stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פילדלפיה
היסטוריה

פילדלפיה היא אחת מהערים הוותיקות ביותר בארצות הברית. היא נוסדה ב-1682 על ידי קבוצת קווייקרים בראשות ויליאם פן. שמה של העיר שילב את המילים היווניות "פילוס" (אהבה) ו"אדלפוס" (אח), והוא שמה ההלניסטי העתיק של אלאשהיר שבאסיה הקטנה, אחד ממרכזיה הקדומים של הנצרות ובשם זה גם נקראה עמאן בתקופה הרומית. פן סבל מרדיפה דתית עקב השתייכותו לאגודת הקווייקרים ורצה שהמושבה שלו תהיה מקום בו כל אחד יכול לסגוד בחופשיות, ולכן בחר בשם שיצג את אחד מעקרונות הבסיס של האגודה – "אהבת אחים". מסיבה זו העיר גם מכונה בארצות הברית "העיר של אהבת אחים" (מאנגלית: The City of brotherly love).
בסוף המאה ה-18 הייתה לעיר הבירה של המדינה החדשה והעיר הגדולה ביותר בארצות הברית. בזמן הזה היא האפילה על בוסטון ועל ניו יורק בחשיבות פוליטית וחברתית. לבנג'מין פרנקלין שנולד בבוסטון היה תפקיד מיוחד בעלייתה.
בין 3 במאי ו-4 ביולי 1844 התרחשו בעיר מהומות בין נייטיביסטים אמריקנים לבין מהגרים אירים קתולים על רקע ויכוח שנגע לדת בבתי הספר. במהומות נגרם נזק משמעותי לרכוש ולכנסיות, וכן היו מספר נפגעים ואף מספר מקרי מוות. בעקבות המהומות פרשו הקתולים ממערכת החינוך הציבורית ויסדו את החינוך הפרטי הקתולי.
גאוגרפיה ואקלים > גאוגרפיה

על פי מפקד התושבים האמריקני, גודל שטח העיר הוא 369.4 קמ"ר, שמתוכם 349.9 קמ"ר יבשה ו-19.6 קמ"ר מים. מרכיבי המים כוללים את נהר הדלאוור, שעל גדתו המערבית יושבת העיר, נהר הסקוקל, נחל קובס, נחל ויסייקן ונחל פניפק.
הנקודה הגבוהה ביותר בפילדלפיה נמצאת בשכונת "גבעת הערמון" (Chestnut Hill), בגובה של 432 רגל מעל פני הים. הנקודה הנמוכה ביותר, בגובה 10 רגל מעל פני המים, נמצאת קרוב למבצר מפלין שבדרום-מערב פילדלפיה, בנקודת המפגש של נהר דלאוור ונהר הסקוקל.
המחוזות הסמוכים לפילדלפיה הם מונטגומרי מצפון; בקס מצפון-מזרח; ברלינגטון, ניו ג'רזי מזרחה; קמדן, ניו ג'רזי מדרום-מזרח; גלוסטר, ניו ג'רזי דרומה ומחוז דלאוור ממערב.
גאוגרפיה ואקלים > אקלים

האקלים בפילדלפיה מתון, עם ארבע עונות. בעונת הקיץ חם ולעיתים גם לח, שיא הלחות מגיע בחודשים יולי-אוגוסט. בסתיו ובאביב נעים. גשמים יורדים בדרך כלל כל השנה, עם 8 עד 11 ימים גשומים בחודש. כמות הגשמים הממוצעת היא 1,068 מילימטר בשנה.
ימי החורף קרים, אולם רק במעט מהימים הטמפרטורה יורדת מתחת למינוס 10 מעלות צלזיוס. אופי ירידת השלגים משתנה, לפעמים כמות השלג היא קטנה, ולעיתים מתחוללות סופות שלגים. במרכז העיר ובפרוורים הפנימיים של ניו ג'רזי יורד בדרך כלל שלג קל, ושלגים כבדים יורדים בצפון ובמערב העיר.
הטמפרטורה הנמוכה הממוצעת בחודש ינואר היא מינוס 4 מעלות צלזיוס, והטפרטורה הגבוהה הממוצעת היא 4 מעלות צלזיוס. הטמפרטורה הנמוכה הממוצעת בחודש יולי היא 21 מעלות צלזיוס והממוצע הגבוה הוא 30 מעלות צלזיוס, אף על פי ששיא גלי החום לטמפרטורה של מעל 35 מעלות צלזיוס ועומס החום הגבוה ביותר מגיע ל-43 מעלות צלזיוס. השיא הרשמי של הטמפרטורה הנמוכה היה מינוס 24 מעלות צלזיוס ב-9 בפברואר 1934, והשיא הגבוה ביותר היה 41 מעלות צלזיוס ב-7 באוגוסט 1918.
| אקלים בפילדלפיה> חודש.שיא טמפרטורה מרבית (C°).טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).שיא טמפרטורה מזערית (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בפילדלפיה> ינואר.23.4.6.−3.6.−22.77 | אקלים בפילדלפיה> פברואר.26.6.6.−2.4.−24.67 | אקלים בפילדלפיה> מרץ.31.11.5.1.3.−15.96 | אקלים בפילדלפיה> אפריל.35.17.7.6.7.−10.90 | אקלים בפילדלפיה> מאי.36.23.2.12.2.−2.94 | אקלים בפילדלפיה> יוני.39.28.2.17.7.7.87 | אקלים בפילדלפיה> יולי.40.30.6.20.7.11.110 | אקלים בפילדלפיה> אוגוסט.41.29.6.19.9.7.89 | אקלים בפילדלפיה> ספטמבר.39.25.6.15.7.2.96 | אקלים בפילדלפיה> אוקטובר.36.19.2.9.1.−4.81 | אקלים בפילדלפיה> נובמבר.29.13.3.4.0.−13.76 | אקלים בפילדלפיה> דצמבר.23.7.1.−1.1.−21.90 | אקלים בפילדלפיה> שנה.41.18.1.8.4.−24.1,055 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: Weather Atlas
כלכלה

