stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עונת 1925/1926 בליגה האיטלקית הראשונה
מהלך התחרות > דרום איטליה

בתחרות השתתפו 20 קבוצות.
לאציו - התחרות התקיימה בהשתתפות 6 קבוצות בשיטת משחק בית ומשחק חוץ. אלבה רומא ופורטיטודו רומא עלו לשלב השני. הם גם העפילו לליגה הלאומית החדשה.
מארקה - אנקונטיאנה עלתה לשלב השני.
סיציליה - התחרות התקיימה בהשתתפות 2 קבוצות בשיטת משחק בית ומשחק חוץ. מסינה ופלרמו עלו לשלב השני. אף קבוצה לא העפילה לליגה הלאומית.
קמפניה התחרות התקיימה בהשתתפות 5 קבוצות. בניולסה ונאפולי עלו לשלב השני.
פוליה - התחרות התקיימה בהשתתפות 5 קבוצות. טאראנטו ובארי עלו לשלב השני. אף קבוצה לא העפילה לליגה הלאומית.
בסיום שלב זה הקבוצות אורגנו ב-2 בתים ומנצחי הבתים נפגשו בגמר אזורי. בגמר אזורי אלבה רומא ניצחה את נאפולי 1−1, ו-1−6 ועלתה לגמר ארצי. נאפולי העפילה לליגה הלאומית החדשה.
מהלך התחרות > משחקי הגמר

משחקי הגמר נערכו ב-8 באוגוסט וב-22 באוגוסט, יובנטוס ניצחה את אלבה רומא 7−1 ו-5−0 וזכתה באליפות.
כדורגלנים מצטיינים

פרנץ הירצר (הונגריה הונגריה) מיובנטוס כבש 25 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
סיווג ארנה-תומפסון

סיווג ארנה-תומפסון (Aarne-Thompson classification Index) הוא כלי מחקרי המשמש באתנופואטיקה לסיווג טיפוסים סיפוריים של מעשיות. במרכז השיטה נמצא קטלוג ממוספר של טיפוסי סיפורים, שלפיהם מסווגות האגדות. את השיטה והקטלוג יצרו חוקר הפולקלור הפיני אנטי ארנה (Antti Aarne;‏ 1867 – 1925) וחוקר הפולקלור האמריקאי סטית תומפסון (1885 – 1976), שחיבר גם את אינדקס המוטיבים של הספרות העממית, המשמש במקביל. הסיווג הבסיסי פורסם על ידי ארנה ב-1910 בגרמנית ותורגם לאנגלית ב-1928 על ידי תומפסון, שגם הרחיב אותו. במהדורה מ-1961 נקבע מספור המוטיבים לפי מספרים המתחילים בתחילית AT. ב-2004 האנס-יורג אות'ר (Hans-Jorg Uther) פרסם מדריך מעודכן ומורחב של הסיווג הנקרא מאז סיווג ארנה-תומפסון-אות'ר.
קטלוג המוטיבים מתבסס על מחקר של יותר מ-2,500 אגדות, מעשיות וסיפורי עם ממקורות אירופיים בעיקר ומספר מקורות מהמזרח התיכון, אפריקה ואסיה.
השיטה

השיטה מקבצת סיפורי עם וסיפורי מעשיות בהתאם לקו העלילה הכללי; כך מקובצים יחדיו סיפורים בעלי מאפייני עלילה דומים או סדרת אפיזודות דומה. שיטה זו תלויה במידה רבה באותם מאפיינים שבהם בחרו המסַווגים להתמקד.
כך למשל, סיפורים כמו "סינדרלה" – שבה גיבורה נרדפת, בעזרתה של פיה טובה או עוזר קסום אחר, נוכחת באירוע (אחד או יותר) שבו היא זוכה באהבתו של נסיך ומוכרת ככלתו האמיתית – מסווגים כסוג מספר AT 510: "הגיבורה הנרדפת". חולשתה של שיטת סיווג זו נעוצה בעובדה כי היא מסווגת רק מספר חלקים קטן מן העלילה כמוטיבים. הסיפור "פעמונית", לדוגמה, מסווג כסוג 310 AT (המשרתת במגדל), אבל העלילה נפתחת בכך שיש דרישה לתינוק כתמורה לרכוש שנגנב (מוטיב לא מסווג). כך, סיפורי מעשיות אחרים הנפתחים בדרישה לילד כתמורה לרכוש שנגנב, אולם קו העלילה הראשי שונה מזה של פעמונית, לא יסווגו כמספר 310 AT. מנגד, סיפורים שהפתיח לעלילתם שונה לחלוטין מפעמונית, אולם המוטיב המרכזי בהם הוא המשרתת הכלואה במגדל, יסווגו תחת אותו סוג עלילה.
בהדגשת האלמנט המרכזי המשותף ככלי לסיווג, מתעלמת שיטת סיווג זו מן הצבע והפרטים המיוחדים לכל עלילה. זו גם הביקורת המרכזית על השיטה, שהדובר העיקרי שלה היה חוקר הפולקלור הרוסי ולדימיר פרופ, שיצר שיטת סיווג אחרת ב-1920. פרופ סיווג את המעשיות באמצעות התפקיד של כל דמות בעלילה והפעולה שנעשתה על ידה, וכך הגיע למסקנה כי סיפור מורכב מעד-31 מרכיבים ושמונה סוגי דמויות.
דוגמאות נבחרות מהקטלוג > 1–299: סיפורי בעלי חיים

