stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משמרות
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  ראו הגליה בברית המועצות, וכן יהדות סיביר ויהדות קזחסטן.
↑  רשימות מהשומרון משמרות, דבר, 11 ביוני 1934
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467976605171 
נוף משמרות, 1937
מערות לונגיו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מיקום:  לונגיו, הרפובליקה העממית של סין
 קואורדינטות:  29°03′42″N 119°11′02″E﻿ / ﻿29.0616°N 119.184°E﻿ / 29.0616; 119.184
  (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןמערות לונגיו(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןמערות לונגיו
 
מערות לונגיו (בסינית: 龙游石窟), הנקראות גם חדרי האבן שיאונאנהאי (小南海石室), הן קבוצה של 24 מערות אבן חול מלאכותיות, הממוקמות בגבעת פנגהואנג, ליד הכפר שיאן בויקן על גדות הנהר קו בלונגיו (אנ'), בנציבות העירונית שוג'ו (אנ'), במחוז ג'ג'יאנג, סין.
מערות אלו נוצרו לפני יותר מ-2,000 שנה, אך למעשה אין להן תיעוד באף מסמך היסטורי. המערות התגלו על ידי חקלאים מקומיים ביוני 1992, לאחר שניקזו את המים של חמש בריכות קטנות בכפר שלהם, שיאן בויקן. כתוצאה מכך, נמצאו 5 מערות. מאוחר יותר, לאחר חקר של האזור, נמצאו 19 מערות נוספות.
כ-200 ק"מ ממערות לונגיו, נמצאות מערות הואשאן, על גדות הנהר שיאנג (אנ'), הבנויות באופן דומה למערות לונגיו, אם כי ככל הנראה מערות הואשאן נבנו כ-1,500 שנה אחרי מערות לונגיו, בתקופת שושלת מינג המאוחרת (1552–1667 לספירה).
מערות אלו גדולות מאוד, בהתחשב בכך שנעשו על ידי אדם: שטח הרצפה הממוצע של כל מערה הוא למעלה מ-1,000 מטר מרובע, כשגובה כל מערה לא עולה על 30 מטר. כמו כן, למשטחי התקרה, הקיר והעמודים, יש את אותם הגימורים - סדרה של פסים או נדבכים מקבילים, ברוחב של כ-60 ס"מ, המכילים סימני חריטה, הניצבים בזווית של כ-60° לציר.
הערות שוליים

↑  Li, L.H.; Yang, Z.F.; Yue, Z.Q.; Zhang, L.Q. (במרץ 2009). "Engineering geological characteristics, failure modes and protective measures of Longyou rock caverns of 2000 years old". Tunnelling and Underground Space Technology. 24 (2): 190–207. doi:10.1016/j.tust.2008.08.003. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Zhu, Cheng; Wu, Li; Zhu, Tongxin; Li, Feng; Zhang, Yun (במאי 2013). "Lichenometric dating and the nature of the excavation of the Huashan Grottoes, East China". Journal of Archaeological Science. 40 (5): 2485–2492. doi:10.1016/j.jas.2012.07.023. {{cite journal}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מערות לונגיו".
קרב סמולנסק (1812)

קרב סמולנסק היה הקרב הגדול הראשון במלחמת רוסיה–צרפת (1812). הקרב התרחש בין 16–18 באוגוסט 1812. הכוחות הלוחמים היו מצד אחד הגרנד ארמה בפיקודו של נפוליאון שמנה 45,000–50,000 חיילים ו-84 תותחים ומהצד השני הצבא הרוסי, תחת פיקודו של מיכאיל ברקלאי דה טולי, שמנה 30,000–35,000 חיילים ו-108 תותחים.
הקרב היה מבין הקרבות העקובים מדם בפלישה הצרפתית לרוסיה ובסופו של דבר הוכרע בניצחון צרפתי וכיבוש סמולנסק. עם זאת, הרס העיר מנע מהצרפתים להשתמש בה כבסיס אספקה להמשך התקדמותם.
האירועים שקדמו לקרב סמולנסק > קרב ויטבסק 26–27 ביולי

קרב ויטבסק (אנ') נערך ב 26–27 ביולי. נפוליאון ניסה לכפות קרב כולל על הארמייה המערבית הראשונה (אנ') עליה פיקד מיכאיל ברקלאי דה טולי. אחרי שהכוחות התעמתו ברקלאי החליט להסיג את הארמייה כדי להימנע מקרב כולל וכדי לאחד כוחות עם הארמייה המערבית השנייה (אנ') בראשותו של הנסיך פיוטר בגרטיון שחנתה בסמולנסק.
אחרי הקרב נפוליאון התעכב בויטבסק עד 12 באוגוסט כדי לארגן מחדש את הגרנד ארמה. גנרל ז'אן אנדוש ג'ונו (אנ') החליף את המלך ז'רום (הצעיר מבין אחיו של נפוליאון) בפיקוד על הקורפוס השמיני של הגרנד ארמה (אנ') והקורפוס הצטרף לצבא נפוליאון ב-4 באוגוסט ליד העיר אורשה.
האירועים שקדמו לקרב סמולנסק > מצב הצבא הצרפתי

