stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליס איילנד

| --- | --- |
תצלום אוויר של האי אליס
תצלום אוויר של האי אליס
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  נמל ניו יורק בשפך נהר הדסון
 קואורדינטות:  40°41′55″N 74°2′24″W﻿ / ﻿40.69861°N 74.04000°W﻿ / 40.69861; -74.04000
 שטח:  1.5 אקר, 27.5 אקר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 אזור זמן:  UTC-5
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיאליס(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיאליס(למפת ניו ג'רזי רגילה) טרנטון ניוארק ג'רזי סיטי פטרסון לייקווד טומס ריבר קמדן ויינלנד פרסיפני-טרוי הילס אטלנטיק סיטי ניו יורק פנסילבניה דלאוור האוקיינוס האטלנטיאליס(למפת ניו ג'רזי מוגדלת) טרנטון ניוארק ג'רזי סיטי פטרסון לייקווד טומס ריבר קמדן ויינלנד פרסיפני-טרוי הילס אטלנטיק סיטי ניו יורק פנסילבניה דלאוור האוקיינוס האטלנטיאליס
 
אליס איילנד (באנגלית: Ellis Island) הוא אי מלאכותי ברובו הנמצא בנמל ניו יורק בשפך נהר הדסון. האי שימש בעבר מרכז של מחלקת ההגירה של ארצות הברית, ודרכו עברו מרבית המהגרים שהגיעו לארצות הברית החל מסוף המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20.
מאז 1990 האי פועל כאתר היסטורי ובו מוזיאון לתולדות ההגירה. ניתן להגיע אליו באמצעות מעבורות היוצאות מפארק באטרי שבקצה הדרומי של מנהטן או מג'רזי סיטי שבניו ג'רזי.
מפת מיקום
מהגרים המגיעים לאליס איילנד בשנת 1902
היסטוריה

ב-1 בינואר 1892 נפתחה באי תחנת קליטת מהגרים של השלטון הפדרלי. התחנה פעלה עד 20 בנובמבר 1954, ועברו דרכה למעלה מ-12 מיליון מהגרים, כאשר ל-98% מהם הותר להיכנס לארצות הברית, ושני האחוזים הנותרים הוחזרו למדינות מוצאם מנימוקים רפואיים שונים.
אליס איילנד היה המפגש הראשון של המהגרים מאירופה עם ארצות הברית. ראשית עברו המהגרים בדיקה רפואית שמטרתה לאסור כניסת מהגרים החולים במחלות קשות ומידבקות. שנית נשאלו רבים מהמהגרים שאלות שנשאלות גם כיום על ידי שלטונות ההגירה: שמו של המהגר, מקצועו, גילו, כמה כסף יש לו, האם יש לו קרובים במדינה.
בדרך כלל שהו המהגרים באי בין מספר שעות למספר ימים.
החל משנת 1924 שימש האי רק לטיפול בפליטים. מהגרים שאינם פליטים הועברו לתחנות הגירה אחרות. בשנות ה-50 הוחזקו באי אנשים שהגיעו לארצות הברית, שלא הורשו להיכנס אליה מסיבות שונות, כמו בשל היותם קומוניסטים.
היסטוריה > איסור כניסת מהגרים לארצות הברית

פקידי ההגירה העבירו את המהגרים במעין "סרט נע" ביניהם, בעודם מסמנים בגיר אותיות על בגדיהם של המהגרים שנמנעה כניסתם לארצות הברית. האותיות ציינו את הסיבות למניעת כניסה לארצות הברית:
C - שעורה בעין
CT - טרכומה (גרענת, שהיא מחלת עיניים)
E - בעיות עיניים
F - בעיות בפנים
FT - בעיות ברגליים
G - נפיחות בבלוטות לימפה
H - חום
K - מפרצת
L - נכות
N - בעיות צוואר
P - שחפת
PG - היריון
SC - גזזת
SI - נדרשת בדיקה נוספת
X - חשד לפיגור שכלי
X בתוך עיגול - פיגור שכלי
היו מהגרים שהצליחו לבסוף בכל זאת להיכנס בשערי ארצות הברית, על ידי מחיקת סימוני האותיות. אליס איילנד התפרסם בספרות היידית והעברית בשם "אי הדמעות" משום שיהודים רבים לא הורשו להיכנס לארצות הברית.
סמכות שיפוט באי

