stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עותניאלוזאורוס

| עותניאלוזאורוס |
| --- | --- |
 
תקופה
יורה עליון, 155–148 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: דינוזאוריה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי עוף
תת־סדרה:: נאורניתיסציה
סוג:: עותניאלוזאורוס
מינים
 Othnielosaurus consors
שם מדעי
 Othnielosaurus

שלד של הדינוזאור
עותניאלוזאורוס (שם מדעי: Othnielosaurus) הוא סוג של דינוזאור צמחוני מקבוצת הנאורניתיסציה שחי בתקופה יורה עליון לפני 155-148 מיליון שנה. הוא נקרא על שם החוקר האמריקני המפורסם עותניאל צ'ארלס מארש. מאובניו נמצאו לראשונה בידי מארש בתצורת מוריסון שבקולורדו, מערב אמריקה הצפונית אך הוא נחשב לסוג אחר שבוטל - Laosaurus. מאובנים נוספים שלו הופרדו לסוג אחר - ננוזאורוס (Nanosaurus). הייתה מחלוקת גדולה בין החוקר מארש ליריבו - אדוארד קופ לגבי מיון הדינוזאור והמינים התקפים לו.
המאובנים שלו שדמו לאלה של האותניליה, גם הוא קרוי על שם אותו חוקר, היו קרובים למאובני ההיפסילופודוניים והוא שויך במשך זמן רב לקבוצה, אך כיום הוחלט להפריד אותו לסוג נפרד. הוא הגיע לאורך 2 מטרים ולמשקל 10 ק"ג וממבנה השיניים שלו ייתכן שהיה אוכל צמחים או אוכל-כול. היו לו לסתות קצרות עם מבנה שיניים דמוי-עלה. הוא היה דו-רגלי ורץ במהירות כדי לברוח מטורפים.
באזור בו חי בעבר היו יערות גדולים של מחטניים, שרכים וכן סוואנות טרופיות בהם הוא רעה בעדרים קטנים לצד זאורופודים וסטגוזאוריים ובהם חמק מטורפים כמו האלוזאורוס והצרטוזאורוס.
סטפנוס טארונצי אסוגיק

| --- | --- |
כתב יד של ההיסטוריה העולמית מאת סטפנוס טארונצי, המאה ה-13
כתב יד של ההיסטוריה העולמית מאת סטפנוס טארונצי, המאה ה-13
 לידה:  המאה ה־10 טארון, ממלכת ארמניה העתיקה 
 פטירה:  המאה ה־11 
 שפות היצירה:  ארמנית 
 הושפע מ:  סמואל קמרג'דזורצי
 
סטפָּנוֹס טארוֹנֶצי אסוׂגיק "אסוליק" או "סטפנוס מטארון" (בארמנית:Ստեփանոս Տարոնեցի Ասողիկ (המאה ה-10 – תחילת המאה ה-11) היה היסטוריון ארמני מימי הביניים.
קורות חייו

לא ידועים תאריכי לידתו ומותו. הוא חי במאה העשירית ותחילת המאה האחת עשרה. מוצאו היה בטארון בארמניה ההיסטורית, מחוז בחבל ההיסטורי טרובראן, ממערב לימת ואן, והוא זכה לכינוי "אסוגיק" (לפעמים אסוליק), ה"זמר" או "מזמר הסיפורים". משערים כי הוא התחנך באני, בירת שושלת הבגרטים והיה תלמידו של סמואל קמרג'דזורצי. לפי גרגוריוס מגיסטרוס (אנ'), התברך סטפנוס בחיים ארוכים.
קורות חייו > ההיסטוריה העולמית

אסוגיק נודע בחיבור "היסטוריה עולמית" בשלושה כרכים, שהוזמן על ידי הקתוליקוס סארגיס הראשון סוואנצי (1019-922). שני כרכיו הראשונים מתארים את קיצור תולדות העולם – תוך התייחסויות מיוחדות לארמניה – על סמך מקורות כמו ה"ביבליה" (התנ"ך והברית החדשה), סוקרטס, כתבי אוסביוס מקיסריה, ומחברים ארמנים כמו אגאתאנגלוס,
פאוסטוס בוזאנד, מובסס חורנאצי, אלישה ורדאפט, לזר פארבצי, סבאוס, לבונד, שפוח בגרטוני ואובאנס דראסאנאקרטצי. בכרך השלישי השתמש בכתבי שפוח בגרטוני. הספר הושלם בסביבות 1004–1005.
הכרך הראשון מתאר את תולדות העולם עד סוף המאה השלישית. הכרך השני מתחיל במלך טירידאטס השלישי (330-250) ומסתיים בתקופתו של המלך הארמני איישוט הגדול (890-854). הכרך השלישי דן בצורה קצת מנותקת בתולדות 118 שנים מתולדות ארמניה (1004-886) תחת שלטון שושלת הבגרטים. הוא מתאר, בין היתר, את שנות שלטונו של המלך הארמני אבאס הראשון (953-928) וגם את הזמנים שבהם חי המחבר. סטפנוס היה בן זמנו של המלך הארמני גאגיק הראשון.
הכרוניקן מכסה את החלק האחרון של דברי ההיסטוריה שלו כעד ראייה. סטפנוס טרונצי תמך בשלטון מלכותי חזק ובאיחוד המדינה. הספר מכיל מידע על תחיית חיי המנזרים בארמניה בימי הקתוליקוס אנניאס מוקאצי (968-946), מספר על שבעה ורדאפטים, אחד מהם אנניאס נארקאצי, שאותו הכיר המחבר בילדותו. סטפנוס מתייחס גם לחבל טאו-קלרג'טי (מסחטי) בגאורגיה, לבניית המנזרים וחיי הנזירים בקווקז, ליחסים בין רוס של קייב לביזנטים בתקופת ולדימיר המנצר, וכן לצאר הבולגרי סמואיל הראשון.
הספר מהווה מקור יחשוב מאוד עבור חוקרי השפה הארמנית וחוקרי ההיסטוריה של הקווקז והאימפריה הביזנטית במאה העשירית.
תרגומי כתביו

