stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על בריטניה
מהלך הקרב > שלב ראשון - הקרב על התעלה

השלב הראשון בקרב על בריטניה החל ב-1 ביולי עם תקיפת שיירות ימיות השטות בתעלת למאנש, למרות האבדות סירבה ההנהגה הבריטית לבטל את השיירות, מה שחייב את דאודינג להגן עליהן, דבר שהיה בעייתי כיוון שטווח תחנות המכ"ם לא נתן התראה מוקדמת מספיק כדי ליירט את מטוסי האויב ביעילות, והוא נאלץ לארגן סיורים אוויריים של טייסות קרב, מה שגרם להם להיכנס לקרבות אוויר רבים מעל לתעלה, בדיוק להפך מכוונתו המקורית של דאודינג. הגרמנים ראו בשלב זה כהכנה לשלב הבא (תקיפת האיים) וצוותי מטוסי הצלילה התאמנו על תקיפת ספינות והסבו להם נזק כבד. למעשה הנזק היה כה כבד עד כדי ביטולן של השיירות הנוספות על ידי הצי. אך עד אז ספג חיל האוויר הבריטי 98 אבדות, מול 227 מטוסים לגרמנים. אף על פי שהאבדות של הבריטים היו נמוכות יחסית לאבדות של הגרמנים, הן היו בלתי נסבלות בטווח הארוך. בנוסף על כך לבריטים לא הייתה יכולת משמעותית לחילוץ טייסים מופלים כמו שהייתה לגרמנים, וטייסים רבים טבעו בטווח ראייה מהחוף הבריטי.
הגרמנים לא הצליחו להעריך נכון את הצורה בה מערכת המכ"ם פועלת בחיל האוויר הבריטי, למעשה הערכותיהם על שיטת הפעולה של הבריטים השפיעה רבות על תורת הלחימה שלהם. זמן מה לאחר תחילת הקרבות מעל לתעלה הטיסו הגרמנים כוחות קרב גדולים כדי לחפות על המפציצים בתקווה לגרור את המטוסים הבריטים לקרבות גדולים. אף על פי שסיורים אוויריים התקיימו הם עדיין הוזנקו בכוחות קטנים והיו לעיתים בנחיתות של עשר לאחד. זה יצר את הרושם שהכוחות הבריטים קטנים ממה שהם באמת, ושהכוחות הבריטים היו קרובים לקריסה. הגרמנים גם מצאו שמפציציהם ומטוסי הקרב הדו מנועיים (המסרשמיט Bf 110) היו נחותים ונלחמו בחיסרון מול מטוסי הקרב הבריטים, לכן מטוסי הקרב החד מנועיים (המסרשמיט Bf 109) נאלצו לספק הגנה לכל המשימות של כלל המטוסים וכן לנהל משימות משלהם וכך נשאו ברוב נטל הלחימה לאורך הקרב. טייסי הקרב הגרמנים יצאו לעיתים למשימות עצמאיות בהן מטרתם הייתה ליירט ולהפיל כמה שיותר מטוסים בריטיים, ואכן במהלך משימות אלו סבלו הבריטים הרבה יותר אבדות מאשר במשימות חיפוי למטוסי מודיעין, תקיפה או הפצצה. אך חולשתם של המפציצים מול המיירטים הבריטים עלתה לגרמנים במטוסים ואנשי צוות רבים כל כך, עד כדי כך שגרינג הורה לטייסי הקרב להישאר צמודים למבנה המפציצים ולא לעזוב אותו אפילו בזיהוי מטוסי אויב.
מהלך הקרב > שלב שלישי - תקיפת לונדון > הטייסים הזרים בקרב על בריטניה

מלבד הטייסים בעלי הלאום הבריטי, השתתפו במערכה טייסים בעלי לאום זר אשר גויסו לחיל האוויר הבריטי החל מתחילת המלחמה.
להלן מספר אנשי צוות אוויר שהשתתפו בקרב על בריטניה על פי חלוקה למדינות:
| לאום | מספר | לאום | מספר | לאום | מספר |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פולין פולין | 145 | אוסטרליה אוסטרליה | 32 |  רודזיה | 3 |
| ניו זילנד ניו זילנד | 14 |  דרום אפריקה | 25 |  ג'מייקה | 1 |
|  קנדה | 128 |  צרפת החופשית | 28 | הולנד הולנד | 4 |
| צ'כיה צ'כוסלובקיה | 98 | אירלנד אירלנד | 10 | הראג' הבריטי הראג' הבריטי | 2 |
| בלגיה בלגיה | 114 |  ארצות הברית | 9 | לוקסמבורג לוקסמבורג | 3 |
השפעות המערכה

