stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות בוקובינה

מפת הקהילות היהודיות בבוקובינה
יהדות בוקובינה מנתה בשיאה כ-128 אלף איש.
מועד הגעתם של ראשוני היהודים לבוקובינה לוט בערפל. עם זאת, מרבית ההיסטוריונים מסכימים כי אזור דוברוג'ה שבדרום רומניה, היה מאוכלס ביהודים כבר כשהיה נתון למרותה של פרובינקיית דאקיה הרומית במאה ה-2 לספירה. בראשית המאה ה-15 עודדו הנסיכים המולדבים את התיישבותם של סוחרים יהודים בבוקובינה. ב-1774 נכבשה בוקובינה על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי, ומיד החלה בה מדיניות של "גרמניזציה", במטרה להפוך את התרבות המקומית לגרמנית. במסגרת המדיניות הוטלו גזרות על היהודים כדי לצמצם את מספרם. ב-1786 החליטה מלוכת הבסבורג על סיפוח בוקובינה וצירופה לגליציה. ב-1789 הוחל בבוקובינה "כתב הסובלנות", ששינה את מעמדם של היהודים בממלכה וביטל חלק מההגבלות שהוטלו עליהם.
בעקבות אירועי אביב העמים ב-1849 הוענקה אמנציפציה ליהודים של בוקובינה. היהודים השתלבו בחיי החברה והתרבות באימפריה ומספרם גדל. תקופה זו קרויה "תור הזהב של יהודי בוקובינה". היחסים בין יהודים לגרמנים האתניים בבוקובינה ידעו תהפוכות לאורך השנים. לאחר מתן האמנציפציה יהודים משכילים ואמידים במחוז אימצו את הגרמנית כשפת דיבור. שיתוף הפעולה התרבותי בין גרמנים ליהודים בא לידי ביטוי בעיתונאות, בתיאטרון ובשפת ההוראה בבתי ספר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עברה השליטה בבוקובינה מיד ליד בשל קרבתה לאזור הקרבות, והעיירות החסידיות שבה חרבו כמעט כליל. ב-1918, עם תום המלחמה, פלש הצבא הרומני לבוקובינה. עוד בראשית ימיו של השלטון הרומני במחוז החל תהליך ה"רומניזציה": השפה הרומנית הפכה לשפה הרשמית לפי חוק, פוטרו מורים ועובדי ציבור שנכשלו בבחינות הבקיאות ברומנית, ויהודים שהחזיקו במשרות במגזר הציבורי הוחלפו ברומנים. בבוקובינה התגבשו מפלגות יהודיות שהשפיעו על הפוליטיקה הרומנית. התרבו תנועות ציוניות, סוציאליסטיות וחרדיות, ואף נוסדו חסידויות חדשות.
ביוני 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, בותרה בוקובינה לשניים, וחלקה הצפוני סופח לברית המועצות. במהלך הנסיגה מצפון בוקובינה, ערך הצבא הרומני פרעות ביהודים תושבי העיירות והכפרים. השלטון הסובייטי החדש נהג יד קשה ביהודים. בורגנים ופעילים ציוניים רבים בבוקובינה נכלאו, נחקרו וגורשו מהמחוז. עקבותיהם של אחרים נעלמו. ב-1941, בראשית מבצע ברברוסה, רומניה, שהייתה ממדינות הציר, שבה לשלוט בצפון בוקובינה. ההשתלטות של הצבא הרומני על צפון בוקובינה לוותה בטבח יהודים. כעשרת אלפים יהודים נרצחו בחודש הראשון לכיבוש צפון בוקובינה. בשל כוונתה של רומניה לטהר אתנית את בוקובינה מיהודים הוחלט לגרש את יהודי המחוז לטרנסניסטריה. היהודים רוכזו בגטאות שבערים הגדולות, ומיד לאחר מכן החל גירושם לטרנסניסטריה. הגירוש לטרנסניסטריה לווה במעשי אכזריות, ובמהלכו נטבחו ונשדדו יהודים רבים. רבים מצאו את מותם במחנות העבודה בטרנסניסטריה. רק ב-1944 שוחרר מחוז בוקובינה משליטתן של מדינות הציר. לאחר המלחמה החלו יהודים לשוב לבוקובינה, ומשם היגרו רבים לארץ ישראל וארצות הברית.
היסטוריה > הגעת היהודים לבוקובינה > עדויות ראשונות לנוכחות היהודית

מועד הגעתם של ראשוני היהודים לבוקובינה אינו ידוע. עם זאת, מרבית ההיסטוריונים מסכימים כי אזור דוברוג'ה שבדרום רומניה היה מאוכלס ביהודים כבר כאשר היה נתון למרותה של פרובינקיית דאקיה הרומית, במאה ה-2 לספירה. אזור דוברוג'ה, שהדלתה של נהר הדנובה נמצאת בתחומו, היה צומת מסחר חשוב באותה עת. במאה ה-3, נסוגו הרומאים מן האזורים שמצפון לדנובה, והדנובה נקבעה כגבול הרומאי בדאקיה. במאה ה-6, בתקופת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, הוקמו מצפון לדנובה מבצרים. שמו של אחד המבצרים, "מגדל היהודים", מהווה עדות לנוכחות יהודית באזור.
במאה ה-8, בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי לאון השלישי חויבו היהודים בבחירה בין טבילה לנצרות לבין גרוש מן האימפריה הביזנטית. רבים העדיפו להגר ומצאו מקלט בחבלי דאקיה שמצפון לדנובה (רומניה ומולדובה של המאה ה-21). ידוע כי בעיר הנמל אקרמן שבמחוז אודסה, שהייתה בשליטת הטטרים הקומנים, התקבצו יהודים ברובע מיוחד משלהם עוד במאה ה-12. בהסתמך על עדויות אלה, טען ההיסטוריון הרומני יון ניסטור כי יהודים שכנו במחוז מולדובה, הסמוך לבוקובינה, כבר במאה ה-14. ההיסטוריון קונסטנטין ק. ג'ורסקו סבור כי יהודים שהו בבוקובינה לפני היווסדה של נסיכות מולדובה (1359), ששטחי בוקובינה היו בשליטתה. התבססות הנסיכות הקלה על התיישבות יהודים בבוקובינה.
היסטוריה > הגעת היהודים לבוקובינה > מדיניות הפכפכה כלפי יהודים

בראשית המאה ה-15 עודדו הנסיכים המולדבים את הגירתם של סוחרים יהודים מפולין לנסיכות כדי שיסייעו בפיתוח הכלכלה, והעניקו למתיישבים חדשים פטור ממיסים. בבוקובינה עברו שלוש דרכי מסחר. סוחרים יהודים הקימו פונדקים לאורך נתיבי הסחר, שהפכו אט אט לעיירות, שמרבית תושביהן יהודים. ב-8 באוקטובר 1408 נחתם חוזה בין אגודת סוחרים מלבוב לבין אלכסנדרו הטוב, הווֹיֶווֹד (שליט) של נסיכות מולדובה, ששלטה בבוקובינה. הסכם זה איפשר ליהודים לקיים מסחר בתחום הערים חוטין וצ'רנוביץ, שבבוקובינה עצמה. ההגירה היהודית מפולין למולדובה התעצמה לא רק הודות להטבות שהעניקו השליטים המולדבים, אלא גם בשל קשיים בפולין. כך, למשל, בתקופת שלטונו של מלך פולין ולדיסלב השלישי בוטלו ההטבות הכלכליות להן זכו היהודים במקומות מגוריהם, בלחץ קציני צבא קתוליים בכירים. ההגירה לבוקובינה גברה לאחר גירוש ספרד ב-1492, ובבוקובינה פעלו סוחרים יהודים ממוצא ספרדי, לצד סוחרים אשכנזיים.
בשל חששם של התושבים המקומיים מפני תחרות כלכלית, הוציא הוויווד שטפניצה ב-20 בספטמבר 1525 צו המורה להחרים קרקעות בבעלות יהודית. ב-8 בינואר 1579 הורה הוויווד פטרו הפיסח לגרש את כל היהודים המתגוררים בנסיכות, בשל השתלטותם על המסחר. צו זה לא מומש מעולם, עקב תלותם הכלכלית של הבויארים - בני מעמד האצולה ובעלי הקרקעות - ביהודים, שסייעו להם בניהול אחוזותיהם ובבניית פונדקים ומזקקות. ב-1612 שלח הוויווד שטפאן טומשה השני איגרת לאגודת הסוחרים היהודים בלבוב, המאפשרת להם לסחור באין מפריע בנסיכות. צו הגירוש מ-1579 בוטל.
היסטוריה > תחת השלטון האוסטרי > המשטר הצבאי: תקופת ספלני

חלוקת פולין בשנות ה-70 של המאה ה-18 חוללה שינויים רבים בגבולות בוקובינה. ב-1772 סופחה גליציה אל ממלכת הבסבורג האוסטרית. כתוצאה מהסיפוח, חתרה ממלכת הבסבורג לשליטה בשטחי בוקובינה, שהשתייכה לנסיכות מולדובה, כדי לגשר בין גליציה לטרנסילבניה - שני אזורים שהיו תחת שליטתה. ב-31 באוגוסט 1774 נכבשה בוקובינה על ידי צבאות אוסטריה מידי נסיכות מולדובה, אז מדינת חסות של האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) הייתה בוקובינה נתונה תחת כיבוש רוסי. משום כך, הן כלכלת האזור והן כוחה הצבאי של האימפריה העות'מאנית נפגעו. הפגיעה באימפריה העות'מאנית נתנה לאוסטרים יד חופשית להשתלט על בוקובינה, וזו הסכימה לפלישה האוסטרית למקום, כמחווה של רצון טוב. הגנרל גבריאל פון ספלני, שהוביל את כיבוש המחוז, מונה למושל הצבאי שלה. האוסטרים ביקשו להחיל בבוקובינה מדיניות של "גרמניזציה", במטרה להפוך את התרבות המקומית לגרמנית, לשלב את בוקובינה באימפריה, ובכך להקל על השליטה בה. במסגרת מדיניות זו, עודדו השלטונות הגירה של גרמנים מאזור שוואביה לבוקובינה, ועל היהודים הוטלו גזירות כדי לצמצם את מספרם במחוז ולהגדיל את שיעורם של הגרמנים.
