stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עוולת התרמית
סקירת הדין > שימושי התרמית בדין הישראלי > פרסומות

פרופסור גד טדסקי, במאמרו "פרסומת וחוזה", מחיל את עוולת התרמית על פרסומות על אף שפרסומת אינה מכוונת כלפי אדם מסוים כנדרש בעוולה. לא תישלל מלקוח זכות תביעה בגין עוולת התרמית כאשר הפרסומת מכילה מצג כוזב שהמפרסם או הספק יודעים על אי אמיתותו. די בכך שהנפגע נכלל בציבור אותו הפרסומת מכוונת להטעות.
מאחר שעוולת התרמית והדינים הכלליים האחרים (כגון חובת תום הלב) אינם מותאמים למאפייניה הייחודיים של הפרסומת, קרי – פנייה לציבור לא מסוים, ללא קשר ישיר, עם כוונה מהוססת ומקדמית ביותר ליצירת יחסים משפטיים, וכאשר ישנו קושי להוכיח קשר סיבתי בין הנזק לפרסומת,
חוק הגנת הצרכן נראה מתאים יותר לחול על פרסומות והשימוש לרעה בהן. אין זה המצב הקלאסי לו יועדה עוולת התרמית, אולם הגישה המסתמנת היא שחוק הגנת הצרכן אינו מייתר את עוולת התרמית והתרופות האחרות.
סקירת הדין > שימושי התרמית בדין הישראלי > הצהרות כוזבות ביחסים אישיים

יחסים בין פרטים שנעדרים את הפן המשפטי או העסקי, כגון הבטחות נישואין כוזבות או הפיכת אדם להורה בעל כורחו. הפסיקה קבעה כי אם פלוני מצהיר כלפי אדם שני שהוא עקר או שמשתמש באמצעי מניעה, ובהסתמך על הצהרה זו מקיים השני עמו יחסי אישות ונהפך להורה שלא ברצונו, יכולה ההצהרה להיחשב בגדר עוולת התרמית. יסודות העוולה מתקיימים כאשר המציג מודע, חושד, או מקל ראש נוכח שקריות מצגו, וכן מתכוון שהצד השני יפעל על פי הצהרתו. הדרישה לנזק ממון מתקיימת אם יש חיוב למזונות לילד.
סקירת הדין > המשפט המקובל

יסודותיה, מאפייניה וכלליה של עוולת התרמית הבריטית הם, כפי שפותחו רוב כללי המשפט הבריטיים, פרי יצירת הפסיקה. מובאים להלן ההיבטים המרכזיים של עוולת התרמית כפי שהם משתקפים מפסיקה זו, ומחוק מצגי השווא האנגלי מ-1967. מהיבטים אלה ניתן ללמוד הן על העוולה עצמה, והן על השוני בינה לבין מקבילתה הישראלית.
סקירת הדין > המשפט המקובל > מסגרות נורמטיביות רלוונטיות

לנפגע ממצג שווא באנגליה עומדות 3 מסגרות משפטיות אלטרנטיבות:
פנייה לעוולה The Tort of Deceit מהמשפט המקובל – Common Law. דהיינו, התובע במסגרת זו כפוף לכללים המשפטיים כפי שהם נקבעו בפסיקת בתי המשפט במהלך השנים.
פנייה לדיני היושר (Equity) האנגליים בעילה של הפרת חובת האמון והיושר בין הצדדים.
פנייה לחוק מצגי השווא האנגלי שנחקק ב-1967. חוק זה אמנם מסווג רשמית כ-sui generis (דין ייחודי), אך במהותו הוא חוק נזיקי. חוק זה נחקק על רקע הצורך לעגן באופן ברור ולשפר את זכויותיהם של הנפגעים ממצגי שווא. החוק מחדש בהעניקו גמישות רבה יותר לבית המשפט בפסיקת סעדים לנפגעים ממצג-שווא, ובקביעת סדרי דין נוחים יותר לנפגעים אלה. אלה חידושיו החשובים ביותר:
על פי הסדרי החוק, מהרגע בו הוכיח התובע את היסודות העובדתיים של התרמית ("מצג", קשר סיבתי ונזק), מועבר נטל ההוכחה לכתפי הנתבע להוכיח כי פעל בתום לב.
החוק מחדש בכך שהוא מקנה כללים גמישים יותר לבית המשפט בפסיקת סעדים לנפגעים ממצגי-שווא, בקובעו שנפגע ממצג-שווא שכרת חוזה על סמך המצג, יהיה זכאי לפיצויים אף אם ביהמ"ש סבור שלא נתונה לו זכות לבטל את החוזה.
החוק מאפשר לנפגע ממצג-שווא לדרוש את ביטול החוזה שנכרת על סמך המצג, בכפוף לשיקול דעתו של ביהמ"ש, אף אם מצג-השווא נעשה בתום-לב. במקרה וביהמ"ש יאות לבקשה זו, ביכולתו, אם ראה שמן הצדק לעשות כן, לפסוק פיצויים לטובתו של המציג.
הצעת חוק דיני ממונות

