stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גל זיו

| --- | --- |

 לידה:  1969  (בן 55 בערך) ירושלים, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל
 מקום לימודים:  קווינס קולג', בית הספר מנהטן למוזיקה 
 עיסוק:  מלחין, זמר, מפיק
 סוגה:  מוזיקת פופ, ג'אז 
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברת תקליטים:  Lulu Music, Cadance Jazz
 מספר צאצאים:  2 
 http://galziv.com
 פרופיל ב-IMDb
 
גל זיו (נולד ב-1969) הוא מוזיקאי, מלחין, מפיק מוזיקלי וזמר-יוצר ישראלי. מנהל מחלקת מוזיקה במשרד התרבות והספורט.
ביוגרפיה

גל זיו נולד וגדל בירושלים. למד בתיכון שליד האקדמיה למוזיקה. בשירותו הצבאי שירת בצוות הווי פיקוד מרכז.
בשנת 1994 עבר לניו יורק, שם עבד ויצר כגיטריסט ומלחין. הוא התחיל את הקריירה שלו כנגן ג'אז, סיים תואר ראשון ב-Manhattan School of Music בג'אז, ותואר שני בקומפוזיציה קלאסית ב-Queens College.
בארצות הברית הלחין והקליט רבות לקולנוע, למחול ולתיאטרון והיה בין מקימי קבוצת המוזיקה החדשה Forecast Music ופרויקט "כיוון", מוזיקה עכשווית המושפעת ממוטיבים ישראליים ויהודים.
בשנת 2004 שב לישראל, והחל בפעילות כמלחין מוזיקה למדיה, כזמר יוצר, מפיק ומורה.
בשנת 2003 זכתה יצירתו The Prince בפרס פסטיבל הגיטרה בקורפו, ובשנת 2013, זכה שירו "ריח של עוני" למילים של יודית שחר בפרס בתחרות "פותחים חלון לשירת הים התיכון" בפסטיבל מדיטרנה באשדוד.
בשנת 2009 הקים את הלייבל העצמאי לולו מיוזיק הפועל לקידום והפצת מוזיקה ויצירה מקורית. זיו הלחין שירי משוררים רבים ועבד עם משוררים מובילים כשמעון אדף, יקיר בן-משה, טל ניצן, איריס אליה כהן ועוד.
בשנת 2011 הוציא את האלבום "תל אביב צפה", לחנים לשירי משוררים עכשוויים, בהפקה משותפת עם גיל סמטנה
בשנת 2016 הלחין והפיק את האלבום ומופע הילדים "האוצר" בהשתתפות דנה ברגר, אלון עדר, גדי רונן, יעל דקלבאום ועוד. שירי האלבום משולבים בסיפורים בהקראתו של יוסי מרשק. האלבום מומן בהצלחה על ידי הקהל הרחב באמצעות אתר הדסטארט.
ב 2021 הוציא את אלבום שירי המשוררים "רצועות ארגמן", לחנים לשירתם של יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ, נתן אלתרמן ועוד, בהפקה משותפת עם עומר הרשמן. זיו מלמד, חוקר ומרצה בתחומי תרבות, מוזיקה וחברה במאה ה-20.
משנת 2023 משמש גל זיו כמנהל מחלקת המוזיקה במשרד התרבות והספורט.
ביוגרפיה > פעילות בתחום ההוראה

בין השנים 2004- 2009 שימש כמנהל תוכנית הג'אז וההלחנה בארגון מתא"ן, העוסק באיתור וקידום בני נוער מצטיינים באמנויות.
ב 2007 הקים את המסלול העכשווי במגמת המוזיקה בתיכון עירוני א' – תוכנית המתמקדת בלימודי פופ רוק ומוזיקה מקורית והחל ללמד שם מגוון מקצועות מוזיקליים.
בשנים 2020- 2022 ניהל את מגמת המוזיקה בתיכון עירוני א' לאמנויות בתל אביב.
דיסקוגרפיה

The Flow ‏(2001)
עד הגל הבא (2010)
תל אביב צפה – לחנים לשירה ישראלית חדשה (2011)
דוד ובת שבע – שירים בהשראת הסיפור המקראי (2013)
האוצר - המסע לארץ הכל ייתכן - שירים לקטנים ולגדולים (2016)
רצועות ארגמן - שירי משוררים (2021)
ג'אנקרלו מארוקי

