stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המהפכה השולית
הערות שוליים

↑  R.D. Collison Black, A.W. Coats and D.W. Goodwin, The Marginal Revolution in Economics – Interpretation
↑  Menger, Carl, Principles of Economics (Alabama: Ludwig Von Mises Institute, 2007), p.23
↑  R.D. Collison Black, A.W. Coats and D.W. Goodwin, The Marginal Revolution in Economics – Interpretation and Evaluation (Durham: Duke University Press, 1973), p. 17
↑  R.D. Collison Black, A.W. Coats and D.W. Goodwin, The Marginal Revolution in Economics – Interpretation and Evaluation (Durham: Duke University Press, 1973), pp. 17-18
↑  M. Blaug, Economic Theory in Retrospect (Cambridge: Cambridge university Press, 1997), p. 283
↑  R.D. Collison Black, A.W. Coats and D.W. Goodwin, The Marginal Revolution in Economics – Interpretation and Evaluation (Durham: Duke University Press, 1973), p. 13
↑  Menger, Carl, Principles of Economics (Alabama: Ludwig Von Mises Institute, 2007), p.18
↑  Menger, Carl, Principles of Economics (Alabama: Ludwig Von Mises Institute, 2007), p. 140
↑  Menger, Carl, Principles of Economics (Alabama: Ludwig Von Mises Institute, 2007), p. 139-140
↑  R.D. Collison Black, A.W. Coats and D.W. Goodwin, The Marginal Revolution in Economics – Interpretation and Evaluation (Durham: Duke University Press, 1973), p. 118
↑  R.D. Collison Black, A.W. Coats and D.W. Goodwin, The Marginal Revolution in Economics – Interpretation and Evaluation (Durham: Duke University Press, 1973), p. 117-121
↑  R.D. Collison Black, A.W. Coats and D.W. Goodwin, The Marginal Revolution in Economics – Interpretation and Evaluation (Durham: Duke University Press, 1973), p. 120
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX540133  GND: 4193526-3  NKC: ph824651
העימות במקדש האימאם א-רידא

המרד במקדש האימאם רזא (בפרסית: شورش مسجد گوهرشاد) התרחש באוגוסט 1935 במקדש האימאם א-רידא שבעיר משהד באיראן. המרד החל כמחאה כנגד מדיניותו החילונית של רזא ח'אן, שאסר על לבוש אסלאמי מסורתי.
במהלך המרד, השתלטו על המסגד כוחות אסלאמיסטיים רבים. לאחר ארבעה ימים, כוחות הביטחון בפיקודו של רזא שאה פהלווי פרצו למקום והתעמתו עם המורדים. לפי דיווח בריטי, במהלך המהומות נהרגו כ-128 מהמורדים וכ-21 חיילים (אחד מהם התאבד). כ-200–300 מורדים נפצעו, ונעצרו כ-800. באותו היום נטבחו מאות מתושבי הכפר.
ראו גם

משבר אבדאן
המהפכה הלבנה
המהפכה האיראנית
| היסטוריה מודרנית של איראן |
| --- | --- | --- |
| השושלת הקאג'ארית | מלחמות האימפריה הרוסית–פרס • המלחמה האנגלו-פרסית • מרד הטבק באיראן • מודרניזם אסלאמי • המהפכה החוקתית בפרס • המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה • ההסכם האנגלו-איראני • ההפיכה באיראן (1921) • מרד סימקו שיקאק | איראן |
| שושלת פהלווי | רזא שאה פהלווי • העימות במקדש האימאם א-רידא • הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן • משבר אבאדאן • ההפיכה באיראן (1953) • המהפכה הלבנה • חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית • תאוריית הקשר על הדחת השאה מאיראן • המהפכה האסלאמית • הממשלה האיראנית הגולה | איראן |
| הרפובליקה האסלאמית | הפיכת נוז'ה • משבר בני הערובה באיראן • מלחמת איראן–עיראק • הסכסוך האיראני-ישראלי • הסכסוך האיראני–סעודי • תוכנית הגרעין האיראנית • טרור אסלאמי • בדלנות כורדית באיראן • ההפגנות באיראן (2018–2019) • ההפגנות באיראן (2022–2023) | איראן |
פורטל איראן
ערך זה הוא קצרמרבנושא איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המוזיאון האתנולוגי (ברלין)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אתנולוגיה
 כתובת:  מִיטֶה 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1886
 תאריך פתיחה רשמי:  1886 
 קואורדינטות:  52°31′03″N 13°24′10″E﻿ / ﻿52.5175°N 13.402778055556°E﻿ / 52.5175; 13.402778055556
 דף הבית
  (למפת ברלין מוגדלת) המוזיאון האתנולוגי(למפת ברלין רגילה) המוזיאון האתנולוגי
 
