stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליעזר מרגולין
קבורתו בישראל והנצחתו

בינואר 1950 הובא על פי צוואתו לקבורה בבית הקברות ברחובות, ליד קבר הוריו. בלוויה השתתפה צמרת הממשלה והצבא וחבריו משוחררי הגדודים העבריים.
בשנת 2010, לאחר שנים של הזנחה, תרמה קרן ריצ'רד פראט (קרן אוסטרלית שהקים אוסטרלי ממוצא יהודי ב-1978) 30 אלף שקל לשיפוץ הקבר. ב-14 בנובמבר אותה שנה, נחנך הקבר המשופץ בטקס בהשתתפות שגרירת אוסטרליה בישראל, אדריאנה פונקלר, מנהלת מוזיאון בית הגדודים, רחל סילקו וראש עיריית רחובות, רחמים מלול.
בשנות ה-50 הוקמה שכונת "יד אליעזר" בנס ציונה על שמו. בערים ירושלים, תל אביב, ראשון לציון, רחובות ונס ציונה נקראו רחובות על שמו. חלקם נקראו "קולונל מרגולין".
במוזיאון "בית הגדודים" במושב אביחיל יש אגף המוקדש למרגולין, ובו מסמכים ואביזרים מתקופת שירותו הצבאי. במושב, ב"כיכר מרגולין" יש אנדרטה לזכרו, ועליה סמל "הגדוד הראשון ליהודה". על שלט ההנצחה כתוב: "האיש החזק אשר אהב את חייליו ואת עמו".
לקריאה נוספת

משה סמילנסקי, משפחת האדמה, כרך ג.
ספר תולדות ההגנה, כרך ב, חלק ראשון.
Gouttman, Rodney, An Anzac Zionist Hero: the Life of Lieutenant-Colonel Eliazar Margolin, London; Portland, OR: Vallentine Mitchell, 2006.
המפקד הראשון ליהודה, יהואש ביבר
יהודה ארז,"אגרות דוד בן-גוריון", הוצאת עם עובד ואוניברסיטת תל אביב, 1971, כרך ראשון, ערך: מרגולין אליעזר, עמוד 454.
הערות שוליים

↑  משה מרקוביץ' מרגולין: ביוגרפיה ודיוקנו. (ברוסית)
↑  יוסי מלמן, חשאי, החבר של נתניהו מהיחידה וקברו של הקולונל, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2010
↑  ש. אברהם, נס ציונה מרחיבה גבולה, דבר, 15 במאי 1955
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296443705171  ADB: margolin-eliezer-lazar-7484  BnF: cb165507731 (data)  GND: 135615801  ISNI: 0000 0000 6687 2312  LCCN: no2006075204  Trove: 1470942  VIAF: 40595184   WorldCat (עם VIAF): 40595184 
קברו של אליעזר מרגולין בבית הקברות ברחובות
בעז גאון

| --- | --- |

בעז גאון מרצה בספריית הקונגרס, נובמבר 2014
 לידה:  1971 (בן 54 בערך) בת ים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 
בעז גאון (נולד בשנת 1971) הוא עיתונאי ומחזאי ישראלי. יו"ר מרכז גאון באוניברסיטת בן-גוריון.
ביוגרפיה

נולד בבת ים לרחל ובני גאון, אח תאום של יואב גאון. כשהיה בן שש עבר עם משפחתו לרמת השרון. למד לימודי תיאטרון בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 נישא לאפרת מיכאלי, בת קיבוץ גבעת חיים. לאחר נישואיהם נסעו השניים ללונדון ללימודי תקשורת. באותה תקופה שימש כתב "מעריב" בלונדון ופרסם טור פוליטי שבועי בעיתון. בין השנים 2004 – 2006 שימש כתב "מעריב" בארצות הברית. כמו כן שימש תחקירן בתוכנית "עובדה" של אילנה דיין.
לאחר שובו מארצות הברית החל בפעילותו כמחזאי. בתחילה כתב מספר מחזות שהועלו בקריאה מבוימת וכן מחזה לפסטיבל עכו בשם "חזרה גנרלית", שזכה בפרס "המחזה הטוב ביותר". מאז החל בכתיבת מחזות לתיאטרון הרפרטוארי.
בשנת 2006 העלה את המחזה "בואנוס איירס", המספר על תפקודו של שגריר ישראל בארגנטינה בתקופה שלאחר המהפכה הצבאית שהעלתה לשלטון את דיקטטורת ה"חונטה" בסוף שנות ה-70. המחזה הועלה מחדש בשם "ארגנטינה" בשנת 2011 בתיאטרון חיפה. בשנת 2008 כתב את המחזה "השיבה לחיפה", על פי נובלה מאת ע'סאן כנפאני, בבימוי סיני פתר. בשנת 2009 העלה את המחזה "ברנז'ה" המשלב את שני העולמות שבהם הוא עוסק - מחזאות ועיתונאות.
גאון פרסם מספר ספרים: בשנת 2008 פרסם את רשמיו ותובנותיו מתקופת שהותו בארצות הברית בספר "המקום שבו נגמרת אמריקה". ב-2009 פרסם (יחד עם אשתו, אפרת מיכאלי) את האנתולוגיה "פשוט זה לא", שבה כונסו מאמריהם של תשעה עשר כותבים ישראלים בנושא "משפחה". בין הכותבים, מלבד גאון ומיכאלי, גם ארנה קזין, רוני סומק, דן תורן, איאד ברגותי ויוסי שריד. בשנת 2014 זכה גאון במלגת פולברייט כדי להשתתף בתוכנית הכתיבה הבינלאומית של אוניברסיטת איווה, ארצות הברית במסגרתה כתב את הרומן ״אליהו מחפש אהבה״ שהתפרסם בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
באוגוסט 2010 חתם גאון יחד עם עוד עשרות אמנים ושחקנים על עצומה שבה הודיעו על החרמת היכל התרבות באריאל ועל סירובם להופיע מעבר לקו הירוק.
מאז 2015 גאון הוא המנכ"ל ואחד המייסדים של חברת "wisdo.com" שמודדת ומפחיתה שיעורי בדידות באמצעות יצירת רשתות תמיכה מותאמות משתמש. גאון משמש גם כמורה ליסודות הכתיבה הדרמטית במכללת ״מנשר״ שבתל אביב.
חיים אישיים

