stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
2001: אודיסיאה בחלל
מחוות ופרודיות

בתקשורת הפופולרית כדוגמת סרטים, טלוויזיה, פרסום, מוזיקה או משחקי מחשב היו אינספור רמזים והפניות לסרט מאז שהסרט 2001 אודיסיאה בחלל יצא לאקרנים. במיוחד, "סצנת העצם", המונולית, HAL 9000, הסצנה הסופית, ומוזיקת הקולנוע צוטטו או מועתקים לעיתים קרובות. דוגמאות למחוות או לפרודיות כאלה הן:
השיר Space Oddity של דייוויד בואי שהוקלט ב־1969, שנה לאחר שהסרט יצא לאקרנים.
סרט הפרודיה כוכב אפל בבימויו של ג'ון קרפנטר מ־1974.
סרט הפרודיה שיגעון בחלל בבימויו של מל ברוקס מ־1987.
בסרט "צ'רלי בממלכת השוקולד" של טים ברטון מ־2005 יש סצנה בה מועברת חפיסת שוקולד לתוך טלוויזיה שבה מוצגת הסצנה של הופעת המונוליט שהופך לחפיסת שוקולד.
בסדרה המצוירת משפחת סימפסון יש התייחסויות רבות לסרט. לדוגמה בפרק הקרוי "הפוני של ליסה" (Lisa's Pony).
במשחק הקלפים star munchkin (מנצ'קין בין כוכבים בעברית) אחד הקלפים בהם פוגש השחקן מתאר אבן שחורה בשם "Monolith", אשר מעלה את השחקן בדרגה.
דמותו של המחשב הנבל "אוטו" בסרט וול-E מבוססת באופן מודע על דמותו של HAL-9000 ואף מעוצבת כמוהו.
בסוף הפרק השביעי של הסדרה מ.ק. 22, "רובו רבי", מוצג המחשב HAL-LELUYA (הללויה) שמדבר יידיש ומנסה להרגיע את מוטי שמנתק אותו מפעילות.
הסרט "2001: a space travesty" בכיכובו של לזלי נילסן.
בסוף המשחק מטאל גיר סוליד 1 משנת 1998, מתברר ששמותיהם האמיתיים של "סוליד סנייק" וחברו "אוטקון" הם האל (HAL) ודייב (Dave). בריאיון, סיפר הידאו קוג'ימה, שהסרט הוא מהאהובים עליו ביותר.
בסרט ברבי היצא ב-2023, פתיחת הסרט היא למעשה פרודיה לפתיח המקורי של הסרט.
בפרק העשירי של העונה השנייה של הסדרה האחיין שלי בנץ יש פרודיה על הסרט.
לקריאה נוספת

יוחאי עתריה וגיל מרקוביץ (עורכים), 2001: אודיסיאה בחלל – קובץ מאמרים לציון חמישים שנה ליציאת הסרט ולנחיתה על הירח, פרדס הוצאה לאור, 2019. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר".
הערות שוליים

↑  https://www.archives.gov.il/archives/Archive/0b07170680319da6/File/0b071706807b1327
↑  ד"ר אילנה מודלינגר, ‏ "אודיסיאה בחלל", אתר מסע בעידן הטכנולוגי, האוניברסיטה העברית בירושלים, 16 באוקטובר 2007
↑  דניס אוברבי, ‏ "2001: A Space Odyssey Is Still the Ultimate Trip", ‏ הניו יורק טיימס, 10 במאי 2018
↑  שמוליק דובדבני, ‏ "2001: העתיד כבר כאן", אתר הספרייה הווירטואלית של מטח, ינואר 2001
↑  ירון ליבנה, אודיסאה בחלל 2001 סטנלי קובריק, ירון ליבנה הבלוג – מאמרי עומק, 6 בדצמבר 2012
1 2  גל מור, בבוקר הראשון של האלף החדש, באתר ynet, 4 בינואר 2001
↑  אודיסאה, המודל המשודרג, באתר וואלה, 14 בנובמבר 2000
↑  רוג'ר איברט, ‏ "2001: A Space Odyssey", שיקגו סאן־טיימס, 12 באפריל 1968
↑  רוברט פרדריק, ‏ "2001: A Space Odyssey", וראייטי, 2 באפריל 1968
| סרטי סטנלי קובריק |
| --- | --- | --- |
| סרטים באורך מלא | פחד ותשוקה (1953) • נשיקת הרוצח (1955) • ההרג (1956) • שבילי התהילה (1957) • ספרטקוס (1960) • לוליטה (1962) • דוקטור סטריינג'לאב (1964) • 2001: אודיסיאה בחלל (1968) • תפוז מכני (1971) • בארי לינדון (1975) • הניצוץ (1980) • מטאל ג'אקט (1987) • עיניים עצומות לרווחה (1999) |  |
| סרטים קצרים | יום הקרב (1951) • הכומר המעופף (1951) • יורדי הים (1953) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369786705171  BIBSYS: 90967501  BNE: XX4203006  BnF: cb13494512g (data)  CANTIC: a12092472  GND: 4500782-2  LCCN: n92048865  SUDOC: 050345079  VIAF: 209965907   WorldCat (עם VIAF): 209965907 
שוט הפתיחה האייקוני של הסרט, מלווה בפתיחה של כה אמר זרתוסטרא
דימוי של HAL 9000
יהודה בן-עזר

