stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נובו נורדיסק

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (NVO)  Nasdaq Copenhagen A/S (NOVO B) 
 מייסדים:  Hans Christian Hagedorn, מארי קרוג, אוגוסט קרוג, August Kongsted 
 תקופת הפעילות:  1923–הווה (כ־101 שנים) 
 חברת אם:  נובו אחזקות 
 חברות בנות:  NNIT  נובו נורדיסק (גרמניה)  נובו נורדיסק (צ'כיה)  נובו נורדיסק (שווייץ)  נובו נורדיסק (ארצות הברית)  Novo Nordisk (Algeria) 
 מיקום המטה:  Bagsværd 
 משרד ראשי:  בבגסווארד, דנמרק
 ענפי תעשייה:  שיווק
 מוצרים עיקריים:  תרופות
 הכנסות:  232,261,000,000 כתר דני (נכון ל־2023) 
 רווח:  83,683,000,000 כתר דני (נכון ל־2023) 
 הון עצמי:  106,561,000,000 כתר דני (נכון ל־2023) 
 מנכ"ל:  Lars Fruergaard Jørgensen 
 עובדים:  40,000
  
 www.novonordisk.com
 
נובו נורדיסק (באנגלית: Novo Nordisk, נסחרת בבורסה תחת: ‏OMX: NOVO B, NYSE: NVO) היא חברת תרופות דנית בינלאומית עם משרדים ראשיים בבגסווארד (Bagsværd), דנמרק. לחברה מפעלי ייצור בשבע מדינות, פעילות במעל 75 מדינות, מכירה בכ-180 מדינות, ומעל 40,000 עובדים ברחבי העולם. היא החברה הנסחרת הגדולה בדנמרק.
החברה שווקה בישראל על ידי קבוצת לפידות.
סמל השור של החברה לקוח מהמיתולוגיה המצרית.
היסטוריה

מאחורי חברת נובו נורדיסק מסתתר סיפור שהחל בדנמרק לפני יותר מ-90 שנה. תחילתו של הסיפור בשתי חברות דניות קטנות: חברת Nordisk Insulinlaboratorium, שהוקמה ב-1923, וחברת Novo Terapeutisk Laboratorium שהוקמה ב-1925. חברות אלה היו הראשונות בעולם שהחלו לייצר את התרופה החדשה והמהפכנית – אינסולין. את ההורמון גילה צמד חוקרים קנדיים ב-1921.
ב-1989 החליטו החברות להתאחד וכך נולדה חברת נובו נורדיסק. החברה מפורסמת במגוון רחב של פעילות תרופתית כגון תרופות ומכשירים לטיפול בסוכרת ובתחומי עצירת דימומים (Hemostasis), הורמוני גדילה, HRT (טיפול בהחלפה הורמונלית וזריקה לטיפול בהשמנת יתר (וויגובי, Wegovy).
תרופות מפורסמות של נובו נורדיסק

Levemir
NovoLog
Novolin R
NovoSeven
NovoEight
Saxenda
Ozempic
Victoza
Wegovy
הערות שוליים

↑  novo nordisk, נובו נורדיסק משנה את עולם הסוכרת כבר יותר מ-90 שנה
↑  זאב אברהמי, "ממון", הבהלה לזריקות ההרזיה: כך משנה תרופה אחת כלכלה של מדינה שלמה, באתר ynet, 28 בספטמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90673671  GND: 2127859-3  ISNI: 0000 0001 2264 864X  LCCN: n2009184622  NKC: kn20010710263  SELIBR: 274997  VIAF: 132461365   WorldCat (עם VIAF): 132461365
פאן יוליאנג

| --- | --- |

 לידה:  14 ביוני 1895 יאנגג'ואו, מחוז ג'יאנגסו, הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 פטירה:  22 ביולי 1977 (בגיל 82) הרובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Chen Xiuqing
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס, פריז, צרפת צרפת
 מקום לימודים:  The Shanghai Fine Arts College
 תקופת הפעילות:  1920–1977 (כ־57 שנים)
 תחום יצירה:  ציור
 יצירות ידועות:  Nude by Window  Woman Lying on Her Side
 פרסים והוקרה:  בשנת 1926, פרס הזהב בתערוכת האמנות הבינלאומית של רומא  בשנת 1959, היא זכתה פרס הזהב של פריז  בשנת 1959, פרס הכסף של בלגיה
 בן זוג:  פאן זנהואה
 צאצאים:  1
 https://www.panyulin.org
 
