stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תולעי חץ
טקסונומיה

הטקסונומיה של תולעי החץ אינה מוגדרת חד משמעית. באופן מסורתי הן שויכו לעל-המערכה שניוני הפה, ועדיין נוהגים לעיתים לשייך אותן אליה. כך למשל סיווגו אותן האמבריולוגים לין מרגוליס וק. ו. שוורץ, במסגרת "סיווג חמש הממלכות" שלהם. עם זאת, פילוגנטים מסווגים אותן בעל-המערכה קדמוני הפה (Protostomia). כך למשל תומאס קוויליר-סמית (Thomas Cavalier-Smith) ,פרופסור לביולוגיה אבולוציונית מאוניברסיטת אוקספורד, מסווג אותן בקדמוני הפה בסיווג של "שש הממלכות" שלו. הדמיון בין תולעי חץ לתולעים נימיות עשוי לתמוך בתזה של קדמוני הפה, למעשה, מסווגים לעיתים את תולעי החץ כסוג בסיסי בעל-המערכה אקדיסוזואה (Ecdysozoa) או בעל-המערכה לופוטרוכוזואה. במרבית המחקרים של הפילוגנטיקה המולקולרית שלהן נראות תולעי חץ קרובות לבסיס העץ הפילוגנטי של קדמוני הפה. עובדה זו מסבירה את המאפיינים העובריים שלהן ששייכו אותן לשניוני הפה. אם תולעי החץ הסתעפו מקדמוני הפה לפני שהן פיתחו את המאפיינים העובריים של קדמוני הפה, ייתכן שהן שימרו תכונות של שניוני הפה שקיבלו בירושה מאבות הקדמונים הבילטריים. בכך תולעי החץ עשויות להיות מודל שימושי לאב קדמון בילטרי. מחקרים של מערכת העצבים של תולעי החץ מצביעים על כך שהן צריכות להיות מסווגות כחלק מקדמוני הפה. מאמרים שהתפרסמו ב-2017 וב-2019 מסווגים את תולעי החץ בקלייד גנתיפרה (Gnathifera).
תיעוד מאובנים

מאובנים של תולעי חץ נדירים מאוד, משום שגופן בנוי מרקמות רכות בלבד שבדרך כלל מרקיב בזמן קצר לפני שהגוף יכול להתאבן. ממאובנים ידועים מינים בודדים: באתר המאובנים בצ'נגג'יאנג ביונאן שברפובליקה העממית של סין, המתוארך לתחילת הקמבריון, לפני 530 מיליון שנים, נתגלה מאובן של Eognathacantha ercainella שלא השתמר במידה המאפשרת את זיהוי חלקי הגוף השונים של תולעי החץ, ומאובן של Protosagitta spinosa, שהוא בוודאות מין של תולעת חץ. אורכו 35 מילימטרים, והוא מתחלק לראש, הכולל קרסים, גוף גלילי, וזנב צר. ככל הנראה נשתמרו במאובן שרידים לשרירים, שחלות וסנפירים צידיים. קיימת טענה כי המין Oesia disjuncta, שמעל לאלף מאובנים שלו נתגלו בפצלי ברג'ס בקולומביה הבריטית בקנדה, המתוארכים לאמצע הקמבריון, לפני 518 מיליון שנים, שייך לתולעי חץ, טענה שאין עליה הסכמה. Paucijaculum samamithion, מאובן מתקופה מאוחרת יותר, התגלה בביוטה של מזון קריק (Mazon Creek) באילינוי בארצות הברית, המתוארכת לתת-התור קרבון פנסילבני (מלפני כ-323 מיליוני שנים עד לפני כ-290 מיליוני שנים). הייתה השערה שתולעי החץ יכולים להיות קשורים למינים מסוימים בקבוצת הקונודונטים (Conodonta) שנכחדה. עם זאת משערים שהקונודונטים בעצמם קשורים לבעלי חוליות. לעומת זאת משערים שאיברים של מינים בקבוצת הפרוטוקונודונטים (Protoconodonta), תת-קבוצה של הקונודונטים שגם היא נכחדה (למשל Protohertzina anabarica), הם בפועל קרסים של תולעי חץ ולא שיניים של קונודונטים. בעבר חשדו בקיומן של תולעי חץ מתחילת הקמבריון רק מקיומם של איברים של פרוטוקונודונטים, אבל התגליות המאוחרות יותר באתר המאובנים בצ'נגג'יאנג, אוששו את קיומן אז.
פרק 3 לחוקת ארצות הברית

העמוד השלישי של חוקת ארצות הברית המקורית, מכיל את כל פרק 3.