| --- | --- |

 לידה:  1858 האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  27 במאי 1948 (בגיל 90 בערך) י"ח באייר ה'תש"ח פתח תקווה, ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה
 מקום מגורים:  פתח תקווה
 ידוע בשל:  ממייסדי המושבה פתח תקווה ומראשוני השומרים בעיר
 עיסוק:  שומר סופר
יהודה בן-עזר (נולד: יהודה ראב; 1858 – 27 במאי 1948) היה ממייסדי המושבה פתח תקווה ומראשוני השומרים בעיר, ובנם של אסתר ואלעזר ראב שהיה גם הוא ממייסדי פתח תקווה בתרל"ט (1878).
ביוגרפיה

יהודה ראב נולד בכפר סנט-אישטוואן, במערבה של הונגריה, בשנת תרי"ח (1858), לאביו ר' אלעזר ראב. עלה לארץ ישראל יחד עם אביו ואחיו, משה שמואל ראב. יחדיו הם היו משמונה המשפחות שהקימו את פתח תקווה. הוא נישא להדס (הודעס), אלמנת ר' אהרון הרשלר - ראשון החללים לחללי מערכות ישראל, אך התגרש ממנה, ובשנת 1878, שנת הקמת פתח תקווה, נשא לאשה את לאה. ראב חפר בידיו את הבאר הראשונה, כשכיר של מתיישבי פתח תקווה. היה השומר העברי הראשון של המושבה פתח תקווה יחד עם דאוד אבו יוסוף שמר על השדות מפני הבדואים. הנשק של השומר העברי היה מראהו החיצוני ונחת זרועו,  ובזה התבלט ראב. כאשר השומר היה מופיע על סוסתו, היה מטיל פחד על המתקרבים לשדות. סביב ראב נקשרו סיפורים שונים על כוחו ונחת זרועו וגם היה לו אקדח שנתן לו ידיד מהונגריה. אחד הסיפורים הקשורים בו הוא על נסיעתו ללוד בחברת חברו, אשר נשא צרור כסף גדול. כאשר פגשו בהם שישה ערבים מזוינים, הוא הורה לו לברוח למושבה. הוא העסיק את השודדים עד שכדור עבר ליד כנף בגדו ולאחר שפגע באחד השודדים הוא מצא מחסה אצל ידידים בדואים.
בהגיע קבוצת הביאליסטוקים למושבה, הדריך אותם ראב בעבודת הקרקע.
ראב היה זה שביצע את החריש הראשון באדמת פתח תקווה. תחילה ניסו לחרוש במחרשה מקומית עם בהמות מהסביבה. אולם האגרונום דוד רגנר, שבא מהונגריה לנהל את עבודת האדמה, החליט להזמין מחרשות מארץ מוצאו, מהסוג המקובל באירופה. כמו כן הביא שוורים מסוריה "גדולים וכבירי כח". ואכן, לאחר הגשם הראשון, אלעזר ראב ובנו יהודה יצאו לעבודה בשדות וחרשו את "התלם הראשון". תבואת השדות הצליחה והערבים שיבחו את העבודה באמרם: "אל יהוד אשטר מן אלמן" - כלומר, היהודים עולים בחריצותם על הגרמנים, תושבי מושבות הטמפלרים.
לאחר שש שנים כאריס הוא קנה חלקה של 50 דונם ובשנת 1894 נטע עליה כרם. יהודה ראב היה מין היחידים  שהתיישבו בהתחלה בפתח תקווה ואשר בשיבה לפתח תקווה היה שם ולא ביהוד
ביתו

בתו, אסתר ראב, שגדלה בבית זה, מתארת אותו ביומנה משנת תר"ע (1910), בהיותה כבת חמש עשרה:
בספר 'התלם הראשון', מספר ראב כי נקלע לחובות גדולים ונאלץ למכור את ביתו הגדול ברחוב רוטשילד. ב-3 באפריל 1910 כתבה אסתר ביומנה: "היום נמכר ביתנו ליהודי אחד עשיר, שבא הנה לקנות אחוזות אחדות".
אחרית ימיו וצאצאיו

ראב נפטר בפתח תקווה בי"ח באייר ה'תש"ח (27 במאי 1948), ונקבר בבית הקברות סגולה.
בנו הבכור (שנולד לאשתו הראשונה לאחר הגירושין) הוא הרב מנחם שלמה ראב, שהיה ראש ישיבת מאה שערים.
בתו של ראב היא המשוררת אסתר ראב, נכדו הוא הסופר אהוד בן עזר וניניו הם הזמרת והתקליטנית אליוט והמוזיקאי והמלחין רזי בן-עזר.
לקריאה נוספת

