מארי אנטואנט
מהכתרתה למלכה עד פרוץ המהפכה (1774–1789) > ניסיונות התערבות בפוליטיקה הפנימית (1774–1776)

הכללים בבית המלוכה הצרפתי לא הקנו למלכה תפקיד פוליטי רשמי, ועל פי הנהוג בטקס ההכתרה הוכתר המלך בלבד, ללא מענק סמכות כלשהי לאשתו. במאה השנים לפני הכתרתו של לואי ה-16 למלכות היה תפקיד מועט מאוד, אם בכלל, בעניינים פוליטיים; לפילגשים של לואי ה-15, מאדאם דה פומפדור ומאדאם דו בארי היה תפקיד לא רשמי, אך ברור יותר מזה של המלכה, בניהול ענייני הממלכה, שנסמך על קרבתן למלך. לואי ה-16, שהיה ביקורתי כלפי ההתערבות של פילגשים בענייני הממלכה בתקופת מלוכת קודמו, הכריז כי אין לו כוונה לאפשר לנשים להשפיע באופן כלשהו על עניינים מדיניים. מארי אנטואנט הייתה מודעת לכך: במכתב לאחיה היא כתבה כי היא ניסתה מספר פעמים להעלות את הנושא של אישים עם השקפת עולם אנטי-אוסטרית בסביבתו, אך המלך לא הסכים לדבר איתה על נושא זה. עם זאת, גישתו של המלך כוונה בעיקר לענייני החוץ של הממלכה, והשגריר האוסטרי בוורסאי, הרוזן מרסי-ארז'נטו, סבר שהמלכה תוכל לבסס את עצמה כדמות בעלת השפעה בענייני פנים. לעמדה זו לא היו שותפים הקיסרית מריה תרזה ובנה, הקיסר יוזף השני, שחששו שהתערבות של מארי אנטואנט בענייני הפנים של צרפת ובמינויים למשרות בחצר המלך תזיק לשאיפותיהם המדיניות. מארי אנטואנט פעלה בניגוד לעצתם, ושאפה להשפיע על מינויים שונים, בעיקר כדי לסלק אישים שפגעו בה בזמנה כדופין. שאיפות אלה הציבו אותה בתחרות עם זא'ן-פרדריק פליפו, הרוזן ממורפה, על תשומת הלב של המלך.
אחת ההתערבויות הראשונות של המלכה בפוליטיקה הצרפתית הייתה בנוגע למעמדו של דוכס אגיון. בתקופת שלטונו של לואי ה-15, אגיון היה מאנשי שלומה של מאדאם דו בארי, אויבתה של המלכה, שסולקה בינתיים מכל עמדת השפעה. הוא שימש כשר חוץ ושר המלחמה, אך עם עליית לואי ה-16 לשלטון התפטר מתפקידים אלה, מתוך הבנה שהמלך החדש צפוי להחליפו. עם זאת, לאחר התפטרותו הוא היה מעורב בעקיפין ב"פרשת גין" (affaire de Guînes), תביעה משפטית בין שני אריסטוקרטים. מארי אנטואנט התערבה בתביעה זו לטובת רוזן גין (צר'), והיא שכנעה את המלך לאפשר חשיפת מכתבים של דוכס אגיון, שגין האמין שיש בהם תמיכה לעמדתו. בנוסף, היא האמינה שדוכס אגיון אחראי להפצת פמפלטים שתקפו אותה בטענה שהיא מנהלת אורח חיים הדוניסטי. הרוזן גין זכה במשפט, אך מארי אנטואנט לא הסתפקה בכך ופעלה לסילוקו של דוכס אגיון מפריז. במכתב לחברהּ, הרוזן רוזנברג, כתבה המלכה שסילוקו של דוכס אגיון נעשה ביוזמתה, כיוון שהוא הפיץ עליה שמועות זדוניות ועורר את זעמה בפרשת גין. על אף שהדוכס לא היה פופולרי, סילוקו כאמצעי לספק את רצונה של המלכה עורר מחאה בציבור. אחיה של מארי אנטואנט, הקיסר יוזף השני, כתב לה מכתב זועם, שגינה את התערבותה.
מטרה מרכזית של מארי אנטואנט בשנותיה הראשונות כמלכה הייתה השבתו של דוכס שואזל לחצר המלוכה. במכתב לרוזן רוזנברג היא תיארה את ניסיונה להשתמש בעורמה כדי להביא למפגש בינה לבין שואזל. רוזנברג הראה את המכתב למריה תרזה, שזעמה על הסגנון של בתה ואמרה כי פעולותיה והתבטאותה מאשרים את חששה שהיא לא תצליח לשמור על מעמדה. על אף שבראשית דרכה בצרפת שואזל נחשב למקור חשוב לתמיכה, פעולותיה של מארי אנטואנט בעניינו לאחר עליית לואי ה-16 היו בניגוד לעצתם של בני משפחתה באוסטריה, והם אף ראו את חזרתו האפשרית לעמדת כוח כמכשול לשאיפותיהם המדיניות. בסופו של דבר, לא הצליחה המלכה להביא לחזרתו של שואזל: בעת הכתרתו הרשמית משך המלך את ידו משואזל והסית את פניו. שואזל, שהבין את משמעות הפעולה הסמלית, עזב את ורסאי לאחוזתו בעמק הלואר. למרות כישלון זה ניסתה המלכה להתערב בעוד מספר מינויים, בניסיון להביא למינויים של אישים שהיו מזוהים קודם לכן עם שואזל. ניסיונות אלה להתערב בפוליטיקה הפנימית של החצר פסקו ב-1776. היא התנגדה ל"ששת הצווים" של שר האוצר החדש אן רובר ז'אק טורגו, אך פעולותיה בנושא לא היו הסיבה המרכזית לפיטוריו ב-1776. לאחר מפלתו של טורגו, התחזק מעמדו של הרוזן ממורפה, ויכולת ההשפעה של מארי אנטואנט ירדה.