ברכת הנסים
הערות שוליים

1 2 3 4 5  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף נ"ד, עמוד א'
↑  ספר שמות, פרק י"ח, פסוק ו'
↑  כך פסק השולחן ערוך לגבי כל ברכות הראייה: "וּבֵין בְּרָכָה זוֹ וּבֵין שְׁאָר בִּרְכוֹת הָרְאִיָּה הֲרֵי הֵם כִּשְׁאָר בְּרָכוֹת וְכֻלָּם בְּהַזְכָּרַת שֵׁם וּמַלְכוּת" (שולחן ערוך, אורח חיים, סימן רי"ח, סעיף א'). וכך נפסק גם בתוספות (ברכות נד. ד"ה "הרואה"), ברא"ש (ברכות פ"ט סי' א), בתוספות רא"ש (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל וכו'"), ברמב"ם (הלכות ברכות פרק י' הלכה ט') ספציפית לגבי ברכת הנסים, אצל רבנו יונה (ברכות מג. בדפי הרי"ף סוד"ה "אמרי"), במרדכי (ברכות סי' רח), באבודרהם (שער שמיני בהלכות ברכות) ועוד.

הפוסקים מתבססים על התלמוד הירושלמי על המשנה, שקובע: "רַבִּי זְעֵירָא וְרַבִּי יְהוּדָה בְּשֵׁם רַב: כָּל בְּרָכָה שֶׁאֵין עִמָּהּ מַלְכוּת - אֵינָהּ בְּרָכָה..." (ירושלמי ברכות פ"ט ה"א). מכאן מוכח שאף בִּרכות הראייה מצריכות שם ומלכות. הדעה החולקת היא דעת הראב"ד שפסק: "...וְכֵן בְּכָל הַבְּרָכוֹת שֶׁבַּמִּשְׁנָה אוֹמֵר אֲנִי שֶׁהֵם רְשׁוּת וְלֹא חוֹבָה... תֵּדַע דְּהָא אֵין בָּהֶם לֹא הַזְכָּרָה וְלֹא מַלְכוּת, וּמִי שֶׁאָמַר שֶׁיֵּשׁ בָּהֶם הַזְכָּרָה וּמַלְכוּת לֹא נִרְאוּ דְּבָרָיו. וּכְלָל הַדָּבָר: כָּל בְּרָכָה שֶׁאֵינָהּ קְבוּעָה וְהִיא נֶעְקֶרֶת לִפְרָקִים אֵינָהּ טְעוּנָה הַזְכָּרָה..." (השגות הראב"ד ברכות מד. בדפי הרי"ף סע' ב]). וכמו הראב"ד פסק גם המאירי (ברכות נד. ד"ה "אמר המאירי") בהסתייגויות מסוימות. ומכל מקום, ההלכה היא שברכת הנסים נאמרת בשם ובמלכות. ראו גם: ברכות הראייה.
↑  כך פסק השולחן ערוך לגבי כל ברכות הראייה: "כָּל אֵלּוּ הַדְּבָרִים אֵינָם אֶלָּא כְּשֶׁרוֹאֶה אוֹתָם מִשְּׁלֹשִׁים לִשְׁלֹשִׁים יוֹם, וְאָז הֵם חוֹבָה כְּמוֹ בַּפַּעַם רִאשׁוֹנָה" (שולחן ערוך, אורח חיים, סימן רי"ח, סעיף ג'). וכך נפסק גם בתוספות (ברכות נד. ד"ה "הרואה"), ברא"ש (ברכות פ"ט סי' א), בתוספות רא"ש (נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל וכו'"), במרדכי (ברכות סי' ריח), באבודרהם (שער שמיני בהלכות ברכות) ועוד. הפוסקים מתבססים על הגמרא המפרשת את הפרקים שקובע ר' יהודה לראיית הים הגדול כפרק זמן של שלושים יום, וכן על הירושלמי שקובע שקריעה על בית המקדש נעשית אחת לשלושים יום. ההלכה היא בניגוד לפסיקת הראב"ד כפי שפסק לעיל. מלשונו של הראב"ד משמע שאין חיוב כלל בברכות הראייה, ולפיכך אינו חייב לברך אותן אף פעם. אמנם, הראשונים המצטטים את הראב"ד משנים בגרסתו. כך למשל כותב הרשב"א: "וְדַוְקָא פַּעַם רִאשׁוֹנָה חוֹבָה, מִכָּאן ואֵילַך רְשׁוּת, וְכָךְ כָּתַב הראב"ד ז"ל" (רשב"א ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל אומר ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה"). כך גם ציטטו הריטב"א (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל וכו'"), הטור (סי' ריח), השיטה מקובצת (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל וכו'") ועוד. מלשון זו משמע שישנו חיוב בברכות הראייה, אמנם הוא חד-פעמי ומכאן ואילך זו רשות בלבד. מכל מקום, ההלכה היא שאדם מתחייב בברכת הנסים מחויבת פעם בשלושים יום. ראו גם: ברכות הראייה.
