stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חנה טואג
הערות שוליים

↑  חנה טואג, באתר סימניה
↑  פייפר קאט: ביקורת על "לאורה", באתר nrg
↑   שלומית כהן-אסיף, חנה טואג מזמינה את הקוראים למסע דו-כיווני, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2015
↑  "אהבה מסותרת" נלחם בפיתוי הדידקטי האורב מכל צד, באתר מקור ראשון
↑  חנה טואג, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  הוכרזו זוכי פרס חולון לספרות, באתר ynet, 4 באפריל 2011
↑  מיה סלע, פרס קוגל לספרות יוענק לסופרים חנה טואג, סייד קשוע וליזי דורון, באתר הארץ, 5 באפריל 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312146905171  BnF: cb17078132d (data)  GND: 1174890592  ISNI: 0000 0004 5974 4530  LCCN: no2004087605  VIAF: 7147869650074982523   WorldCat (עם VIAF): 7147869650074982523
עדי יפת פוקס

| --- | --- |

 לידה:  11 בנובמבר 1963 (בת 61) תל אביב-יפו, ישראל 
 סוגה מועדפת:  סרט תיעודי 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
עדי יפת פוקס (נולדה ב-14 בנובמבר 1963) היא במאית ומפיקת סרטי תעודה, כותבת ספרים ויוצרת תיאטרון ישראלית. בימים אלה היא משלימה תואר שני במסלול המחקרי בתוכנית הבין לאומית ללימודי מדינת ישראל ע״ש וודמן-שלר, במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה

אביה, זאב יפת, יליד ירושלים, היה עיתונאי בכיר ב"העולם הזה" וב"הארץ" ויושב ראש אגודת העיתונאים בתל אביב. אמה, שושנה יפת, הייתה מפיקה בתוכנית "זהו זה!" של הטלוויזיה הלימודית. מאז שנות התשעים הוריה כותבים ומוציאים לאור את סדרת מדריכי הנסיעות "פספורט לאירופה". לעדי אחות, אלונה שפר-קארו, עו"ד במקצועה, מנהלת בכירה במגזר הציבורי ולשעבר מנכ"לית המשרד להגנת הסביבה. עדי יפת פוקס אם לבת ולבן.
עדי יפת פוקס נולדה וגדלה בתל אביב ולמדה בגימנסיה העברית "הרצליה". שירתה בצה"ל כפקידת מבצעים בחיל האוויר. היא בוגרת תואר ראשון (באמנויות יפות) (B.F.A) בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב (1987-1984). במסגרת לימודיה הפיקה וביימה את סרטה התיעודי הראשון "בגובה העיניים" (תיעודי, 30 דקות)
לאחר סיום לימודיה עברה להתגורר בניו יורק לתקופה בת שש שנים (1993-1987) וסיימה תואר שני (M.S) בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק (1991). בשנים אלה הפיקה וביימה את "My Work – Allan Wexler" ‏(1991, 30 דקות) על האמן והיוצר הניו יורקי אלן וקסלר. הסרט הוקרן בגלריות לאמנות בניו יורק, לוס אנג'לס ובוסטון. סרט הגמר התיעודי שלה לאוניברסיטת קולומביה, "Great Expectations" ‏(1991), בן השלושים דקות, עסק בקושי של נשים לשלב קריירה ואמהות. בנוסף עבדה ב-Lennon Documentary Group, חברה שהפיקה סרטים תיעודיים עבור רשת PBS. יפת פוקס עבדה בין היתר על "The Choise 92", סרט באורך שעתיים מסדרת Frontline של רשת PBS, אשר תיעד את הביוגרפיות של הנשיאים קלינטון ובוש ושודר מחוף לחוף, בשעת צפיית שיא, לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992.
בשנת 1993 חזרה יפת פוקס לישראל ושימשה במשך שנתיים כבמאית וכתבת בתוכניות "ערב חדש", "עובדה", "תיק תקשורת", "ספורטיווי", "מבט נשי", "יומן תרבות" ואחרות.
בשנת 2003 הייתה חברת הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים ונטלה חלק במאבק הזכויות של היוצרים.
יפת פוקס הפיקה וביימה באופן עצמאי סרטים תיעודיים: "מוקט וארקדי" (1997) "השולחן של אפלפלד" (2004) ו"שנת הארבעים שלי" (2006).
יפת פוקס כתבה והוציאה לאור שני ספרים שנהפכו לרבי מכר: "משחקי הילדות שלנו" (2005) ו"היה לנו אוצר – רגעים של בית ישראלי בשנות השישים והשבעים" (2008).
מתחילת 2017 עולה בהבימה ההצגה "נבגדת", הפקה עצמאית אותה כתבה, ביימה והפיקה עדי יפת פוקס. "נבגדת" היא מונודרמה בת שעה בה משחקת מירב גרובר. החזרות נמשכו כעשרה חודשים, דניאל סלומון הלחין את המוזיקה וזיו וולושין עיצב את התאורה.
גלריית תמונות

