stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סנט וינסנט והגרנדינים
דמוגרפיה

נכון ליולי 2013, גרים במדינה כ-103,000 תושבים. מבחינה אתנית, האי מורכב מ-66% שחורים, 19% ממוצא מעורב, 6% הודים, 4% אירופאים (בעיקר פורטוגזים), 2% ממוצא קריבי ו-3% נוספים. רוב התושבים הם צאצאים של עבדים שהובאו לאיים על מנת לעבוד במטעים החקלאיים.
אנגלית היא השפה הרשמית.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2001, 81.5% מאוכלוסיית סנט וינסנט והגרנדינים מחשיבים עצמם כנוצרים, 6.7% הם בני דת אחרת ו-8.8% אינם בעלי דת או לא ציינו כזו (1.5%). הזרמים הנוצריים השכיחים הם הכנסייה האנגליקנית, פנטקוסטליזם, מתודיזם, הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, בפטיזם והקתוליות. המיעוט הלא-נוצרי כולל ראסטפארים, הינדואים ומוסלמים.
ראו גם

סנט וינסנט
הגרנדינים
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
↑  דירוג תמ"ג - מתוך אתר הבנק העולמי, כפי שפורסם ב-2 באוגוסט 2023
↑  מדד הפיתוח האנושי לשנת 2022 בדו"ח שפורסם ב-2024 על ידי אתר מינהל הפיתוח (UNDP) של האומות המאוחדות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559709005171  BnF: cb15210094k (data)  GND: 4051308-7  KulturNav: db60540e-6d9d-4c77-82b2-5ef961e1738b  LCCN: n82123205  MusicBrainz: 7f9f87ec-3c1e-300d-9bb8-fa93f0754e6b  NARA: 10044694  NDL: 00576551  NKC: ge235743  SUDOC: 028018796  UKPARL: By1ltF9v  VIAF: 135978360   WorldCat (עם VIAF): 135978360 
האי סנדי (חולי), אחד האיים הקטנים בגרנדינים
מפת מחוזות סנט וינסנט והגרנדינים
הר הגעש לה סופרייר באי סנט וינסנט
קרויצלינגן

| --- | --- |
סמל קרויצלינגןסמל קרויצלינגן

 מדינה:  שווייץ שווייץ
 קנטון:  תורגאו תורגאו
 שפה רשמית:  גרמנית 
 שטח:  11.49 קמ"ר
 גובה:  397 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  21,801 (31 בדצמבר 2017)
  ‑ צפיפות:  1,800 נפש לקמ"ר (2013)
 קואורדינטות:  47°38′N 09°10′E﻿ / ﻿47.633°N 9.167°E﻿ / 47.633; 9.167
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.kreuzlingen.ch
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת שווייץ מוגדלת) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.קרויצלינגן(למפת שווייץ רגילה) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.קרויצלינגן(למפת תורגאו רגילה) פראונפלד ארבוןקרויצלינגן(למפת תורגאו מוגדלת) פראונפלד ארבוןקרויצלינגן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קרויצלינגן (בגרמנית: Kreuzlingen) היא רשות מקומית במחוז קרויצלינגן שבקטנון תורגאו, בצפון מזרח שווייץ. קרויצלינגן היא מקום המושב של המחוז, והיא העיר השנייה בגודלה בקנטון אחרי פראונפלד, עם כ-20,800 תושבים.
ב-1874 שונה שמה של הרשות המקומית אגלסהופן לקרויצלינגן. היא הגיעה לגודלה הנוכחי לאחר האיחוד עם קורצריקנבך ב-1927 ועם אמיסהופן ב-1928.
היסטוריה

שם הרשות המקומית נובע מהמנזר האוגוסטיני קרוצלין, ובהמשך כקריציליגן אבי. היא נוסדה ב-1125 על ידי הבישוף של אולריך. במלחמת שווייץ ומלחמת שלושים השנים לאחר המצור של קונסטנץ על ידי חיילים שוודים, המנזר האוגוסטיני נשרף על ידי אנשיו של קונסטנס, שהאשימו את הנזירים בכך שתמכו באויב. ב-1650 המנזר נבנה מחדש במקומו הנוכחי. עם תהליך החילוניות ב-1848, הפך המנזר לבית ספר למורים. הקפלה הפכה לכנסייה קתולית.
האזור היה מיושב עוד בתקופת הברונזה. מטבעות קלטים ורומיים וכלים שונים שנמצאו, העידו על התיישבות לאורך תקופות ממושכות. קורצריקנבך מוזכרת לראשונה כריהינבה ב-830, אגלשופן כאגולטשופן ב-1125 ואימשופן כאימנשובן ב-1159. שטח הרשות, למעט המנזר האוגוסטיני, היה שייך לבישוף של קונסטנס. כאשר Eidgenossen כבש את הקטנון ב-1460 ובהמשך כאשר התחוללה הרפורמציה הפרוטסטנטית, הקשרים עם הערים השכנות התרופפו.
עד תחילת המאה ה-19 קרויצלינגן עסקה בעיקר בחקלאות. ספינות הקיטור הראשונות בימת קונסטנץ החלו להופיע ב-1824. מסילת הרכבת הראשונה לרומנשורן הושלמה ב-1871, והמסילה לוגינהואזן הושלמה ב-1875. הדבר הביא סחורות ותעשייה לאזור. ב-1874 קרויצלינגן הפכה לבירת המחוז במקום גוטליבן. יחד עם זאת, עד מלחמת העולם הראשונה, קרויצלינגן הייתה מעין פרבר של קונסטנץ. רוב התעשייה הייתה בידיים גרמניות. המלחמה הפכה את קרויצלינגן לעצמאית יותר.
גאוגרפיה

