stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרלוס קלייבר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 ביולי 1930 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  13 ביולי 2004 (בגיל 74) Konjšica, סלובניה 
 שם לידה:  Karl Ludwig Bonifacius Kleiber 
 מקום קבורה:  Konjšica 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1954 
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של ציריך, בית הספר ריברדייל קאונטי 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 בן או בת זוג:  סטניסלבה ברזובאר 
 פרסים והוקרה:  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1993)  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (1980)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1998)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מסדר ההצטיינות הבווארי 
 פרופיל ב-IMDb
 
קרלוס קלייבר (גרמנית: Carlos Kleiber;‏ 3 ביולי 1930 - 13 ביולי 2004) היה מנצח ארגנטינאי ממוצא אוסטרי.
חייו

הוא נולד בשם קרל לודוויג בוניפציוס קלייבר (Karl Ludwig Bonifacius Kleiber) בברלין, בנו של המנצח אריך קלייבר. בשנת 1935 היגר עם אביו, שהתפטר ממשרתו באופרה של ברלין במחאה על מדיניות המפלגה הנאצית, לבואנוס איירס, ושמו שונה לקרלוס. הוא הלחין, שר וניגן בפסנתר וטימפני כנער, ואביו, שהיה ער לכשרונותיו המוזיקליים, ניסה בכל זאת להניא אותו מקריירה מוזיקלית. כאשר הודיע לאביו כי הוא רוצה להיות מנצח ענה לו האחרון במשפט קלייבר אחד זה מספיק והוא נאלץ ללמוד כימיה בציריך, לימודים מהם פרש לאחר שנה אחת בלבד, לטובת הניצוח. הוא המשיך בהשתלמות מוזיקלית בבואנוס איירס והיה מנצח חזרות בתיאטרון גרטנרפלאץ במינכן בשנת 1952 והתמנה לקאפלמייסטר בפוטסדאם בשנת 1954. בין 1958 ל-1964 כיהן כקאפלמייסטר בדויטשה אופר אם ריין בדיסלדורף-דואיסברג, ואחר באופרה בציריך, משנת 1964 עד 1966. בין 1966 ל-1973 היה קאפלמייסטר ראשון בשטוטגרט, ומאז לא החזיק עוד בשום משרה קבועה. במהלך השנים הבאות נראה לעיתים קרובות בדות של האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן.
הופעתו הראשונה בבריטניה הייתה בשנת 1966 בניצוח על "וויצק" של אלבן ברג בפסטיבל אדינבורו. אביו ניצח על יצירה זו בהצגת הבכורה שלה בשנת 1925. בפסטיבל ביירוית ניצח לראשונה בשנת 1974, על "טריסטן ואיזולדה" של וגנר. הופעת הבכורה שלו בארצות הברית הייתה בשנת 1978 בקונצרט עם התזמורת הסימפונית של שיקגו, ובשנת 1988 הופיע עם המטרופוליטן אופרה ב"לה בוהם" של פוצ'יני, עם לוצ'אנו פאבארוטי ומירלה פרני בתפקידים הראשיים. בשנת 1989, לאחר פרישת הרברט פון קאראיאן מן הפילהרמונית של ברלין, פנתה ההנהלה אל קלייבר בהצעה לתפוס את מקומו, אך הוא סירב.
קלייבר התרחק על פי רוב מעין הציבור. אחרי התפטרותו מן האופרה הממלכתית של בוואריה, פחתה תדירות הופעותיו
יותר ויותר, והוא מיעט בהקלטות. עם זאת, כמעט כל ההקלטות שעשה נחשבות למעולות, בייחוד הגרסאות שלו לביצוע הסימפוניות החמישית והשביעית של בטהובן עם הפילהרמונית של וינה. הקלטות מרשימות אחרות הן הסימפוניה הרביעית של ברהמס והסימפוניות השלישית והשמינית ("הבלתי גמורה") של שוברט, גם הן עם הפילהרמונית הוינאית, הקלטות של "הקלע החופשי" מאת ובר, "העטלף" של יוהאן שטראוס, לה טרוויאטה של ורדי ו"טריסטן ואיזולדה" של וגנר.
סגנון הניצוח הייחודי של קלייבר הונצח בווידאו בכמה וכמה הופעות: הסימפוניות הרביעית והשביעית של בטהובן עם תזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם, "העטלף" ממינכן, "אביר הוורד" של ריכרד שטראוס הן ממינכן והן מווינה, הסימפוניה מס' 36 של מוצרט והשנייה של ברהמס עם המוזיקפריין בווינה והפתיחה "קוריולאן" של בטהובן, ה-33 של מוצרט והרביעית של ברהמס ממינכן. פעמיים ניצח על קונצרט השנה החדשה בווינה של הפילהרמונית הווינאית - ב-1989 וב-1992. שני הקונצרטים שמורים גם הם בווידאו.
קלייבר קבור בסלובניה לצד אשתו סטאנקה ברזובאר, רקדנית בלט, שמתה שבעה חודשים לפניו. השאיר אחריו בן ובת.
קרלוס קלמר

