stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחמן בטיטו
הערות שוליים

↑  בספרי התולדות כתוב שנולד במרקש, אולם במפקדי מונטיפיורי כתוב שהוא ובני משפחתי נולדו בקוצמטינה שבאלג'יר
↑  ישנם מקורות המצביעים על שנת ה'תר"ז
↑  כך לפי ערכו של הרב מלכא בספר "יהודי המזרח" מאת מ.ד. גאון, אולם לפי ערכו של הרב בטיטו ב"יהודי המזרח", ולפי משה עובדיה, ר' מסעוד די אבילה ואיגרות שליחותו מטעם כוללות ק"ק המערביים בירושלים לפורטוגל ולאמריקה הלטינית (1906), (עמ׳ 278), הרב בטיטו הוא זה שמונה לשמש כמנהיג העדה הרשמי, בעוד הרב מלכא הודח מתפקידו
| הרבנים הראשיים לירושלים |
| --- | --- | --- |
| הרבנים האשכנזים | מאיר אוירבך • שמואל סלנט • חיים ברלין • אברהם יצחק הכהן קוק • צבי פסח פרנק • בצלאל ז'ולטי • יצחק קוליץ  • אריה שטרן |  |
| הרבנים הספרדים | לוי בן חביב • דוד בן שלמה אבן אבי זמרה • משה גאלנטי • חיים ויטאל • בצלאל אשכנזי • גדליה קורדוברו • יצחק גאון • ישראל בנימין • יעקב צמח • שמואל גרמיסון • משה בן חביב • משה חיון • אברהם בן דוד יצחקי • בנימין הכהן מעלי • אלעזר בן יעקב נחום • ניסים חיים משה מזרחי • ישראל יעקב אלגאזי • חיים רפאל אברהם בן אשר • יום-טוב אלגאזי • משה יוסף מרדכי מיוחס • יעקב משה עיאש אל-מגרבי • יעקב קוראל • רפאל יוסף חזן • יום טוב דאנון • סלומון משה סוזין • יונה משה נבון • יהודה רפאל נבון • חיים נסים אבולעפיה • חיים דוד חזן • אברהם אשכנזי • רפאל מאיר פאניז'ל • יעקב שאול אלישר • אליהו משה פאניז'יל • נחמן בטיטו  • משה יהודה פרנקו • חיים משה אלישר • נסים יהודה דנון • אליהו פרדס • שלום משאש • שלמה משה עמאר |  |
| הראשונים לציון |
| --- | --- | --- |
| חכם באשי | רבי משה גאלנטי • רבי משה בן חביב • רבי אברהם רוויגו • רבי אברהם בן דוד יצחקי • רבי בנימין הכהן מעלי • רבי אליעזר נחום • רבי ניסים חיים משה מזרחי • רבי יצחק הכהן רפפורט  • רבי ישראל יעקב אלגאזי • רבי רפאל בן רבי שמואל מיוחס • רבי חיים רפאל בן אשר • רבי רפאל משה בולה • רבי יום-טוב אלגאזי • רבי משה יוסף מרדכי מיוחס • רבי מרדכי הלוי • רבי יעקב משה עייאש • רבי יעקב קוראל • רבי רפאל יוסף חזן • רבי יום טוב דאנון • רבי שלמה משה סוזין • רבי יונה משה נבון • רבי יהודה נבון • רבי חיים אברהם גאגין • רבי יצחק קוב'ו • רבי חיים נסים אבולעפיה • רבי חיים דוד חזן • רבי אברהם אשכנזי • רבי רפאל מאיר פאניז'ל • רבי יעקב שאול אלישר • רבי אליהו משה פאניז'יל • רבי נחמן בטיטו • רבי משה יהודה פרנקו • רבי נסים יהודה דנון • רבי חיים משה אלישר |  |
| ברבנות הראשית | הרב יעקב מאיר • הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל • הרב יצחק נסים • הרב עובדיה יוסף • הרב מרדכי אליהו • הרב אליהו בקשי דורון • הרב שלמה עמאר • הרב יצחק יוסף • הרב דוד יוסף |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504294105171  VIAF: 308273353   WorldCat (עם VIAF): 308273353
משה חיים ויילר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 במרץ 1907 לטביה 
 פטירה:  4 בדצמבר 2000 (בגיל 93) ירושלים 
 השכלה:  הגימנסיה העברית "הרצליה"  אוניברסיטת דלאוור  היברו יוניון קולג' 
 תקופת הפעילות:  ? – 4 בדצמבר 2000 
 