ההשפעה המיידית של המערכה על הצבא הנאצי הייתה החלשה משמעותית בכוחו של הלופטוואפה. בסך הכול אבדו לגרמנים 2,313 מטוסים, שהיו כ-57% מכלל הכוח האווירי הגרמני ב-4 במאי 1940 (לפני פתיחת המתקפה הגרמנית על צרפת). האובדן של אלפי אנשי צוות אוויר מנוסים היה משמעותי הרבה יותר מבחינת חיל האוויר הגרמני. המוראל של הטייסים, במיוחד טייסי הקרב נפגע קשות כתוצאה מהיחס המזלזל שחשו מצד פיקוד הלופטוואפה כלפי הקורבנות הכבדים שהם נדרשו להקריב במהלך הקרב, והערכות המודיעין המוטעות, שטענו פעם אחר פעם שהבריטים נותרו ללא מטוסי קרב, בניגוד למציאות איתה נאלצו הטייסים להתמודד מדי יום. מציאות זו הוסתרה מפני הציבור הגרמני, שלא היה מודע כלל לכישלון המערכה האווירית. התעמולה הנאצית חזרה והצהירה שהבריטים על סף שבירה, וצריך רק עוד דחיפה קטנה כדי לנצח אותם. ההשפעה של האבדות שספג הלופטוואפה בקרב על בריטניה משמעותית אף יותר אם לוקחים בחשבון שפיקוד הוורמאכט לא ייחס חשיבות לצורך לשקם את הלופטוואפה בעקבות האבדות הכבדות שספג, והחליט לתקוף ביוני 1941 את ברית המועצות (מבצע ברברוסה), שבאותו זמן החזיקה בחיל האוויר הגדול בעולם, עם כוח אווירי שלא גדל מבחינה מספרית משנת 1940, ואף נחלש מבחינת איכות המפקדים והטייסים, זאת בנוסף לקשיים בייצור המטוסים שהקשו על חיל האוויר הגרמני זה השנה השלישית.
מבחינה אסטרטגית רחבה, לא הצליחו הגרמנים להכניע את הבריטים או לאלצם להסכים לשביתת נשק, ועל ידי כך למנוע את האפשרות של פתיחת חזית שנייה מול בריטניה בעתיד. כישלון זה היה בהמשך גורלי, כיוון שבריטניה שימשה כבסיס אם למערכה האווירית האסטרטגית שניהלו כוחות האוויר של ארצות הברית ובריטניה נגד גרמניה הנאצית החל מ-1943, מערכה שפגעה קשות בתפוקת התעשייה הצבאית הגרמנית, וכן גרמה לשחיקה מואצת של כוחו של הלופטוואפה ולקריסתו. ב-1944 הייתה בריטניה הבסיס לפלישת כוחות הקרקע של בעלות הברית המערביות לצרפת, ולפתיחת החזית השנייה, שמילאה תפקיד מרכזי בתבוסתה הסופית של גרמניה הנאצית.
מבחינת בריטניה הניצחון בקרב העלה את המוראל, וכן שימש ככלי הסברתי במשך כל המלחמה, אפילו כאשר המערכה הפכה למערכת הפצצות ליליות בבליץ, היה המורל הבריטי גבוה. במהלך המערכה ובחודשים שלאחריו, הותקפו השיירות הבאות לבריטניה בצורה שיטתית על ידי צוללות ומטוסי טורפדו גרמנים, ובשל התעקשותו של הצי הבריטי להשאיר כוחות ימיים נכבדים בתעלת למאנש בהמתנה לכוחות הפולשים, לא הייתה הגנה מספקת עליהן, ולכן הנזק והאבדות ברכוש ובנפש בשיירות אלה היו גבוהים מאוד, והשפיעו על התעשייה והכלכלה הבריטיים במשך חודשים אלה. תוצאות המערכה קירבו בין ארצות הברית ובריטניה, ועל אף שארצות הברית עדיין מיאנה להתערב באופן ישיר במלחמה באירופה, היא הגדילה את הסיוע לבריטניה במוצרי תעשייה, בציוד ובכלי מלחמה, ששלחה אליה בשיירות ימיות. הניצחון עוד עודד ועזר לשמור על בריטניה וכן מדינות חבר העמים הבריטי במלחמה, שאילצה את הגרמנים להילחם בשתי חזיתות קרקעיות, החזית הרוסית וחזית צפון אפריקה, מערכות שהכבידו על משאביה של גרמניה ועזרו לבסוף להכניעה.
השפעות המערכה > לקחי המערכה

