stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
M1917 בראונינג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מקלע כבד 
 תכנון:  ג'ון בראונינג, 1917
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת השימוש:  1917 – שנות ה-60 
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה מלחמת וייטנאם
 יחידות שיוצרו:  128,369
 מידע טכני
 קליבר:  .30-06 ספרינגפילד
 פעולה:  רתע
 הזנה:  חגורת תחמושת 250 כדורים
 כוונות:  ברזל
 אורך כולל:  980 מ"מ
 אורך קנה:  609 מ"מ
 משקל מלא:  47 ק"ג
 קצב אש:  450 כדורים לדקה (M1917) 600 כדורים לדקה (M1917A1)
 מהירות לוע:  853 מטר לשנייה
 טווח אפקטיבי:  550 מטר
 טווח מקסימלי:  5,000 מטר
 
בראונינג מודל 1917 הוא מקלע כבד שהיה בשימוש כוחות צבא ארצות הברית במספר רב של קרבות ומלחמות, ביניהם מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ובמספר חזיתות במלחמת וייטנאם. מכונת הירייה הייתה בשימוש בארצות נוספות. מכונת הירייה הייתה מוזנת על ידי שרשיר. קירור הקנה נעשה באמצעות מים שהקיפו אותו בשרוול עבה חיצוני. המים הוזנו לשרוול הקירור באמצעות צינורית ממכל מים נפרד.
המכונה הייתה בשימוש לצד מכונת הירייה M1919 בראונינג שהייתה קלה יותר ומקוררת על ידי אוויר. מכונת הירייה הייתה בשימוש ברמה הגדודית ולעיתים קרובות מוקמה על כלי רכב.
למכונת הירייה היו שני דגמים מרכזיים, ה-M1917 שהיה בשימוש במלחמת העולם הראשונה וה-M1917A1 שהיה בשימוש בזמן מלחמת העולם השנייה. ה-M1917 היה בשימוש על הקרקע ועל מספר כלי טיס, קצב האש עמד על 450 כדורים לדקה; ל-M1917A1 היה קצב אש של 600 כדורים לדקה.
תמונות

מקלע M1917 במלחמת קוריאה
נחת אמריקאי יורה במקלע במהלך קרב איוו ג'ימה
מקלעי M1917 בירי נ"מ (הצי המלכותי השוודי)
שמואל מפלייזא

רבי שמואל בן שלמה מִפָלַייזָא, הנקרא רבינו שמואל משַּׁאטוֹ טְיֶיר, היה מבעלי התוספות בממלכת צרפת במאה ה-13. כינויו בצרפתית היה שִׂיר מוֹרֶל (או: מוֹרִיאֵל, מוֹרְיֶיל) ובשם זה הוא מכונה לעיתים קרובות גם בספרות הרבנית.
ביוגרפיה

חי בשאטו טיירי (אנ') ופאלז (אנ'). היה תלמידם של רבי יהודה שירליאון, רבי ברוך בעל התרומה ורבי שלמה מדרויש, ומתלמידיו היו רבי פרץ בן אליהו ומהר"ם מרוטנבורג.
בשנת 1240 נאלץ להשתתף יחד עם רבי יחיאל מפריז וחכמים נוספים בוויכוח פומבי מול ניקולס דונין, ויכוח המכונה משפט פריז. בעקבות הוויכוח נשרף התלמוד בשנת 1242 ברחבי צרפת, ור' שמואל נאלץ לכתוב את חיבוריו ללא ספרים. הוא מתאונן על כך באחת מתשובותיו בדברים הבאים: "אזל רוחי ותש כחי ואור עיני אין אתי, מחמת המציק אשר גברה ידו עלינו ומחמד עינינו לקח ואין בידינו ספר להשכיל ולהבין".
ממשפחתו ידועים שני נכדיו שחיברו פירושים לתורה הראשון הוא רבי חיים מפלייזא שפירושו עודנו מצוי בכתב יד והוא מזכיר בו את פירושי סבו והשני רבי יצחק בן יהודה הלוי מחבר הפירוש "פענח רזא".
חיבוריו

חיבורו הידוע ביותר הוא פירושו לפיוט לשבת הגדול אלהי הרוחות לכל בשר של רבי יוסף טוב עלם שנדפס בחלקו בספר אור זרוע ולאחרונה בשלמותו על פי כתבי יד.
כמו כן חיבר תוספות לכמה מסכתות ומהן הגיעו לידינו תוספותיו למסכת עבודה זרה מעובדות על ידי תלמידו רבינו פרץ והם התוספות הנדפסות בדפי התלמוד.
מספר תשובות שלו מובאות על ידי מהר"ם מרוטנבורג והמרדכי וכן מקובל ליחס לו את הסימן "קדש ורחץ" המופיע בהגדה של פסח.
לקריאה נוספת