החדר המלנזי ובו שחזור של כפר ממלנזיה.
המוזיאון האתנולוגי (בגרמנית: Ethnologisches Museum) הממוקם בברלין בירת גרמניה, נחשב לאחד המוזיאונים האתנולוגיים הגדולים והנרחבים בעולם. במוזיאון למעלה מחצי מיליון מוצגים מרחבי העולם שנאספו על ידי משלחות מחקר וקולוניזציה גרמניות בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
תצוגות המוזיאון

המוזיאון ידוע בשחזור המבנים והכפרים המוצגים בו - המדגימים את מבני המגורים של חברות קדם - תעשייתיות מרחבי העולם. כמו כן מוצגים במוזיאון סירות שהובאו מאיי האוקיינוס השקט.
מוצג ידוע נוסף של המוזיאון הוא ברונזת בנין.
תצוגות המוזיאון > ארכיון הצליל

במוזיאון נמצאת מחלקה מיוחדת הנקראת Berliner Phonogramm-Archiv שהיא ארכיון צליל שנוסד בספטמבר 1900 בו נכלל אוסף נרחב של הקלטות קול ממסורות
מוזיקליות אתנולוגיות שנאספו על ידי חוקרים, בלשנים ואתנומוזיקולוגים במקומות שונים בעולם. במקום אוסף גדול של כלי נגינה מכל רחבי העולם שהיה הבסיס לפיתוחה של שיטת הורנבוסטל-זקס לסיווג כלי נגינה אשר פותחה שם על ידי שני חלוצי האתנומוזיקולוגיה, אריך מוריץ פון הורנבוסטל (Erich Moritz von Hornbostel) וקורט זקס (Curt Sachs), שניהם יהודים שנאלצו לעזוב את גרמניה בשנת 1933 עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
תצוגות המוזיאון > התערוכות הקבועות > ארכאולוגיה אמריקאית

תערוכה זו מציגה מוצגים שנאספו ביבשת אמריקה והקודמים לכיבוש ההיספני של היבשת. מרבית המוצגים הובאו ממרכז אמריקה ומאמריקה, ומקורם החל מהאלף השני לפנה"ס ועד המאה ה-16. המוצגים כוללים תגליפים, כלי אבן מעוטרים מתרבות המאיה, אסטלות אבן מגואטמלה, פסלי אלים אצטקים ותכשיטי וכילי זהב ממרכז אמריקה, ומקולומביה ופרו.
תצוגות המוזיאון > התערוכות הקבועות > אינדיאני צפון אמריקה

תערוכה המציגה את התרבות האינדיאנית של צפון אמריקה תוך הצגת ההבדל בין התרבויות השונות שהיו: אינדיאני המישורים הגדולים, קליפורניה, דרום-מערב ארצות הברית, והאזורים הארקטיים.
תצוגות המוזיאון > התערוכות הקבועות > הים הדרומי

תערוכת מוצגים מאוסטרליה ואוקיאניה. "אולם הסירות" כולל מוצגים רבים מאזור זה, וידועה ביותר הסירה הכפולה מטונגה.
תצוגות המוזיאון > התערוכות הקבועות > מזרח אסיה

תצוגה של תרבויות מזרח אסיה ובייחוד תרבויות סין בשלהי התקופה הקיסרית ואמנות עממים מיפן. התצוגה שמה דגש על מוצגים פולקלוריסטיים ודתיים (ובהם קמעות).
תצוגות המוזיאון > התערוכות הקבועות > אפריקה

תערוכה זו נפתחה בשנת 2005 ומציגה אמנות מאפריקה, לרבות אמנות מודרנית.
הערות שוליים

↑  עד שנת 1999 נקרא Museum für Völkerkunde
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506142005171  PLWABN: 9810603639805606  BIBSYS: 90154967  BNE: XX88864  GND: 10000578-0  ISNI: 0000 0001 1940 8987  LCCN: no00080000  MusicBrainz: 4a47c5d3-e9ea-4934-8671-14076dc0692a  NKC: ko2004246127  RERO: 02-A009954105  SUDOC: 067180841  VIAF: 150002086   WorldCat (עם VIAF): 150002086
המצור על ליליבאיום (278 לפנה"ס)