↑  לפי השיטה (שנפסקה להלכה) היא שחייבים לברך על ברכות הראייה פעם בשלושים יום, ישנה מחלוקת באשר לברכה בתוך שלושים יום. הבית יוסף (טור אורח חיים סי' ריח סע' ג) קובע שאסור לברך בתוך שלושים הימים מהפעם האחרונה שנראה המקום שנעשה בו הנס. לעומת זאת, הב"ח (טור אורח חיים סי' ריח סע' ג) קובע שמותר לברך בתוך שלושים יום בגדר ברכת רשות, דהיינו בלא שם ומלכות. ראו גם: ברכות הראייה.
↑  דבריו של הדרישה מופנים כעיקרון כלפי שיטתו של הראב"ד בסוגיא לגבי כל ברכות הראייה (ראו לעיל הערה 4). אמנם, הבנתו העקרונית באשר למהותן של ברכות הראייה נותר בעינו, והוא שברכות הראייה מכוונות כלפי התפעלות נפשו של האדם לנוכח הדברים אשר הוא רואה. ראו גם: ברכות הראייה.
↑  ברכות מג. בדפי הרי"ף סוד"ה "גמ'". רבינו יונה מצוטט גם בפירוש הדברי חמודות על הרא"ש (ברכות פ"ט סי' א ס"ק ג), בכסף משנה (רמב"ם הלכות ברכות פרק י' הלכה ט' ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים וכו'"), וכן בבית יוסף (טור אורח חיים סי' ריח סע' ב (א)) ובפרישה (טור אורח חיים סי' ריח ס"ק ו).
↑  ברכות נד. סוד"ה "כאן", וכך לשונו: "ומעתה אין צריך לומר אם אירע נס שבעיר אחת שאין האחרים מברכין עליו"
↑  בירור הלכה, ברכות נד. ד"ה "ברכה שמברכים על הנס" סע' ב. נס של רבים
↑  בבירור הלכה מביאים שתי ראיות לטענה זו. האחת, היא הגמרא במסכת הוריות שפוסקת בעניין שגגת רק בהתייחסות לבני ארץ ישראל: "ובהוראה הלך אחר רוב יושבי ארץ ישראל, שנאמר: (מלכים א' ח) ויעש שלמה בעת ההיא את החג וכל ישראל עמו קהל גדול מלבוא חמת עד נחל מצרים לפני ה' אלהינו שבעת ימים ושבעת ימים ארבעה עשר יום, מכדי כתיב וכל ישראל עמו, קהל גדול מלבוא חמת עד נחל מצרים למה לי? שמע מינה: הני הוא דאיקרי קהל, אבל הנך לא איקרי קהל" (הוריות ג.). הראיה השנייה היא הגמרה במסכת ברכות שקובעת: "ואמר רב המנונא: הרואה אוכלוסי ישראל, אומר: ברוך חכם הרזים... אמר עולא: נקיטינן - אין אוכלוסא בבבל. תנא: אין אוכלוסא פחותה מששים רבוא" (ברכות נח.)
