stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חתול פאלאס
מאפיינים

גודלו הוא כגודל חתול בית, כ-60 ס"מ, ומשקלו בממוצע 3.6 ק"ג. ישנם מספר מאפיינים המבדילים אותו מיתר המינים בסוג חתול: אישוני עיניו עגולים יותר מאשר אלה של שאר החתולים, רגליו קצרות יחסית, פרוותו ארוכה ועבה, וחתולי פלאס גדלים מהר יותר משאר מיני החתולים.
אזורי המחיה של חתול פאלאס הם במרכז אסיה, עד לגבהים של 5,050 מטר מעל פני הים ברמה הטיבטית. בנוסף, הם מאכלסים חלקים ממונגוליה, טג'יקיסטן, קירגיזיסטאן, הודו, קזחסטן, פקיסטן וחלקים ממערב סין, כמו גם בחלקי רוסיה (נדיר למצוא אותם ברוסיה) שמעבר לימת באיקל.
הערות שוליים

↑  חתול פאלאס באתר הרשימה האדומה של IUCN
| חתוליים |
| --- | --- | --- |
| חתולים קטנים | חתולים קטנים |  |
| חתול | חתול חולות • חתול ביצות • חתול שחור-רגל • חתול מדבר סיני • חתול בר (חתול הבית) |   |
| חתול פאלאס (סוג ומין יחיד) | חתול פאלאס |   |
| חתול זהוב | חתול זהוב אסייתי • חתול זהוב בורנאי |   |
| חתול נמרי | חתול נמרי בנגלי • חתול דגים נמרי • חתול נמרי שטוח-ראש • חתול נמרי כהה • חתול נמרי סונדי |   |
| שונר | שונר צפוני • שונר קנדי • שונר איברי • שונר מצוי |   |
| קרקל | קרקל • חתול זהוב אפריקני |   |
| סרוואל (סוג ומין יחיד) | סרוואל |   |
| נמרון | אוצלוט • מרגיי • נמרון מנוקד • חתול קולוקולו • נמרון הפנטנל • נמרון הפמפס • נמרון ג'ופרי • חתול קודקוד • נמרון האנדים • נמרון דרומי |   |
| פומה | פומת ההרים • יגוארונדי |   |
| חתול שיש (סוג ומין יחיד) | חתול שיש |   |
| חתולים גדולים | חתולים גדולים |   |
| נמר ערפילי | נמר ערפילי מצוי • נמר ערפילי בורנאי |  |
| ברדלס (סוג ומין יחיד) | ברדלס |  |
| פנתר | אריה • טיגריס • נמר • יגואר • נמר השלג |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פאול אפשטיין

| --- | --- |

 לידה:  4 במרץ 1902 לודוויגסהאפן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  27 בספטמבר 1944 (בגיל 42) המצודה הקטנה של טרזיינשטט, צ'כיה 
 שם לידה:  Paul Maximilian Eppstein 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מקום מגורים:  מנהיים 
 השכלה:  אוניברסיטת היידלברג 
 בן או בת זוג:  הדוויג אפשטיין 
 
אבן נגף להנצחתו של פאול אפשטיין
פאול מקסימיליאן אפשטיין (בגרמנית: Paul Maximilian Eppstein;‏ 1901–1944), היה מראשי יהדות גרמניה בימי הרייך השלישי. עמד בראש האלטסטנראט (מועצת הזקֵנים) בגטו טרזיינשטאט.
קורות חיים

אפשטיין נולד בלודוויגסהאפן ולמד באוניברסיטת מאנהיים, בעיקר סוציולוגיה. הוא למד אצל מקס ובר, קרל יאספרס וקרל מאנהיים. בגיל 26 מונה כמרצה לסוציולוגיה בבית-הספר הגבוה למסחר במנהיים. מאז 1929 עמד בראש האוניברסיטה העממית Volkshochschule במנהיים, מוסד שהתפתח במרוצת פחות מארבע שנים והיה לאחד החשובים בתחום ההשכלה לעם בגרמניה.
פעילותו טרום המלחמה

לאחר עליית היטלר לשלטון נסגר המוסד, ואפשטיין נקרא לברלין להשתלב בפעילויות מרוכזות של יהדות גרמניה שעקב נסיבות הזמן חייבו את הרחבתה ואת ארגונה מחדש. תפקידו הראשון היה במסגרת הוועדה המרכזית של יהודים גרמנים לסיוע ושיקום, איגוד הקהילות היהודיות בפרוסיה. כבר ב-1933 הוזמן אפשטיין להיות חבר בהנהלת הנציגות הארצית של יהודי גרמניה והוא פעל בה בעיקר בארגון העבודה הסוציאלית ובתחום המינהל. אחרי ליל הבדולח הוזמן אפשטיין להיות מרצה לסוציולוגיה בבריטניה, אך הוא סירב לעזוב את גרמניה, כל עוד זקוקה שארית הקהילה היהודית לשירותיו. הוא המשיך בתפקידיו גם במסגרת התאחדות הארצית של היהודים. במרוצת השנים הורחבו תחומי פעילותו, בעיקר בייצוג היומיומי של הארגון כלפי השלטונות ופעולות הקשורות להגירה.
בזמן המלחמה

