stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוצח שכיר
תעריף עסקות רצח

מחיר הזמנת רצח אינו קבוע, והוא משתנה ממקרה למקרה, ואין נתונים מבוססים עליהם ידוע בוודאות. כך למשל בפרשת רצח הקשורה לרב פרד נוילנדר בניו ג'רזי  טען הרוצח כי קיבל מהמזמין 30,000 דולר. בישראל התפרסמו ידיעות בכלי התקשורת בשם קציני משטרה אשר מגלים כי בימינו (2006) ניתן להשיג רוצח שכיר בתמורה לסכום של 5,000 דולר.
להוציא חוזה

אחת מדרכי הפעולה הנפוצות בעולם התחתון לחיסולו של אדם היא "הוצאת חוזה" עליו, כלומר: להפיץ את הידיעה כי האיש הוא בן מוות ויש להורגו, ומי שייעשה זאת יזכה בתשלום ממזמין החוזה. במקרה זה הרוצח השכיר מציע את עצמו לבצע את החוזה ומקבל את שכרו מהמזמין.
המדריך לרוצח שכיר

בשנת 1983 פרסמה הוצאה לאור אמריקאית בשם paladin ספר שנחשב כ"מדריך לרוצח שכיר". הספר שנקרא "המתנקש – מדריך שימושי לקבלן עצמאי" נכתב כרומן תמים של סופרת בעלת פסבדונים, המביאה את סיפורו של אדם המכשיר עצמו להיות קבלן למעשי רצח, ותוך כדי הסיפור, מפורטים כל הפעולות בהן הוא נוקט והשיטות אליהן הוא מתוודע – איזה סוג נשק, איך מעלימים גופה, איך להעלים ראיות, ואיך לאסוף את הכסף.
ב-1993 נלכד במדינת מרילנד בארצות הברית הרוצח ג'יימס פרי, שנשכר לרצוח אשה על ידי בעלה שביקש לפדות את כספי פוליסת הביטוח שלה. במשפטו התברר כי הספר שימש אותו להכנת הרצח, וקרובי משפחתה של הנרצחת תבעו את ההוצאה לאור לדין. לאחר שהדיון התנהל בכמה ערכאות, הסכימה paladin לפצות את משפחת הקרבן במיליוני דולרים ואף הסכימה לחדול מהוצאתו לאור. למרות זאת, נטען כי 13,000 עותקים של הספר כבר הופצו, וגם אחרי המשפט – בשנת 1999 עלה הספר לפרסום באינטרנט ופורסם שם על ידי גורמים אלמונים.
שליח לדבר עבירה

החוק בנושא רוצח שכיר ברור לגמרי: הן הרוצח והן שולחו נושאים באחריות למעשה. נושא זה מופיע כבר במקורות יהודיים, הקשור לכלל הידוע "אין שליח לדבר עבירה".
דברי הרמב"ם בנושא זה מביאים לידי ביטוי את הגישה המקובלת גם בימינו:
הערות שוליים

↑  הגרוזיני שנעצר בארץ ניסה להתנקש בנשיא שוורנאדזה - וואלה חדשות, באתר וואלה, 7 ביולי 2003
↑
↑
עבאס קיארוסטמי

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1940 טהראן, איראן 
 פטירה:  4 ביולי 2016 (בגיל 76) הרובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת 
 סוגה מועדפת:  מינימליזם, poetry film 
 מדינה:  איראן 
 תקופת הפעילות:  1962–2016 (כ־54 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טהראן 
 צאצאים:  Bahman Kiarostami 
 פרסים והוקרה:  honorary doctor of the Sorbonne Nouvelle University (2010)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (2014)  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת קה פוסקארי של ונציה (2003)  פרס קונרד וולף (2003)  פרימיום אימפריאל (2004)  פרס דקל הזהב  פרס חבר השופטים של פסטיבל ונציה  קצין בלגיון הכבוד  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
קיארוסטמי ב-1940
עבאס קיארוסטמי (בפרסית: عباس کیارستمی, תעתיק מדויק: עבאס כיארסתמי; נולד ב-22 ביוני 1940 – 4 ביולי 2016) היה משורר, במאי קולנוע, תסריטאי, צלם ומפיק קולנוע איראני.
ביוגרפיה וסגנון