כלכלת פילדלפיה מבוססת על ייצור, זיקוק, מזון, ושירותים פיננסיים. בעיר יש גם בורסה לניירות ערך.
העיר היא ביתן של חברות גדולות רבות, כרשתות טלוויזיה בכבלים, ספקיות אינטרנט, חברות ביטוח, חברות אנרגיה, חברות לשירותי מזון וחברות רוקחות.
השלטון הפדרלי מילא תפקיד חשוב בפילדלפיה. העיר הייתה בירתה של ארצות הברית לפני הקמת וושינגטון.
השכלה

ברחבי פילדלפיה ישנם 347 בתי ספר ציבוריים ופרטיים הפועלים בה.
בעיר שוכנת אוניברסיטת פנסילבניה, החברה בליגת הקיסוס ונחשבת לאחת מהאוניברסיטאות הטובות ביותר בעולם.
ספורט

פילדלפיה היא ביתן של קבוצות ספורט חשובות וגדולות, ואחת מ-12 הערים בארצות הברית שלהן יש קבוצות בכל ארבע ליגות הספורט המרכזיות.
פילדלפיה 76' – קבוצת כדורסל מליגת ה-NBA
פילדלפיה איגלס – קבוצת פוטבול מליגת ה-NFL
פילדלפיה פיליז – קבוצת בייסבול מליגת ה-MLB
פילדלפיה פליירס – קבוצת הוקי קרח מליגת ה-NHL
פילדלפיה יוניון – קבוצת כדורגל מליגת ה-MLS
תחבורה

התחבורה בפילדלפיה היא מגוונת ומורכבת. בעיר ישנן רכבת תחתית ורכבת חשמלית, וכן מערכת אוטובוסים מפותחת ונוחה. בנוסף, יש בעיר נמל גדול. יתרה מכך, את העיר משרתים שני נמלי תעופה עיקריים. הראשון הוא נמל התעופה הבין-לאומי פילדלפיה, שהוא אחד מנמלי הבית של חברת אמריקן איירליינס, והשני הוא נמל התעופה "נורת'איסט" ("צפון-מזרח").
ערים תאומות

לעיר פילדלפיה 8 ערים תאומות:
איטליה פירנצה, איטליה (מ־1964)
ישראל תל אביב, ישראל (מ־1966)
פולין טורון, פולין (מ־1976)
קוריאה הדרומית אינצ'ון, קוריאה הדרומית (מ־1984)
הרפובליקה העממית של סין טיינג'ין, הרפובליקה העממית של סין (מ־1980)
קמרון דואלה, קמרון (מ־1986)
יפן קובה, יפן (מ־1986)
רוסיה ניז'ני נובגורוד, רוסיה (מ־1992)
ראו גם

תזמורת פילדלפיה
מכון קרטיס למוזיקה
קהל קדוש מקוה ישראל
הערות שוליים

↑  פן היה הבעלים של הקרקע על פי שטר זיכיון שקיבל ממלך אנגליה צ'ארלס השני ב-14 במרץ 1681
קו הרקיע של פילדלפיה
| דגל פנסילבניה מדינת פנסילבניה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | האריסברג |  |
| אזורים גאוגרפיים | עמק ליהיי • הארץ ההולנדית של פנסילבניה • רמות לורל • הפונקוס • עמק סאסקהאנה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | פילדלפיה • פיטסבורג • אלנטאון • אירי • רדינג • סקרנטון • בית לחם • נורת'המפטון • לנקסטר • האריסברג • אלטונה • יורק • וילקס-בארה • צ'סטר • ויליאמספורט • איסטון • לבנון • הייזלטון • ניו קאסל • ג'ונסטאון • מק'קיספורט |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות פנסילבניה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552541305171  BNE: XX450981  BnF: cb11940713z (data)  GND: 4103331-0  ISNI: 0000 0004 0616 2107  LCCN: n78095520  MusicBrainz: 0eeb01c2-6e31-46ad-96b8-319749f731d2  NARA: 10045829  NKC: ge162618  NLA: 35420589  NSK: 000637744  SUDOC: 027345076  Trove: 946512  VcBA: 497/29233  VIAF: 180363010   WorldCat (עם VIAF): 180363010 
הסיטיזנס בנק פארק, אצטדיון הבית של פילדלפיה פיליז
היכל העצמאות
פילדלפיה ממבט על
יוסף דרנגר