שטחה של קרויצלינגן הוא 11.49 קמ"ר, 3.13 מתוכם הם למטרות חקלאיות ו-3.24 קמ"ר הם יער. 4.87 קמ"ר הם שטח בנוי (כבישים או מבנים) ו-0.11 קמ"ר הם נהרות או אגמים.
בשטח הבנוי 22.3% הם מבנים תעשייתיים, 5.7% למגורים, 0.7% לתשתית תחבורה, בעוד פארקים ומגרשי ספורט מהווים 8.4% מהשטח הבנוי.
הרשות המקומית ממוקמת במחוז קרויצלינגן, באזור הגבול עם גרמניה, בקרבת העיירה הגרמנית קונסטנץ.
כלכלה

שיעור האבטלה נכון לשנת 2007 עמד על 3.54%. בשנת 2000 היו 11,275 עובדים שגרו ברשות המקומית, מתוכם 31% עבדו מחוץ לקרויצלינגן. כ-4,700 עובדים נוסעים לקרויצלינגן מבחוץ. 8.4% מהעובדים משתמשים בתחבורה ציבורית ו-48.2% עושים זאת ברכב פרטי.
בעבר, כלכלת קרויצלינגן התבססה על תעשיית היין, אך בעקבות מחלות ויבולים לא טובים, ענבי היין האחרונים גודלו ב-1938.
כיום, הכלכלה המקומית מתבססת בעיקר על מסחר וייצור.
דת

על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2000, 74.45% מהאוכלוסייה הם נוצרים, מתוכם 37% משתייכים לכנסייה הקתולית, 31% לכנסייה המתוקנת השווייצרית, 3.69% לכנסייה האורתודוקסית. 11 תושבים (כ-0.06%) הם יהודים, ו-12.06% מוסלמים. 8.95% הם אגנוסטים או אתאיסטים
כנסיית סנט אולריך
עיריית קרויצלינגן
סינוויג'ו

| --- | --- |

כיכר גדולה בסינוויג'ו עם פסלו של קים איל-סונג, אוגוסט 2012
 מדינה:  קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית
 מחוז:  צפון פויאנג
 תאריך ייסוד:  2002 
 שטח:  180 קמ"ר
 גובה:  1.0 מטר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  352,000
 קואורדינטות:  40°06′N 124°24′E﻿ / ﻿40.1°N 124.4°E﻿ / 40.1; 124.4 
 אזור זמן:  UTC +9
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קוריאה הצפונית מוגדלת) פיונגיאנג המהונג צ'ונגג'ין נאמפו וונסן טאנצ'ון קאצ'ון קסונג סריוון הרפובליקה העממית של סין  רו. קוריאה הדרומית  ים יפן הים הצהוב סינוויג'ו(למפת קוריאה הצפונית רגילה) פיונגיאנג המהונג צ'ונגג'ין נאמפו וונסן טאנצ'ון קאצ'ון קסונג סריוון הרפובליקה העממית של סין  רו. קוריאה הדרומית  ים יפן הים הצהוב סינוויג'ו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סינוויג'ו היא עיר בקוריאה הצפונית הפונה לעיר דאנדונג שבסין, מול הגבול הבינלאומי של נהר יאלו. סינוויג'ו היא עיר הבירה של מחוז צפון פויאנג.
גאוגרפיה

סינוויג'ו גובלת בנהר יאלו, ועל ידי המחוזות המקומיים Ryongchon ו-P'ihyŏn. העיר בגובה מטר אחד מעל פני הים.
מחוזות אדמיניסטרטיביים