הפרק השלישי של חוקת ארצות הברית מכונן את הרשות השופטת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שמורכבת מבית המשפט העליון של ארצות הברית – בית המשפט היחיד שמוזכר במפורש בחוקה – ומהערכאות הכפופות לו, שבסמכות הקונגרס להקים. הוא קובע כללים לגבי הסמכויות של בתי המשפט הפדרליים והתיקים שלגביהם בסמכותם להחליט. נוסף על כך, מגדיר הפרק מהי בגידה, וקובע מגבלות על שיפוט וענישה של בוגדים. הפרק השלישי הוא הקצר ביותר (369 מילים) מבין שלושת הפרקים המגדירים את שלוש רשויות הממשל, אך הפרשנות, הפרקטיקה והפסיקה יצקו לסעיפיו משמעות רבה מעבר למה שמוגדר בפרק במפורש, כגון הסמכות של בתי המשפט לביקורת שיפוטית על חוקי הקונגרס, שהוכרה בפסק דין מרבורי נגד מדיסון בהתבסס על פרק זה.
החלק הראשון של הפרק מאציל את סמכויות השיפוט לבית משפט עליון יחיד וקובע שערכאות פדרליות נמוכות יותר יוקמו על פי שיקול הדעת של הקונגרס. הוא קובע גם שלשופטים פדרליים תהיה קביעות בתפקידם, כל עוד התנהגותם הולמת, ושהם יקבלו שכר, שלא ניתן להפחיתו במהלך כהונתם.
החלק השני של הפרק קובע את תחום המקרים שבהם יש לרשות השופטת הפדרלית סמכות להתערב. חלק זה פורש ככולל מגבלה המאפשרת לבתי המשפט לעסוק רק ב"תיקים ומחלוקות" ממשיים, ולא במקרים היפותטיים, כאלו שנוגעים למחלוקות עתידיות, בקשה לחוות דעה מייעצת וכדומה. מגבלה זו היא הבסיס לדין לגבי זכות העמידה בבתי משפט פדרליים ועקרונות השפיטות במשפט האמריקאי, והיא פורשה כחיונית לשמירה על האיזונים והבלמים בממשל של ארצות הברית. חלק זה כולל גם רשימה של תחומים ספציפיים שבהם יש לבתי המשפט הפדרליים סמכות, כמו, בין השאר, בכל התיקים שנוגעים לחוקה עצמה, לחוקים פדרליים, לאמנות, לתיקים שבהם ארצות הברית עצמה היא בעלת דין ולתיקים הנוגעים לאזרחים ממדינות שונות. בחלק זה מוגדר גם תחום מצומצם יותר של מקרים שבהם לבית המשפט העליון יש "סמכות שיפוט מקורית", כלומר שניתן לפנות בהם ישירות לבית המשפט העליון כערכאה ראשונה, ושבמקרים אחרים בית המשפט העליון ישמש כסמכות העליונה לערעורים. החלק השני קובע גם שהליכים הנוגעים לעבירות פליליות ייערכו בפני מושבעים, וכן שהליכים אלו יערכו במדינה שבה נעשתה העבירה.
החלק השלישי של הפרק מגדיר מהי "בגידה בארצות הברית" באופן מצומצם, וקובע מגבלות על ענישה של בוגדים, וזאת במטרה למנוע שימוש לרעה בחקיקה נגד בגידה ורדיפה של צדדים למחלוקת תחת הגדרה רחבה יותר.
חלק ראשון: מערכת המשפט הפדרלית

החלק הראשון מכיל סעיף יחיד, ומקובל לחלקו לשלושה חלקים (פסוקיות): הראשון מאציל את הסמכות השיפוטית על בית המשפט העליון ועל ערכאות הכפופות לו, שאותן בסמכות הקונגרס לכונן; השני קובע ששופטים פדרליים יהנו מקביעות לכל החיים, כל עוד התנהגותם ראויה; והשלישי קובע שהשופטים הפדרליים יקבלו שכר, אשר לא יופחת במהלך כהונתם.
