stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עימאד פארס
הערות שוליים

↑  אביחי בקר, משפט פארס, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2003
1 2  עמוס הראל, 35 מחרטות בלילה אחד של "מאמץ מתמשך", באתר הארץ, 12 בינואר 2003
↑  ארנון רגולר ועמוס הראל, חיילי צה"ל פעלו בקרבת הכיכר המרכזית בעיר עזה, באתר הארץ, 26 בינואר 2003
↑  ארנון רגולר ועמוס הראל, 11 פלשתינאים נהרגו בפעולת צה"ל בעזה; 2 נהרגו בשכם, באתר הארץ, 19 בפברואר 2003
↑  איתי אשר, יופי, גבעתי, באתר nrg‏, 25 במרץ 2003
↑  בן כספית, במלחמת לבנון השנייה אנחנו ניצחנו. כן, אנחנו, באתר nrg‏, 4 ביולי 2009
↑  עמוס הראל, כך מיסמס נתניהו את גיוס החרדים, באתר הארץ, 13 ביולי 2012
↑  עמוס הראל‏, תא"ל עימאד פארס הודיע לרמטכ"ל גבי אשכנזי על פרישתו מצה"ל, באתר וואלה, 10 באוגוסט 2009
* עדי חשמונאי, משפחתו של פארס: הוא החליט לפעול ביושר ולפרוש, באתר nrg‏, 10 באוגוסט 2009
↑  עפרה אידלמן, תא"ל עימאד פארס עתר נגד ההחלטה להדיח אותו, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2010
↑  אמיר בוחבוט‏, הרמטכ"ל אישר: תא"ל פארס המודח יחזור למילואים, באתר וואלה, 29 במאי 2012
↑  מועצת המנהלים - דירקטוריון, אתר עמידר
↑  תא"ל (מיל') פארס עימאד - הביטחוניסטים, באתר הביטחוניסטים, ‏6 במרץ 2022
ועידת קמפ דייוויד (2000)

יציאתם לתקשורת של אהוד ברק ויאסר ערפאת, מלווים בנשיא ארצות הברית ביל קלינטון, במהלך דיוני ועידת קמפ דייוויד ביולי 2000
ישראל וגבולותיה
ועידת קמפ דייוויד לשלום במזרח התיכון הייתה ועידה שנערכה ביולי 2000 בקמפ דייוויד שבמרילנד, בראשות נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש ממשלת ישראל אהוד ברק ויושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת. ועידה זו נכשלה בהשגת הסדר קבע שיסיים את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
רקע

נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, הזמין ב-5 ביולי 2000 את אהוד ברק ואת יאסר ערפאת לבוא לקמפ דייוויד כדי להמשיך את המשא ומתן של תהליך השלום. המקום לא נבחר במקרה – ועידת קמפ דייוויד בשנת 1978 נחשבה על ידי האמריקאים כוועידה מוצלחת מאוד, ובעקבותיה הצליח נשיא ארצות הברית דאז, ג'ימי קרטר, להביא לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים. הסכמי אוסלו נחתמו בשנת 1993 על ידי ראש ממשלת ישראל דאז יצחק רבין, ויושב ראש הארגון לשחרור פלסטין יאסר ערפאת. על פי הסכמים אלה, אמור היה הסדר הקבע להיחתם כעבור חמש שנים מייסוד הרשות הפלסטינית והחלת אוטונומיה בשטחים המוחזקים. למרות זאת, המציאות שהתהוותה בשטח מאז הסכם אוסלו לא ענתה על ציפיות הצדדים.
ב-11 ביולי התחילה ועידת קמפ דייוויד, והסתיימה ב-25 ביולי, ללא כל הסכם שנחתם. שלושת הצדדים הסכימו להמשיך בדיונים.
המשא ומתן

ארבעה נושאים מרכזיים היו שנויים במחלוקת:
הטריטוריה הפלסטינית העתידית
ירושלים והר הבית
הפליטים הפלסטינים וזכות השיבה
סידורי ביטחון ישראליים
המשא ומתן > טריטוריה

הפלסטינים תבעו ריבונות מלאה על כל שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה, אף על פי שהיו נכונים לשקול גם חילופי שטחים. הם הסתמכו על החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, אשר קוראת לנסיגה ישראלית משטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים כחלק מהסכם שלום, החלטה שישראל מפרשת בצורה שונה ("משטחים שנכבשו"). בהסכמי אוסלו הפלסטינים קיבלו את גבולות הקו הירוק כבסיס להסדר הקבע.
בתחילת הוועידה, הציע ברק לפלסטינים 73% משטחי הגדה המערבית ואת כל רצועת עזה. בתוך 10–25 שנים, על פי ההצעה, אמור היה האזור הפלסטיני להתרחב ל-90%–91% (94% כולל ירושלים). כתוצאה מכך, ישראל אמורה הייתה לפרק 63 התנחלויות. הגדה המערבית אמורה הייתה להיות מופרדת באמצעות דרך מירושלים לים המלח, עם מעבר חופשי לפלסטינים, אף על פי שלישראל נשמרה הזכות לסגור את המעבר במקרה חירום. הפלסטינים טענו שהשארת חלק מהגדה המערבית בידי ישראל תביא לחסימת רשת דרכים בין גושי התיישבות פלסטיניים. בתמורה לסיפוח חלק מהגדה המערבית, הביעה ישראל נכונות להעביר חלק קטן מהנגב למדינה הפלסטינית, הצעה שנדחתה על ידי הפלסטינים [דרוש מקור] .
המשא ומתן > ירושלים והר הבית