המצור על ליליבאיום היה מבצע צבאי במלחמת פירוס בשנת 278 לפנה"ס, כאשר צבא אפירוטי-סירקוסאי בראשות פירוס מאפירוס ניסה לכבוש את עיר הנמל החשובה מבחינה אסטרטגית ליליבאיום שהוחזקה בידי אימפריית קרתגו.
רקע

לאחר שדחה את מסע המלחמה שלו בחצי האי האפניני, הפליג פירוס לסיציליה כדי להילחם בקרתגים שצרו על סירקוסאי. הוא התחמק מהצי הקרתגי, נחת בקטנה ונכנס לסירקוסאי, שם הוכרז כמפקד העליון. המלך האפירוטי הרחיק לאחר מכן את צבא קרתגו, כבש את הערים פאנורמוס ואריקס וסירב להצעת קרתגו שהם יוותרו על כל סיציליה מלבד ליליבאיום, לה היו זקוקים מאוד אם ביקשו לשמור על אחיזתם בסרדיניה.
העיר ליליבאיום (כיום מרסלה), השוכנת בקצה המערבי של סיציליה, חיברה את האי עם אפריקה וסיפקה לקרתגו נמל מתקדם במסלול לסרדיניה.
מהלך המצור

פירוס החליט לכבוש את העיר ויצא לעשות זאת. הוא כיתר את העיר אך לאחר חודשיים הוא מצא שהביצורים חזקים מכדי להיכבש. הוא לא היה מוכן להסתבך במצור ימי ממושך, הסיר את המצור.
לאחר מעשה

לאחר שלא הצליח לכבוש את ליליבאיום, החליט פירוס לצאת למלחמה על אדמתה של קרתגו באפריקה שעבורה בנה צי, אך הכנותיו סוכלו מההתנגדות היוונית לדרישות הכבדות שהמחיר למשלחת דרש מהם.
הערות שוליים

1 2  Venning, Timothy; Drinkwater, John (2011). Chronology of the Roman Empire. Continuum International Publishing Group. p. 80. ISBN 9781441154781.
1 2  Cowan, Ross (2007). For the glory of Rome:a history of warriors and warfare. MBI Publishing Company. p. 66. ISBN 9781853677335.
↑  Mommsen's History of Rome. Wildside Press LLC. 2008. p. 107. ISBN 9781434462329.
| מלחמת פירוס |
| --- | --- | --- |
| זירת חצי האי האפניני | הרקלאה • אסקולום • ונוסיה • רגיום • קרניטה • בנוונטום | Pyrrhic War Italy en |
| הזירה הסיציליאנית | סירקוסאי • אריקס • ליליבאיום • מסינה | Pyrrhic War Italy en |
המשבר הכלכלי בשנותיה הראשונות של ישראל

המשבר הכלכלי בשנותיה הראשונות של המדינה או משבר 1951 הוא משבר כלכלי שפקד את המשק הישראלי ושיאו בשנת 1951.
הגורמים למשבר

כאשר הוחלפה הלירה הארץ ישראלית (לא"י) בלירה הישראלית עם קום המדינה נקבעו שערי חליפין עם שאר המטבעות, הוחלט ששוויו של המטבע החדש יהיה שווה ערך לשוויה של לירה שטרלינג אחת. עד מהרה התברר שהשערים שנקבעו לא ריאלים- לירה ישראלית  אחת הייתה שווה פחות מלירה שטרלינג. במהלך השנים נמנעה המדינה לשנות את שער החליפין (פרט לשינוי זעיר בספטמבר 1949). המניע נבע בעיקר מהרצון למנוע את התגברות האינפלציה (שהייתה גבוהה באותו זמן) ולשמר את המחירים הנמוכים של מוצרי הצריכה כחלק ממדיניות הקיצוב.
התוצאה הייתה שמירה על שער חליפין נמוך כדי לא להגדיל את החריגה בתקציב. הנזק המרכזי היה המשמעות שיש לדבר לגבי מאזן התשלומים (מדד המסכם את כל ההוצאות במטבע חוץ כנגד כל ההכנסות ממטבע חוץ). במצב שנוצר היה למטבע ערך גבוה ביחס למטבעות אחרים והתאפשר יבוא זול עליו שילמה המדינה במטבע חוץ. היצוא לעומת זאת, עליו מקבלת המדינה תמורה במטבע חוץ נחלש, שכן בשל שער החליפין היצואנים מקבלים פחות תמורה (במטבע חוץ) על מוצרי היצוא (שיוצרו בתוך המדינה, במטבע מקומי). עד למדיניות הכלכלית החדשה, נמשך המצב הזה ובמציאות נוצרו כמה וכמה שערי חליפין ביניהם היה על המדינה לתמרן. ריבוי השערים גרם בלבול רב, ופגע קשות ביכולת התכנון של המשק (שכן אף אחד לא יודע על פי איזה שער חליפין יקנו מוצרי היבוא) ולחצים שונים שהופעלו כדי לקבל שער חליפין שיגביר את הרווח מעיסקאותיהם.
המשבר ופתרונו

