stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המחאות בהונג קונג (2019–2020)
המשך המחאות בשנת 2019

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בתחילה דרשו המפגינים רק למשוך את חוק ההסגרה. בעקבות הסלמה בחומרת טקטיקת השיטור ב-12 ביוני 2019, מטרת המפגינים הייתה להשיג את חמש הדרישות הבאות (תחת הסיסמה "חמש דרישות, לא אחת פחות"):
נסיגה מוחלטת של הצעת חוק ההסגרה מהליך החקיקה: למרות שהוחלט להודיע על השעיה ללא הגבלת זמן של הצעת החוק ב-15 ביוני, מעמדה של "ממתין לחידוש קריאה שנייה" במועצה המחוקקת גרם לכך שניתן היה לחדש את קריאתה במהירות. הוא הוסר רשמית ב-23 באוקטובר 2019.
ביטול אפיון "ההתפרעות" להפגנות: הממשלה אפיינה במקור את מחאת 12 ביוני כ"התפרעויות", פשע יש עונש מרבי של 10 שנות מאסר, ולאחר מכן אמרה שיש "כמה" מתפרעים למעט חמישה אנשים ב-12 ביוני.
שחרור וזיכוי של מפגינים שנעצרו: המפגינים ראו במעשים פורעי החוק שלהם מניעים בעיקר מסיבה צדקנית פוליטית; הם גם הטילו ספק בלגיטימיות של משטרת מעצר של מפגינים בבתי חולים באמצעות גישה לנתונים הרפואיים החסויים שלהם תוך פגיעה בפרטיות המטופל.
הקמת ועדת חקירה עצמאית על התנהלות המשטרה ושימוש בכוח במהלך ההפגנות: קבוצות אזרחיות חשו כי רמת האלימות שהמשטרה נוקטת נגד מפגינים ועוברי אורח, עצירה וחיפוש שרירותית, וכישלון השוטרים שים לב להוראות הכלליות של המשטרה הצביעו על התמוטטות האחריות. גם היעדר עצמאות של גוף הביקורת, המועצה העצמאית לתלונות משטרתיות, הוגדרה בעיה.
התפטרותה של קארי לאם ויישום זכות בחירה כללית לבחירות למועצה המחוקקת ולבחירת ראש הרשות המבצעת של הונג קונג: הוא נבחר בבחירות במעגל קטן, ו-30 מתוך 70 המושבים במועצה המחוקקת מאוישים על ידי נציגים של קבוצות אינטרסים ממוסדות, המהוות את רובם של מה שנקרא מחוזות בחירה פונקציונליים, שברובם יש מעט אלקטורים.
ההפגנות נמשכו ולעיתים הדרדרו לאלימות. אחרי כחצי שנה של הפגנות נגד המשטר הסיני, התקיימו בחירות בהונג קונג לפרלמנט המקומי שתוצאותיהן כללו הישג לאופוזיציה הפרו דמוקרטית. לפרלמנט המקומי בהונג קונג לא היה כוח פוליטי משמעותי, והמחוקקים עסקו לרוב בסוגיות כמו תחבורה ציבורית ואיסוף אשפה. למרות זאת, הבחירות היו למעשה הפעם הראשונה בה תושבים יכלו להביע את דעתם בקלפי המחאות והתנהלות קארי לאם.
המחאות בשנת 2020 > משבר הקורונה

מאז התפרצות נגיף הקורונה בסין היבשתית, מספר ההתכנסויות ירד מחשש להתפשטות הנגיף. למרות זאת, ארגונים פרו-דמוקרטיים בהונג קונג מצאו שיטות חדשות ללחוץ על הממשלה לפעול באופן תקיף יותר במטרה להגן על בריאות הציבור במחוז. המפגינים דרשו שייאסר על כל מי שביקר בסין להיכנס להונג קונג, ובין 3 בפברואר ל-7 בפברואר פתחו עובדי בתי החולים בשביתה למטרה דומה. ב-3 בפברואר אמרה קארי לאם כי רק שלושה מתוך 14 מעברי גבול בין הונג קונג לסין יישארו פתוחים ודחתה סגירה מלאה בשל "קשר הדוק מאוד" בין אנשים משני צידי הגבול שכרוכים ב"מעבר הגבול לגיטימי ואמיתי".
המחאות בשנת 2020 > בחירות והמשך המחאות