משה חיים ויילר (באנגלית: Moses Cyrus Weiler ‏23 במרץ 1907–4 בדצמבר 2000) היה רב דרום אפריקאי יליד לטביה ומייסד היהדות הרפורמית במדינה. הוא היה ראש הקהילה היהודית הפרוגרסיבית המאוחדת (לימים האיחוד הדרום אפריקאי ליהדות מתקדמת) ושימש כרב בית הכנסת טמפל ישראל בהילברו, יוהנסבורג, בית הכנסת המרכזי של התנועה הרפורמית במדינה. ויילר הוביל את פיתוח התנועה הרפורמית, והקמתם של 25 קהילות ברחבי דרום אפריקה במהלך כהונתו. הוא עלה לישראל ב-1958, שם בילה את המחצית השנייה של חייו. בישראל היה ממקימי קהילת מבקשי דרך בירושלים. הרב ויילר שכל את שני בניו אדם וגדעון במלחמות ישראל.
ביוגרפיה

ויילר נולד בריגה, לטביה לזלמן דב בער ויילר וחנה ויילר (לבית הורביץ). אביו, סביו וסבו היו רבנים אורתודוקסים. אביו היגר לארץ ישראל המנדטורית ולאחר שלא מצא עבודה מתאימה כרב, נכנס לעולם העסקים. הוא הבחין במחסור בשוקולד זמין בארץ ישראל והחליט להקים מפעל שוקולד ולייבא פולי קפה מברזיל. בנו למד בינתיים בגימנסיה העברית הרצליה. הוא היה תלמיד מוכשר וסיירוס אדלר הציע לו מלגה ללמוד בארצות הברית. הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת דלאוור ולימד עברית בבית ספר מקומי. לאחר מכן למד בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, שבו הוסמך כרב רפורמי בשנת 1933. ויילר דחה את האורתודוקסיה של אבותיו שכן האמין שהיהדות הרפורמית מציעה את הדרך הטובה ביותר לשמור על קשר בין צעירים לאמונתם.
ביוגרפיה > מנהיג הקהילה הרפורמית בדרום אפריקה

הוא היגר לדרום אפריקה ב-1933, בגיל 26, לאחר שנשכר על ידי לילי מונטגו ואברהם צבי אידלסון לייסד את הקהילה הרפורמית הראשונה במדינה. הוא פיתח במהירות מוניטין של נואם מחונן ויכול היה לשאת הרצאות ודרשות באנגלית, עברית, יידיש וגרמנית. לאחר הגעתו למדינה נרכשה מגרש באמפייר רואד, והאדריכל הרמן קלנבאך נשכר כדי לתכנן בית כנסת מפואר, עם גן רחב היקף שבו ישמש ויילר כרב. אלא שעם תחילת עבודות הבנייה, הופצה עצומה שכונתית נגד התוכנית להקמת בית כנסת באזור מגורים. בסופו של דבר התקבלה החלטה למכור את המגרש ולקנות מגרש קטן יותר ברחוב פול נל בהילברו, שם היו כבר כמה בתי כנסת אורתודוקסים, כמו בית הכנסת הגדול ובית הכנסת פוסוול. קלנבך השתמש באותו עיצוב בסגנון ארט דקו שתכנן למבנה המקורי, אך הפחית אותו בהתאם לגודל המגרש הקטן יותר.
ויילר היה חסיד מוקדם של שוויון מגדרי, כיוון שהתעקש לקיים את תפילת השבת בשישי בערב בשעה מאוחרת, החל מ-20:15. הוא הבין שהרבה פעמים הכנת ארוחת שבת מונעת מנשים להגיע לתפילה, ובעקבות דחיית שעת התפילה הן יכלו להגיע לאחר הארוחה. זמן קצר לאחר הגעתו לדרום אפריקה הוא יזם את הקמתו של ארגון נשים, שייקח אחריות על הסעדה, טיפול בחולים וארגון צדקה בקהילה. ארגון זה גם היה רשאי לבחור שתי נשים להנהלה ועד הקהילה. הוא גם היה חלוץ בארגון טקסי בת מצווה. הוא לא ראה חובה על בני הקהילה להקפיד על כשרות (עקב הקשיים בהשגת מזון כשר במדינה), עם זאת, עודד שמירה על מצוות. הוא גם כלל דגש חזק על ציונות, וקהילתו הייתה הראשונה במדינה שבה עברית דוברה בהגייה ספרדית בסגנון ישראלי ולא בהגייה אשכנזית. הוא ניסה לקדם מודל חברות חינם, לפיו בית הכנסת ימומן במלואו על ידי היהודים העשירים ביותר בעיר, כגון אילי מכרות. המודל לא הצליח עקב חוסר שיתוף פעולה מצד עשירי העיר, בין השאר נעשתה פנייה לאיל היהלומים ממוצא יהודי ארנסט אופנהיימר, אך הוא לא התעניין ביהדות ולא הסכים ליוזמה.
בשנת 1945 הוא ביקר בעיירת השחורים אלכסנדרה, שם זיהה את צורך בבית ספר. הוא עבד עם אשתו אונה ועם ארגון הנשים של היהדות המתקדמת כדי לישם את חזונו. בית הספר נפתח באופן רשמי על ידי ראש עיריית יוהנסבורג ונקרא בית הספר ויילר, לכבודו.
למרות שהוטל על ויילר להקים תנועה רפורמית כלל ארצית, הוא התנגד להקמת קהילות נוספות מחוץ להילברו במהלך עשר שנותיו הראשונות. הוא הרגיש שחשוב יותר היה לבנות קהילה משמעותית בטמפל ישראל לפני התרחבות ארצית. בשנת 1943, הוא הסכים לסייע בהקמת הקהילה הפרוגרסיבית הראשונה בקייפטאון, טמפל ישראל בגרין פוינט. ויילר הופתע מהצלחתה המהירה, כשקצת פחות מ-25% מקהילת יהדות קייפטאון התחברו ליהדות הרפורמית תוך זמן קצר. לשם השוואה, אחוז יהודי יוהנסבורג המזוהים עם הסניף הרפורמי היה תמיד מתחת ל-10%. בין שנות ה-40 ל-1960 היה פיצול בין הקהילות הרפרומיות של יוהנסבורג וקייפטאון כאשר ההנהגה היהודית הפרוגרסיבית בקייפטאון דחתה הצעה להקמת ארגון גג משותף בהנהגת הרב ויילר, שבסיסו ביוהנסבורג. עם זאת, קהילת קייפטאון רצתה פדרציה רופפת יותר שבה כל קהילה תקבל החלטות משלה ודחתה את הרעיון, בטענה שהוא נוגד את העקרונות הדמוקרטיים של היהדות הרפורמית.
ויילר גם עסק בקידום ןתמיכה בקהילות רפורמיות ברחבי העולם, בין השאר ב-1953 ערך סיור באירופה, במהלכו ביקר באירלנד, לתמוך בקהילה הרפורמית בדבלין שהוקמה רק כמה שנים קודם. הוא גם נפגש עם ראש ממשלת אירלנד איימון דה ואלירה וחבר הפרלמנט היהודי רוברט בריסקו.
ביוגרפיה > בישראל

