stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולטמטריה ציקלית
מערכת המדידה

מערכת המדידה מורכבת משלוש אלקטרודות (מערכת שלוש אלקטרודות):
אלקטרודת ייחוס, אלקטרודה שהמתח עליה ידוע ומוגדר היטב והיא משמשת כדי למדוד את המתח על פני אלקטרודת העבודה.
אלקטרודת עבודה, זוהי האלקטרודה עליה התגובה מתרחשת בפועל ועליה המתח משתנה במשך המדידה.
אלקטרודה נגדית, זוהי האלקטרודה אליה הזרם אמור לזרום. תפקידה למעשה הוא למנוע את זרימת הזרם אל אלקטרודת הייחוס ובכך לפגוע בה. המתח על אלקטרודה זו שווה בגודלו והפוך בסימן לזה שעל אלקטרודת העבודה וכך הוא מבטיח את זרימת הזרם אל בכיוון הרצוי.
במקרים רבים מוסיפים לתמיסה אלקטרוליט כדי להבטיח זרם חשמלי גדול מספיק.
האלקטרודות הן נייחות ונמצאות בתוך מקטע שאינו מעורבב של התמיסה. המדידה באזור ה"שקט" של התמיסה גורמת לכך שהפיקים הנמדדים יהיו אופייניים לכאלו שמבוקרי דיפוזיה. בנוסף, בשיטה זו נשאר חלק מהחומר הנמדד אחרי שהוא חומצן או חוזר על פני אלקטרודת העבודה שם הוא יכול להמשיך ולהביא לתגובות חמזור. למרות הרצון במדידה בתמיסה שקטה, יש לערבב את התמיסה בין המדידות וזאת כדי להבטיח הופעת חומר חדש על פני האלקטרודה. המסיסות של החומר הנבדק יכולה להשתנות באופן קיצוני עם השינוי במטען הכולל שלו. היות שולטמטריה ציקלית משנה בדרך כלל את המטען של החומרים הנבדקים, פעמים רבות מופיע משקע על פני האלקטרודה. משקע זה יכול לבודד את האלקטרודה, להציג תכונות חמזור משלו במחזורים הבאים או במקרים קיצוניים, לשנות (כימית) את משטח האלקטרודה. מסיבות אלו ונוספות נהוג לנקות את משטח האלקטרודה בין מדידות.
חומרים מקובלים לאלקטרודת העבודה הם פחמן זכוכיתי, פלטינה וזהב. אלקטרודות אלו בדרך כלל סגורות באריזה מבודדת עם דיסקית גלויה בקצה אחד. לאלקטרודת עבודה טיפוסית יש רדיוס בסדר גודל של 1 מ"מ. ידיעת מידות המשטח וצורותו חיונית לפירוש המידע המתקבל בוולטמטריה ציקלית.
כדי לבצע מדידות בקצב סריקה גבוה יש צורך באלקטרודה מיוחדת. מדידות כאלו גורמות לפיקים בעלי זרם גבוה וכתוצאה מכך להתנגדות באלקטרודה שגורמת לעיוות. אולטרה-מיקרו-אלקטרודות (אנ') יכולות לפתור בעיה זו.
האלקטרודה הנגדית יכולה להיות חומר מוליך טוב ולא מגיב עם רוב החומרים בתמיסה. תגובות על פני אלקטרודה זו אינן חשובות כל עוד האלקטרודות ממשיכה להוליך היטב. פעמים רבות האלקטרודה מחמצנת או מחזרת את הממס עצמו או את האלקטרוליט בשביל להמשיך ולהוליך זרם.
אלקטרודת הייחוס היא מורכבת יותר ונשמרת יותר משאר האלקטרודות.
וריאציות

לפעמים, מקבעים לפני האלקטרודה צורון אלקטרושלילי, כפי שמקובל לדוגמה בתחום הוולטמטריה של מיקרו-חלקיקים.
קימות גם שיטות פוטנצאיו-דינמיות אשר מוסיפות הפרעה קטנה בזרם חילופין למתח על פני האלקטרודה כדי למדוד את התגובה לתדר בודד או למספר תדרים במקביל. התגובה לזרם חילופין היא דו־ממדית ונמדדת הן באמפליטודת התגובה ובהפרש המופע שלה. שני הגדלים תלוים בנפרד בתדר עבור התגובה לזרם החילופן השייכת לתהיליכים שונים (מעבר מטען, דיפוזיה, ועוד). שיטה זו מאפשרת מדידה של מספר תהליכים במקביל התורמים לתגובה הפוטנציאו-דנאמית של המערכת האלקטרוכימית.
הבחנה

