stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גנאדי סקליאר

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1952 (בן 72) תרמז, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 השכלה:  Don State Technical University (1974)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, רוסיה המאוחדת 
 פרסים והוקרה
 עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית (2007)  פרס ממשלת רוסיה למדע ולטכנולוגיה (2007) 
 
גנאדי איבנוביץ סקליאר (ברוסית: Геннадий Иванович Скляр;‏ נולד ב-17 במאי 1952) הוא דמות פוליטית וציבורית רוסית, מנהל בתחום התקשורת.
ביוגרפיה

סקליאר נולד בעיר תרמז באוזבקיסטן הסובייטית (כיום באוזבקיסטן). בשנת 1974 הוא סיים מכון לבניית מכונות חקלאיות ברוסטוב על דון והחל לעבוד כמהנדס במפעל בעיר אובנינסק בשמחוז קלודג. בשנת 1977 הוא מונה ליושב ראש תא קומסומול במפעל ושוחרר מפעילות הנדסית.
בשנת 1981 החל סקליאר לעבוד במנגנון המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והתקדם לראש סניף המפלגה בעיר אובנינסק. בשנים 1995 ו-1999 הוא השתתף בבחירות לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית אך לא נבחר.
בשנת 2000 כיהן כראש המטה של אנטולי ארטמונוב בבחירות למושל המחוז ולאחר הבחירות מונה לסגנו.
בשנת 2001 עבר סקליאר למוסקבה ומונה למנכ"ל הרשת הרוסית לשידורי רדיו וטלוויזיה. הוא כיהן בתפקיד זה מספר שנים.
בשנת 2016 נבחר סקליאר נבחר לדומה השביעית כנציג של רוסיה המאוחדת מעירו אובנינסק. במהלך כהונתו קידם ויזם מספר חוקים. בשנת 2021 הוא נבחר לדומה השמינית כנציג של רוסיה המאוחדת ממחוז קלוגה לצד אולגה קורובובה.
גילוי גופתו של הולופרנס (בוטיצ'לי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  סנדרו בוטיצ'לי
 תאריך יצירה:  1472 לערך
 טכניקה וחומרים:  טמפרה על לוח עץ
 ממדים בס"מ
 רוחב:  24 ס״מ 
 גובה:  31 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  רנסאנס מוקדם 
 מספר יצירה:  00188556 (מוזיאון אופיצי) 
 מיקום:  גלריית אופיצי פירנצה שבאיטליה
 
גילוי גופתו של הולופרנס (באיטלקית: Scoperta del cadavere di Oloferne) הוא ציור טמפרה על לוח עץ, מעשה ידי הצייר סנדרו בוטיצ'לי משנת 1472 לערך. היצירה מוצגת בגלריית אופיצי בפירנצה.
היסטוריה ורקע

הציור מבוסס על סיפורה של יהודית, אלמנה יהודייה מהעיר בתוליה שהצילה את עם ישראל משליטה זרה על ידי עריפת ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר, לאחר שהסתננה למחנהו, ונותרה לבדה בלילה עם הולופרנס באוהלו. למחרת עם אשמורת הבוקר, מצאו אותו חייליו באוהלו וראשו ערוף, ליבם חרד והצבא האשורי התפזר לכל עבר (ספר יהודית פרק יד', פסוק יט').
הציור נוצר קרוב לוודאי כזוג של שובה של יהודית לבתוליה, שני הציורים תועדו בסוף המאה ה-16 באוסף בית מדיצ'י, לשם הגיעו כמתנה שקיבלה ביאנקה קאפלו, אשתו השנייה של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. קנה המידה הקטן של הציורים מעיד על כך שהם לא נועדו להצגה קבועה על קיר. ידוע על פי תיעודים בני התקופה כי ציורים בממדים קטנים כאלו נשמרו כחפצי ערך יקרים בארונות או בנרתיקי עור, ונחשפו על ידי בעליהם באירועים מיוחדים. העדינות וההקפדה על הפרטים הקטנים, מובילה להנחה שגם הלוחות הקטנים האלו נועדו למטרה זו.
בשנת 1633 היצירה צורפה לגלריית אופיצי.
תיאור היצירה