אין תמונה חופשית
יוסף (בים) דרנגר (28 במרץ 1905 – 4 במרץ 1974) היה צלם ישראלי. היה בין מייסדי ארגון הצלמים והמסריטים. עסק בצילומי עיתונות, תיעוד וצילומים אומנותיים.
קורות חיים

דרנגר נולד בקרקוב, בשם יוליוס דרנגר, בן יהודית (יוזפינה לבית פינגר) ואליהו (אליאס), בן בכור מבין ארבעה אחים. בילדותו עבר משפחתו לאוסטרבה צ'כיה. כבר בהיותו נער גילה עניין בתחום הצילום ולימד צילום מקצועי במסגרת תנועת הנוער היהודי בלאו-וייס. בבגרותו למד טכנאות שיניים בצ'כיה ועסק במקצועו זה במשך כ-40 שנה - גם לאחר שעלה לישראל. בשנת 1940 עלה לארץ ישראל באנית המעפילים "הילדה" עם רעייתו מרים ובני הזוג קבעו את ביתם בקיבוץ שריד שבעמק יזרעאל. דרנגר תיעד בצילומיו את תקופת קום המדינה, את הווי החיים בקיבוץ שריד ובעמק יזרעאל. תצלומיו פורסמו בעיתונות הארצית, בספרים בישראל ומחוצה לה, בתערוכות, באלבומי צילומיו ובכרכיו של שנתון ישראל לאמנות הצילום. הוא הוזמן לעיתים קרובות לצלם עבור הקק"ל, והסוכנות היהודית.
דרנגר נפטר בשנת 1974, והובא למנוחות בבית הקברות בקיבוצו שריד.
דרנגר ערך תערוכות יחיד ונטל חלק בתערוכות קבוצתיות רבות, שבהן זכה לפרסים ולשבחים. הוא השאיר אחריו ארכיון חשוב וגדול. נוסף לכך, היה בין מייסדי ארגון הצלמים והמסריטים.
תערוכות

בשנת 2008 תערוכת יחיד בבית ליברמן, נהריה, לרגל חגיגות 60 למדינה, תרומת מוזיאון ארץ ישראל.
ספר

בשנת 2007 יצא לאור ספר תצלומים של דרנגר על ידי קיבוץ שריד ובהפקת מעבדת 'ביתמונה'. הספר מלווה בציורים של גיורא כהנא חבר קיבוץ שריד.
הערות שוליים

↑  יש לשער שהיה קשר משפחתי לשמשון דרנגר
↑  קיבוץ שריד, ימים ראשונים, באתר ynet, 29 ביולי 2005
↑  בית ליברמן חוגג 60 למדינה, בית ליברמן - מוזיאון לתולדות העיר נהריה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007408535505171  VIAF: 60152501178110682654   WorldCat (עם VIAF): 60152501178110682654
קרב פורט סאמטר

ערך זה עוסק בקרב שנערך באפריל 1861. אם התכוונתם לקרב שנערך בספטמבר 1863, ראו .
קרב פורט סאמטר (באנגלית: The Battle of Fort Sumter) היה הפגזתה של המצודה פורט סאמטר ששכנה בפתחו של מפרץ צ'ארלסטון וליד בירתה של קרוליינה הדרומית דאז, צ'ארלסטון, בין 12 ל-13 באפריל 1861, אשר הובילה לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
בעקבות פרישתן של שבע מדינות מארצות הברית, תבעה ממשלת קרוליינה הדרומית את מסירתם של מתקני הצבא הפדרלי המצויים בשטחי המפרץ והעיר. ב-26 בדצמבר 1860 הסיג מייג'ור רוברט אנדרסון, מפקד הכוח הפדרלי במקום, את כוחותיו מפורט מולטרי, אשר שכן על סאליבנס איילנד החשוף, אל פורט סאמטר המבוצר יותר, אך שבנייתו טרם הושלמה, אשר שלט על פתחו של המפרץ. עם פרישתה של קרוליינה הדרומית תפסו רשויות המדינה את מתקני הצבא בכל אזור צ'ארלסטון למעט פורט סאמטר עצמה וניסיון תגבור המצודה מצד ממשלו של הנשיא המכהן, ג'יימס ביוקנן, באמצעות ספינת סוחר בלתי חמושה עלה בתוהו כאשר נורו עליה מטחים ארטילריים מהסוללות אשר נפרשו סביב המצודה.
חידוש האספקה למצודה היה הבעיה הראשונה שבה ממשלו הטרי של אברהם לינקולן צריך היה לטפל. הוא הודיע למושל קרוליינה הדרומית, פרנסיס פיקנס, על כוונותיו לצייד את הנצורים במצודה. בעקבות הודעה זאת הציבה הקונפדרציה החדשה אולטימטום: ”פנו את פורט סאמטר באופן מיידי”. מייג'ור אנדרסון סירב להיכנע למפקד כוחות הקונפדרציה במקום, בריגדיר גנרל פ.ג.ט. בורגארד, וזה האחרון הורה על תחילתה של ההפגזה אשר החלה ב-12 באפריל בשעה 04:30. על אף העובדה כי הנצורים השיבו אש, לא הייתה לאש כל השפעה על מהלכו של הקרב, שכן מספרם של המגנים היה מועט, ולאחר 34 שעות של הפגזה מתמשכת הסכים אנדרסון על פינוי הכוחות. במהלכו של הקרב לא נפגע אף חייל, אולם בעת שהורה אנדרסון על מטח כבוד לדגל אשר הורד מן התורן, התפוצץ אחד התותחים ומן ההתפוצצות נהרג חייל איחוד ונפצעו חמישה.
לאחר סיומו של קרב זה גאו הרוחות בקרב האוכלוסייה בצפון ובדרום וגברו הקולות אשר קראו לפתרון צבאי. לינקולן הורה על גיוס של 75,000 חיילים לצבא האיחוד, שגרר פרישה של ארבע מדינות עבדים נוספות מן האיחוד, ובעקבות כך החלה מלחמת האזרחים האמריקנית.
הרקע לקרב > מצודות צ'ארלסטון

