stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
באנף (אלברטה)
ספורט

באנף אירחה את משחקי החורף של אולימפיאדת החירשים בשנת 1991.
תחבורה

החל משנת 2008 פועלת בבאנף מערכת תחבורה ציבורית הנקראת "Roam". במערכת שלושה קווים:
• קו 1 - מוביל להר סאלפר
• קו 2 - מוביל להר טאנל
• קו 3 - מוביל מבאנף לעיירה קאנמור הסמוכה
תחנת הרכבת של באנף משרתת קווי רכבות תיירותיים, אך לא רכבות נוסעים רגילות.
בסמוך לעיר מצוי שדה התעופה באנף, המשמש רק לטיסות חירום. נמל התעופה הפעיל הקרוב ביותר לעיר הוא נמל התעופה הבינלאומי קלגרי שבקלגרי.
בתרבות הפופולרית

עלילת סרט הטלוויזיה הרומנטי-קומי "נשיקה בשלג" (באנגלית: Snowkissed) משנת 2021, בהפקת ערוץ "הולמרק", מתרחשת בבאנף, וצולמה בעיירה וסביבתה.
ראו גם

באנף סנטר
תחנת המחקר הבינלאומית של באנף (BIRS)
המרחצאות של באנף
הערות שוליים

↑  פרופיל מפקד אוכלוסין לבאנף, מפקד 2016, סטטיסטיקס קנדה.
↑  מחנות מעצר בקנדה בתקופת מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה
↑  מכתש באנף במאדים
↑  אתר מערכת התחבורה של באנף
↑  Snowkissed TV Movie. IMDb. Retrieved December 13, 2021
↑  Where Was ‘Snowkissed’ Hallmark Movie Filmed? Is Town Real? Is Hotel Real?. 2paragraphs, January 30, 2021. Retrieved December 13, 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531829705171  BnF: cb159779330 (data)  GND: 4124604-4  LCCN: n81075837  MusicBrainz: 2ba91894-77db-4c5d-a732-e27016b00ddf  NARA: 10045731  NKC: xx0037592  VIAF: 150726763   WorldCat (עם VIAF): 150726763 
מלון באנף ספרינגס בשנת 2008
העיירה באנף מקיפה את בסיס הר טאנל
זריחת השמש על העיירה באנף. מבט מהר נורקווי.
מרכז העיירה באנף בחודש מרץ 2017.
מבט על נהר בואו בחודשי הקיץ.
מוזיאון באנף פארק
תחנת הרכבת של באנף
קזינו רויאל (סרט, 1967)

| --- | --- |

 מבוסס על:  קזינו רויאל 
 בימוי:  קן יוז ג'ון יוסטון ג'וזף מקגראת' רוברט פאריש ואל גסט ריצ'רד טלמאדג'
 הופק בידי:  צ'ארלס פלדמן ג'רי ברסלר
 תסריט:  וולף מנקוביץ ג'ון לאו מייקל סאיירס לפי דמויות מאת: איאן פלמינג
 עריכה:  ביל לני 
 שחקנים ראשיים:  פיטר סלרס אורסולה אנדרס דייוויד ניבן אורסון ולס וודי אלן ג'ואנה פטט דליה לביא
 מוזיקה:  ברט בכרך 
 צילום:  ג'ק הילדיארד
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Famous Artists Productions
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה מטרו גולדווין מאייר (החל מ-1999)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 באפריל 1967 (לונדון)
 משך הקרנה:  131 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ריגול, סרט קומדיה-פרודיה, עיבוד קולנועי
 מקום התרחשות:  לונדון, סקוטלנד, ברלין 
 תקציב:  $12,000,000
 הכנסות:  $41,744,718 (31 בדצמבר 1967)
 הכנסות באתר מוג'ו:   casinoroyale67
 סרטים בסדרה:  סרטי ג'יימס בונד
 casinoespaña.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
קזינו רויאל (באנגלית: Casino Royale) הוא סרט ריגול קומי בריטי-אמריקאי המהווה פרודיה על סדרת סרטי ג'יימס בונד, והוא מבוסס באופן רופף על ספר ג'יימס בונד הראשון של איאן פלמינג, שיצא לאור בשנת 1953 באותו שם. בסרט מככב דייוויד ניבן בתור ג'יימס בונד "המקורי", הנקרא נגד רצונו לאחר פרישתו משירות כדי לחקור את מותם והיעלמותם של סוכנים בינלאומיים.
המפיק, צ'ארלס פלדמן, רכש את זכויות ההסרטה של הספר בשנת 1960, וניסה להפיק את הסרט כהפקה רשמית דרך חברת EON Productions, אולם לא הצליח להגיע להסכמה עם אלברט ברוקולי והארי זלצמן, מפיקי סדרת סרטי ג'יימס בונד. כיוון שחשב שלא יוכל להתחרות בסרטי הסדרה הרשמיים, החליט פלדמן להפיק את הסרט כפרודיה.
הסרט הוקרן לראשונה ב-13 באפריל 1967 בלונדון, חודשיים בלבד לפני עלייתו לאקרנים של הסרט החמישי בסדרת ג'יימס בונד, אתה חי רק פעמיים.
על אף עלויות הפקה גבוהות מהמתוכנן (שהלכו ועלו כשעוד במאים וכותבים הצטרפו), זכה הסרט להצלחה כלכלית, והכניס בקופות מעל 41.7 מיליון דולרים. הסרט קיבל בעיקר ביקורות שליליות, אולם הפסקול שלו זכה לשבחים, ואף זיכה את המלחין ברט בכרך במועמדות לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, ובמועמדות לפרס גראמי לפסקול המקורי הטוב ביותר בקולנוע או בטלוויזיה.
צוות השחקנים