ויילר היה מאוכזב מאוד מהפילוג עם קהילת קייפטאון והוא עלה לישראל ב-1958, כפי שגם אביו וסבו עשו לפניו. בשנת 1960 התקבל לעבודה על ידי שמואל ברונפמן כיו"ר הוועד המנהל של "בית התפוצות".
שנתיים לאחר מכן מינתה הקרן הקיימת לישראל את ויילר כיועץ אישי ליו"ר הוועד המנהל של קק"ל. ויילר עסק במיוחד בעניינים הנוגעים לארגונים היהודיים הבינלאומיים וליהדות ביבשת אמריקה. מאז שהגיע לארץ, ויילר כבר כיהן כחבר הנהלת הקונגרס היהודי העולמי הוא גם נרשם ללימודי יהדות מתקדמים בירושלים ובשנת 1962 היה מעורב בהקמת קהילה חדשה, עצמאית ושוויונית, קהילת מבקשי דרך. כמו כן כיהן כרב בבית הכנסת של הקהילה המתקדמת בתל אביב.
בהמשך, שימש כמרצה בהיברו יוניון קולג' – ירושלים, היה שליח של המגבית היהודית המאוחדת בעולם, והוא ליווה את מנחם בגין כשערך את מסע השלום ההיסטורי שלו למצרים ב-1979.
באוגוסט 1983 טס ויילר ליוהנסבורג כדי להשתתף בטקס במלאת 50 שנה לקהילתו לשעבר, טמפל ישראל בהילברו. עם זאת, מוקש התפוצץ מחוץ לבית הכנסת, ארבע שעות לפני שנשיא המדינה מרה פיליון וויילר היו אמורים להשתתף בטקס. לא היו נפגעים אך הפיצוץ הרס קירות, תלש חלונות ומושבים והפך ארונות ורהיטים. אף על פי כן, הטקס התקיים בנוכחות פיליון ווילר. מחומד איקבל שייק מיחידת הדולפינים של אומחונטו וסיזווה קיבל לאחר מכן אחריות על המעשה, במהלך דיוני ועדת האמת והפיוס והוא זכה לחנינה. ביקורו האחרון בדרום אפריקה היה בשנת 1995 בגיל 88, שם הוזמן למלאת 50 שנה לבית הספר ויילר באלכסנדרה.
חיים אישיים