↑  ירושלמי ברכות פ"ט ה"א (סב. בדפוס וילנא)
↑  דברי הירושלמי מובאים גם ברא"ש (ברכות פ"ט סי' א), בתוספות רא"ש (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל וכו'", בריטב"א (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא דאניסא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד הוא ניהו חייב לברוכי אבל אחר לא"), במאירי (ברכות נד. ד"ה "אמר"), בשיטה המקובצת (ברכות נד. סוד"ה "ואסיקנא דאניסא דרבים כולי עלמא מיחייבי לברוכי"), בשיטה להר"א אלשבילי (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא דאניסא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד הוא ניהו חייב לברוכי אבל אחר לא"), וכן מובא בטור (אורח חיים סי' ריח).
↑  מסכת הוריות פרק א' משנה ה'
↑  מפורש שכשהתורה אומרת "כל המצוות האלה", היא מתכוונת לעבודה זרה, ששקולה כנגד כל המצוות שבתורה (ע"פ פירושו של ר' פנחס קהתי למשניות, הוריות פרק א' משנה ה', עמ' תס)
↑  ספר במדבר פרק ט"ו פסוקים כ"ב-כ"ד
↑  מחצית השקל על שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח ס"ק ג
↑  ע"פ פירושו של ר' פנחס קהתי למשניות, מסכת הוריות פרק א' משנה ה', עמ' תס
↑  שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח סע' ב'
↑  כך מבואר טעמו של השולחן ערוך בדברי חמודות, בפירושו על הרא"ש (ברכות פ"ט סי' א' ס"ק ו)
↑  כך אומר הדברי חמודות: "ואני תמה דפלוגתא דתנאי ר"מ ורבי יהודה הן רבי יהודה הוא שסובר דכל שבט אקרי קהל וקי"ל בפרק מי שהוציאוהו ר"מ ור"י הלכה כר' יהודה..." (דברי חמודות על הרא"ש, ברכות פ"ט סי' א' ס"ק ו). באותו כיוון גם הקשה הב"ח (טור אורח חיים סי' ריח סע' ד'). וכן מובאת קושיית הב"ח במגן אברהם (שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח ס"ק ג). והתפארת שמואל על הרא"ש (ברכות פ"ט סק"א) גם הקשה כך על הרמב"ם.
↑  לפרשנים שלוש קושיות עיקריות על פסיקתו של השולחן ערוך: 1. על פי הגמרא במסכת עירובין: "[במחלוקת בין] רבי מאיר ורבי יהודה – הלכה כרבי יהודה" (עירובין מז.), ומכאן משמע שהשולחן ערוך צריך לפסוק כמו רבי יהודה. 2. במשנה הנידונה (הוריות פרק א' משנה ה') ישנה דעה שלישית, היא שיטת רבי שמעון, ממנה גם משמע שהביטוי "קהל" משמעו שבט אחד. במצב זה קיים רוב שקובע שפירוש הביטוי "קהל" הוא שבט אחד. 3. הרמב"ם פסק במפורש כר' יהודה ופירש את הביטוי "קהל" כשבט יחיד: "ואם בשאר כריתות שחייבין על שגגתן חטאת קבועה שגגו והורו, מביא כל שבט ושבט פר חטאת וזהו האמור בפרשת ויקרא שנאמר ואם כל עדת ישראל ישגו" (רמב"ם הלכות שגגות פרק י"ב הלכה א') הדברי חמודות (בפירושו על הרא"ש, ברכות פ"ט סי' א' ס"ק ו) מתרץ את הקושיא הראשונה ומסביר שהכלל שקובע שהלכה כר' יהודה שייך רק בדינים שיש להם תוקף בהווה, ואילו בהלכות שלעתיד לבוא, בתחומי קודשים וטהרות, לא נפסק כרבי יהודה. אך הקשה על תירוץ זה המגן אברהם (שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח ס"ק ג) מהתוספות במסכת זבחים (ו.), משם משתמע שהמחלוקת בין רבי יהודה לרבי מאיר שייכת גם בדיני קודשים וטהרות, ולכן גם במחלוקת במסכת הוריות ההלכה צריכה להיות כרבי יהודה. מכל מקום, גם אם תירוצו של הדברי חמודות תקף, עדיין נותרו שתי קושיות שהדברי חמודות לא התייחס אליהן כלל. לפיכך, המגן אברהם מתרץ בכיוון אחר. הוא מסביר שיש סוגיא במסכת פסחים (פ.), שם דנים בשאלה אם שבט אחד מישראל טמא לגמרי ואילו השאר טהורים, אם כל ישראל מקריבים את קרבן הפסח בטומאה, או שמחלקים והשבט הטמא יקריב בטומאה, ואילו השאר יקריבו בטהרה. רבי שמעון קובע שכיוון שיש שבט אחד טמא, והוא קרוי עדה, הוא יקריב בטומאה ואילו השאר יקריבו בטהרה. לעומת זאת, רבי יהודה אומר שכולם יקריבו קרבן פסח בטומאה, כיוון שמדובר בקרבן ציבור ולכן לא מחלקים בין השבט הטמא לשאר השבטים. הרמב"ם פוסק לא כרבי שמעון ולא כרבי יהודה, אלא כסתם המשנה שם, ולא כמו שפסק בעניין הוראת שוג ג של בית דין. המגן אברהם מסביר שהדיוק של עדה שייך רק בהוראת בית דין בשוגג, שם מפורש שכתוב "עדה". אמנם, במקרה כמו פסח, שם יש בסך הכל דיוק מהפסוקים אין מקבלים דרישה זו. ממילא, מדייקים מפסח, ולא מהוראת שוגג (שבפסח גם לא כתוב במפורש "עדה", ואילו בהוראת שוגג כן כתוב), ולכן הפסיקה תהיה ששבט אחד לא יספיק לברכת נסים, אף על פי שמוגדר כ-"קהל". (עיינו עוד במחצית השקל על המגן אברהם, שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח ס"ק ג)
↑  שו"ת הרמב"ם סי' רצג
↑  כך פוסק הרב בצלאל שטרן, בספר "אהלך באמיתך", פרק י"ג, עמוד קלח.
↑  (סב. בדפוס וילנא). וכך מצוטט ברא"ה (ברכות נד. ד"ה "כולי עלמא לא צריכי לברוכי"), וכן משמע שזו הגרסא במאירי (ברכות נד. ד"ה "כאן"), בשיטה מקובצת (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא דאניסא דרבים כולי עלמא מיחייבי לברוכי"), ובשיטה להר"א אלשבילי (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד הוא ניהו חייב לברוכי אבל אחר לא"). הירושלמי מצוטט גם ברא"ש בנוסח אחר: "ואם היה מסוים כגון יואב בן צרויה וחביריו ואדם שנתקדש בו שם שמים כגון דניאל וחביריו מברך" (ברכות פ"ט סי' א). הנוסח המובא ברא"ש מובא גם בתוספות הרא"ש (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל") ובטור (אורח חיים סי' ריח סע' ז). מנוסח זה מדייק המעדני יום טוב (בפירושו על הרא"ש, ברכות פ"ט סי' ס"ק ג) שהירושלמי לא הותיר את נושא הברכה על נס יחיד מפורסם בשאלה, אלא קבע שצריך לברך על כך, וכך גם יוצא מדברי הרשב"א (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל אומר ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה"). אמנם, לפי הגרסא המקורית בירושלמי מדובר בשאלה שלא ניתן עליה מענה.
↑  כך מסבירים המאירי (ברכות נד. ד"ה "כאן"), השיטה מקובצת (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא דאניסא דרבים כולי עלמא מיחייבי לברוכי"), השיטה להר"א אלשבילי (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד הוא ניהו חייב לברוכי אבל אחר לא"). ואילו לפי הגורסים כגרסת הרא"ש (ראו הערה לעיל), אין מדובר בפשיטת ספק מן הבבלי, שכן לפי גרסה זו הירושלמי כבר עצמו הכריע שצריך לברך על מקום שבו נעשה נס ליחידים מפורסמים, אלא מדובר בראיה בלבד.
1 2  ברכות נז:
↑  שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח סע' ז'. וכן פסק הרמב"ם (הלכות ברכות פ"י ה"ט), וגם הרשב"א (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל אומר ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה"), הרא"ה (ברכות נז:) והמאירי (ברכות נז: ד"ה "הרואה מקום בבל הרשעה") פירשו כך.
