stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוחמד עלי פורוע'י
ביוגרפיה > איראן הכבושה

באוגוסט 1941, עקב חשש מכך שאיראן תשמש מרכז סחר בנפט לגרמניה הנאצית החלו בעלות הברית בהוצאתה לפועל של הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן אשר אילצה את רזא שאה, לפי זעקת רצון כל שריו, לקרוא מחדש לפורוע'י לשוב לראשות הממשלה. פורוע'י קיבל את הצעתו של השאה, למרות מצבו הבריאותי הרעוע.
משימתו המיידית של פורוע'י הייתה להתמודד עם המשבר שנגרם על ידי הכיבוש של בעלות הברית. שחיקת סמכות הממשלה והתפרקותו המהירה של הצבא הפכו את עמדתו של רזא שאה לבלתי נסבלת עד כדי כך שהוא שקל לעזוב את הבירה ולהשאיר אותה עם משפחתו, כולל נסיך הכתר מוחמד רזא שאה פהלווי אשר יירש אותו. הפקידים הבריטים והסובייטים ונציגיהם בטהראן הגיעו למסקנה כי רזא שאה צריך לעזוב את כיסאו. פורוע'י מצידו טען כי:
"בסופו של דבר הגיע למסקנה שלא ניתן היה להבטיח רפורמות חיוניות תחת רזא שאה."
מה שזירז לבסוף את ההתפטרות היה הידיעה, בשעות הבוקר המוקדמות ב-6 בספטמבר 1941, כי הכוחות הסובייטים מתקדמים לעבר הבירה. פורוע'י העדיף את גלותו של רזא שאה מאיראן, מכיוון שהוא "חשש שאם יישאר במדינה, הוא לא יוכל להימנע את התערבותו בממשלה". מנגד, פורוע'י מילא תפקיד משמעותי בהעברת כס המלכות במהרה לנסיך הכתר, מוחמד רזא פהלווי, שאותו ראה כמלך חוקתי.
בכך הקים פורוע'י ממשל חדש וידידותי אל הכוחות הכובשים אשר הסכימו עם עלייתו של מוחמד רזא פהלווי אל הכס האיראני.
ביוגרפיה > מורשת

בנוסף להכפשות מידי התעמולה הנאצית, פורוע'י ספג ביקורת רבה בעיתונות. אפילו השאה החדש רמז על קשריו עם הבונים החופשיים. במקום לפטר אותו מתפקידיו בממשל, הסכים השאה להעבירו לוושינגטון די. סי. כשגריר האיראני בארצות הברית. פורוע'י דחה הצעה זו. זמן קצר לאחר מכן הוא נפטר מאי ספיקת לב.
כמדינאי, לעיתים קרובות שיבחו את דמותו האישית ואת יושרו של פורוע'י; אפילו מבקריו לא האשימו אותו בשחיתות. אולם אחרים (בייחוד אסלאמיסטים רדיקלים) האשימו אותו בכך שהוא סייע בהבאת משטרו של רזה ח'אן והמשיך לשרת אותו למרות מעשיו הבוטים על הכתר. המדינאי נסר אללה אנתזאם, שהכיר היטב את פורוע'י, הציג אותו כאיש "נבון, דק הבחנה, שקול, פסימי ודי ביישן, שבכל זאת נהנה ממעמד ומשרה אך חסרו לו תכונות של מנהיג; מבחינה פוליטית היה מתבודד, הוא לא עשה שום מאמץ לאסוף סביבו גוף חברים ותומכים".
כתביו

תרומתו הראויה לציון הראשונה של פורוע'י למלגה הייתה אולי המכתב שכתב לכתב העת כּאווה, שפורסם בגיליון 10 בפברואר 1921, ועסק במילות השאלה משפות מערביות. בעבר העביר הרצאה בצרפתית על אותו נושא ב-13 באפריל 1907 בעודו מלמד בבית ספר בטהראן; הטקסט פורסם בפריז ב-12 במרץ 1908. הוא גם תרגם את החוקה הפרסית משנת 1906–1907 לצרפתית. המאמרים העיקריים של פוריש הופיעו בכתבי העת של איראן בתקופתו.
פורוע'י היה ממייסדי אנג'ומאן-י את'אר-י מלי - המועצה הלאומית לאתרי מורשת באיראן - שהוקמה בשנת 1922. הוא יזם את הרעיון להקים את האקדמיה לשפה הפרסית, בשנת 1935 והיה לנשיא הראשון שלה. בפנייתו לאקדמיה הפרסית הוא נתן דרך סמכותו את השקפותיו המורגשות לעומק על מצבה של השפה הפרסית ודרכי מניעת ריקבון תרבותי ולשוני. ספריו הפילוסופים ראו פחות אהדה בקרב הציבור הפרסי אשר לא התרשם יתרה על המידה מנושאים אלו.
כתביו > ספריו