סינוויג'ו מחולקת ל-49 שכונות ו-9 כפרים.
היסטוריה

בעיר התפתחה התיישבות משמעותית במהלך השלטון הקולוניאלי בקצהו של גשר מסילת רכבת החוצה את נהר יאלו, וממוקמת כ-12 ק"מ מערבית למחוז המקומי Ŭiju שבו הייתה העיר העתיקה Ŭiju וממנה נובע שם העיר סינוויג'ו (Sinŭiju שמשמעותה Ŭiju החדשה). עם פתיחת הנמל, התפתח וגדל המסחר של תעשיית העצים שעושה שימוש בנהר יאלו על מנת להעביר בולי עץ. בנוסף, התעשייה הכימית התפתחה לאחר שסכר הידראולי נבנה במעלה הנהר.
במהלך מלחמת קוריאה, קים איל סונג וממשלתו העבירו באופן זמני את עיר הבירה מפיונגיאנג לסינוויג'ו. כמו כן, העיר ספגה נזקים כבדים עקב הפצצות אוויריות של חיל האוויר של ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה, אך מאז העיר נבנתה מחדש.
כלכלה

סינוויג'ו מהווה מרכז תעשייה קלה חשוב, בעיר מפעלים שונים כולל מפעל טקסטיל ומפעל נייר. בנמל יש מספנה, אף על פי שהשימוש העיקרי במספנה הוא לפירוק ספינות לחלקי מתכת לשימוש ולא לבניית ספינות חדשות. באזור יש מפעלי מחזור אשר ממחזרים מגוון רחב של חומרים, כולל מוצרים האסורים למחזור בסין. מפעל הקוסמטיקה של סינוויג'ו ממוקם בדרום.
כלכלה > מסחר עם סין

חלק ניכר מהמסחר הבינלאומי החוקי והלא חוקי של צפון קוריאה, עובר דרך דאנדונג וסינוויג'ו, על גבי גשר הידידות הסינו-קוריאני.
כלכלה > שוק מרכזי

מאז 2002, המרכז המסחרי היה מרוכז בשוק Chaeha-dong. על סמך תמונות לוויין שצולמו ב-30 באוקטובר 2012, השוק הושמד, ונעשית עבודה להקמת פארק חדש.
תחבורה

ניתן להגיע לסינוויג'ו מפיונגיאנג באמצעות טיסה, רכבת, או כבישים.
תחבורה > טיסות

לנמל התעופה של סינוויג'ו מסלול יחיד באורך 991 מטרים. אייר קוריאו מפעילה טיסות נוסעים ומטענים מפיונגיאנג.
תחבורה > רכבת

תחנת הרכבת בסינוויג'ו היא התחנה הצפונית ביותר של רכבת קוריאה בקו פיונגיאנג. המסילה גם מתחברת לעיר הסינית דאנדונג במחוז ליאונינג באמצעות גשר הידידות הסינו-קוריאני אשר באורך 944 מטרים, באמצעות מסילת מנצ'ורי מבוצע קישור לרכבת הטרנס-סיבירית.
ב-2014, תיירים זרים שהיו בטיול סירות שיצא מדאנדונג הורשו להתקרב כמה מטרים מקו החוף של העיר, כל עוד הם לא ירדו מהסירות.
נקודות עניין

המתקנים הנמצאים בעיר כוללים בתי ספר לכל הגילאים, אוניברסיטה לתעשייה קלה, אוניברסיטה לרפואה ואוניברסיטה לחינוך. ישנם אתרי מפלי מים ומעיינות חמים.
הערות שוליים

↑  Sandler, Stanley (1999). The Korean War: No Victors, No Vanquished. The University Press of Kentucky. p. 108.
↑  Mossman, Billy (29 ביוני 2005). United States Army in the Korean War: Ebb and Flow November 1950-July 1951. University Press of the Pacific. p. 51. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Rank, Michael (15 במרץ 2013). "North Korean-Taiwan nuclear waste deal thwarted over export permit". NK Economic Watch. נבדק ב-19 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   Environment, The Telegraph
↑  "Dalian-based Huatai Recycling Resources Co Ltd" (בסינית). נבדק ב-19 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jane Perlez and Yufan Huang (31 במרץ 2016). "A Hole in North Korean Sanctions Big Enough for Coal, Oil and Used Pianos". The New York Times. נבדק ב-3 באפריל 2016. China accounts for about 90 percent of North Korea’s trade. Half of that business is estimated to flow through Dandong... {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Market expansion: Sinuiju". North Korea Economic Watch. 3 באפריל 2013. נבדק ב-9 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cruddas, Sarah (2014-02-18). "Peering into North Korea : North Korea". BBC - Travel. נבדק ב-2014-07-24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: b11f4466-fc84-4410-80a4-6c912c14ac84  NDL: 00637652  VIAF: 251503052   WorldCat (עם VIAF): 251503052 
פארק ליד גשר הידידות הסינו-קוריאני
תחנת הרכבת בסינוויג'ו
גלגל ענק בסינוויג'ו
פרישטינה

