stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יומו של הארבה
תקציר העלילה

טוד הקט (ויליאם את'רטון) מגיע להוליווד ומתמקם במלון דירות בדירה שקירותיה סדוקים לאחר רעש אדמה. הוא בוגר אוניברסיטת יל ומקווה למצוא עבודה בהוליווד בתור צייר. שכניו הם פיי גרינר (קארן בלק), יפהפייה צעירה ששואפת להיות כוכב קולנוע ובינתיים גרה במלון העלוב עם אביה הארי (ברג'ס מרדית') שהיה פעם שחקן וודביל מפורסם וכעת הוא מתפרס ממכירת שיקויים בבתי העשירים תוך ביצוע להטוטים.
במקום נמצא הגמד אייד קוסיץ' (בילי בארטי) שגם הוא היה שחקן וודביל וכן הנער אדורה לומיס (ג'קי ארל היילי) שאמו חושבת ששיש לו כשרון למשחק.
טוד מחזר אחרי פיי אך לה יש כבר חבר: הקאובוי ארל שופ (בוב הופקינס). פיי מחבבת את טוד אבל היא מבהירה לו כי תתחתן רק עם אדם עשיר שיוכל לתמוך בה ובאביה. טוד פוגש במנהל האמנותי קלוד (ריצ'רד דיסרט) שגם הוא בוגר יל ומסכים לקבלו כצייר תפאורות לסרטים.
פיי מכירה את הומר סימפסון (דונלד סאת'רלנד), אדם אמיד ומדוכא. הוא תומך בה ומביא את אביה לכנסייה של "ביג סיסטר" (ג'רלדין פייג') שמרפאת אנשים בעזרת תפילות אבל זה לא עוזר והוא מת אחר כך. כדי לממן את הוצאות הקבורה עוסקת פיי זמן קצר בזנות.
טוד מכין ציורים לסרט קרב ווטרלו. כללי הזהירות לא נשמרים והתפאורה קורסת באמצע הצילומים ורבים נפצעים. למפיקים לא אכפת מגורלם.
פיי אומרת לטוד שאין יחסי מין בינה להומר. הוא מארגן מסיבה בביתו של הומר, אליה מוזמנים גם קלוד, אייב, ארל וחברו מיגואל (פפה סרנה) שעיסוקו קרבות תרנגולים ועורך שם קרב תרנגולים (קשה לצפייה).
פיי המאוכזבת שוכבת עם מיגואל וזה מתגלה להומר ולאייב שזורק אותו מהדירה.
לבסוף יש סצנה גרוטסקית של בכורת הסרט של ססיל דה מיל - הבוקניר. קהל רב מתאסף ובהם הומר סימפסון, טוד הקט ואדורה לומיס. לומיס מתגרה בהומר, זורק עליו אבן ופוצע אותו. בתגובה מתנפל עליו הומר והורג אותו במכות. מתפתחת מהומה ענקית עם שריפת מכוניות כאילו מכת ארבה נחתה על הוליווד. הומר וטוד נפצעים קשה.
לבסוף רואים את פיי מסתובבת בפנים דומעות, במלון הריק מדיירים.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| דונלד סאת'רלנד | הומר סימפסון |  |
| קארן בלאק | פיי גרינר |  |
| ברג'ס מרדית' | הארי גרינר |  |
| ויליאם את'רטון | טוד הקט | צייר |
| ג'רלדין פייג' | ביג סיסטר | מטיפה |
| בילי בארטי | אייב קוסיץ' | גמד |
| ג'קי ארל היילי | אדורה לומיס | נער |
| בוב הופקינס | ארל שופ | קאובוי |
| פפה סרנה | מיגואל |  |
| ג'ון הילרמן | נד גרוט | מפיק |
| ריצ'רד דיסרט | קלוד אסטי | מנהל אמנותי |
ועידת הכנסייה בהייריאה

ועידת הכנסייה בהייראיה הייתה ועידה אקומנית שכונסה על ידי הקיסר קונסטנטינוס החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית, מ-10 בפברואר עד 8 באוגוסט 754. בזמן עריכתה, נחשבה לוועידה האקומנית השביעית. הוועידה התקיימה בהייריאה (כיום שכונת פנרבחצ'ה באיסטנבול), ארמון קיסרי על הגדה האסיאתית של מיצרי הבוספורוס, סמוך לקונסטנטינופול. החלטתה החשובה ביותר של הוועידה הייתה לאסור על עבודת האיקונות, ועל כן היא ידועה כוועידה האיקונוקלאסטית. הוועידה האקומנית הבאה של הכנסייה, ועידת ניקיאה השנייה (787), ביטלה את ההחלטות של הוועידה בהייראיה, לא קיבלה את היותה אקומנית והכריזה על החלטותיה כבלתי-אורתודוקסיות.
הרקע לוועידה