אפרים אלימלך אורבך, בעלי התוספות, ירושלים: מוסד ביאליק תשי"ד, עמ' 461–465.
פיוט אלקי הרוחות לכל בשר לרבנו יוסף טוב עלם עם פירוש רבנו שמואל מפלייזא: מהדורה מתוקנת על פי כתבי יד, (ירושלים: מכון ירושלים בשיתוף ישיבת אור עציון, תשס"ה), באתר אוצר החכמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4336 8818  LCCN: no96014463  VIAF: 29122841   WorldCat (עם VIAF): 29122841 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טרווניקי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מחנה ריכוז
 מדינה:  פולין 
 מחוז:  טרווניקי 
 נתונים
 קואורדינטות:  51°08′00″N 22°59′52″E﻿ / ﻿51.1333°N 22.9979°E﻿ / 51.1333; 22.9979
  (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיטרווניקי(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיטרווניקי(למפת פרובינציית לובלין רגילה) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שווי. פ. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהטרווניקי(למפת פרובינציית לובלין מוגדלת) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שוויינטו. פוד. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהטרווניקי
 
טרווניקי (בפולנית: Trawniki) היה מחנה ריכוז ומחנה אימון של האס אס, ששכן 40 ק"מ דרומית-מזרחית ללובלין בגנרלגוברנמן שבפולין.
המחנה עבר מספר שינויים בשלוש שנות קיומו, מיולי 1941 ועד יולי 1944. תחילה שימש כמחנה מאסר עבור אזרחים וחיילים סובייטים. מספטמבר 1941 ועד כיבושו שימש כמתקן אימון של האס אס להכשרת שומרים מקרב שבויי המלחמה, על מנת שייקחו חלק במחנות ההשמדה בהתאם למבצע ריינהרד. בין יוני 1942 לספטמבר 1943 שימש גם כמחנה עבודה לעבודות כפייה ליהודים בשביל מפעלי תעשייה שונים, ולאחר מכן חוסלו בו 6,000 יהודי המחנה. בין ספטמבר 1943 למאי 1944 שימש כמחנה-חוץ של מיידנק.
כמחנה שבויים

מחנה טרווניקי הוקם שבועיים לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות (שהתרחשה ב-22 ביוני 1941) בשטח מפעל לזיקוק סוכר מחוץ לעיירה טרווניקי הסמוכה לו. הוא הוקם על ידי יחידת גולגולת המת של האס אס על פי הוראות מפקד האס אס והמשטרה במחוז לובלין, אודילו גלובוצניק ונוהל על ידי קצין מהסגל שלו, הרמן הפלה (Hermann Höfle). במחנה נכלאו שבויי מלחמה סובייטים והיה מיועד גם לאסירים אחרים. ב-1941 היו כלואים בו 676 אסירים.
כמחנה אימון של האס אס

בחודש ספטמבר 1941, הפך גלובוצניק את המתקן למחנה אימונים של משטרת העזר של האס אס (SS- und Polizeistützpunkte). המחנה הורכב משבויי מלחמה משתפי פעולה עם הנאצים, על מנת שיוכלו לשמור על היישובים הגרמניים שתוכננו לקום בשטחים הכבושים של ברית המועצות. באוקטובר 1941 מונה קארל שטריבל לפקד על מחנה האימונים החדש ובתפקיד זה החזיק עד לכיבוש המחנה. עד שנת 1942 גויסו 2500 אסירים, בעיקר מקרב שבויי המלחמה הסובייטים, בעיקר מאוקראינה והמדינות הבלטיות.
בעקבות מפלת הצבא הגרמני והטיפול הרצחני של הנאצים בשבויי המלחמה, יבשה בסתיו 1942 האספקה של חיילים סובייטיים מתאימים לתפקידים במחנה. אנשיו של סטריבל החלו לגייס אזרחים בכפייה ותחת לחץ, בעיקר אוקראינים צעירים מגליציה ומחוז לובלין. בין השנים 1941 ל-1944 אימנו האס אס כ-5,082 גברים.
הצוערים אורגנו בשני גדודים ועברו קורסים בהבנת פקודות צבאיות בסיסיות בגרמנית, בהבנת נוהלי שומרים ובטכניקות פינוי גטאות. הם אומנו בנשק קל ואף שרו שירים בגרמנית. כאשר מחנה עבודה יהודי נבנה בצמוד למתחם האימונים, נשלחו המתאמנים לרכז את היהודים בעיירות במחוז לובלין והובילו אותם למחנה העבודה. החלק האחרון של ההשתלמות כלל רצח המוני של יהודים שנבחרו ממחנה העבודה, אשר נורו בנפרד על ידי כל שומר.
עם סיום הכשרתם, התפרסו הצוערים למחנות הריכוז וההשמדה השונים ואחרים נועדו לשמש כשומרים למפעלים צבאיים בשירותי הביטחון הגרמניים. חלקם עזרו בחשאי לתנועת ההתנגדות האוקראינית מול הכובש הנאצי. במכתב הקידום של מפקד המחנה סטריבל, ציין גלובוצניק כי "יחידות אלו (השומרים שהוכשרו במחנה) הוכיחו את עצמם בצורה הטובה ביותר למשימות נגד פרטיזנים רבים, ובעיקר במסגרת היישוב מחדש של היהודים".
כמחנה מעבר להשמדה

