stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מהאבהארטה (סרט, 1989)

| --- | --- |

עטיפת מארז ה-DVD של הסרט מהאבהארטה (1989)
 בימוי:  פיטר ברוק
 תסריט:  ז'אן-קלוד קרייר 
 שחקנים ראשיים:  ברוס מאייר
 מוזיקה:  טושיוקי צוצ'יטורי 
 צילום:  ויליאם לובשנסקי 
 מדינה:  צרפת 
 הקרנת בכורה:  1989 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אפי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מהאבהארטה (אנגלית: The Mahabharata) הוא סרטו של פיטר ברוק משנת 1989 על האפוס ההודי, מהאבהארטה. המחזה המקורי של ברוק הועלה תחילה על במת תיאטרונו בוף דה נור בפריז ואורכו היה 9 שעות. ההצגה הופיעה ברחבי העולם במשך ארבע שנים. בשנת 1989, קיצר ברוק את הסרט ל-6 שעות טלוויזיה (במיני סדרת טלוויזיה). מאוחר יותר הופחת גם לארבע וחצי שעות וגם לשעתיים, והסרט הועבר ל-DVD. התסריט הוא תוצאה של עבודה בת שמונה שנים של פיטר ברוק, וז'אן-קלוד קרייר, התסריטאי, מחזאי הבית של תיאטרונו, והאסיסטנטית שלו מארי-הלן אטיין (צרפתית Estienne). ברוק בחר ללהק שחקנים מיבשות שונות ומתרבויות שונות כחלק מתפיסת עולמו הפלורליסטית, וגם כדי להדגיש את האופי של האפוס ההודי שהוא למעשה סיפורה של האנושות כולה.
עלילה

במונחים כלליים עוסק הסיפור האפי במלחמה מתמשכת בין שתי משפחות יריבות, בעלות מוצא משותף. משפחת פאנדווה (Pandavas) (המייצגים את הצד הטוב) ומשפחת קורבה (Kauravas) (המייצגים את הצד הרע בעלילה). שני הצדדים הם למעשה צאצאים של מלכים ואלים. שתי המשפחות זוכות לעצותיו של האל קרישנה, המגולם בדמות אדם, כי עליהן לחיות בהרמוניה ולהימנע מתאוות דמים לשלטון. עם זאת, המלחמה שלהם מובילה לאיום אמיתי על הסדר והשלום ביקום כולו. העלילה ממוסגרות כנרטיב בין הברהמין החכם ויאסה (Vyasa) ובין האלוהות המיוצגת באמצעות האל גנש ההינדי, שניהם מנסים לענות לשאלותיו של נער הודי אלמוני המתעניין בסיפורו של המין האנושי.
ביקורת

ההפקה והשימוש בצוות בינלאומי גרמו לוויכוחים בין תרבותיים. ביקורת שלילית הביע חוקר הודי בשם פראדיפ באטאצ'אריה (Pradip Bhattacharya) שסבר כי בפירושו של ברוק "לא היה תיאור של התנגשות איתנים בין כוחות הטוב והרע, המהווה את החומר העיקרי של האפוס ... אלא סיפור של צאצאי לוחמים הדומים לבעלי בית כפרי" (ציטוט מוויקיפדיה אנגלית).
לעומת זאת, ניתן לקרוא ביקורות חיוביות מאוד על ההצגה בת ה-9 שעות ועל הסרט (עם כל הוורסיות), בעיתונות הצרפתית.
מהאטלס (ים המלח)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צלם:  דגנית ברסט
 תאריך יצירה:  1976
 טכניקה וחומרים:  צבע-מים על הדפס-כסף (6 יחידות)
 ממדים בס"מ
 אורך:  60
 רוחב:  43
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מוזיאון תל אביב לאמנות
"מהאטלס (ים המלח)" (1976) היא סדרת תצלומים מעובדים שיצרה האמנית הישראלית דגנית ברסט ומתארים את ים המלח במפות.
תיאור