אחרי חמישה שבועות של פעילות בלתי פוסקת מצבת הכוחות של הגרנד ארמה ירדה מ-375,000 ל-185,000 חיילים. הסיבות לכך היו מגוונות. הרוסים גרמו לאלפי אבדות בשורות הצבא הצרפתי המתקדם לתוך רוסיה. בנוסף, 90,000 חיילים תחת פיקודם של מרשל האימפריה (אנ') ניקולה אודינו (אנ') והגנרלים לורנט דה גביו סאן-סיר (אנ') ז'אן-לואי אבנעזר רנייה וויקטור דה פיי דה לה טור-מאבורג (אנ') נשלחו למשימות שונות. סיבות נוספות היו מקרי עריקה רבים ורבבות מתים מרעב ומחלות, בעיקר דיזנטריה. החום הנורא של יולי צמצם את זמינות מקורות המים. סוסים של חילות הפרשים, סוסי משא ושוורים התפגרו כתוצאה מהעדר שטחי מרעה ומחסור במספוא.
ולמרות כל זאת, הסיבה העיקרית לדילול בשורות הגרנד ארמה הייתה אחרת- הצורך להציב חילות מצב בערים, בכפרים ובמבצרים שנכבשו עד כה.
האירועים שקדמו לקרב סמולנסק > הצבא הרוסי > עימותים בצמרת הרוסית

הצבא הצרפתי הפולש השתלט על שטחים נרחבים. כתוצאה מכך התגלע משבר בפיקוד העליון הרוסי שהתחלק לשני מחנות. מחנה אחד, בראשות הנסיך פיוטר בגרטיון, קרא למתקפה מיידית כוללת נגד נפוליאון. הצאר אלכסנדר הראשון תמך במחנה זה וכך גם מרבית קציני הצבא. מחנה שני, שזכה לכינוי "הזרים", בראשות מיכאיל ברקלאי דה טולי, היה מורכב ברובו מקצינים ממוצא גרמני. מחנה זה תמך בהמשך הטקטיקה הקיימת של השהייה ונסיגה (מאוחר יותר טקטיקה זו תהפוך לשיטת האדמה החרוכה) במטרה להתיש את הצבא הצרפתי.
תחת לחץ רב, מדרגים גבוהים ונמוכים כאחד, ברקלאי, מוביל המחנה שתמך בטקטיקת השהייה-נסיגה, הסכים לבסוף למתקפה.
האירועים שקדמו לקרב סמולנסק > הצבא הרוסי > מתקפה רוסית

לברקלאי לא היה מודיעין על פריסת הכוחות של הגרנד ארמה. תכנונו היה לאגף את הקורפוס שבפיקודו של אז'ן דה בוארנה (בנו המאומץ של נפוליאון) בקרבת רודניה. ב-7 באוגוסט ברקלאי התקדם לכיוון רודניה ופאריצ'ה (אנ') (כיום נקראת דמידוב). באותו היום כח קוזאקים בפיקודו של הרוזן מאטביי פלאטוב (אנ') הנחיל תבוסה לכח פרשים צרפתי בפיקודו של הוראס דה לה פורטה (אנ') בקרבת אינקובו (Inkovo). הצרפתים ספגו כ-600 אבדות בקרב זה.
ב-8 באוגוסט ברקלאי קיבל מודיעין שגוי לפיו כוחותיו של אז'ן דה בוארנה נמצאים בפאריצ'ה וארגן את צבאו כך שמחציתו תפנה צפונה. כח הקוזאקים של פלאטוב חבר לכח של ברקלאי ובגרטיון קיבל פקודה לנוע לעבר וידרה (Vidra). בגרטיון סירב לפקודה בטענה שהכוחות הצרפתים בפיקודו של לואי ניקולא דאבו יסכנו את אגפו השמאלי. בגרטיון הכריז שכוחותיו רעבים וחולים והחזיר את צבאו לסמולנסק. ברקלאי לא הצליח למנוע זאת ממנו וארגן את כוחותיו כדי להתאים למצב החדש.
ב-11 באוגוסט ברקלאי נשאר במקומו וניהל קרבות מול פרשיו של ז'ואקים מירא (מבכירי חייליו של נפוליאון, נישא לאחותו הצעירה קרולינה בונפרטה). ב-12 באוגוסט סייריו של ברקלאי גילו שפאריצ'ה ריקה מאדם והוא שלח את פלאטוב לעקוב אחר תנועת הכוחות הצרפתים.
המתקפה הרוסית נכשלה עקב מחלוקות בקרב הגנרלים הרוסים, הפסיביות של ברקלאי וצעידות חסרות תכלית של הכוחות. התוצאה הייתה אובדן זמן יקר.
האירועים שקדמו לקרב סמולנסק > הגרנד ארמה מתקדם > "התמרון של סמולנסק"