בשנת 1942 שימש טרווניקי כמחנה מעבר של יהודים מקומיים. לאחר סלקציה בתחילת אפריל שנערכה בעיירה פיאסקי (הממוקמת כעשרה קילומטר מטרווניקי) ליהודים מפולין, גרמניה ואוסטריה שלא נבחרו לעבודה, ליוו צוערי טרווניקי כמה מאות מהם על מנת לגרשם למחנה ההשמדה בלז'ץ למחרת היום. רובם נכלאו במבנה אסם וכתוצאה מחנק מתו באותו לילה בין 200 ל-500 יהודים. גופותיהם הושלכו למחרת בבוקר לתוך קרונות המיועדים לבלז'ץ. במהלך 1942, מדריכי אס אס ניצלו את האוכלוסייה היהודית המקומית "לצורכי אימונים". המגויסים החדשים קיבלו הכשרה מעשית והצטוו לירות בנפרד בכל היהודים שנלוו אליהם.
מחנה עבודה ליהודים

במהלך קיץ 1942, טרווניקי החל לשמש גם כמחנה עבודה בכפייה ליהודים (Zwangsarbeitslager für Juden). יחידות האס אס והמשטרה בנו מחנה עבודה סמוך למחנה האימונים, ושני המחנות הופרדו על ידי חומת האבן המקורית שהקיפה את בית החרושת הנטוש לסוכר. הופעתו של כוח עבודה יהודי בטרווניקי נעשתה בד בבד עם הליכי סילוק רכושם של יהודים שנרצחו במהלך מבצע ריינהרד. גלובוצניק בחר בטרווניקי לשמש כמחסן לבגדים שזרמו ממרכזי ההרג. ביוני 1942 הופנו למחנה שלושה קרונות משא מצוידים במטענים שנלקחו מהיהודים שנשלחו לסוביבור. באותו חודש הובאו פלוגת עבודה יהודית של 20 עד 40 נשים על מנת למיין, לכבס ולתקן את הבגדים.
באוקטובר 1942 הורה מפקד האס אס היינריך הימלר על העברת כל המפעלים בבעלות פרטית לייצור נשק וסחורות, יחד עם עובדי הכפייה היהודים שלהם, מן הגטאות אל מחנות העבודה. במסגרת זו עבר לטרווניקי בסתיו 1942 מפעל מברשות עם כל פועליו מגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי שהחל להתחסל. במסגרת חוזה שנחתם בפברואר 1943 בין גלובוצניק פריץ אמיל שולץ הועבר בית החרושת שולץ שפעל בגטו ורשה, ונפתחו מפעלים לייצור מזרנים, פרוות ומגפיים. בעקבות מפעל המברשות ומפעלו של שולץ צמח מספר העובדים במחנה ל-4000. 1,500 עובדים נוספים הועברו מגטו ורשה אל טרווניקי. מיעוטם שוכנעו להתנדב ורובם הובאו בכפייה. מפקד המחנה סטריבל היה בעל אחריות על חלוקת העבודה, גביית כסף עבור עובדי הכפייה (חמישה זלוטי ביום לגברים וארבעה זלוטי עבור נשים) ועל הביטחון.
באותה עת התגוררו לפחות 5,633 יהודים במחנה העבודה טרווניקי. רובם היו יהודים פולנים, ומיעוטם יהודים גרמנים, אוסטרים, סלובקים והולנדים. שמונה צריפים חדשים נבנו כדי להתאים את כניסתם של האסירים. פלוגות קטנות של אסירים עבדו ישירות עבור האס אס בבנייה ותחזוקה הצריפים במחנה הכללי. שני משלוחים של פועלים יהודים הגיעו לטרווינקי מגטו מינסק לאחר חיסולו בספטמבר 1943.
בגלל האינטרסים של ייצור מוגבר, נשמרו תחילה בטרווניקי תנאים הגונים יחסית, ואף הוקמה להקה מוזיקלית מקרב האסירים היהודים. לעומת זאת, לאחר אוגוסט 1943 התנאים הורעו. טיפול רפואי נמנע ולמרות הקור שהתחיל באוקטובר, לא קיבלו העובדים בגדי חורף. הפרות של תקנות המחנה, כגון גנבה או ניסיון בריחה, הביאו גמול מהיר ואכזרי. כך למשל, כאשר שלושה יהודים נתפסו גונבים ציוד, נצטווה כל המחנה לצפות בהם מקבלים מלקות.
מחנה עבודה ליהודים > הטבח ביהודי המחנה