מספר מצודות וביצורים הוקמו במפרץ צ'ארלסטון לאורך השנים על מנת להגן על עיר הנמל השוכנת לחופי המפרץ. המצודות הללו כללו את פורט מולטרי, שם שכן חיל המצב הפדרלי אשר אייש את מצודות המפרץ, את פורט סאמטר, מצודה אשר הייתה לקראת סיום בנייתה ואוישה על ידי חייל אחד, את פורט ג'ונסון הנטוש, את מצודת פינקני הישנה אשר אוישה על ידי סמל אחד, מחסן נשק בתחומי העיר ועוד מספר ביצורים ומתקנים קטנים נוספים. בפורט מולטרי, אשר נבנה בשנת 1776 בתחילתה של מלחמת העצמאות האמריקנית שכנה מפקדת חיל המצב אשר החזיק במתקני המפרץ. המצודה תוכננה כך שתגן מפני התקפות ימיות, ואילו היכולת להגן עליה מפני מתקפות יבשתיות הייתה עלובה, הן עקב תכנונה והן עקב התחזוקה הלקויה של חומות המצודה אשר כוסו בחול ים לאורך השנים. ניסיונות של פינוי ערמות החול הללו נתקלו בתגובות זועמות בעיתוני צ'ארלסטון.
הרקע לקרב > מייג'ור אנדרסון תופס פיקוד על חיל המצב

עקב המתח הגובר הוצב מייג'ור רוברט אנדרסון, מרגימנט הארטילריה ה-1, כמפקד חיל המצב במפרץ. אנדרסון, יליד קנטקי ובן חסותו של מפקד הצבא, הגנרל וינפילד סקוט, נחשב מתאים יותר לניהולו של המשבר מהמפקד היוצא, ג'ון גרדנר, אשר היה לקראת פרישה. במרוצת הסתיו החלו אנשי קרוליינה הדרומית להתייחס לרעיון הפרישה מהברית כאל עניין ודאי והחלו לדרוש את פינוים והסגרתם של מתקני הצבא הפדרלי בתחומי העיר והמפרץ לידיהם, כך גבר המתח סביב מתקני הצבא, והאווירה סביבם דמתה למצור שהתבטא במשמרות אשר הוצבו על תנועת כוחות חיל המצב, ואף איום בפעילות אלימה כנגד משלוח שגרתי של תחמושת מהמחסן שבתחומי העיר אל אחת המצודות.
ב-20 בדצמבר 1860, זמן קצר לאחר ניצחונו של אברהם לינקולן בבחירות לנשיאות ארצות הברית של שנת 1860, אימצה מדינת קרוליינה הדרומית הצהרה המכריזה על פרישתה מארצות הברית עד פברואר 1861, ובתוך כך קראה לפינויים של הכוחות הפדרליים בתחומה.
בניגוד למיקומו הפגיע של פורט מולטרי, נבנה פורט סאמטר בכניסה למפרץ ותוכנן כך שלכשתסתיים בנייתו יהפוך לאחת המצודות החזקות בעולם. סטטוס סיום העבודות בסתיו 1860 עמד על 90% והעבודות על המצודה כמעט שהסתיימו, אך בפועל שהו במצודה רק חייל אחד, אשר שימש אחראי על המגדלור, וקבוצת עובדים אזרחים אשר שהו במקום לשם סיום עבודות הבנייה. ב-26 בדצמבר 1861, שישה ימים לאחר פרישתה של קרוליינה הדרומית, הורה מייג'ור אנדרסון לכוחותיו לעזוב את עמדותיהם ולעבור אל פורט סאמטר תחת חסות החשכה, שכן במיקומו הנוכחי הרגיש היה מאוים במתקפה יבשתית של המיליציה של קרוליינה הדרומית. תנועה זאת של הכוחות הפדרליים נתפסה בעיני קרוליינה הדרומית כבגידה באמון והפרה של הסטטוס קוו המוסכם, ופיקנס הורה על תפיסתם של שאר המתקנים הפדרליים באזור העיר והמפרץ. כך נתפסו בזה אחר זה פורט מולטרי, פורט ג'ונסון שעל ג'יימס איילנד וסוללת תותחים שהוצבה על מוריס איילנד. ב-27 בדצמבר נתפסה מצודת פינקני וב-30 בדצמבר נתפס מחסן הנשק והתחמושת שעל היבשת.
הרקע לקרב > ג'יימס ביוקנן ו"כוכב המערב"

