גרמאניה (טקיטוס)
תוכן

בתחילת החיבור מתאר טקיטוס את תחום ארצם של הגרמאנים, בין נהרות הריינוס והדנובה, הים הצפוני והים השחור.
טקיטוס כותב שמבחינה פיזית, העמים הגרמאניים נראים כאומה מובחנת, לא תערובת של שכניהם, מכיוון שאיש לא ירצה להגר לאקלים כמו זה של גרמאניה, שכן "אקלימה קשה, ועגומה היא ליושב בה" וברובה "נוראה ביערותיה או כעוּרה בביצותיה".
טקיטוס כותב כי הגרמאנים מייחסים את מוצאם בשיריהם הקדומים לשלושה ענפים גדולים – האינגוונים (אנ'), ההרמינונים (אנ') והאיסטוונים (אנ') – שמוצאם משלושה בנים של מאנוס (אנ'), בנו של טוויסטו (אנ'), האב הקדמון המשותף שלהם.
לדעת טקיטוס, שמה של הארץ, "גרמאניה", הוא שם חדש יחסית: השבטים הראשונים שעברו את הריינוס קראו אז לעצמם "גרמאנים" וכינו כך גם את שאר השבטים שעדיין ישבו ממזרח לנהר, כדי להטיל את אימתם על הגאלים; עם הזמן, כל האומה כונתה כך וכך גם קראה לעצמה, ומאוחר יותר נקראה על שמה גם כל הארץ.
טקיטוס כותב כי הוא מסכים עם אלה הסוברים שהגרמאנים לא התערבו בעמים אחרים ושעמי גרמאניה הם "אומה מיוחדת וטהורה, שאינה דומה אלא לעצמה...מבנה גוף אחד לכולם...עיניים עזות וכחולות להם שער אדום וגוף גדול". אך כוחו של הגוף יפה רק למלחמה, כי "בעמל ובמלאכה אינם עומדים באותה מידה". בנוסף לכך, "צמא וחום אינם סובלים כלל, אך לקור ולרעב הורגלו בשל אקלימם ואדמתם".
טקיטוס מתאר את ממשלתם והנהגתם של הגרמאנים כמבוססות במידת מה על זכויות ושוויוניות, עם מנהיגות באמצעות דוגמה ולא סמכות, ועונשים מבוצעים על ידי הכוהנים. הוא מתאר צורה של אספה עממית, דומה למדי לכינוסים הציבוריים (אנ') המתועדים במקורות גרמאניים מאוחרים יותר: בדיונים פומביים אלה, ההחלטה הסופית נתונה בידי אנשי הקבוצה כולה.
בסקירתו את מנהגי הגרמנים, משבח טקיטוס את הכנסת האורחים שלהם, וגם את כנותם ויושרם, כשהוא מצהיר ש"בני אומה זו לא עורמה ולא מרמה בהם".
הוא מספר שהם מואסים בבתים הנוגעים זה בזה ושהם יושבים "מובדלים ופזורים...איש איש מקיף את ביתו ריווח פנוי". מפאת החוסר באוצרות טבע יקרים, "מספר הבהמות הוא המשמח את לִבּוֹת הגרמנים וזה עושרם החביב עליהם מכול".
טקיטוס מרחיב על מקומה הבולט של המלחמה בתרבות השבטים הגרמאניים ומרחיק וטוען שגם אם עיר מסוימת נמצאת בתקופת שלום, "הולכים רבים מצעיריה בני-הטובים על דעת עצמם אצל עמים, האוסרים אותה שעה איזו מלחמה", וקובע כי "אין השלווה חביבה על בני אומה זו" והם מעדיפים "להתגרות באויב ולנחול פצעים" מאשר "לחרוש את האדמה" כי הם סבורים שעצלות היא "לרכוש בזיעת־אפיים את אשר ניתן לקנותו בדם". במיוחד נוהגים כך גיבורי המלחמה, ש"אינם עושים דבר ומפקידים את עסקי הבית, המשפחה והשׂדוֹת בידי הנשים, הזקנים והחלשים", בעוד שהם עצמם "שרויים באפס מעשה", ובאופן פרדוקסלי מזגם המשתנה גורם להם "לאהוב כל־כך את הבטלה ולשנוא כל־כך את השלום".
טקיטוס מרחיב גם על שיטותיהם במלחמה עצמה: הם נושאים כידונים בעלי להב קצר וממעטים להשתמש בחרבות ורומחים. הרגלים גם יורים קלעים ועושים זאת כשהם ערומים, כשברקע עולה מן המערכה תרועה, תוך שהם מכוונים "לקול עבה ונהמה מקוטעת ואת מגניהם שׂמים הם אל פיהם למען יבקע הקול ביתר כוח".
בשעת הקרב יקיריהם נמצאים בקרבת מקום, משם הם שומעים יללת נשים וצריחת ילדים המדרבנות את הלוחמים. טקיטוס מציין כי נשים הצליחו להביא למהפך במלחמות שהיו קרובות לכישלון, לאחר ש"הפצירו במפגיע, חשפו את חזיהן והורו על השבי המתרגש לבוא עליהן, ובשל נשותיהם גדול פחד הגרמנים מן השבי".
טקיטוס מציין שדעותיהן של נשים זוכות לכבוד: הגברים "אינם בזים לעצותיהן, גם אינם מזלזלים בתשובותיהן".
טקיטוס חושב שהראוי ביותר לשבח במנהגיהם של הגרמאנים, הם דיני החיתון החמורים שלהם: "כמעט יחידים הם מבין הבארבארים המסתפקים באשה אחת".
הוא גם מציין שניאוף הוא נדיר מאוד, וכי הקהילה מתרחקת מאישה נואפת ללא קשר ליופיה. הוא מספר שהעם שמצפון לעמים הגרמאניים, הסיטונים (אנ') דומים לסקנדינבים הסוובים בכל הדברים, "ורק באחת נבדלים הם: אשה מושלת בהם", ומעיר בהקשר לכך: "כל כך פחותים הם לא רק מבני החורין אלא אף מעבדים".
החל בפרק 28 טקיטוס מפרט את החלוקה לשבטים השונים, כשהוא מתחיל עם אלה החיים קרוב לחבלי הארץ הרומאיים ומסיים בחופים הרחוקים של הים הבלטי (צפון מזרח אירופה).
בין היתר, הוא מספר על הכאטים, ש"גופם איתן יותר, אבריהם מוצקים, פניהם אומרות איום", וכשהגיעו לפרקם "מגדלים הם פרע את שערם ואת זקנם ואינם פוטרים עצמם ממראה פנים זה...אלא לאחר שהרגו אויב"; על שבטי הסוֶובּים, ש"דרכם לסרק את שער ראשם לצד ולקשרו לאגד", ושאפילו עד שיבה "מפשילים הם לאחוריהם את שערם הסומר" ואף "קושרים אותו בעצם קדקדם" וזאת כדי "לשוות לעצמם רום־קומה ומראה־אימים ביציאתם למלחמה"; על הסֶמנוֹנים, הנוהגים להקריב גם קרבן אדם; על האסטים (אנ') אוספי הענבר; על שבטי הפֶּווקינים, ש"כולם שרויים בלכלוך ונכבדיהם שרויים בטמטום"; ועל שבטי הפֶנים (אנ') – "פראי אדם משונים...מזונם צמחי־בר, לבושם – עורות, משכבם – האדמה".