מסוף 1940, אחרי מאסרו של אוטו הירש, היה אפשטיין למעשה המנהל היחיד של ארגון זה, לצד נשיא הארגון הרב ד"ר ליאו בק. בשנות פעילותו בהתאחדות הארצית נאסר אפשטיין פעמים אחדות בידי הגסטפו, בין השאר בקיץ 1940. אחרי ששוחרר באוקטובר באותה השנה נאסר עליו מטעם המשרד הראשי לביטחון הרייך לטפל בכל הקשור להגירת היהודים, והוא התרכז בענייני מינהל. בסוף ינואר 1943, כחצי שנה לפני חיסול ההתאחדות הארצית, גורש אפשטיין עם ליאו בק לטרזיינשטט. מיד בבואו לשם מונה לראש היודנרט (Juden der Ältestenrat) בגטו, לצידו (ולמעשה במקומו) של יעקב אדלשטיין. הערכת פועלו בתפקיד זה שנויה במחלוקת. יש המבקרים את אפשטיין בשל היעדר תקיפות מספקת בעמידתו מול המפקדה הגרמנית של הגטו ואף בכניעה מרצון לדרישותיה, וכן בשל מידת הניכור וההתנשאות כלפי חבריו האסירים. לעומת זאת, מבליטים אחרים את עמדתו האיתנה של אפשטיין כנציג הציבור היהודי, הן בגרמניה והן כראש גטו טרזיינשטט. בקיץ 1944 נאסר אפשטיין, לפי טענת מפקדת המחנה על נאום שנשא לפני תושבי הגטו, ולמחרת יום הכיפורים תש"ה הוצא להורג.
במאמר שכתב אפשטיין ביולי 1939, עם הקמת האיחוד הארצי, פאול אפשטיין הגדיר את תפקידו והוא לעזור לפרט למצות את האפשרויות הגלומות בו וביוזמתו. האיחוד הארצי שימש חוליה מקשרת בין היחיד לגסטפו, דבר שעזר בקבלת היתרי יציאה. כמו כן, שמר האיחוד הארצי על קשר עם מוסדות יהודיים בחו"ל לשם קבלת מידע אולם הוא לא פעל כהנהגה הקוראת לחפש אפיקי הצלה בלתי שגרתיים. הצעות לפעולה בקנה מידה רחב, כמו הקמת מחנות מעבר בארצות חוץ או ביצוע מימון הגירה, לא היו בהישג ידו של ההתאחדות הארצית והיו תלויות בגורמים בינלאומיים. עד לפרוץ המלחמה נעזרו במוסדות כ-50% מיהודי גרמניה, בדרכם להגירה. הגסטפו היה מעוניין בגוף מרכזי שיעזור ליהודים בהליכי ההגירה, ואת התפקיד הזה מילא האיחוד הארצי. לאיחוד הארצי היה תפקיד בשליחת ילדים מחוץ לגרמניה, ובעיקר לבריטניה. תוך כדי מילוי תפקידו בעזרה ליהודים נדחף האיגוד הארצי לשיתוף פעולה עם השלטון הנאצי גם בתחומים אחרים - כולל, מאוחר יותר, עריכת מפקד ומסירת הודעות על גירושים.
מאסרו

בשנות פעילותו בהתאחדות הארצית נאסר אפשטיין פעמים אחדות בידי הגסטפו, בין השאר בקיץ 1940. אחרי ששוחרר באוקטובר אותה שנה נאסר עליו מטעם המשרד הראשי לביטחון הרייך לטפל בענייני ההגירה. את המאסר הראשון של אפשטיין, אחד מראשי ההתאחדות הארצית בשבוע השני של אוגוסט 1940. עדיין תירצו אנשי הרשות המפקחת בנימוקים עניינים, אף שנמנעו מפירוט. אוטו הירש מסר על המעצר בישיבת ההנהלה ב-19 באוגוסט 1940. בפגישה שקיים ב-20 בחודש עם ממלא מקומו של המפקח יאגוש הודיע הלה כי שמע על המעצר אך אינו יודע פרטים. כעבור ימים מספר גילה יאגוש נדיבות רבה ביותר במסירת מידע: מאשים את אפשטיין, אמר, באי-ציות להוראות המרכז הארצי. האשמה מפורשת זו מאששת השערה שרווחה בזמן ההוא, שלפיה סברה הרשות המפקחת, שאפשטיין לא פעל בנמרצות הדרושות בעניין שנגע לעלייה ב. ב-27 באוגוסט אישר יאגוש, כי ההאשמות קשורות באופן בלעדי להגירה, והן מרחיקות-לכת בהרבה משסבר אפשטיין. בפגישה השנייה באותו יום, שיוחדה כולה להגדרת תחומי פעילותו של אפשטיין בעתיד, מסר יאגוש, כי נאסר על אפשטיין לעסוק בנושאים הקשורים בביצוע ההגירה.
ב־1944 כאשר ד"ר אליס מאייר, אלמנתו של פרופ' הנס מאייר, לשעבר מנהל מעבדת האוניברסיטה הגרמנית בפראג ביקשה מאפשטיין לשחרר אנשים על סמך שיקולים אנושיים, ענה אפשטיין בשלילה. למרות זאת, קרה שאסירי הגטו שוחררו, אך מספרם המדויק אינו ידוע. בספרו "טרזיינשטט 1945-1941" מונה הנס גינתר אדלר 31 מאושרים ששוחררו מהגטו בשלוש השנים וחצי של קיומו.
לקריאה נוספת

