stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ונייד אל-בגדאדי
ילדותו ולימודיו

ג'ונייד התייתם בגיל צעיר והתחנך אצל דודו סרי א-סקטי (אנ') שהיה מלומד מוסלמי. כבר בגיל צעיר התגלה ג'ונייד כתלמיד מבריק. כשהיה בן שבע, דודו לקח אותו לחאג' ונכנסו למסגד הנביא. היו שם 400 שייח'ים שדנו במושג "הודיה" (בערבית: شكرבתעתיק עברי: שֻקֻר) וכל אחד מהם הציג את השקפתו. לבקשת דודו, הביע ג'ונייד את דעתו: "הודיה פירושה שאין להפר את דְּבר האלוהים באמצעות הטוב שהוא העניק לך ולא להפוך את הטוב שהוא מעניק לך, למקור של אי ציות." השייח'ים הסכימו פה אחד שזו ההגדרה הטובה ביותר. א-סקטי שאל את ג'ונייד כיצד הגיע להבנה הזו וג'ונייד ענה: "מהישיבה בחברתך".
הדרכה

ג'ונייד סירב לבקשות שידריך ויטיף את משנתו ובמענה ל-30 מלומדים גדולים בדורו שהמריצו אותו לכך, הוא אמר: "בזמן שהמורה נמצא, אין זה מתאים לתלמיד ללמד" והתכוון לדודו - מורו, סרי א-סקטי. אחר שבחלומו נגלה אליו מוחמד וציווה עליו להטיף, והוא קיבל את רשותו של א-סקטי, הוא החל לעשות זאת.
כל תלמיד (מוּריד (אנ')) היה חייב להקפיד על:
טהרה לפני פולחן.
צום.
שתיקה.
הסתגרות.
זיכר, לבד ובקבוצה.
חיבור מלב אל לב עם השייח', המלמד שלו.
הימנעות ממחשבות ודחפים לא טהורים.
כניעה ללא תנאי לרצונו של אללה ואיסור הטלת ספק כלשהו במצוותיו.
משנתו > פרישות כאמצעי להכרת האל

כשהתבגר, בילה ג'ונייד את רוב זמנו בתפילה, פרש מענייני עולם, והקדיש את מחשבותיו רק לאלוהים. לדבריו, אנשים צריכים "לוותר על הרצונות הטבעיים, למחוק תכונות אנושיות, לא לפעול לפי מניעים אנוכיים, לטפח תכונות רוחניות, להתמסר לידע אמיתי, לעשות את הטוב ביותר בהקשר של 'הנצח', לאחל טוב לכלל הקהילה, להיות נאמן לאלוהים וללכת בעקבותיו של הנביא בענייני השריעה". על פי ג'ונייד (וכן מלומדים סופיים נוספים) הדרך היחידה להגיע להיכרות עם האל היא מצב של פנאא (אנ'), דהיינו ביטול והכחדת כל ביטוי של העצמי, של האגו. על האדם לתרגל סגפנות ( בערבית: زهد - זֻהֻד) התרחקות מהחברה, עבודת האל בדבקות (בערבית: عبادة - עבאדה ), זיכר הזכרת אללה, נאמנות (בערבית: إخلاص - אִחְ'לָאס), ומוראקבה התבוננות פנימית.
על פי ג'ונייד, הבדל בין אדם המגיע לפנאא לבין הנביאים הוא שדברי הנביאים הם תוצאה של נוכחות ישירה בפני אללה, בעוד שדבריו של מי שמגיע לפנאא, מבוססים על רמזים הנוגעים ל"חזוֹנות" ומידע אמיתי ניתן להפיק רק מראייה בפועל ולא מקבלת רמזים.
משנתו > תווחיד

באסלאם הסוני המושג "תָּווחִיד" (توحيد) מתייחס לאחדותו של האל ואין בלתו (כמוזכר בשהאדה). ג'ונייד, כמלומדים סופים אחרים, טען שמצב פנאא הוא הדרך היחידה להכיר את האל ולהגיע לאיחוד רוחני עמו. מכיוון שאנשים שונים זה מזה, כל אדם עשוי לתפוס ולהבין את האיחוד הרוחני עם אלוהים, באופן סובייקטיבי, כפי ש"המים מקבלים את צבע הכוס". לכל אדם יש יכולת קליטה והבנה מסוימת, לקבל את ההתגלות האלוהית וזו "תהיה צבועה" על ידי טבעו של אותו אדם".
משנתו > מצב פיכחות

אדם אינו יכול להיות במצב מתמשך של פנאא וקליטה חסרת אנוכיות של אלוהים, אלא הוא מוצא את עצמו מוחזר לחושיו על ידי אלוהים, כפי שאדם מתפכח משכרותו.
פטירתו וקברו

ג'ונייד מת בבגדאד. על פי המסורת הוא היה צלול ומת תוך כדי הזכרת שמותיו של אללה, אותם מנה עם המסבחה שבידו. הוא נקבר בבית הקברות א-שייח' מערוף (ער') בשכונת א-שונזיה (ער'), ליד קברו של דודו, מורו, א-סקטי. מעל הקברים נבנה מסגד השייח' ג'ונייד אל-בגדאדי (ער'). המסגד שופץ מספר פעמים ושיפוץ בשנת 1980 הוא הורחב ושטחו 2,500 מטר מרובע.
ביקורת