אהרן אפלפלד בסרט "השולחן של אפלפלד", 2004
מוקט דרבה וארקדי סקלאר בסרט "מוקט וארקדי", 1997
מוקט דרבה באליפות העולם לנוער בסידני, אוסטרליה, 1996; מתוך הסרט "מוקט וארקדי"
מירב גרובר בהצגה "נבגדת", הבימה, 2017
סרטים עיקריים

בגובה העיניים (1989, 30 דקות)
סרט הגמר התיעודי של יפת פוקס וסיגל ורדי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב. "בגובה העיניים" תיעד את צילומי "המקלט", סרטו העלילתי הקצר של רשיד משהראווי בהשתתפות סלים דאו ומוחמד בכרי, אשר בעשייתו לקחו חלק אנשי צוות יהודים וערבים.
הסרט הוקרן במסגרת "ברוח החופש" אירוע משותף לסינמטקים תל אביב, חיפה וירושלים ביוזמת סינמטק ירושלים והקרן החדשה לישראל בשנת 1989, השתתף בתחרות פרס מוגרבי של החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב באותה שנה וזכה במענק של מועצת התרבות והאמנות.
מוקט וארקדי (1997, 50 דקות)
סרט תיעודי שיפת פוקס הפיקה וביימה באופן עצמאי. מוקט דרבה בן השמונה עשרה הוא עולה מאתיופיה, אלוף ושיאן ישראל לנוער המתאמן לקראת אליפות העולם בריצת 10,000 מטר לנוער, מגיע ממשפחה מעוטת יכולת ומתגורר בפנימייה. מאמנו הוא ארקדי סקלאר בן החמישים, עולה חדש מברית המועצות, שנהנה במכורתו מרווחה כלכלית ויוקרה ואימן את נבחרת האתלטיקה האוקראינית ובארץ חי בדוחק כמורה לספורט. הסרט עוקב במשך חודשים אחר אימוניהם בישראל ובבולגריה, קשיי קליטתם בישראל, הידידות ביניהם ומתעד גם את אליפות העולם לנוער בסידני, אוסטרליה בשנת 1996. הסרט צולם בישראל, בולגריה ואוסטרליה בידי יפת פוקס ויורם מילוא. מלחין המוזיקה הוא ערן ברון כהן.
יובל נתן, ידיעות אחרונות:
"נמצאה פנינה תיעודית בערוץ 8. "מוקט וארקדי", סרטה הצנוע של עדי יפת-פוקס... מדובר בסרט מעניין שמספר סיפור מטאפורי על החברה הישראלית (ארקדי, מאמן אתלטיקה שעלה מרוסיה, והקשר המיוחד שלו עם מוקט, הנער העולה מאתיופיה שרץ למרחקים ארוכים), אבל גם מגיש כתב-אישום נגד מוסדות הספורט ההישגי האטומים, שאחרי מבט שטחי עליהם די ברור למה אנחנו לא מעצמה ספורטיבית, וכנראה גם לא נהיה בעתיד הקרוב. אימונים בתת-תנאים, יחס משפיל ומזלזל, חוסר רצינות וכל שאר הדברים שחשבתם על המוסדות האלה, אבל אף פעם לא ראיתם בעיניים".
הסרט הופק בסיוע הקרן לעידוד הפקות מקור בכבלים, נגה תקשורת, שודר בערוץ 8, הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-13 בחיפה ובסינמטק תל אביב ונרכש לשידור בארצות שונות ביניהן קרואטיה ופולין.
השולחן של אפלפלד (2004, 48 דקות)
סרט תיעודי שיפת פוקס הפיקה וביימה באופן עצמאי אשר מספר על חייו ותהליכי כתיבתו של הסופר אהרן אפלפלד. יפת פוקס נפגשה במשך שלוש שנים עם אפלפלד הכותב מדי בוקר בסמוך לאותו שולחן בבית הקפה בבית טיכו בירושלים. חלק מהסרט צולם במולדובה שברומניה, שם עברה על אפלפלד ילדותו המוקדמת, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. הסרט עוסק בדמיון, זיכרון, הדחקה, זהות ויצירתיות. תוך שהוא מתחקה אחר תהליך הכתיבה של אפלפלד עוסק הסרט בתודעה הקולקטיבית של החברה הישראלית המורכבת ברובה ממהגרים שבהגיעם ארצה נאלצו להגדיר עצמם מחדש. אלון אבוטבול מקריא קטעים מיצירותיו של אפלפלד.
הג'רוזלם פוסט:
"'השולחן של אפלפלד' מעביר בצורה יפהפייה את ההומור, האופטימיות ושמחת החיים של אפלפלד, הן כסופר והן כאדם המצליח לשרוד את הזוועות כצעיר. באותה עת זהו סרט המתאר את הפיכתה של מדינת ישראל לקולקטיב ואודות המאבק היצירתי המצפה לאלו שמסרבים להיטמע בתוכה."
הסרט פתח את אירועי תולדות חיים – פורטרטים של סופרים בהאג שבהולנד, ביוזמת ארגון יוניק, מכוני התרבות האירופיים בהולנד.

