פליסיאן רופס
קורות חייו > קריירה מאוחרת יותר בפריז (1871–1898)

החודשים הארוכים בפריז הרחק מאשתו, ופרשיות האהבים מחוץ לנישואים שלא הוסתרו (מתואר על ידי הביוגרף שלו פטריק בדה כ"בוז הרשלני שלו לערכי המשפחה הבורגנית"). גבה מחיר מנישואיו של רופס בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19. אשתו שרלוט כתבה לו במכתב: "הרומן הנתעב האחרון שלך, השמיני מאז שהכרתי אותך והתחתנו, היה הדרך שלך להעניש אחרים, הרגת אותי! מכיוון שאתה לא רוצה לראות אותי יותר וביקשת ממני לא לכתוב לך יותר, אני רוצה שהמילה האחרונה שלי אליך תהיה מילת סליחה". אחת ממאהבותיו - אליס רנו, האישה שאליה התייחסה אשתו של רופס במכתבה - נרצחה על ידי בעלה הקנאי כמה שנים לאחר מכן, ורופס היה מעורב בשערורייה כאשר מכתבי האהבה האינטימיים שלו אליה הוקראו בקול רם במשפט בעלה. אף על פי שהם מעולם לא התגרשו, עד 1875 פליסיאן ושרלוט נפרדו לצמיתות ופריז הייתה עתידה להיות ביתו למשך שארית חייו.
עם זאת, רחוק מלהיות מיואש, הוא שגשג בקרב האמנים והמשוררים הפריזאים והמוניטין הביקורתי שלו גדל. ברבע האחרון של המאה ה-19 היה ביקוש גדול מתמיד לאיוריו מהמוציאים לאור והסופרים של חיל החלוץ הספרותי. רופס היה פורה מה שתורגם להצלחה כלכלית, והתגאה ב-1877 כי "הוא היה המאייר בעל השכר הטוב ביותר בצרפת". הוא נסע רבות ברחבי אירופה, החל מערי הבירה ומרכזי האמנות, ועד דיג סלמון בנורווגיה ובשוודיה, מסעות בלב הונגריה, כמו גם בספרד ובצפון אפריקה. רופס הציג תכופות בסלונים השונים בפריז, שם הציבור היה מוקסם ומזועזע מאמנותו ומחייו האישיים.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 פיתח רופס היכרות עם מאדאם דילוק (Duluc) ושתי בנותיה הצעירות, אורלי ולאונטין דילוק (בנות 14 ו-17 בהתאמה באותה תקופה). כמה שנים לאחר מכן, זמן לא רב לפני הניתוק מאשתו, הוא החל במנאז' א-טרואה עם האחיות, כנראה בהסכמת אימם. היו לו ילדים עם שתיהן, אם כי ילד אחד נפטר בגיל צעיר; השנייה, קלייר, בתה של לאונטין דילוק, ילידת 1871, עתידה להתחתן עם הסופר הבלגי אז'ן דמולדר (אנ'). האחיות דילוק ניהלו את "מזון דילוק" (Maison Duluc), בית אופנה מצליח בפריז, שרופס עיצב עבורו לוגואים וסיפק פרסומות. השלושה נסעו יחד לארצות הברית ולקנדה בשתי הזדמנויות כדי להציג את האופנה שלהם. לפחות אחת מהאחיות שימשה דוגמנית מדי פעם, ודוגמה אחת הייתה הדמות המאוירת ב"סונטת הדוקטור" של ז'ורז' קמוסה (הסונטות של הרופא; 1884). השלושה חיו יחד למעלה מ-25 שנה עד מותו של רופס. בסופו של דבר הם התיישבו בלה דמי-לון, בית שרכש, על נהר הסן בקורביל-אסון, דרומית לפריז, שם המשיך רופס לממש את תשוקתו לבוטניקה ופיתח זנים חדשים של ורדים בשנים מאוחרות יותר. אורלי ולאונטין שילבו לעיתים קרובות את שמותיהם, וחתמו כ"אורלאון" (Auréléon) במכתביהם ובהתכתבויות שלהם עם רופס.