רות בונדי, דנון אילנה, שורשים עקורים פרקים מתולדות יהדות צ'כיה 1939–1945, ירושלים, יד ושם, בית טרזין, תשס"ב, 2002.
רות בונדי, אגון רדליך, חיים כאילו: יומן מגטו טרזיאנשטאט 1942–1944, תל אביב, בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון והאגודה להנצחת חללי גיטו טרזיאנשטאט / הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד, 1983..
רות, זריז, בריחה בטרם השואה 1941-1939,בית לוחמי הגיטאות, תש"נ, 1990.
אברהם, מרגליות, תולדות השואה גרמניה כרך ראשון, יהויקים כוכבי, ירושלים, יד ושם, תשנ"ח, 1997.
מאמר מרכז המידע אדות השואה יד ושם פאול אפשטיין
הערות שוליים

1 2 3  , פאול אפשטיין, מרכז המידע אודות השואה
↑  רות, בונדי / דנון, אילנה, שורשים עקורים פרקים מתולדות יהדות צ'כיה 1939–1945, ירושלים, יד ושם / בית טרזין, תשס"ב, 2002.
↑  אברהם, מרגליות, תולדות השואה גרמניה כרך ראשון, יהויקים כוכבי, ירושלים, יד ושם, תשנ"ח, 1997., עמ' 393
↑  רות, בונדי / דנון, אילנה, שורשים עקורים פרקים מתולדות יהדות צ'כיה 1939–1945, ירושלים, יד ושם / בית טרזין, תשס"ב, 2002., עמ' 99
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1012561615  ISNI: 0000 0003 9741 5730  LCCN: no2017026446  NTA: 147895812  SUDOC: 120491982  VIAF: 17602975   WorldCat (עם VIAF): 17602975
רוג'ר פיס

רוג'ר קראפט פיס (באנגלית: Roger Craft Peace‏; 19 במאי 1899 – 20 באוגוסט 1968) היה חבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה

פיס נולד ב-19 במאי 1899 בגרינוויל, קרוליינה הדרומית, למד בבתי הספר הציבוריים וסיים את לימודיו באוניברסיטת פורמן ב-1919. הוא היה כתב עיתון, עורך ספורט, עורך, מנהל עסקים ומוציא לאור בגרינוויל. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כמדריך בצבא ארצות הברית במחנה פרי ב-1918. הוא היה קולונל בצוות המושל מ-1930 עד 1934 ונאמן של אוניברסיטת פורמן מ-1938 עד 1948.
פיס מונה ב-5 באוגוסט 1941 כחבר דמוקרטי בסנאט האמריקני כדי למלא את התפקיד שהתפנה בשל מותו של אלווה מ. למפקין, אשר מונה למלא את התפקיד שהתפנה בעקבות התפטרותו של ג'יימס פ. ביירנס, וכיהן מ-5 באוגוסט 1941 עד 4 בנובמבר 1941; הוא לא הועמד לבחירה למשרה הפנוי, וחידש את קריירת הכתיבה, ההוצאה לאור והפעילות האזרחית שלו. בזמן מותו, הוא היה יו"ר Multimedia, Inc. פיס מת בגרינוויל, קרוליינה הדרומית ב-20 באוגוסט 1968, ונקבר בבית הקברות ספרינגווד.
גיג הרבור