האיקונות הן ייצוגים חזותיים, בדרך כלל של ישוע, מריה הקדושה, או של קדושים, המיועדות לצורכי פולחן בנצרות. העמדה הנוצרית הרשמית, החל מראשית הנצרות, התנגדה באופן עקרוני לייצוגים חזותיים – בהתחלה, ככל הנראה, בשל הרקע היהודי שלהם, ובהמשך, אבות כנסייה כאוריגנס וקלמנס מאלכסנדריה הביעו התנגדות שנוסחה גם במונחים פלטוניסטיים. ברם, למעשה, שרדו תיעודים רבים מן העת העתיקה המאוחרת של אמנות נוצרית. כותבים נוצרים מסוימים, על אף שהתפלמסו עם הפגאנים, לא דנו כלל באמנות נוצרית, אך היו כאלו שתקפו איקונוגרפיה נוצרית של ישוע אף לפני המאה ה-6 – על אף שהאותנטיות של טקסטים אחרונים אלו מוטלים בספק.
פולחן האיקונות היה כנראה נפוץ בקרב אנשים מכלל המעמדות, בעיקר באימפריה המזרחית. באופן כללי, חוקרים טוענים כי יש לראות פולחן זה בתוך ההקשר הרחב יותר של פולחן קדושים ושרידי קדושים, שבמסגרתו נתפסו הקדושים כמי שיכולים להתערב לטובת המתפלל אליהם בפני האל. שרידי הקדושים והאיקונות מילאו גם אחר צורך של נוכחות פיזית של האל ושל שליחיו בחיי המאמין. במאות ה-6–7, התעצם השימוש הפולחני בייצוגים ויזואליים. פולחן האיקונות כלל בעיקר השתחוויה, תפילה הקטרת קטורת והדלקת נרות. בשנת 726 או 730, לאון השלישי, קיסר האימפריה הרומית המזרחית והראשון לשושלת האיסאורית, הוציא צו האוסר על עבודות האיקונות. בכך החלה התקופה המכונה "משבר האיקונוקלאזם", שלמעשה הורכבה משתי תקופות עיקריות של איסור קיסרי על איקונוקלאזם: בשנת 787, ועידת ניקיאה השנייה בראשות הקיסרית אירנה ביטלה את האיקונוקלאזם, ב-815 הוא הושב על כנו על ידי הקיסר לאון החמישי ובוטל סופית על ידי הקיסרית תאודורה השנייה בשנת 843.
לא ברור לחלוטין מדוע אסר לאון השלישי על פולחן האיקונות. ברם, הכרוניקות המתעדות את התקופה אכן מתעדות צו כזה, ואף כיצד לאון שלח שליח להרוס את האיקונה של ישו בכניסה לארמון האימפריאלי – מקרה שאף הוביל ללינץ' שבוצע בשליח. הכרוניקות הקרובות ביותר לתקופה, תאופאנס וניקפורוס, תולים זאת בתגובתו של ליאו התפרצות של הר הגעש באי ת'רה (סנטוריני) בשנת 726.חוקרים מאוחרים יותר ניסו להציב את הדבר בהקשר פוליטי חברתי – ליאון היה האחרון בשרשרת של קיסרים מתחלפים. ליאון, שהיה מצביא מוצלח ביותר, שאף לייצר יציבות שושלתית, בין השאר על ידי כך שהמליך את בנו קונסטנטינוס ה-V, כאימפרטור שותף בגיל שנה. כחלק מחיזוק סמכותו, ביקש לאון לערוך רפורמות בדת – והאיקונוקלזם היווה הזדמנות עבורו.
קונסטנטינוס החמישי (קיסר 741–775), יורשו של לאון, המשיך את המדיניות האיקונוקלאסטית של אביו. ברם, בניגוד אליו, קונסטנטינוס היה תאולוג, ואף כתב ספר בשם "שאלות" (peuseis), המנמק את עמדתו האיקונוקלאסטית (פרגמנטים מן הספר השתמרו אצל ניקפורוס, שהתפלמס עמו לטובת האיקונות). טענתו של קונסטנטינוס הייתה כריסטולוגית בעיקרה: ייצוגים של ישו יכולים לייצג רק את טבעו האנושי, ועל כן הם מפרידים בין טבעו האנושי לאלוהי של ישו.
הוועידה > רקע, מהלך עניינים והחלטות

