stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האימפריה החתית
האימפריה בשיאה

בשעת חירום זאת תפס שופילוליומה הראשון בכוח את השלטון. ראשית עמל על ביסוס כוחה של חת באנטוליה, הוא יצא למסעות כיבוש למערב אנטוליה כנגד שבטי הקשקש וממלכת ארזוה ושיקם את חתושה ההרוסה. מאוחר יותר פנה למיתני: את בירתה החריב בהתקפה ממסלול לא צפוי והטיל את מרותו על הממלכה. מפלת מיתני עודדה את כניעת הממלכות בצפון סוריה, למעט קדש שסופה להיכבש. צבא שופילוליומה הראשון הגיע לדמשק וכיבושיו כללו ערים רבות וחשובות, בהן חלב. המצרים לא נענו לקריאת תיגר זאת בגין האנדרלמוסיה שגרר שלטון אמנחותפ הרביעי, הוא הפרעה אחנתון.
את בניו המשיל שופילוליומה הראשון על הממלכות המוכנעות: תֵלִפִּינוּ על חלב ושַר־קוּשוּח על כרכמיש, אותה כבש שופילוליומה הראשון במערכה מאוחרת. על שארי מיתני המליך עצמו אַרְתַתַמַה אחרי רצח תוּשְרַתַה. ארתתמה קרא לעזרת אשור, אולם שר־קושוח הוביל צבא שהביסו, והמליך את שַתִיוַזַה, בן תושרתה, כוואסל חתי על מיתני.
את כיזוואתנה שם שופילוליומה תחת השפעתו בכוח הדיפלומטיה. הגישושים הדיפלומטיים הנודעים ביותר של שופילוליומה הראשון היו בנדון חתונת אחד מבניו לאלמנת תות־ענח'־אמון. מתנגדים מצריים שמו קץ לצעד, כמו גם לחיי הנסיך החתי, ונמנע איחוד מהעוצמתיים אותם יכול היה לדעת העולם העתיק.
שופילוליומה הראשון נפטר, כפי הנראה, ממגפה שהובאה לאנטוליה. חולי זה כנראה גבה גם את חיי ארנוונדה השני, בנו אשר מלך תקופה קצרה מאוד. עם מות אחיו ירש לכתר מורשילי השני והוא צעיר בימים. הכנעתו של שופילוליומה הראשון את מיתני הביאה לשחרורה של ממלכת אשור מיד הממלכה החורית. אשור־אוּבַּלַיט הראשון כבש מידי מורשילי השני חלקים מהאזור בו מלכה מיתני. רוחות מרד קמו בארזוה, ומורשילי השני נאלץ להיאבק בשליטי האזור עד להשתקתו. סכנה נשקפה גם מצד שבט הקשקש בו נאבק מורשילי השני שנים ארוכות, ללא הצלחה ראויה לציון. מותו של אחיו שר־קושוח הביא למרידה כללית בסוריה, אולם המרד דוכא במהרה.
את מורשילי השני ירש מוותלי השני. האירוע המרכזי בימיו היה קרב קדש שנערך בין מצרים הפרעונית תחת רעמסס השני והאימפריה החתית. העילה הישירה לעימות הייתה סיפוח שטחי ממלכת אמורו לחתים, אולם שורשי המאבק נמצאים בימי סתי הראשון שחזר לארץ ישראל והשליט בה את מרותו. הניצחון בקרב נזקף לזכות המצרים למשך זמן רב בעקבות כתובות ממקדש אבו סימבל שתיארו אותו. מאוחר יותר נתגלתה הגרסה החתית של הקרב, בו תואר ניצחון חתי. למעשה, אף צד לא זכה בניצחון בקרב, אך הניצחון האסטרטגי היה לצידם של החתים כי העיר קדש נשארה בחזקתה. מוותלי השני נפטר ובנו הצעיר אורחי-תשופ החזיק בכס למשך שבע שנים ונתכנה מורשילי השלישי.
מפלת האימפריה