| --- | --- |
סמל גיג הרבור

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:   וושינגטון
 ראש העיר:  Tracie Markley
 תאריך ייסוד:  1946
 שטח:  11.3 קמ"ר
 גובה:  11 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  12,029 (1 באפריל 2020)
  ‑ צפיפות:  573.40 נפש לקמ"ר (2009)
 קואורדינטות:  47°19′37″N 122°35′11″W﻿ / ﻿47.32694°N 122.58639°W﻿ / 47.32694; -122.58639
 אזור זמן:  UTC -8
 http://www.cityofgigharbor.net
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה גיג הרבור(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה גיג הרבור(למפת וושינגטון רגילה) אולימפיה סיאטל ספוקיין טקומה ונקובר אוורט יאקימה בלינגהאם קנוויק ונאטצ'י קנדה א י י ד ה ו  אורגון האוק. השקט גיג הרבור(למפת וושינגטון מוגדלת) אולימפיה סיאטל ספוקיין טקומה ונקובר אוורט יאקימה בלינגהאם קנוויק ונאטצ'י קנדה א י י ד ה ו  אורגון האוק. השקט גיג הרבור  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
גיג הרבור (באנגלית: Gig Harbor) היא עיר קטנה במדינת וושינגטון בארצות הברית. העיר נמצאת כ־10 ק"מ מצפון לעיר טקומה, בצד הצפוני של גשר מצר טקומה. לפי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית נכון לשנת 2020, יש בגיג הרבור כ-12.000 תושבים.
גיג הרבור מוכרת כעיר נופית ומיוערת, והעירייה אוכפת תקנות בנייה מחמירות כדי למנוע את השמדת הטבע. לפי נתוני הממשלה המדינתית, העיר מדורגת בדרוג חברתי־כלכלי גבוה מאוד: מתוך 522 ערים בוושינגטון, גיג הרבור מדורגת מספר 49 בסולם העשירות.
העיר גם מוכרת בשם "The Maritime City" (העיר הימית).
היסטוריה של העיר

גיג הרבור נקרא בשם על ידי קפטן צ'ארלז ווילקס, אשר שט אל מפרץ העיר כדי למצוא מקלט במשך סופת גשם חזקה. בשנת 1867, הרבה דייגים ועולים באו לאזור מצפון אירופה כדי להתיישב במקום.
אחרי בניית גשר מצר טקומה בשנות ה-50, העיר התחילה לקלוט אנשים מסביבת טקומה ואוכלוסיית העיר גדלה למספר הנוכחי במשך השנים.
העיר הוכרזה כעיר ב-12 יולי 1946.
גאוגרפיה ואקלים

העיר נמצאת בחצי האי קִיטצֶפ, שהוא חלק מהחצי האי אולימפיק. העיר ממוקמת מסביב למפרץ הים. ביום בהיר, מעל גבעות האזור, אפשר לראות את הר ריינייר במזרח ובדרום וגם את הרי אולימפיים במערב. גשרי מצר טקומה מקשרים בין העיר לטקומה. לדרום העיר יש שדה־תעופה אזורי (Tacoma Narrows Airport) אך הוא מנוהל על ידי עיריית טקומה.
אזור העיר מיוער וירוק מאוד. האקלים של האזור אפיני למערב מדינת וושינגטון: יש קיץ נעים, יבש, וחמים אך קצר. בסתיו, בחורף, ובאביב גשום מאוד אבל האוקיינוס השקט מונע קיצוניות בטמפרטורות. בגלל זה, לא יורד הרבה שלג בחורף וכמעט אין שרבים בקיץ. טווח הטמפרטורות הוא בין 15-30 מעלות־צלזיוס בקיץ, ובין 0-13 בחורף.
דמוגרפיה

כיום יש 7,240 תושבים בעיר, ובהם 94.2% לבנים, 0.6% אינדיאנים, 1.5% אסיאתים, 0.2% אוקיינים, 1.1% אפרו-אמריקאים, 3.0% היספנים, ו-0.5% מגזעים אחרים. 1.79% מהתושבים משתי או יותר מוצאים.
השכר הממוצע של השכירים הוא $63,182 (ממוצע ארצי: $42,350.95). הגיל הממוצע של התושבים הוא 38.7 שנה. 40.3% מהתושבים למדו במוסד להשכלה גבוהה.
תיירות

לרבים מתושבי גיג הרבור שמירת הטבע חשובה מאוד, והעירייה ייעדה הרבה אתרים כשמורות טבע וגנים עירוניים. במרכז העיר יש טיילת, חניון ובתי-מלון קטנים. העיר משמשת גם כשער כניסה להרים. רוב התיירות מתרחשת בקיץ ובחודשים שבהם מזג־האוויר לא גשום.
הרבה מבקרים נמשכים לעיר לראות את גשר מצר טקומה החדש, אשר נפתח ביולי 2007.
פרנק קרלסון

פרנק קרלסון (באנגלית: Frank Carlson‏; 23 בינואר 1893 – 30 במאי 1987) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קנזס ה-30, חבר בית הנבחרים של קנזס, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנזס. קרלסון הוא בן קנזס היחיד שהחזיק בכל ארבעת התפקידים. הקריירה הפוליטית שלו נמשכה 40 שנה, החלה בנובמבר 1928 והסתיימה בינואר 1969.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

