stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נישואים ביוון העתיקה

הכנות לנישואים, ציור על גבי כד
מוסד הנישואים ביוון העתיקה, עוצב בשלהי המאה השביעית לפנה"ס עם הופעת חוקי דראקו באתונה וחוקי ליקורגוס בספרטה. בתקופה זו, משפחה הורכבה מבעל ואישה ומילדיהם החוקיים שנולדו כדין. חוקיהם של השניים הגדירו את המסגרת בה צריך להתקיים תהליך זה ותרמו לעיצוב תפיסת האישה ביוון העתיקה.
במיתולוגיה

במיתולוגיה היוונית (ובעקבותיה המיתולוגיה הרומית), נחשב קדמוס הפיניקי לראשון שערך טקס חתונה. כמה כותבים תיארו את טקס חתונתו עם הרמוניה בהשתתפות אלים רבים בו.
מוסד המשפחה ומעמד האישה

מעמד הנשים ומוסד המשפחה ביוון העתיקה התעצבו רבות עם תחילת עידן הפולייס, ערי-המדינה היווניות, החל מהמאה החמישית לפנה"ס. למוסד המשפחה באתונה העתיקה הייתה חשיבות רבה. משפחה גרעינית מורכבת מבעל, אישה וילדים ותפקידה החברתי המרכזי הוא יצירת אזרחים חדשים לפוליס. תפקיד נוסף של התא המשפחתי הוא לספק הגנה לנשות המשפחה ולשמור עליהן בתוך הבית.
החוקים הראשונים שחוקקו בערים היווניות הראשונות עסקו בהסדרה של ההתנהגות המינית הנשית ובפיקוח עליה, דבר המעיד על עומק התפיסה לפיה האישה מסתורית ומסוכנת, ובמטרה להבטיח כי הילודה של דור העתיד של אזרחי הפוליס תתבצע במסגרת המוסדרת של מוסד המשפחה, שכן זהו תנאי הכרחי לכך שהצאצא יחשב אזרח.
מעמד המשפטי והפוליטי של נשות אתונה היה קרוב לזה של העבדים ואינן נחשבו "אזרחיות מן השורה". הן אמנם הורשו להשתתף במרבית הטקסים הדתיים והפסטיבלים אך היו מודרות מהחיים הציבוריים. לנשים לא הייתה יכולת לצבור בעלות על רכוש ותמיד היה גבר שהן היו תחת חסותו; אב, בעל, בן או קרוב משפחה, בהתאם למצבן האישי. הנשים באתונה לא רכשו השכלה ועל כן לא יכלו לחנך את בניהן.
נישואים באתונה העתיקה

אם כן, התפקיד המרכזי של נשים כרעיות באתונה היה ברור. החובה הראשית שלהן הייתה ללדת בנים חוקיים שימשיכו את השושלת המשפחתית. הנשים היחידות שיכלו להינשא הן בנות המעמד הגבוה, ה"מהוגנות", שעפ"י מחקרים שהו בתחומים מוגדרים בבית, באגף נשי שנקרא "גינקאון" (אנ'), מדור הנשים. ייתכן כי הגבלת הנשים למתחם זה נבעה מהחשש שיתרחשו הריונות לא רצויים. הנשים ביוון נחשבו להוטות אחר שתיית יין וקיום יחסי מין, נטייה שיש לבלום ולהגביל לתחומי המשפחה החוקית בלבד.
בכתבים ההיפוקרטיים נכתב כי האישה מגיעה לבגרות מינית מלאה מיד עם הופעת המחזור הראשון, בערך בגיל 14–15. המחזור החודשי נתפס בעיניהם כמעמיד את האישה בסיכון לחלות במחלות, כאשר הריון ולידה עשויים למנוע תחלואה זו. הסברה הרווחת באותה תקופה הייתה כי הגעה לבגרות מינית ותחילת המחזור מביאות עימן דחף מיני בלתי נשלט ולכן יש לחתן את האישה מיד עם הופעת המחזור ולוודא כניסה חוזרת ונשנית להיריון, דבר שאמור לתרום גם לריסון הדחף המיני של האישה. ארוטיקה והנאה ממין לא נחשבו למטרות שאמורות להתממש באמצעות הנישואים. אם כן, בגיל 15 היו משיאים את הנערה לגבר מבוגר ממנה המנוסה במין עם זונות ועם נערים (פדרסטיה), כאשר לא נדרשה הסכמתה לנישואים אלו. בניה של האישה גרו עמה באגף הנשים עד גיל 6–7 ואז עברו למרותו של מחנך.
תפיסת ההיריון וחלקה של האישה ביצירת הוולד