פאן יוליאנג (בסינית: 潘玉良 ; באנגלית: Pan Yuliang ; ‏14 ביוני 1895 – 22 ביולי 1977) נולדה ביאנגג'ואו בשם Chen Xiuqing, ושמה שונה ל-Zhang Yuliang (張玉良) כאשר אומצה על ידי דודה מצד אמה לאחר פטירתם המוקדם של הוריה. היא הייתה ציירת סינית, הידועה כאישה הראשונה בסין שציירה בסגנון מערבי. היא למדה בשאנגחאי ובפריז. מכיוון שעבודותיה המודרניות עוררו מחלוקת וגררו ביקורת קשה כנגדה בסין במהלך שנות ה-30, לכן בשנת 1937 פאן חזרה לפריז כדי להשתקע, לחיות ולעבוד בה. במשך 40 השנים הבאות היא לימדה ב- École des Beaux Arts, זכתה במספר פרסים על יצירתה, הציגה בתערוכות בינלאומיות באירופה, ארצות הברית ויפן, ועבודותיה נמצאו באוספים מוסדיים רבים. בשנת 1985 לאחר מותה, חלק גדול מעבודותיה הועבר לסין, לאוסף המוזיאון הלאומי לאמנות של סין (אנ') בבירה בייג'ינג, מתוך העבודות שהועברו חזרה רוב העבודות נאספו מוחזקות על ידי מוזיאון אנחווי בחפיי, בירת מחוז אנחווי. עם זאת, ציורים, פסלים והדפסים משמעותיים עדיין שמורים בצרפת באוסף של מוזיאון סרנושי (אנ'). חייה כאמנית תוארו ברומנים ובסרטים בסין ובארצות הברית. האמנות שלה התפתחה תוך כדי טרנספורמציות שבהן התקיימו דיכוטומיות סותרות של מזרח ומערב, מסורת ומודרנה, שוביניזם גברי ופמיניזם מתהווה. פאן נתפסה גם כמי שעוסקת בתוויות, כמו אמנית "עכשווית/מודרנית", "סינית" ו"אישה".
ביוגרפיה > ראשית חייה וחינוך

ג'אנג יוליאנג נולדה ב-1895 במחוז ג'יאנגסו. אביה נפטר כשהייתה בת שנה והאמא שלה נפטרה כשהייתה בת 8. לאחר מות הוריה בשנת 1908 כשהייתה בת 13, היא נמכרה על ידי דודה לבית בושת, בעיר ווחו (אנ'), שם גדלה להיות זונה. בשנת 1913 כשהיא הגיעה לגיל 18, היא משכה את תשומת ליבו של אחד מלקוחות בית הבושת, פאן זנהואה, פקיד מכס עשיר, שקנה לה את חירותה. הוא התחתן אתה כאשתו השנייה ועזר לה לצאת ללימודים; היא אימצה את שמו כשם משפחתה. באחד ממכתביה לבני משפחתה, היא הצהירה על גבי צוואתה וחתמה בשם פאן-ז'אנג יוליאנג (בסינית: 潘張玉良). מכתב הזה מהווה מסמך משפטי, שבו היא הצהירה ששמה בפאן-ז'אנג יוליאנג ובשם זה גם חתמה על המסמך.
בשנת 1917 היא החלה ללמוד ציור בשאנגחאי ובשנת 1918 כשעברה עם משפחתה לשאנגחאי, היא הצליחה בבחינות הקבלה לבית הספר לאמנות בעיר, שם למדה ציור עם וואנג ג'יואן. במסגרת בית הספר לאמנות בשאנגחאי. בשל הרקע ה'נמוך' שלה, נידו אותה לעיתים קרובות כי היא לא התאימה למודל של 'הגברת המודרנית משנחאי'. פאן תוארה לעיתים קרובות על ידי בני גילה כחמת לב וישירה, גם אם לפעמים, בוטה. פאן יוליאנג הוערכה כאחת מהבוגרות הראשונות של בית הספר לאמנות בשאנגחאי. בשנת 1921 לאחר סיום לימודיה, היא נשלחה עם קבוצת בוגרי בית הספר לליון ולפריז בצרפת, להבחן ללימודים נוספים, בחסות פאן זנהואה. בשנת 1923 היא התקבלה ללימודים במכון הסיני-צרפתי של ליון וב- Ecole National des Beaux Arts בליון. לפני שסיימה את לימודיה ב-Ecole National Supérieure des Beaux Arts de Paris, בשנת 1925, היא זכתה במלגת רומא החשובה ללימודים באקדמיה לאמנות של רומא (אנ') שבאיטליה.
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 1926 פאן יוליאנג זכתה בפרס הזהב על עבודותיה בתערוכת האמנות הבינלאומית של רומא. בשנת 1928 פאן חזרה לסין והחלה לארגן תערוכת יחיד משלה. בשנת 1929, ליו הייסו (אנ') הזמין אותה ללמד בבית הספר לאמנות בשאנגחאי. בתערוכת היחיד שהייתה לה בשאנגחאי, היא קבלה אות הוקרה, כאמנית הסינית הראשונה שציירה בסגנון מערבי. היא גם הוזמנה להיות פרופסור לאמנות באוניברסיטה הלאומית המרכזית (אנ') בנאנג'ינג. היא הציגה חמש תערוכות יחיד ברחבי סין מ-1929 עד 1936.
יצירתה ספגה ביקורת חריפה מצד פקידי הממשל הסיני ומבקרים שמרנים, בין השאר משום שציירה עירום, מאידך, היא והציירת העמיתה גואן זילאן (אנ') הפכו למועדפות בעולם האמנות של הרפובליקה של סין (1912–49). האמניות שהוכשרו בסגנון מערבי, כמו פאן וגואן, נתקבלו באהדה על ידי הציבור, ונחשבו כהתגלמות המודרניות. פאן הוערכה גם משום שהשתמשה בטכניקות של ציורי הדיו הסינים תוך ערעור על סמכותה של מסורת זו ביחס למסורת האמנות האירופית. פאן יוליאנג נודעה בזכות ציורי העירום הנשי שלה שהפכו למרכיב עיקרי בפרקטיקה האמנותית שלה. בסין, נשים אמניות היו מצמצמות את ציוריהן, לתיאורי טבע ולעיתים דיוקנאות ולא ציירו ציורי עירום שנחשבו כבלתי ראויים. למרות זאת, פאן המשיכה ליצור ציורי עירום נשיים, לעיתים קרובות השתמשה בעצמה כמודל, למרות המחלוקת שהיא יצרה בסצנת האמנות המודרנית בסין.
בשנת 1937 פאן עזבה את שאנגחאי פעם נוספת ועברה להתגורר בפריז. שם היא זכתה להערכה. לאחר שעברה לצרפת כדי להמשיך בעבודתה, פאן הצטרפה לפקולטה לאמנות של בית הספר לאמנויות בפריז.
היא עבדה והתגוררה בפריז במשך 40 השנים הבאות. אמנים סיניים גולים, בצרפת, בחרו בה כיושבת הראש של האגודה הסינית לאמנות. עבודותיה הוצגו בעולם, במיוחד בבריטניה, ארצות הברית, גרמניה, יפן, איטליה, שווייץ, בלגיה ויוון. אף על פי שחייתה כמעט חמישים שנה בפריז, פאן החליטה לשמור על אזרחותה הסינית. לעיתים קרובות נאבקה בעוני כי התקשתה למכור את יצירות האמנות שלה, מאידך, היא סירבה להיות מחויבת להתחייבויות חוזיות עם סוחרי אמנות באירופה. לקראת סוף חייה, פאן נדחקה לשוליי קהילת האמנות הסינית והצרפתית כאחד. בצרפת, היא סווגה כציירת סינית זרה, על כן הוציאו אותה מקהילת האמנות שבמיינסטרים ובנוסף היא בילתה יותר מדי זמן מחוץ לסין מכדי להיות מרכיב באמנות הסינית המודרנית באותה תקופה.
פאן מתה בשנת 1977 ונקברה בבית הקברות מונפרנאס של פריז.
בשנת 1985, רבות מיצירותיה הוחזרו לארץ מולדתה, שם הן מוחזקות על ידי המוזיאון הלאומי לאמנות של סין בבייג'ינג ובמוזיאון הפרובינציאלי של אנחווי בחפיי .
פרסים והוקרה