'בן־עזר (רַבּ), יהודה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 93. (הספר בקטלוג ULI)
יהודה ראב, התלם הראשון (אוטוביוגרפיה), מוסד ביאליק, הספרייה הציונית, ההסתדרות הציונית, תשמ"ח
משה סמילנסקי, פרקים בתולדות היישוב כרך שני, הפרק "שומרי פתח תקווה", הוצאת דביר, תל אביב, 1939
אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל - כרך א':
זקני פתח תקווה מפי משה סמילנסקי, אוּמלבֶּס, עד 1878 - פרק כ"ה
טוביה סלומון, ייסוד פתח תקווה, 1878 - 1880 - פרק כ"ו
יהודה ראב, בדווי יהודי בפתח־תקוה, לערך 1885 - פרק ל"א
יעקב שאנן-פרידמן (עורך): משפחת ראב (בן עזר) בישראל 1979-1848, הוצאת המשפחה, 1979
אהוד בן עזר, פרשים על הירקון 1989, יוסף שברק בע"מ
הערות שוליים

↑  יהודה ראב, התלם הראשון, הוצאת הספריה הציונית, 1956
↑  ייסוד פתח תקווה, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית
↑  אהרן הרשלר
עודד ישראלי, ר' אהרן הרשלר – ירו עליו ומת, באתר סיפורי ארץ-ישראל - מצבות מדברות 1850–1950, ‏19 באפריל 2009
1 2 3  משה סמילנסקי, יהודה ראב, הארץ, 25 בינואר 1929
↑  מקור: משה סמילנסקי עמ' 95
↑  רשימת הנטיעות, המליץ, 8 במאי 1894
↑  מקור: אתר "מרכז פסג'ה פתח תקווה"
הקונגרס הציוני העולמי התשיעי

| --- | --- |

נשיאות הקונגרס בצירוף אורחים. יושבים (מימין לשמאל) : זאב טיומקין, שמואל פינלס, יחיאל צ'לנוב, דוד וולפסון, מקס בודנהיימר, אוטו ורבורג, מנחם אוסישקין, אדולף שטנד
 מיקום:  המבורג 
 עיר:  המבורג
 מדינה:  האימפריה הגרמנית
 תאריכים:  13 בדצמבר 1909 – 26 בדצמבר 1909 (14 ימים)
 נשיא:  דוד וולפסון
 משתתפים
 → הקונגרס הציוני העולמי השמיניהקונגרס הציוני העולמי העשירי ←
 
הקונגרס הציוני העולמי התשיעי התקיים ב-26-30 בדצמבר 1909, בעיר המבורג שבגרמניה והיה לקונגרס הציוני הראשון על אדמת גרמניה. נשיא הקונגרס היה דוד וולפסון, והשתתפו בו כ-400 צירים וכ-3000 אורחים.
הקונגרס עמד בסימן המאבק בין הציונות המדינית בהובלת וולפסון לבין הציונות המעשית, שקנתה לה שביתה רחבה בשורות התנועה הציונית, שעליה נמנו דמויות בולטות בתנועה כמו מנחם אוסישקין והוועד האודסאי.
בקונגרס השתתפו לראשונה נציגי מפלגות הפועלים בארץ-ישראל.
רקע

ב-1908 התחוללה באימפריה העות'מאנית מהפכת הטורקים הצעירים.
רבים בתנועה הציונית חשבו תחילה כי הטורקים הצעירים יעניקו אוטונומיה ליהודים בארץ ישראל. אך עד מהרה, הזרם הלאומני של הטורקים הצעירים השיג את הבכורה, גילה יחס אנטי-ציוני מובהק, והתקוות התבדו.
הכנות לקונגרס

כהכנה לקונגרס הציוני, ארגנה תנועת הפועל הצעיר קונגרס פנימי בקרקוב
הערות שוליים

↑  הקונגרס הציוני בהמבורג, המצפה, 31 בדצמבר 1909.
↑  יוסי גולדשטיין, בין ציון לציונות: תולדות התנועה הציונית 1881-1914, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 312
↑  קונגרס ציוני
↑  קונגרס של פועלי ציון בקראקא, החרות, 19 בנובמבר 1909.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370409605171
שלווים

| שלווים |
| --- | --- |
 שליו בוש הג'ונגל
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
משפחות
 פסיוניים  שלווים אמריקניים
שליו חום.
שליו קשקשים.
שלווים הוא שם משותף למספר סוגים של עופות קטנים עד בינוניים משתי משפחות: פסיוניים ושלווים אמריקניים, כשהסוג המוכר ביותר הוא Coturnix. מינים אלה שאינם קרובים טקסונומית, הם עופות קטנים החיים באמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ואזורים שונים באירופה, אסיה, אפריקה ואוסטרליה והם בעלי גוף עגלגל מוסווה ומנוקד, לעיתים כרבולת קטנה על הראש ומקור קצר. מיני השלווים נודדים בלהקות כדי לחפש מזון.
בישראל מצוי רק מין אחד של שליו - שליו נודד, המזוהה עם השליו שאכלו בני ישראל במדבר סיני, בצאתם ממצרים על פי המקרא. שליו זה מקנן בטורקיה, ונודד בלהקות גדולות מעל לים התיכון, כשהוא נוחת לאחר יותר מיום תעופה באפיסת כוחות בחופי צפון סיני חוף עזה ומערב הנגב. עקב המאמץ מצטברת בשריריו חומצת חלב העלולה לסכן את האדם האוכל כמות גדולה מבשרה, וגורמת להקאות ואף מוות. שבטי הנוודים בצפון סיני תופסים את השליו תוך מעופו ונחיתתו, ברשתות מיוחדות המיועדות לכך. דמיון התופעה של נחיתת להקות גדולות של עופות בבת אחת בסיני, לקיטתם לאחר שהם מותשים והסיכון באכילת יתר מהם, הביאו חוקרים רבים לזהות עוף זה עם העוף שבסיפור המקראי.
מיון > משפחת הפסיוניים

