קיבלי
כהונה

ייתכן ש"אטיס" היה שם או תואר של הכוהנים או המלכים-הכוהנים של קיבלי בפריגיה העתיקה. רוב המיתוסים על אטיס האל מציגים אותו כמייסד מסדר הכוהנים (ביחיד גאלוס, ברבים גאלי (אנ')) של קיבלי, אך בתיאורו של סרוויוס, שנכתב בתקופת הקיסרות הרומית, אטיס מסרס מלך כדי להימלט מתשומת הלב המינית הבלתי רצויה שלו, והוא מסורס בתורו על ידי המלך הגוסס. הכוהנים של קיבלי מצאו את אטיס בבסיס עץ אורן; הוא מת והם קוברים אותו, מסרסים את עצמם לזכרו וחוגגים אותו בטקסיהם לאלה. תיאור זה עשוי לנסות להסביר את הטבע, המקור והמבנה של התאוקרטיה של פסינוס. משורר הלניסטי מתייחס לכוהנים של קיבלי בלשון נקבה, כגאלאי (Gallai). המשורר הרומי קאטולוס מתייחס לאטיס בלשון זכר עד לסירוסו, ובנקבה לאחר מכן. מקורות רומיים שונים מתייחסים לגאלי כמגדר אמצעי או שלישי (medium genus או tertium sexus). סירוס מרצון של הגאלי בשירות האלה נחשבה כפעולה שהעניקה להם כוחות להתנבא.
פסינוס (אנ'), אתר המקדש שממנו הובא פסל המגנה מאטר לרומא, הייתה תאוקרטיה שייתכן כי הגאלי הבכיר שלה מונה באמצעות צורה כלשהי של אימוץ, כדי להבטיח ירושה "שושלתית". הגאלוס הבכיר ביותר היה ידוע בשם "אטיס", והזוטר שלו בשם "באטאקס". הגאלי מפסינוס היו בעלי השפעה פוליטית; בשנת 189 לפני הספירה, הם חזו או התפללו לניצחון הרומאי במלחמה הקרבה של רומא נגד הגלטים. בשנה שלאחר מכן, אולי בתגובה למחווה זו של רצון טוב, הסנאט הרומי הכיר רשמית באיליום כמשכן האבות הקדמונים של העם הרומי, והעניק להם טריטוריה נוספת ופטור ממיסים. בשנת 103, ערך באטאקס מסע לרומא ונאם בסנאט, או למען בקשת פיצוי בשל חילול הקודש שבוצע במקדשו, או כדי לנבא הצלחה צבאית רומית נוספת. הוא תואר כדמות יוצאת דופן, עם "לבוש צבעוני וכיסוי ראש, כמו כתר, עם אסוציאציות מלכותיות שלא היו רצויות לרומאים". ובכל זאת הסנאט תמך בו; וכאשר טריבון פלבאי שהתנגד באלימות לזכותו לנאום בפני הסנאט מת מקדחת (או, בתרחיש החלופי, כשהגיע הניצחון הרומי המצופה) נראה כי הוכח כוחה של המגנה מאטר.
ברומא היו הגאלי והפולחן שלהם תחת הסמכות העליונה של כוהני הפונטיפקס, אשר נבחרו בדרך כלל מהאזרחים העשירים ביותר ברומא. הגאלי עצמם, אף שיובאו כדי לשרת את עבודתם היומיומית של פולחן האלה שלהם למען רומא, ייצגו היפוך של מסורות כוהניות רומיות שבהן הכוהנים הבכירים היו אזרחים, שהיה צפוי מהם להקים משפחות והיו אחראים אישית להוצאות השוטפות של המקדשים, העוזרים, הפולחנים והפסטיבלים שלהם. כסריסים, חסרי יכולת רבייה, נאסרה על הגאלי אזרחות רומית וזכויות ירושה; כמו עמיתיהם במזרח, הם היו טכנית מנדיקנטים שלמחייתם היו תלויים בנדיבות אדוקה של אחרים. במשך כמה ימים בשנה, בתקופת המגאלסיה, החוקים של קיבלי אפשרו להם לעזוב את המגורים שלהם, הממוקמים בתוך מתחם המקדשים של האלה, ולשוטט ברחובות כדי לקבץ נדבות. הם היו אאוטסיידרים, מסומנים כגאלי על ידי סמליהם, לבושם והתנהגותם הנשית הידועה לשמצה, אבל ככוהנים של פולחן ממלכתי, הם היו קדושים וחסינים מפגיעה. מלכתחילה הרומאים היו מוקסמים מהם והם היו מושא לבוז, אבל גם ליראה דתית. אף רומאי, אפילו לא עבד, לא יכול היה לסרס את עצמו "לכבוד האלה" ללא עונש; בשנת 101 לפני הספירה, עבד שעשה זאת הוגלה. אוגוסטוס בחר כוהנים מקרב העבדים המשוחררים שלו כדי לפקח על הפולחן של מגנה מאטר, והביא אותו תחת שליטה אימפריאלית. קלאודיוס הקים את משרד הכוהנים הבכיר של הארכיגאלוס (אנ'), שלא היה סריס והחזיק באזרחות רומית מלאה.
הנסיבות החוקיות מבחינה דתית לסירוס עצמי של גאלוס נותרו לא ברורות; ייתכן שחלקם ביצעו את הפעולה ב-"Dies Sanguinis" ("יום הדם") בפסטיבל חודש מרץ של קיבלי ואטיס. פליניוס הזקן מתאר את ההליך כבטוח יחסית, אך לא ידוע באיזה שלב בקריירה שלהם ביצעו אותו הגאלי, או בדיוק מה הוסר, או אפילו אם כל גאלוס ביצע אותו. כמה גאלי התמסרו לאלה שלהם במשך רוב חייהם, שמרו על קשרים עם קרובי משפחה ושותפים לאורך כל הדרך, ובסופו של דבר פרשו מהשירות. גאלי נשארו נוכחים בערים רומיות גם בתקופה הנוצרית של האימפריה. כמה עשורים לאחר שהנצרות הפכה לדת האימפריאלית היחידה, ראה אוגוסטינוס את הגאלי "צועדים בכיכרות וברחובות קרתגו, עם שיער משוח בשמן ופנים מפודרות, איברים רפויים והליכה נשית, ותובעים אפילו מבעלי המקצוע את האמצעים להמשיך לחיות בהם בחרפה".