מאחר שאליס איילנד נתון בבעלות השלטון הפדרלי ומנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, הרי שהמחלוקת על הבעלות וסמכות השיפוט באי היא תאורטית לחלוטין.
במשך שנים רבות הייתה מחלוקת בין מדינת ניו ג'רזי למדינת ניו יורק בדבר הבעלות על האי. האי נמצא בצד ניו ג'רזי של נהר ההדסון, אולם במהלך התקופה הקולוניאלית שקדמה להקמתה של ארצות הברית היה האי תחת שיפוטה של מושבת ניו יורק. בחוזה בין שתי המדינות, שנחתם בשנת 1834 ואושר על ידי הקונגרס של ארצות הברית, הסכימה ניו ג'רזי שהאי יישאר תחת שיפוטה של ניו יורק.
בשל כמות המהגרים הרבה שהגיעה לאי בסוף המאה ה-19, הרחיב השלטון הפדרלי את שטח האי על ידי ייבוש שטחים מהים, ועל השטח המיושב נבנתה בשנת 1892 תחנה עיקרית לקליטת המהגרים. במהלך השנים המשיך השלטון הפדרלי להגדיל את שטח האי - עבודות שנמשכו עד שנת 1934. תשע עשיריות משטח האי כיום הוא שטח שיובש מהים. שטח זה אינו כלול במסגרת ההסכם בין המדינות משנת 1834.
מדינת ניו ג'רזי טענה כי השטחים המיובשים שייכים לה מאחר שלא דובר בהם בחוזה. מאחר שהצדדים לא הגיעו לכלל הסכמה, תבעה מדינת ניו ג'רזי את מדינת ניו יורק. בתגובה לעיתונות בעקבות תביעה זו העיר ראש העיר של ניו יורק, רודי ג'וליאני, כי סבו - שהגיע בתור מהגר לאליס איילנד - מעולם לא התכוון להגיע לניו ג'רזי.
בשנת 1998 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בסכסוך וקבע כי השטחים שיובשו נמצאים בשטח מדינת ניו ג'רזי. דבר זה יצר קשיים רבים, מאחר שחלק גדול מהבניינים באי נמצאים בשטחי שתי המדינות (ולכל אחת מהן תקנות בטיחות מבנים שונות ודרישות שונות). לבסוף החליטו שתי המדינות לחלוק בבעלות על האי.
ראו גם

אינגלוז
שם משפחה
הגירה לארצות הברית
הערות שוליים

↑  יעל הדיה, שער־עלייה, כל העיר, 3 באוקטובר 1990
↑  י. בן ארי, י. יודין מוסר על מעצרו באי הדמעות כקרבן ציד המכשפות בארה"ב, על המשמר, 30 בדצמבר 1952; המשך
↑  לא ידוע, אליס אילנד, האנציקלופדיה העברית שלישי ג', עמ' 572
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539238305171  BnF: cb119451543 (data)  GND: 4274979-7  LCCN: sh88007294  MusicBrainz: 242136ba-c061-4a94-8edb-df7e17fbf46d  NARA: 10046009  NKC: ge307711  SNAC: w6tv5f5d  SUDOC: 027401499  VIAF: 244660226   WorldCat (עם VIAF): 244660226
מדרשה תורנית לנשים

לימוד בחברותא במדרשת שיל"ת
מדרשה תורנית לנשים היא מוסד תורני לנשים הכולל לימוד תורה אינטנסיבי במגוון מקצועות היהדות. ברוב המדרשות ניתן דגש על התודעה הדתית של הלומדות, ולכן הציר המרכזי של הלימודים הוא לרוב סביב מחשבת ישראל. בנוסף נלמדים במדרשות תחומים כמו מקרא, הלכה, ובחלק מהמדרשות אף חסידות. הגמרא נלמדת בחלק מהמדרשות, ברמת אינטנסיביות משתנה. בדרך כלל מדובר על לימוד של סוגיות מסוימות (בעיקר באגדה) בלבד, לעיתים תוך תרגום לעברית, אך בחלק מהמדרשות ישנו לימוד מעמיק הכולל לימוד שיטתי של מסכת שלמה.
היקף הלימודים המהווה תוכנית מלאה במדרשות, הוא בדרך כלל לימוד של שנה או שנתיים מלאות, בדרך כלל לפני או אחרי שירות לאומי. היקף כזה מקביל לזה של מכינות קדם-צבאיות, בהן גם תוכן הלימודים (הכולל עיסוק מועט בגמרא) דומה. רק מעט מדרשות, דוגמת זו שבמגדל עוז, מקיימות היקף לימודים דומה לזה של ישיבת הסדר, בדרך כלל תוך שילוב של תואר אקדמי או תעודת הוראה. תופעה מקבילה לאברכים בישיבות הלומדים בישיבה שנים רבות, אינה קיימת כיום, ורק המלמדות במדרשות ממשיכות לעסוק בתורה כמרכז חייהן גם בגיל מאוחר.
קיימות היום לפחות 25 מדרשות תורניות לבנות הפזורות ברחבי ישראל, שבהן לומדות כ-1,000 בנות, לפני ואחרי שרות צבאי או לאומי, בתוכנית מלאה, ועוד כ-2,500 נשים ונערות בתוכניות חלקיות.
התפתחות המדרשות > רקע היסטורי ואידאולוגי

