stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיגל שאלתיאל-הלוי
ביוגרפיה

שאלתיאל-הלוי נולדה וגדלה בנהריה, בת שביעית מתוך שמונה ילדים של עליזה ושל מרדכי אסולין שעלו ממרוקו. למדה שנתיים בתיכון דתי ולאחר מכן במגמת מזרחנות בתיכון ממלכתי דתי בעיר.
עבדה ברשת שילב במשך שש שנים. ב-1992 החלה לעבוד כרכזת משאבי אנוש בחברת זוגלובק, התקדמה בחברה למנהלת כוח האדם במפעל ובמשחטה, מנהלת משאבי אנוש של הקבוצה ומשנה למנכ"ל.
ב-2009 מונתה לראש אגף בכיר לפיתוח הגליל במשרד לפיתוח הנגב והגליל. בפברואר 2014 מונתה למנכ"לית המשרד. בדצמבר 2016 מונתה לראש המועצה התעשייתית מגדל תפן. היא התפטרה מתפקידה ב-2023 על מנת להתמודד על ראשות מועצה אזורית מעלה יוסף בבחירות המקומיות.
היא מתגוררת במנות, נשואה לשפי ואם לשלושה. בעלת תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
נאווית כחולה

| נאווית כחולה> מיון מדעי |
| --- | --- |
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: גמבוזאים
תת־סדרה:: Cyprinodontoidei
משפחה:: נאוויתיים
סוג:: נאווית
מין:: נאווית כחולה
שם מדעי
 Aphanius mento

נאווית כחולה (שם מדעי: Aphanius mento), דג קטן ממשפחת הנאוויתיים. גודלו עד 5 ס"מ. בישראל נהוג לקטלג את הדג לשני תת-מינים - פסוסה ומנוקדת.
מאפיינים

מוצאו מאזור המזרח התיכון, איראן, טורקיה וישראל. בעבר היה נפוץ מאוד בנחלים שזרימתם איטית ובמקווי מים בכל רחבי הארץ, אך עם יבוש וזיהום מקורות המים התמעט מאוד.
דג "שרדן" שיכול לחיות בטמפרטורות גבוהות אך בעיקר בטמפרטורות נמוכות - עד 10 מעלות צלזיוס. הזכר כחול כהה ומנוקד בנקודות כחולות נוצצות בפרט בנוכחות זכרים אחרים או נקבות. הנקבה אפורה בהירה ועל גופה דוגמאות משתנות של נקודות כהות. מתרבה במהירות בחודשי האביב והקיץ בשיטת הטלה מפוזרת.
ניזון בעיקר ממזון חי כמו דגיגים, תולעים וחרקי מים.
דג תקיף ואלים יחסית. הזכרים כובשים שטחי נחלה ומגינים עליה בחירוף נפש ולא מהססים לתקוף דגים גדולים מהם שחודרים לשטחם, לרבות בנות זוג שדקות ספורות קודם לכן הטילו יחד ביצים.
הדג בטבע:
כיום נאווית כחולה הוא דג מוגן ואסור בציד ובמסחר, בעבר היה נפוץ מאוד במקווי מים שונים ברחבי ישראל וכן נסחר בחנויות לדגי נוי.
כיום נכחד מרובם, (לדוגמה הירקון) או כנראה נכחד (הכנרת).
בעבר ניתן היה לראות יציבות של הדג בעין תאו על יד קריית שמונה, אם כי נוכחתו במקום כרגע מוטלת בספק, בנחל תנינים, במעיינות ונחלים בגליל ובחוף בהם נותרה צמחייה טבולה.
בין הסיבות לירידה באוכלסייתו ניתן למנות את חדירת דג הגמבוזיה למקומות חיותו שטרפו כמעט את כולם, ואת המיעוט הגובר והולך בצמחי מים טבולים שהם שטחי המחיה והריבוי שלו.
ב-2015 החלה רט"ג הניסיון השבתו למקורות הירקון.
לעיתים נדירות נצפית בדג תופעה של שינוי זוויג כמו במיני נאווית אחרים. בניסוי שנעשה הושמו ארבע נקבות במכל מבודד ולאחר כחודש אחת הפכה לזכר.
גולם גראד

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  אגם פרספה 
 קואורדינטות:  40°52′07″N 20°59′22″E﻿ / ﻿40.868611111111°N 20.989444444444°E﻿ / 40.868611111111; 20.989444444444
 שטח:  0.2 קילומטר רבוע
 אורך:  0.60 קילומטר
 רוחב:  0.35 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית
 אוכלוסייה:  0
 אזור זמן:  UTC +1
  (למפת מקדוניה הצפונית מוגדלת) סקופיה ביטולה קומאנובו פרילפ טטובו ולס שטיפ אוחריד גוסטיבר סטרומיצה יוון א ל ב נ י ה  קוסובו סרביה בולגריהגולם גראד(למפת מקדוניה הצפונית רגילה) סקופיה ביטולה קומאנובו פרילפ טטובו ולס שטיפ אוחריד גוסטיבר סטרומיצה יוון א ל ב נ י ה  קוסובו סרביה בולגריהגולם גראד
 
