stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האימפריה האנגווינית
גאוגרפיה ומינהל > מינהל וממשל > אנגליה

אנגליה הייתה בשליטה האיתנה ביותר של כל האדמות באימפריה האנגווינית, בשל גילם של רבים מהפקידים ששלטו במדינה והמסורת והמנהגים שהיו במקום. אנגליה הייתה מחולקת לפי אזורים עם שריפים בכל אחד מהם אשר אכפו את המשפט המקובל. שופט מונה על ידי המלך לעמוד בהיעדרו בעת ששהה ביבשת. מכיוון שמלכי אנגליה שהו בצרפת לעיתים קרובות יותר מאשר באנגליה, הם השתמשו בכתבים בתדירות גבוהה יותר מאשר המלכים האנגלו-סכסונים, מה שלמעשה הוכיח את יעילותו לאנגליה. תחת שלטונו של ויליאם הראשון, אצילים אנגלו-סקסונים הוחלפו ברובם במתיישבים אנגלו-נורמנים שאדמותיהם חולקו בין אנגליה וצרפת. זה הקשה עליהם הרבה יותר להתקומם נגד המלך ולהגן על כל אדמותיהם בבת אחת. כוחם של הרוזנים האנגלים גדל במהלך האנרכיה והמלחמה בין מטילדה לסטיבן, כאשר הם התחרו על תמיכה על ידי הענקת רוזנויות לברונים שונים, אך דבר זה התהפך החל מתקופת הנרי השני, אז מספר הרוזנים ירד מעשרים וארבע לשתים עשרה. במקום זאת הסתמכה אנגליה על האוצר כדי לספק שליטה פיננסית ומנהלית מטעם המלך השליט.
ויילס השיגה תנאים טובים בתנאי שנשבעה אמונים לפלנטג'נטים והכירה בהם כאדונים. עם זאת, היא נותרה כמעט תחת שליטה עצמית. היא סיפקה לפלנטג'נטים חיילי רגלים וקשתים ארוכים.
גאוגרפיה ומינהל > מינהל וממשל > אירלנד

אירלנד נשלטה על ידי הלורד של אירלנד, אשר התקשה לכפות את שלטונו בהתחלה. דבלין ולנסטר היו מעוז אנגוויני ואילו קורק, לימריק וחלקים ממזרח אלסטר נכבשו על ידי אצילים אנגלו-נורמנים.
גאוגרפיה ומינהל > מינהל וממשל > צרפת

כל התחומים היבשתיים שבהם שלטו המלכים האנגווינים נשלטו על ידי סנשאל בראש השיטה ההיררכית, עם פקידי ממשל פחותים כמו ביילים, ויקונטים ופרובוטים. עם זאת, כל המחוזות והדוכסות יהיו שונים במידה מסוימת.
אנז'ו רבתי הוא מונח מודרני לתיאור האזור המורכב מאנז'ו, מיין, טורן, ונדום וסנטון. כאן שלטו prévôts, הסנשאל של אנז'ו וסנסשלים אחרים. הם היו מבוססים בטור, שינון, בוז'ה, בופור, בריסאק, אנז'ה, סומיר, לודון, לושה, לאנז'ה ומונטבאזון. עם זאת, המחוזות המרכיבים אותם, כמו מיין, נוהלו לעיתים קרובות על ידי פקידי האדונים המקומיים, ולא על ידי הסוזרן האנגוויני. מיין הייתה בהתחלה בעיקרה תחת שלטון עצמי ולא היה בה אדמיניסטרציה עד שמלכי אנגווין עשו מאמצים לשפר את הממשל על ידי מינוי פקידים חדשים, כמו הסנשאל של לה מאן. אולם, הרפורמות הללו הגיעו מאוחר מדי עבור האנגווינים, ורק הקאפטינגים ראו את ההשפעות המיטיבות של הרפורמה הזו לאחר שסיפחו את האזור.
אקיטן הייתה שונה ברמת הניהול באזורים המרכיבים אותה. גסקוניה הייתה אזור מנוהל בצורה רופפת מאוד. פקידים הוצבו בעיקר באנטר-דו-מר, באיון ודאקס, אך חלקם נמצאו בנתיב העלייה לרגל לסנטיאגו דה קומפוסטלה וגם בנהר גארון עד לאז'ן. שאר חלקי גסקוניה לא נוהלו, למרות היותה שטח כה גדול בהשוואה למחוזות קטנים יותר ומנוהלים היטב. הקושי הזה בכל הנוגע לניהול האזור לא היה חדש – הוא היה קשה באותה מידה לדוכסי פואטו הקודמים לבסס את סמכותם באזור זה. מצב עניינים דומה נמצא במחוזות המזרחיים של פריגור ולימוזן, שם לא הייתה מערכת אדמיניסטרטיבית מלכותית וכמעט ולא הוצבו פקידים. אכן, היו לורדים ששלטו באזורים אלו כאילו היו "נסיכים ריבונים" והיו להם סמכויות נוספות, כמו היכולת לטבוע מטבעות משלהם, דבר שלורדים אנגלים לא היו מסוגלים לעשות במשך עשרות שנים. הליזיניאנים, למשל, הפכו ליריבים של האנגווינים בתקופת שלטונו של ג'ון כאשר הוא ניסה לבסס את כוחו. עם זאת, פקידים יכלו להיות מוצבים בפואטו בגלל ריכוז גדול של טירות בהשוואה לשאר חלקי אקיטן.
נורמנדי הייתה המדינה שנוהלה באופן עקבי ביותר באימפריה היבשתית של האנגווינים. תחת שלטון האנגוויני, השלטון הדוכסי הוסדר וחוזק, כאשר הסנשאל מנורמנדי הפך לדמות הבולטת בממשל הנורמני. כוחם המנהלי והשיפוטי של הסנשאלים הגיע לשיא עם ויליאם פיצראלף. מתחתם היו הבייליס, שהחזיקו בסמכויות ביצועיות, שיפוטיות ופיננסיות כאחד. פקידים אלה פעלו תחת ג'פרי מאנז'ו, והחליפו את הפרווטים והוויקונטים החלשים יותר, בתגובה לתסיסה שבאה בעקבות מותו של הנרי הראשון ופלישתו של ג'פרי. הסמכות הדוכסית הייתה החזקה ביותר על הגבול ליד בית המלוכה הקפטיאני.
טולוז הוחזקה על ידי רוזן טולוז באמצעות וסאל חלש, אך נדיר היה לו לציית לשלטון האנגוויני. רק קרסי נוהלה ישירות על ידי האנגווינים לאחר כיבושו של הנרי השני ב-1159, אבל זה נשאר אזור שנוי במחלוקת.
ברטאן, אזור שבו האצילים היו עצמאיים מאוד באופן מסורתי, הייתה תחת שליטת האנגווינים בתקופת שלטונם של הנרי השני וריצ'רד הראשון. מחוז נאנט היה בשליטה האיתנה ביותר. האנגווינים היו מעורבים לעיתים קרובות בענייני ברטאן, כמו כאשר הנרי השני סידר את נישואיו של קונאן מברטאן והקים את הארכיבישופות של דול.
היווצרותה של אימפריית אנגווין > רקע