1–99: סיפורים אלו מתייחסים למרחב שבו בעלי החיים גרים וכוללים מעשיות על השועל הפיקח, חלק הארי, האריה והחסידה
100–149: סיפורים על חיות בר וחיות בית, כמו עכבר העיר ועכבר הכפר, הזאב ושבעת הגדיים, שלושת החזירונים
150–199: מפגש בין חיות בר לבין בני אדם, כמו אנדרוקלס (או בר כוכבא) והאריה, זהבה ושלושת הדובים
200–219: מעשיות על חיות בית
220–299: סיפורים על חיות ואובייקטים אחרים (דוממים, צומח, כוחות טבע), בתוך זה 220-249 יהיו ציפורים
דוגמאות נבחרות מהקטלוג > 300–399: אויבים על-טבעיים

302 – ענק בלי לב
303 – האחים התאומים
303A – שבע אחיות, שבעה אחים
304 – צייד מיומן
306 – תריסר נסיכות רוקדות
307 – הנסיכה בארון
310 – פעמונית
311 – הורג הענק
312 – כחול הזקן
313 – טיסה קסומה
314 – זהובת השיער
315 – האחות הבוגדנית
327A – עמי ותמי
332 - הסנדק מוות
333 – כיפה אדומה
דוגמאות נבחרות מהקטלוג > 460–499: משימות על-טבעיות

461 – שלוש שערות השטן
471 – גשר לעולם אחר
דוגמאות נבחרות מהקטלוג > 500–599: מסייעים על-טבעיים

500 – עוץ לי גוץ לי
502 – איש הפרא
507 – פילגש הענק
510A – הפיה של סינדרלה
510B - האב שרצה לשאת לאשה את בתו - אישה על ערש דווי מבקשת מבעלה שאחרי מותה ישא לאישה את זו שהטבעת תתאים לאצבעה או זו שדומה לה. האב מוצא את בתו כמתאימה וזו בורחת ממנו.
550 – הציפור הזהובה
571 (וגם 575) - נערה שחדה חידות ומי שפותר אותן ינשא לה
דוגמאות נבחרות מהקטלוג > 560–649: חפצים קסומים

560 – טבעת קסומה
561 – מנורת קסמים, למשל אצל אלאדין ומנורת הקסמים
571 – אווז זהוב
610 – הפרי המבריא
611 – אהבת אמת
דוגמאות נבחרות מהקטלוג > 700–749: סיפורים על טבעיים אחרים

703 - סנגורוצ'קה
704 – הנסיכה והאפון
709 - שלגייה
דוגמאות נבחרות מהקטלוג > 850–999: נובלות

850–869: איש הנישא לנסיכה
851 – איש הפותר חידות קשות מאד על מנת להינשא לנסיכה
870–879: אישה הנישאת לנסיך
870A – נערת האווזים
926 – משפט שלמה
930 – אדיפוס
סיווג ATU של האנס-יורג אותר

במהלך השנים, נוספו שיטות סיווג נוספות המבוססות על שיטת הסיווג ארנה-תומפסון ובאות לתקן או להשלים אותה. השיטה המקובלת ביותר כיום היא זו שעדכן והרחיב האנס-יורג אות'ר (גר') ב-2004, והידועה כסיווג ATU (ראשי תיבות של Aarne-Thompson-Uther). אות'ר ציין כי רבים מהתיאורים של סיווג ארנה-תומפסון היו שטחיים ושהמערכת המקורית לא מאפשרת הרחבות.
שימוש בשיטה זו בחקר הפולקלור בישראל

מספר חוקרי פולקלור ישראלים עשו שימוש בשיטת סיווג זו במחקריהם על פולקלור יהודי וערבי בארץ ישראל, כמו חיים שוורצבוים למשל, וכן גם דב נוי, תלמידו של סטית תומפסון, שהקים את ארכיון הסיפור העממי בישראל (אסע"י), והטמיע את מפתח הטיפוסים ארנה-תומפסון בעבודותיו ובקרב תלמידיו.
הערות שוליים

↑  אגדות לפי סיווג 510B (האב שרצה לשאת לאשה את בתו)
↑  Classifying folktales: The Third Revision of the Aarne-Thompson Tale Type Index
ספלייסוזום

| --- | --- |

 שיוך:  מכונה מולקולרית 
 מזהים
 קוד MeSH:  A11.284.430.106.279.345.850 
 מזהה MeSH:  D017381 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0162771 
 