בשל סיבות מגוונות, מנהיגות האס אס העבירה את מחנה טרווניקי בספטמבר 1943 לסמכותו של המשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס, וטרווינקי עבר להיות תחת לובלין- מיידנק. בעקבות התקוממות האסירים בסוביבור, הורה הימלר בסוף אוקטובר 1943 לרצוח את כל היהודים שנותרו במחוז לובלין. כחלק ממבצע "חג הקציר" ירו יחידות האס אס ב-3 בנובמבר 1943 בלפחות 6,000 אסירים יהודים של טרווניקי ודורוקצה, חלק מיהודי המחנה הועברו למחנה זוודוב מזרחית לזמושץ' ושם נרצחו ב-4 בנובמבר. כך חוסל כל כוח העבודה של המחנה. לאחר הטבח, הובאו כ-150 פועלים יהודים מלובלין והם שרפו את הגופות על גריל מסיבי שהובילה אליו מסילה, ולאחר מכן פיזרו את האפר ושברי העצמות לתוך תעלות. לאחר השלמת העבודה הנוראה, נורו הפועלים היהודים וגופותיהם נשרפו. צוערי המחנה חיפשו במשך מספר שבועות לאחר הטבח יהודים מסתתרים, ומי שנמצא נורה למוות במקום.
כ-40 נשים יהודיות ממוצא אוסטרי והולנדי הובאו לטרווניקי לאחר הטבח כדי לבצע משימות שונות בתוך המחנה, כגון שירותי כביסה וניקוי הצריפים לסגל האס אס והמתאמנים. הן גם מיינו את השלל והבגדים של אסירים שנרצחו לאחרונה. במאי 1944 הן הועברו למיידנק ויחידת העבודה במחנה פורקה.
שבויי מלחמה המשיכו לזרום לטרווניקי להכשרת צוערים עד סוף יולי 1944, אולם כוחות הצבא הסובייטי שהתקדמו במהירות, אילצו את הגרמנים לנטוש את טרווניקי ואת לובלין עצמה.
ב-23 ביולי 1944, כבשו הכוחות הסובייטים את טרווניקי ואת לובלין. אלף הצוערים הנותרים נמלטו להתארגנות במערב נהר הויסלה.
לאחר המלחמה

חלק מבכירי המחנה לא שרדו את המלחמה ואחרים הועמדו לדין. גלובוצניק התאבד עם לכידתו על ידי הבריטים בקרינתיה במאי 1945. מפקד בכיר במחנה העבודה, פרנץ ברטצקו, נהרג בחזית בינואר 1945. הרמן הפלה נעצר על ידי שלטונות אוסטריה בשנת 1961 והתאבד בתאו כשנה לאחר מכן.
בשנת 1970 הועמדו לדין בפני בית משפט מערב גרמני בהמבורג מפקד המחנה קארל סטריבל, סגן מפקד מחנה העבודה יוזף נפירלה וארבעה קצינים נוספים מסגל המחנה, אך הם זוכו בשנת 1976.
לאחר המלחמה העמידה ברית המועצות לדין קרוב ל-1,000 מבוגרי טרווניקי בבתי דין צבאיים ובבתי משפט אזרחיים. רובם הורשעו, חלקם הוצאו להורג. גם גרמניה, ארצות הברית וישראל יזמו הליכים נגד כמה מבוגרי טרווניקי שנודעו באכזריותם כשומרים במחנות הריכוז וההשמדה, בהם ג'ון דמיאניוק וסמואל קונץ. דמיאניוק נשפט בישראל, וזוכה בערעור בבית המשפט העליון מחמת הספק שהתעורר לגבי זיהויו, ובכלל זה לגבי האותנטיות של מסמך טרווניקי.
מבין האחרונים עימם נעשה דין, ניתן למנות את יוזיאס קומפף שהיגר לארצות הברית לאחר המלחמה. הוא חי שם כאדם חופשי במשך שנים ארוכות ורק בשנת 2001 החלו משפטים כנגדו שבסופם נשללה אזרחותו האמריקנית והוא גורש חזרה לאוסטריה.
הערות שוליים