לבעז גאון ולאפרת מיכאלי בן ובת – יונתן ושירה. אחיו הוא הפרסומאי משה גאון, דודו הוא הזמר והשחקן יהורם גאון.
גאון הוא יו"ר "מרכז גאון" לתרבות הלדינו, שהוקם באוניברסיטת בן-גוריון על שם סבו משה דוד גאון.
ספריו

אליהו מחפש אהבה (רומן), כנרת זמורה ביתן, 2018
פשוט זה לא (עיון) - בעריכת בעז גאון ואפרת מיכאלי, עם עובד, 2009
המקום שבו נגמרת אמריקה (עיון), עם עובד, 2008
דור הגומי והכסף (שירה) - הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995
האוטובוס הצהוב של ג’ימקס (רומן) - הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996
מחזותיו

בעיות בפילוסופיה של המוסר - תיאטרון הבימה (קריאה), 2022
יש לי רעיון לסטארט אפ! - תיאטרון הקאמרי (קריאה), 2022
בוגד - תיאטרון באר שבע (2011), ת'יאטר ג'יי (2012)
בואנוס איירס (ארגנטינה) – תיאטרון הקריאה, צוותא (2006), ותיאטרון חיפה (2011-12)
השיבה לחיפה – תיאטרון הקאמרי (2008), ת׳יאטר ג׳יי (2010)
ברנז'ה - תיאטרון בית ליסין (2009)
משפחת ישראלי - תיאטרון חיפה (2007)
חזרה גנרלית - פסטיבל עכו (2006)
ג'ונגול - צוותא (2000)
הערות שוליים

↑  ציפי שוחט, טרגדיה חיפאית, באתר הארץ, 10 באפריל 2008
פיטר מרקס, הזדמנות תיאטרלית לפיוס, באתר "העוקץ", 6 בפברואר 2011
↑  ציפי שוחט, הדס קלדרון בהצגת חייה, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2010
↑  יורם קניוק, המקום שבו נגמרת אמריקה, בעז גאון- לתפוס אמריקה, באתר הארץ, 7 בינואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312019205171  BnF: cb16130580n (data)  ISNI: 0000 0000 7103 3820  LCCN: no96020806  VIAF: 58671940   WorldCat (עם VIAF): 58671940
נעמי יואלי

| --- | --- |

 לידה:  1950 (בת 75 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 פרסים והוקרה:  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה 
 
נעמי יואלי בהצגה "דודה פרידה: המוזיאון"
נעמי יואלי (נולדה ב-1950) היא יוצרת עצמאית בתיאטרון, בובנאית, במאית, מחזאית ודרמטורגית ישראלית. כמו כן עוסקת במחקר תיאטרון וטקס ובהוראה בתחום התיאטרון, הבובנאות ואמנות הסיפור.
פרסים

2006 – פרס ההצגה הטובה בפסטיבל עכו להצגה "דודה פרידה: המוזיאון".
2007 – פרס קיפוד הזהב בקטגוריית "שפת במה" להצגה "דודה פרידה: המוזיאון"
2008 – פרס לנדאו לאמנויות הבמה.
2009 – שלושה פרסי קיפוד הזהב להצגת השנה, העיבוד למחזה ולנעמי יואלי, שחקנית השנה; להצגה "בין הספירות", בשיתוף עם קבוצת תיאטרון רות קנר.
2010 - "השושנה ישנה" נבחרה כהצגת השנה באתר המקוון לאמנות ילדים, "הפנקס".
2011 – פרס פסטיבל עכו על פריצת דרך ביצירה תיאטרונית להצגה "נפיץ: תיירות מלחמה".
2012 – פרס רוזנבלום לאומנויות הבמה.
2012 - פרס קיפוד הזהב לשפת במה על ההצגה "נפיץ: תיירות מלחמה".
אודות עבודתה