בשנת 1941 הוא נשלח לבולאוואיו שבדרום רודזיה, על ידי הפדרציה הציונית של דרום אפריקה כדי לגייס תמיכה. את אשתו לעתיד, אונה גלמן, הכיר בהרצאה שנשא. לזוג נולדו שישה ילדים. עם העלייה לישראל בשנת 1958, התגוררה המשפחה בקיבוץ אושה במשך שנתיים, לפני שעברה לחיפה והתיישבה לבסוף בירושלים. שנים מבניו, אדם וגדעון, נהרגו במסגרת שירותם הצבאי. אדם נהרג במלחמת ההתשה ב-1970 וגדעון נהרג ביום השלישי למלחמת יום הכיפורים בגיל 23. מפעלי הנצחה רבים הוקמו לזכר האחים, בהם גן אדם וגדעון ויילר באילת, מרכז נופש ביער ירושלים ומגרש משחקים שהוקם על ידי קק"ל בכספי תרומות של ידידי המשפחה ברחבי העולם, חדר עיון על שם שניהם בבית הספר תיכון דנמרק בירושלים ופרס שנתי לשני תלמידים בפנימייה הצבאית על הצטיינותם בלימודי המזרח.
מספר מלגות קיימות גם על שמם של האחים באוניברסיטת סאסקס ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. האחים קבורים בבית העלמין הצבאי בהר הרצל. ויילר הפך ליועץ לאחר מותם, ותמך באלו שאיבדו את יקיריהם במהלך השואה והמלחמות בישראל.
פרסים והוקרה

בשנת 1978 קיבל את אות יקיר ירושלים שהוענק על ידי ראש עיריית ירושלים.
הערות שוליים

↑  הגיע לארץ מדרום אפריקה הרב מ. כ. ויילר, הארץ, 20 בדצמבר 1940
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30  Rabbi Weiler and the founding of the Reform movement in SA Progressive Jews (South Africa). August 2019
↑  Hebrew Union College Exercises on May 27 Jewish Telegraphic Agency. 21 May 1933
↑  Dr. Weiler Arrives in U.s.; Will Address Jewish Communities on U.j.a Jewish Telegraphic Agency. 19 April 1960
1 2  A compelling new history of Progressive Judaism in South Africa Jewish Affairs. 15 December 2020
↑  The rookie rabbi who pioneered SA Progressive Judaism South African Jewish Report. 14 September 2023
↑  בצלאל עמיקם, ,אחוות' נשים יהודיות עושה למען ילדי כושים בדרום־אפריקה, על המשמר, 29 במרץ 1972
↑  Irish Premier Emphasizes Absence of Anti-semitism in Ireland - Jewish Telegraphic Agency, Jewish Telegraphic Agency, ‏17 July 1953
↑  Dr. Weiler, Honored in Johannesburg; Leaves So. Africa to Settle in Israel Jewish Telegraphic Agency. 12 December 1957
↑  ד"ר מ.ח.ויילר - יו"ר הנהלת ,בית התפוצות', דבר, 29 באוגוסט 1960
1 2 3  Dr. Weiler Named to High Post in Jewish National Fund World Body Jewish Telegraphic Agency. 12 January 1962
↑  ירון אביטוב, שלונסקי לפני התיבה, כל העיר, 25 בינואר 1985
1 2  Rabbi Moses Cyrus Weiler Roger Joseph Prize. Retrieved on 5 October 2023
↑  Bomb explodes at Johannesburg synagogue South African History Online. Accessed on 7 December 2019
↑  Synagogue in Johannesburg is damaged by an explosion The New York Times. 7 August 1983
↑  סרן אדם ויילר – למנוחות, על המשמר, 5 באפריל 1970
↑  גן־משחקים ע"ש האחים ויילר ז"ל באילת, על המשמר, 1 בספטמבר 1974
↑  מרכז נופש לזכר רס"ן ויילר בירושלים, למרחב, 3 בנובמבר 1970
↑  גלעד גרוסמן‏, יום הזיכרון: האחים שבחייהם ובמותם לא נפרדו, באתר וואלה, 24 באפריל 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273991705171  ISNI: 0000 0000 3037 0337  LCCN: n87844100  VIAF: 13833366   WorldCat (עם VIAF): 13833366
מרחצאות דיוקלטיאנוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מרחץ
 כתובת:  Via Enrico de Nicola, 79 - Roma, Piazza delle Finanze 1 - 00185 Roma 
 מיקום:  רומא
 מדינה:  איטליה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  298–306 (כ־8 שנים)
 
 קואורדינטות:  41°54′10″N 12°29′54″E﻿ / ﻿41.90277778°N 12.49833333°E﻿ / 41.90277778; 12.49833333
  (למפת רומא מוגדלת) מרחצאות דיוקלטיאנוס(למפת רומא רגילה) מרחצאות דיוקלטיאנוס
 
מרחצאות דיוקליטיאנוס (בלטינית: Thermae Diocletiani; באיטלקית: Terme di Diocleziano) הם מרחצאות ברומא, אשר נבנו ביוזמתו של הקיסר הרומי מקסימיאנוס, אחד מקיסרי האימפריה הרומית, החל בשנת 298. המרחצאות נחנכו בשנת 306 על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס והיו המפוארים והגדולים מבין המרחצאות הקיסריות. הם פעלו עד שהגותים הרסו את אמות המים המזינות אותם, במהלך המצור על רומא בשנת 537. המרחצאות העניקו לתחנת הרכבת המרכזית ברומא, תחנת רומא טרמיני, את שמה.
תיאור המרחצאות

