stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכנסייה האפוסטולית הארמנית
הכנסייה כיום

כיום ישנן קהילות אפוסטוליות ארמניות גדולות במדינות רבות מחוץ לארמניה: ברוסיה, גאורגיה, צרפת, ארצות הברית, לבנון, סוריה, קנדה, אוסטרליה, קפריסין, ישראל, יוון, בולגריה, בלגיה, אסטוניה, אנגליה, גרמניה, איטליה, הולנד, שוודיה, שווייץ, ארגנטינה, אורוגוואי ועוד. חשיבות מיוחדת יש לכנסייה האפוסטולית הארמנית שבאיראן וכן לפטריארך הארמני של קונסטנטינופוליס שבטורקיה. בשתי מדינות איסלאמיות אלה מהווים הארמנים את המיעוט האתני הנוצרי הגדול ביותר.
ראו גם

ורדאפט - נזיר ומטיף ארמני
הכנסייה הארמנית אליהו הקדוש בחיפה
הפטריארכיה הארמנית של ירושלים
כתב יד ארמני המתאר את גן עדן 1693
הכנסייה הארצישראלית

צירי הכנסייה הארצישראלית בתמונה קבוצתית
הכנסייה הארצישראלית הייתה ניסיון לכנס גוף כעין-פרלמנטרי של ציוני ארץ ישראל, במקביל לקונגרס הציוני העולמי, אשר ייצג את ציוני ציון החיים בארץ ישראל הן בפני השלטון העות'מאני והן בפני מוסדות הקונגרס וגורמים אחרים בישראל ומחוצה לה. ה"כנסייה" הראשונה אורגנה ביוזמתו של מנחם אוסישקין בשנת 1903, במטרה להתכנס אחת לשנה, אך למיזם לא היה המשך והכנסייה הראשונה הייתה גם האחרונה. עם זאת מהווה הכנסייה ציון דרך חשוב לקראת הכרה בעצמאות היישוב היהודי-ציוני בארץ ישראל.
מנחם אוסישקין
רקע

בקיץ 1903 התקיים בבזל הקונגרס הציוני השישי. רוב הצירים ייצגו יהודים מן הגלות וייצוג יהודי ארץ ישראל היה זעום. יתרה מזו, רוב הצירים בקונגרס השתייכו ל"טריטוריאליסטים", ותמכו בהצעתו של הרצל להקמת מדינה יהודית באוגנדה, היא תוכנית אוגנדה. מנחם אוסישקין הבין עוד בטרם התכנס הקונגרס, כי בסיס כוחם של ציוני ציון מצוי בקרב יהודי ארץ ישראל (שמנו אז כ-50 אלף נפש) ושעל מנת לתת ביטוי לכוח זה עליהם להיות מאוחדים ולבחור להם הנהגה ייצוגית ומוסדות מארגנים.
הציבור היהודי באותה תקופה התחלק בחלוקה ראשית בין אנשי היישוב הישן ובני העלייה הראשונה ובכל אחד משני הציבורים היו עשרות מוסדות מפלגתיים, עדתיים וכלכליים שנלחמו זה בזה על משאבים ללא כל ארגון אחיד. גורמים שונים ניצלו את הפירוד הפנימי כנגד היישוב ובהם נציגי השלטון הטורקי ופקידי הברון רוטשילד.
אוסישקין פרסם קול קורא בעיתונות העברית לייסוד "אורגניזציה" (התארגנות או "הסתדרות"):
ארגון הכינוס

אוסישקין פנה למספר חברים נכבדים בציבור על מנת שיערכו את הסידורים הדרושים ל"כנסייה" (כלומר כינוס) הראשונה של ה"הסתדרות". הוועד המארגן נבנה בתמהיל של נציגי הארץ ונציגי "הוועד האודסאי", בני היישוב הישן ובני העלייה וכלל את אלתר דרויאנוב, יהושע ברזילי, בצלאל יפה, שמעון רוקח ואוסישקין עצמו.
חברי הוועד הודיעו שכל 25 איש מבני 22 ומעלה, היושבים בארץ לפחות שנה אחת, "החיים מעמל כפיהם ואינם מתפרנסים מן הצדקה", אשר רכשו כל אחד "שקל" בסך חצי מג'ידי (מטבע טורקי), רשאים לבחור ציר אחד אל האספה הכללית של הכנסייה. הם סבבו בערים ובמושבות, גבו את ה"שקלים" ופיקחו על הבחירות שנעשו לפי "דעות נעלמות" (כלומר בבחירה חשאית).
ראשי היישוב הישן לא הגיבו לפעילות. לא היה להם כל עניין באספה שבה הארגון והדיון איננו בידי רבנים או מנהיגים מקובלים ומסורתיים של הציבור, לפיכך גם ההגבלה לכלול באספה רק אנשים שאינם חיים על החלוקה לא נגעה להם. מכתב אחד בעיתון חבצלת אמנם מוקיע את "המנהיגים החדשים שנטלו רשות לעצמם לבזות את יושבי ארץ הקודש", אך לא מדובר בתגובה קיצונית ורבת היקף.
מצד שני ראו חלק מבני הדור השני של "היישוב הישן" וחלק מהנהגת הספרדים ברכה גדולה באיחוד הכוחות בין אנשי ההתיישבות החדשה ובין אנשי "ארבע ערי הקודש", הם גם בחרו צירים והציגו נוכחות בולטת באספה.
הצירים