נפוליאון ציפה שהרוסים יתקדמו למתקפה ושבשלב זה הגרנד ארמה יסגור עליהם מכל הכיוונים וישמיד את הצבא הרוסי. נפוליאון הורה על מרשל האימפריה ז'אק מקדונלד (אנ') לחצות את נהר דווינה כדי לסייע לניקולה אודינו (אנ'). כמו כן הורה על אודינו ולורנט דה גביו סאן-סיר (אנ') לתקוף את כוחותיו של הנסיך פיטר ויטגנשטיין (אנ') שעמד בראש כח של 20,000 חיילים רוסים וזאת כדי למנוע ממנו לסייע לברקלאי. נפוליאון תכנן מהלך שנודע לימים כ"תמרון של סמולנסק"- תוכנית שמטרתה הייתה לאגף את ברקלאי מדרום, לחתוך את קווי האספקה של הרוסים מכיוון מוסקבה ועל ידי כך להשמיד את הצבא הרוסי ולהביא לסיום המלחמה.
נפוליאון חשש שהמתקפה הרוסית שהתרחשה ב-7 באוגוסט הייתה תחילתה של מתקפה רחבה יותר. הוא ארגן את כוחותיו בעמדת מגננה סביב הקורפוס השלישי של הגרנד ארמה (אנ'). עד 10 באוגוסט איטיותו של ברקלאי שכנעה את נפולאיון שלא צפויה מתקפה רוסית והוא המשיך בתמרון המתוכנן. הצרפתים הציבו חיל מצב של 3,800 ובהמשך 7,000 חיילים בויטבסק כדי להגן על קווי האספקה שלהם.
האירועים שקדמו לקרב סמולנסק > הגרנד ארמה מתקדם > שני טורי הגרנד ארמה

הצבא הצרפתי התקדם בשני טורים גדולים בפיקודם של נפוליאון ולואי ניקולא דאבו. הטור של נפוליאון כלל את חיל הפרשים בפיקודו של ז'ואקים מירא, המשמר האימפריאלי (אנ') (יחידת העילית של הגרנד ארמה), הקורפוס השלישי (אנ') והקורפוס הרביעי (אנ'). הטור התכונן לחציית הדנייפר ליד רוסאסנה (Rosasna).
הטור של דאבו כלל את הקורפוס הראשון (אנ'), הקורפוס החמישי (אנ') והקורפוס השמיני (אנ') של הגרנד ארמה. הטור התכונן לחציית הדנייפר באורשה.
התכנון היה שהטורים יצעדו לאורך גדתו השמאלית של הדנייפר ואז יפנו צפונה במטרה לנתק את דרך סמולנסק-מוסקבה ולהשמיד את הצבא הרוסי המנותק. כח בראשותו של וויקטור דה פיי דה לה טור-מאבורג (אנ') יבצע פעולת הסחה ויתקוף במורד הדנייפר. התמרון של נפוליאון לא התגלה בזכות פעולות המיסוך (אנ') שביצע חיל הפרשים.
כוח הנדסה בפיקודו של הגנרל ז'אן בטיסט אבלה (אנ') הקים גשרים צפים על הדנייפר סמוך לרוסאסנה בלילה שבין 13 ל-14 באוגוסט. עם שחר הגרנד ארמה עם מצבת של 175,000 חיילים החל לצעוד במהירות לעבר סמולנסק.
האירועים שקדמו לקרב סמולנסק > קרב קרסנוי > נסיגה רוסית לסמולנסק

ברקלאי השאיר בקרסנוי (אנ') את הדיוויזיה ה-27 בפיקודו של גנרל-מיור דמיטרי נברובסקי (אנ') יחד עם פרשים וארטילריה. הכח מנה 5,500–7,200 חיילים, 1,500 פרשים, ו-10–14 תותחים.
ב-14 באוגוסט כח צרפתי שמנה 20,000 חיילים בפיקודם של ז'ואקים מירא ומישל נה תקף את הרוסים בקרסנוי. התיאום הלקוי בין הרגלים והפרשים הצרפתים איפשר לרוסים לחמוק. הרוסים ספגו 1,500–2,300 אבדות ו-7 תותחים הושמדו. הצרפתים מנו 500 הרוגים. לצרפתים היו הזדמנויות להשמיד את הצבא הרוסי אך הם לא השכילו לנצל אותן. נברובסקי נסוג לסמולנסק וסגר אחריו את שערי העיר.
הקרב בקרסנוי גרם לכך שהצרפתים לא הצליחו לתפוס את סמולנסק במהלך מהיר. כישלון זה גרר עיכוב הרסני לתוכניות הפלישה של נפוליאון.
האירועים שקדמו לקרב סמולנסק > קרב קרסנוי > תנועות הצבא הרוסי

