רחלי רוגל
אודות יצירתה > קולן של נשים - אל תחשי

רוגל מנציחה נשות מופת מעוררות השראה והעצמת נשים. ביצירות "אל תחשי" (הביטוי באנגלית: אל תכפתרי את שפתייך DON'T BUTTON UP YOUR LIPS).
היצירה "נועה בת 17" היא אודות נערה שנאנסה ונרצחה. מאיה לבקוביץ כותבת אודות הפשע ופענוחו שביצירה:
בשנות התשעים נאנסה ונרצחה תלמידת התיכון נועה אייל ביער רמות בירושלים. כמעט 16 שנים חלפו עד לפענוח הפשע ב-2014. פענוח הפרשה גרם לרחלי לשנות את שם עבודתה שהכינה ב-2004 "החולצה הלא מכופתרת" ל"נועה בת 17 לנצח ". ארבעים החלקים של חולצות המכופתרות מייצגים את מגוון הנשים ברחבי העולם, כאשר החלקים מחוברים לבד פסים כהה הדומה לזה המשמש בחליפות גברים. שלוש שורות של כפתורי עור בפרספקטיבה ליניארית מהדהדים את המעקה בציורו של מונק – 'הצעקה'. רוגל השתמשה בכפתורים ביצירה זו מכיוון שבמקרים רבים של אונס מוזכר כי הכפתור העליון הלא מכופתר "כאילו הזמין את האונס". מקרה אונס רבים מתחילים מתלישת הכפתורים. האמנית מדגישה עם זאת כי אונס הוא פשע של אלימות שאינו קשור לאופן של לבוש האשה"
הדיפטיך האינטראקטיבי "דרך גבר בעלמה - מה עשה הרוכסן לכפתור" עוסק בשינוי שהביא הרוכסן ליחסים האינטימיים שבינו לבינה...המעבר מהשימוש בכפתור אל השימוש ברוכסן הוא לא רק שיפור טכנולוגי. הוא שינוי בתפיסה. החלק "דרך ארץ" עשוי מחולצות כפתורים היוצרים לבירינת שמסמל את הדרך הארוכה והמפותלת אל לב הנערה. החלק "דרך עגב" בהשראת הביטוי שטבע המשורר שלונסקי עוסק ברוכסן לא כאמצעי רכיסה אלא כאמצעי הפשטה מהיר. במרכזו שני רוכסנים אדומים היוצרים דימוי שאינו מותיר ספק באשר למהותו. מאיה לבקוביץ מדגישה את תפקיד הכפתור ביצירה אינטראקטיבית זו כניגוד ל"נועה בת 17" שהוצגה איתה:
דרך העבודה רחלי החזירה את הכפתור לתפקידו כמלביש ומפשיט את האדם, בעיקר בהיבטו המוסרי. לכפתורי הבגדים יש תפקיד לא מבוטל בהשלטת אכיפת התרבות ובריסון שלושת היצרים הגדולים מין, תאווה ואלימות הנדרשים לניהול חברה תקינה (פוקו, 1996) בהציבה את השלט "לא להציץ" היא כרכה את הכפתור מחד כיצר למימוש הפנטזיה ומאידך לאיתות על ריסונה, השמרנות עצמה הפכה לגורם משיכה... באופן זה היצירה עצמה אף פעם אינה מסתיימת, המשכה תלוי בצופים ובתגובותיהם.
"אל תשכחי שאת אחת ויחידה" - סיפור "הנסיכה והאפון" נוצר מאלף כפתורים שונים וקשור למנהג "שרוך הקסם" מהתקופה הוויקטוריאנית. נערות אספו 999 כפתורים בתקווה שבכפתור האלף יופיע הנסיך. דיאנה מצאה נסיך צאצא של המלכה ויקטוריה. עבורו היא לא הייתה שווה כפתור (Not worth a button - ביטוי המקביל ל"לא שווה פרוטה"). דיאנה תיארה את עצמה כ"בעלת שכל בגודל של אפון" ולא ראתה את יחודה. "איש אינו יכול לגרום לך להרגיש נחות ללא הסכמתך" כדברי אלינור רוזוולט. היצירה הוצגה בסלון הסתיו של מוזיאון הגראן פאלה בפריס, בסמוך למקום שבו נהרגה דיאנה.