וולטמטריה ציקלית אינה שיטה הידרודינמית (אנ'). בשיטה ההידרודינאמית הזרימה על האלקטרודה מושגת באמצעות ערבוב התמיסה, שאיבתה או סיבוב האלקטרודה. טכניקות אלו מכוונות למדידה של תהליכים במצב עמיד אשר מדידתם אינה תלויה בכיוון מפל המתח על האלקטרודה ולכן אינם מתאימים לוולטמטריה ציקלית.
מקורות ועיון נוסף

Heinze, Jürgen (1984). "Cyclic Voltammetry—"Electrochemical Spectroscopy". New Analytical Methods(25)". Angew. Chem. Int. Ed. Engl. 23: 831. doi:10.1002/anie.198408313.
הערות שוליים

↑  Noémie Elgrishi, Kelley J. Rountree, Brian D. McCarthy, Eric S. Rountree, Thomas T. Eisenhart, Jillian L. Dempsey, A Practical Beginner’s Guide to Cyclic Voltammetry, Journal of Chemical Education 95, 2018-02-13, עמ' 197–206 doi: 10.1021/acs.jchemed.7b00361
↑  Hsiang-Wei Wang, Cameron Bringans, Anthony J. R. Hickey, John A. Windsor, Paul A. Kilmartin, Anthony R. J. Phillips, Cyclic Voltammetry in Biological Samples: A Systematic Review of Methods and Techniques Applicable to Clinical Settings, Signals 2, 2021-03, עמ' 138–158 doi: 10.3390/signals2010012
כיתוב תמונה
חזיר יבלות ג'אווני

| חזיר יבלות ג'אווני |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: דמויי חזיר
משפחה:: חזיריים
סוג:: חזיר
מין:: חזיר יבלות ג'אווני
שם מדעי
 Sus verrucosus ‏בויה, 1832
תחום תפוצה


חזיר יבלות ג'אווני (שם מדעי: Sus verrucosus; או חזיר ורקוזי) הוא מין בסוג חזיר האנדמי לאי ג'אווה ולאיים הסמוכים, בָּאוִיאַן ומאדורה. החזיר הג'אווני חי ביערות שגובהם נמוך מ-800 מטר.
מאפיינים

משקלו של החזיר הג'אווני נע בין 44 ל-108 ק"ג, כאשר הזכר שוקל למעלה מפי שניים מהנקבה. מקורות אחרים מציינים כי משקלן של הנקבות הוא 45–60 ק"ג, ושל הזכרים – 80–150 ק"ג. אורכו של החזיר הג'אווני 90 עד 190 ס"מ. צבעו נע מצהוב אדמדם ועד לשחור וחלקיו התחתונים הם בצבע צהבהב. בפניו 3 זוגות גבשושיות. יש שוני רב בגודלן של גבשושיות אלו מפרט לפרט והן אינן ניכרות אצל הנקבות. לחזירים הג'אוונים רעמת שיער ארוכה שיורדת מהעורף דרך עמוד השדרה עד לישבן. להם רגליים דקות וזנב ארוך. על הזנב יש ציצית שיער קטנה. לו ראש ארוך ואוזניים גדולות.
תקופת ההיריון בחזיר הג'אווני נמשכת בסביבות הארבעה חודשים. הם ממליטים 3–9 גורים מדי שנה בתקופת הגשמים שבין ינואר למרץ. הגורים יונקים עד גיל 3–4 חודשים, אז הם נגמלים מיניקה. הנקבות דואגות לגורים בקבוצות יחד עם נקבות נוספות בעוד שהזכרים נשארים בודדים. אורך חייו של חזיר יבלות ג'אווני הוא עד 14 שנה.
כאשר חש החזיר הג'אווני מאוים הוא זוקף את רעמת שיערו המצויה בגבו.
החזיר הג'אווני מזיק לחקלאות האדם וניצוד בשל בשרו. רק חזירים ג'אוונים מעטים מוחזקים בשבי. אלו מוחזקים במושבות רבייה, כולן בגני חיות במזרח האי ג'אווה.
הערות שוליים

↑  חזיר יבלות ג'אווני באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  לפי
Blouch, Raleigh A. 1993. The Javan warty pig (Sus verrucosus), in Pigs, Peccaries, and Hippos, Status Survey and Conservation Action Plan, IUCN/SSC Hippo Specialist Group, William R. Oliver editor. IUCN
עם זאת, במקור זה נרמז כי ייתכן וקיימים תת-מינים תחת מין זה, וכי המשקל שצוין הוא המשקל של תת-המין הנפוץ ביותר, אך לא של תת-המינים האחרים, אם קיימים.
חינמון