מדיניות שער החליפין יצרה גירעון במאזן התשלומים שהיה צורך לכסות. המימון הגיע בחלקו הקטן ממגביות שנאספו בקרב יהודי חו"ל ומיתרות השטרלינג - סכום כסף שהיה שייך למדינה והוקפא אצל ממשלת בריטניה, שהסכימה לשחרר אותו רק ב־1949. מכיוון שמקורות אלו לא כיסו את כל הגירעון החלה המדינה ללוות כספים לטווח קצר מהבנקים ומגורמים כלכליים אחרים. בשלב מסוים הבינו המלווים שמצבה של המדינה מדרדר וכי ההלוואה כוללת סיכון גדול מדי ולכן הפסיקו להלוות כסף למדינה. כתוצאה מכך הגיעה הממשלה למצב בו אין בידה מספיק יתרות של מטבע חוץ ונוצר חשש ממשי לתפקוד המדינה.
המשבר גם לווה במשבר מקביל - מדיניות הקיצוב הלכה והתמוטטה בשל דעת הקהל שהובעה בבחירות המקומיות של נובמבר 1950. בבחירות אלו זכתה אומנם מפא"י - מנהיגת הצנע, אך הציונים הכלליים יריביה שדרשו את ביטול הצנע, היו רחוקים ממנה רק כדי אחוזים בודדים. כתוצאה מכך בוטל משרד האספקה והקיצוב והוקדמו הבחירות הכלליות ליולי 1951. במהלך הבחירות הכלליות איבדה מפא"י מנדט אחד, והציונים הכלליים התחזקו מאוד ועלו משבעה לעשרים מנדטים. תוצאות הבחירות הכלליות שמו קץ למדיניות הצנע והביאו לידי קבלת המדיניות הכלכלית החדשה, בה דגל שר האוצר, אליעזר קפלן.
הצבא העממי היוגוסלבי

| --- | --- |

 מדינה:  הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה
 תקופת הפעילות:  1 במרץ 1945 – 20 במאי 1992 (47 שנים) 
 הגוף הקודם:  צבא השחרור העממי של יוגוסלביה 
 מטה:  בלגרד 
 מנהיגות
 המפקד העליון:  Yugoslavia's head of state 
 ראש הצבא:  יוסיפ ברוז טיטו (1945–1980)  נשיא יוגוסלביה (1980–1992)
 כוח אדם
 גיל הגיוס:  18
 כוחות פעילים:  כ-650,000
 כוחות מילואים:  כ-3,000,000
 מלחמות שהשתתף בהן
 מלחמת עשרת הימים  מלחמת העצמאות של קרואטיה  מלחמת בוסניה 
 
הצבא העממי היוגוסלבי (בסרבו-קרואטית: Југословенска Народна Армија) או הצבא הלאומי היוגוסלבי (Jugoslovenska Narodna Armija) או בקיצור: JNA היה הצבא של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הצבא פעל לצד כוחות ההגנה הטריטוריאלית שפעלו כמיליציה ברפובליקות, ויחד היוו את הכוחות המזוינים של יוגוסלביה.
מבנה

הצבא התחלק לשלושה חילות עיקריים:
חיל היבשה היוגוסלבי (כ-165,000 אנשים נכון ל-1991)
חיל האוויר היוגוסלבי (כ-32,000 אנשים)
חיל הים היוגוסלבי (כ-10,000 אנשים)
הצבא חולק לארבעה מחוזות צבאיים:
מחוז 1 מפקדה ראשית בבלגרד – אחראי על צפון סרביה, צפון מזרח קרואטיה, בוסניה והרצגובינה ווויבודינה. הכיל שישה גיסות.
מחוז 3 בסקופיה – אחראי על דרום סרביה, מונטנגרו ומקדוניה. הכיל חמישה גיסות.
מחוז 5 בזגרב – אחראי על סלובניה ומערב קרואטיה. הכיל חמישה גיסות.
מחוז חיל הים בספליט.
היסטוריה