↑  על פי דוח 22 של הנריק וולינסקי (ואצלאב) נרצחו 10,000 יהודים ומפקד המבצע הגרמני היה ברטצקו (Bartecko)
↑  דוח מס' 24 של הנריק וולינסקי
| מחנות ריכוז, עבודה והשמדה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| גרמניה | אוהרדרוף • אורניינבורג • ארבייטסדורף • באד זאולגאו • בוכנוואלד • בורגאו • גרמרינג • דורה-מיטלבאו • דכאו • הינצרט • וובלין • זקסנבורג • זקסנהאוזן • טירקהיים • כלא שפנדאו • ליכטנבורג • מלכוב • קאופרינג • קולדיץ • מילדורף • ברלין-מרצאן • נוינגמה • נידרהאגן • פלוסנבירג • קולומביה האוס • ראוונסבריק • ריימסדורף • מחנות המשנה של זקסנהאוזן • מחנות המשנה של דכאו • אלאך • פורטה וסטפליקה • טאוכה |  |
| פולין | אושוויץ • בלז'ץ • חלמנו • טרבלינקה • מיידנק • סוביבור • אושוויץ מונוביץ • בודזין • בלכהמר • גנשובקה • גרוס-רוזן • זאסלאב • טרווניקי • יאבוז'נו • ינובסקה • אלטהאמר • ורשה • פוסטקוב • סקרז'יסקו-קמיינה • פירסטנגרובה • פלאשוב • קונסקובולה• קיטליץ טרייבן • שבנייה • שטוטהוף |  |
| קרואטיה | ג'קובו • גוספיץ' • דניצה • וילה לובוריץ' • טניה • יאסטרברסקו • יאסנובאץ • ידובנו • לובורגראד • גורניה רייקה • קרסטינץ • מטאינה • סטארה גראדישקה • סלאנה • קרושצ'יצה |  |
| צרפת | בון לה רולנד • גירס • דראנסי • ויטל • מבצר רומנוויל • סטפו • נאצוויילר-שטרוטהוף • סן סיפריאן • ריווזאלט • ורנה • מיל • רסבדו • פיטיבייה • קומפיין |  |
| איטליה | פוסולי • פרמונטי די טרזיה • ריזיירה די סן סאבה • ראב • בולצאנו |  |
| אוסטריה | אבנזה • גוזן • מאוטהאוזן • שטרסהוף • גונסקירכן |  |
| בולגריה | גונדה וודה • סומוביט • צ'כלרה |  |
| הולנד | התיאטרון ההולנדי • וסטרבורק • אמרספורט • פוכט |  |
| סרביה | בור • באנייצה • דולאג 183 • טופובסקה שופה • צרווני קרסט • סיימישטה |  |
| ליטא, לטביה ואסטוניה | יונגפרנהוף • סלספילס • קייזרוואלד • ואיווארה • קלוגה • קובנה • קייליס • HPK |  |
| בלארוס, אוקראינה ורוסיה | אקמצ'טקה • סירץ • מאלי טרוסטינץ |  |
| מחוץ לאירופה | ג'אדו • גריאן (ער') • יפרן (ער') • בוקבוק • סידי עזאז • ספקס) • ביזרטה |  |
| אחר | Ostindustrie • אולדרני • טרזיינשטט • מחנה המשפחות (טרזיינשטט) • טרגו ז'יו • חיידרי • סרד • ג'אדו • מכלן • מונופול • מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה • קישטרצ'ה  |  |
פורטל השואה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601692305171  GND: 7620628-2  LCCN: no97028148  NKC: zmp2018978587  VIAF: 312888418   WorldCat (עם VIAF): 312888418 
בוגרי טרווניקי בחיסול גטו ורשה במאי 1943
פדרו מרטינס

| --- | --- |

 לידה:  29 ביוני 1961 (בן 63) ברצלונה, ספרד 
 קבוצות כמאמן
 1989–1990 1990 1990–1994 1994–1995 1995–1996 1997–1998 1999–2000 2001 2001–2002 2002–2005 2005 2006–2007 2007–2008 2008–2009 2009–2014 2014–2015 2015–2017 2017–2018 2019 2019–2024 2024–:  חובנטוד בדאלונה (ע') חובנטוד בדאלונה באסקט מנרסה חובנטוד בדאלונה סלמנקה גרנדה מנורקה אורנסה טנריפה גראן קנריה טאו ויטוריה אסטודיאנטס מדריד סנט ז'וזפ ז'ירונה קחאסול סביליה גראן קנריה מנרסה ולנסיה סאסקי בסקוניה גראן קנריה מנרסה ולנסיה
 הישגים כמאמן
 אליפות ספרד (2017)  הסופרקופה הספרדי בכדורסל (2005)  גביע קוראץ' (1990)  מאמן העונה ביורוקאפ (2017)  מאמן העונה בליגת האלופות בכדורסל (2022)
 
פדרו מרטינס סנצ'ס (בספרדית: Pedro Martínez Sánchez; נולד ב-29 ביוני 1961) הוא מאמן כדורסל ספרדי המאמן את ולנסיה מליגת העל הספרדית בכדורסל והיורוקאפ.
קריירת אימון