העבודה "מהאטלס (ים המלח)" היא סדרה של שישה תצלומים שיצרה דגנית ברסט בשנת 1976. בשנים 1976-1975 הרבתה ברסט להשתמש בדימוי המפה ביצירותיה. בין היתר יצרה את "אטלס פיזי, מדיני וכלכלי בעריכת ד"ר משה ברור, מהדורה שישית (אטלס ישראל)", המקבילה לעבודה זו, ואת "מפת ארץ ישראל עם גבול מעוין".
ששת התצלומים בסדרה מציגים דימוי זהה של ים המלח, שנלקח מתוך מהדורת שנת 1963 של האטלס שיצר משה ברור. אולם, בכל תצלום השתמשה ברסט בתיאור של ים המלח מתוך מפה אחרת בו. השימוש בקנה מידה שונה של כל מפה והדפסת התצלומים בגודל אחיד של גובה של 60 ס"מ וברוחב של 43 ס"מ הצריך שימוש בתקריב (זום) הולך וגדל שיצר טשטוש של הדימוי. בתצלום האחרון בסדרה, לדוגמה, מופיע ים המלח כסימן מטושטש הדומה למספר 8 או לסמל האינסוף ( \infty ).
רועי רוזן תיאר את העבודה כמבטאת את קריסת הדימוי אל תוך כתם מטושטש וחסר משמעות, בו בעת שהיא מבטאת השהיה של האמון בתרבות ובמדע ובכלים שהם מספקים לאדם המודרני. ניתוח זה התבסס על הפילוסופיה של ז'אן בודריאר אודות הסימולאקרה.
דוד גינתון (2013) ראה בפעולה זו כייצוג של דחף אל אינסוף מתמטי. דחף זה עשוי להוליך "אל קצה ההכרה, אל אבדנה ואולי גם אל המוות".
העבודה הוצגה בתערוכת היחיד "דגנית ברסט: חקירת לוך נס" (1989) במוזיאון ישראל, בתערוכה "גבולות השפה" (1998) ובתערוכת היחיד הרטרוספקטיבית של ברסט "דגנית ברסט: המזימה של הטבע, עבודות, 2013-1973" (2013) במוזאון תל אביב לאמנות ונמצאת כיום באוסף מוזיאון זה.
הערות שוליים

↑  כיום (2017) העבודה נמצאת באוסף עיתון "הארץ". ראו: Bad Taste: השנה החמישים לכיבוש, מתוך אוסף "הארץ", גלריה מינוס 1, תל אביב, 2017, עברית / אנגלית
↑  ראו: בר אור, גלי, Blow-up: בין צילום לציור, משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד, [1993]
↑  רועי רוזן, "מוטציה, מים, מין, מקום: ארבעה פרקים על דגנית ברסט", סטודיו 70, מרץ-אפריל 1996, עמ' 39-38
↑  דוד גינתון, "מים רבים לא יוכלו לכבות את האהבה", בתוך: גינתון, אלן (אוצרת), דגנית ברסט: המזימה של הטבע: עבודות 2013-1973, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2013, עמ' 36
ליגת המשנה הסרבית בכדורסל

| --- | --- |
 שם מלא:  ליגת הכדורסל של סרביה B Друга мушка лига Србије
 כינוי:  ליגה B
 תחום:  כדורסל 
 ארגון:  מנהלת הליגה הסרבית
 מדינות:  סרביה 
 קבוצות:  16
 תקופת הפעילות:  2006–הווה (כ־18 שנים)
 אלופה נוכחית:  ק.ק. רדניצ'קי קרגוייבץ
 מפעל גבוה:  ליגת העל הסרבית בכדורסל
 מפעל מקביל:  הגביע הסרבי ה-2
 מפעל נמוך:  הליגה האזורית הסרבית הראשונה בכדורסל
 www.takmicenje.kss.rs
 
ליגת המשנה הסרבית בכדורסל (בסרבית: Друга мушка лига Србије) היא ליגת הכדורסל המקצוענית השנייה בחשיבותה בליגות הכדורסל בסרביה.
הליגה משחקת תחת חוקי הכדורסל של פיב"א. הליגה נוסדה ב-2006 עם הקמת ליגת העל הסרבית לאחר פיצול הליגות היוגוסלביות.
מבנה הליגה > 2006/07 עד 2019/20

הליגה הורכבה מכ-14 קבוצות ששיחקו בליגה אחת בשיטה של שני סבבים וצמד משחקים כנגד כל אחת מקבוצות הליגה כ-26 משחקים בסך הכל, בסיום שני הסבבים, הקבוצות במקומות 1 ו-2 העפילו לליגה הראשונה, והקבוצות שסימו במקומות 11–14 נשרו לליגה השלישית האזורית.
בעונת 2019/20 לא היו יורדות עקב עצירת הליגה בעקבות מגפת הקורנה, 3 הקבוצות שסיימו במקומות הראשונים העפילו לליגה הראשונה.
מבנה הליגה > 2020/21-כיום

הליגה מורכבת מכ-16 קבוצות המשחקות בשני בתים אזורים של 8 קבוצות. בכל בית כל קבוצה משחקת צמד משחקים בשני סבבים נגד כל אחת מקבוצות הבית, כ-14 משחקים בסך הכל, בסיום שני הסיבובים, 4 הקבוצות הראשונות בכל בית מעפילות לבית העליון, בעוד 4 האחרונות יורדות לבית התחתון. גם בשלב הבתים השני, הן העליון והן התחתון השיטה זה וכל קבוצה נפגשת עם כל לצמד משחקים, כאשר בסיום העונה שתי הקבוצות שסיימו במקומות 1 ו-2 בבית העליון מעפילות לליגה הראשונה, בעוד 4 הקבוצות שסיימו אחרונות בבית התחתון נושרות לליגה השלישית האזורית.
קבוצות הליגה