כליאת הנשים בגינקאון התייחסות אל הנשים ככלי קיבול שכל מטרתו הוא נשיאת הריונות והולדת ילדים חוקיים נבעה מתפיסת היוונים את האישה כמי שכלל לא תורמת ליצירת העובר. לדברי אריסטו, האישה היא מעין "תנור" המחמם את זרע הבעל ומאפשר לו להתפתח. כך כתב: "נראה שכולם נוצרים מהזרע ואילן מן הזרע מולידים" וגם: "גלוי לעין שהנקבה אינה תורמת זרע להיווצרות". עבור אריסטו, תפקיד האישה היה "להבשיל" את הזרע לכדי לידתו של אזרח יווני. גם אפלטון ופילוסופים אחרים היו שותפים לתפיסה זו. תפיסת הגבר כיוצרו הבלעדי של הוולד והקטנת חלקה של האישה בתהליך זה רווחה בתרבות היוונית עד כדי כך שהופיע גם ביצירות ספרותיות, כמו בסיפור לידתה של אתנה מתוך ראשו של זאוס, ללא אם, המופיע ביצירתו של אייסכילוס.
נישואים בספרטה העתיקה

ליקורגוס, המחוקק האמון על כתיבת החוקה הספרטנית כולה ועל ציות האזרחים לחוקיה, ראה את החינוך כמשימה המשמעותית ביותר של המחוקק ומתוך כך עסק רבות בהסדרת עניין הנישואין והילודה. ליקורגוס אימץ לרוב תפיסות וחוקים השונים מאלה שהיו נהוגים בערים אחרות, שהציות להם הביא לשגשוג מולדתו. בשונה מערים יווניות אחרות שהמעיטו בחשיבות תרומתה של האם ביצירת הילד והאכילו את הנערות והנשים מעט, ליקורגוס האמין כי נשים חזקות יולדות צאצאים חזקים יותר ואף מסוגלות לעמוד ביתר שאת בקשיי הלידה, על כן, ביקש להשקיע בחיזוק גופן של הנשים באותה מידה כשל הגברים. הוא שאף לשחרר את הנשים מרכות, נשיות ועדינות ולכן הרגיל אותן בענפי ספורט כגון הטלת כידון וזריקת דיסקוס, ריצות והיאבקות.
ליקורגוס חוקק חוק הגורם לכך שגברים יתביישו להיראות כשהם נכנסים ויוצאים מחדר נשותיהם, במטרה להביא לצמצום תדירות קיום יחסי המין בין בני הזוג מתוך הנחה כי וולד שנולד להורים כאלו יהיה חזק יותר מוולד להורים "ששבעו זה מזה". כמו כן, הוא אסר על גברים לשאת נשים מתי שיתחשק להם אלא רק כאשר הגוף יהיה במלוא בגרותו וחוזקו, מתוך אמונה כי זוג הורים בשלים יביא ליצירת צאצאים טובים יותר.
ליקורגוס איפשר הסדרי זיווג שונים שמטרתם אחת - הולדת צאצאים משובחים. כך למשל, אפשר לאדם זקן להביא לביתו בחור צעיר "שאת גופו ונפשו העריץ" על מנת שישכב עם אשתו ויוולד לו ילד לשושלתו. כמו כן, אדם שרצה להוליד ילדים אך לא לשאת אישה היה רשאי להוליד מאישה שנראית בעיניו "ולדנית וחסרת רבב" ובתנאי שבעלה יסכים.
הערות שוליים

1 2  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, 5.48.5–5.49.3 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
↑  נונוס, דיוניסיאקה, 1.377–1.408 (ראו במקור עם תרגום ובתרגום לאנגלית)
↑  פאוסניאס, תיאורה של יוון, 9.12.3–9.12.6 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
↑  פסאודו־אפולודורוס, ביבליותקה, 3.4.1–3.4.2
1 2 3  Jackson J. Spielvogel, Western Civilization, California: Wadsworth/Thompson Learning, 2000
1 2 3 4 5 6 7 8  צבי טריגר, פשעים נגד הפטריארכיה: ניאוף, הפלות והומוסקסואליות במשפט ובתרבות, מושב בן-שמן: מודן, 2014
1 2 3  אריסטו, תרגום: נמרוד ברי, מבחר מן החיבורים בביולוגיה, ירושלים: י"ל מאגנס, 1974
↑  אייסכילוס, תרגום: אהרון שבתאי, נוטות החסד, תל אביב: שוקן, 1990
1 2 3 4  כסנופון, תרגום: דבורה גילולה, מדינת הספרטנים, ירושלים: י"ל מאגנס, 2011
1 2  פלוטארכוס, תרגום: א. א. הלוי, חיי אישים: אנשי יוון, ירושלים: האוניברסיטה העברית בשיתוף מוסד ביאליק, 1986
נעילת דלת בפני לווים

נעילת דלת בפני לווים הוא טעם הלכתי המובא בתלמוד. פירושו שישנו חשש כי אנשים יימנעו במצבים מסוימים מקיום מצוות הלוואה, ולכן קבעו חכמים תקנות כדי למנוע מצבים מעין אלו.
דוגמאות לשימוש בטעם זה > דין פרוזבול