הפגנות נגד חוק הביטחון הלאומי התקיימו במאי, לקראת אישור החוק. הוא הועבר ב-30 יוני. מאז אישורו, סין היא שלחה לכלא או לגלות את רוב המנהיגים הבכירים של המחאה.
מפלגות פרו-דמוקרטיות ארגנו בקיץ של 2020 פריימריז לא רשמיים, כדי לראות מי מהמועמדים שלהן הם בעלי הסיכויים הטובים ביותר להיבחר לפרלמנט של הונג קונג. רק מחצית מ-70 חברי המועצה נבחרים על ידי העם. האופוזיציה שאפה לזכות בכל 35 המושבים הנותרים – וכך לסכל מדיניות של השלטון הפרו-סיני. כתוצאה מכך, נעצרו ראשי המחנה הדמוקרטי.
ביולי, קארי לאם וממשלת סין דחו את הבחירות למועצה המחוקקת של הונג קונג בכשנה שלמה (ל-5 בספטמבר 2021) (אנ'), בתואנה שלא ניתן לקיים בחירות בשל התפרצות נגיף הקורונה בסין.
האופוזיציה הדמוקרטית (אנ') טענה שזהו תירוץ, שיוביל בסופו של דבר לביטול מדיניות מדינה אחת, שתי שיטות ולסיפוח מלא של הונג קונג על ידי הרפובליקה העממית של סין. תושבים הפגינו בשל הדחיה.
הבחירות התקיימו לבסוף בדצמבר 2021. במסגרת רפורמה שאושרה במרץ 2021 בוועדת הקונגרס הלאומי, הגוף המחוקק העליון בסין העממית, מספר המושבים במועצה המחוקקת של הונג קונג הורחב מ-70 ל-90 ומספר המחוקקים שייבחרו בבחירה ישירה צומצם מ-35 ל-20 בלבד. אחוז המצביעים בבחירות היה בשפל.
צנזורה

ההפגנות צונזרו ברובן במדיה החברתית הסינית. חיפוש הכותרים "הונג קונג", "HK", ו"הצעת חוק ההסגרה" הובילו לחדשות הרשמיות ולתכני בידור. חשבונות שפרסמו תוכן הנוגע למחאה נחסמו.
רשת בלומברג פרסמה כי המפגינים השתמשו בתוכנת טלגרם כדי להסתיר את זהותם ולמנוע מעקב מצד ממשלת סין. שרתי טלגרם חוו התקפת DDoS ב-12 ביוני, ומייסד הרשת החברתית פאבל דורוב זיהה את מקור ההתקפה בסין וציין שהיא "התרחשה בזמן ההפגנות בהונג קונג".
תגובות במערב

אפל וגוגל הסירו מחנויות האפליקציות שלהן אפליקציות שתמכו במפגינים. בנוסף בליזארד השעתה את אחד הגיימרים שהביע תמיכה במפגינים.
דריל מורי ג'נרל מנג'ר יוסטון רוקטס צייץ בטוויטר בעד המפגינים מהונג קונג, ובעקבות זאת הודיעה חברת התקשורת הסינית טנסנט כי לא תשדר שידורי ספורט בהם משחקת הקבוצה.
משפט פעילי המחאה

ב-6 בינואר 2021, 53 פעילי מחאה (כולל חברים לשעבר במועצה המחוקקת של הונג קונג, פרופסורים ועיתונאים) נעצרו במסגרת חוק הביטחון הלאומי בהונג קונג שעבר שנה קודם לכן. 47 מהם הואשמו בקשירת קשר. לטענת הממשל, הם רצו "לשתק את עבודת הממשלה" על ידי הצגת מועמדיהם למועצה המחוקקת. מקרה זה נודע בשם הונג קונג 47 (אנ').
בית משפט בהונג קונג גזר עונש על מנהיגי ההפגנות ב-2024: 45 פעילים נידונו לעונשי מאסר של בין 4 ל-10 שנים, ושניים זוכו.
ארצות הברית והאיחוד האירופי גינו את גזר הדין.
ראו גם

המחאות בהונג קונג (2014)
קרב בינת ג'בייל

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא הערך חסר ולקוי: פרקי תכנון, מטרות ויעדים, ותוצאות. ומה עם השריון? עדיף לתרגם את הערך האנגלי.
קרב בינת ג'בייל במלחמת לבנון השנייה היה קרב שהתנהל בבינת ג'בייל, בשבוע השלישי של מלחמת לבנון השנייה, לקראת סוף חודש יולי 2006, בין כוחות חטיבת גולני וחטיבת הצנחנים לבין כוח מיוחד של ארגון החזבאללה. גדוד 51 ו־17 מלוחמיו שהשתתפו בקרב זכו בעיטורים. גם בחטיבת הצנחנים זכו מספר רב של לוחמים וקצינים בצל"שים ועיטורים רבים. בקרב נהרגו שמונה לוחמים.
רקע