קיארוסטמי נחשב לאחד מבמאי "הגל החדש בקולנוע האיראני", תנועה קולנועית משנות השישים המאוחרות שמאפייניה כוללים דיאלוג פואטי וסיפורים אלגוריים העוסקים בנושאים פוליטיים ופילוסופיים. מאז שנת 1970 ביים מעל ארבעים סרטים, בהם סרטים תיעודיים, וצבר מוניטין של אחד מהחשובים בבמאי העולם. ב-1977 ביים את הסרט "הדיווח" בהשתתפותה של שוהרה אע'דאשלו. סרטו "איפה גר החבר שלי" זכה במקום השלישי בפסטיבל לוקרנו בשנת 1989.
קיארוסטמי קיים שיתוף פעולה פורה מאוד עם ג'עפר פאנאהי. תחילה היה פאנאהי עוזר הבמאי שלו, ולאחר שנים מספר החל להשתתף בכתיבת התסריטים לסרטיו של פאנאהי, לאורך תקופה ניכרת.
סרטיו של קיארוסטמי נפסלו להקרנה על ידי ממשלת איראן במשך שנים רבות. ב-2003 היה "עשר" הסרט הראשון בבימויו שהוקרן בישראל.
מוטיבים חוזרים בעבודתו של קיארוסטמי כוללים שימוש בילדים כפרוטגוניסטים, סרטים נרטיביים בסגנון של סרטים תיעודיים, סיפורים המתרחשים בכפרים, ושיחות המתנהלות בתוך מכוניות המצולמות במצלמות המקובעות בתוך גוף המכונית. הוא גם ידוע בשימושו בשירה איראנית קלאסית ומודרנית בדיאלוגים, בשמות ובנושאים של סרטיו. בין יצירותיו המוכרות ביותר "טרילוגיית רעידת האדמה" (או "טרילוגיית קוקר"), "טעם הדובדבן" – שזיכה אותו בפרס דקל הזהב, ו"הרוח תישא אותנו".
קבלה וביקורת

אקירה קורוסאווה אמר על סרטיו של קיארוסטמי: "מילים אינן מסוגלות לבטא את תחושותיי כלפיהם... כאשר סטיאג'יט ריי הלך לעולמו, הייתי מדוכא מאוד. אך לאחר שצפיתי בסרטיו של קיארוסטמי, הודיתי לאל על שהעניק לנו בדיוק את האדם הנכון למלא את מקומו". מרטין סקורסזה אמר על קיארוסטמי כי הוא "מייצג את הרמה הגבוהה ביותר של כישרון אמנותי בתחום הקולנוע".
הערות שוליים

↑  מאיר שניצר, 91 דקות במכונית נוסעת, באתר nrg מעריב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506577905171  PLWABN: 9810586872705606  BIBSYS: 26901  BNE: XX1266607  BnF: cb131885748 (data)  CiNii: DA09623035  GND: 121032345  ICCU: RAVV088775  ISNI: 0000 0001 2284 2944  LCCN: no98065081  MusicBrainz: bfce7e79-90f7-4772-9f25-c4bc383be259  NDL: 00514280  NKC: xx0169846  NLA: 57193069  NLG: 336744  NLK: KAC200609752  NSK: 000653969  NTA: 142940623  PIC: 312984  RERO: 02-A016433997  RKD: 224575  SNAC: w69k54qf  SUDOC: 035424303  Trove: 1679914  ULAN: 500116294  VIAF: 114753296   WorldCat (עם VIAF): 114753296 
ערך זה הוא קצרמרבנושא איראנים ובנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אירוע לזכר עבאס קיארוסטמי במוזיאון הקולנוע בטהראן
תרגומי המקרא לערבית

Codex Arabicus
תרגומי המקרא לערבית החלו להיכתב, בעיקר למן המאה השביעית. אולם חיבור סוגה זו תפס תאוצה החל מהמאה העשירית, שאז התפרסם תרגומו של הרב סעדיה גאון לחומשים ולמספר ספרים נוספים – "התפסיר" (בערבית: تفسير).
בעקבות התפשטות האסלאם, החלו להופיע תרגומים לערבית, אשר התאפיינו במגוונם שמקשה על סיווגם. הסיבה לכך היא שאלו חוברו בידי בני עממים ודתות שונים, שחיו בכפיפה אחת בעולם המוסלמי רחב הידיים. כמו כן, לא זאת בלבד שאלו תרגמו את המקרא משפות שונות – לרבות עברית, יוונית, סורית ועוד; כי אם, לתרגומים לערבית ספרותית התווספו תרגומים לדיאלקטים ערביים הרבים, שמתקיימים במקומות ובתקופות שונות. מגמה זו למעשה נמשכת עד היום, ומוסיפה עניין לחקר התרגום הערבי למקרא.
עדויות לקיום תרגומים לערבית לפני התפסיר לרב סעדיה גאון