Asoghik (Stepanos de Taron). L'histoire universelle, Paris, 1859 ed. K.Shahnazarean (תרגום לצרפתית)
Cтепанос Таронеци-Асохик Всеобщаяистория Степаноса Таронского Асохика по прoзванию, писателя ХІ столетия. Перевод с армянскoго и объяснения Н.Эминым. Москва, Типография Лазаревского института восточных языков. 1864. XVIII, 335 стр. (תרגום לרוסית עם ביאור על ידי נ. אמין, מוסקבה, בית הדפוס של המכון לזרבסקי למזרחנות, 1864)
E. Dulaurier, Histoire universelle par Etienne açoghʾig du Daron, Paris 1883.
1885 - St Malkhasian edition, St Petersburg
H. Gelzer, Des Stephanos von Taron armenische Geschichte, Leipzig, 1907.
Heinrich Gelzer Aug.Burckhardt, Leipzig 1907 (הקישור אינו פעיל) [דרושה הבהרה] (תרגום לגרמנית מאת היינריך גלצר ואוגוסט בורקהארדט, 1907)
The Universal History of Step'anos Tarōnec'i, Oxford University Press 2017isbn=9780198792512 (תרגום לאנגלית מאת טים גרינווד,2017)
לקריאה נוספת

Michel van Esbroeck art. Asolik 1987, act 2011
הערות שוליים

1 2 3  M.van Esbrock 1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420190305171  PLWABN: 9811249543805606  BnF: cb16657357j (data)  GND: 121380424  ISNI: 0000 0000 7991 9634  LCCN: n88207411  NTA: 070959706  RERO: 02-A016553786  SUDOC: 061594202  VcBA: 495/8212  VIAF: 40233435   WorldCat (עם VIAF): 40233435
סגרה (עיירה)

| --- | --- |
סמל סגרהסמל סגרה

 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  פיי דה לה לואר פיי דה לה לואר
 מחוז:  מן ולואר
 שטח:  15.88 קמ"ר
 גובה:  22 מטרים
 תאריך נטישה:  14 בדצמבר 2016 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בקומונה:  6,938 (1 בינואר 2018)
 קואורדינטות:  47°41′11″N 0°52′21″W﻿ / ﻿47.686388888889°N 0.8725°W﻿ / 47.686388888889; -0.8725 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.ville-segre.fr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי סגרה(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי סגרה(למפת פיי דה לה לואר רגילה) נאנט אנז'ה לאוואל לה מאן לה רוש סור-יון  ברטאן נורמנדי סאנטר- עמק הלואר  אקיטן החדשה מפרץ ביסקאיה סגרה(למפת פיי דה לה לואר מוגדלת) נאנט אנז'ה לאוואל לה מאן לה רוש סור-יון  ברטאן נורמנדי סאנטר- עמק הלואר  אקיטן החדשה מפרץ ביסקאיה סגרה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סגרה (בצרפתית: Segré) היא קומונה לשעבר במחוז מן ולואר במערב צרפת. ב-15 בדצמבר 2016, היא אוחדה לקומונה החדשה סגרה-אן-אנז'ו-בלו (אנ').
גאוגרפיה

נהר האודון (אנ') ויובלו הורזה (אנ') חוצים שניהם את סגרה. האודון נכנס לשטח המוניציפלי מצפון וחוצה את העיירה מצפון לדרום ואז מסתעף לכיוון מזרח, שם מצטרף אליו הורזה, לפני שהוא ממשיך לכיוון העיירות La Chapelle-sur-Oudon ו־Louvaines .
מיקומה של סגרה על שני הנהרות הללו הוליד אימרה שיש לה כמה וריאציות (תרגום חופשי) : "עיר ידועה היא סגרה, שני נהרות ושני הרים, שתי כנסיות ושני גשרים, בנות יפות כמו בתים".
היסטוריה > פרהיסטוריה