חתושילי השלישי, אחיו של מוותלי השני, הדיח את בן אחיו ותפס את השלטון. חתושילי השלישי נשא ונתן עם המצרים ולבסוף הגיעו שני הצדדים לחוזה שלום, הוא הסכם קדש. הקשרים בין מצרים וחת חוזקו על־יד נישואי בת חתושילי השלישי לרעמסס. חתושילי השלישי ניצל את עת השלום כדי לארגן את ממלכתו. הארכיונים המלכותיים גובו, חתושה שופצה וחוקים חדשים נחקקו. אחד ממכתביו של חתושילי השלישי נשלחו למלך האַחִייַוַה ודן, בין היתר, בעיר מִילַוַאנְדֹה ובפרשיית וִילוּסַה. יש המזהים את וילוסה עם טרויה, את האחייוה עם האכאים של הומירוס ואת מילואנדה עם מילטוס. וילוסה, כך עולה, הייתה נושא לסכסוך בין החתים לאחייוה, ואולי סכסוך זה תרם להתלקחות מלחמת טרויה.
פּוּדוּ־חֶבַּה, אשת חתושילי השלישי, לקחה חלק חשוב במעשיו והייתה דוגמה לנשים חזקות בהיסטוריה החתית. יחסי חת–בבל עורערו בימיו, כנראה בגלל הסתת המלך הבבלי ביד מורשילי השלישי הגולה. חתושילי השלישי היה המלך האחרון שהצליח לדחוק את האשורים מסוריה, ואף עשה חייל בכיבוש קפריסין. הוא מת ונירש על ידי בנו, תודחליה הרביעי.
תודחליה הרביעי היה תחת השפעה חריפה של אמו, ומרבית עיסוקו נגע לנושאים פולחניים. המלך ניסה לרסן את אשור תחת תוכולתי-נינורתה הראשון דרך חרם כלכלי, אך לא הצליח להשיג את מטרתו. את תודחליה הרביעי ירש ארנוונדה השלישי ואותו ירש שופילוליומה השני. ישנן עדויות המצביעות על מלחמה ביושבי ארזאוה ובאחייוה אשר לא עלו יפה עבור החתים.
ניצחון ימי סמוך לקפריסין בימי שופילוליומה השני היה להישג החתי האחרון. זמן קצר לאחר מכן, במשבר תקופת הברונזה המאוחרת במאה ה-13 לפנה"ס, חרבה חתושה והאימפריה החתית התפוררה אחת ולתמיד. המכה הניצחת לאימפריה החתית באה, כפי הנראה, מצד גויי הים. קבוצת עמים זאת המיטה הרס רב בכל אזור אליו הגיעה. פרעה רעמסס השלישי תיאר על קירות מקדשו את קרבו עם גויי הים וניצחונו עליהם - אף על פי שכפי הנראה הניצחון והקרב הם בדיה, או זקיפה לעצמו את ניצחון מרנפתח - ונוקב בשמות קורבנותיהם, בהם מוזכרת חת.
אחר קריסת האימפריה החתית החלו מופיעות ערי מדינה באזור סוריה. כתבן היה כתב החתים היירוגליפי, שמות מלכיהם חתיים והאשורים כינו את האזור חַתִי. עובדות אלו הובילו לכינויי עמים אלו "נאו חתים". הממלכות החתיות החדשות שמרו מידה מסוימת של התרבות החתית, אך הקבוצה האתנית החתית לא נמנתה עליהן. את הרִיק השלטוני באנטוליה מילאו הפריגים אשר נדדו לאזור בסמוך לחורבן האימפריה החתית, ואולי אף לקחו חלק במפלתה.
ראו גם

הצבא החתי
חתיתולוג
הערות שוליים

↑  החתים ותרבותם, בסדרה ספריית האנציקלופדיה המקראית  (בעריכת שמואל אחיטוב), מוסד ביאליק, ירושלים, 2009, עמ' 40–41
| היסטוריה של טורקיה |
| --- | --- | --- |
| תקופת האבן | צ'טלהויוק • גבקליטפה • הג'ילר • צ'איאונו | טורקיה |
| תקופת הברונזה | טרויה • הממלכה החתית הקדומה • האימפריה החתית • ארסלנטפה | טורקיה |
| תקופת הברזל | אוררטו • הממלכות החתיות החדשות • פריגיה • לידיה • קאריה • ליקיה • איוניה | טורקיה |
|  | אסיה הקטנה בתקופת הממלכה האחמנית • אסיה הקטנה בתקופה ההלניסטית • אסיה הקטנה בתקופה הרומית | טורקיה |
| ימי הביניים | האימפריה הביזנטית • סולטנות רום • האימפריה של טרפזונטס • האימפריה של ניקאה • האימפריה הלטינית • הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה | טורקיה |
|  | האימפריה העות'מאנית | טורקיה |
| הרפובליקה הטורקית | מלחמת העצמאות של טורקיה • תקופת המפלגה הבודדת • התקופה הרב-מפלגתית | טורקיה |
פורטל טורקיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4023632-8  NKC: ge128923 
תודחליה הרביעי, מאחרוני המלכים החתיים
שופילוליומה השני, אחרון שליטי האימפריה החתית. תבליט מחתושה
גוטליב פון יאגו

גוטליב פון יאגו (בגרמנית: Gottlieb von Jagow‏; 22 ביוני 1863 – 11 בינואר 1935) היה דיפלומט גרמני. הוא כיהן כשר החוץ הגרמני בין ינואר 1913 ל-1916.
ביוגרפיה > ראשית חייו