זכה בפרס ראשון בתחרות הבינלאומית "החוויה היהודית" בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2004.


הסרט הופק בסיוע ערוץ 8, קרן מקור, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי והרשות השנייה, נקנה לשידור בארצות רבות, והשתתף בפסטיבלים בינלאומיים ביניהם הוטדוקס בקנדה ואידפא בהולנד. בישראל הוקרן בערוצים 8 ו-2. צולם בידי יפת פוקס ויורם מילוא. מלחין המוזיקה הוא ערן ברון כהן.
ספריה

משחקי הילדות שלנו (2005)
ספר בפורמט אלבומי שיפת פוקס כתבה והוציאה לאור באופן עצמאי, עמית גושר צילם. הספר המתאר ומפרט את החוקים של משחקי הרחוב הקלאסיים בהם שיחקו ילדים בארץ בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. בין המשחקים: מחניים, חמש אבנים, תופסת, הקפות, פרה עיוורת, אבן נייר ומספריים, חבל קפיצה, גולות, גוגואים, קלאס, שלוש מקלות, עשרים ואחת, גע גע גע ועוד. הספר מכר כ-10,000 עותקים.
היה לנו אוצר – רגעים של בית ישראלי בשנות השישים והשבעים (2008)
ספר בפורמט אלבומי שיפת פוקס כתבה והוציאה לאור באופן עצמאי, עמית גושר צילם. הספר מביט על חפצים יומיומיים שהיו בבתים רבים בישראל בשנות השישים והשבעים ובוחן דרכם את אורח החיים והמנטליות הישראלים. בין הפריטים המופיעים בספר: סנדלים תנ"כיים, צידנית, תנור נפט, טרנזיסטור, אלבום בולים, טלפון חוגה, תיק אוכל לבית הספר, כובע ים מגומי, טייפ סלילים, ונטילטור, קומקום שורק, אהיל מקרמה, סקטים, קופסת שקופיות, מאפרה על רגל. הספר היה לרב מכר (נמכרו כ-40,000 עותקים).
לקריאה נוספת