בשנת 1926, יצירותיה זכו בפרס הזהב בתערוכת האמנות הבינלאומית של רומא.
בשנת 1959, היא זכתה בפרס הזהב של פריז ובפרס הכסף של בלגיה.
מוזיאון אנחווי מחזיק באוסף יצירות האמנות של פאן יוליאנג הכולל 4000 יצירות, 3892 סקיצות, 393 ציורי דיו, 361 ציורי שמן, 13 הדפסי בלוקים, 6 תחריטים ו-4 פסלים. מלבד כל יצירות האמנות הללו, רק עשרה מציורי השמן שלה נמצאים בשוק, מה שהופך את יצירותיה לבעלי ערך רב.
פרסים והוקרה > בספרות ובקולנוע

סיפורה של פאן מסופר ברומן Hua Hun (נשמה שניצודה על ידי ציור (אנ')) (1984) מאת Shih Nan. הסיפור עובד כסרט סיני באותו שם, שיצא לאקרנים ב-1994 בכיכובה של השחקנית גונג לי בתפקיד האמנית. סיפור חייה משוחזר גם בדרמה TVB Painting Soul משנת 2004, שם שיחקה את פאן השחקנית מישל רייס (אנ'). בית האופרה של הואנגמיי (אנ') הציג את האופרה "הציירת מבית הבושת" (風塵女畫家) בכיכובה של מא לאן (אנ') המבוססת גם היא על חייה של פאן.
הרומן של ג'ניפר קודי אפשטיין (אנ') "הציירת משאנגחאי" (2008) מבוסס אף הוא על חייה של פאן יוליאנג, הוא תורגם לארבע עשרה שפות שונות. הסופרת והמורה, מארי לור דה שזר, שהתמחתה בשפה הסינית, כתבה גם ספר על פאן יוליאנג, שנקרא "Pan Yu Liang, La Manet de Shanghai", המבוסס על חייה בסין ובצרפת.
הערות שוליים