הרוזנים מאנז'ו התחרו על השלטון בצפון מערב צרפת מאז המאה ה-10. הרוזנים היו אויבים חוזרים ונשנים של דוכסי נורמנדי ושל בריטני ולעיתים קרובות של המלך הצרפתי. פולק הרביעי, רוזן אנז'ו, טען לשלטון על טוריין, מיין ונאנט; עם זאת, מתוכן רק טוריין הוכיחה את עצמה כנשלטת ביעילות, כפי שבניית הטירות של שינון, לוש ולודון מדגימה. פולק הרביעי חיתן את בנו, שנקרא "פולק הצעיר" (שלימים יהפוך למלך ירושלים), עם ארמנגרדה, היורשת של מחוז מיין, ובכך איחד אותו עם אנז'ו באמצעות איחוד אישי.
בעוד ששושלת האנגווינים הצליחה לבסס את כוחם בצרפת, יריביהם, הנורמנים, כבשו את אנגליה במאה ה-11. בינתיים, בשאר צרפת, הפכו הרמנופילדים מפואטו לדוכסי אקוויטניה וגסקוניה, ואטיין השני, רוזן בלואה, אביו של מלך אנגליה הבא, סטפן, הפך לרוזן שמפאן. צרפת התפצלה בין כמה משפחות אצילות בלבד.
היווצרותה של אימפריית אנגווין > הבסיס הנומינלי של אימפריית אנגווין