על "בגובה העיניים"
שמי זרחין, "קו הסיום", חדשות, 9 במרץ 1989, עמ' 3.
גידי אורשר, "חופש האביב", הארץ, 3 באפריל 1989.
על "מוקט וארקדי"
דנה צימרמן, "רץ בעלייה", מוסף גלריה של העיתון הארץ, יום חמישי, 4 בספטמבר 1997.
"מבט מורחב – תעודה: מוקט וארקדי דרבה", פנאי פלוס, 4 בדצמבר 1997, עמ' 97., עמ' 58–59
אורית הראל, "עולים על המסלול", סופשבוע מעריב, 17 באוקטובר 1997
יובל נתן, "קצת תשומת-לב", ידיעות אחרונות, 16 בדצמבר 1997.
משה אשלג, עכבר העיר, 11-5 בדצמבר 1989, עמ' 69.
מאיר שניצר, "ריצה לניצחון", מעריב, 5 בדצמבר 1997, עמ' 21.
Greer Fay Cashman, "Mukat & Arladi: Immigrants on the run", The Jerusalem Post, November 1997.
Elana Chipman, The Jerusalem Post, Monday, December 8, 1997, p. 23.
על "השולחן של אפלפלד"
אור שטרצר, "פותחים שולחן", זמן נתניה, 24 בספטמבר 2004, עמ' 48–49.
על "משחקי הילדות שלנו"
טל אלעזר, "רעיונות טובים לחופש - קלאס, גוגואים ותפסוני גם", לאישה, גיליון 3197, 21 ביולי 2008, עמ' 82–88.
שיר-לי גולן-מאירי, "שובם של הגוגואים", מוסף זמנים מודרניים של ידיעות אחרונות, יום רביעי, 7 בספטמבר 2005, עמ' 10–12.
אורית הראל, "אוכלים, שרים ומתרפקים", מעריב, 14 בספטמבר 2005, עמ' 4.
על "היה לנו אוצר"
נרי ליבנה, "אלטע זעכן למתקדמים", מוסף הארץ, 14 במרץ 2008, עמ' 48–49.
יובל סער, "כזה בדיוק היה לסבתא!", מוסף ספרים, הארץ, 15 באפריל 2008
חגית רון-רבינוביץ', "נוסטלגיה – היה לנו כזה", ישראל היום, 26 במאי 2008, עמ' 23.
בועז כהן, "ספר - ילדות נשכחת", גלובס שלישי בערב, 7-6 במאי 2008, עמ' 24.
מיכל גילת, "חפצים מלאי חיים", עכבר העיר, 5 בנובמבר 2010, עמ' 34–35.
ענת בר-לב אפרתי, 'ספר: "היה לנו אוצר"', לאישה, גיליון 3179, 17 במרץ 2008, עמ' 24.
כתבותיה של עדי יפת פוקס בעיתונים
"העבר כבר כאן", מוסף יום העצמאות של ישראל היום, 28 באפריל 2009, עמ' 25.
"ביקוש לנרות כתומים", מוסף גלריה של הארץ, 30 בינואר 1991.
הערות שוליים

↑  יובל נתן, "קצת תשומת-לב", ידיעות אחרונות, 16 בדצמבר 1997.
↑  Talya Halkin, "A table for one", The Jerusalem Post, Billboard section, September 24, 2004, p. 13.
↑  מיה סלע, מוסף גלריה של העיתון הארץ, יום שני 14 במרץ 2011, עמ' 5.
↑  גואל פינטו, "ננעל פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים", הארץ, יום ראשון, 18 ביולי 2004, א10.
↑  הארץ, יום שני 19 ביולי 2004, א4.
↑  שבוע תשיעי ברשימת רבי המכר במדור ספרים של העיתון הארץ, 11 ביוני 2008, עמוד 19.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300453605171  BnF: cb155307050 (data)  ISNI: 0000 0001 2005 8806  LCCN: no2005031886  VIAF: 15081773   WorldCat (עם VIAF): 15081773
רונית ויס ברקוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 במרץ 1954 (בת 70)
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
רונית ויס-ברקוביץ (נולדה ב-10 במרץ 1954) היא תסריטאית ובמאית, יוצרת סדרות ועורכת ספרותית. משמשת כמרצה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

ויס-ברקוביץ נולדה בתל אביב. היא בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה (1979) והחוג ללימודי תעודה בעיתונאות (1986) באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2001 החלה לכהן כראש מגמת תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים,
בראשית דרכה המקצועית ביימה סרטים דוקומנטריים בערוץ 1, ביניהם הסרט על המשוררת יונה וולך, פגישה" עם יוסל בירשטיין, "גדוד 66" וכתבות שונות ל"מבט שני".
בין השנים 1985 ל-1993 הייתה עיתונאית ועורכת בעיתון "חדשות", עד לסגירתו.
הייתה נשואה לדליק ווליניץ והם התגרשו זמן קצר לאחר הנישואים.
ביוגרפיה > קריירה כתסריטאית