ההיסטוריה של איראן
ההיסטוריה של עמי המזרח הקדומים
היסטוריה קצרה של רומא העתיקה
נימוסים חוקתיים
קורס תמציתי בפיזיקה
מחשבות מופרכות
חוכמת סוקרטס
תולדות הפילוסופיה באירופה
המסר שלי לאקדמיה לשפה הפרסית
כללי הנאום וטכניקת יצירת הדיבור
ספר על השאהנאמה.
ועוד.
ראו גם

רזא ח'אן
הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן
ראש ממשלת איראן
הערות שוליים

↑  N. Enteẓām, Ḵāṭerāt-e Naṣr-Allāh Enteẓām, ed. R. ʿAbbāsī and B. Ṭayarānī, Tehran 1992, pp.191-195. מצוטט בערך עליו באיראניקה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007391697705171  PLWABN: 9812628564905606  BIBSYS: 7038240  CiNii: DA14500679  GND: 119246996  ISNI: 0000 0001 1007 6226  LCCN: n86854368  NLA: 35573882  NTA: 069546428  RERO: 02-A024827462  SUDOC: 137486952  VIAF: 118421600   WorldCat (עם VIAF): 118421600 
| ראשי ממשלת איראן |
| --- | --- | --- |
| פרס (1910-1925) המדינה הנשגבת של פרס | נסר אללה מושיר א-דוולה • סולטאן עלי וזיר-י אפח'אם • עלי אסגר אתאבכ • אחמד מושיר א-סלטנה • אבו אל-קאסם נאסר אל-מולכ • חוסיין-קולי נזאם א-סלטנה מאפי • אחמד מושיר א-סלטנה • כאמראן מירזא נאיב א-סלטנה • ג'וואד סעד א-דוולה • מוחמד ולי ח'אן תונכאבוני • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • מוחמד ולי ח'אן תונכאבוני • נג'ף קולי ח'אן בח'תיארי • מוחמד-עלי עלא א-סלטנה • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • חסן פירניא • עבד אל-מג'יד מירזא • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • עבד אל-חוסיין מירזא פרמאן-פרמא • מוחמד ולי ח'אן תונכאבוני • חסן ווסוק א-דוולה • מוחמד-עלי עלא א-סלטנה • עבד אל-מג'יד מירזא • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • נג'ף קולי ח'אן בח'תיארי • ווסוק א-דוולה • חסן פירניא • פתח אללה ח'אן אכבר  • זיא א-דין טבאטבאי • אחמד קוואם • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • חסן פירניא • רזא ח'אן |  |
| איראן (1964–1979)המדינה האימפריאלית של איראן | מוחמד עלי פורוע'י • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • מהדי קולי הדאית • מוחמד עלי פורוע'י • אחמד מתין דפתרי • עלי מנצור • מוחמד עלי פורוע'י • עלי סוהיילי • אחמד קוואם • עלי סוהיילי • מוחמד סאעד מראע'אי • מורתזא קולי ביאת • אבראהים חכימי • מוחסן סדר • אבראהים חכימי • אחמד קוואם • מוחמד רזא חכמת • אבראהים חכימי • עבד אל-חוסיין הז'יר • מוחמד סאעד מראע'אי • עלי מנצור • חאג' עלי רזמארא • חוסיין עלא • מוחמד מוסאדק • אחמד קוואם • מוחמד מוסאדק • פזל-אללה זאהדי • חוסיין עלא • מנוצ'הר אקבאל • ג'עפר שריף אמאמי • עלי אמיני • אסד אללה עלם • חסן עלי מנצור • אמיר עבאס הוויידא • ג'משיד אמוזגאר • ע'ולאם רזא אזהארי • שאפור בח'תיאר |  |
| איראןהרפובליקה האסלאמית של איראן | מהדי באזרגאן • מוחמד עלי רג'אי • מוחמד-ג'וואד באהונר • מוחמד-רזא מהדווי כני • מיר-חוסיין מוסאווי |  |
מקס פיין (מנהיג פועלים)

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1866 לובביץ', רוסיה 
 פטירה:  2 במרץ 1928 (בגיל 61) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית קברות מאונט כרמל 
 מפלגה:  הבונד 
 
מקס פיין
קברו של מקס פיין בבית העלמין היהודי "מאונט כרמל" בקווינס שבניו יורק
מקס פיין (באנגלית: Max Pine‏; 1868–1928) היה מזכיר איחוד האיגודים המקצועיים היהודים בארצות הברית (ה"געווערקשאפטען") בראשית המאה ה-20.
חייו