סלע המחלוקת העיקרי היה הוויכוח על מעמדה של ירושלים לאחר ההסכם המתוכנן.
בדיוני הוועידה יצר ברק את תקדים ההסכמה הישראלי לחלוקת ירושלים.
על פי גרסת ברק, הציעה ישראל לספח אליה גושי התיישבות הנמצאים מעבר לגבולות 1967, כמו מעלה אדומים, גבעת זאב וגוש עציון. בתמורה, הציעה ישראל להעביר לריבונות פלסטינית כפרים או ערים קטנות שסופחו לירושלים אחרי 1967.
על פי גרסת מחמוד עבאס, היועץ הראשי של ערפאת באותה עת, העמדה הפלסטינית הייתה שכל מזרח ירושלים צריכה לעבור לריבונות פלסטינית. עמדה זו גרסה כי הרובע היהודי והכותל המערבי יכולים להישאר תחת סמכות ישראלית, אך לא ריבונות וכי ירושלים תישאר עיר פתוחה עם שיתוף בשירותים העירוניים.
הפלסטינים דחו הצעה לנאמנות על הר הבית כתחליף לריבונות. הם דרשו ריבונות מוחלטת על כל האתרים הקדושים לאסלאם במזרח ירושלים ובמיוחד על מסגד אל-אקצא.
המשא ומתן > פליטים וזכות השיבה

במהלך ולאחר מלחמת העצמאות, עזבה רוב האוכלוסייה הפלסטינית את בתיה ויצאה מגבולות ישראל כפליטים. הפליטים, שב-1949 מנו כ-700,000 נפש ובעת הוועידה מנו, לפי חלק מההערכות, כ-4 מיליון נפש, תבעו מאז את זכות השיבה, כלומר, זכות לשוב לבתיהם בישראל או קבלת פיצויים.
ישראל טענה שאם תרשה את זכות השיבה אליה, במקום למדינה הפלסטינית, הדמוגרפיה של ישראל תשתנה וקיומה של ישראל כמדינה יהודית יועמד בסכנה. ישראל אף טענה כי פליטים יהודים רבים ממדינות ערב גורשו מארצותיהם מאז 1948 ולא פוצו. רובם נמצאים בישראל ובעייתם צריכה להילקח בחשבון גם היא.
בקמפ דייוויד, דבקו הפלסטינים בעמדתם שעל זכות השיבה להתקבל. בגלל דאגתה הדמוגרפית של ישראל, הם הבטיחו שזכות השיבה תפוקח על ידי מנגנון המוסכם על שני הצדדים, שיאפשר לרוב הפליטים לחזור לישראל. לדבריה של מזכירת המדינה האמריקאית, מדליין אולברייט, הסכימו הפלסטינים לדון על מספר הפליטים שיורשו לשוב לישראל.
הישראלים הכחישו שהם אחראים לבעיית הפליטים. על פי ההצעה הישראלית, מספר מוגבל של פליטים יוכל לשוב לישראל בשל סיבות הומניטריות או איחוד משפחות. שאר הפליטים יתיישבו בישות הפלסטינית שתקום, במקומם הנוכחי, או במדינות אחרות. על פי הצעה זו, יוקם ארגון בין-לאומי לטיפול בפליטים וישראל ומדינות אחרות תהיינה חברות בארגון.
המשא ומתן > סידורי ביטחון ישראלים

הישראלים דרשו את התנאים הבאים כחלק מההסכם:
ימוקמו תחנות התרעה במרחב הפלסטיני.
ישראל תשלוט במרחב האווירי של כלל השטחים שהיו נתונים לשליטת ישראל.
תישמר לישראל הזכות לפרוס כוחות צבא בטריטוריה הפלסטינית בשעת חירום.
כוח בין-לאומי ימוקם בבקעת הירדן.
המדינה הפלסטינית תהיה מפורזת.
סיבות לכישלון