חלוקת גליונות של החינמון "ישראל היום" בירושלים
חינמון הוא עיתון או כתב עת המחולק בחינם. החינמון מופץ באמצעות הצבתו או חלוקתו בנקודות נגישות לקהל היעד שלו, ולעיתים באמצעות צירופו כנספח לעיתון גדול יותר המופץ בתשלום. את המילה "חינמון" טבע אורי אבנרי בשנות ה-60 כביטוי מזלזל למקומונים החדשים.
המודל העסקי העומד מאחורי חינמון הוא בדרך כלל מימון באמצעות פרסומות, כאשר העובדה שהוא מחולק חינם מגדילה משמעותית את תפוצתו והופכת אותו אטרקטיבי יותר למפרסמים. פרסום בחינמון נחשב כלי יעיל לחדירה בתפוצה נרחבת לקהל מגזרי ממוקד. ישנם חינמונים הממומנים בידי אגודות, ארגונים וגורמים בעלי עניין, הרואים בהם פלטפורמה להפצת מסר בקרב קהל מטרה. לעיתים קרובות מחולקים חינמונים בצמתים של תחבורה ציבורית, כגון תחנות רכבת תחתית, ומספקים לנוסעים חומר קריאה לשעת הנסיעה.
חינמון נחשב לעיתים כנחות לעומת עיתון המופץ בתשלום, עקב ההנחה כי אלמלא היה ניתן חינם לא היה נדרש ונקרא. ברוב המקרים החינמונים קטנים יותר בהיקפם מעיתונים בתשלום וסגנונם קליל יותר ומיועד לקריאה זריזה ולא מתעמקת.
חלקם של החינמונים בשוק העיתונות רשם עלייה מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, ועד המשבר הכלכלי העולמי שהחל בשנת 2008.  החינמון "מטרו", שהחל את דרכו בסטוקהולם שבשוודיה ב-1995 זכה להצלחה רבה ומהירה, וקבוצת התקשורת השולטת בו החלה להוציא עשרות חינמונים ברחבי העולם, חלקם עירוניים וחלקם ארציים. המשבר הכלכלי פגע קשות בענף החינמונים, כמו בכל ענף העיתונות בעולם.
בישראל

בישראל מופצים חינמונים רבים, החל מעיתונים מקומיים (מקומונים) ועד עיתונים בתפוצה ארצית ועלוני פרשת השבוע.
רשימת חינמונים בתפוצה ארצית:
"ישראל היום" בבעלות שלדון אדלסון - החל לצאת לאור ביולי 2007 (מאוקטובר 2011 נגבה תשלום מקוראים המנויים על העיתון ומקבלים אותו לביתם במקביל לחלוקה חינם בנקודות ההפצה)
"מעריב הבוקר" בבעלות אלי עזור ודודי ויסמן - החל לצאת לאור באוגוסט 2007 בשם ישראל מטרו ושינה את שמו במהרה לישראל פוסט. עם רכישת "מעריב" בידי אלי עזור, בשנת 2014, החל "ישראל פוסט" לפרסם תכנים שמקורם ב"מעריב", ובשנת 2016 מותג מחדש בשם מעריב הבוקר כגרסה מקוצרת של היומון בתשלום.
בתגובה לתפוצה העולה של החינמונים, החל "ידיעות אחרונות" להוציא בשנת 2011 מהדורת חינם מקוצרת של העיתון, המחולקת בעיקר בתחנות רכבת ובאוניברסיטאות. המהדורה החינמית כוללת את מרבית קונטרס החדשות ואת מוסף הספורט היומי.
כיום, "בשבע" הוא השבועון היחיד המופץ חינם בפריסה ארצית.
גיליון יום שלישי של העיתון "יתד נאמן" וגיליון יום שישי (ללא המוספים) של העיתון "הפלס" מופצים חינם.
חינמונים בתפוצה ארצית שנסגרו:
"ישראלי" של קבוצת הירש מדיה - החל לצאת לאור בתחילת 2006 ונסגר בינואר 2008
"יום חדש" עיתון יומי, נפתח על רקע חילוקי הדעות בציבור החרדי-ליטאי החל לצאת לאור ב-5 במרץ 2008 ונסגר ב-21 ביולי 2008
"24 דקות" של קבוצת ידיעות אחרונות - החל לצאת לאור ב-1 בינואר 2008 ונסגר ב-14 ביוני 2009
בעבר הפיצה רשת קו עיתונות שבועון בשם "כל ישראל".
הערות שוליים