מפת האי
מבט על האי
גולם גראד או אי הנחש הוא אי שנמצא באגם פרספה. לאי יש משמעות תרבותית והיסטורית רבה, אחד ממספר איים במקדוניה הצפונית.
חי וצומח

גולם גראד הוכרזה כשמורת טבע קפדנית בשל מאפייניה הגיאומורפולוגיים הספציפיים, החי והצומח האופייני והעבר ההיסטורי שלה. אורכו של האי הוא 750 מטר ורוחבו 450 מטר, כאשר הנקודה הגבוהה ביותר באי הוא 900 מטר מעל פני הים. מכל צדדיו, האי מוקף בסלעים וספירלות בגובה של 20–30 מטר. מעליהם, נמצאות 2 גבעות (אחת בצפון האי והשנייה בדרומו). בין הגבעות יש אוכף שמסתיים בחופי הים עם מפרצים קטנים. מפרצים אלו הם המקומות היחידים שאפשר לגשת אליהם אל תוך האי.
ברקע גאולוגי ובסמיכותו לים התיכון, יש לאי מיקרו אקלים מיוחד שהוא הגורם לצמחייה העשירה ולעיתים רחוקות, גם נפוצה.
באי, לדברי האקדמאי האנס אם (מק'), ישנם 2 יערות בולטים, הביארו טניופוליה-ג'יניפרטום אקסלסה והפרונו וובבי-סלטאטם גלברה.
סטטוס

על פי ההכרזה על חוק הכרזת החלק מהר גאליצ'יצה כפארק לאומי, סעיף 4 לחוק הזה מדגיש כי האי גולם גראד באגם פרספה נופל גם הוא בגבולות הפארק.
בשל ערכי הטבע שנמצאים באי, תוכנית התכנון המרחבית של הפארק לאי קובעת כי יש להקים משטר הגנה מיוחד שיוצב באזור להגנה קפדנית. משטר ההגנה באזורים אלו מוגדר בסעיף 104 לחוק הגנת הטבע (Сл. Весник на РМ 67/04).
אנדרטאות היסטוריות באי

מספר אנדרטאות תרבותיות והיסטוריות, וערכי הטבע מרוכזים באי על שטח קטן יחסית. מסלול המים שאורכו כ-2 קילומטרים מהכפר קונסקו (מק') מוביל לאי הטבעי הזה, המתנשא לגובה 30 מטר מעל מי האגם ושטח של כ-18 דונם. כיום הוא אינו מיושב, אך הוא עשיר בצמחים אנדמיים, ציפורים נדירות, וכמו כן מבנים, רשומות וממצאים המדברים על אוכלוסיות בנות מאות השנים שנמצאו על האי.
מלבד חובבי הטבע וחוקרי הטבע, האי גולם גראד הוא אחד מהמקומות האטרקטיביים ביותר עבור מי שמעוניין לגלות ולחקור את שרידי היישובים הנאוליתיים, ההלינסטים והרומאים (נקרופוליס). בנוסף לנקרופוליס הרומית, התגלו שרידים של שש כנסיות. האי היה מאוכלס ברציפות למשך כ-2000 שנה, וחיי הנזירות באי נמשכו בין המאה ה-10 למאה ה-14. בין כל הכנסיות שהתגלו, כנסייה אחת צוירה ב-XIV על יסודות מכל מים רומי.
מלבד הכנסייה השמורה של כנסיית סווטי פטאר (מק'), כנסיית סווטי דימיטרייה, יש גם את הבזיליקה הנוצרית הקדומה שהוקמה בסוף המאה ה-4 ובתחילת המאה ה-5. בבזיליקה, התגלו שרידי רצפה עשויים מפסיפס.
על שטח האי, פועלים שלושה נמלים: סיינט פטאר, גוג'אריקה ובלג'יה.
הערות שוליים

↑  Eadem, Golem Grad de Prespa, „Spartacus“, II, Symposium 2002, Sandanski, Veliko Trnovo, 2006, 11-20
↑  "ОСТРОВ ГОЛЕМ ГРАД". אורכב מ-המקור ב-2012-12-01. נבדק ב-2012-08-29.
↑  "НАционален парк Галичица". נבדק ב-2012-08-29.(הקישור אינו פעיל)
↑  Цв. Грозданов, Композиција Опсаде Цариграда у цркви Светог Петра на Преспи, ЗЛУ, 15, Нови Сад, 1979, 277-287
↑  В. Битракова-Грозданова, Ископувања на Голем Град, 1981-1986, МАА, 10, Скопје, 1989, 101-133
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597643905171  LCCN: sh2011001819  NKC: ge730029  VIAF: 315168994   WorldCat (עם VIAF): 315168994
מריה מעלוף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1974 (בת 51 בערך) זחלה, לבנון 
 מדינה:  לבנון לבנון
 השכלה:  האוניברסיטה הלבנונית 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר (X):  bilarakib
 