ג'אנקרלו מארוקי (באיטלקית: Giancarlo Marocchi; נולד ב-4 ביולי 1965) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר. במהלך הקריירה שלו, הוא שיחק עבור יובנטוס, שם זכה פעם אחת באליפות הליגה, פעמיים בגביע האיטלקי, פעם אחת בליגת האלופות ופעמיים בגביע אופ"א. כמו כן, הוא שיחק במדי בולוניה בשתי קדנציות שונות. ברמה הבינלאומית, הוא ייצג את איטליה במונדיאל 1990, שבו היא סיימה במקום השלישי.
קריירת מועדונים

לאחר שעבר באקדמיית הנוער של בולוניה, מארוקי שיחק במהלך הקריירה שלו עבור הקבוצה הבוגרת בשתי קדנציות שונות (1982-88, 1996-2000) ועבור יובנטוס (1988-96). במהלך 18 העונות שלו ככדורגלן, הוא רשם 500 הופעות בליגה, כשהבקיע 33 שערים; 287 הופעות ו-18 שערים במדי בולוניה, ו-213 הופעות ו-15 שערים במדי יובנטוס. בסך הכל המאזן של מארוקי בסרייה א' הוא 329 הופעות ו-20 שערים. במהלך התקופה הראשונה שלו בבולוניה, הוא זכה באליפות הסרייה ב' של עונת 88–1987. כשחזר לבולוניה בפעם השנייה בקריירה שלו, הוא זכה בגביע האינטרטוטו של שנת 1998 כקפטן הקבוצה, לאחר שירש את הסרט מרוברטו באג'ו. הוא עזר לבולוניה לסיים במקום השמיני בעונת 1997/98, מקום שהקנה לה מקום בגביע אופ"א של עונת 1998/99. במפעל זה הם הגיעו עד לשלב חצי הגמר, שם הודחו על ידי אולימפיק מרסיי; במהלך המשחק, נשלף לעבר מארוקי כרטיס אדום וכתוצאה מכך קיבל עונש הרחקה לארבעה משחקים. בנוסף לכך, הוא עזר לבולוניה להגיע לחצי גמר הגביע האיטלקי שלעונת 1998/99.
במדי יובנטוס, מארוקי שיחק שמונה שנים, פתח בהרכב הפותח תחת מאמנים כמו דינו זוף, לואיג'י מאיפרדי וג'ובאני טרפטוני, ואף לבש את חולצה מספר 10 במהלך עונת 1989/90, אף על פי שקיבל פחות דקות תחת המאמנים טרפטוני ומרצ'לו ליפי בשנים המאוחרות יותר. במהלך השהות שלו בקבוצה הוא זכה בגביע האיטלקי ובגביע אופ"א ב-1990, לאחר ניצחון בצמד משחקי הגמר בהם ניצחה יובנטוס 3–1 בסיכום המפגשים. כשעוד גביע אופ"א נוסף להישגיו ב-1993 (לאחר ניצחון 6-1 בסיכום שני מפגשי הגמר על בורוסיה דורטמונד), דאבל של אליפות הליגה והגביע האיטלקי ב-1995, ובעונתו האחרונה בקבוצה זכה בסופר קאפ האיטלקי ובליגת האלופות. הוא פרש מכדורגל בשנת 2000.
קריירה בינלאומית

מארוקי רשם 11 הופעות עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה בין השנים 1988 ל-1991, ואף נכלל בסגל שלה למונדיאל 1990 על ידי המאמן, אזליו ויצ'יני; בטורניר זה איטליה סיימה במקום השלישי. הוא לא שיחק באף משחק בטורניר בשל נוכחותם של ג'וזפה ג'אניני, ניקולה ברטי וקרלו אנצ'לוטי בקישור. ב-22 בדצמבר 1988, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 על נבחרת סקוטלנד. ב-13 בפברואר 1991, הוא ערך את ההופעה האחרונה שלו במדי הנבחרת בתיקו המאופס נגד נבחרת בלגיה.
לאחר הפרישה

לאחר שפרש מכדורגל, מארוקי החל לעבור כמנהל הספורטיבי של בולוניה, בנוסף לעמדות ניהוליות אחרות; הוא עבד בנוסף כמגלה כישרונות וגם במחלקת הנוער של הקבוצה. כיום, הוא עובד כפרשן ברשת הטלוויזיה Sky Sport Italia.
סגנון המשחק

מארוקי היה קשר מרכזי או קשר רחבה לרחבה, למרות שהוא לא היה שחקן יצירתי במיוחד. מארוקי נודע בשל העקביות שלו, ויכול היה לפרוץ את הגנת היריבה ולאחר מכן להתחיל התקפות לקבוצתו.
תארים > קבוצתיים

