אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית
תכנון > "סעיף המדרגות הנעות"

למרות שהסכם הצי השני של לונדון קבע שתותחי ספינות מלחמה לא יכולים להיות גדולים מ-14 אינץ', מה שנקרא "סעיף מדרגות נעות" נכלל בהתלהבותם של המשא ומתן האמריקני למקרה שמדינה כלשהי שחתמה על הסכם הצי של וושינגטון תסרב לדבוק בכך. גבול חדש. ההוראה אפשרה למדינות החתומות על אמנת לונדון השנייה - צרפת, בריטניה וארצות הברית - להעלות את המגבלה מ-14 ל-16 אינץ' אם יפן או איטליה עדיין סירבו לחתום לאחר 1 באפריל 1937. כאשר חשבו על תצורות פוטנציאליות עבור אוניות הסדרה קרוליינה הצפונית, המתכננים התמקדו ברוב התכנון שלהם בנשק 14 אינץ'; הדרישה של סטנדלי פירושה שמעבר מ-14 ל-16 אינץ', גם לאחר הנחת שדרית האוניות, היה אפשרי. יפן דחתה רשמית את מגבלת ה-14 אינץ' ב-27 במרץ 1937, כלומר ניתן להפעיל את "סעיף המדרגות הנעות". עם זאת, היו מכשולים שעדיין היה צריך להתגבר עליהם: רוזוולט היה נתון ללחץ פוליטי כבד, וכתוצאה מכך, נרתע מלהתיר את התותח ה-16 אינץ'.
אני לא מוכן שארצות הברית תהיה המעצמה הימית הראשונה שתאמץ את תותח ה-16 אינץ'. ... בגלל החשיבות הבינלאומית של ארצות הברית שאינה הראשונה לשנות את העקרונות שנקבעו בהסכמי וושינגטון ולונדון, נראה לי שהתוכניות של שתי אוניות המערכה החדשות צריכות לשקול את ... תותח 14 אינץ'.
גם אדמירל ריבס יצא בתוקף בעד התותחים הגדולים יותר. במכתב בן שני עמודים למזכיר הצי קלוד א. סוואנסון ובעקיפין לרוזוולט, טען ריבס כי חדירת השריון הגדולה משמעותית של תותח ה-16 אינץ' הייתה בעלת חשיבות עליונה, ושאב דוגמאות מקרב יוטלנד במלחמת העולם הראשונה, כאשר כמה אוניות מערכה הצליחו לשרוד עשר או עשרים פגיעות מתותחים גדולים, אך סיירות מערכה אחרות התפוצצו בשלוש עד שבע פגיעות מכיוון שהפגזים היו מסוגלים לחדור את השריון המגן על מחסני התחמושת והצריחים. ריבס גם טען שהאקדח הגדול יותר יעדיף את "שיטת הירי העקיפה" שפותחה אז, שבה מטוסים ישמשו להעברת מידע מכוון לאוניות מערכה של בעלות הברית, כך שיוכלו להפגיז מטרות שהיו מחוץ לטווח ראייתם או מעבר לאופק, מכיוון שלאוניות מערכה חדשות שנבנות על ידי מעצמות זרות יהיה יותר שריון. ריבס האמין שאם תותח ה-14 אינץ' יאומץ, הוא לא יוכל לחדור את כמות ההגנה הגדולה הזו, בעוד שה-16 אינץ' יוכל לחדור.
בניסיון נואש אחרון, שר החוץ של רוזוולט, קורדל הול, שלח מברק ב-4 ביוני לשגריר ביפן, ג'וזף גרו, והורה לו שארצות הברית עדיין תקבל מכסה של תותחי 14 אינץ' אם יוכל להביא לכך גם את יפן. היפנים השיבו שהם לא יכולים לקבל זאת אלא אם כן מספר אוניות המערכה יוגבל; הם רצו שארצות הברית ובריטניה יסכימו לקיים מספר שווה של אוניות מערכה עם יפן, אבל זה היה תנאי ששתי המדינות סירבו לקבל. ב-24 ביוני, שתי האוניות מסדרת קרוליינה הצפונית הוזמנו עם תותחים בקוטר 14 אינץ', אך ב-10 ביולי הורה רוזוולט לחמש אותן במקום זאת בתותחי 16 אינץ' בצריחים משולשים.
עיצוב "A" בדחק 32,770 טון הייתה אחת ההצעות הראשונות. שלא כמו "B" ו-"C", זה היה הרבה מתחת לגבול החוזה של 35,000 טון. הוא כלל תשעה תותחי 14 אינץ' בסוללה הראשית שלו; למרות שכל הצריחים היו לפני המבנה העילי, התותחים עדיין יכלו לירות קדימה בתנאי שהם מוגבהים ל-4.5 מעלות או יותר. הסוללה המשנית שתוכננה הייתה שנים עשר תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) שהיו מסודרות בצורה יוצאת דופן ברכיבים משולשים.
עיצוב "F" היה ניסיון ליצור שילוב בר-קיימא של נושאת מטוסים ואוניית מערכה. בהתייחס למגבלות האמנה, לעיצוב היה מרווח נוח במיוחד עם תפוסה סטנדרטית של 32,260 טון. שלוש מעוטים הורכבו על החרטום, בעוד שהאנגר הממוקם מתחתיו יכיל עשרה מפציצים עם כנפיים מקופלות. שני צריחים ללא ירי-על יורכבו מאחור, שניהם יחזיקו ארבעה תותחי 14 אינץ'.
עיצוב "VII" חזר לימי אוניות המערכה האיטיות; עם מהירות מרבית של 22 קשרים (41 קמ"ש), היא הייתה מהירה רק בקשר אחד (1.9 קמ"ש) מ"אוניות המערכה הסטנדרטיות" הישנות. המשקל שהושג מהפחתת המהירות נוסף בחזרה בכוח אש והגנה: לעיצוב "VII" היו שנים עשר תותחי 14 אינץ'/50 קליבר בארבעה צריחים משולשים ואזור חיסון נגד תותח 14 אינץ' משלו בין 21,400–30,000 יארד (11–15 מיילים ימיים; 20–27 ק"מ).
עיצוב "XVI" הייתה אחת ההצעות הסופיות; לאחר שעיצוב "XVI-C" נדחה, נבחרה גרסה מתוקנת של עיצוב זה עבור אוניות הסדרה קרוליינה הצפונית. היו כמה הבדלים עיקריים בין התוכנית הזו לבין התוכנית הסופית. לדוגמה, כל הפליטה חולקה בסופו של דבר לשתי ארובות בניגוד לאחת, והסוללה המשנית 5 אינץ'/38 קליבר הורכבה מצמדי תותחים ולא מתותחים יחידים.