נשים בתנ"ך
מעמד הנשים בתנ"ך > מין, נישואים ומשפחה

חוקרת התלמוד יהודית האופטמן אומרת כי דיני נישואין ומשפחה בתנ"ך העדיפו גברים על פני נשים. לדוגמה, בעל יכול להתגרש מאישה אם יבחר בכך, אך אישה לא תוכל להתגרש מבעל ללא הסכמתו. החוק ההלכתי אף קבע שאישה לא יכולה לנדור נדר מחייב, ללא הסכמת הסמכות הגברית שלה בעת הנדר (אב/בעל). דוגמה נוספת היא הפרקטיקה של ייבום החלה רק על אלמנות של בעלים שנפטרו נטולי ילדים, ולא על אלמנים של נשים שנפטרו נטולות ילדים. אם הייבם המיועד, או האישה עצמה, לא מסכימים להתחתן, מתקיים במקום טקס אחר הנקרא חליצה: בטקס זה, האלמנה מורידה את הנעל של גיסה, יורקת לפניו ומכריזה, "ככה ייעשה לאיש אשר לא יבנה את בית אחיו" (דברים, כ"ה, ה').
לחוקים הנוגעים לאובדן בתולי נשים אין מקבילה גברית. נשים בתקופת המקרא היו תלויות בגברים מבחינה כלכלית. לנשים הייתה הזכות להחזיק ברכוש במשותף עם בעליהן, למעט במקרה הנדיר של ירושה של קרקע מאב שלא הוליד בנים (שאז הנחלה הייתה ברשותן ולא ברשות הבעל). גם במקרים כאלה, הנשים נדרשו להינשא מחדש בתוך השבט כדי לא לצמצם את אחזקותיו של השבט באדמות – במקרא מצוין סיפורן של בנות צלופחד אשר מת ללא בנים, ובעקבות דרישתן לרשת את אביהן, נקבע הכלל לפיו אם אישה יורשת את אביה בשל היעדר בנים, הרי שעליה להתחתן בתוך השבט שלה, כדי למנוע מצב שבו האישה מעבירה נחלה משבט אחד לשבט אחר (במדבר, כ"ז, א'–י"א, ל"ו, א'–י"ב).
הבדלים אלו ואחרים מבוססי-מגדר שנמצאו בתורה מעידים על כך שנשים נתפסו ככפופות לגברים. עם זאת, הבדלים אלו גם מעידים על כך שהחברה המקראית ראתה בהמשכיות, רכוש ואחדות משפחה חשובים יותר מכל אדם ספציפי.
הפילוסוף מיכאל ברגר אומר שהמשפחה הכפרית הייתה עמוד השדרה של החברה המקראית. הנשים במשפחה ביצעו משימות חשובות כמו אלה של גברים, ניהלו את משק הבית שלהן והיו שוות לגברים בחיי היומיום, אבל למרות זאת, את כל ההחלטות הציבוריות קיבלו הגברים. לגברים היו חובות ספציפיות שהם נדרשו לבצע עבור נשותיהם, כולל אספקת בגדים, מזון ויחסי מין. החיים בישראל העתיקה היו "קשים" - כולם היו "בעלים קטנים"[דרושה הבהרה] ונאלצו לעבוד קשה כדי לשרוד. אחוז גדול מהילדים מתו מוקדם, ואלו ששרדו, למדו לחלוק את הנטל והאחריות של חיי המשפחה כשהם גדלו. הסביבה דרשה מבנה סמכותי קפדני: לא היה צריך רק לכבד את ההורים אלא לא לערער עליהם כלל. כבוד למתים היה חובה, והגבולות המיניים נמתחו בנוקשות. שמירה על הבתולים הייתה דרישה מוחלטת, וניאוף היה החמור ביותר בפשעים, ואפילו חשד לניאוף היה מוביל למשפט.
ניאוף הוגדר (ומוגדר הלכתית עד היום) אחרת עבור גברים מאשר עבור נשים: בעוד אישה נחשבת נואפת אם קיימה יחסי מין מחוץ לנישואיה (ללא תלות האם הגבר איתו היא מקיימת יחסים הוא נשוי או רווק) - הגבר, אם קיים יחסי מין מחוץ לנישואיו עם אישה לא נשואה, עם פילגש או עם זונה, מעשה זה לא נחשב ניאוף מצדו (והניאוף היחיד לגבר הוא אם מבצע יחסי מין עם אישה נשואה). אישה נחשבה "בבעלות אדון". אישה הייתה תמיד בסמכותו של גבר: אביה, אחיה, בעלה, ומאחר שלא ירשה את בעלה או את אביה, בסופו של דבר הייתה גם תחת סמכותו של בנה הבכור אשר היה היורש הראשון של אביו-בעלה.
הזונה בתנ"ך, היא אישה שאינה בסמכותו של גבר. היא עשויה להיות זונה בתשלום, אבל לא בהכרח (כלומר, עצם קיום התשלום אינו מה שמגדיר את היותה של האישה זונה). בתנ"ך, מתן הכינוי "זונה" לאישה או לילדה שהייתה תחת חסות גבר כלשהו, נחשב כעלבון חמור לה ולמשפחתה. הזונה מוצגת כחסרת הגנה, מה שהופך כל זונה לפגיעה וזמינה לגברים אחרים. היעדר גבר ספציפי ששולט בה פירושו שהיא הייתה חופשית לפעול בדרכים שנשים אחרות לא היו. לפי דוד בלומנטל, התנ"ך מתאר את הזונה כ"מסוכנת, מפחידה ומאיימת על ידי חירותה, ועם זאת מושכת ומפתה בו זמנית". חירותה מוכרת על ידי החוק המקראי ופעילותה המינית אינה נתונה תחת ענישה הלכתית. הזונה היא המקור למין חוץ-מוסדי, ועל כן היא נתפסת כאיום על הפטריארכיה ועל המבנה המשפחתי שהיא תומכת בו. עם הזמן, המונח "זונה" הוחל על אישה נשואה שניאפה, ומשמעות זו של המושג שימשה כמטאפורה לכך שהעם היהודי בוגד באלוהיו, במיוחד בספרים הושע ויחזקאל, שבהם תיאורי המעשים והעונשים המיניים הם אכזריים וציוריים כאחד.