↑  ב'הציור המשפחה שלי' פאן ציירה את עצמה עם בעלה ובנה
1 2  PHYLLIS, TEO (2010). "MODERNISM AND ORIENTALISM: THE AMBIGUOUS NUDES OF CHINESE ARTIST PAN YULIANG". New Zealand Journal of Asian Studies. 12, 2: 65–80.
1 2  Park, Elissa H. Negotiating the Discourse of the Modern in Art: Pan Yuliang (1895–1977) and the Transnational Modern. Diss. University of Michigan, 2013. Web. Accessed on 16 March 2017.
1 2 3 4  "Pan Yuliang's painting of bathing nudity", China Daily, 11 Nov 2006, accessed 1 January 2008
↑  Dong, Song (2011-02-06). "女画家潘玉良姓名考-新闻-华东站 -雅昌艺术网". huadong.artron.net. נבדק ב-2017-03-08.
↑  Zheng, Jane (2007). "The Shanghai Fine Arts College: Art Education and Modern Women Artists in the 1920s and 1930s". Modern Chinese Literature and Culture. 19 (1): 206.
↑  Sandy Ng, The Art of Pan Yuliang-Fashioning The Self in Modern China, Woman's Art Journal, 2019-01-01
1 2 3  Phyllis Teo, Yuliang Pan, Ou Nie, Xiuzhen Yin, Rewriting modernism: three women artists in twentieth-century China : Pan Yuliang, Nie Ou and Yin Xiuzhen, 2016, ISBN 978-90-8728-229-5. (בenglish)
↑  PHYLLIS, TEO (2010). "MODERNISM AND ORIENTALISM: THE AMBIGUOUS NUDES OF CHINESE ARTIST PAN YULIANG". New Zealand Journal of Asian Studies. 12, 2: 65–80.
↑  Pickowicz, Paul; Shen, Kuiyi; Zhang, Yingjin (2013). Liangyou, Kaleidoscopic Modernity and the Shanghai Global Metropolis, 1926–1945. BRILL. p. 206. ISBN 978-90-04-26338-3.
↑  Ng, Sandy. "The Art of Pan Yuliang-Fashioning The Self in Modern China". Woman's Art Journal (באנגלית).
↑  Sullivan, Michael Art and Artists of Twentieth Century China ISBN 978-0-520-07556-6 p. 38
↑  Teo, Phyllis (2016). Rewriting modernism : three women artists in twentieth-century China : Pan Yuliang, Nie Ou and Yin Xiuzhen. Yuliang Pan, Ou Nie, Xiuzhen Yin. [Leiden]. ISBN 978-90-8728-229-5. OCLC 922682175.
↑  Guerilla Girls (1998). The Guerilla Girls' Bedtime Companion to the History of Western Art. p. 72.
1 2 3  "Pan Yuliang - Portrait of chinese Masters". www.lingnanart.com. נבדק ב-2020-03-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444894205171  PLWABN: 9810659023605606  BnF: cb14973563q (data)  CiNii: DA18579058  GND: 132056399  ISNI: 0000 0000 7142 2607  LCCN: nr96024347  NLA: 36721063  RKD: 284050  SUDOC: 161924484  Trove: 1429609  VIAF: 17497445   WorldCat (עם VIAF): 17497445 
1930 נערה בעירום שוכבת על צידה
קאלום דויל

קאלום קרייג דויל (אנגלית: Callum Craig Doyle; נולד ב-3 באוקטובר 2003) הוא כדורגלן אנגלי המשחק כבלם בלסטר סיטי מהצ'מפיונשיפ, בהשאלה ממנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג.
קריירה

בתור שחקן אקדמיה במנצ'סטר סיטי, דויל הושאל לקבוצות שונות באנגליה. הוא זכה בפלייאוף הליגה השלישית עם סנדרלנד ב-2022, והגיע לגמר הפלייאוף עם קובנטרי סיטי ב-2023. הוא הצטרף ללסטר סיטי בהשאלה לעונת 2023/2024. דויל שיחק בנבחרות הצעירות של אנגליה, ואף היה שותף לזכייה באליפות אירופה עד גיל 19 ב-2022.
הערות שוליים

