stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החבובות – דמויות
דמויות משניות > ארנב הפלדה

ארנב הפלדה (באנגלית: Steel Rabbit) הוא דמות בדיונית בסדרת הטלוויזיה החבובות. הוא ארנב רובוט שהופיע במספר פרקים.
הוא נמשך לגזרים מגנטיים שהומצאו על ידי ד"ר בונזן וביקר. כאשר נוצרו בובות וצעצועים של החבובות ב-2002, ארנב הפלדה בא יחד עם ד"ר בונזן, אך זוהה בטעות בתור "רובוט ארנב".
| ג'ים הנסון |
| --- | --- | --- |
| סדרות טלוויזיה | רחוב סומסום (1969-רץ) • החבובות (1976-1981) • הפרוגלים (1983-1987) • חבובוטף (1984-1991) • סיפורי עמים (1987-1988) • חבובוטף (2018-2022) |  |
| סרטים | החבובות - הסרט (1979) • תעלול החבובות הגדול (1981) • הקריסטל האפל (1982) • החבובות כובשות את מנהטן (1984) • המבוך (1986) • מזמור חג המולד של החבובות (1992) • החבובות באי המטמון (1996) • החבובות בחלל (1999) • שנות הביצה של קרמיט (2002) • החבובות בארץ עוץ (2005) • החבובות (2011) • החבובות - מבוקשות (2014) • החבובות: האחוזה הרדופה (2021) |  |
| החבובות | החבובות |  |
| דמויות מרכזיות | קרמיט • מיס פיגי • פוזי הדוב • גונזו • סקוטר • רולף הכלב • חיה • הטבח השוודי • סטטלר ווולדורף • דמויות נוספות |  |
קרמיט הצפרדע
מיס פיגי
פוזי הדוב
גונזו הגדול
רולף הכלב
סקוטר
וולטר
פפה מלך החסילונים
ריזו העכברוש.
חיה
הטבח השוודי
סטטלר (ימין) ווולדורף (שמאל)
הארי המטורף
ד"ר שיניים
סרג'נט פלויד פפר
ג'ניס
זוט
שפתיים
ד"ר בונזן
ביקר
אנדי ורנדי החזירים
סם העיט
בין הארנב
פו-פו ומיס פיגי
ארנב הפלדה
סימנים של כבוד

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  דייוויד קרוננברג 
 הופק בידי:  פאול ובסטר רוברט לנטוס
 תסריט:  סטיבן נייט 
 עריכה:  רונלד סנדרס 
 שחקנים ראשיים:  ויגו מורטנסן נעמי ווטס וינסנט קאסל ארמין מילר-שטאל
 מוזיקה:  הווארד שור 
 צילום:  פטר סושיצקי 
 מדינה:  בריטניה קנדה
 חברת הפקה:  פוקוס פיצ'ר קודוס פילם
 חברה מפיצה:  (Focus Features (USA (Alliance Films (Canada (Pathé (UK/France
 שיטת הפצה:  הורדה דיגיטלית, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 בספטמבר 2007
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה, סרט בלשי 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 תקציב:  000,000,$40 (הערכה)
 הכנסות:  $17,266,000 (ארצות הברית-קנדה) $38,840,607 (שאר העולם) $56,106,607 (סך הכל)
 הכנסות באתר מוג'ו:   easternpromises
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
סימנים של כבוד (אנגלית: Eastern Promises) היא דרמת פשע בהפקה בריטית-אמריקאית-קנדית בבימויו של דייוויד קרוננברג על פי תסריט של סטיבן נייט. הסרט עוסק בסיפורה של מיילדת בריטית הנתקלת במאפיה הרוסית בלונדון, ומככבים בו ויגו מורטנסן, נעמי ווטס, וינסנט קאסל וארמין מילר-שטאל. הצילומים החלו בנובמבר 2006. הסרט אוזכר בשל התפנית העלילתית שבו והעיסוק בסחר בנשים, האלימות המוצגת בו והתיאור הריאליסטי של פושעי קריירה רוסים, הכוללים תיאור מפורט של הקעקועים המשורטטים על גופם.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות והופיע בכמה רשימות "10 הסרטים המובילים" של מבקרים בארצות הברית בשנת 2007. הסרט זכה במספר פרסים, ביניהם בפרס הקהל לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורונטו ובפרס השחקן הטוב ביותר עבור משחקו של מורטנסן בטקס פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי. הסרט קיבל 12 מועמדויות לפרס ג'יני ושלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב. מורטנסן היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
עלילה