נברובסקי המתבצר בסמולנסק ביקש מבגרטיון סיוע. הוא קיבל כתגבורת את הקורפוס השביעי בפיקודו של ניקולאי ראיבסקי (אנ'). התגבורת הגיעה בבוקר 15 באוגוסט כדי להגן על גדתו הדרומית של הדנייפר סמוך לסמולנסק.
ברקלאי, שחשב שהמתקפה הצרפתית בקרסנוי ב-14 באוגוסט הייתה חלק ממהלך נסיגה של נפוליאון, תכנן לתפוס את ויטבסק. הוא הורה לבגרטיון לנוע דרומה לאורך הדנייפר. בגרטיון סירב בטענה שסמולנסק וכוחותיהם של נברובסקי וראיבסקי בסכנה. לאחר מכן בגרטיון קיבל אישור לעבור לגדה הדרומית של הדנייפר בקאטאן (Katan) והכוח של דמיטרי דוקטורוב (אנ') הצטרף אליו.
ברקלאי לא ידע מה מיקומו של נפוליאון ופעל באופן הססני. הצאר אלכסנדר העביר את הפיקוד לברקלאי, הורה לו להגן על סמולנסק ועזב את החזית. ברקלאי החליט להעביר את הכוחות שלו ושל בגרטיון מויטבסק לסמולנסק. נפוליאון מצדו החליט על עצירה של 24 שעות.
קרב סמולנסק

סמולנסק היא עיר מבצר היסטורית ובמרכזה עובר הדנייפר. העיר הייתה מוגנת בבאסטיונים ובחומת אבן עבה וחיו בה כ-12,600 איש. בקתדרלת סמולנסק (אנ') נשמר איקונין של הקדוש לוקאס. האיקונין נחשב לאחד מהמקודשים ביותר עבור הנצרות האורתודוקסית. נפוליאון הניח שהרוסים יילחמו מחוץ לעיר כדי להימנע מפגיעה באיקונין, הנחה שהתבררה כשגויה. כשהצרפתים הגיעו לחומות העיר ב-16 באוגוסט הם נתקלו בעיר מוגנת היטב. בגרטיון פיקד על מגיני העיר ולאחר מכן הגיע גם ברקלאי.
הקרב המרכזי נערך ב-16 באוגוסט. כח חלוץ של הגרנד ארמה הצליח לכבוש שניים מפרברי העיר אך נכשל במשימתו למשוך את הצבא הרוסי אל מחוץ לחומות העיר. נפוליאון הורה על מתקפה כוללת של שלושה קורפוסים בסיוע אריטלריה. ההפצצה הארטילרית הכבדה העלתה את העיר באש. לצרפתים לא היו סולמות או אמצעי טיפוס אחרים ואש ארטילרית רוסית ניתכה עליהם. עם רדת הלילה העיר בערה באש.
ברקלאי החליט לסגת כדי לשמור על צבאו. הוא הורה על הריסת מצבורי התחמושת והגשרים והשאיר אחריו כח קטן שמטרתו הייתה להחזיק מעמד יומיים ולחפות על נסיגת הצבא הרוסי המרכזי. ב-17 באוגוסט, עם שחר, כוחות פולנים של הגרנד ארמה הבקיעו את חומות העיר ובתוך שעות בודדות הצבא הצרפתי צעד פנימה. העיר נהרסה כמעט לחלוטין. ברקלאי חיכה עם צבאו מעבר לדנייפר ועיכב את הכוחות הצרפתים שלבסוף חצו את הדנייפר בליל 18 באוגוסט.
תוצאות הקרב

הקרב הוכרע בניצחון צרפתי וכיבוש סמולנסק. עם זאת, הרס העיר מנע מהצרפתים להשתמש בה כבסיס אספקה להמשך התקדמותם. הפצצות הארטילריה הצרפתית שרפו את העיר מן היסוד. מבין 15,000 תושבי העיר בתחילת הקרב בסופו נותרו רק 1,000 בין החורבות העשנות. היה זה אחד מהקרבות העקובים מדם בפלישה הצרפתית לרוסיה. בעיות הלוגיסטיקה של הגרנד ארמה החריפו אף יותר כשהרוסים החלו ליישם במרץ את טקטיקת ההאדמה החרוכה.
תוצאות הקרב > אבדות

ברקלאי דיווח על 4,000 הרוגים בשורות הצבא הרוסי. דיווחים אחרים ציינו 6,000 Hors de combat (אנ'), מושג המתאר חייל שאינו יכול למלא את משימתו בקרב, מכל סיבה שהיא. עם זאת ישנן הערכות שמספר האבדות היה 12,000–14,000 וקרל פון קלאוזביץ הגדיל וטען שאבדות הרוסים הסתכמו ב-20,000 איש.
נפולאיון טען שהכוחות הצרפתים ספגו 700 הרוגים ו 3,100–3,200 פצועים. הערכה זו שנויה במחלוקת. ידוע שהקורפוס הראשון לבדו איבד 6,000 חיילים. הערכות ההיסטוריונים נעות בין 4,200–10,000 הרוגים בשורות הגרנד ארמה. מקורות רוסים טוענים שמספר האבדות בקרב הצרפתים היה 20,000.
ראו גם