הצעת חוק דיני ממונות משמיטה את סעיפי עוולת התרמית כדין נפרד, וכוללת אותם בגדר עוולת המסגרת בדבר רשלנות.
הצעת חוק דיני ממונות > היחס בין העוולה לעוולת הרשלנות כיום

עוולת התרמית עודנה משמשת בתביעות משפטיות, אולם מעמדה מעורער מאוד. כבר לפני שנים רבות הוכרה בפסיקה האפשרות לתבוע בגין עוולת הרשלנות (המטפלת במצג שווא רשלני) כדי "לעקוף" את דרישת הכוונה שמופיעה בעוולה. הצעד הראשון היה הקביעה בפס"ד גורדון, לפיה עוולת התרמית לא כוללת הסדר שלילי, כלומר ניתן להטיל אחריות בגין מצג כוזב שלא מקיים את יסודותיה, כגון יסוד הכוונה, לפי עוולת הרשלנות. לעוולת הרשלנות דרישות משלה (כגון חובת זהירות), והתובע בגינה צריך לעמוד בהן ולא בדרישות עוולת התרמית. לכן ניתן להכיר גם במצג שווא רשלני הנכנס לגדרי סעיף 57, אולם שנעשה בעל פה בניגוד לדרישת הסעיף. לאחר מכן נקבע באופן מתבקש מאליו, שאם אין דרישת כתב מגבילה במצגים רשלניים – על אחת כמה וכמה לא הגיוני לדרוש כתב לשם הטלת אחריות בגין מצגים שנעשו בזדון, ועוולת הרשלנות יכולה לחול גם על מעשים מכוונים. כלומר, ניתן להפעילה גם כאשר מתקיים היסוד הנפשי של עוולת התרמית אשר עולה ברמתו על זה הנדרש בעוולת הרשלנות.
כיום הגישה הזו המכירה ב"רשלנות זדונית" היא הגישה המקובלת. תחולה רחבה זו של עוולת הרשלנות מובילה לחפיפה מלאה בין עוולת הרשלנות לעוולת התרמית כך שניתן לסבור שהראשונה מייתרת את האחרונה. סוגיה זו מתקשרת לסוגיה רחבה יותר של השתלטות עוולות מסגרת (רשלנות והפרת חובה חקוקה) על העוולות הפרטיקולאריות המוגבלות והמגבילות יותר. בהיעדר חקיקה מסדירה מפורשת, יש מי שהתנגד למהלך זה שמפעיל ביהמ"ש, בטענה כי לא ניתן לסטות בדרך פסיקתית מההסדרים שקבע המחוקק, וביניהם העוולות הפרטיקולריות, מחשש לאי ודאות. ביקורת זו מאבדת מעוקצה כאשר מדובר על שינוי חקיקתי – כגון השינוי המוצע בחוק הממונות.
הצעת חוק דיני ממונות > השוואת השינוי המוצע למצב הקיים