אנה חיטרובה (נעמי ווטס), מיילדת בריטית ממוצא רוסי העובדת בבית חולים לונדוני, מוצאת יומן הכתוב ברוסית בחפציה של טטיאנה, נערה בת 14 שמתה בלידת בתה, במשמרת שלה. היא אף מוצאת כרטיס ביקור של מסעדה טרנס-סיבירית, השייכת לסמיון (ארמין מילר-שטאל), ראש מאפיה רוסית מקומית. אנה מעוניינת לאתר את משפחת התינוקת כדי שתוכל למצוא בית עבורה. לפיכך היא הולכת למסעדה שם היא פוגשת את סמיון, אשר תחילה מתנהג בידידותיות. אמה של אנה, הלן, (שינייד קיוזאק), אינה מביעה את דעתה בעניין, אבל סטפן (יז'י סקולימובסקי) הדוד האוקראיני של אנה (קצין בקג"ב לשעבר, כך הוא נוהג לטעון), שאנה ביקשה ממנו לעזור לה בתרגום היומן, מזהיר אותה כי הסיפור מורכב ממה שנראה לה ואומר לה שהיא צריכה להיזהר. במהלך תרגם היומן אנה קוראת כי סמיון ובנו, קיריל (וינסנט קאסל) התעללו בנערה, סיממו אותה בהרואין, אילצו אותה לעסוק בזנות ואנסו אותה. לפי הכתוב ביומן מבינה אנה כי סמיון הוא אביה של התינוקת.
סמיון החושש מתביעה מבטיח לאנה שיביא לה את הכתובת של משפחת הילדה, בתנאי שאנה תביא לו את היומן המקורי. מי שנשלח לבצע את החילופין הוא ניקולאי קוזין (ויגו מורטנסן), הנהג של סמיון שמעורב בעסקיהם האפלים של המשפחה. לאחר התלבטות מביאה אנה את היומן לניקולאי; זה האחרון אינו מקיים את ההבטחה ולא מביא את הכתובת. במקום זאת הוא משכנע את אנה שעדיף לתינוקת לגדול בבריטניה משום שהכפר של הורי האם אינו מקום טוב לגדל בו את הילדה.
כיוון שסמיון מגלה שסטפן, דודהּ של אנה קרא את היומן, הוא מורה לניקולאי לחסל אותו. ואכן, סטפן נעלם. עם השתלשלות העניינים מעמדו של ניקולאי עולה וסמיון מחליט לקבל אותו כחבר מלא במאפיה מה שכולל קעקוע מיוחד על גופו. הצעד האחרון נעשה בחלקו מתוך מטרה שניקולאי ישמש כפתיון עבור יריבים צ'צ'נים הרוצים להתנקם בבנו של סמיון, קיריל, שחיסל ללא אישורו של אביו ובצעד לא חכם מנהיג של מאפיה צ'צ'נית יריבה. הכנופיה הצ'צ'נית מגיעה ללונדון כדי לנקום ורוצחת את אחיינו של עזים, חבר כורדי, זה שביצע בפועל את הרצח. עזים מספר לסמיון שהצ'צ'נים הודיעו לו שאם הוא לא יסגיר להם את קיריל הם ירצחו אותו. לפיכך, מתכנן עזים, הוא יערים על הצ'צ'נים, יקבע עם ניקולאי פגישה במרחצאות המקומיות ושם יסגיר אותו, במקום את קיריל, לצ'צ'נים שיזהו אותו על פי הקעקועים שעל גופו. הצ'צ'נים מגיעים כמסוכם אל המרחצאות ושם מתנהל קרב בינם לבין ניקולאי שמצליח להרוג אותם, אך נפצע פצעים קשים.
בבית החולים מתגלה שניקולאי הוא למעשה סוכן פ.ס.ב שהושתל בכנופיה, העובד תחת רישיון של הממשלה הבריטית. במסגרת תפקידו מתכנן ניקולאי להביא למעצרו של סמיון באשמת אונס, בכך שיוכיח בבדיקת אבהות שהתינוקת היא ביתו. נוסף לכך מגלים שסטפן, הדוד, בטוח, וכי הוא שוהה במלון 5 כוכבים באדינבורו.
סמיון מורה לקיריל להרוג את התינוקת. קיריל, כמצווה, חוטף את התינוקת מבית החולים אולם כשהוא מגיע למקום בנהר בו הוא מתכנן לזרוק את התינוקת הוא מתקשה לעשות זאת ומרחם עליה. לבינתיים מגיעים אנה וניקולאי ומשכנעים אותו לא להרוג את הילדה. ניקולאי אומר לקיריל שאביו סיים את תפקידו ועכשיו שניהם הבוסים של המאפיה. בסופו של דבר ניקולאי אכן הופך להיות ראש המאפיה ואנה היא זו שמגדלת את התינוקת לה היא קראה כריסטינה.
צוות השחקנים

ויגו מורטנסן - ניקולאי לוזין
נעמי ווטס - אנה
וינסנט קאסל - קיריל
ארמין מילר-שטאל - סמיון
יז'י סקולימובסקי - סטפן
שינייד קיוזאק - הלן
מינה א. מינה - עזים
ג'וזף אלטין - איקרם
דונלד סאמפטר - יורי
ראזה ג'אפרי - ד"ר עזיז
שרה-ג'ין לברוס - טטיאנה
טטיאנה מסלני - טטיאנה (קול בלבד)
הפקה > לוקיישנים