כל צד האשים את השני באחריות לכישלון השיחות. הפלסטינים טענו שלא הציעו להם מספיק, והישראלים טענו שהם לא יכלו להציע יותר. נשיא ארצות הברית ביל קלינטון תלה את כישלון הוועידה בערפאת, והאשימו ב"פספוס הזדמנות" לאפשר "שלום צודק ובר-קיימא". ערפאת הואשם בכך שלא הגיש הצעה נגדית לכל הצעה שהעלו ברק וקלינטון, ובכך שעשה מעט כדי למנוע את המהומות בשטחים שפרצו אחרי הוועידה. שלמה בן עמי, שר החוץ דאז שהשתתף בוועידה, האשים גם הוא את ערפאת בכישלון השיחות ובפרוץ האינתיפאדה השנייה כעבור חודשיים.
מנגד, הצד הפלסטיני בראשותו של ערפאת גרס כי הצעותיו של ברק לא היו רציניות ולא פתרו בעיות מהותיות בסכסוך, כגון בעיית הפליטים ומחלוקות טריטוריאליות. העמדה הישראלית הרשמית גרסה כי הפלסטינים לא רצו להגיע לוויתורים בנושאים מרכזיים, כדוגמת מעמדה של ירושלים והר הבית, זכות השיבה והכרזה על סיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני. עם זאת, חוקר הסכסוך שאול אריאלי, שעמד בראש המנהלת להסכם הביניים, טוען בספרו כי הצעתו של ברק הייתה מופרכת ולא רצינית, ונועדה להוות בסיס למשא ומתן בלבד, וכן כי השאיפה הישראלית בהסכם הייתה לא ריאלית, ולא הלמה את הפירוש המקובל להחלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון של האו"ם. הנשיא ביל קלינטון, שהיה השותף המרכזי לשיחות, צידד בעמדה הישראלית והאשים את ערפאת בכישלון השיחות.
בציבור הישראלי זכורה אמירתו של ברק בעקבות קמפ דייוויד לפיה "אין פרטנר פלסטיני", אלא שמספר יועצים פוליטיים שהגו את הקמפיינים שהדהדו מסר זה טענו בדיעבד שדובר היה במסר שנועד לצרכים פוליטיים פנים ישראליים, ואף כינו אותו "קמפיין שקרי" ו"ספין כוזב". ברק עצמו טען בדיעבד כי התכוון להאשים את ההנהגה הפלסטינית באותה עת, אך הוא מצר על כך שביקשו ללמוד מדבריו שלא ניתן להגיע להסכם שלום בעתיד הנראה לעין.
בדיון עם האקדמאי נורמן פינקלשטיין בפברואר 2006, אמר בן-עמי שאכן נכתב בספרו ש"אם הוא היה פלסטיני, הוא גם היה דוחה את ההצעה הישראלית שניתנה לפלסטינים בוועידה" – ובריאיון קודם עם ארי שביט בהארץ גם הסביר בן-עמי את ההיגיון הפלסטיני שגורר לדעתו עמדה בלתי מתפשרת שכזו:
מבחינה אינטלקטואלית אני מבין את ההיגיון שלהם. אני מבין שמנקודת מבטם הם ויתרו על 78% באוסלו, ועל כן כל השאר שלהם. אני מבין שמבחינתם התהליך הוא של דה-קולוניזציה ועל כן הם לא אמורים להתפשר, כפי שתושבי קונגו לא יתפשרו עם הבלגים. אני אפילו מבין שלשיטתם הם הלכו לקראתנו בכך שקיבלו את השכונות היהודיות בירושלים וחלק מההתנחלויות. אבל בסופו של דבר, אחרי שמונה חודשים של משא ומתן, אני מגיע למסקנה שאנחנו נמצאים בעימות עם תנועה לאומית שיש בה מרכיבים פתולוגיים קשים. זוהי תנועה עצובה מאוד. תנועה טרגית. אבל בלב לבה של הטרגדיה שלה נמצא חוסר היכולת להציב לעצמה יעדים חיוביים. בסופו של תהליך אי אפשר שלא להתרשם שיותר משהפלסטינים רוצים פתרון הם רוצים להושיב את ישראל על ספסל הנאשמים. יותר משהם רוצים מדינה משלהם, הם רוצים להוקיע את המדינה שלנו. במובן העמוק ביותר האתוס שלהם הוא אתוס שלילי. זאת הסיבה לכך שבניגוד לציונות הם אינם מסוגלים להתפשר. כיוון שאין להם דמות של חברת העתיד שלהם שבעבורה כדאי להתפשר. על כן התהליך מבחינתם איננו של פיוס אלא של וינדיקציה. של תיקון עוול. של ערעור הקיום שלנו כמדינה יהודית.
לאחר הוועידה