סוג שליו (Coturnix)
סוג ומין יחיד שליו ההימלאיה (superciliosa Ophrysia)
סוג ומין יחיד שליו הר השלג (Anurophasis monorthonyx)
סוג שליו-שיחים (Perdicula)
מיון > משפחת שלווים אמריקניים

סוג שליו מצויץ Callipepla,
סוג בובווייט Colinus
סוג שליו מונטזומה Cyrtonyx
סוג ובו מין יחיד שליו מזמר Dactylortyx thoracicus
סוג חוגלת עצים Dendrortyx
סוג שליו עצים Odontophorus
סוג ובו מין יחיד שליו הרים אמריקני Oreortyx pictus
סוג ובו מין יחיד שליו אמריקני מפוספס Philortyx fasciatus
סוג ובו מין יחיד שליו צהוב-פנים Rhynchortyx cinctus
סוג שליו אבנים Ptilopachus
הערות שוליים

↑  שליו, ד"ר נוח רוטרי (אתר מט"ח)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551189205171  LCCN: sh85109431  NKC: ph122084
צבא דרום לבנון

ערך זה עוסק במיליציה שפעלה בדרום לבנון. אם התכוונתם למיליציה זו בשמה הקודם, ראו .
| --- | --- |
 דגל צד"ל ו"ממשלת לבנון החופשית"
 מוטו:  "כבוד, הקרבה, נאמנות"
 מדינה:  לבנון לבנון
 תקופת הפעילות:  1976–2000 (כ־24 שנים)
 הגוף הקודם:  מיליציית צבא לבנון החופשית
 הגוף הבא:  אין גוף יורש או ממשיך דרך
 אידאולוגיה:  לאומנות לבנונית  חילוניות  פוליטיקה מרוניטית  אנטי-קומוניזם  אנטי-פלסטיניאניזם
 סוגי נשקים:  ראו רשימת אמצעי לחימה
 מנהיגות
 המפקד העליון:  אנטואן לאחד (1984–2000) סעד חדאד – מייסד "צבא לבנון החופשית" (1976–1984)
 מלחמות שהשתתף בהן
 מלחמת האזרחים השנייה בלבנון  מבצע ליטני  המערכה ברצועת הביטחון  מלחמת לבנון הראשונה
 
תג חיילי צבא לבנון החופשית ממנו התפתח צד"ל, שגם חייליו השתמשו בתג זה (למידע נוסף על התג)
צבא דרום לבנון (בראשי תיבות: צד"ל; בערבית: جيش لبنان الجنوبي, בתעתיק מדויק: ג'יש לבנאן אלג'נובי) הייתה מיליציה שפעלה בדרום לבנון בחסות צה"ל, החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 עד הנסיגה מלבנון, ב-24 במאי 2000. צד"ל הוקם רשמית, לאחר שינוי שמו מצבא לבנון החופשית, ב-1983. המיליציה הייתה חמושה היטב ומנתה כ-2,500 חיילים ממגוון עדות, ובעיקר נוצרים מרונים, מוסלמים סונים ודרוזים.
בתיאום עם צד"ל פעלה מפקדה של צה"ל שנקראה יחידת הקישור ללבנון (יק"ל), ומפקדתה שכנה בדרום לבנון בעיר מרג' עיון.
היסטוריה > לפני מלחמת לבנון הראשונה

הקשרים בין צה"ל לאנשי דרום לבנון החלו באמצעות מגע בין יחידת מפעילי סוכנים של אמ"ן, יחידה 504, עם חיילים מגדוד מס' 1 של צבא לבנון ממחנה מרג' עיון ועם קציני ז'נדרמריה לבנוניים ממרג' עיון ומאל-ח'יאם. כל זה במקביל לקשר עם הכוחות הלבנוניים שביצע המוסד. היסודות להקמת "צבא" הונחו בסוף 1976 בשיתוף פיקוד הצפון, אמ"ן והמוסד, כולל אימונים של לבנונים מאזור הדרום ומביירות בישראל. הפעילות, למעט פעילות הגדר הטובה, הייתה כולה חשאית, ונוהלה בעיקרה ממחנה החטיבה המרחבית בבירנית ואחר כך ממטולה, ממתקן שכונה "הדירה". הקשרים ידעו עליות ומורדות, כולל מפלות צבאיות בשטח. רבי הסרנים סעד חדאד וסאמי שידיאק הגיעו לדרום לבנון דרך ישראל רק בשלב השני של שיתוף הפעולה. מראשית הופעתם נוצרו בשטח סכסוכים קשים, בעיקר סביב ויכוח בין "המייסדים", אנשי הכפר קליעה, ובין רב-סרן חדאד, איש מרג' עיון. הפעילות נוהלה לפי גזרות: גזרה מערבית, גזרה מרכזית וגזרה מזרחית עצמאית (עם שלוחת הר דב בשובא[דרושה הבהרה]).
הצורך להכריז על הקמת "צבא", נבע מהופעת גורם חדש בשטח – כוח יוניפי"ל של האו"ם. צה"ל פינה את דרום לבנון אחרי מבצע ליטני (1978), והעביר את השטח לכוחות בפיקוד סעד חדד וסמי שידיאק, שהיו מפקדי "צבא לבנון החופשית". בנוסף לכך, היה צורך להקים ישות שתוכל לפעול מול האו"ם ולתת גיבוי לסיוע הישראלי.
בשנת 1981 הכריז צד"ל על האזור שבשליטתו כ"מדינת לבנון החופשית", אך הכרזה זו לא זכתה להכרה בינלאומית.
היסטוריה > לאחר מלחמת לבנון הראשונה ועד הנסיגה (1982–2000)