הלקח הראשון של המערכה שיושם במלואו בידי הבריטים מיד לאחר תום המערכה היה הקושי של המפציצים לפעול ביום מעל אדמות אויב המוגנות בידי כוחות אוויר מודרניים. לאורך המלחמה כמעט עד לתומה היו ההפצצות האסטרטגיות אשר ביצע חיל האוויר הבריטי בלילה בלבד, בתנאים בהם קטן משמעותית יתרונם של כוחות הנ"מ והמיירטים, על אף טכנולוגיית המכ"ם. אך לקח אחר של המערכה לא נלמד והוא אי הדיוק של הפצצות הלילה. הבריטים הכירו בחסרון זה רק בקיץ 1941 מניסיונם האישי, כשהבינו כי רק כשליש מפצצותיהם נפלו ברדיוס של 8 קילומטר מהמטרה (כ-5 מייל) שהוא שטח של 203.4 קילומטר רבוע סביב המטרה.
בנוסף לא התייחסו הבריטים לכך שהמורל של אנשיהם עלה עם תקיפת הערים והניחו שהגרמנים לבטח לא יוכלו לעמוד באותה מידה בלחץ של ההפצצות כמו שהצליחו הבריטים.
האמריקאים הסיקו מסקנות שונות לגמרי, שעיקרן היה כי המפציצים הגרמנים סבלו אבדות קשות כאלה בשל מיעוט כלי הנשק ההגנתיים, שלדות קטנות של מטוסים וכן גובה שיוט נמוך מדי וכן משמעת מבנה ירודה, בגללה הרבה מטוסים נטשו את מבניהם וחזרו על עקבותיהם. מסקנותיהם הוצגו באוגוסט 1941 תוך כתיבת תורת הלחימה במקרה והאמריקאים יצטרפו למלחמה באירופה כי תוך שימוש במספרים גדולים, חימוש הגנתי רב, גובה ומהירות גבוהים מבני מפציצים גדולים יכלו לחדור ביום באבדות נסבלות. האמריקאים לא ראו בחוסר הטווח המבצעי של מטוסי הקרב גורם משפיע על פעילות ההפצצה, ולכן לא התרכזו בהשגת כוח כזה, אך לאחר אוקטובר 1943 בהם האמריקאים סבלו אבדות נוראיות מכוחות הלופטוואפה, גישה זאת שונתה.
שתי המעצמות הסיקו כי המבנה והארגון של הלופטוואפה לא התאים לדרישות המערכה, ובעידוד הניצחון החלו שתיהן לטוות תוכניות להגדלת היכולת התעשייתית והכוח האווירי. בעוד הגרמנים המשיכו בתוכנית יצור מצומצמת השיגו בעלות הברית יתרון כמותי במטוסים וצוותי האוויר, יתרון שיוכיח את עצמו במהלך המלחמה כמכריע.
השפעה תרבותית

הקרב על בריטניה בעולם המערבי נתפס כהישג הירואי של מעט טייסים אמיצים שהגנו על החופש נגד נחילים של נתיני עריץ רשע. הסרט הראשון שעסק בקרב על בריטניה היה האי של צ'רצ'יל שהופק בשנת 1941 והיה לסרט התיעודי הקצר הראשון שזכה בפרס האוסקר. ומאז הופקו מספר סרטים בנושא זה המפורסם מביניהם הוא הקרב על בריטניה של הבמאי גאי המילטון שהופק בשנת 1969 ומבוסס על הספר השוליים הצרים (The Narrow Margin)‏ שנכתב בידי דקר דמסטר ודרק ווד.
מספר גדול של ספרים נכתבו על הקרב, המפורסמים ביניהם הם: עם כנפיים כמו נשרים (With Wings Like Eagles)‏ מאת מיכאל קורדה, האויב המסוכן ביותר: ההיסטוריה של הקרב על בריטניה (The Most Dangerous Enemy: A History of the Battle of Britain)‏ מאת סטפן בנגאי והקרב על בריטניה: המיתוס והמציאות (The Battle of Britain: The Myth and the Reality)‏ מאת ריצ'רד אוורי.
הקרב על בריטניה היווה מקור השראה למספר שירים שעוסקים בקרב זה. במוזיקת המטאל ישנם מספר שירים שעוסקים בקרב על בריטניה, ביניהם השיר Aces High של להקת ההבי מטאל הבריטית המפורסמת איירון מיידן מתוך האלבום Powerslave. הדובר בשיר הוא טייס בריטי במהלך הקרב על בריטניה (בהקדמה לשיר בהופעות חיות שומע הקהל את הנאום של צ'רצ'יל). שיר נוסף הוא "Aces in Exile" של להקת הפאוור מטאל השוודית סבטון מתוך האלבום Coat of Arms ובו מוקירים את עזרתם של הטייסים הזרים בקרב על בריטניה.
ראו גם

הבליץ
ביגין היל (בסיס חיל האוויר המלכותי)
פינוי אוכלוסייה בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה
הקרב על בריטניה (סרט)
מוזיאון חיל האוויר המלכותי
קניקביין
לקריאה נוספת

