stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמות הבקלה
השתלשלות האירועים

בשנת 1952 הצהירה הממשלה האיסלנדית על כוונתה להרחיב את אזור הדייג המוגבל לאיסלנדים בלבד מ-3 ל-4 מיל ימי (כ-7 קילומטרים). הדבר הביא למחלוקת עם בריטניה שנמשכה עד 1956, עת התקבלה תביעתה של איסלנד.
בשנת 1958 הרחיבה איסלנד שוב אזור הדייג המוגבל מ-4 מיל ימי מחופיה ל-12 מיל ימי (כ-22 קילומטר), מהלך שהביא לפתיחת מלחמת הבקלה הראשונה. בתגובה למהלך החליטה בריטניה לשגר יותר מ-20 ספינות מלחמה כדי להגן על הדייגים הבריטים בחופי איסלנד. הצי האיסלנדי כלל 6–7 ספינות קטנות. הספינות הבריטיות סיירו סמוך לאיסלנד, והמתיחות בין המדינות עלתה. למעט מקרה אחד של התנגשות בין ספינות ומספר מקרים של ירי, לא היו נפגעים במלחמה.
איסלנד איימה בפרישה מנאט"ו אם לא ימצא פתרון למשבר, וב-1961 הסכימה בריטניה להגדלת השטח המוגן סביב איסלנד ל-12 מיל ימי. הבריטים קיבלו זכויות דיג באזורים מסוימים.
בשנת 1972 שוב הרחיבה איסלנד באופן חד־צדדי את אזור הדיג, ל-50 מיל ימי (כ-93 ק"מ) מחופיה, מהלך שהביא לפרוץ מלחמת הבקלה השנייה. ספינות משמר החופים האיסלנדיות החלו לחתוך את רשתות הדייג של סירות בריטיות שחדרו למרחב הימי של איסלנד. בדומה למלחמה הקודמת, שלחו הבריטים צי שכלל 30 פריגטות ומשחתת אחת כדי להגן על הדייגים הבריטים. גם הפעם איימה איסלנד לפרוש מברית נאט"ו ולפנות את כוחות נאט"ו מבסיסיהם באיסלנד. המלחמה הסתיימה בסוף 1973 לאחר שבמסגרת משא ומתן בין איסלנד לבריטניה, הגיעו השתיים להסכמה כי יותר למכמורתנים הבריטים לדוג באזור המוגבל, בתנאי שלא ידוגו למעלה מ-130,000 טון דגים בשנה. הסכם זה פג בנובמבר 1975.
בנובמבר 1975 הכריזה איסלנד פעם נוספת על הרחבה של האזור המוגבל לדייג לאיסלנדים בלבד, והפעם למרחק של 200 מיל ימי (כ-370 קילומטר) מחופי האי. בריטניה לא הכירה בתביעה זו, ומלחמת הבקלה השלישית החלה. דייגים בריטים המשיכו לדוג באזור. על מנת לאכוף את החוק, איסלנד פרסה באזור שש ספינות משמר החופים ושני מכמורתנים שהוסבו לספינות משמר החופים. בתגובה שלחה בריטניה צי בן עשרים ושתיים פריגטות, שבע ספינות אספקה, תשע גוררות ושלוש ספינות סיוע על מנת להגן על המכמורתנים הבריטים. במהלך המלחמה אירעו 55 מקרים של התנגשויות מכוונות בין ספינות.
בפברואר 1976 ניתקה איסלנד את יחסיה הדיפלומטים עם בריטניה. איסלנד איימה בסגירת בסיס נאט"ו בקפלוויק. בשל המלחמה הקרה, היה זה איום ממשי על יכולת ההגנה של נאט"ו באוקיינוס האטלנטי בפני ברית המועצות, וממשלת בריטניה נאלצה להכיר בגבול החדש ואסרה על דייגיה להיכנס לתחום זה. ביוני 1976 הגיעו המדינות להסכם חדש, במסגרתו הותר לדייגים בריטים לדוג 30,000 טון דגים בשנה בתחום 200 המיילים.
השלכות

למלחמת הבקלה היו שתי השלכות בולטות:
מדינות נוספות הלכו בעקבותיה של איסלנד והכריזו אף הן על הרחבת גבולות הדיג. הגבול החדש הפך לעובדה ובשנת 1983 אף הפך לגבול המוסכם. בשנה זו התקבלה אמנה בינלאומית הקרויה "חוק הים" שקבעה כי האזור שבין חופה של מדינה ועד 200 מייל ימי מחופיה הוא אזור כלכלי בלעדי של המדינה ובו יש למדינה בלעדיות על ניצול אוצרות הים.
צי הדיג של בריטניה נפגע קשה מהחלטה זו. במיוחד חשו בפגיעה נמלי הדיג של גרימסבי והאל. הדייגים הבריטים עברו לספינות קטנות וחסכוניות יותר שעיקר פעילותם בסמוך לחופי בריטניה.
הערות שוליים