בשנת 2000 רוגל הוזמנה לתערוכה "יש לי חלום" כדי לייצג את חלומה של דר' אליס שלוי מייסדת שדולת הנשים בישראל. החלום עתיק יומין "עולם שכולו שלום שוויון ושלווה" מהווה עבור אליס שילוב של שלושת מעגלי חייה: נשיות, ישראליות והיהדות. רוגל כללה בטריפטיך את ספירות השכינה והקבלה, את המנדלה "סרי ינטרה (אנ')" שמסמלת את האיזון בין העקרונות הנשיים והגבריים בתרבויות המזרח ודוגמאות לבירינת מסוג "צ'קרה ויואה (אנ')" אותו נשים הודיות תולות מזה אלפי שנים לקראת לידה. המעקב אחרי המסלול בזמן הלידה מסייע לרגיעה מהכאב. הפיתולים בלבירינת מקבילים לפיתולי החיים בדרך אל המטרה.
יצירתה "עדה" מנציחה את אשת המופת עדה סרני ואת מפעלה בהעפלה מאיטליה. היצירה כוללת את שמות ספינות המעפילים שעדה הוציאה, ואשר מעפיליהן גורשו למחנות ההסגר בקפריסין. מאיה לבקוביץ מסבירה שימוש שעושה רוגל בפריטים מהאירועים שאודותם מספרות היצירות:
בזכות השילוב המוחשי והממשי של הכפתורים בעבודותיה, ביחד עם האירוע ההיסטורי שהתרחש, נוצרת אצל הצופים תחושה של "סיפור אמיתי". רחלי מספרת כי הכפתורים שהיא בוחרת, קשורים באופן ישיר לאירוע אותו היא רוצה להעביר. הכפתורים יכולים להיות שרידים אורגינלים שנותרו מבגדיו של אדם, שרידים שנמצאו בחפירות, כפתורים שהיא קיבלה, כפתורים הנאמנים לתקופת זמן או אזור שבו התרחש המאורע, כפתורים שבורים - שלמים, כפתורים שלא נראים כמו כפתורים או להפך מובלטים בכפתוריותם. היופי זה שנוצרת אינטראקציה עם הקהל, דו-שיח שאחר כך הסיפור עצמו משתנה ופותר תעלומות לאנשים אחרים
בשנת 2003 רוגל הצטרפה לפרויקט בינלאומי של כתיבת יומנים אמנותיים בגודל קווטרו אמריקאי. בסדרה "מה אם יכולה לעשות כשבנה הבכור מתגייס" התייחסה רוגל לעובדה שאף על פי שהיא תופרת ביצירותיה אלפי כפתורים, היא אינה תופרת כפתור שנפל מבגד, אלא אם כן מדובר בכפתור מדים. רוגל החליפה את כפתורי המדים בכפתורים משמעותיים והצליחה לספר סיפור למרות אתגר הגודל המוגבל שלא הייתה מורגלת בו. בשנת 2004 המשיכה באותו פורמט את סדרת "מדי ב' (Fatigued)". בשנת 2006 זכה הסט בפרס השופטים בתערוכה בברמינגהם.
"מה אם יכולה לעשות כשבנה הבכור מתגייס". 2003
סדרת מדי ב' (Fatigued). 2004
"כיס אויר - הצוללת דקר (Fatigued)". 2004
סדרת מדי ב' - הנצחת הנעדרים (Fatigue). 2004
באמצעות עבודת הכפתורים ומלאכת התפירה "הנשית", רחלי מתערבת במעוז הגבריות. מלאכת היד הביתית יוצאת בעבודותיה אל שדות הקרב, אל הרפתקאות מסוכנות ואל ערעור של מקבלי ההחלטות. היא מחזירה את המבט אל האנשים והכפתורים שלהם, מותירה לאם להתאבל דרך תהליך תיקון הכפתור, המבטא צד נוסף: ההשלמה עם העובדה כי הילדים צריכים לשוב לשדה הקרב