בשלהי חייו של סעד חדאד, ועל-פי הסכם עם ממשלת לבנון, החלה בשנת 1983 הקמת "צבא דרום לבנון" (צד"ל) בפיקודו של הגנרל אנטואן לאחד מהצד הלבנוני ובפיקודו של אל״מ יואל מור מצה״ל מהצד הישראלי. שמו של הארגון שונה מהשם הקודם, "צבא לבנון החופשית". במסגרת הצבא שהוקם הונפקו תעודות חייל, סמלים שונים וכיוצא באלה. אנשי הצבא הלבנוני הוותיקים קיבלו את שכרם מממשלת לבנון, ומגויסים חדשים קיבלו את שכרם מישראל.
בנובמבר 1983 הוסכם עם ממשלת לבנון על איחוד כוחות במטרה ליצור צבא מאוחד בלבנון. המטרה בכללותה הייתה לבטל את המיליציות השונות ברחבי לבנון ולאחדם תחת ממשלת לבנון, כאשר צבא לבנון הוא הכוח הצבאי הרשמי היחיד בלבנון. מטרה זו לא הושגה לנוכח ביטול ההסכם על ידי אמין ג'ומאייל, שהפך לנשיא לבנון לאחר רצח אחיו, בשיר ג'ומאייל.
ב-1984 מנה צבא דרום לבנון כ-2,000 חיילים, מתוכם כ-65% נוצרים, 18% מוסלמים שיעים, 13% דרוזים ו-4% מוסלמים סונים. באוגוסט 1986 הגיע מספר חיילי צד"ל ל-2,500. בשנת 1987 שירתו בצד"ל כ-70% נוצרים, 20% שיעים ו-10% דרוזים, כשרוב החיילים הדרוזים הגיעו מהעיירה חאצביא בגזרה המזרחית. חלק מצעירי הכפרים (הנוצרים והשיעים) התגייסו לצד"ל מרצונם החופשי, אולם לקראת סוף 1985 החלה התקרבות בין המחנה הנוצרי והשיעי בלבנון לבין סוריה. לכן נאלץ צה"ל לעיתים לכפות על נכבדי הכפרים לגייס את צעירי כפרם לצד"ל.
בתחילת דרכו התארגן צד"ל בארבע מסגרות גדודיות – חאצביא, טייבה, עישייה ובינת ג'בייל, שאורגנו בשתי חטיבות. גדוד נוסף של צד"ל הוצב ב"מובלעת ג'זין". הרכב כוח האדם בגדודים אלו היה מותאם פחות או יותר לאוכלוסייה שבתוכה פעלו. עם השנים עלה מספרם של השיעים בצד"ל, ובשנות התשעים הם כבר היוו בו רוב.
ב-2 ביוני 1985 נפלה בשבי מחלקה שלמה של חיילי צד"ל בידי שיעים אנשי אמ"ל מצבא דרום לבנון. אותה מחלקה איישה את מוצב צד"ל ליד הכפר מג'דל סלום[דרושה הבהרה] בגזרה המרכזית של רצועת הביטחון.
במשך כל זמן קיומו צד"ל שיתף פעולה עם צה"ל דרך יחידת הקישור ללבנון (יק"ל), והיווה חלק בלתי נפרד מהלחימה בלבנון. למעשה צד"ל היה מאורגן במבנה דומה לצה"ל, החל מהציוד ועד ההתקדמות בדרגות, וחיילי צד"ל וקציניו השתתפו בקורסים צה"ליים בישראל. צה"ל קיים גם מערכת של סיוע אזרחי לחיילי צד"ל ולמשפחותיהם. צבא דרום לבנון הורכב באופן הזה: גדוד מפקדה, לוגיסטיקה ושירותים. שתי חטיבות רגלים, האחת במזרח והשנייה במערב. כל חטיבה הייתה מורכבת משלושה גדודי רגלים ומגדוד מסייע, שכלל כמה סוללות תותחים כבדים בקוטר 155 מ"מ או 13 מ"מ שפוזרו בחטיבות על פי הצורך. סוללת הארטילריה נקראה סוללת מוחביב. גדוד משוריין ובו 55 טנקים שפוזרו בחטיבות. כוחות צד"ל הצליחו לשלוט על 46 מוצבים מראש הנקרה במערב ועד מורדות הר חרמון במזרח. לשם השוואה, כוחות צה"ל שלטו ב-11 מוצבים בלבד.
בשנתיים הראשונות להקמת צד"ל נהרגו כ-100 מחייליו. עד הנסיגה נהרגו בצבא דרום לבנון 660 חיילים, ו-250 נפצעו או הפכו לנכים. נהרגו גם כ-200 אזרחים. צד"ל איבד בממוצע כ-55 חיילים בשנה.
היסטוריה > לאחר הנסיגה מלבנון (2000)

