stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אני (אתר ארכאולוגי)
האתר > המצודה

המצודה הפנימית שוכנת בחלקו הדרומי של האתר, מקום בו גבעה מתרוממת מהרמה המישורית. נוסף על ההגנה הטבעית של הנחלים משלושה כיוונים, המצודה בוצרה בחומה שמגדלים נקבעו בצידה הצפוני החשוף למישור. ביצורי המצודה מתוארכים למאה ה-7, אך הם תוחזקו ושופצו עד המאה ה-13. שער המצודה נמצא בצידה הצפון-מערבי וכבש מרוצף בפיסות אבן גדולות מוביל אליו. מתחת לכבש התגלו צינורות חרס אשר הובילו מים אל המצודה ממעיין במרחק של כ-11 ק"מ, שכן במצודה עצמה אין מקורות מים. בתוך המצודה שוכנים שרידיהם של ארמון גדול שניצב בנקודה הגבוהה ביותר, של חמש כנסיות לפחות ושל מבנים נוספים ששימושם אינו ברור.
הארמון הניצב בנקודה הגבוהה ביותר מצודה, היה מקום מגוריהם של שליטי העיר בתקופות השונות, והוא הורחב ונבנה מספר פעמים עד שננטש באופן סופי לאחר שחרב בשריפה, ככל הנראה במאה ה-15, ונבזז לאחר מכן. הארמון נחלק לחלק צפוני ולחלק דרומי על ידי פרוזדור צר באורך של 59 מטרים ששימש ככניסה למבנה. בחלקו הצפוני של הארמון שכנו בית מרחץ קטן ושלושה אולמות רשמיים. האולם הצפון-מערבי היה באורך של 20 מטרים וברוחב של עשרה מטרים וחלונותיו צפו אל העיר, אך בשלב מאוחר יותר הוא חולק לארבעה חדרים. האולם השני, המזרחי, נבנה בצורת בזיליקה ותקרתו העשויה מעץ נחה על שתי שורות עמודי עץ עם בסיסי אבן. התקרה ועמודי העץ קושתו בפסלי עץ ועל קירותיו צוירו פרסקאות צבעוניים, ונראה כי הבונים עשו כל מאמץ לפאר את האולם. האולם השלישי, הצפון-מזרחי, התמוטט ורק חלקים ממנו השתמרו בצידו הדרומי. חציו הדרומי של הארמון נחקר באופן חלקי. במרכזו אולם גדול שמתחתיו שני בורות מים גדולים באורך של 7 מטרים וברוחב של שלושה מטרים כל אחד. מערכת אספקת המים של המצודה הסתיימה בבורות אלה. עוד שכנו בחלק הדרומי של הארמון חצר פתוחה גדולה וכנסיית הארמון המתוארכת ככל הנראה למאה ה-7.
עם הכנסיות האחרות במצודה נמנות "כנסיית מאוזוליאום הנסיכה", כנראה מהמאה ה-11, ו"הכנסייה המשושה" הניצבת בקצה הדרומי של המצודה והמתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-10.
האתר > הקתדרלה

בצידה הדרומי של העיר, מעל נחל אחוריאן, שוכנת קתדרלת אני, המבנה הגדול והחשוב ביותר הניצב באתר. לפי מקורות היסטוריים ומכתובת שנמצאת בקתדרלה עצמה, הקמתה החלה בשנת 989 בידי המלך סמבט השני, והמבנה הושלם בשנת 1001 או 1010, בימי שלטונו של גגיק הראשון. האדריכל של הקתדרלה היה תרדת, אחד האדריכלים הארמניים המפורסמים ביותר בימי הביניים, והיא הייתה למקום מושבו של הקתוליקוס, ראש הכנסייה האפוסטולית הארמנית. לאחר הכיבוש הסלג'וקי של העיר בשנת 1064, הקתדרלה הפכה למסגד שזכה בשם "מסגד הניצחון" (Fethiye Camii), ושבה לשמש ככנסייה רק ב-1124. כתובת במבנה מציינת כי במאה ה-13 נערכו בו עבודות שיקום. רעידת האדמה של 1319 מוטטה את הכיפה בצורת החרוט ורעש מאוחר יותר הרס את התוף עליו היא נחה. ייתכן שאז פסק השימוש הכנסייתי במבנה. המבנה נפגע גם ברעידת האדמה בספיטק בשנת 1988, ופינתו הצפון-מערבית התמוטטה.
צורתו של המבנה כשל מלבן, אורכו 34.3 מטרים ורוחבו 24.7 מטרים. בשלמותו הוא נישא לגובה של 38 מטרים והיה המבנה הגבוה באתר. המבנה בנוי כולו מאבן צהובה ומשולבות בו אבנים בגווני שחור ואדום. את המבנה מקיפה ארקדה מדומה הניצבת על עמודים צרים וגבוהים. למבנה שלוש כניסות, הראשית שבהן בצידו המערבי ושתי האחרות בחזית הדרומית והצפונית. בחזית כל כניסה נקבע פורטיקו, שרובו הרוס כיום. המבנה נחלק לשלוש ספינות על ידי ארבעה עמודים מסיביים שיוצרים את מקום המצלב. הספינה המרכזית מסתיימת באפסיס שמשני צדדיו שתי קפלות.
קתדרלת אני מכיוון דרום-מזרח
תרשים הקתדרלה
הצעת שחזור
פנים המבנה
האתר > ביצורי אני