מרטינס החל את הקריירה שלו כעוזר מאמן בחובנטוד בדאלונה ב-1989, וב-1990 מונה למאמן ראשי וזכה עימה בגביע קוראץ' לעונת 1989/1990. לאחר מכן עבר לבאסקט מנרסה, אותה אימן במשך ארבע עונות וב-1994 נבחר למאמן השנה בספרד. לאחר מכן אימן את בדאלונה, סמלנקה, גרנדה, מנורקה, אורנסה, טנריפה וגראן קנריה. ביולי 2005 מונה למאמן טאו ויטוריה, אך פוטר בנובמבר אותה שנה. ב-2006 מונה למאמן אסטודיאנטס מדריד, ולאחר מכן אימן בסנט ז'וזפ ז'ירונה, קחאסול סביליה, גראן קנריה ומנרסה.
ב-2015 מונה למאמן ולנסיה והוביל אותה ל-28 ניצחונות רצופים מתחילת העונה, אך הודח עימה בשלב השני ביורוקאפ ובחצי גמר ליגת ה-ACB. לעומת זאת, בעונת 2016/2017 הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ספרד הראשונה בתולדותיה ולגמר היורוקאפ, בו הפסידה לאוניקאחה מאלגה. בעונה זו נבחר למאמן השנה ביורוקאפ ובליגה הספרדית.
ב-27 באוקטובר 2017 מונה למאמן סאסקי בסקוניה במקום פאבלו פריג'וני, ובעונת 2017/2018 הוביל אותה לפלייאוף היורוליג. ב-16 בנובמבר 2018 פוטר מאימון הקבוצה. במרץ 2019 מונה למאמן גראן קנריה, אותה אימן עד סיום עונת 2018/2019 ביורוליג, וביוני מונה למאמנה של באסקט מנרסה. בעונת 2021/2022 הוביל את קבוצתו לגמר ליגת האלופות בכדורסל, בו הפסידה לטנריפה, ונבחר למאמן העונה במפעל.
ב-29 במאי 2024 מונה שנית למאמן ולנסיה.
הערות שוליים

↑  פדרו מרטינז יאמן את טאו ויטוריה, באתר וואלה, 29 ביולי 2005
↑  טאו ויטוריה החליפה מאמן, באתר וואלה, 28 בנובמבר 2005
↑  Pedro Martínez, nuevo entrenador del Cajasol, אל מונדו, [פדרו מרטינס, מאמן קחאסול החדש], ‏23 בנובמבר 2008 (בספרדית)
↑  עונת 2015/16, באתר ולנסיה
↑  היסטוריה: ולנסיה זכתה באליפות ספרד, באתר ערוץ הספורט, 16 ביוני 2017
↑  Pedro Martinez wins EuroCup “Coach of the Year” award, Eurohoops, ‏24 במרץ 2017
↑  יש מחליף לפריג'יוני: פדרו מרטינס מאמן באסקוניה, באתר ONE‏, 27 באוקטובר 2017
↑  פדרו מרטינס פוטר מבאסקוניה, פראסוביץ' מונה במקומו, באתר ynet, 16 בנובמבר 2018
↑  Pedro Martinez confirms his return to Gran Canaria, Eurohoops, ‏11 במרץ 2019
↑  Pedro Martinez joins BAXI Manresa, Eurohoops, ‏24 ביוני 2019
↑  Star Lineup revealed, Bortolani Best Young Player, ליגת האלופות בכדורסל, ‏7 במאי 2022
↑  הכוכב אחרי מילר מקנטייר, מהפכה בוולנסיה, באתר ערוץ הספורט, 29 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr2005021176  VIAF: 38057124   WorldCat (עם VIAF): 38057124
המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מייסד:  רוס פרו 
 מנהיגים:  David Collison 
 תקופת הפעילות:  1995–הווה (כ־30 שנה) 
 אידאולוגיות:  פופוליזם, רפורמיזם, fiscal conservatism, לאומיות כלכלית 
 מטה:  Bohemia 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז רדיקלי
 
 www.reformparty.org
 
המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית או מפלגת הרפורמה (באנגלית: Reform Party of the United States of America) היא מפלגה בארצות הברית, שנוסדה בשנת 1995.
רוס פרו, מקים המפלגה
הניצחון המשמעותי ביותר של המפלגה היה כאשר ג'סי ונטורה נבחר למושל מדינת מינסוטה בשנת 1998.
המפלגה הוקמה על ידי רוס פרו. פרו טען שהאמריקנים מאוכזבים מהמצב של הפוליטיקה, כמו השחיתות וחוסר היכולת להתמודד עם נושאים חיוניים, ודרושה חלופה למפלגות הרפובליקנית והדמוקרטית.
ראש המפלגה כיום הוא דוד קוליסון. כיום המפלגה תומכת בעיקר במועמדים עצמאים מקומיים.
דונלד טראמפ אף הוא ניסה לזמן קצר להנהיג את המפלגה אך נכשל.
מועמדים לנשיאות