הצורך בהגברת הרקע הלימודי של נשים בנושאים תורניים עלה כבר במזרח אירופה, עוד לפני השואה. במסגרת התעוררות הרצון בקרב בנות והורים מסורתיים ואף חרדים בלימודים תורניים לנשים, חוללה שרה שנירר מהפכה כאשר הקימה את רשת החינוך בית יעקב, שסיפקה לראשונה מסגרת לימוד תיכונית לבנות חרדיות. בנוסף למסגרת זו, הוקמו סמינרים למורות בהן מוענק לתלמידות החרדיות רקע תורני מינימלי המספיק להוראה בבתי הספר החרדיים.
עם התפתחות המודרניזציה וההשכלה, נשים דתיות רכשו השכלה רחבה ומעמיקה בתחומי דעת רבים ונוצר פער גדול בין רמת הידע הכללי שלהן לבין ידיעתן הנמוכה בתחומים תורניים. בשנות השישים והשבעים, בעקבות הקמת ישיבות ההסדר אליהן פנה חלק מהנוער הדתי-לאומי, רכשו הנערים הדתיים השכלה תורנית מעמיקה יותר משל הוריהם, בעוד הנשים נותרו ברמה נמוכה ופער הידיעות התרחב. לאור התפתחויות אלו התגבר מאוד הרצון אצל בנות דתיות ללמוד תורה בצורה מעמיקה, ואף אצל המחנכים הוכר הצורך בלימודים אלו.
לצד התעוררות זו של הרצון ללמוד ולהכיר את המקורות היהודיים, התפתח בזרמים דתיים מודרניים יותר, הרצון ללמוד מתוך גישה פמיניסטית ושוויונית. אצל נשים רבות, באותה תקופה בעיקר אצל עולות מארצות הברית, הגבלת לימוד התורה לגברים נתפסה כאפליה שאין לשאת אותה, והן ביקשו להקים מוסדות תורניים שיקנו לנשים השכלה מקבילה לזו הניתנת בישיבות, כולל לימוד התלמוד.
התפתחות המדרשות > הקמת המדרשות והתפתחותן

המוסד העל תיכוני הראשון שהעניק לימודים תורניים מעמיקים לנשים הוא המכללה ירושלים, שהחלה את פעילותה בשנת הלימודים ה'תשכ"ה (1964/1965) כמכללה להוראה, אך מטרתה הבסיסית הוגדרה כחינוך התלמידות לחיי תורה ומצוות שלמים. המדרשה הראשונה בארץ שהוקמה כמוסד שתכליתו הבלעדית היא לימוד תורה וכולל שבוע לימודים מלא, היא מדרשת לינדנבאום (בשנים 1977–1986 היא נקראה "ברוריה") שהוקמה בשנת הלימודים ה'תשל"ז (סוף 1976). במקביל נפתחה באותה שנת לימודים המדרשה לבנות באוניברסיטת בר-אילן (בשמה כיום: המכון הגבוה לתורה - המדרשה לנשים), הכוללת לימודים באופי ישיבתי ומקנה ללומדות מלגת לימודים ותחליף לחלק מהשעות האקדמיות.
במהלך שנות השמונים הוקמו כמה מדרשות, ביניהן מכון יהודית ליברמן, מדרשת שובה בעפרה, מדרשת עין הנצי"ב של הקיבוץ הדתי ומת"ן המיועד ללומדות מבוגרות יותר ולבעלות רקע תורני קודם. את פתיחת לימודי תורה שבעל פה לפני נשים ניתן לזקוף לזכות מכון ליברמן, שנסגר עם הקמתה של מדרשה ברוח דומה בעין הנצ"ב. מדרשת נשמת שהוקמה ב-1990, במגמה להקנות לבוגרותיו ידע ברמה של ישיבה, פתחה מסלול יועצות הלכה, המהוות למעשה פוסקות בשאלות של טהרת המשפחה. גם התוכנית להכשרת טוענות רבניות בחסות מדרשת לינדנבאום שהוקמה ב-1991 היוותה חלק מהעלאת רף הלימודים התורניים לנשים, בראשית שנות התשעים.
החל מאמצע שנות התשעים הלימוד במדרשה תורנית הפך למרכזי בציבור הדתי, והוקמו מדרשות חדשות רבות. בין המדרשות הבולטות שהוקמו בתקופה זו - מדרשת הרובע, מדרשת אביב ומגדל עוז. במהלך השנים הלך וגדל מספר המדרשות הכוללות שבוע לימודים מלא והגיע לעשרות, כאשר ברובן קיימת לצד התוכנית מלאה, גם תוכנית חלקית, בת יום או יותר, המיועדת לנשים עובדות, אמהות, בנות שירות לאומי או סטודנטיות. גם המגוון האידאולוגי של המדרשות התרחב עם השנים, וכיום ישנן מצד אחד מדרשות הנותנות דגש על מנהיגות נשית (כמו מת"ן ומדרשת לינדנבאום), מדרשות המדגישות את לימוד הגמרא כטקסט היסודי ביהדות (כמו מדרשת נשמת, מדרשת לינדנבאום ומדרשת מגדל עוז), ומצד שני מדרשות שמרניות המדגישות את לימודי האמונה ותורת הרב קוק (מדרשת הרובע ומדרשת אביב למשל), או את לימודי החסידות (מדרשת שובה, מדרשת טהר ועוד). בשנת ה'תשס"ז הוקמה לראשונה מדרשה המהווה למעשה מכינה קדם צבאית לבנות דתיות בשם צהלי.
שילובים שונים במדרשות > שרות לאומי