עונת 2020/21
קבוצות הליגה > הבית הצפוני

| קבוצה | עיר ייצוג | הערות |
| --- | --- | --- |
| ק.ק. סלודס | בלגרד | עונה ראשונה בליגת המשנה לאחר העפלה מהליגה השלישית |
| פרולטר זרניאנין | זרניאנין |  |
| ק.ק. ביובוק | בלגרד |  |
| בוראץ זמון | זמון | הקבוצה התפצלה ב-2014 ממאלדוסט זמון המשחקת בליגה הראשונה |
| ק.ק. סטאר | נובי סאד | עונה ראשונה בליגת המשנה עקב כרטיס נוסף לקבוצה מהליגה השלישית. |
| רדניצ'קי בלגרד | בלגרד |  |
| זיישטה ג'ורג'ה | זיישטה |  |
| אוקק ורבאס | ורבאס | עונה ראשונה בליגת המשנה לאחר העפלה מהליגה השלישית |
קבוצות הליגה > הבית הדרומי

| קבוצה | עיר ייצוג | הערות |
| --- | --- | --- |
| ק.ק. זדריביה | לסקובאץ |  |
| קליק אריליאה | אריליאה |  |
| ז'ליזיכאר צ'אצ'אק | צ'אצ'אק | עלתה מהליגה השלישית |
| פייר פלי ניש | ניש | עלתה מהליגה השלישית |
| אוקק קונסטנטין ניש | ניש |  |
| נפרדק רובין | קרושבץ |  |
| מאלדוסט סמדרבסקה פלאנקה | סמדרבסקה פלאנקה |  |
| ק.ק. בור | בור |  |
אלופת הליגה

| עונה | קבוצה | עולה שנייה | עולה שלישית |
| --- | --- | --- | --- |
| 2019/20 | ק.ק. רדניצ'קי קרגוייבץ | סלוגה קרליובו | ק.ק. פירוט |
| 2018/19 | ק.ק. קולורבה | נפרדק אלכסינאץ |  |
| 2017/18 | סלובודה אוז'יצה | אוקק נובי פאזאר |  |
| 2016/17 | ק.ק. זלטיבור | ק.ק. וויבודינה |  |
| 2015/16 | דיאמיץ בלגרד | דנובה סטרי בנובצ'י |  |
| 2014/15 | מאלדוסט זמון | ק.ק. ביובוק |  |
| 2013/14 | ק.ק. יגודינה | ספרטק סובוטיצה |  |
| 2012/13 | ק.ק. מרידיאנה | ק.ק. קרנוקוסה |  |
| 2011/12 | ק.ק. יגודינה | אוקק קונסטנטין ניש |  |
| 2010/11 | רדניצ'קי בלגרד | רדניצ'קי באסקט |  |
| 2009/10 | סופרפאנד בלגרד | ק.ק. קרנוקוסה |  |
| 2008/09 | פרולטר זרניאנין | אוקק בלגרד |  |
| 2007/08 | תמיש פנצ'בו | מטאלץ ולייבו |  |
| 2006/07 | רדניצ'קי באסקט | ויזורה סמדרבו |  |
הערות שוליים

↑  הקבוצה זכתה בכרטיס החמישי לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום השני הטוב ביותר בכל 4 הבתים, כאשר 4 העולות הנוספות סיימו במקום הראשון בבית המקומי
↑  התפרקה בעונת 2010/11
מוזיאון ארנסט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 על שם:  לאיוש ארנסט 
 כתובת:  1065 Budapest, Nagymező utca 8. 
 מיקום:  בודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1912
 תאריך פתיחה רשמי:  1912 
 תאריך פירוק:  2013 
 אדריכל:  Gyula Fodor 
 קואורדינטות:  47°30′08″N 19°03′42″E﻿ / ﻿47.502361°N 19.061589°E﻿ / 47.502361; 19.061589
 ernstmuseum.wordpress.com
 he
 
מוזיאון ארנסט (בהונגרית: Ernst Múzeum) היה מוזיאון אמנות הונגרי עכשווי בבודפשט. בתחילה היה זה המוזיאון הפרטי של היהודי-הונגרי לאיוש ארנסט, אותו הקים במאי 1912. לימים היה זה אחד מהמוסדות המסונפים להיכל האמנות. בשנת 2013 פסק המוזיאון מלהתקיים. כיום "מרכז הצילום בן זמננו על שם רוברט קאפה" ממוקם במקום הזה.
היסטוריה > בתקופת חיי הבעלים