↑  רי"ף ברכות מג. וכן הובאה גרסה זו ברא"ש (ברכות פ"ט סי' ז'), ושם כתב המעדני יום טוב (ס"ק ס) שגרסת הרי"ף היא הנכונה.
↑  סי' ריח ס"ק כה
↑  מובא בבאור הלכה, משנה ברורה סי' ריח סע' ז ד"ה "על נס של אדם מיסים"
↑  טור אורח חיים סי' ריח ס"ק ט'
↑  כך פסק בעל המשנה ברורה בבאור הלכה, סי' ריח סע' ז ד"ה "נס של אדם מיסים"
↑  טור אורח חיים סי' ריח ס"ק ו-ז, ד"ה "כתב"
↑  משנה בורה סי' ריח סע' ז ד"ה "על נס אדם מיסים"
↑  טור אורח חיים סי' ריח ס"ק ג ד"ה "הילכך"
↑  ברא"ש (ברכות פ"ט סי' ז) נכתב: "ראה גוב של אריות וכבשן האש אומר ברוך שעשה נס לצדיקים במקום הזה", מלשון זו משמע שאדם שראה כל גוב אריות או כבשן אש מברך על הנס שנעשה לדניאל ולחבריו. גרסה כזו הובאה גם בטור (אורח חיים סי' ריח סע' ו-ז). אמנם, ברמב"ם הנוסח שונה: "הרואה גוב אריות וכבשן האש שהושלך בו חנניה מישאל ועזריה, מברך ברוך אתה יי' אלהינו מלך העולם שעשה נס לצדיקים במקום הזה" (רמב"ם הלכות ברכות פ"י ה"ט), ומלשון זו לומד המהרש"ל (בחידושיו לטור, שיטתו מובאת בב"ח) שמברך בראיית כל גוב אריות, אך בכבשן אש מברך רק בראיית כבשן האש של חנניה, מישאל ועזריה. אמנם, הב"ח חלק על המהרש"ל ואמר שאין מקום לחלוק בין גוב אריות לכבשן אש, ומדובר ברמב"ם בשגיאת העתקה בלבד, ואילו הנוסח ברמב"ם צריך להיות כמו שמופיע בשולחן ערוך: "הרואה גוב אריות של דניאל וכבשן האש שהושלך בו חנניה מישאל ועזריה...".
↑  טור אורח חיים סי' ריח ס"ק ט. וכן כתב התפארת שמואל (בפירוש על הרא"ש, ברכות פ"ט סי' ז ס"ק ב)
↑  הפרישה מסתמך על דבריו של הרמב"ם (הלכות ברכות פ"י ה"ט), שלפי המהרש"ל חילק בין הדברים הללו (ראו לעיל הערה 32) אף מדייק דבריו מלשון הטור, שכתב: "הרואה גוב של אריות וכבשן האש". מה"א הידיעה המופיעה בכבשן האש, הוא מסיק שמדובר על כבשן אש ספציפי, כלומר כבשן האש של חנניה, מישאל ועזריה. לעומת זאת, הטור כתב "גוב אריות" באופן כללי, ומכאן הוא מדייק שמדובר בכל גוב אריות. אמנם, בסוף דבריו דחה הפרישה טענה זו, כיוון "דלשון העברי הוא כך"
↑  ירושלמי ברכות פ"ט ה"א (סב. בדפוס וילנא). הירושלמי מצוטט גם בתוספות הרא"ש (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל וכו'").
↑  כך כתב הפני משה (ירושלמי ברכות פ"ט ה"א ד"ה "מתני' בנסי ישראל" וד"ה "אבל בנסי יחידי וכו'"): "מתני' בנסי ישראל. דווקא בנסים שנעשו לכל ישראל: אבל בנסי יחידי וכו'. אין אחר צריך לברך אלא הוא בעצמו דוקא". וכך פירש גם ספר החרדים (ירושלמי ברכות פ"ט ה"א ד"ה "הרואה"). אמנם, ראוי לציין שישנה נטייה בקרב פרשני הירושלמי (המאוחרים מאוד מפרשני הבבלי מבחינת התקופה) להכניס לפרשנותם תוכן מתוך התלמוד הבבלי, ולא לפרש את התלמוד הירושלמי כשלעצמו, לכן יש לקחת את פרשנותם המלבישה את הדעה המובאת בבבלי לתוך הדעה המובאת בירושלמי, בערבון מוגבל.