באותן שנים הייתה בוקובינה מוקד הגירה של יהודים מגליציה, בשל מיסוי גבוה וגיוס החובה לצבא. בעקבות גלי ההגירה לבוקובינה, מספר המשפחות היהודיות במחוז שילש את עצמו בין 1768 ל-1776. בניסיון לבלום את גלי ההגירה, הורתה ב-4 באוגוסט 1776 מועצת המלחמה בווינה, האחראית על השטחים הכבושים בממלכה, לאסור על בעלי האחוזות והנהלות הכפרים לקלוט מהגרים יהודים. אך גם צעדים אלה לא הצליחו לבלום את גלי ההגירה.
היסטוריה > תחת השלטון האוסטרי > המשטר הצבאי: תקופת אנצנברג

באפריל 1778 התמנה קרל פון אנצנברג למושל בוקובינה. הוא יישם ביתר שאת את תוכנית ה"גרמניזציה" של המחוז וניסה לבלום את ההגירה היהודית, ולהביא לעזיבתם של יהודים. על הגזירות שהטיל אנצנברג על היהודים ניתן למנות איסור על בניית בתים חדשים, העלאת מיסים, איסור הלוואה בריבית, הגבלות על נישואים, ביטול הקהילות היהודיות והצבת שופט מיוחד בכל משפט העוסק בענייני יהודים. עוד הורה אנצנברג לאסור על החכרת קרקעות ועסקים - אכסניות, טחנות קמח ובתי מרזח. אנצנברג הורה לבטל הסכמי החכרה ליהודים שהיגרו לבוקובינה מ-1768 ואילך. כיוון שהצעדים העקיפים לגירוש היהודים מבוקובינה לא הועילו, החל אנצנברג לנקוט בצעדים ישירים לגירושם. באפריל 1780 הוא הורה לכונן ועדה שתברר את מועד הגעתן של המשפחות היהודיות בבוקובינה. מהגרים שהגיעו במהלך הכיבוש הרוסי ולאחריו גורשו.
בצו מ-21 באוקטובר 1781 הוא אף הורה לרכז את היהודים בערים צ'רנוביץ, סוצ'אבה, סירט וזאסטוונה, והגביל את עיסוקיהם למסחר בלבד. יתר היהודים, תושבי הכפרים, לא נדרשו להתפנות מבתיהם בתנאי שיעסקו בחקלאות, ויהפכו ל"תושבים מועילים של המדינה". עם זאת, יהודים רבים העדיפו להסתכן בגירוש ולא להחליף את משלח ידם. לדברי ההיסטוריון נתן מיכאל גלבר, העיסוק בחקלאות נתפס נחות, שכן האיכרים היו ווסאלים והועסקו בתנאים פיאודליים הקרובים לעבדות. לדעת גלבר, מטרתו המקורית של אנצנברג לא הייתה להפוך את היהודים לתושבים מועילים, אלא להפוך את חייהם לבלתי נסבלים כך שיעזבו את בוקובינה. ב-24 בפברואר 1782 הורה אנצנברג להוציא לפועל את גירושם של היהודים שהוועדה איתרה. למעלה מאלף יהודים גורשו מבוקובינה, מרביתם לחבל מולדובה, שהיה תחת השפעה עות'מאנית.
תחילה התנגדה מועצת המלחמה בווינה לצעדים אלו של אנצנברג, בטענה שהיהודים אינם מהווים איום על השלטון האוסטרי ואף תורמים לכלכלת בוקובינה. בתגובה, מסר אנצנברג למועצה נתונים מפוברקים המעידים, לכאורה, על הנזק שמסבים היהודים לכלכלת המקום על ידי הלוואה בריבית מופרזת. המועצה קיבלה את הטענות והתירה לאנצנברג להטיל גזירות חדשות, כגון מניעת נישואים ממי שסירב להפוך לחקלאי, חיוב בהתנצרות לשם חכירת אדמות, ומניעת כניסתם של כניסת יהודים לבוקובינה, גם של העוזבים לזמן קצוב.