סרייה א' (1): 1994/95
הגביע האיטלקי (2): 1989/90, 1994/95
הסופר קאפ האיטלקי (1): 1995
ליגת האלופות (1): 1995/96
גביע אופ"א (2): 1989/90, 1992/93
סרייה ב' (1): 1987/88
גביע האינטרטוטו (1): 1998
תארים > בינלאומיים

מקום שלישי במונדיאל: 1990
תארים > עיטורים

מחלקה 5/אביר: עיטורי הכוחות המזוינים של איטליה: 1991
הערות שוליים

↑  הגיבורים בשחור לבן: ג'אנקרלו מארוקי
| נבחרת איטליה – מונדיאל 1990 (מקום שלישי) |
| --- | --- | --- |
|  1 זנגה •  2 בארזי •  3 ברגומי •  4 דה אגוסטיני •  5 פרארה •  6 פרי •  7 מלדיני •  8 ורכובוד •  9 אנצ'לוטי •  10 ברטי •   11 דה נאפולי •  12 טאקוני • 13 ג'אניני •  14 מארוקי • 15 ר' באג'ו • 16 קרנבאלה • 17 דונאדוני • 18 מאנצ'יני • 19 סקילאצ'י • 20 סרנה • 21 ויאלי • 22 פליוקה • מאמן: ויצ'יני |  1 זנגה •  2 בארזי •  3 ברגומי •  4 דה אגוסטיני •  5 פרארה •  6 פרי •  7 מלדיני •  8 ורכובוד •  9 אנצ'לוטי •  10 ברטי •   11 דה נאפולי •  12 טאקוני • 13 ג'אניני •  14 מארוקי • 15 ר' באג'ו • 16 קרנבאלה • 17 דונאדוני • 18 מאנצ'יני • 19 סקילאצ'י • 20 סרנה • 21 ויאלי • 22 פליוקה • מאמן: ויצ'יני | איטליה |
בלומה זייגרניק

| --- | --- |

בלומה זייגרניק, 3 באפריל 1921
 לידה:  9 בנובמבר 1900 פרינאי, Suwałki Governorate (כיום ליטא)
 פטירה:  24 בפברואר 1988 (בגיל 87) מוסקבה, ברית המועצות
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה
 מקום מגורים:  ברית המועצות
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מנחה לדוקטורט:  קורט לוין 
 מוסדות:  אוניברסיטת מוסקבה 
 תלמידי דוקטורט:  Farit Safuanov, Alla Kholmogorova, Valentina Nikolayeva 
 פרסים והוקרה:  פרס קורט לוין (1983)  פרס לומונוסוב 
 תרומות עיקריות
 חוקרת פסיכולוגיה
 
בלומה זייגרניק (ברוסית: Ву́льфовна Зейга́рник;‏ 9 בנובמבר 1900 – 24 בפברואר 1988) הייתה פסיכולוגית יהודיה סובייטית ממוצא ליטאי, חברה בבית הספר לפסיכולוגיה ניסיונית של ברלין (אנ') ומה שמכונה חוג ויגוצקי (אנ'). היא תרמה לביסוס הפסיכופתולוגיה הניסיונית כדיסציפלינה נפרדת בברית המועצות בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. בלומה זייגרניק ידועה כמי שגילתה את אפקט זייגרניק.
ראשית חייה והשכלתה

זייגרניק נולדה בשם Zhenya Bluma Gerštein (או Geršteinaite) למשפחה יהודית בפרינאי, מחוז סובלקי (אנ') (כיום בליטא), והייתה בתם היחידה של וולף ורוניה פייגה גרשטיין. שפתה העיקרית הייתה רוסית, אם כי היא ידעה גם לדבר יידיש, ליטאית ופולנית. הוריה של בלומה אימצו באופן לא רשמי את בעלה לעתיד, אלברט זייגרניק, ושילמו עבור חינוך שני הילדים בחו"ל.
במכתבה האוטוביוגרפי, שכתבה ב-1927, כפי שנדרש לעבודת הדוקטורט שלה, ושזמין בארכיון אוניברסיטת הומבולדט, היא כתבה שעד גיל 15 היא לקחה שיעורים פרטיים ובשנת 1916החלה ללמוד בגימנסיה ריימן-דלמטוב במינסק. זייגרניק עזבה את הגימנסיה ב-1918 לאחר שעברה את מבחן הגמר. בשנים 1920–1922 היא הלכה לשמוע הרצאות ב"מחלקה למדעי הרוח של הקורסים הגבוהים של ליטא בקובנה" [כיום אוניברסיטת ויטאוטאס מגנוס].
במאי 1922 עזבו בני הזוג לעתיד לברלין, שם למד אלברט במכון הפוליטכני ובלומה למדה באוניברסיטת ברלין. הם נישאו בקובנה ב-9 בינואר 1924. באוניברסיטת ברלין, היא פגשה את קורט לוין ועם סיום לימודיה סייעה לו בעבודתו הניסיונית. היא סיימה את לימודיה ב-1925 וקיבלה תואר דוקטור מאותה אוניברסיטה ב-1927. היא תיארה את אפקט זייגרניק בתזה שהוכנה תחת פיקוחו של קורט לוין.
חייה הבוגרים