הציור מתאר את הרגע שבו חייליו של הולופרנס מצאו את גופתו באוהלו. החיילים עומדים בדאגה סביב המיטה, שעליה מונחת גופתו נטולת הראש של מפקדם הולופרנס. הם ציפו למצוא אותו בזרועותיה של יהודית, אשר בשלב זה כבר ממהרת בחזרה לביתה. יש רק תיאור קצר של הסצנה בספר יהודית, והיא עוררה בבירור את דמיונו של בוטיצ'לי. קיימת סתירה מסוימת בין שני ציוריו של בוטוצ'לי: גופו המתואר בציור זה הוא של אדם צעיר. לעומת זאת, הראש המתואר ב"שובה של יהודית לבתוליה" הוא של אדם מבוגר.
גופתו של הולופרנס, העטופה בסדינים, היא בעלת קווי מתאר אנטומיים מושלמים. האוהל העשוי בד כבד מדגיש את האווירה העגמומית, וזאת מבלי למנוע מהאור לחדור פנימה ולהשתקף על מדי השריון והאריגים העשירים. תיאור הדמויות בהיר והן מבטאות אימה, הפתעה ותמיהה. הציור ממקד את העין הן בגופתו של הולופרנס והן בדמות החייל נושא השריון אשר מרים את הסדין. מימין, שתי דמויות שלוות על סוסים, שנראה שהתגלית המקאברית אינה נוגעת להן.
למרות גודלם הקטן, שני הציורים של בוטיצ'לי הם יצירות מופת אמיתיות בשל מורכבות הקומפוזיציה, תשומת הלב לפרטים זעירים ובחירה נכונה של התפאורה השונה לכל סצנה.
הערות שוליים

1 2  
"BOTTICELLI, Sandro, The Discovery of the Murder of Holofernes". Web Gallery of Art. (באנגלית)
↑  
תרגם מיוונית: יצחק זעקיל פרענקיל, ‏ספר יהודית, מהדורת ווארשא 1885, באתר "דעת"
שובה של יהודית לבתוליה
גנאדי מנאקוב

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1950 מחוז אורנבורג, ברית המועצות
 פטירה:  16 בספטמבר 2019  (בגיל 69) עיר הכוכבים
 מידע כללי
 בשירות:  קוסמונאוט בשירות תוכנית החלל הסובייטית ורוסקוסמוס
 לאום:  ברית המועצות ברית המועצות/רוסיה רוסיה
 השכלה:  אוניברסיטה ממלכתית לחלל ואווירונאוטיקה בסמרה (1969)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 עיסוק בעבר:  טייס
 תקופת השירות:  1985–1996 (כ־11 שנים)
 דרגה:  קולונל
 זמן שהייה בחלל:  309 ימים, 21 שעות, 18 דקות
 מספר פעילות חוץ-רכבית:  3
 זמן שהייה בפעילות חוץ-רכבית:  12 שעות, 43 דקות
 משימות
 סויוז TM-10, סויוז TM-16
 עיטורים
     לגיון הכבוד
 
גנאדי מנאקוב (ברוסית: Геннадий Михайлович Манаков; 1 ביוני 1950 –  26 בספטמבר 2019) היה קוסמונאוט סובייטי ורוסי שטס ב-2 משימות חלל כמפקד צוות לתחנת החלל מיר.
ביוגרפיה

גנאדי מנאקוב נולד בכפר יפימובקה במחוז אורנבורג למשפחת מורים. בשנת 1967 הוא סיים בית הספר והתקבל ללימודים במכון להנדסת אווירונאוטיקה בקויבישב. בשנת 1969 הוא עזב את הלימודים והחל ללמוד בבית ספר לטייסים של חיל האוויר של ברית המועצות. בשנת 1973 הוא סיים את הלימודים בהצטיינות תוך הסמכה למטוסים מדגם מיג 15 ומיג 17. מנאקוב שירת ביחידות שונות של החיל. בשנת 1980 הוא עבר קורס טייסי ניסוי ועבר הסבה למטוסים מתקדמים.
בשנת 1985 מנאקוב נכלל ביחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסות במסגרת מעבורת החלל בוראן. תוכנית זו בוטלה והוא עבר להכנות לטיסות לתחנת החלל מיר.
בשנת 1990 מנאקוב שוגר לחלל כמפקד בטיסה סויוז TM-10. החללית התחברה בהצלחה לתחנת החלל מיר וצוות החל בביצוע תוכנית של משלחת מס' 7. במהלך שהייה בתחנת החלל מנאקוב ביצע פעילות חוץ רכבית. הוא חזר לכדור הארץ בחללית סויוז TM-11 לאחר 130 ימים בחלל.
בשנת 1993 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז TM-16 כמפקד צוות. הם התבחרו לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 12 בפיקוד אנטולי סולוביוב. לאחר ביצוע חפיפה משלחת מס' 13 בפיקוד מנאקוב החלה את פעילותה. במשימה זו מנאקוב ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של כ-10 שעות. מנאקוב חזר לכדור הארץ לאחר 179 ימים בחלל.
בשנת 1995 מנאקוב החל הכנות לטיסה שלישית בחלל. באוגוסט 1996 במהלך בדיקה רפואית שגרתית התגלתה בעיה לבבית ומנאקוב לא היה יכול להמשיך בהכנות. ב-20 בדצמבר 1996 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים.
עד לשנת 2000 מנאקוב עבד בתפקידים שונים במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים בעיר הכוכבים.
הוא נפטר בשנת 2009 ונטמן בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה במוסקבה.
דבורה ולדמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 ביוני 1977 (בת 47) סאו פאולו, ברזיל 
 מוקד פעילות:  ברזיל, ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של ארגנטינה, הקונסרבטואר של פריז 
 שפה מועדפת:  פורטוגזית 
 www.deborawaldman.com
 