מדרשות אלו מיועדות בעיקר לבוגרות אולפנה. הבנות מבצעות שרות לאומי באזור המדרשה ובשאר היום הן לומדות לימודי קודש. במסגרת זאת פועלת ברחבי הארץ מדרשת איילת השחר, כמו גם מכון ראשית- מדרשת מעון במעון, מדרשת טל מנשה בצפון השומרון, מדרשת הרובע ומדרשת בת-ציון בירושלים, מדרשת נוב בגולן ועוד.
שילובים שונים במדרשות > שרות צבאי

במספר מדרשות קיימת תוכנית המשלבת שירות צבאי יחד עם הלימודים במדרשה, שכוללת בדרך כלל שנה של לימודים במדרשה ושנתיים של שירות צבאי בחיל החינוך והנוער, בחיל האוויר או בחיל המודיעין. מדרשות אלו הן מדרשת לינדנבאום, מדרשת עין הנצי"ב, מדרשת באר, מדרשת רוני, ובית המדרש מגדל עוז.
שילובים שונים במדרשות > לימודים גבוהים

בקבוצה אחרת של מדרשות קיימת תוכנית לימודים רגילה לימים מרוכזים ללימודי קודש. מלבדה, מתקיימות מסגרות לימודים אקדמיות באמצע השבוע. במסלול זה פועלות המדרשות הבאות:
מדרשת מגדל עוז במגדל עוז שבגוש עציון, הכוללת לימודי הוראה במכללת הרצוג, במסגרת הדומה לתוכנית ההוראה בישיבות הסדר.
מדרשת נשמת בירושלים, הכוללת לימודי הוראה במכללת הרצוג.
מדרשת בינת בשבות רחל, בשילוב לימודי הוראה בחסות מכללה ירושלים בבית וגן מכללת, אורות ישראל באלקנה, ותוכנית יחדיו באוניברסיטת אריאל.
מדרשת שיל"ת באלוני שילה. לימודים לקראת תעודת הוראה במכללת אורות באלקנה, ותוכנית יחדיו באוניברסיטת אריאל.
מדרשת מבראשית בנתיבות בשילוב לימודי הוראה או שילוב שירות לאומי בחסות המכללה האקדמית לחינוך חמדת הדרום
מדרשת הרובע היהודי בירושלים. לימודי הוראה לתואר ראשון ושני בשיתוף עם מכללת אפרתה בירושלים.
מדרשת אוריה בגבעת שמואל. לימודי הוראה במכללה ירושלים.
מדרשת יעוד מפעילה מספר שילובים: שרות לאומי באזור ירושלים, ולימודי תואר ראשון במינהל עסקים במכון לנדר - בית ספר למינהל עסקים (ללא בחינה פסיכומטרית).
מדרשת אביב - מקיימת תוכנית הוראה המשלבת לימודי מדרשה עם תואר בהוראה ממכללת תלפיות בתל אביב.
מדרשת מעמקים - שילוב לימודי קודש עם לימודים במכון טל של בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים בירושלים.
מכינת צהלי- שילוב לימודי קודש עם הכרות עם החברה הישראלית, לימודי היסטוריה והכנה לשירות משמעותי בצבא.
מדרשת שירת חברון- שילוב של לימודי הוראה במכללת אפרתה בירושלים.
שילובים שונים במדרשות > לימודי בגרות

שילוב חדש מציעה "מדרשת קראתיך" בירושלים, המשלבת לימודי מדרשה עם הכנה לבחינת בגרות אקסטרניות.
שילובים שונים במדרשות > לחיזוק התודעה היהודית

קיימות גם מדרשות המיועדות לעולות חדשות ובעלות תשובה. רובן של מדרשות אלה נושא אופי חרדי, אך קיימות גם מסגרות בעלות אופי דתי לאומי, כגון מדרשת טהר הלב לבעלות תשובה ביד בנימין, מבית מדרשת טהר וכן מכון אורה.
מיפוי המדרשות

המדרשות לבנות משתייכות רובן ככולן לאחד הזרמים בציונות הדתית. לא רק ההשקפה וההשתיכות המגזרית של המורים, המורות והתלמידות, אלא בעיקר מכיוון עידוד לימוד תורני לנשים הוא אחד המאפיינים של הציונות הדתית כיום.
כמו הישיבות, מתחלקות המדרשות בין הזרמים השונים שבתוך הציונות הדתית. יש מהן הקרובות לחוגי ישיבת מרכז הרב או לישיבת הר המור ויש הקרובות יותר לישיבת הר עציון. מדרשות רבות הן עצמאיות.
בשנת תשע"א (2011) היו יותר מ-25 מדרשות ברחבי הארץ ובהן מאות תלמידות.
ראו גם

תלמוד תורה לנשים
סמינר לבנות
לקריאה נוספת

תמר אלאור, בפסח הבא - נשים ואוריינות בציונות הדתית, עם עובד ה'תשנ"ט.
הערות שוליים

↑  מקור: עמותת פורום המדרשות התורניות לבנות.
↑  לנשים הייתה האפשרות ללמוד תלמוד גם קודם לכן, אך רק באוניברסיטאות ולא מתוך גישה מסורתית או בסגנון הלימוד המקובל בישיבות
↑  מדרשת מבראשית, באתר מדרשות.
↑
↑
רמירס