משנתו של ג'ונייד עוררה ביקורת בעולם המוסלמי. בנוסף לביקורות על הסופיות, הדורשת התנזרות, סגפנות והכנעה מוחלטת עד כדי ניתוק מהחיים, היו שביקרו את גישתם של ג'ונייד ונוספים, לגבי האפשרות ש"תווחיד" מתייחס גם לאפשרות שאדם יהיה באיחוד, ולו רק רוחני, עם אללה (ראו גם: אל-חוסיין בן מנסור אל-חלאג').
הערות שוליים

↑  The Sufism of al-Junayd— Self Forgotten, Self Fulfilled, Shanti Sadan (באנגלית)
↑  الجنيد بن محمد وآراؤه العقدية والصوفية (عرض ومناقشة) (עמ' 11), alhesn.net, ‏2009-2008 (באנגלית)
1 2  Seyyed Hossein Nasr, The Garden of Truth, Harper One, 2008, עמ' 174-173
↑  عادل نويهض, المفسرين الجزء الأول/page/n141/mode/2up معجم المفسرين, 1988, עמ' 143
1 2  Ttalain #the • 7 Years Ago, HISTORY AL JUNAIDY ALBAGDADY RA, Steemit, ‏2018-05-05 (באנגלית)
1 2  Master Junaid's Teachings, sunnirazvi.net
1 2  Mohammed, Imam Junayd al-Baghdadi, Dar al Zahra, ‏2020-12-16 (באנגלית)
↑  Raza Rumi, Fana: When the ego gets annihilated, Raza Rumi, ‏2008-09-17 (באנגלית)
↑  Fana | Meaning, Sufism, & Islam | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  Karamustafa, Ahmet (2007). Sufism: The Formative Period. University of California Press. ISBN 978-0-520-25269-1.
↑  Hazrat Junaid's last moment, sunnirazvi.net
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257108805171  BnF: cb11906538c (data)  GND: 119235277  ISNI: 0000 0000 6304 612X  LCCN: n84003185  MusicBrainz: b08df038-2eb5-4892-8746-0c9d2ebc9a9f  NTA: 071424059  SELIBR: 34306  SUDOC: 050597590  TDVİA: cuneyd-i-bagdadi  VIAF: 29521788   WorldCat (עם VIAF): 29521788 
הסורג (ד'ריח (אנ')) מעל קברו של ג'ונייד. מאחור, הסורג מעל קברו של סירי סקטי
חברים (אלבום)

חברים (או שלומי שבת וחברים) הוא אלבומו השישי של הזמר שלומי שבת, שיצא לאור בשנת 2001. האלבום הצליח בחנויות מאוד וכלל להיטים כ"מחרוזת מתוקים", "חתיכת שמיים", "לכל אחד יש" ועוד.
נושא האלבום הוא דואטים של שלומי שבת עם אומנים אחרים כאשר במהלך הקלטת האלבום שיתף שבת פעולה עם 16 זמרים שונים כולל: ירון כהן, יואב יצחק, ליאור נרקיס, איציק קלה, אבי סינואני, שלומי שבן, גידי גוב, פיני חדד, בועז שרעבי, ארקדי דוכין ואחותו הקטנה לאה שבת.
האלבום מכר מעל ל-200,000 עותקים וזכה בתואר אלבום פלטינה, ונמצא ברשימת האלבומים הישראלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
רשימת השירים

| שלומי שבת חברים> מס' | שלומי שבת חברים> שם | שלומי שבת חברים> מילים | שלומי שבת חברים> לחן | שלומי שבת חברים> זמר אורח | שלומי שבת חברים> משך | שלומי שבת חברים>  | שלומי שבת חברים>  | שלומי שבת חברים>  | שלומי שבת חברים>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | האישה של חיי  | שלומי שבת וירון כהן | שלומי שבת וירון כהן | ירון כהן | 04:17 |  |  |  |  |
| 2. | מחרוזת מתוקים  | יואב יצחק | שלומי שבת | יואב יצחק | 05:52 |  |  |  |  |
| 3. | לכל אחד יש  | עוזי חיטמן | שלומי שבת | ליאור נרקיס | 03:56 |  |  |  |  |
| 4. | אל תעירי לי את החלום  | אילנה קליין | שלומי שבת | ליאור פרחי | 03:52 |  |  |  |  |
| 5. | ראיתי בעינייך  | איתן גלס-נחמיאס | שלומי שבת | סימה עמר | 05:12 |  |  |  |  |
| 6. | מתוקה שלי  | ירון כהן ונתי לוי | שלומי שבת | רובי לוי | 03:15 |  |  |  |  |
| 7. | אני קורא בשמך/אל תלכי רחוק מידי  | יושי גרנות | עממי יווני | איציק קלה | 04:10 |  |  |  |  |
| 8. | כשאת שותקת  | סמדר שיר | שלומי שבת | אבי סינואני | 03:59 |  |  |  |  |
| 9. | חלום צועני  | לאה שבת | Gipsy Kings | לאה שבת | 03:35 |  |  |  |  |
| 10. | חתיכת שמיים  | לאה שבת | לאה שבת | שלומי שבן | 04:15 |  |  |  |  |
| 11. | אמא  | יוסי אזולאי | שלומי שבת | יוסי אזולאי | 04:31 |  |  |  |  |
| 12. | מה הוא עושה לה  | תרגום לעברית: יוסי גמזו | רנאטו קרוסון | גידי גוב | 04:48 |  |  |  |  |
| 13. | למדי אותי  | ניסן פרידמן | שלומי שבת | פיני חדד | 03:38 |  |  |  |  |
| 14. | את הולכת  | אפרים בוצ'וק | שלומי שבת | זרח יוסף | 03:55 |  |  |  |  |
| 15. | מקום בלב  | אהוד מנור | ארקדי דוכין | בועז שרעבי, לאה שבת, ארקדי דוכין | 04:35 |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 63:50 |  |  |  |  |
קרדיטים