נולד בלובביץ' שברוסיה הצארית, נתייתם בגיל צעיר.
בשנת 1890 היגר לארצות הברית, שם עבד בתחילה כמוביל פחם ולאחר מכן היסב את מקצועו לחייט.
בתקופה זו, כמו בכל תקופה אחרת בעת החדשה, סבל מקצוע החייטות "אבטלה סמויה", שנבעה מהאופי העונתי של הענף, כמו גם מהתמורות המהירות בטכנולוגיה, שתרמו להתחזקות המפעלים הגדולים, על חשבון 'סדנאות היזע' במסגרתן התפרנסו רוב המהגרים היהודים כמו פיין. בנסיבות אלו מצא פיין - כמו רבים אחרים - זמן לחשוב על תנאי העבודה של החייטים ותוך זמן קצר נהיה למנהיג אהוד באיגוד החייטים שהיה למעשה מסגרת גג לעשרות איגודים שפעלו בניו יורק.
ב-1897 היה בין מייסדי העיתון הסוציאליסטי-היידי פארווערטס, וב-1901 נכנס לעסקי הדפוס. בשנים בהן נעדר אברהם קאהאן, עורכו האגדי של הפארווערטס ממערכת העיתון (1899-1903), שימש פיין כעורכו הראשי. כמו כן לקח פיין חלק במהלכים להקמת המפלגה הסוציאליסטית האמריקנית (SPA), שיחסית למקומות אחרים בארצות הברית פעלה היטב בעיר ניו יורק. פיין היה המועמד הראשון של המפלגה למועצת העיר.
ב-1906 נטש את עסקיו לטובת משרת מזכיר בארגון הגג של תנועת הפועלים היהודית בניו יורק: ה-'געווערקשאפטען' (United Hebrew Trads). פיין התפטר ממשרה זו בסיום שביתת האופים וחזר לעסקי הדפוס יחד עם בנו, ובמקביל עודד פעילות התאגדותית ומעמדית במגזרים השונים. במהרה הפך לאחד המנהיגים הבולטים בתנועת הפועלים היהודית בארצות הברית .
מסע לווייתו יצא ממערכת הפארווערטס, והגיעו אליה עשרות אלפי פועלים. הוא נקבר בבית העלמין היהודי "מאונט כרמל" בקווינס שבניו יורק, סמוך לקברי שלום עליכם, מאייר לונדון ועוד.
מקס פיין והציונות

בראשית דרכו, בדומה לרוב מייסדי הפארווערטס ופעילי 'המפלגה הסוציאליסטית' (SPA), החזיק פיין בעמדות אנטי-ציוניות בדומה לאלו של תנועת הבונד, אם כי אין לראות בפיין ובשותפיו לדרך מייצגי הבונדיזם בארצות הברית, מהסיבה שבניגוד לרוסיה, באמריקה לאנטישמיות לא היה תפקיד משמעותי ובנוסף שאפו אנשי הפארווערטס בעשור הראשון לקיומם להשתלב עד כמה שניתן בציבור הפועלים האמריקני, שהורכב מעשרות קבוצות מהגרים. בניגוד לבונד, שקיווה שאחרי המהפכה ברוסיה תיווצר פדרציה של עמים, במסגרתה יוכלו היהודים להמשיך את חיי הציבור היהודיים במרכזם  תרבות היידיש, עבור אנשי הפארווערטס, היידיש הייתה כלי בלבד, והם נהגו להשוותה ל"רכבת" המאפשרת לאדם לפגוש את קרובו, מבלי שהוא הופך את הרכבת לאידאולוגיה.
אולם אחרי 'הצהרת בלפור' וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, החלה תמורה בקרב יהדות ארצות הברית כולה לכיוון הציונות, במסגרתה החלו שינויים גם בקרב אנשי הפארווערטס והאיגודים. בשנת 1921 קיים פיין סדרת פגישות אישיות עם ברל כצנלסון, אשר הגיע לארצות הברית על מנת לבסס את הקשרים בין פועלי ארץ ישראל לפועלים היהודים בגולה, ואז שינה פיין את דעתו והפך לתומך בציונות ולפעיל בסניף האמריקאי של מפלגת פועלי ציון. בהמשך אף ניהל את מגבית ההסתדרות בארצות הברית אשר גייסה הון שהציל את ההסתדרות מקריסה בשנות העשרים.
הנצחה

לזכרו של פיין הוקמו בנוער העובד חדרי מלאכה להכשרה מקצועית, בהנהגתו של שמואל מסטצ'קין, שנקראו "חדרי המלאכה ע"ש מקס פיין". בתל אביב הפך חדר המלאכה לבית הספר המקצועי הראשון בארץ ישראל, בשנת 1929, בסיועו של המהנדס משה פלדשטיין. בית הספר הראשון קרוי היום מכללת מקס פיין. מפעל זה גדל ברבות הימים והיה לרשת בתי הספר המקצועיים עמל של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
לקריאה נוספת

Hyman J. Fliegel, The life and times of Max Pine, New York, 1959 (באנגלית)
רחל רוז'נסקי, מגבית הארגונים המקצועיים למען ההסתדרות ופעלי ציון באמריקה 1924 - 1932 בתוך יוסף גורני, יצחק גרינברג, אבי בראלי,  מחברת עבודה לארגון עובדים: לקט מאמרים על הסתדרות העובדים בימי היישוב והמדינה, שדה בוקר, 2000, עמודים 529 - 555
הערות שוליים