יאגו נולד ב-22 ביוני 1863 בברלין, והתחנך באוניברסיטת בון. הוא הצטרף לשירות הדיפלומטי בשנת 1895 והוצב לראשונה בשגרירות גרמניה ברומא ולאחר מכן בנציגות הפרוסית במינכן. לאחר שעבר את הבחינה שלו בדיפלומטיה ב-1897, הוא הוצב בנציגות הפרוסית בהמבורג, אך עבר במהירות שוב לרומא, שם התקדם לתפקיד המזכיר השני (יועץ המשלחות). לאחר הפסקה קצרה עם הנציגות הגרמנית בהאג, הוא חזר כמזכיר ראשון לשגרירות ברומא במרץ 1901, שם שהה עד 1906, אז הועבר למשרד החוץ בברלין. הוא הטביע לראשונה את חותמו כמזכירו הפרטי של ברנהרד פון בילוב, קנצלר גרמניה. בדצמבר 1907, הוא מונה לשליח מיוחד ללוקסמבורג, במאי 1909 הוא הפך לשגריר גרמניה ברומא. במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית, הוא ניהל משא ומתן חשוב עם ממשלת איטליה ומנע אז מלחמה בין האימפריה האוסטרו-הונגרית לאיטליה.
ב-1913 מונה למזכיר המדינה (שר החוץ) של גרמניה. הוא נטל חלק פעיל במשא ומתן שקדם לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ודאג במיוחד ליחסי גרמניה עם האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא היה החבר הראשון בממשלת גרמניה בברלין שהתוודע לתנאי האולטימטום של 18 באוקטובר 1913 לסרביה, האינדיקציה הראשונה למשבר יולי 1914.
עם זאת, סר מרטין גילברט כתב, "מלחמה נראתה לא סבירה באביב ובקיץ 1914". אשליה של שלום העלתה ויכוחים על מטרות סיפוח קולוניאליות ועליונות באפריקה, ניהלה משא ומתן על נייטרליות למדינות אחרות כדי להקל על הפלישה לצרפת, וניסיונות להתחרות בכוח הצי הבריטי. ב-13 ביולי 1914, הקיסר האוסטרו-הונגרי פרנץ יוזף שוכנע לשלוח אולטימטום לסרביה, לאחר שקיבל תמיכה גרמנית במהלך.
יאגו התחתן עם הרוזנת לויטגארד ארנסטינה צו זולמס-לאובך (ארנסבורג, 17 בדצמבר 1873 – ארנסבורג, 24 בינואר 1954) בארנסבורג ב-18 ביוני 1914.
ביוגרפיה > דיפלומטיה לקראת מלחמה

במהלך משבר יולי ב-6 ביולי 1914, יאגו היה בטוח שמלחמה אוסטרו-סרבית תהיה מקומית, ושרוסיה עדיין לא הייתה מוכנה למלחמה יבשתית. אמונה זו לא הייתה נכונה: הקנצלר היה סקפטי יותר, מה שהוביל בעקיפין לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. אבל עד ה-29 ביולי הוא היה "מאוד מדוכא" מכך שמדיניות הדואליות של אוסטריה זירזה את המלחמה. לאחר המלחמה ייחס יאגו סיבות עמוקות יותר לפרוץ המלחמה ל"מערכת הבריתות הארורה הזו". הוא ניסה לפני פרוץ המלחמה לשכנע את הקנצלר לאפשר דיון ברייכסטאג על מטרות המלחמה ב-1916, אך הוטל וטו, ואיסור על כל ביקורת על הממשלה. ועידות ארוכות עם הקנצלר והקייזר לא עשו דבר כדי לשנות את מצב רוחו. הוא האמין בטעות שבריטניה תכבד את הגישה של גרמניה לרוטרדם, חלק מקטלוג התלונות שגרמו למלחמה. כתוצאה מכך, הוא נתפס כחוליה "החלשה" בממשלה חלשה לפני שהוחלף. אבל הוא תמיד היה מודע לברית הצרפתית עם בריטניה. יתר על כן, הוא לא הסתיר את הלאומיות הסלאבית הגזעית המאוימת מרוסיה; ברגע שמסילות הברזל שלה יושלמו היא תפלוש. יאגו גם התעסק בלעג בבת בריתה אוסטריה כ"עצבנית" ובו בזמן התעלם מהתחנונים של סרביה לשלום. הוא ניסה להרגיע את בריטניה לתחושת ביטחון מזויפת, תוך "ניתוק קווי התקשורת" הדיפלומטית לאחר שהיה מאוחר מדי. למעשה, התגובה המאוחרת של שבועיים לתחילת פעולות האיבה של אוסטריה נתנה ליאגו את ההזדמנות להאשים את רוסיה בפתיחת המלחמה. ב-24 ביולי הבריטים חשבו שהוא "די מוכן להצטרף להצעות לגבי ארבע המעצמות הפועלות לטובת מתינות בווינה ובסנקט פטרבורג" אבל הוא כבר היה חולה ותשוש ממאמציו, והכיר בכך שסרביה הייתה הקורבן של בריונות. הוא היה חבר בצוות משרד החוץ שדחה הצעה בריטית לוועידת חמשת המעצמות, לאחר שכבר הסכים לתוכניתו של מולטקה יומיים לפני הכרזתה של אוסטריה נגד סרביה ב-28 ביולי 1914. למחרת התעלמו במשך שעות מהמברק של ליכנובסקי, שלטענת יאגו היה אחראי ל"צעד המוטעה" של בתמן-הולווג.
לדיסלב מניאצ'קו