הקרב נערך במהלך מבצע קורי פלדה 2 במלחמת לבנון השנייה. במבצע זה תקפו שלוש חטיבות את העיירה בינת ג'בייל; חטיבת הצנחנים ממערב, חטיבת גולני ממזרח, וכוח מחטיבה 7 של חיל השריון חיפה מהרכסים מדרום לעיירה. העיירה ממוקמת כארבעה קילומטרים צפונית לגבול ישראל, סמוך למושב אביבים. העיירה נבחרה לתקיפה בגלל היותה סמל ובסיס ירי משמעותי של החזבאללה, וכן על פי דוחות מודיעין התרכזו בה כמה מפקדות של החזבאללה.
לאחר יומיים של פעילות מארבים מתוך בתים (אלמנת קש) בפאתים המזרחיים של העיירה בינת ג'בייל, קיבל גדוד 51 מחטיבת גולני פקודה להתקדם מעט לתוך מרכז העיירה ולהשתלט על בתים אחרים ולהמשיך מתוכם לבצע מארבים בדפוס הפעולה שבו נקטו ביומיים הראשונים למבצע.
העיירה בינת ג'בייל נבחרה לתקיפה מכמה סיבות עיקריות:
בינת ג'בייל היא סמל שמקורו בנאום "קורי העכביש" של חסן נסראללה מעל במת בינת ג'בייל במאי 2000.
בבינת ג'בייל ישב פיקוד דרום של חזבאללה וכוחות מחטיבת אל-נאצר של חזבאללה אשר היוו בסיס ירי משמעותי של הארגון לעבר אזרחי מדינת ישראל.
כוחות החזבאללה ששכנו בבינת ג'בייל ביצעו ירי ולא אפשרו לכוחות צה"ל לפשוט על "שמורות הטבע" – הבונקרים התת-קרקעיים שבנה חזבאללה מאז נסוג צה"ל מלבנון במאי 2000. שמורות הטבע שכנו ממזרח וממערב לעיירה בינת ג'בייל ולכן היה צורך לנטרל את האיום של העיירה כדי לטפל ב"שמורות טבע".
המבצע תוכנן כ"פשיטת מלקחיים" – חטיבת גולני ממזרח וחטיבת הצנחנים ממערב. חטיבת גולני הגיעה ליעדים שלה ביום שני, 24 ביולי בשעה 04:00 לפנות בוקר כמתוכנן.
הכוח של חטיבת גולני (יחידת אגוז, גדוד 51 וגדס"ר גולני) פשט על העיירה, פרץ לבתים באמצעי פריצה שקטים (הידראוליים) וביצע מארבים מתוך בתים ("אלמנת קש") בפאתים המזרחיים של העיירה בינת ג'בייל. היום הראשון היה מוצלח מבחינת כוחות צה"ל. ביום זה הצליחו לוחמי גדוד 51 להרוג שלושה לוחמי חזבאללה, אשר שהו בפטרול בפאתים וכלל לא היו מודעים להימצאות כוחות צה"ל בבינת ג'בייל. כוחות חטיבת גולני הרגו ביומיים הראשונים כ-20 מחבלים ואספו חומר מודיעיני רב.
לאחר יומיים של שהייה בפאתים המזרחיים קיבלה חטיבת גולני פקודה להתקדם לכיוון צפון מערב, לאזור המכונה "הפוליגון השחור". משימתם הייתה להשתלט על בתים אחרים ולהמשיך מתוכם לבצע מארבים בדפוס הפעולה של היומיים הראשונים למבצע שהיו מוצלחים ביותר.
יומיים אלה אפשרו לארגון החזבאללה לאסוף מל"מ ולהתכונן לקראת העימות עם צה"ל בעיירה.
מהלך הקרב – גולני > חילוץ הפצועים וההרוגים

חילוץ הפצועים היה פעולה מורכבת שנוהלה ישירות על ידי המג"ד יניב עשור, שהסתייע בפלוגות החה"ן והסיירת של הגדס"ר. פלוגת החה"ן פינתה במספר סבבים את הפצועים לפלוגה א'. פלוגה רובאית א' חילצה את הפצועים במספר סבבים והעבירה אותם לידי לוחמי הסיירת שפינו אותם תחת אש במספר סבבים לשני מנחתי מסוקים.
למרות תנאי הפתיחה הקשים, המשיכו הלוחמים בסיוע חבריהם בפלוגה ומפקדיהם בגדוד ובחטיבה בניהול הקרב ובחילוץ הנפגעים במשך שעות רבות של לחימה קשה, בגבורה, בעקשנות ובאומץ לב, תוך דבקות במטרה והקרבה אישית עד הכרעתו הסופית של האויב וחיסול כארבעים מלוחמיו. בקרב נהרגו שמונה לוחמים ומפקדים: רס"ן רועי קליין, סרן אלכס שוורצמן, סגן עמיחי מרחביה, סמ"ר שמעון דהן, סמ"ר עידן כהן, סמ"ר אוהד קלאוזנר, סמל שמעון אדגה, וסמל אסף נמר. כמו כן, נפצעו כעשרים וחמישה לוחמים נוספים. בלילה הביא גדוד 12 של גולני אספקה והתקדם למשימות נוספות, לוחמי פלוגת המסלול של גדוד 12 בפיקוד רב-סרן צפריר בר-אור (נהרג במבצע צוק איתן) נשאו את גופות החללים בחזרה. מסע האלונקות הרגלי של פלוגת המסלול של גדוד 12 הגיע באור ראשון של יום חמישי למבנה הפגודה במארון א-ראס, משם המשיך בפינוי כוח רכוב באכזריוֹת של פלוגה ב' מגדוד 51 של גולני. עשהאל לובוצקי, אחד ממפקדי המחלקות, הוביל את האכזריוֹת שחנו בסמוך בנסיעה עד לקו הגבול הסמוך לאביבים. כוח החזבאללה נסוג מאזור הקרב. במהלך הקרב הרגו לוחמי הגדוד, בסיוע חיל האוויר וכוחות נוספים, כארבעים מחבלי חזבאללה, השמידו שלושה משגרי רקטות ופוצצו מצבורי תחמושת ורקטות שנתפסו.
מהלך הקרב – צנחנים