השוואת השינוי המוצע למצב הקיים נערכת להלן לאור בחינת המקרים בהם משמשת עוולת התרמית כיום בישראל ובמשפט המשווה (המשפט האנגלי). נבחן האם אכן יש לעוולה זכות קיום עצמאי, האם העוולה מציעה הסדרים המייחדים אותה מעוולת הרשלנות או שמא האחרונה אכן יכולה להחליפה ללא אובדן הסדר מהותי.
בבחינת היסודות של עוולת התרמית למול אלו של עוולת הרשלנות, ברי כי קיים הבדל ביניהן. ההבדלים מעמיקים לאור הפרשנות המקובלת לעוולת התרמית, המכתיבה את אופן החלת העוולה.
עוולת התרמית מציעה מספר הסדרים אשר מועילים יותר לתובע הניזוק, ואחרים אשר מקשים עליו יותר מההסדרים שמציעה עוולת הרשלנות. ספק אם הגישה המחמירה הנהוגה כיום ביחס לעוולת התרמית תיוותר גם ביחס למצגי שווא מכוונים שייכללו בעתיד בעוולת הרשלנות.
חסרונותיה של עוולת התרמית מצויים בעיקר ביסודותיה הנוקשים:
דרישת היריבות (נדרש שהתובע יהיה מי שהנתבע רצה להטעותו): בהשוואה ל"חובת הזהירות" (דרישת הסף ליחסים שבין המזיק לניזוק כדי לתבוע בגין עוולת הרשלנות) נראית דרישת היריבות נוקשה ומצומצמת מאוד. בעוד תיחום גבולותיה של חובת הזהירות נתון לשיקול דעתו של בית-המשפט תוך שהוא מערב שיקולי מדיניות שיפוטית, לא מאפשרת דרישת היריבות גמישות דומה בהיותה הגדרה ברורה וחדה יותר, ובכך מקשה על התובע באופן יחסי.
נטל ההוכחה בתרמית: נטל ההוכחה בתרמית הוא מחמיר יותר מזה הנדרש במשפט האזרחי ובכללו עוולת הרשלנות. עובדה זו עלולה להרתיע ניזוקים מלנסות ולתבוע פיצוי המגיע להם בגין תרמית.
דרישת הכתב המעוגנת בסעיף 57: דרישה זו מהווה תמריץ לפנות להוראות חוק אחרות בניסיון להתגבר עליה, ביניהן לעוולת הרשלנות. ככל הנראה, אין מי שתומך בעצם קיום דרישת הכתב בעוולת התרמית – אף במשפט העברי אשר הציע הסדר הדומה מאוד לעוולת התרמית, אין דרישה כזו, וגם מצג שנעשה בעל פה מחייב את המציג, אם ברור שהמוטעה הסתמך עליו.
נזק: דרישת עוולת התרמית לנזק ממון ולא אחר מפחיתה מאוד את מידת השימוש בעוולה זו, בעיקר כיוון שקשה מאוד לפרשה בדרך מקלה. עוולת הרשלנות לעומת זאת, דורשת קיום נזק לשם הוכחתה, אולם אין דרישה לנזק ממוני דווקא.
אחריות בשל אי גילוי: אחריות כזו קלה הרבה יותר להוכחה במסגרת עוולת הרשלנות מאשר ברעותה, שכן בה לא מופיעה דרישה מפורשת למצג פוזיטיבי.
למול החסרונות הללו, יש לעוולת התרמית מספר יתרונות על עוולת הרשלנות, אשר יכולים להפוך אותה להסדר "מבוקש" יותר בקרב ניזוקים מתרמית:
התיישנות: התקופה הארוכה יותר בפוטנציאל שמציעה עוולת התרמית, היא אחד הגורמים המרכזיים המייחדים אותה מעוולת הרשלנות.
פיצויים עונשיים: פיצויים כאלו היכולים להיות מוטלים בגין עוולת התרמית מגדילים את הפיצוי ומטרתם ל"העניש" את המזיק. ככלל, במשפט האזרחי אין מקום לשיקולי ענישה והפיצוי הניתן הוא לרוב כגודל הנזק. ההצדקה המהותית והמוסרית להתייחסות מחמירה זו מקורה באופי המכוון של מעשי התרמית ולפיכך נשמטת בהתייחסות למעשים רשלניים בלבד.
הגנות: תניות פטור ואשם תורם – שני אלו עשויים להוות הגנה מפני אחריות כאשר מדובר בהתנהגות רשלנית, אך התובע לא צריך לחשוש מהם כאשר ניזוק מתרמית.
הבטחה והבעת דעה: לעיתים יכולות גם הן לגרום לנזק המצדיק פיצוי. אחריות בגינן תקבע רק אם לוו בכוונת מרמה ולא אם נעשו ברשלנות.
הצעת חוק דיני ממונות > בחינה השוואתית בין הסדר העוולה באנגליה להסדר הישראלי

בחינת הסדר עוולת התרמית באנגליה שופכת אור נוסף על שאלת ההצדקה של עוולת התרמית כעוולה עצמאית. 

באנגליה עומדת בפני נפגע מעוולת התרמית אפשרות חסרת סייגים לפנות לאחת משלוש מערכות דינים מקבילות. חקיקתו של חוק מצגי השווא האנגלי בישרה שיפור ניכר במצבם המשפטי של נפגעי מצגי-שווא הן ביחס למצבם ערב חקיקת החוק, והן ביחס למצבם המקביל של הנפגעים הישראליים ממצגי-שווא שהרי חוק מעין זה אינו בנמצא בשיטת המשפט הישראלית. מבט השוואתי מגלה כי מאז ומעולם, הייתה עוולת התרמית בשימוש רב יותר באנגליה מאשר בישראל. פער זה אך טבעי הוא לאור קיומו של החוק באנגליה לעומת היעדרו בישראל, אולם להלן נעמוד על סיבות נוספות לפער זה, הרלוונטיות עוד בטרם נחקק חוק מצגי השווא באנגליה:
שוני ביסודות העוולה – ניתן למנות שלושה יתרונות ושני חסרונות בקרב יסודות העוולה האנגלית יחסית ליסודות הישראליים. שניים מהיתרונות סובבים את יסוד הנזק, בעוד השלישי עניינו בנטל ההוכחה:
הדין האנגלי אינו מתנה פיצוי בגין נזקים לא ממוניים בקיומם של נזקים ממוניים. בכך, לא מחייב הדין האנגלי את התובע לפנות לדין חלופי כאשר נזקו מתבטא בעוגמת נפש קשה בלבד.
שאלת ריחוק הנזק – כרגיל באנגליה על התובע בנזיקין מוטל הנטל להוכיח כי הנזק שגרם לו הוא בצפייתו הסבירה של המזיק. אולם, בעוולות מכוונות, הדין האנגלי מסתפק בעצם קיום הנזק ואינו נזקק לשאלת הצפיות – מתוך הרציונל של הגנה מוגברת על נפגעים בנסיבות חמורות מעין אלה. לא כך הדבר בישראל, כאשר על-אף נטייתם של בתי משפט לייחס צפיות רחבה למי שפעל מתוך זדון, עומדת בעינה הדרישה להוכחת צפיות הנזק.
נטל ההוכחה דומה לזה הישראלי בהיותו שונה מהרגיל במשפט האזרחי. אולם, באנגליה השוני בין נטל ההוכחה לעניין העוולה לבין הנטל האזרחי תלוי בחומרת נסיבות המקרה. יוצא שמשום שרוב המקרים לא מעלים נסיבות קיצוניות בחומרתן, נטל ההוכחה קל יותר לתובע.
הדרישה האנגלית להיות נשוא התביעה עונה להגדרה של "מצג" מבחינה משפטית מצמצמת מטבע הדברים את השימוש בעוולה במקרים בהם תנאי ההגדרה לא באו על סיפוקם. אולם, יש לסייג חיסרון זה בהיותו רלוונטי רק לחוק מצגי השווא. יסוד זה הוא גמיש באופן זהה ליסוד המקביל הישראלי כאשר תובע פונה לעילות של דיני היושר והמשפט המקובל.
יסוד סבירות הסתמכותו של התובע היא מרכזית, קשוחה ויסודית יותר בדין האנגלי מאשר בדין הישראלי.
טריטוריה משפטית רחבה יותר – בעוד שבדין הישראלי נוגסים דינים רבים בשטח העוולה, ואף בולעים אותה לחלוטין, דומה כי העוולה האנגלית זוכה למעמד איתן ועצמאי – בעיקר בזכות עיגונה בחוק המאפשר לתבוע בגינה וליהנות מחזקות נוחות שנטל הפרכתן מונח על כתפי הנתבע. חוק מצגי-השווא, שעיקר עיסוקו נוגע למצגי שווא רשלניים ותמי לב, מאפשר לתובעים בעוולת התרמית ליהנות מאותם הסדרים פרוצדורליים ומהותיים שנהנים מהם נפגעי מצגי שווא רשלניים ותמימים, מבלי להיבלע על-ידם. זאת, בניגוד לעוולת הרשלנות הישראלית ששונה מהותית מעוולת התרמית בדרישות ובהסדרים.
גמישות תרופתית – הדין האנגלי, בניגוד לדין הישראלי, מקנה לנפגעי מצגי-שווא זדוניים, בנוסף לתרופת הפיצויים, גם את האפשרות לדרוש את ביטולו של הסכם שנכרת על בסיס התרמית ולקבל את התמורה שניתנה במסגרתו. בנוסף, קיימת לנפגע באנגליה האפשרות לקבל פיצויים מוגברים במטרה לרפא נזקים נפשיים משמעותיים שנגרמו אגב הנזק הממוני.
הערות שוליים

