stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גונדר
היסטוריה > תור הזהב של גונדר

כתוצאה מהחלטת מועצת הכנסייה ב-1668, הפריד הקיסר יוהנס הראשון את תושבי העיר לפי השתייכותם הדתית. מהלך זה הביא תוך שנתיים להקמת הרובע המוסלמי בעיר, שנקרא "יסלאמגיה" (באמהרית "מקום האסלאם" או "ארץ האסלאם") או "אסלאם בית" ("בית האסלאם"). הרובע מוכר כיום בשם "אדיס עָאלֶם" ("עולם חדש").
במאה ה-17 הוערכה אוכלוסיית העיר בכ-60,000 תושבים, וב-1678 ביקר הבישוף הארמני הוואנאס בעיר וציין שהיא "גדולה פי שניים מאיסטנבול". רבים מהבניינים שנבנו בתקופה זו שרדו אף על פי שהמאה ה-18 הייתה תקופה של מהומות בעיר. בתקופת מלכותו של הקיסר ייאסו הגדול, צברה גונדר כוח בתוך האימפריה האתיופית, וכאשר הקיסר קרא לתושבים להצטרף למערכה כנגד ממלכת דמות בדרום גוג'ם, תושביה סירבו והוא נטש את תוכניתו.
היסטוריה > מאז סוף השושלת הגונדרית

העיר שימשה כבירת אתיופיה עד שהקיסר תוודרוס השני העביר את הבירה הקיסרית לעיר דברה תבור בה הוכתר ב-1855. ב-1864 וב-1866 בזז תוודרוס השני את כנסיות גונדר באופן שיטתי, ורוקן אותן מאוצרותיהן וספריהן. לבסוף הוא גרש את תושבי העיר והעלה אותה באש. הקיסר הבא תקלה גיורגיס השני, אשר מלך משך ארבע שנים, בין 1868-1872, תיקן מעט מהנזקים שגרם קודמו, וסיפק משאבים לשיפוץ ההרס, אך העיר הותקפה שוב ב-1888, הפעם על ידי צבא המהדייה, והמעט שנותר ממנה, בייחוד הכנסיות (42 מתוך 44)‏, חרב. אולם מבני האבן העיקריים בפאסיל גמב שרדו גם הפעם.
לאחר כיבוש אתיופיה בידי איטליה ב-1936, המשיכה גונדר להתפתח תחת שלטונה. בזמן מלחמת העולם השנייה, נותרה בגונדר העמדה האחרונה של הכוחות האיטלקיים, ובנובמבר 1941 הופצצה והוכנעה על ידי הצבא הבריטי, שישה חודשים לאחר שאדיס אבבה נכבשה. אזור גונדר היה אחד ממרכזי הגרילה האיטלקית כנגד הכוחות הבריטיים עד קיץ 1943‏.
בתקופת מלחמת האזרחים האתיופית, הצליחו כוחות האיחוד הדמוקרטי האתיופי להשתלט על חלקים גדולים מבגמדר, ובמהלך 1977 פעלו במרחק נגיעה מגונדר, נכונים לכבוש את העיר. כחלק ממבצע תוודרוס לקראת סוף מלחמת האזרחים, נכבשה גונדר על ידי החזית העממית לשחרור תיגראי במרץ 1991‏.
העיר כיום

באופן מסורתי נחלקת העיר למספר שכונות או רבעים: "אדיס עאלם", בו מתגוררים רוב התושבים המוסלמים; "כאילה מיאדה", בה חיו יהודי אתיופיה; "אבון בית", מעונו של האבונא ("אבינו" בגעז), ראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית; ו"קאגן בית", אזורם של האצילים. גונדר היא המרכז ללימודים כנסייתיים של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, וידועה בריכוז של 44 כנסיות. במרכז העיר גונדר ניכרת השפעתה של תקופת הכיבוש האיטלקי שהחלה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. מאפייניו העיקרים הם הכיכר המרכזית שסביבה חנויות, בית הקולנוע ובנינים ציבוריים אחרים בסגנון איטלקי מודרני. בעיר שוכנים אוניברסיטה ושדה תעופה קטן הנמצא מדרום לה.
אתרי העיר

בפאסיל גמב ניצבים ארמונותיהם של הקיסרים פאסילדס, ייאסו הראשון ומאנטאוואב, היכל דווית, אורוות, שני מבנים המיוחסים ליוהנס הראשון ומספר כנסיות. כקילומטר וחצי צפונית-מערבית לפאסיל גמב שוכנים מרחצאות פאסילידס שבנייתם מיוחסת לו, והלאה מהם נמצא קומפלקס קוסקאם שנבנה על ידי הקיסרית מאנטאוואב. שלושת האתרים האלה מוכרזים מאז 1979 כאתר מורשת עולמית. בנוסף שוכנים בגונדר ראס גמב, ארמונו של ראס מיכאל סהול מהמאה ה-18, וכנסיית דברה ברהן סלאסי.
ערים תאומות