רמירס סנטוס דו נסימנטו (בפורטוגזית: Ramires Santos do Nascimento; נולד ב-24 במרץ 1987 בבארה דו פיריי, ריו דה ז'ניירו) הידוע בשמו הפרטי, הוא כדורגלן עבר ברזילאי. בשנת 2012 נתן לו מדור הספורט של הגרדיאן את המקום ה-61 בין 100 שחקני הכדורגל הטובים העולם.
קריירת מועדונים

בצעירותו שיחק רמירס בקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל ז'וינווילי, עימה זכה פעמיים באליפות הליגה השנייה של מחוז סנטה קטרינה בשנים 2005 ו-2006. בשנת 2006 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ז'וינווילי (דאז בליגה הברזילאית השלישית) ולאחר עונה טובה, אותה סיים עם שלושה שערים ב-14 משחקים הושאל לקרוזיירו מליגת העל הברזילאית. כבר בעונתו הראשונה בקרוזיירו הפך לאחד השחקנים המובילים של הקבוצה ועם שלושה שערים ב-32 משחקים הוביל אותה למקום החמישי בליגה.
בינואר 2008 שב רמירס מההשאלה, אך כבר לאחר מספר ימים נקנה על ידי קרוזיירו תמורת 300,000 דולר. בעונת 2008, המשיך להשתפר ביכולתו והפך לאחד השחקנים הבולטים בליגה. עם שישה שערים ב-25 משחקים הוא הוביל את קבוצתו למקום השלישי בליגה ולאליפות מחוז מינאס ז'ראיס. כמו כן, הוא נבחר לנבחרת העונה בליגה הברזילאית ואף העפיל עם קבוצתו לגביע הליברטדורס 2009. רמירס פתח מצוין את הטורניר והוביל את קרוזיירו למקום הראשון בבית המוקדם ולהעפלה לרבע הגמר, לאחר ניצחון על אוניברסידד דה צ'ילה בשלב שמינית הגמר. עם זאת, לא היה חלק מההישג המרשים של קבוצתו שהגיעה עד לגמר הטורניר, מאחר שב-21 במאי 2009 עבר לבנפיקה ליסבון הפורטוגזית תמורת 7.5 מיליון אירו.
כבר בתחילת דרכו בבנפיקה הוביל רמירס את הקבוצה למקום הראשון בבית בשלב הבתים של הליגה האירופית. בהמשך הוביל את הקבוצה לניצחון 0-4 על הרטה ברלין בשלב 32 האחרונות ולניצחון 1-2 על אולימפיק מרסיי בשמינית הגמר. עם זאת, ברבע הגמר הפסידה בנפיקה 5-3 בסיכום שני המשחקים נגד ליברפול והודחה מהטורניר. בליגה הפורטוגזית לא התקשתה בנפיקה לזכות באליפות לאחר ששלטה בליגה במשך כל העונה. הקבוצה הפגינה יכולת מצוינת גם בגביע הפורטוגזי ואף זכתה בו לאחר ניצחון 0-3 על פורטו במשחק הגמר. מבחינה אישית, רמירס סיים עונה טובה במיוחד עם חמישה שערים ב-43 משחקים בכל המסגרות.
בעונת 2010/2011 עבר לשחק בצ'לסי האנגלית בתמורה ל-18 מיליון לירה שטרלינג. את שערו הראשון בקבוצה כבש רמירס ב-24 בינואר 2011 במשחק הליגה נגד בולטון וונדררס, בו ניצחה צ'לסי 0-4.
בעונת 2011/2012 כבש רמירס את השער שהעלה את צ'לסי לגמר ליגת האלופות עם הקשתה מעל ויקטור ואלדס, שוער ברצלונה בחצי הגמר. שער זה נבחר לשער השנה של צ'לסי. באותה השנה זכתה צ'לסי בליגת האלופות ורמירס היה לשחקן חשוב בקבוצה. עונה לאחר מכן פתח בהרכב בגמר הליגה האירופית 2013, שהסתיים בניצחונה של צ'לסי 2-1 על בנפיקה ליסבון.
ב-27 בינואר 2016 חתם רמירס בקבוצה הסינית ג'יאנגסו גואוקסין-סיינטי אשר שילמה עבורו 25 מיליון לירות שטרלינג. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה היה שחקן הרכב, אך בשתי העונות האחרונות לא נכלל בסגל כלל מלבד משחק גביע אחד. במאי 2019 שוחרר מהקבוצה.
ב-13 ביוני 2019 חזר רמירס לברזיל לאחר 10 שנים וחתם בפלמיירס.
נבחרת לאומית