| --- | --- |

 לידה:  26 בפברואר 1958 (בן 66) מונטווידאו, אורוגוואי 
 מוקד פעילות:  אוסטריה, אורוגוואי 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 
קרלוס קלמר (בספרדית: Carlos Kalmar, נולד ב-26 בפברואר 1958 במונטווידאו) הוא מנצח אורוגוואי.
ביוגרפיה

קלמר החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שש. בגיל 15 נרשם לאקדמיה למוזיקה של וינה, שם למד ניצוח אצל קרל אוסטרייכר. ב-1984 זכה בפרס ראשון בתחרות הניצוח על שם הנס סווארובסקי בווינה.
קלמר כיהן כמנהל מוזיקלי בתזמורת הסימפונית של המבורג, בפילהרמונית של שטוטגרט וב"תיאטר אנהאלטישס" בדסאו בגרמניה. הוא היה מנצח ראשי שחל תזמורת אמני הצליל בווינה משנת 2000 עד 2003. מאז שנת 2000 קלמר מכהן כמנצח הראשי של פסטיבל המוזיקה גרנט פארק בשיקגו, פסטיבל שנתי של מופעי מוזיקה קלאסית פתוחים לקהל הרחב, המתקיים בעיר מאז שנת 1934. כמו כן הוא מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של אורגון מאז 2003. באפריל 2008 הודיעה התזמורת על הארכת החוזה של קלמר כמנהל מוזיקלי עד עונת 2012-13.
לקרלוס קלמר ולאשתו בריטה שתי בנות, סווניה וקטיה.
הערות שוליים

↑  David Stabler (12 באפריל 2008). "Oregon Symphony conductor renews contract". The Oregonian. נבדק ב-2008-04-22. {{cite news}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: פאביו לואיזי | תזמורת אמני הצליל 2000 - 2003  | הבא: כריסטיאן ירווי |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ג'יימס דהפריסט | התזמורת הסימפונית של אורגון  2003 - ממשיך  | הבא: אין |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417410905171  PLWABN: 9810634351805606  BnF: cb165915261 (data)  CiNii: DA14658684  GND: 132792583  ISNI: 0000 0000 8270 2938  LCCN: nr94034226  MusicBrainz: 4aea3cf6-408b-4079-9511-77dacab277c7  VIAF: 77485260   WorldCat (עם VIAF): 77485260
קלרה ויבר פאריש

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1861 סלמה, ארצות הברית 
 פטירה:  11 בנובמבר 1925 (בגיל 64) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Clara Minter Weaver 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק 
 זרם באמנות:  אר נובו 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של נשות אלבמה (1983) 
 בן או בת זוג:  ויליאם פק פאריש 
 
קלרה ויבר פאריש (באנגלית: Clara Weaver Parrish; 16 במרץ 1861 –  11 בנובמבר 1925) הייתה אמנית אמריקאית מאלבמה. אף שהפיקה כמות גדולה של עבודות במגוון רחב של מדיות, היא ידועה בעיקר בזכות ציוריה ועיצוב חלונות הויטראז'. היא הוכנסה להיכל התהילה של נשים באלבמה בשנת 1983.
ראשית חייה

קלרה מינטר ויבר נולדה בסלמה ליד סרדיס, ב-16 במרץ 1861. הוריה היו ויליאם ויבר ולוסיה פרנסס מינטר, שניהם ממשפחות בולטות מקומיות.
ויליאם ולוסיה ויבר טיפחו את כישרונה של בתם באמנויות. היא הצטיינה בעשייה האמנותית שלה ונשלחה בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 ללמוד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק. לימדו אותה אמנים כמו ויליאם מריט צ'ייס, קניון קוקס, הנרי סידונס מובריי וג'וליאן אלדן וייר. במהלך תקופה זו היא חזרה לעיתים קרובות לעיר הולדתה סלמה, שם פגשה את בעלה לעתיד, ויליאם פק פאריש, יליד גרינסבורו הסמוכה. הם נישאו באוקטובר 1889.
נישואים וקריירה