מסתבר כי בעידן הקדם איסלאמי ('הג'אהליה'), יהודי ערב השתמשו בכתבי הקודש בעברית, ותרגמו אותם על פה לערבית – כנהוג בקרב היהודים דוברי היוונית והארמית שבזמנם. עדות ראשונה לתרגום מקראי בכתב בערבית מופיעה בלקסיקון הביבליוגרפי Kitāb al-Fihrist (987), אשר על פיו מוסלם אחמד אבן עבדאללה אבן סלאם תרגם מילולית את כל המקרא משפות המקור (עברית ויוונית) – כנראה בתחילת המאה ה-9. קיימת גם עדות לא מהימנה מההיסטוריון המוסלמי אל-מסעודי, לפיה אבו כת'יר יחיא אל-כתאב מטבריה חיבר תרגום יהודי לתנ"ך. הוא גם טוען שחנין אבן איסחאק (המאה ה-9) תרגם את תרגום השבעים לערבית. אבל מתרגומים שעליהם מספר מסעודי לא שרד מאומה. למעשה אין בידינו ידיעות מהימנות על תרגומים רציניים מהעברית לפני רס"ג, בן המאה ה-10.
עדות מוחשית ראשונה לתרגום מקורה ב-אִבְּן קֻתַיְבָּה (חי בשלהי המאה ה-9), אשר מצטט בתחילת ספרו "אל-מעאריף" קטעים מספר בראשית בתרגום ערבי. תרגום של תהלים עז נמצא במסגד האומיי בדמשק והוא כנראה מסוף המאה ה-9. אשר לתרגומים לברית החדשה, הרי במנזר סנטה קתרינה שבסיני נמצאו שני כתבי יד. הראשון (Mt. Sinai Arabic Codex 151) חובר בדמשק בשנת 867, והוא תרגום של מעשי השליחים ושל האיגרות על פי מצע ארמי. הוא מכיל מלבד התרגום גם פירוש. כתב היד השני (Codex Arabicus) הוא פלימפססט שחובר בשנת 900.
תרגומים יהודיים למקרא

התפסיר (בערבית: הפירוש) הוא תרגום חלקי של תנ"ך המסורה; אשר חובר בידי רב סעדיה גאון, במאה ה-10. חיבור זה שהוא גולת הכותרת של תרגומי המקרא העתיקים לערבית. הוא כולל תרגום מלא של התורה, וכן של ספר ישעיהו, תהילים, משלי, ספר איוב, חמש המגילות, וספר דניאל. בניגוד למקובל בקרב המחברים היהודים – שכתבו ערבית בכתיב עברי – סעדיה גאון כתב את חיבורו בכתיב ערבי. תרגום זה מתאפיין במשלבו הערבי הגבוהה ובפרשנות שהוא טומן בחובו. בדומה לתרגום אונקלוס, הוא סוטה מהתרגום המילולי, כשבמקור יש משום הגשמת האל. כמו כן, הוא הוסיף והרחיב ואף שינה את סדר הכתוב לפי הצורך. את שמות המקומות שבמקרא הוא נטה לעבד לשמות המקומות כפי שנקראו באותה העת. רס"ג השתדל לשמר בערבית את הגזרון (אתימולוגיה) העברי ולא תמיד תרגם לערבית מילים עבריות מסוימות.
התפסיר התקדש בקרב היהודים, עובד והועתק בגרסאות רבות והודפס עם הופעת הדפוס. בכתבי היד התימניים (התאג') הוא צורף לנוסח המקרא לצד תרגום אונקלוס. כמו כן, נשתמרו כתבי יד רבים בהם פירושו מתועתק בכתיב עברי בדיאלקטים המגוונים הקיימים לערבית היהודית. על פי המבוא של רס"ג, וכן על פי השימוש בכתיב הערבי, המטרה שעמדה לנגד עיניו הייתה לקרֵב את המקרא אף ללא-יהודים. לפיכך התרגום זכה לתפוצה רבה, גם בקרב הקראים, השומרונים והמוסלמים. הוא אף אומץ בשינויים קלים אצל נוצרים קופטיים. במרוצת הדורות נוצרו עיבודים שונים של תרגומו ללשון הערבית המדוברת של אותה העת. כמו כן, יצאו לאור תרגומים מרובים להפטרות ולחמש המגילות.
אשר לשאר התרגומים היהודיים למקרא – כבר בשלב מוקדם ניסו הקראים להשתחרר מהשפעתם של התרגומים הרבנים הקיימים. תרגום מלא למקרא מיוחס לפרשן הקראי יפת בן עלי, והוא מתאפיין במילוליות יתר. בנוסף אליו יצאו לאור במאות העשירית והאחת-עשרה תרגום לתורה מידי יוסף אבו יעקב בן נוח הבוצרי, דוד בן בועז אבו סעיד ואבו אלפרג' הארון. גם השומרונים הוציאו תרגום על פי נוסחם - כנראה בידי אבו אלחסן אלצורי, ותרגום זה עבר עיבוד בידי אבו סעיד.
בצפון אפריקה יצא תרגום לתורה בידי תומאס ארפניוס (1622). כמו כן יצאה לאור פרפרזה של עשרת הדיברות, אשר נדפסו במחזורים מוגרביים. תרגומים מעין אלו יצאו לאור בכל רחבי העולם המוסלמי; ולרוב מתאפיינים בשימוש בכתיב ואו בתחביר עברי. במאה ה-20, הרב יוסף קאפח ליקט מן התרגום לתורה את המילים שיש בתרגומן הערבי על ידי רס"ג משום חידוש מסוים, ותרגמן בחזרה לעברית.
תרגומים נוצריים למקרא עד למאה ה-19