הצילומים החלו בנובמבר 2006, וסצנות רבות צולמו ברחוב סנט ג'ון, פרינגדון, לונדון. צילומים אחרים נעשו בברודוויי מרקט, שברובע האקני כמו גם בבית הקברות ברומפטון, ברובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי.
ה"מסעדה הטרנס-סבירית" ממוקמת בבניין פרמילו, ברחוב סנט ג'ון, על ידי סמית'פיילד מרקט. הוא לוקיישן סרטים וקולנוע פופולרי בלונדון ושימש גם עבור הצילומים של ספוקס, פנלופה ובאטמן מתחיל.
הכניסה של "המועדון החברתי אנקרה" היא למעשה דלת כניסה לדירת מגורים. המספרה בסרט בה מתרחשת סצנת רצח היא מספרה הידועה בשם Broadway Gents Hairstylist, ששמה שונה לצורך העניין ל"עזים סלון לשיער". הבעלים של המספרה החליט לשמור על רוב חזית החנות כפי שהייתה בצילומים. בתסריט המקורי היה השם "עוזים"; שם זה שונה מאוחר יותר ל"עזים" כיוון שהשם "עוזים" אינו קיים בטורקית.
"בית החולים טרפלגר" הוא למעשה בית החולים מידלסקס, בית חולים הממוקם באזור פיצרוביה בלונדון שחדל מלקבל חולים בדצמבר
2005. הבניין נשא את הכתובת "בית החולים טרפלגר" שהותאמה לסגנון הבניין.
סצנת הלחימה צולמה במרחצאות אירונמונגר רואו, איזלינגטון.
הפקה > כתובות הקעקע

ויגו מורטנסן למד אודות פושעים רוסים והקעקועים שהם נוהגים לקעקע על עצמם. מורטנסן בילה זמן רב עם מומחה מאפיה רוסי, ד"ר גילי מקנזי (מומחה לפשע מאורגן של האו"ם). לדבריו בניו יורק דיילי ניוז היו כתובות הקעקע כל כך אמיתיות שסועדים במסעדה רוסית בלונדון השתתקו מפחד כשהוא הלך איתן חשוף, עד שבסופו של דבר גילה להם את זהותו וסיפר שהקעקועים מיועדים לסרט. מאותו יום הוא החל למחוק את הקעקועים כשסיים לשחק על הסט. סוג הקעקועים ומיקומם הוא סוג של כרטיס הביקור של האדם; הוא מספר מאין הוא הגיע, במה הוא מתמחה ומה היו מעשיו.
הפקה > סצנות האלימות

סצנות אלימות הם סימן מסחרי בהרבה מעבודותיו של קרוננברג, וכך גם בסימנים של כבוד בו קיימת סצנה של מאבק אלים במרחצאות בו הלוחמים נלחמים עם סכיני לינולאום. כשנשאל בראיון על ההבדל בין קרב אקדחים לקרב סכינים השיב קרונברג, "אין לנו נשק בסרט הזה. לא היו רובים בתסריט. הבחירה של הסכינים המעוקלים בסצנת הלחימה במרחצאות הייתה שלי. הם לא איזה סוג של סכינים טורקים אקזוטיים; רק סכיני לינולאום. זה נותן תחושה שהחבר'ה האלה יכולים להסתובב ברחובות עם הסכינים הללו, ואם אי-פעם הם יתפסו הם יוכלו לומר, "אנחנו בסך הכל עובדים בחיתוך לינולאום".
הפצה

הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-8 בספטמבר 2007, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, שם זכה בפרס הקהל עבור הסרט הטוב ביותר. הסרט הופץ בהפצה מצומצמת ברוסיה ב-13 בספטמבר 2007.
בארצות הברית ובקנדה הופץ הסרט תחילה בהפצה מצומצמת ל-15 בתי קולנוע, ב-14 בספטמבר וגרף 547,092$. ב-21 בספטמבר 2007 החלה הפצת הסרט בצורה נרחבת (הכוללת 1,404 בתי קולנוע), וגרף 5,659,133$. בסופו של דבר הגיעו רוחי הסרט ל-51,202,291$.
הסרט השתתף בתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן ב-20 בספטמבר 2007 כמו גם בפסטיבל הסרטים של לונדון ב-17 באוקטובר, והוא הופץ בבריטניה ב-26 באוקטובר 2007.
ביקורת

הסרט קיבל ביקורות טובות ברחבי העולם. נכון למרץ 2024 קיבל הסרט בRotten Tomatoes ציון חיובי של 89%, בהתבסס על 202 ביקורות. ב-Metacritic קיבל הסרט ניקוד של 82 מתוך 100, מבוסס של 35 ביקורות.
רוג'ר איברט בשיקגו סאן-טיימס נתן לסרט ציון של 4 מתוך 4 וכתב "סימנים של כבוד אינו מותחן רגיל כשם שקרוננברג אינו במאי רגיל". הוא הוסיף כי סצנת הלחימה בוימה ב"אותו סטנדרט שהוצב בקשר הצרפתי. שנים מהיום תשמש סצנה זו כאמת מידה".
הערות שוליים

