stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצודת קוליעאת

| --- | --- |
מצודת קוליעאת ברישום מ-1914, מבט מדרום
מצודת קוליעאת ברישום מ-1914, מבט מדרום
 מידות
 אורך:  63 מ'
 רוחב:  56 מ'
 גובה מעל פני הים:  40 מ'
 היסטוריה
 תקופות:  צלבנית
 עשוי מ:  אבן גיר
 נבנה:  המחצית הראשונה של המאה ה-12
 ננטש:  סוף המאה ה-13
 סוג:  מצודה צלבנית, אתר ארכאולוגי
 אתר ארכאולוגי
 מצב:  הרוס
 מיקום
 מדינה:  לבנון
 קואורדינטות:  34°34′55″N 36°00′57″E﻿ / ﻿34.5819°N 36.0158°E﻿ / 34.5819; 36.0158
  (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןמצודת קוליעאת(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןמצודת קוליעאת(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןמצודת קוליעאת(למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןמצודת קוליעאת
מצודת קוליעאת; שרידי החומה הדרומית
מצודת קֻלַיעאת (בערבית: قلعة القليعات, בצרפתית: Qulei'at, Coliath, Colée) הייתה מבצר צלבני בתחומי רוזנות טריפולי. אתרהּ נמצא בתוך העיירה קוליעאת במחוז עכּאר בצפון לבנון, כ-20 ק"מ צפונית-מזרחית לטריפולי וכ-2 ק"מ מחוף הים התיכון.
היסטוריה

מצודת קוליעאת נבנתה אחרי שהרוזן פונס מטריפולי (אנ') השתלט על המקום ב-1118. היא נועדה, יחד עם מצודת ערקא הנמצאת 5 ק"מ מדרומהּ, לאבטח את הדרך בין טורטוסה לטריפולי. ב-1127 נמסרה מידי רוזן טריפולי לחזקת ההוספיטלרים. השליט האיובי אל-עאדל (אנ') (العادل), אחיו של צלאח א-דין, כבש אותה ב-1207–1208 ופירק את ביצוריה. קורותיה מאז הכיבוש האיובי ועד נפילתה בידי הסולטאן הממלוכי בייברס בקיץ 1266 אינן ברורות. לפי וילבראנד מאולדנבורג (אנ') המצודה עמדה עדיין בחורבנה כשעבר במקום ב-1212, וייתכן שנותרה במצבה זה בהמשך התקופה הצלבנית.
תיאור

מצודת קוליעאת נסקרה מעט על ידי הפילולוג וההיסטוריון מקס ואן ברכם (אנ') ב-1914 וכן על ידי ההיסטוריון פול דשאן (אנ') שביקר בה בראשית שנות השלושים. לא נערכו באתר חפירות ארכאולוגיות מסודרות.
המצודה בנויה במתכונת קסטרום בסיסית – מתחם מרובע (63x56 מ') מוקף חומות שבכל אחת מפינותיו מגדל. על מגדלי הפינות נוספו בה שלושה מגדלים באמצע שלוש מצלעותיה. השער למצודה נמצא באמצע החומה הדרומית. המגדלים כולם מרובעים, ולא כולם בולטים כראוי מקו החומה. מגדל הפינה הדרומית-מערבית גדול מן היתר. החומות גבלו בחפיר שנחצב בסלע. רוב שטחה של המצודה הוא חצר קטורה. אולמות מקורים בקמרונות חבית שרדו לאורך החומה הצפונית. השרידים המועטים מצביעים על כך שמבנים כאלה גבלו גם בצדה הפנימי של החומה הדרומית. לטענת החוקר יו קנדי (אנ'), דגם הקסטרום הפשוט מאפיין את השלב הראשון של מבני מצודות צלבניות, והוא אומץ במצודת קוליעאת בשל תפקידה כתחנת דרכים לעולי רגל.
ראו גם

מבצרים צלבניים במזרח התיכון
לקריאה נוספת

Max van Berchem, Edmond Fatio,  Voyage en Syrie I, 1914, pp. 131–135
Paul Deschamps, "Coliath (el Qlei'at)", in Les châteaux des croisés en Terre Sainte III: La défense du Comté de Tripoli et de la Principauté d' Antioche, Paris: Paul Geuthner, 1973, pp. 311–312
Hugh N. Kennedy, Crusader Castles, Cambridge University Press, 1994, pp. 78-79
Adrian J. Boas, "The castra (enclosure castles)", in Crusader Archaeology: The Material Culture of the Latin East, Routlege, 1999, pp. 98-101
Adrian J. Boas, Archaeology of the military Orders, Routlege, 2006, p. 238
הערות שוליים

