ישראל זנגוויל
קורות חייו > לאחר עזיבת התנועה הציונית

בשלהי 1905 פנה זנגביל לשר המושבות - אלפרד ליטלטון (אנ'), בבקשה למסור לאיט"א את השטח באוגנדה, שהוצע לתנועה הציונית, אך המשא ומתן שנמשך כשנתיים, הופסק בשל חילוקי הדעות בתוך הארגון. בהמשך, ניסו ראשי הארגון לשאת ולתת לגבי אופציות להתיישבות בקנדה אך התכנית נתקלה בהתנגדות.
בנובמבר 1906 ניהל זנגוויל משא ומתן רשמי עם ממשלת אוסטרליה ולמרות תמיכתו של ראש הממשלה - אלפרד דיקין התכנית ליישב יהודים באוסטרליה המערבית לא התקבלה.
בשנת 1911, ניהל זנגוויל משא-ומתן עם ממשלת פורטוגל בדבר התיישבות יהודים באַנגוֹלה, שהייתה אז מושבה פורטוגלית ובסוף יולי 1912 אף שוגרה לשם משלחת סקר. לפי אחד המקורות התכנית נדונה ואושרה בסנאט הפורטוגלי, אך זנגוויל לא הסכים לנוסח ההחלטה, משום שלא הובלט בה עקרון האוטונומיה. מכל מקום, בינתיים פרצה מלחמת העולם ששמה קץ לנושא.
מיוחסת לזנגוויל האמירה שארץ ישראל היא "ארץ ללא עם, לעם ללא ארץ", המתייחסת למיעוט וחוסר הייחוד הלאומי של האוכלוסייה הערבית שחיה במקום, לעומת העם היהודי החי ללא ארצו בגלות. זנגוויל אכן השתמש באמירה, אך מקורותיה הם כנראה מאמצע המאה ה-19.
בלא כל הצלחה ולאור התפתחות התנועה הציונית, התפרק הארגון הטריטוריאלי. בשלהי 1914 ניסה חיים ויצמן לקרב את זנגוויל חזרה לתנועה הציונית, והשניים החליפו ביניהם מכתבים: זנגוויל הציג את עמדתו לפיה יש לדאוג לכל היבטי 'השאלה היהודית', בעוד ויצמן הציג תוכנית מינימליסטית, לפיה תוך "30-40 שנה" יעלו ארצה כ"מליון" יהודים, וייצרו את התא הראשון שיאפשר אחר כך עלייה נוספת. ויצמן הניח שזנגוויל יצטרף במאמצים להנהיג את העם היהודי בשעתו הקשה, במקום "היהדות השתדלנית" שדרכה לא הייתה מקובלת על שניהם. אלא שזנגוויל שממילא לא נטה לקחת על עצמו פעילות ארגונית, תהה האם ויצמן מייצג רשמית את ההסתדרות הציונית, ולמרות שזנגוויל, לצד היותו טריטוריאליסט, הצהיר כל אותו הזמן על מרכזיותה של ארץ ישראל ועל החובה להפוך אותה למדינה יהודית, הקשר ביניהם נפסק. עד מתן הצהרת בלפור המשיך זנגוויל לתרום את שלו בהסברה, ולתומכיו הקרובים, ביניהם דוד אידר שהיה גם קרוב משפחתו, שהפצירו בו להנהיג את ענייני הלאום היהודי לנוכח המשבר של המלחמה העולמית, אמר: "אם לוויצמן יש דרכים אחרות, שיעשה את שלו, כפי שהוא חושב. הדבר העיקרי הוא העניין".