קרלסון נולד ב-23 בינואר 1893 ליד קונקורדיה, קנזס, והיה בנם של אנה (ג'והנסון) וצ'ארלס אריק קרלסון, שניהם מהגרים שוודים. הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובאוניברסיטת המדינה של קנזס לפני ששירת במלחמת העולם הראשונה כטוראי.
ביוגרפיה > קריירה

לאחר המלחמה חזר לקונקורדיה לחווה חקלאית. הוא נבחר כרפובליקני לבית הנבחרים של קנזס ב-1928 ולאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן מ-1935 עד 1947.
ב-1946 הוא נבחר למושל קנזס. כמושל, הוא דחף תוכניות לבריאות הנפש וכן פרויקט כביש מהיר לטווח ארוך. בשנת 1949, נפטר הסנאטור של קנזס, קלייד מ. ריד, וקרלסון מינה את הארי דרבי למלא את המושב. דרבי המשיך בכהונתו בסנאט עד שקרלסון עצמו נבחר למלא את המושב ב-1950. במקום להמתין עד ינואר להשבעה, הוא תפס את המושב ב-28 בנובמבר 1950, והותיר את תפקיד המושל לפרנק ל. הגמן שכיהן פחות מחודשיים.
ב-1952, הוא פעל למען דווייט ד. אייזנהאואר, ולאחר מכן תיווך בעסקה באמצעות הסנאטור של אוהיו רוברט א. טאפט והפך למנהיג הרוב בסנאט. על פי הביוגרפיה של בילי גרהאם Just As I Am, קרלסון הזמין את אייזנהאואר לארוחת בוקר לתפילה של הסנאט, שהפכה בכך לארוחת הבוקר הנשיאותית הראשונה, ולאחר מכן לאספה שנתית של כל שלוש זרועות הממשל, שנמשכה עד היום. קרלסון נבחר שוב פעמיים, ב-1956 וב-1962, לפני שחזר לקונקורדיה לפרישה.
קרלסון כיהן קדנציה כנשיא קבוצת ארוחת הבוקר לתפילה בסנאט של ארצות הברית. הוא הוצג על ידי US News & World Report ב-1 ביולי 1968 על ידי העורך, דייוויד לורנס, על השפעתו המוסרית והרוחנית החזקה בבירת המדינה. הוא גם היה חבר במועצת המנהלים של World Vision.
קרלסון הצביע בעד תיקון הסנאט לחוק זכויות האזרח משנת 1957 ב-7 באוגוסט 1957, אך לא הצביע על תיקון בית הנבחרים להצעת החוק ב-29 באוגוסט 1957 או על חוק זכויות האזרח משנת 1960. קרלסון הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1964 ו-1968, וכן בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, חוק זכויות ההצבעה משנת 1965, והאישור של ת'ורגוד מרשל לבית בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ביוגרפיה > מותו

קרלסון מת ב-30 במאי 1987 בקונקורדיה, קנזס ונקבר שם בבית הקברות Pleasant Hill. בניין בית המשפט הפדרלי בטופקה נקרא על שמו, הכביש המהיר 81 מקו מדינת נברסקה מצפון לבלוויל לסלינה נקרא "הכביש המהיר על שם פרנק קרלסון, ספריית פרנק קרלסון בקונקורדיה נקראת על שמו, ואוניברסיטת ויצ'יטה מארחת את סדרת ההרצאות של פרנק קרלסון.
ספריית פרנק קרלסון

באפריל 2011, ספריית פרנק קרלסון בקונקורדיה, קנזס, קיבלה מענק קטן ממועצת מדעי הרוח של קנזס לשיפוץ חדר פרנק קרלסון של הספרייה. המענק מימן את פיתוחה של תערוכה חדשה המוקדשת לספר לדורות חדשים של קנזנס על חייו והקריירה הפוליטית של קרלסון. במקביל להנצחת קנזס בת 150 השנים, השיפוץ היה חלק מיוזמה כלל-מדינתית לשמר את הזיכרון של אנשים ואירועים חשובים בעברה של המדינה. הסנאטור פרנק קרלסון הוא בן קנזס היחיד שכיהן בארבעה תפקידים ציבוריים גדולים והוא ידוע בתור "הבן המועדף של קנזס".
פרויקט השיפוץ החליף את התצוגה המקורית של פרנק קרלסון, שהוקמה ב-1976 והוצגה עד קיץ 2011. התערוכה החדשה, Frank Carlson: Prairie Politician, מספרת ומשמרת את סיפורו של סנאטור קרלסון באמצעות תערוכה מעודכנת וטכניקות ארכיון מודרניות. התערוכה מציגה מזכרות קרלסון, תצלומים ופריטים מהאוסף האישי של הסנאטור, השוכן בספריית פרנק קרלסון. סיפורו של הסנאטור קרלסון מסופר בשלושה חלקים, החל בילדותו ובמנהיגות הכנסייה שלו בקונקורדיה, קנזס, בעקבותיו לאורך ארבעים שנות הקריירה הפוליטית שלו, וחוגג את מורשתו כדמות פוליטית ודמות מקומית חשובה.
בין הפריטים המוצגים ניתן למצוא צ'ק מהנשיא דווייט ד. אייזנהאואר, שנכתב לקרלסון בהסדר הימור ידידותי, כמה עטים ששימשו את הנשיא לינדון ב. ג'ונסון כדי לחתום על חקיקה חשובה שבה תמך קרלסון, ואוסף צלמיות הפיל של קרלסון. התערוכה כוללת גם חפצים הקושרים את קרלסון לעיר הולדתו ולמדינת הולדתו. מוצגים פעמון בית הספר מבית הספר שבו למד קרלסון במחוז קלאוד, קנזס, קריקטורות וקריקטורות פוליטיות שצוירו על ידי עמית מקונקורדיה דון מוזיק, ומזכרות בהשאלה מחבריו ובני משפחתו של קרלסון.
הערות שוליים