ב-11 בספטמבר 2000, כחודש וחצי לאחר כישלון הוועידה, פרסם איתמר מרכוס ממכון המחקר מבט לתקשורת פלסטינית מחקר על מסע האלימות המכוון של אמצעי התקשורת שבשליטת הרשות הפלסטינית והתריע שהרשות עוסקת ב"יצירת אווירה של ערב פרוץ מלחמה". לטענת המחקר, אם בעבר הוקרנו שידורי אלימות אנטי ישראליים במשך 5 עד 15 דקות, פתאום החלה הטלוויזיה לשדר שידורי אלימות במשך שעה עד שעתיים ביום. הסרטים ששודרו נשאו אופי אלים יותר מבעבר ולוו בקריאות להתקוממות. סרטי ארכיון של האינתיפאדה הראשונה נערכו מחדש והוקרנו ברצף בלווית מוזיקה רגשנית, והדרשנים בשיעורי הדת חזרו ואמרו שהסכמי אוסלו הם זמניים ושהמלחמה נגד ישראל היא נצחית. בעיתונים החלו להופיע קריאות להצטרף למאבק בכיבוש ולהשתתף בהפגנות, וברור היה שמדובר במדיניות חדשה המונחית על ידי ערפאת, כיוון שהתקשורת הפלסטינית לא נהנתה מחופש העיתונות.[דרוש מקור] כחודשיים לאחר כישלון הוועידה, ב-28 בספטמבר, עלו אריאל שרון ומספר דמויות פוליטיות מהליכוד להר הבית במטרה להפגין ולממש את זכות הישראלים לביקור בהר הבית. למחרת, החלו ידויי אבנים של פלסטינים על אזרחים ועל כוחות הביטחון הישראליים ובעימותים שפרצו נהרגו שבעה פלסטינים מאש כוחות הביטחון הישראליים. מנקודה זו החלה האינתיפאדה השנייה, אשר המשיכה עד 2005, תוך כדי עליות וירידות תקופתיות בהיקף וברמת האלימות שהופעלו על ידי הצדדים לסכסוך. לפי טענתם של חלק מאנשי השמאל הישראלי עלייתו של שרון להר הבית הייתה הגורם לפריצת האינתיפאדה, אך לפי גרסת מכון המחקר מבט לתקשורת פלסטינית, ערפאת והרשות הפלסטינית תכננו את האינתיפאדה והחזרה למאבק המזוין עוד קודם לכן. שנים אחר כך הסתבר, על סמך עדותו של דובר החמאס מחמוד א-זהאר, כי זמן קצר לאחר השיחות ערפאת אכן הורה לכל ארגוני הטרור הפלסטיניים לבצע פיגועים נגד ישראל.
בישראל החלה להשתרש תודעת ה"אין פרטנר", שבאמצעותה נימק אהוד ברק את כישלון הוועידה. יועץ התקשורת של ברק באותה התקופה, גדי בלטיאנסקי, טען לימים כי מדובר ב"ספין" שאומץ לצרכים פוליטיים ובקלות ניתן היה לתאר את הוועידה כמפגש שבו הושגו פריצות דרך בנושאי גבולות וירושלים. בעת הרצאה באוניברסיטת תל אביב ב-12 בינואר 2005 הסביר בלטיאנסקי שברק עצמו המשיך את המשא ומתן אחרי קמפ-דייוויד, ואף הציע הצעות חדשות וויתורים נוספים שסתרו את הספין לפיו "בקמפ דייוויד הצענו להם את הכל והם סרבו".
לאחר הוועידה > קריאה לשלום

בניסיון אחרון להביא שלום לפני סיום כהונתו בינואר 2001, הציע הנשיא קלינטון לערפאת ולברק לחזור למשא ומתן לפי מתווה קלינטון. ברק הסכים בהסתייגויות קלות, ואילו ערפאת, אחרי התחמקות, הסכים גם הוא, אך בהסתייגויות גדולות.
המעורבות של קלינטון הביאה לוועידת טאבה בינואר 2001, שעליה אמרו שני הצדדים כי "מעולם לא היינו קרובים יותר להשגת הסכם". אולם, ברק השעה את השיחות בגלל הבחירות בישראל שמועדן התקרב. האלימות בשטחים הובילה להיסחפות מהירה לעבר הצד הימני של המפה הפוליטית בישראל ואריאל שרון ניצח בבחירות והפך לראש הממשלה.
התנגדות לוועידה

ההתנגדות הרבה לוועידה ולתכנים שנדונו בה, הקיפה חלקים גדולים בציבור הישראלי וביהדות התפוצות והובעה בעיקר על ידי הנֶגְדָּה, בראשות אריאל שרון, יו"ר הליכוד. ההתנגדות הגיעה לשיאה בהפגנת ענק של ארגון "One Jerusalem", ב-8 בינואר 2001 שהִקהילה כ-300,000 מפגינים אל מול חומות עיר העתיקה להפגנה כנגד חלוקת ירושלים תחת הסיסמה: "ירושלים – אני נשבע". הנואם הראשי בהפגנה היה נשיא בית המשפט העליון לשעבר השופט משה לנדוי והשתתף בה גם יו"ר ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים בארצות הברית, רון לאודר.
ראו גם

הסכמי אוסלו
יוזמת ז'נבה
הבנות ביילין-אבו מאזן
שיחות אולמרט-אבו מאזן
לקריאה נוספת

שאול אריאלי, ככה בדיוק קרה? 12 מיתוסים ישראלים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ספרי עליית הגג והוצאת ידיעות אחרונות, 2021, הפרק "ברק נתן הכל", עמ' 342–376.
הערות שוליים