בין השנים 1992–1996 הייתה התסריטאית הראשית של סדרת הדרמה "עניין של זמן" ששודרה בטלוויזיה החינוכית. כתבה את סדרת ההמשך "20 פלוס", וכן ויצרה את סדרת הספינאוף "עניין של זמן" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 1997 כתבה לסדרה "צה"ל 1" ששודרה ב שידורי רשת בערוץ 2, בבימוי יואב צפיר.
בשנת 2001 כתבה וביימה את סדרת הדרמה המשפטית "בית המשפט" ששודרה על ידי זכיינית ערוץ 2 טלעד.
בשנת 2007 יצרה וכתבה את סדרת הדרמה "מרחק נגיעה", זוכת פרס דרמת הטלוויזיה הטובה ביותר של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ופרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2007 עבור סדרת הדרמה והתסריט הטובים ביותר.
בשנת 2008 כתבה את התסריט לסדרת הדרמה, "כוונות טובות", שביים אורי ברבש וששודרה בשידורי רשת בערוץ 2. במרכז הסדרה, שנקראה תחילה "אוכלת יושביה", שתי נשים ומשפחותיהן - אמל (קלרה חורי) מרמאללה ותמי (אורנה פיטוסי) מגבעתיים, הנפגשות במהלך צילומים לתוכנית בישול בטלוויזיה.
בשנת 2011 כתבה תסריט לסרט, שלא הופק לבסוף, על פרשת משה קצב, עבור חברת ההפקות "יולי-אוגוסט". הסרט לא היה אמור להתמקד בנשיא או בקורבנותיו, אלא בסיפורה של עורכת הדין כנרת בראשי, שנלחמה את מלחמתה של המתלוננת הראשונה בפרשה.
בשנת 2015 שימשה כעורכת תסריט לסדרות "המדרשה", ו"פרודים" בערוץ 2.
בשנת 2019 כתבה את התסריט לסדרת הדרמה "אזהרת מסע", הפקה משותפת של HOT ורשת טלוויזיה נורווגית עבור "נטפליקס". הסדרה עוקבת אחר זוג נורווגי שיוצא למסע במזרח התיכון בעקבות היעלמות בתם שנחטפה על ידי דאעש. בני הזוג מחפשים את הדמויות הישראליות והפלסטיניות אותן פגשה האם בעת הדיונים באוסלו לפני 26 שנה, וחושפים את הקשר בין חטיפת בתם לאירועי העבר.
ביוגרפיה > קריירה כבמאית

בשנת 2001 ביימה את הסדרה הדוקומנטרית "מקום תחת השמש", העוסקת בתולדות האמנות הישראלית.
בשנת 2007 ביימה וערכה את "סיפור מסגרת", סדרה דוקומנטרית העוסקת בתמות מרכזיות של האמנות הישראלית, שהופקה עבור מפעל הפיס והרשות השנייה. הסדרה הוקרנה תחילה בסדרה של מפגשים בסינמטקים של תל אביב, ירושלים, חיפה ושדרות. בנוסף להקרנות של פרקי הסדרה, המפגשים כללו גם שיחות עם כמה מן האמנים שמופיעים בה. הסדרה עלתה לשידור אחר כך בערוץ 2, בינואר 2008.
במסגרת עבודתה של ויס-ברקוביץ כבמאית בית בתוכנית "עובדה" עם אילנה דיין, ביימה למעלה מ-30 סרטים דוקומנטריים, כתבות וספיישלים, ביניהם: יורי לינוב - מרגל רוסי"; "שחיתות במכוני רישוי"; "ויווה רומניה - פועלים זרים"; "רצח רבין"; "אימוץ ילדים בוגרים"; "גמילה מסמים"; "עב"מים"; "רשלנות רפואית"; ורבים נוספים.
בסוף שנת 2020 יזמה פרויקט בו קבוצת שחקנים ויוצרים הקליטה את תמלילי חקירות ראש הממשלה לשעבר בנימין נתניהו.
ביוגרפיה > קריירה כעורכת תוכן

ויס-ברקוביץ שישמה כעורכת במספר תוכניות אקטואליה בערוץ 10:
"שטח פרטי" עם יעל דן (2002)
"בין החדשות" עם עמנואל רוזן, בן כספית ויעל דן (2002).
לונדון את קירשנבאום (2003)
ביוגרפיה > קריירה כעורכת ספרותית

כעורכת ספרות מקור ערכה ויס-ברקוביץ בין השאר את ספריהם של צבי ינאי, עמוס עוז, נאוה סמל, יאיר לפיד, ליהיא לפיד, שמי זרחין, בני ברבש, ליזי דורון ורבים אחרים.
באפריל 2006 הצטרפה להוצאת כתר כעורכת ספרי מקור, וכעבור כחצי שנה התמנתה לעורכת הראשית. תפקיד בו שימשה עד סוף 2008. אחר כך שימשה עורכת ראשית בהוצאת "אקס ליבריס", בשיתוף ידיעות ספרים.
פרסים והוקרה

זוכת פרס משרד החינוך והתרבות לבמאים ותסריטאים בשנת 1998,
זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2007 עבור התסריט הטוב ביותר.
מסרטיה