מריה מעלוף (בערבית: ماريا معلوف) היא עיתונאית לבנונית נוצרית-מרונית מנחת טלוויזיה, מוציאה לאור וסופרת, הידועה בעמדתה נגד חזבאללה והמשטר הסורי.
ב־2017 היא עוררה מחלוקת כשקראה לישראל להתנקש בחיי חסן נסראללה, היא זומנה לחקירה והואשמה בשיתוף פעולה עם ישראל. בתגובה היא עצמה תבעה את נסראללה באשמת רצח ואונס.
בשנת 2021, בעקבות ביקורתה נגד החזבאללה ואיומים על חייה נמלטה לארצות הברית ואף התראיינה לתקשורת הישראלית.
ביוגרפיה

מעלוף נולדה בזחלה למשפחת מעלוף הידועה וסיימה את לימודיה התיכוניים בקהילת האחיות המרוניות למשפחה הקדושה.
לאחר מכן הצטרפה לפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה הלבנונית, בעלת תואר שני בסוציולוגיה פוליטית מאוניברסיטת ליון.
ביוגרפיה > טלוויזיה

היא הכינה והגישה את התוכנית הפוליטית בילה רקיב ברשת הטלוויזיה החדשה , וכן הנחתה את התכנית עם מריה מעלוף ברשת NBN. בנוסף, היא הגישה תוכנית פוליטית ערבית בטלוויזיה המצרית El Mehwar, ושימשה המנחה בערוץ הטלוויזיה Hawas ותוכנית טלוויזיה ברשת Saudi 24.
היא הייתה העורכת הראשית והבעלים של אתר החדשות הפאן-ערבי אל-רוואד (الرواد).
הערות שוליים

1 2 3  "Lebanese journalist sues Hezbollah's Nasrallah on murder, rape allegations". Al Arabiya English (באנגלית). 2017-03-25. נבדק ב-2021-11-05.
↑  "للمرّة الأولى... قناةٌ إسرائيلية تجري مقابلة مع صحافية لبنانية (فيديو)". www.lebanondebate.com. נבדק ב-2021-11-05.
↑  "Failure to agree new Iran deal spells trouble for Biden". Arab News (באנגלית). 2021-10-04. נבדק ב-2021-11-05.
↑  Kais, Roi (2017-03-20). "Lebanese journalist: 'Why doesn't Israel liquidate Nasrallah?'". Ynetnews (באנגלית). נבדק ב-2021-11-05.
↑  "Lebanese journalist Maria Maalouf charged with inciting sedition". Al Bawaba (באנגלית). נבדק ב-2021-11-05.
↑  "Arrest warrant issued against journalist for Nasrallah comments | News, Lebanon News | THE DAILY STAR". www.dailystar.com.lb. נבדק ב-2021-11-05.
↑  "Lebanese journalist sues Hezbollah's Nasrallah on murder, rape allegations". Al Arabiya English (באנגלית). 2017-03-25. נבדק ב-2021-11-05.
↑  "Arrest warrant issued against TV host Maria Maalouf". LBCI Lebanon (באנגלית). נבדק ב-2021-11-05.
↑  F.O. (2021-11-05). "Periodista libanesa es acusada de «traición a la patria» por haber brindado entrevista a medio israelí". AJN Agencia de Noticias (בספרדית). נבדק ב-2021-11-05.
↑  "נסראללה ואיראן חטפו את המדינה שלנו": הלבנונית שקראה לחסל את נסראללה בריאיון ראשון
↑  "Failure to agree new Iran deal spells trouble for Biden". Arab News (באנגלית). 2021-10-04. נבדק ב-2021-11-05.
↑  "Mandat d'arrêt contre une journaliste". L'Orient-Le Jour. 2018-01-05. נבדק ב-2021-11-05.
↑  "Lebanon charges journalists with defamation, false news". Committee to Protect Journalists (באנגלית אמריקאית). 2018-07-12. נבדק ב-2021-11-05.
↑  Talk of the Town - Maria Maalouf - حديث البلد - ماريا معلوف (באנגלית), נבדק ב-2021-11-05
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מריה מעלוף".
ההספד

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אייזק אסימוב 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מדע בדיוני
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1959 
 תאריך הופעה ראשונה:  מגזין The Magazine of Fantasy and Science Fiction גיליון אוגוסט 1959
 