לאספה נבחרו 70 צירים וביחד עם אוסישקין, שהיה נשיא הכנסייה כללה מליאת הכנסייה 71 איש, כמו הסנהדרין הגדולה.
הצירים ייצגו 22 ערים ומושבות ממטולה בצפון ועד באר טוביה בדרום. מטולה שלחה שני צירים, ראש פינה - ארבעה (בהם המורה הנודע שמחה חיים וילקומיץ), יסוד המעלה - אחד (פישל סלומון), חיפה - ציר אחד, ראשון לציון שיגרה שלושה צירים, פתח תקווה - ארבעה (בראשם יהושע שטמפפר), רחובות - שני צירים (אהרון אייזנברג ומשה סמילנסקי), זכרון יעקב, המארחת, שיגרה שישה צירים.
ירושלים שיגרה את המשלחת הגדולה והמגוונת ביותר שכללה 18 צירים. בהם דוד ילין, אליעזר בן-יהודה, יחיאל מיכל פינס, יחיאל צבי צימרינסקי, אברהם אלנדאף (ראש הקהילה התימנית בירושלים), רפאל חיים הכהן (ראש העדה הפרסית בעיר) ועוד. יפו (כולל נוה צדק) שיגרה שבעה צירים ובהם שמעון רוקח, יחזקאל דנין (סוכובולסקי) ובן ציון מוסינזון. צפת שיגרה ארבעה צירים וטבריה שלושה (בהם יהושע חנקין). כן השתתפו ד"ר הלל יפה (רופא המושבות), נציג חדרה וחיים מרגליות קלווריסקי ממנחמיה.
מזכיר הכנסייה היה אגרונום צעיר בן המושבה, אהרן אהרנסון.
הצירים הגיעו לזכרון יעקב ביום שישי והתארחו בבתי איכרים שהוכנו מראש למעמד. בליל שבת נערכה תפילה חגיגית בבית הכנסת הגדול של זכרון יעקב ועם צאת השבת נפתח הכינוס הראשון של מליאת הכנסייה. בית הפקידות היה מקושט בדגלי טורקיה ובתמונת הברון רוטשילד. האורקסטרה של ראשון הנעימה בנגינה שנמשכה בכל ימי הכינוס.
כתב העיתון "השקפה" כתב בעיתונו על המעמד:
דוד ילין
יהושע שטמפפר
אהרן אהרנסון
הכינוס

מקום הכינוס נקבע בבית הפקידות בזכרון יעקב. ומועד הכינוס נקבע בין ה-22 באוגוסט כ"ט באב תרס"ג ועד ה-24 באוגוסט, א' באלול 1903 (בדיוק במקביל לקיומו של הקונגרס הציוני ה-6 בבזל). לנשיא הוועידה נבחר פה אחד מנחם אוסישקין שבחר שני סגנים (שכונו "סופרים"), דוד ילין וד"ר וייץ מזכרון יעקב. פעולתו הראשונה של אוסישקין הייתה קשורה לפוליטיקה הפנימית של הקונגרס הציוני - שיגור "מברק ברכה" להרצל ולצירי הקונגרס הציוני השישי שעמד ערב כינוסו. למעשה היה בכך משום קריאת תִּגָּר של אוסישקין על הרצל כדבר ראש-אספת יהודים אחד אל משנהו.
בימים ראשון ושני (23, 24 באוגוסט) נערכו עוד ארבע ישיבות ובהן נדונו בעיות שונות של היישוב היהודי בארץ ישראל: תמיכת הברון ויחס הפקידות, שיטות החינוך, היחס בין היישוב החדש ליישוב הישן ובפרט לרבניו ולבעיית השמיטה במושבות החקלאיות, שאלת קדימותה של השפה העברית ועוד. בניגוד לחגיגיות הפתיחה, הוויכוחים בישיבות היו סוערים "כמו לו רעשה הארץ", כדברי כתב ה"השקפה".
שני נושאים נוספים הסעירו את הרוחות, האחד דרישתו של אוסישקין שהכנסייה תאפשר גם לנשים לבחור ולהיבחר. ב-1903 רק ניו זילנד ואוסטרליה נתנו זכות בחירה לנשים (אך לא זכות להיבחר) והצעתו של אוסישקין התקבלה בתדהמה על ידי הצירים. עם זאת, ולאחר ויכוח סוער ביותר, בעיקר בין הנציגים הדתיים והספרדים לנציגי המושבות, עברה ההצעה ברוב שהומרץ על ידי אוסישקין. הנושא השני שהלהיט את הרוחות היה הידיעה שהגיעה עם נעילת הכנסייה על כך שהקונגרס בבזל אימץ את תוכנית אוגנדה של הרצל. החלטת ועידת הנעילה של הכנסייה ייפתה את כוחו של אוסישקין להתנגד להחלטת הקונגרס.
הכנסייה אישרה את התקנון שכלל ארבעה סעיפים:
הכנסייה תתכנס בכל א' אלול, בכל שנה ושנה
זכות הבחירה לכל אישה ואיש מבן 18 ומעלה היושב בארץ שנה אחת לפחות, המפרנס את עצמו ומשלם את תשלום "השקל"
כל 25 חברים זכאים לבחור ציר לכנסייה. ציר יכול להיות כל איש ואשה (!) מבני 25 ומעלה
הכנסייה בוחרת ועד פועל בן 23 חברים (כמניין "סנהדרין קטנה")
נאום הנעילה של אוסישקין הסתיים במילים, שנאמרו בעברית אשכנזית:
אף החלטה מהחלטות הכנסייה לא קוימה.
תוצאות