ספלייסוזום (נקרא גם: "העורך הגנטי") או שִחבורוֹן (מלשון שחבור) הוא מערכת המורכבת מחלבון ו-RNA המצויה בגרעין התא, האחראי לתהליך השחבור (splicing באנגלית ומשם שמו).
בתהליך זה הספלייסוזום קושר מולקולות mRNA ראשוניות ששועתקו בגרעין ומזהה בהם מקטעים אשר אינם מקודדים לחלבון, אינטרונים. את האינטרונים הוא מוציא על ידי חיתוכם וסילוקם. זאת בעוד מקטעים המקודדים לחלבון, אקסונים, נותרים במולקולה ומהווים את מולקולת ה-mRNA הבוגרת, העוזבת את הגרעין ועוברת לציטופלזמה, שם היא מתורגמת לחלבון.
הספלייסוזום מורכב מ-5 תת-יחידות. תת-יחידות אלה מורכבות מקומפלקס, שמכונה snRNP, ומכיל חלבונים וגדילי RNA קצרים (המכונים snRNA). הספלייסוזום העיקרי (major spliceosome) מורכב מתת-יחידות U1, U2, U4, U5 ו-U6, ואילו הספלייסוזום המשני מורכב מתת-היחידות U11, U12, U4atac, U6atac ו-U5.
הערות שוליים

↑  שִׁחְבּוּרוֹן במילון ביולוגיה כללית (תשס"ט), 2009, באתר האקדמיה ללשון העברית
| חלקי התא ואברוניו |
| --- | --- | --- |
| אברונים | גרעין התא • רשתית תוך-פלזמית • גולג'י • כלורופלסט • מיטוכונדריון • ליזוזום •  פרוקסיזום • בועית מתכווצת |  |
| חלקים נוספים | ציטופלזמה • קרום התא • דופן התא • שלד התא • חלולית • ריבוזום • MTOC (צנטריול) • מזוזום |  |
| מבנים בגרעין | גרעינון • ספלייסוזום |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סמל אוסטרליה המערבית

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  המונרך האוסטרלי
 תאריך אימוץ:  17 במרץ 1969
 התקנים
 ציצה:  כתר אדוארד הקדוש בין שני עלי כף הקנגורו
 עטרה:  סאבל ואור
 מגן:  ברבור שחור
 תומכים:  זוג קנגורו אדומים
 חלקה:  דשא
סמל אוסטרליה המערבית הוא שלט האצולה הרשמי של מדינת אוסטרליה המערבית. הסמל הוענק בצו מלכותי מידי המלכה אליזבת השנייה ב-17 במרץ 1969 למדינה האוסטרלית.
עיצובו של השלט

המגן הוא מגן כסוף (ארז'ן) עם בסיס גלי כחול (אזור) וכסף. ברבור שחור בצבעיו הטבעיים שט על הגל הכחול העליון. מעל המגן מופיע כציצה כתר אדוארד הקדוש על עטרה של שחור (סאבל) וזהב (אור) בין שני פרחי כף הקנגורו בצבעיהם הטבעיים של ירוק ואדום. תומכי המגן הם זוג קנגורו אדום משני צידי המגן ומחזיקים אותו, בצבעיהם הטבעיים עומדים על חלקת דשא ומחזיקים בכפותיהם בומרנג ללא כל סמל או סימון.
הבלאזון (תיאורו ההרלדי) הרשמי של השלט נכתב בצו המלכותי אשר הכריז על השלט:
"For Arms: Argent on a base wavy Azure charged with a barrulet wavy Argent a Black Swan naiant proper. And for Crest: On a Wreath Or and Sable The Royal Crown between two Kangaroo Paw (Anigosanthos Manglesii) flowers slipped proper. And for Supporters: On either side a Kangaroo holding in the exterior fore-paw a Boomerang proper."
הרישום אשר התלווה לצו המלכותי תיאר את השלט עם קסדה ומעטה אך ממשלת אוסטרליה המערבית הודיעה כי "לאחר התייעצות עם הממונה על השלטים, שלט האצולה יופק לשימוש באוסטרליה המערבית בגרסה מתומצתת ללא הקסדה והמעטה. הקסדה והמעטה אשר תוארו בצו נועדו למטרות תיאור הרלדיות, ההשמטה נועדה לישר קו עם השימוש בסמלים בחבר העמים של אוסטרליה ומדינות אוסטרליה האחרות".
הסמליות בשלט > הברבור השחור

הברבור השחור צוין בידי החוקרים האירופאים אשר הפליגו לחופי אוסטרליה המערבית. בשנת 1697 הפליג החוקר ההולנדי ויליאם דה ולמינג אל תוך נהר סוואן  וקרא לו בשם    נהר הברבור (הולנדית: Swaanerivier) על שם הברבור שנצפה באזור ובשנת 1826 דיווח החוקר הבריטי קפטן ג'יימס סטירלינג על כ-500 ברבורים שחורים אשר חלפו בטיסה מעל הנהר. הקולוניה הבריטית באוסטרליה המערבית הייתה ידועה בשם "קולונית נהר סוואן" מאז יסודה בשנת 1829 ועד תחילתה של תקופת האסירים בשנת 1850.
הברבור השחור הוא הציפור הלאומית של אוסטרליה המערבית, אף על פי שאומצה רק בשנת 1973 הופיעה הציפור בתוך סיכת המדינה כברבור שחור בתוך דיסקה צהובה, הסיכה שולבה בתוך דגל אוסטרליה המערבית אשר אומץ בשנת 1870.
הסמליות בשלט > הכתר