עיבודים והפקה מוזיקלית – שלומי שבת ורובי בן שמעון, מלבד "כשאת שותקת" שעובד על ידי יעקב למאי ושלומי שבת, "כשאת שותקת" שעובד על ידי מיכי חייק, "מה הוא עושה לה" שעובד על ידי עדי רנרט, "מקום לב" שעובד על ידי ארקדי דוכין, "חתיכת שמיים" שעובד על ידי עידו אגמון, אלדד גואטה ואורי תכלת
קלידים - רובי בן שמעון
אקורדיון – בוריס אלייב
גיטרה בס – אבי יפרח
פסנתר – רן אביב
תופים – אשר פדי
גיטרות – אבי סינגולדה
גיטרה 'מזרחית' - אריק כהן, מקסים משעלי
עוד, כינור – מקסים משעלי
כלי הקשה – זוהר פרסקו, רוני דדון
חליל - אמיר שאהסר
הוקלט באולפני "קיסר"
טכנאי הקלטה ומיקס – יהודה תמיר
עיצוב – יוסי אוחיון
צילום תמונה – דן לב
יחסי ציבור – רחלי גולדבלט
היסטוריה של טג'יקיסטן

ההיסטוריה של טג'יקיסטן מגיעה עד לתקופת האימפריה הסמנידית (875–999). אנשי הטג'יק נכנסו לשלטון רוסי בשנות ה-60 של המאה ה-19. מרד בסמצ'י פרץ בעקבות המהפכה הרוסית ב-1917, ודוכא בראשית שנות העשרים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. בשנת 1924 הפכה טג'יקיסטן לרפובליקה סובייטית סוציאליסטית אוטונומית של ברית המועצות, בתוך הרפובליקה האוזבקית. בשנת 1929 הפכה טג'יקיסטן לאחת מהרפובליקות המרכיבות של ברית המועצות - הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הטג'יקית, והיא שמרה על מעמד זה עד זכייתה בעצמאות ב-1991 לאחר פירוק ברית המועצות.
לאחר קבלת העצמאות התדרדרה למלחמת אזרחים קשה שגרמה להרס כלכלי ואנושי רב עם כ-60,000 הרוגים. הסכם שלום בין הפלגים היריבים שסיים את מלחמת האזרחים נחתם בשנת 1997 ומאז המדינה נמצאת תחת שלטונו של אמומאלי רחמון.
היסטוריה בימי הביניים > הח'ליפות הערבית (710–867)

נסיכויות טרנסאוקסאניה מעולם לא יצרו קונפדרציה בר-קיימא. החל משנת 651 התארגנו הערבים פשיטות תקיפת שואה בעומק שטח טרנסוקסניה, אך רק לאחר שמינויו של אבן קוטאיבה למושל ח'ורסן בשנת 705, בתקופת שלטונו של וואליד הראשון, נקט הח'ליפות את מדיניות סיפוח ה נוחת מעבר לאוקסוס. בשנת 715 הושלמה משימת הסיפוח. האזור כולו נתון אפוא תחת שליטת הח'ליף ושל האסלאם, אך הערבים המשיכו לשלוט באמצעות מלכי סוג'דיאן מקומיים ודיקנים. עלייתם של העבאסים לשלטון בח'ליפות (750 - 1258) פתחה עידן חדש בתולדות מרכז אסיה. בעוד שקודמיהם האומיאדים (661 - 750) היו מעט יותר ממנהיגים של קונפדרציה משוחררת של שבטים ערבים, העבאסים התכוונו לבנות מדינה ריכוזית רב-אתנית ענקית שתחקה ותשכלל את מכונת השלטון הסאסאנית. הם העניקו למזרח הקרוב ולטרנסוקסיאנה אחדות, שהייתה חסרה להם מאז תקופת אלכסנדר מוקדון.
היסטוריה בימי הביניים > האימפריה הסמנידית (819–999)