מיד עם תום דיוני הכנסייה התכנסה באותו מקום ובהשתתפות חלק מהצירים ועידת הייסוד של הסתדרות המורים (או כפי שנקראה אז, "אגודת המורים העברים בארץ ישראל").
ההצלחה והתעלות הנפש חלפו עד מהרה. אוסישקין שגה כאשר ניסה לצאת בגלוי כנגד מעמדו הייחודי של הרצל בתנועה הציונית וכל מפעל בו נגע, ובכלל זה הכנסייה, הוקע על ידי ראשי הציונות הממוסדת כניסיון פוליטי להשגת מעמד אישי. הקונגרס לא ראה בכנסייה נציגות לגיטימית ואף חשש שחיזוקה יביא להרחבת הקרע בין "ציוני ציון" לבין ה"אוגנדיסטים" ולפירוק הקונגרס הציוני ובכך שמט בסיס לקיומה.
גם חברת יק"א, שניהלה את מושבות הברון, סירבה להכיר ב"הסתדרות הארץ ישראלית" כגוף ייצוגי ובכך שמטה בסיס נוסף לקיומה.
השלטונות הטורקיים החלו לחשוש מפני האפשרות שהגוף החדש יצמח ויהפוך למוסד ממלכתי יהודי עצמאי מדי והצרו את צעדיהם המהוססים של נציגי הציבור היהודי. אוסישקין סבר שהיו אלה נציגיו של הרצל בקונגרס ש"ייעצו" לטורקים לגדוע את הנציגות הארץ ישראלית בעודה באיבה. הוועד הנבחר לא הצליח לגייס כספים, וכעבור שנתיים חדל להתקיים.
לקריאה נוספת

מרדכי נאור, הראשונים, עם עובד, 1983
דוד ילין, ירושלים של תמול, הוצאת ראובן מס, תשל"ב עמודים 403 - 405
יהושע קניאל, המשך ותמורה, היישוב הישן והיישוב החדש בתקופת העלייה הראשונה והשנייה, יד בן צבי, תשמ"ב, עמודים 254 - 255
הערות שוליים

↑  דוד ילין, ירושלים של תמול, עמוד 403
↑  יהושע קניאל, המשך ותמורה עמוד 254
↑  מרדכי נאור, הראשונים, עמוד 112
↑  מרדכי נאור, הראשונים, עמוד 114
בית הכנסת הגדול בזכרון יעקב
חברי הכנסייה הארצישראלית בכינוס הראשון בזכרון יעקב, 1903
משמאל לימין: זאב גלוסקין, מנחם אוסישקין, נפתלי וייץ ואלתר דרויאנוב
המכון לפריון העבודה והייצור

המכון לפריון העבודה והייצור הוקם בשנת 1951, על פי החלטת ממשלה מ-1950, בהתאם להסכם בין נציגים של משרד העבודה, משרד התעשייה והמסחר,  ההסתדרות  הכללית,  התאחדות בעלי התעשייה ואגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל. תפקידיו של המכון היו לפעול למען הגברת פריון העבודה, שיפור המוצרים, מניעת בזבוז, שכלול ההספקה וייעול השימוש בכלים ומכשירים. במשך שנים פעל המכון בבית הדר.
המכון כלל מדורים שונים, בהם:
המדור למשק חקלאי, שבאמצע שנות ה-60 עבר למכון להנדסה חקלאית של משרד החקלאות
מדור לשאלות ותשובות עבור מפעלים בינוניים וקטנים
מדור בנייה
מדור ליעול משרדי
מדור המחשה שהכין סרטים
המרכז הישראלי לניהול
בשנת 1984 תיאר שר העבודה והרווחה, משה קצב את פעילות המכון:
בסוף שנות ה-80 בסביבות 11% מתקציב המכון הגיע מתקציב המדינה והשאר הגיע מהכנסות מפעילות, בעיקר מקורסים שניהל.
המכון הוציא לאור את כתב העת "המפעל" והיה שותף בחלוקת פרס קפלן. כן קיים המכון את שבוע פריון הייצור.
בשנת 1998 הופרט המכון ונמכר לחברת פילת.
הערות שוליים