לאיוש ארנסט, שנולד למשפחת סוחרים יהודית עשירה, לא המשיך את עיסוקו של אביו, סיטונאות מסורתית, אלא התמסר לאיסוף דברי אמנות ולמתן חסות לאמנים מודרניים. כבר בגיל 15 החל לאסוף תמונות וחפצים שהיו קשורים להונגריה. עד שנת 1912 הוא צבר שפע של חומרים היסטוריים ואמנותיים, שעל בסיסם פתח בשנת באותה השנה את המוזיאון הפרטי שלו, מוזיאון ארנסט.
בניין המוזיאון היה ממוקם ברחוב נאג'מזה 8 (Nagymező utca) בבודפשט. המוזיאון עוצב על ידי דיולה פודור.
בבניין אנחנו יכולים לראות גם את היצירות של שני אמנים בולטים של האר נובו ההונגרי, המבואה, תוכננה על ידי אדן לכנר, והויטראז'ים הצבעוניים עוצבו יוז'ף ריפל-רונאי ומנו רוט.
לאיוש ארנסט והמוזיאון שלו מילאו תפקיד משמעותי באמנות התקופה, ובנוסף הציג המוזיאון את זיכרונות העבר ההונגרי. אמנים הונגרים מודרניים הצליחו להציג את עצמם במוזיאון ארנסט כחלק מתערוכות קולקטיביות או תערוכות אוסף. לאיוש ארנסט מעולם לא יכול היה לוותר על הערכת היצירות התרבותיות של זמנו, בנוסף לזכרונות העבר ההונגרי.
הוא הפך את אוסף האמנות ואת האוסף ההיסטורי ההונגרי שלו לאוצר ציבורי, וארגן כל העת תערוכות. התערוכות של מוזיאון ארנסט קיבלו במהרה תפקיד חשוב במהלך המשבר הראשון של "היכל האמניות", בשל הצגתם של יצירות אמנות מודרניות. תערוכות זיכרון של המוזיאון היו בולטות (למשל, יוז'ף ריפל-רונאי, תיוודאר קוסטקה צ'ונטווארי, דיולה דרקוביץ').
משנת 1917 ארגן לאיוש ארנסט מכירות פומביות באיכות גבוהה בהשתתפות סופר האמנות ההונגרי-יהודי בלה לאזאר. עושרו הפך לקורבן תשוקתו לרכישת דברי אמנות: כל בתיו, הנדל"ן שלו, תכשיטיו, פיקדונותיו בבנקים ועוד. עד 1937 בערך הוא השקיע שני מיליון פנגו הונגרי במוזיאון, התעקש על כל יצירה באוסף שלו, לא רצה למכור אפילו יצירה אחת והעדיף למסור אותה למדינה. המסירה התמשכה, ארנסט צבר חוב עצום, ולבסוף התאבד בהשליכו עצמו לדנובה.
היסטוריה > לאחר מות הבעלים

בעקבות התאבדותו של לאיוש ארנסט בשנת 1937, נמכר האוסף העשיר והמקוטלג באופן מקצועי במכרז ב -1939. רוב היצירות נקנו על ידי מוזיאונים הונגריים. לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1950, הפך המוזיאון לשעבר של ארנסט, מסונפת להיכל האמניות - לתערוכות אמנות התקופה.
מוזיאון ארנסט, בעל ההיסטוריה הארוכה של תערוכות, אורגן מחדש בשנת 2000, במילניום, למוסד עם גלריית דורוטיה, שגם לה היסטוריה ארוכה. המוסד הוקם כחברה ללא מטרות רווח על ידי "המשרד למורשת התרבותית הלאומית".
מטרתו של מוזיאון ארנסט היא לשמר את זכרו של המייסד לאיוש ארנסט, לא רק על שמו אלא גם על מסורותיו. הפונקציות שלאיוש ארנסט ייעד למוזיאון שלו דרושות עד היום.
לקריאה נוספת

לקסיקון אומנותי.אנה זאדור, אישטוואן גנתון. כרך 1 בודפשט   :הוצאת אקדמיה, 1965. ארנסט לאיוש. עמוד 638.
המוזיאונים של הונגריה. בודפשט   : הוצאת וינצה, 1998. מוזיאון ארנסט l. 16. עמ '. ISBN 963-9069-99-X
אניקה רוקה: אוסף לאיוש ארנסט ומוזיאון ארנסט 2001
מאמר בעיתון (הבוקר?): לאיוש ארנסט, אפריל 1937, מיום השלישי גופתו של לאיוש ארנסט נמצאת בחדר המתים בראצקווה.
בניין המוזיאון, שהוא גם בית מגורים
קריקטורה של לאיוש ארנסט מאת טיבור פוליה.
לפידוטוס

| לפידוטוס |
| --- | --- |
מאובן של Lepidotus elvensis  איור של לפידוטוס
תקופה
יורה תחתון-קנומן 180.3–94 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דגים תניניים
סוג:: לפידוטוס
מינים
 L. elvensis  L. gigas  L. semiserratus  L. bülowianus
שם מדעי
 Lepidotes ‏אגאסי, 1832

לפידוטוס (שם מדעי: Lepidotes ובעבר גם Lepidotus) הוא סוג דג מקרין סנפיר נכחד, שהיה קרוב לבני קבוצת דגי התנין וחי בעידן המזוזואיקון לפני 94–180 מיליון שנה. מאובניו נמצאו בצרפת, אנגליה, דנמרק וגרמניה ובברזיל.
הדג היה דומה במראהו לקרפיון והיה בעל לסתות חזקות עם שיניים שנועדו לפצח קונכיות של רכיכות, והיו מושפלות אחורה, כך שהיה לדג כוח לינוק טרף רחוק יחסית. בימי הביניים נהגו לאסוף שיניים מאובנות של סוג זה וכינו אותן "אבני קרפדות" בטענה שמקורן בראשים של קרפדות, וכי הן אבנים קסומות היכולות להתמודד עם הרעלה. לגופו היו קשקשים עבים באורך של עד 18 מ"מ והיו בעלי מבנה חלקלק, ייתכן בדומה לזה של קרפיון מודרני.
דג זה חי ככל הנראה בימים רדודים או בנהרות ואגמים רדודים וניזון מיצורי מים קטנים ממנו. הוא עצמו שימש מזון לזוחלים גדולים כמו הסרקוסוכוס ולכמה מיני דינוזאורים.
מורקי