אני מוגנת היטב בצורה טבעית משלושה כיוונים בצוקים תלולים הנוצרים על ידי נחל אחוריאן ושני יובליו, ורק בצידו הצפוני של האתר משתרע מישור. החומה הצפונית הראשונה של העיר חצתה את המישור סמוך מאוד למצודה, ושטחה של העיר היה קטן בהרבה משטחה בשיאה. חומה זו הוקמה על ידי המלך אשוט השלישי בשנים 960–961, עת העביר את בירתו לאני. כשלושים שנה לאחר מכן, בימי המלך סמבט השני הוקפה העיר בחומה חדשה באורך של חמישה קילומטרים. חומה זו הקיפה שטח גדול בהרבה, ובצידה הצפוני והרגיש של העיר הוקמה חומה כפולה. אף שהחומה המקורית היא מהמאה ה-10 היא חוזקה ושופצה פעמים רבות, דבר הניכר בשכבות השונות שנחשפו במקומות בהם נגרם נזק לחומה. מחוץ לחומה זו נמתח חפיר יבש. החומה החיצונית נמוכה מהפנימית ופחות שמורה ממנה. בחומה הפנימית קבועים מגדלים חצי עגולים בני שתיים או שלוש קומות הניצבים במרחקים קטנים זה מזה, ולעיתים קרובות הם גבוהים מהחומה עצמה במידה ניכרת. החומות עשויות מאבני גוויל ומלט שכוסו בבזלת בהירה, ולעיתים שולבו בהן אבני בזלת אדומה או שחורה בדוגמאות של צלבים, שלטי אצולה, בעלי חיים וכיוצ"ב. השערים בשתי החומות מדורגים ויוצרים שטח הריגה. בחומות נקבעו שלושה שערים - שער האריה בתווך, שער קארס במערב ושער "לוח השחמט" במזרח:
שער האריה קיבל את שמו בשל תבליט אריה גדול הקבוע בחומה בסמוך לו, וככל הנראה היה שער הכניסה העיקרי של העיר. מהשער נמתח רחוב שחוצה את העיר ומגיע עד גבעת המצודה. השער היה מוגן בשני מגדלים שרק אחד מהם שרד בשלמותו.
אזור שער קארס מוגן על ידי מעין מצודה משל עצמו והחומה החיצונית במקום זה חזקה כמעט כמו החומה הפנימית. המגדלים הגבוהים ביותר ששרדו בחומה נמצאים משני צדדיו של השער, וביניהם קבועה קשת שאפשרה למגנים לירות ישירות אל האויב המנסה לפרוץ את השער שמתחת לה.
שער לוח השחמט זכה בשמו בזכות משטח מרובעים אדומים ושחורים הקבוע בחומה מעליו. השער כמו החומות הוא מהמאה ה-10, אך המגדלים משני צדדיו חודשו ככל הנראה במחצית השנייה המאה ה-12.
החומה הצפונית של אני
האתר > מקדש האש

יסודותיו של מבנה זה התגלו בחפירות ב-1909, והסברה היא כי אלה הם שרידים של מקדש זורואסטרי של כת עובדי-אש, שנבנה בין תחילת המאה ה-1 לאמצע המאה ה-4. לחלופין, ייתכן שזהו מונומנט נוצרי מוקדם - אולי מרטיריון מהמאה ה-4 או ה-5 - שהוקם באופן יוצא דופן על פני הקרקע. בכל אופן, זהו ככל הנראה המבנה הקדום ביותר שעדיין ניצב באני; ואם זהו אכן מקדש אש, הוא שריד לתקופה הקדם-נוצרית באתר. השרידים כוללים ארבעה עמודים מעוגלים בקוטר של 1.3 מטרים כל אחד, הניצבים בצורת ריבוע במרחק של 1.8 מטרים אחד מהשני. העמודים נושאים כותרות פשוטות, ואף שבאתר לא נמצאו שרידי גג, קוטרם וצורתם של העמודים תומכים בסברה כי נשאו גג אבן. במרכזו של המבנה היה ככל הנראה מזבח.
במועד בלתי יודע, הוסב המבנה לקפלה על ידי הקמת ארבעה קירות בצורת חצי מעגל (אנ') בין העמודים. מקירות אלה לא נותר כמעט דבר. בקיר הדרומי הייתה קבועה דלת וריצפת חלקו המזרחי של המבנה מורמת מעט כמו ליצור בימה. מסביב למבנה התגלו מספר קירות מתקופה מאוחרת יותר, וייתכן שאלה יצרו חצר קדמית בצידו הדרומי. עוד ייתכן כי הקפלה שימשה בית מגורים פרטי, וגילוי עצמות בסביבתה מעלה אף אפשרות לשימוש כמקום קבורה.
האתר > כנסיית גרגוריוס הקדוש של גגיק