↑  מבקר המדינה, המכון לפריון העבודה והייצור - מינהל כספים ומשק, דוח שנתי 39 לשנת 1988 ולחשבונות שנת הכספים 1987, עמ' 449
↑  משרדי המכון לפריון העבודה והייצור, דבר, 18 באוקטובר 1954
↑  המכון להנדסה חקלאית - המשך, אתר משרד החקלאות
↑  המכון לפריון העבודה והייצור הקים מדור לשאלות ותשובות, דבר, 1 בספטמבר 1955
מ. גרצברג, החלטה לפני שנה, דבר, 29 בספטמבר 1955
↑  נסתיים קורס למייעלי בניה, דבר, 2 בפברואר 1958
↑  המכון לפריון הייצור יחקור, דבר, 2 באוקטובר 1958
↑  מחלקה ב' אינה עובדת, מעריב, 23 ביולי 1958
↑  181. צמצום עבודתו של המכון לפריון העבודה והייצור, הישיבה העשרים-ושמונה של הכנסת האחת-עשרה
↑  המפעל, חרות, 4 בינואר 1956
↑  זאב קליין, ‏חברת פילת תרכוש מהמדינה את המכון לפריון העבודה, באתר גלובס, 1 בנובמבר 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262997605171  GND: 5281124-4  ISNI: 0000 0001 2228 6044  LCCN: n80128699  NLA: 36589516  VIAF: 151272173   WorldCat (עם VIAF): 151272173
היפותזות חוזק

תאוריות כשל תחת מאמץ או היפותזות החוזק הן תאוריות הנדסיות המנסות לנבא באיזה מאמץ או באיזה שילוב של מאמצים יתרחש הכשל. ישנן תאוריות שונות לחומרים משיכים ותאוריות שונות לחומרים פריכים. היפותזות החוזק מבוססות על המאמצים הראשיים:  \ \sigma _{1}\,\!,  \ \sigma _{2}\,\! and  \ \sigma _{3}\,\! הקריטריונים של וון מיסס ושל טרסקה הם התאוריות המקובלות יותר מבין תאוריות הכשל המתוארות כאן.
חומרים משיכים > תאוריית המאמץ הראשי המרבי

(Maximum Normal Stress Theory) הכשל לפי תאוריה זו נגרם על ידי המאמץ הראשי הגבוה ביותר. למאמצים הראשיים הנמוכים יותר אין השפעה. התאוריה אינה מסבירה את העובדה שקוביה הנלחצת בשלושה כוונים עומדת במאמץ גבוה יותר מאשר לו עמדה במאמץ בכיוון אחד בלבד. לפי תאוריה זו, גוף העמוס לפיתול יכשל כאשר מאמץ הפיתול יגיע למאמץ הכניעה במתיחה:  \ \tau =\sigma _{y} . הניסיון מראה שהכשל בפיתול יקרה כאשר המאמץ יגיע לכדי כ-60% ממאמץ הכניעה במתיחה.
\ \sigma _{y} - מאמץ הכניעה
\ \tau  - מאמץ גזירה / פיתול
חומרים משיכים > תאוריית מאמץ הגזירה המרבי

(Maximum Shear Stress Theory) התאוריה הזו ידועה גם כקריטריון של טרסקה על שמו של הנרי אדוארד טרסקה. התאוריה אינה מתחשבת במאמץ הראשי השני  \ \sigma _{2}. פגם נוסף מתגלה כאשר המאמצים הראשיים שווים זה לזה המאמץ השקול יהיה שווה אפס לכל גודל של המאמץ הראשי ולעולם לא יהיה כשל. התאוריה נותנת תוצאות משביעות רצון לחומרים פלסטיים. לפי התאוריה הזו, הכשל בגזירה יתרחש כאשר:  \ \tau =0.5\sigma _{y} .
\ \tau _{ys} - מאמץ הכניעה בגזירה
\ \tau  - מאמץ הגזירה
חומרים משיכים > תאוריית אנרגיית המעוות הכללי

(Total Strain Energy Theory) המצב המסוכן לפי התאוריה הזו הוא האנרגיה הפוטנציאלית של המעוות. גורם הכשל הוא האנרגיה הפוטנציאלית של הדפורמציה האלסטית. הכשל יתרחש כאשר אנרגיית המעוות הסגולית גדולה מאנרגיית המעוות בגבול האלסטיות במתיחה צירית פשוטה. התאוריה אינה נותנת תוצאות משביעות רצון ולא משתמשים בה.
\ \nu  - מקדם פואסון
חומרים משיכים > תאוריית אנרגיית מעוות הגזירה

(Distortion Energy Theory) גורם הכשל בתאוריה זו הוא האנרגיה הגורמת לשינוי הצורה של הגוף ולא כל האנרגיה הפוטנציאלית של הדפורמציה האלסטית. התאוריה הזו מוכרת גם כקריטריון וון מיסס על שמו של ריצ'רד וון מיסס. תאוריה זו נותנת תוצאות טובות בעיקר בחומרים פלסטיים ומרבים להשתמש בה. הכניעה בגזירה או בפיתול תתרחש לפי תאוריה זו כאשר:  \ \tau =0.577\sigma _{y} .
\ \sigma _{e} - המאמץ השקול המבוטא על ידי שלושת המאמצים הראשיים
חומרים פריכים