הכתר (סמל) מייצג את המלוכה האוסטרלית והעטרה אשר תומכת בכתר צבועה בצבעי שחור וזהב, צבעי המדינה. בדרך כלל צבועה העטרה בצבעים העיקריים אשר המגן צבוע בהם (כחול וכסף) אך צבעי הזהב והשחור הם הצבעים ההיסטוריים אשר יוחסו לאוסטרליה המערבית מאז אימוצה של הסיכה בשנת 1870.
הסמליות בשלט > כף הקנגורו

פרח כף הקנגורו (Anigozanthos manglesii) הוא הפרח הלאומי של אוסטרליה המערבית אשר אומץ בשנת 1960 וביחד עם העטרה של השחור והזהב ממסגרים שני פרחי כף הקנגורו את הכתר ובכך מבטאים את הכבוד אשר העניקה המלכה למדינה עם קבלת השלט ומסמלים את הריבוניות והעצמאות של מדינת אוסטרליה המערבית.
הסמליות בשלט > הקנגורו האדום

הקנגורו האדום (Macropus rufus) הוא הזן הגדול ביותר מבין הקנגוראים והוא חי באוסטרליה המערבית הפנימית. סביבתו הטבעית, יחד עם סביבתו של הברבור השחור, מקיפה כמעט את כל שטחה של מדינה ומסמלת את אזור הסמכות השיפוטית של שלט האצולה. את הקנגורו האדום ניתן לראות במקומות רבים בהרלדיקה האוסטרלית לדוגמה בסמל הטריטוריה הצפונית ובסמל אוסטרליה. בסמל ניו סאות' ויילס מופיע קנגורו כתומך אך זהו הקנגורו הזהוב המיתי.
על הבומרנגים אשר אוחזים התומכים אין כל סמל או סימן. עומבדה זו נועדה לסמל את כלל אוכלוסיית האבוריג'ינים אשר חיים בשטחי המדינה.
ראו גם

סמל אוסטרליה
דגל אוסטרליה המערבית
הערות שוליים

↑  van Lohuizen, J., 'Vlamingh, Willem de (fl. 1697)', Australian Dictionary of Biography, Volume 2, Melbourne University Press, 1967: 556
| סמלי אוסטרליה |
| --- | --- | --- |
| דגלים לאומיים | סמל אוסטרליה |  |
| סמלי המדינות | אוסטרליה הדרומית • אוסטרליה המערבית • ויקטוריה • טסמניה • ניו סאות' ויילס • קווינסלנד |  |
| טריטוריות | הבירה האוסטרלית • הטריטוריה הצפונית • אי חג המולד • איי קוקוס • נורפוק |  |
איור מסוף המאה ה-18 המתאר את הברבור השחור
סן לורנסו

ערך זה עוסק בקבוצת כדורגל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קלוב אתלטיקו סן לורנסו דה אלמרגו (בספרדית: Club Atlético San Lorenzo de Almagro) היא קבוצת כדורגל ארגנטינאית, הנחשבת לאחת מחמש הקבוצות הגדולות של ארגנטינה לצד בוקה ג'וניורס, ריבר פלייט, אינדפנדיינטה וראסינג קלוב.
היסטוריה

מועדון סן לורנסו נוסד ב-1 באפריל 1908, על ידי קבוצה של צעירים, בעזרת הכומר "פדרה" לורנסו מצה ונקראת על שם לאורנטיוס מרומא.
צבעי המועדון הם הכחול, אשר מסמל את האידיאל, והאדום, המסמל את הלחימה.
משחק הקלאסיקו שלה מתקיים מול קבוצת הורקאן, שמתחילת שנות התשעים שהתה לסירוגין שלוש עשרה שנים בליגה השנייה.
סן לורנסו מייצגת בעיקר את השכונות בואדו, אלמגרו, פומפייה ובחו פלורס, שבבירה בואנוס איירס, אבל בפועל אוהדיה הרבים מפוזרים בכל ארגנטינה וגם מחוצה לה.
בעידן החובבני זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות ארגנטינה (1923, 1924, 1927). האליפות הראשונה בעידן המקצועני בה זכה המועדון הייתה ב-1933 (היה זה הטורניר השלישי שהתקיים בעידן המקצועני), ולאחר מכן זכה באחת עשרה אליפויות נוספות (האחרונה שבהן ב-2013). תארים נוספים ברמה הלאומית בהם זכתה הקבוצה הם הגביע הלאומי "קופה דה לה רפובליקה" (1943) והסופר קאפ הארגנטינאי (2016).
עוד זכתה הקבוצה בשלושה גביעים בינלאומיים: בגביע ליברטדורס בעונת 2014 (בגמר היא גברה על נסיונל אסונסיון הפרגוואית), בגביע מרקוסור (2001) ובגביע סודאמריקנה (2002). גביעים אלו מצטרפים לגביעי עבר בינלאומיים בהן זכתה - קופה קמפאונטו ריו דה לה פלאטה (1923) וגביע אלדאו (1927), שהפגישו את אלופות ארגנטינה ואורוגוואי.
המועדון ידוע בזכות מחלקת הנוער שלו ורבים משחקני הקבוצה ייצגו את הנבחרות הצעירות של ארגנטינה בגביעי העולם, במונדיאל הנוער האחרון שנערך בהולנד 2005 שימש פבלו זבאלטה, אז שחקן הקבוצה, כקפטן הנבחרת. פרננדו מסה הצעיר שימש כקפטן הנבחרת עד גיל 17 באליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 17 האחרונה שהתקיימה במרץ 2007 באקוודור.
אוהדי הקבוצה