מספר שנים לפני הוועידה, קונסטנטינוס ערך דיונים עם אנשי דת ושאף לשכנעם בדעותיו האיקונוקלאסטיות. לבסוף, בשנת 754, בין ה-10 בפברואר ל-8 באוגוסט, כינס קונסטנטינוס את הוועידה בארמון האימפריאלי בהייריאה. הוועידה היתה, בעת קיומה, הוועידה האקומנית השביעית, תואר שנושלה ממנו על ידי ועידת ניקיאה השנייה בדיעבד. 338 בישופים נכחו בוועידה, בעיקר מאזור קונסטנטינופול אך גם מאיטליה, דלמטיה, יוון וסיציליה. אין שום ראיות שנציגים מטעם האפיפיור השתתפו בוועידה. תאודוסיוס, בישוף אפסוס, ניהל את הוועידה – בדרך כלל נוהלו ועידות על ידי פטריארך קונסטנטינופול, אך הקודם מת ועוד לא מונה לו מחליף. הוועידה, כנראה, הייתה בשליטתו של קונסטנטינוס, ואכן אישרה את המדיניות שלו, שהתנגדה לאיקונות.
הוועידה חזרה ואישרה את התפיסות הכריסטולוגיות של הוועידות הקודמות, והוסיפה עליהן איסורים הנוגעים לייצוגים חזותיים: יש לעבוד את האל "בעין הנפש" ולא באמצעות "צבעים גופניים", אסור לנסות לייצג לא את המהות האלוהית האינסופית ולא את האיחוד בין המהות האלוהית לאנושית, ולא את המהות האנושית של ישו. בשמם של מריה והקדושים יש לנקוב בתפילה בלבד, ו"תמונותיהם" נמצאות בנשמות המאמינים ולא בייצוגים ויזואליים מתים. הוועידה מטילה חרם על כל מי שלא עומד בהכרזות אלו.
הוועידה > הצדקות תאולוגיות לאיקונוקלאזם

ההחלטות (Acta) של הוועידה לא שרדו, אך ההגדרות (Horos) שלה נשתמרו במלואן בפרוטוקול של ועידת ניקיאה השנייה, שהביאה אותו על מנת להתפלמס עמו. בהורוס, הוועידה מציגה את עצמה כממשיכה וכמאשרת של הוועידות האורתודוקסיות הקודמות, וכהמשך של הנצרות הניקיאנית. הדיון בוועידה גם הוא כריסטולוגי בעיקרו. התומכים באיקונות דבקים למעשה בדוקטרינות שהוכרזו כמינות על ידי הוועידות הקודמות: נסטוריאניות או מונופיזיטיות, מפני שייצוג של ישו מציג או רק את טבעו האנושי, בנפרד מטבעו האלוהי (נסטוריאניות), או, אם הייצוג מייצג גם את הטבע האנושי וגם את הטבע האלוהי של ישו, הוא מציג את הטבע האלוהי כמוגבל וכזהה לטבע האנושי (מונופיזיטיות). ההגדרות מתעקשות על כך שבגלל האיחוד בין הטבע האנושי לאלוהי, גם גופו נעשה לאלוהי. לפיהן, הייצוג האמיתי היחיד של ישוע הוא הלחם והיין של האוכריסטיה, מפני שהם מצד אחד לא מאבדים את טבעם החומרי, ומצד שני נעשים לאלוהיים על ידי הסקרמנט.
ההגדרות התייחסו גם לייצוגים של מריה הקדושה ושל הקדושים – למרות שהטיעון הכריסטולוגי איננו נוגע אליהם, ההגדרות טענו כי אם ייצוגים של ישו אסורים, אזי אין צורך בייצוגים אחרים גם – ייצוגים אלו עושים עוול לכבודם של מריה ושל הקדושים, מפני שאמנות הייצוג שאולה מהפגאנים.
ההגדרות מבססות את ההתנגדות לייצוגים חזותיים על מגוון של מקורות – החל מהמקרא והברית החדשה ועד אבות הכנסייה. מן הברית החדשה מצוטט פאולוס (השנייה אל הקורינתים 5:16): "אם הכרנו את המשיח על-פי ראות אנושית, הרי כעת איננו מכירים אותו עוד באופן כזה". מבין אבות הכנסייה, מציגות ההגדרות את אפיפניוס מסלמיס, השולל ייצוגים חזותיים באופן חד משמעי (הוועידה בניקיאה טענה כי מקור זה מזויף). העדות הפטריסטית החשובה השנייה, שאותה מביאות ההגדרות, היא מכתבו של אוסביוס לקונסטנטיה, אחותו של הקיסר קונסטנטינוס הראשון, שבו הוא דוחה את בקשתה לציור של האל, מפני שלא ניתן לייצג את כריסטוס לאחר הקימה לתחייה.
לפי לסלי ברובאקר, ההגדרות מציגות תאולוגיה שבמרכזה השילוש הקדוש: הסמל היחיד שיש בו חשיבות הוא הצלב, המזכיר את צליבתו של ישו והיה הסמל של הקיסרים, החל מקונסטנטינוס הקדוש. הוועידה ביקשה להפריד באופן חד בין הבשר לרוח בעקבות זאת, נדחתה גם הפרקטיקה של פולחן שרידי הקדושים, אם כי לא עצם הפנייה אליהם. לפי ברובאקר, משמעות נוספת של החלטות אלו, הדוחות למעשה צורות אישיות של פולחן ומבקשות למקד את הפולחן באוכריסטה ובתפילה, היא התעצמות של הכנסייה כמוסד והשתלטותה על חיי הרוח של המאמינים.
לאחר הוועידה > השלכות הוועידה