חומרים פריכים מתאפיינים בכך שאין להם אזור כניעה או נזילה והכשל שלהם נעשה בצורה חדה לאחר מעוות רציף עם הגדלת המאמץ. מאמץ הלחיצה המותר גדול בהרבה ביחס למאמץ המתיחה המותר. החוזק לגזירה שווה בערך לחוזק למתיחה. את המאמץ הגבולי במתיחה נסמן:  \ \sigma _{ut} ואת המאמץ הגבולי בלחיצה נסמן:  \ \sigma _{uc}
חומרים פריכים > תאוריית המעוות הראשי המרבי

(Maximum Principal Strain Theory) הגורם המכריע בכשל לפי תאוריה זו הוא המעוות היחסי המרבי. התאוריה נותנת תוצאות משביעות רצון לחומרים פריכים אך לא מרבים להשתמש בה. לפי תאוריה זו, גוף הנמשך בכוונים שונים יעמוד במאמץ גבוה יותר מגוף העומד במאמץ מתיחה בכיוון אחד, תוצאה שאינה עומדת במבחן המציאות.
\ \nu  - מקדם פואסון
\ \epsilon _{al} - מעוות יחסי מותר
חומרים פריכים > התאוריה של מור וקולון

(Coulomb - Mohr Theory) התאוריה מבוססת על תוצאות של מבחן מתיחה ועל מבחן לחיצה של דגם החומר. משרטטים תרשים הדומה לתרשים של תאוריית המאמץ הראשי המרבי כאשר הערכים הקובעים את גבולות הכשל הם:  \ \sigma _{ut} ו  \ \sigma _{uc} . התרשים מראה את גבולות הכשל של תאוריית מור וקולון ואת הגבולות של התאוריה המתוקנת של מור וקולון. משרטטים מעגלי מור עבור   \ \sigma _{ut} ו  \ \sigma _{uc} ולפי התאוריה צפוי כשל כאשר נקודה על המעגל משיקה למעטפת או חוצה אותה.
נסמן:
\ \sigma _{A} - המאמץ הראשי הגדול יותר שאיננו אפס
\ \sigma _{B} - המאמץ הראשי הקטן יותר שאיננו אפס
מאמץ שקול

תאוריות החוזק מאפשרות לחבר מאמצי מתיחה / לחיצה עם מאמצי גזירה / פיתול.
\ \sigma _{e}={\sqrt {\sigma ^{2}+4\tau ^{2}}} - לפי תאוריית מאמץ הגזירה המרבי (טרסקה)
\ \sigma _{e}={\sqrt {\sigma ^{2}+3\tau ^{2}}} - לפי תאוריית אנרגיית מעוות הגזירה (וון מיסס)
ראו גם

הנרי אדוארד טרסקה
ריצ'רד וון מיסס
לקריאה נוספת

י. אלפרוביץ', תורת החוזק והאלסטיות, אגודה ישראלית לקידום החינוך ההנדסי, 1965.
Timoshenko S., Strength of Materials, 3rd edition, Krieger Publishing Company, 1976. ISBN 0882754203
Mechanical Engineering Design, Joseph E. Shigley, Larry D. Mitchell, 4th Edition 1983. ISBN 0-07-056888-x
Avallone, Eugene, Baumeister, Theodore, Mark's Std. Handbook for Mechanical Eng.McGraw-Hill 1996, ISBN 0-07-004997-1
| מאמץ (הנדסה) |
| --- | --- | --- |
| מאמצים | מאמץ • מאמץ גזירה • מאמץ כפיפה • מאמץ לחיצה • מאמץ מתיחה • מאמץ פיתול • מאמץ קריסה • עייפות החומר |  |
| נושאי עזר | מומנט כפיפה • מומנט כוח • אלסטיות • מעוות • חוק הוק • עקומת מאמץ-מעוות • כניעה (הנדסה) |  |
| מודולי האלסטיות | מודול האלסטיות • מודול הגזירה • מקדם פואסון • קבועי לאמה • מודול הנפח |  |
| שטחים ונפחים | שטח • מומנט התמד • מומנט ההתמד של השטח • מומנט התמד פולרי של השטח • משפט שטיינר-הויגנס • טנזור התמד • טבלת טנזורי התמד • מומנט ראשון של שטח |  |
| נושאים משלימים | חוזק חומרים • טנזור מאמצים • מאמצים ראשיים • מעגל מור • היפותזות חוזק • שיטות אנרגיה • חוקי קסטיליאנו |  |
המנון פיג'י