במאי 1931 עברה זייגרניק מברלין למוסקבה, שם החלה לעבוד בשיתוף פעולה הדוק עם לב ויגוצקי במכון לפעילות עצבית גבוהה השייך למחלקה למדעי הטבע של האקדמיה הקומוניסטית (אנ'), הנמצא בבית חולים Psychoneurological Hospital of the All-Union Institute of Experimental) Medicine ,היה קיים במוסקבה בשנים 1932–1944). משנות הארבעים, החלה זייגרניק לעבוד במכון לפסיכיאטריה במוסקבה.
ב-1940 אירע אירוע מרכזי בחייה של זייגרניק; בעלה אלברט נעצר על ידי המועצה המיוחדת של ה-NKVD (אנ') ונידון (ב-26 בפברואר 1942) ל-10 שנות מאסר במחנה עבודה, המכונה לעיתים קרובות גולאג, בהאשמה שהוא "סוכן של מודיעין זר ועל פעילות ריגול". בשלב זה כבר היו להם שני ילדים, האחד בן שש (יליד 1934) והשני בן פחות משנה (יליד 1939). היא נשארה לטפל בהם בעצמה. אלברט מת במחנה בשנות הארבעים.
במהלך מלחמת העולם השנייה פונו זייגרניק וילדיה ממוסקבה. באותה תקופה עבדה יחד עם אלכסנדר לוריא ופסיכולוגים נוספים בבית החולים הנוירוכירורגי מס' 3120 בפינוי בכפר קיסגץ', מחוז צ'ליאבינסק, שם עסקה בשיקום תפקודים קוגניטיביים ומנטליים לאחר חבלות מוח וטיפול שיקומי של פצועים.
זייגרניק נפטרה במוסקבה ב-24 בפברואר 1988.
קשרים שהשפיעו על חייה

אחד מהאנשים הראשונים שהשפיעו על חייה של זייגרניק היה קורט לוין. זייגרניק פגשה את לוין בשנת 1924 באוניברסיטת ברלין. בתקופה זו, לוין היה מורה וחוקר. זייגרניק אהבה את דעותיו הפרוגרסיביות והחלה את הקריירה המדעית שלה בקבוצת המחקר שלו. יחד עם לוין היא פיתחה את התיאוריה הידועה שלה: אפקט זייגרניק. לא רק שלוין היה אחד מהמשפיעים העיקריים בחייה של זייגרניק, אלא שהוא גם היה חברה הטוב. קשר נוסף שהשפיע על זייגרניק היה הקשר עם לב ויגוצקי. זייגרניק נפגש איתו והחל לעבוד איתו, כמו גם עם אלכסנדר לוריא ואלכסיי לאונטייב (אנ') ב-1931.
יחד הם למדו נושאים הקשורים למבנים מנטליים ופסיכולוגיה כללית. המחקר שלהם גם אפשר לזייגרניק לייסד ולתת שם לתחום פסיכולוגיה משלה.
אפקט זייגרניק

בפסיכולוגיה, אפקט זייגרניק קובע שאנשים זוכרים משימות שלא הושלמו או משימות שנקטעו טוב יותר ממשימות שהושלמו (אין לבלבל את ההשפעה הזו עם אפקט אובסיאנקינה (אנ')). בפסיכולוגיית הגשטאלט, אפקט זייגרניק שימש כדי להדגים את הנוכחות הכללית של תופעות גשטאלט: לא רק כתופעות המופיעות כהשפעות תפיסתיות, אלא גם נוכחות בהכרה.
פרסים והוכרה

