אבן רוזטה
הכתובת שעל האסטלה וההקשר ההיסטורי

האסטלה הוקמה לאחר הכתרתו של המלך תלמי החמישי, ועליה חקוקה כתובת – צו מטעם אספה של כוהנים שהתכנסו בממפיס, אשר ייסד את פולחן האלוהות של תלמי החמישי. הצו מתוארך ליום 4 בקסנדיקוס לפי הלוח המוקדוני ו-18 במשיר לפי הלוח המצרי, בשנה התשיעית למלכותו של תלמי החמישי, תאריך אשר מקביל ל-27 במרץ 196 לפנה"ס. התאריך מתאים לתקופת כהונתם של הכוהנים המוזכרים בצו: אאטוס בן אאטוס(אנ'), שהיה כוהן פולחן האלוהות של אלכסנדר הגדול וחמשת מלכי בית תלמי שמלכו אחריו, ושלוש מעמיתותיו שניצחו על פולחנן של ארסינואי השנייה (אחותו ואשתו של תלמי השני), ברניקי השנייה (אשת תלמי השלישי) וארסינואי השלישית (אחותו ואשתו של תלמי הרביעי). בטקסט בכתב החרטומים ובכתב היווני מופיע תאריך נוסף, המקביל ל-27 בנובמבר 197 לפנה"ס, יום השנה הרשמי להכתרתו של תלמי החמישי. אולם הכתוב בכתב הדמוטי נמצא בסתירה לתאריכים אלה, שכן בו מצוינים שני ימים רצופים להכתרה ולצו בתאריך המקביל לחודש מרץ. אף שאין ודאות מדוע סתירה מסוג זה קיימת בין הטקסטים, ישנה הסכמה בין החוקרים כי הצו הוצא ב-196 לפנה"ס וכי הוא נועד לבסס מחדש את שלטונו של בית תלמי במצרים.
הצו הוצא במהלך תקופה סוערת בהיסטוריה של מצרים העתיקה. תלמי החמישי, בנם של תלמי הרביעי וארסינואי השלישית, הפך לשליט בגיל חמש לאחר מותם הפתאומי של שני הוריו, אשר, לפי מקורות בני התקופה, נרצחו בעקבות קשירת קשר שכללה את פילגשו של תלמי הרביעי, אגתוקלאה, ומשפחתה. אותם קושרי קשר שלטו בפועל במצרים בשמשם עוצרים ואפוטרופוסים של תלמי החמישי, אולם שלטון זה נמשך שנתיים בלבד. כחלק ממרד שפרץ בהנהגתו של הגנרל טלפולמוס, נתפסו אגתוקלאה ומשפחתה בעיר אלכסנדריה ונעשו בהם שפטים. טלפולמוס הוחלף בתפקידו כעוצר בשנת 201 לפנה"ס על ידי אריסטומנס מאליזיה, ששימש שר בכיר בזמן הוצאת צו ממפיס. נוסף על כך, כוחות פוליטיים מחוץ לגבולות מצרים החמירו את הבעיות הפנימיות בממלכה. אנטיוכוס השלישי ופיליפוס החמישי כרתו ברית שבה הסכימו לחלק את שטחיה של מצרים מעבר לגבולותיה. תחת ברית זו, כבש פיליפוס מספר איים וערים בקאריה ובתראקיה, בעוד קוילה-סוריה, לרבות יהודה, נפלו בידי בית סלאוקוס בקרב בניאס. במקביל, נמשך בדרום מצרים מרד שהחל בימי תלמי הרביעי. הן המלחמה והן המרד נמשכו בעת הכתרתו הרשמית של תלמי החמישי בגיל 12 בממפיס, עת הוצא הצו.
האסטלה היא דוגמה מאוחרת בשורה של מה שנודע כ"אסטלות תרומה". אסטלות אלה מתארות לרוב כיצד מונרך מכהן מעניק פטור ממס לכוהנים בממלכתו. במשך 2,000 השנים שקדמו לצו ממפיס, הקימו הפרעונים אסטלות מסוג זה, כאשר הדוגמאות הקדומות ביותר מתוארכות לתקופת הממלכה הקדומה. בתקופות המוקדמות הוצאו צווים מסוג זה בידי המלך עצמו, אולם צו ממפיס מטעם תלמי החמישי הוצא על ידי הכוהנים, כשומרי מסורת התרבות המצרית. הצו מציין את מתנת הכסף והדגן שהעניק תלמי החמישי למקדשים, וכן הוא מציין כי בשנה השמינית לשלטונו, בעת הצפות משמעותיות במיוחד של הנילוס, סכר המלך עודפי מים לטובת החקלאים. בתמורה למחוות אלו, התחייבו הכוהנים כי יום הולדתו ויום הכתרתו של המלך ייחגגו מדי שנה, וכי כל כוהני מצרים יעבדו אותו לצד האלים האחרים. הצו מסתיים בהוראה כי עותק של הצו יוצב בכל מקדש, כשהוא חקוק בשפת האלים (כתב החרטומים), שפת המסמכים (הכתב הדמוטי) ושפת היוונים, כפי שהייתה בשימוש על ידי הממשל התלמיי.
