לשון הרע על המת ולשון הרע על ציבור
לשון הרע על המת > זכותו של המת לשם טוב

בפסק הדין בעניינה של הזמרת המנוחה עפרה חזה האשימו בני משפחתו של בעלה, דורון אשכנזי, שנפטר כשנה לאחריה, את מנהלה האישי בצלאל אלוני בכך שבראיונות שערך שעות ספורות לאחר פטירתו, הטיח האשמות באשכנזי על כך שגזל את כספה של עפרה חזה וכן הציג אותו כגורם למותה. דברים אלו מהווים, לדידם, לשון הרע.
אין זה המקרה היחיד הנושא אופי זה. קיימת סכנה שבמצב הקיים, בו לא קיימת סנקציה מעשית בגין לשון הרע על מת, לא תיווצר הרתעה מפני פרסומים העלולים לפגוע בשמו הטוב של המת. מצב זה עלול לעודד את אמצעי התקשורת לפרסם ידיעות שיש בהן משום הטחת האשמות במת, השפלתו או ביזויו, זמן קצר בלבד לאחר מותו, וזאת ללא בדיקה מספקת ורצינית של העובדות.
נקבע כבר כי היקפו של חופש הביטוי רחב, ומשתרע גם על אמירות שאינן אמת. הרציונל העומד בבסיס הקביעה הוא שבשוק חופשי של רעיונות ודעות, ייווצר עימות שבסופו הצודק והנכון יגבר על השקרי. אולם, במקרה של לשון הרע על מת רציונל זה מוחלש, כיוון שהמת לא נמצא מן העבר השני של המתרס, ולא יכול לסתור את האמירות נגדו בגוף ראשון. הסכנה היא שהאמירה, גם אם היא שקרית, תיוותר במצב הדברים הזה כעובדה ודינו של המת ייגזר ללא משפט וללא בדיקה נאותה.
גם בעניינה של עפרה חזה, דחה היועץ המשפטי לממשלה את בקשת בני משפחתו של דורון אשכנזי לפתוח בהליכים פליליים כנגד בצלאל אלוני, ולכן פנו בני המשפחה לתביעה אזרחית. למרות הסתייגותה מהדברים שנאמרו על דורון אשכנזי, הבהירה השופטת למשפחתו שידיה כבולות כיוון שחוק איסור לשון הרע חוסם את האפשרות לתבוע פיצויים בהליך האזרחי.
ככלל, המשפט האזרחי הישראלי מגן על זכויות אישיות של אדם רק במהלך חייו ולא לאחריהם. זכויות אלו שונות בטיבן מזכויות רכושיות אשר ניתנות להעברה ליורשים לאחר המוות. תפיסה זו נובעת מהרעיון לפיו 'אדם' מוגדר כמי שבין החיים. אולם, קיימות תפיסות אחרות באשר להגדרת 'אדם', אשר עשויות להצדיק העברת זכות אישית ליורשים.
פסק דין סקולר דן בזכותו של אדם לפרטיות. השופט גולדברג מציג הגדרה מרחיבה יותר מאשר 'בין החיים' ואומר כי זכותו של אדם לפרטיות אינה עוברת מן העולם יחד עם בעל הזכות, והיא ממשיכה לזכות להגנה גם אחרי מותו. במקומו של בעל הזכות ה"מקורי", באים יורשיו תחתיו כבעלי אותה זכות שהייתה למורישם.
חוק הגנת הפרטיות, בשונה מחוק איסור לשון הרע, שותק בנוגע לאפשרות היורשים לתבוע באפיק האזרחי בגין פגיעה בפרטיותו של המת. למרות זאת, ניתן לטעון כי בדומה להעברת הזכות לפרטיות ליורשים כך ניתן להכיר בהעברת הזכות לשם טוב של אדם ליורשיו, כאשר הפגיעה נעשתה לאחר מותו.
מנגד, בארצות הברית לא מוענקת הגנה משפטית לפרטיותו של אדם לאחר מותו.
מעבר לכך, הכרה בזכותו של אדם לשם טוב לאחר מותו תעורר בעיות מעשיות. בעוד שבאפיק הפלילי הגשת כתב האישום נעשית על ידי רשויות המדינה, באפיק האזרחי נשאלת השאלה מי יתבע בשם המת. גם אם יהיה הסדר שיקבע כי הסמכות לתביעה בשם המת תינתן למנהל עיזבונו או ליורשיו, עדיין יתעוררו מספר קשיים:
מה יקרה לאחר מות היורשים?
מה יקרה כאשר לנפגע אין יורשים פרטיים?
מי יגן על כבודו של המת כאשר דווקא מי שהוקנתה לו הסמכות לתבוע בשמו, הוא זה שהוציא לשון הרע?
המחוקק הישראלי דן רבות בשאלת אופן ההגנה על המת, ובשאלה העקרונית האם ראוי שההגנה על כבוד המת תעשה דרך מערכת המשפט. מפרוטוקולי הדיונים בכנסת ניתן ללמוד על השפעתו הרבה של המשפט העברי בסוגיה זו. המשפט העברי מייחס חשיבות לכבודו של המת ורואה בחומרה מיוחדת כל פגיעה בו. הוצאת לשון הרע על מת נחשבת כעבירה על פי הספר "חפץ חיים", שהוא ספר יסוד בהלכות לשון הרע. גם "שולחן ערוך" מדגיש כי זוהי: "תקנת קדמוננו וחרם, שלא להוציא שם רע על המתים". אולם ההגנה בעבירה זו על פי המשפט העברי שונה מאשר ההגנה על כבודו החברתי של המת. לשון הרע על אדם פוגעת בהילת כבודו כנברא בצלם אלוהים, ופגיעה שכזו כמוה כפגיעה באל עצמו. לכן, כל האומר לשון הרע, לרבות לשון הרע על מת, נתפש כמי שפגע באל.
התפיסה ביסוד המשפט העברי, כמערכת דתית, היא תפיסת עולם אמונית. בשל תפיסה זו מגן המשפט העברי מפני פגיעה באל. תפקיד המשפט הישראלי, בשונה מהמשפט העברי, אינו לספק הגנה שכזאת. אומנם יש עבירות במשפט הפלילי העוסקות בכבוד המת, כגון: העבירות הנוגעות להרס מצבות, הפרעה ללוויות או נהיגה במת שלא בכבוד. אולם הרציונל בסיס עבירות אלו הוא מניעת הפגיעה ברגשי הדת והמסורת של האנשים החיים.
למרות האמור לעיל, יש הטוענים כי האפשרות התאורטית הקיימת בחוק לתבוע באפיק הפלילי בגין לשון הרע על המת נועדה להגן על כבודו ועל זכותו לשם טוב. שהרי, כבודו של אדם אינו נמחק ואינו נעלם עם מותו, והפסיקה הישראלית רואה בו ערך חברתי שנכלל במסגרת חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו. אולם, קיים ויכוח האם ההגנה על זכרו של המת כלולה במסגרת תפקידיו של המשפט הפלילי. לעניין זה, יש המחזיקים בדעה כי דיני העונשין אמונים על הסדרת יחסים תקינים בין הפרטים החיים בחברה. זאת בעוד הגנה על כבוד המת כערך חברתי נעשית בדרך כלל על ידי המשפט המנהלי ובתחומים מסוימים במשפט האזרחי (כגון ענייני קבורה), ואין היא צריכה להיעשות על ידי המשפט הפלילי. לכן, לדידם, האפשרות הקיימת לתבוע באפיק הפלילי נועדה כדי להגן על ערכים הקשורים לכבודה של משפחת הנפטר.