דבורה ולדמן (בפורטוגזית: Debora Waldman) (נולדה בסאו פאולו, ברזיל, ב-19 ביוני 1977). היא מנצחת ברזילאית וישראלית. היא התבלטה בכך שהפכה לעוזרת של קורט מאזור בתזמורת הלאומית של צרפת. בשנת 2020 היא מונתה למנהלת המוזיקלית של התזמורת הלאומית של אביניון-פרובנס. היא האישה הראשונה שנגישה לתפקיד כזה בצרפת.
ולדמן גדלה בישראל, לפני שלמדה באוניברסיטה הארגנטיבית הקתולית של בואנוס איירס ואז הגיעה לצרפת כדי לשפר את כישוריה בעיקר בקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה בפריז. בין 2006 ל-2009, היא התמנתה לאסיסטנטית של קורט מאזור בתזמורת הלאומית של צרפת. החל משנת 2010 היא השתתפה בפרויקט Demos של הפילהרמונית של פריז וייסדה את תזמורת Idomeneo ב-2013.
ולדמן הופיעה כמנצחת אורחת בעיקר בצרפת וניצחה על התזמורת הלאומית של צרפת, התזמורת הלאומית של ליון, התזמורת הלאומית של ליל, התזמורת הלאומית של בריטני, תזמורת קולון, תזמורת דה Besançon Franche-Comté, תזמורת Lamoureux). מחוץ לצרפת היא ניצחה בין השאר על התזמורת הסימפונית של המבורג, התזמורת הפילהרמונית של יוהנסבורג, ועוד.
ב-2008, ולדמן נקראה "המנצחת המצטיינת" של ארגון אדמי (ADAMI).
ב-2011, זכתה בפרס של קרן סימון וצ'ינו דל דוקה למוזיקאים צעירים, בחסות האקדמיה לאמנויות היפות.
ב-2019 ניצחה על הבכורה העולמית של הסימפוניה "המלחמה הגדולה" (אנ') שנכתבה ב-1917 על ידי המלחינה הצרפתייה שרלוט סוהי (Charlotte Sohy, 1887–1955), שאת הפרטיטורה הנשכחת שלה היא מצאה.
ולדמן מעורבת מאוד בקידום מוזיקה קלאסית לצעירים ותורמת רבות לקידום נשים מנצחות.
ב-2019 מונתה לעמוד בראש התזמורת הלאומית של אביניון-פרובנס. המנוי הוא לשלוש שנים והוא התחדש ב־2022 עד 2026.
ב-2022 היא מונתה למנצחת משנה באופרה של דיז'ון.
הערות שוליים