לבית המרחץ הייתה קיבולת של למעלה מ-3000 אנשים, כמעט כפל הקיבולת של מרחצאות קרקולה למרות היותן באותו גודל. שטח בית המרחץ היה בערך 370X380 מטרים; כך שהבניין המרכזי היה כ-180X250 מטרים.
בית המרחץ מוקם צפונית-מזרחית לגבעת וימינאליס ושירת את תושבי שלוש משבע גבעות רומא: גבעת אסקווילאי, גבעת הקווירינאליס וגבעת וימינאליס. יש הסבורים שמרחצאות דיוקליטיאנוס היו פופולריים במיוחד אצל חיילים ואנשי צבא בשל קרבתם לחומת סרוויוס.
המבנה של הקומפלקס היה סימטרי משני צדדיו, כך שכל מי שנכנס לבניין, מהצד הצפוני או מהצד הדרומי, ייכנס קודם למלתחות (atria, apodyterium), בהן התפשטו הרוחצות והרוחצים ואחסנו את הבגדים וחפצים אחרים. מכאן המשיכו המבקרים לבריכה החיצונית (natatio) או לאולם ההתעמלות החיצוני (palaestra), אליה הוביל הציר הראשי. במרחב הפלסטראות תחמו עמודי גרניט שיובא ממצרים את השטח המוקדש למשחקים.
כמקובל במרחצאות רומיים כלל המתחם מספר מרחבי משנה, שכללו סאונה, חדר אדים, חדר מים חמים, חדר מים פושרים וחדר מים קרים. חדר המים החמים, הקַלְדַריוּם היה גדול יותר משמעותית משאר החדרים, עדות לחשיבותו במכלול כולו. מים חמים נשפכו אל תוך החדר באופן רצוף, כי הרומאים ראו במים זורמים כהיגיינים יותר ממים עומדים. באופן כללי נע תהליך הרחצה מן היבש, דרך הלח אל הרטוב, ומן החם אל הקר. מרחב הרחצה הקרה, הפרידג'ידריום (frigidarium) היה על-פי רוב התחנה האחרונה בתהליך. הפרידג'ידריום היה החדר הכי מרשים והכי מקושט בקומפלקס ושמש גם כמועדון חברתי של תושבי הסביבה. הקירות, התקרה והרצפה עוטרו בחומרים יקרים ובפריטי אומנות יקרים. בית המרחץ היה נגיש לגברים ולנשים, אך באופן כללי, נשים וילדים הגיעו בבוקר, וגברים לקראת אחרי הצהריים והערב.
משני צדדי האקסדרה (מבנה חצי-מעגלי) היו שתי ספריות. קיומן של ספריות בבית המרחץ היה עדות לכך שבתי מרחץ סיפקו בתקופת הקיסרות הרומית מקום לא רק לרחצה, אלא גם למגוון רחב של פעילויות חברתיות ותרבותיות. השילוב של ספרייה ציבורית עם מרחב לאימונים אתלטיים ובית מרחץ מוכר גם ממרחצאות קרקלה. מסביב למבנים המרכזיים של המרחצאות הייתה חומה שגידרה את הגנים.
קומפלקס כזה הצריך מערכת הנדסית מסובכת ומורכבת, שכללה, מלבד בניין גדול ממדים, הובלת מים באמות, חלוקתם לחדרים השונים, חימום תת-רצפתי שהתבסס על רצפה כפולה ולעיתים גם חימום קירות, ובו בזמן גם בידוד מהחדרים הקרים שניזונו מאותה מערכת מים. בנוסף, נבנו מסדרונות שירות ומרחבים מכניים כדי לאפשר תחזוקת הקומפלקס על ידי העבדים. מנקודת מבטם של אלה היה בית המרחץ של דיוקליטיאנוס מקום אפל וטחוב.
מנקודת מבט אדריכלית וארכאולוגית דומה תוכנית הבנייה דומה לזאת של מרחצאות קרקלה, ומרחצאות טראיאנוס. עם זאת, הלבנים שנמצאו במכלול שייכות לתקופת שלטונו של דיוקליטיאנוס ונראה שלא נעשׂה שימוש בחומרי גלם ישנים יותר. החלק החיצוני נעשה מטיח התזה שנתן לו מראה של שיש לבן. מבפנים, וכפי שהוזכר קודם, המבנה היה מעוטר בשיש, פסיפס ופסלים.
מקווה המים של בית המרחץ הוזן על ידי ענף מהאקווה מארקיה (Acqua Marcia), אחת מאמות המים הארוכות של רומא העתיקה.
היסטוריה > בניית המרחצאות ומשך פעילותם (298–537 לספירה)

