התקופה הממלוכית בארץ ישראל
שנות השקיעה

המאה ה-15 התחילה תחת צילם הכבד של אירועי שלהי המאה הקודמת, מגפת המוות השחור ופשיטות טימור לנג.
פשיטות טימור לנג אמנם לא פגעו ישירות בארץ ישראל אך ערערו את גבולה הצפון-מזרחי של הסולטנות והצריכו הפניית משאבים רבים לשם. ארץ ישראל כרעה גם תחת נטל פליטים רבים מאזור זה, מתי-מעט בעלי ממון התיישבו בירושלים והקדישו בה מבני פאר להודות על פדות נפשם, אך רובם ככולם היו עניים מרודים והפכו למעמסה. בנוסף לכך, עקב התערערות הסדר באזור אנטוליה החלה נסיכות מקומית בשם נסיכות עות'מאן לצבור כח והשפעה אזורית, דבר שהביא לבסוף ליצירתה של האימפריה העות'מאנית. לחזית נשלחו מיטב הכוחות הממלוכיים ורמתו של חיל המצב שהוצב בארץ ירדה, וכתוצאה מכך נפגעה רמת הביטחון האישי. ח'אנים ומתקני שתייה לאורך דרך הדואר ננטשו והוזנחו, ותקיפים מקומיים וכנופיות שודדים החלו לפשוט על כפרים ואף על ערים. ב-1479 למשל השתלטו שבטים בדואים על ירושלים למספר ימים. תוצרתה המובהקת של ארץ ישראל - ענף גידול התמרים, הצטמצם בצורה ניכרת ,עד שעץ התמר נעלם כליל מנופי הארץ.
מגפת המוות השחור פגעה קשות באירופה. פירוש הדבר מבחינת הסולטנות וארץ ישראל היה צמצום היקף המסחר וצמצום ניכר בהכנסות ממכסים, שהיה מקור ההכנסה העיקרי. בנוסף לכך ערך המטבע ירד מאוד. גם זרם הצליינים נחלש וכוח הקנייה של אלה שהגיעו היה מצומצם.
המאפיין השלישי של המאה ה-15 בסולטנות הממלוכית היה עליית הסולטאנים מן השושלת הבורג'ית. סולטאנים אלה היו ממוצא צ'רקסי ותחלופתם על הכס הייתה תכופה, עקב בגידות ועקב גילם המבוגר בדרך-כלל. ארץ ישראל סבלה בפרט מן הקרע שנוצר בין הפקידים הממונים מדמשק, ששלטונה העדיף ממלוכים ממוצא טורקי, לבין השלטון המרכזי בקהיר, שהעדיף בעלי משרות ממוצא צ'רקסי. מצב זה גרם למינויים קצרי מועד של נציבים וממונים מקומיים שניסו לצבור הון אישי גדול ככל האפשר לכיסם הפרטי בזמן שלטונם הקצר על ידי גביית מיסים והיטלים משונים. ההפכפכות במינויים ובנאמנויות גרמה גם לכך, שלבעלי המשרות הבכירות בארץ לא הייתה כל זיקה לאוכלוסייה וכל רצון לפעול לטובתה. השלטון המרכזי ניסה, לפחות להלכה, להתמודד כנגד עושק האוכלוסייה על ידי הפקידים, עדות לכך ניתן למצוא בכתובת שנקבעה מעל אחת הכניסות להר הבית ב-1421.
אללה דורש אך טוב וצדק. יצאה הפקודה בשנת 1421 מטעם הסולטאן אלמט'פר אחמד על ידי המשגיח על שני החרמים [ויצאה] הוראה נכבדה לכל מושל ונציב שיקראנה לאמור: יש לבטל את כל מיסי העושק וההיטלים אשר חידשו הנציבים ומפקחי השוק ושלא יקח זבן מלקוח דבר אלא במחירו הקבוע.