| --- | --- |

 מדינה:  פיג'י פיג'י
 שפה:  אנגלית, פיג'ית, הינדית
 מילים:  מיכאל פרנסיס אלכסנדר פרסקוט
 לחן:  צ'ארלס אוסטין מיילס
 תאריך מעמד רשמי:  1970
 ‏האזנהקובץ:Fiji National Anthem.ogg‏Ⓘ‏
ההמנון הלאומי של פיג'י הקרוי בשם "אלוהים ברך את פיג'י" נכתב על ידי מיכאל פרנסיס אלכסנדר פרסקוט ללחנו של השיר הנוצרי "גרים בארץ בעולה" שכתב והלחין צ'ארלס אוסטין מיילס. לחן ההמנון אומץ משיר נוצרי-דתי בעקבות השפעת הנצרות על פיג'י.
קיימים שלושה נוסחים עיקריים להמנון: נוסח בשפה האנגלית, בשפה הפיג'ית ובשפה ההינדית. הגרסה האנגלית היא הנפוצה ביותר, את הגרסה הפיג'ית שרים לעיתים נדירות. בשנת 2008, הוצע לתרגם את ההמנון גם להינדית כיוון שגם היא שפה רשמית בפיג'י.
מילות השיר בשפה האנגלית והפיג'ית אינן תרגומים אחת של השנייה ולמעשה קיים ביניהן דמיון מועט.
היסטוריה

לחן ההמנון של פיג'י אומץ מהשיר "גרים בארץ בעולה" (Dwelling in Beulah Land) שנכתב והולחן ב-1911 על ידי צ'ארלס אוסטין מיילס. מילות ההמנון נכתבו לאחר מכן על ידי מיכאל פרנסיס אלכסנדר פרסקוט ללחן זה וזכו במקום הראשון בתחרות הכלל מדינית לכתיבת ההמנון שנערכה לפני קבלת העצמאות של פיג'י באוקטובר 1970.
מילות ההמנון > הגרסה האנגלית

| תרגום לעברית | אנגלית |
| --- | --- |
הו אלוהים הענק נא ברכה על איי פיג'י  כשאנו עומדים תחת כחול השמיים האצילי  ונכבד ונגן על סיבתנו לחופש לעד  קדימה יחדיו נצעד  אלוהים ברך את פיג'י    למען פיג'י, פיג'י לעד, הבה ניתן לקולנו לרנן בגאווה  למען פיג'י, פיג'י לעד, שמה ניסע למרחקים  ארץ החירות, התקווה והתהילה, ונחזיק מעמד בכל המפולות  שאלוהים יברך את פ'יגי  לנצח ויותר!    הו אלוהים הענק נא ברכה על איי פיג'י  חופים שמשיים של חול זהוב, שמחה ושיר  עמדו מאוחדים, אנו תושבי פיג'י, תהילה ותקווה לעד  קדימה יחדיו נצעד  אלוהים ברך את פיג'י.: Blessing grant oh God of nations on the isles of Fiji  As we stand united under noble banner blue  And we honour and defend the cause of freedom ever  Onward march together  God bless Fiji    For Fiji, ever Fiji, let our voices ring with pride  For Fiji, ever Fiji, her name hails far and wide,  A land of freedom, hope and glory, to endure what ever befalls  May God bless Fiji  Forever more!    Blessing grant, oh God of nations, on the isles of Fiji  Shores of golden sand and sunshine, happiness and song  Stand united, we of Fiji, fame and glory ever  Onward march together  God bless Fiji.
מילות ההמנון > הגרסה הפיג'ית

| תרגום לעברית | פיג'ית |
| --- | --- |
הבה נראה את גאוותינו ונכבד את מדינתנו  היכן שאנשים ישרים שוכנים  היכן ששגשוג ואחווה ישמרו  נטשו מעשים שאינם מוסריים    תנו לפיג'י לחיות הלאה  ולהמשיך קדימה  שמנהיגנו יהיו אנשים מכובדים  והם ינהיגו את אנשינו  לדברים גדולים  וישימו קץ לחוסר המוסר    הבה נראה את גאוותינו ונכבד את מדינתנו  היכן שאנשים ישרים שוכנים  היכן ששגשוג ואחווה ישמרו  נטשו מעשים שאינם מוסריים    משא השינוי נישא על כתפיכם צעירי פיג'י  יהיו הכוח לטהר את מדינתנו  יהיו זהירים ואל תנטרו שנאה  כי עלינו לנטוש רגשות כאלו לעד.: Meda dau doka ka vinakata na vanua  E ra sa dau tiko kina na savasava  Rawa tu na gauna ni sautu na veilomani  Me sa Biu na i tovo tawa yaga    Me bula ga ko Viti  Ka me toro ga ki liu  Me ra turaga vinaka ko ira na i liuliu  Me ra liutaki na tamata  E na veika vinaka  Me oti kina na i tovo ca    Me da dau doka ka vinakata na vanua  E ra sa dau tiko kina na savasava  Rawa tu na gauna ni sautu na veilomani  Me sa biu na i tovo tawa yaga    Bale ga vei kemuni na cauravou e Viti  Ni yavala me savasava na vanua  Ni kakua ni vosota na dukadukali  Ka me da sa qai biuta vakadua.
הערות שוליים

1 2  Fiji – nationalanthems.info, www.nationalanthems.info
המשטרה הפלילית

| --- | --- |
סמל כיחידת אס-אס
 תקופת הפעילות:  1936–1945 (כ־9 שנים)
 מנהיגים:  ארתור נבה, פרידריך פנצינגר
 