↑  אהוד מנור, עיתון למען האנושות, תל אביב, הקבוץ המאוחד 2008, עמ' 131
↑  הלוויתו של מכס פיין, דבר, 28 במרץ 1928
↑  פארווערטס, 2 ביוני 1921, עמ' 5
↑  אהוד מנור, הם כמו הבונד, עיונים בתקומת ישראל 16, 2006, עמ' 499-531
↑  אניטה שפירא, ברל, עם עובד 1980 עמוד 207
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363877605171  VIAF: 35151963648500311875   WorldCat (עם VIAF): 35151963648500311875
מרקו בן ברוך

מרקו בן ברוך (נולד ב-7 במרץ 1963) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר, ומזוהה בעיקר עם הפועל צפרירים חולון. בן ברוך הוא מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים.
קריירה

בן ברוך החל לשחק כדורגל באופן רשמי רק בגיל 17 בקבוצת הנוער של גדנ"ע יהודה, לאחר שירותו הצבאי הצטרף לקבוצת צפרירים חולון ששיחקה בליגה א' ובהמשך לאחר האיחוד עם הפועל חולון כשנקראה הקבוצה "הפועל צפרירים חולון". תחילה שימש כשחקן מחליף ובהמשך התבסס מקומו הרכב הפותח והוא הפך לעושה המשחק ומוביל הכדור של הקבוצה לאורך שנים רבות.
לאחר ששיחק בצפרירים 12 עונות רצופות, בהן העפיל עם הקבוצה פעמיים (87', 90') לליגה הבכירה והעפלה לחצי גמר גביע המדינה בעונת 1994–1995, בתחילת עונת 1995–1996 חתם במכבי עירוני אשדוד מהליגה הארצית במטרה לעלות איתה לליגה הבכירה, אך הקבוצה ויתרה על העלייה באמצע העונה ובן ברוך עבר לקבוצת הפועל רמת גן, איתה סיים במקום השישי בליגה הארצית. בעונת 1996–1997 חזר לצפרירים והעפיל עימה לליגה הבכירה בעונת 1997–1999. בן ברוך המשיך בקבוצה עד לפרישתו בגיל 36.
לאחר הפרישה פנה בן ברוך לתחום הקולינריה ובהמשך עבד כנהג אוטובוס בחברת דן.
מרקו בן ברוך השתייך לסגל נבחרת ישראל, בה הופיע פעמיים.
הערות שוליים

↑  בית הנבחרים פתח את שעריו לדור החדש, בעיתון מעריב 7 בספטמבר 1988
מיג-21

מיקויאן מיג-21 (רוסית: МиГ-21; קוד דיווח נאט"ו: Fishbed - פישבד) הוא מטוס קרב קל על-קולי רב-משימתי בן הדור השני מתוצרת משרד התכנון מיקויאן-גורביץ' בברית המועצות. כנפי הדלתא שלו הפכוהו למטוס הסובייטי הראשון ששילב יכולות יירוט ותקיפה יחדיו. עיצוב זה אפשר למטוס להגיע למהירות מאך 2 תוך שימוש במנוע סילוני חלש יחסית ובעל מבער אחורי, מה שהפך אותו לשקול ל-F-104 סטארפייטר האמריקאי של לוקהיד ולמיראז' 3 הצרפתי של דאסו בני אותה התקופה.
כ-60 מדינות בארבע יבשות קנו את המיג-21, והוא עדיין משרת מדינות רבות שישה עשורים לאחר טיסת הבכורה שלו. המיג-21 הוא מטוס הקרב בפרט והמטוס הצבאי ככלל, הנפוץ ביותר בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
פיתוח

המיג-21 היווה המשך למטוסי הקרב הסובייטיים, החל מהמיג-15 והמיג -17 התת-קוליים, והמיג-19 העל-קולי. מספר תכנונים סובייטיים ניסיוניים של מטוסים שמגיעים למהירות מאך 2 התבססו על פתחי אף עם כנפיים סחופות לאחור, כגון סוחוי Su-7.
הפיתוח של מה שיהפוך למיג-21 החל בתחילת שנות ה-50 כאשר מיג סיימה מחקר תכנון ראשוני לאב- טיפוס המיועד Ye-1 בשנת 1954. פרויקט זה התקדם מהר מאוד אך המנוע שפותח בעבורו לא צלח; העיצוב המחודש הוביל לאב הטיפוס השני, ה-Ye-2. גם אבות טיפוס מוקדמים אחרים כללו כנפיים סוחפות לאחור. אב הטיפוס הראשון עם כנפי דלתא כפי שנמצא על גרסאות ייצור היה ה-Ye-4. היא ביצעה את טיסת הבכורה שלה ב-16 ביוני 1955 והופעה פומבית ראשונה במהלך תצוגת יום התעופה הסובייטי בשדה התעופה טושינו במוסקבה ביולי 1956.
במערב, בגלל היעדר מידע זמין, הפרטים המוקדמים של המיג 21 היו לעיתים קרובות מבולבלים עם אלה של מטוסי קרב סובייטים דומים של התקופה. באחד המקרים, אחד מן המומחים רשם את מיג 21 כעיצוב של סוחוי והשתמש באיור של ה-Su-9.
פיתוח > עיצוב