↑  מערכת עכבר העיר און-ליין, אוסקר 2008: הגברים המובילים, באתר הארץ, 18 בפברואר 2008
↑  מאיה לוין, היצ'קוק בכיכר טרפלגר, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2007
יורם פאלק

אין תמונה חופשית
יורם פאלק (נולד ב-27 בנובמבר 1941) הוא במאי, מעבד, כותב ומורה בתיאטרון הישראלי.
פרסים ליורם פאלק, לשחקנים ולהצגות בבימויו

2007 – פרס שחקנית השנה לנטשה מנור בפסטיבל עכו עבור "ככה זה קרה", הצגת היחיד בכיכובה.
2007 – פרס שחקנית השנה לנטשה מנור בתיאטרונטו עבור "ככה זה קרה", הצגת היחיד בכיכובה.
1999 - פרס שייבר לספרות ולאומנות.
1996 – פרס השחקן והשחקנית הטובים ביותר לעמוס לביא וחגית דסברג בפסטיבל עכו.
1990 – ההצגה "שירה" זכתה בפרס מסקין – ההפקה המקורית הטובה ביותר.
1990 – הפרס על שם חנה רובינא לאילן דר על גילום דמותו של פרופסור הרבסט בהצגה "שירה".
1990 – פרס עיריית תל אביב לאמנות הבמה על גילום דמותו של פרופסור הרבסט בהצגה "שירה".
1983 – פרס כינור דוד לזהרירה חריפאי על משחקה בהצגה "יונו והטווס".
1982 – פרס כינור דוד לטטיאנה קנליס-אולייר על תפקיד הבת החורגת בהצגה "שש נפשות מחפשות מחבר".
אודות הצגותיו

אחד המשפטים שפאלק הולך לאורם הוא מתוך "שירה" של עגנון: "דמיונו של אדם מחולל את מעשיו." כלומר שההבדל בין עולם המציאות לעולם דמיון הוא מאוד דק. הוא מתעסק הרבה מאוד בחלומות ומנסה ליצור על הבמה עולם של חלום. לכן המחזאים האהובים עליו, אותם גם ביים הם פיראנדלו ולורקה.
הוא מחפש פיוט בימתי בתיאטרון. הוא מאוד אוהב ספרות ושירה ולכן הרבה לעשות עיבודים של ספרות לתיאטרון – בעיקר העיבודים לעגנון.
אודות הצגותיו > שירה

ההצגה "שירה" הועלתה ב-11 במרץ 1989 בתיאטרון הקאמרי וזכתה להצלחה קופתית ולהצלחה ביקורתית. היא הציגה ב-1990 במוסקבה ובלנינגרד וכמו כן בפסטיבל התיאטרון של שיקגו, לצד "חלום ליל קיץ" של קנת בראנה.
"שירה" על פי ש"י עגנון בתיאטרון הקאמרי. עיבוד ובימוי: יורם פאלק. תפאורה ותלבושות: דוד שריר. מסיכות: יהודית גרינשפן. מוזיקה: אורי וידיסלבסקי. תאורה: חני ורדי. תנועה: דניאלה מיכאלי. אילן דר - ד"ר מנפרד הרבסט, מרצה באוניברסיטה. לבנה פינקלשטיין – הנרייטה, אשתו. סנדרה שדה – שירה, אחות בבית חולים. אסתר גרינברג שבק – שיכרסון.  ענת מנדלסון – זהרה, בתם של מנפרד והנרייטה. נעמה שפירא - תמרה, בתם של מנפרד והנרייטה/ תמימה קוטשינסקי. פסנתרן חיים גרינשפון.
רוברטו פולק – אקסלרוד/ הצל/ אברהם וחצי/ נהג.  שולמית אדר – האחות הזקנה/ גברת בכלם/ מוכרת הסיגריות.  בשמת אלוני – ליסבת ניי/ אניטה בריק/מלצרית.יהויכין פרידלנדר – בעל בית קפה/ פרופסור בכלם. אבי שבי – חייל אנגלי/ מלצר/ קיבוצניק/ מצורע. פסנתרן חיים גרינשפון.
המחזה הועלה בשנית לפי עיבודו של פאלק כעבור חמש עשרה שנה, בתיאטרון באר שבע בבימויו של ניר ארז בשנת 2004, בכיכובו של דורון תבורי כד"ר מנפרד הרבסט.
אודות הצגותיו > שירה > ההצגה