↑  אברהם שיינפלד (פרופ' נחום רקובר עורך), נזיקין, עמ' 228, בתוך סדרת חוק לישראל. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשנ"ב-1991.
↑  חוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968
| דיני נזיקין |
| --- | --- | --- |
| העוולות הספציפיות | תקיפה • כליאת שווא • גרם הפרת חוזה • הסגת גבול • הפרת חוזה נישואין והפרת חוזה עקב שביתה והשבתה כחריג לגרם הפרת חוזה • מטרד לציבור • מטרד ליחיד • הפרעה לאור שמש ומניעת תמיכה • תרמית • שליחת יד • נגישה |  |
| עוולת הפרת חובה חקוקה | הפרת חובה חקוקה |  |
| עוולת הרשלנות | התרשלות • חובת הזהירות • הדבר מעיד על עצמו • חובת הראיה ברשלנות |  |
| קשר סיבתי | קשר סיבתי משפטי • קשר סיבתי עובדתי |  |
| נזק | נזק כלכלי טהור • נזקי ריקושט • נזק בלתי ממוני טהור • גולגולת דקה • פגיעה באוטונומיה • ריחוק הנזק • עקרון הקטנת הנזק |  |
| נזיקין מתחום הרפואה | רשלנות רפואית • הסכמה מדעת • הולדה בעוולה • הפלה בעוולה • חוק זכויות החולה |  |
| לשון הרע | ההגנה על הפרטיות בנזיקין • לשון הרע על המת ולשון הרע על ציבור • הגנת "אמת דיברתי" בלשון הרע • הגנת תום הלב בלשון הרע |  |
| עוולות מסחריות | גנבת עין • פגמי ייצור והעדר אזהרות • גזל סוד מסחרי • פגמי תכנון |  |
| עוולות חוקתיות | עוולות חוקתיות |  |
| הגנות | מעשה של מה בכך • קטין • הגנה עצמית • כורח |  |
| דוקטרינות המשפיעות על החיוב בנזיקין | אשם תורם כהגנה מוחלטת • אשם תורם כהגנה יחסית • הסתכנות מרצון • אשם תורם וקטינים • מעילה בת עוולה לא תצמח תרופה • התיישנות בנזיקין |  |
| ריבוי מעוולים | ריבוי מעוולים • מעוולים במשותף • נזק שאינו ניתן לחלוקה |  |
| אחריות שילוחית | אחריות שילוחית ואחריות מעביד • אחריות מעסיק קבלן • אחריות משתף ומשדל • אחריות רשויות ציבור ועובדי מדינה |  |
| פיצויים | פיצויים עונשיים • הטבת נזקי גוף • תשלום עתי ותשלום חד-פעמי • פיצוי ללא הוכחת נזק |  |
| מטרות דיני הנזיקין | צדק מתקן • צדק חלוקתי • הרתעה |  |
| ערכים נוספים בדיני נזיקין | כללי ברירת הדין • המחאת תביעה • מלחמה בדיני הנזיקין • מחדלים בנזיקין |  |
אדידס