"יונה וולך", סרט תיעודי על שנת חייה האחרונה (ערוץ 1)
"בילאדי בילאדי", סרט בסדרה "תקומה" (ערוץ 1)
סרטי תעודה בתוכנית "מסמך" (ערוץ 2)
"איגן מיגן", סרט דוקומנטרי על שואת יהודי הונגריה (ערוץ 1)
הספיישל התיעודי "בכל מחיר – סיפורה של אתי אלון" (שידורי רשת, ערוץ 2, 2003)
"גיבוש 144", סרט דוקומנטרי על קורס טיס (טלעד, ערוץ 2, 2001)
"כוונות טובות" דרמה על מערכת יחסים בין שתי נשים - פלסטינית וישראלית (רשת, ערוץ 2)
הערות שוליים

↑  עכבר העיר, "עניין של זמן" חוזרת למסך, באתר הארץ, 2 ביולי 2012
↑  "צה"ל 1" - עונת צילומים שנייה, באתר גלובס, 17 ביולי 1997
אביבה קרול, ‏צה"ל 1: יוצאים לחופשת שיחרור, באתר גלובס, 21 באפריל 1998
↑  אביבה קרול, ‏טחנות הצדק של טלעד, באתר גלובס, 9 באוגוסט 2000
↑  ביקורות:
אורון שמיר, עכבר העיר, קירוב לבבות, באתר הארץ, 24 בינואר 2007
רותי זוארץ, ‏מרחק נגיעה בין איכות לרייטינג, באתר גלובס, 20 בפברואר 2007
ניר קיפניס, ‏"מרחק-נגיעה", הפרק האחרון, ג' 21:50 ערוץ 2, באתר גלובס, 20 במרץ 2007
1 2  אורון שמיר, עכבר און ליין, אסי כהן הסתדר בחיים, באתר הארץ, 21 ביוני 2007
↑  רותה קופפר, גשר צר מאוד, באתר הארץ, 9 בינואר 2008
↑  עכבר העיר, משה קצב: בקרוב הסרט, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2011
↑  גילי איזיקוביץ ואיתי שטרן, פותחים דף חדש, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2015
↑   רוית הכט, במקום קרחנה יצירתית, "פרודים" מתבוססת בפשטנות, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2015
↑   איתי שטרן, הוט ונטפליקס יפיקו יחד סדרת דרמה שתעסוק בהסכמי אוסלו, באתר הארץ, 13 במאי 2019
↑  דנה גילרמן, אין חדש תחת השמש, באתר הארץ, 8 באפריל 2001
↑  רותי דירקטור ורונית ויס-ברקוביץ בין יוצרי סדרת הטלוויזיה החדשה "100 שנות אמנות ישראלית", באתר הארץ, 23 במרץ 2003
↑  עכבר העיר, מאה באמנות, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2007
↑  דנה גילרמן, הסדרה על 100 שנות אמנות ישראלית מהלילה בערוץ 2, באתר הארץ, 7 בינואר 2008
רותה קופפר, גלריה, הארץ, עירום מלא בטלוויזיה שלכם, באתר הארץ, 15 בינואר 2008
↑  הארץ, קבוצת שחקנים ויוצרים הקליטה את תמלילי חקירות נתניהו. האזינו, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2020
↑  רוגל אלפר, קפסולת ריגוש מזוקקת, באתר הארץ, 11 באפריל 2002
רותה קופפר, טראומה שנייה, באתר הארץ, 24 באפריל 2002
↑  אביבה קרול, ‏ערוץ 10 מעלה רצועת אקטואליה רחבה, באתר גלובס, 1 במאי 2002
↑  רוגל אלפר, לא רציניים, באתר הארץ, 1 במרץ 2003
↑  שירי לב-ארי, נובלה חדשה של עמוס עוז תתפרסם בכתר, באתר הארץ, 16 בינואר 2007
↑  שירי לב-ארי, טוענים לכתר, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2008
↑  שירי לב-ארי, לא על פי הספר, באתר הארץ, 13 בינואר 2008
↑  בועז כהן, ‏איריס מור מונתה לעורכת של הוצאת הספרים "כתר", באתר גלובס, 9 בנובמבר 2008
↑  רותה קופפר, בשם האח, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2003
↑  יום העצמאות בטלוויזיה: סרטי תעודה בערוץ 2, "תוצרת הארץ" בערוץ 1, באתר הארץ, 23 באפריל 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304417605171  LCCN: no2006007739  VIAF: 63755455   WorldCat (עם VIAF): 63755455
יעל פרלוב