↑  דן כספי, אין ארוחות חינם, באתר העין השביעית, 1 בספטמבר 2007
↑  עדי דקל, "המפרסמים לא פראיירים, הם יודעים ש'ישראל היום' פונה לפלח נמוך יותר של האוכלוסיה", באתר nana10‏, 29 באוגוסט 2010 - על ההבדלים בין ישראל היום לבין ידיעות אחרונות
↑  רפי מן, ימי הביניים, באתר העין השביעית, 9 בפברואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548744505171  GND: 4714786-6  LCCN: sh86002473  NDL: 01069202  NKC: ph553346
וילאייט סלוניקי

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 :  Governor of the Salonica Vilayet 
 עיר בירה:  סלוניקי
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  חוק הווילאייטים
 הקמה:  1867
 פירוק:  תבוסת האימפריה העות'מאנית במלחמת הבלקן הראשונה
 פירוק:  1918[דרוש מקור][דרושה הבהרה]
 ישות קודמת:  האימפריה העות'מאנית איילט סלוניקי האימפריה העות'מאנית איילט רומליה
 ישות יורשת:  ממלכת יוון ממלכת יוון ממלכת סרביה ממלכת סרביה ממלכת בולגריה ממלכת בולגריה
 
מפה עות'מאנית של וילאייט סלוניקי
וילאייט סלוניקי (בטורקית עות'מאנית: ولايت سلانيك) היה חטיבה מנהלית מהרמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית משנת 1867 עד 1912. בסוף המאה ה-19, לפי הדיווחים, שטחו היה 12,950 מילים רבועים (33,500 קילומטרים רבועים).
הווילאייט הייתה תחומה על ידי נסיכות בולגריה בצפון; רומליה המזרחית בצפון מזרח (לאחר חוזה ברלין); וילאייט אדירנה ממזרח; הים האגאי בדרום; וילאייט מונסטיר והסנג'ק העצמאי של סרפיג' במערב (אחרי 1881); וילאייט קוסובו בצפון מערב.
הווילאייט כלל חלקים מרכזיים ומזרחיים של מקדוניה היוונית ופירין מקדוניה בבולגריה. האזור של פירין מקדוניה כיום נוהל כקאזה של קומה-איי באלה, פטריץ', נברקופ, מלניק, דווין ורזליג. הווילאייט התפרק לאחר מלחמות הבלקן וחולקה בין ממלכת יוון, ממלכת סרביה וממלכת בולגריה בשנת 1913.
חטיבות מנהליות

הסנג'קים של הווילאייט:
סנג'אק סלניק (סלוניקי, קסנדיר, קארפריי, וודינה, ייניס-אי ורדר, לנגאזה, קילק (נקרא גם אברת'יסאר), קתרין, איינארוז, דויראן, אוסטורמקה, תקבס, גבגילי)
סנג'ק סירוז (סרז, ז'הנה, דמירהיסאר, רזליק, קומה-איי באלה, מלניק, נברקופ)
סנג'ק דרמה ( דרמה, קוואלה, סרישאבאן, טאשוז (הפך מאוחר יותר לסנג'ק), פראבישטה, דווין)
סנג'ק טאוז (זה היה בתחילה חלק מסנג'ק דרמה, המרכז שלה היה וולגרו)
דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין העות'מאני 1881/82-1893 אוכלוסיית הווילאייט מנתה סך של 1,009,992 אנשים, המורכבת מבחינה אתנית כמו:
מוסלמים - 450,456
יוונים - 282,013
בולגרים - 231,606
יהודים - 41,984
קתולים - 2,654
פרוטסטנטים - 329
ארמנים - 48
אזרחים זרים - 1,272
על פי מפקד האוכלוסין העות'מאני 1906/07 בווילאייט היו אוכלוסייה כוללת של 921,359 בני אדם, המורכבים אתנית כ:
מוסלמים - 419,604
יוונים אורתודוקסים - 263,881
בולגרים אורתודוקסים - 155,710
יהודים - 52,395
וולכים (ולאכים) - 20,486
צוענים - 4,736
יוונים קתולים - 2,693
ארמנים מזרחיים - 637
פרוטסטנטים - 329
ארמנים קתולים - 58
לטינים - 31
סורים - 4
אזרחים זרים - 795
על פי הערכה של ארם אנדוניאן בשנת 1908 הייתה ההתפלגות האתנית הבאה בווילאייט:
בולגרים אורתודוקסים - 446,050
טורקים מוסלמים - 333,440
יוונים אורתודוקסים - 168,500
בולגרים מוסלמים - 98,590
יהודים - 55,320
ולכים אורתודוקסים - 24,970
צוענים מוסלמים - 22,200
מעורב - 16,320
הערות שוליים