עבודתה של יואלי מאופיינת בחיפוש אחר שפה תיאטרונית חוקרת, בקשר אינטימי עם הקהל ובשילוב של אמצעים חזותיים (הקרנות וידאו, אינטרנט חי, שיקופיות וצלליות, מיצגים, בובות ועוד), תוך גילום של מגוון דמויות בתוך מה שניתן אולי לכנות "תיאטרון זיכרון": הזיכרון הפרטי והיסטוריות פרטיות, והאופנים בהם אלה משקפים את הזיכרון הקולקטיבי ומשתקפים בו. כך לדוגמה, ב"דודה פרידה", מוקם מעין "מוזיאון" לחפציה הנידחים ולזיכרונותיה של הדודה התופרת שהיגרה לפלסטינה בשנות העשרים של המאה העשרים, והגשימה את החלום הציוני הפרטי שלה: להביא את אפנת וינה לפלסטינה; ב"בין הספירות" נפתחת תיבת הזיכרון הטראומתית של נתיבה בן-יהודה, "כל מה שתקוע לה בראש" מימי הקרבות של טרום המדינה; "השולחן" על פי אידה פינק, עוסק בעצם הכישלון של הזיכרון והזכירה ככלים "אובייקטיביים" של עדות מהשואה; "נפיץ" עוסק בזיכרון הישראלי, הארוך והקצר בהקשר למבצע עופרת יצוקה ולהכחשת האחר.
כל עבודותיה מאופיינות בכך שאין מרחק מן הקהל. הקהל מסתובב בתוך הבמה ובין השחקנים, או שהוא יושב קרוב מאוד לבמה.
בהרבה מעבודותיה היא מגישה אוכל, שאותו בדרך כלל הכינה בעצמה: ב"דודה פרידה" הגישו ליקר ועוגות לינצר טורטה; ב"בין הספירות" הגישו תפוחי אדמה צלויים מהמדורה; ב"שולחן" הגישו תה כדי להקל על הנושא הקשה; ב"שושנה ישנה" נתנה לילדים סוכריות נשיקה.
על רבות מעבודותיה נכתבו מאמרים ועבודות מחקר.
השופטים נימקו את זכייתה בפרס לנדאו:
"יואלי היא יוצרת ניסיונית, מגוונת, מקורית, יוזמת, שנונה ומשכילה להפליא. עבודותיה האחרונות הן מופת לבהירות, לטוב טעם, לפריצות דרך אמנותית וכן לאינטליגנציה אמנותית. היא מרחיבה בתעוזה את גבולות התיאטרון מעבר לחומות המדרוג שלו".
עבודות נבחרות

ילד טוב ירושלים (1984) - תיאטרון הקופסה. כתבה ביחד עם הדס עפרת ושיחקה בהצגה. אודות זכרונות הילדות של יואלי בירושלים סביב התקופה של משפט אייכמן. בימוי: הדס עפרת, משחק: רפי גולדווסר, אדוארדו הובשר, אסתי קינן, מיקי מרמור, נעמי יואלי, מוזיקה חיה: סטיב הורנשטיין.
רוזטה (1990) - תיאטרון הקרון. כתיבה ומשחק: נעמי יואלי. כתיבה ובימוי: מיכל פורת, עיצוב: הדס עפרת, מוזיקה: יוסי בן נון.
דודה פרידה: המוזיאון (2007)
בין הספירות (2008)
השולחן: עבודת כיתה (2010)
השושנה הישנה (2010) - תיאטרון הקרון. הצגת יחיד: כתיבה, בימוי ומשחק. גרסה אחרת לסיפור היפהפייה הנרדמת. עיצוב: עמליה הופמן, מוזיקה: מיקה דני, עיצוב במה ובגד: עינת אמיר.
נפיץ: תיירות מלחמה (2011)
חכמים בלילה (2012) - תיאטרון הקרון. כתיבה ובימוי, הצגת יחיד של גליה לוי-גרד. עיצוב, הפעלה ומשחק: גליה לוי-גרד, מוזיקה: אייל תלמודי, תאורה: נעה אלרן.
אילן חצור

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1964 (בן 60) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 
אילן חצור (נולד ב-6 בספטמבר 1964) הוא מחזאי, במאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה

חצור נולד למרגלית ויעקב חצור, למד בבית ספר תיכון בקריית חיים והוא בוגר החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב במגמת כתיבה ובימוי. חצור מורה לכתיבה דרמטית ומשחק, מתרגם לעברית ואנגלית, כותב במגזינים ומקומונים כדוגמת ידיעות תל אביב, כלבו חיפה ומסע אחר. מקים, מנחה ומפיק הצגות לקבוצות תיאטרון חובבים וקהילתי, בין היתר לאנשים עם צרכים מיוחדים, אסירים, נוער במצוקה ועולים חדשים.
בשנת 1990 העלה את המחזה "רעולים" בתיאטרון הקאמרי, המחזה תורגם לאנגלית, ספרדית, ערבית וגרמנית והוצג בכ-100 הפקות באירופה וארצות הברית. רעולים גם זכה בפסטיבל עכו 1990, פרס אקו"ם, ופרס רוזנבלום לאמנויות הבמה. בשנת 1992 כתב יחד עם אילן שיינפלד את הקברט הסאטירי "היי רימונה". בשנת 1994 תרגם את רוויזור של גוגול למחזה "מבקר המדינה: מחזה מדברי סהרורי" שהועלה בתיאטרון הקאמרי באותה השנה, ובשנת 2005 העלה את "מבקר המדינה 2005" בתיאטרון הבימה. בשנת 1999 הועלה מחזהו "ז'קו" בתיאטרון בית ליסין, המחזה הוא עיבוד חופשי של חצור ל"המתאבד" המתרחש בישראל, ההצגה הועלתה שוב בתיאטרון הבימה בשנת 2015. בשנת 2002 הועלה בתיאטרון החאן הירושלמי מחזהו "מלחמה על הבית" (בהשראת המחזות "האכארנים" "הפרשים" ו"ליסיסטרטה" מאת אריסטופאנס) שזכה בפרס התיאטרון הישראלי ל"קומדיה הטובה של השנה".
מחזות

רעולים – התיאטרון הקאמרי, 1990
היי רימונה (עם אילן שיינפלד) קברט סאטירי -התיאטרון הקאמרי 1992
מבקר המדינה (על פי "רויזור" של גוגול) – התיאטרון הקאמרי 1994
ז'קו– תיאטרון בית ליסין 1999, תיאטרון הבימה 2015
הלב הלבן – (כתיבה ובימוי) תיאטרון באר שבע 2001
מלחמה על הבית – תיאטרון החאן הירושלמי. 2002, זוכה פרס התיאטרון הישראלי ל"קומדיה הטובה של השנה"
מבקר המדינה 2005 – תיאטרון הבימה 2005
הדודה של מנש- התיאטרון העירוני חיפה 2010
קיזוז – התיאטרון הקאמרי תל אביב 2012
עבודת קודש – פולחנים מקודשים (עריכה ובימוי) סטודיו למשחק יורם לוינשטיין
פוקר – (תרגום עיבוד ובימוי) סטודיו למשחק יורם לוינשטיין, אנסמבל תיאטרון הרצליה (תרגום ועיבוד)
החקירה – תיאטרון צה"ל, תיאטרון ארצי לנוער
סבוטאז' – התיאטרון העברי 2019
ברלין – התיאטרון העברי 2022
תסריטים

מצליח – דרמה. ערוץ 2 טלעד
מבקר המדינה – סדרה קומית, ערוץ 2 רשת.
הערות שוליים

↑  ציפי שוחט, "רעולים" של אילן חצור עולה באוף-ברודווי, באתר הארץ, 29 ביולי 2007
↑  זוכי פרס אקו"ם באתר הפרס
↑  עמוד ההצגה "ז'קו" והתכניה, עיבוד של אילן חצור ל"המתאבד", בית ליסין, 2000, באתר של מיקי גורביץ', במאי ההצגה
↑  מרב יודילוביץ', מלחמה כוללת, שלום פרטי, באתר ynet, 18 בספטמבר 2002
↑  טבלת הזוכים בפרס התיאטרון הישראלי, באתר הפרס
↑  מיכאל הנדלזלץ, "קיזוז" בקאמרי: פארסה שמטמטמת את חוש הביקורת, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2012
יורם לוינשטיין

ערך זה עוסק במורה למשחק יורם לוינשטיין. אם התכוונתם לסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 באפריל 1950 (בן 74) 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  מנהל סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין מורה למשחק
 
יורם לוינשטיין (נולד ב-22 באפריל 1950 בקריית חיים) הוא שחקן, מורה ישראלי למשחק, מייסד ומנהל סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
קורות חייו