↑  קֻלַיעאת (قُلَيْعَات) היא צורת רבים של קֻלַיעָה (قُلَيْعَة), מבצר קטן, שהיא צורת הקטנה של קַלעָה (َقَلْعَة), מבצר
↑  אין לזהותהּ עם מצודת קֻלַיעָה (אנ') (לעיתים גם בכתיב קוליעאת) בדרום הרי אנסריה בסוריה, שהייתה חלק ממערכת המבצרים של המדינה האסמאעילית הניזארית (אנ') ונפלה בידי הממלוכים בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-13
↑  Denys Pringle, "Wilbrand of Oldenburg’s Journey to Syria, Lesser Armenia, Cyprus, and the Holy Land (1211–1212): A New Edition", Crusades 11, 2012, p. 120
1 2  Boas, 2006, p. 238
↑  דשאן פרסם סיכום קצר למדי על אודותיה רק ב-1973; ראו: Paul Deschamps, 1973, p. 311–312
↑  Boas, 2006, p. 122
↑  Van Berchem, 1914, p. 131
↑  Kennedy, p. 78
↑  Kennedy, p. 57
אליס בארדוש

אליס ברדוש (במקור בְּרַאוּן, בהונגרית: Bárdos Alice;‏ בודפשט, 19 ביולי 1896 – אושוויץ, יולי 1944) הייתה כנרית אמנית יהודייה-הונגרייה המוכרת בשל הקונצרטים המצליחים שלה ברחבי אירופה. היא הייתה גם מורה לנגינה ומנהלת הרכב מוזיקלי מיוחד משולב בהרצאות על היצירות שנוגנו. היא ניספתה בשואת יהודי הונגריה.
| --- | --- |

 לידה:  19 ביולי 1896 הונגריה בודפשט, הונגריה 
 פטירה:  7 ביולי 1944 (בגיל 47) אושוויינצ'ים, רפובליקת פולין 
 שם לידה:  Braun Alice 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 כלי נגינה:  כינור
קורות חיים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | "בין הכנריות שלנו, אליס ברדוש היא תופעה אצילה ונעלה. ...מתוך נגינתה בכינור נשמעת אישיות של אמנית כנה וסימפתית."  דז'ה סומורי | “ |


אליס בראון נולדה במשפחה יהודית מוזיקלית. אביה היה שמעון שמואל ברדוש (בראון) (1857–1933) דירקטור ומנהל בחברת מניות, ואמה הייתה עמליה גרינפלד. סבה וסבתה מצד אביה היו אדה בראון ותרזיה אקשטיין. באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, היא הייתה תחילה תלמידתו של וילמוש גרינפלד, לאחר מכן נכנסה לבית הספר להכשרת אמנים של ינה הובאי, שם סיימה ב-1917. מאוחר יותר עוד באותה השנה, לפי הצעת הובאי, היא ערכה קונצרט "השקה" בברלין. כתוצאה מההצלחה הגדולה יצאה לסיבוב הופעות גדול בגרמניה. בפברואר של השנה שלאחר מכן, הציגה את עצמה, כבר כאמנית בוגרת ומנוסה, גם לציבור בבודפשט, באולם המרכזי של האקדמיה למוזיקה. בשנת 1920, נתנה קונצרט בוויגאדו (אולם הופעות גדול מאוד ומרכזי בבודפשט). ב-1921 הופיעה בניהולו של המנצח הגדול ארנסט פון דוהנאני.
ב-1922 נישאה לאדריכל חובב המוזיקה, לאסלו סנדה מהעיר סומבטהיי. אז עברה לעיר זו שהיא בירת מחוז ואש עד היום. תחילה קיבלה שם תלמידים פרטיים ולאחר מכן ב-1926 קיבלה עבודה בבית הספר המקומי למוזיקה. בשנה זו החלה להופיע בקביעות בקונצרטים בעיר, עם מוזיקאים מקצועיים וחובבים לסירוגין. היא הייתה גם שותפה קבועה של מוזיקאים מפורסמים שביקרו בעיר, כמו המלחין והמנצח זולטאן קודאי, שביקר בסומבטהיי ב-1933, וכן המלחין והפסנתרן בלה ברטוק, (מגדולי מלחיניה של הונגריה לצד פרנץ ליסט וזולטאן קודאי) שהופיע שם בשנה שלאחר מכן, וכן עם גם הפסנתרנית אנני פישר ב-1935. משנת 1928 נסעה לבודפשט בעצמה מדי פעם לקונצרטים שנתנה או להופעות ברדיו ההונגרי. ב-1936 ערכה מסע הופעות מצליח באיטליה, ובדרכה הביתה הופיעה גם בזאגרב.
ב-1936 לקחה חלק בהקמת ההרכב המוזיקלי Collegium Musicum בסומבטהיי שערך קונצרטים בשילוב הרצאות אינפורמטיביות בעיר. סדרת הקונצרטים משולבי ההרצאות של הרכב, שנמשכה מיום היווסדם עד 1938. הם הגיעו מהמוזיקה של תקופת הבארוק עד למוזיקה של תקופתה. אגודת התרבות של מחוז ואש וסומבטהיי בחרה בה לסגנית נשיא האגודה.
כתוצאה מהחוקים ה (אנטי)יהודיים נאלצה בארדוש לפרוש מעבודתה בבית הספר למוזיקה והחל מ-31 בדצמבר 1940, היא הוצאה לפנסיה מאולצת. לאחר מכן לימדה רק בבית הספר של הקהילה היהודית המקומית והזדמנויותיה להעניק קונצרטים הצטמצמו באופן קיצוני. היא הופיעה בעיקר בבודפשט כחלק מהפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
ב-9 במאי 1944 נאלצו יהודי סומבטהיי לעבור לגטו. אליס בארדוש גורשה לאושוויץ בטרנספורט ה-3 או ה-4 ביולי. לדברי עדי ראייה, מאחר שתמכה פיזית בחמותה החולה עם הגעתן, גם היא נלקחה מיד מרמפות הסלקציה באושוויץ-בירקנאו לתא הגזים כ"בלתי מסוגלת לעבוד".
הנצחתה