העדות העתיקה ביותר לנוכחות אנושית בסגרה ידועה רק מהשרידים והחפצים שהתגלו בעיירה. קיים בסגרה מנהיר בפארק בורג-שברו. לאורך הורזה נמצאו גם חמישה גרזני אבן מלוטשים, גרזן פטיש, גרזן ברונזה עם טבעות ושני גרזני ברונזה עם שקעים. נמצאו מספר מטבעות יווניות (סטטרים), בין השאר גם של העם הגאלי הנאמנטים (אנ').
היסטוריה > ימי הביניים

במאה ה-10 הרוזן הראשון של אנז'ו, Foulques le Roux (אנ'), בנה טירת עץ ראשונה החולשת על שני הנהרות במקום. את מבנה העץ הפיאודלי ניתן לראות עד היום.
במאה ה-11 האבן החליפה בהדרגה את העץ. נבנתה טירה חדשה, עם מתחם מבוצר. הטירה נכבשה ב-1066 על ידי חייליו של קונאן השני דוכס בריטניה (אנ') שרצה להקים מחדש את השליטה הישנה במזרח.
בשנת 1490, העיר נהרסה על ידי חבורות של שודדים שהרסו את כל אזור אנז'ו.
בשנת 1589, כבש הרוזן של לה רושפוט, מושל אנז'ו, שמונה למלך הנרי השלישי (אנ'), את סגרה שהייתה עד אז בידי הליגה הקתולית. לאחר שבזז את העיר, הוא פירק את הטירה והחומות שמסביב לה וכן את כל האחוזות המבוצרות באזור.
בשנת 1635 הוקמה אדמת סגרה כברונות לטובת בן טיפוחיו של הקרדינל רישלייה, גיום השני דה באוטרו.
היסטוריה > העידן המודרני

במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, סגרה חוותה עלייה דמוגרפית בה גדל מספר התושבים מ-700 ב-1841 ל-2,894 ב-1878, ל-3,551 ב-1891 ול-4,874 ב-1939. גידול זה נובע בין היתר מחיבור הקומונה לרשת הרכבות (חנוכת התחנה ב-1884 בסגרה ופתיחת קו רכבת מסגרה לנאנט) וכן להתרחבות תעשייתית: כריית ברזל ומחצבות צפחה.
ב-5 וב-6 באוגוסט 1944, הגרמנים, מול ההתקדמות האמריקנית, הציתו את העיר ולקחו כשישים בני ערובה.
עיר תעשייתית זו עם עבר של מכרות נאלצה להתמודד עם שינויים משמעותיים. ב-30 שנה, סגרה רכשה תעשייה ושירותים העונים על צרכים מנהליים, כלכליים, חינוכיים, בריאותיים וחברתיים, מתקני מסחר וספורט ותרבות.
ב-15 בדצמבר 2016 התאחדו מספר עיירות, ביניהן סגרה, והקימו את הקומונה החדשה סגרה-אן-אנז'ו-בלו (אנ'). מאז, סגרה מהווה עיריית נציגות בתוך העירייה החדשה של הקומונה ויש לה ראש עיר מייצג.
אישים מפורסמים

ליאו דובואה - (1994- ) כדורגלן צרפתי בינלאומי
נזירה (דת)

האם תרזה, מייסדת מיסיונרי הצדקה
נזירה היא אישה אשר נשבעת להקדיש את חייה לשירותי הדת ולהתבוננות, בדרך כלל היא חיה תחת נדרים של עוני, צניעות וצייתנות במתחם משותף עם נזירות אחרות תחת המנזר. המונח משמש לעיתים קרובות לסירוגין עם אחיות דתיות שאמנם נודרות נדרים פשוטים אך חיות ייעוד פעיל של תפילה ועבודת צדקה.
בנצרות, נזירות קיימות במסורות הקתולית הרומית, האוריינטלית האורתודוקסית, האורתודוקסית המזרחית, הלותרנית והאנגליקנית ובכמה מסורות פרסביטריאניות, ובנוסף גם בעדות נוצריות אחרות. במסורת הבודהיסטית, נזירות נוטלות מספר נדרים נוספים בהשוואה לנזירים גברים. נזירות נפוצות ביותר בבודהיזם מהאיאנה, אך לאחרונה הפכו נפוצות יותר במסורות אחרות.
נַצְרוּת > קָתוֹלִיוּת

