המין השני
תוכן הפרקים > כרך שני, החוויה היומיומית > מצב

לחלק השני של הכרך השני שישה פרקים, בהם דה בובואר מנתחת את ה"מצבים" השונים, או התפקידים, של נשים בוגרות. האישה הבורגנית מקיימת שלוש פונקציות עיקריות: של רעיה, אם ומבדרת. לא משנה כמה נשגב מעמדה החומרי, תפקידים אלו מובילים למצב של פנימיות - מוטיב חוזר בניתוחה של דה בובואר את מעמדן או מצבן של נשים - ולחוסר שלמות, ותסכול. היא טוענת שגם נשים שנוטלות לעצמן מצב פחות קונבנציונלי בחברה - למשל זונות - עדיין נאלצות להיכנע לתכתיבים גבריים. דה בובואר גם מהרהרת על הטראומה שבהזדקנות - כשאישה מאבדת את יכולת הרבייה שלה, היא מאבדת את מטרתה העקרית, ולכן גם את זהותה. היא מסכמת בכך שהיא חוזרת על הטענה שמצבן של נשים אינו תלוי באופי או במאפיינים שלהן, אלא שהאופי של אישה הוא תוצאה של מצבה. אם נשים מוצאות את עצמן שאננות לגבי גורלן, או נטולות הישגים, או פאסיביות - זוהי תוצאה ישירה של ההכפפה שלהן, ולא להפך.
פרק 5 - האישה הנשואה: דה בובואר מביעה בוז למוסד הנישואים בטענה שהדרישה ששני בני זוג "יתקשרו אחד לשנייה דרך קשרים מעשיים, חברתיים ומוסריים כדי לספק אחת את השני מינית למשך כל חייהם הוא דבר אבסורד לחלוטין". היא ממשיכה בתיאור של עבודתן של נשים נשואות, עבודה קשה בסביבה הביתית ללא תגמול כספי, ומציינת כי "מה שהופך את גורלה של האישה-שפחה לנטולת סיפוק הוא חלוקת העבודה שהופכת אותה לחלוטין לכללית ולא נחוצה". על פי דה בובואר, אישה יכולה למצוא את כבודה רק על ידי קבלתה הלא מערערת של עבדותה. היא גם טוענת שנישואים "כמעט תמיד הורסים את האישה", ורואה בנישואים מוסד סוטה שמדכא גם גברים, אם פחות.
פרק 6 - האם: החלק הראשון של הפרק מדבר על הפלות, שלטענת דה בובואר צריכות להיות חוקיות, והיא מצביעה על הקשיים של משפחות וילדים שנולדו לתוכן, ואשר אינן מתאימות לגידול ילדים מכל מיני סיבות. היא מאתגרת את הטענה של הכנסייה הקתולית שנשמותיהם של עוברים מופלים לא ימצאו כניסה לגן עדן בעודם לא טבולים, כנוגדת דוקטרינות אחרות של הכנסייה. היא טוענת שההתנגדות להפלות אינה באמת התנגדות מוסרית, אלא סדיזם גברי כלפי נשים.
בחלק השני של הפרק, היא מדברת על הריון, אליו היא מתייחסת כמתת וקללת נשים כאחד. לדבריה, האישה בהריון מאבדת את העצמיות שלה והופכת לכלי פאסיבי.
פרק 7 - חיי חברה: כאן דה בובואר מתארת בגדי נשים, את חברותיה, ואת יחסיה עם כמרים, רופאים, שחקנים ומאהבים, ומסיקה כי "ניאוף, חברות, וחיי חברה הם רק הסחות בתוך חיי הנישואים". היא גם חושבת ש"נישואים, בכך שהם מתסכלים את הסיפוק האירוטי של נשים, מונעים מנשים את החופש והייחודיות של רגשותיהן, ודוחפת אותן לנאוף".
פרק 8 - זונות והטאירי: כאן דה בובואר מתארת את יחסיהן של זונות עם הסרסורים שלהן ועם נשים אחרות, וגם את ההטאירי. בשונה מזונה, להאיטרה (סוג של קורטיזנה ביוון העתיקה) יש פוטנציאל לקבל הכרה וקבלה. היא מפנה לכוכבות קולנוע כמו ריטה הייוורת' כדוגמה לכך.
פרק 9 - מבגרות לזקנה: הדרך של נשים למנופאוזה, לדברי דה בובואר, עשויה לעורר רגשות לסביים בנשים (שלדבריה, לטנטים ברוב הנשים). היא מציינת שכאשר אישה נחשבת כבר "זקנה" - יש לה עדיין את חצי חייה לחיות, ושלעיתים קרובות היא יכולה לחיות את חייה דרך ילדיה או נכדיה, אך בכל מקרה היא בדרך כלל נידונה ל"גלמודיות, חרטה, ושעמום". היא יכולה לבחור לעסוק ב"מלאכת נשים", ציור או קריאה, או להתנדב בשירותי צדקה - אך שברוב עיסוקים אלה אין הסחה אמיתית כי "המוח מרוקן". היא טוענת שרק נשים מועטות מצליחות למצוא לעצמן מטרה מחויבת עם יעדים ותכלית. היא מסכמת ש"מידת החופש הגבוהה ביותר שהאישה-טפילה יכולה להגיע אליה היא התנגדות סטואית או אירוניה סקפטית".
פרק 10 - מצב ואופי האישה: דה בובואר טוענת שאישה יכולה להיות אקטיבית, אפקטיבית ושקטה כגבר, וכמו שסטנדל כתב, להתמודד עם לוגיקה גברית "באותה מיומנות של גבר, במקרה הצורך". אך המצב שלה משאיר אותה "שימושית", כאשר היא מכינה ארוחות ובגדים ומנקה, ומטפלת בענייני מגורים. היא מודאגת תמידית, כי עשייתה אינה "עשייה", והיא מתלוננת ומדוכאת, בוכיה, ואפילו עלולה לאיים בהתאבדות. היא מתנגדת, אך אינה יכולה להימלט מגורלה. הדת שמה אותה על הכוונת. דה בובואר חושבת שזה חסר תכלית לנסות לקבוע אם נשים הן נחותות או נעלות, ושזה מובן מאליו שהמצב של גברים בחברה הוא "עדיף עד אינסוף". היא כותבת ש"עבור אישה אין שום דרך אחרת החוצה, מאשר לעבוד למען שחרורה".