↑  Natasha Frost, How Iceland Beat the British in the Four Cod Wars, Atlas Obscura, ‏2018-06-21 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540625605171  LCCN: sh2009009057 
איסלנד
  המים הפנימיים
  הרחבת 4 מיל ימיים משנת 1952
  הרחבת 12 מיל ימיים משנת 1958 (היקף המים הטריטוריאליים הנוכחי)
  הרחבת 50 מיל ימיים משנת 1972
  הרחבת 200 מיל ימיים משנת 1975 (היקף אזור הדייג הנוכחי)
מחנה HKP

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מחנה עבודה 
 מיקום:  וילנה 
 מדינה:  ליטא 
 קואורדינטות:  54°40′34″N 25°18′18″E﻿ / ﻿54.67611111°N 25.305°E﻿ / 54.67611111; 25.305
  (למפת וילנה מוגדלת) מחוז המשנה וילנה טרקאימחנה HKP(למפת וילנה רגילה) מחוז המשנה וילנה טרקאימחנה HKP
 
אנדרטה במקום בו היה מחנה HKP לזכר היהודים שנספו בווילנה
מפת מחנות ריכוז והשמדה באירופה (לחצו להגדלה)
מחנה HKP ("מחנה לתיקון כלי רכב צבאיים", ובגרמנית: Heereskraftfahrpark 562 Zwangsarbeitslager) היה מחנה לעבודת כפייה שהוקם בתקופת מלחמת העולם השנייה ברחוב סובוץ (Subocz, שמו הוחלף ל-Subačiaus), בעיר וילנה שבליטא על ידי האס אס אך נוהל בפועל על ידי הצבא הגרמני. מפקד המחנה בפועל היה המהנדס הגרמני רב-סרן קרל פלגה שהגן על העובדים היהודים מפני האס אס. במחנה נכלאו כ-1,250 פועלי כפייה יהודים.
הקמת המחנה ופעולתו

מחנה HKP הוקם בחפזה בספטמבר 1943 על ידי פלגה כשזה שמע על התוכנית לחסל את גטו וילנה ואת היהודים הגרים בו. פלגה קיבל אישור להעביר את עובדיו היהודיים, שהוגדרו כעובדים החיוניים למאמץ המלחמה הגרמני, וכן את בני משפחותיהם, למחנה בפרברי וילנה. הוא טען שחיוני להעביר גם את בני משפחותיהם של העובדים כדי לשמור על המורל ולא לפגוע בתפקודם כפועלים. במחנה, ששכן בשני בתים סמוכים בווילנה, שוכנו כאלף יהודים - גברים, נשים וילדים. הודות למאמציו של פלגה היו יהודים אלה חופשיים בדרך כלל מהתעללות ומרעב. רוב אנשי יחידתו של פלגה, קצינים וחיילים, התייחסו ליהודים באופן הוגן.
לעיתים נכנסו אנשי אס אס למחנה, התעללו ביהודים וחטפו יהודים לשם שילוחם למחנות השמדה או לגיא ההריגה פונאר שליד וילנה. באקציית הילדים של 27 במרס 1944 חטף האס אס את הרוב מבין 250 הילדים שהיו במחנה, כשהוריהם היו בעבודה, ורצח אותם מחוץ למחנה.
שחרור המחנה

ביוני 1944 קרב הצבא האדום לווילנה, והחלה המתקפה על וילנה (אנ'). פלגה נאלץ להתפנות מערבה. הוא לא יכול היה להזהיר את עובדיו היהודיים, כיוון שנפרד מהם בנוכחות אנשי אס אס, אך אמר: "כולכם יודעים עד כמה זהיר האס אס בהגנת אסיריו היהודים" ("Sie wissen alle genau, Wie sorgfältig die SS ist beim Schutz ihrer jüdischen Gefangenen")[דרוש מקור]. לפי גרסה אחרת, היו דבריו: "אתם יודעים שללא ספק האס-אס הוא ארגון שמגן על פליטים." כמחצית מהעובדים הבינו את האזהרה המובלעת בדברים והסתתרו לפני הגעת יחידות הפשיטה של האס אס, ב-3 ביולי 1944.
500 אסירים שהתייצבו לקריאת האס אס נלקחו לפונאר ונרצחו שם. במהלך שלושת הימים הבאים סרקו אנשי האס אס את מחנה HKP ומצאו כמחצית מהאסירים החסרים, שהיו במקומות מסתור. יהודים אלה, כ-250 במספרם, נורו בחצר המחנה.
עם שחרור מחנה HKP על ידי הצבא האדום, נמצאו במחנה 250 ניצולים יהודים. זו הקבוצה הגדולה ביותר של ניצולים שנמצאה בווילנה בתום השואה.
הערות שוליים

↑  קרל פלגה במאגר חסידי אומות העולם באתר יד ושם (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460608705171  GND: 4769267-4  LCCN: no2003083876  VIAF: 123500191   WorldCat (עם VIAF): 123500191 
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מה קרה בגטקה?