בניין הספרייה הלאומית
אצטדיון הכדורגל של העיר (Stadiumi i Qytetit)
פרישטינה (באלבנית: Prishtinë, בסרבית: Приштина או Priština) היא הבירה והעיר הגדולה ביותר בקוסובו. מרבית תושבי העיר הם אלבנים, כמו כן מתגוררים בעיר קבוצות של טורקים, סרבים, בני רומה ובוסנים. החזקה על העיר נתונה במחלוקת בין הרפובליקה של קוסובו, אשר הכריזה על עצמאותה ב-2008 וזכתה להכרה בינלאומית חלקית, לבין סרביה, שלא הכירה בעצמאות קוסובו.
העיר מהווה המרכז התרבותי, האדמיניסטרטיבי והכלכלי של אזור קוסובו. בעיר ממוקמת אוניברסיטת פרישטינה ופועל בה נמל תעופה בין-לאומי.
כיום, הרוב המכריע של תושבי פרישטינה הם מוסלמים.
היסטוריה

בתקופת האימפריה הרומית הייתה ממוקמת עיר רומית גדולה בשם אולפיאנה כ-15 ק"מ דרומית למיקום הנוכחי של העיר. העיר נהרסה על ידי פושטים מהצפון, ושוקמה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון.
העיר הנוכחית הוקמה לאחר נפילת האימפריה הביזנטית, ושגשגה בשל צומת הדרכים שהייתה במקום, אשר שימשה בסיס לכלכלת העיר.
בימי הביניים הפכה העיר לבירתו של מלך סרביה שטפן אורוש השני (1282-1321). שטפן דושאן השתמש במיקום באזור פרישטינה כחצר שלו לפני שעבר בסופו של דבר לסביבת סקופיה כשהעביר את שלטונו דרומה. התיעוד ההיסטורי הראשון שמזכיר את פרישטינה בשמה מתוארך לשנת 1342 כאשר הקיסר הביזנטי יוחנן השישי קנטקוזנוס, בביקור אצל שטפן דושאן בחצר המלוכה שלו, תיאר את פרישטינה כ'כפר'. תחת שלטון ממלכת סרביה בתחילת המאה ה-14, הנתיב הראשי בין מערב הבלקן לקונסטנטינופול עבר דרך פרישטינה.
בתקופת השלטון העות'מאני, מרבית תושבי העיר התאסלמו.
באוקטובר 1912, נכבשה העיר על ידי סרביה. כצעד ראשון של החלת ריבונות הכריזה סרביה על הקמת בית משפט סרבי בעיר בתחילת 1913. בשנת 1915 השתלטה בולגריה על העיר אך בשנת 1918 היא הושבה לסרביה והפכה לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה סופחה העיר לאלבניה הגדולה שהייתה בשלטון איטליה הפשיסטית. העיר נכבשה בידי כוחותיו של טיטו בנובמבר 1944.
בשנת 1946 הפכה העיר לבירת האזור האוטונומי הסוציאליסטי של קוסובו שהיה חלק מיוגוסלביה. בין השנים 1953 ו-1999 גדלה אוכלוסיית העיר מ-24,000 תושבים לכ-300,000, בעיקר בשל הגירה מכפרי הסביבה לעיר. מרבית המהגרים לעיר היו ממוצא אלבני (האוכלוסייה האלבנית של העיר גדלה בתקופה זו מ-9,000 תושבים ל-76,000).
תושבי העיר האלבנים התנגדו לשלטון הקומוניסטי היוגוסלבי במהלך השנים. הפגנות סטודנטים שהחלו בבלגרד בשנת 1968 התפשטו גם לפרישטינה. המהומות דוכאו אולם חלק מדרישות המפגינים התקבלו וממשלתו של המרשל טיטו התירה להקים בעיר את אוניברסיטת פרישטינה בשנת 1970 - ובעקבותיה התאפשר חינוך מתקדם בשפה האלבנית בעיר (קודם לכן נאלצו האלבנים ללמוד בבלגרד בשפה הסרבית). כמו כן, הותר השימוש בדגל האלבני בעיר.
בעקבות צעדיו של נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' ב-1990 להצר את הזכויות האוטונומיות של החבל, פרצו בעיר מהומות שהביא למשטר נוקשה בעיר - מרצי האוניברסיטה פוטרו, והאוניברסיטה נסגרה. כמחאה על הצעדים הקימה הליגה הדמוקרטית של קוסובו בעיר "ממשלת צללים" שבראשה עמד הסופר איברהים רוגובה, אשר סיפקה שירותי תרבות בשפה האלבנית, שירותים סוציאליים ואף שירותי בריאות לתושבים (שירותים שמומנו באמצעות תרומות). בעקבות מלחמת קוסובו שהחלה במרץ 1999 הוכרז על מצב חירום בעיר, ולאחר שכוחות נאט"ו הפציצו את יוגוסלביה, החלו צבא יוגוסלביה לירות בתותחים על שכונות העיר, ואף לגרש חלק מתושבי העיר האלבנים לרפובליקת מקדוניה. בעקבות הקרבות, ובעקבות לחץ של לאומנים אלבנים, מרבית תושבי העיר הסרבים ברחו מהעיר.
העיר במאה ה-21