↑  נדב שרגאי, ברק הכניס את ירושלים למפת הוויתורים, באתר ישראל היום, 7 ביולי 2019
↑  Shyovitz, David. "Camp David 2000". Jewish Virtual Library. ארכיון מ-19 ביולי 2011. נבדק ב-30 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  בעז גאון, יונתן גורפינקל, מדינת ישראל במצב שביר. בעז גאון ויונתן גורפינקל החליטו שהגיע הזמן לקום ולעשות משהו, באתר הארץ, 10 במרץ 2011
↑  שלומי בן-מאיר, מי אשם בכך שאין פרטנר?, באתר פרספקטיבה, ‏2023-05-04
↑  חן שליטא, ‏חשבון הנפש של אהוד ברק: "בגדול, לא מתחרט על שום דבר", באתר גלובס, 5 באוקטובר 2019
↑  Fmr. Israeli Foreign Minister: "If I were a Palestinian, I Would Have Rejected Camp David" | Democracy Now!
↑  היום שבו מת השלום
↑  Arafat ordered Hamas attacks against Israel in 2000 | JPost | Israel News
↑  סרטון - גדי בלטיאנסקי - אין עם מי לדבר, באתר ערוץ יוטיוב של אוניברסיטת תל אביב
↑  יהונתן ליס ואבישי בן חיים, מאות אלפים בהפגנת ענק של הימין, באתר ynet, 9 בינואר 2001
| היסטוריה של מדינת ישראל  |
| --- | --- | --- |
ביטחון • תעשייה • מדע וטכנלוגיה • חינוך • כלכלה • משפטים • דת • תרבות
| שנות ה-40 | הכרזת העצמאות • מלחמת העצמאות • אלטלנה • הסכמי שביתת הנשק • הממשל הצבאי על ערביי ישראל • מבצע על כנפי נשרים |  |
| שנות ה-50 | העלייה ההמונית • תקופת הצנע • המדיניות הכלכלית החדשה • הסכם השילומים • חינוך ממלכתי • העסק הביש • פעולות התגמול • ייבוש החולה • מלחמת סיני • אירועי ואדי סאליב |  |
| שנות ה-60 | הקמת המוביל הארצי • המלחמה על המים • משפט אייכמן • הקמת הקריה למחקר גרעיני - נגב • מיתון 1966 • תקופת ההמתנה • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה |  |
| שנות ה-70 | הפנתרים השחורים • מלחמת יום הכיפורים • הקמת גוש אמונים • מבצע יונתן • יום האדמה • המהפך • הקמת שלום עכשיו • מבצע ליטני • הסכם השלום עם מצרים |  |
| שנות ה-80 | מלחמת לבנון הראשונה • המערכה ברצועת הביטחון • פרשת קו 300 • האינפלציה • משבר מניות הבנקים • תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 • משבר הקיבוצים • האינתיפאדה הראשונה |  |
| שנות ה-90 | מלחמת המפרץ • העלייה מברית המועצות לשעבר • ועידת מדריד • הסכמי אוסלו • טבח מערת המכפלה • הסכם השלום עם ירדן • רצח יצחק רבין • המהפכה החוקתית • אסון המסוקים |  |
| עשור ראשון של המאה ה-21 | הנסיגה מרצועת הביטחון • אירועי אוקטובר 2000 • האינתיפאדה השנייה • מבצע חומת מגן • חומת מגן כלכלית • הקמת גדר ההפרדה • תוכנית ההתנתקות • מלחמת לבנון השנייה • מבצע עופרת יצוקה |  |
| עשור שני של המאה ה-21 | אסון הכרמל • המחאה החברתית • מבצע עמוד ענן • מבצע צוק איתן • הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל • הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן • המשבר הפוליטי |  |
| עשור שלישי של המאה ה-21 | מגפת הקורונה בישראל • הסכמי אברהם • אסון הר מירון • מבצע שומר החומות • הרפורמה המשפטית • טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל |  |
פורטל ישראל • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל • ציר הזמן של ההיסטוריה של ישראל
| אהוד ברק |
| --- | --- | --- |
| משפחתו | בת זוג: נאוה ברק (1969–2003) נילי פריאל (מ-2007) |  |
| ממשלות | ממשלת ישראל העשרים ושמונה (1999-2001) |  |
| אירועים בכהונתו | (2000): ועידת שפרדסטאון • נסיגת צה"ל מלבנון  • ועידת קמפ דייוויד • האינתיפאדה השנייה • מהומות אוקטובר 2000  • חטיפת שלושת החיילים וחטיפת אלחנן טננבוים   • (2001): ועידת טאבה |  |
| שונות | אהוד ברח • פרשת עמותות ברק • ישראל דמוקרטית • ישראל אחת • העצמאות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007334108305171
הקונצ'רטי הברנדנבורגיים