פאלק לא המחיז את הרומן למחזה, אלא לקח חלקים ממנו, בלי לשנותם וחיבר אותם אילו לאילו.
בעזבונו של עגנון נמצאו פרקים שבחר להשאירם מחוץ לרומן ובהם שלושה שפאלק בחר להכניסם להצגה: וידויו של הרבסט על בגידתו בהנרייטה אשתו, ביקורם של הרבסט והנרייטה, אצל פרופסור בכלם ופרק הסיום של פגישתם שירה והרבסט בבית החולים למצורעים.
ההצגה משלבת בין ריאליזם היסטורי לדרמת נפש פיוטית. הריאליזם ההיסטורי ניכר בתפאורת האבן הירושלמית, אותה עיצב דוד שריר, בנעימות בתי קפה מברלין של שנות השלושים. כמו גם בעלילה המתרחשת בירושלים של שנות השלושים והארבעים, בתיאור קשיי התאקלמותם של היקים והמאבק על המדינה שבדרך.
הדרמה היא תיאור אהבתם של מנפרד הרבסט, גיבורה הראשי ושל שירה, אחות בית חולים מודרנית ושערורייתית. הרבסט, איש אקדמיה יבשושי, שאהבתו לאשתו גוועה, אהבתו האסורה לשירה הסוערת מחזירה לו לזמן מה את טעם החיים.
אודות הצגותיו > שירה > ביקורות

שוש וייץ כתבה עליה ב"ידיעות אחרונות":
"בסוף ההצגה צעק הקהל בראבו. אני מצטרפת. שירה היא אחת ההצגות היפות ביותר שעלו על במותינו לאחרונה.. יורם פאלק והתיאטרון הקאמרי הימרו על כל הקופה כשהחליטו להציג את עגנון בלשונו, בהצגה המשלבת "תיאטרון מספר" (סטורי טלינג) ואקספרסיוניזם.
שחקניו של פאלק מדברים עגנונית באותה טבעיות בה מגישים שחקנים אנגלים טקסט שייקספירי, ואתה מגלה את קסמה ובעיקר את חיותה הדרמטית של הלשון העגנונית שיש בה עושר, ריבוי רבדים, ריח של פעם והרבה הרבה הומור.
פאלק הצליח ליצור סגנון הצגה ומשחק ההולמים להפליא את העולם העגנוני. שחקניו משחקים בגדול, בהתאם לרוח הסיפור ולאופי הדמויות העגנוניות ויחד עם זה, הם מגישים פרטי פרטים של התנהגות המעניקים לדמויות אמינות ויוצרים עולם ירושלמי מיוחד במינו."
בועז עברון כתב ב"ידיעות אחרונות":
"פאלק הצליח במידה מרשימה ומעוררת כבוד במשימה הקשה של יצירת פעולה במשימה הקשה של יצירת פעולה בימתית מלוכדת, רבת-רבדים, היוצרת הרגשת עושר והגיון פנימי ושכוחה גובר והולך עד לעוצמה המסעירה של הסיום... הוא אינו טובע בחומר אלא שולט בו... תפיסה ברורה זו של הבמאי, של קו הפעולה, מאפשרת לו להביא בפנינו מיטווה מאורגן ועשיר ביותר של משמעויות היצירה בלא שנאבד דרכנו ונסתבך בה."
אליקים ירון כתב על ההצגה ב"מעריב":
"זוהי הצגה שמצליחה בעצם לעשות את הבלתי אפשרי כמעט: להיות נאמנה לסיפור הנפלא של עגנון, אך באותה שעה להגיד אותו בדרך תיאטרונית משכנעת."
מירי פז כתבה ב"דבר":
""שירה" היא הישג תיאטרוני כמעט נדיר אצלנו. הבמאי הצליח לשלב בתזמור נכון ובחוש מידה (סצנות האהבה בהצגה הן מן הפיוטיות והיפות שנראו על בימותינו) את כל מרכיבי ההצגה ולהעניק חוויה מרגשת גם לקהל, גם לשחקנים... הצליחו ליצור אווירה אמינה ומשכנעת. מומלץ בכל לב."
ב"שיקגו סן טיימס" נכתב עליה:
"ההפקה המרשימה של שירה בביצוע התיאטרון הקאמרי של תל אביב נאמנה באורח מעורר התפעלות למקור... שירה בביצוע מצויין של השחקנית סנדרה שדה מעוצבת דמות רב-גונית, חושנית באורח גלוי ונתונה למצבי רוח, סקסית ובלתי סקסית כאחד. הפקת הקאמרי היא במיטבה כשהיא הופכת לאקספרסיוניסטית ומנצחת את המנגנון והתחבולות התיאטרוניים, יש הרבה רגעים בלתי נשכחים כאלה."
ריצ'רד כריסטאנסן כתב על "שירה" ב"שיקגו טריביון":
"הפקת שירה ממקדת את הענין במשחקו של אילן דר, העוגן האיתן של ההצגה, שחקן ותיק המגיע לביצוע אמין להפליא... הוא מגלם דיוקן אינטליגנטי ורב גוני."
אודות הצגותיו > שש נפשות מחפשות מחבר

