו, נבחר להיות רשם מחוזי ב-1860, הקים הריסון פירמה חדשה בשותפות עם ויליאם פישבק. השניים עבדו ביחד עד שהריסון הצטרף אל צבא האיחוד עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
מלחמת האזרחים

ב-1862 קרא נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן לגיוס לצבא האיחוד. הריסון רצה להתגייס, אולם דאג בנוגע לתמיכה במשפחתו. כשביקר את המושל אוליבר מורטון, גילה שהמושל מודאג בנוגע לכמות האנשים שענתה לקריאה לגיוס. הריסון טען שאם יהיה צורך, יתגייס.
מורטון ביקש מהריסון לגייס גדוד, אף על פי שלא ביקש ממנו להתגייס. הריסון גייס מתנדבים מצפון אינדיאנה, וסירב, בשל חוסר ניסיונו הצבאי, לפקד על הגדוד. הוא הוצב כקפטן ומפקד יחידה ב-22 ביולי 1862. המושל מורטון הציב אותו כקולונל ב-7 באוגוסט 1862, והגדוד החדש הוצב לשירות הממשלה ב-12 באוגוסט 1862. הגדוד עזב את אינדיאנה כדי להצטרף אל צבא האיחוד בלואיוויל, קנטקי.
במשך רוב השנתיים הראשונות, ביצע הגדוד פעולות סיור ושמר על מסילות רכבת בקנטקי ובטנסי. ב-1864, הצטרפו הריסון והגדוד שלו אל מסע הכיבוש של ויליאם שרמן באטלנטה ועברו אל החזית. ב-2 בינואר 1864, קודם הריסון לפקד על הגדוד הראשון של המחלקה הראשונה בצבא האיחוד. הוא פיקד על הבריגדה בקרבות ברחבי אזור אטלנטה. כשכוחו של שרמן החל לצעוד אל הים, הועברה הבריגדה של הריסון אל מחוז אחר, והשתתפה בקרב על נאשוויל.
ב-23 בינואר 1865, קידם הנשיא לינקולן את הריסון לדרגת בריגדיר גנרל של גדוד המתנדבים, והסנאט אישר את המינוי ב-14 בפברואר. הוא רכב בצעדה הצבאית עם תום מלחמת האזרחים.
קריירה לאחר המלחמה > פוליטיקה באינדיאנה

בעודו משרת בצבא האיחוד באוקטובר 1864, שוב נבחר הריסון לתפקיד מדווח החלטות בית המשפט של אינדיאנה, אף על פי שלא רצה בכך, ושירת בתפקיד עוד ארבע שנים. התפקיד היה ללא משכורת וללא השפעה פוליטית מרובה, אולם סיפק לו יכולת להכין ולפרסם דעות על פסקי דין של בית המשפט, אותן מכר לעוסקים בעריכת דין. הריסון חזר לעריכת דין. הוא הפך לנואם מוכשר ולאחד מעורכי הדין המובילים במדינה.
ב-1868 מינה הנשיא יוליסס ס. גרנט את הריסון לייצג את הממשלה במשפט אזרחי מול למבדין מיליגן, שהרשעתו בבגידה במהלך המלחמה הובילה לפסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית. התיק האזרחי נידון בבית המשפט לערעורים באינדיאנה. אף על פי שחבר המושבעים פסק לטובת מיליגן שביקש מאות אלפי דולרים על עוגמת הנפש, המדינה ומוסדות הממשלה הגבילו את הסכום לחמישה דולרים והוצאות משפט.
כאשר המוניטין שלו גדל, דרשו הרפובליקנים המקומיים מהריסון לרוץ לקונגרס. הריסון רצה רק לנאום בשם מועמדים רפובליקנים אחרים, תפקיד בו הצטיין. ב-1872 ניסה לקבל את המועמדות לתפקיד מושל אינדיאנה. המושל לשעבר אוליבר מורטון תמך ביריבו, תומאס בראון, והריסון נכשל. הוא חזר לעריכת דין, ולמרות המשבר הפיננסי של 1873, הצליח מספיק כדי לבנות בית חדש וגדול באינדיאנפוליס ב-1874. הריסון המשיך לנאום בשם המועמדים הרפובליקנים והמדיניות הרפובליקנית.
ב-1876, כאשר שערורייה גרמה למועמד הרפובליקני להתפטר מהמירוץ לתפקיד המושל, הסכים הריסון להחליף אותו. הריסון התמקד במדיניות כלכלית ותמך בכסף יציב. הוא נכשל מול ג'יימס ויליאמס, והפסיד בהפרש של 5,084 קולות מתוך 434,457 מצביעים, אך הצליח למצב את עצמו בפוליטיקה המקומית. במהלך שביתת הרכבות הגדולה של 1877, אסף מיליציה כדי להפגין תמיכה בבעלים ובמנהלים של חברת הרכבות, ואף הצליח לתווך ולהגיע להסכם בין הפועלים וההנהלה ולמנוע את הרחבת השביתה.
לאחר מותו של הסנאטור מורטון ב-1878, בחרו הרפובליקנים בהריסון להחליף אותו, אולם לא הצליחו להשיג רוב במועצה המחוקקת שבחרה בסנאטורים. הדמוקרטים בחרו בדניאל וורהיס במקומו. ב-1879 מינה הנשיא רתרפורד הייז את הריסון לוועדת נהר המיסיסיפי, שעבדה לפיתוח שיפורים פנימיים בנהר. כציר בוועידה הרפובליקנית של 1880, גרם לשבירת התיקו בין המועמדים ולתמיכה בג'יימס גרפילד.
קריירה לאחר המלחמה > סנאטור