↑  Louis-Julien Nicolaou (2021-08-19). "Debora Waldman, la cheffe qui a arraché de l'oubli la "Symphonie Grande Guerre" de Charlotte Sohy". www.telerama.fr (בצרפתית).
1 2  Bruno Serrou (2020-12-29). "Debora Waldman, une cheffe à la tête d'un orchestre national". La Croix (בצרפתית). ISSN 0242-6056.
↑  Buzalka, Clément (2019-07-03). "Debora Waldman nommée à la tête de l'Orchestre régional Avignon-Provence". France Musique (בצרפתית). נבדק ב-2020-06-06.
↑  Charles Arden (2022-09-16). "Debora Waldman nommée cheffe d'orchestre associée à l'Opéra de Dijon - Actualités - Ôlyrix". www.olyrix.com.
↑  "Femmes de légende - Jeudi 01 juillet 2021 - 20h00 Maison de la radio - Auditorium". www.maisondelaradio.fr (בצרפתית). נבדק ב-2020-06-06.
↑  Irom, Lucas. "LILLE. Debora Waldmann dirige un Halloween mexicain | Classique News" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-06-06.
↑  alaincochard (2018-03-06). "Debora Waldman dirige l'Orchestre Symphonique de Bretagne – Nouvelles rencontres et retrouvailles". Concertclassic (בצרפתית). נבדק ב-2020-06-06.
↑  "Waldman". Orchestre Victor Hugo Franche Comté (בצרפתית). 2018-06-28. נבדק ב-2020-06-06.
↑  "Orchestre LamoureuxDebora Waldman direction". 2016.theatrechampselysees.fr. נבדק ב-2020-06-06.
↑  Künstler, archive.wikiwix.com, ‏2020-04-30
↑  Tonnelier, David. "Paris. Salle Gaveau, mardi 9 septembre 2008. 1ère édition des Talents Jeunes chefs 2008: Ariane Matiakh, Benjamin Lévy, Debora Waldman dirigent l'Orchestre Colonne | Classique News". נבדק ב-2020-06-06.
↑  Prix et subventions – Fondation Simone et Cino Del Duca
↑  Laleu, Aliette de (2019-06-06). "La symphonie de Charlotte Sohy jouée pour la première fois, un siècle après sa composition". France Musique (בצרפתית). נבדק ב-2020-06-06.
↑  alaincochard (2019-06-11). "Debora Waldman dirige la création mondiale de la "Symphonie de guerre" (1917) de Charlotte Sohy – Ainsi soient-elles – Compte-rendu". Concertclassic (בצרפתית). נבדק ב-2020-06-06.
↑  Rédaction, La (2019-07-02). "Debora Waldman nommée à Avignon". ResMusica (בצרפתית).
↑  Rédaction, La (2022-07-05). "Debora Waldman prolongée à la tête de l'Orchestre national Avignon-Provence". Diapason (בצרפתית).
↑  Rédaction, La (2022-09-16). "Debora Waldman nommée cheffe d'orchestre associée à l'Opéra de Dijon". ResMusica (בצרפתית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011908576505171  BnF: cb171338105 (data)  GND: 1239314639  ISNI: 0000 0005 0444 4191  LCCN: no2007059041  MusicBrainz: fa6d4d13-3eaf-4816-9cf5-765c157c1c9f  SUDOC: 257513213  VIAF: 73632549   WorldCat (עם VIAF): 73632549 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "דבורה ולדמן".
דבורה לחובר

דבורה לחובר
דבורה לָחוֹבֶר (לאחובר) (1895 – 1 במאי 1962) הייתה מחנכת ישראלית. עסקה בתרגום ובעריכה. עורכת ירחון "האִשה" (ירושלים 1926–1929).
ביוגרפיה

דבורה לחובר נולדה בעיר חורז'ל (חוֹזֶ'לֶה) שבפולין, ליד הגבול עם מזרח פרוסיה (גרמניה). בנעוריה עברה לוורשה, ושם סיימה סמינר למורים בקורסים העבריים הגבוהים בהנהלתו של ש"ל גורדון. עם סיום לימודיה עבדה כמורה לעברית ולתנ"ך בגימנסיה העברית בוורשה. בימי מלחמת העולם הראשונה פעלה למען פליטים יהודים.
הייתה פעילה בחוגי נוער ציוני וממייסדי "צעירי ציון" בפולין. בשנת 1920 עלתה לארץ ישראל. בארץ המשיכה את עבודתה כמורה וכמו כן עבדה כמתרגמת ספרים לנוער לעברית. בשנים 1926–1929 ערכה את הירחון "האִשה", שהופיע בירושלים. אחר כך עבדה בקק"ל ונסעה בשליחותה לפולין.
בהמשך עבדה כמורה לעברית ולתנ"ך במשק הפועלות צפון (תל אביב) בהנהלת חנה צ'יזיק, עד פרישתה לגמלאות בשנת 1960. בשנים האחרונות לחייה עבדה כמורה וכמפקחת בבתי ספר לנערות עובדות של ויצו.
לחובר לא נישאה מעולם, וסבלה מבדידות. הייתה מיודדת עם המשורר יעקב פיכמן. היא תוארה כאישה שופעת רגש, בעלת השכלה רחבה ומורה אהובה.
נפטרה בתל אביב לאחר מחלה, בגיל 67. נקברה בבית העלמין נחלת יצחק. הניחה אחים ואחיות, ביניהם פישל לחובר.
הערות שוליים