היסטוריה > תחת השלטון האוסטרי > כחלק מממלכת גליציה

ב-16 בספטמבר 1786, החליטה ממלכת הבסבורג לבטל את הממשל הצבאי בבוקובינה ולספחה. בעקבות הסיפוח, צורפה בוקובינה לגליציה, ושמה הוסב לממלכת גליציה ולודומריה. חייהם של היהודים הפכו קלים יותר. ב-1 בנובמבר 1789 הוחל בבוקובינה כתב הסובלנות, ששינה את מעמדם של היהודים בכל רחבי ממלכת הבסבורג, וביטל חלק מההגבלות שהוטלו עליהם. מטרתם של השלטונות לא הייתה לשלב את היהודים שילוב מוחלט בממלכה, אלא להחליש את מעמדם כקבוצה אתנית נפרדת, כהמשך למדיניות ה"גרמניזציה". במסגרת הכתב בוטלה עצמאותן של הקהילות היהודיות, והן הפכו "קהילות דתיות", הכפופות למוסדות הדת המקומיים (Kultusgemeinden). השלטונות ראו בקהילות היהודיות מכשול בדרך להפיכת היהודים ל"אזרחים מועילים" בממלכה, וכדי שיוכלו לפקח עליהן ביעילות, אפשרו את קיומן של שתי קהילות בלבד בצ'רנוביץ ובסוצ'אבה - לתוכן מוזגו קהילות מיישובים סמוכים. "כתב הסובלנות" ביטל רבות מגזירותיו של אנצנברג, כגון חובת העבודה במסחר או בחקלאות בלבד, האיסור על חכירת קרקעות וההגבלות על נישואים. בלחץ בעלי האחוזות שהיו תלויים בהם כלכלית, בוטלה לבסוף החובה על יהודים שאינם איכרים להתיישב בערים הגדולות.
"כתב הסובלנות", שהיטיב עם היהודים, הביא לחידוש ההגירה מגליציה לבוקובינה, למורת רוחם של השלטונות, שביקשו לקדם את מדיניות ה"גרמניזציה". הגירה זו הייתה לצנינים בעיני תושביה היהודים הוותיקים של בוקובינה. דוגמה לכך ניתן לראות במכתב ששלחו ברבות השנים פרנסי קהילת ויז'ניציה לשלטונות האוסטרים ב 31 ביולי 1817:
לפי הפקודה של ה"מ רק היהודים שגרו ב-1783 בארץ, רשאים לשבת בה ישיבת קבע. מאז, ובעיקר בשבע השנים האחרונות, התרבו המשפחות היהודיות מגליציה, אשר השתמטו מתשלומי המיסים המיוחדים. [...] יהודים אלה, לא רק שמפריעים את כל סדר החיים הרגיל, אלא שגורמים גם ליוקר בצרכי-האוכל. [...] (הם) לקחו להם בתוקף את הזכות להיות מעריכי המיסים. העומס המוטל על הילידים במקום הוא, איפוא, כבד כל כך שאין בכוחם לשלם את הסכום הנערך. ולכן מעיזים החתומים לבקש [...] מה"מ, שיעשה איתנו חסד ויטיל על משפחות אלה לשלם אותו הסכום, אותו אנו משלמים.
בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) סופחה בסרביה לרוסיה. במהלך המלחמה, היגרו לבוקובינה יהודים רבים שלא רצו לחיות תחת השלטון הרוסי. ב-1804 פרסמה ממלכת הבסבורג צו לגירוש יהודי בוקובינה שהתיישבו במחוז לאחר הסיפוח ב-1786. הצו הביא לגירושן של 479 משפחות מהמחוז החל מ-1810. עם זאת, ב-10 בספטמבר 1812 יצאה פקודה המחריגה מצו הגירוש את היהודים שעסקו במקצועות יצרניים. הפקודה המחריגה פורסמה בשל תלותו הכלכלית של השליט האוסטרי ביהודים. ב-1817 בוטל סופית צו הגירוש, אך גם בוטלו ההטבות ליהודי בוקובינה. כדי לבלום את ההגירה אליה, ב-1824 חויבו היהודים בתשלום מס על בשר כשר, וב-1830 הוחל בבוקובינה חוק גיוס חובה על יהודים, כפי שהיה נהוג בגליציה.
היסטוריה > תחת השלטון האוסטרי > דוכסות עצמאית

ב-1848, במהלך אירועי אביב העמים התרחשו מרידות רבות ברחבי אוסטריה והונגריה. ב-4 במרץ 1849 חוקקה הקיסרות חוקה חדשה שנודעה בשם "חוקת מרץ", במטרה לרצות את בני הלאומים השונים שאכלסו את האימפריה. בין השאר, הובילה החוקה להפרדתה של בוקובינה הרב-לאומית מגליציה, ולהפיכתה לדוכסות עצמאית. עם התומכים בהיפרדות מגליציה נמנו היהודים שייחלו ליחס שונה כלפיהם תחת משטר חדש. החוקה החדשה העניקה אמנציפציה ליהודי בוקובינה, וביטלה את המיסים המיוחדים שהושתו עליהם.