במסורת הקתולית, ישנם מכונים דתיים רבים של נזירות ואחיות, כל אחת עם מתנה רוחנית או אופי מיוחד משלו. באופן מסורתי, נזירות הן חברות במסדרים דתיים סגורים ונודרות נדרים דתיים חגיגיים, בעוד אחיות אינן מתגוררות במתחם האפיפיור ובעבר נשאו נדרים שנקראו "נדרים פשוטים".
כנזירות, הן מתגוררות בתוך מתחם המחייב היסטורית לדקלום של ליטורגיית השעות המלאה לאורך רוב היום בכנסייה, ובדרך כלל בצורה חגיגית. בעבר הן נבדלו בתוך קהילת הנזירות כ"נזירות מקהלה", בניגוד לאחיות הדיוטות שביצעו תחזוקה של המנזר או שליחויות מחוץ למנזר. המשימה אחרונה הזו עדיין מופקדת לעיתים קרובות בידי נשים, המכונות "חיצוניות", אשר מתגוררות במנזר, אך מחוץ למתחם הפנימי. הן היו בדרך כלל אובליטים או חברים במסדר השלישי הקשור, ולרוב לבשו הרגל שונה או לבוש האישה הסטנדרטי של התקופה.
נַצְרוּת > קָתוֹלִיוּת > שותפות ונדרים

באופן כללי, כאשר אישה נכנסת למסדר דתי או למנזר היא עוברת תחילה תקופה של חיים מבחנים במשך שישה חודשים עד שנתיים הנקראת פוסטולנטיות. אם היא והצו יקבעו שאולי יש לה ייעוד לחיים, היא מקבלת את ההרגל של הצו (בדרך כלל בשינוי מסוים, בדרך כלל צעיף לבן במקום שחור, כדי להבדיל בינה לבין חברים מוצהרים) ומתחייבת על הטירונות, תקופה (שאורכת שנה עד שנתיים) של חיי המוסד הדתי מבלי שעדיין התחייבו לנדר הקדוש. עם סיום התקופה זו היא עשויה לנשום את נדריה הראשוניים, הזמניים. נדרים זמניים נמשכים שנה עד שלוש שנים, בדרך כלל, ויועברו לא פחות משלוש שנים ולא יותר משש. לבסוף, היא תבקש לעשות את "מקצוע התמידי", תוך נדרים קבועים וחגיגיים.
בענפי המסורת הבנדיקטנית, (בנדיקטינים, ציסטרציאנים, קמלדוזלים וטראפיסטים, בין היתר) נזירות נודרות נדרים של יציבות (כלומר, להישאר חברה בקהילה נזירית יחידה), צייתנות (למנזר או קדימון), והמרת החיים (הכוללת עוני ופרישות). במסורות אחרות, כמו הקלרס העניות (תחת המסדר הפרנציסקני) והנזירות הדומיניקניות, הם נודרות נדרים של עוני, צניעות וצייתנות. אלה ידועים בתור 'עצות אוונגליסטיות' בניגוד ל'נדרים נזיריים'. רוב מסדרי הנזירות שאינם רשומים כאן עוקבים אחר אחד משני הדפוסים הללו, כאשר מסדרים מסוימים נוטלים נדר נוסף הקשור לעבודה או לאופי הספציפיים של המסדר שלהם (לדוגמה, לבצע סגנון מסוים של דבקות, להתפלל למען כוונה או מטרה ספציפית).
נזירות מסודרות (כרמליטים, למשל) מקפידות על כללי "מתחם האפיפיור", ולנזירות שלהן יש בדרך כלל חומות המפרידות בין הנזירות לעולם החיצון. הנזירות ממעטות לעזוב (למעט צורך רפואי או מדי פעם למטרות הקשורות לחיים המהורהרים שלהן) אם כי הן עשויות לקבל מבקרים בסלון שנבנו במיוחד, לעיתים קרובות עם סורג או חצי קיר המפרידים בין הנזירות למבקרים. כיום הם בדרך כלל עצמאיים, מרוויחים כסף על ידי מכירת ריבות, ממתקים או מאפים בהזמנה בדואר, או על ידי ייצור פריטים ליטורגיים (כגון בגדי לבוש, נרות או מארחים שיקודשו במיסה לקודש).
לעיתים קרובות הם לוקחים על עצמם שירותים מהורהרים - כלומר, קהילה של נזירות קשורה לעיתים קרובות לתפילה למען טוב מסוים או לתמוך במשימות של מסדר אחר באמצעות תפילה (למשל, הנזירות הדומיניקניות של מנזר קורפוס קריסטי בברונקס, ניו יורק, מתפללות בתמיכה בכמרים של הארכידיוקסיה של ניו יורק). עם זאת, אחיות דתיות יכולות גם לבצע צורת שירות זו, למשל, לאחיות המיסיונריות מריכנול יש בתים קטנים של אחיות מהורהרות, חלקן במקומות שליחות, המתפללות למען עבודתם של הכוהנים, האחים והאחיות האחרות של קהילתן, ומאז הוותיקן. שני הוסיפו עבודת נסיגה והדרכה רוחנית לשליחתם; האחיות תלמידות של המאסטר האלוהי הן גם אחיות מקובלות שמקבלות מבקרים ומתפללות לתמיכה בקהילה האחות שלהן, בנותיו של סנט פול בשירות התקשורת שלהן.
נַצְרוּת > קָתוֹלִיוּת > מַנהִיגוּת