בעיר שוכן מוזיאון קוסובו שמבנהו שימש בין השנים 1945–1975 את צבא יוגוסלביה, ובין 1999–2002 שימש את סוכנות השיקום האירופית. במוזיאון אוסף אתנוגרפי וארכאולוגי גדול.
מבנה בעל חשיבות נוסף בעיר הוא מגדל השעון של העיר. המגדל נבנה במאה ה-19, והותקן בו פעמון שנוצק בשנת 1764 והובא ממולדובה. הפעמון נגנב בשנת 2001 והוחלף בפעמון חשמלי.
48% מהעסקים הרשומים בעיר עוסקים במסחר, 12% בתחום התחבורה, 9% במלונאות, ו-3% בתחום ההסעדה.
בעיר פועלות שתי קבוצות כדורגל (הבולטת פ.צ. פרישטינה) ושתי קבוצות כדורסל (הבולטת סיגל פרישטינה). ענף פופולרי נוסף בעיר, הוא הכדוריד. קיבולת האצטדיון העירוני (סטדיומי אי קיטטית) היא 16,200 מקומות ישיבה.
דמוגרפיה

על פי מפקד שנערך לאחר הכיבוש העות'מאני, בשנת 1486, בעיר התגוררו 392 משפחות. מפקדים מאוחרים יותר הראו שבשנת 1569 התגוררו בעיר 692 משפחות, ב-1669 כ-2,000 משפחות, ומפקד שנערך ב-1850 בואלייט קוסובו הראה בעיר כ-12,000 תושבים. המפקד האחרון העות'מאני שנערך בואלייט, בשנת 1902 מנה כ-18,000 תושבים בעיר.
סקר שנערך בממלכת סרביה בשנת 1912 העיר ש-67% מתושבי העיר הם אלבנים, וכ-30% סרבים. המפקד הרשמי הראשון של ממלכת סרביה, קרואטיה וסלובניה מנה, בשנת 1921 14,338 תושבים.
מפקד משנת 1931 בדק את הקבוצות האתניות בעיר וספר בעיר:
7,573 תושבים (41%) ממוצא טורקי
5,738 תושבים (31%) ממוצא סרבי
2,351 תושבים (13%) ממוצא אלבני
מספר התושבים בעיר גדל ל-19,631 בשנת 1948.
מפקד משנת 1953 החל להראות את השינוי הדמוגרפי בהרכב אוכלוסיית העיר:
9,034 תושבים (37%) ממוצא אלבני
7,951 תושבים (33%) ממוצא סרבי
4,726 תושבים (20%) ממוצא טורקי
שינוי שהתרחב בעקבות ההגירה הרבה מהכפרים בסביבה לעיר. מפקד 1961 מנה:
19,060 תושבים (49%) ממוצא אלבני
14,695 תושבים (38%) ממוצא סרבי
ומפקד 1971:
40,873 תושבים (59%) ממוצא אלבני
19,767 תושבים (28%) ממוצא סרבי
4,119 תושבים (6%) ממוצא צועני
מפקד 1981 הראה ששיעור האוכלוסייה האלבני גדל ל-70% (75,803 תושבים) לעומת 19% סרבים (21,067) ו-5% צוענים (5,101), ומפקד 1991 מנה 199,654 תושבים מהם 77.63% אלבנים ו-15.43% סרבים.
דמוגרפיה > דתות

מפקד 2011 הראה שמתושבי פרישטינה 97.3% הם מוסלמים, 0.8% נוצרים, ועמם 1.9% חסרי-דת.
יהודי פרישטינה