ההספד (באנגלית: Obituary) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בגיליון אוגוסט 1959 של The Magazine of Fantasy and Science Fiction. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1978 בגיליון 1 של פנטסיה 2000.
הרעיון לסיפור נוצר כאשר אסימוב קרא הספד על חברו סיריל מ. קורנבלות' בניו יורק טיימס, וגילה שהוא מקנא בחברו על ההספד הגדול לו זכה. באוטוביוגרפיה שלו ציין אסימוב כי זהו הסיפור היחיד שלו בו המספר הוא אישה.
עלילה

הסיפור מסופר על ידי אשתו של פיזיקאי תאורטי המכונה לנסלוט סטיבנס (שם בדוי). לנסלוט הוא אדם מריר שמרגיש תסכול מהעובדה שהוא לא זכה לתהילה, ואילו חבריו הבינוניים כן, בייחוד בהספדים המפוארים הנכתבים עליהם. אחרי עשרים וחמש שנות נישואין, אשתו מרגישה אומללה יותר ויותר. בשלב מסוים היא מעירה כי הוא יכול לצפות לזה שלפחות בהספד שלו הוא יזכה להכרה, אך לנסלוט רק מתרגז בטענה כי אפילו את ההנאה הזו לא יחוש, כי הרי לא יוכל לקרוא את ההספד על עצמו, והוא יורק עליה בכעסו.
בוקר אחד, מודיע לנסלוט לאשתו כי הוא גילה דבר שיבטיח לו תהילת עולם. הוא נותן לעוזרי המעבדה שלו חופש של חודש, ומגייס לעזרתו את אשתו. במעבדה, מראה לנסלוט לאשתו מכל ברזל המכיל בתוכו עכבר לבן. לנסלוט מפעיל את מכשיריו ויוצר העתק מדויק של מכל הראשון, אשר לטענת לנסלוט, הגיע מהעתיד. אולם התהליך אינו מושלם, והעכבר החדש מופיע מת. לאחר חמש דקות, מכל המתכת והעכבר החדשים נעלמים, ומשאירים רק את המכל המקורי.
תוכניתו של לנסלוט היא ליצור שכפול של עצמו על ידי אותו תהליך. ההעתק יהיה מת, כפי שהעכבר מת, ולנסלוט מתכנן שאשתו תכריז על מותו. לאחר ההלוויה הוא יודיע קבל עם ועדה כי הוא חי וכי מותו המבוים הוא תוצאה של תגליתו. הפרסום של הסיפור יבטיח ללנסלוט תהילת עולם. לנסלוט מזהיר את אשתו כי היא נקודת הכשל האפשרית היחידה בתוכנית, ושהוא יהרוג אותה אם משהו ישתבש.
לנסלוט מבצע את תוכניתו. הוא יוצר העתק של עצמו, ומעביר את הגופה לחדר במעבדה אשר סודר מראש כך שיראה כאילו ניסוי באשלגן ציאניד יצא משליטה. לאחר מכן לנסלוט מתחבא בחדר בו הוא ביצע את השכפול עם אספקה של אוכל ומים לשלושה ימים, ואשתו מתקשרת לרופא. הרופא קובע את מותו של לנסלוט כתוצאה מהרעלת ציאניד. אשתו של לנסלוט מודיע לתקשורת על מותו, ומזמינה כמה עיתונאים להגיע למעבדה, שם היא מספרת להם על לנסלוט ועל גאונותו.
למחרת קורא לנסלוט את ההספדים שלו בהנאה, ומתחיל לתכנן קריירה בתור איש המדע הגדול בכל הזמנים. הגופה מועברת למעבדתו בארון פתוח, כפי שביקשה אשתו לפי הוראותיו. ביום השלישי הגופה נעלמת, כפי שנחזה, ולנסלוט ואשתו יושבים לחגוג על כוס קפה. אשתו של לנסלוט מחליפה את הסוכר בקפה בציאניד, אשר הורג את לנסלוט. היא שמה את גופתו בתוך הארון במקומו של הכפיל, וממשיכה בהלווייתו כרגיל. בסוף הסיפור מספרת גברת סטיבנס כי היא אינה מרגישה שום חרטה על הרצח של בעלה, ושאחרי הכול, הוא כן הצליח לקרוא את ההספדים על עצמו.
מימן נוזלי

מכל מימן גדול בתא ואקום במרכז המחקר לואיס 1967
מימן נוזלי (LH2) הוא היסוד הכימי מימן במצב צבירה נוזל.
כאשר המימן בטמפרטורת החדר הוא נמצא במצב צבירה גז, כדי שמימן יתקיים במצב צבירה נוזל, הוא חייב להיות מקורר לנקודה קריטית של 240.15– מעלות צלזיוס. אך כדי שמימן יהפוך לנוזלי לחלוטין בלי לרתוח בלחץ אטמוספירי, הוא צריך להיות מקורר לטמפרטורה של 252.87– מעלות צלזיוס (20.28 מעלות קלווין ; 432.17– מעלות פרנהייט).
כמו בכל גז, אחסון המימן במצב צבירה נוזל תופס פחות מקום מאחסונו במצב צבירה גז בלחץ ובטמפרטורה נורמליים. לעומת זאת, צפיפות המימן הנוזלי נמוכה מאוד בהשוואה לדלקים נפוצים.
לאחר שעובה, יכול המימן להישאר נוזלי, אם הוא מאוחסן במכלים מבודדים תרמית בלחץ.
היסטוריה