סטיבן המשיך לתבוע את נורמנדי, מתוך אמונה כי ברית עם לואי אפשרית. לואי השביעי הכיר בהנרי כדוכס נורמנדי באוגוסט 1151 בתמורה לוויתורים ב-Norman Vexin, אך נותר כועס מהיחס של הנרי וג'פרי לז'ירו השני ממונטרי-ברלי בעקבות המרד הכושל של ז'ירו נגד שלטון אנגווין שנה לפני כן.
מצב זה החל להשתנות במהירות כאשר, בספטמבר, ג'פרי מת והנרי ירש את מעמדו כרוזן אנז'ו, עם שלטון גם על טורן ומיין. ג'פרי תכנן להשאיר את אנז'ו לבנו הצעיר, ג'פרי, אך זה היה מקשה על יכולתו של הנרי להצליח לכבוש את אנגליה. במקום זאת, ג'פרי ביקש מהוואסלים שלו להישבע שגופתו תישאר לא קבורה עד שהנרי הבטיח לקיים את רצונותיו. ויליאם לואיס וורן הציע שהסיפור הזה הופץ אך ורק כדי להצדיק את המרד המאוחר יותר של ג'פרי הצעיר נגד הנרי, וכי האצילים האנגווינים תמכו בסיפור שכן הוא נתן להם הזדמנות להשיב את האוטונומיה האבודה שלהם.
במרץ 1152, לואי השביעי ואלינור מאקוויטניה ביטלו את נישואיהם באמתלה של קרבה במועצת ביוג'נסי. תנאי הביטול הותירו את אלינור כדוכסית אקוויטניה אך עדיין וסאלית של לואי. היא עזבה את ביוג'נסי לפואטייה, ונמלטה בקושי ממארב של אחיו של הנרי ג'פרי בדרך, ושם, שמונה שבועות לאחר מכן, היא נישאה להנרי. כך הפך הנרי לדוכס אקוויטניה וגסקוניה ולרוזן פואטו. לואי הגיב בהתקפה זועמת על נורמנדי.
באנז'ו סירב הנרי לתת את הרוזנות לאחיו, וכך נוצרה קואליציה של אויביו של הנרי על ידי לואי השביעי: סטיבן מאנגליה ובנו יוסטאש הרביעי מבולון (שהיה נשוי לאחותו של לואי); הנרי הראשון, רוזן שמפאן (מאורס לבתו של לואי), רובר מדרו (אחיו של לואי) ואחיו של הנרי, ג'פרי.
ביולי 1152, חיילים קפטינגם תקפו את אקוויטניה בעוד לואי, יוסטאש, הנרי משמפאן ורוברט תקפו את נורמנדי. ג'פרי כונן מרד באנז'ו בזמן שסטיבן תקף את נאמני האנגווינים באנגליה. כמה אצילים אנגלו-נורמנים החליפו נאמנות, וחשו באסון מתקרב. הנרי עמד להפליג לאנגליה כדי להמשיך את תביעתו כאשר אדמותיו הותקפו. הוא הגיע לראשונה לאנז'ו ואילץ את ג'פרי להיכנע. לאחר מכן הוא קיבל את ההחלטה להפליג לאנגליה בינואר 1153 כדי לפגוש בקרב את סטיבן. למרבה המזל, לואי חלה ונאלץ לפרוש מהסכסוך בזמן שההגנות של הנרי התקיימו נגד אויביו. לאחר שבעה חודשים של קרבות ופוליטיקה, הנרי לא הצליח להיפטר מסטיבן אבל אז בנו של סטיבן, יוסטאש, מת בנסיבות מפוקפקות, "נפגע מזעם האל". סטיבן ויתר על המאבק על ידי אשרור הסכם וינצ'סטר, מה שהפך את הנרי ליורש שלו בתנאי שהרכוש הקרקעי של משפחתו יובטח באנגליה ובצרפת – אותם תנאים שמטילדה סירבה להם בעבר לאחר ניצחונה בלינקולן. הנרי הפך למלך אנגליה הנרי השני עם מותו של סטיבן ב-25 באוקטובר 1154. לאחר מכן, שוב עלתה השאלה לגבי שבועתו של הנרי לוותר על אנז'ו לאחיו ג'פרי. הנרי קיבל פטור מהאפיפיור אדריאנוס הרביעי בתואנה שהשבועה נכפתה עליו, והוא הציע פיצויים לג'פרי ברואן ב-1156. ג'פרי סירב וחזר לאנז'ו כדי למרוד באחיו. לג'פרי אולי הייתה טענה חזקה, אבל עמדתו הייתה חלשה. לואי לא התערב מכיוון שהנרי נשבע לו אמונים על נחלותיו היבשתיות. הנרי ריסק את המרד של ג'פרי, וג'פרי נאלץ להסתפק בפנסיה שנתית. בעקבות כך הוקמה כעת האימפריה האנגווינית.
התרחבות האימפריה האנגווינית

בשנים המוקדמות יותר של שלטונו, הנרי השני תבע אדמות נוספות ועבד על יצירת טבעת של מדינות וסאליות כחוצץ, במיוחד סביב אנגליה ונורמנדי. האזורים הברורים ביותר להרחבה, שבהם הוחזקו תביעות גדולות, היו סקוטלנד, ויילס, ברטאן, וכבעלת ברית ולא נחלה חדשה, פלנדריה.
דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד ניצל את האנרכיה כדי לכבוש את קמברלנד, ווסטמורלנד ונורת'מברלנד. בוויילס, צצו מנהיגים חשובים כמו Rhys of Deheubarth ואויין Gwynedd. בברטאן, אין ראיות לכך שהדוכס מברטאן, אודס השני, הכיר באדנות הנורמנית. שתי טירות גבול חיוניות, מולין-לה-מארשה ובונמולן, מעולם לא נכבשו בחזרה על ידי ג'פרי פלנטג'נט והיו בידיו של רוברט מדרו. הרוזן תיירי מפלנדריה הצטרף לברית שהקים לואי השביעי ב-1153. דרומה יותר, רוזן בלואה רכש את אמבואז. מנקודת המבט של הנרי השני, הבעיות הטריטוריאליות הללו היו זקוקות לפתרון.
המלך הנרי השני הראה את עצמו כמלך נועז ונועז וגם פעיל ונייד; רוג'ר מהאודן הצהיר שהנרי עבר על פני המחוזות שלו כל כך מהר עד שלואי השביעי קרא פעם ש"מלך אנגליה נמצא עכשיו באירלנד, עכשיו באנגליה, עכשיו בנורמנדי, נראה שהוא מעדיף לעוף מאשר לנסוע בסוס או בספינה". הנרי היה לעיתים קרובות יותר נוכח בצרפת מאשר באנגליה; ראלף דה דיסטו, דיקן סנט פול, אמר באירוניה:
לא נותר מה לשלוח כדי להחזיר את המלך לאנגליה מלבד מצודת לונדון.
התרחבות האימפריה האנגווינית > טירות ומעוזים בצרפת