הסרט הורכב מאנסמבל של מספר רב של שחקנים. שמותיהם של 16 שחקנים הופיעו בכותרות הפתיחה, ומספר רב מהם קיבל גם את הכינוי "ג'יימס בונד 007", כחלק ממהלך עלילה שנועד לבלבל את ארגון "סמרש".
פיטר סלרס: אוולין טרמבל / ג'יימס בונד 007, מומחה במשחקי קלפים, המגויס על ידי וספר לינד כדי להביס את לה שיפר.
אורסולה אנדרס: וספר לינד / ג'יימס בונד 007, סוכנת בריטית לשעבר.
דייוויד ניבן: סר ג'יימס בונד, סוכן בריטי אגדי הנאלץ לחזור מפרישה כדי להתמודד עם ארגון "סמרש".
אורסון ולס: לה שיפר, סוכן כלכלי של "סמרש", נואש לזכות בחזרה כספים בהם מעל.
ג'ואנה פטט (אנ'): מאטה בונד / ג'יימס בונד 007, בתו של ג'יימס בונד ממאטה הארי.
דליה לביא: "המעכבת" / ג'יימס בונד 007, סוכנת בריטית
וודי אלן: דוקטור נוח / ג'ימי בונד 007, אחיינו של ג'יימס בונד, ובשם "דוקטור נוח" מנהיג "סמרש".
דברה קר: הסוכנת "מימי" / ליידי פיונה מקטארי, סוכנת "סמרש" המתחזה לאלמנתו של M.
ויליאם הולדן: רנסום, בכיר בשירות החשאי האמריקני
שארל בואייה: לה גראנד, בכיר בשירות החשאי הצרפתי
ג'ון יוסטון‏: M, ראש השירות החשאי הבריטי (כמו כן, היה אחד מהבמאים של הסרט)
קורט קזנאר: סמרנוב, בכיר בשירות החשאי הסובייטי
ג'ורג' ראפט (אנ'): בתפקיד עצמו
ז'אן-פול בלמונדו: לגיונר צרפתי
טרנס קופר: "קופ" / ג'יימס בונד 007, סוכן בריטי.
ברברה בושה (אנ'): מיס מאניפני / ג'יימס בונד 007, מזכירתו של M, בתה של גברת מאניפני המקורית.
מספר רב של שחקנים וניצבים בסרט שיחקו בתפקידים שונים בסדרת הסרטים הרשמיים של ג'יימס בונד. הבולטת ביותר היא אורסולה אנדרס, אשר שיחקה את נערת בונד הראשונה בסרט "ד"ר נו" (1962).
ז'אן-פול בלמונדו וג'ורג' ראפט קיבלו קרדיט בכותרות הפתיחה של הסרט אף על פי שהופיעו רק בהופעת קמע בקרב הכאוטי בסוף הסרט: ראפט נראה מטיל מטבע (סימן היכר ידוע שלו בסרטים, החל מהסרט "פני צלקת" המקורי משנת 1932) לפני שהוא יורה בעצמו באמצעות אקדח היורה הפוך. ואילו בלמונדו מופיע בתור קצין בלגיון הזרים הצרפתי הנעזר במילון צרפתי-אנגלי תוך כדי קרב אגרופים על מנת לתרגם "!merde" ל"אאוץ'!".
צוות השחקנים > הופעות ללא קרדיט

מספר שחקנים ידועים כגון פיטר או'טול, ומפורסמים אחרים כגון סטירלינג מוס, השתתפו בסרט ללא קרדיט רק למען האפשרות לעבוד יחד עם שאר חברי הקאסט. ג'רלדין צ'פלין (בתו של צ'ארלי צ'פלין) הופיעה בקטע קצר של "שוטרי קיסטון" (אנ') (סדרת סרטוני סלפסטיק קומיים מתקופת הסרט האילם מתחילת המאה ה-20, שם הייתה ההופעה הקולנועית הראשונה של צ'ארלי צ'פלין). הסרט היה גם ההתנסות הקולנועית הראשונה של אנג'ליקה יוסטון, שכן אביה (ג'ון יוסטון - מבמאי ושחקני הסרט) הביא אותה לסט על מנת שתשמש תחליף לתקריבים על ידיה של דברה קר.
כמו כן, הסרט היה ההופעה הקולנועית הראשונה של דייוויד פראוז (שיהיה בהמשך השחקן בתוך החליפה של דארת' ויידר בסדרת סרטי מלחמת הכוכבים). בכנס מדע בדיוני בשנת 1978, פראוז סיפר שבמקור היה אמור לשחק דמות של פו הדב ענקי התוקף את טרמבל במהלך סצנת העינויים על ידי הזיות. רעיון זה, כמו רבים אחרים, נזנח, ולבסוף פראוז שיחק בתפקיד המפלצת של פרנקנשטיין בסצנה האחרונה של הסרט (תפקיד אותו ישחק בעתיד במספר סרטים אחרים).
הפקה > פיתוח