↑  Rumelia, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  Europe by Éliseé Reclus, page 152
↑  Selanik Vilayeti | Tarih ve Medeniyet
↑  Kemal Karpat (1985), Ottoman Population, 1830-1914, Demographic and Social Characteristics, The University of Wisconsin Press, p. 158-159
↑  Kemal Karpat (1985), Ottoman Population, 1830-1914, Demographic and Social Characteristics, The University of Wisconsin Press, p. 168-169
↑  Defeat in Detail: The Ottoman Army in the Balkans, 1912-1913; Edward J. Erickson; Greenwood Publishing Group, 2003; p.41
Vilayet of Selanik (1881) גבולות ואיפור אתני
חורשת אי הילדים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 תאריך הקמה:  2008 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  צובה 
 קואורדינטות:  31°47′10″N 35°08′05″E﻿ / ﻿31.786165172522°N 35.134610626279°E﻿ / 31.786165172522; 35.134610626279
 אתר רשמי
  (למפת ירושלים מוגדלת) חורשת אי הילדים(למפת ירושלים רגילה) חורשת אי הילדים(למפת הרי ירושלים רגילה) חורשת אי הילדים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) חורשת אי הילדים
 
חורשת אי הילדים נמצאת בלב מטעי קיבוץ פלמ"ח צובה בהרי ירושלים, ומהווה מתחם פעילות אתגרית וחינוכית המוקדש ומונגש לבעלי ובעלות צרכים מיוחדים. החורשה הוקמה בשנת 2008 על ידי חקלאים מענף המטעים בקיבוץ, ומופעלת החל משנת 2009 על ידי חברי וחברות שנת השירות המשימתית בקיבוץ ובסיוע בני נוער ובוגרים מתנדבים חברי הקיבוץ.
מהות הפעילות בחורשה

חורשת אי הילדים מונגשת לכיסאות גלגלים וקביים ומפעילה מתחמי פעילות חווייתית-אתגרית-חינוכית לבעלי ובעלות צרכים מיוחדים, הסובלים ממוגבלות פיזית בשל מחלות כגון שיתוק מוחין, ניוון שרירים ועוד. הפעילות בחורשה נועדה לאפשר לבעלי ובעלות צרכים מיוחדים לחוות חוויות ספורט וחיבור לאדמה ולטבע, אשר לרוב אינן מתאפשרות להם, ולהוות כלי למתן שוויון הזדמנויות לאוכלוסיות מיוחדות להשתלבות בחברה הישראלית. החוויות בחורשת אי הילדים כוללות, בין היתר, משחק כדורגל לכל דבר, הנאה מקרוסלה ענקית ואפיית פיתות בטאבון - כולם נבנו מתוך מחשבה על בעלי ובעלות צרכים מיוחדים והונגשו בהתאם. "חורשת אי הילדים" מספקת פעילות חווייתית, אתגרית וחינוכית למעל 500 ילדים וילדות בעלי צרכים מיוחדים בשנה.
מפעילי החורשה

הפעילות בחורשה נעשית בהתנדבות על ידי חברי שנת השירות המשימתית על שם תא"ל אברהם ארנן בקיבוץ פלמ"ח צובה ובהובלת צוות ההדרכה של שנת השירות וחברי עמותת "ברכת הרעות" שהוקמה על ידי חקלאים מענף המטעים בקיבוץ. בנוסף לפעילות זו, מפעילה ומפתחת עמותת "ברכת הרעות" פרויקטים נוספים ומגוונים למען בעלי ובעלות צרכים מיוחדים כגון נגרית פטיש ולב, קפה שווה, מחנה פלמ"ח ובעתיד גם בית ספר ייחודי לבני ובנות נוער מוכשרים אשר מתקשים למצוא את מקומם במערכת הקיימת.
הנצחה בחורשה

חורשת אי הילדים מנציחה את זכרם של יואב איילון, צחי זק וירון יוגב, בני הקיבוץ אשר נפלו במהלך שירותם הצבאי בצה"ל. הפעילות בחורשה והפעלתה משלבת בין תרומה ומעורבות חברתית, הנגשת פעילויות וטבע לבעלי ובעלות צרכים מיוחדים, התנדבות במסגרת שנת שירות ומפגש בין האדם לאדמה, מהיסודות עליהם מושתת קיבוץ פלמ"ח צובה .
לקריאה נוספת

ריאיון עם מייסד חורשת אי הילדים ושנת השירות המשימתית
הערות שוליים

↑  אתר עמותת ברכת הרעות
↑  עמותת ברכת הרעות- פרויקטים
| צובה |
| --- | --- | --- |
| מקומות | קיבוץ צובה • גן לאומי הר צובה • מצודת בלמונט • סובא • חורשת אי הילדים • מערת יוחנן המטביל |  |
חכם

