המהפכה הצרפתית
פרוץ המהפכה > צווי אוגוסט

ההשתלטות על הבסטיליה שחררה באחת את המתח האצור ברחבי צרפת. שורת הפיכות חפוזות שהונהגו בידי האליטות מהמעמד השלישי, החליפה את הגופים הקיימים ששלטו במרבית הערים ואיבדו את שרידי סמכותם. הוקמו ועדות ניהול זמניות ומיליציות לפי דוגמת המשמר הלאומי הפריזאי. האירועים היו מלווים באלימות, אך האינטרס המשותף של שמירה על הסדר איגד את בעלי הרכוש לסיים במהירות את המהומה. באזורי הכפר, לעומת זאת, אי-הסדר רק החריף. בקרב הכפריים המורעבים החלו להתארגן קבוצות חמושות ואחוזות פאניקה, שהיו משוכנעות כי מתקפה על ידי האצולה, שתנסה לבטל את הישגי המהפכנים, ממשמשת ובאה. בשבוע האחרון של יולי פרץ גל מהומות בכל הארץ, "הפחד הגדול". רכוש רב הושמד, והמתפרעים הקפידו לשרוף את ספרי האחוזות שתיעדו את מחויבויותיהם לאדונים. לנוכח ההרס ואובדן השליטה, לא היו לאספה הלאומית אמצעים כלשהם להשיב את הסדר על כנו: המשמר הלאומי רק החל להתארגן, והצבא היה בתהליך התפוררות.
המועדון הברטוני הרדיקלי בקפה אמורי הפך למקום מפגש פופולרי, ומשך אליו אישי ציבור בולטים, כמו מירבו, סיאס, דופור, ברנאב ואחרים. כולם צידדו בביטול זכויות-היתר, כאמצעי למתן את הניגודים בתוך האספה כך שניתן יהיה לנסח חוקה. הקולות שהחלו לקרוא במהוסס לפיוס האיכרים באמצעות רפורמות מקיפות, סיפקו אמתלה נוחה: כמה מאנשי המועדון כלל לא הזכירו את "הפחד הגדול" כשיקול בדיווחיהם. דחיפת היוזמה מצד המעמד השלישי הייתה מתפרשת ככפייה, ולכן נקבע שהדוכס ד'אֶגְיוֹן, איש 'השלושים' שהיה גם בעל אחוזות ענק, יוותר בפומבי על יתרונותיו ובכך ידרבן את היתר. אנשי המועדון תכננו במדוקדק את המצג בפגישה ב-3 באוגוסט.
בליל 4 באוגוסט הקדים את ד'אגיון האציל דה נואיי, שכפי הנראה גילה את התוכנית. הוא עלה לדוכן והוקיע את הפטורים השונים. ד'אגיון המופתע הציע להחיל שוויון עקרוני בין המעמדות בענייני מיסים, ולבטל את כל האגרות וההתחייבויות השונות שהאיכרים ופשוטי העם נדרשו להעביר לאדוניהם – תמורת פיצוי הולם, כשהראשונים פודים אותן מהאחרונים. נראה היה שמתווה הפיצויים ששרטט היה שווה לו ריאלית יותר מאחוזותיו עמוסות החוב.
רבים מהאצילים והכמרים הבכירים, שהיו מודעים לכך שממילא אין שום אמצעי זמין לדכא בו את המהומות בכפר ושרכושם מופקר, נסחפו באווירה. במשך שמונה שעות, עד שלוש לפנות בוקר, העלו הצירים בזה אחר זה הצעות לסדר שביטלו פריבילגיות שונות. אלה עברו כמעט פה אחד ובתשואות. אף על פי שהנוכחים שפעו נקמנות הדדית, כשכל אחד מבטיח שלעמיתיו לא יוותרו הכנסות אחרי ששלו בוטלו, דיווחו משקיפים על רוח של אחווה כנה ששרתה בדיון, שמשתתפיו הקריבו יתרונות ניכרים שהיו להם מתוך תפישה חדשה של החברה: ”הכול נחפזו להיות צרפתים, לגמרי צרפתים, ואיש לא רצה עוד שום תואר אחר”, כתב ציר מברטאן; הרעיון של האומה כמחליפה כל זיקה מעמדית בוטא בבהירות, בגילוי חלוצי של לאומיות. לצד שני המעמדות הבכירים, מיהרו נציגי הגילדות וקבוצות האינטרסים השונות במעמד השלישי להיפטר מזכויות-היתר המרובות שלהם עצמם. המשרות הציבוריות הקנויות ונושאות הרווח עליהן נשען כל המנהל בממלכה, מגובי המס ועד מערכת המשפט, בוטלו אף הן, ולמעשה חוסל עקרון זכויות-היתר, היסוד למבנה החברתי הקורפורטיבי. אנשי המועדון הברטוני השיגו את מטרתם. הם צפו כי הקיפאון באספה שמנע התקדמות, עם הדרישות לרוב מיוחס, יישבר עתה. ז'אן-פייר בולה כתב ביומנו: ”האינטרסים התמזגו עתה, הכול יזרום חלק יותר”.
לאחר הלילה הסוער, כשנדרשה האספה לפרוט את המתווה למדיניות מעשית, חזרו הנציגים מפוכחים וזהירים יותר. הם הבדילו בין "זכויות פרסונליות", כמו הקורווה, ל"זכויות ריאליות" על היטלים ורכוש. הראשונות נועדו להתבטל ללא שהיות, והאחרונות היו צריכות להיפדות תמורת פיצוי, במפתח כללי של בין עשרים לעשרים וחמש שנות הכנסה מהן. הופקעה זכות האדונים לשפוט את האוכלוסייה; תחת זאת הוחלט להקים מנגנון של שופטים, ממונים או נבחרים, בשכר. למעשה, החוקים והענישה הנפרדים לפי השתייכות מעמדית בוטלו עקרונית, והשוויון בפני החוק החל להיאכף בהדרגה. גם מעשר הכמורה בוטל – המחוקקים קבעו שאנשי הדת ייתמכו ישירות על ידי המדינה כפקידים מטעמה. מ-5 ועד 11 באוגוסט הוציאה האספה שורה של צווים שסיכמו את החלטותיה והיוו מצע לעבודתה של הוועדה שטיפלה בנושא. ב-11 הכריזה על "ביטול מוחלט של הפאודליזם", מערכת שנותרו ממנה רק שרידים הרבה קודם.
בקרב האיכרים התקבלו ההצהרות באהדה. הרוב לא בירר את הפרטים, והיה משוכנע שכל ההתחייבויות פקעו. השקט הושב לזמן מה: עד שהתברר שההיטלים השונים צריכים להיפדות מידי האדונים, ושהם ימשיכו להיגבות כל זמן שלא יעשה כן, החזירו לעצמן הרשויות מידה מסוימת של שליטה ואכיפה. אז התחדשה ההתמרמרות ביתר שאת, ובראשית 1790 החלו שוב התפרעויות והצתות.