מלחמת רוסיה–צרפת (1812)
הקואליציה האנטי-צרפתית השישית
לואי ניקולא דאבו, "מרשל הברזל", הוביל את אחד משני הטורים המתקדמים של הגרנד ארמה
מיכאיל ברקלאי דה טולי, מפקד הצבא הרוסי
הגרנד ארמה חוצה את הדנייפר
ארטילריה של הגרנד ארמה בפעולה
נפוליאון לאחר שריפת סמולנסק
אנטולי צ'ובאיס

אנאטולי צ'ובאייס עם נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, בסין, ספטמבר 2010.
אנאטולי בוריסוביץ' צ'ובאייס (ברוסית: Анатолий Борисович Чубайс; נולד ב-16 ביוני 1955, בוריסוב, מחוז מינסק, בלארוס הסובייטית, ברית המועצות) הוא איש עסקים ומדינאי יהודי רוסי-סובייטי, מנכ"ל חברת רוסננו (ברוסית: РОСНАНО), תאגיד ממלכתי לננוטכנולוגיה בשנים 2007–2020.
מאז נובמבר 1991, צ'ובאייס השתתף באופן פעיל מאוד בפוליטיקה ובמרקם החיים החברתי ברוסיה. הוא היה יו"ר מועצת המנהלים של מערכת האנרגיה המאוחדת של רוסיה, חברת החשמל הממלכתית, וראש סגל הקרמלין, בתקופת הנשיא בוריס ילצין.
צ'ובאיס נחשב לאחד ממובילי ואדריכלי הרפורמות הכלכליות של ממשל ילצין, הליך ההפרטה בשנות ה-90, והיה ממובילי המהלך להפרטת שוק החשמל ברוסיה בשנות ה-2000, בעיקר בעשור הראשון למאה ה-21.
ב-23 במרץ 2022 פורסם כי בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה התפטר מתפקידו כנציגו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לקשרים עם ארגונים בינלאומיים, ועזב את גבולות רוסיה.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

אנאטולי צ'ובאיס נולד לקולונל בגמלאות, בוריס מאטווייביץ' צ'ובאיס (נולד ב-15 בפברואר 1918-נפטר ב-9 באוקטובר 2000), ממשתתפי מלחמת העולם השנייה, שפרש מהצבא. לאחר פרישתו, היה מרצה למרקסיזם-לניניזם, ועבד במכון למדעי הכרייה בלנינגרד. אמו, ראיסה יפימובנה סגל (נולדה ב-15 בספטמבר 1918 ונפטרה ב-7 בספטמבר 2004), הייתה כלכלנית יהודייה ליטאית. אחיו - איגור צ'ובאיס (נולד ב-26 באפריל 1947) הוא דוקטור לפילוסופיה, פרופסור בפקולטה לפילוסופיה חברתית של מדעי הרוח והחברה באוניברסיטת הידידות בין העמים של רוסיה במוסקבה.
ביוגרפיה > פעילויותיו האקדמיות והפוליטיות בברית המועצות

בשנת 1977 סיים את לימודיו במכון להנדסה כלכלית ע"ש פלמירו טוליאטי בלנינגרד ובשנת 1983 סיים עבודת הדוקטורט שלו בפקולטה לכלכלה בנושא "מחקר ופיתוח שיטות תכנון וניהול טובים יותר בארגונים מקצועיים למדע וטכנולוגיה". בשנת 2002 סיים את הפקולטה לפיתוח מקצועי לחינוך והוראה, מטעם המכון להנדסת חשמל במוסקבה בתחום "בעיות התפוקה המודרניות" וכתב עבודת סיכום "נקודות מבט לפיתוח משאבי אנרגיה של רוסיה".
בשנים 1977–1982 היה מהנדס, עוזר לפרופסור להנדסה במכון לכלכלה בלנינגרד, שם מאוחר יותר, בשנים 1982–1990 עבד כמרצה בכיר.
באמצע שנות ה-80 היה למנהיג של קבוצה לא פורמלית של בעלי השקפה דמוקרטית כלכלית בלנינגרד.
בשנת 1980 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ובשנת 1987 הוא עזר לייסד את המועדון בלנינגרד, "הפרסטרויקה". בשנת 1990, מונה לסגן הראשון של הוועדה המבצעת של עיריית לנינגרד, והיה היועץ הכלכלי הראשי של ראש העיר, אנטולי סובצ'ק.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > ההשתתפות במערכת הבחירות של 1996

זמן קצר לאחר שפוטר צ'ובאיס מתפקיד סגן ראש הממשלה הוא היה לראש קמפיין הבחירות של ילצין. בחודש פברואר 1996, הוא הקים את "הקרן למען חברה אזרחית", שבו החל לעבוד צוות המחקר של מטה הבחירות של בוריס ילצין. בחודש יוני 1996, ייסד את קרן "המרכז להגנה על רכוש פרטי".
צ'ובאיס היה מעורב בפרשת זירוקס כאשר בלילה שבין 19 ו-20 ביוני 1996 חברי מטה הבחירות של בוריס ילצין, בראשות צ'ובאיס, ארקדי יבסטאפייב וסרגיי ליסובסקי נעצרו בעת שניסו לקחת מהבית הלבן קופסה ובה 538,000 דולר במזומן. עם זאת, לאחר חקירה הם שוחררו, ואת יוזמי מעצרם (ראש שירות הביטחון הנשיאותי, אלכסנדר קורז'אקוב, מנהל ה-פס"ב מיכאיל ברסוקוב וסגן ראשון לראש הממשלה אולג סוסקובץ) פיטרו. התיק נסגר, וזהותו של בעל התיבה לא נחשפה.
ביוגרפיה > ראש המינהל הנשיאותי