היא מונצחת ב:
"תחרות הכינור הלאומית על שם אליס בארדוש" לתלמידי בתי ספר תיכוניים;
פרס אליס בארדוש, המוענק למורים למוזיקה מאז 2013;
רחוב אליס בארדוש בעיר סומבטהיי.
ספרות

יוז'ף גאל: אליס ברדוש וה-Szombathely Collegium Musicum. תמונות מהחיים המוזיקליים של Szombathely 1920–1943 . Szombathely, 2003. Szignatúra Kft. מסת"ב 9638237015
יוז'ף גאל: אליס ברדוש. Szombathely, 2013. הוצאת Motherland. מסת"ב 9786155214318 (נשים מפורסמות מסומבטהיי. גלריית פורטרטים)
לקריאה נוספת

יוז'ף גל: כנרית מסומבטהיי. לזכרה של אליס בארדוש, שנולדה לפני מאה שנים. Parlando 2014. מס' 4
בתי הקברות של יהודי הונגריה. תוצאות מחקר. סומבטהיי
פטר ברשון : קורבנות של מוזיקאים יהודים-הונגרים של תקופת השואה. עבודת דוקטורט של DLA. 2010
אליס בארדוש באתר אומיקה
הערות שוליים

↑  "Halotti bejegyzése a szombathelyi polgári halotti akv. 95/1947. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-24.
↑  "Bárdos Simon halotti bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári halotti akv. 231/1933. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-24.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári házassági akv. 115/1922. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-24.
אלחנן אלקס

| --- | --- |

 לידה:  1879 קלווריה, ליטא 
 פטירה:  17 באוקטובר 1944 (בגיל 65 בערך) לנדסברג אם לך, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  ליטא, האימפריה הרוסית 
 מקום מגורים:  קובנה 
 השכלה:  אוניברסיטת קניגסברג 
 
אלקס יושב באמצע בישיבת היודנראט בגטו קובנה ב-1943
אלחנן אלקס (בליטאית: Elchanan ar Chonelis Elkesas‏; באנגלית: Elchanan Elkes ‏1879 - 17 באוקטובר 1944) היה רופא, פעיל ציוני ויו"ר האלטסטנראט בגטו קובנה.
הערות שוליים

↑  וגם רישיונות מעבר דרך רוסיה לפליטים יהודים בדרכם לארץ ישראל, יפן וארצות הברית.
↑  'צוואתו של ד"ר אלחנן אלקס, יו"ר האלטסטנראט של גטו קובנה', בתוך: גדעון רפאל בן-מיכאל (עורך), ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה גיליון מס' 28 ו-29: יהדות קובנה בשואה וגיא ההריגה "הפורט התשיעי" (אלול תשס"ט, ספטמבר 2009), עמ' 104-100
↑  'פרופסור יואל אלקס', בתוך: אברהם תורי (עורך), תרומת יהודים מליטא לבנין הארץ ומדינת ישראל, תל אביב, אפריל 1988, עמ' 21
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524523705171  GND: 121489825  ISNI: 0000 0000 4205 1325  LCCN: no98101318  NTA: 183928822  VIAF: 69786094   WorldCat (עם VIAF): 69786094
אני מאשים...!