חלק ראשון: מערכת המשפט הפדרלית > בית המשפט העליון

החוקה מציינת במפורש שיהיה בית משפט עליון אחד. במשתמע, החוקה גם קובעת שיהיה לבית המשפט העליון נשיא אחד, שכן היא מזכירה בפרק 1 שנשיא בית המשפט העליון יכהן כיושב ראש במשפטי הדחה של נשיא מתפקידו. כתוצאה מכך, בית המשפט העליון שואב את סמכותו להתקיים ישירות מהחוקה, ולקונגרס אין סמכות לפרקו. עם זאת, החוקה לא מציינת דבר בנוגע להרכב של בית המשפט העליון או בנוגע למועדי המושבים של בית המשפט העליון ומקום כינוסם, ולקונגרס יש סמכות להחליט בעניינים אלו. חוק מערכת המשפט של 1789 קבע שבבית המשפט יהיו חמישה שופטים (Associate Justices) בנוסף לנשיא בית המשפט. ב-1801 הפחית הקונגרס את מספר השופטים בבית המשפט העליון (כולל הנשיא) לחמישה, אך החוק בוטל באותה שנה, לפני שהספיק מספר השופטים להשתנות. מאז שינה הקונגרס מדי פעם את מספר השופטים, כאשר מספר השופטים הרב ביותר היה עשרה, בזמן מלחמת האזרחים. ב-1866 שונה המספר לשבעה שופטים, וב-1869 הוא שונה לתשעה. מאז ועד היום עמד מספר השופטים על תשע, ללא שינוי, למרות ניסיונות שונים לשנות את הרכבו (הניסיון הבולט ביותר היה ב-1937, בתקופת כהונתו של פרנקלין דלנו רוזוולט). ניסיונות לשנות את הרכב בית המשפט העליון, בעיקר כשהם מונעים משיקולים פוליטיים, נקראים בשיח הציבורי "court-packing".
חלק ראשון: מערכת המשפט הפדרלית > ערכאות נמוכות

הקונגרס השתמש בסמכותו לכונן מערכת משפט פדרלית בעלת מספר ערכאות כבר בקונגרס הראשון. חוק מערכת המשפט של 1789 (אנ'), שנחתם על ידי ג'ורג' וושינגטון ב-24 בספטמבר 1789, כונן את המערכת הזו. הוא קבע את הרכב בית המשפט העליון, מועדי מושביו, וכונן 13 מחוזות משפט ב-11 המדינות שאשררו עד אז את החוקה, כשבכל אחד מהם בית משפט מחוזי. בנוסף, החוק יצר שלושה בתי משפט של "סבבים" – Circuit Courts – שהיו מוסד משפטי ייחודי לארצות הברית ולא מוכר מההיסטוריה של המשפט האנגלי או המשפט של הקולוניות. במקור, בתי משפט אלה שמעו הן ערעורים מבתי המשפט המחוזיים והן תיקים שהגיעו אליהם ישירות, ובכל אחד מהם כיהנו שני שופטים מבית המשפט העליון שערכו, בזמנים שבין מושבי בית במשפט העליון, סבב בין המחוזות שתחת סמכותם ושמעו תיקים יחד עם השופט המחוזי. ב-1891 הוחלפו בתי משפט אלה בבתי משפט לערעורים, ושופטי בית המשפט העליון הפסיקו לערוך סבבים (אך בתי המשפט לערעורים שמרו על השם "Circuit courts"). החוק עודכן ותוקן מאז מספר פעמים, אך המבנה של מערכת המשפט הפדרלי נותר דומה לזה שבחוק המקורי.
המערכת הורחבה במהלך השנים, והיא כוללת, נכון ל-2022, בית משפט עליון עם נשיא אחד ושמונה שופטים נוספים, 13 בתי משפט לערעורים ("סבבים") ו-94 בתי משפט מחוזיים. בנוסף, במהלך השנים כונן הקונגרס בתי משפט לעניינים מיוחדים, כגון "בית המשפט לערעורים לשעת חירום" שפעל באופן זמני במהלך מלחמת העולם השנייה ועסק בעניינים הקשורים לפיקוח מחירים ופיקוח על שכר; "בית המשפט הזמני לשעת חירום", שפעל בתחומים שונים כחלק מחוק הייצוב הכלכלי של שנת 1970; "בית המשפט לערעורים של הסבב הפדרלי", שהוקם ב-1982 ומהווה את הערכאה היחידה לערעורים בענייני פטנטים, סימנים מסחריים, חוזים ממשלתיים ועוד; ו"בית המשפט לפיקוח על מודיעין זר" (FISA Court), שהוקם ב-1978 ומפקח על בקשות של קהילת המודיעין האמריקאית למעקב אחרי מרגלים. בתי משפט אלה מכונים "בתי משפט של פרק 3" (Article III Courts), והם מחויבים לשמור על כל המגבלות בפרק זה. ישנם בתי משפט פדרליים אחרים, שהבסיס להם הוא פרק 1 או פרק 4 (לדוגמה, בתי משפט לפשיטות רגל ומיסים).
חלק ראשון: מערכת המשפט הפדרלית > ביקורת שיפוטית

| --- | --- |
 :  ראו גם – ביקורת שיפוטית, פסק דין מרבורי נגד מדיסון
למעלה: ג'ון מרשל, הנשיא הרביעי של בית המשפט העליון, שכתב את פסק דין מרבורי נגד מדיסון. בפסק הדין נפסלו לראשונה חלקים מחקיקה של הקונגרס, נקבע שהחקיקה חייבת לעלות בקנה אחד עם החוקה ושלבית המשפט סמכות לבקרה. למטה: פסל של ג'ון מרשל וברקע לו ציטוט מתוך פסק דין מרבורי נגד מדיסון חרוט על קיר בבניין בית המשפט העליון – "זה בהחלט בגדרה ומחובתה של הרשות השופטת לאמר מהו החוק".