קנונית היא נזירה המקבילה למקבילה הגברית של קאנון, בדרך כלל לפי חוק אוגוסטינוס הקדוש. מקורם וכללי חיי הנזירים משותפים לשניהם. כמו בקנונים, הבדלים בשמירת השלטון הולידו שני סוגים: הקנוניה הרגילה, נטילת הנדרים הדתיים המסורתיים, והחנונית החילונית, שלא נדרה נדרים ולכן נותרה חופשית להחזיק ברכוש ולעזוב להינשא. הם בוחרים. זו הייתה בעיקר דרך לנהל חיים אדוקים עבור נשות משפחות האצולה ובדרך כלל נעלמה בעידן המודרני, למעט המנזרים הלותרניים המודרניים של גרמניה.
נזירה שנבחרה לעמוד בראש ביתה הדתי מכונה מנזרת אם הבית הוא מנזר, קודמת אם זה מנזר, או באופן כללי יותר ניתן לכנותה "אמא סופריור" ובסגנון "אמא כבודה". מבחינה טכנית, מנזר הוא כל בית של קהילה של אחיות - או, למעשה, של כמרים ואחים, אם כי מונח זה משמש רק לעיתים רחוקות בארצות הברית. המונח "מנזר" משמש לעיתים קרובות על ידי המשפחה הבנדיקטנית כדי לדבר על הבניינים וה"מנזר" כאשר מתייחסים לקהילה. הם לא מתכוונים למגדר ספציפי. 'מנזר' משמש לעיתים קרובות בבתים של מכונים מסוימים אחרים.
הלבוש המסורתי לנשים בקהילות דתיות מורכב מטוניקה, הנקשרת סביב המותניים עם חגורת בד או עור. מעל הטוניקה כמה נזירות לובשות כתף שהיא בגד של חתיכת בד צמר רחבה וארוכה הנלבשת על הכתפיים עם פתח לראש. חלקם לובשות כיסוי לבן וצעיף, ההיבט המשמעותי והעתיק ביותר של ההרגל. חלק מהמסדרים - כמו הדומיניקנים - חובשות מחרוזת תפילה גדולה על החגורה. המנזרות הבנדיקטניות עונדות צלב או צלב על שרשרת סביב צווארן.
לאחר מועצת הוותיקן השנייה, מכונים דתיים רבים בחרו בתקנות משלהם בכדי לא ללבוש עוד את ההרגל המסורתי ופטרו מבחירת השם הדתי. החוק הקנוני של הכנסייה הקתולית קובע: "הדתיים צריכים ללבוש את ההרגל של המכון, שנעשה על פי הנורמה של החוק הראוי, כאות להתקדשותם וכעד לעוני".
נַצְרוּת > קָתוֹלִיוּת > הבחנה בין נזירה לאחות דתייה