ב-15 ביולי 1996 צ'ובאייס מונה לראש המינהל הנשיאותי. בשנת 1996 הפך ליועץ הנשיא מדרגה 1. ב-7 במרץ 1997 הוא מונה לסגן ראש הממשלה, ומ-17 במרץ באותה שנה היה לשר האוצר של הפדרציה הרוסית עד שהודח בנובמבר.
באפריל 1997 התמנה לנציג רוסיה בבנק הבינלאומי לשיקום ופיתוח (IBRD) (זרוע של הבנק העולמי). בין מאי 1997 למאי 1998 היה חבר במועצת הביטחון של רוסיה.
ב-23 במרץ 1998, פוטר מתפקיד סגן ראש ממשלת רוסיה, לאחר שילצין פיטר את ממשלתו.
בין 17 ביוני ל-28 באוגוסט 1998 היה הנציג המיוחד של נשיא הפדרציה הרוסית ליחסים עם מוסדות פיננסיים בינלאומיים, למשא ומתן על הסדר חוב, בעקבות משבר הרובל.
ביוגרפיה > לאחר התפטרותו מהממשלה

מאפריל 1998 ועד יולי 2008 עמד בראש מערכת האנרגיה המאוחדת של רוסיה, חברת החשמל הלאומית. ב-4 באפריל 1998 בפגישה יוצאת דופן של בעלי המניות של החברה הוא נבחר ליו"ר הדירקטוריון. ב-30 באפריל 1998 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של החברה. צ'ובאיס הכיש תוכנית לשמור על רשת חלוקת החשמל במדינה במצב של מונופול טבעי, אך לפצל את יכולת ייצור החשמל לכ-20 ספקיות עצמאיות ויותר שיתחרו ביניהם על השוק. בדצמבר 2004 אישרה ממשלת רוסיה את התוכניות לפיצול החברה, לחברות הולכה והפצה. מבקריו טענו, כי בעת שכיהן כיו"ר חברת החשמל הלאומית, ניסה לנצל את המדינה לצבירת הון ורכוש ולהציג עצמו כאוליגרך השולט בשוק האנרגיה[דרוש מקור]. ב-2008 החברה פוצלה למאות חברות חשמל אזוריות והוא מונה ליו"ר חברת רוס ננוטכנולוגיה.
במאי 2000 היה שותף להקמת מפלגת ברית כוחות הימין בראשות בוריס נמצוב, שנרצח ב-2015.
ב-17 במרץ 2005 ניצל מהתנקשות בחייו כאלמונים הפעילו מטען צד בפרבר של מוסקבה, ופתחו באש על מכוניתו. במאי 2009 העומד למשפט איש המאפיה איוואן מירונוב שהואשם בניסיון הרצח.
ב-22 בספטמבר 2008 התמנה למנכ"ל התאגיד הרוסי לננוטכנולוגיה, רוסננו. ביוני 2009 ביקר בישראל בכדי לדון על הקמת קרן השקעה משותפת בתחום הננו-טכנולוגיה של ישראל ורוסיה. בדצמבר 2020 התפטר מראשות התאגיד.
בתפקידו האחרון שימש נציג רוסיה לקשרים עם ארגונים בינלאומיים, בעיקר בתחום משבר האקלים. עד שב-23 במרץ 2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה התפטר מתפקידו, ועזב את גבולות רוסיה. ב-1 באוגוסט 2022 אושפז בבית חולים אירופי במצב קשה. במאי 2023 דווח כי הגיע לישראל, בה הוא שוהה עם תעודת זהות זמנית מכוח חוק השבות, וכי אף ביקש להנפיק לעצמו תעודת זהות ישראלית קבועה בלשכת האוכלוסין בנוף הגליל.
ביוגרפיה > פעילות אקדמית בישראל

הקים את המרכז ללימודי רוסיה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב אשר התחיל את פעילותו ב-16 באפריל 2024. המרכז ו”פרויקט צ'ובאיס” יעסקו בהיסטוריה של רוסיה וילמדו את העתיד שלה.[דרוש מקור]
חיים אישיים

אנאטולי נשוי לאשתו השנייה, מריה דווידובנה וישנבסקי, מ-1990, וגם היא כלכלנית בהשכלתה. מאשתו הראשונה יש לו בן - אלכסיי, ובת - אולגה. באוקטובר 2020 דיווח כי התגלה חיובי לנגיף COVID-19 והתרה בכולם לשמור על הגבלות הקורונה ולעטות מסכות.
לקריאה נוספת