החוקה לא מציינת במפורש שלרשות השופטת הפדרלית יש סמכות לביקורת שיפוטית על רשויות הממשל האחרות – כלומר הסמכות לבחון החלטות של הקונגרס ושל הרשות המבצעת, ובכלל זאת הסמכות לפסול חוקים ותקנות, בנימוק שהם אינם חוקתיים. עם זאת, החוקה גם לא מציינת מפורש שאין לרשות השופטת סמכות כזו. החוקה כן מציינת, בפרק 4, שהחוקה והחוקים של ארצות הברית הם החוק העליון, ובהתאם מכפיפה את השופטים בבתי המשפט של המדינות לחוק זה, ומחייבת אותם לפסוק על פיהם במקרה של קונפליקט בין חוק המדינה לחוקה או לחוקי הקונגרס.
מדברים של מנסחי החוקה וכן ממסמכים שמתעדים את הדיונים על אשרור החוקה, עולה שבני התקופה הבינו את "הסמכות השיפוטית" הפדרלית ככוללת את הסמכות לביקורת שיפוטית. הן תומכי החוקה והן מתנגדיה האנטי-פדרליסטים הניחו בטיעוניהם שלבתי המשפט הפדרליים תהיה סמכות זו. לפני אשרור החוקה, בתי משפט במדינות פסלו מספר חוקים של הרשויות המחוקקות של מדינותיהם. בנוסף, חוק מערכת המשפט של 1789 נתן לבתי המשפט סמכות לביקורת שיפוטית באופן מפורש, ודיונים על חוקים שונים, כגון חוקי הזרים וההמרדה, בתקופת ראשית האיחוד, הניחו כי לבית המשפט העליון יש סמכות לביקורת שיפוטית.
פסיקות ודיונים של בית המשפט העליון בשנים הראשונות לאיחוד הניחו גם כן שלרשות השופטת הפדרלית יש סמכות לביקורת שיפוטית. עם זאת, בית המשפט העליון הכריז לראשונה על סמכותו לביקורת שיפוטית רק ב-1803, בפסק דין מרבורי נגד מדיסון. ג'ון מרשל, שכתב את פסק הדין, קבע במהלכו שהנשיא היה חייב על פי חוק להעניק כתב הסמכה לעותר, ויליאם מרבורי; אולם, הוא קבע, לבית המשפט אין אפשרות להוציא צו עשה למשיב, מזכיר המדינה ג'יימס מדיסון, שכן החלק בחוק מערכת המשפט שהסמיך את בית המשפט העליון להוציא צווים כאלה לא היה חוקתי מסיבות אחרות. כתוצאה מכך, קבע מרשל שחלק זה בחוק בטל. מרשל הסביר את הסמכות של בית המשפט העליון לביקורת שיפוטית, ראשית, על סמך ההיגיון הפנימי של החוקה ושל שיטת הממשל. לדבריו, החוקה לא הייתה משרתת כל מטרה אם ניתן היה לעקוף את המגבלות שנמצאות בה בכל עת. כיוון שהחוקה היא החוק העליון, שאינו ניתן לשינוי באמצעים רגילים, "חקיקה המנוגדת לחוקה אינה החוק". בנוסף, מרשל נימק את הסמכות לביקורת שיפוטית על פי הטקסט של חלק 2, סעיף 1, בפרק זה, אשר קובע כי למערכת המשפט הפדרלית יש סמכות שיפוט בכל המקרים "שנובעים [arising under] מחוקה זו". לפי מרשל "יהיה זה ראוותני במיוחד לחשוב שמנסחי החוקה התכוונו שיש להכריע לגבי מקרה כלשהו הנובע מהחוקה מבלי לבחון את המסמך שממנו הוא נובע". יוצא מכך, שמעצם ההרשאה לבחון מקרים שנובעים מהחוקה עולה כי בסמכות בית המשפט לפרש את החוקה עצמה ולקבוע האם החוקים, התקנות והפעולות של רשויות הממשל האחרות עומדים במגבלות החוקתיות.
חלק ראשון: מערכת המשפט הפדרלית > יחסי הרשות המחוקקת והרשות השופטת

החוקה מכוננת, באמצעות פרק 1 ופרק זה את הרשות המחוקקת והרשות השופטת כשתי רשויות נפרדות, אך היא גם יוצרת ביניהן מערכת יחסים, שבה הרשות השופטת מוגנת, מצד אחד, מפני התערבות יתרה של הקונגרס, והקונגרס רשאי, מצד שני, להסדיר את פעולת הרשות השופטת בדרכים שונות.