ב-1867, בעקבות המפלה שספגה הקיסרות במלחמת אוסטריה-פרוסיה, התערערו מחדש היחסים בין הלאומים השונים בתוכה, והיא חולקה לשתיים: לממלכת הונגריה ולציסלייטניה (אוסטריה), שדוכסות בוקובינה הייתה חלק ממנה. חלוקה זו הייתה גם לאומית: לכל אחד משני חלקי הקיסרות הייתה אוטונומיה בניהול ענייני פנים, אך קיסר אוסטריה המשיך למשול באוסטריה ובהונגריה ולנהל את מדיניות החוץ שלהן, במסגרת אוניה פרסונלית (שתי מדינות ריבוניות אשר שליט אחד עומד בראשן). ההסדר החדש העניק אמנציפציה ליהודים שחיו בתחומי הקיסרות. שוויון הזכויות שנהנו ממנו יהודי בוקובינה אפשר להם להשתלב במהירות בחיי החברה והתרבות באימפריה. תקופה זו קרויה "תור הזהב של יהודי בוקובינה". החל מ-1873 נבחרו נציגים יהודיים לפרלמנט של אוסטריה. עדות נוספת לשגשוג ניתן לראות בגידול בשיעורם של היהודים באוכלוסיית הדוכסות: מכ-3% ב-1864 לשיא של כ-13% ב-1900.
היסטוריה > תחת השלטון האוסטרי > מלחמת העולם הראשונה

ביולי 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוכרז גיוס חובה ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית. יהודי בוקובינה, שהשתלבו באימפריה היטב, נענו לצו הגיוס בפטריוטיות נלהבת. במהלך המלחמה שכנה בוקובינה סמוך לזירת הקרבות בגבול אוסטרו-הונגריה והאימפריה הרוסית. החשש מהקרבה לשדה הקרב הביא להגירת יהודים מבוקובינה למערב האימפריה ובמיוחד לווינה.
בוקובינה, שהייתה סמוכה למוקדי הלחימה, עברה מיד ליד פעמים מספר במהלך הקרבות. העיירות החסידיות שבצפון בוקובינה, ויז'ניציה, בויאן וסדיגורה, והכפרים אוסטריטה ונובוסליצה נשרפו וחרבו כליל. בנובוסליצה אף התרחש פוגרום שהשתתפו בו קוזאקים ואיכרים מקומיים. יוצאת מן הכלל הייתה צ'רנוביץ, שלא נגרם לה נזק רב במהלך המלחמה. צבא האימפריה הרוסית כבש את צ'רנוביץ ב-2 בספטמבר 1914. בית הכנסת הכוראלי ובית הכנסת הגדול, שבהם עשרות ספרי התורה, ניצלו הודות לעזרתו של הארכיבישוף המקומי, והחיים בעיר נמשכו כרגיל. עם זאת, על הקהילה הוטל מס בן 600,000 רובל, ורבים מהמנהיגים הוגלו לסיביר. הצבא הרוסי הגיע בראשית המלחמה עד הערים שבדרום המחוז. בה בעת, קמה בבוקובינה קבוצת פרטיזנים אוסטרית בפיקודו של הקולונל היהודי, אדוארד פישר. הקבוצה אספה לשורותיה מתנדבים, שרבים מהם היו יהודים. הפרטיזנים הצליחו להדוף את הצבא הרוסי מהערים והתקדמו עד לצ'רנוביץ, ששוחררה ב-21 באוקטובר.
במהלך השנים הבאות השליטה בבוקובינה עברה מיד ליד: בנובמבר 1914 היא שבה לחזקת הרוסים, בפברואר 1915 שבה לחזקת האוסטרים, ביוני 1916 נכבשה מחדש על ידי הרוסים ובאוגוסט 1917 שבו האוסטרים לשלוט בבוקובינה, והיא נותרה תחת שליטתם עד תום המלחמה. ב-6 באוגוסט 1914, ערך קרל הראשון, קיסר אוסטריה, ביקור בצ'רנוביץ, לרגל שחרור המחוז. בביקורו התייחס הקיסר ליהודים, ואמר כי ”היהודים סבלו מאוד תחת השלטון הרוסי. האוכלוסייה היהודית פטריוטית מאוד ואנו לא נשכח זאת לעולם”. באותה שנה שבו לבוקובינה במסגרת עסקת חילופי שבויים המנהיגים היהודים שהוגלו לסיביר. באפריל 1918, לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק שסיים באופן רשמי את מצב הלחימה בין אוסטרו-הונגריה לבין רוסיה, הותרה חזרתם של כל הפליטים שעזבו את בוקובינה בראשית המלחמה.
היסטוריה > תחת השלטון הרומני > המועצה הלאומית היהודית

ב-18 באוקטובר 1918 הכריז קרל הראשון, קיסר אוסטריה, על הפיכת הקיסרות למדינה פדרטיבית (Bundesstatt). בפדרציה זו היה לבוקובינה ולעיר טריאסטה, שלחופי הים האדריאטי מעמד מיוחד. עממי בוקובינה לא סמכו על הצהרתו של הקיסר והקימו מועצה לאומית (Nationalräte) כדי שתייצג את כל הקבוצות האתניות שם - האוקראינים, הרומנים, הגרמנים, הפולנים וכן היהודים, בכל משא ומתן עתידי. בראש המועצה הלאומית היהודית בבוקובינה נבחרו לעמוד מאיר אבנר ויוסף פיסטינר.