האוליגרכים, המיליארדרים החדשים של רוסיה מאת דייוויד א. הופמן, בהוצאת ספריית מעריב, 2005
הערות שוליים

↑  ארכיטקט ההפרטה של רוסיה ניצל מניסיון התנקשות, באתר הארץ, 18 במרץ 2005
1 2   בלומברג, אדריכל כלכלת רוסיה ויועץ בכיר של פוטין התפטר, באתר TheMarker‏, 23 במרץ 2022
↑  Где дремлют мёртвые., bozaboza.narod.ru
1 2  ארגומנטי אי פאקטי, ‏ההשתלטות על הקרמלין, באתר גלובס, 23 בינואר 2000
↑  רויטרס, מוסקבה, ‏שר האוצר הרוסי, צ'ובאיס, הודח. מחליפו - כנראה הליברל זדורנוב, באתר גלובס, 23 בנובמבר 1997
↑  בלומברג, מוסקבה, ‏צ'ובאיס: המשבר האסיאני - האיום הקשה ביותר על הרפורמות ברוסיה, באתר גלובס, 2 בפברואר 1998
↑  מאת אהרון רוזן, ‏ילצין פיטר את ממשלתו, באתר גלובס, 24 במרץ 1998
↑  רויטרס מוסקווה, ‏מחריף המשבר הכלכלי ברוסיה: הרובל צנח ב-@ מול הדולר, באתר גלובס, 27 באוגוסט 1998
בלומברג, מוסקבה, ‏הפרלמנט הרוסי אישר עקרונית רפורמות המס; קרן המטבע צפויה להעביר הסיוע, באתר גלובס, 19 ביולי 1998
↑  שירות בלומברג, ‏"החורף יהיו הפסקות חשמל במוסקבה, הרשת מתפוררת", באתר גלובס, 30 בנובמבר 2005
↑  רוברט קוטרל ואנדרו ג'ק, ‏האיש שהרוסים אוהבים לשנוא, באתר גלובס, 11 באפריל 2001
↑  רונן לב, ‏ממשלת רוסיה מנסה למשוך משקיעים בינ"ל למשק החשמל הזקוק למודרניזציה, באתר גלובס, 26 בדצמבר 2004
↑   אנדרו קריימר, הניו יורק טיימס, ברוסיה חוששים כי רצח נמצוב יהפוך לנקודת מפנה, באתר הארץ, 28 בפברואר 2015
↑  רונן לב, ‏אנטולי צ'ובאיס, אדריכל ההפרטות ברוסיה, ניצל מהתנקשות בחייו, באתר גלובס, 17 במרץ 2005
↑  ניו יורק טיימס ומייקל שווירץ, ולדימיר ברסוקוב, אחרון ראשי הפשע ברוסיה, עומד לדין, באתר הארץ, 20 במאי 2009
↑  מירב אנקורי, ‏שיתוף פעולה ישראלי-רוסי: ישראל ורוסנאנו הרוסית בוחנות הקמת קרן השקעה משותפת בננו-טכנולוגיה, באתר גלובס, 7 ביוני 2009
↑   רויטרס, יועצו לשעבר של פוטין שעזב את רוסיה במחאה על המלחמה אושפז במצב קשה, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2022
↑  איתמר אייכנר, יועצו הבכיר של פוטין שנמלט מרוסיה תועד מוציא תעודת זהות ישראלית, באתר ynet, 16 במאי 2023
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אלכסנדר ליפשיץ | ממלא מקום שר האוצר הרוסי  מרץ-נובמבר 1997 | הבא: מיכאיל זאדורנוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007424407305171  PLWABN: 9812665597305606  GND: 121670473  ISNI: 0000 0001 1772 1945  LCCN: no95050323  LNB: 000126954  NKC: jn20020726032  NTA: 195575318  RERO: 02-A013520202  SUDOC: 130464015  VIAF: 79455049   WorldCat (עם VIAF): 79455049 
שובר הלוואה ממשלתי (ואוצ'ר), שאיפשר למחזיק בו רכישת מניות במפעלים של המדינה - יוזמה של צ'ובאייס בעת הליכי ההפרטה של שנות ה-90.
אברהם קריניצי

קריניצי (מימין) עם סעדיה שושני
לוחית זיכרון לאברהם קריניצי בכניסה לעיריית רמת גן
חלקת הקבר של אברהם קריניצי, נהגו וחתנו, בפארק הלאומי ברמת גן
שלט הנצחה בחלקת הקבר של אברהם קריניצי
אברהם קריניצי (כ"ט בכסלו תרמ"ז, 26 בדצמבר 1886 – ד' בכסלו תש"ל, 13 בנובמבר 1969) היה מן הדמויות הבולטות ביישוב היהודי ערב הכרזת מדינת ישראל ובראשית דרכה, וראש עיריית רמת גן הראשון. כיהן כראש העיר מטעם מפלגת הציונים הכלליים (מאוחר יותר המפלגה הליברלית) משנת 1926 ועד למותו בתאונת דרכים, בשנת 1969.
קורות חיים > תחילת דרכו