הנרי השני קנה את ורנון ונוף-מארשה בחזרה מלואי השביעי בשנת 1154. אסטרטגיה חדשה זו הסדירה כעת את מערכת היחסים הפלנטג'נטית-קפטינגית. לואי השביעי לא הצליח בניסיונו לשבור את הנרי השני. בגלל השליטה האנגווינית באנגליה ב-1154, לא היה טעם להתנגד לעליונותם של הכוחות האנגווינים הכוללים על הכוחות הקאפטינגים. עם זאת, הנרי השני סירב לסגת למרות שינוי מדיניותו לכאורה של לואי עד שה-Norman Vexin הוחזר לחלוטין. תומאס בקט, אז קנצלר אנגליה, נשלח כשגריר בפריז בקיץ 1158 כדי להוביל את המשא ומתן. הוא הציג את כל היתרונות שהאנגווינים יכלו לספק, ולפי ויליאם פיצסטפן, פקיד ומלווה של בקט, קרא צרפתי "אם קנצלר אנגליה נוסע בפאר כזה, מה חייב להיות המלך?" בתו של לואי השביעי, מרגרט, שעדיין הייתה תינוקת, הייתה מאורסת ליורשו של הנרי, בנו הבכור, הנרי, המלך הצעיר עם נדוניה של הווקסין הנורמני. הנרי השני קיבל בחזרה את הטירות של מולין-לה-מארש ובונמולן. תאובלד החמישי, רוזן בלואה החזיר לו את אמבואז ופרטבל.
התרחבות האימפריה האנגווינית > פלנדריה

הרוזנים של פלנדריה היו מזמן בעלי ברית חזקים אך קפריזיים של מלכי צרפת. הרוזן תיירי השתתף בהתקפות המוקדמות של לואי השביעי נגד הנרי השני, והנרי גירש את כל שכירי החרב הפלמיים באנגליה בזמן עלייתו לשלטון, אך חלק ניכר משגשוגה של פלנדריה נשען על סחר אנגלי ואנגליה סחרה הרבה מהצמר שלה דרך הנמל הפלמי בולון. הנרי, אפוא, הצליח לכונן מחדש יחסי ידידות במידה שתיירי מינה את הנרי לאפוטרופוס של בנו הבכור ויורש העצר, פיליפ, כאשר תיירי עלה לרגל לירושלים ב-1157.
כאשר ויליאם מבלואה מת ללא יורש בשנת 1159, התארים של רוזן בולון ורוזן מורטן התבטלו. הנרי השני סיפח את מורטן לדוכסות נורמנדי שלו, אך העניק את בולון ואת אחותו של ויליאם, מרי, לבנו השני של תיירי, מתיו. באמצעות נישואים אלו, וחידוש הסכם קודם בין הנרי הראשון, מלך אנגליה ורובר השני מפלנדריה ב-1163, הובטח להנרי השני הנייטרליות הפלמית אם תפרוץ שוב מלחמה עם מלך צרפת. פלנדריה תספק להנרי השני אבירים בתמורה למחווה שנתית בכסף, הידועה כ"נחלת כסף".
התרחבות האימפריה האנגווינית > ברטאן

בשנת 1148 מת קונאן השלישי, דוכס ברטאן, והותיר אחריו שני ילדים. למרות שבנו הואל היה הבחירה הטבעית לעלות על כס הדוכסות, עדויות מצביעות על כך שהואל היה לא לגיטימי ובמקום זאת הוא הוכר רק כרוזן נאנט. אחותו של הואל ברטה הפכה לדוכסית ברטאן, ושלטה לצד בעלה, אודו מפורהואט. אולם לברטה היה בן, קונאן, מנישואיה הקודמים לאלן דה ברטאן המנוח. קונאן היה צעיר מכדי לרשת את סבו בשנת 1148, אך הוא הפך למועמד המושלם של הנרי השני להיות דוכס ברטאן עם מותה של ברטה, שכן נחלותיו האנגליות כרוזן מריצ'מונד גרמו שיהיה קל יותר לשלוט בו.
בנאנט, אולי בשל הכרתו של הואל בסמכותם של אחותו וגיסו על הרוזנות, קמו האזרחים נגד הואל ב-1156 ומינו את אחיו של הנרי השני ג'פרי במקומו של הואל כרוזן, לפי הצעתו של הנרי השני. בספטמבר, בעקבות זאת, פלישה מוצלחת לדוכסות על ידי קונאן נגד אביו החורג, אודו, הסתיימה במינויו של קונאן כדוכס ברטאן, אם כי נאנט נותרה בשליטה ישירה של האנגווינים. אולם עד 1158, ג'פרי מת וקונאן תפס את נאנט. נאנט הייתה חשובה במיוחד להנרי השני שכן היא ישבה בפתח הלואר, ואיימה על הסחר מאנז'ה וטור. הנרי השני הגיב לתפיסה זו בגיוס צבא באווראנש, וכן באיומים על נחלותיו האנגליות של קונאן. קונאן מסר את נאנט בחזרה להנרי השני ובתמורה הוכר כדוכס. בתקופת שלטונו של קונאן, המשיך הנרי השני להתערב – הוא סידר את נישואיו של קונאן למרגרט מסקוטלנד ומינה את הארכיבישוף של דול, למרות ניסיונותיו של הארכיבישוף של טור, אנגלבלד, להכפיף את דול לארכיבישופות שלו.
עד 1166, התברר כי קונאן לא היה מסוגל לשמור באופן עצמאי על הסדר בברטאן, ובתגובה תפס הנרי השני את השליטה. הוא אירס את בתו ויורשתו של קונאן, קונסטנס, לבנו, ג'פרי, והשתלט על הדוכסות בשמו של ג'פרי. בת'וואר זכה הנרי השני לשבועת אמונים מרוב האצילים הברטונים, ולאחר מכן המשיך לרן, שם מונו הדוכסים הברטונים באופן היסטורי בקתדרלה של העיר. במהלך השנים הבאות, כמה אצילים המשיכו למרוד בשלטון האנגוויני, אך הנרי הגיב לכל מרד בהחרמת שטחים וטירות. עד 1169, הדוכסות הייתה תחת שליטת האנגווינים, כאשר בנו של הנרי השני, ג'פרי, זכה לכבוד עצמו מהאצילים הברטונים במאי ברן.
התרחבות האימפריה האנגווינית > סקוטלנד