שושלת סמניד שלטה (819–1005) בח'וראסאן (כולל מזרח איראן וטרנסאוקסאניה) והוקמה על ידי סמאן חודה. הסמנידים היו מהשושלות הראשונות הילידים הראשונים ששלטו בפרס לאחר הכיבוש הערבי המוסלמי. במהלך שלטונו (892–907) של נינו של סמאן חודה, איסמעיל הראשון (המכונה איסמעיל סמאני), התרחבו הסמנידים בכוראסאן. בשנת 900 הביס איסמעיל את השושלת הצפארית בקוראסאן (אזור צפון מערב אפגניסטן וצפון מזרח איראן), בעוד אחיו היה מושל טרנסוקסיאנה. לפיכך, השבחה הסמנית זכתה לשבחים על האזורים המשולבים. הערים בוכארה (בירת הסמניד) וסמרקנד הפכו למוקדי אמנות, מדע וספרות; הענפים כללו ייצור חרס וליהוק ברונזה. לאחר 950, כוחה של הסמניד נחלש, אך הוחלף בקצרה תחת Nuh II, ששלט בין 976 ל־997. עם זאת, עם ההתקרבות המתקרבת של טורקים מוסלמים, הסמנידים איבדו את תחומם דרומית לנהר אמו דריה שנלקחו על ידי Ghaznavids. בשנת 999, בוכרה נלקחה על ידי הקרחנידים. הסמאניד איסמאעיל מונטאסיר (נפטר 1005) ניסה לשקם את השושלת (1000–1005), עד שנרצח על ידי מפקד בדואי ערבי.
ההתקפה של הטורקים הקרקאחנידים סיימה את שושלת הסמניד בשנת 999 והדומיננטיות בטרנסאוקסאניה העבירה לשליטים הטורקים. לאחר התמוטטות שושלת סמניד הפכה מרכז אסיה ואזור טג'יקיסטן לשדה הקרב של פולשים רבים מאסיה שהגיעו מצפון-מזרח.
היסטוריה בימי הביניים > השושלת הטימורית (1370-1506)

טימור, מייסד האימפריה הטימורית, נולד ב־8 באפריל 1336 בקש ליד סמארקנד. הוא היה חבר בשבט הברלס, תת-קבוצה מונגולית שהתיישבה בטרנסוקסיאנה לאחר שהשתתף בקמפיינים של צ'אגאטאי חאן, בנו של ג'נגיס חאן, באזור זה. טימור החל את חייו כמנהיג שודדים. במהלך תקופה זו הוא קיבל פצע חץ ברגלו, כתוצאה ממנו זכה לכינוי "טימור הצולע". אף על פי ששליט טימוריד האחרון של חרת, נפל לבסוף באדי א-זמאן לצבאם של מוחמד שיבאני חאן האוזבקי בשנת 1506, שליט טימוריד פרגאנה, זהיר-א-דין באבור, שרד את התמוטטות השושלת והקים מחדש את השושלת הטימורית בהודו בשנת 1526 שם התפרסמו במסגרת האימפריה המוגולית.
היסטוריה מודרנית מוקדמת > השלטון הפרסי והבוכרי

בשנת 1740 נכבש ח'אנאט ג'ניד על ידי נאדר שאה, שליט פרס מהשושלת האפשארית. ג'אן ג'אן אבו אל פאיז שמר על כסאו והפך לווסל של נדיר.
לאחר מותו של נאדר שאה בשנת 1747, גבר ראש שבט המנע'ית, מוחמד רחים בי אזאליק, גבר על יריביו משבטים אחרים וביסס את שלטונו בח'אנאט בוכרה. בשנת 1785 באופן רשמי שאה מוראד מיסד את שלטון השושלת של המשפחה (שושלת מנג'ית), והח'נאט הפך לאמירות בוכרה
היסטוריה מודרנית > הווסליות הרוסית