| --- | --- |
לדיסלב מניאצ'קו
לדיסלב מניאצ'קו
 לידה:  29 בינואר 1919 ולשסקה קלואובוקי, הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה (כעת מחוז זלין בצ'כיה)
 פטירה:  24 בפברואר 1994 (בגיל 75) ברטיסלאבה, סלובקיה 
 מדינה:  סלובקיה, צ'כוסלובקיה 
 לאום:  סלובקי
 עיסוק:  עיתונאי, סופר
 שפות היצירה:  סלובקית
 סוגה:  פרוזה
 יצירות בולטות:  The Taste of Power 
 תקופת הפעילות:  1945–1994 (כ־49 שנים)
 פרסים והוקרה:  מסדר טומאש מסריק, דרגה 1 (2022) 
 
לָדִיסְלַב מְניַאצְ'קוֹ (בסלובקית: Ladislav Mňačko; ‏29 בינואר 1919 - 24 בפברואר 1994) היה סופר ועיתונאי סלובקי.
חייו

מניאצ'קו נולד בעיר המוראבית ולשסקה קלואובוקי. העביר את ילדותו בעיר מרטין שם עבד לאחר מכן תחילה כמוכר בבית מרקחת ולאחר מכן באתר בניה.
ניסה לחצות את הגבול עם ברית המועצות ב-1939 ללא הצלחה ושנה לאחר מכן ניסה לחצות את הגבול בין גרמניה הנאצית והולנד, נתפס ונשלח למחנה ריכוז ובהמשך לעבודות כפייה בתוך גרמניה. ב-1944 הוא הצליח לברוח והצטרף לפרטיזנים.
ב-1945 הצטרף כחבר למפלגה הקומוניסטית הצ'וסלובקית ומונה לעורך העיתון הצ'כי "רוּדֵה פרָאווֹ" ("הזכות האדומה") והעיתון הסלובקי "פראבדה" ("אמת") בהם המשיך לעבוד עד 1953. מ-1954 עד 1966 היה כתב במדינות אירופה ואסיה. ב-1956 היה העורך הראשי של המגזין "חיי התרבות". בשנות ה-60 כתב את "ריפורטאז'ות שנתאחרו", בו ביקר בחריפות תופעות סטליניסטיות. הספר הוצא לאור בעקבות לחץ של אלכסנדר דובצ'ק.
התאכזב מרעיונות הקומוניזם ובעקבות התגובה של צ'כוסלובקיה למלחמת ששת הימים היגר לישראל בסתיו 1967. הוא חזר לאחר כמה חודשים והאזרחות הצ'כוסלובקית נשללה ממנו.
לאחר סיום האביב של פראג היגר לאוסטריה. בעקבות כך יצירותיו נאסרו והוצאו מספרי לימוד.
לדיסלב חזר לצ'כוסלובקיה בינואר 1990. בזמן גט הקטיפה ולאחר הפירוק יצא נגד עצמאותה של סלובקיה. ב-1993 עבר לפראג. נפטר מהתקף לב ב-24 בפברואר 1994 בעת ביקורו בברטיסלאבה, שם גם נקבר.
כתביו > רומנים

Smrť sa volá Engelchen (מוות נקראת אנגלכן), ‏1959
Nočný rozhovor (שיחת לילה), ‏1966
Ako chutí moc (טעם השלטון), ‏1967
Súdruh Münchhausen, ‏1972
אני אדולף אייכמן..., ‏1962
כתביו > כתבות פוליטיות

Izrael (ישראל), ‏1949
Proces proti velezradným fabrikantom, veľkostatkárom a zapredancom, ‏1950
Dobrodružstvo vo Vietname, ‏1954
Vody Oravy, ‏1955
Ďaleko je do Whampoa, ‏1958
U2 sa nevracia, ‏1960
Já, Adolf Eichmann (אני אדולף אייכמן), ‏1961
Kde končia prašné cesty, ‏1963
Oneskorené reportáže, ‏1963
כתביו > מסות