במאי 2000, עם נסיגת צה"ל מלבנון, התמוטט צד"ל, לאחר שמפקדיו הבינו שלא יוכלו לעמוד מול חזבאללה ללא נוכחות צה"ל. כ-6,000 חיילי צד"ל ובני משפחותיהם, שחששו מטבח שייעשה בהם על ידי חזבאללה ותומכיו, עברו את הגבול לישראל, והשאירו את רכושם מאחור. ישראל פתחה את שעריה למשפחות אנשי צד"ל, ובכך הפכו אנשי צד"ל לפליטים חסרי כול בן לילה, כי בנסיגתם הבהולה השאירו מאחוריהם בתים ורכוש רב הנאמד במיליונים, וחלקם אף נאלצו לשרוף תעודות, אלבומי תמונות משפחתיים ומזכרות אחרות מחשש שייפלו לידי חזבאללה ויפלילו אותם בעתיד. רובם התיישבו ביישובי הצפון הגדולים: נהריה, מעלות, קריית שמונה, טבריה, כרמיאל וצפת. יוצאי צד"ל הדרוזים השתלבו ביישובים הדרוזיים בישראל. בשנת 2002 חזרו חלק מחיילי צד"ל ללבנון, בעיקר החיילים הזוטרים יחסית, ואילו מרבית אנשי הקצונה בחרו להמשיך להישאר בתחומי מדינת ישראל מחשש לעונש מוות בלבנון. בספטמבר 2001 קיבלה ממשלת ישראל החלטה 720, שקבעה שהמנהלה הביטחונית לסיוע (מנב"ס) תטפל רק באוכלוסייה מיוחדת שעמדה בקשרים מיוחדים עם זרועות הביטחון, כגון אנשי צד"ל בכירים, ושאר אנשי צד"ל יטופלו על ידי המשרד לקליטת עלייה. הסיוע על ידי משרד הקליטה התקיים עד 2008, ואז נסגרה בו היחידה שטיפלה באנשי צד"ל.
בשנת 2004 הוענקה ליוצאי צד"ל אזרחות ישראלית, בהתאם לחוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם. עם זאת, לחלק מיוצאי צד"ל ישנן טענות על הפקרה ואי קליטה מצד ממשלת ישראל. ב-2010 נותרו בישראל כ-2,700 לוחמי צד"ל ובני משפחותיהם. כמה מיוצאי צד"ל הקימו בגליל את מזקקת ערק אלנמרוד.
לאחר מלחמת לבנון השנייה עברו את הגבול לישראל מספר משפחות נוספות של יוצאי צד"ל, לאחר שקיבלו איומים על חייהן מחזבאללה. על הטיפול בעניינם של יוצאי צד"ל הופקד השר יוסי פלד. במאי 2008 החליטה ממשלת ישראל ה-31 על תוכנית מקיפה לשילוב חברתי וכלכלי של יוצאי צד"ל במדינת ישראל.
מעמד משפחות צד"ל בישראל לאחר הנסיגה מלבנון

בשנת 2000, עם נסיגת צה"ל מלבנון, כ־7,500 לוחמי צד"ל נמלטו לישראל, אך נכון לשנת 2023 נותרו בישראל רק כ-3,000 מהם – 650 משפחות.
אנשי צד"ל לחמו כתף אל כתף עם צה"ל בלבנון, והתיישבו בישראל אחרי המלחמה, אך הם עדיין כועסים על המדינה ורוצים להיחשב כאזרחים במדינת ישראל. אף שחוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם קובע כי איש צד"ל, בן זוגו, הוריו או ילדו, שמתגורר בישראל ביום תחילתו של החוק (15 בדצמבר 2004), ומבקש להיות אזרח לפי חוק האזרחות, יקבל אזרחות ישראלית, התחושות הן שהם לא מקבלים את אותו יחס. המדינה לא נותנת מענה למצוקותיהם של משפחות צד"ל, כגון עבודה, דיור ופנסיה.
ב־2001, בהחלטת ממשלה, הוקמה מנהלת לסיוע למשפחות 200 יוצאי צד"ל הבכירים (מתפקיד מ"פ ומעלה, ומי שסייעו לזרועות המודיעין של ישראל, לשב"כ ולאמ"ן). הקבוצה הזו זוכה לתמיכה רבה מהמדינה, באופן משמעותי יותר משאר יוצאי צד"ל.
בנוסף, משפחות צד"ל מתקשות לשמור על הקשרים שלהם עם משפחותיהם שנותרו בלבנון, ואף חוששות לשלומם. שר הביטחון בני גנץ והרמטכ"ל אביב כוכבי הודו כי המדינה לא עשתה מספיק לאורך השנים כדי לשלם את חובה לאנשי צד"ל, והבטיחו כי יפעלו כדי לתת מענה למצוקותיהם.
ארגון