האימפריאליזם הרוסי הוביל לכיבוש על ידי האימפריה הרוסית את מרכז אסיה במהלך התקופה הקיסרית של המאה ה-19. בין 1864 ל-1885 השתלטה רוסיה בהדרגה על כל שטחה של טורקסטאן הרוסית, כשחלקה של טג'יקיסטן נשלט על ידי אמירות בוכרה וח'נתה של קוקנד (מהגבול של ימינו עם קזחסטן בצפון ועד הים הכספי במערב והגבול עם אפגניסטן בדרום). טשקנט (כיום בירת אוזבקיסטן נכבשה בשנת 1865 ובשנת 1867 נוצר תפקיד המושל הכללי של טורקיסטן עם קונסטנטין פטרוביץ' פון קאופמן כמושל הכללי הראשון.
ההתרחבות הונעה על ידי האינטרסים הכלכליים של רוסיה והייתה קשורה למלחמת האזרחים האמריקנית בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19, אשר קטעה קשות את אספקת סיבי הכותנה לתעשייה הרוסית ואילצה את רוסיה לפנות למרכז אסיה כמקור אלטרנטיבי גם לאספקת הכותנה. כשוק לסחורות מתוצרת רוסית. משטר הקיסרות הרוסי בשנות ה-70 של המאה ה-19 ניסה להעביר את הדגש את של הגידולים באזור מדגן לכותנה (אסטרטגיה שאומצה והורחבה לאחר מכן על ידי הסובייטים). עד שנת 1885 נשלטה שטחה של טג'יקיסטן על ידי האימפריה הרוסית או מדינתה הוואסלית, אמירות בוכרה, עם זאת, הטג'יקים חשו השפעה מעט רוסית.
האימפריה הרוסית, בהיותה מדינה גדולה בהרבה עם אוכלוסייה אדירה ובעלת צבא חזק לא התקשתה מעט לכבוש את האזורים בהם התגוררו טג'יקים, ופגשה התנגדות עזה רק בג'יזחך, אורה-טייובה, וכאשר נצרה חיל המצב שלהם בסמרקנד בשנת 1868 על ידי כוחות משחר-אי סבץ ותושבי העיר. צבאה של אמירות בוכרה הובס לחלוטין בשלושה קרבות, וב־18 ביוני 1868 חתם האמיר מוצפר אל-דין (1860–1885) על הסכם שלום עם מושל הכללי של טורקסטאן הרוסי פון קאופמן. סמרקנד וזרבשאן העליונה סופחו על ידי רוסיה והמדינה נפתחה לסוחרים רוסים. האמיר שמר על כסאו בסיועה של רוסיה ובעזרת רוסיה ביסס את השליטה בשאהר-סאבץ, באזורים ההרריים בעמק זרבשאן העליון (1870) ועל נסיכויות המערב פמיר (1895).
בסוף המאה ה-19 הג'דידיסטים ביססו עצמם כתנועה חברתית אסלאמית בכל האזור. אף על פי שהג'דידיסטים היו פרו-מודרניזציה ולאו דווקא אנטי-רוסית, הרוסים ראו בתנועה איום. חיילים רוסים נדרשו להשיב את הסדר במהלך התקוממויות נגד ח'אנאט קוקאנד בין השנים 1910 -1913. אלימות נוספת התרחשה ביולי 1916, כאשר מפגינים תקפו חיילים רוסים בח'וג'אנד בגלל איום הגיוס בכפייה במהלך מלחמת העולם הראשונה. למרות הכוחות הרוסים החזירו במהירות את ח'וג'אנד תחת שליטה, נמשכו העימותים לאורך כל השנה במקומות שונים בטג'יקיסטן.
בסוף אוגוסט 1920 הפיל את הכוח הסובייטי האמיר האחרון, סעיד עלים חאן. ב-6 באוקטובר 1920 בוטלה האמירות והוכרזה הרפובליקה הסובייטית הבוכרית העממית.
היסטוריה מודרנית > התנועה הבסמצ'ית

תנועת בסמצ'י או מרד בסמצ'י הייתה התקוממות נגד השלטון הקיסרי והסובייטים הרוסים שקמו לאחר המהפכה הרוסית של גרילה בשנת 1917 ברחבי מרכז אסיה.
שורשי התנועה טמונים באלימות נגד הגיוס בשנת 1916 שפרצה כאשר האימפריה הרוסית החלה לגייס מוסלמים לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה. בחודשים שלאחר מהפכת אוקטובר 1917 תפסו בולשביקים את השלטון באזורים רבים באימפריה הרוסית ומלחמת האזרחים ברוסיה החלה. התנועות הפוליטיות המוסלמיות של טורקסטני ניסו להקים ממשלה אוטונומית בעיר קוקנד שבעמק פרגהאנה. הבולשביקים פתחו במתקפה על קוקאנד בפברואר 1918 וביצעו טבח כללי של עד 25,000 איש. הטבח קבע תמיכה בתנועות בסמצ'י שניהלו מלחמת גרילה ומלחמה קונבנציונלית שתפסה שליטה על חלקים גדולים בעמק פרחנה וחלק גדול מתורכסטאן.
מצבה של התנועה המבוזרת השתנה לאורך כל שנות העשרים המוקדמות, אולם עד שנת 1923 הקמפיינים הנרחבים של הצבא האדום גרמו לתבוסות רבות של הבסמצ'ים. לאחר ויתורים גדולים של הצבא האדום ביחס למנהגים כלכליים ואיסלאמיים באמצע שנות העשרים שמרה על אופייה השבטי. ההתנגדות לשלטון הסובייטי התלקחה שוב במידה פחותה בתגובה לקמפייני הקולקטיביזציה בעידן שלפני מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה עכשווית > טג'יקיסטן העצמאות > מלחמת האזרחים (1992-1997)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה של לטביה

דגל לטביה (הרפובליקה הראשונה והנוכחית)
ליבוניה כיום באזור המדינות הבלטיות
שורשיו של העם הלטבי נעוצים בתרבויות ובעמים מרובים אשר היו באזור המוכר היום כלטביה.
שורשיו של העם הלטבי