זוהי ההצגה האחרונה שעשה פאלק כבמאי הבית בתיאטרון באר שבע. הוא שם דגש על צבעי השחקנים. השחקנים שגילמו את דמותם של השחקנים בהצגה היו לבושים כולם בצבעים בהירים ואילו שש הדמויות היו לבושות כולן בשחור. כל הזמן התרחש עימות בין שתי הקבוצות. פאלק נתן משימה לכל שחקן בלהקה לעקוב אחרי הדמויות על מנת לדעת כיצד לשחק אותן.
הצגות > הצגות נבחרות בבית צבי

| הצגה | מחזאי | הצגת בכורה |
| --- | --- | --- |
| הערב אימפרוביזציה | לואיג'י פיראנדלו | 31 במרץ 1984 |
| תמונות ציד מבוואריה התחתית | מרטין שפר | 16 במרץ 1985 |
| כטוב בעיניכם (עם ריטה) | ויליאם שייקספיר | 24 במאי 1986 |
| קייטנים | מקסים גורקי | 17 ביוני 1986 |
| המלט (עם גיל פרנק) | ויליאם שייקספיר, תרגום: ט. כרמי | 19 במאי 1987 |
| דוניה רוסיטה הרווקה | פדריקו גארסיה לורקה | 30 בדצמבר 1989 |
| גביע הכסף | שון או'קייסי | 13 באוקטובר 1990 |
| גן הדובדבנים | אנטון צ'כוב | 18 באפריל 1992 |
| מירה'לה אפרת | יעקב גורדין | 1996 |
| הים הכחול העמוק | טרנס רטינגן | 23 באוקטובר 1997 |
| בלוז למיסטר צ'ארלי | ג'יימס בולדווין | 1997 |
| ינטל | יצחק בשביס-זינגר | 13 באפריל 2002 |
הופעות בעולם

1995 – ההצגה "מירה'לה אפרת" של תיאטרון יידישפיל, בכיכובה של אורנה פורת, הופיעה בווינה.
1990 – ההצגה "שירה" טסה למסע הופעות ברוסיה: לנינגרד ומוסקבה; וכן השתתפה בפסטיבל התיאטרון של שיקגו.
הערות שוליים

↑  עדית זרטל, "עגנון מועלה במרתף", בעיתון "דבר", 12 במרץ 1971.
↑  שוש וייץ, "תל אביב" – מוסף ידיעות אחרונות, 12 במאי 1989.
↑  בועז עברון, "ידיעות אחרונות", 14 במאי 1989.
↑  אליקים ירון, "מעריב", 12 במאי 1989.
↑  מירי פז, "דבר", 1989.
↑  "שיקגו סן טיימס"
↑  ריצ'רד כריסטאנסן, "שיקגו טריביון"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299697505171  VIAF: 299166330   WorldCat (עם VIAF): 299166330
בירקבק, אוניברסיטת לונדון

| --- | --- |
סמליל בירקבק, אוניברסיטת לונדון

סמל בירקבק, אוניברסיטת לונדון
 אוניברסיטת מחקר ציבורית
 מוטו:  "In nocte consilium" (לימוד בלילה)
 תקופת הפעילות:  1823 – מכון המכונאים של לונדון  1907 – קולג' בירקבק  1920 – הצטרפה לאוניברסיטת לונדון – הווה
 מייסדים:  George Birkbeck 
 בעלי תפקידים
 נשיא:  ג'ואן בייוול
 רקטור:  דייוויד לטצ'מן
 תלמידים
 כלל הסטודנטים:  11,425 (2019–2020)
 סטודנטים לתואר ראשון:  6,680 (2019–2020)
 סטודנטים לתארים מתקדמים:  4,745 (2019–2020)
 מיקום
 מיקום:  לונדון, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  51°31′19″N 0°07′49″W﻿ / ﻿51.521876306597°N 0.13032533037784°W﻿ / 51.521876306597; -0.13032533037784
 http://www.bbk.ac.uk
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסבירקבק, אוניברסיטת לונדון(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסבירקבק, אוניברסיטת לונדון(למפת קמדן רגילה) המוזיאון הבריטי בארנט הארינגיי איזלינגטון הסיטי של וסטמינסטר בירקבק, אוניברסיטת לונדון(למפת קמדן מוגדלת) המוזיאון הבריטי בארנט הארינגיי איזלינגטון הסיטי של וסטמינסטר בירקבק, אוניברסיטת לונדון
 
בירקבק, אוניברסיטת לונדון
בירקבק, אוניברסיטת לונדון (באנגלית: Birkbeck, University of London), הקרויה לעיתים בשמה הקודם (שהוא עדיין שמה הרשמי) קולג' בירקבק (באנגלית: Birkbeck College) או בקיצור BBK, היא אוניברסיטת מחקר ציבורית ואוניברסיטה קולגיאלית (מכללה, במשמעות הבריטית של המונח) החברה באוניברסיטת לונדון. הלימודים לקראת תואר ראשון מיועדים למועסקים הרוצים ללמוד לתואר בשעות הערב (השכלה למבוגרים). ברמה שלאחר התואר הראשון, מציעה המכללה תוכניות לימודים רבות לתואר שני שניתן לבצע אותן בלימודים מלאים או חלקיים, אף על פי שכמעט כל הלימודים מתנהלים בערב. המכללה גם מקבלת סטודנטים ללימודי תואר שלישי גם כאן הלימודים יכולים להיות מלאים או חלקיים. לחברי סגל ההוראה יש מוניטין במחקר בתחומים מגוונים. המכללה מציעה גם מגוון קורסים בלימודי המשך המובילים לקבלת תעודות כדוגמת CertHE (אישור על השלמת חובות לימודים בשנה הראשונה לתואר ראשון), DipHE (אישור על השלמת חובות לימודים בשנתיים הראשונות לתואר ראשון) ולימודי תעודה כמו גם קורסים קצרים אחרים.
בירקבק, אוניברסיטת לונדון חברה במספר ארגונים: באיגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי (ACU), באיגוד האוניברסיטאות האירופאיות (EUA), באוניברסיטאות הממלכה המאוחדת (UUK) ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
מיקום