במרץ 1955, איאן פלמינג מכר את זכויות ההסרטה של ספרו "קזינו רויאל", הספר הראשון בסדרת ג'יימס בונד, למפיק גרגורי ראטוף תמורת 6,000 דולרים. ראטוף לא הצליח למצוא מימון לפרויקט, ולאחר מותו בסוף 1960 צ'ארלס פלדמן רכש את זכויות ההפקה. אלברט ברוקולי ניסה לרכוש ממנו את הזכויות, אולם פלדמן סירב. פלדמן, יחד עם ידידו הבמאי הווארד הוקס, רצו ללהק את השחקן קרי גרנט בתור ג'יימס בונד, אולם ויתרו כאשר בשנת 1962 יצא הסרט הראשון של ג'יימס בונד, "ד"ר נו", בהפקתו של ברוקולי.
בשנת 1964, לאחר שהשקיע כבר כ-550,000 דולרים מכספו בניסיונות ההפקה של "קזינו רויאל", פנה פלדמן לחברת Eon Productions של ברוקולי בניסיון להפקה משותפת. מגעים אלו נכשלו כיוון שלא הצליחו להגיע להסכמה על אופן חלוקת הרווחים ועל מועד תחילת ההפקה. פלדמן אף ניסה ללהק את שון קונרי לסרט, אולם ויתר על הצעתו לאחר שקונרי דרש בתמורה מיליון דולרים. לבסוף, פלדמן הציע את הפרויקט לאולפן סרטי קולומביה, עם תסריט מאת בן הכט. כיוון שבינתיים סרטי בונד של חברת Eon Productions הפכו ללהיטים ועוררו עניין בסוגת סרטי הריגול, פלדמן החליט להפוך את סרטו לפרודיה על סדרת סרטי ג'יימס בונד במקום עיבוד ישיר של הספר.
הפקה > התסריט

הכט (סופר ותסריטאי ידוע, זוכה שני פרסי אוסקר) כתב מספר טיוטות של התסריט עבור פלדמן, כולן עיבודים הקרובים לספר המקורי וללא האלמנט הפרודי שיהיה לתוצר הסופי. טיוטה משנת 1957 שהתגלתה בין מסמכיו של הכט (ואשר לא ברור מי כתב אותה) היא תסריט כמעט שלם המהווה עיבוד ישיר של הספר, אולם ללא הדמות של ג'יימס בונד, שהוחלפה בדמות של גנגסטר אמריקני. גרסאות מאוחרות יותר של התסריט הוסיפו אלמנטים של מין וחטאים בתור התמה המרכזית, על ידי הפיכת לה שיפר למנהל של בתי בושת הסוחט את לקוחותיו.
כמעט שום דבר מהתסריט המקורי של הכט לא צולם לבסוף. הכט נפטר מהתקף לב באפריל 1964, יומיים לפני שהיה אמור להציג לפלדמן את התסריט. ב-1966, טיים מגזין דיווח שבילי ויילדר שיכתב לגמרי את התסריט, וכשהסרט הגיע כבר לשלב הצילום כל שנשאר מהמקור הוא הרעיון שהשם "ג'יימס בונד" יינתן למספר סוכנים שונים. בתסריטו של הכט, חלק זה מהעלילה קורה בעקבות מותו של ג'יימס בונד המקורי (שמתרחש לפני תחילת הסרט) על מנת להנציח את זכרו וגם לבלבל את האויב.
פיטר סלרס שכר את שירותי טרי סאות'רן (אנ') כדי לכתוב במיוחד את הדיאלוג של דמותו, על מנת לבלוט יותר מאורסון ולס ומוודי אלן.
הפקה > הצילומים