↑  איטה קאליש, לזכר נעדרים | דבורה לחובר, דבר, 22 באפריל 1963.
↑  י. מימוני, לזכר נעדרים | דבורה לחובר, דבר, 28 במאי 1962.
↑  דבורה לחובר באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498568805171  ISNI: 0000 0003 5945 9388  LCCN: no2011168287  VIAF: 218130537   WorldCat (עם VIAF): 218130537
גנאדי קרנס

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1959 חרקוב, ברה"מ 
 פטירה:  16 בדצמבר 2020 (בגיל 61) שאריטה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  ברית המועצות, אוקראינה 
 מקום קבורה:  Second City Cemetery 
 השכלה:  National University “Yaroslav the Wise Law Academy of Ukraine”  האוניברסיטה הלאומית של חרקוב לכלכלה 
 מפלגה:  מפלגת האזורים, Party Revival, בלוק האופוזיציה באוקראינה, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה
 מסדר ההצטיינות האוקראיני, דרגה 3 
 חתימה:   
 
גנאדי משה קרנס (באוקראינית: Геннадій Адольфович Кернес, בתעתיק עברי: הנאדי אדולפוביץ' קֶרְנֶס; 27 ביוני 1959 – 17 בדצמבר 2020) היה פוליטיקאי יהודי-אוקראיני, ששימש כראש העיר של חרקוב משנת 2010 ועד למותו.
קורות חיים

קרנס נולד לאדולף ואנה בחרקוב (אז חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית שבברית המועצות, כיום באוקראינה). הוא סיים לימודי משפטים באקדמיה למשפטים על שם ירוסלב הנבון, ולימודי שירות ציבורי באוניברסיטה הלאומית הכלכלית של חרקוב.
בשנת 1998 נבחר לראשונה למועצת העיר. משנת 2005 הוא חבר במפלגת המחוזות של ויקטור ינוקוביץ'. משנה זו הוא נחשב גם כבעל בריתו של מיכאיל דובקין, שנבחר מאוחר יותר לראש עיריית חרקוב ומושל מחוז חרקוב.
בשנת 2008 נימול קרנס וקיבל את השם היהודי משה. הוא נהג לפקוד באופן קבוע את בית הכנסת ולתרום לבית הכנסת ולקהילה של חסידות חב"ד בעיר. בשנת 2010 נבחר לראשות העיר.
ב-28 באפריל 2014 נורה בגבו על ידי צלף במהלך ניסיון התנקשות ונפצע קשה. הוא נותח בחרקוב, ומשם הועבר לטיפול בישראל, תחילה בבית חולים אלישע, ואחר כך בבית החולים רמב"ם והתאושש מפציעתו.
קרנס נראה לאחרונה בציבור באוגוסט 2020, בעקבות העובדה שחלה במחלת נגיף קורונה 2019 במגפת הקורונה באוקראינה; הוא אושפז בבית החולים שאריטה בברלין שבגרמניה, שם נפטר מסיבוכי המחלה ב-17 בדצמבר 2020.
הערות שוליים

↑  אלכס נירנבורג וצביקה קליין, אוקראינה: ראש עיריית חארקוב נורה ונפצע קשה, באתר nrg‏, 28 באפריל 2014
Video as the killer shot Kernes.
↑   טלי קרופקין, אלי אשכנזי, ראש העיר היהודי מאוקראינה שנורה מטופל בחיפה; מצבו קשה אך יציב, באתר הארץ, 29 באפריל 2014
↑  ראש העיר האוקראיני שנורה: "אחזור הביתה", באתר ynet, 9 במאי 2014
↑  RFE/RL's Ukrainian Service, Influential Eastern Ukrainian Mayor Dies In Germany After COVID Battle, Radio Free Europe/Radio Liberty, ‏4 בנובמבר 2020 (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא אוקראינים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דז'ה דיארמטי (ספורטאי)