ביולי 2008 זומן רמירס לסגל הנבחרת האולימפית של ברזיל לקראת אולימפיאדת בייג'ינג 2008. הוא שותף בארבעה משחקים במהלך הטורניר וזכה עם הנבחרת במדליית הארד.
ב-21 במאי 2009, אותו היום בו חתם בבנפיקה, זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל הבוגרת לקראת מוקדמות מונדיאל 2010 וגביע הקונפדרציות 2009. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק המוקדמות נגד אורוגוואי ב-6 ביוני, כאשר החליף את אלאנו. בהמשך הפך לשחקן משמעותי ואף לשחקן הרכב בנבחרת והוביל אותה לזכייה בגביע הקונפדרציות לאחר ניצחון 2-3 על ארצות הברית בגמר הטורניר. ב-7 ביוני 2010 כבש את שעריו הראשונים במדי הנבחרת, כאשר הבקיע צמד בניצחונה של ברזיל 1-5 במשחק הכנה למונדיאל 2010 נגד טנזניה. במונדיאל עצמו לא קיבל דקות משחק רבות ובשלושת משחקיה של ברזיל בשלב הבתים נכנס כמחליף רק בדקות הסיום. הוא פתח בהרכב לראשונה במשחק שמינית הגמר נגד צ'ילה ואף בישל לרוביניו את השער השלישי בניצחון 0-3. עם זאת, לא שותף במשחק רבע הגמר נגד הולנד, בו הפסידה הנבחרת 2-1 והודחה מהטורניר.
תארים

אליפות פורטוגל: 2009/2010
הגביע הפורטוגזי: 2009/2010
הגביע האנגלי‏: 2011
ליגת האלופות: 2011/2012
הליגה האירופית: 2012/2013
אליפות אנגליה: 2014/2015
גביע הליגה האנגלית: 2014/2015
* גביע הקונפדרציות - 2009
הערות שוליים

↑  הגרדיאן, 100 השחקנים הטובים בעולם: מקומות 70-41, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2012
↑  כתבה באתר ה-ESPN
↑  כתבה באתר ערוץ הספורט
↑  כתבה באתר O Globo
| נבחרת ברזיל – אולימפיאדת בייג'ינג 2008 (מדליית ארד) |
| --- | --- | --- |
|  1 דייגו אלבס •  2 ראפיניה •  3 אלכס סילבה •  4 טיאגו סילבה •  5 הרנאנס •  6 מרסלו •  7 אנדרסון •  8 לוקאס לייבה •  9 פאטו •  10 רונאלדיניו •   11 רמירס •  12 רנאן • 13 אילסיניו •  14 ברנו • 15 דייגו • 16 טיאגו נבס • 17 רפאל סוביס • 18 ז'ו • מאמן: דונגה |  1 דייגו אלבס •  2 ראפיניה •  3 אלכס סילבה •  4 טיאגו סילבה •  5 הרנאנס •  6 מרסלו •  7 אנדרסון •  8 לוקאס לייבה •  9 פאטו •  10 רונאלדיניו •   11 רמירס •  12 רנאן • 13 אילסיניו •  14 ברנו • 15 דייגו • 16 טיאגו נבס • 17 רפאל סוביס • 18 ז'ו • מאמן: דונגה | ברזיל |
| נבחרת ברזיל – מונדיאל 2010 |
| --- | --- | --- |
|  1 ז'וליו סזאר •  2 מאייקון •  3 לוסיו •  4 חואן •  5 פליפה מלו •  6 באסטוס •  7 אלאנו •  8 ז'ילברטו סילבה •  9 לואיס פביאנו •  10 קאקה •   11 רוביניו •  12 גומש • 13 דניאל אלבס •  14 לואיזאו • 15 טיאגו סילבה • 16 ז'ילברטו • 17 ז'וזואה • 18 רמירס • 19 ז'וליו בפטיסטה • 20 קלברסון • 21 נילמר • 22 דוני • 23 גראפיטה • מאמן: דונגה |  1 ז'וליו סזאר •  2 מאייקון •  3 לוסיו •  4 חואן •  5 פליפה מלו •  6 באסטוס •  7 אלאנו •  8 ז'ילברטו סילבה •  9 לואיס פביאנו •  10 קאקה •   11 רוביניו •  12 גומש • 13 דניאל אלבס •  14 לואיזאו • 15 טיאגו סילבה • 16 ז'ילברטו • 17 ז'וזואה • 18 רמירס • 19 ז'וליו בפטיסטה • 20 קלברסון • 21 נילמר • 22 דוני • 23 גראפיטה • מאמן: דונגה | ברזיל |
| נבחרת ברזיל – קופה אמריקה 2011 |
| --- | --- | --- |
|  1 ז'וליו סזאר •  2 אלבס •  3 לוסיו •  4 טיאגו סילבה •  5 לייבה •  6 סנטוס •  7 רוביניו •  8 רמירס •  9 פאטו •  10 גאנסו •   11 ניימאר •  12 ויקטור • 13 מאייקון •  14 לואיזאו • 15 סנדרו • 16 אלאנו • 17 אליאס • 18 מורה • 19 פרד • 20 ז'אדסון • 21 אדריאנו • 22 ז'פרסון • 23 לואיז • מאמן: מנזס |  1 ז'וליו סזאר •  2 אלבס •  3 לוסיו •  4 טיאגו סילבה •  5 לייבה •  6 סנטוס •  7 רוביניו •  8 רמירס •  9 פאטו •  10 גאנסו •   11 ניימאר •  12 ויקטור • 13 מאייקון •  14 לואיזאו • 15 סנדרו • 16 אלאנו • 17 אליאס • 18 מורה • 19 פרד • 20 ז'אדסון • 21 אדריאנו • 22 ז'פרסון • 23 לואיז • מאמן: מנזס | ברזיל |
| נבחרת ברזיל – מונדיאל 2014 (מקום רביעי) |
| --- | --- | --- |
|  1 ז'פרסון •  2 אלבס •  3 טיאגו סילבה •  4 דוד לואיז •  5 פרננדיניו •  6 מרסלו •  7 האלק •  8 פאוליניו •  9 פרד •  10 ניימאר •   11 אוסקר •  12 ז'וליו סזאר • 13 דאנטה •  14 מקסוול • 15 אנריקה • 16 רמירס • 17 לואיס גוסטבו • 18 הרנאנס • 19 ויליאן • 20 ברנרד • 21 ז'ו • 22 ויקטור • 23 מאייקון • מאמן: סקולארי |  1 ז'פרסון •  2 אלבס •  3 טיאגו סילבה •  4 דוד לואיז •  5 פרננדיניו •  6 מרסלו •  7 האלק •  8 פאוליניו •  9 פרד •  10 ניימאר •   11 אוסקר •  12 ז'וליו סזאר • 13 דאנטה •  14 מקסוול • 15 אנריקה • 16 רמירס • 17 לואיס גוסטבו • 18 הרנאנס • 19 ויליאן • 20 ברנרד • 21 ז'ו • 22 ויקטור • 23 מאייקון • מאמן: סקולארי | ברזיל |
חוק ארגון מחדש של המדינות