כנסייה זו המיוחסת למלך גגיק (מלך 989–1020) נבנתה לכבוד המילניום הראשון בין השנים 1005-1001. ייתכן שגגיק שכר לשם כך את שרותיו של תרדת אשר תכנן גם את הקתדרלה. הכנסייה נועדה לחקות בממדיה ובצורתה את קתדרלת זוורטנוץ בואראשאפאט שנבנתה במאה ה-7 וחרבה ברעידת אדמה במאה ה-10. הקתדרלה שיוחסה לקתוליקוס נרסס השלישי, נחשבת לאחד הממבני הדת הארמניים הידועים ביותר בימי הביניים המוקדמים, ולפי המסורת בה היו שמורים שרידיו של גרגוריוס המאיר. כמו קתדרלת זוורטנוץ, הכנסייה היא מבנה עגול המקיף קואטרפויל ((אנ'), אלמנט הבנוי בצורת ארבעה אפסיסים המחוברים זה לזה). המבנה לא היה יציב וב-1013 נערכו בו עבודות שיפוץ, אולם הן לא היו מוצלחות וזמן קצר לאחר מכן הכנסייה התמוטטה. במאה ה-13 נבנו מבנים חדשים באתר וסביבו, תוך שימוש חוזר בחומרי הבניין של הכנסייה. במשך מאות השנים כוסה האתר באדמה ובמאה ה-19 כל שנותר ממנו היה מספר קירות נמוכים על בסיס מוגבה. בשלב זה מיקומה של הכנסייה לא היה ידוע ובטעות סברו כי האתר שימש כבית הסינוד של הכנסייה הארמנית באני. האתר נחפר ב-1906 ותוכנית הכנסייה נחשפה.
מאחר שרק יסודותיו של המבנה נחשפו צורתו המדויקת אינה ידועה, בדומה לידע החסר אודות קתדרלת זוורטנוץ. פסל של המלך גגיק האוחז בידיו בדגם הכנסייה נחשף בעת החפירות, אולם רובו של דגם המבנה היה חסר, כך שהתגלית לא שפכה אור על צורתה המדויקת של הכנסייה. הן הכנסייה והן הקתדרלה בזוורטנוץ דומות למעין עוגת חתונה בת שלוש קומות. הקואטרפויל הפנימי היה בגובה שלוש הקומות ונשא את התוף והכיפה.
האתר > כנסיית גרגוריוס הקדוש של משפחת אבור'אמיר

כנסייה קטנה זו ניצבת בצידו המערבי של האתר והיא מתוארכת לסוף המאה ה-10 על בסיס מאפיינים האופיינים לתקופה זו. המבנה מיוחס לנסיך גריגור פהלווני שהקימו כקפלה משפחתית, ועל הטימפנון נזכר שמו של אחד מבני המשפחה, אבור'מיר (או אבור'מרנץ), שהעניק לכנסייה את שמה. לכנסייה 12 צלעות בצידה החיצוני, בשישה מהם קבועים חלונות קטנים ובששת האחרים נישות עמוקות. המבנה נושא תוף שבו 12 חלונות קטנים וכיפה. הדלת קבועה בחזית הדרום-מערבית, ולא בצד מערב כמקובל, בגלל מיקומה של הכנסייה על שפת מצוק. בשלב מאוחר יותר נבנתה לפני הדלת חצר קדמית שלא שרדה. פנים הכנסייה מעוצב בצורת הקספויל - שישה אפסיסים המקרינים מחלל מרכזי כמו עלי כותרת של פרח. קיימים שרידים של פרסקו על תקרת המבנה ובאפסיס המזבח, ואלה מאוחרים מהמבנה עצמו, ככל הנראה מהמאה ה-13. משני צדדיו של המזבח שוכנות שתי קפלות זעירות. על קירות המבנה כתובות גרפיטי רבות בארמנית, רוסית וערבית. מצידו הצפוני של המבנה צמוד לו מבנה קבר משפחתי שמתוארך לפי כתובת במבנה ל-1040. בקבר נקברו שלושה בני אדם, ושודדי עתיקות שפרצו את הקבר ב-1998, הותירו שברי עצמות אדם פזורים במקום.
מראה הכנסייה על שפת המצוק
תוכנית ההקספויל של הכנסייה
כתובת ההקדשה על הטימפנון
תקרת הכנסייה
האתר > מצודת קיזקאלה