לוינשטיין נולד להורים יהודים גרמנים ניצולי שואה וגדל במצוקת עוני קשה. בילדותו התגורר בקריית ביאליק. עקב בעיית פרופיל צבאי תפקד לאורך שירותו הצבאי כפקיד, לאורך השנים העלה את הפרופיל ולחם בתותחנים במלחמת יום הכיפורים. לאחר שירותו הצבאי התקבל לוינשטיין ללימודי משחק באוניברסיטת תל אביב, כשהוא חסר ניסיון לחלוטין. לאורך לימודיו נחל הצלחה. לאחר לימודיו החל ללמד משחק באופן עצמאי בבתי אבות ובמסגרות עצמאיות, לצעירים אשר לא התקבלו לבתי-ספר למשחק. במקביל, שיחק לוינשטיין בתיאטרון אורנה פורת ובתיאטרון "הינשוף" בהנהלת שושנה רביד. שיעורי המשחק שהעביר זכו לאהדה רבה, ובתי-ספר למשחק רבים התרשמו מתלמידיו. לתקופות קצרות במיוחד העביר שיעורים בסמינר הקיבוצים, בבית צבי ובקמרה אובסקורה. מרוב המסגרות פוטר, ובסטודיו למשחק ניסן נתיב לא קיבל הזדמנות ללמד.
עקב הקושי בתפקוד במסגרות הנ"ל, המשיך לוינשטיין לפתח את סדנאות המשחק העצמאיות בניהולו ושכר בשנת 1988 מבנה ללימוד בתל אביב. באותה תקופה למדו אצלו שחקנים מתחילים רבים, בהם אקי אבני ואיילת זורר. בשנת 1997 לוינשטיין הקים אולם הצגות בשכונת התקווה שבדרום תל אביב, ובשנת 2000 הועבר הסטודיו למשחק במלואו לשכונת התקווה, למבנה שהוקם על ידי חנה רובינא וננטש עם השנים. לאורך השנים זוכה הסטודיו, ששמו הרשמי סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, להצלחה רבה, ולומדים במסגרתו עשרות תלמידים, שנבחרים מתוך מאות, הן במסגרת הפורמלית של שלוש שנות לימודים, והן במסגרת סדנאות למבוגרים ולבני-נוער ובקורסים של מכינות. בית הספר ידוע בתרומה הקהילתית שמעניק לקבוצות חלשות, בין השאר בתחום סביבתו.
ב-1987 השתתף בסרטה של ציפי טרופה, "תל אביב - ברלין".
בשנת 2003 ובשנת 2004 השתתף לוינשטיין בתוכנית המציאות "פרוייקט Y" בתפקיד מורה התיאטרון של המתמודדים.
בשנת 2021 שיחק את דמותו של דוד בן-גוריון בסדרת הנוער ״פלמ"ח״.
חיים אישיים

חרף היותו הומוסקסואל היה לוינשטיין נשוי לפועה לדז’ינסקי, מסעדנית ויזמית, שהייתה אחת מתלמידותיו, ומחלוצות מתחם המסעדות והבילויים בשוק הפשפשים, ביפו. ולשניים שתי בנות משותפות.
חתן פרס רוזנבלום לאומנויות הבמה על מפעל חיים לשנת 2020.
גבירתי הנאווה (מחזמר)

| --- | --- |

הכרזה העברית של ההפקה העברית הראשונה
 מילות השירים:  אלן ג'יי לרנר 
 מבוסס על:  "פיגמליון" מאת ג'ורג' ברנרד שו
 ליברטיסט:  אלן ג'יי לרנר
 מוזיקה:  פרדריק לאו
 מקום ההתרחשות:  לונדון
 תקופת ההתרחשות:  1912
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 סוגה:  מחזמר
 הצגת בכורה:  1956–2007
 מספר מערכות:  2
 שפה:  אנגלית
 פרסים:  פרס טוני
 
"גבירתי הנאווה" (באנגלית: My Fair Lady) הוא מחזמר מצליח מ-1956, שכתבו המחזאי אלן ג'יי לרנר והמלחין פרדריק לאו בהתבסס על המחזה "פיגמליון" מאת המחזאי האירי ג'ורג' ברנרד שו. המחזמר, שהועלה על בימות ברודוויי, הופיע לראשונה ב-15 במרץ 1956 והוצג 2,717 פעמים. בשנת 1964 עובד המחזמר לסרט באותו שם.
גלגולי ההצגה - ממחזה למחזמר