לאחר שהריסון הוביל את המשלחת של אינדיאנה לוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1880, הוא נחשב למועמד מוביל מטעם המדינה לסנאט. הריסון נאם עבור גרפילד באינדיאנה ובניו יורק וחיזק את מעמדו. אולם כאשר הרפובליקנים השיגו רוב במועצה המחוקקת, איים השופט וולטר גרשם, יריבו במפלגה, על היבחרו לכהונה של שש שנים בסנאט. הריסון נבחר לבסוף. לאחר היבחרו של גרפילד לנשיאות ב-1880, הוא הציע להריסון תפקיד בקבינט, אולם הריסון סירב והמשיך לשרת בסנאט.
הריסון שירת בסנאט מ-4 במרץ 1881 ועד 3 במרץ 1887, וניהל את הוועדה לתעבורה ימית ואת הוועדה לנושא הטריטוריות (היום ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט של ארצות הברית).
ב-1881, הנושא המרכזי שעסק בו היה העודף התקציבי. הדמוקרטים ביקשו להוריד את מכסי המגן ולהגביל את ההכנסות הממשלתיות. הרפובליקנים רצו להשקיע את הכסף בשיפורים פנימיים ובקצבאות ליוצאי מלחמת האזרחים. הריסון תמך במפלגתו ותמך בפנסיה נדיבה ליוצאי צבא ולאלמנותיהם. הוא גם תמך, אולם לא הצליח, בסיוע בחינוך הדרומיים, בעיקר בילדיהם של עבדים משוחררים. הוא האמין שהחינוך הכרחי כדי לעזור לאוכלוסייה השחורה להתקדם לעבר שוויון פוליטי וכלכלי עם הלבנים. הריסון התנגד לחוק הדרת הסינים של 1882, בו תמכה מפלגתו, באמונה שהחוק הפר הסכמים עם הקיסרות הסינית.
ב-1884 נאבקו הריסון וגרשם על השפעה בוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1884. המשלחת תמכה בג'יימס בליין, שנבחר להיות המועמד. בסנאט, הצליח הריסון להעביר חוק פנסיה ליוצאי צבא, רק כדי שהנשיא גרובר קליבלנד יטיל עליו וטו. ניסיונו לצרף מדינות מהטריטוריות המערביות נבלם בידי הדמוקרטים, שחששו מהשפעה רפובליקנית על המדינות.
ב-1885, ארגנו הדמוקרטים מחוזות חדשים במועצה המחוקקת באינדיאנה, מה שהוביל לרוב דמוקרטי ב-1886, למרות הרוב הרפובליקני במדינה. ב-1887, כתוצאה מארגון המחוזות, הובס הריסון בניסיונו להיבחר מחדש. לאחר התיקו בסנאט של אינדיאנה, בחרה המועצה בדייוויד טורפי הדמוקרטי כיורשו בסנאט. הריסון חזר אל אינדיאנפוליס וחזר לעריכת דין, אולם נשאר פעיל בפוליטיקה המקומית והלאומית.
בחירות 1888 > המועמדות