לא ברור לחלוטין מה היו המשמעויות המעשיות של החלטות הוועידה. היו חוקרים שטענו שהוועידה כללה ציווי להרוס את כל האיקונות, ושמסע הרס כזה אכן נערך. חוקרים אלו טוענים שמסע ההרס הזה עורר התנגדות, שהתמקדה סביב הנזיר סטפנוס הקדוש – שאותו קונסטנטינוס הוציא להורג באכזריות. חוקרים מאוחרים יותר ערערו על טענה זו: לפי ברובאקר והלדון, ההגדרות של הוועידה אסרו על הריסת איקונות אקטיבית, וישנם מעט מאוד אירועים מתועדים של הרס איקונות – וגם אלו התרחשו זמן מה אחרי הוועידה. העדות הארכאולוגית היחידה ל"איקונוקלאזם" בתקופת קונסטנטינוס היא באולם המועצה בין כנסיית איה סופיה לארמון הפטריארך, שם הוחלפו פסלי קדושים בצלבים – אך גם אירוע זה אירע לפחות 12 שנים לאחר הוועידה. חוקרים אחרים דחו גם את הסיפור לפיו הוצאתו להורג של סטפנוס ורדיפת הנזירים שהתלוותה אליה היו בשל תמיכתם של אלו באיקונוקלאזם, וטענו כי קונסטנטינוס רדף את הנזירים מפני שהנזירות הלכה ונעשתה פופולרית, דבר שהיווה בעיה עבור האימפריה, מפני שנזירים לא שילמו מס והיו פטורים מן השירות בצבא.
לאחר הוועידה > התקבלות הוועידה

מסקנות הוועידה נדחו על ידי ועידת ניקיאה השנייה בשנת 787, והוועידה הוכרזה כלא-אקומנית. ועידת ניקיאה כנראה התבססה על כך שהפטריארכים של המזרח (ירושלים, אלכסנדריה ואנטיוכיה) והאפיפיור, או נציגיהם, ככל הנראה לא נכחו בוועידה, וכן שלמעשה לא נכח בה גם הפטריארך של קונסטנטינופול, כפי שפורט לעיל – ההאשמה שהאפיפיור לא השתתף בוועידה גם מופיעה במפורש בהחלטות ועידת ניקיאה. ועידת ניקיאה הפריכה את טענות ועידת הייריאה כנגד הייצוגים, והכריזה על חובה של הצגת איקונות של ישו, של קדושים ושל מריה בכנסיות.
ביבליוגרפיה

Brubaker, Leslie. Inventing Byzantine Iconoclasm. Bristol: Bristol Classical Press, 2012): 32-33.
Brubaker, Leslie and Haldon, John. Byzantium in the Iconoclast Era, c. 680-850: A History. Princeton: Princeton University Press, 2010.
Herrin, Judith. Byzantium – The surprising Life of a Medieval Empire. Princeton: Princeton University Press, 2008.
Hussey, J. M. The Orthodox Church in the Byzantine Empire. Oxford: Oxford University Press, 1990. Oxford Scholarship Online, 2004. doi: 10.1093/0198264569.001.0001.
Mango, Cyril (ed.). Oxford History of Byzantium. Oxford: Oxford University Press 2004.
Martin, Edward J. A History of the Iconoclastic Controversy. Milano: Mimesis International, 2014.
Ostrogorsky, George. History of the Byzantine State. New Brunswick: Rutgers University Press, 1969.
Price, Richard. Acts of the Second Council of Nicaea. Liverpool: Liverpool Univesity Press, 2021.
Rochow. Ilse, Kaiser Konstantin V. (741–775). Materialien zu seinem Leben und Nachleben. Frankfurt am Main: Peter Lang, 1994.
הערות שוליים