↑  "Frank Carlson". Kansas Historical Society. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  
"United States Census, 1900", FamilySearch, נבדק ב-20 במרץ 2018 {{citation}}:  (עזרה)
↑  פרנק קרלסון, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  Richard Pearson (31 במאי 1987). "Frank Carlson, 94, Former Senator From Kansas, Dies". The Washington Post. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Senator Frank Carlson". Frank Carlson Library. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1176820133  ISNI: 0000 0000 4552 9646  LCCN: no99053643  NARA: 10574277  SNAC: w6hq59f5  US Congress: C000154  VIAF: 14406487   WorldCat (עם VIAF): 14406487 
קרלסון מאוחר יותר בקריירה שלו
פרד דובואה

פרד תומאס דובואה (באנגלית: Fred Thomas Dubois‏; 29 במאי 1851 – 14 בפברואר 1930) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו שכיהן שתי קדנציות כחבר הסנאט של ארצות הברית. הוא נודע בעיקר בשל התנגדותו לתקן הזהב ובמאמציו לשלול זכויות הצבעה מהמורמונים.
ביוגרפיה > ראשית חייו וקריירה

דובואה נולד ב-29 במאי 1851, והיה ממוצא חלקי צרפתי-קנדי. סבו מצד אביו, טוסן דובואה, היה מהגר שהתבלט בקרב טיפקאנו. שמו המשפחתי נהגה כ"דֶה-בואה" ונאמר כי הוא "שנא את זה" כאשר אנשים הגו את הסיומת "-בואה" כ"בויס", דבר שהוא מצא כ"בלתי נסבל". אביו של דובואה, ג'סי קילגור דובואה, היה פקיד במשרד הקרקעות של ארצות הברית בפלסטיין, אילינוי, שופט לשעבר ומחוקק מדינה, תומך מוקדם של המפלגה הרפובליקנית, וחבר קרוב של אברהם לינקולן, הרפובליקני מאילינוי. בשנת 1856 נבחר דובואה האב למבקר מדינת אילינוי והעביר את המשפחה לבירת המדינה, ספרינגפילד.
פרד דובואה למד במכללת ייל בין השנים 1870 עד 1872, שם נבחר כחבר ב-Scroll and Key. לאחר מכן פנה לעסקים עד 1875, אז מונה לחבר במועצת המפקחים על רכבות ומחסנים של אילינוי. הוא החזיק בתפקיד זה במשך שנה אחת, והתפטר זמן קצר לפני מותו של אביו. ב-1880 עבר לטריטוריית איידהו יחד עם אחיו, ד"ר ג'סי דובואה הבן (1850–1908), שהיה רופא.
בשנת 1882, דובואה מונה כמרשל של טריטוריית איידהו. הוא השיק קמפיין מצליח לשלול את זכות ההצבעה ממצביעים מורמונים בטריטוריה, בטענה שהם הפרו את החוק האוסר פוליגמיה.
ביוגרפיה > נציג טריטוריאלי

בהתבסס על הצלחה פוליטית זו, ב-1886 רץ דובואה כמועמד רפובליקני למשרת נציג קונגרס מטריטוריית איידהו. הוא ניצח את המועמד הדמוקרטי המכהן, ג'ון היילי, ונשאר בתפקיד עד שהטריטוריה התקבלה כמדינה לאיחוד ב-1890.
דובואה תמך בתוקף בבקשתה של איידהו להקמת מדינה והתנגד למאמצים לפצל את הטריטוריה בין אזורים שכנים. ככל הנראה הוא לחץ על הנשיא בנג'מין הריסון לטובת קבלת מדינת איידהו על ידי אזכור הקשר המשותף בקרב טיפקאנו בין סבו של דובואה וסבו של הריסון, הנשיא ויליאם הנרי הריסון .
ב-3 ביולי 1890, דובואה ביקש מהריסון לחתום על חוק מדינת איידהו ביום עצמאות המדינה, למחרת. עם זאת, הריסון השיב שמאחר והכוכבים מתווספים לדגל בכל 4 ביולי עבור כל מדינה שהתקבלה בשנה הקודמת, אם הוא יחתום על החוק, איידהו לא תקבל את כוכבה על הדגל עד לשנה הבאה. דובואה ביקש ממנו לחתום על החוק מיד, והוא עשה זאת.
ביוגרפיה > סנאטור