ב-7 בנובמבר פלש הצבא הרומני לבוקובינה תחת פיקודו של יאקוב זדיק, ותוך זמן קצר הגיע לצ'רנוביץ. הפלישה נועדה לכבוש את המחוז שבו התגוררה התגוררה אוכלוסייה רומנית גדולה, מידי האימפריה האוסטרו-הונגריה המתפוררת. הרומנים דחו את דרישתה של המועצה הלאומית האוקראינית לספח את צפון בוקובינה -מחוז שהיה אוקראיני ברובו - לרפובליקה העממית של אוקראינה. להבדיל ממאבקי הכוח בפולין ובאוקראינה, שבמהלכם התחוללו פרעות פטליורה, עברו חילופי השלטון בבוקובינה בשקט יחסי. עם זאת, באזורים הכפריים של בוקובינה תקפו איכרים רומניים את שכניהם היהודים, במטרה להשתלט על רכושם בחסות השלטון החדש. בתים רבים הועלו באש והרכוש שהיה בהם נבזז. בשני כפרים אף אירעו פרעות שגבו קורבנות בנפש. המועצה הלאומית היהודית פתחה במשא ומתן עם ינקו פלונדור, המושל החדש של בוקובינה, כדי להסדיר את מעמדם האזרחי של היהודים תחת השלטון הרומני.
המועצה גם פעלה למניעת גירושם של פליטים יהודים שברחו לבוקובינה בגלל פרעות פטליורה ולהסדרת מעמדם של יהודים שברחו מבוקובינה במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא אף ניסתה למנוע פיטוריהם של עובדי ציבור יהודים, שפוטרו משום שלא שלטו בשפה הרומנית. המועצה לקחה חלק בוועדה לתכנון הרפורמה האגררית בבוקובינה. רפורמה כזו הייתה עשויה להשפיע על היהודים, שכן כשליש מאדמות בוקובינה היו בבעלותם. המועצה אף מינתה הנהלות זמניות לקהילות יהודיות ברחבי בוקובינה. לפני המינוי היו קהילות היהודיות בערים כפופות למוסדות הדת המקומיים, וכונו "קהילות דתיות" (Kultusgemeinden). מעתה הקהילות החדשות היו כפופות ישירות אליה, ולא למוסדות הדת המקומיים. אלה כונו בשם "קהילות עממיות" (Volksgemeinden), והן היו אחראיות על כל תחומי החיים, ולא על ענייני הדת לבדם.נציגים מטעם המועצה הלאומית היהודית אף לקחו חלק בוועידת השלום בפריז, ודרשו מהשלטון הרומני להכיר ביהודים כמיעוט אתני שווה זכויות הזכאי לאזרחות רומנית. בשל לחץ בינלאומי שהפעילו צרפת ובריטניה, ראש הממשלה הרומני החדש, אלכסנדרו ואידה-ווייבוד, הורה לבא כוחו בוועידה להצהיר כי במסגרת חוזה השלום שנחתם עם אוסטריה יוענקו ליהודים שסופחו זכויות אזרח מלאות.
באפריל 1919 התמנה יון ניסטור למושל בוקובינה. יחסו כלפי היהודים היה נוקשה. הוא דרש דין וחשבון על ההנהלות היהודיות שהוקמו על ידי המועצה היהודית, ולא על ידי השלטונות. אבנר הציע פשרה שבמסגרתה תמוננה הנהלות הקהילה בהסכם בין מפלגתי, אולם פיסטינר סירב לפשרה עקב מחלוקות שהתגלעו בינו לבין אבנר. בשל כך הדיחו הרומנים את ההנהלה הזמנית של קהילת צ'רנוביץ ומינו הנהלה משלהם. כשהתערערו היחסים בין המועצה לבין השלטונות הרומניים, פורקה המועצה הלאומית היהודית.
היסטוריה > תחת השלטון הרומני > מדיניות הרומניזציה

כבר בראשית השלטון הרומני במחוז, החל תהליך ה"רומניזציה": השפה הרומנית הפכה לשפה הרשמית לפי חוק, ושמות הרחובות בבוקובינה הוחלפו בשמות רומניים. גם השפה בתיאטראות ובבתי הספר הייתה רומנית. פוטרו מורים ועובדי ציבור שנכשלו בבחינות הבקיאות ברומנית. את היהודים שעבדו במשרות ממלכתיות, כרבע מכלל העובדים, החליפו פקידים רומנים. ב-23 בפברואר 1924 נחקק "חוק ההתאזרחות", שנודע גם בשם "חוק מרזסקו", על שמו של שר המשפטים הרומני. בניגוד להתחייבותה של רומניה בחוזה השלום עם אוסטריה, הערים החוק החדש קשיים בקבלת אזרחות רומנית על יהודים שחיו באזורים שסופחו לרומניה. אזרחות רומנית הוענקה רק למי שהתגורר באזור לפני 1908 ולמי שמלאו לו 21 ויותר באותה עת. בשל הפלישות התכופות של צבא רוסיה לבוקובינה הושמדו הארכיונים, וליהודים רבים לא היו תעודות מתאימות שיוכיחו את שהותם במקום לפני 1908. כך נשללה אזרחותם של כ-15 אלף יהודים מבוקובינה, ואלה הפכו לנתינים, ללא זכות הצבעה וללא זכות יציאה מגבולות לרומניה.