בני הזוג פאריש עברו להתגורר בניו יורק בשנת 1890, שם המשיכה קלרה את עיסוקה האמנותי וויליאם עבד כסוכן בבורסה בניו יורק. היא הציגה את ציוריה באופן נרחב בתוך כמה שנים, כולל התערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו בשנת 1893. במהלך שנות ה-90 החלה לקדם גם אמניות בעת ששירתה בתפקיד במועדון האמנות של האישה בניו יורק.
לבני הזוג נולדו שתי בנות ושתיהן מתו צעירות מאוד. לאחר מות אחת מהן היא פיתחה עניין בעיצוב פסיפסים, ציורי קיר ועיצוב ויטראז'ים. היא הפכה למעצבת ויטראז'ים בחברת טיפאני וביצעה עבודות רבות כולל חלונות לכנסיית סנט מייקל בניו יורק בשנת 1895. כמו כן, היא תכננה מספר חלונות לכנסיות באלבמה בתקופה זו, כולל כנסיית הצלב הקדוש באיוניאון טאון, כנסיית אפיסקופאל כריסטוס בטוסקאלוזה, הכנסייה הבפטיסטית הראשונה של סלמה, וכנסיית אפיסקופלית של סנט פול בסלמה.
היא איירה ספר פולקלור אפרו-אמריקאי מאת מרתה סוייר גילוב בשנת 1898. גילוב, ילידת אלבמה נוספת, הייתה ידועה בסיפורים על עבדים וסיפורי ילדים.
בעלה של פאריש נפטר מהתקף לב בעת שנסע ברכבת מוושינגטון הבירה לביתם בניו יורק ב-29 באפריל 1901. מותו הותיר אותה אלמנה בגיל ארבעים. היא המשיכה בעבודתה והציגה בתערוכה העולמית בפריז במהלך שנת 1900. ציוריה בסגנון אר-נובו הושפעו מעבודותיה בוויטראז'ים.
שנים מאוחרות

אף על פי שפאריש נסעה בעבר הלוך ושוב בין ניו יורק לצרפת, היא עברה להתגורר בפריז במשך מספר שנים החל משנת 1910. היא הציגה בסלון בפריז ובאקדמיה המלכותית בלונדון. בזמן שהיא למדה באקדמיה קולארוסי וביקרה בקתדרלות כדי ללמוד על הויטראז'ים מימי הביניים. היא טיילה רבות בצרפת ובאיטליה.
במשך שנים רבות היא קיימה סטודיו בפריז במונפרנאס. היא חזרה לניו יורק בשנת 1914.
היא נפטרה ב-11 בנובמבר 1925 בביתה בניו יורק. היא נקברה לצד בעלה בבית העלמין בסלמה, אלבמה.
בצוואתה הוקמה קרן צדקה ה-"Weaver-Parrish Memorial Trust", המספקת סיוע לנזקקים בסלמה ומחוז דאלאס.
כמו כן, הקרן מעניקה מלגת מכללות אחת לשנה לבוגרת בית הספר התיכון בסלמה.
הערות שוליים

↑  Brown, C. Reynolds (1980). Clara Weaver Parrish. Montgomery: Montgomery Museum of Fine Arts. pp. 1–32
↑  Clara Parrish :, The Johnson Collection, LLC (באנגלית)
↑  The Weavers of Selma - Birmingham Museum of Art, web.archive.org, ‏2011-09-15
↑  Martha Sawyer Gielow, Encyclopedia of Alabama (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6708 5759  LCCN: n81025150  SNAC: w6pc365p  ULAN: 500078991  VIAF: 72708924   WorldCat (עם VIAF): 72708924 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קלרה ויבר פאריש".
קרב טג'אן

קרב טֵג'אן (באנגלית: Battle of Taejon; בקוריאנית: 대전 전투; לעיתים מבוטָא קרב טייג'ון על ידי המקורות האמריקניים) היה קרב שהתרחש בשלב הפתיחה של מלחמת קוריאה בין ה-16 ביולי ל-20 ביולי 1950, במהלכו לחמו כוחות צבא ארצות הברית בכוחות צבא קוריאה הצפונית. הכוח האמריקאי שהשתתף בקרב היה דיוויזיית החי"ר העשרים וארבע, שהייתה תשושה לאחר שבועיים של ניהול קרב נסיגה והשהיה נגד הכוחות המזוינים של קוריאה הצפונית, וניסו למנוע מהצבא הצפון קוריאני לכבוש את העיר טג'אן. לאחר שבוע של לחימה, ממנו שלושה ימים של  קרבות רחוב קשים בתוך העיר, נאלצו הכוחות האמריקאים לסגת מטג'אן לאחר שספגו אבדות כבדות.
למרות ההפסד, הלחימה על טג'אן עיכבה את התקדמות הכוחות הצפון קוריאניים למשך מספר ימים שהוכיחו את עצמם חיוניים לצורך הקמת מתחם הגנה מבוצר סביב נמל פוסאן והזרמת תגבורות לכוחות האמריקאים התשושים בדרום קוריאה. סביר להניח שעיכוב זה מנע מצבא צפון קוריאה להשלים את כיבוש שטח דרום קוריאה בקיץ 1950.
במהלך הקרב על טג'אן נשבה המייג'ור גנרל ויליאם פ' דין, שבוי המלחמה האמריקאי בעל הדרגה הגבוהה ביותר במלחמת קוריאה.
קרב קורינתוס