יומיים לאחר מכן נערכו כוחות מחטיבת הצנחנים וביניהם לוחמים מגדוד 890 וגדוד 101 בפיקודו של אל"ם חגי מרדכי. באשמורת הליל פשטה הפלוגה המבצעית של גדוד 101 על פאתיה המערביים של העיירה בינת ג'בייל, הפלוגה התמקמה בבתים הצופים אל תוך הקסבה במארב בצד המערבי של בינת ג'בייל, ומיקמה בקומות הגבוהות של המבנה צוות צלפים. לאחר מספר שעות כוח מיוחד של חזבאללה שפעל במרחב נחשף על ידי כוח הצלפים, כוח הצלפים והפלוגה המבצעית לחמו וצלפו בכוח החזבאללה. הקרב נמשך בלחימה עיקשת מול כוחות חזבאללה נוספים שזרמו למקום והצטרפו ללחימה. לאחר כמה שעות, תם הקרב הקשה בו נפצעו מספר רב מחיילי הפלוגה. חילוצם התבצע באמצעות נסיגה תחת אש בחיפוי מסוקי קרב. על חלקה בחילוץ הפצועים תחת אש, קיבלה טייסת החרב המתהפכת את צל"ש הרמטכ"ל. על פי מקורות זרים בתום הקרב נמנו עשרות מחבלים הרוגים.
מורשת

הקרב נחשב אחד מהקרבות המרכזיים במורשת הקרב של חטיבת גולני והקרב הקשה ביותר של מלחמת לבנון השנייה. לגדוד 51 ולשבעה עשר לוחמים ומפקדים שלחמו בקרב הוענקו עיטורים וצל"שים.
מורשת > עיטורים וצל"שים שהוענקו

עיטור העוז – הוענק לרס"ן רועי קליין ולסמ"ר אביחי יעקב.
עיטור המופת – הוענק לסמ"ר ולדיסלב (ולדי) קזצ'קוב ולסרן איתמר כץ.
צל"ש הרמטכ"ל – הוענק לסרן יוני שטבון, לסמל ראשון שירן אמסילי, לסרן אלכסנדר שוורצמן ז"ל, סמ"ר ישראל בן לולו ולסמל אלכסנדר סירנקו.
צל"ש אלוף – מאת אלוף פיקוד הצפון גדי איזנקוט הוענק לגדוד הבוקעים הראשון (51) בספטמבר 2007 "על שהראה רעות, נחישות, מקצועיות ואומץ לב במהלך מלחמת לבנון השנייה". כמו כן הוענק ללוחמים הבאים: סמל ראשון יוסף אביטבול ז"ל (נפצע בקרב זה ונהרג בהמשך הקרבות במלחמה), סמל ראשון יונתן ז'אנו, סמל ראשון ארן אליהו, סמל ראשון יונתן רוט ולסגן שלמה שובי.
צל"ש מפקד אוגדה - מאת מפקד עוצבת געש אלי רייטר הוענק לסרן ישראל פרידלר ולסמל ראשון משה נחום.
צל"ש מח"ט - מאת מפקד חטיבת גולני תמיר ידעי הוענק לסמל ראשון ניר מלצקי.
לקריאה נוספת

אילן כפיר, האדמה רעדה - 33 ימים, לבנון 2006, תל אביב: ספרית מעריב והוצאת כתר, 2006
עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון: האמת על מלחמת לבנון השנייה, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2007, מסת"ב 9654824086
עמיר רפפורט, אש על כוחותינו: כך הכשלנו את עצמנו במלחמת לבנון השנייה, תל אביב: ספריית מעריב, 2007
עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2008, מסת"ב 9654824310
עשהאל לובוצקי, מן המדבר והלבנון, תל אביב: ידיעות ספרים, 2008, מסת"ב 9789654827256
אבא של עמיחי (משה מרחביה), קרב בינת ג'ביל, שילה ברכץ בית אל, עלי, 2008
אלישיב שמשי, "עוד ניצחון כזה... על רוח לחימה במלחמת לבנון השנייה", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2013.
גל הירש, סיפור מלחמה סיפור אהבה, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2009, מסת"ב 9789654828109.
יוני שטבון, תחת אש, תל אביב: ידיעות ספרים, 2016, מסת"ב 9789655643121
הערות שוליים