דז'ה דיארמטי (בהונגרית: Gyarmati Dezső; מישקולץ, 23 באוקטובר 1927 – בודפשט, 18 באוגוסט 2013) היה שחקן ומאמן כדורמים הונגרי וחבר האספה הלאומית ההונגרית. כשחקן זכה ב-5 מדליות אולימפיות, מהן 3 זהב (הלסינקי 1952, מלבורן 1956 וטוקיו 1964) וכמאמן ראשי של נבחרת הונגריה בכדורמים זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג (זהב במונטריאול 1976) וב-3 מדליות מאליפות העולם, 1 זהב ו-2 כסף (זהב בבלגרד 1973). היה לשחקן הכדורמים המעוטר ביותר בכל הזמנים ונחשב לאחד מגדולי שחקני הכדורמים הטובים בכל הזמנים. הוענק לו התואר "ספורטאי האומה".
ביוגרפיה > שחקן כדורמים

בצעירותו החל דז'ה דיארמטי לעסוק בספורט במישקולץ כמתאגרף ובכדוריד. הוא הפך לראשונה לשחקן של מפעל גמא בשנת 1940 כשחקן כדורמים. קיבל הזדמנות לשחק בליגה הראשונה ב-1944, תחילה כשוער. מ-1945 לבש את החולצה של Csepel MTK, מ-1947 של Újpest, מ-1960 עד 1966 של Ferencváros TC. ב-1947 זכה באליפות העולם בפריז, שם כבש 28 מתוך 36 השערים של הנבחרת ההונגרית.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה במדליית כסף עם נבחרת הונגריה בכדורמים. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה במדליית זהב. באליפות אירופה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1954 זכה במדליית זהב. באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה במדליית זהב. ב-1956 היה יושב ראש ועדת המהפכה של המשלחת האולימפית ההונגרית במלבורן. לאחר המרד ההונגרי חי בארצות הברית ולאחר מכן אימן באירופה. הוא חזר למולדתו ב-1958 אך נאסר עליו לשחק במשך שנתיים למרות החנינה. בתקופה זו עבד כפועל. באולימפיאדת רומא (1960) זכה במדליית ארד. באליפות אירופה שנערכה בלייפציג, גרמניה המזרחית 1962 זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב. באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה בפעם השלישית במדליית זהב. עד 1964 שיחק בנבחרת הונגריה 108 פעמים.
ביוגרפיה > כמאמן ספורט

| מאזן מדליות> מתחרה עבור הונגריה הונגריה.המשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- |
| זהב  |  הלסינקי 1976  |  כדורמים |
| כסף  |  מינכן 1972  |  כדורמים |
| ארד  |  מוסקבה 1980  |  כדורמים |
אליפות העולם בכדורמים
| זהב  |  בלגרד 1973  |  כדורמים |
| כסף  |  סנטיאגו דה קאלי 1975  |  כדורמים |
| כסף  |  ברלין המערבית 1978  |  כדורמים |
אליפות אירופה בכדורמים
| זהב  |  וינה 1974  |  כדורמים |
| זהב  |  ינקפינג 1977  |  כדורמים |
מ-1963 היה מאמן בית הספר המרכזי לספורט (KSI) ומ-1966 של מועדון ההתעמלות של פרנצווארוש. בשנת 1966 סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד כהיסטוריון אמנות וסיים את לימודיו גם כמאמן מקצועי במכללה לחינוך גופני.
בשנים 1970–1971 אימן את נבחרת קולומביה בכדורמים. מ-1972 עד 1980 אימן את נבחרת הונגריה בכדורמים. באולימפיאדת מינכן (1972) זכה במדליית כסף, באליפות העולם שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1973 זכה במדליית זהב, באליפות אירופה שנערכה בווינה, אוסטריה 1974 זכה במדליית זהב, באליפות העולם שנערכה בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה בשנת 1975 זכה במדליית כסף, באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה במדליית זהב, באליפות אירופה שנערכה בינקפינג, שוודיה 1977 זכה פעם שנייה ברציפות במדליית זהב, באליפות העולם שנערכה בברלין המערבית, גרמניה המערבית בשנת 1978 זכה במדליית כסף באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה במדליית ארד. משנת 1981 היה המאמן הראשי של מועדון הרכבת של בודפשט, ומ-1985 עד 1988 היה שוב המאמן הראשי של הנבחרת הלאומית. ב-1988 עבד בגרמניה וב-1989 בבולוניה היה יועץ. הוא חזר להונגריה ביולי 1989 והיה יועץ מומחה עד 1990 במועדון הספורט של אוניברסיטת זמלווייס (OSC).
ביוגרפיה > כפוליטיקאי