איידהו הפכה למדינה ביולי 1890 בה מחוקקי איידהו בחרו בפועל שלושה נציגים לסנאט של ארצות הברית: המושל ג'ורג' שופ למושב קבוצה 2 שהתפנה בבחירות ב-1894, חבר ועידה חוקתית של המדינה ויליאם מקונל שיכהן למשך יתרת כהונת הקונגרס ה-51, עד מרץ 1891, ודובואה עצמו כדי להחליף את מקונל ולכהן במשך תקופת כהונה מלאה של שש שנים במושב קבוצה 3, החל במרץ 1891.
במהלך כהונתו הראשונה בסנאט, דובואה התמקד בפוליטיקה פנימית, והביע תמיכתו בעמדות שלדבריו יועילו לאיידהו. הוא היה תומך נלהב במכסי מגן, במיוחד על צמר ועופרת, אותם איידהו ייצרה בשפע. הוא גם עזר בניהול משא ומתן על הסכם עם האינדיאנים מהשבט נז פרס ב-1894. ב-1895, בהערה על פטור מהמגבלות בציד עבור בני השבט בנוקס, הוא אמר: "ההכחדה [הגירוש מעבר לגבול] של כל השבט העצל, חסר-תועלת שאינו תומך, של בני הבנוקס, לא תהיה אובדן גדול".
עם זאת, עמדתו הבולטת ביותר של דובואה הייתה תמיכתו בבי-מטאליזם. ב-1896, הוא היה בין אלה שעזבו את המפלגה הרפובליקנית כדי להצטרף לסיעה הרפובליקנית של כסף. הוא שקל את הרעיון של מיזוג בין הרפובליקנים של איידהו עם הדמוקרטים והפופוליסטים, אך בעלי בריתו הוצאו מהמפלגה הרפובליקנית של איידהו. חוסר הארגון הזה אפשר לדמוקרטים ולפופוליסטים לשלוט במערכת המחוקקת של איידהו. ב-1896, דובואה הובס בבחירות מחדש למערכת המחוקקת של איידהו על ידי הפופוליסט הנרי הייטפלד. לאחר שעזב את הסנאט ב-1897, דובואה חזר לחווה שלו בבלקפוט, שם גידל אספסת.
ביוגרפיה > חזרה לסנאט

כאשר סיעת הרפובליקנים של הכסף דעכה, רבים סברו כי הקריירה הפוליטית של דובואה הסתיימה. אך ב-1900, לאחר שסירב להצטרף מחדש למפלגה הרפובליקנית, נבחר שוב לסנאט של ארצות הברית על ידי בית המחוקקים הדמוקרטי של איידהו, לאחר שהביס את שופ, בעל בריתו הפוליטי לשעבר. זמן קצר לאחר שחזר לסנאט ב-1901, דובואה עבר למפלגה הדמוקרטית, והיה אחד הפוליטיקאים הבודדים בעידן ההוא שעשו זאת. הוא נשאר האדם היחיד בהיסטוריה של איידהו ששימש בקונגרס של ארצות הברית הן כרפובליקני והן כדמוקרט.
במהלך כהונתו השנייה בסנאט, דובואה המשיך לתמוך בנטישת תקן הזהב, אך רוב תשומת הלב שלו הופנתה להתנגדות לאימפריאליזם ולמורמונים. דובואה הנהיג קבוצת סנאטורים שניסתה להפעיל לחצים על ריד סמוט מיוטה, המורמוני הראשון שנבחר אי פעם לסנאט, להתפטר.
דובואה התנגד בתוקף לניסיונות להפוך את הפיליפינים, שנכבשו מספרד במלחמת ארצות הברית–ספרד, לטריטוריה אמריקאית. בתחילה תמך בעצמאות לפיליפינים, אך לאחר ביקור ב-1905, הכריז כי הפיליפינים לא יכולים לשלוט בעצמם, ותמך במכירת האיים ליפן. הסיבות להתנגדותו לעצמאות הפיליפינים היו מושפעות מאוד מהשקפות גזעניות. הוא פחד שהתחרות הכלכלית מהטריטוריות החדשות תהיה מזיקה לכלכלה האמריקאית, אך לא כי האמין כי הפיליפינים מהווים איום כלכלי. דובואה ביזה את הפיליפינים ואת קבוצות אתניות וגזעיות רבות אחרות, והצהיר כי "קשה להוציא את הפיליפיני לעבוד בכלל", והוסיף כי "ההוואים לא יעבדו... הם דומים מאוד לשחורים האמריקאים שלנו". הפיליפינים היוו איום כלכלי אם פועלים יפניים היו מהגרים לשם, אך הוא קיווה שמחסומי סחר ימנעו מסוכר וטבק פיליפיני להגיע לשווקים האמריקאיים. דובואה גם תמך בהגבלות חזקות על הגירה סינית.
דובואה פרש מהרוב הדמוקרטי של זמנו ותמך באג'נדה של הנשיא תאודור רוזוולט של שימור הסביבה. הוא תמך בוויליאם רנדולף הרסט למועמדות הדמוקרטית לנשיאות ב-1904.
ביוגרפיה > תבוסה ואחרית חייו