הקונצ'רטי הברנדנבורגיים (רשימת יצירות מאת יוהאן סבסטיאן באך 1046-1051) הם אוסף של שישה קונצ'רטי מסוג קונצ'רטו גרוסו אשר נכתבו על ידי יוהאן סבסטיאן באך בזמן שהותו בקֶטֶן בשנים 1718–1720, והוקדשו למרקיז מברנדנבורג ב-1721.
כתב היד של הסט שמור בספריית המדינה בברלין.
יוהאן סבסטיאן באך
רקע

לקראת סוף שנת 1718 בילה באך בברלין, במטרה לאסוף צ'מבלו חדש שנבנה עבורו. בזמן שהותו בברלין פגש כנראה באך את המרקיז מברנדנבורג, מוזיקאי חובבן ונלהב, ונתבקש על ידיו להכין אוסף של קונצ'רטי עבורו. כשהכין באך את העותק מ-29 במרץ 1721 שהוקדש למרקיז הודה שקיבל את הוראותיו של המרקיז מספר שנים קודם לכן. הפער בין בקשתו של המרקיז ובין פרסום העותק המוקדש של באך נעוץ כנראה במשקל הכבד של היצירות שכתב באך בשהותו בת שש השנים בעיר קטן.
לדברי ההיסטוריון הגרמני היינריך בסלר (Besseler), הקונצ'רטי לא הולחנו כמחזור אלא בנפרד – מספרים 6, 3 ו-1 ב-1718, מספר 2 ושני הפרקים האחרונים של מספר 1 ב-1719, ומספרים 4 ו-5 ב-1720. המוזיקולוג הבריטי ת'רסטון דארט (Thurston Dart) האמין שקונצ'רטו מס' 6 הולחן בתקופה מוקדמת יותר בויימאר (1708-1717) או אפילו בארנשטאדט (1703-1707).
הקונצ'רטי

| קונצ'רטו | סולם | BWV | סולנים | מספר פרקים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | פה מז'ור | 1046 | שלושה אבובים, בסון, שתי קרנות, כינור פיקולו | 4 |
| 2 | פה מז'ור | 1047 | חלילית, אבוב, חצוצרה, כינור | 3 |
| 3 | סול מ'זור | 1048 | שלושה כינורות, שלוש ויולות, שלושה צ'לי, קונטינואו | 3 |
| 4 | סול מ'זור | 1049 | כינור, שתי חליליות | 3 |
| 5 | רה מ'זור | 1050 | חליל, כינור, צ'מבלו | 3 |
| 6 | סי במול מז'ור | 1051 | שתי ויולות, שתי ויולות דה-גמבה, צ'לו, ויולונה וקונטינואו | 3 |
הקונצ'רטי > קונצ'רטו מס' 1 בפה מז'ור רי"ב 1046

נכתב לשלושה אבובים, בסון, שתי קרנות, כינור פיקולו סולו; תזמורת של שני כינורות, ויולה וקונטינואו.
1. ללא ציון טמפו
2. אדאג'ו
3. אלגרו
4. מינואט – טריו I — פולאקה — טריו II
הסולנים ביצירה הם האבובים (במיוחד האבוב הראשון), הבסון והכינור. גם תפקידי הקרנות נחשבים כתפקידי סולו, אם כי חלק גדול מהזמן הן משמשות כחלק מהתזמורת. הסינפוניה של קנטטה מס' 208 ("קנטטת הציד") היא גרסה מוקדמת של קונצ'רטו זה.
הקונצ'רטי > קונצ'רטו מס' 2 בפה מז'ור רי"ב 1047

נכתב לחלילית, אבוב, חצוצרה, כינור סולו; תזמורת של שני כינורות, ויולה, קונטינואו.
1. ללא ציון טמפו
2. אנדנטה
3. אלגרו אסאי
תפקיד החצוצרה קשה ותובעני מאוד, במיוחד עבור החצוצרה הטבעית בה נגנו בזמנו של באך. ישנם מוזיקולוגים המאמינים שבאך השתמש במילה Tromba (באיטלקית "חצוצרה") במשמעות רחבה של כלי נשיפה ממתכת, וכי יש לבצע את התפקיד בקרן יער.
הקונצ'רטי > קונצ'רטו מס' 3 בסול מז'ור רי"ב 1048

נכתב לשלושה כינורות, שלוש ויולות, שלושה צ'לי וקונטינואו.
1. ללא ציון טמפו
2. אדאג'ו
3. אלגרו
פרק האדג'יו הוא למעשה שני אקורדים, ומהווה חידה עבור מוזיקאים. ברוב הביצועים מאלתר הכנר או נגן הקונטינואו קדנצה בפרק זה. המוזיקולוג ת'רסטון דארט הכניס לראשונה את השימוש בפרק האדאג'ו מהסונטה בסול מז'ור לכינור וקונטינואו רי"ב 1021 במקום הפרק המקורי. קונצ'רטו זה מתייחד בכך שאין בו תזמורת ליווי נפרדת: תשעת הסולנים משמשים גם כתזמורת.
הקונצ'רטי > קונצ'רטו מס' 4 בסול מז'ור רי"ב 1049