אחת הדוגמאות הבולטות לתקנת חכמים שנתקנה מטעם 'נעילת דלת בפני לווים' הוא דין פרוזבול. בשנת השמיטה כל חוב שהגיע זמנו להיפרע נשמט ומתבטל (דין זה נקרא 'שמיטת כספים'). לאחר חורבן בית המקדש, דין שמיטת כספים הפך למצווה מדרבנן. כאשר ראו חכמים שאנשים נמנעים להלוות כסף לעניים, מחשש שהחובות ישמטו בשנת השמיטה ועל ידי כך עוברים על איסור תורה - שלא למנוע הלוואה לעני, תיקן הלל הזקן דין פרוזבול. תקנה זו, מאפשרת להעביר את בעלות החוב לבית הדין ובכך לגרום לחוב לא להשתמט. המקור לתקנת הלל מופיע במשנה במסכת שביעית:
פרוזבול אינו משמט. זה אחד מן הדברים שהתקין הלל הזקן, כשראה שנמנעו העם מלהלוות זה את זה, ועוברין על מה שכתוב בתורה: השמר לך פן יהיה דבר עם לבבך בליעל וגו'. התקין הלל לפרוזבול.
דוגמאות לשימוש בטעם זה > דין גביית חובות מקרקעות

אחת הדרכים של המלווה לגבות את חובו היא מן קרקעות הלווה. הגמרא מציינת שלושה סוגים של קרקעות: עידית (קרקע משובחת), בינונית וזיבורית (קרקע גרועה). חכמים תיקנו שהמלווה יכול לגבות את חובו רק מן הקרקע הבינונית, הסיבה לכך מופיעה במסכת גיטין:
אמר ר' שמעון: מפני מה אמרו בעל חוב בבינונית? כדי שלא יראה אדם לחבירו שדה נאה ודירה נאה, ויאמר: אקפוץ ואלונו כדי שאגבנו בחובי, לפיכך אמרו בעל חוב בבינונית. אלא מעתה, יהא בזיבורית? אם כן, אתה נועל דלת בפני לווין... אמר עולא: דבר תורה בעל חוב בזיבורית, שנאמר: "בחוץ תעמוד והאיש אשר אתה נושה בו יוציא אליך את העבוט החוצה", מה דרכו של איש להוציא? פחות שבכלים. ומה טעם אמרו בעל חוב בבינונית? כדי שלא תנעול דלת בפני לווין.
מתוך דברי הגמרא ניתן לראות דילמה שהאמוראים מתחבטים בה: מחד גיסא קיים חשש שהמלווים ינצלו את חולשת הלווים וייקחו את קרקעותיהם המשובחות ומאידך גיסא, עולא טוען שאם למלווה לא יהיה עדיפות בהלוואה ייווצר מצב בו תינעל דלת בפני הלווים. לכן בסופו של דבר הגמרא מגיעה למסקנה שבעלי חובות גובים מן הקרקעות הבינוניות.
דוגמאות לשימוש בטעם זה > דין דרישה וחקירה

על-פי חוקי משפט התורה, יש מצווה על הדיינים לחקור את העדים המובאים בפניהם על-פי קריטריונים מסוימים. אותם מאפייני חקירה מכונים 'מצוות דרישה וחקירה'. במקורה מחייבת הלכת הדרישה-וחקירה בדיונים אזרחיים ופליליים, אך כדי שלא לנעול דלת בפני לווים - דהיינו, למנוע מצב שאנשים ימנעו מלהלוות כספים בשל דרישות מחמירות לקבלת עדות בבית הדין - תקנו חז"ל שבתחום האזרחי אין צורך בדרישה וחקירה.
דיני ממונות שלשה הדיוטות
הגמרא בתחילת מסכת סנהדרין לומדת שדיני ממונות שהם הודאות והלואות נידונים בשלשה הדיוטות ולאו דווקא דיינים מומחים. והסיבה לכך היא כדי שלא תנעול דלת בפני לוין.
הסבר למהות המשפט

הרב יהושע ויצמן מביא הסבר לטעם 'שלא תנעול דלת בפני לווים', בעניין דיני ממונות:
רצון התורה הוא לפתוח דלת ולהרבות חסד מצד אל צד, והדין עניינו הגבלת החסד, ולכן כאן יש למעט את הדין: "דיני ממונות" בסתם אינו כולל הלואות שהם היפך הדין. על כן אומר ר' אבהו ש"דיני ממונות בשלושה" אינו כולל הלוואה, משום נעילת דלת, שכן הדין הוא הגורם לנעילת דלת.
הערות שוליים