↑  שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח סע' ד'. וכך גם פסקו הרי"ף (ברכות רי"ף מג.), הרא"ש (ברכות פ"ט סי' א), המרדכי (ברכות סוסי' ריא), הרמב"ם (הלכות ברכות פ"י ה"ט) ועוד רבים, ואין חולקים שיחיד מברך על נס שנעשה לו.
↑  שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח סע' ד'. נוסח זה מופיע גם ברבינו יונה (ברכות רי"ף מג. ד"ה "גמ'") שמצוטט גם בכסף משנה (רמב"ם הלכות ברכות פ"י ה"ט ד"ה "וכתב"), בשלטי הגיבורים (ברכות רי"ף מג. ס"ק א) וברמב"ם (הלכות ברכות פ"י ה"ט).
↑  משנה ברורה סי' ריח ס"ק לא.
↑  מגן אברהם שולחן ערוך אורח חיים סי' ריט סע' י, משנה ברורה סי' ריט ס"ק ל
↑  כך פסק הרב בצלאל שטרן בספר "אהלך באמיתך", פרק יג, סע' ח ס"ק א (עמוד קלט), והביא דעה חולקת שיש מי שאומר שמברכים בפעם הראשונה רק לאחר שלשים יום מהנס המקורי.
↑  עיינו: ברכות הראייה
↑  שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח סע' ט. והבית יוסף (שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח ס"ק ט) פסק כפי הדעה הראשונה שהובאה בשולחן ערוך.
↑  שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח ס"ק יא
↑  סי' ריח ס"ק כט
↑  סי' ריח ס"ק ל
↑  משנה ברורה סי' ריח ס"ק לב, וכן בבאור הלכה סי' ריח סע' ט' ד"ה "ויש חולק"
↑  באור הלכה סי' ריח סע' ט' ד"ה "ויש חולק"
↑  שו"ת הרדב"ז חלק ג סי' תקעב
↑  שו"ת המהריט"ץ (ישנות) סי' פז
↑  ברכות נד. וזהו לשון הגמרא: "ומר בריה דרבינא הוה קאזיל בפקתא דערבות וצחא למיא, אתעביד ליה ניסא איברי ליה עינא דמיא ואישתי. ותו, זמנא חדא הוה קאזיל ברסתקא דמחוזא ונפל עליה גמלא פריצא, איתפרקא ליה אשיתא, על לגוה; כי מטא לערבות, בריך: ברוך שעשה לי נס בערבות ובגמל, כי מטא לרסתקא דמחוזא, בריך: ברוך שעשה לי נס בגמל ובערבות! - אמרי: אניסא דרבים כולי עלמא מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד - איהו חייב לברוכי."
↑  שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח סע' ה. וכן פסק כך הרא"ש (ברכות פ"ט סוסי' א), והטור ציטט בשמו של הרא"ש דין זה (אורח חיים סי' ריח סע' ה) והשלטי הגבורים (ברכות רי"ף מג. ס"ק א). הב"ח (טור אורח חיים סי' ריח ס"ק ב ד"ה "כתב א"א הרא"ש מי שנעשה לו נסים הרבה וכו'") מעיר שלכאורה מנוסח הברכות המובאות בגמרא, היה ניתן להסיק שלא צריך לברך ברכות אלו בשם ומלכות, ומכאן אולי לפשוט כמו הראשונים הסוברים שהזכרת שאר נסים היא בגדר רשות. אמנם, הוא מציין שהרא"ש אכן לא פסק כך. ומכל מקום, אין ראייתו של הב"ח חזקה כל כך, כיוון שישנם ראשונים רבים המסבירים שהנוסח בגמרא הוא מקוצר, כפי לשון הרשב"א: " שלא הייתה שם הכּוָנה ללמד על נוסח הברכות אלא עיקר הברכות".