Korda, Michael. With Wings Like Eagles: The Untold Story of the Battle of Britain. HarperCollins, 2010. ISBN 0061125369
Lake, Jon. The Battle of Brittain. Silverdale, 2000. ISBN 1856055353
Murray, Williamson. strategy for Defeat The Luftwaffe 1933-1945. University Press of the Pacific, 2002. ISBN 0898757975
Spick, Mike. Allied Fighter Aces - The Air Combat Tactics and Techniques of World War II. Greenhill Books, 2004. ISBN 1853675873
Spick, Mike. Luftwaffe bomber aces. Greenhill Books, 2001. ISBN 1853674443
Deighton, Len. Battle of Britain.
אבן יוגורט

| --- | --- |
כדורי ג'מיד
כדורי ג'מיד
 
 מאכלים
 סוג:  יוגורט 
 מוצא:  ירדן 
 מרכיבים עיקריים:  חלב מיובש, יוגורט
 
אבן יוגורט (בערבית: ג'מיד جميد, פירושו: "קשיח") הוא מאכל מזרח תיכוני העשוי מיוגורט מיובש. מאכל זה מיוצר בדרך כלל בירדן על ידי בדואים ונפוץ גם אצל הבדואים בישראל (בעיקר ביהודה ושומרון), במצרים וגם בסוריה.
גרסה דומה לג'מיד נמצאת באיראן ושכנותיה ונקראת קאשק.
הכנה

אבן יוגורט מיוצרת מיוגורט מחלב עיזים או מחלב כבשים. בשלב הראשון נתלה היוגורט הנוזלי בתוך בד לניקוז הנוזלים, עד להיווצרות לבנה. מהלבנה מיוצרים כדורים ואלו מיובשים - באופן מסורתי בשמש - עד ל"התקשחות" הכדורים. זמן היבוש יכול להמשך בין כמה ימים לשבועיים.
שימוש

תהליך הייבוש משמר את אבני היוגורט לאורך זמן, גם ללא אמצעי קירור. ניתן לאכול אותן כמות שהן והן מהוות מצרך בסיסי לנוודים, אשר בדרך כלל מרככים אותן עם מעט מים.
לעיתים נהוג גם להוסיף אבני יוגורט לרטבים או למרקים, והן משמשות גם מרכיב חשוב במנסף, ובמטבח האיראני במאכל קאשק אוֹ באדמג'אן (کشک و بادمجان) שהוא מטבל חצילים.
ראו גם

שנקליש
כתובות ספירה

צילום של אחד הלוחות
כתובות סַפִירַה הן שלושה לוחות בזלת (דמויות אסטלות) שנמצאו ב־1930 ליד א־ספירה בצפון סוריה, לא הרחק מחלב, עליהם חקוקה כתובת ארמית ארוכה הידועה גם בשם "כתובת סוג'ין".
זאת היא הכתובת הארוכה ביותר בארמית עתיקה שנמצאה עד היום והיא עדיין לא פורשה עד תום. הכתובת מתוארכת לאמצע המאה ה־8 לפנה"ס והיא מפרטת את תנאי הברית שנכרתה בין בר־גאיה מלך כתך (עיר שאינה ידועה ממקורות אחרים) ובין מתעאל בר עתרסמך מלך ארפד. בין היתר, מונה הכתובת קללות שיחולו על המלך מתעאל אם יפר את הברית. כל הקללות בטקסט חלות על ראשו של מתעאל ולא בר־גאיה. סביר על כן שמתעאל היה שליט זוטר יותר שהכפיף עצמו לבר־גאיה. לחלופין ייתכן שהחוזה היה הדדי, אך נכתב בשני נוסחים שונים, שרק אחד נשמר בידינו.
נוסח השבועות רצוף בטקסים מאגיים שנועדו לתת לברית תוקף, בהם מעבר בין בתרי עגל, השלכת דמויות שעווה לתוך האש כדי להדגים כיצד ישרפו ארפד ומתעאל אם יפרו את הברית ושבירת קשתות. הצדדים מרבים גם להעיד עליהם את האלים השונים, המקומיים והאזוריים.
לרבים מן הטקסים המתוארים בכתובות יש הדים בתנ"ך. כך למשל מופיעים בכתובת מעבר בין נתחי עגל, בדומה לברית בין הבתרים שכרת אלוהים עם אברהם, וזריעת ערים במלח. השמות התיאופוריים המתוארים בכתובת כוללים את הסיומות "אל" ו"יה" ומציעים שהאלים אל ויהוה נעבדו על ידי הארמים. בין האלוהויות המוזכרות מופיע הצירוף "אל ועליון". לטענת יהודה אליצור מדובר בשני אלים שונים. לטענת משה דוד קאסוטו, הכוונה היא אל אחד שלו שני תארים, כדוגמת האל הכנעני כושר וחסיס. קאסוטו טוען שהכוונה לראש הפנתיאון הכנעני אל, ומלכיצדק שימש לו כהן.
הכתובת שופכת אור על טקסי ברית שהיו נפוצים במזרח התיכון הקדום בתקופה זאת, על הדת הפוליתאיסטית שאפיינה את יושבי סוריה במאה השמינית לפנה"ס, על השפה הארמית הקדומה ועל יחסה לעברית.
הכתובת

הכתובות ידועות בסימון KAI 222–224, 227.
הכתובת > כתובת הלוח השני (KAI 223)

צד א':
...(ושבע ססיה)

[יהינקן על ואל ישבע ושבע שורה יהינקן עגל וא]ל ישבע ושבע

[שאן יהינקן אמר ואל ישבע ושבע עזן יהי]נקן גדה ואל יש־

[בע ושבע בכתה יהכן בשט לחם ואל יהרגן והן ישקר לברגאיה ול־

[ברה ולעקרה תהוי מלכתה כמלכת חלם ואשמה(?) י(?)]תנשי ויהוה קב־

[רה... וש]בע שנן תהוי [...