מקור הצבא ביחידות הפרטיזנים של טיטו שפעלו במלחמת העולם השנייה כנגד מדינות הציר. לאחר הקמת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, שונה שם הצבא לצבא יוגוסלביה ובהמשך קיבל את התואר "עממי". ב-1968, הקים טיטו את כוחות ההגנה הטריטוריאלית שפעלו לצד הצבא, והיו כפופים אליו במידה מסוימת. יחד עם מלחמות יוגוסלביה וסוף הפדרציה ב-1992, הצבא פורק.
ראו גם

בית הקצינים
לקריאה נוספת

Richhard Cinton Herrick. The Yugoslav people's army: It's Military And Political Mission. Navel Postgraduate School: Monterey, California, 1980.
Yugoslavia: Military Doctrine. The Libary Of Congress Country Studies, 1990.
Yugoslavia: Military Dynamics of a Potential Civil War. Central Intelligence Agency, 1991.
העימות המתודולוגי

העימות המתודולוגי או בשמו המוכר מתודנשטרייט (בגרמנית: Methodenstreit) הייתה מחלוקת חשובה בנוגע למתודה המדעית והאופי האפיסטמולוגי של הכלכלה. העימות התנהל בשנות השמונים ותחילת שנות התשעים של המאה התשע עשרה בין אנשי האסכולה האוסטרית בכלכלה בראשות קרל מנגר וחסידי האסכולה ההיסטורית הגרמנית בראשות גוסטב פון שמולר.
Untersuchungen über das Methode der socialwissenschaften und der politischen Ökonomie insbesondere, 1933
הוויכוח התעורר בעקבות ספרו של קרל מנגר משנת 1883, "חקר שיטות מדעי החברה והכלכלה הפוליטית עם התייחסות מיוחדת לכלכלה". הספר ספג ביקורת רוויית בוז של שמולר ובתגובה פרסם מנגר בשנת 1884 מאמר תגובה תחת השם "שגיאות ההיסטוריציזם בכלכלה הגרמנית" שהצית את הוויכוח במלוא עוזו.
הכוחות המתעמתים היו רחוקים מלהיות שקולים מבחינה מספרית. האסכולה ההיסטורית אותה ייצג שמולר נהנתה משליטה כמעט בלעדית בעולם האקדמיה בגרמניה. מן העבר השני, ניצבו בעיקר קרל מנגר ומאוחר יותר תלמידיו פרידריך פון ויזר ובהם-באוורק—קבוצת כלכלנים אותה כינה שמולר בלעג "האסכולה האוסטרית".
על–פי תפישתם של אנשי האסכולה ההיסטורית, הייתה הכלכלה מדע מדויק בהתהוות. חקר ההיסטוריה הכלכלית של תקופות קודמות ושיפור הניתוח הסטטיסטי, גרסו, יובילו לפיתוח חוקים חברתיים חדשים וטובים יותר, המבוססים על לקח הניתוח המדעי. אנשי האסכולה דחו את הרעיון שניתן לאתר חוקים כלליים כלשהם בכלכלה, ובמיוחד ביחס להתנהגותו והעדפותיו של הפרט. במקום זאת, הם גרסו כי יש לחקור את החברה בכללה, כגושים קולקטיביים. הכלכלן צריך לאסוף את כל הנתונים האפשריים בדקדקנות ולפתח מתוכם תיאור שיטתי של ההתרחשות. כל מחקר אחר לבד מההיסטורי, גרסו, אינו אפשרי.
מנגר, מנקודת מבטם, ניסר את העץ שעליו ישבו אלפי חוקרים באוניברסיטאות. הוא כפר בקיומו של ידע מוחלט ואובייקטיבי על המצב הכלכלי או באפשרות לפתח מתודה מדעית-ניסויית בנוסח מדעי-הטבע, כפי ששאפו אנשי האסכולה לפתח. חמור מכל, הוא גרס כי לכלכלן אין למעשה אפשרות לנבא התפתחויות כלכליות עתידיות על בסיס החקר ההיסטורי, ולגלג ליומרתם של שמולר ועמיתיו להציע למונרך הפרוסי כלי מדיניות לעיצוב הכלכלה באופן מדעי.
הוויכוח עצמו הסתיים בניצחונם של אנשי האסכולה האוסטרית מן הטעם הפשוט שאנשי האסכולה ההיסטורית פרשו ממנו וסירבו להמשיכו. הוויכוח עצמו, גם לדעת אנשי האסכולה האוסטרית (לדוגמה, לודוויג פון מיזס), היה במידה רבה חסר טעם, שכן הסוגיות שהועלו בו לא מוצו. האסכולה ההיסטורית הגרמנית המשיכה למשול בכיפה, לפחות בזירה הגרמנית. למרות זאת, הייתה לוויכוח תוצאה חשובה אחת—התגבשותה של קבוצת כלכלנים באוסטריה סביב רעיונותיו של קרל מנגר, שתוצאתה הייתה ייסודה של האסכולה האוסטרית.
הערות שוליים