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בפרנקפורט (17 בנובמבר 1995–ADS) 
 מייסדים:  אדי דסלר
 תקופת הפעילות:  יולי 1924 – הווה (כ־100 שנה)
 חברות בנות:  רנטסטיק  אדידס (הולנד)  אשוורס  טיילורמייד-אדידס  אדידס (קנדה) 
 מיקום המטה:  הרצוגנאורך 
 משרד ראשי:  גרמניה הרצוגנאוראך, גרמניה
 ענפי תעשייה:  ביגוד ואבזרי ספורט
 מוצרים עיקריים:  הנעלה, בגדי ספורט, ציוד ספורט
 הכנסות:  14.53 מיליארד אירו (2014)
 רווח תפעולי:  313,000,000 אירו (נכון ל־31 בדצמבר 2023) 
 רווח:  568 מיליון אירו (2014)
 הון עצמי:  4,580,000,000 אירו (נכון ל־31 בדצמבר 2023) 
 יו"ר:  איגור לנדאו
 מנכ"ל:  Bjørn Gulden 
 עובדים:  53,731 (2014)
  
 http://www.adidas-group.com/en/
 
נעלי אדידס
חולצת אדידס
אדידס היא חברת מוצרי ספורט גרמנית גדולה. החברה היא חלק מקבוצת אדידס, המורכבת מחברת הספורט ריבוק, חברת הגולף טיילורמייד, יצרנית כדורי הגולף מקספליי וחברת אדידס גולף. קבוצת אדידס היא יצרנית אופנת הספורט הממוקמת במקום השני בגודלה בין חברות הספורט הגדולות בעולם (לאחר נייקי). החברה קרויה על-שם מייסדה הגרמני, אדולף "אדי" דסלר.
היסטוריה > השנים הראשונות: עסק משפחתי

כריסטופר פון וילהלם דסלר היה פועל במפעל נעליים, בעוד אשתו פאולין ניהלה מכבסה קטנה בעיירה הרצוגנאורך (Herzogenaurach), המרוחקת 20 קילומטרים מהעיר נירנברג. אחרי שנשר מבית הספר הצטרף הבן רודולף (רודי) אל אביו לעבודה במפעל. לאחר שחזר מהלחימה במלחמת העולם הראשונה קיבל רודי משרת ניהול במפעל פורצלן ולאחר מכן בעסק לממכר עורות בנירנברג. אדולף (אדי), בנו השני של כריסטופר, החל לאחר המלחמה לייצר נעלי ספורט באופן עצמאי בעסק שהוקם במכבסה של אימו. ביולי 1924 חזר רודי לעיירה והקים יחד עם אחיו את "Gebrüder Dassler Schuhfabrik" (מפעל הנעליים של האחים דסלר). באותה תקופה אספקת החשמל לעיירה לא הייתה יציבה ולעיתים האחים נדרשו לייצר חשמל באמצעות שימוש בדוושות שנלקחו מאופניים על מנת להפעיל את מכונות הייצור.
במהלך אולימפיאדת ברלין שהתקיימה בשנת 1936 נסע אדי עם מזוודה מלאה בנעליים מתוצרת החברה לכפר האולימפי והצליח לשכנע את הרץ האפרו אמריקאי ג'סי אוונס לנעול את נעלי החברה במהלך התחרות. אוונס זכה ב-4 מדליות במהלך התחרויות והביא לחברה פרסום רב. בעקבות ההצלחה החל ביקוש גדול לנעליים והחברה מכרה כ-200 אלף זוגות בכל שנה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. לקראת סוף שנות השלושים ייצרה החברה 11 סוגי נעליים שיועדו לענפי ספורט שונים, אותם ייצרו 100 פועלים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה: ההיפרדות

לאחר עליית הנאצים לשלטון הצטרפו שני האחים למפלגה הנאצית. במהלך מלחמת העולם השנייה היו קשורים האחים דסלר יחד עם חברות ליצור נעליים אחרות בהקמת מתקן הניסוי לנעליים שהוקם במחנה זקסנהאוזן תוך שימוש באסירים כנסייני נעליים (וזאת בדומה לחברות רבות שפעלו בגרמניה ובאירופה אשר שיתפו פעולה עם הממשל הנאצים בתקופת המלחמה). בנוסף, בין 1943 ל-1945 יוצרו במפעל החברה טילי נ"ט גרמניים מסוג "פנצרשרק", בין היתר על ידי עובדים בכפייה צרפתים. באפריל 1945 הגיעו כוחות בעלות הברית לשערי המפעל והתלבטו האם להפציץ אותו. קייט, אשתו של אדי יצאה אל החיילים ושכנעה אותם שכל רצונם הוא לעסוק בייצור נעליים. מאוחר יותר, החיילים האמריקאים הפכו לקוחות מרכזיים של המפעל.
בין האחים התגלעו חילוקי דעות קשים ובשנת 1948 פרש רודי מן החברה והקים לו חברה עצמאית לה קרא Ruda, שם שהתבסס על האותיות הראשונות בשמו ובשם המשפחה שלו (Rudolf Dassler). מאוחר יותר שינה רודי את שם החברה לPuma. ב-18 באוגוסט 1949 הקים אדי דסלר חברה חדשה, גם הוא נתן לה שם המבוסס על האותיות התחיליות של שמו ושם משפחתו – אדידס (אדי דסלר) ורשם את סמל שלושת הפסים כסמל המסחרי של החברה.
הפירוד בין האחים גרם גם לפירוד בתוך העיירה הקטנה והורגש היטב בקבוצות הכדורגל של העיר – קבוצת ASV Herzogenaurach זכתה לחסות מחברת אדידס ואילו המתחרה העירונית FC Herzogenaurach זכתה לחסות מצד פומה.
בשנת 1949 פיתח דסלר את נעלי הפקקים הראשונות – נעליים המיועדות לשחקני כדורגל עם מסמרים מתברגים שתרמו לאחיזת הנעל במשטחי הדשא.
אדידס המשיכה להחתים ספורטאים בכירים – בקרב בין מוחמד עלי לג'ו פרייז'ר שנערך ב-1971 לבשו 2 המתאגרפים בגדים של החברה. באולימפיאדת מינכן שנערכה שנה מאוחר יותר לבשו כל בעלי התפקידים בגדים של אדידס, כמו גם 1,164 מתוך 1,490 הספורטאים שהשתתפו במשחקים.
היסטוריה > 1986: My Adidas