בין 1990 לבין 1994, היה חבר פרלמנט ברשימת הפורום הדמוקרטי ההונגרי (MDF). הוא היה במקום ה-39 ברשימת MDF ב-1994 ובמקום 20 ב-1998 בבחירות לפרלמנט, אך לא זכה במושב. בשנת 2003 נבחר ליושב ראש מדור הספורט סקציית התרבות של פידס. ב-1999 הפך לחבר בהנהלת המועצה העולמית ה-56 של ההונגרים.
חייו הפרטיים

סבו וסבתו מצד אביו היו יהודים שמעון סטרייזינגר (1863–1912), מכונאי, והילדה קליין. הוריו היו בלה דיארמטי (סטרייזינגר) (1898–1952) , כומר אדוונטיסטי, עורך עיתון וקורנליה גאל (1901–1998), אמנית שימושית וחייטת. הם נישאו במישקולץ בנובמבר 1922.
אשתו הראשונה הייתה האלופה האולימפית בשחייה, אווה סקיי היהודיה (הלסיקני 1952). בתם, אנדריאה ג'רמטי שיאנית עולם בשחייה וסגנית אלופה אולימפית (מינכן 1972). בשנת 1964 נשא את אשתו השנייה, השחקנית מרגיט בארה, ממנה נולדה בתו, אסתר תרזיה. נכדיו הם מאטה הס שחקן כדורמים, ליליאנה סילאדי סגנית אלופת אירופה בשחייה וגרדה סילאדי אף היא שחיינית מצטיינת.
ספריו

תור הזהב - ההיסטוריה של כדור המים ההונגרי (הרודוטוס, 2002, ISBN 9630068281 )
גרגיי צ'ורקה – דז'ה דיארמטי: 1956 - שם ניצחנו. 6 בדצמבר 1956 הונגריה - ברית המועצות 0:4. הסיפור האמיתי של "מרחץ הדמים של מלבורן" ; ארנה 2000,
פרסים והוקרה

זכה בפרסים רבים, החשובים שבהם:
בשנת 1976 זכה דיארמטי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
צלב אמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1994)
ספורטאי האומה (2004)
הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2010)
ראו גם

משחק הדם במים
לקריאה נוספת

הפרופיל של דז'ה דיארמטי באתר של Olympic Channel
הפרופיל של דז'ה דיארמטי באתר של Olympedia
הלקסיקון של אויפשט
Ki kicsoda a magyar sportéletben? (מיהו מי בחיי הספורט ההונגרי כרך א').
נתוניו בבסיס הנתונים האולימפי
הערות שוליים

↑  התואר ניתן לספורטאים הונגרים מעל גיל שישים שהגיעו להישגים יוצאי דופן בספורט גם לאחר שסיימו את קריירת הספורט הפעילה שלהם)
↑  Lepies, György (1985). "1. Kezdetek". Gyarmati Dezső kapitányságának története... בודפשט: נפסבה. p. 12. ISBN 9633221560.
↑  Bp. VIII. ker. állami halotti akv. 1446/1912.
↑  Streisinger Simon és Klein Hilda házasságkötése Balassagyarmat, 1896. október 29., 56/1896.
↑  Bp. XII. ker. állami halotti akv. 1013/1952. folyószám.
↑  Erdélyi László: Megtalálni helyemet Isten nagy világrendjében. Életrajz Gyarmati Béláné Gál Kornéliáról Boldog Élet Alapítvány, Budapest, 2004. 9., 20., 48., 55., 69. old.
↑  Deszo Gyarmati (HUN) Honor Water Polo (1976) International Swimming Hall of Fame (באנגלית)
↑  hirszerzo.hu (2010-10-22). "Demjén Rózsitól a Mol-vezérig - ők kaptak kitüntetést Schmitt-től". אורכב מ-המקור ב-2016-03-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7906 0073  LCCN: n97063156  VIAF: 1754974   WorldCat (עם VIAF): 1754974 
קברו של דז'ה דיארמטי בבית הקברות פרקשקטי.
גילוי וכיסוי בלשון

גילוי וכיסוי בלשון היא מסה שכתב חיים נחמן ביאליק באוקטובר 1915, העוסקת בתולדותיהן ובמשמעותן של מילים, ובהמשך לכך, בהבדל שבין שירה ופרוזה. המסה נחשבת לאחת החשובות ביותר שנכתבו בנושא זה בעברית.
הטיעון המרכזי של המסה