| --- | --- |

 פרטי החוק
 מדינה:  הודו הודו
 תאריך חקיקה:  1956
 גוף מחוקק:  הפרלמנט ההודי (לוק סבהה)
 שטחים שעליהם חל החוק:  המדינות והטריטוריות של הודו
 
חוק הארגון מחדש של המדינות, 1956 (באנגלית: States Reorganisation Act; בהינדי: राज्य पुनर्गठन अधिनियम) היה רפורמה גדולה בגבולות המדינות והטריטוריות של הודו, וארגן אותם מחדש לפי קווי חלוקה לשוניים.
למרות ששינויים נוספים בגבולות המדינה של הודו נעשו מאז 1956, חוק הארגון מחדש של המדינות הוא השינוי הנרחב ביותר בגבולות המדינות לאחר עצמאות הודו, וגבולות מרבית מדינות הודו מבוססים עליו.
החוק נכנס לתוקף במקביל לתיקון השביעי לחוקת הודו, בו (בין היתר) הוכר מבנה חדש של מדינות הודו והוסדרו הדרישות להעברת חוק ארגון מחדש של המדינות, 1956 במסגרת הוראות חלק א' של חוקת הודו, סעיף 3.
אינטגרציה פוליטית לאחר העצמאות והחוקה של 1950

הודו הבריטית, שכללה את הודו, פקיסטן, בנגלדש ומיאנמר של ימינו, חולקה לשני סוגים של טריטוריות: מחוזות הודו הבריטית, שנשלטו ישירות על ידי פקידים בריטיים הכפופים למושל הכללי של הודו; ומדינות הודיות, בשליטתם של שליטים מקומיים שהכירו בסוזרניות הבריטית. כתוצאה מרפורמות בתחילת המאה ה-20, ברוב המחוזות הבריטיים נבחרו בתי מחוקקים ומושלים, אך חלק מהמחוזות הקטנים יותר נשלטו על ידי נציב כללי שמונה על ידי המושל הכללי. רפורמות שביצע המנהל הבריטי בשנות ה-30, בעיקר במסגרת חוק ממשלת הודו, 1935, הביאו את עקרון הפדרליזם, שעבר להודו העצמאית.
ב-15 באוגוסט 1947 בוטל הראג' הבריטי והודו חולקה לשתי מדינות: הודו ופקיסטן. הבריטים במקביל ביטלו את הבריתות שלהם עם יותר מחמש מאות מדינות הודיות, שיכלו לבחור בין סיפוח להודו, סיפוח לפקיסטן או עצמאות. מרבית המדינות הסתפחו להודו ומיעוטן לפקיסטן. שלוש מדינות גדולות פנו לעצמאות: היידראבאד, שנכבשה על ידי הודו, בהוטן, שהייתה למדינה עצמאית, וג'אמו וקשמיר, שהפכה לסכסוך בין הודו לפקיסטן.
בין 1947 ל-1950 לערך שולבו שטחי המדינות הנסיכותיות בהודו. חלק מהמדינות אוחדו עם המחוזות הקיימים בהם גבלו; אחרות חברו למדינות נוספות והקימו מדינות איחוד, כגון רג'יפוטנה, הימאצ'ל פרדש, מאדהיה בהרט וווינדהיה פרדש; ומספר מדינות, בהם מייסור, היידראבאד, בופאל ובילספור, נותרו מדינות נפרדות בתוך הודו.
חוקת הודו, שנכנסה לתוקף ב-26 בינואר 1950, הפכה את הודו לרפובליקה, שהוכרזה גם כ"איחוד של מדינות". החוקה הבחינה בין שלושה סוגים עיקריים של מדינות. שנקראו על פי הסעיפים שבהם הוגדרו בנספח הראשון לחוקת הודו - מדינות חלק א', מדינות חלק ב', מדינות חלק ג' ומדינות חלק ד'.
מדינות חלק א' – נכללו בה מדינות שהיו מחוזות בשליטת מושלים בהודו הבריטית, והן נשלטו על ידי מושל שמונה על ידי נשיא הודו ובית מחוקקים נבחר של המדינה. תשע המדינות בחלק א' היו אסאם, ביהר, בומביי, מאדהיה פרדש, מדראס, אודישה, פנג'אב, אוטר פרדש ומערב בנגל.
מדינות חלק ב' – מדינות נסיכותיות לשעבר או איגודים של מדינות נסיכותיות, נשלטות על ידי רג'פרמוק, שהיה בדרך כלל שליט של המדינה העיקרית, ובית מחוקקים נבחר. הראג'פראמוק מונה על ידי נשיא הודו. שמונה מדינות חלק ב' היו היידראבאד, ג'אמו וקשמיר, מאדהיה בהרט, מייסור, פאטיאלה ואיחוד המדינות המזרחית של פנג'אב, ראג'סטאן, סאורשטרה וטרוונקור-קוצ'ין.
מדינות חלק ג' – מדינות שנשלטו על ידי נציב כללי שמונה על ידי נשיא הודו, בה נכללו מחוזות שהיו בשליטת נציבים כלליים בהודו הבריטית וכמה מדינות נסיכותיות. עשר מדינות חלק ג' היו אג'מר, בופאל, בילספור, קורג, דלהי, הימאצ'ל פראדש, קוץ', מניפור, טריפורה וווינדהיה פרדש.
הטריטוריה היחידה של חלק ד' – הייתה איי אנדמן וניקובר, שנוההל על ידי סגן מושל שמונה על ידי ממשלת הודו.
בסיווג זה, למדינות חלק א' היה מושל, למדינות חלק ב' היה ראג'פרמוק ולמדינות חלק ג' היה נציב.
תנועה למדינות לשוניות