למרות שהשימוש השתנה לאורך ההיסטוריה של הכנסייה, בדרך כלל "נזירה" משמשת לנשים שנדרו נדרים "חגיגיים", ו"אחות" משמשת לנשים שנדרו נדרים "פשוטים" (כלומר, נדרים שאינם נדרים חגיגיים).
במהלך האלף הראשון, כמעט כל הקהילות הדתיות של גברים ונשים הוקדשו לתפילה והתבוננות. מנזרים אלו נבנו במקומות מרוחקים או הופרדו מהעולם באמצעות חומת מתחם. מסדרי המנדנט, שנוסדו במאה ה-13, שילבו חיים של תפילה והתמסרות לאלוהים עם פעולות פעילות של הטפה, שמיעת וידויים ושירות לעניים, וחברי מסדרים אלו ידועים כנזירים ולא נזירים. באותה תקופה, ואל תוך המאה ה-17, מנהג הכנסייה לא אפשר לנשים לעזוב את המנזר אם נדרו נדרים דתיים. נשים חברות במסדרי החנוך (נזירות דומיניקניות, אוגסטיניותוכרמליטיות וקלריות עניות) המשיכו לקיים את אותם חיים סגורים כמו חברי המסדרים הנזיריים.
במקור, הנדרים שנגרמו במקצועם בכל מוסד דתי שאושר על ידי הכס הקדוש סווגו כחגיגיים. כך הכריז האפיפיור בוניפאציוס השמיני (1235–1303). המצב השתנה במאה ה-16. בשנת 1521, שנתיים לאחר שהמועצה הלטרנית הרביעית אסרה על הקמת מכונים דתיים חדשים, האפיפיור ליאו העשירי הקים כלל דתי עם נדרים פשוטים לאותם שלישונים הקשורים לקהילות קיימות שהתחייבו לחיות חיים דתיים רשמיים. בשנים 1566 ו-1568, האפיפיור פיוס החמישי דחה מעמד זה של קהילה, אך הם המשיכו להתקיים ואף גדלו במספרם. לאחר שבהתחלה רק נסבל, הם קיבלו לאחר מכן אישור. לבסוף, במאה ה-20, האפיפיור ליאו ה-13 הכיר כדתיים בכל הגברים והנשים שנדרו נדרים פשוטים. חייהם לא היו מכוונים לאורח החיים הנזירי הקדום, אלא יותר לשירות חברתי ובישור, הן באירופה והן באזורי השליחות. מספרם גדל באופן דרמטי בתהפוכות שהביאו המהפכה הצרפתית והפלישות של נפוליאון שלאחר מכן למדינות קתוליות אחרות, שללו מאלפי דתיים את ההכנסה שהחזיקו קהילותיהם בגלל ירושות ואילצו אותם למצוא דרך חדשה לחיות את החיים הדתיים. אך חברי האגודות החדשות הללו לא הוכרו כ"דתיים" עד לחוקת האפיפיור ליאו ה-13 "Conditae a Christo" ב-8 בדצמבר 1900.
הקוד של החוק הקנוני ב-1917 שמר את המונח "נזירה" לנשים דתיות שנדרו נדרים חגיגיים או שאמנם מותר להן במקומות מסוימים לנדור נדרים פשוטים, אך השתייכו למכונים שנדריהם היו חגיגיים בדרך כלל. החוק השתמש במילה "אחות" אך ורק לחברי מכונים לנשים שסווגה כ"קהילות"; ועבור "נזירות" ו"אחיות" במשותף הוא השתמש במילה הלטינית religiosae (נשים דתיות). אותו מסדר דתי יכול לכלול גם "נזירות" וגם "אחיות", אם חלק מהחברים נשאו נדרים חגיגיים ואחרים נדרים פשוטים.
הקוד המשפטי החדש של הכנסייה הקתולית, אשר אומץ ב-1983, נותר דומם בעניין זה. בעוד שבעבר הקוד הבחין בין מסדרים לקהילות, הקוד מתייחס כיום פשוט למכוני דת.
מאז הקוד של 1983, הוותיקן התייחס לחידוש החיים המהורהרים של נזירות. הוא הפיק את המכתב Verbi Sponsa ב-1999, החוקה השליח vultum dei quarare בשנת 2016, וההוראה Cor Orans בשנת 2018 "שהחליפה את המסמך "Verbi Sponsa" משנת 1999 וניסתה להעלות את הרעיונות בנוגע לחיים הרהורים שנולדו במהלך מועצת הוותיקן השנייה".
נַצְרוּת > קָתוֹלִיוּת > ארצות הברית

נזירות ואחיות מילאו תפקיד מרכזי בדת האמריקאית, בחינוך, בסיעוד ובעבודה סוציאלית מאז תחילת המאה ה-19. באירופה הקתולית, המנזרים זכו בכבדות במשך מאות שנים, וזכו לחסות האצולה. היו מעט מאוד קתולים אמריקאיים עשירים, ובכלל לא אריסטוקרטים. מסדרים דתיים נוסדו על ידי נשים יזמיות שראו צורך והזדמנות, ואוישו על ידי נשים אדוקות ממשפחות עניות. המספרים גדלו במהירות, מ-900 אחיות ב-15 קהילות ב-1840, 50,000 ב-170 מסדרים ב-1900, ו-135,000 ב-300 מסדרים שונים עד 1930. החל משנת 1820, האחיות תמיד עלו במספרם של הכוהנים והאחים. מספרם הגיע לשיא ב-1965 ב-180,000 אך צנח ל-56,000 ב-2010. נשים רבות עזבו את המנזרים שלהן, ומעט נשים הצטרפו. מאז מועצת הוותיקן השנייה האחיות כיוונו את שירותיהן יותר לעניים, ופועלות באופן ישיר יותר ביניהם ואיתם.
נַצְרוּת > קָתוֹלִיוּת > קנדה

נזירות מילאו תפקיד חשוב בקנדה, במיוחד בקוויבק הקתולית הכבדה. מחוץ לבית, לנשים קנדיות היו מעט תחומים שהן שלטו בהן. חריג חשוב הגיע עם נזירות קתוליות, במיוחד בקוויבק. מעוררת ההשפעה בצרפת, הדתיות העממית של הרפורמציה הנגדית, החלו להופיע סדרים חדשים לנשים במאה השבע-עשרה. בשלוש המאות הבאות נשים פתחו עשרות מסדרים דתיים עצמאיים, שמומנו בחלקם על ידי נדוניה שסופקו על ידי הורי נזירות צעירות. המסדרים התמחו בעבודות צדקה, כולל בתי חולים, בתי יתומים, בתים לאמהות לא נשואות ובתי ספר.
נַצְרוּת > קָתוֹלִיוּת > ספרד הקדם-מודרנית

