ריימונד ספרואנס
מלחמת העולם השנייה > קרב ים הפיליפינים

ארצות הברית החלה במתקפה לכיוון יפן בסוף 1943 בנחיתה באי בטיו שבאטול טאראווה, עליו השתלטו כוחות החיל הנחתים והצבא בקרב קשה. כיבוש האטול איפשר לארצות הברית להתקדם לכיבוש איי מרשל, שנועדו להוות בסיס להסתערות על איי מריאנה. אלה האחרונים, בתורם, נועדו להיות הבסיס שממנה תותקף יפן עצמה. הצי הקיסרי היפני עדיין קיווה להביא את צי ארצות הברית לקרב מכריע, בו יצליח להשמיד אותו ולהביא לניצחון במלחמה. ואולם, האבדות הרבות שספגו היפנים בקרב ים האלמוגים, קרב מידוויי ובקרב גוודלקנל האטו מאוד את הכנותיהם לקרב זה.
ההתקפה על איי מריאנה החלה ב-12 ביוני 1944, ולוותה בהפגזת מטרות בחוף על ידי אוניות מלחמה אמריקניות. ב-15 ביוני נחתו הכוחות האמריקניים בסאיפאן, והחלו בקרב לכיבושו. מבחינת היפנים הייתה זו התקפה על קו ההגנה הפנימי שלהם, שכן המפציצים הכבדים החדשים של חילות האוויר של צבא ארצות הברית מדגם בואינג B-29 סופרפורטרס היו יכולים להפציץ את יפן בטיסה ישירה מסאיפאן. מטה הצי הקיסרי היפני החליט שהגיעה העת לקרב המכריע ולביצוע התוכנית שנועדה להביא להתרחשותו, תוכנית שנקראה "תוכנית A-GO" או "מבצע A-GO".
הצי היפני ייעד למבצע למעשה את כל אוניות המלחמה השמישות שלו: תשע נושאות מטוסים, בהן שלוש נושאות מטוסים גדולות, ארבע נושאות קלות ושתיים שהוסבו מאוניות סוחר, ועליהן כ-430 מטוסים; חמש אוניות מערכה, ובהן אוניות המערכה הענקיות יאמטו ומוסאשי; 13 סיירות כבדות ו-6 סיירות קלות, 27 משחתות, 6 מכליות ו-24 צוללות. מול הצי היפני עמד כוח המשימה 58, בפיקוד ספרואנס. בניגוד לקרב מידווי בו היו האמריקנים בנחיתות מספרית, בקרב זה הייתה התמונה הפוכה: לכוח משימה 58 היו שבע נושאות מטוסים גדולות ושמונה נושאות מטוסים קלות, ועליהן קרוב ל-900 מטוסי קרב, מפציצי צלילה ומפציצי טורפדו. את נושאות המטוסים ליוו שבע אוניות מערכה, שמונה סיירות כבדות ו-13 קלות, 62 משחתות ו-25 צוללות.
היפנים היו מודעים לנחיתותם המספרית אך ציפו לפצות עליה בכמה דרכים. ראשית, הם קיוו לתגבר את הכוח האווירי שעל נושאות המטוסים במטוסים מבסיסים יבשתיים, וכך להגיע ל-1,200 מטוסים. שנית, למטוסים היפניים היה טווח ארוך בהרבה מזה של המטוסים האמריקניים. יתרון זה נתן ליפנים את האפשרות לגלות את הצי האמריקני ראשונים, ולתקוף ראשונים. היפנים תכננו שמטוסיהם יתקפו מנושאות המטוסים שלהם במערב, וימשיכו לנחיתה בגואם, במזרח, מדרום לסאיפאן. כך יוכלו לנצל במלואו את הטווח העדיף של מטוסיהם.
מאידך, הצי האמריקני השתפר מאוד מאז מידווי. רוב הטייסים היפנים הוותיקים והמנוסים נספו בקרבות הקודמים והוחלפו על ידי טייסים שזכו למעט מאוד שעות אימון, לעומת אימון מקיף בהרבה לו זכו טייסי צי ארצות הברית. אלו האחרונים הטיסו כעת מטוסי קרב חדשים יותר, שהשתוו ברמתם למטוסים היפניים ואף עלו עליהם. לאוניות האמריקניות היה מכ"ם, שאיפשר להם גילוי מוקדם של מטוסי האויב, וכקו הגנה אחרון הכניסו אוניות הצי לשימוש פגזי נ"מ בעלי מרעום קרבה, שאיפשר גרימת נזק למטוסים גם ללא פגיעה ישירה בהם.