| --- | --- |

 קבוצה:  יורקשיר טרייר ומלטזי
 תכונות
 משקל:  3.6 ק"ג
 גובה כתפיים:  15–28 ס"מ
מורקי (באנגלית: Morkie) הוא סוג של כלב, אשר נוצר באמצעות עירוב בין כלב מגזע יורקשיר טרייר טהור לכלב מגזע מלטזי טהור, או בין שני כלבי מורקי. נהוג לשייך את הגזע לכלבים מסוג "כלבי מעצבים", כלומר הכלאה בין שני זני כלבים לכדי זן אחד. מקורו של כלב המורקי בארצות הברית של שנות ה-90, והוא פופולרי בעיקר בארצות הברית וקנדה בשני העשורים האחרונים. בשל היותו הכלאה בין שני גזעים, הוא אינו מוכר על ידי ארגון הכלבים האמריקאי.
מראה

מכיוון שכלבי מורקי הם הכלאה בין שני גזעי כלבים, הם יכולים להידמות יותר לצד היורקשיר טרייר שלהם, או לצד המלטזי שלהם. ההבדלים העיקרים בין שני זנים אלה הם באורך הפרווה ובאוזניים - ליורקשיר טרייר אוזניים קפוצות, בעוד לכלבי מלטזי אוזניים נפולות. כמו כן, לכלבי יורקשיר טרייר פרווה קצרה יותר, בעוד לכלבי מלטזי פרווה ארוכה וחלקה יותר. לכלבי מורקי מספר צבעים אפשריים: שחור, חום, או זהוב לבן - או שילוב של כמה מהצבעים הללו. גובהם הממוצע של כלבי מורקי נע בין 15–28 ס״מ, ומשקלם הממוצע מגיע ל-3.6 ק״ג סה״כ.
אופי

כלבי מורקי זקוקים לתשומת לב רבה, ונוטים להיות קשורים מאוד לבעלים שלהם, ואף לפתח בהם תלות, ולכן לא מומלץ להשאירם לבד למשך זמן רב, על מנת שלא יפתחו חרדת נטישה. כלבי מורקי נוטים להיות פעלתנים, ואוהבים לשחק עם בעליהם בתוך הבית ומחוצה לו. הם זקוקים לפעילות גופנית יומית. על אף מידותיהם הקטנות, כלבי מורקי הם עירניים מאוד ויתריעו אם אדם זר מתקרב באמצעות נביחה. הם נוטים להיות בעלי אומץ רב יחסית לגודלם. כלבי מורקי אוהבים בני אדם, ובדרך כלל אינם נושכים. עם זאת, כלב מסוג מורקי שלא נחשף לחיות אחרות בגיל מוקדם עלול להתנהג כלפיהן בתוקפנות.
סכנות בריאותיות

בשל גודלם הקטן של כלבי מורקי, הם מועדים לתאונות בהיותם גורים. יש לנהוג בהם בזהירות רבה בשלב זה, ולהרחיקם מכלבים גדולים מהם. בהמשך חייהם עשויים כלבי מורקי לסבול מהתעטשות הפוכה, כשל כליות, קטרקט, הידרוצפלוס, וגלאוקומה.
היפואלרגניות

כלבי מורקי הם כלבים מסוג היפואלרגני, בשל שני הגזעים המרכיבים אותם, אשר גם הם כאלה. משמעות הדבר היא כי כלבים אלה אינם יכולים לגרום לתגובות אלרגניות אצל אנשים הסובלים מאלרגיה. כלבים מסוג זה מכונים גם ״כלבי שיער״, בשל הידמות שיערם החיצוני לשיער אדם יותר מאשר לפרוות כלבים. יתרון נוסף של היותם היפואלרגניים הוא שכלבי מורקי אינם משירים שיער כלל.
אילוף

כלבי מורקי נחשבים קלים לאילוף, בשל היותם כלבים חכמים וסקרנים. לכלבי מורקי נטייה טבעית לנסות לרצות את בעליהם, ולכן אילופם יהיה בדרך כלל פשוט. חלק סבוך יותר באילוף כלבים מסוג זה יהיה הרגלתם למתן צרכים מחוץ לבית, בשל צד המלטזי שלהם, שנוטה להיות גזע המתקשה באילוף מסוג זה.
תחזוקה

כלבי מורקי דורשים תחזוקה תדירה, זאת בשל שיערם הארוך שצומח במהירות. יש לגזור את שיערם לפחות פעם אחת מדי חודש, והם זקוקים להברשה יסודית מדי בוקר וערב. כמו כן כלבי מורקי נוטים לפתח כתמי בכי מסביב לעיניהם, ויש לנקות את אזור העיניים שלהם באופן יומי.
ראו גם