ערך זה עוסק בתואר כבוד יהודי. אם התכוונתם לתכונה, ראו .
ביהדות, חכם הוא תואר כבוד לאדם שהוא מלומד ובקיא בתורה. התואר מוענק לאדם בשל חכמתו והבנתו.
משמעותו המילולית של התואר היא "אדם בעל שכל, נבון, פיקח".
ביהדות הקראית, מנהיגים רוחניים נושאים בתואר "חכם", כדי להבדיל אותם מאחיהם הרבניים שנושאים בתואר "רב". מאחר שהתאולוגיה הקראית מבוססת על שימוש בהיגיון על ידי כל פרט בעצמו על מנת לפסוק הלכה בעצמו, התפקיד של החכם הוא יותר יעוצי מאשר תפקיד של רב. כיום במדינת ישראל מרבים לכנות את החכמים הקראים גם בתואר "רב".
במדינות מוסלמיות, רבנים נקראים "חכם" או "אלחכם" מכיוון שהמילה "אל-רבּ" היא אחד משמותיו של האל. לכן הרב הראשי של האימפריה העות'מאנית נשא בתואר חכם באשי. גם בקהילות הספרדיות שלא היו בתחום השליטה של האסלאם (למשל במערב אירופה) מקובל לקרוא לרב "חכם". הכינוי חכם משמש בדרך כלל לתיאור הרב המקומי ה"מרא דאתרא".
בישראל, משפחות רבות ששם משפחתם הוא חכם. רוב המשפחות ששמם היה אַלחכם שינו את שמם ל"חכם" או ל"החכם". רק מעטים שימרו את השם אַלחכם, שכן בניגוד לערבית, בה הביטוי "אל" משמש לאל הידיעה, בעברית הצבת "אל" לפני מילה מסמלת שלילה, וכך השם "אלחכם" עלול להתפרש כ"לא חכם".
חזיר הסבך

| חזיר הסבך |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: דמויי חזיר
משפחה:: חזיריים
סוג:: חזיר אדום
מין:: חזיר הסבך
שם מדעי
 Potamochoerus larvatus ‏קיוויה, 1822
תחום תפוצה


חזיר הסבך (שם מדעי: Potamochoerus larvatus) הוא מין של פרסתן ממשפחת החזיריים שבסדרת מכפילי פרסה וחי בטבע בערבות לחות, יערות (כמו יערות קונגו) וסבכים בדרומה ומרכזה של אפריקה וייתכן שגם באי מדגסקר. הם חיים מאתיופיה וסומליה לדרומה ומזרחה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ודרומה עד לדרום אפריקה. ייתכן שהם נמצאו גם במדגסקר ובארכיפלג קומורו, אך לא ברור אם הם מינים ילידים או שהובאו לשם על ידי האדם.
מאפיינים

חזיר זה הוא גדול ומגיע לגובה 60-100 ס"מ ולמשקל 55-150 ק"ג. הוא דומה לקרובו חזיר הנהרות ושני המינים בעלי פנים לבנות עם פרווה אדומה. הם בעלי אף גדול ושחור ובעל קפלים מעטים ושני ניבים קטנים המזדקרים מהלסת התחתונה כלפי מעלה. האוזניים מצויצות ומגודלות והעיניים שחורות וקטנות. לאורך העורף ישנה רעמת שיער לבנה המתחברת לשיער הפנים הלבן. שאר הגוף אדמוני והזנב לבן. החזיר בעל רגליים קטנות אך מסוגל לרוץ במהירות בעת הצורך ולהיעלם בשיחים.
למין דו צורתיות זוויגית והזכרים גדולים וחזקים יותר מהנקבות. הם חיים בלהקה של עד 12 פרטים ובראשם זוג דומיננטי מבוגר. הם ממליטים וולדות קטנים ומרובים לאורך כל השנה וכמו רוב החזירים, הם די אגרסיביים כשיש לידם צאצאים.
החזירים הם אוכלי כל הניזונים משורשים, גידולים חקלאיים ופירות ועד לנבלות ולחיות קטנות. הם גורמים נזקים חקלאיים רבים ועל כן ניצודים בידי התושבים המקומיים. עם זאת הם מתרבים במהירות וקשה להשמיד אותם. יש להם מעט מאוד טורפים טבעיים, בעיקר אריות ונמרים, בשל התגוננותם העזה.
מאפיינים > תת-מינים

Potamochoerus larvatus larvatus
Potamochoerus larvatus edwardsi
Potamochoerus larvatus hassama
Potamochoerus larvatus koiropotamus
Potamochoerus larvatus nyasae
Potamochoerus larvatus somaliensis
הערות שוליים

↑  חזיר הסבך באתר הרשימה האדומה של IUCN
חלב שנשפך (רומן)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  שיקו בוארקי 
 שפת המקור:  פורטוגזית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2009 
 מספר עמודים:  195
 