...] בכל רברבי [...

...]ואת[...] וארקה וצע־

[קה... ויאכל] פם אריה ופם [...] ופם נמר[ה...

...] --הו----פ[...]-ח--מ[...

...]אד----בדב[...]-----[...

...]-א זי בית[...]פ-נ-י

[...]זר-ננ[...

...]ו-צ[...

...

...]
ראו גם

רשימת כתובות כנעניות וארמיות
לקריאה נוספת

Fitzmyer, Joseph A. The Aramaic Inscriptions of Sefire. Rev. ed. Biblica et Orientalia 19/A. Rome: Pontifical Biblical Institute, 1995
הערות שוליים

↑  יהודה אליצור, ‏דרכו של מלכיצדק מספר בראשית לספר תהילים, באתר "דעת"
↑  "האלה ענת", עמ' 43
הלוחות האיגוביים

אחד מן הלוחות האיגוביים
הלוחות האיגוביים (Tabulae Iguvinae) הוא כינוי לסדרה של שבעה לוחות ברונזה שהתגלו בגוביו (איגוביום) באיטליה בשנת 1444. הלוחות המוקדמים ביותר נכתבו כנראה במאה ה-3 לפנה"ס ונכתבו באלפבית של השפה האומברית (שהיה אלפבית איטלי), והמאוחרים ביותר במאה ה-1 לפנה"ס באלפבית לטיני.
הלוחות מכילים כתובות בעלות נופך דתי, המתעדות את מעשי וטקסי האחים האטידיים, קבוצה של שנים עשר כוהני יופיטר שהיו בעלי תפקידים חשובים באיגוביום העתיקה. מן הלוחות ניתן בין היתר, ללמוד על הדקדוק של השפה האומברית, אשר נכחדה ועל הדת הפגאנית בתקופה הקלאסית. הם כתובים ככל הנראה במשקל מוטעם, בדומה למשקל הסאטוריאני שקיים בשירה לטינית מוקדמת. הטקסט המלא של הלוחות, לצד תרגום ללטינית, הופיע ב-1931 בספר שכתב אלברכט פון בלומנטל (Albrecht von Blumenthal).
הלוחות התגלו על ידי איכר בשנות ה-40 של המאה ה-15, שמכר אותם לעיר תמורת זכויות חכירה לקרקע של שנתיים. כיום מוחזקים הלוחות ב"מוזיאו צ'יביקו" (Museo Civico) בגוביו, בניין עתיק מן המאה ה-2 לפנה"ס.
דין ודברים (כתב עת)

דין ודברים (Haifa Law Review) הוא כתב עת משפטי בין-תחומי בעברית שיוצא לאור על ידי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
כתב העת נוסד בשנת 2004 על ידי פרופ' סנדי קדר, ששימש כעורך הראשי הראשון. את כתב העת ערכו גם פרופ' שולמית אלמוג, פרופ' רונן פרי, פרופ' חאלד גנאים, ד"ר יהודה אדר ופרופ' דורון מנשה. במאמרים המתפרסמים בכתב העת עוברים בקרה פנימית וביקורת עמיתים חיצונית ונערכים בסיוע סטודנטים של הפקולטה למשפטים.
על פי דבר המערכת "כתב-העת מתמקד בזיקות המגוונות שבין המשפט לתחומים שונים, ובוחן את יחסי הגומלין המורכבים בין המשפט לבין מדעים אחרים כגון מדעי הרוח ומדעי החברה".
כתב העת מפרסם חוברות כלליות שבהן מאמרים העוסקים בסוגיות שונות הנוגעות למשפט, וכן "חוברות נושא" המוקדשות לתמות ספציפיות: משפט וגאוגרפיה (כרך ב(1)),  קניין רוחני והגבלים עסקיים (כרך ב(2)), משפט ומדעי הרוח (כרך ג(1)), ו"מתודולוגיות ופרספקטיבות במחקר המשפטי" (כרך ד(1)), מדיניות מס ומימון ציבורי (כרך יג).
בנוסף, כתב-העת מפרסם ראיונות עומק עם שופטים הפורשים מבית המשפט העליון.
בכתב העת פורסמו מאמרים ודברי הגות של חוקרים בולטים בישראל ובהם  ניבה אלקין-קורן, יוסף אדרעי, שולמית אלמוג, דוד אנוך, מיכאל בירנהק, ישי בלנק, גד ברזילי, אהרון ברק, דפנה ברק-ארז, מיכל גל, חאלד גנאים, דפנה הקר, אלון הראל, עלי זלצברגר, אייל זמיר, שרון חנס, אסא כשר,מני מאוטנר, ברק מדינה, אביחי מנדלבליט,  דורון מנשה, נעם סולברג, אוריאל פרוקצ'יה, אורן פרז, רונן פרי, דניאל פרידמן, אורית קמיר, מרדכי קרמניצר, יורם שחר,רון שפירא ועוד.
אריה גלבלום