ארצות הברית כורואליס, ארצות הברית
ישראל ראשון לציון, ישראל
לקריאה נוספת

"Ethiopia, the unknown land", Stuart Munro-Hay, I.B.Tauris publishers, (2008), ISBN 9781860647444
הערות שוליים

↑  D'Abbaie,Douze ans
↑  Richard K.P. Pankhurst, History of Ethiopian Towns: From the Middle Ages to the Early Nineteenth Century (Wiesbaden: Franz Steiner Verlag, 1982), vol. 1 p. 117. ISBN 3515039635
↑  Solomon Getamun, History of the City of Gondar (Africa World Press, 2005), p. 16. ISBN 1569021953
↑  Getamun, City of Gondar, p. 5
↑  Reunification of Ethiopia: 1855-1974
↑  Restored–Solomonic Dynasty of Lake Tana and Gondar: 1543-1769
↑  Getamun, City of Gondar, p. 27-28.
↑  Getamun, City of Gondar, p. 60-55.
↑  Marina and David Ottaway, Ethiopia: Empire in Revolution (New York: Africana, 1978), p. 171
↑  Paul B. Henze, Layers of Time: A History of Ethiopia (New York: Palgrave, 2000), p. 322. ISBN 0312227191
↑  סולומון גאטמון מתאר את הרבעים השונים בספרו העיר גונדר, עמוד 16.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473887905171  MusicBrainz: e1c76c7c-0860-44b7-afd0-ef7d1157bbd2  NKC: ge601705  SUDOC: 117387762
ויליאם לי (עבד)

| --- | --- |

 לידה:  1750 
 פטירה:  1828 (בגיל 78 בערך) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
"ג'ורג' וושינגטון בפרינסטון" מאת צ'ארלס וילסון פיל, 1799. האיש המחזיק את הסוס תואם לתיאורו של ויליאם לי.
ויליאם "בילי" לי (William "Billy" Lee, ידוע גם כוויל לי;‏ 1750–1828) היה משרתו האישי של ג'ורג' וושינגטון והיחיד מבין עבדיו של וושינגטון ששוחרר על ידו, בצוואתו. מאחר ששירת לצדו של וושינגטון לאורך כל מלחמת העצמאות של ארצות הברית ולפעמים מופיע לצדו בציורים, לי היה האפרו-אמריקאי הידוע ביותר בזמנו.
לפני המהפכה

ויליאם לי נולד בסביבות 1750 ונקנה ב-27 במאי 1768, כאשר היה רק בן-עשרה, על ידי ג'ורג' וושינגטון, כפי שתואר ביומנו של וושינגטון כ"וויל המולאטי" (Mulatto Will), מעזבונו של הקולונל המנוח ג'ון לי ממחוז ווסטמורלנד שבוירג'יניה, עבור 61 פאונד ו-15 שילינג. ויליאם שמר על שם המשפחה "לי" מבעליו הקודמים. באותה הזדמנות נקנו גם אחיו של ויליאם - פרנק ושני עבדים אחרים. וושינגטון שילם מחיר גבוה עבור ויליאם ופרנק, מאחר שהם אמורים היו להיות עבדים במשק הבית (House slave) ולא פועלי שדה (אנ'). ויליאם ופרנק נבחרו לעיתים קרובות כמשרתי בית, שניתנו להם אחריויות וזכויות שרוב העבדים לא נהנו מהן. פרנק הפך למשרת של וושינגטון במאונט ורנון, ואילו ויליאם שירת במגוון תפקידים, ובהם המשרת (הגבר) האישי (Valet) או עובד משק הבית של וושינגטון. כמשרתו, מילא לי תפקידים כגון הברשת שיערו הארוך של וושינגטון וקשירתו מאחורי ראשו.
וושינגטון נהג לצוד שועלים ולי הפך לאיש הציד (huntsman) שלו (האיש האחראי על הכלבים), תפקיד שדרש מומחיות ברכיבה על סוסים. בזיכרונותיו, נכדו החורג של וושינגטון, ג'ורג' וושינגטון פארק קוסטיס (אנ'), תיאר את לי בזמן ציד:
לפני מלחמת העצמאות של ארצות הברית, לי היה נוסע לעיתים קרובות עם וושינגטון לבית הנבחרים (House of Burgesses) בוויליאמסברג, וירג'יניה (אנ'), או למסעות כמו משלחת מחקר לעמק אוהיו ב-1770 ולקונגרס הקונטיננטלי הראשון בפילדלפיה ב-1774. לי שירת לצדו של וושינגטון לאורך 8 שנות מלחמת העצמאות, כולל החורף בוואלי פורג' (Valley Forge) והמצור על יורקטאון. לדברי ההיסטוריון פריץ הירשפלד, לי "רכב לצדו של וושינגטון בעיצומו של קרב, מוכן להושיט לגנרל סוס חלופי או את הטלסקופ שלו או כל דבר אחר שהיה צריך".
לי רכב לצד וושינגטון כשיצא לסייר בביצורי ההגנה והפך לדמות מוכרת כשעל כתפו משקפת גדולה בנרתיק עור.
לאחר המלחמה