המיג-21 היה המטוס הסובייטי הראשון ששילב מאפייני קרב ומיירט במטוס בודד. זה היה מטוס קרב קל משקל, שהצליח להגיע למאך 2 עם מבער אחורי, ולכן ניתן להשוותו למטוסים ה-F-104 סטארפייטר האמריקאי, נורתרופ F-5 והמיראז' 3 הצרפתי. התכנון הבסיסי שלו שימש עבור עיצובים סובייטיים רבים אחרים. מטוסים בעלי כנפי דלתא כללו את המיירט Su-9 ואת אב הטיפוס המהיר E-150 ממשרד מיג, בעוד מטוס הקרב הקדמי המצליח סוחוי Su-7 (שיוצר בייצור המוני) והמיירט הניסיוני MiG I-75 (אנ'), שילבו צורת גוף דומה עם כנפיים סחופות לאחור. עם זאת, הפריסה האופיינית עם חרוט ההלם (חרוט כונס) וכונס האוויר הקדמי, לא הפכה לנפוצה מחוץ לברית המועצות, ולבסוף התבררה כבעלת פוטנציאל פיתוח מוגבל, בעיקר בגלל שעיצוב זה מגביל מאוד את המרחב בתוך חרטום המטוס, שאינו פנוי להתקנת מכ"ם.
כונס האוויר וחרוט ההלם בחרטום מיג-21
תעלת כונס מנוע של מיג-21, המתפצל אחרי חרוט ההלם ומתמזג לקראת המנוע
כמו מטוסים רבים שתוכננו כמיירטים, למיג-21 היה טווח קצר. הדבר הוחמר בשל המיקום הלקוי של מכלי הדלק הפנימיים לפני מרכז הכובד. ככל שהדלק הפנימי היה נצרך, מרכז הכובד היה זז אחורה מעבר לפרמטרים מקובלים. הדבר הביא לחוסר יציבות סטטית של המטוס עד כדי קושי לשליטה, וכתוצאה מכך סיבולת של 45 דקות בלבד במצב נקי. ניתן להתנגד לכך במידה מסוימת על ידי נשיאת דלק במיכלים חיצוניים, הקרובים יותר למרכז הכובד. הגרסאות הסיניות שיפרו במידת מה את פריסת מכל הדלק הפנימית, כמו גם נשיאת מכלי דלק חיצוניים גדולים משמעותית, כדי להתמודד עם בעיה זו (כך גם הדור השני של הגרסאות הסובייטיות). בנוסף, כאשר יותר ממחצית מהדלק נוצל, תמרונים אלימים מנעו את זרימת הדלק אל המנוע.
היסטוריה מבצעית

אב הטיפוס של המיג-21, שסומן Ye-6, טס לראשונה בשנת 1956 והמטוס הראשון נכנס לשירות מבצעי בחיל האוויר הסובייטי בשנת 1958. דגם מיוחד הוא דגם אימון דו־מושבי (Mongol).
היסטוריה מבצעית > בזירה המזרח-תיכונית

מטוסי מיג-21 סופקו למדינות רבות במזרח התיכון שהיו מקורבות לברית־המועצות דוגמת מצרים, סוריה ועיראק.
ב-14 ביולי 1966 נערך קרב אוויר ראשון בין ארבעה מטוסי מיג-21 סורים לבין ארבעה מיראז'ים ישראליים. הקרב הסתיים בניצחון ברור לחיל האוויר הישראלי; מיג 21 הופל ושלושת הנותרים נסוגו לסוריה.
כחודש לפני פרוץ מלחמת ששת הימים הפילו טייסי חיל האוויר הישראלי שישה מטוסי מיג-21 סוריים. במלחמה עצמה הושמדו מטוסי מיג-21 רבים על הקרקע במבצע מוקד. ב-30 ביולי 1970, בעת מלחמת ההתשה, נערך מבצע "רימון 20" - קרב אוויר בין שמונה מיראז'ים וארבעה פנטומים ישראליים לבין 24 טייסי מיג-21 רוסיים שהוצבו במצרים - קרב שהסתיים בהפלת חמישה מיגים. המטוס השתתף גם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת שלום הגליל, ועדיין נמצא (נכון למאי 2018) בשירות חיל האוויר הסורי, אך פינה את מקומו כמטוס המוביל לטובת מטוסים חדישים יותר - בסוריה מיג-29, מיג-23 ומיג-27, ובמצרים F-16 ומיראז' 2000.
מטוס מיג-21 היה המטוס הראשון שהופל על ידי מטוס F-15 ישראלי בשנת 1979.
היסטוריה מבצעית > מיג-21 בישראל

