רובה FN FAL
שירות בצה"ל

אחרי מלחמת העצמאות, היה על צבא ההגנה לישראל למצוא פתרון לבעיות הלוגיסטיות הקשות והרבות שנוצרו, עקב המגוון הרב של כלי נשק מיושנים בהם השתמשו הלוחמים (כגון חוסר אחידות בתחמושת, מחסור בחלקי חילוף ועוד). לכן, כמו צבאות רבים בעולם, החליט צה"ל שעליו לאמץ רובה אחיד לכל היחידות הלוחמות כדי לפשט את האחזקה הלוגיסטית של הנשק (תיקונים, תחמושת, חלקי חילוף, אימונים, תורת לחימה, תאימות בין יחידות שונות ועוד).
בתקופה הראשונה לאחר מלחמת העצמאות, היה הנשק האישי של לוחם החי"ר בצה"ל מבוסס בעיקר על רובי מאוזר K98 גרמניים (שכונו "רובים צ'כיים"), תת-מקלעים בריטיים מסוג "סטן" (מייצור מקומי), ומקלעים מסוג "ברן", מקלע בינוני (מק"ב) בראונינג 0.3, וכדומה.
ב-1955 נכנס לשירות בצה"ל תמ"ק העוזי, תת-מקלע תוצרת תע"ש, שמעצם מהותו, שימש ללוחמה בשטח בנוי, וללוחמה לטווחים קצרים מאוד. מאחר שרובי המאוזר K98 ("הרובים הצ'כיים") שהם רובי בריח בני חמישה כדורים ממחסנית קבועה, הם מטבעם כלי נשק בעלי קצב אש איטי ביותר, ביקש הצבא לרכוש רובה מודרני ויעיל, בעל קצב אש מהיר וטווח אפקטיבי ארוך, לשימוש לוחמי החי"ר.
הרובה שצה"ל רכש היה רובה ה-FN FAL שנקבע כרובה החי"ר הסטנדרטי (ישראל הייתה אחת המדינות הראשונות לאמץ את ה-FAL).
רובה ה-FAL נכנס לשירות בצה"ל תחת השם רומ"ט – ראשי תיבות של "רובה מטען". אך לרוב כונה בפשטות בשם: "רובה FN".
רובי ה-FAL שהיו בצה"ל היו בקנה בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו ויוצרו ברישיון על ידי התעשייה הצבאית במסגרת הסכם חילופי ידע עם חברת FN בשנת 1966 (בתמורה לשרטוטי העוזי). רובים אלו היו יעילים גם בירי לטווחים של 730 מטרים (800 יארד).
כתוצאה מכך, כלי הנשק הסטנדרטיים של החי"ר בצה"ל במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 היו שילוב של רובי ה-FN FAL, תמ"ק עוזי, מגוון מקלעים (מקלעון BAR, מקלעון FAL FN, מקלע בינוני (מק"ב) בראונינג 0.3, ומקלע כבד (מק"כ) M2 בראונינג 0.5), רובי מאוזר K98 ששימשו יחידות עורפיות ותומכי לחימה, וגם כרובי צלפים, וכן מספר מועט של רובי-M1 קרבין.
רובי ה-FAL היו רובים מוצלחים, מתוכננים ובנויים כהלכה, ובעלי תכונות משופרות, המאפשרות ללוחם לבצע בהם כוונונים, פירוק משני, והתאמות בשטח הלחימה, ללא עזרת נשק או איש מקצוע ייעודי. כך לדוגמה ניתן לכוונן את ווסת הגזים (באמצעות שימוש במכלול הרובה ככלי עזר), וכן ניתן לאפס את הכוונת הקדמית והכוונת האחורית (באמצעות שימוש בחוד הקליע של כדור הרובה).
רובה ה-FAL ומקלעון ה-FAL לקחו חלק פעיל במשימות הביטחון השוטף של צה"ל, וכן במבצע קדש (1956), מלחמת ששת הימים (1967) מלחמת ההתשה והמרדפים, והמארבים בבקעת הירדן, ומלחמת יום הכיפורים (1973).