↑  במקור: Untersuchungen über die Methode der Sozialwissenschaften und der Politischen Oekonomie insbesondere.
↑  במקור: Die Irrtümer des Historismus in der Deutschen Nationalökonomie.
הסכמי בבל

חלוקת האימפריה בעקבות ההסכמים
הסכמי בבל או חלוקת בבל הוא הכינוי לסדרת הסכמים שנעשו בעיר בבל בשנת 323 לפנה"ס, אשר במסגרתם חולקה האימפריה של אלכסנדר הגדול בין הדיאדוכים. ההסכמים נועדו להקנות יציבות לאימפריה עד שיגדל בנו של אלכסנדר, אלכסנדר הרביעי, אולם הם לא שרדו זמן רב וכבר בשנת 322 לפנה"ס נפתחה מלחמת הדיאדוכים הראשונה, שהייתה הראשונה מבין מלחמות הדיאדוכים שקרעו לגזרים את האימפריה.
רקע

בין השנים 334–325 לפנה"ס, ניהל אלכסנדר הגדול מלך מוקדון, סדרת מלחמות אשר הפכו את מוקדון למעצמה אשר שלטה ביוון, שטחי הממלכה האחמנית לשעבר, אסיה התיכונה וחלק מהודו. בשנת 325 לפנה"ס עצר אלכסנדר ממסעותיו, וריכז את צבאו בעיר בבל לצורך התארגנות למסע מלחמה חדש לכיבוש קרתגו וחצי האי ערב. בשנת 323 לפנה"ס אחזה בו מחלה מסתורית אשר הביאה למותו בגיל 32.
מותו של אלכסנדר הותיר במבוכה רבה את מצביאיו, שכן לא היו לו ילדים חוקיים. אחרים סברו שלא ניתן למצוא תחליף לאלכסנדר בשום מחיר. בהיותו על ערש דווי, העניק אלכסנדר את טבעת החותם שלו למצביא פרדיקס, אולם לא הצהיר במפורש שהוא מוריש לו את האימפריה. כאשר נשאל למי הוא מוריש אותה הוא השיב: "toi krhtistoi" ("לחזק מכולם"), אם כי יש הסוברים שאלכסנדר אמר למעשה "toi krhteroi" ("לקרטרוס"), ובכך התכוון למעשה להוריש אותה למצביא קרטרוס, אולם בשל מחלתו לא הובנו דבריו כראוי. כך או כך, פרדיקס סבר שבכך שהעניק לו את טבעות החותם, הפך אותו אלכסנדר לאפוטרופוס הממלכה. פרדיקס מיהר לכנס בבבל אספה של מרבית המצביאים הבכירים של אלכסנדר, במטרה למנות את עצמו כעוצר הממלכה.
הכינוס

