פסק דין שאול נגד ניידלי
פסק הדין

פסק הדין, מפי השופטת דפנה ברק-ארז, פותח בכך שחוק איסור לשון הרע חל גם על פרסומים ברשת האינטרנט. אמנם החוק נחקק לפני למעלה מיובל שנים, מבלי שהמורכבויות של עידן הניו-מדיה היו נגד עיניו של המחוקק, כבר נפסק שבהיעדר עדכון ראוי של דיני לשון הרע, יש להחיל אותם על פרסומים ברשת בשינויים המחויבים, ולא להניח קיומה של לקונה. החלה זו צריכה להתחשב במאפיינים של האינטרנט. הרשתות החברתיות הפכו להיות "כיכר העיר", זירה מרכזית להחלפת מידע ודעות.
לדברי בית המשפט, יש לנקוט משנה זהירות ולהימנע מפרשנות שתייצר אפקט מצנן המרתיע מפני התבטאות לגיטימית וחופשית. ההגדרה של המונח "פרסום" בחוק היא רחבה וטומנת בחובה התייחסות לפרסום שנעשה בדרכים רבות – החל בדרכים מסורתיות, של פרסום בעל פה, בכתב או בדפוס, דרך אמצעים מופשטים יותר של ציור, תנועה וצליל וכלה ב"כל אמצעי אחר". אין ספק כי פעולה ישירה של כתיבת "סטטוס" או "פוסט" ברשת החברתית היא אכן "פרסום" כמובנו בחוק אשר עשויה להקים עילה לתביעה ככל שיש בפרסום לשון הרע.
השאלה מתחדדת כשמדובר בפעולות שאינן יוצרות מסר חדש ועצמאי, ועיקר מטרתן היא להתייחס לתוכן שפורסם על ידי משתמש אחר ברשת או להדהד אותו. השופטת ברק-ארז הבחינה לעניין זה בין פעולת השיתוף (Share) לבין סימון הלייק (Like) בפייסבוק וקבעה כי רק הראשונה מהווה פרסום כמובנו בחוק. השיתוף יוצר מעין "עותק" של הפרסום העוולתי, שיוצג לחבריו של המשתמש המשתף. מדובר אפוא בחזרה על פרסום החושפת אותו למשתמשים נוספים. פעולה של "שיתוף" (Share) עשויה להקנות לפרסום מסוים תפוצה נרחבת ותהודה רבה ובכך לתרום להפיכתו ל"ויראלי". מנגד, קשה לראות בסימון "לייק" יצירת "עותק" של הדברים וחזרה עליהם.
השופטת ברק-ארז התייחס לחששות שההכרה בפעולת השיתוף כפרסום תעודד תביעות בררניות, נגד משתפים נטולי אמצעים במקום נגד המפרסמים המקוריים, ותביעות השתקה בגין התבטאויות לגיטימיות. היא אף התייחסה לחשש מפני הצפת בתי המשפט. לדברי ברק-ארז, המענה לחששות אלו מצוי במנגנונים "מאזנים" המובנים בתוך חוק איסור לשון הרע, דהיינו ההגנות וההקלות הקבועות בו, שנועדו למנוע שימוש לרעה בהליכי משפט.
לדברי ברק-ארז, ההסדרים בחוק עוצבו במטרה לאזן בין חופש הביטוי מחד גיסא לבין זכותו של אדם לשם טוב מאידך גיסא. הטלת אחריות בנזיקין על אדם שבוחר ביודעין לשתף במידע דיבתי, לצד הפעלת ההגנות וההקלות הקבועות בחוק כמו גם החלת כלים דיוניים שעניינם איסור על שימוש לרעה בהליכי משפט, היא איזון נכון. לעומת זאת, קביעה לפיה גם פעולה המתמצית בהבעת רגש בלבד (חיבוב) כלפי ביטוי תיחשב כפרסום תחת החוק תחרוג מגדרו של איזון זה ועלולה להוביל לאפקט מצנן משמעותי ובלתי רצוי על השיח החופשי ברשתות החברתיות.
מודל האחריות השיורית – ככלל, כאשר אפשר לזהות את המפרסם, אחריות בלעדית והיא מאיינת את תביעת המשתף שמוציא את המסר מהקשר בדרגה נמוכה. אולם, כאשר אי אפשר לזהות את המפרסם, יהיה אפשר לתבוע את המשתף שהסתמך על מסר שמקורו אינו ברור.
בעוד השופטת ברק-ארז עמדה במיוחד על ההגנה על חופש הביטוי, השופטת וילנר הוסיפה שיש חשיבות מיוחדת להגנה על שמו הטוב של האדם במסגרת פרסומים ברשתות החברתיות, אשר לא נופלת מחשיבות ההגנה על חושב הביטוי בזירה המקוונת. היא ציינה שהכפשת שמו של אדם ברשתות החברתית טומנת בחובה פוטנציאל נזק בעל מאפיינים ייחודיים שלעיתים הם חמורים יותר מהמאפיינים של נזקי פרסום לשון הרע באמצעים מסורתיים. לדבריה, במקרים המתאימים יהיה מקום להביא בחשבון במסגרת הפעלתם של המנגנונים הרלוונטיים שציינה השופטת ברק-ארז גם את השלכותיו הייחודיות של פרסום ברשתות החברתיות בכל הנוגע לפגיעה בזכות לשם טוב.
השופט מנחם מזוז הסכים עם חוות דעתה של השופטת ברק-ארז ועם הערותיה המשלימות של השופטת וילנר.
בית המשפט פסק שיש לראות ששיתוף ברשתות חברתיות מהווה "פרסום" כמשמעו בסעיף 2 בחוק איסור לשון הרע. כן נקבעה שורה של מנגנונים שנועדו להגן על חופש הביטוי ברשתות החברתיות מפני הגבלות הנובעות מהכרה זו. בית המשפט קרא לעדכונו של חוק איסור לשון הרע באופן שיביא בחשבון את ההתפתחות הטכנולוגית. הערעור נדחה.