יורקשיר טרייר
כלב מלטזי
מחוז שש

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  קייפטאון
 תאריך ייסוד:  1867 
 קואורדינטות:  33°55′58″S 18°26′03″E﻿ / ﻿33.932777777778°S 18.434166666667°E﻿ / -33.932777777778; 18.434166666667
  (למפת קייפטאון מוגדלת) מחוז שש(למפת קייפטאון רגילה) מחוז שש
 
לוח זיכרון שהוצב במחוז שש
מחוז שש (באפריקאנס: Distrik Ses) היה אזור מגורים בקייפטאון, דרום אפריקה, בתקופת האפרטהייד. מעל ל-60,000 מתושבי המחוז גורשו ממנו בכוח במהלך שנות ה-70 ובתיהם נהרסו.
לאחר נפילת משטר האפרטהייד חזרו חלק מהתושבים לבתיהם.
תולדות השכונה

לאחר סיום העבדות בדרום אפריקה בשנת 1833 החלו להתיישב במחוז תושבים רבים, בהם עבדים משוחררים, בעלי מלאכה, סוחרים ומהגרים אחרים, כמו גם מלזים רבים שהובאו כעבדים מאסיה לדרום אפריקה על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית במהלך שליטתה במושבת הכף.
עם תחילת משטר האפרטהייד, לאחר מלחמת העולם השנייה, מחוז שש היה שכונה מעורבת, שהתגוררו בה תושבים צבעוניים, מוסלמים ממוצא מלזי, שחורים מבני הקוסה וכן אפריקנרים, לבנים דוברי אנגלית והודים.
פינוי התושבים

בשנת 1950 נחקק בדרום אפריקה חוק בשם חוק אזורי הקבוצות (אנ') המעגן הפרדה גזעית בשכונות מגורים. עם חקיקת החוק החלה הריסת הבתים במחוז שש. נציגי הממשלה נתנו מספר נימוקים לחוק זה. הם טענו כי אינטראקציה בין-גזעית גורמת לסכסוכים, ולכן נדרשת הפרדה גזעית. כמו כן אמרו שמחוז שש הוא שכונת עוני שיש בה פשע רב, הזקוקה לפינוי ושיקום. למרות הסיבות הרשמיות, רוב התושבים האמינו שהממשלה הייתה מעוניינת בקרקע בגלל קרבתה למרכז העיר ולנמל.
ב-2 באוקטובר 1964 התכנסה ועדה ממשלתית שביצעה תכנון עירוני מחודש למחוז ולמספר שכונות סמוכות. ביוני 1965 הכריז שר השיכון על תוכנית בת 10 שנים לשיקום השכונה, והוקפאו כל עסקאות הנדל"ן במחוז. הוטל איסור של 10 שנים על הקמת בניינים חדשים או שינויי בנייה.
בשנת 1966 קיבל המחוז את שמו הרשמי: "המחוז העירוני השישי של קייפטאון".
ב-11 בפברואר 1966 הכריזה הממשלה על מחוז שש כאזור ללבנים בלבד, במסגרת "חוק אזורי הקבוצות", והתגבר קצב הרס הבתים בשכונה. בתקופה זו נבנו בה כמה בניינים שיועדו ללבנים בלבד. על פי נתונים של מהנדס העיר, ד"ר ס"ס מוריס, בשנת 1966 פונו 33,446 תושבים, מתוכם 31,248 שחורים וצבעוניים. עד שנת 1975 פונו כ-20,000 תושבים נוספים, רובם לבתים שהוקצו עבורם בפרברים של קייפטאון באזור Cape Flats, במרחק של כ-25 ק"מ מהשכונה.
הפינוי הושלם בשנת 1982. מעל ל-60,000 בני אדם גורשו מהשכונה וכמעט כל בתיה נהרסו, למעט מספר כנסיות ומסגדים. בתים בודדים שלא נהרסו נמכרו לתושבים לבנים. אולם תוכניות השיקום של הממשלה לא יצאו לפועל עקב לחץ בינלאומי ופעילות של ארגוני זכויות אדם בדרום אפריקה. ממשלת האפרטהייד הקימה במחוז מעט מאוד מבנים, בהם אוניברסיטת קייפ לטכנולוגיה, שנועדה ללבנים בלבד, ומספר תחנות משטרה. רוב שטח המחוז נשאר שומם עד היום.
שיבת התושבים

לאחר נפילת האפרטהייד ב-1994 הכירה ממשלת דרום אפריקה בתביעות הנדל"ן של התושבים שהתגוררו בשכונה, והם הורשו לבנות מחדש את בתיהם.
בשנת 2003 החלה בנייה מחודשת לתושבים המקוריים של השכונה, חלקם מעל גיל 80. ב-11 בפברואר 2004, בדיוק 38 שנים לאחר החלטת הממשלה על שינוי ייעוד המחוז, מסר נלסון מנדלה, נשיא דרום אפריקה לשעבר, את המפתחות לתושבים הראשונים שחזרו, אבראהים מוראט, בן 87, ודן נדזבלה, בן 82. כ-1,600 משפחות שבו לשכונה במהלך שלוש השנים הבאות.
הוקמה ועדת בדיקה ייעודית לצורך בירור טענות נדל"ן של תשובי השכונה המקוריים. בשנת 2006 חל סכסוך בין חברי הוועדה לעיריית קייפטאון, אולם כעבור זמן מה יושרו ההדורים.
מוזיאון מחוז שש