| --- | --- |

אריה גלבלום
 לידה:  27 באפריל 1921 לודז', רפובליקת פולין 
 פטירה:  13 באפריל 1993 (בגיל 71) 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה האמריקנית בביירות 
 בן או בת זוג:  מרים זוהר (1961–?) 
 
אריה גֶלבּלוּם (27 באפריל 1921 – 13 באפריל 1993) היה עיתונאי בעיתונים "הארץ" ו"מעריב" וברשות השידור. ידוע במאמריו החריפים, הגזעניים והשוללים נגד עולים מיהדות צפון אפריקה בישראל.
תולדות חייו

גלבלום נולד בלודז' שבפולין בשנת 1921, ובשנת 1925 עלה עם הוריו לארץ ישראל. בישראל התגורר בשכונת נורדיה בתל אביב ולמד בבית הספר תחכמוני, בגימנסיה נורדיה ובתיכון חדש, היה חניך הנוער העובד וכתב בעיתון התנועה "במעלה". כבר כנער היה חבר ההגנה ואף נעצר על רקע פעילותו. כתבתו הראשונה בעיתון "פלסטיין פוסט" עסקה בחוויותיו מהמעצר. בעת מלחמת העולם השנייה למד באוניברסיטה האמריקאית בביירות שפה וספרות אנגלית, פילוסופיה, היסטוריה וכלכלה. שירת בלבנון מטעם ארגון ההגנה ובתפקידי מודיעין שונים מטעם בעלות הברית. הוא היה הראשון שפרסם את קשריו של חאג' אמין אל-חוסייני עם שלטונות גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה היה לכתב "הארץ" בצרפת ובז'נבה ולאחר מכן בארצות הברית והיה סופר מדיני וכתב צבאי של העיתון. בשנת 1949 שב לישראל והתפרסם בסדרת כתבותיו הביקורתיות כנגד העולים החדשים.
גלבלום חזר לדווח לעיתונו מארצות הברית. ב-1955 חזר לישראל ועבר ל"מעריב", ובמקביל היה כתב שטח העיתון הצרפתי "פראנס סואר" בישראל, וכתב גם ל"במחנה".
עבד ברשות השידור ובין היתר ערך את תוכנית האקטואליה המרכזית, "כל צבעי הרשת", ברשת ב'.
בשנת 1948 נשא את לילי פרלמוטר, אותה הכיר בעת עבודתו בלונדון. נולדו להם בן ובת. הבת, ד"ר אמירה גלבלום היא היסטוריונית המתמחה בהיסטוריה של הנשים, מרצה באוניברסיטה הפתוחה, פעילה בתנועות שלום ובתנועות פמיניסטיות, ממייסדות תנועת "נשים בשחור".
גלבלום התגרש מלילי ונשא ב-1961 את השחקנית מרים זוהר, ממנה נולדו לו שתי בנות (תמי ונילי).
הוא נפטר בשנת 1993, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב. בעקבות מאמריו הגזעניים קבוצת פעילים חברתיים הגישה לבית המשפט עתירה מנהלית נגד עיריית תל אביב בדרישה לשנות את שמו של הרחוב שעל שמו.
כתיבתו נגד העולים מארצות המזרח וצפון אפריקה