בשנת 1978 קיבל זייגרניק את פרס לומונוסוב מאוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1980 השתתפה זייגרניק בקונגרס הבינלאומי לפסיכולוגיה של לייפציג, אחת ההזדמנויות הבודדות לנסוע מחוץ לברית המועצות ולפגוש עמיתים זרים. שם היא פגשה את ג'ון לואין טאפ, פרופסור באוניברסיטת מינסוטה ויו"ר ועדת הפרס לזכרו של קורט לוין, שהופתע לגלות שהיא אישה ואחת הסטודנטיות האחרונות של קורט לוין בברלין שנותרו בחיים. בשנת 1983, ג'ון לואין טאפ הכריז עליה כזוכת פרס קורט לוין. אף על פי שלא הורשאה לצאת מחוץ לברית המועצות, קיבלה זייגרניק את הדיפלומה ואת התמיכה הכספית. נהוג שכל זוכה מציג מאמר, וזייגרניק הגישה את מאמרה המבוסס בעיקר על ספרה "תורת האישיות של קורט לוין" (ברוסית).
ספרים של בלומה זייגרניק

Thinking Disorders in the Mentally Ill (1958)
The Pathology of Thinking (1962)
Introduction to Abnormal Psychology (1969)
Personality and the Pathology of Activity (1971)
Foundations to Abnormal Psychology (1973)
Essays on the Psychology of Abnormal Personality Development (1980)
Abnormal Psychology (1968)
פרסומים נבחרים

1927: Das Behalten erledigter und unerledigter Handlungen. Psychologische Forschung 9, 1–85.
1965: The Pathology of Thinking. New York: Consultants Bureau Enterprises.
1972: Experimental Abnormal Psychology. New York: Plenum Press.
1984: Kurt Lewin and Soviet psychology. Journal of Social Issues 40 (2), 181–192.
ראו גם

אפקט זייגרניק
לקריאה נוספת

Zeigarnik, B. (1938). On finished and unfinished tasks.
Lippitt, R. (1947). Kurt Lewin, 1890-1947. Adventures in the exploration of interdependence. Sociometry, 87-97.
Tapp, J. L. (1984). Kurt Lewin Memorial Address: BV Zeigarnik. Journal of Social Issues, 40(2), 177-179.
Zeigarnik, B. V., & Rubinstein, S. Y. (1985). Psychology during the war years. Vestnik Moskovskogo Universiteta - Seriya 14: Psikhologiya, 14(2), 8–12.
ג'ייסון ליזאק

ג'ייסון אדוארד ליזאק (באנגלית: Jason Edward Lezak; נולד ב-12 בנובמבר 1975) הוא שחיין יהודי-אמריקאי, אלוף אולימפי, אלוף עולם ושותף לשיאים העולם הנוכחי (2021) במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי. ליזאק, קבע במשחה ל-100 מטר חופשי, ב"זינוק שליחים" את התוצאה המהירה ביותר בכל הזמנים 46.06 שניות, נכון ל-2019.
קורות חיים

ליזאק נולד באירוויין, קליפורניה. הוא התאמן בשחייה בקבוצת נובקווטיק (נובה) שבאירוויין לצידם של אלופים אולימפיים נוספים כמו אהרון פירסול, איאן קרוקר, ברנדן הנסן ניל ווקר ואמנדה בירד. הוא סיים את לימודי התיכון בשנת 1994 ואת הלימודים באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, בשנת 1999. כיום, שוחה ליזאק במועדון השחייה רוז בול, תחת הדרכתו של המאמן ג'ף ג'וליין, חבר ילדות שלו.
באולימפיאדת סידני 2000 זכה ליזאק במדליית זהב כששחה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ובמדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בזמן של 3:13.86 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 2003 זכה ליזאק במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש בזמן של 3:31.54 דקות ובמדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בזמן של 3:14.80 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בזמן של 48.94 שניות ובמקום השמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בזמן של 22.44 שניות.
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באינדיאנפוליס שבארצות הברית בשנת 2004, זכה ליזאק ב-5 מדליות זהב, 4 מהן היו במסגרת משחי השליחים ואחת אישית במשחה ל-100 מטר חופשי, אותו סיים בזמן של 47.97 שניות.
באולימפיאדת אתונה 2004 זכה ליזאק במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:30.68 דקות ובמדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:14.62 דקות, אחרי הרביעייה מדרום אפריקה והרביעייה מהולנד. כמו כן הוא סיים במקום החמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.11 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005, זכה ליזאק בשתי מדליות זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:13.77 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (3:31.85 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בזמן של 48.74 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007, זכה ליזאק במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בזמן של 3:12.72 דקות והגיע למקום החמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בזמן של 48.52 שניות.
קורות חיים > אירוע השיא

באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה ליזאק ב-3 מדליות, שתיים מהן זהב. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם מייקל פלפס, גארט וובר-גייל וקאלן ג'ונס בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:08.24 דקות, לפני הרביעייה מצרפת (3:08.32 דקות). הוא שחה רביעי וקבע את הזמן המהיר בהיסטוריה ל-100 מטר חופשי ב"זינוק שליחים", 46.06 שניות, מהיר בכמעט 6 עשיריות השנייה מהשיא הקודם. רביעיית השליחים שיפרה את השיא העולמי אותו קבעה יום קודם לכן ב-3.99 שניות. בנוסף, זכה ליזאק במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי ביחד עם השחיין סזאר סיילו מברזיל בזמן של 47.67 שניות (מליו ניצח במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש 21.30 שניות, 0.02 שניות איטי מהשיא העולמי). במשחה האחרון בתחרויות השחייה זכה ליזאק במדליית זהב נוספת במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:29.34 דקות.
קורות חיים > המכביה

ליזאק בחר להשתתף במכביה ה-18 ולא באליפות העולם בשחייה שנערכת ברומא, איטליה. הוא זכה בכבוד להדליק את לפיד המכביה בטקס הפתיחה. בתחרויות עצמם, זכה ליזאק בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא מכביה חדש ובשיא ישראלי בינלאומי חדש בתוצאה של 47.78 שניות, לפני נמרוד שפירא בר אור שקבע שיא ישראלי חדש 49.02 שניות. הזמן שקבע ליזאק מהיר מהזמנים שנקבעו שבוע לפני כן במבחנים האמריקאים לאליפות העולם בשחייה באינדיאנפוליס ובמשחה ל-50 מטר חופשי בשיא מכביה חדש ובשיא בינלאומי חדש בתוצאה של 22.19 שניות, לפני ויטלי פושקר מישראל (23.35 שניות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה ליזאק במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.96 דקות, אחרי אוסטרליה (3:11.00 דקות) וצרפת (3:11.14 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 20 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.03 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה ליזאק במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
תארים

בסך הכל זכה ליזאק ב-7 תוארי אלוף ארצות הברית, 3 פעמים במשחה ל-50 מטר חופשי ו-4 פעמים במשחה ל-100 מטר חופשי.
הישגים אישיים

50 מטר חופשי: 21.90 שניות
100 מטר חופשי: 47.58 שניות, שיא ארצות הברית בעבר
100 מטר חופשי ב"זינוק שליחים": 46.06 שניות, הזמן המהיר ביותר שנקבע מעולם (נשבר על ידי פאן ג'אנלה מהרפובליקה העממית של סין בשנת 2024). פינ"א אינה מכירה בזמנים אלו כשיאי עולם.
הנצחה

ב-2006 הונצח ליזאק ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
ג'ורג' האנט

ג'ורג' וילי פול האנט (באנגלית: George Wylie Paul Hunt;‏ 1 בנובמבר 1859 –  24 בדצמבר 1934) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אריזונה הראשון, בארבע תקופות כהונה בלתי רצופות, שבהן הוא נבחר שבע פעמים בבחירות, בשנים 1912–1933. הוא גם היה נשיא ועידת החוקה של אריזונה, כיהן בשני הבתים של בית המחוקקים של טריטוריית אריזונה, וכשגריר ארצות הברית בסיאם, תפקיד אליו הוא מונה על ידי הנשיא וודרו וילסון.
כמי שכינה את עצמו "הניבתן הזקן" (Old Walrus), התנשא האנט לגובה של 5 רגל ו-9 אינץ' (1.75 מטרים), משקלו הגיע ל-300 ליברות (140 ק"ג), ראשו היה קרח, ואת פניו עיטר שפם כידון. בהשקפותיו הפוליטיות הוא שאב היבטים מהמפלגה הפופוליסטית, ומאוחר יותר מהפרוגרסיביזם, תנועות שתמכו ברפורמות כמו מתן זכות בחירה לנשים, הצבעה חשאית, גביית מס הכנסה, הנפקה חופשית של מטבעות כסף וחינוך חובה. האנט גם התנגד לעונש מוות ותמך בעבודה מאורגנת.
ראשית חייו