בשנת 1986 הקליטה להקת הראפ "Run D.M.C" שיר שנקרא "My Adidas" כחלק מאלבומם השלישי "Raising Hell". בעת ביצוע השיר בהופעות היה הקהל מגיב בהנפת הסניקרס של אדידס שנעל. אנג'לו אנסטסיו, עובד זוטר באדידס, שהיה נוכח באחת ההופעות שהתקיימו במדיסון סקוור גארדן ונפעם למראה מאות נעליים שהונפו באוויר. אנסטסיו דיווח על התופעה למטה החברה בניו יורק וזאת החתימה את חברי הלהקה על חוזה חסות בסך מיליון דולר. היה זה חוזה הפרסום הראשון שניתן על חברת הנעלה ולהקת ראפ. חברי הלהקה לבשו את בגדי החברה והופיעו עימם בכל התצלומים. בשנת 2011 הוציאה החברה סדרת נעליים מיוחדת לציון 25 שנה להקלטת השיר שזכתה לשם "Superstar". הנעליים היו שחזור של הנעליים שנעלו חברי הלהקה ועליהם נרקם סמל הלהקה והמספר "1986" שציין את שנת ההקלטה.
היסטוריה > 1987–1992: ברנרד טאפי

לאחר מותו של אדי דסלר בשנת 1978 אלמנתו לקחה על עצמה את הניהול של החברה יחד עם אחד מחתניה. בנו של דסלר, הורסט, התמנה למנהל החברה בשנת 1985, אך מת בפתאומיות בשנת 1987. 4 בנותיו של דסלר שלקחו על עצמן את הניהול, הודיעו לאחר שנה וחצי כי לא יוכלו לעמוד במשימה והעמידו את החברה למכירה. את החברה רכש איש העסקים הצרפתי ברנרד טאפי, תמורת 1.6 מיליארד פרנק צרפתי שטאפי לקח בהלוואה מבנק קרדי ליונה. טאפי, שבאותו זמן התמנה גם לראש העיר מרסיי ורכש את קבוצת הכדורגל מרסיי, לא הצליח במלאכת שיקום החברה. טאפי נקלע לחובות של 1.3 מיליארד פרנק לבנק קרדיט-ליונה בצרפת, ובשנת 1992 אדידס הועמדה שוב למכירה.
בפברואר 1993 מכר הבנק את אדידס לאיש העסקים היהודי רוברט לואי דרייפוס, שמינה את עצמו להיות מנכ"ל החברה.
היסטוריה > 1994: יוצאים לדרך חדשה