ההקדשה של המרחצאות מתארת לנו את נסיבות בניית המרחצאות. היא לרוב נכתבה בתקופה שבין מאי 305 ליולי 306, והיא מוצגת היום במוזיאון הלאומי של רומא, השוכן במרחצאות. טקסט ההקדשה:
D(omini) N(ostri) Diocletianus et Maximianus invicti seniores Aug(usti) patres Imp(eratorum) et Caes(arum); et d(omini) n(ostri) Constantius et Maximianus invicti Aug(usti), et Severus et Maximinus nobilissimi Caesares thermas felices Diocletianas, quas Maximianus Aug(ustus) rediens ex Africa sub praesentia maiestatis disposuit ac fieri iussit et Diocletiani Aug(usti) fratris sui nomine consecravit coemptis aedificiis pro tanti operis magnitudine omni cultu perfectas Romanis suis dedicaverunt.
אדונינו דיוקלטיאנוס ומקסימִיָאנוס, הבלתי-מנוצחים, האוגוסטים הבכירים, אבות האימפרטורים הקיסרים; ואדונינו קונסטנטיוס ומקסימיאנוס האוגוסטי הבלתי-מנוצחים; וסֵווֵרוס ומקסימִינוס הקיסרים האצילים ביותר — הקדישו לרומאים (ולרומאיות) שלו את המרחצאות המאושרים הדיוקלטיאניים, אשר אותם תכנן ועל בנייתם ציווה מקסימיאנוס אוגוסטוס בהדר נוכחותו בעת חזרתו מאפריקה, ואותם הקדיש בשמו של דיוקלטיאנוס אוגוסטוס אחיו, לאחר שנקנו בניינים ההולמים את גדולת המפעל העצום הזה, והושלמו בכל טרחה ועמל.
המרחצאות נבנו תוך שבע שנים, זמן קצר יחסית לתקופה הסוערת של הקיסרות. ישנם הטוענים שהמוטיבציה מאחורי בנייתן של מרחצאות דיוקליטיאנוס הייתה, לפחות בחלקה, להראות את חזרתו של השלטון הקיסרי החזק אחרי תקופה של כמעט-אנארכיה. הבנייה התחילה בסתיו של 298 בצו ממקסימיאנוס לאחר חזרתו מאפריקה, והסתיימה לאחר התפטרותם של דיוקליטיאנוס ומקסימיאנוס (מרץ 305) אך לפני מותו של קונסטנטינוס כלורוס (יולי 306).
כפי שעולה מן הכתובת המתורגמת לעיל, מבנים רבים נהרסו כדי לאפשר מקום לקומפלקס הענק. חומרי הבנייה הובאו למרחצאות מכל רחבי האימפריה ומחוץ לה. למשל, היער הבווארי סיפק את העץ הדרוש לקורות ולמסגרות של הקשתות. בניית המרחצאות היא אחת הסימנים להמשכיות תהליך הבניה של רומא במאה הרביעית.
היסטוריה > סיום פעילות המרחצאות וניסיונות לבניה מחדש (537–1541)

המרחצאות המשיכו לפעול עד 537, כשהגותים הרסו את אמות המים המזינות אותם. בימי הביניים, לא היה שימוש בבית המרחץ והוא ננטש. רוב השיש והעמודות נלקחו לשימוש משני. במהלך השנים היו סכסוכים רבים לגבי הבעלות במקום ונוצרו תוכניות בניה שונות עבור המרחב, אך הן לא הניבו פרי.
היסטוריה > אנטוניו לוֹ דוּקא

בשנת 1541, הפך נזיר סיציליאני בשם אנטוניו לו דווקא לדובר לאתר ההרוס. היה לו חזון שהניע אותו לדרוש מהאפיפיוריות להקים כנסייה לכת המלאכים במרחב המרחצאות ולהקדיש את האתר למרטירים הרבים. אחרי יותר מעשרים שנה של בקשות בלתי מוצלחות, נענה האפיפיור פיוס הרביעי ביולי 1561 כשציווה על בניית כנסייה בחלק משרידי המרחצאות. וכך נערך מכרז לעיצוב הכנסייה, ומיכלאנג'לו, שהיה בן שמונים באותה תקופה, זכה בו. יש הטוענים שהאפיפיור ניגש למיכלאנג'לו כדי לגייסו לתפקיד האדריכל הראשי של הפרויקט.
תוכנית הבנייה של מיכלאנג'לו התקבלה בשבחים על כך שהוא הצליח לשמר חלק מהמאפיינים המקוריים של בית המרחץ. למשל, הוא השתמש בשמונה עמודות הגרניט הגדולים המקוריים של המרחצאות. הכנסייה היום ידועה בשם "בזיליקת סנטה מריה דלי אנג'לי אֵ דֵיִי מרטירי" (Santa Maria degli Angeli e dei Martiri).
היסטוריה > התקופה המודרנית