ג'ורג' האנט נולד בהנאטסוויל, מיזורי, כבנם של ג'ורג' וושינגטון ושרה אליזבת (לבית ייטס) האנט. מלכתחילה הייתה משפחתו משפחה אמידה, ועיר הולדתו נקראה על שם סבו, אך היא איבדה את הונה כתוצאה ממלחמת האזרחים האמריקאית. לאחר שהתחנך בשילוב של חינוך ציבורי ובתי ספר פרטיים, ברח הנאט מביתו במרץ 1878. במשך שלוש שנים האמינו בני משפחתו שהוא נהרג על ידי אינדיאנים כאשר ערך מסע דרך קנזס וקולורדו ושט ברפסודה במורד ריו גראנדה.
האנט הגיע לעיר גלוב (Globe) שבטריטוריית אריזונה, שהייתה לביתו עד יומו האחרון, עם שני חמורים ועם צורך בעבודה. עבודתו הראשונה הייתה כמלצר בבית קפה. לאחר מכן הוא עבד במגוון עבודות, כולל כעובד ניקיון במכרה וכעובד בחוות בקר, לפני שהיה לפקיד בחנות כלבו. ניסינו המוקדם בעבודה במחלקת המכולת של החנות, הובילה אותו לבצע את רוב הקניות למשק ביתו. החנות נרכשה על ידי תאגיד גדול, והאנט התקדם לתפקיד נשיא החברה. לפני השבעתו כמושל, הוא מכר את חלקו בחברה והגביל את השקעותיו לאיגרות חוב ממשלתיות.
ב-1904 נשא האנט לאישה את הלן דואט אליסון. לזוג נולדה בת יחידה בשם וירג'יניה. תחומי העניין האישיים של הנאט כללו טיפוח של שיחים ועצים נדירים ואיסוף אומנות של האינדיאנים בדרום-מערב ארצות הברית. הוא היה חבר הבונים החופשיים.
פעילות פוליטית בטריטוריית אריזונה

כניסתו הראשונה של האנט לפוליטיקה הייתה כאשר הוא נבחר ב-1890 כפקיד של מחוז חילה. לאחר מכן הוא נבחר פעמיים לבית הנבחרים של הטריטוריה ב-1892 וב-1894. במהלך תקופת כהונתו הראשונה כחבר בית הנבחרים, הוא קידם חקיקה שהקציבה פרס על לכידתו של אפאצ'י קיד (Apache Kid).
לאחר שתי תקופות כהונה בבית התחתון, התמודד האנט בהצלחה ב-1896 בבחירות על מושב בבית העליון, מועצת הטריטוריה. במהלך מושב בית המחוקקים של 1897, הוא קידם חקיקה שחייבה ילדים מגיל 8 ועד גיל 14 ללמוד בבית ספר במשך 12 שבועות בשנה לכל הפחות. ב-1898 נבחר האנט לתקופת כהונה נוספת במועצה וכיהן בה עד שפרש מרצונו מהפוליטיקה עד 1904. עם שובו לפוליטיקה, הוא נבחר שוב למועצה ב-1904, 1906 וב-1908. במהלך מושב בית המחוקקים של 1905, שימש האנט כנשיא המועצה, אך לא עלה בידו להבטיח את העברתה של הצעת חוק שדרשה קיום בחירות מקדימות לבחירת מועמדי המפלגות הפוליטיות. במהלך מושב בית המחוקקים של 1907 עלה בידו להעביר חוק שהוציא מחוץ לחוק הימורים בתחומי הטריטוריה. במושב האחרון של בית המחוקקים של הטריטוריה, שימש האנט שוב כנשיא המועצה והפעם הוא הצליח להעביר את חוק הבחירות המקדימות.
לאחר העברת החוק לקבלתה של אריזונה כמדינה בארצות הברית, התקיימו בחירות לבחירת נציגים לוועידת החוקה המדינתית. האנט ניצח בבחירות, והיה אחד מחמשת נציגי מחוז חילה. ביום הראשון לוועידה, נבחר האנט כנשיאה. אחרון צירי הוועידה שנותר בחיים, ג'ייקוב ויינברגר, נזכר לימים שהאנט היה "המניפולטור שמאחורי הקלעים, שניהל את הוועידה באורח עדין וסטואי של בודהה - אם אפשר לדמיין בודהה עם שפם כידון מרשים". בין מאפייניה של החוקה החדשה היו היכולת של הציבור להשפיע על הממשלה, וקיומם של בחירות חוזרות ושל משאלי עם.
בספטמבר 1911 הכריז האנט על מועמדותו למשרת מושל המדינה החדשה. לאחר ניצחון בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, הוא ניצח בהפרש קטן את מועמד המפלגה הרפובליקנית אדמונד ו. ולס, ונבחר כמושל אריזונה הראשון.
תקופות כהונה ראשונות כמושל אריזונה