ערך זה עוסק במאמר של אמיל זולא. אם התכוונתם לסרט תעמולה נאצי, ראו .
המאמר "!...J'accuse" בשער העיתון "ל'אורור" מ־13 בינואר 1898
המאמר בכתב ידו של זולא
אמיל זולא
אלפרד דרייפוס
אני מאשים...! (בצרפתית: J'Accuse...!), הוא מכתב פומבי מפורסם של אמיל זולא שהתפרסם בעיתון הצרפתי ל'אורור (אנ') ב־13 בינואר 1898, ובו תקף בחריפות יוצאת דופן את התנהגות השלטון והצבא הצרפתיים כלפי אלפרד דרייפוס.
המאמר הוא למעשה מכתב פומבי הממוען אל נשיא צרפת פליקס פוֹר, ומאשים את המעורבים במשפט בזיופי מסמכים, בחקירה מוטה ובעיוות דין. למאמר היו השפעות חזקות על דעת הקהל בצרפת, והוא היה מהגורמים למשפט חוזר שבסופו דרייפוס קיבל עונש מקל של 10 שנות מאסר בצרפת, ולאחר מכן חנינה. ב-12 ביולי 1906 ביטל בית המשפט העליון את אשמתו של דרייפוס והוא זוכה סופית.
תוכן המאמר

בין היתר כתב זולא:
אדוני הנשיא,
...הטינופת שפרשת דרייפוס זו המיטה על שמך, כמעט כתבתי על שלטונך.
בית משפט, בפקודה, זיכה את אסטרהאזי. זהו עלבון עצום לאמת ולצדק. תדמיתה של צרפת כולה תוכתם בזוהמה הזו, ובדפי ההיסטוריה יירשם שפשע זה נגד החברה קרה בתקופת נשיאותך...
...אני מאשים את לויטננט קולונל דו-פאטי בהיותו היוצר של עיוות דין שטני זה, הייתי רוצה להאמין שמבלי מֵשים, ובהגנה על מעשים אלה בשלוש השנים האחרונות...
...אני מאשים את הגנרל דה מרסייה בשותפות לפשע, ולו מתוך חולשה מנטלית...
...אני מאשים את גנרל ביו בכך שבידיו הייתה ראייה מוצקה לחפותו של דרייפוס, והוא העלים אותה. הוא אשם בפשע זה נגד האנושות והצדק...
...אני מאשים את הגנרל בואדפר ואת הגנרל גונז בשותפות לפשע...
...אני מאשים את הגנרל פלייה ואת רב-סרן ראבארי בניהול חקירה מרושעת, מוטה באופן מפלצתי, כפי שהצהיר זה האחרון בתצהירו, שהוא מונומנט נצחי לעזות מצח ...
...אני מאשים את שלושת המומחים לכתב יד, האדונים בלהום, וארינר וקואר, במסירת דו"חות שקריים...
...אני מאשים את משרד המלחמה בשימוש בעיתונות...כדי לנצח על מסע מתועב (שנועד) להוליך שולל את הציבור הרחב ולכסות על עוולותיהם.
ולבסוף אני מאשים את בית הדין הצבאי הראשון בהפרת החוק על ידי הרשעת הנאשם על בסיס מסמך שנותר חסוי, ואני מאשים את בית הדין השני בחיפוי על מעשה לא חוקי זה, ובכך עשיית פשע על ידי זיכוי ביודעין של אדם אשם.
למאמר הייתה השפעה עצומה על דעת הקהל. אמיל זולא הועמד לדין ונגזר עליו עונש של שנת מאסר וקנס, אך התעוררות הפרשה הביאה לקביעת משפט חוזר לדרייפוס, שבסופו זוכה. הוא נפטר בגיל 62 שנה, ארבע שנים לאחר שהתעוררה הפרשה עם פרסום מאמרו "אני מאשים" ועלו טענות שהורעל, אך ללא הוכחות.
שימושים נוספים בביטוי