הנרי השני פגש את מלקולם הרביעי ב-1157 כדי לדון בקמברלנד, וסטמורלנד ונורת'מברלנד, שנכבשה בעבר על ידי סבו של מלקולם, דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד. בשנת 1149, לפני שהנרי השני הפך לעוצמתי, הוא נשבע לדייוויד שהאדמות שמצפון לניוקאסל יהיו שייכות למלך סקוטלנד לנצח. מלקולם הזכיר לו את השבועה הזו אבל הנרי השני לא נענה. אין הוכחה לכך שהנרי השני קיבל גם הפעם פטור מהאפיפיור, כפי שניסח זאת ויליאם מניובורג, "בהתחשב בזהירות של מלך אנגליה היה זה שהיטיב בוויכוח בגלל כוחו הגדול יותר".
מלקולם הרביעי ויתר ונשבע אמונים בתמורה להנטינגדון, שירש מאביו.
ויליאם האריה, המלך הבא של סקוטלנד, לא היה מרוצה מהנרי השני. הוא קיבל את נורת'מברלנד מדייוויד הראשון ב-1152 אולם איבד אותה להנרי השני כאשר מלקולם הרביעי החזיר אותה ב-1157.
כחלק מהקואליציה שהוקמה על ידי לואי השביעי, ויליאם האריה פלש לראשונה לנורת'מברלנד בשנת 1173 ולאחר מכן שוב בשנת 1174, כתוצאה מכך הוא נתפס ליד אלנוויק ונאלץ לחתום על הסכם פאלז הקשה. כוחות מצב היו אמורים להיות מוצבים בטירות אדינבורו, רוקסבורג, ג'דבורג וברוויק. דרום סקוטלנד הייתה מאז תחת שליטה איתנה בדיוק כמו ברטאן. ב-5 בדצמבר 1189, ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה ביטל את האמנה עם ביטול תביעת קנטרברי, שהביאה להחזרתם של רוקסבורג וברוויק והכרה רשמית בעצמאותה של סקוטלנד בתמורה לכסף למימון מסע הצלב של ריצ'רד במה שוורן כינה "ניצחון דיפלומטי", שהגן על האגף הצפוני של אנגליה במהלך המרד המאוחר יותר של ג'ון בשנים 1193–1194.
התרחבות האימפריה האנגווינית > ויילס

Rhys of Deheubarth, שנקרא גם לורד Rhys, ואויין גווינד סירבו למשא ומתן. הנרי השני נאלץ לתקוף את ויילס שלוש פעמים, ב-1157, 1158 ו-1163 כדי שיענו על הזימון שלו לחצרו. הוולשים מצאו את תנאיו קשים מדי ובמידה רבה התקוממו נגדו. לאחר מכן ערך הנרי פלישה רביעית ב-1164, הפעם עם צבא עצום. על פי הכרוניקה הוולשית "Brut y Tywysogion", הנרי הוביל "צבא אדיר של הלוחמים הנבחרים של אנגליה ונורמנדי ופלנדריה ואנז'ו וגסקוניה וסקוטלנד" כדי "לעבור לשעבד ולהרוס את כל הבריטים".
מזג אוויר גרוע, גשמים, שיטפונות והטרדות מתמדות מצד הצבאות הוולשיים האטו את הצבא האנגוויני ומנעו את כיבוש ויילס; הנרי השני הזועם הטיל מום בבני ערובה וולשים. ויילס נשארה בטוחה לזמן מה, אבל הפלישה לאירלנד ב-1171 לחצה על הנרי השני לסיים את הנושא באמצעות משא ומתן עם הלורד רייס.
התרחבות האימפריה האנגווינית > אירלנד