הדרישה לארגון מדינות על בסיס לשוני החלה עוד לפני שעצמאות הודו. תנועה לשונית ראשונה מסוגה החלה בשנת 1895, במה שהוא כיום אודישה. התנועה צברה תאוצה בשנים מאוחרות יותר עם הדרישה לפיצול מחוז ביהאר ומחוז אוריסה עבור דוברי אורייה. בשל מאמציו של מדחוסודאן דאס, אבי הלאומיות של אודיה, התנועה השיגה בסופו של דבר את מטרתה ב-1936, כאשר מחוז אוריסה הפכה למדינה ההודית הראשונה שאורגנה על בסיס שפתי, כבר בהודו הבריטית.
בתקופה שלאחר עצמאות הודו עלו כמה תנועות פוליטיות לארגון מדינות על פי חלוקה לשונית. התנועה לפיצול החלק הצפוני של מדינת מדראס דובר הטלוגו צברה כוח בשנים שלאחר העצמאות, ובשנת 1953, 16 המחוזות הצפוניים דוברי הטלוגו של מדינת מדרס הפכו למדינת אנדרה.
בין 1950 ו-1956, בוצעו עוד מספר שינויים קטנים בגבולות מדינות הודו: המדינה הקטנה בילספור אוחדה עם הימאצ'ל פרדש ב-1 ביולי 1954; וצ'נדרנגור, מובלעת לשעבר של הודו הצרפתית, אוחדה עם מערב בנגל ב-1955.
הוועדה לארגון מחדש של מדינות

ביוני 1948 הוקמה ועדת המחוזות הלשוניים, שדחתה את השימוש בשפה כפרמטר לארגון מדינות הודו. בדצמבר 1953 מינה ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו ועדה חדשה, הוועדה לארגון מחדש של המדינות, עליה הטיל לארגן מחדש את המדינות ההודיות. בראש הוועדה החדשה עמד נשיא בית המשפט העליון בדימוס, פזאל עלי; שני חברי הוועדה האחרים היו ה.נ. קונזורו וק.מ. פאנקיר. על הוועדה פיקח שר הפנים גובינד באלאב פאנט.
הוועדה לארגון מחדש של המדינות הגישה את מסקנותיה ב-30 בספטמבר 1955, כשהיא ממליצה על ארגון מחדש של מדינות הודו. הפרלמנט ההודי דן במסקנות הוועדה.
שינויים קשורים על ידי חקיקה אחרת

חוק ארגון מחדש של המדינות נחקק ב-31 באוגוסט 1956. לפני כניסתו לתוקף ב-1 בנובמבר, נעשה תיקון חשוב לחוקת הודו. על פי התיקון השביעי, בוטלה החלוקה הקודמת למדינות,. כשמדינות חלק א' וב' הושוו בשם "מדינות". סוג חדש של ישות, טריטוריית איחוד, החליף את הסיווג כמדינה חלק ג' וד'.
חוק נוסף נכנס לתוקף גם ב-1 בנובמבר, שהעביר שטחים מסוימים מביהר למערב בנגל.