↑  https://youtu.be/Q1b3Hvg1pGk
↑  דו"ח ועדת וינוגרד, עמ' 368, "בדיעבד, מבצע 'קורי פלדה 2' לא יצר תחושת ניצחון לישראל אלא דווקא לחזבאללה. על כך הסכימו גם שר הביטחון ומפקדי צה"ל. המבצע לא תרם תרומה ממשית או עקיפה לשינוי פני המלחמה, ויצר תחושה קשה של תיסכול."
↑  אבי רוזנפלד וגל פרל פינקל, לבוא חזקים - הצורך לפעול בצפיפות טקטית, מרכז דדו, ‏ 23 בדצמבר 2021.
↑  שי קלפר, מנהיגות המג"ד בשדה הקרב בעבר, בהווה ובעתיד, מערכות 434, דצמבר 2010, עמ' 26–37, "היוזמה בראשית הקרב הזה הייתה של האויב, וכוחות הגדוד נאלצו להגיב על ההתפתחויות. בנסיבות האלה התקשה המג"ד להעריך את המצב ולגבש לעצמו תמונה של שדה הקרב. רק הודות לעקשנותו ולדבקותו במשימה הצליח הגדוד להפוך את הקערה על פיה ולנצח בקרב".
↑  עמיר רפפורט, אש על כוחותינו, הוצאת ספרית מעריב, 2007, עמוד 180.
↑  שי קלפר, מנהיגות המג"ד בשדה הקרב בעבר, בהווה ובעתיד, מערכות 434, דצמבר 2010, עמ' 26–37, "במהלך הקרב פגע הגדוד בכ־40-30 מחבלים, גילה והשמיד שלושה משגרי קטיושות ופוצץ מערומי פצצות ורקטות".
↑  עפר שלח, "מאורעות תרח"ט", מגזין בלייזר, ‏ מרץ 2007, עמוד 95, "חגי מרדכי היה המח"ט הראשון שנכנס עם כוחותיו לתוך לבנון ולא ישב בחדרי השליטה מרובי הפלזמות שכולם כה ששו להשמיץ אחרי המלחמה. הצנחנים ביצעו את משימותיהם, משונות ומבולבלות ככל שהיו. באחד הלילות היו אחראים להריגת 26 מלוחמי הכוח המיוחד של חזבאללה, במארב מדויק וקר רוח ליד בינת ג'בייל. זה הרבה יותר ממה שעשו במבצעים מסובכים במקומות אחרים".
↑  אמיר בוחבוט‏, לשרוד בשטח השמדה, באתר וואלה, 10 במאי 2016
↑  גל פרל, "השנים שחלפו בין מלחמת לבנון הראשונה והשנייה השכיחו מהצבא אמיתות יסוד", הבלוג על הכוונת, ‏ 13 ביולי 2020.
↑  עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה, הוצאת ידיעות ספרים, 2007, עמוד 191, "מרדכי הכין מארב בנוי היטב: עשרים ושישה לוחמי חזבאללה נהרגו במכת האש, מבלי שהצנחנים יספגו ולו פצוע אחד".
↑  צל"ש יחידתי - גדוד הבוקעים, באתר הגבורה, מתוך אתר הגבורה.
↑  סמ"ר אביחי יעקב, באתר הגבורה
↑  סרן יונתן שטבון, באתר הגבורה
↑  סמ"ר שירן אמסילי, באתר הגבורה
↑  צל"ש יחידתי - גדוד 51, באתר הגבורה
מרכז בינת ג'בייל לאחר המלחמה.
סוזן סונטג

| --- | --- |

 לידה:  16 בינואר 1933 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  28 בדצמבר 2004 (בגיל 71) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, סנט אן קולג' (אוקספורד), סורבון, אוניברסיטת אוקספורד, תיכון נורת' הוליווד 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  מסה 
 יצירות בולטות:  AIDS and Its Metaphors, On Photography, Illness as Metaphor, Against Interpretation, Under the Sign of Saturn 
 תקופת הפעילות:  1959–2004 (כ־45 שנים) 
 בן או בת זוג:  פיליפ רייף (1950–1959)  אנני ליבוביץ' (1989–2004)  ניקול סטפן  מריה איירין פורנס  יוסף ברודסקי 
 צאצאים:  דייויד ריף 
 פרסים והוקרה:  פרס ירושלים (2001)  מלגת גוגנהיים (1975)  מלגת גוגנהיים (1966)  פרס הספר הלאומי לספרות בדיונית (2000)  פרס ג'ורג' פולק (1965)  פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית (2003)  פרס הספר הלאומי (2000)  פרס נסיך אסטוריאס לספרות (2003)  עמיתי מקארתור  מדליית יובל המאה של הרווארד  מפקד מסדר האמנויות והספרות  National Book Critics Circle Award in Criticism 
 www.susansontag.com
 
סוזן סונטג
סוזן סונטג (באנגלית: Susan Sontag; ‏16 בינואר 1933 – 28 בדצמבר 2004) הייתה סופרת, במאית קולנוע, פילוסופית, מומחית בתורת הספרות ופעילה פוליטית יהודיה-אמריקאית.
סונטג התבטאה בסוגיות פוליטיות וחברתיות בכתב ובעל פה וכן נסעה אל אזורי עימות, ובכלל זה בתקופת מלחמת וייטנאם והמצור על סרייבו. היא כתבה בהרחבה על צילום, תרבות ותקשורת, איידס וחולי, זכויות אדם, וקומוניזם ואידאולוגיה שמאלנית. המאמרים ונאומיה לפעמים גררו ביקורת. The New York Review of Books הכתיר אותה כ"אחת מהמבקרים החשובים ביותר בדורה".
קורות חיים