היו תוכניות נוספות להתרחבות שנחשבו שכן לאחיו האחרון של הנרי השני לא הייתה נחלה. סביר להניח שהכס הקדוש יתמוך במערכה באירלנד שיביא את הכנסייה שלו לעולם הלטיני הנוצרי של רומא. הנרי השני קיבל את ברכתה של רומא בשנת 1155 בדמות שור האפיפיור, אך נאלץ לדחות את הפלישה לאירלנד בגלל כל הבעיות בתחומיו וסביבם.
גיום העשירי, רוזן פואטו מת בשנת 1164 מבלי שמונה באירלנד, אך הנרי השני לא ויתר על כיבוש אירלנד. בשנת 1167, מלך אירי, דרמוט מלנסטר, הוכר כ"נסיך לנסטר" על ידי הנרי השני והורשה לגייס חיילים באנגליה ובוויילס לשימוש באירלנד נגד המלכים האחרים. האבירים זכו לראשונה להצלחה גדולה בהשתלטות על אדמות באירלנד, עד כדי כך שזה הדאיג את הנרי השני מספיק כדי לנחות בעצמו באירלנד באוקטובר 1171 ליד ווטרפורד ובעקבות הפגנת כוח כזו, רוב מלכי אירלנד הילידים הכירו בו כאדון שלהם. אפילו רורי או'קונור, מלך קונכט והמלך העליון של אירלנד נשבע אמונים להנרי השני. הנרי השני הציב כמה מאנשיו במעוזים כמו דבלין ולנסטר (כיוון שדרמוט מת). הוא גם נתן ממלכות לא נכבשות כמו קורק, לימריק ואלסטר לאנשיו והשאיר את הנורמנים להשתקע באירלנד.
בשנת 1177, הנרי השני מינה את בנו, ג'ון, ללורד הראשון של אירלנד, אך בשל גילו הצעיר של ג'ון רק בשנת 1185 הוא עזב עם 300 אבירים כדי לחזק את שלטונו. ג'ון נכשל כמעט מיד, ואיחד נגדו מנהיגים אירים ומתיישבים אנגלו-נורמנים כאחד. הוא חזר תוך שנה לאביו – הוא לא חזר לאירלנד במשך 25 שנים, בעוד אנגלו-נורמנים אחרים כמו ג'ון דה קורסי ויו דה לאסי בנו טירות והשתקעו באירלנד.
התרחבות האימפריה האנגווינית > טולוז

הרבה פחות חזקה הייתה התביעה על טולוז, המושב המבוצר של רוזנות טולוז. אבותיה של אלינור תבעו את הרוזנות הגדולה, שכן היא הייתה הכוח המרכזי של דוכסות אקוויטניה העתיקה בימי אודו הגדול. אולם הנרי השני ואולי אלינור כנראה לא היו קשורים לשושלת הדוכסים הקדומה הזו; אלינור הייתה רמנולפידית, ואילו הנרי השני היה אנגוויני.
טולוז הייתה גדולה יותר, מבוצרת יותר ועשירה הרבה יותר מערים רבות באותה תקופה. היא הייתה חשובה מבחינה אסטרטגית, ישבה בין האוקיינוס האטלנטי לים התיכון, ושלטה על רשתות סחר אזוריות וכבישים שכללו עיירות משמעותיות כמו נרבון, קאור, אלבי, נים וקרקסון. הסכסוכים החוזרים של האנגווינים עם טולוז כונו "מלחמת ארבעים השנים" על ידי ויליאם מניובורג.
ביוני 1159, כוחותיו של הנרי השני התאספו בפואטייה. הם כללו חיילים מכל מחוזותיו מגסקוניה ועד אנגליה, ותגבורות שנשלחו על ידי תיירי ומלקולם הרביעי, מלך סקוטלנד. אפילו נסיך וולשי הצטרף למאבק. הצבאות הגדולים היחידים באותה תקופה היו אלה שנשלחו למסעות צלב גדולים. הנרי השני תקף מצפון; בני בריתו הטרנקוול ורמון ברנגואר פתחו חזית שנייה. הנרי השני לא יכול היה ללכוד את טולוז ממש, שכן האדון שלו, לואי השביעי, מלך צרפת, היה חלק מההגנה והוא לא רצה להוות דוגמה לווסאלים שלו או להתמודד עם החזקת השבוי הריבוני שלו. הנרי השני אכן כבש את קאור יחד עם טירות בעמק גארון באזור קרסי.
הנרי השני חזר ב-1161, אך בהיותו עסוק מדי בסכסוכים במקומות אחרים בנחלותיו, הוא הותיר את בעלי בריתו לבדם בלחימה נגד טולוז. אלפונסו השני, מלך אראגון, שהיה בעצמו בעל אינטרסים שם, הצטרף למלחמה. בשנת 1171 חוזקה הברית של הנרי השני על ידי אויב אחר של רמון החמישי, אומברטו ממורין.
בשנת 1173, בלימוז', רמון ויתר סופית לאחר למעלה מעשור של קרבות מתמידים. הוא נשבע אמונים להנרי השני ולבני, הנרי וריצ'רד, דוכס אקיטן.
פסגת האימפריה האנגווינית