נכתב לכינור סולו, שתי חליליות; תזמורת של שני כינורות, ויולה וקונטינואו.
1. אלגרו
2. אנדנטה
3. פרסטו
תפקיד החליליות כתוב ל-flauto d'echo, ויש מחלוקת בין המוזיקולוגים אשר לכוונתו של המלחין. רוב המוזיקולוגים חושבים שמדובר בחלילית האלט הרגילה, ושהציון echo ("הד") מתייחס לתפקיד ההד בפרק השני. באך עיבד מאוחר יותר את הקונצ'רטו הרביעי מחדש כקונצ'רטו לצ'מבלו בפה מז'ור, רי"ב 1057.
הקונצ'רטי > קונצ'רטו מס' 5 ברה מז'ור רי"ב 1050

נכתב לחליל, כינור, צ'מבלו (סולנים); "תזמורת" חסרה המורכבת מכינור, ויולה, צ'לו וְויולונה.
1. אלגרו
2. אפטואוזו
3. אלגרו
הקונצ'רטו נכתב כנראה עם חזרתו של באך מברלין ב-1719, כדי להפגין את יכולתיו של הצ'מבלו החדש שאיתו חזר, בייחוד על ידי הקדנצה הארוכה והראוותנית שבסוף בפרק הראשון.
הקונצ'רטי > קונצ'רטו מס' 6 בסי במול מז'ור רי"ב 1051

נכתב לשתי ויולות, שתי ויולות דה-גמבה, צ'לו, ויולונה, קונטינואו.
1. ללא ציון טמפו
2. אדאג'ו מא נון טאנטו
3. אלגרו
הקונצ'רטו כנראה מגיע ממספר מקורות, ביניהם רי"ב 208, קנטטה מהתקופה שלפני שהותו בעיר קטן. התפקיד של הויולות דה גמבה והמנעד שבו הוא עושה שימוש, רומז שהוא נכתב במקור לוויול טנור. כלים אלו היו נוחים יותר לשימוש על ידי מוזיקאים לא מקצועיים. תפקידי הסולו בקונצ'רטו שייכים לוויולות, ובמידה מסוימת גם לצ'לו - ייתכן שבאך רצה ליצור הנגדה בין משפחת הכינור החדשה יותר לבין משפחת הוויול העתיקה.
הערות שוליים

↑  "כינור פיקולו" הוא כינור המכוון טרצה גבוה יותר מהכינור הרגיל, וכנראה היה גם מעט קטן יותר. הכוונון הגבוה (סי-במול - פה - דו - סול) מאפשר לסולן לנגן אקורדים שאינם אפשריים בכינור רגיל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576987305171  BNE: XX3385538  BnF: cb13909433c (data)  CANTIC: a11951606  GND: 300005350  LCCN: n81022346  MusicBrainz work: 7481c7f5-71bd-464e-956a-c670f4117de3  NLA: 35155497  SELIBR: 170974  VIAF: 186724054   WorldCat (עם VIAF): 186724054 
הקדשה כתובה בצרפתית לקונצ'רטו של ברנדנבורג
MAZ-504

| --- | --- |

MAZ-504
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Minsk Automobile Plant (אנ') (MAZ)
 שנות ייצור:  1977–1965
 הרכבה:  רוסיה רוסיה
 מודל אחריו:  МАЗ-5429 (רו')
 אורך:  5,555 מ"מ (בדגם  סמי-טריילר - מתייחס לגורר (Tractor Unit)
 רוחב:  2,650 מ"מ מ"מ
 גובה:  3,675 מ"מ
 משקל:  7.7 - 6.0 טון (ריק), משקל כולל עומס מקסימלי - 25.8 - 14.5 טון
 בסיס גלגלים:  3,400 - 3,200 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V6 צילינדרים, 11.2 ליטר המפיק 180 כ"ס (מנוע דיזל, מסוג "YaMZ-236")  V8 צילינדרים, 14.9 ליטר המפיק 240 כ"ס (מנוע דיזל, מסוג "YaMZ-238", הורכב בדגם "MAZ-504V")
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות
 מהירות מרבית:  85 - 75 קמ"ש
MAZ-504 (ברוסית: МАЗ-504) הם מספר דגמים של משאיות כבדות, כולל משאיות סמי-טריילר אשר יוצרו על ידי יצרנית כלי הרכב הכבדים "Minsk Automobile Plant" (אנ') (ברוסית: Мінскі аўтамабільны завод) בין השנים 1970–1965.
בין השנים 1977 - 1970 יוצר דגם MAZ-504A.
"MAZ-504"

בדגמי סמי-טריילר 2 תצורות של "גורר" : קבינה קונבנציונלית, קבינה כפולה
מנוע קדמי.
מנוע דיזל.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
דגמים

"MAZ-504"
"MAZ-504A"
"MAZ-504B" - גרסה לגרירת נגררים
"MAZ-504S" - גרסה לעבודה בתנאי מזג אוויר קיצוניים
"MAZ-504G" - גרסה לגרירת נגררים
"MAZ-504V" - גרסה ארוכה ומסיבית
גלריה