אשתו של לי הייתה מרגרט תומאס לי, אמריקאית חופשייה מפילדלפיה, שעבדה בעבר כמשרתת במפקדתו של וושינגטון בזמן המלחמה. למרות שנישואי עבדים לא הוכרו על ידי החוק בווירג'יניה, ב-1784, על פי בקשת הזוג, וושינגטון ניסה לארגן מעבר של מרגרט למאונט ורנון לחיות עם בעלה. לא ידוע אם אכן הגיעה למאונט ורנון.
ב-1785 לי נפצע בברכו במהלך מסע משלחת-מחקר עם וושינגטון. כעבור שלוש שנים, בדרכו אל הדואר באלכסנדריה (וירג'יניה), הוא נפל ופצע את ברכו השנייה, ונותר נכה קשה. לאחר בחירתו של וושינגטון ב-1789, ניסה לי לצאת למסע לעיר ניו יורק לטקס ההשבעה (אנ'), אולם נאלץ להישאר בפילדלפיה לטיפול רפואי. הוא נבדק על ידי מספר רופאים, שעשו לברך שלו תומך מברזל, שאפשר לו להצטרף למשק הבית הנשיאותי של וושינגטון. אחינו של פרנק, כריסטופר שילז, סייע ללי בניו יורק, ולקח על עצמו את תפקידיו של לי ב-1790 בבית הנשיא (אנ') בפילדלפיה.
אפילו לאחר פרישתו של וושינגטון מהנשיאות, נכויותיו של לי מנעו ממנו לבצע את תפקידיו הקודמים, והוא בילה את שנות חייו האחרונות כסנדלר במאונט ורנון במאבק עם אלכוהוליזם. ותיקי מלחמת העצמאות שביקרו במאונט ורנון נהגו להעלות עמו זיכרונות על המלחמה.
במותו של וושינגטון ב-1799, הוא שחרר את ויליאם לי בצוואתו, באזכורו את "שירותיו הנאמנים במהלך מלחמת העצמאות". לי היה היחיד מבין 124 עבדיו של וושינגטון ששוחרר במפורש בצוואתו. שאר העבדים שוחררו עם מותה של אשתו, מרתה וושינגטון (153 עבדים נוספים שחיו במאונט ורנון היו רכוש עזבונו של בעלה הראשון של מרתה ולא יכלו להשתחרר על ידי וושינגטון). ללי ניתנה קצבה בסך 30 דולר בשנה עד סוף חייו, ואופציה להישאר במאונט ורנון אם רצונו בכך. לי בחר להישאר עד סוף חייו במאונט ורנון, ושם הוא קבור.
ההיסטוריון פריץ הירשפלד כתב: "אם בילי לי היה גבר לבן, הוא היה מקבל מקום של כבוד בהיסטוריה האמריקאית בשל קרבתו אל ג'ורג' וושינגטון במהלך התקופות המסעירות ביותר בקריירה שלו. אבל בגלל שהוא היה משרת שחור, עבד כנוע, למעשה התעלמו ממנו היסטוריונים וביוגרפים גם שחורים וגם לבנים".
גילום דמותו

לי מגולם על ידי רון קנדה (אנ') במיני-סדרה של CBS משנת 1984, "ג'ורג' וושינגטון" (אנ').
לי מגולם על ידי ג'נטרי ווייט בסדרה של AMC "המרגלים של וושינגטון" (2014–2017). דמותו מופיעה באופן בולט בעונה השנייה בפרק "ואלי פורג'".
לקריאה נוספת

Hirschfeld, Fritz. George Washington and Slavery: A Documentary Portrayal. University of Missouri Press, 1997.
Wiencek, Henry. An Imperfect God: George Washington, His Slaves, and the Creation of America. New York: Farrar, Straus and Giroux, 2003.
הערות שוליים

↑  דייוויד מקאלו, 1776 : המלחמה ששינתה את ההיסטוריה של העולם המערבי, עמ' 47.
↑  The Washington Family, באתר Reynolda House
↑  צוות השחקנים בסדרה, באתר IMDb.
↑  ג'נטרי ווייט: בילי לי, באתר IMDb.
הציור "ג'ורג' וושינגטון" מאת ג'ון טראמבול (אנ'),‏ 1780, ייתכן שמציג את ויליאם לי. הוא צויר מזיכרון, חמש שנים לאחר שטראמבול שירת בצוותו של וושינגטון.
תחריט צרפתי מסביבות 1780, מציג את הגנרל וושינגטון מחזיק את הכרזת העצמאות של ארצות הברית. האיש השחור עם הסוס, אמנם אינו מזוהה, אך ייתכן ומציג את ויליאם לי.
"משפחת וושינגטון" (אנ') מאת אדוארד סאבאג' (אנ') (בין 1789–1796). בצד ימין מופיע משרת-עבד שחור, ככל הנראה ויליאם לי או כריסטופר שילז.
K-8