בשנת 1885 פרסם זיגמונט פלורנטי ורובלסקי (אנ') את הטמפרטורה לעיבוי מימן: 240.15– מעלות צלזיוס; בלחץ של 13.3 אטמוספירות ; ואת נקודת הרתיחה: 250.15– מעלות צלזיוס.
המימן עובה לראשונה בשנת 1898 על ידי ג'יימס דיואר (אנ') על ידי שימוש בקירור רגנרטיבי ועל ידי ההמצאה שלו - תרמוס.
הצורה היציבה של המימן הנוזלי (פראהידרוגן) הושגה על ידי פל הארטק (אנ') וקארל פרידריך בונהופר (אנ') ב-1929.
שימושים

מימן נוזלי הוא דלק נפוץ לטילים ורקטות. נאס"א וחיל האוויר של ארצות הברית מפעילים מספר רחב של מכלי מימן נוזלי עם קיבולת של עד 3.8 מיליון ליטרים ליחידה.
במרבית מנועי הרקטות המונעים על ידי מימן נוזלי, המימן הנוזלי מקרר תחילה את הזרבובית וחלקים אחרים במנוע ולאחר מכן מעורבב עם מחמצן - בדרך כלל חמצן נוזלי (אנ') ונשרף כדי להפיק מים עם עקבות של אוזון ומימן על-חמצני. מימן נוזלי יכול לשמש דלק עבור מנוע בעירה פנימית או תא דלק. צוללות שונות וכלי רכב פרטיים המתודלקים במימן נבנו באמצעות שיטה זו של תדלוק במימן.
הפצצה התרמו-גרעינית הראשונה, אייבי מייק, השתמשה בדאוטריום נוזלי (מימן -2), לצורך מיזוג גרעיני.
ראו גם

הליום נוזלי
מימן כבד
קטמון

ערך זה עוסק בשכונה בירושלים, המכונה "קטמון הישנה". אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

בית מילקן, ברחוב רחל אמנו
 מידע
 שם נוסף:  גונן, קטמון הישנה
 עיר:  ירושלים
 תאריך ייסוד:  1900
 קואורדינטות:  31°45′40″N 35°12′25″E﻿ / ﻿31.761°N 35.207°E﻿ / 31.761; 35.207
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) קטמון(למפת ירושלים רגילה) קטמון(למפת הרי ירושלים רגילה) קטמון(למפת הרי ירושלים מוגדלת) קטמון
 
קטמון (או גונן בשמה העברי הרשמי) היא שכונה בדרום-מרכז ירושלים. בקרב ירושלמים מקובל גם לכנותה קטמון הישנה, להבדילה מרצף שכונות הלוויין שלה "הקטמונים" (או "גוננים" - גונן א'-ט') שנבנו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 מדרום-מערב לקטמון ההיסטורית. בתיה הראשונים של השכונה הוקמו סמוך למנזר סן סימון, והיא נבדלת מן "הקטמונים" היסטורית, אדריכלית וסוציו-אקונומית.
מנזר סן סימון תוחם את השכונה ממערב, מצפון לה טלביה, רחביה וקריית שמואל, ממזרח המושבה היוונית והמושבה הגרמנית, מדרום ומדרום-מערב שכונת גוננים, או קטמונים, וממערב רסקו. שני הרחובות המרכזיים בה הם רחוב רחל אמנו המחבר אותה עם רחוב עמק רפאים ורחוב כובשי קטמון המחבר אותה אל רחוב הפלמ"ח שבצפון.
מקור השם

ישנן כמה גרסאות למקור השם "קטמון". במדריך ירושלים המקורי של זאב וילנאי משנת 1946, השם קטמון הוא ערבי ונגזר מהשורש "قطم קטם" – היינו לשבור, רמז למחצבות בסביבה שבהן שברו וחצבו אבנים לבניין. הגרסה השנייה היא הצעתו של דוד קרויאנקר, כי מקור השם במילה היוונית "קאטאמונאס", שפירושה אדם העובד את האל בהתבודדות. הגרסה הרווחת כיום לפירוש השם קטמון היא בצירוף "קאטו מונאסטירי" שפירושו ביוונית "סמוך (מתחת) למנזר", הוא מנזר סן סימון.
מקור שמה העברי של השכונה גונן, שלא נקלט בקרב תושבי העיר, נגזר מהיותה שכונת סְפַר עד 1967, והתגוננותה מפני התקפות הירדנים.
היסטוריה