לאורך השנים היו למפלגה מועמדים שונים לנשיאות ארצות הברית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1996, הראשונות לאחר הקמת המפלגה, היה רוס פרו המועמד לנשיאות (עם הכלכלן פט צ'ואוט לתפקיד סגן הנשיא), אך קיבל רק כ-8% מהקולות.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 פרו פרש מתפקידו כמנהיג המפלגה וסירב לתמוך בה עקב מועמדותו של פט ביוקנן אשר מונה במקומו. ביוקנן לא צלח את הבחירות וזכה ב-0.4 אחוז מהקולות בלבד, יחד עם זאת ייתכן שלמועמדותו הייתה השפעה מכרעת: במחוז פאלם ביץ' שבפלורידה טעו רבים והצביעו עבורו עקב עיצוב מבלבל של פתקי הבחירות (Butterfly Ballots) והדבר מנע את ניצחון המועמד הדמוקרטי אל גור.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 תמכה המפלגה במועמד העצמאי ראלף ניידר.
בבחירות 2008 נבחר טד וויל (Ted Weill) למועמד. אבל בגלל הליכים משפטיים נמנעה הכללתו בפתקי הבחירה בכל אזורי ההצבעה, מלבד מיסיסיפי, והוא קבל רק 481 קולות. 
המפלגה תומכת גם במועמדים עצמאים.
ימים של שקט (שיר)

| --- | --- |

 סינגל בביצוע לולה
 מתוך האלבום "ימים של שקט"
 יצא לאור:  2000
 שפה:  עברית 
 אורך:  4:12
 כתיבה:  ירדן בר־כוכבא
 לחן:  אבי גרייניק
 הפקה:  אבי גרייניק, נתן כהן
 עיבוד:  אבי גרייניק, נתן כהן
 
"ימים של שקט" הוא שיר משנת 2000 שכתבה ירדן בר כוכבא, הלחין אבי גרייניק וביצעה להקת לולה.
רקע

חברת ההרכב ירדן בר־כוכבא כתבה את השיר על רקע האבל והקושי שלה להתמודד עם מותו של אביה, האלוף במיל' משה בר כוכבא.
השיר מדבר על ימים של שקט המגיעים לאחר כאוס וסערה, ומתקשר לסיפור תיבת נוח. זאת – בניגוד לסברות שהשיר נכתב על הציפייה לשלום, על רקע ועידת קמפ דייוויד שהתקיימה סמוך ליציאת השיר לאור. למרות שיכול להיות שהשיר נכתב כנראה כתגובה לבאג 2000, כיוון שהשיר יצא בינואר 2000.
אבי גרייניק הלחין את השיר והוא נכלל באלבום היחיד שיצר ההרכב. שיר זה היה הלהיט היחיד שבלט מן האלבום, אשר נקרא על שמו.
הכרה

במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תש"ס (2000) דורג השיר במקום התשיעי.
בשנת 2022, ערב חג הפסח ועל רקע גל טרור, פרסמה חבורת זהו זה! גרסת כיסוי לשיר.
הערות שוליים

↑  מירה חובב, זמר לשבת, באתר התנועה הרפורמית
↑  ימים של שקט – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑   זהו זה! | ימים של שקט (שיר), סרטון בערוץ "כאן 11", באתר יוטיוב
קריית מלאכי

קריית מַלְאָכִי היא עיר במחוז הדרום במישור חוף יהודה, בסמוך לצומת מלאכי ומסוף קסטינה המחבר את כביש 40 וכביש 3. המקום נוסד לראשונה ב-1950 כמעברת קסטינה שהוקמה על אדמות הכפר הערבי קסטינה ו"מחנה קסטינה" של הצבא הבריטי ששכנו במקום עד מלחמת העצמאות.
העיר נקראת על שם העיר לוס אנג'לס (Los Angeles בספרדית – המלאכים), שיהודיה תרמו כספים להקמתה. קריית מלאכי הוכרזה כעיר בשנת 1998, ובסוף שנת 2024 התגוררו בה כ-27,628 אלף תושבים.
היסטוריה