סונטג נולדה בשם סוזן רוזנבלט בעיר ניו יורק, לג'ק ולמילדרד רוזנבלט, יהודים אמריקאים. אביה היה פרוון בסין ושם מת ממחלת השחפת ב־1939 כאשר סונטג הייתה בת חמש. שבע שנים לאחר מות אביה, נישאה אמה בשנית לנתן סונטג, קברניט בצבא ארצות הברית. לסוזן ואחותה ג'ודית ניתן שם משפחתו של אביהן החורג, אף שמעולם לא אימץ אותן באופן חוקי. סונטג לא קיבלה חינוך דתי וטענה שלא נכנסה לבית הכנסת עד אמצע שנות העשרים לחייה.
רוב שנות ילדותה ונעוריה עברו עליה בעיר טוסון באריזונה ובגיל 15 סיימה את לימודי התיכון בלוס אנג'לס, בתיכון צפון הוליווד (North Hollywood High School). לאחר סיום לימודי התיכון החלה בלימודי תואר ראשון באוניברסיטת ברקלי, אולם במהלך הלימודים עברה ללמוד באוניברסיטת שיקגו מתוך הערצה לפרסומה ולתוכנית הליבה של האוניברסיטה. היא למדה פילוסופיה, היסטוריה עתיקה וספרות, וסיימה תואר ראשון. בעת לימודיה בשיקגו היא ומייק ניקולס הפכו לחברים טובים. בהמשך, למדה באוניברסיטת הרווארד לתואר שני. בתחילה למדה ספרות עם פרי מילר והארי לוין, ולאחר מכן עברה ללמוד פילוסופיה ותאולוגיה עם מורים כמו פאול טיליך, יעקב טאובס, רפאל דמוס ומורטון ווייט. עם סיום התואר השני, המשיכה ללמוד בהרווארד לימודי דוקטורט במטפיזיקה, אתיקה, פילוסופיה יוונית ופילוסופיה קונטיננטלית ותאולוגיה.
עם סיום לימודי הדוקטורט זכתה סונטג במלגת מחקר מטעם American Association of University Women's לשנה אקדמית בקולג' סנט אן באוניברסיטת אוקספורד, לשם היא נסעה ללא בנה ובעלה. היא לא סיימה את תקופת מלגת המחקר באוקספורד, והמשיכה לסורבון בפריז. בפריז היא התחברה עם אמנים גולים, אינטלקטואלים ואנשי רוח. סונטג מציינת את תקופתה בפריז כתקופה החשובה ביותר בחייה. תקופה זו היוותה בסיס לחיבורה האינטלקטואלי והאמנותי עם התרבות הצרפתית.
עוד בתקופת לימודיה בשיקגו, בהיותה בת 17, נישאה למרצה לסוציולוגיה בשם פיליפ ריף, לאחר שזה חיזר אחריה במשך 10 ימים. השניים התגרשו לאחר שמונה שנות נישואים. במהלך הנישואים נולד לזוג בן - דייוויד ריף, לימים העורך הספרותי של אמו בהוצאת הספרים פרר, שטראוס וג'ירו ואף סופר בזכות עצמו.
סונטג הייתה ביסקסואלית, ועל משיכתה לנשים כתבה בפירוט כבר בגיל 15 ביומנה האישי. בשנות ה-70 המוקדמות היא ניהלה מערכת יחסים עם השחקנית הצרפתייה ניקול סטפני (1923 – 2007) ובהמשך הייתה בת זוגן של הצלמת אנני ליבוביץ', הכריאוגרפית לוזיאנה צ'יילדס והתסריטאית מריה אירין פורנס. סונטג הייתה פתוחה לגבי נטייתה המינית, ואף דיברה על כך בהרחבה בריאיון לעיתון הבריטי הגארדיאן בשנת 2000.
עבודתה הספרותית

סוזן סונטג החלה את עבודה הספרותית בעודה מלמדת פילוסופיה באוניברסיטת העיר ניו יורק וב- Sarah Lawrence College. במקביל היא גם לימדה עם מוריה פילוסופיה של הדת באוניברסיטת קולומביה בין השנים 1960–1964. ב-1965 היא סיימה את הקריירה האקדמית שלה והתמסרה לכתיבת ספרות ומסות.
ב־1963, היא פרסמה רומן ניסיוני בשם "איש החסד" (The Benefactor); בעקבותיו, ארבע שנים לאחר מכן, התפרסם ספרה Death Kit . למרות שלא פרסמה מספר רב של ספרים, סונטג התייחסה לעצמה בעיקר כסופרת. הסיפור הקצר שלה "The Way We Live" יצא לאור וזכה לשבחים רבים בניו יורקר 1986. הסיפור מתאר את ראשיתו של משבר האיידס בראשית שנות השמונים בארצות הברית, כאשר המחלה החלה לגבות קרבנות מבני האליטה התרבותית בניו יורק. הסיפור מסופר כולו בצורה של שברי שיחה, אזכורים ולחישות. הוא מסופר, כביכול, על ידי חבריו הרבים של אלמוני השוכב חולה בבית חולים. מחלת האיידס עדיין לא היה מוכרת כשהופיע הסיפור לראשונה, ולמרות זאת, הסיפור זכה להצלחה ופופולריות. הוא נחשב ליצירת הדגל על מחלת איידס שנים ארוכות.
סונטג זכתה להצלחה מאוחרת כסופרת עם פרסום רב המכר (The Volcano Lover (1992. בגיל 67 פרסמה את הרומן האחרון שלה, באמריקה (2000). בנוסף, היא כתבה וביימה ארבעה סרטים וכן כתבה מספר מחזות.
הגותה