לפני שנשים הפכו לנזירות במהלך ספרד המודרנית המוקדמת, נזירות שאפתניות עברו תהליך. התהליך הובטח על ידי מועצת טרנט, שהמלך פיליפ השני (1556–1598) אימץ בתוך ספרד. המלך פיליפ השני רכש את עזרתו של מסדר ההירונימיטים כדי להבטיח שהמנזרים ימלאו אחר גזירות מועצת טרנט. זה שינה את הדרך שבה יחיו נזירות. צו אחד של מועצת טרנט היה כי מנזרים נשיים יהיו סגורים על מנת להגביל את יחסי הנזירות עם העולם החילוני. סגירת מנזרים בתקופה זו הייתה קשורה לצניעות. צו נוסף שהוציאה מועצת טרנט היה שדבקות דתית תהיה "אמיתית ורצונית". איש דת גבר היה שואל את הנזירות הטירונויות אם הייעוד שלהן הוא "אמיתי ומתנדב" על מנת להבטיח שאין גיור כפוי.
כדי להיחשב כנזירה, היא צריכה להיות בעל אמצעים כלכליים להרשות לעצמה את נדוניה במנזר. בתקופה זו נדוני המנזר היו סבירים, בהשוואה לנישואים חילוניים בין גבר לאישה. בדרך כלל בתקופת ספרד המודרנית המוקדמת היו נזירות רבות ממשפחות מובחרות שהיו להן את האמצעים להרשות לעצמם את נדוניה של המנזר ו"קצבאות אחזקה", שהיו דמי אחזקה שנתיים. מנזרים נתמכו כלכלית באמצעות נדוני מנזר. ניתן היה לוותר על נדוני המנזר אם לנזירה השאפתנית הייתה יכולת אמנותית המיטיבה עם המנזר.
לאחר שנכנסה למנזר הנזירה הטירונית ויש לה את האמצעים הכלכליים להרשות לעצמה את הנדוניה, היא עוברת את תהליך ההתלמדות המכונה תקופת הנוביציה. תקופת הטירונות נמשכת בדרך כלל 1–2 שנים, ובמהלך תקופה זו הנזירה הטירונית חיה את חייה של נזירה מבלי ליטול את הנדרים הרשמיים. כשהיא גרה במנזר היא מפוקחת מקרוב על ידי הנשים האחרות בקהילה כדי לקבוע אם הייעוד שלה אמיתי. זה ייקבע רשמית בהצבעה של נזירות המקהלה. אם הנזירה הטירונית תעבור את בדיקתן של נשות הקהילה הדתית, היא תוכל לבצע את נדריה. לפני שהיא מבטיחה את הנדרים צפויה משפחת הנזירה לשלם את נדוניה במנזר. כמו כן, ציפו נזירות לוותר על הירושה וזכויות הקניין שלהן.
הבדלי מעמדות דתיים:
נזירות מקהלה: בדרך כלל ממשפחות מובחרות, הן החזיקו בתפקיד, יכלו להצביע במנזר וקיבלו הזדמנות לקרוא ולכתוב.
אחיות הדיוטות: נשים מהמעמד הנמוך, שהוטלו משימות הקשורות לעבודת המנזר, בדרך כלל לא קיבלו הזדמנויות לקרוא ולכתוב, ושלמו נדוניה נמוכה יותר.
נַצְרוּת > אורתודוקסיה מזרחית