בשנת 1995 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט והפכה לחברה ציבורית.
בשנת 1997 רכשה אדידס את חברת סלומון המייצרת ציוד וביגוד לטיפוס הרים ולסקי ואת חברת טיילורמייד, המייצרת ציוד והלבשה לגולף ומאביק חברה המייצרת הלבשה לרוכבי אופניים. מסע הרכישות העמיס עול כבד על רווחי החברה, ומניית אדידס צנחה מ-146 דולר למניה ב-98' ל-41 דולר ב-2000. בעקבות הירידה החדה בערך המניה מונה מנכ"ל חדש לחברה, הרברט היינר. עם מינוי המנכ"ל השתפרו התוצאות העסקיות של החברה והרווחים עלו ב-15% ל-182 מיליון דולר בסוף שנת 2001.
במאי 2005 מכרה אדידס את סלומון בסכום של 625 מיליון דולר, סכום נמוך מאוד ביחס למחיר אותו שילמה בעת הקנייה – 1.4 מיליארד דולר. באוגוסט אותה שנה רכשה אדידס את ריבוק תמורת 3.8 מיליארד דולר על מנת להגדיל את נתח השוק שלה בצפון אמריקה ולקרוא תיגר על נייקי.
בשנת 2005 הוציאה אדידס לשוק את הנעל "Adidas 1", נעל ריצה שבסולייתה שולב מעבד זעיר ומנוע סרוו האמור להקשיח או לרכך את הריפוד בעקב הנעל, בהתאמה לתנאי השטח על מנת לספק לרצים תמיכה טובה יותר. בשנת 2006 הוציאו דגם של הנעל המיועד לשחקני כדורסל, הדגם נלבש על ידי שחקן ה-NBA טים דאנקן. אף על פי שמחיר הנעל לא היה גבוה במיוחד (250 דולר) מכירות הנעליים היו נמוכות מאוד ואדידס החליטה להפסיק את הייצור.
מונדיאל 2010 שהתקיים בדרום אפריקה הפך לזירת התגוששות מרכזית בין אדידס לנייקי, כאשר 12 נבחרות מתוך ה-32 לבשו מדים של אדידס, ביניהן נבחרת ארגנטינה, נבחרת גרמניה, נבחרת ספרד, נבחרת צרפת והנבחרת המארחת מדרום אפריקה. נייקי נתנה חסות ל-10 נבחרות, כאשר הבולטות ביניהן הן הנבחרות של ברזיל, ונבחרת אנגליה. כבר במהלך המשחקים עצמם דיווחה החברה על צמיחה גדולה במכירות והוציאה צפי למכירות שנתיות בסך של 1.5 מיליון אירו, דבר המהווה שיפור של 15% לעומת השיא הקודם שנקבע ב-2008. בסופו של דבר זכתה באליפות נבחרת ספרד, המקבלת חסות מאדידס.
במונדיאל 2014 שהתקיים בברזיל חל מהפך ביחסי הכוחות ולראשונה לנייקי היו יותר נבחרות (10) מאשר לאדידס (8). לקראת האליפות הציגה החברה נעלי כדורגל חדשות שזכו לשם "פריימניט" (Primeknit FS). הנעל משלבת גרב פנימי ואמורה הייתה להתחרות עם דגם ה"מג'יסטה" (Magista) שהציגו נייקי ממש באותו זמן. גם באליפות זאת זכתה נבחרת בחסות החברה – גרמניה. למרות ההצלחה בקרב על היוקרה, רווחי החברה באותה השנה ירדו, שנה שנייה ברציפות, והסתכמו ב-642 מיליון אירו, סכום שהיה נמוך מהתחזיות של החברה. ב-2014 חלה ירידה במכירות של החברה בארצות הברית והיא ירדה למקום השלישי אחרי נייקי ואנדר ארמור.
בינואר 2015 מכרה החברה את חברת "רוקפורט", שנרכשה ב-2006 כחלק מרכישת ריבוק. החברה נמכרה לחברת ניו באלאנס תמורת 280 מיליון דולר. ביוני אותה שנה הוציאה החברה סדרה של 11 זוגות נעליים, מכנסיים קצרים ואימוניות בהשראת הדמויות של גיבורי העל מהסרט "הנוקמים: עידן אולטרון".
בינואר 2020 יצאה קולקציית "ADIDAS X IVY PARK" בשיתוף עם חברת Ivy Park שבבעלות הזמרת ביונסה. הקולקציה זכתה להצלחה רבה בימי המכירה הראשונים ומרבית הפריטים נמכרו.
לוגו החברה

ב-1949 עם הצגת החברה הציג דסלר את לוגו 3 הפסים, שהופיע על נעלי החברה. מטרתו של דסלר הייתה ליצור זיהוי מיידי של מוצרי החברה על ידי הוספת לוגו בולט, אדידס הייתה החברה הראשונה שהוסיפה לוגו לנעלי הספורט שייצרה. בשנת 1967 הופיע הלוגו לראשונה גם על מוצרי ההלבשה של החברה. באוגוסט 1971 הוצג לוגו חדש לחברה – עלה תלתן המורכב מצורה גאומטרית המכילה 3 הצטלבויות, דבר המבטא את רבגוניותה של החברה. הסמל החל להופיע על מוצרי החברה בשנת 1972. בשנת 1990 הציגה החברה לוגו חדש, המשמש אותה עד היום. הלוגו משלב בתוכו את סמל 3 הפסים ונראה כהר, דבר המעיד על האתגר והמטרות שאיתן יש להתמודד בספורט. דגם התלתן כיום הוא תת-מותג (Originals), שאופיו אופנתי ואלגנטי יותר.
לוגו החברה > מאבקים משפטיים וזכויות יוצרים