מנזר סן סימון, שמהווה את מרכז השכונה, נבנה ב-1881 על חורבות מבנה מנזר נוצרי קדום, על בסיס מסורת שקשרה החל מהמאה ה-14 את המקום לביתו, ואף למקום קבורתו, של שמעון הקדוש, מראשוני המאמינים בישו. האדמות עליהן נבנתה השכונה היו שייכות לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, שהחלה למכור כמה מנכסיה עקב משבר כלכלי אליו נקלעה בשלהי המאה ה-19. היא העדיפה להתחיל במכירתן של קרקעות אלה, משום שהיו רחוקות מהעיר העתיקה, ולכן נחשבו פחות קדושות. ב-1890 חנך ניקודמוס, הפטריאך היווני-אורתודוקסי של ירושלים את בית הקיץ שלו בסמוך למנזר.
הבתים הראשונים שנבנו בשכונה הוקמו החל משנת 1900 לערך. הריחוק של השכונה מן העיר הציע למתגוררים בה סביבה עם "אוויר נקי", שאליה ניתן להגיע "בכביש עגלה" (כלומר: דרך סלולה). החלקות היו גדולות (כ-500 מטר רבוע), ואפשרו בניית בתים גדולים. היהודים, לעומתם, העדיפו שלא לרכוש קרקעות באזור זה, ששכן בסביבתן של השכונות הנוצריות המושבה הגרמנית, המושבה היוונית ובקעה.
עד למלחמת העולם הראשונה הוקמו בשכונה רק חמישה בתים, אך לאחריה, ובעיקר לאחר שנת 1924 התפתחה וצמחה השכונה, ונבנו בה בתים מפוארים שברובם התגוררו משפחות ערביות-נוצריות מהמעמד הגבוה, כולל פקידים רבים שעבדו בשירות המנהל והצבא הבריטי. אחד התושבים הידועים בשכונה היה ח'ליל אל-סכאכיני, סופר, מחנך, ומנהיג לציבור הערבי-נוצרי. נציגויות דיפלומטיות זרות התמקמו בה ובהן מדינות ערביות כמו עיראק, סוריה ולבנון. בניין הקונסוליה האיטלקית שהוקם באותה תקופה, משמש אותה עד היום.
הגיוון בארצות המוצא ובעדותיהם של תושבי השכונה (יוונים-אורתודוקסים, קתולים, ארמנים ועוד), והיותם משכילים, הקנתה לשכונה אופי קוסמופוליטי. ילדי השכונה למדו בבתי ספר פרטיים, שבחלקם שפות הלימוד היו אנגלית, גרמנית או איטלקית. הפעילויות התרבותיות היו מערביות באופיין, ורבים מתושבי השכונה היו חברים במועדון ימק"א. הלבוש המקובל היה אף הוא מערבי באופיו: שמלות מעוצבות לנשים וחליפות ועניבות לגברים.
בשכונה פעלו גם מספר בתי מלון קטנים ובהם מלון סמירמיס שפוצץ בתחילת 1948 על ידי ההגנה עקב זיהויו, השגוי ככל הנראה, של הבניין כמפקדת ארגון הנג'אדה. בשכונה היה גם בסיס ומועדון ספורט בריטי, שבחלקו הפך לאחר קום המדינה למגרש קטמון של קבוצת הפועל ירושלים. לימים הוקמו במקום בתי דירות ופארק.
הבנייה בשכונה הייתה בשני סגנונות עיקריים, בין-לאומי ואקלקטי. המבנים המפוארים יותר נבנו בסגנון האקלקטי, וכללו אלמנטים כגון מדרגות כניסה מפוארות, מרפסות, קשתות והקפדה על פרטים. הסגנון הבינלאומי אפיין את בתי הדירות, שכללו אלמנטים כמו קווים ישרים לצד מרפסות קמורות, וחלונות מוארכים לאורך חדרי המדרגות.
היסטוריה > קטמון במלחמת העצמאות