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  צוללת גרעינית 
 צי:  הצי הסובייטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  צוללת גרעינית מסדרת נובמבר
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  סבמאש 
 תקופת הפעילות:  31 באוגוסט 1960 – 12 באפריל 1970 (9 שנים)
 אחריתה:  טבעה בעת שנגררה ב-12 באפריל 1970
 מיקום:  מפרץ ביסקאיה, האוקיינוס האטלנטי
 מידות
 הֶדְחֶק:  3,065 טון על פני המים 4,750 טון בצלילה
 אורך:  107.4 מטר
 רוחב:  7.9 מטר
 שוקע:  5.65 מטר
 נתונים טכניים
 גודל הצוות:  104 איש
 הנעה:  2 כורים גרעיניים בעוצמה 70 מגה-וואט כל אחד
 
K-8 (ברוסית: "проекта 627А "Кит; פרויקט 627A "קיט") הייתה צוללת גרעינית מסדרת נובמבר של הצי הצפוני אשר טבעה ב-12 באפריל 1970 במפרץ ביסקאיה, כשעל סיפונה כלי הנשק הגרעיניים שלה. שרפה שפרצה ב-8 באפריל נטרלה את הצוללת והיא נגררה בים סוער. 52 אנשי צוות נהרגו בניסיון להציל את כלי השיט מטביעה.
תאונות > 1960 - אובדן נוזל קירור

ב-13 באוקטובר 1960, במהלך פעילות בים ברנץ, התרחשה פריצה בצינור גנרטור הקיטור וכתוצאה מכך אבד נוזל קירור. בעוד הצוות פעל לאספקת חירום של מי קירור לכור במטרה למנוע התכה של הכור, דלפו כמויות גדולות של גז רדיואקטיבי וזיהמו את כלי השיט. רמת הרדיואקטיביות לא הייתה ידועה מכיוון שציוד המדידה לא היה מסוגל למדוד בקנה מידה כה גדול. שלושה מאנשי הצוות סבלו מנזקי קרינה הנראים לעין, ורבים מאנשי הצוות נחשפו לרמות קרינה של עד 2 Sv.
תאונות > 1970 - השרפה במפרץ ביסקאיה

במהלך תרגיל צבאי ימי גדול שנערך ב-8 באפריל 1970 סבלה K-8 משריפות בשני מדורים בו זמנית. השרפה התפשטה במערכת האוורור בעקבות קצר חשמלי במדורים 3 ו-7, בזמן שהצוללת הייתה בעומק 120 מטרים. שני הכורים הגרעיניים כובו.
הקפטן הורה לכל הצוות לנטוש את הצוללת אך ביטל את הפקודה ברגע שהגיעה גוררת. 52 אנשי צוות, כולל הקפטן סוולוד בסינוב עלו בחזרה על הצוללת שנגררה, אך זו טבעה בים הסוער בזמן שנגררה במפרץ ביסקאיה שבאוקיינוס האטלנטי. היה זה האובדן הראשון של צוללת גרעינית סובייטית. 8 אנשי צוות כבר נהרגו בעקבות נעילת מדורים מסוימים למניעת ההצפה והתפשטות האש. כל אנשי הצוות שעלו בחזרה נהרגו כתוצאה מהרעלת פחמן דו-חמצני והצפות במהלך 80 השעות בהן שהתה במזג אוויר סוער. 73 אנשי צוות שרדו. K-8 טבעה ושקעה לעומק 4,680 מטרים, כאשר מתוך 24 הטורפדו שהיו על סיפונה ארבעה נשאו ראשי נפץ גרעיניים.
בנטו (כדורגלן)

בנטו מתאוס קרפסקי (בפורטוגזית: Bento Matheus Krepski; נולד ב-10 ביוני 1999 בקוריטיבה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת א-נסר שבליגה הסעודית.
קריירת מועדונים

בנטו גדל במחלקת הנוער של אתלטיקו פרנאאנסה. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית.
קריירה בינלאומית

ב-18 באוגוסט 2023 זומן בנטו לראשונה לסגל נבחרת ברזיל, לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2026 נגד נבחרות בוליביה ופרו. ב-23 במרץ 2024 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בניצחון 1-0 על אנגליה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר קופה אמריקה 2024.
הערות שוליים