↑  הסבר נוסף לטעם פרוזבול מופיע במסכת גיטין (ד, ג.) ברשימת תקנות שהותקנו "מפני תיקון העולם".
↑  מובן שהאפשרות העדיפה יותר לגבייה היא בכסף או בשווה כסף.
↑  בבא קמא ז ע"ב- ח ע"א.
↑  הדיון מופיע גם במסכת בבא קמא, ו ע"ב- ח ע"א.
↑  וכן פסק הרמב"ם בי"ד החזקה: "והוא הדין לשטר שאין בו זמן כלל שהוא כשר אף על פי שעדות זו אי אתה יכול להזימה שאין מדקדקין בדיני ממונות בדרישה וחקירה כמו שיתבאר כדי שלא תנעול דלת בפני לווין" (הלכות מלוה ולוה, פרק י"ז הלכה ט').
↑  מתוך שיעור שהועבר באלול תשס"ה והועלה לאתר ישיבת מעלות.
נוזל המוח והשדרה

| --- | --- |
 שיוך:  ישות אנטומית מסוימת, נוזל חוץ-תאי 
 תיאור ב:  האנציקלופדיה הארמנית הסובייטית 
 מזהים
 לטינית (TA98):  liquor cerebrospinalis 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A14.1.01.203 
 TA2 (2019):  5388 
 קוד MeSH:  A12.207.270.210 
 מזהה MeSH:  D002555 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0007806 
 
הנוזל המוחי-שדרתי, או נוזל המוח והשדרה (בלטינית: Liquor cerebrospinalis, קרוי גם CSF (באנגלית: Cerebrospinal fluid)) הוא נוזל גופי, שנמצא בחלל התת-עכבישי בין הגולגולת לבין קליפת המוח (בין שני קרומי מוח, הקרום העכבישי והקרום העדין). הנוזל נמצא גם בחדרי המוח ובתעלת חוט השדרה. הנוזל מיוצר במוח על ידי תאים אפנדימלים הנמצאים במקלעת הדמים (choroid plexus).
תפקידו של הנוזל המוחי-שדרתי

לנוזל המוחי שדרתי מספר תפקידים. ראשית, כיוון שהמוח טבול כולו בנוזל, משקלו האפקטיבי הכולל קטן יותר, מה שמקטין את הלחץ על בסיס המוח (בדומה למשקלם האפקטיבי של עצמים המוחזקים בידינו כשאנחנו בבריכה, הנתפסים על ידינו כקלים יותר). שנית, בהיעדרן של רקמות עצם או סחוס במוח שהיו יכולות לייצבו - מגן הנוזל המוחי-שדרתי על המוח מפני זעזועים שהיו עלולים להיגרם מתנועות חדות ועוצמתיות. זעזוע מוח הוא אירוע בו המוח מתנגש בדפנות הגולגולת על אף הימצאותו של הנוזל המוחי-שדרתי.
בנוסף, ממלא הנוזל תפקיד חשוב בזרימת הדם למוח, ובמיוחד למוח הגדול. הנוזל מאפשר הרחבה וסגירה עורקית על ידי התנהגותו כקפיץ.
מחזור

הנוזל מיוצר על ידי מקלעת הדמים שנוצרת בחדרי המוח בהם יש מפגש בין הקרום העדין (פיה) לבין שכבת האפנדימה של רקמת המוח עצמה. הנוזל יוצא מהחדרים הצדדים דרך החלל התוך-חדרי (על שם מונרו) לחדר השלישי ודרך האקוודוקט (על שם סילביוס) לחדר הרביעי. מהחדר הרביעי, הנוזל יוצא בפתחים הצדדים (על שם לושקה) ובפתח האמצעי (על שם מג'נדי) לחלל התת-עכבישי ומשם למטה דרך תעלת חוט השדרה.
הנוזל חוזר לזרם הדם באמצעות גרגורי הרקמה העכבישית החודרים את שכבת הדורה, דרך הסינוסים הדמיים המנקזים דם מהמוח. ישנה השערה כי נוזל חוזר גם על גבי עצבים קרניאלים לתוך מערכת הלימפה של הגוף.
כחצי ליטר נוזל מיוצר ועובר מחזור ביום. בבת אחת, המוח יכול להכיל רק כ-150 מ"ל של נוזל.
שימוש ברפואה

בדיקת נוזל מוחי-שדרתי מאפשרת אבחנה של מחלות נוירולוגיות שונות, ביניהן טרשת נפוצה, מחלת אלצהיימר, זיהומים וגידולים במוח. השגת הנוזל נעשית על ידי תהליך שנקרא ניקור מותני, שבו מתבצעת החדרת מחט בין החוליות המותניות הרביעית והחמישית.
הידרוצפלוס

בעיה בספיגת הנוזל בוורידי המוח או חסימה של זרימתו במוח, גורמת להידרוצפלוס (מילולית: ראש מים), וגורמת ללחץ תוך-גולגולתי. ללא טיפול, הלחץ עלול לחסום כלי דם במוח, דבר שעלול להוביל לנזק מוחי חמור.
ניתן לטפל בבעיה באמצעות ניתוח בו קודחים נקב קטן בגולגולת ומחדירים דרכו צינורית לאחד מחדרי המוח. הצינורית מחוברת לחלל הבטן, וכשהלחץ בחדרי המוח גדל - הנוזל המוחי-השדרתי משתחרר לבטן, משם הוא נספג לתוך מחזור הדם.
המחזור של נוזל המוח והשדרה
בדיקת ניקור מותני
משפט סירקין-רייכלין