משלהי המאה ה-18, לאורך המאה ה-19, ובייחוד מאז צירוף העיר רומא לממלכת איטליה, עבר האזור שינויים משמעותיים. תחנת רומא טרמיני נבנתה במקביל לבית המרחצאות, והממשלה הציבה אחד מסניפי המוזיאון הלאומי הרומי בחלקן הקדמי של המרחצאות.
כיום

המבנים המרכזיים של המרחצאות הם המבנים שנשמרו הכי טוב. בצד הצפוני של פיאצה דלה רפובליקה (Piazza Della Repubblica) ניתן לראות את שרידי אחד האפסיסים של הקלדריום.
חלקים מהמבנים הוסבו לשימושים אחרים:
בזיליקת סנטה מריה דלי אנג'לי אי דיי מרטירי נמצאת בטפידריום והפרג'דריום של המרחצאות.
כנסיית סן ברנרדו אלה טרמה (San Bernardo alle Terme) נמצאת באחד משני המגדלים של המרחצאות.
אחד מבנייני המוזיאון הלאומי של רומא נמצא במבואה של המרחצאות.
ראו גם

מרחצאות קרקלה
דיוקליטיאנוס
לקריאה נוספת

Samuel Ball Platner, a Topographical Dictionary of Ancient Rome, London: Oxford University Press, 1929.
Stiles, Andre J. (2015). Michelangelo and the Baths of Diocletian: An Analysis of his Re-use of the Ruin for the Church of Santa Maria Degli Angeli E Dei Martiri (MSc). Columbia University.
Jon Coulston & Hazel Dodge, Ancient Rome: the archaeology of the eternal city, Oxford: Oxbow Books, Vol. 54, 2000.
Filippo Coarelli, Rome and environs: an archaeological guide, Los Angeles: University of California Press, 2007.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Filippo Coarelli, Rome and environs: an archaeological guide, Los Angeles: University of California Press, 2007
1 2 3  Samuel Ball Platner, A Topographical Dictionary of Ancient Rome, London: Oxford University Press, 1929
1 2 3 4  Jon Coulston & Hazel Dodge, 54, Ancient Rome: the archaeology of the eternal city, Oxford: Oxbow Books, 2000
1 2 3 4 5  Stiles, Andre J. (2015). Michelangelo and the Baths of Diocletian: An Analysis of his Re-use of the Ruin for the Church of Santa Maria Degli Angeli E Dei Martiri (MSc). Columbia University. עמ' 15.
1 2  Emily Shutt, Santa Maria degli Angeli e dei Martiri, Lehigh Preserve 12, 2004
↑  T. Keith Dix, Public Libraries in Ancient Rome: ideology and reality, Libraries and Culture, 3 29, 1994
1 2  Hugh Honor & John Fleming, A World History of Art, 7, London: Laurence King Publishing, 2005, עמ' 209
1 2  James Ackerman, The Architecture of Michelangelo, Chicago: The University of Chicago Press, 1986, עמ' 132
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4224548-5  SUDOC: 160397057  VIAF: 238771081   WorldCat (עם VIAF): 238771081 
תרשים המרחצאות: 1- קלדריום, 2- טפידאריום, 3- פרידג'דריום, 4- נטטיו, 5-פלאסטראה, 6- כניסה מרכזית, 7- אקסדרה.
מראה כללי
יהונתן

ערך זה עוסק בדמות מקראית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
וַיְהִי בַבֹּקֶר, וַיֵּצֵא יְהוֹנָתָן הַשָּׂדֶה לְמוֹעֵד דָּוִד; וְנַעַר קָטֹן, עִמּוֹ. לו וַיֹּאמֶר לְנַעֲרוֹ--רֻץ מְצָא נָא אֶת-הַחִצִּים, אֲשֶׁר אָנֹכִי מוֹרֶה; הַנַּעַר רָץ, וְהוּא-יָרָה הַחֵצִי לְהַעֲבִרוֹ.

— ספר שמואל א', פרק כ', פסוק ל"ה
 יהונתן מורה לנערו להביא אליו את החצים אשר ירה על מנת להזהיר את דוד. ציור מעשה ידי פרדריק לייטון משנת 1868
יְהוֹנָתָן (מופיע גם בכתיב יוֹנָתָן) הוא דמות מקראית המופיעה בספר שמואל, יורש עצר, מפקד וגיבור לאומי צבאי, בנו של שאול המלך. למרות היותו בן המלך ויורשו, היה ידיד נפש של דוד – יריבו של אביו – ולמורת רוחו של שאול ויתר על המלכות למענו וכרת עמו ברית.
בסיפורים שונים בספר שמואל ניכר אומץ לבו הרב ואופיו העצמאי והמיוחד של יהונתן, היוצא לקרב בגבורה גדולה, אינו מהסס לחלוק על אביו בכמה פעמים (אם כי בדרך כבוד), ואף להגיע למצב שבו אביו נוזף בו ומקללו, ואף מנסה להכותו.
אטימולוגיה