בשנת 1994 נפתח מוזיאון מחוז שש, המשמש כאנדרטה לקהילה שהתגוררה בו, וכמקום מפגש ומרכז קהילתי. המוזיאון ממוקם במבנה ששימש ככנסייה ומתעד את אירועי תקופת האפרטהייד ומתאר את התרבות וההיסטוריה של המחוז לפני הפינוי. בקומת הקרקע מוצגת מפת רחובות גדולה של מחוז שש, עליה ציינו בכתב יד תושבים לשעבר היכן היו בתיהם. במוזיאון מוצגים שלטי רחוב מהמחוז הישן, תצוגות המתארות את ההיסטוריה וחיי היומיום של המשפחות שהתגוררו בשכונה, ותיאור תהליכי החקיקה שהובילו לפינוי ולהרס הבתים.
סיפורו של מחוז שש תואר ביצירות תרבות ואמנות רבות בדרום אפריקה. רומנים נכתבו על רקע האירועים במחוז, מספר ציירים ציירו את נופיו, והצגות תיאטרון סיפרו את ההתרחשויות. מספר מוזיקאי ג'אז התגוררו בו, וכתבו שירים על החיים בשכונה ועל המאבק נגד גירוש התושבים.
סרט המדע הבדיוני "מחוז 9" בבימויו של ניל בלומקאמפ מתרחש בשכונה דמיונית של יוהנסבורג, בהשראת האירועים שהיו במחוז שש.
מוזיאון ארץ יהודה

| --- | --- |


פסיפס מארמון הורדוס בהורדיון
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לארכאולוגיה והיסטוריה של ארץ יהודה
 כתובת:  בנין המועצה, קריית ארבע
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  צבי קצובר
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2002
 קואורדינטות:  31°31′45″N 35°07′08″E﻿ / ﻿31.529225887387°N 35.119024086951°E﻿ / 31.529225887387; 35.119024086951
 he
 
מוזיאון ארץ יהודה הוא מוזיאון העוסק בתולדות ארץ יהודה ותרבותה, באמצעות תצוגת קבע ופעילות למגוון האוכלוסייה בתחומי ארכאולוגיה, היסטוריה תרבותית וזהות מקומית. הוא ממוקם בבניין מועצת קריית ארבע. המוזיאון נפתח בספטמבר 2002 במעמד נשיא המדינה, משה קצב.
על הממצאים הייחודיים במוזיאון נמנים "מצבת ישראל", כד מטבעות מתקופת פעילותו של דוד המלך בחברון שהתגלה טמון בבית כנסת מתקופת בית שני, וחותם "למלך חברון" מתקופת בית ראשון. בשונה ממוזיאונים אחרים לארכאולוגיה בישראל, בסיור מודרך ניתן לפתוח את דלתות הארונות ולצפות במוצגים ללא כל חציצה.
ממצאי המוזיאון

המוזיאון יועד בעיקרו להצגת ממצאים ארכאולוגיים שנחפרו באזור במשך 35 שנים. מקור הממצאים בפריטים שנאספו במחסני "קצין מטה ארכאולוגיה ביהודה שומרון ועזה". הממצאים מוצגים דווקא במוזיאון זה, משום שמדינת ישראל התחייבה בהסכמי אוסלו לא להעביר ממצאים ארכאולוגיים שנתגלו בשטחי יהודה ושומרון לתוך תחומי הקו הירוק.
המוזיאון אוצר בתוכו מאות חפצים ופריטים ארכאולוגים הממחישים פנים שונות בחיי היום-יום בחבלי ארץ יהודה בימי קדם.
שטח המוזיאון כ-630 מ"ר, ובו שלושה אולמות בהם מוצגים ממצאים ארכאולוגיים שונים המסודרים על-פי תקופות החל מתקופת המקרא וכלה בימי בית שני, התקופה הרומית.
תצוגות נוספות:
תצוגת מרד בר כוכבא
תצוגת משקופים עתיקים מבתי כנסת באשתמוע מן התקופה הביזנטית המעוטרים במנורת שבעת הקנים.
פסיפס מתקופת בית שני שנחשף בחפירה ארכאולוגית בבית המרחץ מההרודיון, הארמון המלכותי של הורדוס.
תצוגת ממצאים מהתקופה המקראית כגון: כלי מתכת, תכשיטים, קנקני חרס וכן ממצאים מתקופת בית שני המשנה והתלמוד.
סמל המוזיאון

סמל המוזיאון הוא מנורה ועץ דקל ומבוסס על משקוף בית כנסת עתיק שמוצג במוזיאון.
גלריית תמונות