↑  Cyril Mango (ed.), Oxford History of Byzantium (Oxford: Oxford University Press 2004), 154, Leslie Brubacker and John Haldon, Byzantium in the Iconoclast Era, c. 680-850: A History, (Princeton: Princeton University Press, 2010): 44-45.
↑  Haldon and Brubacker, Byzantium in the Iconoclastic Era, 44-45.
↑  Haldon and Brubacker, Byzantium in the Iconoclastic Era, 32-33.
↑  J. M. Hussey,The Orthodox Church in the Byzantine Empire (Oxford: Oxford University Press, 1990): 31.
↑  Mango, Oxford History of Byzantium, 153.
1 2  Mango, Oxford History of Byzantium, 155.
↑  Judith Herrin, Byzantium – The surprising Life of a Medieval Empire, (Princeton: Princeton University Press, 2008): 106-108.
↑  Leslie Brubaker, Inventing Byzantine Iconoclasm, (Bristol: Bristol Classical Press, 2012): 32-33. Judith Herrin, Byzantium, 109.
↑   Herrin, Byzantium, 109-110.
↑   Haldon and Brubacker, Byzantium in the Iconoclastic Era, 190.
↑   Richard Price, Acts of the Second Council of Nicaea (Liverpool: Liverpool Univesity Press): 428.
↑   Price, Acts of the Second Council of Nicaea, 430.
↑   Price, Acts of the Second Council of Nicaea, 428.
↑   Price, Acts of the Second Council of Nicaea, 429.
↑   Price, Acts of the Second Council of Nicaea, 429-430.
↑   Brubaker, Inventing Byzantine Iconoclasm, 33-34
↑   George Ostrogorsky, History of the Byzantine State (New Brunswick: Rutgers University Press, 1969): 154.
↑   Brubaker and Haldon, Byzantium in the Iconoclastic Era, 199-200.
↑   Brubaker, Inventing Byzantine Iconoclasm, 33.
↑   Ilse Rochow, Kaiser Konstantin V. (741–775). Materialien zu seinem Leben und Nachleben(Frankfurt am Main: Peter Lang 1994.): 60-61
↑   Edward J. Martin, A History of the Iconoclastic Controversy, (Milano: Mimesis International, 2014): 46.
↑   Mango, Oxford History of Byzantium, 157.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289258705171  BnF: cb162262311 (data)  LCCN: n91043430  SUDOC: 074057669  VIAF: 149459225   WorldCat (עם VIAF): 149459225
הקסם של אלה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  אלה המכושפת 
 בימוי:  טומי או'הבר
 הופק בידי:  ג'יין סטרץ'
 תסריט:  גייל קרסון לוין
 עריכה:  Masahiro Hirakubo 
 שחקנים ראשיים:  אן האת'וויי יו דנסי קרי אלווס ויויקה איי פוקס איידן מקראדל לוסי פאנץ' ג'ואנה לאמלי ג'ניפר היים מיני דרייבר
 מוזיקה:  שון דיווי
 צילום:  ג'ון דה בורמן
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, אירלנד 
 חברת הפקה:  מירמקס 
 חברה מפיצה:  מירמקס סרטים
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 9 באפריל 2004 ישראל 29 ביולי 2004
 משך הקרנה:  96 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט מוזיקלי, סרט פנטזיה, סרט נעורים, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 תקציב:  36 מיליון דולר
 הכנסות:  27,388,767 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   ellaenchanted
 דף הסרט ב־IMDb
 
הקסם של אלה (באנגלית: Ella Enchanted) הוא סרט קומדיה על סיפורי פיות משנת 2004, המבוסס בצורה רופפת על ספרה של גייל קרסון לוין, "אלה המכושפת". בסרט מככבים אן האת'וויי כאלה מפרל ויו דנסי כנסיך צ'ארמונט.
עלילה