משפט סירקין-רייכלין הוא משפט שהתנהל בשנת 1943, כנגד חברי "ההגנה" אריה סירקין ואברהם רייכלין, על הברחת כלי נשק. היה אחד מהמשפטים הבולטים של שלטון המנדט הבריטי נגד ארגון "ההגנה". השניים נדונו למאסר ושוחררו טרם סיום הריצוי לאחר 3 שנים וחצי בכלא.
פעילות הברחת נשק

הפעילות של הצבא הבריטי במזרח התיכון במלחמת העולם השנייה פתחה בפני "ההגנה" אפשרויות להשגת נשק. בראש פעולות רכש הנשק מהצבא הבריטי עמד יהודה ארזי. אחד הפעילים היה אברהם רייכלין, שכסיפור כיסוי עבד כנהג מונית ובפועל עסק בהברחת נשק עבור "ההגנה". ב-1943 תפסו הבריטים שני עריקים בריטיים שהבריחו נשק ל"הגנה" והעבירו אותו לידי רייכלין. ב-11 באוגוסט 1943 נידונו השניים ל-15 שנות מאסר. הנידונים מסרו את שמו של רייכלין, כאיש הקשר שהוביל את הנשק במכוניתו. הבריטים הוסיפו למשפט גם את אריה (לייב) סירקין (סריג) שלא היה לו קשר לפעולת הרכש. העריקים טענו כי נפגשו איתו ו"זיהו" אותו במסדר זיהוי. סירקין היה איש ההגנה ומזכיר ועד הימאים בחיפה מטעם ההסתדרות.
יהודה ארזי הצליח להימלט. בעיתונות הערבית הופיעו מאמרים הדורשים מהממשלה להעמיד לדין את ראשי הסוכנות היהודית, לערוך חיפושי נשק ביישובים היהודיים, לפטר את הנוטרים היהודים ולהחרים את הנשק הליגלי.
המשפט

סירקין ורייכלין הואשמו בהעברת 105,000 כדורים ו-300 רובים ממחסני הצבא הבריטי ממצרים לחיפה. על סירקין הגן עורך הדין ד"ר פיליפ יוסף ועל רייכלין - עורך הדין אשר לויצקי. המשפט נמשך למעלה משישים ישיבות. עד 28 באוגוסט נשמעו 36 עדי קטגוריה ולאחריהם קבע בית הדין שעל הנאשמים להשיב לאשמה.
הבריטים דאגו שהמשפט יהיה משפט ראווה. עיתונאים אמריקאים מקהיר הוזמנו לסקר אותו.
התובע הצבאי הכללי מייג'ור באקסטר טען שהנאשמים משתייכים ל"ארגון שטני רב כח ... אשר מטרתו העקרית והיחידה היא להשיג נשק בכמויות בלתי מוגבלות." הוא המשיך ושאל: "החשב בית הדין שישתמשו בנשק זה נגד כוחות הציר? ברור הדבר כי פעולתם ומטרתם ... עומדת בניגוד גמור לאלו של בנות הברית. הארגון מבוסס על בגידה".
היישוב היהודי ראה בדברים אלו, ובמשפט כולו, האשמה בבגידה כנגד היישוב היהודי המאורגן ומוסדותיו: ההסתדרות, הפלמ"ח ההגנה והסוכנות היהודית, והתקומם כנגד האשמות אלה, שעמדו בניגוד מוחלט להתגייסות של היישוב לסייע לצבא הבריטי במאמץ המלחמתי נגד הנאצים.
רושם רב עוררה עדותה של גולדה מאירסון (מאיר) שנקראה על ידי הסנגוריה להעיד עבור סירקין ב-7 בספטמבר 1943. מאירסון העידה שסירקין היה חבר ההסתדרות והפועל, גופים אזרחיים שאינם עוסקים באימוני נשק וכי מעברו לחיפה נבע מטעמים אזרחיים כדי לארגן את פעילות צופי הים בעיר, פעילות שסייעה לצבא הבריטי.
כאשר התובע ציטט ממאמר שלה בזכות ההגנה העצמית של היהודים, היא אמרה: "אם יהודי או יהודיה המגינים על עצמם בנשק הם פושעים הרי תצטרכו להקים בארץ הזאת הרבה בתי סוהר חדשים". היא הדגישה ש"ההגנה" הוקמה כדי להגן על היהודים וכי במקום שלא הייתה "ההגנה", נערך טבח ביהודים כמו בחברון וצפת ב-1929 ובטבריה ב-1936. על הפלמ"ח היא אמרה שהוא נוסד כאשר הגרמנים התקרבו לגבולות הארץ, כדי לסייע לצבא הבריטי בשעותיו הקשות. היא הזכירה גם את מרד גטו ורשה ואמרה כי: "אנו גאים ביהודים של גטו ורשה שקמו נגד רודפיהם בלי נשק למעשה, ואנו בטוחים שלקחו להם לדוגמה את ההגנה העצמית בארץ ישראל". גולדה כתבה בספרה "חיי" כי למחרת עדותה ביקרה אצל הוריה בהרצליה. אמה פתחה לה את הדלת ואמרה "אביך מסתובב כל הבוקר בחוץ, מראה את העיתונים לשכנים ואומר לכולם - 'אתם רואים, גולדה שלי!'".
גזר הדין