בשנת 1966 ערק לישראל הטייס העיראקי מוניר רדפא במטוס מיג-21. המטוס נבדק על ידי חיל האוויר והלקחים שהופקו מבחינתו על הקרקע ובזמן טיסה סייעו לטייסי חיל האוויר להילחם נגדו. מטוס זה היה בתקופה קצרה מבצעי וחומש בטילי אוויר-אוויר מסוג שפריר 2 לאחר שבוצעו בו התאמות על ידי מהנדסי רפא"ל, במטרה ליירט מטוסי מיג-21 מצריים מדגם צילום שמטוסי המיראז' כשלו ליירט, ערב מלחמת ששת הימים. אולם בתקופת היותו מבצעי לא בוצעו טיסות צילום והמיג לא הוזנק מעולם כנגד מטרת אויב. אותו מטוס הועבר לארצות הברית, ולאחר שנים הועבר מטוס מיג-21 אחר בחזרה לישראל, הנמצא כיום במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
היסטוריה מבצעית > מלחמת וייטנאם

כאחד ממטוסי הקרב החדישים באותה תקופה נעשה במיג-21 שימוש רב במלחמת וייטנאם. עם זאת, טייסים צפון-וייטנאמים רבים העדיפו על פניו את המיג-19 שיכול היה לשאת משקל רב יותר על כנפיו.
הערכת ביצועים יחסית למטוס המיראז' 3

לפי דני שפירא:
למטוס המיג-21 היו מגבלות מהירות נמוכות מאשר למיראז' 3 אך הדלק שבו הספיק למשך־שהייה־באוויר ארוך יותר. הנסיקה שלו הייתה טובה יותר מאשר של המיראז' 3 אך בגובה נמוך, ביצועיו היו נמוכים יותר.
לטייס מיג שפלט עצמו בגובה נמוך ובמהירות גבוהה, היה סיכוי טוב להישאר בחיים מכיוון שהחופה שימשה כעין מגן רוח בזמן ההפלטה, מאחר שהייתה מחוברת בציר לחלק הקדמי של המטוס ולמושב המפלט.
ראות הטייס אחורה הייתה גרועה. תפעול ההגאים של המיג קשה במהירויות שמעל 500 קשר (כ-926 קמ"ש) ובעומס תאוצה גבוה, הטייס היה חייב להפעיל כוח רב והמטוס איבד כמחצית מכושר תמרונו.
מנוע המיג ומערכותיו היו אמינים.
הערות שוליים

↑  Yefim Gordon. MiG-21 (Russian Fighters). Earl Shilton, Leicester, UK: Midland Publishing Ltd., 2008. ISBN 978-1-85780-257-3.
↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1964
↑  דני שפירא, "לבד בשחקים", עמ' 251-253, הוצאת מעריב, 1994.
| מטוסי המיג |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב | מיג-1 • מיג-3 • מיג-5 • מיג-9 • מיג-15 • מיג-17 • מיג-19 • מיג-21 • מיג-23 • מיג-25 • מיג-29 • מיג-29M/מיג-33 • מיג-29K • מיג-31 • מיג-35 • מיג-41 |  |
| מטוסי תקיפה | מיג-6 • מיג-23 • מיג-27 |  |
| אבות טיפוס | מיג-8 • מיג-110 • מיג I-270 • מיג 1.44/1.42 |  |
| מטוסי אימון | מיג AT |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012431000305171  GND: 4521853-5  LCCN: sh85048662  NKC: ph117851 
מיג-21 במוזיאון חיל האוויר הישראלי
מכתבי בהאא' אללה למלכים שבפרשת ההיכל