Čo nebolo v novinách, ‏1958
Agresori, ‏1968
Siedma noc (הלילה השביעי), ‏1968
כתביו > מחזות

Smrť ministra (מות השר), ‏1972
Maják (מגדלור), ‏1972
Niekto ma chce zabiť, ‏1973
הערות שוליים

↑  ישראל נוימן, אלכסנדר דובצ'ק - "צ'אושסקו חדש בעל אפשרויות בלתי-מוגבלות, דבר, 18 בינואר 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265410805171  PLWABN: 9810654924705606  BnF: cb12224166c (data)  CiNii: DA04411958  GND: 118863924  ISNI: 0000 0001 1438 2570  LCCN: nr90003952  LNB: 000139420  NDL: 00450244  NKC: jn19990210438  NLG: 89771  NTA: 070809887  SELIBR: 337538  SUDOC: 030922550  Trove: 923990  VIAF: 14822303   WorldCat (עם VIAF): 14822303
תותח

תותח חופים עות'מאני בתל יפו העתיקה
תותחים על חומות עכו
תותח בטירת סאו ז'ורז'ה שבליסבון.
תותח הוא כלי נשק חם הנועד להמטיר פגזים על אויב הנמצא במרחק ממנו. פגז התותח מונע מכוח הפיצוץ של אבק השרפה בעת הירי. מקובל להגדיר כתותח כל כלי ירייה חם שהקליבר שלו הוא 20 מ"מ ומעלה. לצד התותחים הכבדים קיימים גם תותחים אוטומטיים, קטנים יחסית (כגון M61 וולקן), היורים מאות ואף אלפי פגזים קטנים לדקה.
עקרון פעולה

עקרון הפעולה של התותח דומה לזה של נשק קני חם אחר. הצתת אבק השרפה יוצרת תגובה אקסותרמית מהירה המשחררת כמות גדולה של גזים בתחתית הקנה. לחץ הגז הפתאומי שנוצר דוחף את הפגז במעלה הקנה (הכיוון הפנוי היחיד) ומעביר אליו אנרגיה קינטית רבה עד לשחרורו של הפגז מלוע התותח. בחלק מהתותחים מוכנס אבק השריפה במארז נפרד מהפגז (בשק או באמצעי קיבול רך אחר) וזאת בשונה מכלי נשק קניים קטנים שבהם מוחדר תרמיל מתכת ביחד עם הקליע המורכב בקצהו (תחמושת אחודה). הדיפתו של הפגז יוצרת רתע בעוצמה שקולה לאנרגיה הקינטית שהוענקה לפגז (מכפלת מסת הפגז במהירותו החדשה).
היסטוריה > בתקופה העתיקה

הקרב המתועד הראשון בו נעשה שימוש בכלי ירי עם אבק שרפה, אירע בסין, כאשר ב-28 בינואר 1132. בחיבור רשומות על הגנת ערים (Shǒuchéng lù, 1172 守城錄,), נכתב על מצור על העיר דֶה-אָן (德安,Dé'ān), במחוז הֶבֵּיי של ימינו. מחבר הספר צֶ'ן גוּי (陳規, Chén Guī 1072-1141) היה מפקד הכוחות המגנים. בעת הלחימה נעשה שימוש בעשרים כלי ירי שהמחבר כינה בשם רומח-אש (火槍, huǒqiāng). צֶ'ן גוּי ציין כי זהו מוט עץ או מתכת שבקצהו גליל חזרן, הפולט אש, עשן רעיל ושבבי חרס או ברזל. אשר נישא על ידי שני חיילים. מטרת השימוש בכלי הייתה לשרוף את כלי המצור, או כל מטרה במרחק עשרה צעדים.
התותח העתיק ביותר ששרד עד היום, נמצא במנצ'וריה בפרובינציית הֵילוֹנְג ג'יָאנְג (Hēilóngjiāng) ומתוארך לשנת 1289.זהו תותח יד מארד יצוק. הוא נתגלה במטמון שהכיל כלי ארד נוספים, כגון: כלי בישול וכלי נוי. אורך הקנה 34 ס"מ, קוטר קדח-הקנה 26 מ"מ ומשקלו הוא 3.5 ק"ג.
באנציקלופדיה הצבאית הסינית "דרקון האש" (火龍經, huǒlóng jīng) מראשית המאה ה-15 נכתב על נשק-חם קטן הנקרא שׂוּן לֵיי (פין-יין: xùnléi pào; סינית מסורתית: 迅雷砲) מילולית פירושו – 'סופת רעמים'. היה זה נשק אשר נועד להרוס עמדות ממוקשות ולהגן בפני ירי ארטילרי של האויב. השׂוּן לֵיי דמה יותר לתותח מאשר לרובה מבחינת צורתו ואופן השימוש בו. אמנם משקלו היה כשבעה ק"ג בלבד, אך הירי יצר רֶתע חזק. כדי למנוע את היווצרותו נקשר הכלי לקרקע בשלשלות ברזל.
היסטוריה > הגעת תותחים למזרח התיכון ולאירופה