התרגומים הנוצריים העתיקים לביבליה הם מרובים אך טרם יצאו לאור בדפוס. התרגומים לברית הישנה על פי רוב מושתתים על תרגום השבעים, על הפשיטתא, על התרגום הקופטי או על התפסיר. תרגום של הסירו-הקספלה (אנ') נערך בידי אל-חארת' אבו סינאן במאה ה-10. בנוסף לתרגומים אלו יצאו לאור ב-889 תרגומים לתהלים מידי המוזערבי חאפֿס אבּן אַלבַּר (אנ'). בספרד המוסלמית התקיים מפעל תרגומים גדול בהיקפו; שהוציא תחת ידיו תרגומים לקטעי מקרא בידי מוסלמים ונוצרים כאחד. האוונגליון תורגם בידי יסחאק איבן בלאסק מקורודבה (946). לפני גירוש הערבים מספרד הנוצרית, ככל הנראה הביבליה תורגמה במלואה בידי נוצרים – וזאת בכדי לעודד המרת מוסלמים. אבל ביבליות עתיקות אלו לא הותירו רושם רב במחקר.
במאה ה-17 נעשו על ידי כתות נוצריות ניסיונות להעמיד קודקסים של תרגומים לביבליה כולה, וזאת בידי מספר מתרגמים ועל בסיס ביבליות ממקורות שונים. ניסיונות אלו הניבו שלושה קודקסים חשובים: זה שנערך בידי מלקים (כ"י לנינגרד 226), תרגום קתולי (כ"י ואתיקן ar.468) וכן תרגום קופטי.
הביבליה הערבית ראתה אור בדפוס לראשונה בפוליגלוטה של פריס (1629), ובעקבותיה הופיעה הפוליגלוטה הלונדונית (1657). את התרגום לערבית ערך המרוני ג'יבריל אל-צהיוני אל-הדאני. מצעו של התרגום אינו אחיד והוא מתבסס גם על תרגומים יהודיים. התרגום לנביאים נעשה בידי אל-עלם מהמאה ה-10, והוא מושתת על תרגום השבעים האלככסנדריני, אך נקי מיסודות הקספלריים. פת'יון אבן איוב (המאה ה-9) תרגם את שלושת הנביאים הגדולים על סמך הפשיטתא ותרגום השבעים. בשנת 1671 התפרסמה עוד ביבליה ערבית. תרגום קתולי זה נערך ברומא בידי סרגיוס ריסי, הארכיבישוף של דמשק ובידי נזיר דומיניקני בשם Vincenzo Candido וכן בידי הנזיר הקפוצ'יני הצרפתי Francis Britius. רוויזיה שלה יצאה לאור בדפוס בידי הדומיניקנים של מוסול.
תרגומים נוצריים למקרא מהמאה ה-19

במאה ה-19 נפתח עידן חדש בתרגומי הביבליה לערבית, ביוזמת ה-Society for Promoting Christian Knowledge ובעקבות התפתחות האוריינטליזם במערב. בסופו של דבר המזרחן הבריטי סמואל לי והבלשן אחמד פארס א-שדיאק הוציאו תחת ידם ב-1857 תרגום שנחשב לאחד מהתרגומים המעולים של הביבליה לערבית.
תרגום הביבליה הנפוץ ביותר והמקובל על הכנסיות הפרוטסטנטיות, האורתודוקסיות והקופטיות הוא מהדורה של American Bible Society. כתגובה אליו, התרגום הקתולי הנפוץ ביותר הוא שנערך בידי אוגוסטין רודה (Rodet) ובעזרת איברהים אל-יאזג'י. התרגום, שהוא פרי יוזמתה של החברה המקראית האמריקאית (אנ'), חובר בביירות שבלבנון והוא מבוסס על המצע העברי והיווני, ששימש את תרגום המלך ג'יימס, ומתאפיין בדיוק ובהקפדה לשונית, אך שומר על צביון עממי. תרגום זה נערך בידי המיסיונרים הפרוטסטנטים עלי סמית וקורנליוס ואן-דייק בעזרתם של בוטרוס אל-בוסתאני, ננאסיף אל-יאזג'י ויוסוף אל-אסיר וראה אור בשנים 1860–1865. תרגום זה התיישן בשל התמורות שחלו בכתיב הערבי ובאוצר המילים ומשום שנעשה בו שימוש בתרגומי שאילה מהסורית.
בסוף המאה ה-20 התחדש מפעל תרגומי המקרא לערבית, בעקבות יוזמה של המו"ל Living Bibles International שהחלה בביירות, לאור תובנה שהביבליה אינה מובנת לגמרי לקהל קוראיה. ג'ורג' חוסני יחד עם סעיד באז וסמואל שאהיד חיברו ביבליה המתחרה עם זאת של עלי סמית וקורנליוס ואן-דייק, ומחקה את ה-New International Version הפופולרית. במקביל לביבליה זו חוברה גם Today's Arabic Version, שהיא תרגום בערבית מודרנית השואף להציג מקבילה דינמית (Dynamic equivalence) לטקסט המקור, הדומה במתכונתו ל-New International Version. תרגום נוסף הוא ביבליה מלאה שיצאה לאור בערבית מדוברת בשנת 2000 ומכונה "אל-כתאב אל-שריף" ("המקרא האציל"). ב-2004 יצאה ביבליה מטעם ארגון עדי יהוה. בשני העשורים האחרונים קיימת יוזמה ליצור סדרה של ספרי ביבליה מתומצתים ומוערים, שהיא פרי עמלם של נוצרים ומוסלמים הפועלים בצוותא.
ראו גם