מכתבי בהאא' אללה למלכים שבפרשת ההיכל הם סדרה של חמישה מכתבים שבהאא אללה כתב לשליטים ומנהיגים בכירים, אשר כלולים בתוך "פרשת ההיכל" (בערבית: سُورَةُ ٱلْهَيْكَلِ; בתעתיק: סורת אל-היכל), שהיא אחד מכתבי הקודש של הדת הבהאא'ית. המכתבים נכתבו לשליטים הבאים: קיסר צרפת נפוליאון השלישי, האפיפיור פיוס התשיעי, השאה הפרסי נאסר א-דין שאה קאג'אר, מלכת אנגליה המלכה ויקטוריה, והצאר הרוסי  אלכסנדר השני. המכתבים נכתבו לאחר שבהאא' אללה הוגלה לאדירנה ואז לעכו. הם נכתבו במקור בערבית, למעט המכתב אל השאה הפרסי, שנכתב לסירוגין בערבית ובפרסית.
בכל המכתבים, בהאא' אללה מציג את דתו כדת אמת, וטוען כי שלטון המלכים השונים הוא בר חלוף, בעוד מלכות שמים היא נצחית. לעומת זאת, במכתבו למלכה ויקטוריה, הוא משבח אותה על שאסרה את הסחר בעבדים, מביע את התרשמויותיו משיטת המשטר הפרלמנטרית, ומביע את תקוותו לשלום ולאחדות עולמיים. בהאא' אללה כתב גם מכתבים אחרים לשליטים נוספים, אך אלה כלולים בכתבים בהאא'יים אחרים, למשל "פרשת המלכים" (בערבית: سُورَةُ ٱلْمُلُوكِ; בתעתיק: סורת אל-מלוכ), שהכילה פנייה כללית למלכים אך גם פניות פרטניות, וגם קטעים שונים בתוך אל-כתאב אל-אקדס (בערבית: أَلْكِتَابُ ٱلْأَقْدَسُ; בעברית: הספר הקדוש ביותר).
לקריאה נוספת

לרר, סיוון. "הדת הבאבית והדת הבהאית", בתוך מאיר מ' בר-אשר ומאיר חטינה. עורכים. האסלאם: היסטוריה, דת, תרבות. ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2017, עמ' 673–681.
שרון, משה. הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה, הספר הקדוש ביותר. ירושלים: הוצאת כרמל, 2005.
Cole, J. R. I. "Bahāˀ-Allāh", Encyclopaedia Iranica, 3, 1989, pp. 422-429. (עמוד הערך באתר האנציקלופדיה איראניקה)
Taherzadeh, Adib. The Revelation of Bahaullah. Reprinted. Oxford: George Ronald, 1988. Four Volumes. (עמוד עם קישורים לכל הכרכים, וגם כתבים נוספים של בהאא' אללה)
The Summons of the Lord of Hosts, in Bahai Reference Library.
מן את'אר חצ'רת בהאא' אללה (בערבית: مِنْ آثَارِ حَضْرَةِ بَهَاءِ ٱللهِ; בעברית, תרגום חופשי: מכתבי בהאא' אללה). [מקורות בערבית ובפרסית]
נדאא' רבּ אל-ג'נוד (בערבית: نِدَاءُ رَبِّ ٱلْجُنُودِ; בעברית, תרגום חופשי: זימון ריבון הצבאות), נמצא במקור בתוך נמצא במקור בתוך Baha'i Reference Library שבערבית. [מקורות בערבית]
L'appel du seigneur des armées (בעברית, תרגום מכונה: זימון אדון הצבאות), בתוך Médiathèque baha'ie (בעברית, תרגום מכונה: ספריית המדיה הבהאא'ית).
| הדת הבהאית הכוכב הבהאי |
| --- | --- | --- |
| דמויות מרכזיות | עלי מוחמד שיראזי, הבאב • בהאא אללה • עבד אל-בהאא • שוגי אפנדי |  |
| הכתבים הבהאיים | אל-כתאב אל-אקדס • כתאב-י איקאן • המילים הנסתרות • שבעת העמקים • ארבעת העמקים • האיגרת אל בן הזאב • באיאן • איגרות אל המלכים והשליטים • מפציעי השחר |  |
| מוסדות עיקריים | מנגנון המנהל הבהאי • המרכז הבהאי העולמי • בית הצדק העולמי • האסיפות הרוחניות |  |
| עקרונות כלליים | עקרונות הדת הבהאית • התגלות מתמשכת • מעמד האישה בדת הבהאית • אחדות בדת הבהאית • עבדות בדת הבהאית • להט"ב והדת הבהאית |  |
| היסטוריה ופילוגים | באביזם • היסטוריה של הדת הבהאית • סובח-י אזל • אבראהים ג'ורג' ח'יראללה • צ'ארלס מייסון רמי • רות וייט |  |
| אנשים | אותיות הח"י •  ידי האמונה • שליחי בהאא אללה • טאהרה • בהיה ח'אנום • מרתה רוט • לואה גטסינגר • פיבי הרסט • ת'ורנטון צ'ייס |  |
| לוח השנה הבהאי | חגים בהאיים • נורוז • רידוואן • הולדת בהאא אללה • יום הברית • איאם-י הא • צום תשעה עשר הימים |  |
| בית התפילה הבהאי | אשגבאט • שיקגו • קמפלה • סידני • פרנקפורט • פנמה סיטי • סמואה • דלהי • סנטיאגו דה צ'ילה |  |
| קהילות בהאיות | הקהילה הבהאית הבין-לאומית • אוזבקיסטן  • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן  • אנגליה • ארצות הברית  • ברזיל  • גרמניה  • דרום אפריקה • הודו  • טורקיה  • טורקמניסטן • מצרים  • ניו זילנד • סין • ספרד • קנדה • רוסיה |  |
| מנהגים ופולחן | סמלים בהאיים • עלייה לרגל • תפילה • חקוק אללה • צום |  |
מירזו תורסונזודה

| --- | --- |

 לידה:  19 באפריל 1911 (יוליאני) Karatag, טג'יקיסטן 
 פטירה:  24 בספטמבר 1977 (בגיל 66) דושנבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 שפות היצירה:  טג'יקית 
 סוגה:  טור שירי 
 פרסים והוקרה:  Hero of Tajikistan (2001)  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  פרס לנין  מדליה על גבורת העמל  פרס סטלין  עיטור אות הכבוד  עיטור מהפכת אוקטובר  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור לנין  גיבור העמל הסוציאליסטי  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין 
 