ההיסטוריון הערבי אחמד אל-חסן מצביע על קרב עין ג'אלות שנערך ב-1260 כשימוש הראשון של הממלוכים בתותחים. הידע הכרוך בשימוש באבק השריפה הגיע ככל הנראה מאסיה דרך המונגולים.
בני אל-אנדלוס השתמשו בתותח במצור על סביליה ב-1248, ובמצור נאיבלה ב-1262.
אבק השריפה החל להגיע לאירופה, בראשית המאה ה-13, והתותחים הראשונים יוצרו בה בתחילת המאה ה-14. התיעוד העתיק ביותר לשימוש בתותח באנגליה נמצא בציור משנת 1326. בציור של וולטר מילימט נראה חייל היורה פגז דמוי חץ.
בקטלוג אנגלי מן המחצית השנייה של המאה הארבע-עשרה, צוינו ארבע קטגוריות משקל: קטן, בינוני, גדול וענק. משקל הנשק-החם בקטגוריית המשקל המרבית (gunnae maximae) היה בין 45 ל-136 ק"ג. משקל הנשק-החם בקטגוריה הקטנה ביותר (gunnae parvae) היה בין 6.8–11.4 ק"ג. יש לציין כי באותן שנים, המונח 'רובה' (gunnae) לא רמז בהכרח על גודל הנשק, ועד המצאת רובה הארקבוז נהוג היה לצרף את המילה 'יד' (hand), על מנת שיובן לקורא שמדובר בנשק-חם אישי.
התותחים הראשונים היו מכונות לא מדויקות שנועדו בעיקר להפיל חומות של ערים בצורות, מבצרים וטירות. במקביל ליכולות ההגנה של הערים, הקליבר של התותחים הלך ועלה בהדרגה כדי לירות כדורי תותח גדולים יותר מטווח רחוק יותר, עד ליצירת תותחי-על בעלי קליבר של למעלה מ-50 סנטימטרים (20 אינץ') ועד 80 סנטימטרים (31 אינץ'). במקביל התפתחה הטכנולוגיה העדיפה של סוללות תותחים בעלי קליבר קטן יותר, היורים כדורי ברזל.
היסטוריה > המאה ה-16 וה-17

במאה ה-16 החלה ההתפתחות המשמעותית בתותחים. התחילו להשתמש בהם בשדות קרב והרכיבו אותם על ספינות.
התפתחה טקטיקה ללוחמה נגד התותחים (בעיקר בערים בצורות) שהתבססה על ביצורי "באסטיון" (מגננים) נמוכים ועבים. התותח עדיין לא שימש כנשק הכרעה בשדה הקרב.
לקראת סוף המאה ה-17 הומצאו בהולנד תותחי ההוביצר המסוגלים לירי גם בכינון ישיר וגם במסלול תלול, שהיו פחות יציבים בזמן הירי מתותחי שדה, מה שהקטין את כמות אבק השריפה שהיה ניתן להשתמש בה. בהמשך, מספר צבאות אירופאים החלו להמציא הוביצרים שהיו ניידים מספיק כדי ללוות צבאות בשדה-הקרב.
היסטוריה > המאה ה-18 וה-19

מאמצע המאה ה-18 ובראשית מאה ה-19 חלה התקדמות עצומה בהתפתחות התותחים שהפכו לכלי נשק מכריע מערכות. זאת בשל שיפור משמעותי בטווח ודיוק של התותחים, וכן ברמת הרסניות הפגזים. נפוליאון ריכז את התותחים בסוללות ענק בנות עשרות ולעיתים אף מאות תותחים.
באמצע המאה ה-19, ניסו לפשט חלק מהצבאות את הארטילריה שלהם על ידי המצאת תותחים בעלי קנה חלק קדח, שעוצבו לירות גם פגז מתפוצץ וגם פגז ברזל, ובכך החליפו גם את הוביצרי-השדה וגם את תותחי-השדה. המפורסם מבין התותחים האלה היה הנפוליאון 12-פאונדר, נשק צרפתי שנעשה בו שימוש רב במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הלמוט פון מולטקה הזקן הגרמני החזיר את התותחים לגדודים כמו שהיה לפני נפוליאון בשל החידושים הטכנולוגיים הרבים שחלו בכלי נשק זה (בעיקר הקנה הקדוח ואבק השריפה הלא מעשן).
היסטוריה > המאה ה-20