תרגומי התנ"ך
מתרגמים עבריים
לקריאה נוספת

עמנואל טוב, ביקורת נוסח המקרא; פרקי מבוא, מוסד ביאליק, ירושלים.
חגי בן-שמאי (חג.ב.), "מקרא; תרגומי המקרא; ערבית", האנציקלופדיה העברית (כרך כד), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשל"ב, עמ' 304-305
"מקרא; תרגומי המקרא; תרגומים נוצריים לערבית", האנציקלופדיה העברית (כרך כד), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשל"ב, עמ' 305-306
יהושע בלאו, על תרגומי מקרא קראיים לערבית מן המאות העשירית והאחת-עשרה <מאמר ביקורת>, תרביץ: רבעון למדעי היהדות 67, 1997/98, עמ' 417-430
יהושע בלאו, תרגומי מקרא קדומים לערבית-היהודית, פעמים: פרקי עיון במורשת ישראל במזרח 83, תש"ס, 2000, עמ' 4-14
אהרון יפה, "תירגום התנ"ך לערבית בידי המיסיון האמריקאי]", פעמים 83 (אביב תש"ס), עמ' 57–69
משה בר-אשר, לשונות מסורות ומִנהגות - עיונים בלשונות, במסורות, וביצירות של היהודים במגרב ועיונים בלשונות היהודים, הוצאת מכון בן-צבי, ירושלים תש"ע
Griffith, Sidney H., The Bible in Arabic: The Scriptures of the 'People of the Book' in the Language of Islam
Avishur, Yitzhak, Studies in Judaeo-Arabic Translations of the Bible: Tel Aviv 2001
H. Kassis, "The Arabization and Islamization of the Christians of al-Andalus: evidence of their Scriptures”, Languages of Power in Islamic Spain, ed. Ross Brann, Bethesda, Maryland, 1997
Volandt, Ronny (2015), Arabic Versions of the Pentateuch: A Comparative Study of Jewish, Christian & Muslim Sources, Brill
P.S. Van Koningsveld, “Christian Arabic manuscripts from the Iberian Peninsula and North Africa: a historical interpretation”, Al-Qantara XV (1994)
הערות שוליים

↑   Griffith, Sidney H., The Bible in Arabic: The Scriptures of the 'People of the Book' in the Language of Islam
↑   Shirley Madany (1986). "The Treasures of St. Catherine's Monastery". Middle East Resources. Archived from the original on 2000-01-18.
↑   חגי בן-שמאי (חג.ב.),"מקרא; תרגומי המקרא; ערבית", האנציקלופדיה העברית, כרך כד (תשל"ב), עמ' 304-305
↑   יהושוע בלאו, עיונים בתרגום רב סעדיה גאון לתורה, בראשית (א), תשע"ט
↑   יהושע בלאו, על תרגומי מקרא קראיים לערבית מן המאות העשירית והאחת-עשרה <מאמר ביקורת>, תרביץ: רבעון למדעי היהדות 67, 1997/98, עמ' 417–430
↑   משה בר-אשר, לשונות מסורות ומִנהגות - עיונים בלשונות, במסורות, וביצירות של היהודים במגרב ועיונים בלשונות היהודים, הוצאת מכון בן-צבי, ירושלים תש"ע
↑   Avishur, Yitzhak, Studies in Judaeo-Arabic Translations of the Bible: Tel Aviv 2001
↑  יוסף קאפח, פירושי רבינו סעדיה גאון על התורה, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תשמ"ד; חיבור זה שולב מאוחר יותר במהדורת החומש תורת חיים, מוסד הרב קוק, ירושלים תשמ"ו.
↑   Kashouh, Hikmat, The Arabic Versions of the Gospels: The Manuscripts and Their Texts, De Gruyter, 2012
↑   יהושוע בלאו, "תנ"ך, תרגומים", אנציקלופדיה מקראית ח', תשמ"ב, עמ' 854–861
↑   חגי בן-שמאי, "מקרא; תרגומי המקרא; תרגומים נוצריים לערבית", האנציקלופדיה העברית, כרך כד, תשל"ב, עמ' 305–306)
↑  אהרון יפה, "תרגום התנ"ך לערבית בידי המיסיון האמריקאי", פעמים 83 (אביב תש"ס), עמ' 57–69
↑   Khalaf, Ghassan (2009), Shedding Light on Boustani-Van Dyck Bible Translation, Beirut, Lebanon: Bible Society
אהרן פלד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1933 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  12 באוקטובר 2020 (בגיל 87 בערך) תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  פדל'ה
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד חטיבה 188  מפקד חטיבת יפתח  סגן מפקד עוצבת סיני  מפקד אוגדה 194
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים מבצע תופת   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 עיטורים
   עיטור המופת
 