מאז שנת 1999 הגישה החברה עשרות תביעות כנגד חברות שייצרו ומכרו מוצרים בהם נעשה שימוש במוטיבים המזכירים את עיצוב שלושת הפסים של החברה. ב-2008 תבעה אדידס את רשת "Payless ShoeSource" על שמכרה דגמי נעליים הדומים לדגמיה. בית המשפט פסק שעל הרשת לפצות את אדידס בסכום של 304 מיליון דולר. באותה שנה הודיעה החברה כי הגיעה להסכם עם רשת וולמארט אותה תבעה 3 שנים מוקדם יותר בעקבות מכירות של דגמי נעליים עם 2 ו-4 פסים. היה זה ההסכם השלישי אליו מגיעות החברות בעקבות תביעות דומות. ב-2015 הגישה החברה תביעה כנגד מעצב האופנה מארק ג'ייקובס שמכר דגם של סווטשירט שעל שרוולו מופיעים 4 פסים. באותה שנה הגישה החברה תביעה גם כנגד חברת "סקצ'רס" בטענה שהאחרונה העתיקה ממנה את דגם סטאן סמית', הנחשב לאחד המוכרים של החברה.
גם בישראל התמודדה החברה עם תביעות דומות. בשנת 2005 תבעה אדידס-ישראל יבואן נעליים בשם ג'לאל יאסין שהזמין מסין נעלי ספורט עם 4 פסים בצידן. הנעליים יועדו לשיווק בתחומי הרשות הפלסטינית ועוכבו במכס לבקשת החברה. בשנת 2010 פסק בית המשפט כי אי אפשר להתבלבל ולחשוב שמדובר במוצר מקורי של החברה ועל כן דחתה את התביעה וחייבה את החברה לשלם ליבואן 85 אלף שקלים. ערעור לבית המשפט העליון נדחה גם הוא והחברה חויבה לשלם 25 אלף שקלים נוספים.
בשנת 2014 ניתן פסק דין דומה בתביעה שהוגשה כנגד חברת "b גוד" שמכרה מוצרים עליהם הופיע לוגו עם שלושה פסים. בית המשפט קבע שלמרות הדמיון, איכות הבגדים ומחירם הנמוך מצביעים על כך שלא מדובר במותג המקורי ואין בכך הטעייה.
חסויות > כדורגל

הכדורגל נחשב לאחד מתחומי הפעילות המרכזיים של אדידס, החל משנות פעילותה הראשונות. אדידס חתמה על החוזה הראשון שלה עם פיפ"א בשנת 1970 ובשנת 2013 האריכה את חוזה החסות עד לשנת 2030. במסגרת החוזה מציידת החברה כל מונדיאל בכדורים מיוחדים, המיוצרים במיוחד עבור האירוע. אדידס מספקת גם את הלבוש לשופטים ולנציגי הארגון וזוכה בחשיפה פרסומית בשלטים המוצבים לאורך המגרשים.
בשנת 2004 חתמה אדידס על הסכם חסות עם ליגת ה-MLS (ליגת הכדורגל בארצות הברית וקנדה) ל-10 שנים על סכום של 150 מיליון דולר. בשנת 2010 הוארך החוזה תוך כדי העלאת הסכום ל-200 מיליון דולר.
בשנת 2006 חתמה אדידס על חוזה עם ליונל מסי, הנחשב לשחקן הבכיר לו נותנת החברה חסות. בשנת 2013 הייתה מוכנה החברה לשלם סכום של 125 מיליון אירו במטרה להעביר את השחקן לאחת הקבוצות לה היא נותנת חסות – באיירן מינכן, צ'לסי וריאל מדריד, כאשר הקבוצות היו אמורות לשלם סכום זהה. בסופו של דבר המעבר לא יצא לפועל.
ביוני 2013 חתמה אדידס על הארכת חוזה החסות עם קבוצת צ'לסי ל-10 שנים נוספות תמורת 450 מיליון דולר. ביולי 2015 חתמה החברה על חוזה החסות הגדול ביותר בהיסטוריה של הכדורגל עם קבוצת מנצ'סטר יונייטד. החוזה נחתם ל-10 שנים והוא מוערך בכ-1.3 מיליארד דולר. באפריל 2015 חתמה החברה על הארכה של חוזה החסות עם קבוצת באיירן מינכן, שהיה אמור להסתיים ב-2020 בעשר שנים נוספות והוא יסתיים בשנת 2030. אדידס, המחזיקה ב-8.33% ממניות הקבוצה, תזרים לקבוצה 60 מיליון אירו בכל עונה. סך החוזה מוערך בכ-900 מיליון אירו.
בנוסף למוזכרים לעיל, חתומה אדידס על חוזים עם מועדונים גדולים דוגמת מילאן, אייאקס, יובנטוס,ריאל מדריד, פיינורד, מרסיי, ריבר פלייט, פלמיירס ופלמנגו. החברה נותנת חסות גם לנבחרות ספרד, איטליה, יפן, ארגנטינה, מקסיקו, קולומביה, פרו, ויילס, שוודיה, פרגוואי וונצואלה.
בין שחקני הכדורגל החתומים על חוזים אישיים ניתן למנות את דייוויד בקהאם, עמו חתמה החברה על חוזה לכל החיים בסך כולל של 161 מיליון דולר; גארת' בייל, אריין רובן, תומאס מולר, לואיס סוארס, קאקה, רובין ואן פרסי, מסוט אוזיל, חאמס רודריגז ופרנק לאמפרד.
ביוני 2014 חתמה אדידס על הסכם חסות עם קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב המוערך בכ-3 מיליון שקלים בעונה. באוקטובר 2014 החתימה החברה את שחקן הקבוצה, עדן בן בסט על חוזה חסות ל-3 שנים – השחקן הישראלי הראשון שחותם על חוזה עם החברה. כחודש לאחר מכן החתימה החברה את ביברס נאתכו על חוזה לשנתיים.