בעת היוולדה, קיבלה אלה את מתנת הצייתנות מהפיות הסנדקית שלה, לוסינדה (ויויקה איי פוקס). המתנה עד מהרה מתגלית כקללה כיוון שאלה נאלצת לעשות כל מה שמצווים עליה. אמא של אלה אוסרת עליה לגלות על דבר הקללה שלה לאיש, אפילו לא לאביה, ולאחר מכן מתה. כשאלה גדלה, אביה מודיע לה על נישואיו לגברת אולגה, עקב היתקלותו בקשיים כספיים ותקוותו שהיא תוציא אותו מהם. גברת אולגה (ג'ואנה לאמלי), אשתו החמדנית של אבא של אלה, ושתי בנותיה הנוראיות: הטי (לוסי פאנץ') ואוליב (ג'ניפר היים) מתעללות באלה, וכשהן מגלות על הקללה שלה, הן מנצלות אותה ומנסות להפוך את חייה לאומללים עוד יותר ממה שהם כבר היו.
אלה לא יכולה לחיות בצורה כזאת יותר ומחליטה למצוא את לוסינדה, כדי שזו תסיר את קללתה. מינדי (מיני דרייבר), פיית הבית, מראה לאלה את החבר שלה, בני, אשר עקב תאונה שביצעה נהפך לספר, אך ביכולתו לעזור לאלה ולהראות לה היכן לוסינדה נמצאת.
במהלך המסע שלה, אלה נתקלת באלף בשם סלאנן (איידן מקראדל). סלאנן מצטרף למסעה, והם נקלעים לצרה כשקבוצה של עוגים תופסים אותם, ומתכננים לאוכלם. רגע לפני שאלה מוכנסת לתוך הקדרה הרותחת, מגיע הנסיך צ'ארמונט (יו דנסי) ומציל אותם. בהתחלה שופטת אלה את הנסיך וחושבת שהוא שטחי מכיוון שכל בנות הממלכה מאוהבות בו. הנסיך צ'ארמונט מלווה את אלה וסלאנן לחתונה שבארץ הענקים, ששם אמורה להיות לוסינדה. לאחר החתונה מציע צ'אר לאלה לבדוק בהיכל הרשומות שבארמונו אם לוסינדה רשומה שם בספרים. בדרכם לארמון, צ'אר ואלה מתאהבים.
בארמון, סר אדגר (קרי אלווס), דודו של הנסיך צ'ארמונט והמלך של פרל עד הכתרתו של צ'אר, פוגש באלה ושומע על תוכניתו של אחיינו להציע לה נישואים. הטי, אחותה החורגת של אלה מספרת לסר אדגר על הקללה של אלה. סר אדגר ניגש אל אלה, מגלה לה שהוא היה זה שרצח את אביו של צ'אר, ומצווה עליה לנעוץ פגיון בנסיך צ'ארמונט כשיבוא להציע לה נישואים, וכל זה כדי שהוא יוכל להיות המלך. אלה, כדי להתחמק מלציית, מבקשת מסלאנן שיקשור אותה לעץ, ושילך להזעיק עזרה מהענקים.
אלה קשורה לעץ, כשלפתע מופיעה לוסינדה משום מקום. אלה מתחננת מלוסינדה שתיקח את מתנת הצייתנות בחזרה, אך לוסינדה לא מוכנה. לוסינדה, כדי להראות שהיא פייה טובה, משחררת את אלה מהעץ, מלבישה אותה שמלה יפה, ושולחת אותה לנשף שמתקיים בארמון. כשהנסיך צ'ארמונט רואה את אלה, הוא לוקח אותה לחדר המראות, וכשהשעון מתקתק חצות, הוא מציע לאלה נישואים. אלה נלחמת בפגיון שמחפש את מותו של צ'אר, נלחמת בדחף שלה לציית, ומצליחה לבטל את הקללה. אלה חופשייה מהקללה, ומצילה את חייו של צ'אר.
הנסיך צ'ארמונט מאמין שאלה ניסתה להרוג אותו, וסר אדגר שצפה במתרחש שולח שומרים שיאסרו אותה. בינתיים חוזר סלאנן עם תגבורת של ענקים ומפלצות שהצטרפו גם הם, וביחד הם מחלצים את אלה מהכלא.
בני מגלה לאלה שאדגר הרעיל את הכתר של צ'אר. אלה והשאר נכנסים לאולם שבו מתרחשת ההכתרה של צ'אר, ומצילים אותו רגע לפני שהכתר הונח על ראשו. הנחש של אדגר קורא למשמר האדום, ואלה, המפלצות, הענקים וגם צ'אר נלחמים בהם.
נכונות דבריה של אלה, ואשמתו של סר אדגר, מתגלים כאשר אדגר צורח שרק הוא מתאים להיות מלך, ומניח את הכתר המורעל על ראשו, ונופל. כמה שניות לאחר מכן צ'אר מציע לאלה נישואים, ואלה מסכימה.
שחקנים

אן האת'וויי - אלה מפרל
יו דנסי - הנסיך צ'ארמונט
איידן מקארדל - סלאנן
קרי אלווס - סר אדגר
מיני דרייבר - מינדי
לוסי פאנץ' - האטי
ג'ניפר היים - אוליב
ג'ואנה לאמלי - גברת אולגה
פטריק ברגין - סר פיטר
ג'ימי מיסטרי - בני
ויויקה פוקס - לוסינדה
אריק איידל - המספר
פארמינדר נאגרה - אריידה, חברתה של אלה
ג'ים קרטר - ניש, המפלצת
היידי קלום - ברמילדה, הענקית
סטיב קוגן - הסטון, הנחש
מדבבים בעברית

סופי צדקה - אלה מפרל
טל מוסרי - הנסיך צ'ארמונט
גלעד קלטר - סלאנן
אושרי בן דור - סר אדגר
רמה מסינגר - מינדי
שירי גדני - האטי
הדר שחף-מעיין - אוליב
יעל עמית - גברת אולגה
יגאל שדה - סר פיטר
יואב יפת - בני
אורנה בנאי - לוסינדה
סיון שביט - ברמילדה
הפקת הסרט וביקורת

אן האת'וויי שרה בעצמה את קטע השירה שלה בסרט.
רבים מהמעריצים של הספר, התלוננו על השינויים הדרסטיים שהיו בסרט, וטענו שהסרט כלל לא דומה למקור. האת'וויי שקראה את הספר כשהייתה בת 16, אמרה שהתסריט המקורי היה הרבה יותר קרוב לגרסת הספר, אך לא היה ניתן לעשות מזה סרט ושהיא עצמה מעדיפה את התסריט הנוכחי של הסרט.
הערות שוליים