המחזה "פיגמליון" מאת ג'ורג' ברנרד שו הוצג לראשונה ב-1913 ללא מוזיקה. על פי הביוגרפיות של שו, הוא כתב את המחזה עבור השחקנית הנודעת סטלה פטריק קמפבל - ידידתו ויש האומרים אף אהבת חייו, שעימה ניהל התכתבות ענפה. גילומה של קמפבל את לייזה דוליטל נחשב עד היום למופתי. בשנת 1938 הפך המחזה לסרט. שו התעקש עד יום מותו שלא להפוך את המחזה למחזמר. "המילים בדיאלוגים שלי מתנגנות מוזיקלית גם ללא לחנים של אחרים", אמר שו. ואולם, לאחר פטירתו ב-1950 קיבל המפיק הצרפתי גבריאל פסקאל רשות מהאחראים על עיזבונו של שו לכתוב מחזמר על פי המחזה השנון.
פסקאל חיפש אחר מלחינים וכותבים שיכתבו את השירים, אך איש ממלחיני ברודוויי הדגולים של אותן שנים (ריצ'רד רוג'רס, קול פורטר, אוסקר המרשטיין) לא הסכים להיענות לאתגר. פסקאל הגיע לצמד יוצרים יהודים - אלן ג'יי לרנר ופרדריק לאו, שלמרות שכבר הציגו מספר מחזות זמר פרי עטם בברודוויי, עדיין נחשבו יוצרים מ"השורה השנייה". בחיפוש אחר במאי למחזמר הגיעו למחזאי מוס הארט, שהסכים לקבל על עצמו את העבודה לאחר שהשמיעו לו שני שירים בלבד.
החיפושים אחר שחקנית שתגלם את אלייזה דוליטל החלו כמיונים קפדניים של זמרות-שחקניות צעירות, אך המעבדים החליטו לתת את התפקיד לשחקנית מבוגרת יותר - מרי מרטין. מרי מרטין מצידה, באותה עת שחקנית ידועה ורבת תהילה, אמנם גילתה עניין במחזמר, החליטה בסופו של דבר שהשירים אינם לרוחה. בהמשך לכך החליטו לרנר ולאו, בהיסוס מה, לתת את התפקיד לזמרת-שחקנית בריטית צעירה בשם ג'ולי אנדרוז ("צלילי המוסיקה", "מרי פופינס") שהפכה לימים לכוכבת גדולה. את הנרי היגינס נבחר לגלם השחקן הבריטי רקס האריסון. המחזמר היה להצלחה מסחררת בברודוויי: הוא רץ 2,717 פעם (שש שנים רצופות).
בשנת 2001 המפיק קמרון מקינטוש, גרסה חדשה של המחזמר בווסט אנד בלונדון שזכתה להצלחה מסחרית ורצה שנים רבות.
הסרט

בשנת 1964 הפך המחזמר הבימתי לסרט מוזיקלי של האחים וורנר.
התפקיד הראשי של אלייזה דוליטל יועד במקור לג'ולי אנדרוז, אלייזה דוליטל הבימתית, אך מפיקי הסרט חיפשו כוכבת, שם "נוצץ" יותר לתפקיד אלייזה. אנדרוז, שנעלבה עקב הוצאתה מההפקה, השתתפה בסרט מצליח אחר באותה שנה - סרטו של וולט דיסני, "מרי פופינס". הנקמה המתוקה של אנדרוז באה כשזכתה באותה שנה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, בעוד ש"גבירתי הנאווה" כלל לא היה מועמד בקטגוריה זו. בסופו של דבר ניתן התפקיד לשחקנית אודרי הפבורן (את השירים דיבבה הזמרת מרני ניקסון). רקס הריסון, היגינס הבימתי, גילם את התפקיד גם בסרט, ואף זכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר באותה שנה.
הסרט זכה כמו כן בפרס האקדמיה לקולנוע על הבימוי הטוב ביותר.
המחזמר בישראל

בשנת 1964 העלה המפיק גיורא גודיק את ההפקה הגדולה הראשונה של מחזמר מיובא ומתורגם מברודוויי (לאחר עיבוד קטן יותר שלו ל"סיפור הפרברים" ב־1961): גבירתי הנאווה. מחזמר זה סימל את פתיחת עידן מחזות הזמר בישראל של שנות השישים (בעקבותיו באו "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", "המלך ואני", "אוליבר!", "כנר על הגג" ועוד).
התפקיד הראשי ניתן לרבקה רז, צעירה ירושלמית אלמונית, ששירתה בצה"ל כקצינה, ששיחקה לאחר מכן במחזות זמר רבים. בתפקיד היגינס כיכב שייקה אופיר, ומרדכי בן שחר גילם את דמותו של פרדי איינספורד-היל, מחזרה הצעיר והעיקש של אליזה. קולונל פיקרינג היה אברהם בן-יוסף ובומבה צור שיחק את אלפרד דוליטל. את המחזמר תרגמו דן אלמגור ושרגא פרידמן.
גם בישראל היה המחזמר להצלחה: הוא רץ מאות פעמים בפני אולמות מלאים. בהצגת הבכורה, שהייתה מעין מסיבה לכבוד המחזמר האמריקני הראשון מברודוויי שמוצג בישראל, נכחו ראש ממשלת ישראל לוי אשכול ושר החוץ אבא אבן.
בשנת 1969 הועלה שוב המחזמר בסיבוב שני. בהפקה זו חזרה רבקה רז לגלם את אלייזה דוליטל כשלצידה אילי גורליצקי בתפקיד היגינס, אברהם בן-יוסף בתפקיד קולונל פיקרינג ואברהם מור בתפקיד אלפרד דוליטל.
באוגוסט 1986, 22 שנה לאחר ההפקה הראשונה של המחזמר בארץ, העלה המפיק משה יוסף את "גבירתי הנאווה" בהעלאה מחודשת. השחקנים היו שחקני תיאטרון ידועים כעודד תאומי (היגינס), שלמה בר-שביט (פיקרינג) ואריק לביא (אלפרד דוליטל).
לתפקיד הראשי של אלייזה דוליטל הועלו בפני המפיק משה יוסף כמה הצעות; ביניהן כמה זמרות ידועות, אך יוסף העדיף דווקא את ריטה, זמרת אלמונית יחסית ובוגרת בית הספר למשחק "בית צבי". שיריה הראשונים החלו להישמע ברדיו, ויוסף החליט לקחת אותה על אף הסיכון שבשחקנית אנונימית. הפקה זו לא ביישה ברמתה ובממדיה את ההפקה המקורית, ומילאה היכלי תיאטרון רבים בארץ במשך חודשים רבים.
בשנת 1999 חזר המחזמר לבמה במסגרת "בית צבי" עם הזמרת קרן הדר בתפקיד הראשי.
בשנת 2002 החליט מפיק ההפקה הקודמת, משה יוסף, להעלות את המחזמר בפעם השלישית בארץ. לתפקיד הנרי היגינס לוהק שחקן התיאטרון עודד קוטלר; שדרן הרדיו אלכס אנסקי היה פיקרינג; הבדרן והשחקן שייקה לוי היה אלפרד דוליטל; והזמרת הצעירה מירה עווד הייתה אלייזה דוליטל.
בשנת 2013 עלתה בתיאטרון "הבימה" גרסה חדשה של המחזמר בבימוי משה קפטן ובכיכובם של נתן דטנר (בתפקיד היגינס), שני כהן (בתפקיד אלייזה דוליטל), דב רייזר (כקולנל פיקרינג) ופיני קידרון (כאלפרד דוליטל).
בשנת 2015 חזרה ריטה לתפקידה מלפני 30 שנה עת החליפה את שני כהן בתפקיד אלייזה דוליטל למספר מוגבל של הצגות.
בשנת 2024, צפוי לעלות המחזמר בתיאטרון העברי.
כרזות ועטיפות