↑  מאירי ברכות נד. ד"ה "כל", והכסף משנה (רמב"ם ברכות פ"י ה"ט) כתב שהרמב"ם לא הזכיר דין זה כיוון שסבר שהזכרת שאר הנסים זה "לפנים משורת הדין", וכן משמע בריטב"א (ברכות נד. ד"ה "ברוך שעשה לי נס בגמל ובערבות"), בשיטה מקובצת (ברכות נד. ד"ה "ברוך") ובשיטה להר"א אלשבילי (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא דניסא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד הוא ניהו חייב לברוכי אבל אחר לא") שכותבים שהזכרת הנסים האחרים היא "מפני חיבוב הנס", ומשתמע מלשון זו שאין זו בגדר חובה אלא רשות בלבד.
↑  שלטי הגבורים (ברכות רי"ף מג. ס"ק א), ריטב"א (ברכות נד. ד"ה "ברוך שעשה לי נס בגמל ובערבות"), שיטה מקובצת (ברכות נד. ד"ה "ברוך"), שיטה להר"א אלשבילי (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא דניסא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד הוא ניהו חייב לברוכי אבל אחר לא"), וכך פסק המשנה ברורה (סי' ריח ס"ק יט).
↑  שלטי הגבורים (ברכות רי"ף מג. ס"ק א).
↑  פרק י"ג סע' יח (עמוד קמב)
↑  פרק י"ג הערה לא, (עמודים קמב-קמג), על פי שו"ת בצל החכמה חלק ה סי' סב אות יב (גם שו"ת זה נכתב בידי הרב בצלאל שטרן).
↑  סי' ריח ס"ק יט, ומקורותיו מובאים בשער הציון שם ס"ק יד.
↑  שער הציון סי' ריח ס"ק יד
↑  פרק יג סע' טז (עמוד קמב)
↑  כך פסק הרב שטרן על פי שו"ת יוסף אומץ (סי' ע"ו דין ב') שכתב החיד"א, וכך לשונו: "ומה שנסתפק הרב נר"ו אם במקום א' נעשו לו נסים הרבה צ"ע אם מזכיר הנסים שנעשו לו כסדר. לדעתי הקצרה אין קפידא כיון דכלם נעשו לו במקום ההוא. ואם בנסים אלו שנעשו לו במקום ההוא אחד מהם היה הנס ניכר וגדול יותר מהשאר נראה דבו היה מתחיל וזכר לדבר מדין סימן רי"א דמקדים לברך על מין החביב. ועיין מה שכתבתי אני הפעוט בדין זה בקונטריס פתח עיניים במס' ברכות פרק הרואה ע"ש.
↑  כך גם גרסו הרמב"ם (הלכות ברכות פ"י ה"ט), התוספות רא"ש (ברכות נד. ד"ה "הרואה"), הרשב"א (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל אומר ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה"), הרא"ה (ברכות נד.), ספר המכתם (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים מברך"), פירושי ריבב"ן (ברכות נד. ד"ה "ובריה ובר בריה"), וכך גם הגיהו בהגהות הגר"א (ברכות נד. ס"ק א) את הגמרא. הרא"ש (ברכות פ"ט סי' א) והמאירי (ברכות נד. ד"ה "זהו") הביאו את שתי הגרסאות ולא הכריעו ביניהן. לעומת זאת, הריטב"א (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא דאניסא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד הוא ניהו חייב לברך אבל אחר לא"), השיטה מקובצת (נד. ד"ה "ואסיקנא"), השיטה להר"א אלשבילי (ד"ה "ואסיקנא דאניסא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי אבל אחר לא") והטור (אורח חיים סי' ריח סע' ד) מביאים את שתי הגרסאות, ומכריעים כגרסת הרי"ף.