הפסדים אלקטורליים משמעותיים למפלגה הדמוקרטית באיידהו במהלך כהונתו השנייה בסנאט נגרמו במידה רבה בשל האובססיה של דובואה נגד המורמונים. בינואר 1907, בית מחוקקים רפובליקני באיידהו בחר בעורך הדין הבולט מבויסי, ויליאם בורה, להחליף את דובואה בסנאט; בורה נבחר מחדש חמש פעמים וכיהן במשך 32 שנים.
דובואה חי את שארית חייו בוושינגטון הבירה וניסה לכתוב ולעסוק בעסקים, אך ניסיונותיו נכשלו ברובם. הוא תמך בצ'מפיון קלארק כמועמד הדמוקרטים לנשיאות ב-1912, אך לאחר תבוסתו של קלארק, עבד במערכת הבחירות של וודרו וילסון ב-1912 וב-1916. פעולתו הפוליטית האחרונה הייתה ב-1918, כאשר תמך בבחירת פוליטיקאים ממפלגות שונות באיידהו כדי לתמוך באג'נדה הפרוגרסיבית של וילסון, כולל בורה. דובואה כיהן במועצת הפקודה מ-1918 עד 1920 ובוועדה לסכסוכי גבולות ארצות הברית עם קנדה משנת 1924 ועד מותו ב-14 בפברואר 1930. הוא נקבר בבית הקברות גרוב סיטי בבלקפוט.
הערות שוליים

↑  פרד דובואה, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  Graff, Leo W. Jr. "Toussaint Dubois: Political Patriarch of Old Vincennes". National Park Service.
↑  "The Politicians: Jesse K. Dubois (1811-1876)". Mr. Lincoln and Friends. נבדק ב-11 באוקטובר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Manny, Bill (3 ביולי 2017). "Idaho's birthday was supposed to be July 4. So why do we celebrate on July 3?". Idaho Statesman. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ex-Senator Dubois of Idaho Dies at 78. Legislative Pioneer in His State Was Prominent in Both Major Political Parties. Served on Canadian Boundary Commission. Grandfather a Captain Under Lafayette". The New York Times. 15 בפברואר 1930. נבדק ב-2008-12-26. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007362274305171  GND: 118853899  ISNI: 0000 0000 3476 3920  LCCN: n85180140  SNAC: w60v8pxv  US Congress: D000509  VIAF: 8184953   WorldCat (עם VIAF): 8184953
פורטר מקאמבר

פורטר ג'יימס מקאמבר (באנגלית: Porter James McCumber‏; 3 בפברואר 1858 – 18 במאי 1933) היה חבר הסנאט של ארצות הברית מדקוטה הצפונית. הוא תמך ב"חוק המזון והתרופות הטהור" משנת 1906, ובחבר הלאומים.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מקאמבר נולד ב-3 בפברואר 1858 בכריט, אילינוי, ועבר עם הוריו לחווה ברוצ'סטר, מינסוטה, מאוחר יותר באותה שנה. הוא למד בבתי הספר הציבוריים ולימד בבית הספר כמה שנים, וסיים את המחלקה למשפטים של אוניברסיטת מישיגן באן ארבור ב-1880. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בווהאפטון, טריטוריית דקוטה, בשנת 1881.
בצעירותו עבד כמערם תבואה בחווה של ג'ורג' וורנר, ליד גריט בנד. וורנר היה ממייסדי העיירה וכיהן בממשלת המחוז.
מקאמבר התחתן עם ג'ני מ. שורנינג מווהאפטון ב-29 במאי 1889, ועד 1899 נולדו להם שני ילדים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

מקאמבר, רפובליקני מושבע, נבחר לבית הנבחרים הטריטוריאלי ב-1884 ולסנאט הטריטוריאלי ב-1886. הוא כיהן כפרקליט המדינה של מחוז ריצ'לנד מ-1889 עד 1891.