במלחמת העצמאות עמדה השכונה כחיץ בין השכונות העבריות שבדרום העיר - מקור חיים, תלפיות וארנונה - לבין רחביה ומרכז העיר, ולכן הוטל על ההגנה לכבוש את מנזר סן סימון החולש עליה ממערב.
במהלך החודשים הראשונים של 1948, החלו תושביה הערבים של קטמון לנטוש אותה. תהליך העזיבה החל בעקבות הבהלה הרבה שעורר פיצוץ מלון סמירמיס בלילה שבין 4 ל-5 בינואר, בו נהרגו 26 איש. במהלך חודש ינואר עזבו משפחות רבות נוספות, מרביתן לעיר העתיקה ולבית לחם. ב-10 בפברואר כללו הבריטים את חלקה המזרחי של השכונה ב"אזור ביטחון A", שהוקף בגדר תיל והכניסה אליו נאסרה, פרט לתושביו הערבים. ב-8 במרץ הורתה הוועדה הלאומית בירושלים על פינוי הנשים הילדים והזקנים על מנת למנוע הפרעה ללחימה. התקפת הפלמ"ח על שייח' ג'ראח ב-25 באפריל זירזה גם היא את תהליך הבריחה. ערב כיבוש השכונה בסוף אפריל נותרו בשכונה רק לוחמים מהכפרים הערביים הסמוכים בראשות איברהים אבו דאיה שהגנו על השכונה.
בין 26 ו-27 באפריל, במסגרת מבצע יבוסי, ניסה "גדוד הפורצים" של חטיבת הראל לכבוש את המנזר לראשונה, אך כוחות צבא ההצלה שהיו במקום הדפו אותו. ב-29 וב-30 באפריל שוב הסתער הגדוד וכבש את המקום, אך נתקל בהתקפות נגד חוזרות ונשנות, ובמקום הייתה מלחמת התשה בלתי פוסקת. בסופו של דבר, הצליחו כוחות גדוד הפורצים להדוף את כוחות צבא ההצלה ולהשתלט על המנזר.
במהלך ההשתלטות על השכונה, נבזזו רבים מבתיה, כפי שתיאר זאת אחד ממפקדי ההגנה, יצחק לוי: "בעוד טיהורה של קטמון נמשך, החלו מעשי שוד וביזה בהשתתפות חיילים ואזרחים, שפרצו לבתים הריקים ונשאו משם רהיטים, בגדים, מכשירי חשמל ומוצרי מזון. היה זה מחזה מביש. רבים מן החיילים והמפקדים נתמלאו סלידה לנוכח המתרחש לעיניהם אך קצרה ידם מלרסן את היצרים המשתוללים של חבריהם. עד כה לא התנסה הפיקוד בתופעה מעין זו. עברו ימים עד שהצליח מטה המחוז להשתלט על שארית הרכוש בקטמון."
לאחר הקרב דיווח העיתון הבקר, כי כל תושבי השכונה ברחו וכמחצית מבתי השכונה נהרסו או נפגעו קשות במהלך הקרב.
ב-17 בספטמבר 1948 נרצח בפינת הרחובות הפלמ"ח והגדוד העברי דהיום, הדיפלומט בן משפחת המלוכה השוודית פולקה ברנדוט על ידי ארגון הלח"י.
היסטוריה > קטמון לאחר הקמת מדינת ישראל

לאחר הקמת מדינת ישראל, יושבה השכונה בידי יהודים, רבים מהם מפליטי הרובע היהודי. המושל הצבאי של ירושלים באותה העת, דב יוסף, הסביר לימים כי "הפתרון הפשוט ביותר היה לקבל לרשותנו את הבתים בקטמון שבעליהם ברחו... בכמה בתים מצאו עוד את השולחן ערוך והקדירות על התנור שהאש כבתה בו זה כבר. תוך חמש שעות סידור שיכון ארעי לכל מפוני העיר העתיקה...". אחד מבתי הכנסת של מפוני העיר העתיקה, "פליטי תש"ח", שוכן ברחוב חזקיהו המלך, ואחר ברחוב השיירות פינת הגדנ"ע זכה לשם "צעקת הדל".
מלבד פליטי העיר העתיקה, יושבו בקטמון עולים ופקידי ממשלה. בשל מצוקת הדיור חולק השטח המקורי של הבתים למספר דירות קטנות. גם מרפסות נאטמו, ונבנו תוספות בנייה, מה שפגע בחזות הארכיטקטונית של הבתים המקוריים. כמה מהמבנים הוסבו למבני ציבור, כגון בית החולים משגב לדך במיקומו בפינת הרחובות רבי זעירא וברוריה, לאחר שעבר לשם מהעיר העתיקה.
בשנות ה-50 נבנו בשכונה בין הבתים הוותיקים גם בתי שיכון לעולים חדשים.
לאחר מלחמת ששת הימים הגיעו כמה מהערבים שנטשו את בתיהם ב-1948 לביקור בשכונה. אחת מהם, האלה סכאכיני, תיארה את אכזבתה ממראה השכונה: "בכל מקום יש סממנים של הזנחה - תריסי הברזל, החלונות והמעקות מעלים חלודה; מבנים מאולתרים מעץ או מפח נבנו על מרפסות כדי להרחיב את אזור המגורים עבור הדיירים החדשים; הגנים יבשו והם מכוסים אשפה".
מרבית רחובות השכונה קיבלו שמות מתקופת מלחמת השחרור ותקומת ישראל:
"השיירות", "מחלקי המים" (בתקופה שבה ירושלים הייתה במצור והמים חולקו במשאיות לשכונות), המצור, "יורדי הסירה", "משמר העם", "החי"ש", "הפורצים" (על שם גדוד של הפלמ"ח), "הפלמ"ח", "הגדוד העברי", "כובשי קטמון", "כ"ט בנובמבר", "החי"מ", "הל"ה", "הגדנ"ע", "חיל נשים", "תל-חי", "בית אשל", "יד מרדכי" ו"נגבה" (שלושה יישובים שעמדו בפני התקפות קשות במלחמת השחרור), "מבצע קדש" ו"נתיב זהרה", על שם הטייסת זהרה לביטוב.
היסטוריה > משנות ה-70 של המאה ה-20

מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, החלו משפחות בעלות אמצעים, רבות מהן של עולים מארצות הרווחה (ארצות הברית, קנדה, בריטניה וצרפת) לגלות עניין בבתי השכונה. כמה מרוכשי הבתים איחדו מחדש את הדירות שפוצלו ב-1948, וכך נוצרו מחדש בתים מפוארים. בתהליך דומה לשכנותיה, בקעה והמושבה הגרמנית והיוונית, ערכם של הבתים בשכונה עלה בהדרגה, והיא הפכה בורגנית יותר באופייה. סביב המנזר הוקם בשנות ה-80 גן רחב ידיים הקרוי גן סן-סימון ומהווה את אחת הריאות הירוקות המרכזיות של השכונה.
בשנת 1963, ביקשה הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית למכור שטח של 40 דונם שבבעלותה ממערב למנזר, לצורך בנייה. קרקע זו נרכשה על ידי איש העסקים חיים שיף שקידם את תוכניות הבנייה באזור בשותפות עם חבר כנסת ואיש העסקים יוסף קרמרמן. קרמרמן ושיף הקימו בשטח, החל מ-1978, את שכונת גבעת אורנים הסמוכה.
במקרים רבים נבנו קומות נוספות בבתי השכונה. חלק מהמבנים שמרו על צביונם המקורי, אך אחרים, כגון בית אלבינה שברחוב החי"ש ובית זוסמן שברחוב המצור, נבנו בסגנון מודרני יותר.
משנות ה-90 נוצרה בשכונה שכבה גדולה של רווקים ורווקות דתיים-לאומיים המתגוררים בה בשכירות, המכונה "הביצה הירושלמית". בעקבותיה נוצרה סדרת הטלוויזיה "סרוגים".
בין תושבי השכונה נמנו שלושה ראשי ממשלה: לוי אשכול (ברחוב בוסתנאי), בנימין נתניהו (ברחוב הפורצים) ואהוד אולמרט (ברחוב כ"ט בנובמבר). בנוסף התגוררו בה אנשי תרבות רבים, בהם אומנים (כמו הציירים פנחס ליטבינובסקי ויהודה בקון), צלמים (כמו דוד רובינגר וג'ואל קנטור), משוררים (כמו שאול טשרניחובסקי ועמיחי חסון), סופרים (כמו מאיר שלו ושולמית הראבן) ואקדמאים (כמו טרודה דותן ונתן וסרמן).
מבנים ואתרים בעלי חשיבות

בית קזאזיה, בית "ליוואן" גדול שנבנה בראשית המאה ה-20.
מנזר סן סימון
בית מילקן (כיום המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה)
מרפסת גמלון עץ בוילה טוטח
בית לואיזידיס
בית המשורר שאול טשרניחובסקי במעון הפטריארך היווני
הקונסוליה האיטלקית בשכונת קטמון
בית כאמלה ברחוב בוסתנאי, לשעבר דירת שרד של שר האוצר לוי אשכול שהוסיף להתגורר בו גם אחרי שנבחר לראש הממשלה (ב-1964 עבר למען ראש הממשלה), לאחר עזיבתו התמקמה בבית שגרירות קוסטה ריקה.
וילה שרקסי ברחוב רחל אמנו
הקונסוליה היוונית בשכונת קטמון (עד 1948 הקונסוליה המצרית) ברחוב רחל אמנו
בית התווים ברחוב בוסתנאי (בעבר שימש את בית מדרש אלול)
בית אולמרט ברחוב כ"ט בנובמבר בו התגרורו עליזה ואהוד אולמרט עד בחירתו לתפקיד ראש הממשלה
בית משפחת נתניהו ברחוב הפורצים אותו רכש ראש המשפחה פרופ' בנציון נתניהו, ובו גדלו ראש הממשלה בנימין נתניהו, יוני נתניהו ועידו נתניהו
אנדרטה להרוגי מלחמת העצמאות בדרום ירושלים 1949 - גינת עגבנייה (גינה ע"ש ג'ון ו. לינדסי), רחוב כובשי קטמון 16