↑  Leicester City Confirm Loan Arrival Of Callum Doyle, lcfc
אה אה אה אהבה

אה אה אה אהבה הוא מיני-אלבום, של הזמרת הישראלית אפרת גוש. האלבום יצא ביולי 2010 בהפקתו של תמיר מוסקט (ממקימי וחברי להקת הבלקן ביט בוקס). המיני-אלבום כולל בתוכו 6 שירים, שמתוכם כתבה והלחינה גוש חמישה. יוצא הדופן הוא "מגדלור", גרסה מחודשת לשירם של דן אלמגור ומשה וילנסקי, ששרה במקור שושנה דמארי. סינגלים נוספים שיצאו מתוך המיני-אלבום הם: "בום טראח", "ממחר דף חדש" ו"מצעד הגאווה".
המיני-אלבום זכה לשבחים רבים ובמיוחד שיר הנושא שלו, "אה אה אה". בשנת יציאתו זכתה גוש בתואר "זמרת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ. השיר "אה אה אה" דורג במקום החמישי במצעד זה. לשיר צולמו בבימויים של גיא כושי ויריב פיין שבעה קליפים שונים, שמתכתבים עם מילות השיר בסיטואציות שונות במהלך 24 שעות בלבד. בכל קליפ מתואר מצב שונה שבו גוש שרה את השיר, בין אם במהלך ביצוע קעקוע, הליכה בטיילת או שהייה בביתה.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | אה אה אה  | 3:22 |
| 2. | מצעד הגאווה  | 3:34 |
| 3. | ממחר דף חדש  | 4:12 |
| 4. | מגדלור  | 4:10 |
| 5. | בום טראח!  | 3:07 |
| 6. | אמן  | 4:33 |
הערות שוליים

1 2  עכבר העיר תל אביב, אפרת גוש בטור אישי לקראת מופע ההשקה שלה, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2010
↑  לילי עבודי, עכבר העיר השרון, מה נשמע? עם אפרת גוש, באתר הארץ, 17 במרץ 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 70c1fa5e-b034-4f51-84a4-f8426c4b78c2
ג'ון הווארד

ג'ון וינסטון הווארד (באנגלית: John Winston Howard; נולד ב-26 ביולי 1939) הוא פוליטיקאי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה ה-25, אשר נבחר לתפקיד ב-11 במרץ 1996 ולאחר מכן נבחר מחדש שלוש פעמים. תקופת כהונתו כראש ממשלת אוסטרליה שנייה באורכה רק לזו של רוברט מנזיס. בבחירות 2004 השתלטה המפלגה הליברלית האוסטרלית בהנהגתו על שני בתי הפרלמנט האוסטרלי. בשנת 2007 הפסיד במערכת הבחירות האחרונה שלו למועמד מפלגת הלייבור קווין ראד.
ביוגרפיה > ילדות, נעורים ותחילת הקריירה

הווארד גדל בארלווד, פרבר של מעמד הביניים בקרבת סידני. הוא נקרא וינסטון על שם המדינאי הבריטי הידוע וינסטון צ'רצ'יל. אביו ניהל תחנת דלק ומוסך, שם עבד גם הווארד הצעיר. לאחר מות האב גידלה אמו של הווארד אותו ואת שני אחיו.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון למד משפטים באוניברסיטת סידני. ב-1957 הצטרף לשורות המפלגה הליברלית ולאחר שסיים את לימודיו עבד כעורך דין במקביל לפעילות מפלגתית מקומית בניו סאות ויילס. ב-1971 נשא לאישה את ג'נט, אם שלושת ילדיו.
לפוליטיקה הארצית נכנס ב-1974 כאשר נשלח לבית הנבחרים כנציגו של אזור הבחירה בנלונג שבסידני, מושב אותו הוא מחזיק זה יותר משלושה עשורים. כשהקים מלקולם פרייזר את ממשלתו ב-1975 מונה הווארד לתפקיד שר העסקים והצרכנות. בדצמבר 1977 התקדם למשרד האוצר בגיל 38 בלבד. על כן כונה "הנער האוצֵר" (The boy treasurer). החל מ-1982 כיהן גם כסגן ראש המפלגה הליברלית.
כשר אוצר לא הצליח הווארד להביא לידי ביטוי את השקפת עולמו התאצ'ריסטית: אמצעים שהציע, כגון הורדת מס ההכנסה ומס החברות, שבירת האיגודים המקצועיים והפרטה מאסיבית, לא זכו לתמיכתו של פרייז'ר. ב-1982 כמעט והתפטר הווארד מתפקידו במחאה על כלכלת הבחירות שעליה ניצח פרייז'ר שהתבטאה בהצעת תקציב גבוהה. לאחר התבוסה בבחירות של 1983 הואשם כי שיקר לפרלמנט כשלא דיווח נכונה את גודל הגרעון שהשאירה הממשלה היוצאת.
ביוגרפיה > שנות האופוזיציה