המועמד המוביל בתחילה היה המועמד הקודם ג'יימס בליין ממיין, שהיה המועמד הרפובליקני עוד בבחירות לנשיאות משנת 1884. בליין כתב כמה מכתבים בהם סירב למועמדות, ותומכיו החליטו לתמוך במועמדים אחרים. המועמד המוביל האחר היה ג'ון שרמן. ביומניו, רשם בליין שהריסון הוא הבחירה העדיפה.
הריסון הגיע למקום החמישי בסבב ההצבעות הראשון, כששרמן הוביל, ובסיבובים הבאים לא היה שינוי. תומכי בליין הבינו שהריסון יכול למשוך את תמיכת שאר הצירים, והוא נבחר בסיבוב השמיני עם 544 קולות. לוי פ. מורטון מניו יורק נבחר לסגנו. להריסון היו מספר נקודות מפתח מוצלחות להנהגת המפלגה הרפובליקנית; הוא היה ותיק מלחמת האזרחים, גר במדינה שנעה בין הרפובליקנים לדמוקרטים והיה בעל יכולות נאום מוצלחות ויכולת לגשר את הקרעים הפנימיים בתוך המפלגה.
בחירות 1888 > הבחירות

יריבו של הריסון היה גרובר קליבלנד, הנשיא המכהן. הריסון נקט בשיטה שבה תומכיו הגיעו אל ביתו ושמעו את נאומיו, כתשעים במספר. הרפובליקנים תמכו במכסי מגן גבוהים, וזכו לתמיכה בקרב המצביעים במדינות הצפון התעשייתיות. בשונה מקליבלנד שלא הנהיג קמפיין בחירות נרחב, הריסון העניק נאומים מהמרפסת בביתו לקהל תומכיו כמו גם ראיונות לעיתונים רבים. מצע הבחירות שהציג הריסון דמה לזה של הנשיא לשעבר ג'יימס גרפילד בבחירות 1880. לקראת הבחירות פרצה שערורייה בתוך המפלגה הרפובליקנית. התגלה שויליאם וייד דאדלי, המזכיר של כספי המפלגה, נתפס כאשר קנה ספינות שיט עבור הריסון באינדיאנה, שהתנדנדה כאמור בין המפלגות. תומכי המפלגה הדמוקרטית הטיחו בהריסון ומפלגתו על כך שפעלו לזכות בבחירות במדינה דרך שוחד כספי של המצביעים. השערורייה הובילה לשינוי מערכת הבחירות בארצות הברית מהצבעה גלויה לכל להצבעה חשאית. התהליך החל עוד בבחירות 1884 אך הואץ עקב השערורייה.
הבחירות התמקדו במדינות המתנדנדות: ניו יורק, ניו ג'רזי, קונטיקט ואינדיאנה של הריסון. הריסון הצליח לזכות בניו יורק ובמדינתו, אינדיאנה. אחוז ההצבעה היה 79.3%, גבוה יחסית. כמעט 11 מיליון קולות נספרו. אף על פי שהריסון השיג 90,000 קולות פחות מקליבלנד, הוא זכה ב-233 אלקטורים לעומת 168 וניצח. הייתה זאת הפעם השלישית בארצות הברית שבה המועמד המנצח השיג פחות קולות מיריבו (הנשיאים הקודמים שזכו בנשיאות למרות הפסד בהצבעה העממית היו ג'ון קווינסי אדמס ורתרפורד הייז). רבים במפלגה הדמוקרטית טענו כי הריסון ניצח בזכות קניית קולות דרך השערורייה שהתרחשה במהלך קמפיין הבחירות. אף על פי שהריסון עצמו לא ביצע עסקאות פוליטיות, תומכיו ביצעו עסקאות רבות כדי להבטיח את היבחרו. הריסון הושבע לתפקידו מאה שנים לאחר שג'ורג' וושינגטון הושבע לתפקידו. בנוסף, הרפובליקנים זכו להישגים נאים בבחירות לקונגרס, כך שבפעם הראשונה מאז 1874, שלטה מפלגה אחת בקונגרס ובנשיאות. הניצחון אפשר להריסון להעביר חוקים רבים בקונגרס.
נשיאותו 1889–1893