לקונגרס אין סמכות לשנות את הפסיקה של בתי המשפט או לחוקק חוקים המאפשרים לרשות המבצעת לעשות זאת. בשנת 1792 הקונגרס חוקק חוק שאיפשר לבוגרי מלחמת העצמאות של ארצות הברית שנפצעו, לעתור לבתי המשפט של הסבב הרלוונטי להם (circuit courts) כדי לבקש קצבה. לפי החוק, החלטות של בתי המשפט בעניינים אלו היו אמורות להיות נתונות לביקורת של מזכיר המלחמה, שהוא חלק מהרשות המבצעת. חלק מבתי המשפט סירבו לעסוק בעתירות, הן בנימוק שהחלטות מסוג זה אינן מתאימות למערכת המשפט והן בנימוק שהחלטות בתי המשפט אינן נתונות לביקורת מצד הרשות המבצעת. עתירה בנושא הגיעה לבית המשפט העליון בדרישה להורות לערכאות הנמוכות לטפל בבקשות לקצבה. בזמן שבית המשפט העליון דן בנושא, הקונגרס שינה את החוק, כך שהעתירה התייתרה. על אף שהתיק (Hayburn's Case) מעולם לא הוכרע בפסק דין, בתי המשפט הפדרליים התייחסו אליו בהמשך כתקדים לדחיית כל ניסיון לאפשר ביקורת של רשויות אחרות על החלטות שיפוטיות שניתנו. בתיק המשמעותי האחרון בנושא משנת 1995, Plaut v. Spendthrift Farm, Inc., הסביר השופט אנטונין סקאליה (שכתב עבור הרוב) כי "מנסחי החוקה חיו בין ההריסות של מערכת עם סמכויות חקיקה ושיפוט מעורבבות... שאחרי המהפכה יצרו סכסוך פלגני ודיכוי מפלגתי". לפי סקאליה, בתי המחוקקים המהפכנים התערבו תכופות בהחלטות שיפוטיות, ומנסחי החוקה ביקשו לתת למערכת השיפוטית מעמד נפרד מתוך רצון לפתור בעיה זו. מכאן, לפי סקאליה, ההחלטה של מנסחי החוקה לתת את הסמכות השיפוטית "בידי בית משפט עליון אחד, ובידי בתי משפט הנמוכים" משקפת את העמדה לפיה לבתי המשפט יש את הסמכות לפרש את החוק ולהכריע על פיו, ולרשויות האחרונות אין כל סמכות להתערב בהחלטות סופיות של בתי המשפט ולפתוח אותן מחדש. עם זאת, בעוד שהקונגרס לא יכול לצוות על בית המשפט לפתוח מחדש שתיקים שכבר נפסקו, הוא יכול לשנות את התוצאה המעשית של החלטות של בתי המשפט.
הקונגרס יכול להחליט בחקיקה מה יהיה הרכבו של בית המשפט העליון, אלו ערכאות נמוכות קיימות, מהי סמכות השיפוט של כל אחת מהערכאות ואת זמני המושב של בתי המשפט, כולל בית המשפט העליון. שינויים בהגדרת הסמכויות והזמנים יכולים להשפיע על תיקים שעומדים בפני בית המשפט (ראו גם: פסוקית החריגים למטה). לדוגמה, ב-1801 העביר הקונגרס חקיקה ששינתה את זמני המושב של בית המשפט העליון, ובכך עיכב החלטה שממנה חששו חברי הקונגרס. כתוצאה מכך, לא התכנס בית המשפט העליון במשך 14 חודשים. כיוון שלרשות המחוקקת יש סמכות לכונן את הערכאות הנמוכות, מקובל שיש לקונגרס גם סמכות לקבוע עבורם כללים פרוצדורלים וכללים אחרים שקשורים בהסדרת תחום סמכותם.
חלק שני: כוח השיפוט, סמכות שיפוט ותנאי המשפט

בחלק זה שלושה סעיפים. הסעיף הראשון מפרט את תחום המקרים והמחלוקות שלהם רלוונטית הסמכות השיפוטית הפדרלית ובהם מותר לבתי המשפט הפדרליים להתערב. סעיף זה חשוב להלכות מאוחרות יותר לגבי שפיטות וזכות העמידה. הסעיף השני דן בתחום מצומצם יותר, שבו בית המשפט העליון הוא בעל "סמכות שיפוט מקורית" (original jurisdiction) – כלומר, תחום שבו הצדדים יכולים לפנות ישירות לבית המשפט העליון. הסעיף גם קובע שבכל שאר התחומים, בית המשפט העליון ישמש כערכאה הגבוהה ביותר לערעורים. הסעיף השלישי מחייב תנאים מסוימים, שעליהם להתקיים בבתי המשפט הפדרליים, כולל משפט בפני מושבעים.