בסמוך לפרישטינה, בין שרידי העיר הרומית "אולפיאנה" (לטינית: Ulpiana) אשר נוסדה במהלך המאה ה-2, נתגלו גם שרידיו של בית כנסת.
מקובל לתארך את ראשיתה של הקהילה בפרישטינה בחורבנה של העיר נובו ברדו במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) ועזיבת יהודי העיר לפרישטינה ומיטרוביצה. בנוסף, כלאו האוסטרים במהלך המלחמה יהודים מסקופיה במחנה מעצר הסמוך לעיר וייתכן ומקצתם התיישבו בה בהמשך. תיעוד לקהילה מצוי גם בספרי שאלות ותשובות ובהם מכונה העיר "פרישנא". ב-1897 הוקם בית הכנסת החדש וכן היו בעיר שני בתי עלמין יהודיים. ב-1913 מנתה הקהילה היהודית 452 נפשות וב-1931 נמנו בפרישטינה 400 יהודים. בעיר נרשמה פעילות ציונות ובכלל זה של תנועות נוער כגון השומר הצעיר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בפרישטינה 385 נפשות ועד 1940 הצטרפו אליהם כ-50 פליטים ממדיניות אירופיות כגון אוסטריה, צ'כוסלובקיה ופולין. לאחר פלישת גרמניה הנאצית ליוגוסלביה חולק חבל קוסובו בין איטליה לגרמניה. מרבית החבל ובכלל זה העיר פרישטינה הועבר לחזקת האיטלקים וסופח לאלבניה הכבושה ומקצתו נותר בחזקת הגרמנים. לפרישטינה הגיעו בין 300 ל-400 פליטים יהודים מרחבי יוגוסלביה.
במרץ 1942 ביצעו הגרמנים אקציות בחלק הגרמני של קוסובו ועצרו את יהודי האזור. האיטלקים עצרו כ-120 פליטים יהודים וכלאו אותם בפריזרן ובפרישטינה וסירבו למסור אותם לידי הגרמנים. לאחר לחץ גרמני כבד מסרו האיטלקים לגרמנים 50 מהעצורים והם נרצחו מאוחר יותר. את שאר העצורים העבירו האיטלקים לשטחי אלבניה "הישנה" ופיזרו אותם במקומות יישוב שונים. לאחר כניעת האיטלקים השתלטו הגרמנים על פרישטינה. חלק מיהודי העיר חזרו לבתיהם. ב-14 במאי 1944 ערכו הגרמנים בשיתוף חיילים מדיוויזיית האס אס ההררית ה-21 שהוקמה בעידודו של אמין אל-חוסייני אקצייה ברחבי פרישטינה. מרבית יהודי העיר ששבו אל בתיהם נעצרו, שולחו אל מחנה הריכוז סיימישטה וממנו לברגן-בלזן, שם מתו 177 מיהודי פרישטינה מסיבות שונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה שבו לפרישטינה חלק מהניצולים וב-1947 התגוררו בעיר 224 יהודים, אשר מרביתם עלו לישראל לאחר הקמתה. בעיר נותרה קהילה קטנה ובה כמה עשרות נפשות. במהלך מלחמת קוסובו עזבו או אולצו לעזוב יהודי פרישטינה את בתיהם ועברו לסרביה.
ערים תאומות

טורקיה אנקרה, טורקיה
אלבניה טירנה, אלבניה
הערות שוליים

1 2  "Religious composition of Kosovo 2011". pop-stat.mashke.org (באלבנית).
↑  ממערכות המלחמה, הזמן, 28 באוקטובר 1912
↑  בתי משפט סרבים בערים הלכודות, החרות, 8 בינואר 1913
↑  קרבות עזים בצפון מזרח הונגאריה, משמר, 22 בנובמבר 1944
↑  מבזק חדשות מ-3 בפברואר 2008
1 2 3  יהדות קוסובו, באתר הספרייה היהודית המקוונת, אוחזר ב-31 במאי 2014.
1 2 3  הקהילה היהודית בפרישטינה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמ' 281 - 284.
1 2  קהילת פרישטינה, באתר jewishgen.org, אוחזר ב-31 במאי 2014.
↑  ג'ני לבל, שואת יהודי יוגוסלאביה - הקהילות במאקדוניה, פירוט וחבל קוסובו, פורסם ב"פעמים", 27, תשמ"ו 1986, עמ' 72–75. חוברת שהוקדשה לנושא יהדות ספרד והמזרח בתקופת השואה. באתר מה-יא"ה, אוחזר ב-31 במאי 2014..
↑  ג'ני לבל, שואת יהודי יוגוסלביה, באתר יד ושם, אוחזר ב-31 במאי 2014.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552516105171  GND: 4220079-9  LCCN: n79125136  LNB: 000286886  MusicBrainz: da8e1691-68f1-4d41-9811-ee0fb066892e  NKC: ge208094  SUDOC: 132472694  VIAF: 141885458   WorldCat (עם VIAF): 141885458
קופצ'ווה

| --- | --- |
סמל קופצ'ווהסמל קופצ'ווה

הכיכר המרכזית של העיירה
 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  אליטא
 מחוז משנה:  לזדיי
 תאריך ייסוד:  תחילת המאה ה-17
 גובה:  108 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  589 (2011)
 קואורדינטות:  54°00′00″N 23°39′30″E﻿ / ﻿54°N 23.658333333333°E﻿ / 54; 23.658333333333 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד קופצ'ווה(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד קופצ'ווה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קוֹפְּצֶ'וֶוה (בליטאית: Kapčiamiestis, קפצ'מייסטיס; בפולנית: Kopciowo, קופצ'ובו; ביידיש: קאָפּטשעווע) היא עיירה בדרום ליטא, כ-40 ק"מ דרומית מזרחית לעיר לזדיי וכחמישה ק"מ מפולין ומבלארוס.
היסטוריה