רוב הצילומים התקיימו במספר אולפנים בלונדון, כאשר צילומי חוץ נעשו ברחובות לונדון, במחוזות קנט וברקשייר, וכן בסקוטלנד ובאירלנד.
ההפקה נתקלה בקשיים רבים. בפועל היו שישה במאים שונים שכל אחד ביים חלקים שונים מהסרט. בנוסף לכותבים שקיבלו קרדיט רשמי, חלקים מהתסריט נכתבו על ידי וודי אלן, פיטר סלרס, ואל גסט, בן הכט, ג'וזף הלר, טרי סאות'רן, ובילי ויילדר. ואל גסט היה אחראי לחבר את חלקי התסריט יחדיו. על כך הוצע לו לקבל קרדיט בתור "אחראי ארגון" (Co-ordination Director), אך הוא סירב כיוון שסבר שיזיק לו להיות משויך לתסריט הכאוטי.
חלק מהדרמה שמאחורי הקלעים הייתה קשורה לסצנות בהן השתתף פיטר סלרס. ביוגרפיות של סלרס טוענות שהוא לקח את דמותו של בונד ברצינות ולא אהב את ההחלטה להפוך את הסרט לקומדיה. על פי הסרט "The Life and Death of Peter Sellers" (אנ'), סלרס הרבה לשכתב ולאלתר את הסצנות בהן השתתף כך שיוכל לשחק את הדמות ברצינות.
עקב בעיות בחיי הנישואין, סלרס הרבה לאחר לצילומים, או לא להגיע כלל. הבמאי ואל גסט כתב שאורסון ולס לא העריך את סלרס וסירב לעבוד עם "החובבן הזה". במהלך הצילומים, ביקרה באולפן הנסיכה מרגרט, שהייתה ידידה ותיקה של סלרס, ומיהרה לפגוש את ולס (תוך אי-התייחסות לסלרס). ולס העיר בסרקסטיות לסלרס על איחוריו הרבים הגורמים לחריגות בתקציב וסלרס התרגז עד כדי כך שסירב להופיע באותן סצנות עם ולס. לבסוף, סלרס התפרץ על ידידו הוותיק ג'וזף מקגראת' (אחד מבמאי הסרט), הכה אותו ונעלם למספר שבועות, מה שגרם לעצירת ההפקה. פלדמן זעם ורצה לפטר את סלרס, ולבסוף נאלץ לבצע שכתובים משמעותיים של התסריט על מנת להתמודד עם העדרו של השחקן. עם כל הכאוס, בריאותו של פלדמן הלכה והתדרדרה והוא אף עבר התקף לב במהלך הצילומים והאשים בכך את סלרס.
הסרט היה אמור במקור לצאת לאקרנים בזמן לחג המולד 1966, אולם בשל בעיות ההפקה, ההפצה נדחתה לאפריל 1967.
מוזיקה

עבור פסקול הסרט, פלדמן שכר את המלחין ברט בכרך, שיצר עבורו בעבר את הפסקול לסרטו "מה חדש, חתלתולה?" (אנ') (ושגם בו שיחקו פיטר סלרס, וודי אלן ואורסולה אנדרס). התמלילן האל דייוויד (ששיתף פעולה עם בכרך פעמים רבות) סייע לכתיבת כמה מהשירים. מנגינת הנושא של הסרט הגיעה למקום ה-27 במצעד בילבורד הוט 100.
פסקול הסרט כלל את השיר "מראה האהבה" ("The Look of Love") (אנ') בביצוע דאסטי ספרינגפילד, המושמע בסצנה בה וספר לינד מגייסת את אוולין טרמבל. שיר זה היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, והוכלל גם כחלק מהפסקול של הסרט הראשון בסדרת אוסטין פאוורס (עוד פרודיה על סרטי מרגלים בסגנון ג'יימס בונד). עבור ההפצה באירופה של הסרט, הזמרת מיריי מאתיה שרה גרסאות של השיר בצרפתית ("Les Yeux D'Amour") ובגרמנית ("Ein Blick von Dir").
בכרך הכניס מספר אזכורים פנימיים לתוך הפסקול: בשני קטעים בסרט אפשר לשמוע גרסאות של שירו מהסרט "מה חדש, חתלתולה?" שהיה מועמד לפרס אוסקר: פעם אחת בוקע מפתח של בור ביוב, ופעם בגרסת מנגינת הלוויה בחלק האחרון של הסרט. בנוסף, בכרך שילב בסרט קטע קצר מהשיר "נולד חופשי" (אנ') של המלחין ג'ון בארי (שזכה בפרס האוסקר לשיר הטוב ביותר במקום שירו של בכרך "אלפי" לסרט באותו השם).
התקליט המקורי של הפסקול נחשב על ידי מבקרי מוזיקה לאחד מתקליטי האריך-נגן הטובים בכל הזמנים. בשל איכות ההקלטה, התקליט (ובעיקר הביצוע הקולי של דאסטי ספרינגפילד) שימש במשך שנים רבות כמבחן סטנדרטי לבדיקת איכות מערכות סטריאו. ההקלטות המקוריות ניזוקו עם הזמן, כך שהפצות מאוחרות של הפסקול נחשבות לנחותות יותר.
תקציב והכנסות