אהרן פלד (פדל'ה) (1933 – 12 באוקטובר 2020) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף. בעל עיטור המופת על פועלו במבצע תופת.
קורות חייו

אהרן פלד נולד בתל אביב, הבן הצעיר במשפחה בת חמישה ילדים, אביו נפטר כשהיה בן 10 חודשים. היה חבר בתנועת המחנות העולים. הוא התגייס לצה"ל, שירת בנח"ל וסיים קורס קצינים, ב-1954 השתחרר ועבר לעבוד בקיבוץ. לפני מלחמת סיני חזר לשירות הקבע ושירת כקצין בחטיבת הצנחנים. בעקבות פציעת צניחה עבר לחיל השריון. שירת כמפקד פלוגת חרמ"ש ומפקד פלוגת טנקים בגדוד 9. בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד ויצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במלחמת ששת הימים היה מפקד קורס בבית הספר לשריון ובמינוי חירום, מפקד גדוד 125 בחטיבה 200, גדוד מילואים של טנקי צנטוריון. בתחילת הקרבות לחם הגדוד בקרב כיבוש ביר לחפן, נשלח לסייע בכיבוש מתחם אבו עגילה, השתתף בהתקפה חטיבתית על מתחם ג'בל ליבני ובליל 6 ביוני כבש אותו בקרב בו הושמדו עשרות טנקים מצריים. בליל 7 ביוני ביצע חסימה בביר תמדה והשמיד יחד עם הסיירת החטיבתית טנקים, נגמ"שים, תותחי נ"ט ועשרות משאיות עמוסות חיילים, בהמשך ניהל קרב שריון במעבר הגידי, נגד חטיבה 2 מדיוויזיה 4 המצרית שניסתה לחסום את המעבר, הגדוד בפיקודו השמיד לחטיבה 28 טנקים ופרץ את הדרך עד תעלת סואץ.
במבצע תופת (פעולת כראמה), ב-21 במרץ 1968, פיקד על כוח שמשימתו הייתה לבלום התקפות אויב מול מתחם כופריין, בצומת אל-מזר, על כביש גשר עבדאללה-עמאן. הכוח מנה 11 טנקי צנטוריון וכיתת חיל-ההנדסה על גבי זחל"ם. במשך רוב יום הלחימה היה נתון הכוח עליו פיקד לאש ירדנית עזה ושמונה מבין 11 הטנקים הישראלים נפגעו במהלך יום הלחימה הכוח בפיקודו פגע ב-14 טנקים ירדנים, מהם 8 טנקים, שנפגעו מירי מהטנק עליו לחם. על פועלו קיבל צל"ש ממפקד גייסות השריון, אלוף ישראל טל. בהמשך הומר הצל"ש לעיטור המופת.
במלחמת ההתשה שירת כסגן מפקד חטיבה 14 שהייתה אחראית על קו בר-לב. ביוני 1972 מונה למפקד חטיבה 188. באותה שנה, השתתפה החטיבה במבצע קלחת 4 מורחבת. פלד קיבל את הפיקוד על הכוח המרכזי במבצע, "כוח אורן". הכוח בפיקודו כלל 106 כלי רכב, מהם 27 טנקי לחימה, והורכב מיחידות שריון, צנחנים, אגוז והנדסה. הכוח נכנס לעומק הפתחלנד, תוך כדי פגיעה במחבלים ובמבנים רבים.
ב-1 ביולי 1973 נאלץ לפנות את מקומו ליצחק בן שוהם לאחר שהצהיר בכנס קציני חטיבה 188 כי "אני מעדיף שנעשה מאה פעמים פעולת קיביה ושלא נמצא את עצמנו ולו פעם אחת בלבד בסיטואציה הפוכה".
במלחמת יום הכיפורים פיקד על חטיבה 11, חטיבה מילואים ממוכנת בהרכב של גדוד טנקי שרמן, שני גדודי חרמ"ש ופלוגת סיור על ג'יפים. החטיבה הגיעה לגזרת סיני ב-8 באוקטובר והוכפפה לכוח משימתי בפיקודו של קלמן מגן בגזרה הצפונית של תעלת סואץ. במהלך הקרבות הוכפף לה גדוד טנקי צנטוריון מחטיבה 217 וגדוד טנקי פטון. ב-14 באוקטובר השתתפה החטיבה בבלימת מתקפת השריון המצרית ויחד עם חטיבה 204, השמידה מעל 40 טנקים T-62 מחטיבה 15 של דיוויזיה 18 המצרית. ב-19 באוקטובר חצתה את התעלה מערבה וחברה לאוגדה 252, בסיום המלחמה התייצבה בנקודה המערבית ביותר אליה הגיע צה"ל.
אחרי המלחמה שימש פלד סגן מפקד אוגדה 252, בשנים 1975–1979 פיקד על אוגדה 194, ובשנים 1981–1982 פיקד על מרחב שלמה ועל קורס מפקדי חטיבות. השתחרר בדרגת תת-אלוף ב-1983.
פלד נפטר ב-12 באוקטובר 2020, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון. היה נשוי לחנה ואב לבן ובת.
הערות שוליים