הביטוי אני מאשים... הפך למטבע לשון של מחאה כלפי רדיפה משפטית. שימוש מעין זה נעשה בפרשת דרעי בשמו של הסרט אני מאשים שהאשים את מערכת המשפט ברדיפה מגמתית של אריה דרעי על רקע דתי וגזעני. גם נאומיו של משה קצב בעניין פרשת החקירה וכתב האישום נגדו, בהם השווה עצמו לדרייפוס, כונו בתקשורת "נאומֵי אני מאשים".
תרגום עברי

אמיל זולא, אני מאשים, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ט. (שני תרגומים: אחד מאת יצחק שנברג  והשני מאת אברהם אבא רקובסקי, שפורסם ב"הצפירה" זמן קצר לאחר הופעת המאמר המקורי. לצדם הובאה פקסימיליה של המאמר המקורי.) (הופיע לרגל 50 שנה לפרסום המאמר)
אמיל זולא, אני מאשים...!, מצרפתית: הדר קלונובר, הוצאת קמין־ברזילי, 2017. (הופיע לרגל 120 שנה לפרסום המאמר)
לקריאה נוספת

בן־ציון דינבורג (דינור), "ה'אני מאשים' של אמיל זולא ומשמעותו ההיסטורית", בתוך: אמיל זולא, אני מאשים, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ט, עמ' סג–צב.
הערות שוליים

↑  ראו עוד: עוזי אלידע, "אמיל זולא מתראיין לעיתון 'הצבי' של אליעזר בן-יהודה", קשר, 46 (אביב 2014), עמ' 30–38.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011909517505171  BNE: XX2501547  GND: 4301171-8  SUDOC: 079375421  VIAF: 310269318   WorldCat (עם VIAF): 310269318
קטלין גרה

| --- | --- |

 לידה:  1853 הוויזג'רק, הונגריה 
 פטירה:  29 במאי 1944 (בגיל 91 בערך) טרזווארוש (רובע 6), הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
קטלין גרה (במקור גרין, בהונגרית: Gerő Katalin; הוויזג'רק, 1853 – בודפשט, 29 במאי 1944) הייתה מחנכת יהודייה-הונגרייה, סופרת, מנהלת בית היתומים לנערות יהודיות בבודפשט. דמותה הונצחה ביצירותיהם של כמה סופרים ומשוררים. קטלין גרה היא אחותו המבוגרת של המחזאי קארוי גרה.
קורות חיים

קטלין גרין נולדה במשפחה יהודית כבתם של ליפוט גרין ושל ז'ופיה ברויאר. אמה נפטרה מוקדם עוד כשהייתה נערה, ואביה התחתן מאוחר יותר בשנית, אך קטלין ואחיה לא יכלו להתיידד עם אמם החורגת ולכן עברו לבודפשט בשנות ה-70 של המאה ה-19. קטלין הפכה לתופרת ובהתחלה קיימה את עצמה ואת אחיה מעבודה זו. אחיה הצעיר, קארוי גרה, למד משפטים וכתב גם הצגות עממיות והפך למחזאי מפורסם בזמנו. באמצעות מערכת היחסים שלה הפכה קטלין למנהלת בית היתומים לנערות יהודיות של איגוד הנשים היהודיות של פשט בשנת 1898. היא כיהנה בתפקיד זה עד שנת 1927, עד גיל 74, לשביעות רצונם המלאה של איגוד הנשים היהודיות. באותה תקופה מונתה לה סגנית מנהלת, אך קטלין גרה יכלה להחזיק בתואר "מנהלת לעד". בינתיים, בתחילת המאה ה-20 סיימה את לימודיה וקיבלה תעודת הוראה. בשנת 1929 (בגיל 76) יצאה לפנסיה ונבחרה לחברת הנהלה כהוקרה על "הישגיה המצוינים".
בנוסף לניהול בית היתומים, היא לקחה על עצמה תפקידים ציבוריים אחרים מתחילת המאה: היא הייתה חברת הנהלה ב"אגודה ההונגרית ללימודי ילדים" ((האגודה ההונגרית ללימודי ילדים (1906–1944, 1947–1948) הייתה אגודה שבסיסה בבודפשט, ומטרתה הייתה לטפח לימודי ילדים, לעורר את העניין של החברה הפדגוגית, ההורים ואפילו החברה ההונגרית כולה על מנת להכיר את המאפיינים ההתפתחותיים של ילדים)), חברת הנהלה ב"ארגון הלאומי להגנת ילדים", חברת דירקטוריון ב"וועדת הנשים ההונגרית" וחברה קבועה ב"אגודת הגברות ההונגרית".
פעילותה המסורה למשפחתה, חייה הקשים, אך המשמעותיים הונצחו על ידי המשורר יוז'ף קיש בשנת 1883 בשיריו הסיפוריים (ארוכים מבלדה וקצרים מאפוס) בשם "סיפור על מכונת התפירה", ועל ידי הסופר אלק בנדק (כונה:המספר הגדול) ברומן שלו בשם "קטלין", בו מספר את סיפור העשורים הראשונים לחייה של קטלין גרה.
קברה נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
עבודותיה