רופס הוזמן להצטרף ל-Les XX (אנ') או Les Vingt, קבוצה של אמנים בלגים שהוקמה ב-1883, אשר ערכה תערוכות וקונצרטים שנתיים בארמון האמנויות היפות ובמוזיאון לאמנות מודרנית של בריסל. מייסדי ה-Les Vingt כללו בין היתר את ג'יימס אנסור, תאו ואן ריסלברגה ופרנאן קנופף (אנ'), ולימים הצטרפו אליהם אנה בוש, יאן טורופ, אודילון רדון ופול סיניאק. כוונתם הייתה להגן על "מקוריות אמיתית" ולספק מקום "בו אנשים חופשיים, לא רק למעשה אלא מעל הכל במחשבה". במשך 10 שנים קידמה Les Vingt את יצירתם של אמנים ומלחינים מתקדמים באותה תקופה, כולל רבים מהאימפרסיוניסטים, הפוסט-אימפרסיוניסטים, הפוינטיליסטים והסימבוליסטים. המשורר הצרפתי סטפאן מלארמה אירח בערבי שלישי שיחות על אמנות וספרות דיונים על אמנות וספרות בביתו ברחוב 87 Rue de Rome בפריז. שיחות אלו הפכו למקום עלייה לרגל בו השתתפו עשרות סופרים ואמנים של אותה תקופה כולל רופס, פול גוגן, ז'וריס-קרל הויסמנס, אדואר מאנה, אדוורד מונק, אודילון רדון, פול ורלן ואמיל זולה. הוא שמר על הקשרים הספרותיים שלו עד סוף ימיו, ובשנת 1896 פרסם כתב העת הספרותי "La Plume (אנ')" כרך מחווה במהדורה מיוחדת שהוקדש בלעדית לרופס שבו רבים מהסופרים והאמנים הבולטים כמו פייר פובי דה שאבאן, ז'וריס-קרל הויסמנס, אוקטב מירבו, ז'וזפן פלדאן וחוסה-מריה דה הרדיה שיבחו והללו את עבודתו. פליסיאן רופס היה בונה חופשי וחבר ב-Grand Orient du Belgiqua (אנ').
עקב תאונה עם "ביכלוראט האשלגן" בשנת 1892, רופס כמעט איבד את ראייתו אך בסופו של דבר הוא החלים. כשהמצב הבריאותי שלו מידרדר לאט ומצפה לאתגרים משפטיים מצד אשתו הפרודה שרלוט, בנו פול ומחותנו, שופט בבלגיה, הוא ערך צוואה ביולי 1896 והותיר הכל לאחיות דילוק. הוא בילה זמן מה בדרום צרפת עם האקלים המתון יותר בהוראת רופא, אבל זה הקל על בריאותו רק במעט. עם הזמן, אכן התעוררו בעיות משפטיות והאחיות דילוק ערערו בהצלחה על ניסיונותיו של פול לסלק את אביו מהשגחתן, אך הסדרי פשרה נעשו בנושאים אחרים. רופס מת ב-23 באוגוסט 1898 בביתו, ולצדו אורלי ולאונטין דילוק, בתו קלייר וכמה חברים קרובים. כאשר הודיעו על מותו הקרוב, נסע פול מבלגיה, אך הגיע מאוחר מדי לראות את אביו בחיים. רופס נקבר באסון, אך גופתו הועברה למתחם הקבורה המשפחתי בנאמור, בלגיה שמונה שנים מאוחר יותר. בשנה שלאחר מכן, הוא זכה לאחר מותו באות לגיון הכבוד.
כיום ישנו מוזיאון, Musée Félicien Rops ("מוזיאון פליסיאן רופס"), בעיר הולדתו נאמור, בלגיה, הכולל כ-3,000 תחריטים ו-500 רישומים וציורים. רופס היה גם כותב מכתבים מוכשר ופורה. בהתייחסו לרופס, אמר אדגר דגה לאדואר מאנה "האדם הזה כותב אפילו יותר טוב ממה שהוא חורט [...]. אם אי פעם יפרסמו את התכתובות שלו, אני ארשם לאלף עותקים של תעמולה". במוזיאון פליסיאן רופס תועדו והוסיפו לאינדקס למעלה מ-4,000 מכתבים, למעלה ממחציתם זמינים כעת באינטרנט. התכתבויותיו משמשות כמסמכים והתייחסויות חשובות, לא רק עבור רופס ויצירתו, אלא עבור האמנים הרבים, הסופרים, המוציאים לאור ואנשי תרבות בולטים אחרים של סוף המאה ה-19 באירופה. הביוגרפים של בודלר שאבו מידע בהרחבה ממכתביו של רופס.