בכינוס השתתפו מרבית האישים החזקים ביותר במוקדון, וביניהם המפקדים הבכירים והסומאטופילקס (שומרי ראש). מספר אישים, חשובים אף הם, נעדרו ממנו. ביניהם: אנטיפטרוס הקשיש, אשר שימש כמשנה למלך במוקדון בזמן שאלכסנדר יצא למסע המלחמה שלו; קרטרוס אשר היה בין חביביו של אלכסנדר ושהה בקיליקיה לצורך הדברת מרידות מקומיות; ואולימפיאס, אימו של המלך המנוח. פרדיקס, שהתנהג כמי שאלכסנדר הטיל עליו את האחריות לעתיד הממלכה, הניח בתום לב בפני הנוכחים את טבעת החותם ויתר סמלי השלטון. לאכזבתו, עובדה זו לא העניקה לו זכויות יתר בעיניהם. רובם הגדול רצו נתח מהירושה שהותיר אלכסנדר לעצמם, אך פרדיקס שרצה להתמנות למלך או לכל הפחות לעוצר, שאף לשמור על אחדות הממלכה.
אותו זמן הייתה רוקסנה, אשתו הבקטארית של אלכסנדר, בהריון, אולם לא הייתה ודאות שתלד בן זכר. הוא הציע להמתין חודש עד הלידה, ואם תלד בן זכר להכתירו כמלך. משמעותה האמיתית של הצעתו הייתה למעשה קיום שליטתו של עוצר במשך כמעט שני עשורים בממלכה. הצעתו של פרדיקס נתקלה בהתנגדות מצד מצביא אחר בשם מלאגרוס, אשר טען שלא כדאי לקחת סיכונים והציע להכתיר כבר עכשיו מלך. שני המועמדים לתפקיד היו לא פופולריים במיוחד: ארהידאוס, אחיו למחצה של אלכסנדר, אשר היה מוגבל פיזית ונפשית, והרקולס, בנו הלא-חוקי של אלכסנדר מאישה פרסית בשם ברסינה. מצביא נוסף בשם תלמי הציע הצעה שלישית: כל המצביאים גם יחד ישמשו כעוצרים עד שתלד רוקסנה ועד שיגדל בנה.
הצעתו של פרדיקס התקבלה באהדה בקרב ההטיירוי ומעמד האצולה. עם זאת, המהלך נתקל בהתנגדותם של חילות הרגלים, היסודות העממיים יותר בצבא מוקדון. הללו סברו שעוצר יחזיר אותם לימי מסעות המלחמה הבלתי נגמרים, וביקשו לחזור לשגרה על ידי כך שימליכו מלך מיד. פרדיקס מצדו טיפח תקוות להכתיר את עצמו כמלך זמן קצר לאחר הלידה, משום שרוקסנה, בהיותה בת לשבט ברברי לא הייתה פופולרית בקרב החיילים והאזרחים. בהשפעת האצולה, הוחלט לקבל את הצעתו של פרדיקס ולמנות ארבעה עוצרים עד שתלד רוקסנה. העוצרים היו: פרדיקס, לאונטס, קרטרוס ואנטיפטרוס. הרגלים מצדם החליטו להעמיד את האצולה בפני עובדה מוגמרת, ופתחו במרד מזוין. פרדיקס שלח את מלאגרוס יחד עם מצביא נוסף בשם אטאלוס להרגיע אותם, אולם השניים רק עודדו את המורדים שהכתירו את מלאגרוס כמנהיגם וההמון המשולהב הבריח את פרדיקס מבבל.
מלאגרוס קיווה להפוך למלך בעצמו, אולם החיילים הכריזו על ארהידאוס כמלך מוקדון, והעניקו לו את השם המלכותי "פיליפוס השלישי", על שם אביו פיליפוס השני. במעשה זה חטאו פעמיים למסורת המוקדונית העתיקה. בפעם הראשונה בכך שהתעלמו בבחירתם מן הכוחות המוקדוניים שנותרו במוקדון ובשנייה בכך שלא עירבו כלל את הפרשים (הטיירוי) בהכתרה. יתרה מכך, לא ברורה די הצורך חוקיות הכינוס. ייתכן, אמנם, שלאספת החיילים הייתה סמכות לבחור את המלך, אך אין לכך אזכור מפורש במקורות.
המצב היה עלול להיגרר למלחמת אחים בתוך הצבא המוקדוני, אך התמיכה בפיליפוס הייתה חלשה יחסית לנוכח העובדה שמלאגרוס לא הסתיר את שאיפותיו להיות למלך בעצמו. אז ילדה רוקסנה בן, אלכסנדר הרביעי, ו"אישים בעלי רצון טוב ביותר" כהגדרת דיודורוס, הצליחו להשכין שלום בין הצדדים. סוכם שפיליפוס ובנה של רוקסנה ימלכו במשותף. פרדיקס הסכים לקבל על עצמו את מלכותו של פיליפוס, בתקווה שיהיה לו קל לשלוט במלך חולה הנפש, וקיבל את תפקיד העוצר.
חלוקת האימפריה