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט
 בימוי:  אנדרו ניקול
 הופק בידי:  דני דה ויטו
 תסריט:  אנדרו ניקול
 עריכה:  ליסה זנו צ'ורגין 
 שחקנים ראשיים:  אית'ן הוק אומה ת'ורמן ג'וד לאו אלן ארקין
 מוזיקה:  מייקל ניימן
 צילום:  סלוומיר אידזיאק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 באוקטובר 1997 בארצות הברית
 משך הקרנה:  101 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית ואספרנטו
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, ביו־פאנק, סרט דיסטופי, סרט דרמה, מדע בדיוני 
 תקציב:  36,000,000‏$
 הכנסות:  12,532,777‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   gattaca
 פרסים:  מועמד לפרס אוסקר על עיצוב תפאורה
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מה קרה בגטקה? (באנגלית: Gattaca) הוא סרט קולנוע עתידני משנת 1997. נכתב ובוים על ידי אנדרו ניקול, בכיכובם של אית'ן הוק, אומה ת'ורמן וג'וד לאו.
תקציר העלילה

הסרט מציג כנבואת זעם, חברה שבה הגנטיקה היא השיקול היחידי לכל החלטה. החברה העושה שימוש ביכולות טכנולוגיות לשם השבחה גנטית, מקבלת אנשים לעבודה ולבתי ספר רק על פי המפה הגנטית שלהם, נותנת להם יחס הורי נאות בהתאם לגנטיקה שלהם ומקצה לאנשים עם לקויות או עם סיכוי גבוה ללקויות את מקומם של העבדים.
המיפוי והאבחון הגנטי מאפשר למדוד את איכותו הגנטית של אדם ולהתאימו לתפקודים חברתיים שונים, בדומה לפרופיל צבאי.
בעוד אפליה גנטית אסורה על-פי חוק, הנגישות הטכנולוגית מנצחת בחיי היומיום המעשיים. לכאורה, בעולם כזה, גורלו של אדם נקבע במידה רבה כבר בלידתו. אולם הבמאי קורא תיגר על סדר עולמי זה כאשר הוא מציב במרכז העלילה את וינסנט (אית'ן הוק) אשר נולד לבני מעמד נחות בהיריון ספונטני על המושב האחורי של מכוניתם.
וינסנט זוכה ליחס משפיל מכל סובביו ובמיוחד ממשפחתו ויש לו גם כמה לקויות. אולם, וינסנט זכה בכמה תכונות טובות שאינן מקודדות בגנים, כמו נחישות, חריצות ומזל. בעזרת זהות שאולה, וינסנט זוכה בהשגים שמעט אנשים חסרי לקות זוכים בהם, הן בקריירה והן באהבה.
וינסנט הצעיר נחות מבחינה גנטית אך אינו מוכן להשלים עם המקום המיועד לו. הוא חולם להיות אסטרונאוט ב"גטקה", סוכנות חלל כדוגמת נאס"א המשגרת לחלל כ-12 טיסות ביום. על מנת להגשים את חלומו הוא חייב להשתמש בתחבולות, להערים על המערכת ולהוכיח את ניצחון הרוח.
פרטים נוספים

המילה "גטקה" (Gattaca) מורכבת מסמליהן של מולקולות הבסיס המרכיבות את הדנ"א – A,‏ T,‏ C ו-G.
סיסמת הפרסום של הסרט הייתה: "אין גֵן עבור רוח האדם".
ראו גם

ביואתיקה
הערות שוליים

↑  הכריזות בגטקה באספרנטו https://www.imdb.com/title/tt0119177/trivia?item=tr0655342
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810549845305606  BIBSYS: 3059054  BnF: cb16986609d (data)  GND: 4772573-4  MusicBrainz release group: cfd356d3-a158-3b8d-a33c-01ac0e9832c9  SUDOC: 123509971  VIAF: 197250809   WorldCat (עם VIAF): 197250809
כיכר פוטסדאם

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  שער פוטסדאם 
 מיקום
 עיר:  מיטה 
 רחובות מסתעפים:  Potsdamer Straße, Bellevuestraße, Alte Potsdamer Straße, Linkstraße, Auguste-Hauschner-Straße, Leipziger Platz, Stresemannstraße, Ebertstraße, Gabriele-Tergit-Promenade 
 קואורדינטות:  52°30′34″N 13°22′35″E﻿ / ﻿52.5094°N 13.3765°E﻿ / 52.5094; 13.3765
 www.potsdamerplatz.de
 he
 
כיכר פוטסדאם (בגרמנית: ‏Potsdamer Platzקובץ:De-Potsdamer Platz.ogg‏Ⓘ‏) היא כיכר עירונית מרכזית וצומת תנועה ראשי בעיר ברלין, גרמניה, כקילומטר מדרום לשער ברנדנבורג והרייכסטאג וסמוך לפינה הדרום-מזרחית של הפארק העירוני טירגארטן. הכיכר נקראת על שמה של העיר פוטסדאם, השוכנת כ-25 ק"מ מדרום-מערב, ומציינת את המקום שבו נכנסה אל בין חומות העיר ברלין הדרך שהובילה מפוטסדאם (שם ניצב גם שער פוטסדאם).
הכיכר התפתחה תוך מעט יותר ממאה שנים מצומת דרכים פרברי לאחד הצמתים הסואנים ביבשת אירופה, אולם נחרבה כמעט לחלוטין בהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נותר אזור הכיכר נטוש בתקופת המלחמה הקרה, מכיוון שהיה צמוד לחומת ברלין, אולם בעקבות איחוד גרמניה בשנת 1990 הוקם בו רובע עירוני חדש, שנקרא אף הוא פוטסדאמר פלאץ, על שם הכיכר.
היסטוריה