תחילת פיתוח תותחי טנק: תותחים קטנים (בקטרים של 20-75 מ"מ) שהותקנו על גבי טנקים וכלי-רכב שונים.
הייצור ההמוני יצר תותחים כבדים אך ניידים יותר, שחוברו למכוניות וג'יפים ונגררו לשדה הקרב.
במקביל היו ניסיונות להשתמש בארטילריה למטרת הפצצה מרחוק של מטרות וביצורים. פותחו תותחי על בקליבר גדול מ-40 ס"מ כגון "ברטה השמנה" ו"תותח פריז", שטיווח את פריז ממרחק 130 ק"מ. חלק מתותחי הענק הורכבו על גבי רכבות ואוניות. כמו כן, פותח פרויקט HARP שמטרתו הייתה לשגר לוויין לחלל.
אחרי שנות ה-60 נכנס לשירות התומ"ת (תותח מתנייע) - תותח הוביצר המותקן על תובה זחלית ויכול להתנייד בכוחות עצמו. הקוטר הנפוץ עבור תומ"ת הוא 155 מ"מ.
היסטוריה > המאה ה-21

בתחילת המאה ה-21 נכנסו לשירות תומ"תים משופרים: Panzerhaubitze 2000 הגרמני ו-M109A6 פלאדין האמריקאי. השיפורים העיקריים בתומ"תים אלו היו הוספה של טען אוטומטי, הוספת מערכות איכון המאפשרות לתקן את הירי והוספת מערכות תומכות של שליטה ובקרה, ניווט ותקשורת עם מרכז ניהול האש.
היסטוריה > בצה"ל

בחיל התותחנים של צבא ההגנה לישראל משתמשים כיום בעיקר בתומ"ת M-109 האמריקאי, כיום בעיקר בדגם "דוהר" המשופר. ב-2023 החלה קליטת ה"רועם" - תותח סיגמא 155 של אלביט מערכות המותקן על גבי משאית.
סוגי תותחים

תותח מצור - תותח גדול ומסורבל שנועד להבקיע ביצורים כגון חומות עיר
תותח שדה - תותח קטן ונייד יותר, נועד לשימוש בשדה הקרב ולירי על חיילי האויב
הוביצר - תותח המסוגל לירות בזוויות הגבהה שונות, כולל ובעיקר ירי תלול-מסלול
תותח נ"ט - תותח שייעודו הוא פגיעה בטנקים ורכב קרבי משוריין, ומבצע ירי בכינון ישיר
תותח נ"מ - תותח מהיר-ירי נגד כלי טיס
תותח מתנייע - תותח המותקן על גבי כלי רכב המאפשר לו להתנייד
תותח טנק - תותח המותקן על גבי טנק ויורה כדורי טנק (פגזים אחודים בתצורת "כדורים") בכינון ישיר
תותח אוטומטי - תותח בו טעינת הפגז מתבצעת באופן אוטומטי, לרוב בעל קצב אש גבוה
תותח גאטלינג - תותח אוטומטי מהיר-ירי בעל שושנת קנים מסתובבת
גודל התותח

בעבר היה נהוג לציין את גודל התותח לפי משקל הפגז שהוא ירה. בבריטניה נשקל הפגז בליברה (ליברה אחת היא כ-0.45 ק"ג) שמכונה "פאונד" באנגלית ו"ליטרה" בעברית. כך למשל תותח 18 ליטראות ירה פגזים שמשקלם כ-18 ליברות (8.2 קילוגרם) אך מאחר שהמספר בשם התותח הוא עיגול ספרות בשביל נוחות השם, משקל הפגז אינו זהה בדיוק למספר העגול.
כיום מקובל לציין את גודל התותח לפי הקליבר - הקוטר הפנימי של הקנה כאשר לעיתים מציינים גם את אורך הקנה, לרוב בכפולות של קוטרו.
דגמים ידועים

גאריוואל 8 ליטראות (תותח שדה בצבא נפוליאון)
ברטה השמנה - תותח כבד לטווחים ארוכים במיוחד ("תותח-על") שהיה בשימוש במלחמת העולם הראשונה
V-3 תותח על גרמני
תותח בופורס 40 מ"מ - תותח אוטומטי רב-תכליתי
תותח 6 ליטראות - תותח שדה בריטי נגד טנקים
M61 וולקן - תותח גאטלינג אוטומטי נגד מטוסים
תותח מתנייע M-109 - תותח מתנייע מודרני
ראו גם

ארטילריה
חיל תותחנים
HARP - פרויקט ליצירת התותח החזק בהיסטוריה
הערות שוליים

↑  Joseph Needham, Science and Civilization in China, כרך 5, Cambridge University Press, 1986
↑  Robert Held, the Age of Firearms: A Pictorial History, London: Cassell, 1957
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11973329k (data)  GND: 4311688-7  NARA: 10675044  NKC: ph171332 
תותח בהולנד
תותח נפוליונצ'יק 65 מ"מ, יוצר ב-1906
תותח מתנייע הוביצר 155 מ"מ, דגם "דוהר" M-109AL
צוות חיל הנחתים האמריקני יורה בהוביצר M198 במהלך המלחמה בעיראק (2004)
קנה חרוק (של תותח 75 מ"מ מודל 1897)
תותח קרופ 335 מ"מ, ששירת את הצבא העות'מאני  במערכת גליפולי המוצג במוזיאון הצבאי באיסטנבול
תותח עות'מאני ישן בטיילת לואי בחיפה.
טפט