גזר הדין ניתן ב-27 בספטמבר 1943. סירקין נידון ל-10 שנות מאסר, ורייכלין ל-7 שנות מאסר. הם ריצו את עונשם בבית הסוהר המרכזי בירושלים.
גזר הדין עורר זעם בארץ ישראל. ב"מעונות העובדים" ברחוב פרישמן בתל אביב הייתה במשך שנים רבות כתובת גדולה "שחררו את רייכלין וסירקין". ברחבי הארץ התכנסו ארגונים שונים כדי לגנות את ההאשמות נגד היישוב היהודי במשפט.
דוד בן-גוריון הוקיע את עיוות הדין במשפט ובהמשך לעדותה של גולדה מאיר הכריז במושב אספת הנבחרים ב-4 באוקטובר 1943 כי יש הגנה בישראל. לא הגנה כפויה כפי שהבריטים טענו במשפט, אלא הגנה עצמית מתנדבת של בני ובנות ישראל לשמור על שלום היישוב.
יצחק טבנקין הזהיר כי במשפט זה הוכרזה על ידי ממשלת המנדט, מלחמה על ארגון "ההגנה" למען יוכל השלטון להגשים את הספר הלבן ולחסל את הציונות.
לאחר שלוש שנים וחצי המתיק הנציב העליון את עונשם של סירקין ורייכלין. סירקין שוחרר ב-11 ביולי 1946 ורייכלין שוחרר בסוף אוקטובר 1946.
לקריאה נוספת

גולדה מאיר: חיי, הוצאת ספריית מעריב, עמ' 135–138, 1975
ספר תולדות ההגנה כרך ג' ספר ראשון, הוצאת עם עובד, 1973
הערות שוליים

↑  דין חיילים בריטים שהחזיקו נשק וכדורים, דבר, 12 באוגוסט 1943
↑  15 שנה לשחרור רייכלין וסירקין מהכלא הבריטי, דבר, 12 ביולי 1961
↑  משפט יהודים הנאשמים בהחזקת 300 רובים ו־105 אלף כדורים, המשקיף, 13 באוגוסט 1943
↑  המשך משפט הנאשמים בהחזקת נשק, משמר, 16 באוגוסט 1943
↑  ביה"ד החליט שיש להשיב לאשמה, המשקיף, 29 באוגוסט 1943
↑  נאומו של הקטיגור במשפט הנשק, דבר, 26 בספטמבר 1943
↑  עדותה של גולדה מאירסון, משמר, 7 בספטמבר 1943; המשך
↑  רייכלין למאסר 7 שנים; סירקין ל-10 שנים, דבר, 28 בספטמבר 1943
↑  מושב מועצת הפועלות דן בתוכניות הפעולה, משמר, 8 באוקטובר 1943
מ.פ. רחובות לנוכח הדיבות, משמר, 5 באוקטובר 1943
אחרי המשפט, דבר, 29 בספטמבר 1943
↑  שוחרר אברהם רייכלין, דבר, 30 באוקטובר 1946
נאו-פסיכדליה

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  מוזיקה פסיכדלית • פוסט-פאנק • גל חדש
 מקורות תרבותיים:  שנות ה-70 המאוחרות, ארצות הברית והממלכה המאוחדת
 מוצא:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 כלים:  גיטרה חשמלית • בס • תופים • כלי מקלדת
 נגזרות:  פופ היפנוגי
 תת-סוגות
 דרים פופ • שוגייז
 נושאים קרובים
 אסיד רוק • רוק אלטרנטיבי • רוק חלל • פופ פסיכדלי
 
נאו-פסיכדליה היא סוגה של מוזיקה פסיכדלית שמקורה בשנות ה-70. הסוגה התפתחה בתחילה מהפוסט-פאנק הבריטי, והוכר שם בכינוי acid punk. אמנים שתרמו להתפתחות הנאו-פסיכדליה שאבו השראה מהמוזיקה הפסיכדלית של שנות השישים. אחרי הפוסט-פאנק, התפתחה הנאו פסיכדליה לתנועה רחבה ובינלאומית יותר של אמנים, שפיתחו צלילים וטכניקות חדשים ברוח הרוק הפסיכדלי. נאו-פסיכדליה עשויה לכלול גם השפעות של פופ פסיכדלי. גל של רוק אלטרנטיבי בריטי בתחילת שנות ה-90 הוליד את הדרים פופ ואת הינג.
אומנים נאו-פסיכדלים השאילו מגוון אלמנטים ממוזיקה פסיכדלית משנות השישים. חלק חיקו את הפופ הפסיכדלי של להקות כמו הביטלס ולהקת פינק פלויד בראשית דרכה; אחרים הושפעו מהבירדס.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נועצת מבט