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1959 (בת 65)
 מדינה:  ישראל 
 צאצאים:  אלמה בן זאב, הלל בן זאב
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
יעל פרלוב (נולדה ב-13 באוגוסט 1959) היא עורכת ומפיקת סרטים ישראלית.
פרלוב זכתה בפרס אופיר עבור העריכה הטובה ביותר לשנת 2001 על עריכת הסרט "חתונה מאוחרת". בשנת 2017 זכתה, ביחד עם יריב מוזר, בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2017 על הסרט "בן-גוריון, אפילוג".
חיים אישיים

ב-1990 נישאה לנעם בן זאב, לשעבר כתב לענייני מוזיקה קלאסית בעיתון הארץ ולהם שני ילדים - השחקנית אלמה בן זאב והלל בן זאב.
פרסים

פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר על הסרט "חתונה מאוחרת" - 2002
פרס אמנות הקולנוע של משרד התרבות והספורט על תרומתה לתעשיית הקולנוע הישראלית - 2006
פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר על הסרט "בן-גוריון, אפילוג" שהפיקה יחד עם יריב מוזר - 2017
כמה מהסרטים שערכה זכו גם בפרסים בפסטיבלים בישראל ובעולם.
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, "פוקסטרוט" זכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2017
↑  אייל דץ‏, אסופת סרטים ישראלית -פלסטינית תוקרן בפסטיבלים בחו"ל, באתר וואלה, 19 באוקטובר 2010
↑  נירית אנדרמן, פרויקט ישראלי-פלסטיני יפתח את שבוע המבקרים בפסטיבל ונציה, באתר הארץ, 23 ביולי 2012
↑  TAU Israeli-Palestinian film wins Amnesty International Award, The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית אמריקאית)
↑  פרויקט "ספורט" של החוג לקולנוע יוצג בהקרנת בכורה במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, באתר www.tau.ac.il
↑  מרב יודילוביץ', דרך עצמו לספר ידע, באתר ynet, 25 בנובמבר 2008
| פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–2000 | טלי הלטר-שנקר (1990) • ענת לוברסקי (1991) • איילת מנחמי (1992) • טלי הלטר-שנקר (1993) • ערה לפיד (1994) • טלי הלטר-שנקר (1995) • דב שטויר (1996) • דב שטויר (1997) • עינת גלזר-זרחין (1998) • טלי הלטר-שנקר ועינת גלזר-זרחין (1999) |  |
| 2000–2010 | טובה אשר (2000) • יעל פרלוב (2001) • עינת גלזר-זרחין (2002) • טלי הלטר-שנקר (2003) • עינת גלזר-זרחין (2004) • עינת גלזר-זרחין (2005) • עינת גלזר-זרחין (2006) • זוהר סלע (2007) • נילי פלר (2008) • ירון שני וסכנדר קובטי (2009) |  |
| 2010–2020 | עמי טיר, מאור קשת (2010) • עינת גלזר-זרחין (2011) • יצחק צחייק (2012) • רון עומר (2013) • אריק להב ליבוביץ (2014) • אריק להב ליבוביץ (2015) • שירה ארד (2016) • גיא נמש, אריק להב ליבוביץ (2017) • מיכל אופנהיים (2018) • אריק להב ליבוביץ (2019) |  |
| 2020 ואילך | נטע דבורקיס (2020) • יוסף גרינפלד, אורי בן דב (2021) • נילי פלר, שאולי מלמד (2022) • איילת מנחמי (2023) • שאולי מלמד (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007368404505171  GND: 1144521459  VIAF: 46151110738237062692   WorldCat (עם VIAF): 46151110738237062692
צבי בנטואיץ'

| --- | --- |

 לידה:  1935 (בן 90 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  איידס, אימונולוגיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 
ערך זה עוסק בחוקר איידס ישראלי. אם התכוונתם לסבו, המשפטן היהודי-בריטי והעסקן הציוני, ראו .
צבי (הרברט) בנטואיץ' (נולד ב-1935) הוא מבכירי חוקרי האיידס בישראל. משמש כפרופסור במחלקה למיקרוביולוגיה אימונולוגיה וגנטיקה ומנהל המרכז למחלות טרופיות ואיידס באוניברסיטת בן-גוריון, נשיא עמותת נאלא למיגור המחלות הטרופיות בארצות המתפתחות, מנהל מדעי של שלוחת מצדה של מרכז המדע ים המלח ערבה, מדען ראשי של חברת תיקון עולם לקנאביס רפואי וחבר הנהלת ארגון רופאים למען זכויות אדם.
קורות חיים