אוהדי הקבוצה מכונים "קוארווס" (עורבים) בגלל צבע הביגוד השחור של הכמרים. הם ידועים כקנאים ביותר לקבוצתם.
בשנת 1999 נעשה ניסיון להפוך את המועדון לחברה פרטית על ידי קבוצה של משקיעים. האוהדים הפגינו והתעמתו עם כוחות המשטרה, והצליחו למנוע את המהלך.
אצטדיון

הקבוצה משחקת באצטדיון פדרו בידגאין המכונה בפי אוהדי הקבוצה ובארגנטינה "נואבו גסומטרו" (גסומטרו החדש). האצטדיון נחנך בשנת 1993 ומכיל 47,964 מקומות.
שחקנים בולטים

חוסה סנפיליפו (1953-1962; 1972)
אסקיאל לאבסי (2004-07)
פבלו סבאלטה (2002-05)
קלאודיו מורל רודריגס (1998-04)
איוואן קורדובה (1998-00)
סבסטיאן אבראו (1996-97; 2000-01)
פרננדו אדגר גאלטו (1994-99)
אוסקר רוג'רי (1994-97)
אנחל קוריאה (2013-14)
איקר מוניאין (2024)
כדורסל

במועדון מחלקת כדורסל שהשיגה תארים רבים, בעיקר בטורנירים של בואנוס איירס, בין שנות הארבעים ועד לראשית שנות השבעים. המועדון זכה בליגת העל הארגנטינאית בכדורסל בעונות 1958, 2015/16 (כשבשורותיה משחק כדורסלן ה-NBA בעבר ולטר הרמן), 2016/17, 2017/18 ו-2018/19, ובליגת האמריקות של פיב"א בעונות 2018 ו-2019.
הערות שוליים

↑  היסטוריה: סן לורנסו זכתה בגביע הליברטדורס, באתר nrg‏, 14 באוגוסט 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2008007629  VIAF: 123414810   WorldCat (עם VIAF): 123414810 
הנואבו גסומטרו
סנטה מריה דלה סאלוטה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסיית הודיה, בזיליקה זוטרה, כנסייה מתומנת 
 על שם:  מרים, אם ישו 
 כתובת:  דורסודורו, עיריית ונציה-מוראנו-בוראנו 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־17
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־17 
 חומרי בנייה:  אבן איסטריינית 
 אדריכל:  באלדאסארה לונגנה 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הבארוק 
 מידות
 אורך:  70 מ' 
 רוחב:  47 מ' 
 קואורדינטות:  45°25′50″N 12°20′05″E﻿ / ﻿45.43057°N 12.33473°E﻿ / 45.43057; 12.33473
 basilicasalutevenezia.it
  (למפת ונציה מוגדלת) סנטה מריה דלה סאלוטה(למפת ונציה רגילה) סנטה מריה דלה סאלוטה
 
מבט על הכנסייה מהתעלה הגדולה.
מבט על הכנסייה מהתעלה הגדולה.
פנים הכנסייה - המזבח הגדול.
בזיליקת סנטה מריה דלה סאלוטה (באיטלקית: Basilica di Santa Maria della Salute - בזיליקת מריה הקדושה של הישועה) המכונה "סאלוטה" (Salute) היא אחת הכנסיות הידועות והמפוארות בוונציה שבאיטליה.
הכנסייה ממוקמת במצר יבשה צר בין התעלה הגדולה לתעלת ג'ודקה למול כיכר סן מרקו.
היסטוריה