קריניצי נולד ליעקב וללאה לבית דב אברמוביץ בגרודנו שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו). בגיל 15, מעיד קריניצי, נטש את "החדר" לטובת לימודי נגרות ופעילות ב"בונד", אותו נטש לטובת "הפועל הצעיר". בראשית העלייה השנייה החליט קריניצי לעלות, אולם כיוון שנחשב קטין ואביו סירב להרשות לו לעלות, הוא ניסה ל"גנוב" את הגבול, נתפס על ידי השומרים והוחזר לאחר כמה שבועות לביתו. לאחר שהתיר לו אביו לעלות הגיע קריניצי למשרד המרכזי של "חובבי ציון" באודסה ושם סייע לו המזכיר אלתר דרויאנוב להשיג אשרה עות'מאנית לצורך כניסה לארץ ישראל. קריניצי הגיע לאסטנבול, שם אזל לו כספו והוא מצא עבודה כנגר בעזרתו של יצחק נופך. לאחר שחסך מספיק כסף לרכישת כרטיס הפלגה, עלה קריניצי לארץ בחנוכה תרס"ו (1905).
לאחר הגעתו ארצה עבד כמה חודשים כנגר ברחובות ובראשון לציון. לאחר מכן עבר ליפו ועבד גם בפתח תקווה ותקופת מה היה נתון תחת השפעתו של מיכאל הלפרין, שקרא לנהוג תקיפות בהגנה נגד ערביי הארץ, והיה נוכח כשהלפרין נכנס לכלוב האריות בקרקס ביפו. כחבר פעיל ב"פועלי ציון" נטל חלק בארגון פועלי היקב ובעקבות שביתתם למען שיפור תנאי עבודתם פוטר מעבודתו כנגר.
עם העלייה בשיעור האבטלה בארץ ישראל, יצא קריניצי לקהיר, שם עבד כשנה במפעל בבעלות איטלקית. לאחר מכן, שב לארץ ישראל לפרק זמן קצר וב-1907 חזר לתקופה קצרה לרוסיה, בשל החובה כבעל נתינות רוסית, להתגייס לצבא הרוסי. קריניצי היה בין מארגני ההגנה העצמית היהודית בגרודנו יחד עם אליעזר וישראל שוחט, וזאב ז'בוטינסקי. היה מעורב גם בתכנון רצח הקצין הרוסי פולקובניק גריבוידוב, שהיה בין ראשי מארגני הפוגרומים ביהודים. בדרך נס הצליח קריניצי לחמוק מגיוס ושב לארץ ישראל, כשהוא מביא עמו מכונות ניסור חדשות, שאפשרו לו להקים בית חרושת ביפו, אך דרכו של זה לא צלחה. מאוחר יותר היה קריניצי מעורב בפעולות התיישבות וביטחון ונמנה עם ראשוני ארגון "ההגנה".
קורות חיים > במלחמת העולם הראשונה

כשהצטרפה האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם, היה קריניצי מראשוני העולים, נתיני הארצות הזרות, שקיבל את האזרחות העות'מאנית. בניגוד למרבית ה"מתעת'מנים", שהמירו את אזרחותם כדי להימנע מגירוש, עשה זאת קריניצי ממניעים אידאולוגיים. הוא שנא את הרוסים בשל הפוגרומים שחוללו ביהודים בחסות הצאר, לא נתן אמון בכוונותיהם של הבריטים וחשש שבהיעדר התמיכה היהודית בטורקיה ייהרס מפעל ההתיישבות הציונית. הממשל העות'מאני הטיל עליו בשנת 1915 את המשימה לפקח על כריתת העצים להסקת קטרי-הרכבות. במסגרת תפקידו חילק כמה מאות תעודות עבודה ליהודים ובכך מנע את גיוסם לצבא. בתחילת 1917 נשלח לדמשק לשמש כסגן מנהל טכני בדרגת קצין במפעל לתיקון תותחים וייצור תחמושת. בתקופת שהותו בדמשק סייע למאיר דיזנגוף ולמגורשי היישוב ששהו בעיר. בדמשק נולדה גם בתו שולמית. בסוף שנת 1917 נשלח ליפו וחזר ברכבת העות'מאנית האחרונה לדמשק. בדמשק התיר לו המפקד הגרמני להישאר בעיר ולא לסגת לאנטוליה. הוא הצטווה לפוצץ שם בניינים עם כניסת הצבא הבריטי לעיר, הוראה אותה לא ביצע.
לאחר שובו לארץ ישראל יצא למצרים, רכש שם מכונות ייצור והקים בתל אביב בשותפות עם ברוך גורלסקי בית-חרושת לרהיטים.
קריניצי ארגן את המשטרה העירונית של תל אביב יחד עם סעדיה שושני ב-1921, נמנה עם מייסדי שכונת נחלת בנימין והשתתף בייסוד מרכז בעלי מלאכה.