הבטחת נאמנותם של הכוהנים הייתה הכרחית עבור מלכי בית תלמי לצורך שמירת שלטונם, והכוהנים הגדולים של ממפיס, מקום הכתרתו של המלך, היו חשובים במיוחד, שכן הם היו הסמכות הדתית הגבוהה ביותר באותה עת, עם השפעה בכל רחבי הממלכה. בהסתמך על כך שהצו הוצא בממפיס, הבירה הקדומה של מצרים, ולא באלכסנדריה, המרכז השלטוני של בית תלמי, ניתן להניח כי המלך הצעיר היה להוט להשיג את תמיכתם הפעילה של הכוהנים. לפיכך, אף שהממשל במצרים היה דובר יוונית מאז ימי כיבוש מצרים בידי אלכסנדר הגדול, הכיל צו ממפיס, כמו שני הצווים שלפניו, קטעים בשפה המצרית על מנת להציג את הזיקה שלו לאוכלוסייה הכללית, באמצעות מעמד הכוהנים המצרים המשכילים.
לצו ממפיס תרגומים מרובים, הן בשל ההבדלים הקלים בין השפות וסוגי הכתב שבהם נכתב והן בשל ההתפתחות בהבנה של אותן שפות קדומות. תרגום עדכני לאנגלית, פרי עטו של רוברט ס. סימפסון, מופיע באתר המוזיאון הבריטי, והוא מתבסס על הטקסט הדמוטי שבאסטלה. תרגום אחר לאנגלית, פרי עטו של אדווין בוון, אשר מתבסס על הטקסט היווני עם הערות באשר להבדלים שבין הגרסאות, התפרסם בספרו The House of Ptolemy בשנת 1927. לאחר הקדמה הכוללת תארוך של הצו, כמו גם תיאורי שבח והלל למלך תלמי החמישי, נפתח הצו, לפי תרגומו של בוון, במילים הבאות:
הכוהנים הגדולים והנביאים ואלה אשר נכנסים למקדש הפנימי לצורך הלבשת האלים, ונושאי הנוצה והסופרים הקדושים, וכל הכוהנים האחרים, שבאו יחד אל המלך מהמקדשים ברחבי הארץ לממפיס עבור חגיגת קבלת הריבונות של תלמי, בעל חיי הנצח, אהוב פתח, האל אפיפנס אאוכריסטוס, אותה ירש מאביו, בהתכנסם במקדש בממפיס ביום זה, הצהירו:

הואיל והמלך תלמי, בעל חיי הנצח, אהוב פתח, האל אפיפנס אאוכריסטוס, בנם של המלך תלמי והמלכה ארסינואי האלים פילופטורס, היטיב מאוד הן עם המקדשים והן עם היושבים בהם, כמו גם עם כל נתיניו, בהיותו אל הנולד לאל ואלה (כמו הורוס, בנם של איזיס ואוזיריס שנקם באביו אוזיריס), ובנטייתו הנדיבה כלפי האלים, העניק למקדשים הכנסות כסף וגרגרי דגן, ונקט הוצאות רבות על מנת להביא שגשוג למצרים ולבנות את מקדשיה, והיה נדיב בכל אמצעיו, ומההכנסות והמסים שהוא קיבל ממצרים נתן פטור לחלק ולאחרים הקל את נטלם, במטרה שהאנשים וכל השאר יוכלו לשגשג בתקופת שלטונו;
שתי כתובות נוספות הנושאות את צו ממפיס נמצאו מאז גילויה של אבן רוזטה: אסטלת נוביירה וכתובת נוספת על גבי האובליסק מפילה (אנ') במקדש פילה. הכתובות ההירוגליפיות על גביהן, בניגוד לאבן רוזטה, נשארו יחסית שלמות, ואף שהכתובת על אבן רוזטה פוענחה זמן רב לפני מציאתן, השתמשו בהן אגיפטולוגים מאוחרים כווליס באדג' על מנת ללטש עוד יותר את משמעותם של סימני כתב החרטומים שהופיעו, ככל הנראה, על החלקים האבודים מאבן רוזטה.