הסולטאנים, בעיקר ברסבאי (אנ') וג'קמק (אנ') ממשיכו, ששלטו בין השנים 1453-1422, ניסו להתמודד עם הירידה במסחר ועם התדלדלות הקופה בדרכים שונות. ראשית החרימו רכוש אירופאי ברחבי הסולטנות, אסרו שימוש במטבעות אירופאים, והגבילו יציאת זרים (תמורת יציאה נדרש כופר). הצעד הבא היה הגדלת המונופול השלטוני על המסחר. ב-1428 קנה ברסבאי את כל מלאי הפלפל השחור שיובא מהודו ומכר אותו לסוחרים האירופאים במחיר מופקע שנקבע על-ידו. ממשיכו ג'קמק הרחיב את המונופול על תבלינים, בשמים ושמן זית ויצר במכוון אווירת עונשין נגד האירופאים ששיאה בגירוש הפרנציסקנים ממנזרם בהר ציון בשנת 1452. סיבת אווירת המשבר הייתה התחרות החדשה במזרח הים התיכון עם האימפריה העות'מאנית ונמל קונסטנטינופול. הממלוכים ניסו להראות שהם שומרי האינטרס האיסלמי ונלחמים בנוצרים. סיבה אחרת למלחמה בסחר של ונציה וברית ערי איטליה היה ניסיונם של ברסבאי וג'קמק לפתח את נמל ג'דה שבחצי האי ערב. אזור זה היה נתון לפני זמנם לאיומים חוזרים ונשנים מצד שליטים בדווים מקומיים מתימן. בשנות ה-30 של המאה ה-15 עודד ברסבאי את סוחרי הודו ועדן להעביר את מסחרם דרך נמל ג'דה וממנו לקהיר, כנתיב סחר עיקרי. בין היתר הייתה מדיניות זו הסיבה לבניית נמל א-טור במערב סיני. בנוסף לכך התמודדו הסולטאנים לאורך כל המאה ה-15 בשוד ימי, בעיקר מצד ממלכת קפריסין הצלבנית. מכה ניצחת על הכלכלה הממלוכית ניחתה עם גילוי של נתיב המסחר מאירופה להודו על ידי ואסקו דה גאמה ב-1497. משנתגלתה אפשרות לעקוף את המונופול הממלוכי ירדו ההכנסות ממכסים באופן חד והמדינה הממלוכית התרוששה.
לאורך כל התקופה המשיכו הסולטאנים והאמירים לבנות מבני פאר בירושלים, ללא כל קשר לצורכי האוכלוסייה ובלי כל יחס לעוני ולעזובה ששררו בארץ. יוצא דופן אחד היה הסולטאן ג'קמק אשר שיקם את דרך הדואר, שיפץ גשרים, סבילים ח'אנים ומצודות-משמר לאורכה (ייתכן שהוא זה אשר בנה את החומה סביב חנות תגרים בגליל התחתון) והעניש בחומרה מקומיים שפגעו בבני החסות (בפרט ביהודים ובארמנים). יוצא דופן נוסף ובולט היה הסולטאן קאיתבאי (שלט 1468-1496) שבנוסף לבניית מבני פאר רבים בקהיר ובירושלים (הוא בנה למשל את המדרסה המפוארת ביותר על הר הבית מדרסת אשרפיה), דאג גם לרווחת התושבים. הוא שיפץ את גגות השוק בירושלים, השקיע הון רב בשחזור אמות המים לעיר ובנה את סביל קאיתבאי המפואר על הר הבית. בשנת 1475 ביקר בצפת, שיקם אותה, שיפץ את מצודתה ויזם הובלת מים לעיר. כמו כן הקל את העלייה לרגל על ידי הורדת הכופר אותו נדרשו עולי רגל לשלם עבור הזכות לבקר באתרים הקדושים. בתקופתו ביקרו בארץ נוסעים רבים, בהם ר' עובדיה מברטנורא, ר' משולם מוולטרה, ברנרד פון בריידנבאך ופליקס פברי, אשר מעיר בספר המסעות שלו: "כולם תמהים לדעת מה עולה בדעתו של השולטן לעשות לירושלים, שהוא מבזבז כה הרבה כסף ועושה כה רבות כדי לספק לה מים." ומעלה השערה שקאיתבאי מבקש להעביר את בירתו לירושלים. בתקופתו חי גם ההיסטוריון המוסלמי החשוב מוג'יר א-דין אשר כתביו מהווים מקור איכותי ואמין ביותר למראה הארץ באותה תקופה.
בקיץ 1516, לאחר מותו של קאיתבאי וגילוי נתיבי המסחר החליפיים להודו ולאחר כ-20 שנות התפוררות, עבר צבא הסולטאן קאנסוה אל-ע'ורי (אנ') בארץ ישראל הדלה והמוזנחת בדרכו מקהיר צפונה על מנת להילחם את מלחמת הממלוכים האחרונה באימפריה העות'מאנית. ביום ראשון, 24 באוגוסט, בצפון סוריה, נתקל הכוח הממלוכי בחיל העות'מאני. בקרב מרג' דאבק ניגפו הממלוכים וסולטאנם מת. עד דצמבר אותה שנה נכבשה ארץ ישראל ללא קרב וללא חיפזון והתקופה העות'מאנית בארץ ישראל התחילה.