המושל פיקנס, אשר האמין כי הנשיא ביוקנן הבטיח לו כי פורט סאמטר לא יאוכלס, ספג מבוכה פוליטית שכן סמך על הבטחות אלו, והנשיא ביוקנן, אשר היה דיפלומט ממולח ומזכיר מחלקת המדינה בעברו, עשה מצדו שימוש בשפה דיפלומטית ואמר כי המצודה לא תאוכלס "באופן מידי". מנקודת מבטו של מייג'ור אנדרסון הוא בסך הכול העביר את חיל המצב שלו מעמדה אחד לשנייה, כאשר שתיהן היו תחת מרחב פיקודו במסגרת ההנחיות אשר התקבלו בפורט מולטרי ב-11 בדצמבר 1860 ממשרד המלחמה, ולא היה מודע לניסיונו של הנשיא לשמר את הסטטוס קוו במפרץ. הנשיא ביוקנן הופתע מתנועתו של מייג'ור אנדרסון, שכן לא היה מודע להנחיות שקיבל, אולם סירב לדרישתו של פיקנס להורות על הסגת הכוחות הפדרליים מתחומי המפרץ. בהבינו כי לנצורי סאמטר נותרה אספקה מועטה ומוגבלת, אישר הנשיא את שיגורה של ספינת אספקה אשר עליה היו מוטענים אספקה, כלי נשק ותחמושת ו-200 חיילים לשם תגבורה של המצודה. למשימה זאת נבחרה יו.אס.אס. ברוקלין, ספינת מלחמה קלה. אולם, משנודע למחלקת הצי על כך שבכניסה למפרץ הוטבעו מכשולים על מנת למנוע מספינות לעבור בבטחה, עלה החשש כי הברוקלין לא תצליח לנווט בבטחה בתעלות המוליכות אל תוך המפרץ ואל המצודה.
תחת הברוקלין נשכרה ספינת סוחר בלתי חמושה, "כוכב המערב", על מנת להעביר את האספקה והתגבורת לנצורים, למשימה נבחרה ספינת סוחר על מנת שלא לעורר התנגדות ולא להוות התגרות ברגשותיהם של הדרום-קרוליינים, והברוקלין נותרה כליווי לכוכב המערב עד הגיעה למפרץ. ב-9 בינואר 1861 קרבו הספינות אל פתח המפרץ, אולם אש ארטילרית אשר נורתה לעברם מכיוון האי מוריס גרמה לספינות לסגת לאחור אל עבר הים הפתוח. בהיעדר פקודות מתאימות בידיו ועקב חוסר רצונו לפתוח במלחמה, לא השיב אנדרסון אש ותותחי סאמטר נותרו דוממים. כך נותר השלום בארצות הברית.
הרקע לקרב > הקמת הקונפדרציה, מינויו של בורגארד וההכנות לקרב