למרות שהרובה היה בעל יכולת ירי אוטומטי מלא, הרי מטעמי חיסכון בתחמושת, ושרידות קני הנשק, הוחלפו כל הנצרות ברובי ה-FAL שהיו בשימוש צה"ל, בנצרות שנוצקו במיוחד עם בליטה מיוחדת שלא אפשרה העברת הרובה למצב ירי אוטומטי, אלא למצבים: "נצור" ו"בודדת" בלבד. לוחמי חי"ר רבים, דאגו לנסר את הבליטה האמורה, (או אף להסיר את הנצרה כליל), ובאופן זה יצרו נשק אוטומטי מלא, בעל כוח אש יעיל וכבד. בעת מלחמת ההתשה, ומלחמת המארבים והמרדפים בבקעה, הוחלפו הנצרות באופן יזום על ידי צה"ל, והרובה הפך לבעל יכולת ירי אוטומטית מלאה.
הרובה ששימש את לוחמי יחידות החי"ר והחרמ"ש היה בעל קת עץ, ומתפס המשולב עץ ומקרן מתכת, ששימש לקירור הקנה (ראו תמונה). רובה ה-FAL אפשר גם התקנת רומה רימונים נגד טנקים (ררנ"ט) בקצה הקנה, באמצעות אביזר אלומיניום קטן שנישא על ידי הררנ"טיסט במחלקה.
כל לוחם נשא בחגורו 5–8 מחסניות בנות 20 כדורים, ובסה"כ 100–160 כדורי רובה לחייל.
הלוחמים שמונו למקלענים, נשאו את המקלעון, שהיה למעשה רובה FAL בעל קנה כבד ודורגלים, ובנוסף לחגור החי"ר הרגיל עם 5–8 מחסניות, גם תרמיל גב מיוחד שהכיל עשר מחסניות, (שכונה אז: "טרנזיסטור").
בשל הצורך בשימון מאסיבי של הרובים (למניעת החלדתם), היו הרובים רגישים לחול, לחות, ואבק. לוחמים ידעו לנגב היטב ("לייבש") את חלקי הרובה הספוגים בשמן, לפני צאתם לפעילות מבצעית, כדי להבטיח את פעולתו התקינה של הרובה, ללא מעצורים.
בעת פתיחה באש (בפעילות המארבים והמרדפים), נתגלו רובי ה-FAL כנשק יעיל ומוצלח, בעלי כוח אש מאסיבי, ורמת דיוק גבוהה ביותר. למרות זאת, אמינותו הלא גבוהה של הרובה בתנאים קשים ובייחוד בתנאי מדבר הייתה לו לרועץ וגרמה לרבים לא לאהוב את הנשק.
ביחידות מיוחדות, וכן ביחידות הנדסה ימית ובמשמר הגבול, נעשה שימוש בגרסה מודרנית של הרובה, עם קת ומתפס העשויים בקליט וגומי שחורים, כאשר גם גוף הרובה והקנה היו עשויים ממתכת מושחרת (ראו תמונה בראש העמוד).
הקנה ברובים אלו היה בעל סתרשף אינטגרלי, שאפשר גם ירי רומה רימון נגד טנקים (ררנ"ט) ללא כל צורך באבזור נוסף או בהכנה מוקדמת. רובים אלו, שנעשו גם ממתכות חדישות יותר, לא נזקקו לשימון מאסיבי כרובים האחרים, וממילא גם לא סבלו כלל ממעצורים ומחלודה – מכשלה שאפיינה את הרובים האחרים.
הרובה הוחלף במהלך השלבים המתקדמים של מלחמת יום הכיפורים עם הגעתם של רובי M-16 שנשלחו בסיוע חירום מארצות הברית וברובי AK-47 שנלקחו שלל מצבאות ערב. הרובה הישראלי שתע"ש פיתחה אז, הגליל, נכנס גם הוא לשירות בחזית, אך בכמויות מוגבלות.
עם המעבר לתחמושת קלה בקוטר 5.56 מ"מ, ו-7.62 מ"מ קצר, עבר כל מערך החי"ר בצה"ל לשימוש ברובים מהדור החדש, ובסופו של דבר, כל רובי ה-FAL יצאו משירות ב-1975, והוחלפו על ידי רובה הגליל, רובה סער שהיה דומה ל-AK-47, והפך לרובה החי"ר הסטנדרטי של צה"ל עד שנות ה-90 של המאה ה-20, אז הוחלף על ידי ה-M16.