קרב קורינתוס, היה קרב שהתרחש בשנת 146 לפנה"ס, בין הרפובליקה הרומית לליגה האכאית. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של רומא והשמדה טוטלית של הליגה.
בהנהגת הקונסול לוקיוס מומיוס אכאיקוס, הרומאים כבשו את עיר הנמל היוונית החשובה, קורינתוס, לאחר מצור בשנת 146 לפנה"ס. הם בזזו את העיר, הרסו אותה ועד שנת 44 לפנה"ס היא נשארה בלתי מיושבת.
לאחר הקרב הוסף לממיוס האגנומן - אכאיקוס, על שם הניצחון על הליגה האכאית.
קרלוס, דוכס מדריד

קרלוס, דוכס מדריד (בספרדית: Carlos María de Borbón ‏ 30 במרץ 1848 - 18 ביולי 1909), היה הטוען לכתר ספרד בין השנים 1868–1909 והטוען לכתר צרפת מטעם הלגיטימיסטים בין השנים 1887–1909.
ביוגרפיה

קרלוס נולד ב-30 במרץ 1848 בלייבאך, לחואן, רוזן מונטיסון ולמריה ביאטריקס, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ומריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה. בילדותו עברו הוריו ללונדון, שם פיתח אביו נטיות ליברליות. אביו נפרד מאמו שחזרה למודנה עם קרלוס ואחיו, וקרלוס חונך על ידי דודו פרנץ החמישי, דוכס מודנה וגילה נטיות שמרניות.
בשנת 1861 מתו דודיו האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין והאינפנטה פרננדו דה בורבון וברגנסה במפתיע בטריאסטה, ומכיוון שלא היו לקרלוס ילדים, ירש חואן את תאריו. ב-4 בפברואר 1867 התחתן קרלוס עם מרגריטה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה, ממנה נולדו לו 5 ילדים. בשל דעותיו הליברליות לא היווה אביו יריב לאיזבלה השנייה, מלכת ספרד למרות הירידה הדרסטית בפופולריות שלה, ובעקבות כך דרש ממנו קרלוס לוותר לטובתו על תאריו. ב-3 באוקטובר 1868 ויתר חואן על תאריו לטובת קרלוס, אשר הוכר כקרלוס השביעי, מלך ספרד, ובעקבות כך פרצה בשנת 1872 המלחמה הקרליסטית השלישית שבה תמך חואן בבנו. המלחמה נמשכה עד לשנת 1876, ובחלק מהמלחמה הוא הצליח לשלוט ברוב ספרד אולם לבסוף הובס.
בשנת 1887 מת אביו, שהיה אף טוען לכתר הצרפתי, וקרלוס הוכר על ידי הלגיטימיסטים כשארל האחד עשר, מלך צרפת ונווארה. בשנת 1893 מתה אשתו, וב-28 באפריל 1894 הוא התחתן בשנית עם ברטה דה רואן, אולם נישואין אלו פגעו קשות בתנועה הקרליסטית. ב-18 ביולי 1909 מת קרלוס בוארזה, ובנו חיימה, דוכס מדריד ירש את תאריו.
משפחתו

ב-4 בפברואר 1867 התחתן קרלוס עם מרגריטה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
בלאנקה, נסיכת ספרד (1868–1949), התחתנה עם לאופולד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה
חיימה, דוכס מדריד (1870–1931)
אלווירה, נסיכת ספרד (1871–1929)
ביאטריס, נסיכת ספרד (1874–1961), התחתנה עם פבריציו מאסימו
אליסיה, נסיכת ספרד (1876–1975), התחתנה עם פרידריך, נסיך שנבורג-ואלדנבורג
קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה

קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה (בגרמנית: Karl Theodor, Kurfürst von Bayern und der Pfalz; ‏ 11 בדצמבר 1724 - 16 בפברואר 1799), היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1742–1799, ולאחר מכן מבוואריה בין השנים 1777–1799.
ביוגרפיה