תקציב הסרט המקורי היה 6 מיליון דולרים, שהיו סכום גבוה למדי בשנת 1966. אולם, עקב סיבוכי הפרויקט, הצילומים התארכו חודשים מעבר למתוכנן, ובסופו של דבר הוכפל תקציב הסרט ל-12 מיליון דולרים. בכך היה לאחד הסרטים היקרים ביותר שנוצרו עד אותו זמן. לשם השוואה, הסרט הקודם שיצא בסדרת ג'יימס בונד (הרשמית), "כדור הרעם" (1965), עלה 11 מיליון דולרים. ואילו הסרט "אתה חי רק פעמיים" שיצא באותה שנה כמו "קזינו רויאל" (1967) עלה רק 9.5 מיליון. עלויות ההפקה הגבוהות הובילו להתייחסות לסרט כאל "מיני קלאופטרה" (סרט שנודע לשמצה על כך שעלויות ההפקה שלו הלכו ותפחו עד שהיה לאחד היקרים ביותר אי פעם).
הסרט הכניס 22.7 מיליון דולרים בארצות הברית וקנדה, וסך הכל 41.7 מיליון דולרים בעולם.
ביקורות

הביקורות התייחסו רבות לאופי הכאוטי של ההפקה. מבקר הסרטים רוג'ר איברט כתב שהסרט הוא "הדוגמה המושלמת למה שיכול לקרות כאשר כל מי שעובדים על סרט מאבדים שליטה בו זמנית".
הטיים מגזין תיאר את הסרט כ"מופע וודוויל וולגרי ולא מגובש".
המגזין וראייטי קרא לסרט "אוסף של סיטואציות... נטולות משמעת או גיבוש".
בוזלי קראות'ר מהניו יורק טיימס שיבח את ההתחלה המהירה של הסרט ואת הסצנות המובילות אל משחק הקלפים, אולם ציין שלאחר מכן התסריט נעשה מעייף, חזרתי, ומלא קלישאות.
בשנת 1986, מבקר הקולנוע דני פירי כתב: "קשה להאמין שב-1967 ממש חיכינו בציפייה לפרודיית ג'יימס בונד הזו. זו הייתה אכזבה אז; ואף שהסרט מסקרן היום, עדיין קשה באותה המידה לצלוח אותו", והוסיף: "למעשה, אני ממליץ לראות את הסרט כשישודר בטלוויזיה במשך שעתיים (כולל פרסומות). כך לא תצפו ממנו להגיון כלשהו".
כמה מבקרים עכשוויים יותר כן התרשמו לחיוב מהסרט. אנדריאה לוואסר קראה לסרט "פרודיית סרטי המרגלים המקורית האולטימטיבית" ו"סאטירה ברמה הגבוהה ביותר", ושעל אף העלילה הלא ברורה הסרט הוא "יצירת מופת פסיכדלית ואבסורדית". היסטוריון הקולנוע רוברט וון דסנובסקי כתב שהסרט הוא "סאטירה סוציו-פוליטית סרקסטית ומעוררת מחשבה".
נכון לאפריל 2018, הסרט קיבל דירוג מבקרים של 28% באתר Rotten Tomatoes, עם ציון ממוצע של 4.6 מתוך 10, זאת מתוך 36 ביקורות.
פרסים ומועמדויות

השיר "מראה האהבה" היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-40.
הפסקול של ברט בכרך היה מועמד לשלושה פרסי גראמי, כולל לפסקול המקורי הטוב ביותר בקולנוע או בטלוויזיה.
מעצבת התלבושות ג'ולי האריס הייתה מועמדת לפרס באפט"א לעיצוב תלבושות הטוב ביותר בסרט בריטי בצבע.
זכויות הפצה

בשנת 1999, כחלק מהסדר בעקבות תביעה משפטית לגבי הבעלות על סרטי ג'יימס בונד (שכללה מאבק גם על הזכויות על סרט ג'יימס בונד לא רשמי נוסף: "לעולם אל תאמר לעולם לא"), הזכויות על הסרט הועברו לאולפן מטרו גולדווין מאייר.
ג'יימס ג'ורג' פרייזר

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1854 גלאזגו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  7 במאי 1941 (בגיל 87) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  James George Frazer 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  אוניברסיטת גלאזגו  אוניברסיטת קיימברידג'  טריניטי קולג'  Lomond School 
 מעסיק:  אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת ליברפול 
 בן או בת זוג:  Lilly Frazer 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שטרסבורג (26 בנובמבר 1921)  עמית כבוד של החברה המלכותית טה אפראנגי  דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת פריז (1921)  מדלייה לזכר האקסלי (1916)  עמית כבוד של החברה המלכותית של אדינבורו  עמית האקדמיה הבריטית  מסדר ההצטיינות 
 
ג'יימס ג'ורג' פרייזר (באנגלית: James George Frazer‏; 1 בינואר 1854 – 7 במאי 1941) היה אנתרופולוג סקוטי ופולקלוריסט, שתרם רבות לחקר המיתוס, המאגיה הדת ההשוואתית, ותרבויות העולם. העבודה המפורסמת שלו נקראת ענף הזהב ("The Golden Bough"), ובה סקר את המיתולוגיות ואת הדתות בגישה השוואתית. טענתו המרכזית היא שהתפתחות האמונה האנושית התקדמה בשלושה שלבים: מאגיה-דת-מדע.
ביוגרפיה