חדר עם קירות מכוסים בטפט
טַפֵּט הוא כיסוי קיר דקורטיבי המשמש לחיפוי וקישוט הקירות הפנימיים (ואף תקרות) של בתים פרטיים, משרדים, אולמות ומבנים נוספים. הטפטים נמכרים בגלילים ומגיעים במגוון נרחב של סגנונות, צבעים, גדלים וטקסטורות.
חומרים ועיצוב

טפטים עשויים ומורכבים ממספר חומרי גלם כגון: נייר, בד ארוג, בד לא ארוג, משי, בד אקוסטי, ויניל, דשא, קש, פיסות מתכת וכיוצא בזה.
ישנם טפטים חלקים (המסייעים בחיפוי פגמים וניתן אף לצבוע על גביהם), טפטים בעלי טקסטורה, עיצובי תבנית חוזרים, או עיצוב יחיד הנפרש על מספר טפטים (לא נפוץ).
הדבקת והסרת הטפט

ישנם טפטים המגיעים עם דבק מובנה בצדם האחורי וישנם טפטים הדורשים שימוש בדבק. כדי למנוע לכידה של בועות אוויר, יש לעבור על הטפט לאט עם כלי השוטח אותו על הקיר. למען הנוחות, נוהגים להדביק את הטפט מלמעלה לכיוון מטה. את הטפט יש להדביק על קיר חלק בלבד כך שהוא יודבק בחוזקה.
ישנם מקרים בהם הטפט יורד בקלות וישנם מקרים בהם צריך להשתמש במים חמים, מרכך וחומרים אחרים בכדי להסיר טפט "עיקש".
המהפכה התעשייתית

מנוע הקיטור של ג'יימס ואט שבישר את המהפכה התעשייתית בבריטניה ובעולם
המהפכה התעשייתית (באנגלית: The Industrial Revolution) היא השם המקובל לשורה של שינויים טכנולוגיים, כלכליים, אקולוגיים, וחברתיים, שהתחוללו בעיקר בבריטניה, ואחר-כך ביתר מדינות אירופה ובארצות הברית, החל מאמצע המאה השמונה עשרה ועד מחצית המאה התשע עשרה ויש האומרים כי הם נמשכים עד היום. המהפכה העלתה את התפוקה בעשרות ואף מאות מונים, החדירה שכלולים ומיכון בייצור החקלאי והתעשייתי, והובילה לעיור חלק ניכר מן האוכלוסייה, גידול ניכר במספר התושבים והעלאת רמת חייהם ותוחלת חייהם של אוכלוסיות רבות. המונח נטבע במאה התשע עשרה על ידי לואי-אוגוסט בלנקי ופרידריך אנגלס.
המהפכה התעשייתית הייתה הגורם המרכזי לשינוי מסיבי בשיטות התחבורה והייצור, עקב התפתחות מנוע הקיטור מה שאפשר את המצאת הרכבות, הרכב הפרטי, אוניית הקיטור, פס הייצור והייצור ההמוני. בנוסף השפיעה המהפכה התעשייתית על תחומי תעשייה רבים כמו אריגה והפקת כותנה, עקב פיתוחם של תהליכי מיכון כגון המנפטה על ידי איליי ויטני בשנת 1793.
המהפכה התעשייתית מאופיינת במיכון בעזרת מקור אנרגיה חיצוני בעזרת דלקים פוסילים שהמרכזי בהם הוא פחם ושימוש באותם דלקים להנעת מנועי בעירה חיצונית שהמרכזי בהם הוא מנוע הקיטור.
בעקבות ההיסטוריון האנגלי ט. ס. אשטון מקובל לתארך את מועד תחילתה של המהפכה התעשייתית לשנת 1760 ואת סיום הגל הראשון שלה לשנת 1830, אך תיארוך זה אינו מחייב, שכן חלק ניכר מההתפתחויות הנמנות עם המהפכה התעשייתית החלו להבשיל זמן ניכר לפני שנת 1760. השינויים התחוללו תחילה בהיקף רחב באנגליה, שבה התחוללה המהפכה התעשייתית לפחות מתחילת המאה השמונה עשרה, ועברו ממנה לארצות הברית וכמה מדינות באירופה, ועד סוף המאה התשע עשרה התפשטו במידה כלשהי לרוב מדינות העולם.