דגם "MAZ-504"
דגם "MAZ-504"
דגם "MAZ-504"
דגם "MAZ-504" מכלית (משאית)
דגם "MAZ-504A"
דגם "MAZ-504A"
ראו גם

MAZ-525
MAZ-530
MAZ-541
הערות שוליים

↑  דגמי "MAZ-504" (רוסית) denisovets.ru/maz/mazpages/maz504
↑  תרשים מוקטן של גורר "MAZ-504" קבינה כפולה startscalemodels.eu/models/ssm1416-maz-504-tractor
↑  דגמים "MAZ-504" - תמונות favcars.com/maz/maz-504
משפט חוזר

במדינת ישראל, משפט חוזר הוא הליך משפטי הקבוע בסעיף 31 לחוק בתי המשפט, ואשר מאפשר לבית המשפט העליון להורות על קיומו של משפט חוזר בעניין פלילי שכבר נפסק בו סופית.
מקום המדינה ועד 2021 ביטל בית המשפט העליון הרשעות לאחר תום המשפט והורה על קיום משפט חוזר ב-34 מקרים בסך הכול.[דרוש מקור: מוסמך יותר מכתבה עיתונאית]
העילות להגשת בקשה למשפט חוזר

בהתאם לסעיף 31(א) לחוק בתי המשפט, רשאי שופט של בית המשפט העליון שהוסמך לכך להורות על קיומו של משפט חוזר בעניין פלילי, בהתקיים אחד מן התנאים הבאים:
בית משפט פסק שאחת הראיות שהוגשו במשפט המקורי יסודה בשקר או בזיוף, ואלמלא אותה ראיה הייתה תוצאת המשפט משתנה לטובת הנידון.
הוצגו עובדות או ראיות חדשות, העשויות לבדן, או ביחד עם החומר שהיה בפני בית המשפט בראשונה, לשנות את תוצאות המשפט לטובת הנידון.
אדם אחר הורשע באותו המעשה, כשממשפטו של אותו אדם עלה כי מי שהורשע לראשונה בעבירה לא ביצע אותה.
נתעורר חשש ממשי שבהרשעה המקורית נגרם לנידון עיוות דין. דיון מפורט בתנאי זה ניתן בהחלטה בעניין קוזלי.
העילות למשפט חוזר הורחבו בשנת 1996, עם תיקון סעיף 31(א) לחוק בתי המשפט בעקבות מסקנות הוועדה בראשות השופט אליעזר גולדברג "לעניין הרשעה על סמך הודאה בלבד ולעניין העילות למשפט חוזר". לאחר התיקון בוטלה הדרישה שהייתה קבועה בחוק כי הראיות שיוצגו בבקשה למשפט חוזר יהיו ראיות חדשות שלא ניתן היה להשיגן בעת המשפט וכן נוספה העילה בדבר "עיוות דין".
עד התיקון האמור לחוק, הורה בית המשפט העליון על עריכת משפט חוזר בשלושה מקרים בלבד. מאז התיקון התקבלו 23 בקשות נוספות למשפט חוזר. מדי שנה מוגשות לבית המשפט העליון בממוצע כ-25 בקשות, אולם רובן הגדול נדחה.
הליך הגשת בקשה למשפט חוזר

עד שנת 2004 היו נידונים בישראל רשאים להגיש בקשות למשפט חוזר רק באמצעות היועץ המשפטי לממשלה, אשר קיבל מהנידון את הבקשה והגישה יחד עם תגובתו לבית המשפט העליון. המשיב בבקשות למשפט חוזר היה היועץ המשפטי לממשלה עצמו.
בשנת 2004 תוקנו תקנות המשפט החוזר, כך שכיום אפשר להגיש בקשה למשפט חוזר ישירות לבית המשפט העליון ולא באמצעות היועץ המשפטי לממשלה. במסגרת תיקון נוסף לתקנות המשפט החוזר, נקבע כי המשיב בבקשות למשפט חוזר יכול להיות יועץ המשפטי לממשלה, או בא כוחו, שהוא פרקליט המדינה או פרקליט מפרקליטות המדינה בדרגת מנהל לפחות. בעקבות התיקון, היועץ המשפטי לממשלה האציל את סמכויותיו למנהל המחלקה הפלילית בפרקליטות המדינה, אשר הפכה לגוף המשיב בבקשות למשפט חוזר והנותן מענה לפניות הקשורות בכך.
בבקשה למשפט חוזר דן שופט יחיד בבית המשפט העליון, אשר רשאי לדחות את הבקשה או לקבלה ולהורות על עריכת משפט חוזר. אם מתקבלת הבקשה, ובהיעדר הסכמה לזיכוי מטעם היועץ המשפטי לממשלה, מתנהל משפט חוזר בבית המשפט העליון או בבית המשפט המחוזי, כפי שנקבע בהחלטה.