התרבות הלטבית המוכרת כיום מורכבת ומושפעת בבסיסה משתי תרבויות עיקריות וידועות בהיסטוריה הלטבית- התרבות הליבונית והלטגלית.
העם הליבוני היה ברובו על שפת הים הבלטי באזור המוכר כיום כמפרץ ריגה- התרבות הליבונית הייתה מורכבת ומושפעת משתי תרבויות-פינית ובלטית, התרבות הפינית השפיעה על שפתם הליבונית- שפה אוראלית פינית אשר דומה בעיקר לאסטונית, פינית והונגרית. העם הליבוני, מנהגיו ודרכיו היו דומים יותר לעמים הבלטים שישבו באותם הזמנים (תחילת המילניום השני) באזור לטביה וליטא העכשווי.
כיום כמעט ואין עדויות לתרבות ולעם הליבוני ולשפתו פרט לכמה מוזיאונים קטנים ברחבי לטביה ו-12 כפרים קטנים אשר מוגדרים כליבונים ברחבי לטביה, כדוגמת הכפר יאונציאמס בפאתי ריגה, והשפה מדוברת בפי לא יותר מ-200 איש.
התרבות השנייה אשר השפיעה באופן משמעותי על התרבות הלטבית היא התרבות הלטגלית, תרבות של עם אשר התיישב ברוב האזור המזרחי של לטביה כיום. העם הלטגלי היה מושפע גם בשפתו הלטגלית וגם בתרבותו מהתרבויות הבלטיות באזור בלבד ומעט מאוד מהצפוניות. בניגוד לליבונים ללטגלים יש עדויות רבות ושפתם עדיין מודברת בפי 200,000 איש ברחבי לטביה וברוסיה בגבול הלטבי. השפה הלטגלית נחשבת כיום כבת או אחות לשפה הלטבית כאשר הדמיון ביניהן עצום, לדוגמה השפה הלטגלית (latgalīšu volūda) והשפה הלטבית (Latviešu valoda). כמו כן דרכיהם ומנהגיהם של הלטגלים דומים מאוד לאלו של הלטבים.
שלטון רוסי וסובייטי

במשך כ-200 שנה רוב לטביה הייתה בשלטון עצמי והגופים הסובבים אותה היו פרוסיה אשר שלטה בליטא והשנייה-האימפריה הרוסית. כאשר התעצמה האימפריה הרוסית והייתה בעלת מספיק כוח היא נלחמה בפרוסיה על מנת להשיג שליטה במזרח אירופה (אוקראינה ובלארוס) וצפון אירופה(אסטוניה, לטביה וליטא) וניצחה, וכך לטביה נכבשה על ידי הכוחות הרוסים והפכה לחלק בלתי נפרד מהאימפריה הרוסית. במשך כמעט 170 שנים שלטו הרוסים בלטבים עד אשר קרסה האימפריה הרוסית בעקבות מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר ולטביה זכתה לעצמאות מחודשת לאחר זמן רב מאוד.
עצמאות

בתחילת ספטמבר 1917 הצליח צבא גרמניה לפרוץ את החזית הרוסית בלטביה ולהתקדם לכיוון ריגה ולפני 10 בספטמבר 1917 נפלה ריגה בידי הגרמנים. בסוף 1917 התכנסו נציגי מפלגות שונות בלטביה והכריזו על עצמאות לטביה. במרץ 1918, בחוזה ברסט-ליטובסק, ויתרה רוסיה הבולשביקית על חלק ממחוזות לטביה. באפריל 1918 ניסתה גרמניה לקדם הקמת מדינה בלטית המורכבת מאסטוניה, פינלנד ולטביה שתיפרד מרוסיה ותהיה קשורה לבית המלוכה הגרמני. אולם עם כניעת גרמניה בנובמבר 1918, בטלה תוכנית זאת. בדצמבר 1918 ניצלה רוסיה הסובייטית את כניעת גרמניה, והצבא האדום, ובמיוחד יחידות הרובאים הלטביים, יצאו לכבוש את לטביה.
באוקטובר 1919 כבשו כוחות צבא המתנדבים של רוסיה המערבית חלקים מלטביה, אולם במהרה הצליחו הלטבים לדחוק אותם אחורה. בהמשך נחלמו הכוחות הלטבים נגד הצבא האדום ובינואר 1920 גרשו את הסובייטים מלטביה. במשך חודשים רבים ניהלו לטביה ורוסיה שיחות על הסכם שלום וב-11 באוסט 1920 נחתם הסכם שלום על פיו הכירה רוסיה בעצמאות לטביה. בינואר 1921 הכירו הממלכה המאוחדת, צרפת, יפן, פולין ומדינות נוספות בעצמאות לטביה.
מלחמת העולם השנייה ואחריה

כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה חולקה לטביה יחד עם רוב מזרח וצפון-מזרח אירופה בין גרמניה הנאצית וברית המועצות ולטביה נידונה להיות חלק מברית המועצות. בשנת 1940 פלשו הסובייטים אל לטביה וכבשו אותה ואילו שנה לאחר מכן נכבשה על ידי הכוחות הנאצים. במשך שנתיים הייתה לטביה תחת משטר נאצי, כחלק מנציבות הרייך אוסטלנד, עד לכיבושה מחדש ב-1944 על ידי הצבא האדום. מאז הייתה רפובליקה סובייטית שנקראה- הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית במשך שנים רבות.
במשך השנים סבל העם הלטבי מהשלטונות הסובייטים והחלה שנאה של ממש כנגד השלטון וכנגד העם הרוסי ששלט באזור וקיבל אהדה מהשלטון להתאכלס בלטביה. כאשר החלה לקרוס ברית המועצות בסוף שנות השמונים של המאה העשרים החלו פעולות לאומיות בכל רפובליקות ברית המועצות תנועת העצמאות הלטבית קיבלה גירוי והחלה במאבק כנגד השלטון הסובייטי עד להכרזת העצמאות של לטביה ב-21 באוגוסט 1991 וכך הוקמה הרפובליקה של לטביה (בלטבית: Latvijas Republika).
הרפובליקה הנוכחית

לאחר הכרזת העצמאות חזרו הסמל והדגל לשימוש רשמי והיווה יחס רע כלפי הרוסים ברחבי המדינה. הרשויות הקשו מאוד על הרוסים לקבל את הזכות להתיישב בלטביה ולקבל אזרחות ודרשו מהם לעבור מבחנים רבים בשפה הלטבית על השפה, התרבות וההיסטוריה הלטבית על מנת לקבל את הזכות הזו. במשך השנים הראשונות של העצמאות גם היו רעיונות, קריאות ואהדה רבה מצד העם הלטבי לגרש את כל האזרחים והתושבים הרוסים חזרה לרוסיה, אך מעשים אלה סוכלו על ידי לחץ רב של רוסיה באו"ם. לטביה התקבלה לאו"ם והחלה לשפר ולהדק יחסיה עם מערב אירופה וצפון אמריקה על ידי יצירת קשרים חדשים, יחסי מסחר דבר שהביא רצון לטבי מוחלט להורדת התלות ברוסיה לאפסית ולהתנתקות ממנה.
עם השנים יחסים אלו התהדקו כאשר לטביה נכנסה לברית נאט"ו ולאיחוד האירופי ב-2004.
הערות שוליים

↑  ברגע האחרון, העם, 4 בספטמבר 1917
↑  העיתונות על נפילת ריגה, העם, 11 בספטמבר 1917
↑  מחאת האסטים, העם, 18 באפריל 1918
↑  מברקים אחרונים - קופנהגן, דואר היום, 20 באוקטובר 1919
↑  ברוסיה, דואר היום, 14 בינואר 1920
↑  לטלנדיה רוצה לעשות שלום עם הבולשביקים, הצפירה, 19 בפברואר 1920
↑  תנאי השלום של לטלנדיה, הצפירה, 14 באפריל 1920
↑  המשא־ומתז ביז לטלנדיה ורוסיה, הצפירה, 3 במאי 1920
↑  היום, הצפירה, 13 באוגוסט 1920
↑  הכרת ממלכות לטלנדיה ואסטוניה, הצפירה, 28 בינואר 1921
↑  הערך על לטביה באנציקלופדיה של השואה באתר יד ושם
↑  סוכנויות הידיעות, גם לטביה הכריזה על התנתקות ממוסקבה, חדשות, 22 באוגוסט 1991
↑  שבע מדינות ממזרח אירופה הצטרפו לנאט"ו, באתר הארץ, 29 במרץ 2004
↑  שרון שדה ולילי גלילי, 15 שנה מתום המלחמה הקרה: אירופה התאחדה מחדש, באתר הארץ, 2 במאי 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558161005171  LCCN: sh85075000 
דגל לטביה הסובייטית (1940-1991)
היסטוריה של טורקמניסטן

היסטוריה של טורקמניסטן עוד בתקופה הקדומה, חנו צבאות האימפריות השונות בשטחה של טורקמניסטן בדרכם לאזורים משגשגים יותר. שבטים של מגדלי סוסים טורקמנים, כנראה מהרי אלטאי (באזור מונגוליה), נדדו לשטחים של טורקמניסטן בתקופות הקדומות בעקבות עדרי הסוסים שרעו בשולי מדבר קאראקום, לתוך פרס, סוריה ואנטוליה. מאוחר יותר פיתחו נוודים אלה את גזע הסוסים הטורקמניסטני "אחאל-טקה" (Akhal-Teke).
תקופת אלכסנדר הגדול

במאה ה-4 לפנה"ס הובסה האימפריה הפרסית על ידי צבאו של אלכסנדר הגדול. ב-330 לפנה"ס צעד צבאו של אלכסנדר צפונה לכיוון מרכז אסיה, בדרך הוא כבש את שטחי טורקמניסטן והקים על דרך המסחר העיקרית את העיר אלכסנדריה ליד נהר מורגב, מאוחר יותר הוסב  שמה של העיר למורב, והריסות העיר נראות עדיין לצד הנהר.
שלטון מלכות פרתיה