קרל תאודור נולד ב-11 בדצמבר 1724 בבריסל, ליוהאן כריסטיאן, רוזן פפאלץ-זולצבאך ומארי הנרייט דה לה טור ד'אוברן, בתם של פרנסואה אגון דה לה טור ד'אוברן ומריה אנה מארנברג.
בשנת 1728 מתה אמו, וקרל תאודור מונה למרקיז ברגן אופ זום, ובשנת 1733 מת אביו, וקרל תאודור מונה במקומו לרוזן פפאלץ-זולצבאך. ב-17 בינואר 1742 התחתן קרל תאודור עם אליזבת אוגוסטה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך, בתם של יוזף קרל, רוזן פפאלץ-זולצבאך ואליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, שהייתה נכדתו של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, על מנת לחזק את הקשר בין הענפים השונים של בית ויטלסבאך. ב-31 בדצמבר 1742 מת קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, וקרל תאודור הוכתר במקומו לנסיך הבוחר מפפאלץ.
ב-30 בדצמבר 1777 מת מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, ובמקומו עלה לשלטון קרל תאודור. ב-8 בינואר 1778 חתם קרל תאודור על הסכם עם יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על החלפת בוואריה בארצות השפלה האוסטריות, אולם, מריה אנה סופיה מסקסוניה אלמנתו של מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה ובן דודו קרל השני אוגוסט, דוכס פפאלץ-צווייבריקן התנגדו לכך, בסיוע פרוסיה ורוב המדינות הגרמניות הקטנות, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הבווארית. בשנת 1779 נחתם הסכם טשן, שבו קיבלה אוסטריה שטחים מסוימים בבוואריה, אך מלבד זאת לא נעשו שום שינויים טריטוריאליים.
בשנת 1794 מתה אשתו של קרל תאודור ללא ילדים, ובשנת 1795 התחתן עם מריה לאופולדינה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו ומריה באטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה, אולם, גם ממנה לא היו לו ילדים.
בשנת 1794 כבשו הצרפתים את דוכסות יוליך, ובשנת 1795 השתלטו על חלקים מנסיכות הבוחר מפפאלץ. בשנת 1796 התקדמו הצרפתים לעבר בוואריה, ובעקבות כך פנה קרל תאודור לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבקשת עזרה.
ב-16 בפברואר 1799 מת קרל תאודור, ובמקומו עלה לשלטון בן דודו מקסימיליאן יוזף, דוכס פפאלץ-צווייבריקן.
קרל תיאודור רייפנשטיין

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1820 פרנקפורט 
 פטירה:  6 בדצמבר 1893 (בגיל 73) פרנקפורט, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של פרנקפורט 
 
קרל תיאודור רייפנשטיין (בגרמנית: Carl Theodor Reiffenstein‏; 12 בינואר 1820 – 6 בדצמבר 1893) היה צייר נוף וארכיטקטורה גרמני, שיצר רישום היסטורי של פרנקפורט.
ביוגרפיה

לאביו הייתה מבשלת בירה והוא גדל בחלק של העיר ששמר במידה רבה על צביונו מימי הביניים.
אביו רצה שקרל יתפוס את מקומו כבעלים של הטברנה המשפחתית, אך קרל גילה עניין מוקדם באמנות, ולכן הודרך על ידי מדריך לציור. בשנת 1828 נסעו הוא ומדריכו סביב הופהיים, לורצבאך ואפשטיין. מאוחר יותר אמר רייפנשטיין כי המסע ההוא היה הגורם החשוב ביותר בקביעת כיוון הקריירה שלו. בשנת 1830 הוא כבר התקדם מספיק כדי להשיג עבודה בתשלום, כצובע ליתוגרפיות והדפסים ביד.
הוא המשיך את לימודיו אצל כמה מורים אחרים ולימד את עצמו מתוך ספרים. בגיל שלוש עשרה, באישור אביו, הוא נרשם לאקדמיה בהדרכת פרידריך מקסימיליאן הסמר. בתחילה, הוא תכנן להיות אדריכל, אך גילה שהוא מעוניין יותר ברישומי האדריכלות של הסמר ולכן עבר לציור, כמדריך היה היינריך פון רוסטיגה כשעזב את בית הספר בשנת 1846, הוא יצא למסעות לימוד שונים, החל מפריז ועד איטליה.
עד מהרה הוא זכה להצלחה רבה כצייר, ובשנת 1858 הפך לחבר מקביל ב"סרקל ארטיסטיק "בגנט. הוא זכה לעיטור באמנות בתערוכה העולמית, וינה, בשנת 1873. נופיו המעוררים זיכו אותו בכינוי "המשורר הצייר". רבות מעבודותיו הגיעו מאזור ריין-מיין, אך הוא קיבל גם עבודה עבור המלכה ויקטוריה לזכר אחיה החורג, הנסיך קרל פון ליינינגן.
במשך שנים רבות, רייפנשטיין היה חבר הנהלה של "האגודה להיסטוריה וארכאולוגיה של וסטפאליה" בעיר הולדתו. בתפקיד זה, הוא היה מעורב במאמץ לשמר את בית גתה, פעל כגזבר ואסף תרומות והיה מעורב בהסדרת רכישתו על ידי האגודה "תיכון גרמני חינם למדע, אמנויות וחינוך כללי" בשנת 1863.
בשנת 1867 נישא לבתו של סוחר יין. הנישואין היו ללא ילדים, ואשתו שימשה כמעין מזכירה, ארגנה וקטלגה את עבודותיו. לאחר מות אשתו בשנת 1892, הוא לקה בשבץ ששיתק את צדו הימני. כאשר נראה שהוא מחלים, הוא לקה במחלת כליה ולאחר מכן בשפעת.
רייפנשטיין נפטר לקראת סוף 1893 ונקבר בהאופטפרידהוף.
כיכר בפרנקפורט נקראה על שמו.
היקף עבודתו