↑   גל פרל, חוקר במרכז דדו וסרן (מיל.) בעוצבת הצנחנים "חיצי האש"., מוכנות לסוגים משתנים של קרבות – תובנות מ"התאוששות" – סרן (מיל.) גל פרל, באתר צה"ל, 7 בספטמבר 2023
↑  יוסי פלד, איש צבא (כתבה: רונית ורדי), תל אביב: ספרית מעריב, תשנ"ג-1993, עמודים 79-80.
↑  אלישיב שמשי, בהם יותר מכל: על סוד ההצלחה של צה"ל, הוצאת משרד הביטחון, 2005, עמודים 219-229.
↑  סא"ל בני מ., ‏מבצע "תופת", מערכות 32-18, מרס-אפריל 1984 .
↑  עיטור המופת שהוענק לאהרן פלד, באתר "בעוז רוחם" של צה"ל;

אהרן פלד, באתר הגבורה
↑  אבירם ברקאי: על בלימה; עמ' 35, הוצאת מעריב, 2009
↑  ראובן קסטרו, ללכת שבי אחריהם, nrg, ‏ 22/10/2005.
↑  חנוך ברטוב, דדו - 48 שנה ועוד 20 יום, הוצאת דביר, 2004, כרך ב', עמ' 575-574.
↑  חטיבה 11, אתר יד לשריון
↑  אהרון פלד (פדלה) ז"ל, באתר מודעות אבל, ‏13 באוקטובר 2020
חיים לבקוב

| --- | --- |

חיים לבקוב כסרג'נט בפלגות הלילה המיוחדות
 לידה:  1916 בית-גן, ישראל 
 פטירה:  9 בנובמבר 1998 (בגיל 82 בערך) ישראל
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  חיימק'ה
 השתייכות:  משטרת היישובים העבריים   פלמ"ח    צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1936–1957 (כ־21 שנים)
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד בשטח, קצין הקישור לעדות המיעוטים
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי הגדול  מלחמת העולם השנייה   מלחמת העצמאות   מבצע קדש
 תפקידים אזרחיים
 קצין הביטחון של קצא"א ושירות בתפקידי מודיעין מיוחדים
 
ביקור המולא מוסטפא ברזאני באחת מטייסות חיל האוויר בנוכחותו של מפקד חיל האוויר מוטי הוד,
שנות ה-70
חיים (חיימק'ה) לבקוב (1916 – 9 בנובמבר 1998) היה לוחם ומפקד בפלמ"ח ובצה"ל, ששימש במשך שנים רבות, איש הקשר של צה"ל לבני עדות המיעוטים (בדואים, דרוזים וצ'רקסים). הוא היה ידוע גם כמספר סיפורים מוכשר ואף כ"גדול מספרי הסיפורים של הארץ".
נעוריו

לבקוב נולד במושבה בית-גן (כיום בתחומי יבנאל) למשפחה שעלתה מאוקראינה ב-1910. מגיל צעיר עסק בעבודות חקלאות ושמירה, חלקן יחד עם ערבים מקומיים, בדואים, דרוזים וצ'רקסים. כך למד את השפה הערבית מגיל צעיר, וכן את התרבות הפולקלור וסיפורי העם של הערבים בני הגליל.
כמו כן התעניין לבקוב הנער בכלי נשק שונים ולפי עדותו למד להשתמש בכל כלי נשק שהיה זמין באותה תקופה בגליל. ב-1929 כבר השתתף בפעילות שמירה מגויסת כחלק מהתמודדות היישוב במאורעות תרפ"ט. בשנת 1936 היה נוטר במשטרת היישובים העבריים וב-1938 הצטרף לפלגות הלילה המיוחדות של אורד צ'ארלס וינגייט בדרגת סרג'נט. עם פירוק הפלוגות היה למפקד כוחות חי"ש בגליל התחתון.
ב-1937 נישא לתמימה, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
במחלקה הסורית של הפלמ"ח

בשנת 1941 גויס לפלמ"ח עבור "המחלקה הסורית" (מ-1943 נקראה המחלקה הערבית). המחלקה הסורית הוקמה כשיתוף פעולה בין המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית לבין מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) של שלטון המנדט הבריטי במטרה לבצע פעולות מודיעין צבאי וחבלה בשטחי סוריה, שהייתה תחת שלטון צרפת של וישי. לבקוב הוחדר לסוריה מוסווה כערבי במאי 1941 יחד עם ישראל בן-יהודה ("עבדו"), יוסף קוסטיקה וירוחם כהן ופיקד על פעולות חבלה במתקנים צרפתיים בסוריה והשתתף בפעולות העפלה לארץ ישראל ובאיסוף מודיעין. לבקוב סיפר לימים כי הצליח להופיע בצורה כה משכנעת כערבי, שאפילו יגאל אלון, ידידו מנוער, לא הכיר אותו.
יגאל חסקין טוען בספרו שבמסגרת פעילותו בפלמ"ח, לבקוב, רצח נער ערבי כדי להוכיח את גבריותו, ובמקרה אחר רצח שבוי.
צה"ל