חלק שני: כוח השיפוט, סמכות שיפוט ותנאי המשפט > סעיף 1: מקרים ומחלוקות

סעיף זה מפרט תשע קטגוריות של "מקרים" (cases) או "מחלוקות" (controversies), שבהם יש למערכת המשפט הפדרלית סמכות שיפוט, ולכן הוא מכונה בספרות "Case or controversy clause". בציטוט המובא להלן, שני חלקי המשפט הצבועים באפור צומצמו על ידי התיקון ה-11 לחוקה, שמהווה את הבסיס לחסינות הריבונית של מדינות ארצות הברית:
הכוח השיפוטי יחול על כל המקרים, בתחום החוק ודיני היושר, אשר נובעים מחוקה זו, מהחוקים של ארצות הברית, ומהאמנות שנעשו, או שייעשו, תחת סמכותם; על כל המקרים הנוגעים לשגרירים, צירים אחרים וקונסולים; על כל המקרים הקשורים באדמירלות ובמשפט הימי; על מחלוקות שבהן ארצות הברית תהיה אחד הצדדים; על מחלוקות בין שתי מדינות או יותר; בין מדינה ואזרחים של מדינה אחרת, בין אזרחים של מדינות שונות, בין אזרחים של מדינה אחת הטוענים לקרקעות שהוענקו על ידי מדינות אחרות ובין מדינה או אזרחיה ומדינה זרה, אזרחיה או נתיניה.
המקור באנגלית
The judicial Power shall extend to all Cases, in Law and Equity, arising under this Constitution, the Laws of the United States, and Treaties made, or which shall be made, under their Authority; to all Cases affecting Ambassadors, other public Ministers and Consuls; to all Cases of admiralty and maritime Jurisdiction; to Controversies to which the United States shall be a Party; to Controversies between two or more States; between a State and Citizens of another State, between Citizens of different States, between Citizens of the same State claiming Lands under Grants of different States, and between a State, or the Citizens thereof, and foreign States, Citizens or Subjects.
סמכות השיפוט של מערכת המשפט הפדרלית, כוללת גם מה שקשור לחוק ולמשפט המקובל וגם מה שקשור לתחום דיני היושר (equity), שבאנגליה ובחלק מהמדינות היה בידי בית משפט נפרד (Court of Chancery). בפסק דין האחים כהן נגד וירג'יניה (Cohens v. Virginia) משנת 1821, שבו הכריז בית המשפט העליון שבסמכותו לשמוע ערעורים על פסקי דין פליליים של בתי המשפט של המדינות, הסביר נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל שניתן לחלק את המקרים והמחלוקות שמופיעים בסעיף זה לשתי קבוצות. בקבוצה הראשונה, הסמכות תלויה בדין שמהווה את העילה לעתירה, והיא כוללת מקרים שבהם הדין נובע מהחוקה עצמה, מהחוקים של ארצות הברית ומאמנות. בקבוצה השנייה, הסמכות תלויה במאפיינים של הצדדים לעתירה, והיא כוללת עתירות שבהן הצדדים אינם אזרחים של מדינה אחת או מדינה אחת ואזרחיה.
בנוגע לשאלה האם בתי המשפט הפדרליים מוסמכים באופן אוטומטי לשפוט בכל המקרים והמחלוקות המצוינים בסעיף זה, בית המשפט העליון ומשפטנים רבים ענו בשלילה. לפי פרשנותם, החוקה מגדירה את סמכות השיפוט הפדרלית המקסימלית האפשרית, והקונגרס רשאי להתקין בחוק את האמצעים שמאפשרים לבתי המשפט לשפוט בתיקים ומחלוקות שנמצאים בגדרה. הקונגרס לא יכול להעניק לבתי המשפט הפדרליים סמכויות שיפוט נוספות, מעבר לאלו שמוגדרים בחוקה; עם זאת, הקונגרס גם לא מחויב למצות את כלל התחום המצוין בסעיף זה, ובפועל הסמכויות שהוענקו בחקיקה לבתי המשפט הפדרליים היו תמיד צרות יותר מהמקסימום האפשרי על פי החוקה.