המכללה מפוזרת במספר מבנים במרכז לונדון כאשר הבניין הראשי, שהיה ידוע בשם "המכון המדעי והספרותי על שם בירקבק", שוכן בין רחוב מאלֶט (Malet) וכיכר וובורן (Woburn Square) בבלומסברי, ובניינים נוספים שוכנים ברחובות הסמוכים. בית הספר להיסטוריה של אמנות, קולנוע ואמצעי תקשורת חזותיים שוכן במעונה לשעבר של וירג'יניה וולף בכיכר גורדון (Gordon Square) שבבלומסברי.
המכללה מעבירה הרצאות גם במקומות רבים אחרים בלונדון. הסיבה לכך היא השילוב בין האסטרטגיה של בירקבק להרחבת השתתפות בלימודים של אנשים הסובלים מלקות כלשהי או קבוצות של מיעוטים על מנת לאפשר הקניית השכלה גבוהה לקבוצות אלו, יחד עם העובדה שכמעט כל ההרצאות מועברות באותן שעות, ולכן יש תחרות על הכמות המוגבלת של חדרי ההרצאות.
בשנת 2006 הודיעה המכללה על התרחבות למזרח לונדון יחד עם האוניברסיטה של מזרח לונדון. בתחילה יעשה שימוש במבנים שכורים כמו גם, שימוש במבנים בקמפוס סטרטפורד (Stratford) של אוניברסיטת מזרח לונדון, אבל הכוונה היא לבנות קמפוס ייעודי בשכונת סטרטפורד שברובע ניוהאם. פרויקט זה מכונה "בירקבק סטרטפורד".
היסטוריה

ב-1823 יסד ג'ורג' בירקבק (George Birkbeck‏; 1841-1776), פילנתרופ קוויקר בריטי שהיה בין הראשונים ליזום השכלה למבוגרים, את "מכון המכונאים של לונדון" במפגש בפונדק "הכתר והעוגן" (Crown and Anchor Tavern) בסטרנד של לונדון. במפגש נכחו יותר מאלפיים איש. עם זאת, הרעיון לא התקבל בהתלהבות בכל מקום והיו שהאשימו את בירקבק כי הוא "מפזר את זרעי הרוע".
שנתיים אחר כך נדד המכון לבנייני סאותהמפטון (Southampton Buildings) שברחוב צ'נסרי ליין (Chancery Lane). ב-1830 החלו לקבל נשים ללימודים במוסד. ב-1858 נעשו שינויים מבניים באוניברסיטת לונדון שאפשרו לגשת ישירות למבחנים לקבלת התואר. המכון הפך למקום העיקרי שבו ניתן היה לקבל השכלה אוניברסיטאית מבלי להיות סטודנט במשרה מלאה.
המכון שינה את שמו ל"המכון המדעי והספרותי על שם בירקבק" ב-1866, וב-1885 הוא עבר לבניין ברימס (Breams Building) ברחוב פטר (Fetter Lane), שם עתיד היה להישאר במשך 75 השנים הבאות.
התפתחויות נוספות חלו בתחילת המאה ה-20. ב-1904 נוסד "איגוד הסטודנטים של בירקבק", וב-1907 שונה שם המוסד פעם נוספת ל"קולג' בירקבק" (Birkbeck College). בבחינה מחודשת שנערכה ב-1913 באוניברסיטת לונדון (שעברה שינוי מבני ב-1900) התקבלה ההצעה לצרף את בירקבק לאוניברסיטה כיחידה אקדמית (constituent college) אם כי פריצת מלחמת העולם הראשונה דחתה את ביצוע ההחלטה עד 1920. הצ'רטר המלכותי (זכות להעניק תארים אקדמיים) ניתן למכללה ב-1926. ב-1921 החלה האישה הראשונה שקיבלה מינוי כפרופסור במכללה, הלן גווין ווהן (Helen Gwynne-Vaughan ), ללמד בוטניקה במכללה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה בירקבק המכללה היחידה של אוניברסיטת לונדון במרכז לונדון שלא העתיקה את משכנה מחוץ לבירה. ב-1941, בתקופת הבליץ, פגעה פצצה ישירות בספרייה, אבל הלימודים נמשכו. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 צוות של קת'לין בות' ובלעה בנה בקולג' מספר מחשבים, שהיו בין הראשונים בבריטניה. ב-1952 עקרה המכללה למשכנה הנוכחי ברחוב מאלֶט.
ב-1988 השתלבה המחלקה ללימודי חוץ של אוניברסיטת לונדון בבירקבק.
בשנת 2002 הושמטה המילה קולג' משם המכללה והיא קרויה רק "בירקבק, אוניברסיטת לונדון". עם זאת, נעשה עדיין שימוש בעל פה במונח "קולג' בירקבק" לעיתים קרובות והוא עדיין קיים על חזית הבניין הראשי. שנה אחר כך נפתח בניין ברחוב מאלט לאחר שעבר שיפוץ נרחב.
כאמור, ב-2006 קיבלה בירקבק מענק של 5 מיליון ליש"ט מהמועצה למימון השכלה גבוהה באנגליה (Higher Education Funding Council for England) על מנת לפתוח יחד עם אוניברסיטת מזרח לונדון קמפוס נוסף במזרח לונדון שייקרא "בירקבק סטרטפורד".
בשנת 2009 קיבלה המכללה מענק של 1.5 מיליון ליש"ט מקרן פירס (Pears Foundation) על מנת להקים את מכון פירס לחקר האנטישמיות (Pears Institute for the Study of Antisemitism). המוסד הראשון באנגליה לנושא זה והשני באירופה. המכון יוקם במסגרת בית הספר למדעי החברה, ההיסטוריה והפילוסופיה. באותה מסגרת תועתק ספריית ויינר (Wiener Library), המוסד הראשון בעולם לחקר השואה, לבניין המכללה שבו יוקם המכון לחקר האנטישמיות בכיכר ראסל.
היסטוריה > בית הספר ללימודי המשך