↑  רבקה מוריי, "Hugh Dancy Captures Hearts in "Ella Enchanted"", ‏About.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2004051675  SUDOC: 179033786  VIAF: 174435717   WorldCat (עם VIAF): 174435717
שואת יהודי רוסיה

מפה של השואה ברייכסקומיסריאט אוסטלנד, שכללה את רוסיה
השואה ברוסיה מתייחסת לפשעי הנאצים במהלך כיבוש רוסיה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
ערב השואה

ברית המועצות העניקה שוויון לכל האזרחים ללא קשר למעמד, מין, גזע, דת ולאום. השנים שקדמו לשואה היו עידן שינוי מהיר בקרב יהודי ברית המועצות והותירו מאחור את העוני הנורא של תחום המושב. 40% מהאוכלוסייה בתחום המושב לשעבר עזבו לערים גדולות בתוך ברית המועצות, בעיקר למוסקבה ולנינגרד, ערים בהן נאסרה התיישבות יהודית בזמן השלטון הצארי. הדגש על חינוך ותנועה מהשטעטל ולערים מתועשות חדשות אפשר ליהודים סובייטים רבים ליהנות מהשיפור הכללי ולרכוש השכלה. בשל הדגש על הגירה לערים בין שתי מלחמות העולם ניצלו יהודים סובייטים רבים עם הפלישה הנאצית.
גרמניה הנאצית חדרה אל כל אזור תחום המושב לשעבר, אך נעצרה במרחק קילומטרים ספורים מלנינגרד ומוסקבה, שם היו יהודים רבים. גל הגירושים הגדול לסיביר מן השטחים שסופחו לברית-המועצות בהתאם לברית הנאצית-סובייטית הציל באורח פרדוקסלי מאות אלפי יהודים מגורשים. מצבם במחנות העבודה בסיביר היה נורא, אך חמור יותר היה גורלם של היהודים תחת אזורי השלטון של גרמניה הנאצית. הגירתם - הכפויה ברובה המוחלט - של יהודים רבים מתחום המושב מזרחה, הצילה לפחות ארבעים אחוז מאוכלוסיית היהודים באזור זה.
מלחמת העולם השנייה

ב-22 ביוני 1941 הפר אדולף היטלר את ברית האי-תוקפנות ופלש לברית המועצות. השטחים הסובייטיים שנכבשו בתחילת 1942, כולל בלארוס, אסטוניה, לטביה, ליטא, אוקראינה ומולדובה ורוב שטח רוסיה מערבית לקו לנינגרד-מוסקבה-רוסטוב על הדון, הכיל כ-4 מיליון יהודים, כולל מאות אלפים שברחו מפולין ב-1939 בעת כיבוש מערב פולין על ידי גרמניה. למרות התוהו ובוהו של הנסיגה הסובייטית, נעשה מאמץ לפנות יהודים שהיו מועסקים בתעשיות הצבאיות או היו בני משפחה של חיילים. מתוך 4 מיליון יהודים, כמיליון הצליחו לברוח מזרחה. שלושת המיליונים הנותרים נותרו לחסדיהם של הנאצים. למרות כפיפותם של כוחות היבשה הצבאיים של גרמניה לאדולף היטלר, לא סמך היינריך הימלר על הצבא שיסכים לביצוע הריגות בקנה מידה גדול של יהודים בשטחים הכבושים. משימה זו הוקצתה ליחידות SS שנקראו "איינזצגרופן" ("קבוצות משימה"), תחת פיקודו של ריינהרד היידריך. אלה היו בשימוש מוגבל בפולין בשנת 1939, אך עם הפלישה לברית המועצות אורגנו בקנה מידה גדול בהרבה. לדברי אוטו אולנדורף במשפטו לאחר המלחמה, "על האיינזצגרופן הוטלה המשימה להגן על עורפן של היחידות הצבאיות על ידי הריגת היהודים, הצוענים, הפקידים הקומוניסטים, הקומוניסטים הפעילים וכל האנשים שסיכנו את הביטחון". בפועל, הקורבנות שלהם היו כמעט כולם אזרחים יהודים חסרי הגנה. ראול הילברג כותב כי חברי האיינזצגרופן היו אזרחים מן השורה; רובם הגדול היו אנשי מקצוע בעלי השכלה אקדמית. הם השתמשו בכישוריהם כדי להפוך לרוצחים יעילים, על פי מייקל ברנבאום. עד סוף 1941 הרגו האיינזצגרופן רק 15% מהיהודים בשטחים הסובייטיים הכבושים, ונדמה היה כי לא ניתן להשתמש בשיטות אלה כדי להרוג את כל יהודי אירופה. עוד לפני הפלישה לברית המועצות בוצעו ניסויים בהריגת יהודים בחלק האחורי של משאיות, באמצעות גז מפלט, וכשזה היה איטי מדי, נלקחו בחשבון בניסויים גזים קטלניים יותר. לשם הריגה בקנה מידה גדול בגז, היו דרושים אתרים קבועים. הוחלט - ככל הנראה על ידי היידריך ואייכמן - שיש להביא את היהודים למחנות שיוקמו במיוחד לשם כך.
במלחמת העולם השנייה נספו בברית המועצות כ-26 מיליון אזרחים וחיילים והכלכלה הסובייטית נפגעה קשות. כ-1,710 עיירות ו-70 אלף יישובים נהרסו. השטחים הכבושים סבלו מפגעי הכיבוש הגרמני וגירוש עובדי הכפייה לגרמניה. שלושה-עשר מיליון אזרחים סובייטים הפכו לקורבנות מדיניות הדיכוי של הגרמנים ובעלי בריתם בשטח הכבוש, שם מתו בגלל רציחות המוניות, רעב, היעדר סיוע רפואי בסיסי ועבודת פרך. רצח היהודים בידי האיינזצגרופן ומשתפי הפעולה המקומיים הביא להשמדה כמעט מוחלטת של האוכלוסייה היהודית על פני כל השטח שנכבש באופן זמני על ידי גרמניה ובעלות בריתה. במהלך הכיבוש איבד אזור לנינגרד (סנט פטרסבורג) כרבע מאוכלוסייתו. 3.6 מיליון מתוך 5.5 מיליון שבויי מלחמה סובייטים מתו במחנות גרמניים.
שואת יהודי רוסיה הסתיימה ב-1944 כשהגרמנים גורשו מברית המועצות עד גדות נהר הוויסלה, ממזרח לפרוסיה. כ-1.4 מיליון יהודים נלחמו בצבאות בעלות הברית; 40% מהם בצבא האדום. לפחות 142,500 חיילים יהודים בצבא האדום נהרגו בלחימה נגד הפולשים הגרמנים ובעלי בריתם.
רוצחים ומפקדים