המשטרה הפלילית (בקיצור: קריפּוֹ) (בגרמנית: Kriminalpolizei,‏ KriPo) הייתה כוח משטרתי שפעל בגרמניה הנאצית בעיקר בתחום הפלילי - לכידת פושעים ועבריינים, אך לעיתים צורפה לגסטפו (המשטרה החשאית) בפעולותיה. עד לשנת 1936 הייתה חלק ממשרדי הפנים של מחוזות הרייך השונים, אך בעקבות ריכוז המשטרות בידי היינריך הימלר אוחדו המשטרות המחוזיות עם משטרת הפלילים של פרוסיה ונקראה באופן רשמי משרד המשטרה הפלילית של הרייך (Reichskriminalpolizeiamt) ויחדיו אוחדה עם הגסטפו ליצירת משטרת הביטחון (זיפו) בראשות ריינהרד היידריך. כאשר משטרת הביטחון אוחדה יחד עם האס דה בספטמבר 1939 ל"משרד הראשי לביטחון הרייך" הפך הקריפו למחלקה 5 (Amt V) במשרד זה, הוא כלל 4 אגפים ובראשו עמד ד"ר ארתור נֶבֶּה, שהשתתף בקשר העשרים ביולי להתנקשות באדולף היטלר, נתפס והוצא להורג. בשנה האחרונה לקיום המשטרה פיקד עליה פרידריך פנצינגר (Friedrich Panzinger).
מבנה ארגוני ואחריות

מטרות המשטרה היו ליצור אחידות בשיטות ובטכנולוגיות החקירה, לתאם מחקר מדעי קרימינולוגי (בכללו פסאודו-מדע כגון פיזיונומיה), הכשרה והדרכה, ריכוז מידע מסניפים מקומיים לצורכי חקירות, ביצוע רישום פלילי וניהול חקירות פשע חמורות.
מטה המשטרה התחלק לחמישה משרדים (bureau):
A - מדיניות קרימינולוגית ומניעה - מחלקה משפטית, מחקר, שיתוף פעולה בין לאומי (אינטרפול), מניעת פשיעה, ריכוז החוקרות הנשים ומחלקה לטיפול בצוענים
B - מבצעים - חקירת פשעים חמורים, הונאה ופשיעה מינית
C - רישום ומעקבים - ביצוע מעקבים, טכנולוגיה ושימוש בכלבים
D - זיהוי פלילי (פורנזיקה)
Wi - פשעים נגד כלכלת המלחמה (כגון התעשרות שלא כדין עקב ספסרות וביזה)
במרחב התקיימו מפקדות שליטה אזוריות (Kriminalpolizei-Leitstelle) שלכל אחת מהן היו כפופות נקודות משטרה (Kriminalpolizei-Stelle) ברמה המקומית.
על-פי צו העזר מספר 13 לחוק האזרחות של הרייך מיום 1 ביולי 1943 לא היו עוד "עבירות בנות עונשין" שעברו יהודים עניין לבתי-משפט, אלא נמסרו לסמכות השיפוטית הבלבדית של המשטרה ולמעשה פירוש הדבר היה גירוש למחנה ריכוז.
לקריאה נוספת

Gordon Williamson, World War II German Police Units, Osprey Publishing, 2006 ISBN 978-1846030680
הערות שוליים

↑  גלעד מרגלית, ג'נוסייד: גרמניה הנאצית והצוענים (יחידה 7), האוניברסיטה הפתוחה, 2006 עמ' 43
↑  רשימת מפקדות השליטה
↑  רשימת נקודות המשטרה
↑  המשפט בגרמניה הנאצית, יד ושם
הדרבי של קהיר

הדרבי של קהיר הוא מפגש כדורגל בין שני מועדוני הכדורגל הגדולים והמצליחים ביותר במצרים, מועדון הכדורגל אל אהלי ומועדון הכדורגל א-זמאלכ. המפגש בין שני המועדונים הללו נחשב לדרבי הגדול ביותר בקהיר, המשחק הכי גדול באפריקה ואחד המפגשים הסוערים והטעונים ביותר בכדורגל העולמי. לשני המועדונים הללו דומיננטיות רבה בכדורגל המצרי בפרט ובאפריקה בכלל – ביחד הן מחזיקות ב-50 אליפויות מצרים, 60 גביעי מצרים ו-13 גביעי אפריקה. למשחק זה חשיבות מעבר לחלוקה בין מחנות האוהדים בקהיר, שכן הוא יוצר חלוקה בין כל האוכלוסייה המצרית.
רקע