בית הספר הנוכחי ללימודי המשך, המתמחה בלימודי חוץ, לא היה חלק אינטגרלי מבירקבק עד 1988 ויש לו היסטוריה נפרדת.
ב-1876 נוסדה החברה הלונדונית להרחבת החינוך האוניברסיטאי (London Society for the Extension of University Education), כשמטרתה לעודד אנשים עובדים לרכוש השכלה גבוהה. ב-1903 היא הפכה למחלקה ללימודי חוץ של אוניברסיטת לונדון ושולבה בבירקבק ב-1988, כשבתחילה היא נקראה "המרכז ללימודי חוץ". אחר שונה שם המרכז ל"פקולטה ללימודי המשך", וב-2007 שונה שם המוסד שוב ל"הפקולטה ללימודים במשך כל החיים" (Faculty of LifeLong Learning).
בתי ספר ומחלקות

מאוגוסט 2009 מחולקים תחומי הלימודים במכללה בין חמישה בתי-ספר הכוללים 19 מחלקות אקדמאיות.
בית הספר לאמנות
אנגלית ומדעי הרוח
שפות ותרבות אירופאיות
היסטוריה של האמנות וקולנוע
לימודי תרבות ותקשורת המונים
לימודי אמריקה הלטינית וחצי האי האיברי.
יחידת השפות של בירקבק
בית הספר לעסקים, כלכלה ואינפורמטיקה
מדעי המחשב ומערכות מידע
כלכלה, מתמטיקה וסטטיסטיקה
מנהל
פסיכולוגיה ארגונית
בית הספר למשפטים
בית ספר למדע
מדעי הביולוגיה
מדעי כדור הארץ וכוכבי הלכת
מדעי הפסיכולוגיה
בית הספר למדעי החברה, היסטוריה ופילוסופיה
בלשנות יישומית ותקשורת
גאוגרפיה, סביבה ולימודי ההתפתחות
היסטוריה, לימודים קלאסיים, וארכאולוגיה
פילוסופיה
פוליטיקה
לימודי הפסיכולוגיה
מדיניות חברתית וחינוך
סטטיסטיקה ודירוג > המכללה

בירקבק אינה מופיעה בדרך כלל בטבלאות ליגת האוניברסיטאות של העיתונות הבריטית, שכן אלו מתבססות על הסטטיסטיקות של סטודנטים במשרה מלאה (וכאלו לא היו בכלל בבירקבק בעונת 2006-2005‏‏) אבל בירקבק דורגה במקום ה-13 בטבלת Research Assessment Exercise (‏RAE‏ - תרגיל בהערכת המחקר) של הגארדיאן משנת 2001, ובמקום ה-26 בטבלה המקבילה של מוסף ההשכלה הגבוהה של הטיימס (Times Higher Education Supplement, כיום מגזין נפרד בשם "ההשכלה הגבוהה של הטיימס") מאותה שנה. בירקבק גם מופיעה בטבלת הדירוג של 500 האוניברסיטאות המובילות בעולם שמפרסמת אוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי. ב-2007 היא הוצבה בתחום שבין 403 ל-510 (אחרי 100 הראשונות מדורגות האוניברסיטאות ביחידות של 100).