בקיץ 1629 פשטה מגפה בעיר ונציה. המגפה נמשכה במשך כשנתיים, ונפטרו בעטייה כשליש מאוכלוסיית העיר. תהלוכות דתיות ותפילות המוניות שנערכו בכנסיית סן רוקו וכנסיית סן לורנצו גוסטיניאני לא עצרו את המגפה. בניסיון לעצור את המגפה, על פי אמונת הוונציאניאנים, הוחלט להקים כנסייה. דבר זה בוצע בעבר, כאשר בניסיון לעצור מגפה תכנן אנדראה פאלאדיו את כנסיית איל רדנטורה המוקדשת לישו הנוצרי. ב-22 באוקטובר 1630 הכריז הסנט של ונציה על הקמת כנסייה המוקדשת למרים הבתולה, שנחשבה למגינה של הרפובליקה של ונציה. עוד נקבע בהחלטה שהסנאט של העיר יבקר בכנסייה מדי שנה בתהלוכה לכבוד מרים - תהלוכה שתיקרא "חג המדונה של ההצלה" (Festa della Madonna della Salute) - התהלוכה תצא מכיכר סן מרקו דרך רובע סן מרקו אל רובע דורסודורו (בו נמצאת הכנסייה), כאשר עוברים דרך גשר סירות מיוחד שמוקם בין הרבעים מעל התעלה הגדולה לצורך התהלוכה.
מיקום הכנסייה נבחר מבין שמונה מקומות אפשריים. השטח שנבחר ניצב למול כיכר סן מרקו (דבר המקל על בניית גשר הסירות). השטח, שהיה בבעלות הפטריארך הקתולי - נציג הוותיקן ברפובליקת ונציה הועבר לבעלות העיר, והריסת הבתים במקום החלה בשנת 1631.
אחד עשר הצעות הוגשו לתחרות האדריכלות לצורך הקמת הכנסייה, מתוכן נבחרו שתי הצעות לשלב הגמר: תוכניתו של האדריכל באלדאסארה לונגנה ותוכניתם של האדריכלים אנטוניו סמראלדי (המכונה "איל פרנקו") וסאמבטיסטי רוברטיני. תוכניתו של לונגנה נבחרה בשלב הגמר. 
תוכניתו של לונגנה הייתה ייחודית מבין התוכניות שהוגשו. יתר התוכניות תיארו כנסיות בסגנון פאלאדיאני, אולם באלדאסרה לונגנה כתב בתוכניתו:
יצרתי כנסייה בצורת רוטנדה. תוכנית חדשה, אשר לא נבנתה קודם לכן בוניציה, תוכנית נעלה ושאפיתם של רבים. כנסייה זו, המוקדשת למרים הבתולה, גרמה לי לחשוב, בכישרון המועט שהעניק לי האל, על בניית כנסייה בצורת כתר.
תוכניתו של לונגנה הצעיר (שהיה בן 26 בעת הגשת התוכנית), הוגשה לסנאט הוונציאני בו הצביעו 66 סנטורים בעד התוכנית, 29 נגדה (בשל העדפת הסגנון הפאלאדיאני) ו-2 נמנעים.
בניית הכנסייה הושלמה בשנת 1681 (זמן קצר לפני פטירתו של לונגנה).
מבנה הכנסייה

הכנסייה רחבת ההיקף ניצבת על 100,000 יתדות עץ השקועים באדמת האי. מבנה הכנסייה בנוי מאבן בחזיתו, וממארמורינו (לבנים המכוסות באבק שיש).
פנים הכנסייה המתומנת בנויה בסגנון ביזנטיני. כיפת הכנסייה הרחבה, הניצבת מעל האולם המתומן, נועדה לסמל את כתרה של מרים; האולם עצמו מסמל את רחמה של מרים, ושמונה עמודי האכסדרה את הכוכב בן שמונה הקצוות - סמלה של מרים.
כיפת הכנסייה המפוארת הפכה לאחד מסמליה הידועים ביותר של העיר ונציה.
פנים הכנסייה

המזבח הראשי של הכנסייה, הבנוי בסגנון בארוק, תוכנן על ידי לונגנה. במרכזו איקונין בסגנון ביזנטיני המתארת את מרים ואת ישו. איקונין זה צויר במאה ה-12 או ראשית המאה ה-13 ושולב במזבח. קבוצת הפסלים שליד המזבח מתארת את "מלכת השמים מגרשת את המגפה" - פסל זה, שנוצר בשנת 1670 בסגנון הבארוק, הוא מעשה ידי הפסל הפלמי ז'וזה דה קורטה (Josse de Corte). בעת חנוכת הכנסייה הוצב במקום קבוצת פסלים זו ציורו של אלסאנדרו וארוטיירי בו תוארה מרים כמחזיקת תמונה של הכנסייה.
בין היצירות הידועות המוצגות בכנסייה ניתן למנות את היצירה "חתונה בקנה" מעשה ידי טינטורטו (בה מתואר הצייר עצמו כאחד מאורחי החתונה) וכן את היצירה "מרקוס הקדוש, עם הקדושים קוסמאמס, דאמיאן, סבסטיאן ורוש" מעשה ידי טיציאן. בחדר האוצר של הכנסייה מזבח מפואר נוסף, וכן ציורי תקרה המתארים את "דוד וגוליית", "עקדת יצחק", "קין והבל" ונושאי הבשורה הנוצריים.
מבט על הבזיליקה מכיוון התעלה הגדולה
מבט על הבזיליקה מראש הקמפנילה של סן מרקו
כיפת הכנסייה בשעות אחר הצהריים
ה"ריו דלה סאלוטה" - הרחוב הסמוך לכנסייה
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
אתר האינטרנט הרשמי של סנטה מריה דלה סאלוטה
ספלוליים