בשנת 1949 התחזה גלבלום לעולה חדש, על מנת להתרשם מכלי ראשון מקליטת העולים החדשים במדינה הצעירה. בעקבות ניסיונו האישי פרסם סדרת מאמרים ב"הארץ" בשם "חודש ימים הייתי עולה חדש". במאמרים אלה תקף בחריפות את עולי המזרח וצפון אפריקה. הוא ביקר את כל תרבותם ואורחותיהם, החל מהופעתם החיצונית ועד אופיים ותכונותיהם, אליהם התייחס בהכללה. בין תכונות האופי שייחס לעולים היו בערות ושנאת השכלה, בטלנות ושנאת עבודה, אלימות אינהרנטית ונטייה לפשע.
אף על פי שאת עיקר טענותיו שפך גלבלום כנגד בני עדות המזרח, הרי שגם את ניצולי השואה האשכנזים, "שארית הפליטה", כינה כ"זיבורית" (סחורה נחותה) ו"אבק אדם שלא יצלח למאום".
החשש המרכזי שהביע גלבלום היה שהמשך העלייה ממדינות ערב בפרט יביא ל"לבנטיניזציה של המדינה", דבר שיביא לחורבנה.
גלבלום גילה בכתיבתו גם נטייה של ממש לתורת הגזע. הוא קבע כי:
"הגוש הראשון, הספרדי-בלקני, הוא העילית; הגוש השני, האשכנזי-אירופי, הוא הזיבורית, והגוש השלישי, הערבי-אפריקאי – הוא אף מסוכן!"
מאמרו השביעי של גלבלום בסדרה, נחשב לאחד המאמרים הפרובוקטיביים ביותר שפורסמו אי פעם בישראל:
"לעומת זאת מוצג סימן שאלה רציני ומאיים על ידי העלייה מצפון אפריקה…זוהי עליית גזע שלא ידענו עדיין כמוהו בארץ... לפנינו עם שהפרימיטיביות שלו היא שיא. דרגת השכלתם גובלת בבורות מוחלטת, וחמור עוד יותר חוסר הכישרון לקלוט כל דבר רוחני. בדרך כלל הם עולים רק במשהו על הדרגה הכללית של התושבים הערבים, הכושים והברברים שבמקומותיהם. על כל פנים, הם נחותים מערביי ארץ ישראל שהתרגלנו אליהם... אך יותר מכל דבר אחר קיימת עובדה בסיסית אחת - אי יכולתם להסתגל לחיים בישראל, ומעל לכל אלה - עצלנותם הכרונית וסלידתם מעבודה".
בהמשך המאמר, שאל גלבלום: "הנתַנוּ את דעתנו על כך מה יארע למדינה זו אם זו תהא אוכלוסייתה? והרי ביום מן הימים תיתוֹסף עליהם עליית יהדות ארצות ערב! מה יהיו פני מדינת ישראל ורמתה עם אוכלוסיות כאלה?". ובהמשך הסביר: "ודאי שכל היהודים הללו זכאים לעלייה לא פחות מאחרים ויש להעלותם ולקולטם, אבל אם לא ייעשה דבר זה בהתאמה לגבולות היכולת ולקצבת הזמן 'יקלטו' הם אותנו ולא אנו אותם. והלוא הטרגדיה המיוחדת לקליטה זו, בהבדל מחומר אנושי גרוע מאירופה, היא שגם לגבי ילדיהם אין תקווה. להעלות רמתם הכללית במעמקי ישותם העדתית זהו עניין לדורות! אולי אין פלא שמר בייגין ו'חירות' דורשים להעלות את כל מאות האלפים הללו מיד, כי יודעים הם שהמונים בוּרים, פרמיטיוויים ועניים הם החומר הטוב בשבילם ורק עלייה כזו עשויה להעלותם לשלטון".
בכתבה אחרת המשיך ופירט: "הלילה פקחתי את עיני וראיתי את שכנתי הטורקיה יושבת בין מיטתה ומיטתי, ועושה את צרכיה. האמת היא איפוא, שעשרות האנשים הללו אינם יוצאים בלילה לבית הכסא... קמים ללא הרף בלילות, משתינים ומטילים צואתם לתוך פחים..."
דבריו של גלבלום יצרו פולמוס ציבורי וב-25 באפריל 1949 התפרסם ב"הארץ" מאמר מערכת המגן על זכותו של גלבלום "להצביע על העובדות כפי שהוא רואה אותן". בין האישים שנחלצו להגנת העולים היה אפרים פרידמן, אשכנזי יליד הולנד, שהיה שליח ליהודים בצפון אפריקה משנת 1943. ב-8 במאי 1949 התפרסם ב"הארץ" מאמר ארוך ומנומק מאת פרידמן תחת הכותרת "על העלייה מצפון אפריקה: תשובה למר גלבלום".
לדעת החוקר ירון צור, מי שעמד מאחורי הכתבות היה ראש מנגנון הקליטה של הסוכנות, גיורא יוספטל, מכיוון שחרד משינוי האופי "המערבי" של ישראל ומן ההשפעות של התרבות "המזרחית".
ההתנגדות לפרסומיו של גלבלום בנוגע לעלייה מצפון-אפריקה הובילה פעילים חברתיים ב-2018 להגיש בקשה לשינוי שמו של רחוב בתל אביב הקרוי על שמו.
לקריאה נוספת