חלק שני: כוח השיפוט, סמכות שיפוט ותנאי המשפט > סעיף 1: מקרים ומחלוקות > סמכות שיפוט בנושאים פדרליים

בנוסף לערכאות הכפופות לבית המשפט העליון, שכונן הקונגרס בהתאם לפרק זה, כוננו גם בתי משפט פדרליים מכוחם של פרקים 1 ו-4 לחוקה, שעוסקים בעניינים שונים, כגון ניהול משפטים בטריטוריות של ארצות הברית, משפטים צבאיים, וניהול משפטים הנוגעים לזכויות ציבוריות  מסוימות (מחלוקות בין אזרחים לבין רשויות ממשל). בתי משפט אלה נקראים על שם הפרק בחוקה שממנו נגזרת סמכותם ולא כל הסעיפים בפרק 3 תקפים לגביהם (לדוגמה, מינוי של שופטים לא חייב להיות לכל החיים). לאור הקביעה בפרק זה שהכוח השיפוטי של ארצות הברית יהיה נתון בידי בית המשפט העליון והערכאות הכפופות לו, החוקתיות של בתי המשפט של פרק 1 לחוקה (Article I Courts) נידונה פעמים רבות, ובאופן כללי אישר בית המשפט העליון את חוקתיותם, תוך הצבת מגבלות וסייגים. בתמונה מימין: ג'נביב רוז קליין , השופטת הפדרלית הראשונה, שכיהנה בבית המשפט למכסים  – בית משפט של פרק 1. בתמונה משמאל: פלורנס אלן , השופטת הפדרלית הראשונה שכיהנה בבית משפט של פרק 3.
החוקה מקנה למערכת המשפט הפדרלית סמכות שיפוט "על כל המקרים, בתחום החוק ודיני היושר, אשר נובעים מחוקה זו [ו]מהחוקים של ארצות הברית". בספרות המשפטית, סמכות שיפוט זו נקראת "השאלה הפדרלית" (Federal question jurisdiction). בוועידת החוקה היה מעט דיון על ניסוח זה, והצירים הסכימו שבנושאים הקשורים לחוקה ולחוק הפדרלי הסמכות השיפוטית העליונה היא מערכת המשפט הפדרלית ולא מערכת המשפט של כל מדינה באיחוד.
בית המשפט העליון הבהיר במספר פסקי דין שסמכות השיפוט הנובעת מהשפה המצוטטת לעיל היא רחבה. בפסק דין "אוסבורן נגד הבנק של ארצות הברית" (Osborn v. Bank of the United States) משנת 1824, הסביר ג'ון מרשל שבכל מקרה או מחלוקת שבהם פירוש החוקה או החוק הפדרלי יכול להשפיע על ההכרעה יש סמכות למערכת המשפט הפדרלית. המקרה "נובע" (arising under) מהחוקה או מהחוקים, אם החוק או החוקה הם חלק מהתביעה המקורית, גם אם אין זה החלק העיקרי, ואפילו אם השאלה הפדרלית מהווה חלק קטן ושולי. בנוסף, בכל מקרה שבו החלטה של בית משפט של מדינה תלויה במידה מסוימת בפרשנות של החוק הפדרלי או החוקה, לערכאות הערעור הפדרליות יש סמכות לשמוע ערעורים על החלטות בתי המשפט של המדינה. בית המשפט העליון קבע גם שניתן להעביר תיקים מבתי משפט של המדינה לבתי המשפט הפדרליים בכל מקרה שבו ההגנה מעלה טיעונים הקשורים בחוק או בחוקה הפדרליים, גם אם בסיכומו של דבר טיעונים אלו לא הוכיחו עצמם כחיוניים להכרעה.
על אף רוחב היריעה של תחום "השאלה הפדרלית" על פי סעיף זה, בפועל תחום המקרים שניתנים להעברה לבתי המשפט הפדרלי צר יותר. הסיבה לכך היא שהסמכות לקבוע אלו מקרים ומחלוקות יכולים להגיע למערכת הפדרלית נמצאת ברובה בידי הקונגרס, שרשאי לכונן את הערכאות הנמוכות ולהגדיר את תחום שיפוטן. בתי המשפט הפדרליים פירשו את השפה של החוקים שחוקק הקונגרס באופן צר מפירושם את השפה של החוקה.
חלק שני: כוח השיפוט, סמכות שיפוט ותנאי המשפט > סעיף 1: מקרים ומחלוקות > סמכות שיפוט לגבי אמנות וצירים דיפלומטים

הפסוקית שמעניקה למערכת המשפט הפדרלית סמכות שיפוט במקרים שנובעים מאמנות בין-לאומיות הוכנסה לסעיף זה מאוחר יחסית בדיונים בוועידת החוקה, בעצתו של ג'ון ראטלדג'. ההצעה אושרה בוועידה פה אחד, ובכתבי הפדרליסט מס' 80 הסביר המילטון כי סמכות זו נדרשת כיוון שהיא קשורה ביכולת של הממשל הפדרלי לשמור על יחסי שלום עם מדינות זרות. כאשר אמנה בין-לאומית מאושררת על ידי הסנאט, היא הופכת לחוק של ארצות הברית, ולרשות השופטת הפדרלית יש סמכות בלעדית לפרשה. עם זאת, בית המשפט הבהיר שכפי שלחוקה יש עליונות על החוקים שמחוקק הקונגרס, כך היא עליונה גם ביחס לאמנות, ובמקרה שבו קיימת התנגשות בין אמנה לבין החוקה, ההבט הלא-חוקתי של האמנה אינו תקף.