בקצה הדרומי של אני, מדרום לגבעת המצודה, האתר נעשה צר ומעין חצי אי המוקף משלושה צדדים על ידי נחל אחוריאן מתנשא בתלילות. צוק זה היה בעבר מתחם מבוצר נפרד, שהיה נגיש על ידי שביל צר לאורך הנחל. חלק זה של העיר לא נחקר לעומק, אך בסיסי המבנים השמורים יחסית עשויים לרמוז לכך שהיה מאוכלס עד תקופה מאוחרת יחסית. הצוק מוכר בשם הטורקי קיזקאלה (Kızkale), היינו, מצודת העלמה, ולפי המסורת, בטרם קיבלה על עצמה ארמניה את הנצרות, ניצב במקום זה מקדש פגני לאלה הארמנית אנאהיט. המקדש נהרס על ידי גרגוריוס המאיר שהקים תחתיו כנסייה. למסורת זו אין תמיכה היסטורית וייתכן שנוצרה כדי לפאר את שמה של אני.
בראש הצוק נצבת כנסייה הרוסה שנבנתה ככל הנראה בעשור הראשון של המאה ה-13, כפי שמעידה כתובת על קירות המבנה המיוחסת לשליט אני מטעם הגאורגים. ייתכן שהכנסייה הוקדשה למרים, אם ישו. מבנה הכנסייה מלבני ובכל אחת מפינותיה שוכנת קפלה בת שתי קומות. כיפת הכנסייה כמו גם חלקה הדרום-מערבי נהרסו בסוף המאה ה-19, וצידה הדרום-מזרחי נהרס ברעידת האדמה של 1988.
האתר > מסגד מינוצ'יר

מסגד זה המשקיף אל נחל אחוריאן, נוסד לפי אחת המסורות בידי האמיר מינוצ'יר ששלט באני החל בשנת 1072, והיה הראשון מבין שליטיה הכורדיים של העיר ששלטו בה בחסות הסלג'וקים. עם זאת, מועד ונסיבות הקמתו של המבנה מזינים ויכוחים בעלי אופי לאומני בין ארמנים וטורקים - לפי הגרסה הארמנית, המבנה היה ארמון של שושלת בגראטוני וקדם לכיבוש הסלג'וקי עת הפך למסגד; או ז'מטון (נרתקס בכנסייה ארמנית) של כנסייה שחרבה. לפי גרסאות אחרות המבנה היה בתחילה בית מכס (בשל קרבתו לחומת אשוט השלישי) או מעונו של הקתוליקוס. הגרסה הטורקית טוענת כי המבנה נבנה מלכתחילה כדי לשמש כמסגד, דבר ההופך אותו למסגד הקדום ביותר ששרד באנטוליה. גם גרסה זו איננה נקיה מספיקות, שכן פנים המסגד תומך בסברה כי הוקם במאה ה-12 או ה-13. נראה כי זוהי הגרסה הנכונה אם כי ברי שהמבנה הקיים נסמך על יסודותיו של מבנה קדום יותר.
המבנה אינו אופייני למסגד - יש לו מרתף גדול, חלונותיו רחבים והוא סוטה ב-20 מעלות מהכיוון המקובל במסגדים. גם מיקומו של המינרט יוצא דופן. המבנה מלבני - אורכו 18.5 מטרים ורוחבו 15.7 מטרים, ויש בו שלושה מעברים הנוצרים על ידי שתי שורות עמודים - שלושה עמודים בכל שורה. העמודים נושאים כותרות בצורת מוקרנס. רק המעבר המזרחי וחלק מהמעבר האמצעי שרדו, ומתחת לראשון שוכן מרתף עם תקרה בצורת קמרון חבית. קיימת מסורת כי המרתף שימש כמקום קבורה לאנשים רמי מעלה אך אין לכך ראיה ארכאולוגית. התקרה מקושטת בעושר באבנים בצבעים שונים. המינרט הגבוה בצורת מתומן ניצב בפינה הצפון-מערבית של המבנה ועל חזיתו הצפונית הכיתוב "בסמלה" בכתב כופי. מיקומו היוצא דופן של המינרט מעיד כי קדם ליתר המבנה.
מראה כללי של המסגד מדרום
מראה מצפון
פנים המבנה
קטע מהתקרה
האתר > כנסיית הגואל