↑  Fernando Diniz convoca Seleção Brasileira para a estreia das Eliminatórias באתר הרשמי של קונפדרציית הכדורגל הברזילאית, 18 באוגוסט 2023 (בפורטוגזית)
↑  Brazil name Copa América squad with Casemiro dropped באתר OneFootball, ‏ 10 במאי 2024 (באנגלית)
| נבחרת ברזיל – קופה אמריקה 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 אליסון •  2 דנילו •  3 מיליטאו •  4 מרקיניוס •  5 גימראייש •  6 ונדל •  7 ויניסיוס •  8 פאקטה •  9 אנדריק •  10 רודריגו •   11 ראפיניה •  12 בנטו • 13 קוטו •  14 גבריאל • 15 גומס • 16 ארנה • 17 בראלדו • 18 לואיז • 19 פריירה • 20 סאביו • 21 אבנילסון • 22 מרטינלי • 23 רפאל • 24 אדרסון • 25 ברמר • 26 פפה • מאמן: דוריבאל ז'וניור |  1 אליסון •  2 דנילו •  3 מיליטאו •  4 מרקיניוס •  5 גימראייש •  6 ונדל •  7 ויניסיוס •  8 פאקטה •  9 אנדריק •  10 רודריגו •   11 ראפיניה •  12 בנטו • 13 קוטו •  14 גבריאל • 15 גומס • 16 ארנה • 17 בראלדו • 18 לואיז • 19 פריירה • 20 סאביו • 21 אבנילסון • 22 מרטינלי • 23 רפאל • 24 אדרסון • 25 ברמר • 26 פפה • מאמן: דוריבאל ז'וניור | ברזיל |
SM U-18

| --- | --- |
SM U-18 (שורה שנייה, שנייה מימין)
SM U-18 (שורה שנייה, שנייה מימין)
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  הצוללות הגרמניות במלחמות העולם הראשונה והשנייה 
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני 
 סדרה:  Type U 17 submarine 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Kaiserliche Werft Danzig 
 הוזמנה:  6 במאי 1910
 תחילת הבנייה:  27 באוקטובר 1910
 הושקה:  25 באפריל 1912
 תקופת הפעילות:  17 בנובמבר 1912 – 23 בנובמבר 1914 (שנתיים)
 מיקום:  58°41′00″N 2°55′00″W﻿ / ﻿58.68333333°N 2.91666667°W﻿ / 58.68333333; -2.91666667 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה
 מידות
 אורך:  62.35 מטר
 רוחב:  6 מטר
 שוקע:  3.40 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  14.9 קשרים בציפה, 9.5 קשרים בצלילה
 עומק צלילה:  50 מטר
 גודל הצוות:  4 קצינים   25 מלחים
 טווח שיוט:  12,400 ק"מ בציפה, 139 ק"מ בצלילה
 אמצעי לחימה
 חימוש:  4 צינורות טורפדו בגודל 45 ס"מ עם 6 טורפדו
 
SM U-18 הייתה אחת מ-329 צוללות ששירתו בצי הגרמני הקיסרי במלחמת העולם הראשונה. U-18 פעלה בלוחמת לוחמה נגד הסחר בקרב הראשון על האוקיינוס האטלנטי.
היסטוריית שירות

החל מאוקטובר 1914 פיקד עליה קפיטן-לויטננט פון הניג.
במשימתה השלישית, ב-23 בנובמבר U-18 חדרה למעגן הצי של סקפה פלו דרך Hoxa Sound, בעקבות ספינת קיטור דרך הבום ונכנסה למעגן בקושי רב. עם זאת, הצי נעדר, כשהוא מפוזר במעגנים בחוף המערבי של סקוטלנד ואירלנד. כאשר U-18 עשתה את דרכה חזרה דרך Hoxa Sound אל הים הפתוח, הפריסקופ שלה זוהה על ידי סירת שמירה. ספינת המכמורת דורותי גריי שינתה מסלול ופגעה בפריסקופ, והפכה אותו ללא שימושי. בעקבות כך U-18 סבלה מכשל במנוע הצלילה שלה והצוללת לא הצליחה לשמור על העומק שלה, בשלב מסוים היא אפילו פגעה בקרקעית הים. היא נפגעה בפעם השנייה על ידי המשחתת אה"מ גארי ובסופו של דבר, הקפטן שלה נאלץ לעלות על פני השטח ולהטביע את הצוללת ממש מחוץ לשער הוקסה; כל אנשי הצוות, למעט אחד, נאספו על ידי סירות בריטיות. איש צוות אחד נספה, ואילו 22 הנותרים נכלאו כשבויי מלחמה.
שרידי הצוללת שוכנים 75 מטרים (246 רגל) מתחת לפני השטח ממש מחוץ לשער Hoxa, ב-58°41′ צפון 02°55′ מערב.
הערות שוליים