תחילתה של כיכר פוטסדאם כתחנת מסחר שמוקמה על צומתי דרכים כפריות מחוץ לחומות המכס העתיקות של העיר ברלין. ניתן למצוא אזכורים היסטוריים לכיכר פוטסדאם החל מ-29 באוקטובר 1685, אז נחתם האדיקט של פוטסדאם על ידי פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג בתגובה לאדיקט של נאנט, ובו התיר הנסיך למספר גדול של פליטים על רקע רדיפות דת, כולל יהודים שגורשו מאוסטריה והוגנוטים שגורשו מצרפת, להתיישב בשטחו. מטרת האדיקט הייתה לאפשר עלייה מהירה באוכלוסייה, במטרה לעודד את צמיחת הכלכלה בממלכה לאחר החורבן שהותירה מלחמת שלושים השנים (1618-1648). כתוצאה מן ההגירה ההמונית הפכו ביצוריה של ברלין, אשר נבנו מחדש רק תקופה קצרה קודם לכן (1658–1674), למיותרים בין-ליל, והעיר אשר הייתה צפופת אוכלוסין ממילא בין החומות, הפכה צפופה עוד יותר. עובדה זו הובילה להתיישבות מחוץ לחומות.
מספר רבעים חדשים נוסדו מחוץ לחומות העיר, הגדול שבהם היה פרידריכשטאט, שנוסד בשנת 1688 מדרום ללב העיר ההיסטורי ונקרא על שם פרידריך הראשון. תוכנית רחובותיה של פרידריכשטאט היה בסגנון הבארוק במתווה שתי וערב, כפי שהיה נהוג במקומות רבים באותם ימים. התוכנית התבססה על שני צירי תנועה עיקריים: פרידריכשטראסה בכיוון צפון-דרום, ולייפציגר שטראסה בכיוון מזרח-מערב. כל הרבעים החדשים שהוקמו מחוץ לחומות מוזגו לתוך העיר ברלין בשנים 1709–1710. בשנים 1721–1723 תוכננה הרחבה של פרידריכשטאד לכיוון דרום-מערב וזאת בהוראת פרידריך וילהלם הראשון. תוכנית זו הושלמה בשנים 4–1723 על ידי האדריכל יוהאן פיליפ גרלך. בעקבות הרחבה זו קם ציר תנועה ראשי חדש, בכיוון צפון-דרום, וילהלמשטראסה.
בשנים 7–1735, לאחר שהושלמה הרחבת פרידריכשטראסה, הוקמה חומת מכס באורך 17 ק"מ ובגובה 4.2 מטר סביב גבולותיה החדשים של העיר ברלין. תחילה נבנתה החומה מעץ, ומאוחר יותר נבנתה בלבנים ואבן. בחומה נקבעו 14 שערים (מאוחר יותר נקבעו 4 שערים נוספים), דרכם נכנסו דרכים כפריות לתוך העיר. בשערים נגבו מיסים על סחורות, בעיקר על בשר וקמח. מבין השערים בלט שער ברנדנבורג, אשר אליו הגיעה הדרך החשובה מן העיר ברנדנבורג, וקילומטר אחד מדרום לו היה שער שהפך מרכזי עוד יותר, שער פוטסדאם.
הדרך שהובילה לשער פוטסדאם ראשיתה בימי הביניים כנתיב המוביל מברלין לכפר שנברג, אולם הדרך הפכה ברבות השנים לחלק מנתיב המסחר החוצה את יבשת אירופה, החל מפריז ועד לסנקט פטרבורג, דרך אאכן, ברלין וקניגסבורג. בשנת 1660 העדיף פרידריך וילהלם הראשון לעשות דרכו בנתיב זה אל ארמונו בפוטסדאם. החל משנת 1754 עבר בנתיב זה שרות תחבורה של קרון רתום לסוסים, אשר נשא סחורות ונוסעים בין ברלין לפוטסדאם, זאת אף שהדרך הייתה משובשת. אולם בשנות ה-40 של המאה ה-18, לאחר שפרידריך הגדול עלה לשלטון, הוא בנה את ארמון סנסוסי בפוטסדאם ולאחריו את הארמון החדש, עובדה שהצריכה סלילת הדרך באופן היאה למלך ולפמלייתו. לאחר שורה של שיפורים, בין השנים 3–1791 הפך הקטע שבין ברלין לפוטסדאם לדרך הראשונה בפרוסיה הכשירה למעבר בכל מזג אוויר. שער פוטסדאם בחומת המכס דרכו נכנסה הדרך אל העיר ברלין, היה לאתר שבו קמה לאחר שנים כיכר פוטסדאם.
היסטוריה > ימיה הראשונים של הכיכר