↑  רבינו יונה על הרי"ף ברכות מג. ד"ה "גמ'", מאירי ברכות נד. ד"ה "זה", פירושי ריבב"ן ד"ה "ובריה ובר בריה"
1 2  מאירי ברכות נד. ד"ה "זה"
↑  כך כתב המאירי (ברכות נד. ד"ה "זהו")
↑  בראשית פרק כ"א פסוק כ"ג ד"ה "ולניני ולנכדי"
↑  כך פירשו בפירושי ריבב"ן (ברכות נד. ד"ה "ובריה ובר בריה"), וראו המהדיר שם שטוען ששני הטעמים שהובאו הם למעשה היינו הך.
↑  מחצית השקל שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח ס"ק ו
↑  ריטב"א (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא דאניסא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד הוא ניהו חייב לברך אבל אחר לא"), רשב"א (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל אומר ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה"), המאירי (ברכות נד. ד"ה "זהו") שלא לפי הבנתו, הגהות מימוניות (רמב"ם הלכות ברכות פ"י ה"ט) שיטה מקובצת (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא"), שיטה להר"א אלשבילי (ד"ה "ואסיקנא דאניסא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי אבל אחר לא"), וכן שלטי הגבורים (רי"ף ברכות מג. ס"ק ב') ציטט כן בשם הטור.
↑  ריטב"א (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא דאניסא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד הוא ניהו חייב לברך אבל אחר לא"), רשב"א (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל אומר ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה"), המאירי (ברכות נד. ד"ה "זהו") שלא לפי הבנתו, השיטה מקובצת (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא"), שיטה להר"א אלשבילי (ד"ה "ואסיקנא דאניסא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי אבל אחר לא"), וכן ציטט הדברי חמודות (בפירוש על הרא"ש, ברכות פ"ט סי' א' ס"ק ב') את דבריו של הבית יוסף.
↑  ירושלמי ברכות פ"ט ה"א (סב. בדפוס וילנא). הירושלמי מצוטט גם בתוספות רא"ש (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל וכו'"), בריטב"א (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא דאניסא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד הוא ניהו חייב לברך אבל אחר לא"), ברשב"א (ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל אומר ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה"), במאירי (ברכות נד. ד"ה "זהו"), בשיטה מקובצת (ברכות נד. ד"ה "ואסיקנא") ובשיטה להר"א אלשבילי (ד"ה "ואסיקנא דאניסא דרבים כ"ע מיחייבי לברוכי אבל אחר לא")
↑  מעדני יום טוב על הרא"ש ברכות פ"ט סי' א' ס"ק ג ד"ה "מברך"
↑  ספר המכתם ברכות נד. ד"ה "הרואה מקום שנעשו בו נסים מברך"
1 2  שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח סוסע' ד
↑  מגן אברהם שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח ס"ק ו
↑  כפי שמובא במחצית השקל, שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח ס"ק ו
↑  משנה ברורה סי' ריח ס"ק טז
↑  אהלך באמיתך, פרק יג, סע' כז (עמוד קמו)
↑  כמו כל שאר ברכות הראייה. וכתוב במפורש בספר אהלך באמיתך, פרק יג, סע' כז ס"ק ב (עמוד קמו)
↑  מגן אברהם שולחן ערוך אורח חיים סי' ריח ס"ק ז
↑  הגהות מימוניות (רמב"ם הלכות ברכות פ"י ה"ט), טור (אורח חיים סי' ריח סע' ד), דברי חמודות על הרא"ש ברכות פ"ט סי' א' ס"ק ב
↑  רבינו יונה (רי"ף ברכות מג. ד"ה "גמ'"), תוספות רא"ש (ברכות נד. ד"ה "הרואה"), רמב"ם (הלכות ברכות פ"י ה"ט)
↑  בפירוש על הרא"ש ברכות פ"ט סי' א ס"ק ב
↑  סי' ריח ס"ק יז
↑  סי' ריח ס"ק י
1 2  באור הלכה סי' ריח סע' ד ד"ה "וכל יוצאי ירכו"
↑  אהלך באמיתך, פרק יג סע' לה-לו (עמודים קמז-קמח)
↑  באור הלכה סי' ריח סע' ד ד"ה "וכל יוצאי ירכו". וכן נפסק בשו"ת בית יהודה לרבי יהודה בן יצחק עייאש, חלק אורח חיים סי' ו