כרזת המחזמר המקורי "גבירתי הנאווה", 1956. למטה, הנמשכת בחוטים היא אלייזה דוליטל; המושך בחוטים הוא הנרי היגינס, והעליון ביותר, שמושך את היגינס בחוטים, הוא כותב "פיגמליון", ג'ורג' ברנרד שו
עטיפת אלבום הגרסה הישראלית הראשונה של "גבירתי הנאווה", 1964
כרזת המחזמר "גבירתי הנאווה", גרסת 2002
פסקול

| --- | --- |
 פסקול מאת אמנים שונים
 יצא לאור:  1986
 שפה:  עברית
 חברת תקליטים:  הליקון
| הגרסה הישראלית (1986)> מס' | הגרסה הישראלית (1986)> שם | הגרסה הישראלית (1986)> משך | הגרסה הישראלית (1986)>  | הגרסה הישראלית (1986)>  | הגרסה הישראלית (1986)>  | הגרסה הישראלית (1986)>  | הגרסה הישראלית (1986)>  | הגרסה הישראלית (1986)>  | הגרסה הישראלית (1986)>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | פתיחה  | 2:28 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | למה זה האנגלים אינם דוברים אנגלית  | 2:35 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | יופי לי  | 3:38 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | טיפ טיפת מזל  | 2:42 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | אני אדם רגיל מאוד  | 5:09 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | עוד תראה הנרי היגנס  | 2:56 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | די פרופסור היגנס  | 0:43 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | ברד ירד בדרום ספרד  | 2:21 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | אני רוצה לרקוד  | 3:31 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | המירוץ באסקוט  | 3:10 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | ברחוב בו את גרה  | 2:28 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | ניצחת  | 4:13 |  |  |  |  |  |  |  |
| 13. | בוא כבר  | 2:07 |  |  |  |  |  |  |  |
| 14. | לחתונה אצעד הבוקר  | 2:49 |  |  |  |  |  |  |  |
| 15. | המנון לגבר  | 3:31 |  |  |  |  |  |  |  |
| 16. | כבר התרגלתי לדמותה  | 4:48 |  |  |  |  |  |  |  |
ישראל המאירי

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1948 (בן 76) גבעת חיים מאוחד, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (1986) 
 
ישראל המאירי (נולד ב-23 במרץ 1948) הוא סופר, מחזאי וחוקר דרמה ישראלי. המאירי מלמד דרמה וכתיבה דרמטית, פרופסור חבר (בגמלאות) בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