אך השלום היה שברירי ונעשה שביר אף במרוצת שלושת החודשים שלאחר מכן, במהלכם הכריזו שש מדינות נוספות, מדינות הכותנה הנוספות (מיסיסיפי, פלורידה, אלבמה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה וטקסס) על פרישתם מהאיחוד, ויחד עם פרישתם הם הלאימו את כל המתקנים והרכוש הפדרלי אשר היה בתחומם – מחסני נשק, בתי מכס, משרדי דואר, מטבעות ומצודות – למעט פורט סאמטר ושלוש מצודות חשובות פחות, פורט פיקנס שבפלורידה ושני מוצבים בפלורידה קיז. בפברואר נועדו צירים משבע המדינות הפורשות במונטגומרי שבאלבמה, וב-7 בפברואר 1861 אימצו הצירים חוקה, אשר הכריזה על כינונה של קונפדרציית המדינות של אמריקה, וקבעו את בירתם הזמנית במונטגומרי. ועידת השלום אשר התכנסה בוושינגטון עוד באותו החודש נכשלה ולא הצליחה להביא לפתרון המשבר. שמונה מדינות העבדים הנותרות נותרו בתוך האיחוד, וזאת על אף מאמצי שכנוע מרובים מצדם של אנשי הקונפדרציה לפרוש מן האיחוד גם כן ולחבור למדינות הפורשות.
מחאות נשמעו מכיוונו של הבית הלבן, שם ישב הנשיא המכהן, ג'יימס ביוקנן, אך שום פעולה צבאית לא ננקטה. ביוקנן היה משוכנע כי פעולה נחרצת רק תגרום למדינות העבדים הנותרות לפרוש מן הברית ולהצטרף לקונפדרציה, ובעוד שלא מצא כל הצדקה חוקתית לפרישתן של מדינות הדרום, כך גם לא מצא לטענתו כל אישור חוקתי לכך שהיה יכול לפעול כנגד פרישה שכזו.
תנאי המחיה במצודה במרוצת חורף 1860-61 היו בכי רע,  מנות המזון הוקצבו ומלאי הדלק לחימום היה מוגבל.  חיל המצב, בפיקודו של אנדרסון, עשה כל שיכלתו על מנת לסיים את בניית המצודה אשר תוכננה להכיל 135 תותחים ו-650 קצינים וחיילים, אך רק 90% מהעבודה הסתיימה באותו חורף לאחר עשורים של קיצוצים בתקציב בנייתה ושל עיכובים אחרים.
כוחו של אנדרסון כלל 2 פלוגות מרגימנט הארטילריה ה-1, סך הכל שבעה קציני ארטילריה, שני קציני הנדסה אשר הוצבו במקום לצורך סיום העבודות על המצודה, 68 חוגרים ומש"קים, מתוכם 8 נגני התזמורת הרגימנטלית ו-43 אזרחים. עד אפריל הציבו כוחות האיחוד 60 תותחים בעמדותיהם אולם חסרו את כוח האדם הנדרש על מנת לתפעל את כולם. לרוע מזלם של המגינים מטרתה העיקרית של המצודה - הגנת המפרץ - גרמה לכך שהמצודה תוכננה כך שעמדות תותחיה הופנו אל עבר האוקיינוס האטלנטי ויכולותיה להגן מפני מתקפות ארטילריה מהאיים הסובבים אותה או מפני מתקפת רגלים אמפיבית היו מועטת.
ב-1 במרץ 1861 העניק נשיא הקונפדרציה דייוויס את דרגת הגנרל הראשונה של צבא הקונפדרציה לפ.ג.ט. בורגארד ושלחו לקחת אחריות על המצור. בורגארד חזר על הדרישות לפינוי המצודה או לכניעתה ונקט בצעדים למניעת אספקת מוצרי מזון טריים מן היבשת. בנוסף הוא החל באימונם של אנשי המיליציה בתרגולות צבאיים ובהפעלתם של כלי הנשק עליהם הופקדו. בורגארד, אשר בהכשרתו היה גם קצין הנדסה וגם קצין ארטילריה, הקים מערך אדיר של עמדות וסוללות ארטילריה סביב פורט סאמטר על מנת לכבשה ביום פקודה.
מהלך הקרב