משמעות השם יהונתן היא "יהו-נתן", כלומר ה' נתן, כדרכם של שמות מקראיים רבים המשלבים בתוכם את שם ה'.
שמו של יהונתן משתנה לאורך הסיפור מיונתן ליהונתן. הקו התוחם שממנו הוא מתחיל להיקרא יהונתן הוא בפסוק: ”וַיְהִי כְּכַלֹּתוֹ לְדַבֵּר אֶל שָׁאוּל, וְנֶפֶשׁ יְהוֹנָתָן נִקְשְׁרָה בְּנֶפֶשׁ דָּוִד, וַיֶּאֱהָבֵהוּ יְהוֹנָתָן כְּנַפְשׁוֹ”, דבר שהרד"ק עומד עליו במקום. כמעט כל הפעמים שבהן מופיע השם 'יהונתן' עם האות ה' הן לאחר פגישתו עם דוד. הוספת האות ה' לשמם של אנשים היא מאורע החוזר על עצמו במספר מקומות בתנ"ך, כמו בשינוי שמותיהם של אברהם (אברם) ושרה (שרי), אך מה שמיוחד אצל יהונתן הוא ששמו משתנה וחוזר, שכן במקרים שמדובר על יהונתן בהקשר של ה' ורוחניות, או שה' עמו ועוזר לו נוספה האות ה', אך במקרים שלא, היא מושמטת.
בממצאים ארכאולוגיים מממלכת ישראל נפוצה הקידומת "יו" בשמות, בעוד שבממצאים מממלכת יהודה הקידומת הנפוצה היא "יהו". היות ששבטו של יונתן, שבט בנימין, הוא שבט צפוני, סביר שהכתיב המקורי היה "יונתן".
משפחתו

יהונתן היה בנם של המלך שאול ואחינועם בת אחימעץ, ואחיהם של אבינדב, מלכי-שוע, מרב, מיכל ואיש בושת (נקרא גם אשבעל או ישוי). אחיו בני פילגש אביו היו אַרְמֹנִי ומְפִבֹשֶׁת. הוא הפך לגיסו של דוד כשדוד התחתן עם מיכל. בנו של יהונתן היה מפיבושת נכה הרגלים, אשר דוד נטה לו חסד.
דמותו > גיבור מלחמה

עוד בראשית מלכות שאול היו לצבאו שני מפקדים: שאול עצמו, שהוביל אלפיים לוחמים, ויהונתן, שפיקד על אלף נוספים. יהונתן העז להרוג את נציב פלשתים בגבע, ובכך קרא תיגר על שלטונם. כאשר הגיבו הפלשתים במתקפה רבתי ואספו צבא גדול מאוד, והמתינו מספר ימים ללא קרב ברח העם והתפזר. שאול התעכב ביציאה למלחמה, ונותר עם שש מאות לוחמים. יהונתן היה זה שהציל את המצב: הוא יצא כמעט לבדו - רק עם נערו - אל מחנה פלשתים, הפתיע את הפלשתים כשבא מכיוון לא צפוי (דרך שני הסלע סנה ובוצץ) ולבד והרג עשרים מהם בעזרת נושא כליו. מעשה זה החליש את לב פלשתים ומנגד חיזק את לב העם, שיצא בהמוניו למלחמה וניצח. בסיפור זה אפשר לראות את אומץ לבו הרב של יהונתן ואת תושייתו ומנהיגותו הטבעית.
דמותו > מעשה אכילת הדבש

בסיפור מלחמת מכמש מתואר כיצד יהונתן שלא שמע את השבועה שהשביע שאול את העם, שלא לאכול באותו היום, טעם דבש שמצא בדרך. בתום הקרב התברר שאלוהים מסרב לענות לשאול; זה הסיק שהיה מי שהפר את הצו ואכל. לאחר הטלת גורל הכיר שאול באשמתו של יהונתן, וגזר עליו מוות, העונש שייעד מראש למפר הפקודה, מבלי לשאת פנים לבנו. בכך יש דמיון מסוים למעשה יפתח הגלעדי ובתו. אולם במקרה זה מנעה תגובת העם את המתת יהונתן: ”הֲ‍יוֹנָתָן יָמוּת אֲשֶׁר עָשָׂה הַיְשׁוּעָה הַגְּדוֹלָה הַזֹּאת בְּיִשְׂרָאֵל? חָלִילָה, חַי ה' אִם יִפֹּל מִשַּׂעֲרַת רֹאשׁוֹ אַרְצָה”.
סיפור גבורתו של יהונתן מקביל בפרטים רבים לסיפור גבורתו של דוד אל מול גלית (בין השאר – היציאה לבד אל הקרב והתגובה האוהדת של העם בסופו).