ההתקפות על טולוז הבהירו ששלום בין לואי השביעי להנרי השני אינו שלום כלל אלא רק הזדמנות עבור הנרי לערוך מלחמה במקום אחר. לואי היה במצב מביך: הווסאל שלו, הנרי, היה חזק יותר ממנו, וללואי לא היה יורש זכר. קונסטנס, אשתו השנייה, מתה בלידה בשנת 1160 ולואי השביעי הודיע שיתחתן מחדש מיד, בשל הצורך הדחוף ליורש זכר, עם אדל משמפנאן. בנו של הנרי השני, הנרי, שהיה בן שנתיים, התחתן לבסוף עם מרגרט בלחץ הנרי השני, וכפי שהוכרז ב-1158, הווקסין הנורמני ניתן לו כנדוניה של מרגרט. אם לואי השביעי ימות ללא יורש זכר, הנרי יהיה מועמד חזק לכס המלכות הצרפתי.
בשנת 1164, לואי מצא בעל ברית מסוכן בארכיבישוף תומאס בקט. לואי ובקט נפגשו קודם לכן ב-1158, אך כעת הנסיבות היו שונות; צרפת כבר הייתה מקלט לכמה פקידים פליטים, ולואי היה ידוע בתור "רקס כריסטיאניסימוס" (המלך הנוצרי ביותר), לאחר שכונה כך על ידי ג'ון מסולסברי. בקט מצא מקלט בצרפת, ובעקבות כך התגברו הסכסוכים בין הנרי השני לבקט. הנרי לבסוף הביא לרצח בקט ב-1170 כשהכריז: "איזה בוגדים אומללים הזנתי בבני ביתי שהובילו את אדונם שיתייחסו אליו בבוז מביש שכזה על ידי פקיד נמוך!" הנצרות האשימה את הנרי, ואילו לואי זכה לאישור נרחב בשל הגנתו על בקט. כוחו החילוני של לואי היה חלש בהרבה מזה של הנרי, אך כעת היה ללואי את היתרון המוסרי.
בשנת 1165, התקוות לעלייה עתידית של בנו של הנרי השני לכס המלכות הצרפתי נכזבו כאשר אדל ילדה בן, פיליפ. בעקבות כך הסתיים השלום האנגלו-צרפתי השברירי. ב-1167 צעד הנרי השני לתוך אוברן, וב-1170 הוא תקף גם את בורז'. לואי השביעי ענה בפשיטה על הווקסין הנורמני, ואילץ את הנרי השני להזיז את חייליו צפונה, מה שנתן ללואי את ההזדמנות לשחרר את בורז'. בשלב זה, ג'ון גילינגהם מזכיר ב"אימפריית אנגווין" כי הוא מאמין שלואי "בטח תהה אם יהיה אי פעם קץ למדיניות ההתפשטות האגרסיבית של הנרי".
הנרי השני לא התייחס לטריטוריות שלו כאימפריה קוהרנטית כפי שהמונח "האימפריה האנגווינית" מרמז, אלא כאל נכסים פרטיים ואינדיבידואלים שהוא תכנן לחלק לילדיו. הנרי, המלך הצעיר, הוכתר למלך אנגליה בשנת 1170 (אם כי מעולם לא שלט בה); ריצ'רד הפך לדוכס אקוויטניה ב-1172; ג'פרי הפך לדוכס ברטאן ב-1181; ג'ון הפך לורד של אירלנד ב-1185; אלינור הובטחה לאלפונסו השביעי עם גסקוניה כנדוניה במהלך המערכה נגד טולוז ב-1170. חלוקה זו של הנחלות בין ילדיו הקשתה עליו הרבה יותר לשלוט בהם, שכן כעת הם יכלו לממן מיזמים משלהם עם נחלותיהם ולנסות להכריע את אביהם בתחומי השליטה שלהם.
לאחר הכתרתו, בשנת 1173, ביקש הנרי, "המלך הצעיר", חלק מירושתו, לפחות את אנגליה, נורמנדי או אנז'ו, אך אביו סירב. לאחר מכן הצטרף הנרי הצעיר ללואי בחצר הצרפתית כדי להדיח ביחד את אביו, ואמו, אלינור, הצטרפה למרד החדש נגד הנרי השני. גם ריצ'רד וגם ג'פרי הצטרפו עד מהרה לאחיהם. אויבים שהנרי השני הקים עליו בעבר הצטרפו כעת לסכסוך עם לואי, כולל ויליאם הראשון, מלך סקוטלנד, הרוזן פיליפ מפלנדריה, הרוזן מתיו מבולון והרוזן תאובלד מבואה. הנרי השני יצא מנצח; העושר שלו הביא לכך שהוא יכול היה לגייס מספר גדול של שכירי חרב. הוא לכד וכלא את אשתו אלינור בשלב מוקדם, ולכידתו של המלך ויליאם אפשרה לו לאלץ את סקוטלנד להצטרף להסכם פאלז. הנרי קנה את רוזנות לה מרשה, ואז הוא טען שיש להחזיר את הווקסין הצרפתי ואת בורז' מיד. עם זאת, הפעם לא נערכה פלישה שתגבה את התביעה.
פסגת האימפריה האנגווינית > ריצ'רד הראשון ופיליפ השני