פרייזר נולד ב-1 בינואר 1854 בגלאזגו, סקוטלנד, לדניאל פ. פרייזר, כימאי ולקתרין בראון. פרייזר למד בבית הספר ב-Springfield Academy וב-Larchfield Academy באלנסבורג. הוא למד באוניברסיטת גלאזגו ובטריניטי קולג' (קיימברידג'), שם סיים את לימודיו בהצטיינות בחוג ללימודים קלאסיים (עבודת הדוקטורט שלו התפרסמה כמה שנים מאוחר יותר כ-The Growth of Plato's Ideal Theory) והוא נשאר עמית מחקר בחוג ללימודים קלאסיים כל חייו. מטריניטי, הוא המשיך ללימודי משפטים ב-Middle Temple, אך מעולם לא התמחה.
הוא נבחר ארבע פעמים ל-Title Alpha Fellowship, הוא היה משויך לקולג' במשך מרבית חייו, פרט לשנת 1907–1908, ששהה באוניברסיטת ליברפול. הוא קיבל תואר 'סר' ב-1914, והרצאות ציבוריות באנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטאות קיימברידג', אוקספורד, גלאזגו וליברפול נוסדו לכבודו ב-1921.
פרייזר נתפס כאתאיסט בשל ביקורתו על הנצרות ובמיוחד על הכנסייה הקתולית בספרו ענף הזהב. עם זאת, העבודות המאוחרות שלו והחומרים שלו שלא פורסמו מעידים על יחסים אמביוולנטיים עם נאו-אפלטוניזם והרמטיציזם.
עבודותיו

מחקרו של פרייזר על מיתוס ועל דת הפך לתחום ההתמחות העיקרי שלו. המקורות הראשוניים שעליהם התבסס היו נתונים היסטוריים עתיקים ושאלונים שנשלחו למיסיונרים ופקידים אימפריאליים בכל רחבי העולם. ההתעניינות של פרייזר באנתרופולוגיה חברתית התעוררה בעקבות קריאת ספרו של האנתרופולוג אדוארד טיילור (Primitive Culture" (1871" ובעידודו של חברו, חוקר המקרא ויליאם רוברטסון סמית', שהשווה אלמנטים של המקרא עם פולקלור עברי קדום.
פרייזר היה החוקר הראשון שתיאר בפירוט את היחסים בין מיתוס וריטואל. בספרו ענף הזהב, חקר פולחנים, טקסים ומיתוסים עתיקים, ואת מקבילותיהם בנצרות הקדומה, ורעיונות אלה נלמדו במשך עשרות שנים בידי חוקרי מיתוס באוניברסיטאות.
המהדורה הראשונה של הספר, בשני כרכים, יצאה לאור בשנת 1890; והשנייה (בשלושה כרכים) בשנת 1900. המהדורה השלישית הסתיימה בשנת 1915 ונמשכה על פני שנים עשר כרכים, כאשר בשנת 1936 נוסף הכרך השלושה עשר. השפעת העבודה שלו התרחבה הרבה מעבר לגבולות המקובלים של האקדמיה, והעניקה השראה לעבודותיהם של פסיכולוגים ופסיכיאטרים. זיגמונד פרויד ציטט בתכיפות את המושגים "טוטם" ו"אקסוגמיה" בספרו "טוטם וטאבו": דמיון בין חייהם הנפשיים של פראים ונוירוטיקה.
עבודתו החלוצית ספגה ביקורת מצד חוקרים משלהי המאה ה-20. לדוגמה, בסוף שנות השמונים אדמונד ליץ' כתב סדרה של מאמרי ביקורת. הוא ביקר את ענף הזהב על כך שמובאות בו השוואות שנערכו בתרבויות שונות ומגוונות. אך לעיתים קרובות ביסס ליץ' את דבריו על המהדורה המקוצרת, המשמיטה את הפרטים הארכאולוגיים התומכים.
לאחרונה, זכתה עבודתו לביקורת מצד גורמים אימפריאליסטים, אנטי-קתולים, קלאסיים וגזעניים, כולל הנחותיו של פרייזר כי איכרים אירופיים, אוסטרלים אבוריג'ינים ואפריקאים ייצגו מאובנים, שלבים קודמים של התפתחות תרבותית.
יצירה חשובה נוספת של פרייזר היא פירושו בן ששת הכרכים לתיאורו של המטייל היווני פאוסניאס ביוון באמצע המאה השנייה לספירה. מאז תקופתו, חפירות ארכאולוגיות הוסיפו רבות לידיעתה של יוון העתיקה, אך חוקרים עדיין מוצאים ערך רב בדיוניו ההיסטוריים והטופוגרפיים המפורטים באתרים שונים, ובדיווחים של עד ראייה ביוון בסוף המאה ה-19.
עבודותיו > תאוריות של דת ואבולוציה תרבותית