מירזו תורסונזודה (בטג'יקית: Мирзо Турсунзода) (2 במאי 1911 - 24 בספטמבר 1977) היה משורר טג'יקיסטני וסובייטי חשוב ודמות פוליטית בולטת, חבר האקדמיה הטג'יקית למדעים, חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של טג'יקיסטן, חבר באיגוד הסופרים הסובייטים. תורסונזודה נחשב לגיבור טג'יקיסטן ולמשורר הלאומי.
הוא נולד בכפר קאראתוג באזור שהרינאב למשפחה של בעלי מלאכה וזכה לחינוך בבתי ספר סובייטים ובקומסומול. משנת 1946 ועד מותו ב-1977 עמד בראש אגודת הסופרים של טג'יקיסטן. הוא נחשב למוביל מבני הדור השני של המשוררים הטג'יקיים-סובייטים, ויצירתו מתאפיינת בליריקה, בפשטות ובמוטיבים עממיים. תורסונזודה העריך את סיפורי העם והפולקלור הטג'יקי; הוא אסף מעשיות וסיפורי עם ואף פרסם אנתולוגיה של שירי עם טג'יקיים ב-1940. אחרי מלחמת העולם השנייה, תורסונזודה היה פעיל גם בתחומים חברתיים וציבוריים. הוא כתב בעיתונות למען קידום שלום ונגד תפיסות קולוניאליסטיות.
מבחר מיצירותיו

1933 - Hukm (המשפט)
1937 - doston Khazon va bahor (סתיו ואביב)
1940 - Namunai fol'klori tojik (מבחר מהפולקלור הטג'יקי)
1942 - doston Pisari vatan (בן המולדת)
1945 - Arus az Moskva (הכלה ממוסקבה)
1947 - Qissai Hinduston (מעשה הינדוסתאן)
1950 Sulh bar jang ghalaba khohad kard (השלום ינצח את המלחמה)
1951 - Man az Sharqi ozod (אני, מהמזרח החופשי)
1952 - Dar kishvari tojik (בארץ טג'יק)
1954 - doston Hasani arobakash (חסן העגלון)
1959 - doston Joni shirin (נשמה אהובה)
הוקרה והנצחה

ב-1960 זכה בפרס לנין עבור מחזור שיריו Sadoi Osie ו-Hasani arobakash.
פניו של תורסונזודה מופיעים על שטר של סומוני אחד. העיירה תורסונזודה (לשעבר רגר) קרויה על שמו. מוזיאון הזיכרון והספרות של דושנבה נוסד בשנת 1981 לכבוד יום השנה ה-70 של תורסונזודה.
בשנת 2021 נערך באוניברסיטת טאג'יק כנס בין-לאומי לכבוד תורסונזודה, שכותרתו The role of Mirzo Tursunzoda in the development of national literature and culture. בכנס השתתפו חוקרים וסטודנטים, כמו גם נציגי ממשל מטג'יקיסטן ומהעולם.
הערות שוליים

↑  Kamoludin Abdullaev, Historical Dictionary of Tajikistan, Rowman & Littlefield, 2018, 448-9.
↑  , Jiři Bečka, “Tajik Literature from the 16th Century to the Present,” in Jan Rypka, ed., History of Iranian Literature, Springer Science & Business Media, 2013, pp. 577-8.
↑  Bečka, “Tajik Literature,” p. 579.
↑  Статья о поэте и писателе на сайте Хроно.ру
↑  "International scientific-practical conference “The role of Mirzo Tursunzoda in the development of national literature and culture,TNU.tj, 03.05.2021.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411459505171  PLWABN: 9810641035605606  GND: 130127353  ISNI: 0000 0000 8187 5677  LCCN: n82143264  LNB: 000245586  NKC: jx20071127018  NTA: 071381856  VIAF: 118500116   WorldCat (עם VIAF): 118500116
מריה צ'יזמדיה

מריה צ'יזמדיה (בהונגרית: Maria csizmadia; נולדה ב-7 בינואר 1910-יוני 1983) הייתה תופרת הונגרייה, שהוכרה כחסידת אומות העולם על הצלת יהודים יחד עם בנותיה בתקופת השואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.