'"חודש ימים הייתי עולה חדש ---": הנוסח המלא של סדרת המאמרים שפרסם אריה גלבלום ב"הארץ" (6.5.1949-13.4) והתגובות עליה', בתוך: שמעון רובינשטיין, מברלד עד מעברת ראש-פינה: על מאבק הקיום וההסתגלות של משפחת עולים מרומניה בגליל (1950–1956) (מבוא: ירחמיאל אסא, צבי שילוני; איורים וציור עטיפה: גרטי רובינשטיין), תל אביב: י' גולן, 1993, עמ' 273–376.
אורי סלע, 'אריה גלבלום, פרסומאי-סולן (דברים לזכרו)', אותות, 155: 7, 55, 1993
הפרק "החומר האנושי" בתוך: יהושע קנז (עורך), ספר הארץ: השנה ה-75, ירושלים: שוקן, תשנ"ו 1996, עמ' 93–116.
נתן ייני, ‏'העלייה מארצות האסלאם בראי העיתונות העברית בשנים 1952–1950, קשר 36, סתיו 2007, 131–144.
ירון צור, 'אימת הקרנבל – "המרוקנים" והתמורה בבעיה העדתית בישראל הצעירה', אלפיים 19 (תש"ס), 126–164.
הערות שוליים

↑  "ישראל הולכת לקלפי", סדרת כתבות מאת אריה גלבלום, מעריב, 9 ביוני 1955.
↑  סגל בת שלום, באתר בת שלום. (באנגלית)
↑  מדריך הרחובות באתר עיריית תל אביב-יפו
↑  קורין אלבז־אלוש, "גזען לא ראוי לרחוב על שמו", באתר ynet, 18 ביולי 2018
↑  תום שגב, 1949 : הישראלים הראשונים, עמ' 158.
↑  תום שגב, 1949 : הישראלים הראשונים, עמ' 159–160.
↑  תום שגב, 1949 : הישראלים הראשונים, עמ' 327, הערה 25.
↑  ירון צור, קהילה קרועה: יהודי מרוקו והלאומיות 1943–1954, תל אביב: עם עובד; העמותה לחקר מערכות ההעפלה ע"ש שאול אביגור – אוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2001.
↑    קורין אלבז־אלוש, "גזען לא ראוי לרחוב על שמו", באתר "ידיעות אחרונות", 18 ביולי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297544305171  BnF: cb16008706x (data)  ISNI: 0000 0000 5905 3538  LCCN: no2003044157  VIAF: 68617088   WorldCat (עם VIAF): 68617088
מדריך הטרמפיסט לגלקסיה (ספר)

| --- | --- |

כריכת הספר במהדורה העברית
 מידע כללי
 מאת:  דאגלס אדמס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה, מדע בדיוני
 הוצאה
 הוצאה:  פאן ספרים 
 הוצאה בשפת המקור:  Pan Books
 תאריך הוצאה:  12 באוקטובר 1979
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך:  20 בדצמבר 1979
 תרגום:  מתי ונגריק ודנה לדרר, בעריכת עמנואל לוטם
 פרסים
 100 ספרי המדע הבדיוני והפנטזיה הטובים ביותר של NPR 
 סדרה
 סדרת ספרים:  מדריך הטרמפיסט לגלקסיה
 הספר הבא:  המסעדה שבסוף היקום
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003867605
 
מדריך הטרמפיסט לגלקסיה הוא שמו של הספר הראשון בסדרת המדע בדיוני בשם זה אשר נכתב על ידי הסופר דאגלס אדמס. הספר הוא רומן המבוסס על סדרת תסכיתי הרדיו בשם זה ששודרה ב-BBC והוא יצא לאור ב-12 באוקטובר 1979. עד שנת 2005 הספר תורגם ליותר מ-30 שפות וב-2005 גם יצא לאקרנים סרט קולנוע המבוסס על עלילתו.
עלילה > תחילת הספר

הספר מתאר את הרפתקאותיהם של ארתור פיליפ דֶנְט, צעיר בריטי, וחברו פורד פְרִפֶקְט, חייזר שהתחזה במשך שנים לאדם.
הספר פותח בתיאור דחפורים העומדים בפתח ביתו של ארתור במטרה להרסו כדי לאפשר סלילת מעקף על שטחו. קבלן ההריסה מודיע לארתור כי תוכניות הכביש העוקף קיימות כבר חודשים רבים במרתפים של משרד כלשהו והיה לו מספיק זמן להגיש התנגדות. באותו הזמן אוסף אותו מביתו חברו פורד לבירה בפאב בטענה שאין לו טעם להתווכח עם האנשים שבאו להרוס את ביתו משום שכדור הארץ עומד להיהרס.
בזמן בו ארתור ופורד שותים בפאב, מגיעות לכדור הארץ חלליות של חייזרים המכונים "ווֹגוֹנים" במטרה להחריב את כוכב הלכת. הווגונים מכריזים כי התוכניות להריסת כדור הארץ נמצאות כבר 50 שנים במחלקת התכנון באלפא קנטאורי וכי היה לבני האדם מספיק זמן להתנגד אליה. שניות לפני הריסת כדור הארץ פורד מציל את עצמו ואת ארתור, באמצעות בוהן אלקטרונית המאפשרת להם לקחת טרמפ בחללית הווגונית.