נולד בירושלים ליוסף בנטוויץ' ולשרה יפה, בתו של הלל יפה וגדל בשכונת רחביה. בנטואיץ' למד רפואה כעתודאי במחזור השני של בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים (1960) והתמחה ברפואה פנימית בבית החולים הדסה ובהמשך היה רופא ראשי קבוע במחלקה פנימית א של ביה"ח הדסה. הוא התמחה באימונולוגיה כימית אצל פרופסור מיכאל סלע ואחר כך עשה פוסט דוקטורט באימנולוגיה באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק. הוא עבר לבית חולים קפלן בשנת 1975 שם התמנה למנהל מחלקה פנימית ג' והקים ועמד בראש מעבדת מחקר לאימונולוגיה קלינית בבית החולים קפלן ברחובות (1975–1980), אשר בהמשך הייתה למכון על-שם רות בן-ארי לאימונולוגיה קלינית בבית חולים קפלן (1980 - 2001). הוא יזם והקים את מרפאת האיידס הראשונה בישראל, שהפכה משנת 1997 למרכז הארצי לאיידס-"נווה אור". כמו כן היה מהתומכים המרכזיים בוועד למלחמה באיידס וסייע לו רבות מראשיתו בתחומים שונים, לרבות בהקמת מרכז הבדיקות האנונימי שהקים הוועד. כמו כן הוא משמש כיועץ בנושא האיידס למכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית, NIH.
שירת בחיל האוויר כרופא מוטס במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה והשתחרר בדרגת רס"ן.
בשנת 1976 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1981 לפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בין השנים 1978 ל-1979 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנגלס UCLA, ובין 1985 ל-1986 היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ובין השנים 1991 ל-1992 היה פרופסור אורח במרכז האיידס באוניברסיטת מקגיל בקנדה ומשנת 2001 מדען אורח במכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית NIH . לפרופ' בנטואיץ' מעל 270 פרסומים מדעיים בעיתונים רפואיים מן השורה הראשונה, היה חבר בוועדות מדעיות וארגוניות רבות בישראל ובחו"ל, וכן חבר במערכות של עיתונים מדעיים רבים.
בין השנים 2001–2009 שימש כמדען הראשי של חברת Rosetta Genomics, שהוקמה על ידי בנו, ד"ר יצחק (צחון) בנטואיץ'. משנת 2000 היה חבר בהנהלת רופאים לזכויות אדם והיה גם יו"ר ההנהלה בין 2009–2012 . בשנת 2011 הוענק לו בכנסת על ידי סגן שר הבריאות, יעקב ליצמן, אות מפעל חיים, "על תרומתו המשמעותית כרופא וחוקר למערכת הבריאות בישראל, ולמחקר הרפואי בתחומי סרטן ואיידס". משנת 2012 פרופסור בנטואיץ' מנהל את שלוחת ים המלח והמכון לחקר העור במרכז מדע ים המלח והערבה שעבר לאחרונה למצדה. החל מ-2014, משמש כמדען ראשי של חברת "תיקון עולם" המגדלת ומספקת קנאביס רפואי לכעשרת אלפים מטופלים בישראל. בשנת 2020 היה בין מבקרי מדיניות הסגרים במשבר הקורונה והצטרף כמתנדב לעמותה ששמה מועצת החירום הציבורית (מח"צ).
אשתו, פרופסור לרפואה תרצה בנטואיץ', נפטרה ב-2016.
הערות שוליים

↑   צבי בנטואיץ, הקורונה מאחורינו - אין מה לפחד מהגל שאולי עוד לפנינו, באתר TheMarker‏, 26 במאי 2020
↑  האזינו: אולי באמת הגיע הזמן לחיות עם הקורונה?, באתר רופאים לזכויות אדם, ‏2021-08-19
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415321905171  VIAF: 65598658   WorldCat (עם VIAF): 65598658
דנה שץ

| --- | --- |

 לידה:  1967 (בת 58 בערך) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מספר צאצאים:  3 
 פרופיל ב-IMDb
 
דנה שץ (נולדה ב-26 בדצמבר 1967) היא יוצרת, תסריטאית, פזמונאית ועורכת סדרות טלוויזיה ישראלית.