מאמריה של סונטג הם אלו שהביאו לה הכרה ומוניטין. בגיל 31 (1964) פרסמה את "הערות על קאמפ", מאמר שסימן אותה כאינטלקטואלית מבטיחה. במאמר היא דנה במשמעויות הקאמפ ב-58 היבטים שונים. היא מבטלת את הדיכוטומיה בין אמנות גבוהה ונמוכה, בוחנת את הקשר בין מעמד, תופעות חברתיות ופוליטיות לבין סגנון אסתטי, תפיסות מיניות ועוד.
בספר "נגד פרשנות ומאמרים נוספים" (Against Interpretation)‏ (1966), עוסקת סונטג במחלוקות בין שני סוגים שונים של ביקורת אמנות ותאוריה: פרשנות פורמליסטית, ופרשנות מבוססת תוכן. היא יוצאת נגד עיסוק היתר בפרשנות באמנות (באמנות הפלסטית, בספרות, בקולנוע ובתיאטרון). לטענתה הפרשנות "השתלטה" על האמנות והפכה את האמנות לצייתנית. הפרשנות הפורמליסטית, היא הפרשנות המודרנית, איבדה את הרגישות והיא שואפת לחפור עד הרס. על אף שמו של המאמר, סונטג אינה מתנגדת כלל לפרשנות. פרשנות התוכן מאפשרת להתחבר להיבטים החושניים ולחבר מחדש את התוכן והצורה של עבודת האמנות. ההנאה מאמנות פוחתת בגלל עומס יתר על החושים שיוצרת הפרשנות ובעזרת "המצאת" אוצר מילים על מה העבודה עושה ואיך היא עושה.
סונטג כותבת בספרה הצילום כראי התקופה (1977, 1978) כי הקלות בצילום מודרני יצרה עודף של חומר ויזואלי, ונראה כאילו הכל כבר צולם. המצלמה המודרנית הקלה לתפעול, שזמינותה רבה בעולם המערבי, שינתה את תפיסת המציאות, את תפיסת הזמן - היכולת לתעד את ההווה, וגרמה לטשטוש בין אמנות לצילום התפקודי. תמונות מסוגלות לתפוס את מקומה של המציאות, ראשית משום שתצלום אינו בבואה או אינטרפטציה של הממשי, אלא הוא גם דבר מה הלקוח במישרין מהמציאות. זמינות הצילום שינתה את הציפיות שלנו בנוגע לאובייקטים עליהם ראוי להתבונן, שאנחנו מעוניינים להתבונן עליהם, והאם יש לנו זכות להציגם. נוצר קוד אתי חזותי חדש. הצילום הרחיב את הידע שלנו על מקומות רחוקים ותיעד רגעים היסטוריים שעד כה לא היו נגישים. סונטג מפנה את תשומת ליבנו לכך שהצילום הוריד את רמת הרגישות של קהל הצופים וחשף אותם לחוויות אנושיות מחרידות.
סונטג שואלת במחלה כמטפורה (1978, 1979), באיזו מידה מדע הרפואה מושפע מהתרבות? האם דימויים של מחלות, משפיעים על ההבנה הרפואית שלנו? היא קראה תיגר על המנטליות של "האשמת הקורבן", שמסתתרת מאחורי השפה בה אנו משתמשים כדי לתאר מחלות ואת אלה הסובלים מהן. היא מדגימה את טיעוניה תוך כדי בחינת היחס למחלת הסרטן במאה ה-20 ומחלת השחפת במאה ה-19. סונטג מראה כי שתי המחלות מתקשרות עם תכונות פסיכולוגיות. היא טוענת שמטפורות ומונחים המשמשים לתיאור שתי המחלות הובילו ליצירת קשר בין המבנה האישיותי של החולה לבין המחלה הפיזית עצמה. לסרטן מיוחסים רגשות קיצוניים, דיכוי נפשי, סגפנות והדחקה, ואילו השחפת נתפסה כמחלה של רומנטיקנים, משוררים, אמנים, וקשורה בתשוקות חסרות מימוש וחוסר יכולת לממש אידיאלים רומנטיים.
סונטג המשיכה לפתח את התאוריה על תפקידו של הצילום בחיים האמיתיים במאמרים ובספרה להתבונן בסבלם של אחרים (2003, 2005). ספר זה אינו המשך או הרחבה של "הצילום בראי התקופה" אלא הוא בעיקר עוסק בצילום מלחמה. באמצעות הדיון בצילום היא מבקשת לענות על אחת משלוש השאלות שהוצגו ב"שלוש הגינאות" ספרה של וירג'יניה וולף, "איך לדעתך ניתן למנוע מלחמה?".
הספר מבקש לעורר את הקורא להרהר באופן שבו אנחנו מתבוננים בתצלומים שמתעדים את פגעי המלחמה. אילו תגובות מתעוררות בנו כאשר אנחנו מתבוננים בתמונות של החורבן, פציעה ומוות. ההתבוננות מביאה, לרוב, לתחושות של אמפתיה כלפי מי שסובל, אולם ההזדהות מניעה מעטים ביותר לפעולה.
להתבונן בסבלם של אחרים היה הספר האחרון שסוזן סונטג פרסמה לפני מותה. הספר זכתה לפרס The National Book Critics Circle Awards לשנת 2013.
מעורבות חברתית-ציבורית