התבוסה בבחירות הביאה להתפטרותו של פרייז'ר מהפרלמנט ומהנהגת המפלגה הליברלית. את מקומו תפס אנדרו פיקוק, אשר ניצח את הווארד בבחירות לתפקיד. הווארד נותר בתפקיד סגן ראש המפלגה. לאחר תבוסה נוספת בבחירות של 1984, אם גם בפער קטן מהצפוי, החל פיקוק לחשוש מקריאת תיגר אפשרית של הווארד למנהיגותו. לכן ניסה במאי 1985 למנוע את בחירתו מחדש לתפקיד הסגן. לאחר שהווארד נבחר מחדש לתפקיד המשני בכל זאת, התפטר פיקוק מהנהגת המפלגה והותיר אותה להווארד.
הווארד תיאר את עצמו כמנהיג השמרן ביותר שקם לליברלים וחזה שרוח הזמן תתאים לעמדותיו השמרניות. עמדות אלה התבטאו, בנוסף להיבט הכלכלי, גם בנושאים חברתיים.
במהלך השנתיים הראשונות שלו כמנהיג המפלגה נראה היה ששיעור הצמיחה הנמוך והאבטלה הגואה יוכלו לסייע להווארד להחזיר את הליברלים לשלטון. אולם בסופו של דבר נבחר מחדש ראש הממשלה מטעם הלייבור בוב הוק, אשר היה מנהיג כריזמטי מהווארד. גם העובדה שמועמד שמרן נוסף התמודד תרמה להפסדו של הווארד ב-1987 על ידי שפיצלה את הכוחות השמרניים ואפשרה לשמאל להישאר בשלטון.
ב-1988 נשא הווארד נאום שנוי במחלוקת שבו טען כי שיעור ההגירה האסייתית לאוסטרליה גבוה מדי. כתוצאה מהנאום ומכשלונו בבחירות היה הווארד פגיע. יריבו הישן פיקוק ניצל את שעת הכושר והדיח אותו ב-1989 מהנהגת המפלגה. הווארד הוגלה לזמן קצר לספסלים האחוריים של הפרלמנט, מחוץ לממשלת הצללים. למרות שהצליח לחזור משם לספסלים הקדמיים, נראה היה שמנהיגותו הפכה לנחלת העבר. ב-1990 שוב הפסידו הליברלים בבחירות ולאחר מכן בחרו את ג'ון היוסון הצעיר כמנהיג. הווארד השווה את עצמו ל-"לזרוס עם שלושה מעקפים". סיכוייו לחזור לצמרת הפוליטית נראו קלושים.
שני מנהיגים כושלים לאחר מכן, לאחר שסגן ראש המפלגה פיטר קוסטלו סירב לקחת עליו את התפקיד ב-1995, קיבל הווארד הזדמנות נוספת. למוד ניסיון, פנה כעת לכיוון מתון יותר: הוא חזר בו מההתנגדות שהביע לביטוח רפואי ממלכתי ונע למרכז המפה הפוליטית במגוון רחב של נושאים. את ראש הממשלה פול קיטינג תקף על כך שהוא עוסק יותר מדי במדיניות חוץ ובנושאים שוליים כמו מאמצי פיוס עם האבוריג'ינים - נושאים שלא עניינו, אליבא דהווארד, את רוב אזרחי אוסטרליה. הקמפיין נחל הצלחה רבה ובבחירות של 1996 ניצח הווארד ברוב גדול והחזיר את הליברלים לשלטון לאחר 13 שנים באופוזיציה.
ביוגרפיה > ראשות הממשלה > כהונה ראשונה: 1996–1998

הממשלה שהקים הווארד שמה לעצמה למטרה להתמודד עם "החור השחור התקציבי", כפי שכינו את הגרעון שהותירה להם ממשלת הלייבור. ההוצאה הציבורית קוצצה על כל ענפיה: תוכניות להכשרה מקצועית בוטלו, תקציביהם של ארגונים אבוריג'ינים קוצצו, כפי שהבטיח הווארד בבחירות. התקופה התאפיינה בהתעוררות כלכלית וצמיחה משמעותית אשר נזקפה על ידי הווארד למדיניות הפיסקלית של ממשלתו, אף שקיטינג טען שאין היא אלא תוצאה מאוחרת של מדיניות הממשלה הקודמת. השגשוג הכלכלי הפך את הווארד למנהיג פופולרי מאוד, בין אם היה אכן פרי מדיניותו ובין אם לאו.
ב-1996, בעקבות מותם של 35 אנשים בטבח פורט ארתור, הנהיג הווארד מדיניות שכפתה על מדינות אוסטרליה לאסור את החזקתו של נשק אוטומטי, מדיניות שתרמה לפופולריות שלו בציבור הרחב אך עלתה לו בחוסר שביעות רצונם של גורמים שמרנים.
ממשלתו הראשונה של הווארד לא זכתה לרוב בסנאט וכתוצאה מכן לא הצליחה להעביר הרבה מהחוקים שהציעה. הדמוקרטים והירוקים בסנאט מנעו את הפרטת חברת הטלפון הממשלתית טלסטרה כמו גם את הפגיעה המתוכננת באיגודים המקצועיים ובזכויות מסוימות של האבוריג'ינים.
הבטחת הבחירות של הווארד להילחם בשחיתות הממשלתית והקוד שקבע להתנהגות השרים עלו לו ביוקר: לא פחות משבעה שרים אולצו להתפטר בעקבות הפרות של אותו קוד, בעיקר ניצול לרעה של תקציב הנסיעות המיניסטריאלי וניגוד עניינים בין תפקידם כשרים להחזקותיהם במניות של חברות שונות. שני שרים נוספים שנתפסו מפרים את הקוד לא אולצו להתפטר. בשלב זה כבר העדיף הווארד לותר על העיקרון כדי לא לאבד חברים נוספים מהקבינט.
בבחירות של 1998 היה הווארד קרוב להפסד. למעשה דרגו 51% מהבוחרים את מועמד הלייבור קים ביזלי במקום הראשון, בעיקר מתוך התנגדות למס ערך מוסף חדש שהווארד הציע להנהיג. אך ניצול אפקטיבי של שיטת הבחירות האזורית איפשר לליברלים לשמור על הרוב בבית הנבחרים ולהישאר בשלטון.
ביוגרפיה > ראשות הממשלה > כהונה שנייה: 1998–2001