הסטודנטים הרומנים במוסדות להשכלה גבוהה, פיתחו איבה כלפי היהודים ויזמו לאורך השנים התפרעויות אנטישמיות נגד יהודים בתוך המוסדות ואף מחוץ להם. אליהם הצטרפו אוהדי המפלגות האנטישמיות, "המפלגה הלאומית-נוצרית" ו"משמר הברזל". אחד מקורבנות הפרעות היה הסטודנט היהודי דוד פאליק, שהועמד לדין בעוון התפרעות, כשמחה נגד הרומניזציה בחינוך. פאליק נרצח בדרכו להישפט, אך רוצחו יצא זכאי בדין. הפרעות היוו זרז לצניחת שיעורם של היהודים שלמדו במוסדות להשכלה גבוהה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > הסיפוח הסובייטי של צפון בוקובינה

ב-28 ביוני 1940, עם ראשית מלחמת העולם השנייה, בותרה בוקובינה לשניים במסגרת אולטימטום שהציבה ברית המועצות לרומניה. רומניה נכנעה לאולטימטום זה ונסוגה מצפון בוקובינה. דרום בוקובינה נותר בשליטתה של רומניה. חלקה הצפוני סופח לברית המועצות, שהייתה זקוקה לו כדי ליצור מעבר בין בסרביה לגליציה המזרחית, שהוחזרו לה במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. סיבה נוספת לסיפוח הייתה הזיקה החזקה שחשו תושבי בוקובינה האוקראינים לאחיהם באוקראינה הסובייטית. לטענת הסובייטים, סיפוח בוקובינה פיצה את ברית המועצות על אובדן השליטה בבסרביה, שהייתה בשליטת האיפריה רוסית ויורשתה, ברית המועצות, עד 1918. במהלך הנסיגה, הצבא הרומני ערך פרעות ביהודים תושבי העיירות והכפרים, ואליו חבר גם אספסוף מקומי. ברקע היחסים העכורים בין היהודים לרומנים במחוז, היה לדברי הרומנים שיתוף פעולה יהודי עם הסובייטיים. בפרעות שהתחוללו בעשרות כפרים, כגון טוריאטקא, צ'יודי וזהרשטי, נטבחו למעלה מ-65 יהודים. הטבח לווה בעינויים ובהתעללות בגופות. לאחר הסיפוח הסובייטי של צפון בוקובינה, החלה הגירה אליו של יהודי מהדרום. המניע להגירה לא היה אידאולוגי, אלא נבע מן הצורך באיחוד משפחות ומתקווה שהשלטון החדש לא יהיה אנטישמי. התקיימה הגירה בכיוון הנגדי, מצפון בוקובינה דרומה, של בעלי נכסים, שחששו מהחרמת רכושם על ידי הסובייטיים.
תחושת ההקלה, מתוך תקווה לעתיד טוב יותר תחת השלטון הסובייטי, באה לידי ביטוי בעיתונות המקומית ובפרסומים אוהדים מטעם תנועות הנוער הסוציאליסטיות היהודיות. אך בניגוד לציפיות, השלטון הסובייטי נהג יד קשה ביהודים. הסובייטיים החילו את מדיניות ה"אוקראיניזציה", שבדומה למדיניות ה"רומניזציה", העדיפה מינוי פקידים אוקראיניים לתפקידים בשירות הציבורי. עם זאת, מדיניות זו לא החמירה עם היהודים כמו ה"רומניזציה", ובכמה מקרים מונה נציג יהודי לתפקיד רשמי. השלטון הסובייטי הורה לפרק את הקהילות היהודיות במחוז. על חברי קהילת חוטין, למשל, הוטל קנס כבד, בחשד לקשר עם התנועה הציונית. תנועות הנוער הציוניות נאסרו ופעילים ציונים רבים בבוקובינה נעלמו, נכלאו ונחקרו. במהלך השלטון הסובייטי גורשו למחנות עבודה בסיביר תומכי "הבונד", פעילים בתנועות נוער, פעילים ציוניים, בורגנים, סוחרים, עורכי דין ובעלי אחוזות. הגירוש החל טיפין-טיפין, וב-13 ביוני 1941 הפך המוני. מרבית המגורשים היו עירוניים. הסובייטיים הלאימו בתים גדולים, ושיכנו בהם אנשי צבא ופקידים. הם הורו לסגור בתי כנסת, והפסיקו את המימון לרבנים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > דרום בוקובינה תחת שליטה רומנית