ב"גילוי וכיסוי בלשון" טוען ביאליק כי המילים בלשון אינן קבועות ונצחיות, אלא משמעותן משתנה במשך הזמן, בין אם מסיבות של השתנות השימוש בהן בשפת היומיום, או מסיבות של התיישנות ושחיקה. לטענתו, "שום מלה אין בה בטולה הגמור של שום שאלה, אבל מה יש בה? – כסויה". עוד הוא מציין שבמהלך השנים  מילים נשחקות מרוב שימוש ומאבדות מגדולתן.
ביאליק טוען, ש"בעלי הפרוזה" משתמשים ברובד השווה שבלשון, ומנסים להשתמש במילים במשמעותן המקובלת, בלי לנסות לשנות את השפה ולהעיר אותה מתרדמתה. השירה, טוען ביאליק, משתמשת במילים באופן גמיש הרבה יותר, ומנסה להניע אותן באופן דינמי, ולהשתמש במשמעויותיהן הרדומות והערות.
אופי המסה

המסה עוסקת בנושא תאורטי במסגרת עיסוק פורמליסטי בשפה (בשפה בכלל, ולאו דווקא בשפה העברית). עם זאת, המסה כתובה בלשון פיוטית ומציגה את טיעוניה באמצעות דימויים ובליווי רמיזות והרמזים למקורות שונים. הדימוי המרכזי במסה מופיע לקראת סופה, והוא מדמה את הפרוזאיקונים להולכים על נהר קפוא, שאינם חוששים כלל להחליק או להיפגע, והם כהולכים על קרקע מוצקה. הם מתעלמים ממשמעויות לוואי, ויוצרים רושם של שפה סדורה וקבועה, אף על פי שלמעשה המים תחתיהם גועשים וסוערים. את הפואטיקנים מדמה ביאליק להולכים על נהר קפוא שקרחוניו נשברים, והם מוכרחים לעבור ולדלג מקרחון לקרחון, והם אינם יציבים לעולם:
"וזהו סוד השפעתה הגדולה של לשון השירה. יש בה מגריַת היצר של האחריות, מן האימה המתוקה של העמידה בנסיון. ולמה הללו דומים? למי שעובר את הנהר בשעת הפשרה על פני גלידין מתנדנדים וצפים. חלילה לו להשהות את הרגל על גבי גליד אחד יותר מהרף עין, יותר מכדי קפיצת הרגל מגליד לחברו הסמוך ומחברו לחברו. בין הפרצים מהבהבת התהום, הרגל מתמוטטת, הסכנה קרובה - - - "
תקופת הכתיבה

המסה נכתבת בתקופת מלחמת העולם הראשונה. ביאליק מצא לנכון לעסוק בכתיבה תאורטית על הלשון, בזמן שהעולם כולו כמרקחה. העיסוק בשפה הוא חלק מתפיסה כוללת של הוגים ציוניים באותה העת (בהם אליעזר בן-יהודה ויוסף חיים ברנר), לפיה השפה היא האלמנט החשוב ביותר באיחוד העם היהודי בתפוצות, ואולי האלמנט המשפיע ביותר בהבאת העם היהודי לארץ אחת. על חשיבה זו חלקו בתקופה מסוימת רבים מההוגים הציוניים שדבקו בעמדה המכונה "ז'רגוניסטית", שתמכה בשימוש בעברית באופן מוגבל, במקביל ליידיש ולז'רגונים עבריים נוספים כשפות מרכזיות ביצירה העברית.
לקריאה נוספת

צבי לוז וזיוה שמיר (עורכים), על "גילוי וכיסוי בלשון" - עיונים במסתו של ביאליק, אוניברסיטת בר-אילן, 2001
צבי לוז, "קריאה ב'גילוי וכיסוי בלשון' - פירוש צמוד למאמרו של ביאליק", מעגלי קריאה, יוני 1991
יריב בן אהרון ועלי אלון, "מסכת 'גילוי וכיסוי בלשון'", מחברות שדמות במדרשת אורנים
נתן רוטנשטרייך, "גילוי וכיסוי בלשון", בספר: גרשון שקד (עורך), ביאליק יצירתו לסוגיה בראי הביקורת, מוסד ביאליק, 1974, עמ' 371–384. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
דוד קוויאט

הרב דוד קוויאט (תרע"ט, 1919 - כ"ד בחשוון תש"ע, 11 בנובמבר 2009) היה מראשי ישיבת מיר בברוקלין ומרבני אגודת ישראל בארצות הברית. מחבר סדרת הספרים "סוכת דוד".