↑  Koerver, Hans Joachim (2008).
↑  Messimer, Dwight R. (2002). Verschollen: World War I U-boat Losses. Naval Institute Press. pp. 36–40. ISBN 9781557504753.
↑  Koerver.
SM UB-89

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  הצוללות הגרמניות במלחמות העולם הראשונה והשנייה 
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני 
 סדרה:  Type UB III submarine 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  AG Vulcan Stettin 
 הוזמנה:  6 בפברואר 1917
 הושקה:  22 בדצמבר 1917
 תקופת הפעילות:  25 בפברואר 1918 – 21 באוקטובר 1918 (239 ימים)
 אחריתה:  טבעה בתאונה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה
 מידות
 תפוסה:  510 טון בציפה, 640 טון בצלילה
 אורך:  55.52 מטר
 רוחב:  5.76 מטר
 שוקע:  3.73 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  13 קשרים בציפה, 7.4 קשרים בצלילה
 עומק צלילה:  50 מטר
 גודל הצוות:  34 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  13,190 ק"מ בציפה, 102 ק"מ בצלילה
 אמצעי לחימה
 חימוש:  5 צינורות טורפדו בקוטר 50 ס"מ עם 8 טורפדות, תותח 105 מ"מ
 
SM UB-89 הייתה צוללת גרמנית מטיפוס UB III בצי הקיסרי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה

הצוללת נבנתה על ידי AG Vulcan מהמבורג ולאחר קצת פחות משנה של בנייה, הושקה בהמבורג ב-22 בדצמבר 1917. UB-89 נכנסה לשירות נכנסה לשירות בצי הקיסרי הגרמני ב-25 בפברואר 1918 כ-SM UB-89 בפיקודו של קפיטן-לויטננט ולטר גודה. כמו כל הצוללות מטיפוס UB III, UB-89 נשאה 10 טורפדות והייתה חמושה בתותח סיפון 10.5 ס"מ (4.13 אינץ'). UB-89 נשאה צוות של עד 3 קצינים ו-31 מלחים והיה לה טווח שיוט של 7,120 מיילים ימיים (13,190 ק"מ). ל-UB-89 הייתה תפוסה של 510 טונות (500 טונות ארוכות) בזמן ששטה על פני השטח ו-640 טונות (630 טונות ארוכות) כשהיא בצלילה. המנועים שלה אפשרו לה לשוט במהירות של 13 קשרים (24 קמ"ש) על פני השטח ו-7.4 קשרים (13.7 קמ"ש) כשהיא בצלילה.
UB-89 אבדה בהתנגשות עם הסיירת הקלה SMS פרנקפורט בקיל. שבעה אנשי צוות נספו בתאונה. ב-30 באוקטובר 1918 נמשתה הצוללת על ידי ספינת החילוץ SMS ציקלופ. ב-7 במרץ 1919, בדרך לכניעה, החלה UB-89 להיסחף ונגררה לימיודן. בשנת 1920, הצוללת נגרטה בדורדרכט.
ג'ולי ניקסון אייזנהאואר

| --- | --- |

 לידה:  5 ביולי 1948 (בת 76) וושינגטון הבירה, ארצות הברית ארצות הברית (48 כוכבים) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האוניברסיטה הקתולית של אמריקה  אוניברסיטת ניו יורק  מכללת פינץ'  אוניברסיטת בראון  מכללת סמית'  Sidwell Friends School 
 בן או בת זוג:  דווייט אייזנהאואר השני (22 בדצמבר 1968–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס אתניאום לספרות (1986) 
 
ג'ולי ניקסון אייזנהאואר (באנגלית: Julie Nixon Eisenhower; נולדה ב-5 ביולי 1948) היא סופרת אמריקאית ובתם הצעירה של נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון ורעייתו, פט ניקסון. בעלה, דייוויד, הוא נכדם של נשיא ארצות הברית לשעבר דווייט ד. אייזנהאואר ואשתו, מיימי אייזנהאואר.
היא נולדה בוושינגטון הבירה בשנת 1948, בזמן שאביה היה חבר קונגרס, ג'ולי ואחותה הגדולה, טרישיה ניקסון קוקס, גדלו לעיני הציבור. אביה נבחר לסנאטור אמריקאי מקליפורניה כשהייתה בת שנתיים וסגן נשיא ארצות הברית כשהייתה בת ארבע. נישואיה לדייוויד אייזנהאואר ב-1968 נתפסו כאיחוד בין שתיים מהמשפחות הפוליטיות הבולטות בארצות הברית.
לאורך כל הממשל של ניקסון (1969 עד 1974), ג'ולי עבדה כעוזרת העורכת המנהלת של The Saturday Evening Post כשהיא מחזיקה בתואר הלא רשמי "הבת הראשונה". היא זכתה לציון נרחב כאחת המגנים הקולניים והפעילים ביותר של אביה, ונקבעה כאחת מ"עשר הנשים הנערצות ביותר באמריקה" במשך ארבע שנים של שנות ה-70 על ידי קוראי המגזין Good Housekeeping. לאחר שאביה התפטר מהנשיאות ב-1974, היא כתבה ביוגרפיה של אמה, רב המכר של הניו יורק טיימס "פט ניקסון: הסיפור שלא סופר". היא ממשיכה לעסוק בעבודות התומכות במורשת הוריה ונמצאת במועצת המנהלים של קרן ריצ'רד ניקסון.
היא אם לשתי בנות, ג'ני אייזנהאואר ומלני קתרין אייזנהאואר, ובן, אלכס אייזנהאואר.
ביוגרפיה > ראשית חייה וחינוך