צבא דרום לבנון היה מחולק לשלושה אגפים עיקריים: מנגנון הביטחון, המנהל האזרחי והיחידות הלוחמות.
ארגון > מנגנון הביטחון

בשנים 1984–1985, מנגנון הסיכול של צד"ל הוקם והופעל בגזרת ג'זין על ידי ג'ורג' מוראבין, ולאחריו גם בגזרות האחרות. פעילותו הייתה כחלק מצד"ל, אך הכפיפות המעשית הייתה לצה"ל (מפקד יק"ל). למעט משכורות ששולמו דרך צד"ל, כל התנהלותו הייתה בנפרד.
בהמשך אוחדו מנגנוני הביטחון הגזרתיים. מנגנון הביטחון היה מורכב מ-250 קצינים וחיילים שבאופן רשמי השתייכו לצד"ל, אך למעשה היו שייכים לשירות הביטחון הישראלי, השב"כ.
אנשי מנגנון הביטחון היו עצמאים לגמרי ולא היו כפופים למפקדת צד"ל.
ארגון > המינהל האזרחי

המינהל האזרחי עסק בכמה תחומים, ותקציבו נקבע בכל שנה ושנה על פי העבודות המתוכננות. בשנת 1999 היה גובה התקציב 8,600,000 דולרים.
המנהל האזרחי דאג לספק מקומות עבודה לכ-2,500 עובדים לבנוניים, שנכנסו מדי יום לישראל דרך מעברי הגבול, ולעת ערב חזרו לכפריהם. אפשרות תעסוקה זו הכניסה לאזור בין מיליון למיליון ורבע דולר מדי חודש.
המנהל האזרחי שקד על הקמת מגרשי משחקים ומועדונים ותמך בבתי הספר וציודם לקראת כל שנת לימודים. כמו כן, תפקד כמשרד ממשלתי לעבודות ציבוריות ולענייני מים וחשמל. המנהל הקים מערכות אספקת מים חדשות ורשתות חשמל וביוב לכמה כפרים, וכן פרץ וסלל דרכים חדשות.
כמו כן נבנתה רשת אספקת מי שתייה מישראל לשנים-עשר כפרים באזור בינת ג'בייל.
אזור דרום לבנון היה מבודד משאר אזורי המדינה, ולכן הוקם מנגנון רפואי שלם שיענה על צורכי התושבים. כך הוחל בהקמת בית החולים במרג' עיון. כמו כן, הוקם בית חולים בבינת ג'בייל.
ב-1990 הוגדל תקציב הסיוע הישראלי למערכת הבריאות הדרום לבנונית, ועמד על 1.75 מיליון דולר. בשנת 1989 היה סכום הסיוע 1.3 מיליון דולר.
הגדלת הסיוע אפשרה את שיפור השירות הרפואי הניתן לתושבי דרום לבנון ופיתוח בית חולים נוסף בבידג' אבל.
עד שנות ה-90 ממשלת לבנון נמנעה לחלוטין מתמיכה כספית בתושבי אזור הביטחון. ממשלת לבנון, שחששה מההשפעה הישראלית באזור הביטחון, השקיעה עשרה מיליון דולר בשנת 1995.
ארגון > היחידות הלוחמות – גדודי צד"ל