תחילתה של כיכר פוטסדאם כצומת ממנה יצאו דרכים לכיוונים שונים מחוץ לחומות העיר. על פי מדריך דרכים ישן, המקום מעולם לא היה כיכר של ממש, אלא צומת של חמש דרכים על דרך המסחר הישנה החוצה את אירופה.
בין החומות, מיד לאחר השער, היה שטח מתומן גדול, אשר נוצר עוד בעת הרחבתה של פרידריכשטאט בשנים 4–1732, שאותה חצה לייפציגר שטראסה. היה זה אחד ממגרשי המסדרים לאלפי החיילים שהגנו על ברלין בשיאה של ממלכת פרוסיה. תחילה היה המקום ידוע בכינוי "המתומן" (בגרמנית: Achteck), ב-15 בספטמבר 1814 הוא נקרא בשם כיכר לייפציג, לציון ניצחונה של פרוסיה צבא נפוליאון בקרב לייפציג. אף שמו של שער פוטסדאם שונה לשער לייפציג סמוך לאותה עת, אולם שב לשמו המקורי בתוך שנים ספורות.
ההיסטוריה של כיכר לייפציג (בתוך החומה) וכיכר פוטסדאם (מחוץ לחומה) קשורות זו בזו מאז יצירתן, ולעיתים קרובות דנים בהן כמקשה אחת. שטחה הנוכחי של כיכר פוטסדאם היה ככל הנראה מחוץ לתחומי העיר ברלין, ולכן תכנונה לא היה כפוף לתקנות ולהגבלות שחלו בתחומי עיר שהיוותה בירתה של אימפריה ודאגה לתדמיתה זו. הכיכר צמחה לה באופן אקראי וסימלה את הראוותנות וחוסר הסדר שהוסיפו למעמדה. לעומתה, כיכר לייפציג שבין החומות ותמיד נבנתה באופן מסודר וממושמע, שהרי תוכננה כמקשה אחת על ידי האדריכל גרלך. בציור משלהי המאה ה-18 נראים הבניינים בכיכר לייפציג אחידים וחמורים למראה. כיכר זו השתלבה להפליא במתווה השתי וערב שבה תוכננה עיר המבצר. במובן זה, שער פוטסדאם היה קו מפריד בין שני עולמות שונים. רק בתקופה מאוחרת יותר נהרסו הבניינים האחידים בכיכר לייפציג וברחוב החוצה אותה, והחלו להיבנות מבנים בעלי סגנון מפואר יותר. בסופו של תהליך הוקמו לאורך רחובות אלה ארמונות היסטוריים חשובים ובתי פאר. באותו שלב כבר חדלה כיכר לייפציג מלשמש ליעדה המקורי ככיכר מסדרים.
כבר בשנת 1797 הותוותה תוכנית שלפיה כיכר פוטסדאם תלבש צורה של כיכר ממש. על פי התוכנית שהוצעה על ידי האדריכל פרידריך גילי (Friedrich David Gilly) שטח צומת הדרכים שמחוץ לחומה יאוחד עם השטח המתומן שבין החומות כדי ליצור שטח מלבני גדול ובמרכז מבנה, דמוי מקדש יווני, לכבודו של המלך פרידריך השני. תוכנית זו לא יצאה לפועל, כמו גם תוכנית אחרת של תלמידו של גילי, קארל פרידריך שינקל להקים במקום קתדרלה לאומית.
היסטוריה > שער פוטסדאם החדש

בין השנים 4–1823 נבנה, בתכנונו של קארל שינקל, שער חדש שמשני צידיו בית משמר ובית מכס. השער נחנך באופן רשמי ב-23 באוגוסט 1824. הבנייה כללה גם עיצוב מחודש לכיכר לייפציג, לאחר שניסיונות להופכה לכיכר שוק כשלו.
השער נועד, בין השאר, להגביל את כניסתם של איכרים מן הסביבה אל תוככי העיר, אולם הותר להם להקים דוכנים מיד מחוץ לתחום השער, מתוך תקווה שהדבר יסייע בפיתוח דרכים כפריות, כדי להקל על תנועת כוחות הצבא. כך החלה הפעילות בכיכר פוטסדאם. שמה של הכיכר לא ניתן לה לפני ה-8 ביולי 1831, אולם האזור סביבה החל להתפתח כבר בתחילת המאה ה-19 כרובע שקט עם בנייה נמוכה. ככל שהפכה ברלין לעיר צפופה ורועשת יותר, כך גברה הנטייה של תושביה העשירים לצאת אל מחוץ לחומות המכס ולבנות להם חווילות פאר סמוך לשער לצד הדרכים הכפריות הרחבות שהפכו לשדרות. פיתוח האזור החל באיטיות, אולם בשנת 1828 האזור שממערב לכיכר פוטסדאם, הנמצא בין פארק טירגארטן לבין הגדה הצפונית של מה שהפך לתעלת לנדוור (Landwehrkanal) קיבל אישור מלכותי להסבתו לשכונת מגורים לאוכלוסייה העשירה בעיר. אזור זה אוכלס עד מהרה בבתי פקידי שלטון, קצינים, בנקאים, אומנים ומדינאים, וזכה לכינוי "רובע המיליונרים" אף על פי ששמו הרשמי היה פרבר פרידריך (Friedrichvorstadt), או רובע טירגארטן (Tiergartenviertel).
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 החלת שיטת מיסוי ישיר יתרה את הצורך בחומות המכס, וכך בשנים 7–1866 נהרסו רוב החומות יחד עם שעריהם, להוציא שניים - שער ברנדנבורג ושער פוטסדאם. אף שהצורך בשערים חלף, השער המפואר של שינקל שרד כשמונים שנים נוספות. הריסת החומות אף גרמה להגברת התנועה בכיכר פוטסדאם.
היסטוריה > הרכבת