האנט הושבע כמושל אריזונה הראשון ב-14 בפברואר 1912. כאשר התכנס בית המחוקקים החדש של המדינה במרץ אותה שנה, קידם האנט צעדי חקיקה שיגבילו העסקת ילדים, שדלנות ואיסור ריבית בדת. צעדי חקיקה שזכו לתמיכתו של האנט היו כללו דרישה מהעיתונים לחשוף את בעליהם, הקמת מערכת פיצויים לעובדים, והנהגת תשלום גמלאות לקשישים.
עקב פסיקת בית המשפט העליון של אריזונה שלא יתקיימו בחירות לתפקידי הממשל ב-1912, התמודדותו של האנט לבחירה לכהונה שנייה התקיימה רק ב-1914. לאחר שניצח את ראלף ה. קמרון, תקופת כהונתו השנייה של האנט עמדה בסימן של אירועים שהתרחשו לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו. אירועי המהפכה המקסיקנית השפיעו על האינטרסים האמריקאים כבר באפריל 1914. בעקבות אלו אירעה ההתקפה על נאקו שבגבול אריזונה-מקסיקו ב-11 באוקטובר אותה שנה. האנט שקל להורות על שליחת המשמר הלאומי של אריזונה כדי להגן על חיי האזרחים, אך שוכנע על ידי מזכיר המלחמה של ארצות הברית לינדלי גאריסון לאפשר לכוחות צבא ארצות הברית לטפל בעימות. מקרים של ירי חוצה גבול נמשכו כאשר כוחות הצבא לא יכולו למנוע אותם מבלי לחצות את הגבול.
הבחירות של 1916 הסתיימו בעימות על התוצאות. התוצאות הראשוניות הראו שיריבו של האנט, תומאס אדוארד קמפבל, ניצח בבחירות בהפרש של 30 קולות, אך האנט ערער על התוצאות בטענה שבכמה מקומות אירעו מקרים של הונאת בחירות. בתחילה סירב האנט לסיים את כהונתו, אך ב-17 בינואר 1917, בפסיקת בית המשפט העליון של אריזונה שקבע שקמפבל הוא המושל הנבחר דה פקטו, הוא נאלץ לסיים את כהונתו. הוא עדיין המשיך את מאבקיו בבית המשפט, וב-22 בדצמבר 1917 הוא הוכרז כמנצח בבחירות של 1916 בהפרש של 43 קולות. ב-25 בדצמבר שב האנט ללשכת המושל והחל את תקופת כהונתו השלישית.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, פעל הנאט למען רווחת החיילים בחזית והביע את רצונו לשרת עם כוחות חיל הנחתים. עם זאת, קשריו של האנט עם ארגון פועלי התעשייה של העולם, גרמו לנאמנותו לעמוד בספק. לאחר שאדם מפלגסטף קרא תיגר על נאמנותו, הגיש האנט נגדו תביעת לשון הרע וקיבל פיצוי סמלי של סנט אחד.
שגריר בסיאם

ב-1918 החליט האנט שלא להתמודד לכהונה נוספת כמושל, ובינואר 1919 הסתיימה כהונתו. עד מהרה הוא החליט לחפש אתגרים חדשים. אחד האתגרים שהוא לקח על עצמו הייתה ניסיונו ללמוד נהיגה. לאחר שסטה לתעלה מספר פעמים, הוא תיאר את ההתנסות כ: "יציאה בבוקר בשמחה וגרירה הבייתה בערב בבושה".
בראשית 1920 הייתה סברה שהאנט תכנן להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית במקומו של הסנאטור המכהן מארק סמית'. כדי להתמודד מול האפשרות הזאת, הופצה שמועה שסמית', בסיועו של הסנאטור השני מטעם אריזונה, הנרי פ. אשרסט, ביקש מהנשיא וודרו וילסון למנות את האנט למשרה דיפלומטית שתרחיק אותו מאריזונה. הסיפור ממשיך בכך שוילסון הניח את אצבעו על הגלובוס ושאל, "האם זה יהיה רחוק מספיק?". ב-18 במאי 1920 אושר מינויו של האנט כשגריר ארצות הברית בסיאם.
בעת שירותו בסיאם, שמר האנט על קשר עם אריזונה באמצעות שליחת גלויות. בשובו הוא גם הביא עמו מגוון של מזכרות כמתנות לתומכיו. ב-4 באוקטובר 1921 הוחלף האנט בתפקידו על ידי הנשיא וורן הרדינג. בשובו, החל האנט לדבר על מגוון של קבוצות באריזונה על חוויותיו מעבר לים. לאחר זמן קצר, השתנו הנושאים בנאומים אלו לתחום הפוליטי, ובאמצע 1922 כבר היה האנט בעיצמו של מסע הבחירות שלו לכהונתו הרביעית כמושל.