ישראל המאירי נולד וגדל בקיבוץ גבעת חיים מאוחד. בצה"ל שירת כחובש קרבי בצנחנים. סיפוריו הראשונים התפרסמו בעת שירותו הצבאי בכתבי עת שונים. במהלך השנים עבד כמורה בבית ספר תיכון ופרסם ביקורות ספרות ותיאטרון וסיפורים בכתבי העת "מבפנים", "עתון 77" ובעיתונים "ידיעות אחרונות", "דבר" ו"למרחב".
סיים תואר ראשון בחוג לתורת הספרות הכללית ובחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, המשיך לתואר שני וסיים תואר דוקטור באוניברסיטת חיפה בהדרכתו של פרופ' אברהם עוז. עבודת המאסטר עסקה בתפקיד השירים (songs) במחזותיו של ויליאם שייקספיר. עבודת הדוקטור שלו עוסקת בהופעת "האחר המיתי" במחזותיהם של י"ח ברנר, נסים אלוני וחנוך לוין. במרץ 2015 הועלה לדרגת פרופ' (חבר) בפקולטה לספרות עברית והשוואתית, אוניברסיטת חיפה. פרופ' המאירי הוא מרצה בכיר לדרמה ולכתיבה דרמטית בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה ובמכללה האקדמית אורנים.
ישראל המאירי זכה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשמ"ו 1986 ובפרס כתב העת 'מאזנים' לפרוזה (1984).
נשוי לד"ר אביבה המאירי, אמנית ומרצה לאמנות. אב לארבעה, מתגורר באמירים שבגליל מאז שנת 1975.
בנו אסף המאירי מנכ״ל עמותת זיגוטה ומקים מרכז ״המרץ2״ לתיאטרון ואמנות אלטרנטיבית בקרית המלאכה, תל אביב.
סיפורים ושירים באנתולוגיות ובכתבי עת

"מקום של אש, שירים מן המלחמה" (עריכה: ר. קלינוב, ע. שביט, הקיבוץ המאוחד, 1975) השיר "במטוס מרפידים ללוד", עמ' 31.
"מאה שירים לחייל" (עריכה: חיים גורי, מ. ברינקר, ע. פליישר. הוצאת 'ספרייה לחייל, 1978) השיר: "במטוס מרפידים ללוד", עמ' 113.
"עתון 77", שנה ד, מס. 24, דצמבר 1980, בעריכת יעקב בסר. הסיפור "מעבר לפינה", עמ' 12–13.
"ואין תכלה לקרבות ולהרג: שירה פוליטית במלחמת לבנון", בעריכת חנן חבר ומשה רון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983. השיר:"שיר התמסרות".
"סיפורים, מבחר עיתון 77" (עריכה:י. בסר, הוצאת דומינו 1984), הסיפור "הרביעי", עמ' 135–149.
גיליון "מאזניים" -40 שנות סיפורת עברית ליום העצמאות, 5-4, יוני-יולי 1988, עריכה: חיים פסח, אשר רייך, הסיפור: "קו ההר", עמ' 75–83.
"אפס שתיים", גיליון מס.1, אביב 1992. עורכים: יגאל שוורץ וצרויה שלו. הוצאת כתר, ירושלים. הסיפור "בחולצה ירוקה", עמ' 109–116.
"50 ישראלים קצרצרים" (עריכה: חנן חבר, משה רון, הוצאת הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, 1999), הסיפור "בשעה מאוחרת מאוד", עמ' 68–73.
מחזות שהועלו בתיאטרון

1975 - "חיבוק", התיאטרון הקאמרי, בימוי: תום לוי.
1982- "מוזיקת לילה", פסטיבל עכו, בבימוי המחבר.
1985- "עוולה", הבימה, עיבוד לסיפורי ברנר, בימוי: עמית גזית.
1991- "קרקורים", פסטיבל עכו, בימוי: אריה אלדר.
1996 - "עד הים", תיאטרון חיפה, בימוי: אילן תורן.
1997- "גזר דין", ע"פ קפקא, פסטיבל עכו; הועלה גם בסמינר הקיבוצים, המחלקה לדרמה (2003) בימוי: אילן תורן.
1999- "סימביוזה", תיאטרון בית ליסין, קריאה מבוימת, בימוי: יגאל עזרתי.
2010- "מעבר לגבולין", עיבוד לי. ח. ברנר, קריאה מבוימת; המחזה הועלה גם בהפקה מלאה (2012) - בימוי: אילן תורן. החוג לתיאטרון, אוניברסיטת חיפה.
2017 - "יוליה" (בעקבות סטרינדברג) תיאטרון הסטודיו, בימוי סיני פתר
2024 - "צרוב באור״, עיבוד של הרומן ״צרוב בגוף״ פרי עטו (הוצאת עם עובד, 2023) — המרץ2, בימוי סיני פתר.
הערות שוליים

↑   בני ציפר, ישראל המאירי מתגלה במלוא כוחו היצירתי, באתר הארץ, 26 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262342905171  BnF: cb125465317 (data)  GND: 12455654X  ISNI: 0000 0000 7834 5085  LCCN: n82204311  SUDOC: 070966125  VIAF: 19791690   WorldCat (עם VIAF): 19791690
תני גולדשטיין

| --- | --- |

תני גולדשטיין
 לידה:  8 בדצמבר 1970 (בן 54) חיפה, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
תני גולדשטיין (נולד ב-8 בדצמבר 1970) הוא עיתונאי ישראלי. משמש כעורך וככתב באתר החדשות "זמן ישראל" מקבוצת Times of Israel.