מגוון מוצגים במוזיאון
חותם למלך חברון
מצבת ישראל
הערות שוליים

↑  מוזיאון לארכאולוגיה "ארץ יהודה" נחנך בקרית-ארבע בערוץ 7, 30 בספטמבר 2002
↑  רונית ורדי, ‏רגע של עירנות, באתר גלובס, 3 באוקטובר 2002
↑  מוזיאון ארכאולוגי ארץ יהודה, באתר האגף לחינוך קדם יסודי של משרד החינוך
מחוזא

| --- | --- |

 מדינה:  עיראק עיראק
 קואורדינטות:  33°06′N 44°35′E﻿ / ﻿33.100°N 44.583°E﻿ / 33.100; 44.583
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. מחוזא(למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. מחוזא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הקשת הגדולה, 1932
מחוזא (בארמית גם: מדינאתא; בערבית: المدائن מדאין ; בפרסית: مدائن) הייתה מטרופוליס באימפריה הבבלית, שהשתרעה לאורך גדת החידקל וכללה מספר ערים, ביניהן גם קטסיפון וסלאוקיה.
מפת המטרופוליס
ערים שנכללו במטרופוליס

קטיספון - בירת האימפריה הפרתית והאימפריה הסאסאנית
אספאנבור - עיר מהתקופה הסאסאנית המאוחרת
ווה אנטיוך-ח'וסרו - נוסדה ב-540 לספה"נ בידי ח'וסרו הראשון, שהושיב שם שבויים מאנטיוכיה
ווה ארדשיר (מוכרת בשם "סלאוקיה על החידקל") - נוסדה על ידי סלאוקוס הראשון, מלך סוריה שבחלק מהזמן אף קבע אותה כבירת הממלכה הסלאוקית. בסביבות 230 לספה"נ ארדשיר הראשון שיפץ את העיר והקים אותה מחדש על בסיס העיר שבנה סלאוקוס ושינה את שמה לשם ארשדיר.
בשנת 637 כבשו המוסלמים את המטרופוליס ורוב אנשי החצר והאצולה הסאסאנית ברחו. התושבים שנשארו נדרשו לשלם את מס הג'יזיה. בהמשך גם בני האצולה חזרו להתגורר שם, והקהילות היהודית והנוצרית המשיכו להתקיים. אל-מדאאין שמרה על חשיבותה זמן-מה, אך לאחר הקמת בגדאד והפיכתה לבירת האימפריה, הלכה ופחתה חשיבותה. תרומתה העיקרית הייתה בחקלאות ובייצור מזון.
סלמאן הפרסי, אחד מחברי הנביא, שימש כמושל וכשמת נקבר שם. את הקבר שלו נוהגים לפקוד גם סונים וגם שיעים. הוא שופץ לאחרונה בידי הסולטאן העותמאני מוראט הרביעי בשנת 1905.
הקהילה היהודית

בתקופת התלמוד התקיימה במקום ישיבה גדולה. את הישיבה ייסד רב יוסף בר חמא במאה ה-3. לאחר פטירתו ירש את מקומו בנו, רבא, שביסס את הישיבה והביא לפרסומה, במקביל לישיבת פומבדיתא בראשות חברו ובר הפלוגתא שלו, אביי. באותה תקופה פעל בעיר גם רב שימי מחוזנאה. רב חביבי מחוזנאה מדור השישי של אמוראים התגורר ופעל בעיר.
מחוזא נחשבת בתלמוד למקום מגורם של אנשים עשירים, חכמים ומפונקים.
על פי סדר עולם זוטא, לאחר רדיפות קשות של יהודי בבל בידי המלך הסאסאני קבאד הראשון, ששיאן היה בהוצאתו להורג של החכם רב יצחק, פתח מר זוטרא, ראש הגולה של הקהילה היהודית בבבל במרד כנגד השלטון הסאסאני, ולאחר שהביס את הצבא הפרסי בעזרת קומץ חיילים הקים שלטון עצמאי בעיר מחוזא ובסביבותיה למשך שבע שנים, כך שבמחוזא קמה האוטונומיה היהודית האחרונה עד לימינו. ידיעה זו אינה נחשבת לאמינה בעיני רוב החוקרים המודרניים.
לבסוף עלו צבאות פרס על האוטונומיה היהודית במחוזא וכבשוה - לפי סדר עולם זוטא, הסיבה האלוהית לתבוסה הייתה ההידרדרות הרוחנית שאחזה ביהודים - ומר זוטרא וסבו, ראש הישיבה רב חנינא, נתלו על גשר מחוזא.
לקריאה נוספת

דב מרדכי יודלביץ, מחוזא - מחיי היהודים בזמן התלמוד, מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ז
הערות שוליים

1 2  Streck and Morony, “al-Madāʾin”, Encyclopaedia of Islam, 2nd ed., s.v.
↑  Geoffrey Herman, A Prince Without a Kingdom: The Exilarch in the Sasanian Era, Mohr Siebeck, 2012, pp. 295-296.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007471205805171  TDVİA: medain 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.