בשעה 04:30 נורתה פצצת מרגמה אחת מפורט ג'ונסון אל עבר פורט סאמטר והתפוצצה מעל המצודה, ובכך היוותה את האות לפתיחתה של הפגזתם של 43 תותחי הקונפדרציה אשר הוצבו סביב המצודה. האש, אשר נורתה מפורט מולטרי, הסוללה הצפה, הסוללות שלצידה, פורט ג'ונסון וקומברינג פוינט, תוזמנה בקצב של פגז כל שתי דקות, כנגד כיוון השעון, התזמון נקבע למעשה על מנת לחסוך בתחמושת לתותחים שאותה העריך בורגארד שתספיק ללא יותר מ-48 שעות הפגזה.
אנדרסון נצר את האש בהמתינו לשעות האור, העיר את חייליו בשעה 06:00 והחל לאייש את העמדות. הוא לא יכול היה לאייש את כל עמדות התותחים שכן היה חסר בכוח אדם מספיק והורה כי התותחים אשר הוצבו במפלס השלישי הגבוה לא יאוישו משום סכנת פגיעה של צוותיהם מאש הדרום אשר נורתה לעברם. לרוע המזל, תותחי המפלס השלישי היו התותחים הטובים ביותר במצודה וניתן היה לכוונם אל עבר עמדות הקונפדרציה, דבר שלא ניתן היה לעשות בתותחי המפלס הראשון אשר אויש במהלך הקרב. המצודה תוכננה לעמוד בפני מתקפות ימיות, ובעוד שספינות המלחמה של התקופה ההיא לא היו מסוגלות לייצר אש תלולת מסלול אשר תעבור את חומות המצודה, התותחים היבשתיים אשר אוישו בידי כוחות הקונפדרציה יכלו גם יכלו. חיל המצב לעומת זאת יכל היה לאכלס רק את תותחי המפלס התחתון, אשר היו נתונים בעמדות אבן ולא יכלו לירות אש תלולת מסלול אשר תפגע כהלכה ותאיים על עמדות הקונפדרציה. בנוסף לכך, אף על פי שבמהלך הנסיגה מפורט מולטרי לפורט סאמטר לקח איתו אנדרסון אספקה ותחמושת ככל שניתן היה להעמיס על הסירות, היה מחסור חמור בתחמושת במצודה עד אשר בסופו של הקרב מצבור התחמושת רוקן כמעט לגמרי.
ספינות האספקה של פוקס החלו להגיע ב-12 באפריל, הראשונה - ספינת הדגל של פוקס, ספינת הקיטור יו אס אס באלטיק אשר הגיעה ב-15:00 וכל היתר עגנו עד השעה 18:00. סירות הנחיתה הוכנו ושוגרו אולם חזרו לאחר שספגו מטחי אש ארטילרית לעברם. פוקס החליט להמתין לחסות החשיכה ולהגעתן של ספינות מלחמה נוספות אך באותו הלילה וכך גם ביום שלמחרת גלים גבוהים מנעו את הנחיתה ופוקס המתין בתקווה כי אנדרסון וחייליו יחזיקו מעמד יום נוסף עד לערבו של 13 באפריל.
סאמטר הייתה מצודה עשויה אבן, אולם בתוכה נבנו מספר מבנים עשויים עץ, ביניהם מגורי החיילים והסגל. מטחי הדרום כוונו אל עבר מבנים אלו וירו פגזים אשר חוממו לטמפרטורות גבוהות בתנורים ובכך הציתו שריפות במקום פגיעתם. גשם שהחל לרדת ב-19:00 כיבה את הדלקות הללו וחיילי האיחוד נצרו את אישם למשך הלילה בפקחם עין מפני פשיטה אמפיבית אפשרית של חיילי הדרום, ואילו סוללות הקונפדרציה הפחיתו את קצב יריותיהם ל-4 פגזים בשעה. עם עלות החמה חודשה אש התותחים ועד לשעות הצהריים רוב מבני העץ עלו באש אשר החלה לאיים על מחסן אבק השרפה של המצודה שם אוכלסו 300 חביות מלאות. חיילי האיחוד ניסו להרחיק את החביות מהאש, אולם בשלב מסוים הורה אנדרסון על סגירתו של המחסן והתרחקות ממנו מחשש להתפוצצותו, והורה על השלכת החביות אל מימי המפרץ. אנדרסון הורה על הכפלת המאמצים לפגוע בסוללות הדרום אך ללא הועיל. על אף זאת, ואולי בזכות זאת, רבים מחיילי הדרום העריצו את אומץ לבם של מגיני המצודה ואת התמדתם, ובכל פעם שחודשה האש אשר נורתה מן המצודה זכו לקריאות עידוד ומחיאות כפים בקרב חיילי הדרום.
סיומו של הקרב

ב-13 באפריל בשעה 13:00 הצליחו פגזי הקונפדרציה לפגוע בתורן הראשי של המצודה, עליו התנוסס דגל ענקי ולהפילו. הפלתו של הדגל גרמה לכוחות הקונפדרציה לחשוב כי מגיני המצודה נכונים להיכנע. קולונל לואיס וויגפול, הסנאטור הטקסני לשעבר וכעת קולונל בשירות הקונפדרציה, עלה על דעת עצמו על סירה לכיוון המצודה הנצורה בחשבו כי המגנים סבלו מספיק והניף מטפחת לבנה בקצה חרבו. בפגשו באנדרסון אמר וויגפול ”אדוני, הגנת על דגלך באבירות. עשית ככל שניתן וכעת הגנרל בורגארד רוצה בסיומו של הקרב. באילו תנאים, מייג'ור אנדרסון, תסכים לפנות מצודה זו?” אנדרסון התעודד מהעובדה כי וויגפול השתמש במונח "לפנות" ולא "להיכנע", הוא היה חסר בתחמושת, השריפות במצודה היו על סף יציאה מכלל שליטה וחייליו היו מורעבים ותשושים. מרוצה מכך שהגן בכבוד על המצודה הסכים אנדרסון להפסקת אש בשעה 14:00.
ממחטתו הלבנה של וויגפול הונפה על תורן המצודה בעוד שוויגפול הפליג בחזרה למוריס איילנד שם התקבל כגיבור. המטפחת נצפתה בצ'ארלסטון ומשלחת נציגיו של בורגארד יצאה לכיוונה של המצודה ללא כל ידיעה על ביקורו של וויגפול. אנדרסון רתח מזעם כאשר נודע לו כי וויגפול לא ייצג את בורגארד ותנאיו לא התקבלו, השליחים איימו על חידושה של המתקפה. במקביל שיגר בורגארד משלחת נוספת אשר הציגה לאנדרסון תנאים דומים לתנאים אשר הושגו עם וויגפול, כך נותרה הפסקת האש בעינה.
בשעה 14:00 מסר חיל המצב הצפוני את המצודה לכוחות הקונפדרציה והקרב הסתיים ללא כל נפגעים לשני הצדדים. במסגרת טקס הורדת דגל האיחוד מראש התורן הורה אנדרסון על מטח כבוד של 100 פגזים כהצדעה לדגל, אולם במטח ה-50 התפוצץ אחד התותחים ובהתפוצצות נהרג חייל אחד ונפצעו שישה מחיילי האיחוד, ובכך נעצר מטח הכבוד. חיילי וקציני חיל המצב הושמו על ספינת קיטור ונלקחו ביום למחרת לספינותיו של פוקס אשר עגנו מחוץ למפרץ. אנדרסון לקח איתו את הדגל אשר הורד מראש התורן, דגל אשר סימל את הקרב והפך לסמל לאומי במדינות הצפון.
לאחר הקרב