ג'ולי ניקסון נולדה בבית החולים קולומביה לנשים בוושינגטון, בעוד אביה, ריצ'רד ניקסון, היה חבר קונגרס, אך חלק ניכר מילדותה עלה בקנה אחד עם כהונתו של אביה כסגן הנשיא של דווייט אייזנהאואר (1953–1961). היא נזכרה באביה כרומנטי, בעוד שאמה הייתה "מעשית ועמוקה". אמה ניסתה "להסתיר" אותה ואת אחותה מרוב הקריירה הפוליטית של אביה. בטקס ההשבעה השני שלו, הנשיא אייזנהאואר הציע לג'ולי בת השמונה בזמן שצילום צולם, להסתיר עין שחורה (שספגה בתאונת מזחלות) על ידי סיבוב ראשה. היא הפנתה את ראשה לכיוון דייוויד, מה שגרם להראות שהוא בהה ישירות בה. סבתה האנה ניקסון הייתה באה להשגיח עליה ובאחותה בכל פעם שהוריה נסעו. כילדה, אחת מחיות המחמד האהובות עליה הייתה קוקר ספניאל בשם צ'קרס, שתפסה מקום בולט באחד הנאומים המפורסמים ביותר של אביה, שנאמר במהלך מסע הבחירות שלו לשנת 1952 לסגן נשיא ארצות הברית.
בזמן שאביה היה סגן נשיא, היא למדה בבית הספר הפרטי Sidwell Friends בוושינגטון, יחד עם אחותה טרישה. לאחר שאביה הפסיד בבחירות לנשיאות של 1960 לג'ון פיצג'רלד קנדי, ג'ולי הרגישה "מוכה" מהתוצאות וחשה שהקולות "נגנבו".
לאחר שאביה הפסיד בריצתו לנשיאות ב-1960, חזרה המשפחה לקליפורניה, שם התמודד אביה ללא הצלחה על תפקיד המושל ב-1962. בני הזוג ניקסון עברו לעיר ניו יורק לאחר המירוץ למושלות, וג'ולי למדה במכללת סמית' לאחר סיום לימודיה בבית הספר צ'אפין. היא קיבלה תואר שני בחינוך מהאוניברסיטה הקתולית של אמריקה ב-1971. כשהייתה בסמית', דייוויד אייזנהאואר, נכדו של הנשיא דווייט ד' אייזנהאואר, למד במכללת אמהרסט הסמוכה. ג'ולי ודייוויד הוזמנו שניהם לנאום במועדון הנשים הרפובליקני של האדלי. למועדון נודע שהשניים נמצאים במרחק של שבעה קילומטרים בלבד, והזמין אותם להיות דוברים. הם דנו בהזמנות ושניהם בחרו לסרב, אבל נפגשו שוב כשדייוויד ביקר את ג'ולי עם שותפו לדירה מאמהרסט ולקח אותה וחבר לגלידה. דייוויד הרהר: "הייתי שבור, השותף שלי שכח את הארנק שלו. הבנות שילמו".
ביוגרפיה > נישואים

היא החלה לצאת עם דייוויד אייזנהאואר בסתיו 1966 כששניהם היו סטודנטים טריים במכללת סמית' ובמכללת אמהרסט, בהתאמה. הם התארסו שנה לאחר מכן. גם ג'ולי וגם דייוויד אמרו שלמיימי אייזנהאואר היה חלק מרכזי במערכת היחסים שלהם. בשנת 1966 במהלך הלוויה של ריימונד פיטקרן, חבר של בני הזוג ניקסון, הזכירה ג'ולי בפני מיימי שהיא תלמד במכללת סמית'. מיימי סיפרה לה על תוכניותיו של דייוויד ללכת למכללת אמהרסט, ועד מהרה התחילה לנסות לגרום לדייוויד להתקשר אליה.
בשנת 1966, ג'ולי ניקסון הוצגה לראשונה לחברה הגבוהה בנשף הבכורה הבינלאומי במלון וולדורף אסטוריה בניו יורק. דייוויד אייזנהאואר היה המלווה האזרחי שלה בנשף הבכורה הבינלאומי.
ג'ולי ודייוויד נישאו ב-22 בדצמבר 1968, לאחר שאביה נבחר לנשיא בבחירות לנשיאות של 1968, אך לפני שנכנס לתפקידו. בני הזוג החליטו שהם לא רוצים את הפרסום של חתונה בבית הלבן. הכומר נורמן וינסנט פייל כיהן בטקס הלא-דתי בכנסיית ה-Marble Collegiate בניו יורק.
בני הזוג עזבו את מסצ'וסטס בשנת 1970 כאשר השיעורים שלהם שם בוטלו לאחר הירי בקנט סטייט. לאחר שאביה התפטר מתפקידו, גרו השניים בקליפורניה ליד הוריה של ג'ולי ולאחר מכן בפרברי פילדלפיה. למשפחת אייזנהאואר שלושה ילדים: השחקנית ג'ני אליזבת (נולדה ב-15 באוגוסט 1978), אלכסנדר ריצ'רד (נולד ב-1980), ומלאני קתרין (נולדה ב-1984), מומחית לחיי ילדים במחלקה האונקולוגית בבית החולים לילדים של פילדלפיה.
ביוגרפיה > הבת הראשונה

במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1968, כשאביה היה המועמד הרפובליקני, החלה ג'ולי להרגיש שהיא לא מספיק פעילה בקמפיין של אביה ודאגה למה שהיא מאמינה שהפופולריות של יוברט האמפרי במכללת סמית', שהיא נכחה באותה עת. היא לקחה חלק פעיל בקמפיין שלו, ולחצה ידיים במשך שעות תוך כדי ברכה לאנשים. למרות שלא אהבה את הפרסום ושנאה לענות על "שאלות אישיות", היא עשתה כל שביכולתה כדי לעזור לאביה.
בזמן שאביה כיהן כנשיא (1969–1974), ג'ולי הפכה פעילה בבית הלבן כדוברת לענייני ילדים, איכות הסביבה וקשישים. היא ערכה סיורים לילדים נכים, מילאה את מקום אמה באירועים והתעניינה באופן פעיל במדיניות חוץ. היא וטרישה הוצבו כאחראים על קרוליין קנדי וג'ון קנדי ג'וניור, כאשר ביקרו בבית הלבן ב-1971. האחיות לקחו את משפחת קנדי הצעירה לסיור במעון הקודם שלהן, שכלל הליכה לחדרי השינה הישנים שלהן ולחדר הסגלגל.
בשנת 1971, כאשר דייוויד הוצב ב-USS אלבני שבסיסה במייפורט, פלורידה, הם עברו לקהילת החוף ג'קסונוויל באטלנטיק ביץ', פלורידה. היא נשכרה ללמד כיתה ג' בבית הספר היסודי אטלנטיק ביץ' החל מאותו הסתיו, אבל היא נאלצה להפסיק כששברה את הבוהן ממש לפני שהשיעורים התחילו. בני הזוג אייזנהאואר המשיכו לגור באטלנטיק ביץ' עד 1973, אפילו אירחו את הנשיא והגברת הראשונה בדירת המוסך שלהם על חוף הים בשדרת ביץ'.
מ-1973 עד 1975, היא שימשה כעוזרת עורכת מנהלת של ה-Satherday Evening Post ועזרה להקים חטיבת ספרים עבור Curtis Publishing Co., תאגיד האם שלה. בתקופה זו כתבה ג'ולי את הספר Eye On Nixon, המלא בתצלומים של הממשל הראשון של אביה.
לאחר החדשות על פריצת ווטרגייט והחשדות שהיא עלולה להגיע עד החדר הסגלגל, ג'ולי לקחה על עצמה את ניהול העיתונות בבית ומחוץ. העיתונאית נורה אפרון כתבה, "בחודשים מאז החלו הדיונים של ווטרגייט, היא [ג'ולי] הפכה עבטר אביה... הגברת הראשונה בפועל אם לא למעשה".
כשהיא לוקחת על עצמה את "תפקיד הניסיון להסביר את אביה לעולם", ההגנה הפומבית של ג'ולי על אביה החלה בוולט דיסני וורלד ב-2 במאי 1973. היא נתנה בסך הכל 138 ראיונות ברחבי הארץ. ב-4 ביולי 1973 היא אמרה לשני עיתונאים שאביה שקל להתפטר בגלל ווטרגייט, אבל המשפחה דיברה עליו. ב-7 במאי 1974, ג'ולי ודייוויד נפגשו עם העיתונות בגן המזרחי של הבית הלבן. היא הודיעה שהנשיא מתכנן "... להוריד את זה חוקתית עד הסוף". קצת לפני הצהריים ב-9 באוגוסט 1974, ג'ולי עמדה מאחורי אביה בזמן שנשא את נאום הפרידה שלו לצוות הבית הלבן. מאוחר יותר היא אמרה שזה היה הרגע הכי קשה עבורו.