למרות התמקדותו של הווארד במדיניות פנים, ממשלתו השנייה הקדישה את תשומת לבה למדיניות חוץ כאשר הכריזה מזרח טימור על עצמאות בחסות האו"ם בשנת 1999. בניגוד לתמיכה המסורתית שהעניקו ראשי ממשלת אוסטרליה משני קצוות הקשת הפוליטית לאינדונזיה, בחר הווארד לשלוח כוחות צבא כדי לסייע בהגנה על הרפובליקה הצעירה.
במוקד כהונתו השנייה עמד ישומו של המע"מ החדש. תוכניתו של הווארד הייתה להחליף את המיסים הרבים השונים שהיו מוטלים על מוצרים רבים במס אחד בשיעור אחיד על כל המוצרים. כדי להעביר את החקיקה בסנאט התפשר ופטר מספר מוצרים מהמס (בעיקר מוצרי מזון) באפן שפגע באחידות המקווה, אבל הנהגת המס עברה בהצלחה יחסית והשיגה מטרה אחרת של מדיניותו בנוסף: ההכנסה מהמס החדש עוברת למדינות ולא לממשלה הפדרלית (אם כי החלוקה הפנימית בין המדינות כן נקבעת על ידה). על ידי כך מימש הווארד את שאיפתו להעביר חלק ניכר מהאחריות הפיננסית הממשלתית מהרמה הפדרלית לרמת המדינות.
בעקבות הנהגת המס חלה ירידה בתמיכה בממשלה. הלייבור נחל ניצחונות בבחירות ברמת המדינות והיה חשש לאובדן השלטון ברמה הארצית. כדי למנוע זאת שוב נע הווארד למרכז ושינה את מדיניות הממשלה במספר נושאים.
בדיעבד הסתבר כי לא היה צורך באמצעים אלה, זאת משום ששני אירועים שקרו באוגוסט-ספטמבר 2001 הפכו למוקד הבחירות. האירוע הראשון הייתה הגעתה של אונייה נורווגית אשר הצילה בים כמה מאות פליטים, רובם אפגנים וביקשה להביאם, כפי שדורש החוק הימי, לנמל הקרוב באוסטרליה. הווארד סירב לקבל את הפליטים ואף שלח כוחות מיוחדים לגרשם. לאחר מכן הציע חקיקה "להגנת הגבולות" שתמנע מתן מקלט למי שמסתננים למדינה דרך הים. החקיקה עוררה דיון נוקב ברחבי אוסטרליה: מנהיגי הלייבור התלבטו האם לתמוך או להתנגד לה. פיגועי 11 בספטמבר שאירעו כשבועיים לאחר מכן היטו במידה רבה את הכף, בשל העוינות שעוררו כנגד המהגרים האיסלאמים ברובם. מפלגת הלייבור החליטה לתמוך בחקיקה של הווארד בחצי פה ובסופו של דבר יצא קרח מכאן ומכאן: אנשי השמאל שהתנגדו לה כמו גם בני מעמד הפועלים שתמכו בה לא באו על סיפוקם. בבחירות שנערכו בנובמבר 2001 נבחרה ממשלת הווארד מחדש, ברוב גדול יותר מזה שזכתה בו שלוש שנים קודם לכן.
ביוגרפיה > ראשות הממשלה > כהונה שלישית: 2001–2004