רומניה, תחת שלטונו של יון אנטונסקו (ספטמבר 1940), הצטרפה להסכם התלת-צדדי, שעליו חתמו מדינות הציר שלחמו במלחמת העולם השנייה לצד גרמניה הנאצית. במעשה זה ניתן לראות את שורשיה של שואת יהודי רומניה, לרבות זו של יהדות בוקובינה. בינואר 1941 התרחש ברדאוץ פוגרום, שבו נספו 12 יהודים. לאחר ההצטרפות למדינות הציר, השלטון הרומני החל לרכז בעיירות הגדולות, בעיקר רדאוץ וסוצ'אבה, את היהודים שחיו בכפרים, לקראת גירושם בעתיד.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > מבצע ברברוסה

רומניה, בהיותה מדינת ציר, חברה לגרמניה בפלישה לברית המועצות, מבצע ברברוסה. בעקבות הפלישה שבה רומניה לשלוט בצפון בוקובינה, מחוז שהשתייך לה עד יוני 1940, וערב הפלישה היה בשליטה סובייטית. ב-22 ביוני 1941, עם תחילת הפלישה הגרמנית-רומנית, החלו הסובייטיים לפנות את אנשי הביטחון והפקידים מצפון בוקובינה. הם גייסו יהודים רבים לצבא ברית המועצות. הצבא הרומני שפלש לצפון בוקובינה, החל לטבוח ביהודים. כעשרת אלפים יהודים נרצחו בחודש הראשון לכיבוש צפון בוקובינה. בהרג לקחו חלק הצבא הרומני ומשתפי פעולה אוקראינים. כך, למשל, בצ'יודי נספו 452 מתוך 500 היהודים תושבי הכפר. הטבח בצ'יודי היה אות פתיחה לפוגרומים בכפרים, שבהם נספו אלפי יהודים. על פי דו"חות של האיינזצגרופן, יחידות חיסול ממוכנות שהתלוו לצבא הגרמני הפולש, עולה כי לאחר ההשתלטות על צפון בוקובינה הפסיקו הכוחות הרומניים במעשי הטבח כדי לבסס את אחיזתם במחוז. את מקומם תפסו יחידות האיינזצגרופן. ב-10 ביולי סופחה צפון בוקובינה מחדש לרומניה. הרומנים שלטו במחוז באמצעות הנהלה אזרחית ושלטון צבאי. ההנהלה האזרחית הייתה אחראית לרומניזציה מחודשת של המחוז, שכללה החרמה של רכוש יהודי, ואילו השלטון הצבאי הוציא צווים נגד היהודים. כל בתי הכנסת נסגרו ונאסרה התפילה. תושבי המחוז חויבו לענוד טלאי צהוב.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > הגירושים לטרנסניסטריה

במהלך הכיבוש הגרמני, סופח מחוז טרנסניסטריה לרומניה. בשל כוונתה של רומניה לטהר אתנית את בוקובינה מיהודים גורשו יהודי המחוז לטרנסניסטריה, במסגרת שואת יהודי רומניה. ראש ממשלת רומניה, יון אנטונסקו, הפקיד את ביצוע המשימה בידי הז'נדרמריה והמנהל האזרחי של צבא רומניה. ביוני 1941 החל פינוי היהודים מהכפרים בדרום בוקובינה לגטאות שבערים הגדולות, כצעד מקדים לקראת גירושם לטרנסניסטריה. כך, למשל, הועברו לרדאוץ היהודים מהיישובים הסמוכים אליה בשלבים: ביולי הגיעו אליה יהודי סלטין וסטורוז'ינץ (שכונסו זה מכבר בגטו), ובאוגוסט גורשה לשם כל קהילת סירט, שמנתה כאלפיים נפש.
ב-10 באוקטובר החל פינויים של יהודי צפון בוקובינה מהכפרים לערים הגדולות. גטאות ראשונים באזור זה הוקמו בסטורוז'ינץ, ואשקאוץ, ויז'ניציה ולוז'אני. בה בעת, החל פינויים של יהודי דרום בוקובינה לערים, כגון קמפולונג מולדובנסק, גורה הומורולוי וסוצ'אבה. ב-11 באוקטובר הוקם הגטו הגדול ביותר בבוקובינה, גטו צ'רנוביץ. מיד עם כינוסם של היהודים בערים החל גירושם לטרנסניסטריה. הגירושים מצ'רנוביץ החלו מאוחר יותר, ונמשכו עד אמצע חודש נובמבר. הם פסקו הודות למאמציו של ראש העיר של צ'רנוביץ, טראיאן פופוביץ'. פופוביץ' מנע את גירושם של 20 אלף מתוך כ-50 אלף תושבי הגטו, שהוגדרו "חיוניים לכלכלה". על פועלו זכה פופוביץ' בתואר חסיד אומות העולם. בסך הכל גורשו כ-57 אלף יהודים מבוקובינה, רובם מחלקה הדרומי. הגירוש לטרנסניסטריה לווה באכזריות רבה, ובמהלכו נטבחו ונשדדו יהודים רבים. השלטונות אסרו בצו על היהודים למכור את רכושם טרם צאתם להגליה, והוא נבזז על ידי שכניהם. ביוני 1942 חודש גירוש היהודים לטרנסניסטריה, הפעם - מצ'רנוביץ לבדה, ובמהלכו הוגלו כארבעת אלפים יהודים. הגירוש פסק בעקבות מאמציהם של מנהיגים יהודים בבוקרשט.