בנייתה של כנסייה זו הסתיימה בסביבות שנת 1035 וקירותיה מכוסים בכתובות החושפות חלק ניכר מתולדותיה. לפי אחת הכתובות, הכנסייה נבנתה בהוראת הנסיך אבלר'ריב פהלווני כדי לשמש משכן לחלקים מהצלב האמיתי שהשיג לכאורה בביקור בקונסטנטינופול. כתובת אחרת מאזכרת שיפוץ בשנת 1193 שבמהלכו נוספו לכנסייה שני ז'מאטון (נרתקסים), וכתובת שלישית מספרת על בניית מגדל פעמונים בשנת 1291. שלושת המבנים הנוספים האלה לא שרדו. בסוף המאה ה-19 הכנסייה הייתה עדיין שלמה, אם כי מצבה היה מדורדר. חלקה המזרחי של הכנסייה קרס בסערה ב-1957, כנראה מפגיעת ברק, ורעידת האדמה של 1988 ערערה את יסודות חלקה המערבי של הכנסייה שעדיין ניצב על תילו, אך נשקפת לו סכנת התמוטטות.
מבנה הכנסייה מעוגל וחלקה התחתון בנוי בצורת מצולע שלו 19 צלעות. התוף בחלקה העליון עגול לחלוטין, דבר יוצא דופן, וקוטרו כמעט כקוטר חלקה התחתון של הכנסייה שעליו הוא נח. בפנים הכנסייה שמונה אפסיסים, והמזרחי שבהם, שבו ניצב המזבח, גדול מהיתר, ומשני צדדיו קפלות זעירות. ככל הנראה אפסיס זה והקפלות הצמודות לו החלישו את המבנה וחלק זה שלו הוא זה שהתמוטט. על קירות הכנסייה נותרו שרידי פרסקאות, ככל הנראה מהמאה ה-13, וסגנונם ביזנטי. באפסיס המרכזי נראית דמותו של ישו במלוכה, ועל יתר האפסיסים צוירו סצנות מחייהם של ישו וארבעת האוונגליסטים.
האתר > כנסיית גרגוריוס הקדוש של טיגראן הוננץ

כתובת בכנסייה מגלה כי היא הוקמה על ידי סוחר אמיד בשם טיגראן הוננץ והוקדשה לגרגוריוס המאיר. בניית המבנה הסתיימה בשנת 1215 ונוסף על מימון ההקמה, הוננץ סיפק לכנסייה חפצים יקרי ערך דוגמת צלבים, מנורות, כלי כסף וזהב ועוד. באותה עת אני נשלטה על ידי הגאורגים ונראה שהכנסייה הייתה שייכת לזרם הגאורגי. מבחוץ, הכנסייה המלבנית דומה לקתדרלה אך בקנה מידה קטן יותר; יש בה מעבר בודד שמחולק לשלושה חלקים, וכיפה מונחת על החלק האמצעי. עיטורי ארקדה מקיפים את קירותיה החיצוניים של הכנסייה בכל צדדיה. בין קשתות הארקדה, מופיעים תבליטים של בעלי חיים וצמחים. עיטורים דומים מופיעים גם על התוף ומעליהם עיטורים גאומטריים. בחזית הכנסייה ניצבים שרידיו של נרתקס מאוחר יותר וקפלה חיצונית שהייתה צמודה אליו.
פנים הכנסייה מכוסה כולו בפרסקאות המיוחסים לאמנים גאורגיים. אף שהם מתוארכים למועד בניית הכנסייה ולמרות השחתה מכוונת וציור כתובות גרפיטי שנעשו בסוף המאה ה-20, הם השתמרו בצורה סבירה. הפרסקאות עוסקים בשני נושאים עיקריים - סצנות מחייו של ישו מופיעות בחלק המזרחי של המבנה, ו-16 סצנות מחייו של גרגוריוס המאיר שלו מוקדשת הכנסייה בחלקה המערבי. בכיפה מתוארת עלייתו של ישו לשמיים כשהוא נישא על ידי ארבעה מלאכים, ולמרגלותיו נראים מרים והשליחים. גם פנים הנרתקס מכוסה בפרסקאות, אם כי מצבם מדורדר בשל פגעי מזג האוויר. פרסקאות אלה מאוחרים מעט לתאריך הקמת הכנסייה וסגנונם ביזנטי. מעל דלת הכניסה על קיר הכנסייה החיצוני מופיעים תיאורים של צליבת ישו ושל ייסורי מרים.
מראה כללי של הכנסייה, הקפלה החיצונית (בחזית) ושרידי הנרתקס מימין לה
פנים הכיפה
פרסקאות בכנסייה
הארקדה המעטרת את הכנסייה מבחוץ
האתר > הגשר על נחל אחוריאן