בהתאם, נשא ב-1916 זנגוויל נאום פרו-ציוני במסגרת כינוס שהתקיים בלונדון במחאה על מצבם העגום של יהודי מזרח אירופה. בנאומו קרא זנגוויל למדינתו, בריטניה, להיות הגורם שיצליח במקום בו נכשל נפוליאון, "להחזיר את היהודים לארצם", וכך, "היהודים אשר במשך אלף ותשע מאות שנה הכריזו בתפילותיהם כמה פעמים ביום על שאיפתם לשוב לארצם, יכלו סוף־סוף לקיים את השאיפה הזאת הלכה־למעשה". כמו כן סייע זנגוויל לפעילותם הציונית של אישים כמו ז'בוטינסקי, טרומפלדור ופנחס רוטנברג, ובשונה מיהודי אנגליה הוותיקים, הופיע בפני ציבור המהגרים המזרח-אירופי העני איסט-אנד במסרים לאומיים מובהקים, ואף קרא להם להתגייס לצבא הבריטי.
בהמשך, ומתוך אותו הגיון, סייע זנגוויל לז'בוטינסקי לשכנע את שלטונות הצבא הבריטיים להקים גדוד עברי בתוך הצבא הבריטי וכשהוקם באלכסנדריה "גדוד נהגי פרידות לציון", זנגויל שלח אליו מברק ובו הביע את התקווה כי הגדוד יעזור בכיבוש ארץ ישראל. הקשר הטוב בין השניים נמשך וכאשר, בינואר 1918, נערך בלונדון משתה לכבוד כיבוש ירושלים על ידי הצבא הבריטי, היו שם שניהם. במכתב ל"ג'ואיש כרוניקל" (25 לינואר 1918) תיאר זנגוויל את המשתה ועל נאומו של ז'בוטינסקי, הוא כתב, בין היתר: "התשואות שפרצו בסיום דבריו של אותו יהודי רוסי כשרוני, הוכיחו עד כמה נוחה האנושות להאזין ללקח ולתביעות יהודים, אם אלה מוסברים לה בכנות וללא פחד... רחוק אני מלהסכים לכל דעותיו של סמל ז'בוטינסקי, ברם אני רואה בו אחד מזקופי הקומה המעטים שבינינו...". מפקד הגדוד - קולונל פטרסון, סיפר לזנגוויל שהוא המליץ למנות את ז'בוטינסקי לקצונה וזנגוויל כתב: "... ברם, מה שלא תהיה הדרגה שה'גויים' יעניקו לז'בוטינסקי, הוא בעצמו כבר משח את עצמו לנשיא בישראל" והוסיף: "כי כל זמן שעמנו יכול להוציא מקרבו נשמות כמו ז'בוטינסקי, לא תנתק שרשרת המנהיגים, השליחים של הציונות, ובוא יבוא יום בו יקום עמנו".
ב-1917 פרסם זנגוויל את ספרו "המלחמה למען העולם", קובץ מאמרים שדנו בהיבטים חברתיים ופוליטיים שונים, ביניהם זכויות האשה ומצב היהודים במלחמה.
בראשית שנת 1920, זנגוויל ביטא ביקורת חריפה כלפי השלטונות הבריטיים שבגדו בעם ישראל וכלפי ההנהגה הציונית שבגדה ברעיונותיו של הרצל. בין היתר כתב: ”נשאר לי רק לבכות על שנים שבוזבזו, על התנגשויות שהיו לשווא, על כספים שהוצאו למטרות בלתי מועילות, על הרצל ועל וולפסון, על ז'בוטינסקי ואנשי הגדוד שלו, ואחרון אחרון אך לא פחות חשוב – על קפטיין יוסף תרומפלדור שקרא בנשימתו האחרונה 'טוב למות בעד ארצנו'”.
לאחר שז'בוטינסקי ואנשי ההגנה נעצרו באפריל 1920, מחה על כך זנגוויל בלונדון ובין היתר, כתב: "ברצוני להביע גם הערצתי את ז'בוטינסקי ביחד עם התקווה שהוא והאסירים האחרים שנמצאו אשמים בפשע של הגנה עצמית יחליפו במהרה מקומות עם שופטיהם". ב-1923 זנגויל נשא נאום בפני הקונגרס היהודי האמריקני, תחת הכותרת "שומר מה מליל" שבו תקף את ההנהגה הציונית, על שהחמיצה שעת כושר אחרי מלחמת העולם, להקים מדינת יהודים בארץ ישראל ("הרגע הגדול מצא אנשים קטנים").