נשיאותו של הריסון החלה ב-4 במרץ 1889, כשהושבע לנשיאות, והסתיימה ב-4 במרץ 1893. הוא היה הנשיא ה-23. הוא הנשיא היחיד שקודמו ויורשו הם אותו אדם.
הריסון והקונגרס הרפובליקני ביצעו יוזמות חקיקה מקיפות. בתקופתו הועברו מיסוי מקינלי, שהעלה את שיעורי המכס, וחוק שרמן נגד מונופולים שחיזק את הממשלה מול המונופולים בכלכלה, ואפשר לה לחקור אותם. בגלל העודף התקציבי הגדול מהמכסים, תקציב הממשלה עבר את מיליארד הדולרים בתקופתו. הריסון הקים את מערכת היערות הלאומיים ב-1891 וחיזק את הצי. הוא הציע, לשווא, מימון לחינוך פדרלי ואכיפת זכויות ההצבעה לאוכלוסייה השחורה. במדיניות החוץ שלו, יזם הורדת מכסים באמריקה הלטינית והעלאת ההשפעה האמריקנית באוקיינוס השקט. הוא צירף במהלך נשיאותו עוד שש מדינות לאיחוד, יותר מכל נשיא אחר.
במדיניות הפנים השאפתנית שלו ומדיניות החוץ הבטוחה שלו, קבע הריסון תקדים לנשיאים העוצמתיים של המאה העשרים.
נשיאותו 1889–1893 > השבעתו

הריסון הושבע לנשיאות ביום שני, 4 במרץ 1889, בידי מלוויל פולר, נשיא בית המשפט העליון. הוא היה אחד מהנשיאים הנמוכים ביותר, בגובה מטר ושישים ושבעה סנטימטרים, גבוה אך במעט מהנשיא ג'יימס מדיסון, אולם כבד הרבה יותר. הוא היה הנשיא הרביעי (והאחרון) בעל זקן. טקס הכניסה שלו לתפקיד התרחש ביום גשום, והנשיא היוצא קליבלנד הגן על הריסון במטרייתו כשזה נשבע אמונים. נאומו של הריסון היה קצר בחצי משל סבו, ויליאם הנרי הריסון, שנאם את נאום הכניסה הארוך ביותר.
בנאומו, טען הריסון שהמדינה צומחת בזכות החינוך והדת, ודרש ממדינות הכותנה והמכרות לעבור תיעוש בסגנון מדינות המזרח, כשהוא מתחייב לעקרונות מכסי המגן. הוא טען שלא יגביל את הסחר החופשי אם התאגידים יפעלו כראוי. הוא דרש רגולציה, חוקי בטיחות לעובדי הרכבות, מימון לחינוך ומימון לשיפורים פנימיים. הריסון גם דרש צירוף הטריטוריות לארצות הברית ותמך במתן קצבאות ליוצאי צבא, לתרועות הקהל. בנושאי חוץ, התחייב הריסון לדוקטרינת מונרו, ודרש שיפור הצי. הוא התחייב לשלום בין לאומי ולמדיניות בדלנית.
נשיאותו 1889–1893 > ממשל > קבינט