ברומן האוטוביוגרפי שלה "חיי", שפורסם בשנת 1929 בשם "חיים מלאים" (Erfülltes Leben), בגרמניה בשנת 1933 ובשווייץ בשנת 1942, היא מספרת בצורה חיה על ילדותה ונעוריה הקשים, כמו גם על עשרות השנים שלה בבית היתומים לנערות יהודיות. בספרה ישנם תיאורים רבים על עבודתו והצלחותיו של אחיה הצעיר, המחזאי קארוי גרה, כמו גם על חיי גיסה, חוקר אפריקה ינה קלמר (בשם משפחתו המקורי: הרמן). ההקדשה בספרה היא של הסופר אלק בנדק.
היא סיכמה בספרה האחר את ההיסטוריה של איגוד הנשים היהודיות של פשט, כולל תפקידה שלה, בעבודתה "עובדי האהבה" שפורסמה בשנת 1937.
היא רשמה הערות מדוקדקות של הרקע וקורותיהן וגורלן מאוחר יותר של הילדות שטופלו בבית היתומים במטרה לפרסום עתידי. היא ניהלה גם יומן, וסיכמה כמה מחוויותיה במהלך מסעותיה - כל אלה נותרו בכתב יד.
לקריאה נוספת

פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים
אנציקלופדיה ייבו של יהודים במזרח אירופה
קטלין גרה בבסיס הנתונים של המוזיאון הספרותי פטפי
הערות שוליים

↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 565/1944. folyószáma alatt".
↑  Kiss József (1903). Összes költeményei. Singer és Wolfner, Budapest. p. 145-181.
↑  Benedek Elek (1896). Katalin. Athenaeum, Budapest.
↑  Gerő Katalin (1929). Életem. Singer és Wolfner, Budapest.
↑  Katharina Gerő (1933). Erfülltes Leben. Koechler & Amelang, Leipzig.
↑  Katharina Gerő (1942). Erfülltes Leben. Rascher Verlag, Zürich.
↑  Ujvári Péter (szerk.) (2000). Magyar zsidó lexikon. (Az 1929-ben megjelent mű utánnyomása.). Makkabi Kiadó, Budapest. p. 705.
↑  Gerő Katalin (1937). A szeretet munkásai. A Pesti Izraelita Nőegylet története 1866–1937. Budapest.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261618605171  GND: 134229134  ISNI: 0000 0000 7880 6232  LCCN: no2012070979  VIAF: 55359197   WorldCat (עם VIAF): 55359197 
קטלין גרה: "חיי" כריכה
קטלין גרה: עובדי האהבה כריכה
שרה שלקהאזי

| --- | --- |

 לידה:  11 במאי 1899 קושיצה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  27 בדצמבר 1944 (בגיל 45) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  צ'כוסלובקיה 
 מקצוע:  עיתונאית, כורכת ספרים, נזירה, מורה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (18 בפברואר 1969)  אזרחות כבוד (2010) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  שרה שלקהאזי
 
שׁרה שלקהאזי, מבוטא בערך: שָׁארה שׁאלְקאהַאזי (בהונגרית: Salkaházi Sára‏; 1899 – 27 בדצמבר 1944) הייתה נזירה קתולית הונגרייה שהצילה עשרות יהודים במהלך השואה, והוכרה כחסידת אומות העולם.
ביוגרפיה

נולדה בשם שרלוטה קלוטהילד שלקהאז בקאשה למשפחה גרמנית-אתנית, ליפוט (לאופולד) ומריה שלקהאז. אביה היה בעליו של בית מלון. היא קיבלה על עצמה נדרי נזירות ב־1930. במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה עזרה למאות יהודים להסתתר בבניין שהיה שייך למסדר "אחיות השירות החברתי" שאליו השתייכה, מסדר בראשו עמדה מרגיט שלכטה, שהוכרה לימים גם היא בתור חסידת אומות העולם. בעקבות הלשנה לרשויות, נתפסה שלקהאזי עם היהודים שהסתירה על ידי חברי ארגון צלב החץ, שהיו בעלי בריתם של הנאצים בהונגריה. כל האסירים נורו על גדות נהר הדנובה וגופותיהם הושלכו לתוך הנהר. גופתה של שלקהאזי מעולם לא נמצאה. היא הוכרזה על ידי הכנסייה הקתולית כקדושה מעונה.
ב־1969 הוכרה כחסידת אומות העולם על ידי ארגון "יד ושם"
.
שלקהאזי בורכה ב־17 בספטמבר 2006 בבזיליקת אישטוואן הקדוש. טקס הברכה מעלה אותה למעמד של "מבורכת", שהוא שלב אחד לפני מעמד של "קדושה". היה זה טקס הברכה הראשון בהונגריה מאז שבורך המלך אישטוואן הראשון ב־1083.
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
הערות שוליים