היריבות בין הקבוצות נעוצה תחילה בדומיננטיות שלהן בליגה, באליפויות ובגביעים המצריים.
מצרים, שהייתה תחת שליטה בריטית, נחשפה לראשונה לתרבות הכדורגל הודות לבריטים. בשנים הראשונות של המאה ה-20 הקימו הבריטים קבוצות כדורגל במסגרת הצבא הבריטי ששיחקו והתאמנו בבסיסים הצבאיים שלהם. עד 1921 זכו הקבוצות הבריטיות בטורנירים המצריים. ב-1922 הייתה א-זמאלכ הקבוצה המקומית הראשונה שזכתה בגביע המצרי, אך הייתה זו אל אהלי ששלטה בעשור זה עם חמש זכיות בגביע הסולטן חוסיין, 4 זכיות בגביע המצרי ו-4 בליגה של קהיר.
ב-1940 עלתה היריבות בין הקבוצות שלב, כאשר א-זמאלכ שינתה את שמה ל"מועדון המלך פארוק". שינוי השם קישר בצורה ישירה את המועדון לאצולה וליוקרה המצרית, מאפיינים שלא מצאו חן בעיני אוהדי היריבה העירונית. ב-1952, לאחר הדחתו של המלך פארוק על ידי תנועת הקצינים החופשיים, הסכים מנהיג התנועה גמאל עבד אל נאצר להיות נשיא הכבוד של אל אהלי. לאחר מכן, אל אהלי נתמכה בגלוי גם על ידי אנואר סאדאת (שהיה פעיל בתנועת הקצינים החופשיים) ובהמשך, גם על ידי חוסני מובארכ וחלקה הארי של הממשלה. בעקבות התמיכה הממשלתית, יצאו אוהדי א-זמאלכ נגד אל אהלי בטענה שהם הקבוצה של הממשלה. היריבות באה לידי ביטוי בחיי היומיום בקהיר בכל הרבדים. לכל אחת מהקבוצות עיתון ומגזין משלה, ערוץ טלוויזיה משלה וההשוואה בין הקבוצות שגורה בחיי המקומיים. משפחות שלמות מתפצלות בימים של דרבי על מנת להימנע מהתלקחויות וממריבות.
ברוב המדינות אתה נולד יהודי, מוסלמי או נוצרי. במצרים אתה נולד או אל אהלי או א-זמאלכ. אנשים לא ישאלו אותך לגבי הדת שלך, הם ישאלו אותך האם אתה אל אהלי או א-זמאלכ.
מפגשים בין השתיים נערכים במגרש נייטרלי ומתנהלים על ידי צוות שופטים שמוטס ממדינה זרה. היריבות בין המועדונים פגה כאשר מדובר במשחק של הנבחרת הלאומית. ”נבחרת הכדורגל הלאומית של מצרים היא התחום היחיד עליו יש אחווה במצרים” (ואליד אל חוסייני, עיתונאי מצרי, לקראת המפגש הקריטי של מצרים מול אלג'ריה במסגרת אליפות העולם).
היסטוריה > שנים ראשונות

היווסדותה של אל אהלי טמונה תחילה בחלומו של מוסטאפה קאמל  ( Mustafa Kamil Pasha)  להביס את הקולוניאליות הבריטית במצרים. מוסטאפה היה אינטלקטואל מצרי ואחד ממובילי המאבק נגד הקולוניאליות הבריטית בתחילת המאה ה-20. למען השגת המטרה הוא הקים קבוצת כדורגל של סטודנטים שייצגה גישה ליברלית ויצאה בזעם כנגד הקולוניאליזם הבריטי. באפריל 1907 חדלה הקבוצה מלהיות קבוצת סטודנטים ונערכה פגישה של צוות ההנהלה בראשו של מיטשל אינס הבריטי ששימש כנשיא המועדון בשאיפה לנצל את הקשרים שלו עם הרשויות הבריטיות. משמעות השם של הקבוצה היא "הלאומי" והצבעים שלה היו בצבעי אדום שסימלו את הצבע של דגל מצרים שבמקור מבוסס על צבע הדגל של האימפריה העות'מאנית. אל אהלי קמה כקבוצה של עם, קבוצה לאומנית הנלחמת בקולוניאליזם ובשחיתות, ומטרתה הייתה לאפשר ולסייע לאדם הפשוט להתאגד מתוך מטרות לאומניות. א-זמאלכ הוקמה ב-1911 על ידי עורך דין בריטי שנכח במצרים בעקבות הסכם של בלגיה עם מצרים. שם המועדון שונה מספר פעמים בהתאם לאנשים שניהלו את המועדון. ב-1940 שונה השם ל"פארוק אל אוול" על שמו של המלך פארוק. תבוסתה של מצרים במלחמת העצמאות וכן ריבוי השחיתויות מצד המלך, הובילו להפיכה צבאית ב-1952. לאחר ההפיכה שונה שם המועדון לשמו הנוכחי "א-זמאלכ" על שם רובע זמאלכ, בו התרחשה ההפיכה הצבאית, והמלך הודח מתפקידו. צבעם של מדי א-זמאלכ הוא לבן, והיא נחשבה, להבדיל מאל אהלי, כקבוצה של הזרים (הבריטים) ושל ה"אאוטסיידרים" – סופרים, משוררים, אינטלקטואלים שייצגו מעמד גבוה יותר מאשר המועדון היריב. אל אהלי הייתה הראשונה מבין השתיים לזכות באליפות הליגה המצרית כאשר זו נוצרה לראשונה ב-1948.