הריסון מינה את הקבינט שלו באופן עצמאי ולא מינה רפובליקנים חשובים לתפקידים רמי דרג. הוא דחה את מינוי בליין למזכיר המדינה כדי להגביל את מעורבות בליין בהרכבת הקבינט שלו, כפי שעשה במהלך תקופתו של הנשיא ג'יימס גרפילד. בליין והריסון חלקו השקפות מדיניות חוץ, ובליין היה מרכזי בממשלו של הריסון, עד שהתפטר בשל בריאות לקויה מתפקידו ב-1892 והוחלף בג'ון פוסטר, דיפלומט מנוסה. קודם לפיטוריו של בליין, המחלה שלו הביאה לכך שפעמים רבות היה על הריסון לכפות על תפקידו ולמלא את מקומו ואת סמכויותיו של מזכיר המדינה בפועל. לתפקיד מזכיר האוצר מונה ויליאם וינדום, שהיה מזכיר האוצר של גרפילד, במקום אחד ממנהיגי הפלג העוצמתי של הרפובליקנים בניו יורק. בנג'מין טרייסי, מהפלג הניו יורקי, קיבל את תפקיד מזכיר הצי. צ'ארלס פוסטר מאוהיו החליף את וינדום ב-1891 עם מותו של האחרון. המנהל הכללי של הדואר ג'ון ואנאמייקר ייצג את הרפובליקנים של פילדלפיה, שכעסו על התפקיד השולי שניתן להם. לתפקיד מזכיר החקלאות, תפקיד שנוצר בסוף תקופת קליבלנד, מונה מושל ויסקונסין ג'רמייה ראסק. ג'ון נובל, עורך דין ישר, מונה לראש מחלקת הפנים בניסיון לנקות אותה. מלבד בליין, המנהיג הרפובליקני היחיד שנבחר לתפקיד חשוב היה רדפילד פרוקטור, מזכיר המלחמה, שמונה לתפקידו בשל תמיכתו בהריסון בוועידה הלאומית. חברו הטוב ושותפו לשעבר, ויליאם מילר, מונה לתובע הכללי. הריסון מינה את חבריו ממלחמת האזרחים, מאינדיאנה ומהכנסייה, ובכך עורר את זעמם של הרפובליקנים. הריסון נפגש עם הקבינט שלו פעמיים בשבוע, ובנוסף פעם בשבוע עם כל שר ביחידות.
נשיאותו 1889–1893 > ממשל > מינויים לבית המשפט

הריסון מינה ארבעה שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית. הראשון היה דייוויד ברוור, שופט בבית המשפט לערעורים. מעט לאחר מכן, מת השופט סטנלי מתיוז, ואילץ את הריסון למנות את השופט הנרי בראון ממישיגן לתפקיד. ב-1892, הציע הריסון למנות לבית המשפט את ג'ורג' שיראס. שיראס היה בן שישים, וגם עורר התנגדות בשל שיוכו לפלג מסוים במפלגה הרפובליקנית, אולם לבסוף אושר. לבסוף, עם תום כהונתו, דרש שהשופט האוול ג'קסון ימונה לבית המשפט. הריסון ידע שהסנאט יישלט בידי הדמוקרטים, ולכן בחר בג'קסון, דמוקרט מטנסי. ג'קסון אכן אושר, אולם מת כעבור שנתיים. השאר נשארו בבית המשפט עד למאה הבאה, וברוור, שעזב ב-1910, היה השופט האחרון מביניהם שעזב.
הריסון חתם על חוק בית המשפט ב-1891, שהחליף את בתי משפט השלום בבתי משפט לערעורים. החוק נועד להקטין את העומס בבית המשפט העליון. הריסון מינה עשרה שופטים לבית המשפט לערעורים, שניים לבתי משפט השלום, ועשרים ושישה שופטים לבתי המשפט המחוזיים. מאחר שהיה בתפקידו כאשר הקונגרס ביטל את בתי משפט השלום לטובת בתי המשפט לערעורים, הוא וקליבלנד הם הנשיאים היחידים שמינו שופטים לשני הגופים.
נשיאותו 1889–1893 > מדיניות פנים > רפורמה בשירות הציבורי וקצבאות