"נועצת מבט" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם. הוא יצא לאור ב-30 באפריל 2014 על ידי חברת התקליטים NMC, כסינגל מתוך אלבום האולפן הרביעי של הזמר, מודה אני. נכתב על דיי משה בן אברהם והופק על ידי אסף צרויה.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-2.7 מיליון השמעות. הווידאו קליפ הרשמי פורסם ביום צאת השיר בערוץ היוטיוב של אדם. זהו קליפ מילים, שמלווה לתמונות עיניו של הזמר. נכון לאפריל 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-20.4 מיליון צפיות.
ב-15 במאי 2014 נכנס למצעד הפזמונים העבריים השבועי של המוביל הארצי במקום הראשון – שם שהה שבועיים רצופים. הוא יצא מהדירוג ב-10 ביולי אותה השנה, לאחר שמונה שבועות לא רצופים.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2014)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2014)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2014)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2014)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 1 |  |
הערות שוליים

↑   נועצת מבט, בביצוע עומר אדם, סרטון  באתר יוטיוב
| עומר אדם |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | נמס ממך • ילד טוב ילד רע • מוזיקה ושקט • מודה אני  • אחרי כל השנים • Omer • סוף העולם |  |
| מיני אלבומים | 5 בום! • The 8 • ‏3 • לכאורה • חמישה לילות |  |
| אלבומי הופעה | מהפכה! (Live) • אחרי כל השנים (Live) |  |
| ערכים קשורים | NMC • אסף אטדגי • כוכב נולד |  |
| עומר אדם - שירים |
| --- | --- | --- |
| נמס ממך | "להאבד ברוח" • "אל תבכי" • "את בליבי" • "נמס ממך" • "הופה" |  |
| ילד טוב ילד רע | "מאושרת" • "קסם" • "מיליון נשיקות" • "בואי עכשיו" • "ילד טוב בגוף של ילד רע" • "בניתי עלייך" |  |
| מוזיקה ושקט | "מאמי זה נגמר" • "וואי לי" • "מתקרבת מתרחקת" • "נסיכה" • "כמו בימים" • "כובשת" • "תל אביב" • "תרחמי עליי" • "שקט" • "לבדי" |  |
| מודה אני | "נועצת מבט" • "מהפכה של שמחה" • "אחי" • "אז הלכתי" • "בוקרשט" • "היא רק רוצה לרקוד" • "עצוב לי שזה ככה" |  |
| אחרי כל השנים | "אחרי כל השנים" • "שדות של תירוצים" • "סיפור ישן" • "פוליטיקה וסקס" • "מביט מהצד" • "בסוף הכל חולף" |  |
| 5 בום! | "טמפרטורה" • "תיתן לה פרחים" • "שיר הרווק" • "תגידו לה / אהבה מטורפת" • "יום השישי" |  |
| Omer | "פעם בחיים" • "שני משוגעים" • "חברות שלך" • "אוהבת אותי אמיתי" • "בחורים טובים" • "רחוק מכולם" • "מאושרת בלעדיי" • "תגידי לי שטוב לך" • "חברות שלך 2" • "יעשו לנו כבוד" • "ניפגש בשמחות" • "כתבתי עלייך שיר" • "Beg" • "מים שקופים" • "שגרה מפוארת" |  |
| The 8 | "פסקול חיי" • "מה שנפל מהידיים" |  |
| סוף העולם | "אני" • "התעוררתי עם נמר" • "DXB to TLV" |  |
| חמישה לילות | "מבת ים ועד הנצח" ‏•‏‏ "אקדח" ‏•‏‏ "כסף או דמעות" ‏•‏‏ "לילות וקללות" ‏•‏‏ "רק שלך" |  |
| סינגלים אחרים | "Paradise" • "מזל" • "ככה זה מרגיש להתאהב" • "לא הפסקתי לחפש אותך" • "לרקוד ולזוז" • "לעולם בעקבות השמש" • "הלב שלי" • "יש לנו את הכוח" • "יש דברים שלא עושים" • "שירו של שפשף" • "קוקוריקו" • "תמחל לי" • "הנשיקות שלי" • "על מה בנות חושבות בלילה" • "פרצופים" • "Dale Mami" • "קאקדילה" • "יהיה טוב & מים שקופים" • "תרקוד לנצח" • "ואיך שלא" • "צמוד צמוד" • "ראיתי עולם" • "עברנו הכל" |  |
| השתתפות בסינגלים | "השתגע העולם" |  |
| שירים אחרים | "אהבתי לך" |  |
נחל צולב

נחל צולב ביחס לגאיות העיר העתיקה
שלט רחוב מהתקופה המנדטורית. הכיתוב בעברית (התחתון) נמחק בתקופת שלטון ירדן
לעומת כיתוב אחיד ברחוב דוד
קצה רחוב השלשלת במבט משער השלשלת בגבול הר הבית, 1925
נתיב הנחל כיום (רחוב דוד) בשעת בוקר קודם פתיחת חנויות השוק
רחוב דוד מגגות השוק
נחל צולב או נחל העֵרֶב הוא גיא קטן, החוצה את העיר העתיקה של ירושלים ממערב למזרח – משער יפו ועד שער השלשלת בפתחו של הר הבית. לאורך הגיא עוברים כיום רחוב דוד ורחוב השלשלת, המהווים יחד את אחד הצירים הארוכים של שוק העיר העתיקה בירושלים.
השם "נחל צולב" ניתן על ידי נחמן אביגד. השם "נחל הערב" הוא מלשון שתי וערב.
גאוגרפיה