לאחר הבחירות המשיכה ממשלת הווארד לפעול להגבלת ההגירה. עדיין ללא רוב בסנאט, יכולתה להעביר את החקיקה שרצתה בנושאים חברתיים-כלכליים הייתה מוגבלת.
פעמיים הסתבך הווארד בפרשיות שפגעו במוניטין שלו ושל ממשלתו: ראשית כשהתגלה שטענתו אשר הושמעה במהלך הבחירות, כי המהגרים על סיפון האונייה הנורווגית זרקו את ילדיהם מהסיפון כדי לכפות על הממשלה לקבלם, התבררה כשקרית. ושנית כאשר מינה את פיטר הולינגוורת לתפקיד הסמלי של המושל הכללי. הולינגוורת הואשם שבתפקידו כארכיבישוף הכנסייה האנגליקנית בבריסביין סירב לחקור כמרים אשר הואשמו בפדופיליה ולבסוף אולץ להתפטר. עם זאת המשיך הווארד לשמור על שיעורי תמיכה גבוהים בסקרים, משום שהנושא העיקרי בו התעניין הציבור נותר הביטחון הלאומי.
ב-2003 שלח הווארד כוחות צבא יבשתיים וימיים כדי להילחם יחד עם ארצות הברית, בריטניה ומדינות נוספות במלחמת עיראק. את תמיכתו במלחמה ביסס על הראיות להימצאותו של נשק להשמדה המונית בידיו של סדאם חוסיין, טענה אשר התבררה לאחר מכן כלא נכונה. ההחלטה לצאת למלחמה הייתה שנויה במחלוקת כבדה. אפילו עמיתיו למפלגה הליברלית לא חסכו מהווארד את ביקורתם. ראש הממשלה לשעבר פרייז'ר היה אף הוא בין המבקרים.
ב-29 באוגוסט 2004 הכריז הווארד על בחירות שנערכו ב-9 באוקטובר. המלחמה בעיראק הייתה נושא מרכזי בבחירות ומנהיג הלייבור מארק לייתאם הבטיח להחזיר את החיילים הביתה עד חג המולד. תגובתו של הווארד הייתה לתקוף את לייתאם במישור הכלכלי ולהזהיר שעליית מפלגת הלייבור לשלטון תביא לעלייה בשער הריבית. משקלו של האיום היה כבד משום שאזרחים רבים לוו כספים להשקעה בנדל"ן וחששו מתשלומי ריבית גבוהים.
בנוסף הבטיח הווארד תקציבים חדשים לבריאות, חינוך ועסקים קטנים. כלכלנים רבים ביקרו אותו על כך שהתאצ'ריסט והשמרן הכלכלי הפך עם השנים לפוליטיקאי שמוותר על עקרונות כלכליים כדי לזכות בקולות. על כל פנים הכלכלה האיתנה בשילוב עם הבטחות הבחירות הספיקו כדי להבטיח לקואליציה השמרנית את הניצחון בבחירות ולראשונה מאז 1975 אף את השליטה בסנאט.
ביוגרפיה > ראשות הממשלה > כהונה רביעית: 2004–2007

השליטה בבתי הפרלמנט איפשרה לממשלת הווארד הרביעית להעביר חקיקה ששלוש קודמותיה לא הצליחו להעביר. חברת הטלפון הופרטה ומספר חוקים בתחום של יחסי עבודה הגבילו את יכולתם של העובדים להתאגד ולתבוע את מעסיקיהם על פיטורין שלא כדין. עם זאת לא כל החקיקה שהציעה הממשלה עברה, משום שחברים בקואליציה התנגדו לעיתים לחוקים מסוימים.
ב-2005 הגדיל הווארד את מספר החיילים האוסטרלים בעיראק, בניגוד להבטחתו לפני הבחירות. גם ההבטחות בתחום הבריאות הציבורית נותרו לא ממומשות.
בסוף 2005 התמקד הווארד בהעברת חוק חדש למלחמה בטרור, העומד נכון לדצמבר 2005 בפני הסנאט להצבעה.
ב-2005 נבחר הווארד לאחד מ-100 האנשים המשפיעים בעולם, לפי המגזין האמריקני TIME.
ב-24 בנובמבר 2007 הפסיד הווארד במערכת הבחירות למועמד מפלגת הלייבור, קווין ראד. מפלגת הלייבור גרפה ניצחון סוחף על הווארד.
בעוד מערכת הבחירות שקדמה לזו עסקה בעניין החיילים האוסטרלים השוהים בעיראק, ובתמיכתו המלאה של הווארד בנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש, במערכת הבחירות שחרצה את גורלו של הווארד הנושא המרכזי היה הכלכלה והעייפות מ-11 שנות שלטונו של ג'ון הווארד. בתקופה זו הוא הואשם בפוליטיקה של משרוקית כלבים.
בתחילת 2009 העניק לו נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש את מדליית החירות הנשיאותית.
הערות שוליים

↑  https://australiainstitute.org.au/wp-content/uploads/2020/12/DP96_8.pdf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007317007505171  CiNii: DA19144050  GND: 129843350  ISNI: 0000 0001 1471 6673  LCCN: n78049412  NLA: 35072180  SNAC: w6jq5m8z  SUDOC: 081098200  Trove: 466065  VIAF: 45392887   WorldCat (עם VIAF): 45392887 
תמונה משנות הארבעים של המאה ה-20 של ג'ון הווארד
הווארד
ג'ון הווארד לוחץ את ידו של הנשיא האמריקני ג'ורג' ווקר בוש