פרייזר סבר כי המאגיה מכוונת אל הטבע והאנימיזם על ידי טקסים מסובכים האמורים להעביר כוחות אלו לטובת האדם. הדת, מאידך, מכוונת אל נשמות ואלים שיש לקנות את חסדם ולבם על ידי קורבנות ותפילות.
אחד הרעיונות המשפיעים ביותר במהדורה השלישית של ענף הזהב הוא התאוריה על אבולוציה תרבותית והמקום שפרייזר מקצה לדת ולכישוף בתאוריה זו. התאוריה של פרייזר לגבי האבולוציה התרבותית ביקשה לתאר באופן רחב שלושה (או אולי ארבעה) תחומים שעברו עם הזמן בתרבויות. פרייזר האמין שעם הזמן התרבות עברה שלושה שלבים: ממאגיה, לדת, למדע. סיווגו של פרייזר נבדל בעיקר מתיאורים אנתרופולוגיים קודמים של התפתחות תרבותית, כולל זו של אוגוסט קונט, מכיוון שלטענתו המאגיה נפרדה תחילה מהדת והקדימה תמיד את הדת. הוא גם הגדיר את המאגיה בנפרד מהאמונה באמונה הטפלה, והציג השקפה אמביוולנטית בסופו של דבר על מקומה בתרבות.
פרייזר האמין שקיים דמיון בין מאגיה ומדע מכיוון ששניהם שמים דגש על התנסויות; אכן, הדגש שלו על קשר זה הוא כה רחב, עד שכמעט כל השערה מדעית מופרכת מהווה, באופן טכני, כישוף. בניגוד לכישוף וגם למדע, פרייזר הגדיר את הדת מבחינת אמונה בכוחות על טבעיים וניסיונות לפייס אותם. כפי שמתאר היסטוריון הדת ג'ייסון ג'וזף-סטורם את השקפותיו של פרייזר, פרייזר ראה בדת "סטייה רגעית במסלול הגדול של המחשבה האנושית". ביטויים חברתיים-מדעיים ראשונים של נרטיב מתנתק. במקביל, פרייזר היה מודע לכך שמאגיה וגם דת יכולים להימשך או לחזור. הוא ציין כי הכישוף חזר לעיתים והפך למדע, למשל כאשר האלכימיה עברה תחייה באירופה המודרנית הקדומה והפכה לכימיה. מצד שני, פרייזר גילה חרדה עמוקה מהפוטנציאל של אמונה רחבה במאגיה להעצמת ההמונים.
הערות שוליים

↑  Biographical Index of Former Fellows of the Royal Society of.Edinburgh 1783–2002. The Royal Society of Edinburgh. July 2006
↑  Jaques Waardenburg. 1999. Classical Approaches to the Study of Religion. Aims, Methods and Theories of Research, Volume I: Introduction and Anthology, p244. New York : Walter de Gruyter.
↑  Frazer, James George, A Cambridge Alumni Database. University of Cambridge.
↑  Address to Sir James George Frazer on the occasion of the foundation, in his honour, of the Frazer Lectureship in Social Anthropology in the Universities of Oxford, Cambridge, Glasgow and Liverpool (1920)
↑  Josephson-Storm (2017), Chapter 5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261486605171  PLWABN: 9810690456105606  BIBSYS: 90083264  BNE: XX1163912  BnF: cb11903491t (data)  CANTIC: a10474936  CiNii: DA00387498  GND: 118702998  ICCU: CFIV037921  ISNI: 0000 0000 8110 7600  LCCN: n79018009  LNB: 000045074  NDL: 00440071  NKC: jn19981001241  NLA: 35101202  NLG: 151237  NLK: KAC199609247  NSK: 000205358  NTA: 068411723  RERO: 02-A003261347  SELIBR: 187358  SNAC: w6s18kt4  SUDOC: 026873842  Trove: 826752  VcBA: 495/87279  VIAF: 31996454   WorldCat (עם VIAF): 31996454
מיתולוגיה של המאיה

אל התירס של המאיה
פסל של קיניץ' אג'או - אל השמש של המאיה
איצ'ל אלת הירח של המאיה
התאומים הגיבורים גוברים על שד הציפור
אל הברק ורגל הנחש שלו כרוכה מסביב לאשה
פסל טרקוטה של צ'אק אל הגשם
המיתולוגיה של המאיה היא חלק מהמיתולוגיה המסו-אמריקנית וכוללת את כל סיפורי המאיה בהם מגולמים כוחות הטבע, האלים, והגיבורים המשחקים בתפקיד הראשי. חלקים אחרים של המסורת שבעל פה, כדוגמת סיפורי מוסר ומעשיות בעלי חיים, אינם שייכים למיתולוגיה, אלא לאגדות ולסיפורי עמים.
קוסמולוגיה > מבנה העולם