לואי השביעי מת בשנת 1180 ובנו בן ה-15 ירש אותו, והוכתר כפיליפ השני. האיש שלימים יהפוך ליריבו העיקרי של פיליפ, ריצ'רד הראשון לעתיד, ניהל את אקוויטניה מאז 1175, אך המדיניות הריכוזיות שלו של ממשלת אקוויטניה הפכה לא פופולרית בחלק המזרחי של הדוכסות, בעיקר בפריגור ולימוזין. ריצ'רד נהיה עוד יותר לא פופולרי באקיטן בשל התעלמותו לכאורה ממנהגי הירושה של אקוויטניה, כפי שהראו אירועים באנגולם ב-1181. אולם גם אם ריצ'רד לא היה פופולרי באקוויטניה, פיליפ לא היה אהוב באותה מידה על בני דורו עם הערות שתיארו אותו כ"שליט נבון, מניפולטיבי, מחושב, דפוק וחסר ביטחון".
בשנת 1183, הנרי המלך הצעיר הצטרף למרד כדי להפיל את הדוכס ריצ'רד הלא פופולרי, בראשות הוויקונט של לימוז' וז'ופרואה מלוסיניאן, שם יתפוס הנרי את מקומו של ריצ'רד. הצטרפו לפיליפ השני, רמון החמישי, רוזן טולוז ואיג השלישי, דוכס בורגונדי, הנרי מת בפתאומיות ממחלה קטלנית בשנת 1183, והציל את מעמדו של ריצ'רד.
ריצ'רד, בנו הבכור של הנרי השני ששרד, הפך ליורש של הנרי. הנרי הורה לו למסור את אקוויטניה לאחיו, ג'ון, אך ריצ'רד סירב. הנרי התמודד עם נסיכים וולשים שהתחרו על סמכותו, ויליאם האריה ביקש להחזיר את הטירות שלו שנלקחו בהסכם פאלז, הנרי המלך הצעיר מת, ופיליפ רצה שיחזירו את הווקס הנורמני. הנרי השני החליט במקום זאת להתעקש שעל ריצ'רד למסור באופן נומינלי את אקוויטניה לאמו בעוד שריצ'רד ישמור על השליטה בפועל. ובכל זאת, בשנת 1183, הרוזן רמון כבש את קאור בחזרה ולכן הנרי השני ביקש מריצ'רד לשגר משלחת כדי להשתלט מחדש על העיר. בזמנו, ג'פרי מברטאן הסתכסך באלימות עם ריצ'רד ופיליפ תכנן להשתמש בזה, אבל מותו של ג'פרי ב-1186 בטורניר ביטל את העילה. בשנה שלאחר מכן, פיליפ וריצ'רד הפכו לבעלי ברית חזקים.
בשנת 1188, רמון תקף שוב, ואליו הצטרפו הליזיניאנים, הווסאלים של ריצ'רד. השמועה הייתה שהנרי עצמו מימן את המרידות. פיליפ תקף את הנרי בנורמנדי וכבש מעוזים בברי, ולאחר מכן הם נפגשו כדי לדון שוב בהסכם שלום. הנרי סירב להפוך את ריצ'רד ליורש שלו, כשסיפור אחד דיווח שריצ'רד אמר "עכשיו סוף סוף, אני חייב להאמין למה שתמיד חשבתי שהוא בלתי אפשרי".
תוכניותיו של הנרי קרסו. ריצ'רד נשבע אמונים לפיליפ על הנחלות היבשתיות שאביו החזיק ולאחר מכן הם תקפו את הנרי ביחד. האקוויטנים סירבו לעזור בעוד שהברטונים ניצלו את ההזדמנות לתקוף גם אותו. מקום הולדתו של הנרי, לה מאן, נכבש וטור נפלה. הנרי כותר בשינון ונאלץ להיכנע. הוא העניק מחווה גדולה בכסף לפיליפ ונשבע שכל נתיניו בצרפת ובאנגליה יכירו בריצ'רד כאדון שלהם. הנרי מת יומיים לאחר מכן, לאחר שנודע לו שג'ון, הבן היחיד שמעולם לא בגד בו, הצטרף לריצ'רד ופיליפ. הוא נקבר במנזר פונטברוד.
אלינור, שהייתה בת הערובה של הנרי מאז המרד של 1173–1174, שוחררה בזמן ש-Rhys ap Gruffydd, שליט דהייברת' בדרום ויילס, החל לכבוש מחדש את חלקי ויילס שהנרי סיפח. ריצ'רד הוכתר למלך אנגליה במנזר וסטמינסטר בנובמבר 1189, ומונה כדוכס נורמנדי, רוזן אנז'ו ודוכס אקוויטניה. ריצ'רד דרש מפיליפ למסור את הווקסין הנורמני אבל לאחר מכן הנושא הוסדר כאשר ריצ'רד הודיע שהוא יתחתן עם אליס, אחותו של פיליפ. ריצ'רד גם הכיר באוברן כנמצאת באדמות הכתר של צרפת ולא כחלק מדוכסות אקוויטניה, כפי שטען הנרי. שני המלכים, ויליאם האריה, מלך סקוטלנד וריצ'רד, פתחו במשא ומתן לביטול הסכם פאלז והושג הסכם אחר.