לאחר מותו של אלכסנדר הגדול ב-323 לפנה"ס לחמו ראשי צבאו על השליטה באימפריה שהקים ועד מהרה היא התפוררה. הסייטיאנים - הלוחמים האכזריים מהצפון הקימו את האימפריה הפרתית אשר כללה את טורקמניסטן ואיראן של ימינו.
מלך פרתיה שלט על הממלכה מבירתו החדשה ניסה בטורקמניסטן, שרידי העיר מצויים היום בפרבר של הבירה אשגבאט. בשיא כוחה הממלכה התרחבה עד נהר אינדוס שבהודו.
פרתיה נפלה בשנת 224 לספירה, כאשר הפרסים הלמו בהם. באותו הזמן, כמה קבוצות שכללו את האלנים וההונים נעו לטורקמניסטן מהצפון ומהמזרח. קבוצה של הונים השתלטו על החלק הדרומי של טורקמניסטן במאה ה-5.
למרות שתושבי טורקמניסטן היו נוודים בלבד, הוקמו יישובים קבועים בשטחים הפוריים וליד נהרות. חוואים גידלו חיטה, ירקות ופירות לצד נהר האמו דריה והערים מרב וניסה הפכו למרכזים חשובים של תעשיית המשי. המסחר פרח והדרך בין סין לבגדאד של ימינו עברה דרך מרב. בנוסף הסוחרים הביאו עימם גם מיסיונרים שהביאו את דת הבודהיזם לאזור.
המאה ה-7 עד המאה ה-11 (שלטון ערבי)

הערבים כבשו את האזור לאחר מספר פשיטות על מרכז אסיה בסוף המאה ה-7 ותחילת המאה ה-8. הכובשים הערבים הביאו עימם את הדת המוסלמית לאזור ושילבו את עמי האזור בתרבות המזרח התיכונית, והטורקמנים החלו להגר ממזרח אסיה למרכז אסיה, למזרח התיכון ולאסיה הקטנה (ב טורקיה של היום).
בערך בתקופה זו, התהוותה סופית דרך המסחר המפורסמת שחיברה את אסיה עם אירופה שנקראה דרך המשי, והמסחר בה שגשג.
המאה ה-11 עד המאה ה-12 (שלטון טורקמני)

בשנת 1040 שבט הסלג'וק הקים את האימפריה הסלג'וקית שבירתה הייתה מרב. שבט הסלג'וק היה אחד משבטי הטורקמנים החזקים ביותר באותם זמנים והיו זמנים בהם האימפריה התרחבה עד בגדאד. קבוצות טורקמניות אחרות נעו מערבה לכיוון הים הכספי ויישבו את אזרבייג'ן ואזורים נוספים באסיה הקטנה, (בתקופה מאוחרת יותר, האיחוד עם הטורקמנים הסלג'וקים הביא ליצירת  האימפריה העות'מאנית). הטורקמנים תושבי טורקמניסטן כיום הם צאצאי מיזוג שבט זה עם האוכלוסייה המקומית בטורקמניסטן.
המאה ה-12 עד המאה ה-18 (הפלישה המונגולית)

האימפריה הסלג'וקית התמוטטה בשנת 1157 בשל מרידה של בעלי אחוזות חזקים. בשנת 1221 סבלה אסיה המרכזית מפלישת המונגולים שהגיעו ממזרח אסיה בהנהגתו של ג'ינג'יס חאן.
ג'ינג'יס חאן השתלט על האזור המזרחי של הים הכספי בדרכו למערב. בטורקמניסטן הוא ביצע טבח המוני בתושבי העיר מרב ובנוסף הרס חוות ואת מערכת ההשקיה שהייתה חיונית לחקלאים באזור. הטורקמנים ששרדו את הפלישה נסוגו לכיוון צפון, למישורים של קזחסטן או לכיוון מזרח לחופי הים הכספי.
לאחר מותו של ג'ינג'יס חאן בשנת 1227, איבדו המונגולים את שליטתם בטורקמניסטן. קמו מדינות קטנות חצי עצמאיות שנשלטו על ידי מנהיגים מקומיים. בשנת  1370, השליט המונגולי טימור הידוע כטמרלן באירופה), צאצא של ג'ינג'יס חאן, השתלט על אותן מדינות פעם נוספת והקים את האימפריה הטימורית. אולם לאחר מותו בשנת 1405 האימפריה התפוררה.
הפלישה המונגולית פיצלה את הטורקמנים לשבטים קטנים ודחפה אותם לכיוון המדבר. ומאוחר יותר לאחר הנסיגה המונגולית מטורקמניסטן, נפלו הטורקמנים תחת שליטים מוסלמיים שהקימו מרכזים בבוכרה (שנמצאת היום בשליטה של אוזבקיסטן) ובחיבה.
היריבויות בין השליטים הפרסים השונים, גרמו לעימותים שנמשכו מאות שנים והשבטים הטורקמנים השונים לחמו בעוז זה בזה על מקורות המים המפוזרים בדרום, על שטחים ואזורי שליטה. מהמאה ה-14 ועד המאה ה-17, המלחמה בטורקמניסטן החלה להתפוגג, וכדי לברוח מהעימותים מרבית הטורקמנים נסו על נפשם ועברו למדבריות מרוחקים לאורך הגבול עם פרס ואפגניסטן.