העניין המרכזי לאחר היבחרו של הריסון היה הרפורמה בשירות הציבורי. הריסון תמך במינוי אישים לפי כישוריהם ולא לפי שיוכם הפוליטי. נושא החלוקה בין המינויים המבוססים על כישורים לבין מינויים המבוססים על קשרים פוליטיים גרם לקרע ממושך בתוך המפלגה הרפובליקנית. אף על פי שחלק מהדרישות למשרות הוגדרו בחוקים, את רוב החודשים הראשונים בתפקידו הקדיש הריסון למינויים פוליטיים. הקונגרס היה מפולג בנושא והריסון לא רצה לפגוע במעמדו בשני הצדדים. הריסון לא רצה לפגוע במעמדו בעקבות הנושא, ומינה את תאודור רוזוולט לוועדה לרפורמה בשירות הציבורי, אולם לא קידם את הרפורמה. הריסון התעלם מרוזוולט, שדרש להרחיב את מינוי האנשים לפי כישוריהם והתלונן על המצב במחלקת הדואר.
הריסון העביר במהירות חוק קצבאות שהעניק קצבאות ליוצאי מלחמת האזרחים ב-1890, חוק שתמך בו עוד בקונגרס. בכך שהעניק קצבאות ליוצאי מלחמת האזרחים ללא קשר לגורם פציעותיהם, הפחית החוק את העודף התקציבי הבעייתי. 135 מיליון דולרים הוקדשו לקצבאות ליוצאי צבא, בעקבות פרשנות מקלה לחוק. חקירה גילתה קצבאות שנלקחו שלא כדין. הריסון פיטר את האחראים על כך ומינה אחרים, שגם הואשמו בשחיתות אולם זוכו בידי הרפובליקנים בקונגרס.
הריסון נאלץ לבטל את מינויו של ג'יימס קלרקסון לסגן שר הדואר, כיוון שקלרקסון דרש משרה מלאה בקבינט ועורר בעיות במחלקת הדואר עם פיטורין תכופים.
נשיאותו 1889–1893 > מדיניות פנים > מכסי המגן

יחד עם מטבע יציב, מכסי מגן גבוהים היו נדבך מרכזי במדיניותו הכלכלית של הריסון. הריסון ראה במכסים גבוהים מפתח לכלכלה יציבה והוגנת, מכיוון שטען שיגנו על משרות בייצור טובין מפני סחורות מיובאות וזולות. נושא מכסי המגן היה חשוב עוד לפני מלחמת האזרחים והיה הנושא המרכזי בבחירות. תעריפם הגבוה של מכסי המגן יצר עודף הכנסות בתקציב הממשלה, והיו שטענו שהדבר פוגע בעסקים ויש להוריד את התעריף. הרפובליקנים העדיפו להוריד מיסים פנימיים ולהשתמש בעודף למטרות של פיתוח תשתיות פנימיות במדינה. הניצחון בבחירות של 1888 נתפש בעיני הרפובליקנים כמנדט ציבורי להנהיג מכס נוסף, ולהתחיל בתוכנית חוקים שאפתנית.
הריסון לקח חלק פעיל בוויכוח על מכסי המגן וסעד עם כמה חברי קונגרס כדי שיתמכו בחוק החדש. ויליאם מקינלי ונלסון אולדריץ' הגישו את "מיסוי מקינלי", הצעה שהעלתה את המכסים באופן חד וחסמה ענפים מסוימים לייבוא. ג'יימס בליין לחץ על הריסון לרכך את המכסים, ולהוסיף סעיף שיאשר להריסון להפחית אותם בתמורה להפחתת מכסים על יצוא אמריקני בידי מדינות אחרות. הריסון קיווה שסעיף כזה יאפשר הגדלת היצוא האמריקני. המכס על סוכר מיובא בוטל, ומגדלי הסוכר המקומיים קיבלו שני סנט על כל פאונד שיצרו. למרות זאת, המכס היה הגבוה ביותר בתולדות ארצות הברית, וההוצאה של העודף התקציבי הובילה לכינוי "קונגרס מיליארד הדולר" לקונגרס. היכולת להפחית מכסים העניקה לנשיא כוח חריג במיוחד. הריסון ניסה להגיע להסכמים רבים עם מדינות אירופאיות ומדינות באמריקה הלטינית כדי להרחיב את הסחר האמריקני.