הגשר מעל נחל אחוריאן, המכונה גם "גשר דרך המשי", נבנה בתקופת בגראטיוני, היינו, במאה ה-10 או ה-11, ולחלופין במאה ה-13. לגשר הייתה קשת אחת באורך של יותר מ-30 מטרים, אולם היא לא שרדה. כל שנותר בשטח הם עמודי התמיכה של הגשר (אנ'), שייתכן והיו חלק משער מבוצר. נוסעים מהמאה ה-19 דיווחו על בית משמר ליד הגשר אך כיום הוא אינו קיים. ישנם מקורות שטוענים לקיומו של גשר נוסף, אך דבר לא נותר ממנו.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה בריטניקה
↑  The history of Ani
↑  The citadel hill
↑  The citadel: the palace
↑  The cathedral
↑  The city walls
↑  The fire temple
↑  King Gagik's church
↑  The mosque of Minuchihr
↑  The church of the redeemer
↑  The church of St. Gregory
↑  The bridge over Akhurian river
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540434705171  GND: 4427829-9  LCCN: nr95040430  NKC: ge1217693  SUDOC: 147043468  VIAF: 133451275   WorldCat (עם VIAF): 133451275 
מפת אני
המצודה
חומות אני - מימין החומה הפנימית ומשמאל החומה החיצונית
מקדש האש
בסיסה העגול של כנסיית גרגוריוס הקדוש
מצודת קיזקאלה והכנסייה
כנסיית הגואל: מימין מכיוון דרום-מזרח ומשמאל מכיוון מערב
שרידי הגשר על נחל אחוריאן. מימינו נראית ארמניה ומשמאלו טורקיה
שלמה גואטה

| --- | --- |

שלמה גואטה
 לידה:  1 באוקטובר 1952 (בן 72) חדרה
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  תואר ראשון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל  חיל הים הישראלי חיל הים
 תקופת הפעילות:  1971–2019 (כ־48 שנים)
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 תפקידים שונים במודיעין חיל הים: נגד מחקר במודיעין הטכני  קצין פעילות בחמ"ל המודיעין הימי  עוזר קצין מודיעין בזירת ים סוף  עוזר ראש מדור מחקר מודיעין טכני  ראש מדור כלי שיט ורכש בענף אמל"ח אויב  ראש מדור פעילות  ראש מדור מחשב  ראש מדור טרור (פח"ע) ימי  ראש מדור הכוונת האיסוף  ראש ענף איסוף  ראש מחלקת המחקר של מודיעין חיל הים  תפקידים מודיעין בכירים במסגרת שירות המילואים (מחקר, בקרה)
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים  מבצע ליטני    מלחמת לבנון    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  מלחמת המפרץ  האינתיפאדה השנייה    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה    מבצע צוק איתן
 עיטורים
 פרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת
 תפקידים אזרחיים
 ראש מנהל הנדסה ותשתיות, יו"ר תאגיד המים וסמנכ"ל העירייה לתכנון אסטרטגי בעיריית רעננה  עמית מחקר במרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית באוניברסיטת חיפה.  מומחה להיסטוריה של המודיעין הימי
 
אלוף-משנה שלמה גואטה
אלוף-משנה שלמה גואטה בלשכתו כראש מחלקת מחקר של מודיעין חיל הים
שלמה גואטה - קבלת דרגת רב-סרן מאלוף זאב אלמוג, 1981
אלוף-משנה שלמה גואטה בעת קבלת מינוי ראש מחלקת מחקר במודיעין חיל הים מהרמטכ"ל דן שומרון
שלמה גואטה באחת מגיחות הסיור בזירת ים סוף
שלמה גואטה (נולד ב-1 באוקטובר 1952) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, ששירת כראש מחלקת המחקר של מודיעין חיל הים. בוגר החוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, מומחה להיסטוריה של המודיעין הימי. עוסק מאז פרישתו לגמלאות במחקרי היסטוריה צבאית ואזורית. תחום התמחותו העיקרי הוא מחקר צבאי של ציי ערב והמרכיב הימי של ארגוני הטרור, צה"ל ומלחמות ישראל, בעיקר מלחמת יום הכיפורים וההתמודדות עם הטרור הימי. במקביל מאז שנת ה-60 למדינת ישראל עוסק בחקר המורשת של המודיעין הימי לדורותיו. משנת 2019 משמש כעמית מחקר במרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית באוניברסיטת חיפה. מאז תחילת 2020 חבר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה

שלמה גואטה נולד בחדרה ב-1 באוקטובר 1952, גדל בשכונת גבעת אולגה, ולמד במוסדות חינוך דתיים בגבעת אולגה וחדרה. התגייס לצה"ל בשנת 1971 למודיעין חיל הים, כבעל פרופיל נמוך שובץ כחוקר מודיעין במפקדת חיל הים, אולם תוך כדי שירותו התעקש להעלאת הפרופיל הרפואי שלו. לאחר שהצליח יצא בתחילת שנת 1973 לקורס קצינים בבה"ד 1, ובהמשך השלמת קציני מודיעין בבית הספר למודיעין. במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין משמרת בחמ"ל המודיעין הימי, ולקראת ימיה האחרונים, נשלח לשארם א-שייח ומונה לעוזר קצין מודיעין בזירת ים סוף עד שנת 1975. במהלך שירותו בזירת ים סוף היה מעורב בין השאר בפעילות המבצעית של ספינות הטילים שהגיעו לזירה באביב 1974. בשנים 1975–1977 שירת כעוזר ראש מדור מחקר מודיעין טכני. לאחר מכן שירת כראש מדור כלי שיט ורכש בענף אמל"ח אויב. בשנים 1978–1981 למד תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב אותו סיים בהצטיינות בקיץ 1981, ובמסגרת תעסוקות קיץ שירת כראש מדור פעילות, וכראש מדור מחשב במודיעין חיל הים. לאחר סיום לימודו האקדמיים מונה בשנת 1981 לראש מדור טרור (פח"ע) ימי וצי סוחר. בתפקיד זה עסק בהכנות למבצע של"ג כמו גם הליווי המודיעיני של הטרור הימי לאחר פינוי המחבלים מלבנון. בסוף שנת 1984 מונה לראש מדור הכוונת האיסוף, במהלך תפקיד זה השתתף בקורס הבין שירותי הבכיר למודיעין, וקיבל פרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת על חלקו, יחד עם נוספים, בסיכול פעולת טרור גדולה בדרך הים, ערב יום העצמאות תשמ"ה - מבצע דרך נץ. בשנת 1986 מונה לראש ענף איסוף במודיעין חיל הים. בשנת 1989 מונה לראש מחלקת המחקר של מודיעין חיל הים, בתפקידיו הבכירים האחרונים ביחידת המודיעין הימי עסק רבות בטרור הימי ובציי ערב של מדינות העימות. מאז שקודם לדרגת רס"ן שימש כמנחה מקצועי לקורסי ההדרכה הייעודיים של המודיעין הימי בבסיס ההדרכה של חיל הים.
אתגרי המודיעין בתקופת שירותו

בשנות שירותו עסק גואטה רבות במחקר טכנולוגי של איומים ימיים וכן בהתמודדות מול הטרור הימי. בשנות כהונתו כראש מחלקת מחקר הייתה מחלקתו מעורבת במגוון נושאים שהבולטים בהם: מבצע אבק דרכים - המעורבות והנוכחות החריגה של חיל הים הסורי בלבנון, מלחמת המפרץ הראשונה וההיערכות של הציים הזרים לקראתה ובמהלכה, ובכלל זה המעקב אחר תנועת האוניות שהובילו את הגייסות של מדינות הקואליציה לשדה המערכה. מתחילת שנות ה-80 ועד לסיום כהונתו בקבע, ואף לאחר מכן בשירות מילואים פעיל עסק שלמה רבות במחקר ואכוונת האיסוף אודות מרכיב הטרור הימי של ארגוני המחבלים. היו אלה שנים שבהן פעל חיל הים באינטנסיביות נגד יעדי מחבלים בלבנון ובמדינות הפזורה וסיכל ניסיונות רבים של המחבלים לנצל את התווך הימי לפיגועים או לתובלת אמצעי לחימה והעברת פעילים בין המוקדים השונים. לפעילותו זו של חיל הים היה שותף גם המודיעין של חיל הים. בהקשר זה יצוין סיכול מוצלח שתוכנן להתבצע בסמיכות ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל באפריל 1985, מבצע דרך נץ.
אתגרי המודיעין בתקופת שירותו > מבצע דרך נץ