| ספלוליים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: פלפלאים
משפחה:: ספלוליים
שם מדעי
 Aristolochiaceae ‏ז'יסייה, 1789
ספלוליים (שם מדעי: Aristolochiaceae) היא משפחה בסדרת הפלפלאים. היא נקראת בעקבות שם הסוג הגדול במשפחה, ספלול. זהו גם הסוג היחיד במשפחה שמיוצג בצמחיית הבר של ארץ ישראל.
במשפחה הסוגים הבאים:
ספלול (Aristolochia)
Asarum
Euglypha
Holostylis
Isotrema
Pararistolochia
Saruma
Thottea
תפוצה

המשפחה נפוצה באמריקה הצפונית,אירופה,אסיה,אפריקה,אמריקה הדרומית,אמריקה המרכזית,אוסטרליה,גינאה החדשה ואיי האוקיינוס השקט.
סכין לחם

סכין לחם הוא סכין המיועד לחיתוך לחם, אחד משלל סכינים המשמשים במטבח. הלהב של סכין הלחם מאפשר לחתוך לחם רך מבלי לפורר אותו.
אורך הלהב הממוצע של סכין לחם נע בין 25–30 ס"מ. אך סכינים שמיוצרים בסטים של סכיני מטבח יכולים להיות אף קצרים יותר ואורך להבם נע בין 15–20 ס"מ.
חלק מסכיני לחם מיוצרים משוננים בדומה לסכין עגבניות.
היסטוריה

סכין הלחם הראשון הוצג בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) על ידי חברת "פרידריך דיק" שמקורה מגרמניה. עיצוב הסכין נרשם כפטנט בארצות הברית על ידי ג'וזף א' ברנס. לסכין היו חריצים ומשושים, היוצרים קצוות חיתוך קטנות ובודדות הניצבות על הלהב, ולכן הסכין הצליח לחתוך את הלחם ללא כל ריסוק.
הערות שוליים

↑  Европейские кухонные ножи: виды и назначение., www.cookingknife.ru
↑  סכיני קונדיטור, סכיני לחם - סכינים למבינים, באתר www.knife.co.il
↑  CoockingKnife, www.cookingknife.ru
סנטה סבינה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בזיליקה זוטרה 
 על שם:  סבינה הקדושה 
 כתובת:  ריפה 
 מיקום:  רומא 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־5
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־5 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נוצרית מוקדמת 
 מידות
 אורך:  68 מ' 
 רוחב:  17 מ' 
 קואורדינטות:  41°53′04″N 12°28′47″E﻿ / ﻿41.884444444444°N 12.479722222222°E﻿ / 41.884444444444; 12.479722222222
 basilicasantasabina.it
  (למפת רומא מוגדלת) סנטה סבינה(למפת רומא רגילה) סנטה סבינה
 
הבזיליקה של סנטה סבינה (באיטלקית: Santa Sabina all'Aventino) היא כנסייה ברומא המשמשת כמרכז מסדר הדומיניקנים. הכנסייה נבנתה במאה ה-5, בסביבות שנת 430 לספירה, בארכיטקטורה של בזיליקה טיפוסית. בכך משמשת הכנסייה עדות להתפתחות אדריכלות ביזנטית מתוך מסורת האדריכלות הרומית. חשיבות מיוחדת נודעה לדלתות עץ ועליהן תבליטים המתארים סיפורים מהברית הישנה והחדשה ומהווים עדות לאמנות הפיסול של התקופה הביזנטית המוקדמת.
ההיסטוריה של הכנסייה

הכנסייה נבנתה על ידי פרסביטר (איש דת) בשם פטר מאיליריאה (Priest Petrus, Peter of Illyria) החל משנת 425 לספירה. הכנסייה נבנתה במקום בו עמדה בזיליקה פגנית קדומה. בניית הכנסייה הושלמה תחת שלטונו של האפיפיור סיקסטוס ה-3, אשר כיהן בין השנים 432–440. הכנסייה נקראת על שם סבינה הקדושה (Sabina), אשר הוצאה להורג כמרטירית בשנת 123 לספירה, ביחד עם המשרתת שלה סרפיה (Serapia), אשר אף היא הוכרזה כקדושה. בתחילה, הוקדשה הכנסייה לשתי הנשים, אולם בשלב מאוחר יותר, הושמט שמה של המשרתת משם הכנסייה.
הכנסייה שופצה במאות ה-8 וה-9. בשנת 1197 ניתנה הכנסייה על ידי האפיפיור הונוריוס ה-3 לחזקת דומיניקוס הקדוש, אשר הקים את מסדר הדומיניקנים.
מבנה הכנסייה