העיירה נוסדה בתחילת המאה ה-17. קופצ'ווה נוסדה בלב יערות ובין שני נהרות, יובליו של הניימן - האנצ'ה השחור והאנצ'ה הלבן. בשל מיקום העיירה על דרך ראשית למסחר היא שימשה מרכז לסוחרים. לצורך כך התקיימו בעיירה ימי שוק גדולים. האוכלוסייה בעיירה כללה בעיקר יהודים, שהתפרנסו ממסחר ומלאכה ומעטים שעסקו חקלאות.
משנת 1931 היוו היהודים את הרוב בעיירה ומספרם הלך וגדל. בין השנים 1795–1807 קופצ'ווה הייתה נתונה לשלטון פרוסיה. לאחר מכן בין השנים 1807–1813 צורפה קופצ'ווה למחוז ביאליסטוק. בשנת 1815 לאחר תבוסת נפוליאון, סופחה קופצ'ווה לאימפריה הרוסית. בשנת 1866 היא הועברה לפלך סובאלק. בשנים 1914–1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נכבשה קופצ'ווה בפעם הראשונה על ידי הגרמנים. בשנים 1918–1940 היא הייתה חלק ממדינת ליטא העצמאית, והיהודים בעיירה התפתחו כלכלית וניהלו את עיקר המסחר ואת החנויות בעיירה. בקיץ של שנת 1940 בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב סופחה קופצ'ווה, כמו יתר ליטא, לברית המועצות והפכה לרפובליקה סובייטית. ב-22 ביוני 1941, עת החל מבצע ברברוסה, נכבשה קופצ'ווה בשנית על ידי הגרמנים ששרפו את מרכז העיר וכן את בית הכנסת הגדול.
בשנת 1944 נכנס הצבא הרוסי לעיירה, כבש אותה, וסיפח את קופצ'ווה בחזרה לברית המועצות.
בשנת 1991 לאחר שנים רבות של כיבושים ומלחמות, קיבלה ליטא את עצמאותה בחזרה, ובשנת 2004 הצטרפה לאיחוד האירופי.
יהודי קופצ'ווה > תולדות הקהילה היהודית

יהודים החלו להתיישב בקופצ'ווה בסוף המאה ה-18, והתפרנסו ממסחר בחנויות קטנות, ממלאכות כמו טקסטיל, מקצבות וממכירה במכולות. יהודי העיירה הצליחו לרכוש מגרשים גדולים לחקלאות.
בתקופת ליטא העצמאית בשנת 1918 ישבו בקופצ'ווה כ-50 משפחות יהודיות.
בתחילת שנות ה-20 עם הכרזת האוטונומיה ליהודים מטעם ממשלת ליטא, נבחרה בקופצ'ווה ועדה בת חמישה חברים שהייתה ממונה על גביית המיסים ע"פ חוק. ועדה זו הייתה אחראית על חיי הקהילה, בעיקר על רישום לידות נישואין ומוות.
בזמן עצמאותה התפרנסו יהודי קופצ'ווה בעיקר ממסחר וממלאכה, אך כמעט לכל משפחה הייתה חלקת אדמה ליד הבית ועליה גידלו ירקות ופירות. מצבם הכלכלי של היהודים באותה שנה, שנת 1918, היה טוב.
ברשימות תורמים למען יישוב ארץ ישראל שהתפרסמו ב"המליץ" בשנים 1899 ו-1903 מופיעים שמות רבים של יהודים מקופצ'ווה ובשנת 1913 היו רשומים 50 איש מקופצ'ווה ב"אגודת ישראל".
יהודי קופצ'ווה > השואה