קשה לבצע הערכה מלאה של עבודותיו ששרדו, מכיוון שהן מפוזרות באוספים פרטיים. עבודותיו הידועות מונות יותר מ-2,000 (בעיקר צבעי מים). ההערכה היא שאם כוללים דפי לימוד, סקיצות וכו', המספר יעלה על 10,000. רק בית הספר לאמנות מחזיק בארבעים ושלושה כרכים של דפי לימוד.
כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19 החלה דמותה של האלטשטט (העיר העתיקה) בפרנקפורט להשתנות, בעיקר בשל מה שנועד כשיפורים היגייניים. החל משנות ה-50 של המאה ה-19 הוא היה מסתובב באזור ועושה רישומים. לפעמים רק ימים אחדים לפני שהבניינים הושמדו כדי לפנות מקום למבנים חדשים או לרחובות. כשהיה מאוחר מדי, הוא היה עושה שימוש בכל משאב אפשרי כדי לשחזר את המקום. הוא חיבר עבודות לשבעה כרכים עם למעלה מ-1,600 תמונות ו-2,600 עמודים של הערות נרחבות על פרטים אדריכליים, בעלים ותקופת בניה של הבניינים ברחבי אלטשטאדט. כרכים אלה הורישו למוזיאון ההיסטורי בפרקפורט וטרם פורסמו במלואם, אף שרבים מהתמונות שימשו לעיטור בעיקר במהדורה של "שירה ואמת" של גתה.
הערות שוליים

↑  Historische Commission bei der königl. Akademie der Wissenschaften, Allgemeine Deutsche Biographie, Bd. 53, 1., München/Leipzig: Duncker & Humblot, 1907, Allgemeine Deutsche Biographie, עמ' 282
↑  Hans Lohne: Frankfurt um 1850. Nach Aquarellen und Beschreibungen von Carl Theodor Reiffenstein und dem Malerischen Plan von Friedrich Wilhelm Delkeskamp. Verlag Waldemar Kramer, Frankfurt am Main 1967
↑  Heinrich Weizsäcker: Reiffenstein, Karl Theodor. In: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Band 53, Duncker & Humblot, Leipzig 1907, S. 282.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596929105171  GND: 118744046  ISNI: 0000 0000 6674 5807  LCCN: n2007055545  NTA: 28932677X  RKD: 229395  ULAN: 500030422  VIAF: 3266133   WorldCat (עם VIAF): 3266133 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קרל תיאודור רייפנשטיין".
קלרה יונג

קלרה יונג ואמה
יונג עם חברים בחבורת התיאטרון שלה בניקולאייב
יונג בניקולאייב
קלרה יונג (ביידיש: קלאַראַ יאָנג;‏ 1882 לערך, זלוצ'וב, גליציה – 1952, מוסקבה) הייתה שחקנית בתיאטרון יידיש.
קורות חייה > שנותיה הראשונות

נולדה בסביבות שנת 1882 בזלוצ'וב שבגליציה בשם חיה ריסייה שפיקוליצר, בת להורים שאהבו את הבמה. את שנות ילדותה המוקדמות בילתה בבית שבו היו חזרות של להקות תיאטרון נודדות. אחרי מות אביה היגרה המשפחה לארצות הברית, שם היא הצטרפה לאגודה הדרמטית של אברהם גולדפדן. היא התחילה לשיר במחזה "די כישוף-מאכערין" של גולדפדן. אחרי זמן לא רב היא עברה ללהקת טנצמן ועברה לבוסטון ומשם ללהקתו של זולוטרבסקי במונטריאול ואחרי כן לטורונטו ולתיאטרון של משה פינקל בפילדלפיה.
קורות חייה > קריירה