בכנסייה האורתודוקסית המזרחית אין הבחנה בין מנזר לנשים למנזר לגברים. ביוונית, רוסית ושפות אחרות של אומות אורתודוקסיות נוצריות בעיקר, שני המגורים נקראים "מנזרים" והסגפנים שחיים בהם הם "נזירים". לנזירים אורתודוקסים אין "סדרים" מובהקים כמו בנצרות המערבית. נזירים ונזירות אורתודוקסים מנהלים חיים רוחניים זהים. ייתכנו הבדלים קלים באופן שבו מנזר מתפקד באופן פנימי, אך אלו הם פשוט הבדלים בסגנון התלויים במנזר או אב המנזר. המנזר היא המנהיגה הרוחנית של המנזר וסמכותה היא מוחלטת (אף כומר, בישוף או אפילו פטריארך לא יכולים לעקוף מנזר בין כותלי המנזר שלה). אבות המנזר והמנזרים מדרגים בסמכויות השווה לבישופים במובנים רבים ונכללו במועצות אקומניות. מנזרים אורתודוקסים משויכים בדרך כלל לסינוד מקומי של בישופים לפי תחום השיפוט, אך חוץ מזה הם בעלי שלטון עצמי. המנזרים שומעים וידויים (אך אינם פוטרים) ומחלקים ברכות על חיובם, אם כי הם עדיין זקוקים לשירותיו של מנהיג (כלומר, כומר) כדי לחגוג את הליטורגיה האלוהית ולבצע תפקידים כוהנים אחרים, כגון הפטר של חוזר בתשובה.
באופן כללי, לנזירים אורתודוקסים יש מעט או לא מגע עם העולם החיצון, במיוחד המשפחה. המשפחה החסודה שילדה מחליט להיכנס למקצוע הנזירי מבינה שילדה תהפוך ל"מת לעולם" ולכן לא יהיה זמין לביקורים חברתיים.
ישנן מספר רמות שונות שהנזירה עוברת במקצועה:
טירון - כשאדם נכנס למנזר שלוש עד חמש השנים הראשונות עוברות בתור טירון. טירוניות יכולות או לא (בהתאם לרצון המנזר) להתלבש בגלימה הפנימית השחורה; מי שכן תלבש בדרך כלל את האפוסטולניק או צעיף שחור קשור על הראש (ראה תמונה למעלה). האיסורסה היא החלק הראשון של ה"הרגל " הנזירי שקיים רק סגנון אחד שלו לנזירים אורתודוקסים (זה נכון באופן כללי, היו כמה שינויים אזוריים קלים במהלך מאות השנים, אבל נראה שהסגנון תמיד נובע בחזרה ל סגנון נפוץ במאה ה-3 או ה-4). אם טירון בוחר לעזוב במהלך תקופת הטירונות, לא ייגרם קנס.
רסאפור - כאשר המנזר רואה שהטירון מוכן, הטירון מתבקש להצטרף למנזר. אם היא תקבל, היא מטופלת בשירות רשמי שבמהלכו נותנים לה את הגלימה החיצונית והצעיף ללבוש, ו (מכיוון שהיא מתה כעת לעולם) מקבלת שם חדש. נזירות רואות את עצמן חלק מאחוות אחות; עם זאת, נזירות עם טונסורה מטופלות בדרך כלל כ"אמא" (בכמה מנזרים, התואר "אמא" שמור לאלה שנכנסים לשלב הבא של סטברופור).
סתאברופור - השלב הבא לנזירות מתרחשת כמה שנים לאחר הטונזור הראשון כאשר המנזר מרגישה שהנזירה הגיעה לרמה של משמעת, מסירות וענווה. שוב, בשירות רשמי הנזירה מועלת ל"סכימה הקטנה" המסומנת על ידי תוספות להרגלה של פריטי לבוש סמליים מסוימים. בנוסף, המנזר מגביר את כלל התפילה של הנזירה, מותר לה תרגול סגפני אישי מחמיר יותר.
סכימה גדולה - השלב האחרון, הנקרא "מגלושמוס" או "סכימה גדולה " מגיע על ידי נזירות שהמנזר שלהן מרגיש שהגיעו לרמה גבוהה של מצוינות. במסורות נזיריות מסוימות, הסכמה הגדולה ניתנת רק לנזירים ולנזירות על ערש דווי, בעוד שבאחרות הם עשויים להתרומם לאחר 25 שנות שירות בלבד.
נַצְרוּת > פרוטסטנטיות

לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית, כמה מנזרים בארצות הלותרניות (כגון מנזר אמלונגסבורן ליד נגנבורן ומנזר לוקום ברהבורג-לוקום) ומנזרים (כגון מנזר אבסטורף ליד העיירה אולזן ומנזר בורספלד בבורספלד) אימצו את האמונה הנוצרית הלותרנית. מנזרים אחרים, במיוחד אלה באזורים הרפורמים, נסגרו לאחר הרפורמציה, כאשר כמה אחיות החליטו להתחתן.
תחייתה מודרנית של משרד הדיאקונות הנוצרית המוקדמת לנשים החלה בגרמניה בשנות ה-40 של המאה ה-20 והתפשטה בסקנדינביה, בריטניה וארצות הברית, עם כמה מרכיבים מהחיים הדתיים, כגון נדרים פשוטים וחובת תפילה יומיומית. לותרנים היו פעילים במיוחד, ובתוך הלותרניות וגם האנגליקניזם הקימו כמה דיקונסות קהילות דתיות, עם חיי קהילה, ואפשרות לנדרי חיים בדת. התנועה המודרנית הגיעה לשיא בסביבות 1910, ואז ירדה באיטיות כאשר החילון פגעה בדתיות באירופה, וההתמקצעות של סיעוד ועבודה סוציאלית הציעה הזדמנויות קריירה טובות יותר לנשים צעירות. תנועה קטנה עדיין קיימת, ומורשתה נראית בשמות של בתי חולים רבים.
הדוגמה של קהילות הדיאקונות הביאו להקמתן של קהילות דתיות של נזירים ונזירות במסגרת מסורות פרוטסטנטיות מסוימות, במיוחד אלו שהושפעו מהרפורמטורים הפרוטסטנטיים הליטורגיים יותר (כגון מרטין לותר) ולא מהרפורמים הקיצוניים יותר (כגון ג'ון קלווין). זה איפשר לקהילות של נזירות (או, במקרים מסוימים, קהילות מעורבות של נזירות ונזירים) להתבסס מחדש בחלק מהמסורות הפרוטסטנטיות. רבים מהם נמצאים במסגרת המסורת הלותרנית האפיסקופלית והקרבה של הלותרניות עם האנגליקניזם באמונתה ובפועלה הובילה להסדרים מקומיים של איחוד בין שתי המסורות, כגון קודש פרובו.