ספרואנס הבין כי הוא עומד בפני קרב גדול, אך העריך שיש עדיין זמן כדי לתקוף את הבסיסים היבשתיים שבזירה. המטוסים האמריקניים הפציצו את הבסיסים היפניים בגואם ובאי רוטה, שמצפון לו, וכך צמצמו את היתרון היפני במטוסים. במקביל הורה ספרואנס לכל יחידות הצי החמישי להתרכז, וסירב להצעות של פקודיו לתקוף את הצי היפני. הוראותיו של נימיץ לספרואנס היו ברורות: הגנת כוח הנחיתה בסאיפאן הייתה בעדיפות עליונה. ספרואנס חשש ממצב שבו הכוחות היפניים ינסו להתחמק ממגע עם הצי העיקרי, כוח משימה 58, כדי לתקוף את הכוח האמפיבי ולהשמיד את הכוח הנוחת. למעשה, זו הייתה הטקטיקה אותה ניסו היפנים ליישם בקרב מפרץ לייטה, ארבעה חודשים לאחר מכן, ובגלל טעות של אדמירל הלסי כמעט והצליחו בה. ספרואנס החליט לרכז את כוחותיו ולא לתקוף.
ב-19 ביוני החל הצי היפני את התקפתו, בארבעה גלים גדולים של מטוסי קרב והפצצה שניסו לתקוף את הצי החמישי. הגילוי המוקדם על ידי המכ"ם, עליונותם של הטייסים האמריקניים והגנת הנ"מ היעילה הדפו את המטוסים היפניים והסבו להם אבדות כבדות מאוד. 429 מטוסים יפניים הופלו, לעומת 29 בלבד לאמריקנים. הקרבות האוויריים באותו יום זכו לכינוי הלא-רשמי "ציד תרנגולי ההודו הגדול של מריאנה" (Great Marianas Turkey Shoot).
למחרת, ב-20 ביוני, גילו מטוסי סיור אמריקניים את מיקומן של נושאות המטוסים היפניות. ספרואנס השתכנע עוד לפני כן שחששו מפני תרגיל הטעיה יפני, שנועד לחמוק מן הצי העיקרי ולהגיע לכוח הנחיתה, לא יתממש. הוא הורה לסגן אדמירל מארק מיטשר (מיטשר היה מפקד נושאת המטוסים "הורנט" בקרב מידווי, וקודם בחודשים שלפני קרב הפיליפינים) שהיה מפקד שייטת נושאות המטוסים המהירות בצי החמישי, לתקוף את הצי היפני. המטוסים התוקפים המריאו בשעות אחר הצהריים, ומצאו את מטרתם עם ערב. מול 230 המטוסים האמריקניים התוקפים היו ליפנים רק 35 מטוסי קרב. נושאת מטוסים יפנית אחת טובעה, ושלוש נוספות נפגעו. בשל הטווח הארוך של הגיחה, שבו רוב המטוסים האמריקניים לנושאות המטוסים עם מעט מאוד דלק. קושי נוסף שעמד בפניהם היה מציאת נושאות המטוסים, בשל החשיכה שירדה. 80 מטוסים לא הצליחו להגיע לנחיתה, אך רוב אנשי הצוות חולצו בימים הבאים.
בכך הסתיים הקרב. היפנים איבדו 750 מטוסים, ושלוש נושאות מטוסים: אחת הוטבעה, כאמור, בידי מטוסים, ושתיים נוספות הוטבעו על ידי צוללות אמריקניות במהלך הקרב. עוד שלוש נושאות מטוסים נפגעו במהלך הקרב. צי ארצות הברית איבד 130 מטוסים, ש-80 מתוכם התרסקו מחוסר דלק. זה היה הקרב האחרון בין נושאות מטוסים במלחמה (ולמעשה עד היום); הכוח האווירי של הצי הקיסרי היפני הושמד, למעשה, ונושאות המטוסים היפניות הנותרות היו חסרות תועלת. בקרב הימי הבא, קרב לייטה, שימשו נושאות המטוסים היפניות כפיתיון בלבד, ולא הייתה להן כל משמעות אחרת.
בקרב מידווי תקף ספרואנס מיד עם גילוי האויב, תוך נטילת סיכון גדול. בקרב ים הפיליפינים נהג ההפך: הוא ריכז את כוחו, נהג בזהירות, וסירב לתקוף ראשון. לאחר הקרב נמתחה עליו ביקורת חריפה, ונטען שהחמיץ הזדמנות פז להשמיד את הצי היפני. מבקריו טענו שזו התוצאה של מינוי אדם שאינו טייס לפקד על נושאות מטוסים. היו שטענו יש להדיח אותו מתפקידו, אך מפקד צי האוקיינוס השקט, אדמירל נימיץ, והמפקד העליון של הצי, אדמירל ארנסט קינג, דחו את הדרישה והביעו בו את אמונם. תומכיו של ספרואנס טענו כי מטרתו העליונה הייתה הגנה על צי הנחיתה בסאיפאן, וכי היה עליו לעמוד על המשמר מפני ניסיון של היפנים לחמוק מן הצי העיקרי ולפגוע בצי שסייע לכוחות הקרקע. טיעונים אלה נשענים גם על המהלכים היפניים בקרב לייטה, בו נקטו היפנים בטקטיקה כזו וכמעט שהצליחו להנחיל לאמריקנים תבוסה.
על תפקודו הכולל כמפקד הצי החמישי במהלך המערכה על איי גילברט זכה ספרואנס במדליית השירות המצוין בפעם השלישית.