ב-22 ביוני 1941 כבש הוורמאכט את העיירה. הגרמנים בהוראות מפקדיהם התעללו ביהודים, גנבו את רכושם והשפילו אותם בעבודות כפייה. עם כניסתם לקופצ'ווה הם שרפו והשחיתו את כל מרכז העיר, החנויות, הבתים ואת בית הכנסת הגדול והמפואר אשר עמד במרכז העיר. מספר מועט של יהודים הצליח לברוח ולהגיע למקום מבטחים ברוסיה. שאר היהודים הועברו ב-15 בספטמבר 1941 לגטו קטקישקס, כ-1.5 ק"מ מלזדיי. הגטו הוקם בצריפי הצבא הגרמני וכל האזור הוקף בגדר תיל ובשומרים חמושים. בתוך הגטו רוכזו גם יהודי רודמין, וישי, לזדיי ויישובים קטנים אחרים. על פי עדויות של ניצולים, הגרמנים היו מוציאים את היהודים מחוץ לגטו לבצע עבודות כפייה קשות ולאחר מכן היו מחזירים אותם. מנת המזון ליהודי הגטו כללה בתחילה 200 גרם של לחם ללא מלח ו-300 גרם תפוחי אדמה לאדם. בהדרגה קוצצו מנות המזון, דבר שהביא להתפרצות של מגפת הדיזנטריה. בודדים מיושבי הגטו התגנבו החוצה לכפרים הסמוכים, שם החליפו ביניהם מזון או ביקשו מזון מתושבי הכפרים. לאחר זמן הוחלט להתיר לחקלאים המקומיים להשתמש ביהודים כפועלים במשקים שלהם, בתנאי שיחזירו אותם בלילה לגטו. הפועלים שקיבלו מנות מזון בכפרים נהגו לוותר על מזונם מהגטו לטובת האחרים שסבלו. נמצאו עדויות על כך שלמרות קיומם של משרד העבודה היהודי וכוח המשטרה היהודי בתוך הגטו, תושבי האזור יכלו לעשות ביהודים כרצונם, בין אם מדובר בעינויים, במעשים פליליים או בפגיעות פיזיות ביהודים.
ב-27 באוקטובר 1941 עברה שמועה בגטו על חיסול סופי של כל יושבי הגטו בהקדם האפשרי. בעקבות שמועה זו, חלק מיושבי הגטו ברחו לבתי החקלאים ולשדות להסתתר.
יהודי לזדיי ששהו בגטו היו בין היהודים האחרונים שנשארו בחיים בליטא. ב-30 באוקטובר הגטו נסגר והיהודים לא הורשו לצאת ממנו עוד.
מפקד הגטו הצהיר ברחבי הגטו כי אנשיו הליטאים חופרים בורות ליהודי הגטו לקבורה וכי אין להם דרך לברוח. היהודים שניסו לברוח נמצאו על ידי הגרמנים והוחזרו חזרה לגטו. בעקבות ניסיונות הבריחה קיבעו הליטאים את חלונות הבתים ואת הדלתות בקרשים ומוטות מתכת וכך לכדו בתוכו את היהודים ללא מים וללא מזון. למרות השמירה האדוקה 180 יהודים הצליחו לברוח מהגטו באותו הערב, אך 35 מהם נתפסו, נרצחו ונקברו בקברי האחים. מי שנותר בחיים נרצח על ידי האיכרים תושבי המקום ועל ידי הגרמנים. רק שישה יהודים שרדו.
ב-3 בנובמבר 1941 נלקחו היהודים כשהם עירומים וחולים מהצריפים לבורות שחפרו הליטאים במרחק של כ-300 מטרים ממערב ליער ונורו למוות. כ-1,600 יהודים נקברו בקברי אחים. את הרצח ביצעו הליטאים תושבי האזור, בעוד שהגרמנים צפו מהצד.
יהודי קופצ'ווה > חינוך

קופצ'ווה הייתה ידועה בתלמידיה ומשכיליה היהודים. הילדים היהודיים למדו ב"חדר" גמרא ולשון עברית, וכך שמרו על זהותם כיהודים. בתקופת עצמאותה של ליטא ב-1918–1940 פעלו בקופצ'ווה בית ספר יהודי פרטי, ספרייה, חוג דרמה ובתי ספר תיכוניים עבריים. רוב יהודי העיירה השתייכו למחנה הציוני ולשתי תנועות נוער ציוניות. האחת, "גורדוניה", שבה היו כארבעים חברים, והשנייה, "החלוץ", שבה כמות הפעילים הייתה גדולה יותר.
יהודי קופצ'ווה > מוסדות

בית העלמין הקטן בקופצ'ווה (400 מ"ר) נמצא בצפון העיירה קרוב לבית איכרים מימין לכניסה לכפר. בית העלמין הוקף בחומה ושער שחודש לאחר המלחמה ונוקה בתחילת המאה ה-21 על ידי האיכרים המתגוררים בכפר. בגלל מצבו הרע של בית העלמין זוהה רק חלק קטן מהקברים, שעליהם נכתבו כתובות בעברית וביידיש. המצבה העתיקה ביותר בבית קברות זה היא משנת 1843 והאחרונה מ-1935. רוב המצבות שנמצאות שם היו שבורות או מושלכות על הקרקע. גם היום אין תחזוקה קבועה לשימור בית העלמין. בכניסה לעיירה עומדות שתי מצבות, האחת לזכר היהודים מהעיירה שנספו בשואה, והאחרת הוצבה על קבר האחים בלזדיי.
עד שנת 1938 פעלו בעיירה שני בתי כנסת מפורסמים, אחד הוקם בסגנון המורי אורתודוקסי ונבנה בשנת 1879, והאחר נבנה בשנת 1912 בסגנון הקלאסי ליברלי. לאחר 1938 בתי הכנסת בעיר נהרסו על ידי הצבא הגרמני הנאצי.
יהודי קופצ'ווה > אישים

הרבנים הראשיים היו הרב צבי דרקדור, רבי אברהם צבי פינחס, רב ביז שמשלוביץ', רבי צבי-אריה לוריא, רבי מאיר סטולביץ והרב מנחם-מנדל שר, הרב האחרון שנספה. כמו כן ישנם ההיסטוריון אלחנן (אדוארד) ד. קלמן וד"ר יצחק קשיב קופצ'ובסקי, כלכלן ויו"ר ודירקטוריון בנק לאומי לישראל.