↑  ראו מידע לגבי האנדרטה לנרצחים, בערך נעליים על הדנובה
↑  שרה שלקהאזי - פעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  איי.פי, הכנסייה בירכה נזירה שהצילה יהודים בשואה, באתר ynet, 17 בספטמבר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270504105171  PLWABN: 9810601996005606  GND: 1147229287  ISNI: 0000 0001 0898 0531  LCCN: n2007076524  NKC: mzk2016898376  VIAF: 48684167   WorldCat (עם VIAF): 48684167
סימון אוקר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביוני 1881 אמסטרדם, הולנד
 נרצח:  6 במרץ 1944 (בגיל 62) אושוויץ, פולין
 מידע כללי
 מדינה:  הולנד הולנד
 גובה:  1.68 מטרים
 ספורט
 ענף ספורט:  סיף 
 
סימון אוקר (בהולנדית: Simon Okker;‏ 1 ביוני 1881 – 6 במרץ 1944) היה סייף רומח אולימפי יהודי-הולנדי באולימפיאדת אתונה (1906) ואולימפיאדת לונדון (1908), שנספה באושוויץ.
ביוגרפיה

אוקר נולד וגדל באמסטרדם, בנם של קלרה סכנקן והרטוג אוקר.
באולימפיאדת אתונה (1906) סיים אוקר במקום חמישי בטורניר רומח אישי.
באולימפיאדת לונדון (1908) בשלב הבתים המוקדמים הוא סיים במקום שני עם עוד שני מתחרים, מתוך 5 מתחרים, לאחר שניצח בשני קרבות, הפסיד באחד ויצא תיקו ברביעי. נערך בין השלושה play off שבו האו סיים שלישי והוא יצא מהטורניר. לא נערך טורניר רומח.
חיים אישיים

אוקר עבד בתעשיית היהלומים. בשנת 1909 הוא התחתן עם קיטייה קלוץ (נפטרה בשנת 1938). לזוג נולדו שני ילדים, בן ובת, סמואל הרטוג (1911–1984) וקלרה אנט. ב-11 ביוני 1943 הוא נכלא במחנה המעבר וסטרבורק. משם כתב כ-20 מכתבים למשפחתו ששרדו. בתחילת מרץ 1944 הועבר אוקר לאושוויץ, שם נרצח ב-6 במרץ. בתו קלרה אנט נרצחה בינואר אותה שנה יחד עם בעלה.
נכדו, טום אוקר טניסאי מצטיין מהטובים בעולם בזמנו (דורג במקום שלישי בעולם ביחידים ובמקום ראשון בעולם בזוגות), נולד שבועיים לפני שהוא שנרצח באושוויץ.
דן לביא

| --- | --- |

דן לביא, 2010
 לידה:  4 בספטמבר 1944 (בן 80) חיפה, פלשתינה (א"י)
 ענף מדעי:  עיבוד תמונה
 מקום מגורים:  חיפה
 מקום לימודים:  הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, יוניברסיטי קולג' לונדון
 בת זוג:  חנה
 www.danlavie.com
הסבר הצייר לציור:  הציור "תנועת הנוער וענת". צויר בשנת 2009 . יצאנו בקיץ 1961 למחנה עבודה בן חודש בקיבוץ בארי על פי צילום בתחנת רכבת חיפה מרכז, לפני שהגיעה הרכבת שלקחה אותנו לתל אביב, רכז ומשם במשאית לקיבוץ שכל כך אהבנו.
דן לביא (נולד בחיפה ב-4 בספטמבר 1944) הוא מדען ומהנדס ישראלי. עסק במחקר ופיתוח שהתמקד בעיבוד תמונות. לביא הוא צייר אמן, עבד בתעשיות היי-טק, היה המנהל המדעי והאוצר הראשי של המוזיאון הלאומי למדע וטכנולוגיה בחיפה.
ביוגרפיה