ב-1903 היא שיחקה ב-People's Music Hall, שם עשתה לה שם בשירים כמו "די דאמע פון בראדוויי" ו"ליבע מיינע". ב-1909 היא עברה לתיאטרון טאליה (Thalia), שם היה בעלה בועז יונג שותף לניהול יחד עם דוד קסלר. שם היא שיחקה לראשונה במחזות רציניים, למשל גילמה את תפקיד ציפעניו במחזה "גאט, מענטש און טייוול" ('אלוהים, אדם ושטן') מאת יעקב גורדין ואת צילה במחזה "קרייצער סאנאטא" ('סונאטת קרויצר') מאת גורדין, על פי טולסטוי. במחזה "דאס יידישע הארץ" היא שרה קופלט שכתב עבורה זיגמונד מוגולסקו. היא שיחקה במחזה "די ביגאמיסטן" (זיין ווייבס מאן) ובמחזה "אלרייטניקעס" מאת אברהם שמ"ר בלונדון ב-1911 ואחרי כן בלודז' ב"גרויס טעאטער" וב"עליסעאום טעאטער" בוורשה.
הצלחתה עודדה את הזוג לחזור לוורשה, שם היא כיכבה במחזה של אנשל שור ויוסף רומשינסקי "דאס מיידל פון דער וועסט, אדער, די אמעריקאנערין" ('הנערה מן המערב, או, האמריקאית'). המחזה משך גם קהל לא-יהודי ויהודים מתבוללים. ב-1915 הופיעה בתפקיד במחזה של בועז יונג "דזשייקעלע בלאפער" (ג'קלה הבלפן) באודסה. תפקיד זה הזניק את הפופולריות שלה. אחרי חזרה לאמריקה בין השנים 1920 ו-1932 היא נדדה בעולם: ברית המועצות, פולין, ארגנטינה, ברזיל ארצות הברית, שוב פולין, לונדון, מקסיקו וקובה.
קורות חייה > חייה הבוגרים

בשנת 1934, בשיא השפל הגדול בארצות הברית, חזרה יונג לברית המועצות בלי בעלה ובתה. היא לא ראתה עתיד לעצמה כשחקנית ולתיאטרון היידיש בכלל בארצות הברית. היא קיבלה אזרחות סובייטית וחייתה את שארית חייה במוסקבה. בברית המועצות הקימה להקה שהצליחה למדי. בתקופת מלחמת העולם השנייה היא נשלחה מטעם המדינה למסע הופעות בקזכסטן ואוזבקיסטן.
לקריאה נוספת

בועז יאָנג, מיין לעבן אין טעאטער. ניו יארק: איקוף, 1950. ('חיי בתיאטרון')
לעקסיקאן פון יידישן טעאטער, באנד 2, עמ' 921-917.
הערות שוליים

↑  לעקסיקאן פון יידישן טעאטער, כרך 2, עמ' 917.
↑  לעקסיקאן, עמ' 917.
↑  בועז יאָנג, מיין לעבן אין טעאטער, עמ' 375-374.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306450205171  ISNI: 0000 0000 2842 5458  LCCN: n86059340  SNAC: w6sx7qpk  VIAF: 21160323   WorldCat (עם VIAF): 21160323
קרל שמידט-רוטלוף

| --- | --- |

 לידה:  1 בדצמבר 1884 Rottluff, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  10 באוגוסט 1976 (בגיל 91) ברלין המערבית, אזורי הכיבוש בגרמניה 
 שם לידה:  Karl Schmidt 
 מקום קבורה:  בית קברות היער דאהלם 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנית של דרזדן (1906) 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, אימפרסיוניזם 
 יצירות ידועות:  Windmill 
 פרסים והוקרה:  אזרח כבוד של ברלין (1970)  Cornelius Award (1955)  פרס לוביס קורינת (1974)  חבר כבוד (1974)  אזרחות כבוד (1946)  חבר כבוד  פרס האמנות של ברלין (1952)  מדליית ארנסט רויטר (1967)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 
קרל שמידט-רוטלוף, (בגרמנית: Karl Schmidt-Rottluff‏; 1 בדצמבר 1884 – 10 באוגוסט 1976) היה צייר ויוצר הדפסים גרמני. הוא היה אחד מארבעת המייסדים של קבוצת ציירים "הגשר" Die Brücke.
ביוגרפיה ועבודה