מסילת הרכבת הגיעה לברלין לראשונה בשנת 1838, עם פתיחת תחנת הרכבת פוטסדאם (Potsdamer Bahnhof) בקצה המסילה שהובילה לעיר פוטסדאם, ואשר נפתחה לתנועה לראשונה ב-29 באוקטובר (בשנת 1848 הוארכה המסילה עד למגדבורג ואף מעבר לה). כיוון ששלטונות העיר לא התירו למסילה לחצות את חומות המכס, אשר עמדו על תילן אותה עת, המסילה הייתה חייבת להסתיים מחוץ לחומות העיר, בכיכר פוטסדאם. תחנת הרכבת הייתה גורם מרכזי בפריחת אזור הכיכר.
שלוש שנים לאחר פתיחת תחנת הרכבת בכיכר, ב-1 ביולי 1841, נפתחה תחנה נוספת רק 600 מטר מדרום-מזרח, תחנת אנהלטר (Anhalter Bahnhof) על מסילה שהובילה ליוטרבוג (Juterbog) ומאוחר יותר המשיכה לדסאו. שתי התחנות היו צנועות בתחילתן, אולם לאור הדרישה הגוברת לרכבות, שתיהן גדלו והתפתחו. בשנת 1872 נפתחה תחנה חדשה בכיכר פוטסדאם, שהייתה לתחנת הרכבת הפעילה ביותר בברלין, ותחנת אנהלטר חדשה נפתחה בשנת 1880 והייתה לתחנה הגדולה והיפה בעיר.
בעבר היה אף קו מסילת רכבת שחצה את כיכר פוטסדאם, קו זה נפתח באוקטובר 1851 ונתיבו הקיף את העיר בתוך חומות המכס. הקו הופעל במטרה לאפשר שינוע סחורות בין התחנות השונות בברלין. קו רכבת זה, שנסלל במפלס הרחוב, יצר הפרעות לתנועה בעיר במשך כעשרים שנה, שש פעמים ביום ולעיתים יותר, בשעה שרכבת בת כ-60–100 קרונות שרכה את דרכה בקצב הליכה כשהיא חוצה את רחובות העיר. סלילת מסילת טבעת (Ringbahn) סביב היקפה של העיר, אשר חוברה לכל התחנות, איפשרה את פירוק המסילה הפנימית בשנת 1871, אף שמסילת הטבעת לא נפתחה לפני ה-15 בנובמבר 1877.
שנים מאוחר יותר הגיעו לכיכר פוטסדאם שתי מערכות רכבת. מסילת הרכבת התחתית של ברלין הגיעה מדרום והחלה בשרות ב-18 בפברואר 1902. תחנת הרכבת הקלה הפרברית (S-Bahn) בקו צפון-דרום מאונטר דן לינדן נפתחה ב-15 באפריל 1939.
היסטוריה > לבו של הכרך

במחצית השנייה של המאה ה-19 החלה תקופה של גידול מואץ בהתפתחותה של ברלין, לאחר שהעיר הפכה לבירתה של הקיסרות הגרמנית בעת הקמתה, ב-18 בינואר 1871, אף שגם עד לאותה עת גדלה העיר. מאותה עת הלכה וגדלה חשיבותן של כיכר פוטסדאם ושכנתה כיכר לייפציג. הכיכרות שכנו כבר בשלב זה בליבו של הכרך שאוכלוסייתו הגיעה ל-4.4 מיליון נפש, העיר השלישית בגודלה בעולם לאחר לונדון וניו יורק. באזור הכיכר החלו להיבנות מלונות גדולים ובתי כלבו, מאות חנויות קטנות, תיאטראות, אולמות ריקודים, בתי קפה, מסעדות, ברים, מרתפי יין ומועדונים. שמם של חלק מן המוסדות הללו יצא אל מחוץ לגבולות גרמניה.
בסביבה קמו גם משרדי ממשלה רבים. שלטונות המדינה השתלטו על 26 ארמונות בכיכר לייפציג בלייפציגר שטראסה ובווילהלמשטראסה. אף הרייכסטאג קבע את משכנו בבית שהיה שייך למשפחתו של המלחין פליקס מנדלסון בלייפציגר שטראסה, בטרם עבר בשנת 1894 למשכנו הנוכחי סמוך לשער ברנדנבורג. בין השנים 1899–1904 נבנה באתר שבו שכן בית משפחת מנדלסון בניין גדול ומרשים בו החל לפעול בית הלורדים הפרוסי (Preußisches Herrenhaus). ברחוב סמוך נבנה בין השנים 1892–1899 בניין מרשים לא פחות לבית התחתון (הלנדטאג של פרוסיה, Preußischer Landtag). בשנת 1882 כיכר פוטסדאם הייתה האתר הראשון בגרמניה בו הופעלה תאורת רחובות חשמלית על ידי חברת הענק סימנס שהנהלתה ישבה בברלין, בראשות ורנר פון סימנס.
היסטוריה > פריחה בין המלחמות