שיקו בוארקי, מחבר הספר
חלב שנשפך (בפורטוגזית: Leite Derramado) הוא רומן שנכתב על ידי הסופר והמוזיקאי הברזילאי שיקו בוארקי, בשנת 2009, והתפרסם בעברית בשנת 2017 בתרגומה של אראלה טלנברג לרר, בהוצאת חרגול.
עלילה

אדם זקן בשם אאולליו ד'אסומפסאו מאושפז בבית חולים, ומתוך מיטת חוליו הוא מציג את ההיסטוריה של משפחתו. את תולדותיה וחייו הוא מבטא במונולוג אותו הוא מפנה אל בתו, אל האחיות המטפלות בו ובכלל לכל מי שיקשיב לו. את ימיו האחרונים הוא מקדיש להעלאת זכרונות.
מחשבותיו אינן רצופות ולא תמיד הוא בטוח היכן הוא נמצא ועם מי הוא מדבר.
הוא מתגעגע אל אשתו, מטילדי, ממנה נפרד לפני שנים רבות ואל התקופה בחייו בה היה חלק מהחברה הגבוהה של ריו דה ז'ניירו.
הוא מתאר את תולדות משפחת אביו, המשתייכת למשפחה ברזילאית מסורתית ואמידה. הסאגה המשפחתית מאופיינת על ידי דקדנטיות על רקע ההיסטוריה הברזילאית במאתיים השנים הקודמות. תיאור משפחתו מתחיל בזכרונותיו אודות סבו שהיה "אשיות חשובה בתקופת האימפריה" ועד ימיו הוא.
תוך סקירת חייו על פי זכרונותיו, באופן לא מסודר, נחשפים בסיפור השינויים החברתיים, הכלכליים והפוליטיים אשר התחוללו בברזיל במאות ה-19 וה-20.
הזיכרון הוא אכן תוהו ובוהו גדול, אבל הכל נמצא שם בפנים: אם רק יפשפש בו מעט, בעליו ימצא שם כל מיני דברים. אבל מישהו מבחוץ לא צריך להכניס את האף שלו, כמו המנקה שמסלקת את כל הניירת כדי לנקות את האבק במשרד. או כמו בתי שרוצה לארגן את הזיכרון שלי בסדר שנח לה, סדר כרונולוגי, סדר אלפביתי, או פי נושאים.
אם ככל שאנחנו מזדקנים אנו נוטים לחזור שוב ושוב, מילה במילה, על אותם אירועים נושנים, אין זה כתוצאה מעייפות הנפש, אלא כתוצאה מעודף תשומת לב. למען עצמו בלבד חוזר האדם הזקן שוב ושוב על אותו הסיפור, כאילו הוא משכפל אותו למקרה שעקבותיו של הסיפור יאבדו.
פרסים והכרה

הספר הטוב ביותר לשנת 2009
São Paulo Prize for Literature 2010
הספר ראה אור בתמיכת משרד התרבות הברזילאי/קרן הספרייה הלאומית של ברזיל
הערות שוליים

↑  ראו זעקת איפירנגה; המאה ה-19, בה שלטו בברזיל פדרו הראשון, קיסר ברזיל ובנו דון פדרו השני חלב שנשפך עמ' 12
↑  שם, עמ' 29
↑  שם, עמ' 73
↑  בצידו האחורי של שער הספר במהדורה העברית, 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 4051154923703163780009   WorldCat (עם VIAF): 4051154923703163780009
חנגי

חֶנַגי (בגאורגית: ხენაგი) הוא מאכל גאורגי, שמרכיביו הם טפלי עוף (קורקבנים, לבבות, גרונות) ואגוזי מלך טחונים.
ראו גם

המטבח הגאורגי
וילאייט דיארבקיר

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 :  Governor of the Diyarbekir Vilayet 
 עיר בירה:  דיארבקיר
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:  חוק הווילאייטים
 הקמה:  1867
 פירוק:  הקמת טורקיה
 פירוק:  1922
 ישות קודמת:  האימפריה העות'מאנית איילט כורדיסטן
 ישות יורשת:  טורקיה נפת דיארבקיר
 
וילאייט דיארבקיר (בטורקית עות'מאנית: ولايت ديار بكر)  היה מחוז מנהלי ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית, הממוקם במלואו בטורקיה המודרנית. הווילאייט השתרע דרומה מפאלו שבפרת עד מרדין ונציבין בקצה המישור מסופוטמיה. לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית בשנת 1923, האזור שולב במדינה החדשה שנוצרה.
בתחילת המאה ה-20, היה שטח המחוז על פי הדיווחים, 18,074 מילים רבועים (46,810 קילומטרים רבועים), בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (פורסם בשנת 1908) נתנו לאוכלוסייה 471,462 נפשות. דיוק נתוני האוכלוסייה נע בין "משוער" ל"סתם השערה" בהתאם לאזור שממנו נאספו.
היסטוריה