צד"ל אורגן בארבעה גדודים (מרחביים) ו-15 מפקדות פלוגתיות, מגדוד שריון וגדוד תותחנים, גדוד נוסף שירת במובלעת.
לצד"ל היו שתי חטיבות מרחביות חטיבה מזרחית שישבה במפקדת צד"ל במרג' עיון וחטיבה מערבית שישבה בבינת ג'ביל. מפקדת החטיבה המזרחית של נביה אבו ראפע ישבה בתל נחאס.
גדוד 30 ישב בחאצביא – פלוגות זומריא (כולל מעבר זומריא) שוויא (כולל מוצב מגל) כאוכבא והכוננות (כולל מוצב אבו קמחא) – הגדוד היה מורכב מדרוזים וסונים מהערקוב.
גדוד 90 ישב בדמשקיה עם פלוגות ערבסאלים (מוצבים ברוש וגמבה) נבי טהר (הדס ולנסיה ומעבר תבנית) והכוננות (כולל מחסום תל נחאס) חיילי הגדוד היו בעיקר מפקדים נוצרים חיילים סונים ושיעים
הגדוד היה אחראי על מוצבי רכס עלי טהר – ברוש, גמבה, הדר וולנסיה.
גדוד 10 ישב בריחן וכלל את פלוגת סוג׳וד (מוצבים סוג'וד וע׳זלאן) וערמתא (מוצבים חונה וערמתא) ומעבר חונה. הגדוד היה גדוד מעורב נוצרי וסוני.
לכל גדוד היה סדר כוחות של טנקים ומרגמות 120.
גדוד ייחודי היה גדוד 20 שישב במובלעת ג'זין והיה כפוף למפקדת צד"ל במרג' עיון.
החטיבה המערבית כללה את רכס הסילבסטר (שנקרא שקיף א-נימל), הכפרים א-טירי, כונין, עין אבל, חאנין, רמיש, מארון א-ראס, יארון, עיינאתא ובינת ג'בייל. גזרת רכס רמים עד הסלוקי כללה את הכפרים אל-קוציר, דיר סיריאן, טייבה, קנטרה, טלוסה, רב א-ת'לאת'ין, מרכבא, חולא, מיס אל-ג'בל, מוחייביב, עייתרון ובלידא, ובמערב הגזרה את עייתא א-שעב, ראמיה, הגוש הסוני/בדואי, עלמא א-שעב, א-נאקורה, ביאדה, שיחין, טיר חרפא, אל-ג'יביין, מרווחין.
היו שלושה גדודים: גדוד 70 שישב תחילה במוצב טייבה ולאחר מכן בתל קבעה ליד מרכבא. הגדוד היה ברובו גדוד שיעי.
גדוד 80 ישב בג'מוס וגזרתו הייתה מברעשית ועד בית ליף. (החונך הגדודי ישב בבינת ג'בייל). גדוד 80 היה נוצרי ברובו, ותפס את מוצבים 705 ו-718 (בית יהון ורשאף).
גדוד 81 הסוני-שיעי-נוצרי שהמפקדה שלו הייתה בשקיף אל-חרדון והחונך בראש הנקרה, מג'בל בלאט ועד ראס אל-ביאדה-ראש הנקרה.
בנוסף היה לצד"ל עוד גדוד טנקים ועוד גדוד ארטילריה שהיה פרוס בסוללות תותחים בחטיבה המערבית והמזרחית וגם במובלעת ג'זין.
בסיס ההדרכה והאימונים שכנו במג'דייה ליד הכפר אלמארי למרגלות הר דב, שער טוליפ. בתחילת מבצע של"ג השתלט צה"ל על המקום והעביר אותו לצד"ל. בבסיס זה התאמנו גם הכוחות הסדירים של צד"ל, למשל כוחות השריון. מפקדת הארטילריה ישבה במרג' עיון עם סוללות ארטילריה בתל שרפה.
כלא אל-ח'יאם

בתחילה הוקם בדרום לבנון מחנה מעצר באל-מג'ידיה, בדומה למחנה המעצר אנצאר, אבל לאחר מכן הוחלף המחנה בכלא אל-ח'יאם שנוהל על ידי שירות הביטחון של צד"ל. הכלא הוקם במצודה צרפתית ישנה. חלק מארגוני זכויות האדם ראו בישראל כאחראית על בית הכלא, אולם ישראל ראתה בצד"ל אחראי על הכלא. בכלא שהו כ-100 אסירים ואסירות, רובם נשפטו לתקופות מאסר ארוכות. האסירה המפורסמת ביותר בכלא הייתה סוהא בשארה שניסתה להתנקש במפקד צד"ל, אנטואן לאחד.
במרץ 1999 הגישו המוקד להגנת הפרט והאגודה לזכויות האזרח עתירת הביאס קורפוס לבג"ץ, על-מנת להורות לשר הביטחון לשחרר ארבעה עצירים מכלא אל-חיאם, או לחלופין לאפשר לעורכי דינם לבקרם בכלא. המדינה ביקשה לדחות את העתירה, והגישה לבית המשפט את תגובתה בצירוף תצהיר של האלוף דן חלוץ, ששימש באותה עת כראש אגף מבצעים. המדינה טענה כי לישראל אין שליטה אפקטיבית בדרום לבנון, מכיוון שצד"ל לא כפוף לצבא הישראלי מחד, ומאידך כלא אל-חיאם מנוהל על ידי צד"ל וחיילים ישראלים לא נמצאים בו.
משכורות

עד שנת 1986 הייתה המשכורת הממוצעת של חיילי צד"ל כ-100 דולר בחודש, ואז הועלתה המשכורת ל-260 דולר בחודש. בהמשך השנים הועלתה המשכורת ל-600 דולר לחודש. המשכורת שולמה על ידי מערכת הביטחון הישראלית. כמו כן, העניק השירות בצד"ל למשרתים את האפשרות לקבלת אשרת עבודה בישראל עבור משפחותיהם. הטבות אלו היו מהמניעים המרכזיים להצטרפותם של השיעים לצד"ל, אף על פי שלעיתים קרובות המשכורת של אותם חיילים מהעדה השיעית התקרבה רק ל-300 דולר לחודש. ההערכה היא שבשנת 1986 כ-30% מהמשרתים בצד"ל היו שיעים. אחוז השיעים ששירתו בצד"ל עלה במהלך שנות ה-90.
משרד הביטחון היה אחראי על תקציב צד"ל. למשל, בשנת 1996 עמד התקציב על 21.5 מיליון דולר ואילו בשנת 1997, למרות הקיצוצים בתקציב הביטחון, עמד על 23 מיליון דולר.