שיא פריחתה של כיכר פוטסדאם הייתה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, כחלק מפריחת התרבות ההדוניסטית הסוערת בימי רפובליקת ויימאר. באותה עת הייתה כיכר פוטסדאם למרכז התחבורה הסואן ביותר בכל אירופה והייתה ללב חיי הלילה בברלין. הכיכר זכתה למעמד כמעט אייקוני, בדומה לכיכר פיקדילי בלונדון ולכיכר טיימס בניו יורק. הכיכר סימלה את העיר ברלין ושמה נודע ברחבי תבל. היא ייצגה את מרכזה הגאוגרפי של העיר, מפגש חמשת הרחובות הסואנים ביותר בעיר בצומת דמוי כוכב:
קניגרצר שטראסה (Königgrätzer Straße) (צפונה) העוקב אחר נתיבה ההיסטורי של חומת המכס ומוביל צפונה לשער ברנדנבורג. רחוב זה החליף שמות רבים ובין השאר, נקרא בשנת 1935 על שם הרמן גרינג. החל מ-31 ביולי 1947 שמו אברטשטראסה (Ebertstraße) על שם פרידריך אברט הנשיא הראשון של רפובליקת ויימאר.
קניגרצר שטראסה (דרומה), אף הוא עוקב אחר חלק מנתיבה של חומת המכס. היום נקרא שטרזמנשטראסה (Stresemannstraße) על שם גוסטב שטרזמן, הקנצלר הראשון תחת הנשיא אברט.
לייפציגה שטראסה (Leipziger Straße) (מזרחה).
פוטסדאמֶר שטראסה (Potsdamer Straße) (דרום-מערבה), זוהי גלגולה של דרך הסחר הישנה לעיר פוטסדאם. היום זהו מדרחוב בשם Alte Potsdamer Straße (דרך פוטסדאם הישנה).
בלווישטראסה (Bellevuestraße) (צפון-מערבה) דרך טירגרטן.
היסטוריה > פריחה בין המלחמות > כלבו ורטהיים

בכיכר פוטסדאם פעלה אף אחת מחנויות הכלבו הגדולות והיוקרתיות בעולם: כלבו ורטהיים. החנות נוסדה על ידי הסוחר גאורג ורטהיים (1857–1939), תוכננה על ידי האדריכל אלפרד מסל (1853–1909), ונפתחה לקהל הרחב בשנת 1897. היא הורחבה מאז פתיחתה מספר פעמים במהלך 40 שנים, עד ששטח רצפתה היה כפול משטחו של בניין הרייכסטאג. בניין כלבו ורטהיים היה באורך 330 מטר, בנוי מאבני גרניט, בעל חזיתות זכוכית ונמשך לאורך לייפציגר שטראסה. בבניין היו 83 מעליות, שלושה גרמי מדרגות נעות, 1,000 טלפונים, 10,000 נורות, חמישה קילומטרים של צנרת אוויר דחוס להעברת פריטים מן המחלקות השונות לאזור האריזה, וכניסה מיוחדת היישר מתחנת הרכבת התחתית. בחנות הייתה אף גינת קיץ, גינת חורף וגינת גג, מסעדה ענקית, בנק בתוך החנות עם כספות תת-קרקעיות, וצי גדול של מכוניות שליחים. החנות קושטה כל שנה לקראת חג המולד באופן מפואר, והיוותה מוקד משיכה לילדים מכל רחבי גרמניה אשר באו לחזות בקישוטיה.
היסטוריה > פריחה בין המלחמות > האוס פאטרלנד