הווילאייט הוקם בשנת 1867. בשנת 1867 או 1868 איילט מאמורט-אול-עזיז ואיילט כורדיסטן התמזגו עם וילאייט דיארבקיר. בשנים 1879–1880 הופרד מאמורט-אול-עזיז שוב מווילאייט דיארבקיר והפך לווילאייט מאמורט-אול-עזיז. הווילאייט היה אחד מששת הווילאייטים הארמניים של האימפריה.
חטיבות מנהליות

הסנג'קים של הווילאייט:
סנג'ק דיארבקיר (דיארבקיר, Lice, Silvan, Derik, Beşiri)
סנג'ק מרדין ( מרדין, ג'יזרה, Midyat, Savur, נציבין ואולי Silopi)
סנג'ק ארגאני (מאדן, פאלו)
סנג'ק סיוורק (הופרד מדיארבקיר ב-1907) (Siverek, Çermik, Viranşehir)
דמוגרפיה

הווילאייט היה מקום בו טבחו באוכלוסייה הנוצרית בשיטתיות במהלך מלחמת העולם הראשונה במהלך רצח העם ב-1915 בדיארבקיר.
| פלג דתי | אוכלוסייה לפני המלחמה | אוכלוסייה לאחר המלחמה | מתו/גורשו |
| --- | --- | --- | --- |
| הכנסייה האפוסטולית הארמנית | 60,000 | 2,000 | 58,000 (97%) |
| הכנסייה הקתולית הארמנית | 12,500 | 1,000 | 11,500 (92%) |
| הכנסייה הקתולית הקלדית | 11,120 | 1,110 | 10,010 (90%) |
| הכנסייה הסורית הקתולית | 5,600 | 2,150 | 3,450 (62%) |
| הכנסייה הסורית-אורתודוקסית | 84,725 | 24,000 | 60,725 (72%) |
| פרוטסטנטיות | 725 | 225 | 500 (69%) |
| סך הכל | 174,670 | 30,485 | 144,185 (83%) |
הערות שוליים

↑  Hathi Trust Digital Library - Holdings: Salname-yi Vilâyet-i Diyarbakır.
1 2  Asia by A. H. Keane, page 460
1 2  Klein, Janet (2012). "State, Tribe, Dynasty, and the Contest over Diyarbekir at the Turn of the 20th Century".  In Jorngerden, Joost; Verheij, Jelle (eds.). Social Relations in Ottoman Diyarbekir, 1870-1915. Brill. p. 172. ISBN 978-90-04-22518-3.
↑  Klein, Janet (2012). "State, Tribe, Dynasty, and the Contest over Diyarbekir at the Turn of the 20th Century".  In Jongerden, Joost; Verheij, Jelle (eds.). Social Relations in Ottoman Diyarbekir, 1870-1915. BRILL. p. 148. ISBN 978-90-04-22518-3.
↑  Diyarbekir Vilayeti | Tarih ve Medeniyet
↑  Gaunt, David.
חוטמן הרים מזרחי

| חוטמן הרים מזרחי> מצב שימור |
| --- | --- |
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: ראקוניים
סוג:: חוטמן הרים
מין:: חוטמן הרים מזרחי
שם מדעי
 Nasuella meridensis ‏תומאס, 1901

חוטמן הרים מזרחי (שם מדעי: Nasuella meridensis) הוא אחד ממיני הראקוניים הנדירים והנחבאים ביותר. הוא נראה כמו חוטמן, אך קטן ממנו וקרוב משפחתו היחיד הוא חוטמן הרים מערבי.
החוטמן הוא אנדמי לאזורים נידחים בצפון אמריקה הדרומית ובמערב ונצואלה ביערות עננים בגבהים 2,000-4,000 מטרים. בעיקרון הוא היה נכלל עד שנת 2009 במין של החוטמן ההררי המערבי, אך התברר שהוא קטן יותר, זנבו ושיניו קטנות יותר ופרוותו בצבע חום-זית עם פס שחרחר באמצע הגב. עם זאת על פי הרבה מיונים הוא נחשב לאותו מין כמו חוטמן ההרים המערבי.
למעשה לא ידוע כמעט דבר על חוטמן זה.
ראו גם

חוטמן
חוטמן אדום
חוטמן חום
חוטמן הרים מערבי
הערות שוליים

↑  חוטמן הרים מזרחי באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.