שמידט-רוטלוף נולד ברוטלוף, מחוז צ'מניץ, ב -1 בדצמבר 1884. הוא למד בגימנסיה ההומניסטית בקמניץ, שם התיידד עם אריך הקל. הוא נרשם לאדריכלות במכון הטכנולוגי בדרזדן בשנת 1905, בעקבות הקל, אך ויתר לאחר סמסטר אחד. אולם בזמן שהיה שם, אריך הקל הציג בפניו את ארנסט לודוויג קירכנר ואת פריץ בלייל. כולם דגלו בלהט בתחומי עניין אמנותיים דומים והשתמשו בארכיטקטורה כחזית ללימוד אמנות. הם הקימו את Die Brücke בדרזדן ב־7 ביוני 1905, במטרה ליצור סגנון בלתי מתפשר אשר ויתר על כל המסורות הקלסיות. התערוכה הראשונה שלה נפתחה בלייפציג בנובמבר אותה שנה.
בשנת 1906 הוסיף שמידט את עיר הולדתו רוטלוף לשם משפחתו. הוא בילה את קיץ אותה שנה באי אלסן יחד עם אמיל נולדה, שם שכנע אותו להצטרף לתנועת "דה ברוקה". הוא היה ידוע כמתבודד בקבוצה, ובילה את הקיץ על החוף בדנגאסט, ליד ברמן בין השנים 1907–1912.
משנת 1905 עד 1911, במהלך שהותה של הקבוצה בדרזדן, עברו שמידט-רוטלוף וחבריו לקבוצה דרך דומה של התפתחות, והושפעו מאוד מסגנונות האר נובו והנאו-אימפרסיוניזם. עבודותיו של שמידט-רוטלוף בלטו מעמיתיו בגלל האיזון בקומפוזיציה והצורה הפשוטה שלהן, ששימשו יחד להגזמה הנושא. הוא בילה בשנת 1910 בציור כמה מיצירות הנוף המפורסמות ביותר שלו שזכו להכרה ותהילה. בדצמבר 1911 הוא ושאר חברי Die Brücke עברו מדרזדן לברלין.
הקבוצה פורקה בשנת 1913, בעיקר בשל המעבר העצמאי של כל אמן לברלין והתפתחות בכיוון האמנותי האישי של כל חבר בקבוצה. שמידט-רוטלוף החל לאמץ צביעה מאופקת יותר ונתן בתמונותיו דגש רב יותר על ציור, שהציג קווים כהים ומנוגדים בין צורות ולא בין צבעים, מה שהיה הנורמה בעבר. בשנים 1912 עד 1920 הוא אימץ סגנון זוויתי הרבה יותר בחיתוכי העץ שלו והתנסה בפסלי עץ מגולפים.
במלחמת העולם הראשונה, שמידט-רוטלוף שימש כחייל בחזית המזרחית משנת 1915 עד 1918, אך חוויות אלה מעולם לא באו לידי ביטוי ביצירותיו. בסוף המלחמה הוא הפך לחבר ב- Arbeitsrat für Kunst בברלין, שהייתה תנועה אנטי-אקדמית, סוציאליסטית של אמנים גרמנים במהלך המהפכה הגרמנית של 19–1918. הסגנון הזוויתי והניגודי של שמידט-רוטלוף נעשה צבעוני ומשוחרר יותר בתחילת שנות העשרים, ובאמצע שנות העשרים החל להתפתח בכיוון צורות שטוחות עם קווי מתאר עדינים. באמצעות התפתחות זו הוא נותר מחויב לציור הנוף בכללותו.
לאחר עליית הנאצים

התגמולים והכיבודים שקיבל שמידט-רוטלוף לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר האקספרסיוניזם זכה להכרה בגרמניה, נלקחו ממנו לאחר עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית. הוא גורש מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות בשנת 1933, שנתיים לאחר קבלתו.
בשנת 1937, נתפסו 608 מציוריו של שמידט-רוטלוף ממוזיאונים על ידי הנאצים וכמה מהם הוצגו בתערוכות של "אמנות מנוונת". עד 1941 הוא גורש מאגודת הציירים ונאסר עליו לצייר.
חלק ניכר מעבודתו אבד בהרס הסטודיו שלו בברלין במלחמת העולם השנייה, לשם חזר לזמן קצר לאחר מכן כדי להתאושש.
המוניטין שלו שוקם בהדרגה לאחר המלחמה. בשנת 1947 מונה שמידט-רוטלוף לפרופסור באוניברסיטת אמנויות בברלין-שרלוטנבורג, שם המשיך להשפיע על הדור החדש של האמנים הגרמנים.
תרומה שהתקבלה ממנו בשנת 1964 היוותה את הבסיס למוזיאון "דה ברוקה" במערב ברלין, שנפתח בשנת 1967 כמאגר של יצירות של חברי הקבוצה. [3] הוא היה אמן פורה, עם 300 חיתוכי עץ, 105 ליתוגרפיות, 70 תחריטים ו -78 הדפסים מסחריים שתוארו בקטלוג של רוזה שפיר.
הוא נפטר בברלין ב־10 באוגוסט 1976.