בשטראזמנשטראסה, ובמקביל לתחנת הרכבת בכיכר פוטסדאם בצידה המזרחי, פעל מוקד משיכה ענק אחר לקונים ולתיירים כאחד, האוס פאטרלנד (Haus Vaterland). היה זה אתר מסעדות ענק, רב-לאומי, אשר תוכנן במקור על ידי האדריכל פרנץ היינריך שבכטן (1841–1924). הבניין נבנה בין השנים 1911–1912 ושמו המקורי היה בית פוטסדאם (Haus Potsdam). אורך הבניין היה 93 מטר ובקצהו הצפוני של גג המבנה הייתה כיפה, בגובה 35 מטר מפני המדרכה. בבניין פעלה המסעדה הגדולה ביותר בעולם, בשם קפה פיקדילי, ובה 2,500 כיסאות, במקום פעל אף תיאטרון ובו 1,200 מושבים, וכן משרדים רבים. בין השנים 1917–1927 פעל בבניין מטה חברת הקולנוע הגדולה בגרמניה, UFA.
ב-16 באוגוסט 1914, כשלושה שבועות לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שונה שמו של קפה פיקדילי ל"קפה פאטרלנד". בין השנים 8–1927 האדריכל והיזם קארל שטהל-אורך (1879–1933) ערך שינויים מקיפים בבניין והפך אותו לגן הרפתקאות גסטרונומי, מיזם שמומן על ידי בעליו החדשים של הבניין, חברת קמפינסקי (Kempinski). הבניין נפתח מחדש ב-31 באוגוסט 1928 בשם האוס פאטרלנד, תחת ההבטחה "העולם כולו בבית אחד". בבניין יכלו להתארח 8,000 סועדים בעת ובעונה אחת. בית הקפה נותר כמעט ללא שינוי, אולם אולם התיאטרון הפך לבית קולנוע ובו 1,400 מושבים. בשאר הבניין נפתח מספר גדול של מסעדות עמים, אשר כולן הגישו אוכל שהוכן במטבח מרכזי אחד. בין המסעדות היו, מסעדת בירה בווארית של פשור, בית קפה וינאי ובר יינות, בית יין ספרדי, מסעדה הונגרית, מסעדה אמריקאית, מסעדה איטלקית, מסעדה טורקית, בית תה יפני, ועוד. בבניין פעל אף אולם ריקודים גדול. לעיתים ניגנו בחלקי הבניין השונים עד שמונה תזמורות, זמרים רבים והתקיימו הופעות של רקדנים ובדרנים אחרים. לא כל הפעילויות התקיימו בבניין, לכל אורך קיומו, בעת ובעונה אחת ולעיתים חלק מן המסעדות, או המופעים, נסגרו בגלל השינויים ביחסים המדיניים של גרמניה עם מדינות שונות, במיוחד בשנים שהובילו למלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > פריחה בין המלחמות > מלונות בולטים (אספלנדה, אקסלסיור, בלוויו, פלאסט, פירסטנהוף)

שניים מן המלונות הבולטים סמוך לכיכר פוטסדאם תוכננו על ידי האדריכל אוטו רהניג (1864–1925), ושניהם נפתחו בשנת 1908. האחד היה מלון אספלנדה ובו 600 חדרים, אשר שכן ברחוב בלוויושטראסה. במלון התארחו בין השאר צ'ארלי צ'פלין וגרטה גרבו ווילהלם השני, קיסר גרמניה, קיים במקום אירועים קבועים באולם שנקרא על שמו, "אולם הקיסר" (Kaisersaal). המלון השני היה מלון אקסלסיור, שאף בו היו 600 חדרים, אולם בזכות מתקני המלון הרבים, היה זה מבנה המלון הגדול ביותר באירופה הקונטיננטלית. המלון שכן מול תחנת הרכבת אנהלטר ומנהרה תת-קרקעית שלאורכה חנויות, הובילה מתחנת הרכבת ישירות אל המלון.
שני מלונות נוספים תוכננו על ידי האדריכל לודוויג היים (1844–1917), האחד מלון בלוויו ובו 68 חדרים, אשר נבנה בשנים 1887–1888, ומלון פלאסט ובו 110 חדרים, אשר נבנה בשנים 1892–1893 באתר שבו שכן מלון אחר לפני כן. שני המלונות שכנו ביציאה הצפונית מכיכר פוטסדאם, לאורך אברטשטראסה. מלון בלוויו היה ידוע במיוחד בזכות גינת החורף שבו.
מול מלון פלאסט, סמוך לאתר שער פוטסדאם, עמד מלון פירסטנהוף, שנבנה בשנים 7–1906, אף הוא באתר שבו עמד בעבר בניין אחר. חזית המלון השתרעה לאורך 200 מטר ברחוב שטרסמנשטראסה. מלון זה היה צנוע יותר מן המלונות שהוזכרו לעיל, אולם היה יעד חביב על אנשי עסקים. מנהרת הרכבת התחתית, שנבנתה בעת שהמלון הוקם, חצתה דרך מרתף המלון, אולם למלון לא הייתה כניסה נפרדת מתחנת התחתית.
היסטוריה > פריחה בין המלחמות > ויינהאוס הות

בניין ויינהאוס הות (Weinhaus Huth) אשר בלט בצריח פינתי, היה מבנה דמוי טריז אשר עמד בזווית שבין פוטסדאמה שטראסה ולינק שטראסה, עם כניסות לשני הרחובות. בבניין שכנה חברת מסחר ביינות בבעלות משפחת הות, שלה מסורת ארוכת שנים בתחום היין. הבניין נפתח ב-2 באוקטובר 1912 ובקומת הקרקע פעלה בו מסעדת יינות מפורסמת בה עבדו 15 שפים.