בשנת 1933 רכש שמואל זיקנד פומברובסקי, יהודי מארצות הברית, 700 דונם בסמוך לבאר טוביה באזור עליו נבנתה  קריית מלאכי. במקום ניטע פרדס והייתה כוונה להקים במקום יישוב יהודי בשם "קריית שמואל" לבני המעמד הבינוני. במקום נחפרה באר וכדי לשמור עליה הוקם בניין מבטון הקיים עד היום ומכונה "בית הראשונים". תוכנית ההתיישבות לא הצליחה והמקום סבל מהתקפות של ערבים במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, במהלכם שימש הבית הדו-קומתי כעמדה קדמית להגנת האזור. עם הקמת המועצה האזורית באר טוביה, שימש הבית כמקום משכנה הראשון.
במלחמת העצמאות התרחשו באזור קרבות קשים במסגרת ניסיונות צה"ל לבלום את פלישת הצבא המצרי מדרום, אך באר טוביה עצמה לא הותקפה. רק לקראת סוף המלחמה הצליח צה"ל להדוף את ההתקפה המצרית.
לאחר המלחמה יושב המחנה הצבאי הבריטי הנטוש "קסטינה" בעולים חדשים שזרמו לארץ. המתיישבים הראשונים היו עולים מרומניה, עיראק וכורדיסטן, שסופקה להם תעסוקה כפועלים במושבות החקלאיות הסמוכות. תחילת ההתיישבות במקום באוקטובר 1950. את המקום ראו בתחילה כמחנה מעבר זמני, אך עם התגברות גל העלייה בשנותיה הראשונות של המדינה התפתח המחנה למעברה שנודעה כמעברת קסטינה. המחנה חרג מגבולות המחנה הבריטי המקורי ונמלא במאות אוהלים ופחונים, בהם התגוררו עולים מארצות מוצא שונות בדחק ובתנאים קשים. קשים במיוחד היו חודשי החורף, בהם סבלו התושבים מגשמים עזים וקור מלווים ברוחות שסחפו את האוהלים והרכוש הדל. מושבי הסביבה לא יכלו לספק תעסוקה לאוכלוסיית המעברה ההולכת וגדלה, והתוכניות לפרק את מחנה העולים לאחר תקופת ההתבססות הראשונית התבררו כאופטימיות מדי על רקע המצב הכלכלי הקשה ששרר בארץ ומדיניות הצנע.
ב-1952 הוחלט להפוך את המעברה הזמנית ליישוב קבע, והחלו להקצות בתים ושטחי אדמה לתושבים להקמת משקי עזר. למקום הופנו עוד ועוד עולים במטרה לחזק את המקום ולפתחו כיישוב שיוכל ברבות הימים לשאת את עצמו תעסוקתית וכלכלית. במהלך השנים הבאות החלו ניצנים ראשונים של פיתוח תעשייה ומקורות תעסוקה במקום, במקביל להגעת גלים נוספים של עולים חדשים שהארץ מלאה בהם. עדיין נעדרו במקום מקורות תעסוקה מספקים לאוכלוסייה ההולכת וגדלה, והמרירות של תושבי המקום, שמקורה ברמות האבטלה הגבוהות, התפתחה לעיתים להפגנות כנגד הממשלה מלוות בחסימות כבישים.
אט-אט הלך והתבסס היישוב במקום, התפתחו בו מקורות תעסוקה ומפעלים רבים והוא הלך וקיבל אופי עירוני של עיירת פיתוח. במקביל, המשיך היישוב לקלוט עולים בכל אחד מגלי העלייה שאפיינו את הארץ בתקופות השונות – בשנות ה-50 וה-60 מצפון אפריקה, מצרים ורומניה, בשנים 1969 ו-1970 מברית המועצות (בעיקר גאורגיה ובוכרה, כולל חסידי חב"ד רבים), ובשנות ה-80 וה-90 מברית המועצות ואתיופיה.
בשטח שנקנה על ידי שמואל פומברובסקי קמה בשנות ה-90 שכונה חדשה על שמו – גני שמואל.
ביום השני למבצע עמוד ענן ברצועת עזה נהרגו שלושה אזרחים ישראליים ושני אזרחים נוספים נפצעו מפגיעת רקטת גראד בבניין מגורים בעיר.
היסטוריה > מעמד מוניציפלי

בתחילה השתייכה קריית מלאכי למועצה אזורית באר טוביה. בשנת 1958 היא הוכרזה כמועצה מקומית, ובשנת 1998 לאחר שמספר תושביה עלה לכ-20,000 איש, הייתה לעיר.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים בקריית מלאכי 27,822 תושבים, מתוכם 27,176 תושבי ישראל (מקום 82 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+1.6% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 69.7%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 8,113 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
קריית מלאכי היא העיר בעלת שיעור יוצאי אתיופיה הגדול ביותר במדינה עם 16.4.
ראשי המועצה והעיר

ראשי המועצה:
חיים גשן – 1959–1960, כיהן מ-1954 כמזכיר היישוב שקיבל מעמד של מועצה מקומית ב-1958
עבודי דוד-אלבג - 1960–1969, 1970–1974
משה קצב – 1969–1970, 1974–1981 (נשיא מדינת ישראל השמיני)
ד"ר יוסף ונונו חבר בכנסת השלוש עשרה מטעם מפלגת העבודה 1981–1993
ראשי העיר:
משה "שימי" שמעון – 1993–1998, במהלך כהונתו (1998) קיבלה קריית מלאכי מעמד של עיר.
ליאור קצב – ראש העירייה בשנים 1998–2003
מוטי מלכה – ראש העירייה בשנים 2003–2013
יוסי חדד – ראש העירייה ממאי 2013 עד נובמבר 2013.
אליהו (ללו) זוהר – ראש העירייה מנובמבר 2013.