סוזן סונטג הייתה פעילה פוליטית גם לאחר 1960. כסופרת עסקה בנושאים הנוגעים לזכויות אדם, מיעוטים ואקטיביזם. היא נסעה להאנוי בעת ההפצצות האמריקאיות על העיר בעת מלחמת וייטנאם וכתבה באופן אוהד על החברה הצפון וייטנאמית. לדידה, הייתה הבחנה ברורה בין האידאולוגיה הצפון וייטנאמית לבין סין המאואיסטית וכן הקומוניזם המזרח-אירופאי, אותו כינתה בשלב מאוחר יותר בחייה "פשיזם עם פנים אנושיות". ב-1982 היא הזדהתה עם תנועת סולידריות הפולנית.
בין השנים 1987–1989, בזמן שכיהנה סונטג כנשיאה של הסניף האמריקאי של ארגון הסופרים הבינלאומי PEN, איתאללה רוחאללה ח'ומייני קרא למותו של הסופר סלמאן רושדי בגלל הדרך בה הוצגה דמותו של הנביא מוחמד בספר "פסוקי השטן". סונטג הובילה את המחאה בקהילה הספרותית.
בשנות התשעים נסעה סונטג מספר פעמים לסרייבו וקראה לפעולה בינלאומית נגד מלחמת האזרחים המתרחבת באזור. בשנת 1993, היא ביימה והפיקה בסרייבו את המחזה של סמואל בקט "מחכים לגודו".
סונטג זכתה בשנת 2001 בפרס ירושלים לספרות.
סונטג הלכה לעולמה ב-28 בדצמבר 2004, בגיל 71, מלוקמיה. כשלושים שנים קודם למותה קיבלה כימותרפיה והקרנות לטיפול בסרטן השד וסרטן הרחם בהם לקתה. היא נקברה בבית הקברות מונפרנאס בפריז. את תקופת מחלתה האחרונה תיעד בנה דייוויד ריף.
רשימת יצירותיה > ספרות

(1963) The Benefactor ISBN 0-385-26710-X
(1967) Death Kit ISBN 0-312-42011-0
(1977) I, etcetera (Collection of short stories) ISBN 0-374-17402-4
(1991) The Way We Live Now (short story) ISBN 0-374-52305-3
(1992) The Volcano Lover ISBN 1-55800-818-7
(1999) In America ISBN 1-56895-898-6 (National Book Award for fiction in 2000)
רשימת יצירותיה > מחזות

(1991) "A Parsifal"
(1993) Alice in Bed
(1999) "Lady from the Sea"
רשימת יצירותיה > קובצי מאמרים

(1966) Against Interpretation ISBN 0-385-26708-8 (includes Notes on "Camp")
(1969) Styles of Radical Will ISBN 0-312-42021-8
(1980) Under the Sign of Saturn ISBN 0-374-28076-2
(2001) Where the Stress Falls ISBN 0-374-28917-4
(2007) At the Same Time: Essays & Speeches ISBN 0-374-10072-1
רשימת יצירותיה > ספרי עיון

(1977) On Photography ISBN 0-374-22626-1
(1978) Illness as Metaphor ISBN 0-394-72844-0
(1988) AIDS and Its Metaphors (a continuation of Illness as Metaphor) ISBN 0-374-10257-0
(2003) Regarding the Pain of Others ISBN 0-374-24858-3
רשימת יצירותיה > ספריה שראו אור בעברית

המחלה כמטפורה. מאנגלית: יהודא לנדא. תל אביב: עם עובד, 1980.
הצילום כראי התקופה. מאנגלית: יורם ברונובסקי. תל אביב: עם עובד, 1979.
באמריקה. מאנגלית: עדה פלדור. ירושלים: הוצאת כתר, 2005. ISBN 9650713182
להתבונן בסבלם של אחרים. מאנגלית: מתי בן יעקב. בן-שמן: מודן, 2005.