ההצעה לכלול פסוקית שמעניקה לרשות השופטת הפדרלית סמכות בנוגע לשגרירים של מדינות זרות וצירים דיפלומטיים אחרים נוספה לחוקה ביוזמתו של ויליאם פטרסון. כמו במקרה של אמנות, ההצדקה המרכזית לכך היא הצורך להעניק לרשויות הפדרליות את מלוא הסמכות בנושאים הקשורים ליחסי חוץ ולשימור השלום עם מדינות זרות. בית המשפט העליון הבהיר שהסעיף נוגע לצירים דיפלומטיים זרים בלבד, ולא לדיפלומטים בשירות ארצות הברית.
חלק שני: כוח השיפוט, סמכות שיפוט ותנאי המשפט > סעיף 1: מקרים ומחלוקות > משפט ימי

בשיטת המשפט האנגלית, תחום המשפט הימי היה נתון בידי מערכת משפט נפרדת, שלא הייתה חלק מהמשפט המקובל. האבות המייסדים של ארצות הברית הכירו זאת וחלקם (כולל ג'ון אדמס ואלכסנדר המילטון) התמחו במשפט ימי. בקולוניות, המתיישבים האשימו את הבריטים בשימוש לרעה בבתי המשפט הימיים כדי לאכוף את חוק הבולים של 1765 ולהעמיד את המתיישבים למשפט שלא בפני מושבעים. בזמן המהפכה, כל אחת מהמדינות הקימה בית משפט ימי נפרד, ובתקנון הקונפדרציה היה סעיף שאיפשר לקונגרס הקונפדרציה להקים מנגנון בוררות בעניינים שקשורים לחלוקת שלל ימי בין המדינות, אך מנגון זה כשל בחלק ניכר מהמקרים.
בוועידת החוקה היה ברור לצירים, ומקובל אף על האנטי-פדרליסטים, שתחום המשפט הימי צריך להיות מוסדר באופן לאומי, ולא בידי כל מדינה ומדינה, ושעל ארצות הברית הצעירה לקבל על עצמה את המשפט הימי שהיה מקובל על רוב האומות האחרות. הוויכוח בוועידת החוקה לא היה, אם כן, על עצם מתן הסמכות השיפוטית בתחום זה לגוף פדרלי, אלא האם יש צורך לשם כך במוסד נפרד, כנהוג באנגליה. הנוסח הסופי של החוקה מפקיד את סמכות השיפוט בתחום בידי מערכת המשפט הפדרלית הרגילה. בחוק המשפט של 1789 העניק הקונגרס לבתי המשפט המחוזיים הפדרליים סמכות בלעדית לעסוק בתחום. עם זאת, עד 1875 מדינות האיחוד שגובלות באוקיינוס המשיכו לחוקק חוקים הנוגעים לפעילות ימית. ב-1874 פסק בית המשפט העליון שזוהי סמכות פדרלית בלעדית, ואף הוסיף שלקונגרס אין סמכות להאציל סמכות בנושא למדינות.
כיום, שני תחומי השיפוט המוזכרים בפסוקית זו – Admiralty ו-Maritime law – מתייחסים לתחום המשפט הימי באופן כללי, והם משמשים כביטויים נרדפים. במשפט האנגלי ובקולוניות, היה לכל אחד מהמושגים משמעות מעט שונה. Maritime law התייחס בעיקר למקרים שקשורים לספינות בלב ים, בעוד Admiralty התייחס בעיקר לשיטור מקומי יותר של שילוח ימי, נמלים, דיג וכדומה. ג'וזף סטורי כתב בטקסט המכונן "הערות על החוקה של ארצות הברית" שמנסחי החוקה הוסיפו את המילה "maritime" כדי לשמור נגד הגדרה צרה מידי של המילה "admiralty". המשפט הימי האנגלי לא חל על תעבורה ימית פנימית, וכך תחום זה הובן גם בארצות הברית עד אמצע המאה ה-19, אך ב-1845 הקונגרס חרג ממסורת זו והחיל את המשפט הימי על תעבורה ימית בתוך ארצות הברית. ב-1851 קבע בית המשפט העליון שפעולה זו חוקתית.