כדי לרצות את שאר המצביאים, היה על פרדיקס להעניק לכל אחד מהם פיצוי בדמות מינויו למושל באחת מהארצות שתחת שלטון האימפריה. כל אחד מהמצביאים אשר קיבל ארץ תחת שלטונו קיבל אותה לזמן בלתי מוגבל עם חופש לנהל אותה כראות עיניו. חלקם כבר החלו לבצר את ארצותיהם והחלו לתכנן כיצד להפוך למלכים. באירופה החלוקה הייתה כדלהלן: מוקדון עצמה וכן יוון, הופקדו בידי אנטיפטרוס. מרבית המקורות מסכימים שאיליריה גם היא נכללה במסגרת תחום שיפוטו, אם כי יוסטינוס טוען שהיא הופקדה בידי מצביא בשם פילון. פילון זה אינו נזכר באף אחד מהמקורות, כך שסביר להניח שיוסטינוס טעה. תראקיה ניתנה לליסימכוס.
באסיה הקטנה החלוקה הייתה כדלהלן: פריגיה הגדולה ליקיה ופמפיליה ניתנו לאנטיגונוס מונופתלמוס, פריגיה ההלספונטינית ללאונאטוס (אנ'), קפדוקיה לאאומנס, פפלגוניה למננדרוס, לידיה וקיליקיה לפילוטאס. מושל קאריה הוא לא ברור, ובעוד דיודורוס טוען שהיה זה אסנדרוס, שאר המקורות טוענים שהיה זה קסנדרוס. הנחלות המוקדוניות באפריקה, אשר כללו את מצרים לוב וחלק מחצי האי ערב, ניתנו לתלמי סוטר. באסיה החלוקה הייתה כדלהלן: סוריה ניתנה ללאומדון ממיטלנה יחד עם ארץ ישראל, מסופוטמיה ניתנה לארקסלאוס, בבל לארכון, פרס לפאוקסטס, מדי הקטנה לאטרופטס, מדי הגדולה לפאיתון, באקטריה וסוגדיאניה לפיליפוס ופרופמיסאדה לאוקסיארטס. הנחלות בהודו הושארו בידי השליטים המקומיים פורוס וטאכסילס.
מפקדים אחרים כמו סלאוקוס קיבלו במקום אדמות דרגות צבאיות בכירות. אישים כמו קרטרוס ואולימפיאס זכו להתעלמות, והם לא שכחו זאת לפרדיקס. ארץ ישראל נכללה בתחילה בתחומי השלטון של סוריה, אולם לימים הפכה לסלע מחלוקת בין בית תלמי לבית סלאוקוס. פרדיקס ניצל את תפקידו החדש כעוצר, ואת הכוח הנלווה לכך, למען הוצאה להורג של כשלושים ממתנגדיו, אשר ביניהם היה גם מלאגרוס. עם זאת, מאחר שפרדיקס לא היה מלך, אלא רק עוצר למלך המוגבל בגופו ובנפשו, פיליפוס השלישי, ביצע את טיהור מתנגדיו תחת האמתלה של מימוש רצון המלך. מעבר לכך, פרדיקס לא היסס להראות לכל הנוכחים שהוא היה המפקד האהוב והמוערך ביותר על ידי אלכסנדר, כאשר לבש את הגלימה המלכותית, ישב על כס המלוכה וענד את טבעתו של אלכסנדר. פרדיקס דאג גם לאינטרסים של רוקסנה והתיר לה לרצוח את סטטירה השנייה, בתו של דריווש השלישי שאלכסנדר נשא לאישה.
סוף דבר

פרדיקס היה בו זמנית נחוש לשמור על האימפריה מאוחדת, אך גם לצבור יותר ויותר כוח לעצמו. עד מהרה הוא הסתכסך עם אנטיפטרוס, אנטיגונוס ותלמי, ובשנת 322 לפנה"ס נפתחה ביניהם מלחמה גלויה, היא מלחמת הדיאדוכים הראשונה. המלחמה הסתיימה במותו של פרדיקס בשנת 320 לפנה"ס, ולאחריה נערך טיהור בתומכיו ונחתם הסכם טריפרדיסוס, שמינה את אנטיפטרוס לעוצר במקומו. השלום לא האריך ימים – בשנת 319 לפנה"ס מת אנטיפטרוס, ופוליפרכון וקסנדרוס פתחו במלחמת ירושה על תואר העוצר, כשאליהם מצטרפים בחדווה כל שאר המצביאים. המצביאים כונו "דיאדוכים" (ביוונית "יורשים"), ולפיכך המלחמות שנלחמו ביניהם כונו "מלחמות הדיאדוכים". המלחמות קרעו לגזרים את האימפריה, וכל אחד מהדיאדוכים הפך את עצמו למלך בארצו.