מבחינה ארכיטקטונית, הכנסייה בנויה כמבנה בזיליקה טיפוסית. את החלל המרכזי חוצות שתי שורות עמודים הנושאים קשתות. העמודים מעוטרים לאורכם בחריצים, והכותרת היא בסגנון קורינתי. בסיס העמודים הוא ריבועי. שורות העמודים נושאות את קומת האור של הכנסייה, ובה שורת חלונות צפופה מכל צד של הכנסייה. בקצה הספינה (החלל המרכזי) של הכנסייה, מצוי אפסיס ובו מקובעים שלושה חלונות גדולים. מעל שורת הקשתות נמצאים פסיפסים שנותרו ככל הנראה מהעיטור המקורי של הכנסייה.
דלתות העץ

אחד מן הפריטים הייחודיים בכנסייה הן דלתות עץ המתוארכות, על פי הערכת חוקרים, לזמן בניית הכנסייה במאה ה-5. הדלתות, עשויות עץ ברוש, מוצבות בדלת הכניסה הראשית של הכנסייה ועיטוריהן פונה אל המרפסת המקורה שלפני הכנסייה (פורטיקו). הן מעוטרות בפנלים מגולפים ובהם סצנות מן הברית החדשה ומן הברית הישנה אשר שולבו מתוך גישה פרה פיגורטיבית. מתוך 28 הפנלים המקוריים שבדלת שרדו רק 18. כל פנל מעוטר במסגרת דקורטיבית של שריגים של עלי גפן ואשכולות ענבים. התבליטים המגולפים מוצבים ב-4 טורים המשלבים שני גדלים של ספינים - מלבניים ומוארכים לבין מרובעים. בין הפנלים ניכרים הבדלים בסגנון פיסול התבליטים. חלקם מציגים קומפוזיציה מורכבת ויחס לתיאור מרחבי, בעוד תבליטים אחרים סכמטיים ו"גולמים" יותר. עובדה זו עשויה להעיד כי ביצירת הדלתות היו שותפים כמה אמנים.
אחד הפנלים הידועים במחקר האמנות הנוצרית מציג את עלייתו לשמים (Ascension) של אליהו. הפנל המלבני ממוקם באחד משני הטורים הקיצוניים של הדלת. בחלקה העליון של הקומפוזיציה מופיע מלאך מכונף אשר מושיט את ידו לעבר אליהו, העולה במרכבה רתומה לשני סוסים בצורה אלכסונית לשמים. בתחתית הקומפוזיציה מופיעים שלושה נערים המוצגים כמגיבים על האירוע הדרמאטי. הנער הניצב בשמאל הקומפוזיציה מתכופף ומרכין את ראשו, האמצעי מושיט את ידו לעברו של אליהו ואוחז בבדל בגדו ואילו נער נוסף נע, כאילו בהפתעה, אל הימין. רקע התיאור מספר פרטים ריאליסטים נוספים המציבים את התיאור בסביבה טבעית. ברקע מופיע עץ ואילו את רוב החלק הימיני של הקומפוזיציה נשלט על ידי תיאור של סלעים. אלמנט מעניין המופיע על הסלעים הוא תיאור של לטאה ושבלול המדגישים את יכולתו ואת התעניינותו של האמן בתיאור פיגורטיבי.
פנלים אחרים מן הדלת מציגים, כאמור, התעניינת פחותה הרבה יותר בתיאור סיפורי-עלילתי. בתבליט המציג את צליבת ישו, לדוגמה, מופיע ישו כאיש בעל זקן ושיער ארוך הניצב בין שני הגנבים אשר נצלבו עמו. דמויות שני הגנבים מתוארים בכמחצית מגובהו של ישו. שלוש הדמויות מתוארות כאשר ידיהן פרושות לצדדים בתנוחה הקרובה יותר לתנוחת "אורנס" (Orans) מאשר לאדם צלוב. רקע התבליט מציג, אומנם, מעין מבנה ארכיטקטוני, עשוי לבנים, התופס את כל הרקע של הקומפוזיציה, אולם תיאור הדמויות בקנה מידה שונה, הסכמטיות של הגוף ובעיקר חוסר ההתייחסות הברורה לצלבים עליהם נצלבו הדמויות מעידים כי תיאור ריאליסטי לא היה אחד ממטרות יצירת תיאור זה.
מרגרט רובין ג'נסין (Jensen), בפרשנותה על דימויי צליבת ישו המוקדמים, טוענת כי בתקופה מוקדמת זו מעידים התיאורים על חוסר מרכזיותו של דימויי הצליבה בתרבות הנוצרית המתפתחת. בהצגת ישו כסובל, מציינת ג'נסין, יש משום הפחתה בערכו של האל או שדימוי זה היה טעון רגשות עזים מדי בעבור הנוצרים בני התקופה ולכן הושם דגש על ייצוג חלקי בלבד של הסיפור.