בדצמבר 1947 היה חבר בצוות ההקמה של חטיבת גולני מטעם ההגנה והוצב כמ"פ בגדוד 12 ("ברק").
ערב מלחמת העצמאות עמד לבקוב בקשר עם נכבדי הכפר הצ'רקסי כפר כמא ושכנע אותם להצטרף לצה"ל, כאשר הוא הפך למפקדם. במאי 1948, לאחר שכוח דרוזי נלחם נגד ההגנה בקרב רמת יוחנן, נכנס לבקוב למשא ומתן עם הדרוזים באזור חיפה ושכנע אותם להתגייס לצד המדינה הציונית. כך הקים את יחידת המיעוטים שהתרחבה וכללה גם בדואים מעמק יזרעאל ומהנגב ודרוזים מהגליל, יחידה שהתפתחה לאחר מכן לגדוד חרב. היחידה הוצבה במספר נקודות בנגב: בפארן, בירוחם, ולעיתים בערבה. לבקוב שימש כמפקדה עד 1954.
ב-1955 הציע ליגאל אלון להקים יחידת גששים, כדי שאלה יגלו הסתננויות דרך הגבול. הוא הציע להשתמש ביכולותיו של ידידו עמוס ירקוני, ששמו באותה העת היה עבד אל-מג'יד ח'אדר, מהשבט הבדואי ערב-מזאריב, שהיה סייר וגשש. לאחר קבלת הסכמה מהפיקוד הקימו השניים את יחידות הגישוש בצה"ל וירקוני מונה למפקדם.
תפקידים אזרחיים

לאחר שחרורו ב-1957 עבד כקצין הביטחון של חברת קצא"א ושירת בתפקידי מודיעין מיוחדים. בין השנים 1966–1972 יצר קשרים עם מנהיג הכורדים בצפון עיראק, מוסטפא ברזאני, בכוונה לייסד ברית בין כוחות לא-ערביים במזרח התיכון. ב-1982 גויס שוב לצה"ל על מנת לשמש כקצין קישור לדרוזים בלבנון בתקופת מבצע שלום הגליל, תפקיד ממנו השתחרר ב-1986 כחייל הזקן ביותר בצה"ל.
בשנות החמישים נדד עם משפחתו לבאר שבע, לאשקלון ולחולון בהן סייעה אשתו תמימה בקליטת העלייה ההמונית. לבקוב הוכתר כיקיר העיר חולון ואזרח כבוד של כפר כמא.
לקריאה נוספת

רזיאל ממט, שלום על הרובים - סיפורם של חיימקה לבקוב וחבריו, צייר- חיים טופול, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1986
צבי לביא, מיעוטים, בתוך: צה"ל בחילו: אנציקלופדיה לצבא ולביטחון כרך 14 - סיירות ומיעוטים, רביבים, 1983
יוסי אלפי, מסיפורי חיים לבקוב, מלך מספרי הסיפורים
הערות שוליים

↑  מימין לשמאל: חיימקה לבקוב, המולא מוסטפא ברזאני, דוד קרון - בכיר במוסד, מלווה כורדי, האלוף מוטי הוד וטייסים
↑  דן בן אמוץ קרא לו (בילקוט הכזבים) "אלוף מספרי הכזבים בארץ", רחבעם זאבי כינה אותו "גדול מספרי הסיפורים של הארץ" (רחבעם זאבי לרזיאל ממט, על ספרו, לפי מאמר מ"סוף שבוע-מעריב": "דיוקן אחר, היכרות שונה" מאת רזיאל ממט פורסם ב-16.11.01)
↑  יוסי אלפי - מקמה לתמימה לבקוב - לכבוד יום הולדתה ה-90
↑  יגאל חסקין, מקומם של שיקולים אתיים- מוסריים בהפעלת הכוח
ויישומם בפועל, מראשית ההתיישבות הציונית
בארץ־ישראל ועד להקמת המדינה
1948-1882, עמוד 480
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595153305171  ISNI: 0000 0000 4755 2452  LCCN: nr93036258  VIAF: 317133003   WorldCat (עם VIAF): 317133003
מיקי יוסף

| --- | --- |

מיקי יוסף, 2018
 לידה:  31 במאי 1970 (בן 54) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  מרכז חינוך ליאו באק  בית צבי 
 צאצאים:  תמר עמית יוסף, אבינועם עמית יוסף 
 
מיכאל (מיקי) יוסף (נולד ב-31 במאי 1970) הוא במאי, כותב, מפיק, עיתונאי, חבר איגוד במאי הקולנוע והטלוויזיה ומבעלי הקורס להפקת אירועים במכללה העסקית של לשכת המסחר, תל אביב והמרכז.