מסוף שנת 1984 ובשנת 1985, בתפקידו כראש מדור הכוונת האיסוף, הצטבר מידע מודיעיני שהצביע על כוונת אש"ף לבצע פיגוע מיקוח בישראל ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. הפיגוע תוכנן על ידי אבו ג'יהאד ובמסגרתו היו אמורים להפליג מאלג'יריה לישראל מחבלים כנוסעים סמויים, החבויים במכולה שעל סיפון ספינת משא. תוכנן כי המחבלים ירדו מהספינה במרחק 60 מייל מחופי תל אביב על גבי שלוש סירות גומי כשהם מצוידים ברובים, מטולי אר פי ג'י וחומר נפץ. עם הגעתם לחוף בת ים תוכנן כי המחבלים יטביעו או יקברו את סירות הגומי, ולאחר מכן ישתלטו על אוטובוס מלא בנוסעים. המחבלים תכננו לחדור עם האוטובוס לבסיס הקריה, שם היו אמורים לתפוס קצינים בכירים כבני ערובה, בנוסף לנוסעי האוטובוס. תמורת בני הערובה תכננו המחבלים לדרוש שחרור של כ-150 אסירים ערביים הכלואים בישראל. אם המבצע ישתבש תוכנן כי המחבלים יבצעו ירי לשם הרג המוני. לצורך המבצע רכש אש"ף שתי ספינות משא בינוניות, "מון לייט" ו"אטבירוס", שעגנו בעיר ענאבה שבמזרח אלג'יריה סמוך לגבול תוניסיה, מרחק 2,900 קילומטרים מחופי ישראל.
לאחר דיון במטה הכללי, החליט הרמטכ"ל, משה לוי, לקבל את המלצת מפקד חיל הים, האלוף אברהם בן שושן, על טיבוע הספינות בנמל המוצא, בפשיטה של כוח שייטת 13. מפקד שייטת ספינות הטילים, שמעון מאיר, נקבע כמפקד המבצע, ועל כוח שייטת 13 פיקד ידידיה יערי, מפקד שייטת 13 ולימים מפקד חיל הים. ב-15 באפריל 1985, בוצע מבצע דרך נץ לסיכול הפיגוע, שייטת ספינות הטילים ושייטת 13 של חיל הים הישראלי ביצעו פשיטה וטיבעו בנמל ענאבה שבאלג'יריה את הספינה "מון לייט", אחת משתי האוניות שנועדו לשמש את ארגון אש"ף כדי לבצע פיגוע מיקוח בישראל. המבצע הושלם בליל 20 באפריל 1985, כשספינת טילים אח"י מולדת זיהתה את אוניית המחבלים אטבירוס צפונית מזרחית לפורט סעיד ובטרם הספיקה להוריד למים את קבוצת המחבלים ואת שלוש סירות הגומי, היא הוטבעה. לאחר הסיכול נמשו מהמים מספר ניצולים מקרב המחבלים, וגואטה היה מעורב יחד עם נוספים בחקירה שלהם. גואטה קיבל פרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת על חלקו, יחד עם נוספים על חלקו בסיכול המבצע.
אתגרי המודיעין בתקופת שירותו > מבצע אבק דרכים

בתקופת כהונתו טיפל במודיעין של מבצע אבק דרכים (ניסיון הפיגוע בחג השבועות, סוף מאי 1990), המודיעין הימי ומחלקת המחקר במסגרתו, החלו לצבור סימנים מעידים להתארגנות המתבצעת בלוב לקראת פיגוע גדול בדרך הים באמצעות ספינת אם, שעתיד היה להתבצע על ידי ארגון חש"פ אבו אל-עבאס בסיוע חיל הים הלובי. ההיערכות לסיכול פיגוע זה קיבלה את הכינוי "אבק דרכים", ההכנות לפגוע נמשכו שבועות רבים. לקראת השבוע האחרון של חודש מאי, המודיעין של חיל הים איתר את המועד בו בשלה המוכנות להוצאת הפיגוע לפועל. והצביע על מועד יציאת הכוח המפגע של המחבלים מלוב בבוקר או צוהרי יום 27 במאי. תוך הערכה כי יציאת הכוח היא ממערב לוב-מרחב טריפולי.
בצהרי ערב חג השבועות, 29 מאי 1990 - הפיץ המודיעין התרעה לפיה, הפיגוע הגיע לשלב של מימוש בטווח הזמן המיידי אולם לכך התווספה הערכה בעל פה, לפיה עיתוי המימוש מערבית לחופי ישראל תתרחש ביום חג השבועות ה-30 במאי. זאת, לאור משך הזמן ההפלגה הדרוש מאזור טריפולי לנקודת ההורדה מערבית לחופי ישראל. הפצת ההתרעה בערב החג, בצהרי 29 מאי, נבעה מהיציאה לחופשת החג והצורך שהגורמים המבצעיים יגבשו את המתווה המבצעי לסיכול הפיגוע במהלך היומיים הקרובים.
בשעות הערב המאוחרות של אותו יום, 29 במאי, התקבלה אינדיקציה מודיעינית חדשה, על פעילות חריגה בארגון אבו אל עבאס. הקצין התורן של מודיעין חיל הים, ניר פרס, הזעיק את ראש מחלקת מחקר אלוף-משנה שלמה גואטה. אף כי היה אפשר לייחס את המידע לנושאים אחרים החליט גואטה לראות בה סימן המעיד להתרחשות הפיגוע הגדול. לפיכך קיבל החלטה להפיץ התרעת בזק מודיעינית לכל יחידות חיל הים בים התיכון: "מימוש פיגוע אבק דרכים רלוונטי החל מהלילה". בעקבות זאת, ניתנה לכל גורמי הפיקוד ומערך הבטש והשליטה בחיל הים, התרעת בזק בכתב ובעל-פה, לפיה: ההתרחשות של "אבק דרכים" היא רלוונטית עוד באותו ליל 29/30 מאי.