העיר העתיקה של ירושלים שוכנת על שתי גבעות, המוקפות בשלושה גאיות עמוקים: גיא בן הינום ממערב; נחל קדרון ממזרח; והגיא המרכזי (או "הגיא האמצעי"), המפריד בין שתי הגבעות. נחל צולב (או "הגיא הצולב") הוא היחיד החוצה את השטח ממערב למזרח, ומכאן שמו.
תחילתו של הגיא בפסגת גבעה קטנה, המפרידה בין גיא בן הינום ובין נחל צולב, ואשר עליה שוכנת המצודה הידועה בשם "מגדל דוד". משם משתפל הנחל בתלילות מזרחה, ומתחבר לגיא המרכזי מתחת להר הבית.
היסטוריה

נחל צולב היה גבולה הטבעי של ירושלים בימי קדם, וזאת בשל היותו גבול טופוגרפי מובהק בצפונה של העיר. נקודת התורפה של ירושלים הייתה תמיד גבולה הצפוני, שכן בחלק זה נפתח מישור רחב, המאפשר הצבת כוחות צבא ללא קושי. לא בכדי הקבילו יושבי ירושלים את נבואת ירמיהו: ”מִצָּפוֹן תִּפָּתַח הָרָעָה עַל כָּל יֹשְׁבֵי הָאָרֶץ” (ירמיהו, א', י"ד) על עירם, שכן לאורך כל ההיסטוריה נכבשה העיר תמיד מצפון. בשל כך הייתה חשיבותו של נחל צולב גדולה, וכבר המלך חזקיהו הציב לאורכו את 'החומה הרחבה', שהגנה על העיר מצפון בימי בית המקדש הראשון.
בתקופת בית שני שימש תחילה נחל צולב כגבול טבעי בצפון, שלאורכו עברה חומת העיר. לאחר הרחבת העיר צפונה על ידי המלך הורדוס ובניית "החומה השנייה", הפך הנחל לחלק מהעיר, ואת מקום החומה בחלקו המזרחי של הנחל תפסה אמת המים של הורדוס, שבקטע זה עברה על גבי קשת גדולה ("קשת וילסון") מעל ציר הטירופיאון (הגיא המרכזי) ונכנסה אל רחבת הר הבית. חשיבותו של הנחל כמחסום טופוגרפי טבעי ירדה בחלוף השנים, עם התרחבות העיר צפונה. גיא נחל צולב הפך לרחוב פנימי בעיר, שניצל את הטופוגרפיה, ואיפשר מעבר נוח יחסית ממערבה של העיר למזרחה; כמו כן הוא חיבר בין שני רחובות הקארדו - המערבי והמזרחי, שחצו את העיר מצפון לדרום.
במפת מידבא מהתקופה הביזנטית ניתן אולי לזהות את קצהו של הרחוב, שחצה את העיר בציר מערב-מזרח, לאורך תוואי נחל צולב: קטע רחוב זה נראה בתחתית המפה, סמוך לחומתה המערבית. שליטיה של העיר נאלצו בכל תקופה ליצור מחסום טופוגרפי מלאכותי לצפון העיר, וכבר בתקופה הערבית-המוסלמית הראשונה (640–1099) נחצב חפיר עמוק וארוך לאורך החומה הצפונית. נחל צולב שימש, כאמור, כרחוב בתוך העיר, שאיפשר מעבר למתפללים ישירות להר הבית, דרך שער שעבר בתוואי קשת וילסון.
הצלבנים היו הראשונים שקירו את הרחוב העובר לאורך הנחל, כחלק מפעולות פיתוח השווקים בירושלים, ונראה כי בשלב זה קיבל הרחוב את ה"ברך" בנקודת מפגשו עם ציר הקארדו הראשי (המערבי). מאז ועד ימינו לא ניתן לצעוד ישירות לאורך תוואי הנחל, אלא - בנקודה זו השוכנת בלב העיר העתיקה - יש לפנות ימינה כמה מטרים, ומשם להמשיך מזרחה.
הממלוכים פילסו את שתי גבעות העיר העתיקה, תוך בניית בתים ורחובות על גבי עמודים מעל הטירופיאון. עם "העלמתו" של תוואי הטירופיאון, הוסתר גם תוואי נחל צולב, בעקבות כיסוי קשת וילסון והפיכתה למבנה-תמך אחד מני רבים בעיר. הצועד היום ברחוב העובר לאורך הגיא מתקשה להבחין בהבדל הטופוגרפי, אך המתבונן בו מלמעלה (מגג המצודה למשל) יכול להבחין בקלות ב"נפילת הגובה" משני צדיו.