לביא נולד להורים ציונים סוציאליסטים. האם גליה לביא לבית גורבולסקי (ילידת גרודנו 1912, נפטרה ב-1996) למדה בווילנה בבית ספר לאחיות, הייתה פעילה בתנועת השומר הצעיר ועלתה ארצה ב־1932 כחלוצה, יחד עם קבוצתה במטרה להקים קיבוץ (חבריה לקבוצה היו בין מקימי כפר מנחם). השלימה את לימודי האחות בבית החולים בילינסון והתחילה לעבוד בבית חולים בבני ברק שם הכירה את בן זוגה לעתיד. האב אריה לביא עיברת את שמו מליובה ליפשיץ (יליד וולקוביניץ, אוקראינה, 1907, נפטר ב-1964), עלה ארצה ב-1928 לאחר מאסר בגלל פעילות ציונית במסגרת תנועת החלוץ. התחיל את חייו בארץ כפועל חקלאי בפרדסים בפתח תקווה ומגדיאל. הזוג נישא ב-1933 והתגורר תחילה בשכונת הצריפים נורדיה.
ב-1935 נולדה בתם הבכורה אילנה. ב-1937 עברו לגור בחיפה, האב עבד כפועל בכמה קואופרטיבים, עד מהרה התקדם בסולם הדרגות ומונה למזכיר מרכז הקואופרציה לתעשייה ושירותים באזור חיפה והצפון. רוב בני משפחותיהם נספו בשואה. דן גדל בחיפה ברחוב ציפורי, שם המשפחה גרה בתחילה יחד עם עוד משפחה באותה הדירה. כבר כילד בבית הספר היסודי ע"ש רמז, התעניין דן בציור והוריו שלחוהו ללמוד ציור ורישום בגיל 9 אצל הצייר אבשלום עוקשי [1953–1954]. בשנים 1955–1957, למד אצל משה גת ציור ורישום.
בשנים 1958 ועד 1962 למד בבית הספר המקצועי התיכוני בסמ"ת ובמקביל, למד בין השנים 1958–1960 רישום אצל אברהם ישכיל. וציור אצל צבי מאירוביץ.
בשנת 1966 סיים את התואר B.Sc בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. לאחר סיום לימודיו ושירותו הצבאי, חזר להשתלם ברישום וציור. הוא למד בשנים 1970–1972 רישום אצל הציירת פליס פזנר מלכין, ובשנים 1972–1974 ציור אצל הצייר צבי איליביצקי. בשנים 1975– 1976 למד רישום אצל האמן מנואל זלצר.
ב- 1966 נישא דן לחנה לבית דיאמנטשטיין [ילידת לוזאן 1946] מורה לאנגלית וערבית. הם הורים לשני בנים ירון ועודד.
בשנת 1976 סיים דן את התואר M.Sc בטכניון. בשנים 1976–1978 למד טכניקות ואמנות הדפס בסדנה בהדרכתה של אמנית התחריט ריטה פרניו. בין 1978 ל-1979 העמיק את התנסותו בתחריט בסדנה בהדרכתה של האמנית שרה קסטיין. במקביל בין 1976 ל-1979 התנסה בציור ותחריט אצל האמנית גתית הראל.
ב-1982 קבל תואר Ph.D ביוניברסיטי קולג' לונדון על עיבוד תמונות בשדה "האינטליגנציה המלאכותית" ובאותו הזמן השתלם גם בסדנאות ולימודי חוץ באמנות פלסטית. ב-1993 היה בשנת שבתון באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית ובמקביל עסק גם ברישום ב-PAC-Pacific Art Center.
בין השנים 1994 לשנת 1999 היה בין שאר התפקידים, המנהל המדעי והאוצר הראשי של המוזיאון הלאומי למדע (במאה ה-21, "המדעטק").
בשנת 1996, הצטרף לצוות המעריכים המקצועיים בלשכת המדען הראשי במשרד המשרד הכלכלה והתעשייה שם עבד בלשכת המדען הראשי, כבודק מקצועי עד לפרישתו בשנת 2011 (לאחרונה שונה השם ל'רשות החדשנות", במשרד המסחר והתעשייה, כיום משרד הכלכלה).
בין שנת 1986 לשנת 2002 היה דר' לביא דירקטור בחברת המוזיאונים של חיפה. בין שנת 1997 לשנת 2005 היה מרצה חוץ בחוג למוזיאולוגיה באוניברסיטת חיפה.
לביא חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, וחבר באיגוד האמנים הפלסטיים בישראל.