כמו ברוב החברות הקדומות, על פי הקוסמולוגיה שלהם, גם המאיה האמינו כי היקום מורכב משלושה חלקים עיקריים; השמים זרועי הכוכבים, הארץ ואדמתה הסלעית הניזונה מדמם של מלכים ומעניקה פרחים ופירות והעולם התחתון של המוות והריקבון הנקרא שיבלבה (xibalba). 
המאיה ראו בכדור הארץ משטח מרובע, שלכל אחת מארבע פינותיו יש צבע משלו, המושפע מציר תנועתה היומית של השמש ממזרח למערב, שהוא הציר המרכזי. כך המזרח הוא אדום, כיוון שהוא מקום מוצאה של השמש. הצפון הוא לבן, כיוון שאין לו יחסים עם ציר השמש כלל. הדרום הוא צהוב, כיוון שהשמש עוברת דרכו במסלולה. והמערב הוא שחור, כיוון שהוא נמצא במקום בו השמש שוקעת.
בגרסה אחרת, במרכז העולם גדל עץ גפן כחול-ירוק הנקרא "עץ העולם" או "עץ החיים", הפורש ענפיו לארבע כנפות עולם ומחבר במעין ציר את כל הרמות של הארץ, השמים והשאול. כל אחד מקצוות העץ נאחזות על ידי אל אחר, אחד מבניו של האל העליון, וכל אחד מהם אחראי על אחד מארבעת היסודות: אוויר, אדמה, מים, אש.
נושאים מיתיים חשובים

בנרטיב של המאיה, מקורם של תופעות טבע ותרבות רבות, מיוצגות במטרה מוסרית להגדיר את יחסי האדם וסביבתו. בדרך זו, ניתן למצוא הסברים על מקורן של גרמי השמיים (השמש והירח, ונוס, הפלאידות, שביל החלב); את הנוף ההררי, העננים, הגשם, הברקים והרעמים, חיות בר וחיות בית, צבעי התירס, מחלות וצמחי המרפא שלהן, מכשירים חקלאיים, אמבט אדים ועוד.
בנושאים הבאים ניתן להבחין בתימה מקיפה יותר:
נושאים מיתיים חשובים > הבריאה וסוף העולם

הפופול ווך מתאר את בריאת העולם על ידי רוח הים והשמים, וגם בספר ההמשך שלו (Chilam Balam of Chumayel) ישנה התייחסות לקריסת השמים ולמבול, שלאחריהם מגיעה עליית השמים והתרוממותם של חמשת עצי העולם.
נושאים מיתיים חשובים > בריאת האדם

הפופול ווך מציין 4 ניסיונות יצירה שהובילו ליצירת האדם, לאחר שבאסיפת האלים הם הגיעו למסקנה שעליהם לברוא את העולם. הם בראו אותו 5 פעמים וכל פעם לא היו מרוצים מהבריאה, לכן הם השמידו אותו כדי ליצור עולם חדש טוב יותר.
במחזור הראשון - האלים בראו את בעלי החיים אבל ראו שהם אינם יצורי בינה ולכן השמידו אותם.
במחזור השני - האלים בראו אנשים מבוץ, אבל אנשי הבוץ היו חסרי תודעה ולכן האלים השמידו גם אותם.
במחזור השלישי - האלים בראו את אנשי העץ, אך לאנשי העץ היה קשה לנוע ולכן האלים השמידו גם אותם.
במחזור הרביעי - האלים בראו אנשים מענבר, אולם אלה שכחו אותם והפסיקו לעבוד אותם אז האלים השמידו גם אותם.
במחזור החמישי - האלים ערבבו דם ותירס ויצרו את בני האדם (או אנשי התירס). על פי נבואת המאיה סופו של המחזור החמישי היה אמור להיות ב-21 בדצמבר 2012 נבואה שהוותה חלק מתופעת 2012 באמונות האסכטולוגיות.
נושאים מיתיים חשובים > פעולות הגיבורים המסדרים את העולם

המיתוס הידוע ביותר הוא על תבוסתו של שד-ציפור בידי חונאפו (Hunahpu) ושבלנקה (Xbalanque) שהיו אחים תאומים. חשוב לא פחות הוא סיפור מקביל של גיבור תירס המביס את אלי הרעם והברק ומקים איתם ברית. למרות שהמיתוס הזה קיים רק באזורי חופי מפרץ מקסיקו, נתונים שונים מראים כי ייתכן והוא היה פעם גם חלק ממסורת שבעל פה של המאיה.
נושאים מיתיים חשובים > נישואין עם כדור הארץ

סוג מיתי זה מגדיר את היחס בין האנושות לחיות הציד ולגידולים החקלאיים. הגיבור קסאבאלאנק במסורת הקאצ'י (Q'eqchi'), מחזר אחר בתו של אל כדור הארץ. אשתו של הגיבור הופכת בסוף המהלך לחיית צייד, לדבורים, נחשים, חרקים או לתירס. אם הגיבור מצליח לזכות בידה הוא הופך לשמש ואשתו לירח.