גרופנפיהרר אוטו אולנדורף
SS-Gruppenführer וולטר שימאנה
אס-אס בריגאדפירר כריסטוף דיהם
SS-Obersturmbannführer הנס סיגלינג
SS-Hauptsturmführer אלברט לפר
SS-Sturmbannführer פרנץ הנינגפלד
SS-Brigadefhrer פיטר הנסן
גוסטב לומברד
אס-אס אוברפירר קונסטנטין הלדמן
יחידות רצח > יחידות ביטחון ומשטרה גרמניות

בריגדת שוצמאנשאפט-סיגלינג
איינזצגרופן (איינזצקומנדו)
יחידות רצח > מתנדבים בצבא הגרמני

לדברי יצחק ארד, "בינואר 1942 הוקמה בסימפרופול, בפיקודו של איינזצגרופה 11, יחידה של מתנדבים טאטארים. יחידה זו השתתפה בציד יהודים ובפעולות רצח באזורים הכפריים".
הילפסוויליג (אנ')
בין הרוצחים היו יחידות של מתנדבים רוסים, אוקראינים, רומנים, איטלקים, הולנדים, דנים וכן בני אומות מערב אירופאיות אחרות שהתגייסו לאס-אס.
יחידות רצח > משתפי פעולה אחרים > החזית האירופית

Narodnaya Socialisticheskaya Partiya (המפלגה הלאומית הסוציאליסטית הרוסית) שנודעה מאוחר יותר בשם Nacional-Socialisticheskaya Rabochaya Partiya Rossiya (מפלגת העבודה הלאומית הסוציאליסטית של רוסיה), בראשותו של איוון ק. ווסקובוייניקוב, לימים ברוניסלב קמינסקי ברפובליקה של לוקוט
יחידות רצח > משתפי פעולה אחרים > חזית האוקיינוס השקט

המפלגה הרוסית הפשיסטית בראשות קונסטנטין רודז'וובסקי ששהה בגלות במנצ'וקוו (מדינת הלוויין היפנית במנצ'וריה).[דרוש מקור]
המפלגה המלוכנית בראשות הגנרל קיסליצין, במנצ'וקוו.[דרוש מקור]
לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה לא פרסמה ברית המועצות מידע על פשעי הנאציזם נגד אזרחיה היהודיים והחשיבה באנדרטאות ובפרסומים את ההרוגים היהודים ואת הנרצחים היהודים בשואה כקורבנות הנאציזם עקב היותם קומוניסטים ואזרחים סובייטיים.
בשנת 1992 הוקם המרכז הרוסי לחינוך וחקר השואה.