הפצצתה של המצודה הייתה יריית הפתיחה של מלחמת האזרחים האמריקנית. בתגובה למסירתה של המצודה לידיים דרומיות קרא לינקולן לגיוסם של 75,000 מתנדבים לתקופה של 90 ימים על מנת להכניע את המרד עליו הכריזו מדינות הדרום, קריאה אשר הובילה בתורה להכרזה על פרישתן של 4 מדינות עבדים נוספות, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית, ארקנסו וטנסי, וחבירתן לשורות הקונפדרציה. המלחמה נמשכה ארבע שנים עד לכניעתה של ארמיית צפון וירג'יניה בפיקודו של הגנרל רוברט לי לצבאו של יוליסס גרנט.
מפרץ צ'ארלסטון נותר בידיים דרומיות במשך כל שנות המלחמה בהותירו פרצה בהסגר של הצפון על נמלי הקונפדרציה. בין השנים 1862 ל-1863 ניסו צבא האיחוד והצי לתפוס את מוצבי המפרץ ופורט סאמטר בראשם אך כשלו. ניסיונות אשר התחילו בפלישה לג'יימס איילנד ביוני 1862 במסגרת קרב ג'יימס איילנד, התקפה ימית על פורט סאמטר במסגרת קרב מפרץ צ'ארלסטון הראשון באפריל 1863, תפיסתן של סוללות הקונפדרציה על מוריס איילנד במסגרת קרבות פורט ווגנר הראשון והשני ביוני 1863 והמצור שהחל לאחר מכן עד ספטמבר 1863 ואחריו כתישה ארטילרית וניסיון פלישה אמפיבי במסגרת קרב פורט סאמטר השני. כוחות הקונפדרציה פינו לבסוף את אזור המפרץ רק לאחר שויליאם שרמן וצבאו איגפו את צ'ארלסטון במסגרת המערכה על הקרוליינות בפברואר 1865.
ב-14 באפריל 1865, ארבע שנים לאחר שהוריד את דגלו, פקד את המצודה מייג'ור גנרל רוברט אנדרסון והניף את דגל פורט סאמטר מעל חורבות המצודה.
לקריאה נוספת

ברוס קאטון, מלחמת האזרחים האמריקנית, הוצאת "מערכות", 1979.
Frank Barnes, FORT SUMTER National Monument - South Carolina, National Park Service Historical Handbook, Washington D.C. 1952
Abner Doubleday, Reminiscences of Forts Sumter and Moultrie in 1860-61, Harper & Brothers, New Yorek, 1876
Clement A. Evans, Confederate Military History, Volume 5, Chapter I, Evans, Confederate Publishing Company., Atlanta, Georgeia, 1898
Samuel Jones, The siege of Charleston and the operations on the south Atlantic coast in the war amoung the states,  The Neale publishing company, New York  191
James M. McPherson, Battle Cry of Freedom: The Civil War Era. Oxford History of the United  States. New York: Oxford University Press, 1988. ISBN 0-19-503863-0.
James M. McPherson, "Charleston Harbor: April 1861", Frances H. Kennedy (Editor), The Civil War Battlefield Guide, 1998
הערות שוליים

↑  לאחר תום הקרב, בשל תאונה נהרג חייל אחד ונפצעו חמישה
1 2  פורט סאמטר באתר השביל הכחול אפור (באנגלית)
1 2 3 4 5  McPherson pp. 1
↑  ההיסטוריה הצבאית של הקונפדרציה, כרך 5, פרק א': המלחמה מתחילה! פורט סאמטר. באתר civilwarhome.com (באנגלית)
1 2  החוברת ההיסטורית:  מייג'ור אנדרסון מניע את חיל המצב ממולטרי לסאמטר (באנגלית)
1 2  החוברת ההיסטורית: כוכב המערב (באנגלית)
↑  קאטון, עמ' 71 - 72
↑  החוברת ההיסטורית:  ההכנות למלחמה (באנגלית)
1 2 3 4 5  McPherson pp. 3
1 2  McPherson pp. 4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539523005171  LCCN: sh95002217 
מפת מפרץ צ'ארלסטון
מייג'ור רוברט אנדרסון, מפקד חיל המצב של צבא האיחוד
"כוכב המערב" קרבה לפורט סאמטר
בריגדיר גנרל פ.ג.ט. בורגארד. גנרל צבא הקונפדרציה
אברהם לינקולן, נשיא ארצות הברית ה-16
קפטן גוסטב פוקס
המתקפה על המצודה
הדגל אשר הורד מתורן המצודה, דגל ארצות הברית עם 33 כוכבים בסידור יהלום