התרבות הזפוטקית
היסטוריה

מקור תרבות הזפוטקית בעמקים המרכזיים של אואחאקה בסוף המאה ה-6 לפני הספירה. שלושת העמקים חולקו בין שלוש חברות בגדלים שונים, מופרדים על ידי 80 קילומטרים רבועים של "שטח הפקר" באמצע. גם העיר אואחאקה התפתחה הרבה יותר מאוחר באזור זה. עדויות ארכאולוגיות, כמו מקדשים שנשרפו והקרבת שבויי מלחמה, מצביעות על כך ששלוש החברות התחרו זו בזו. בסוף שלב רוסאריו (700–500 לפנה"ס) איבדו רוב היישובים בסן חוסה מוגוטה (אנ'), היישוב הגדול בעמק, והיישובים הסמוכה בזרוע אטלה (Etla) של עמק אואחאקה את אוכלוסייתם.
באותה תקופה התפתח יישוב גדול חדש ב"שטח ההפקר" על ראש הר המשקיף על שלוש הזרועות המהווים את עמק אואחאקה. מאוחר יותר הוא נקרא מונטה אלבאן. כלי חרס מוקדמים של מונטה אלבאן דומים לקדרות מסן חוסה מוגוטה, מה שמרמז שהעיר החדשה אוכלסה באנשים שעזבו את סן חוסה מוגוטה. למרות שאין עדויות ישירות בשלבים המוקדמים של ההיסטוריה של מונטה אלבאן, חומות וביצורים סביב האתר במהלך השלב הארכאולוגי מונטה אלבאן II (בערך 100 לפנה"ס–200 לספירה) מצביעים על כך שהעיר נבנתה בתגובה לאיום צבאי. הארכאולוגים האמריקאים ג'ויס מרקוס (Joyce Marcus) וקנט פלנרי (Kent Flannery) מאוניברסיטת מישיגן השוו תהליך זה למה שקרה ביוון העתיקה – סינואיקיזם (אנ'): ריכוזיות של אוכלוסיות מפוזרות קטנות יותר שהתכנסו בעיר מרכזית כדי להתמודד עם איום חיצוני.
המדינת הזפוטקית שנוצרה במונטה אלבאן החלה להתרחב במרוצת שלב מונטה אלבאן 1 המאוחר (400–100 לפנה"ס) ולאורך שלב מונטה אלבאן 2 (100 לפנה"ס – 200 לספירה). במהלך מונטה אלבאן 1c (בערך 200 לפנה"ס) ועד מונטה אלבאן 2 (200 לפנה"ס – 100 לספירה), השתלטו השליטים הזפוטקים על המחוזות מחוץ לעמק אואחאקה מכיוון שאף אחד מהמחוזות שמסביב לא יכול היה להתחרות בהם פוליטית וצבאית. עד שנת 200 לספירה, הזפוטקים הרחיבו את השפעתם, מקיוטפק (Quiotepec) בצפון ועד אוסלוטפק (Ocelotepec) וצ'ילטפק (Chiltepec) בדרום. מונטה אלבאן הפכה לעיר הגדולה ביותר במה שהוא כיום הרמות הדרומיות של מקסיקו, ושמרה על מעמד זה עד ל-700 לספירה.
התפשטות האימפריה הזפוטקית הגיעה לשיאה בשלב מונטה אלבאן 2. הזפוטקים כבשו או התיישבו בהתנחלויות הרחק מעבר לעמק אואחאקה. עיקר השפעתם ניכרת בשינוי הפתאומי בסגנון הקדרות שחל באזורים מחוץ לעמק. הסגנונות הייחודיים של אזורים אלה הוחלפו לפתע בכלי חרס בסגנון זפוטקי, דבר המצביע על השתלבותם באימפריה הזפוטקית.
הארכאולוג המקסיקני אלפונסו קאסו (אנ'), אחד הראשונים שערכו חפירות במונטה אלבאן בשנות השלושים של המאה ה-20, טען כי בניין ברחבה הראשית של מונטה אלבאן מהווה עדות נוספת להתרחבות הדרמטית של המדינה הזפוטקית. מה שמכונה היום בניין J מעוצב כראש חץ, בניגוד למבנים מונומנטליים אחרים. הוא מציג יותר מ -40 אבנים מגולפות עם כתב הירוגליפי. ארכאולוגים פירשו את הגליפים כמייצגים את המחוזות שבשליטת הזפוטקים. כל קבוצת גליפים מתארת גם ראש עם כיסוי ראש מורכב שגולפו בלוחות. מניחים כי אלה מייצגים את שליטי המחוזות. על פי האמונה, ראשים הפוכים מייצגים את השליטים שנהרגו ומחוזותיהם נכבשו בכוח, בעוד שהזקופים עשויים לייצג את אלה שלא התנגדו לקולוניזציה וחייהם ניצלו. מסיבה זו, בניין J מכונה גם על ידי ארכאולוגים "לוח הכיבוש".
מרקוס ופנרי כתבו על ההתרחבות הדרמטית שלאחר מכן של מדינת מונטה אלבאן, תוך ציון שיש
פער גדול באוכלוסיות בין הליבה של מדינה לפריפריה שלה, יכול להיות שרק הראשונים צריכים לשלוח מתיישבים לאחרונים. ישויות פוליטיות קטנות, בראותם שהתנגדות תהיה חסרת תועלת, עשויות לקבל הצעה השומרת על כבודן. ייתכן שאת הישויות הפוליטיות הגדולות יותר שלא היו מוכנות לאבד את האוטונומיה שלהן היה צורך להכניע צבאית. במהלך התרחבות מדינת מונטה אלבאן 2, אנו חושבים שאנו רואים גם קולוניזציה וכיבוש.