האגודה היהודית להגנת נערות ונשים
פעילויות האגודה

האגודה הקימה בתים לנערות ונשים בסיכון, שהשימוש בהם היה בעלות נמוכה ביותר, כדי שנערות במצבי סיכון תוכלנה לגור בהם. חלק מהבתים היוו מקלטים זמניים, וחלקם לשהות ארוכה. כדי לסייע בשיקום הנערות הקימה האגודה בית ספר להכשרה מקצועית לבנות, שמטרתו הייתה לאפשר לנערות לרכוש מקצוע מכובד, כדי שהנערות תוכלנה לתמוך בעצמן כלכלית ולצאת ממעגל הזנות. הנהלת האגודה הפעילה מספר סוכני נמל בנמלים ובתחנות הרכבת. הם יצרו קשרים עם חברות הספנות, הקברניטים ועובדי תחנת הרכבת, כדי לאתר ולסייע לבנות שלא היו מודעות לסכנות האורבות להן, ולהציע להן פתרונות שהייה בטוחים עד שימצאו את דרכן. האגודה הפעילה סניפים רבים בכל רחבי אנגליה. בכל עיר שבה הייתה קהילה יהודית גדולה, הוקם סניף של האגודה כדי לסייע לנשים יהודיות המהגרות באותו מקום. המרכזים הגדולים היו בערי נמל מרכזיות, כמו לונדון, ליברפול וסאות'המפטון.
עוד מראשית דרכה ניהלה האגודה שיתופי פעולה עם ארגונים נוצריים בתוך אנגליה, לדוגמה שיתוף הפעולה עם "חברת העזרה לנוסעות" (Travellers' Aid Society), או שיתוף פעולה עם אגודת המשמר הלאומי במאבק על חוק נגד סחר עבדים לבן, כשהמטרה המשותפת של כל הארגונים הייתה להציל נערות מידי סוחרי הנשים. שיתופי הפעולה כללו העברת נערות נוצריות לארגונים נוצריים וקבלת נערות יהודיות מהם, תוך סיוע הדדי בחיפוש אחר נערות שנעלמו. כמו כן, התחלקה "האגודה היהודית" בתחילת דרכה עם "חברת העזרה לנוסעות" במימון משכורתו של סוכן הנמל. בהמשך, חברו מונטיפיורי, מורו והרב סינגר אל ארגונים נוצריים, שעסקו במלחמה בזנות ובסחר בנשים ויחדיו הקימו את "מועצת המוסר הציבורית" (Public morality council). מועצה זו קמה כדי לשנות את החוקים שהיו קיימים בבריטניה ולהגביר את הענישה נגד סוחרי הנשים. בנוסף לממלכה המאוחדת, היו לאגודה שיתופי פעולה פוריים עם ארגונים לא יהודים בעולם. אחת הדוגמאות לכך הייתה, כאשר פנתה האגודה היהודית באנגליה ל"חברה למניעת פשע בניו יורק" (Society for prevention of crime) לסיוע בחיפוש אחר נערה שנעלמה ועקבותיה הובילו לארצות הברית. החברה הניו יורקית הציגה בדו"ח שלה את המקרה שהופנה לתשומת לבה על ידי האגודה היהודית להגנת נערות ונשים באנגליה. בעזרת דו"ח זה ניתן להיווכח שהחברה למניעת פשע בניו יורק טיפלה במקרה, חיפשה את הנערה המדוברת והחזירה אותה לחיק משפחתה.
האגודה קידמה, הובילה והנהיגה שתי ועידות יהודיות בינלאומיות בנושא מניעת הסחר בנשים יהודיות. הן התקיימו בלונדון ב-1910 וב-1927. הוועידה של שנת 1910 הייתה בעלת חשיבות מכרעת, כיוון שזו הייתה הפעם הראשונה שבה נדון בפומבי נושא הסחר בנשים יהודיות בקרב הקהילה היהודית הבינלאומית. בזכות ועידה זו עלתה על סדר היום של העולם היהודי בעיית הסחר בנשים יהודיות ונדונו פתרונות לבעיה זו. הוועידה נמשכה שלושה ימים והגיעו אליה שמונים ושניים נציגים מתשע מדינות, בהן גרמניה, אוסטריה, ארצות הברית ורוסיה. היא נפתחה בתפילה של הרב הראשי באנגליה, הרב נפתלי הרמן אדלר, שהתפלל לשלום הנערות ולמען כוח ותבונה בקרב המשתתפים כדי שיכולו להתמודד עם הרעה החולה שפוקדת את העולם ולנצח. תפילה זו הדגישה את החשיבות של איחוד כל הגופים היהודיים הפועלים למניעת הסחר בנשים ונתנה גושפנקא רבנית לדיון בנושא מורכב זה. בין הדמויות הבולטות שנאמו בוועידה הייתה ברטה פפנהיים, שהדגישה את השפעת העוני על הידרדרות נשים לזנות, וסיידי אמריקאן שדיברה על חשיבות החינוך לנשים. בסוף הוועידה התקבלו מספר החלטות: גיוס מנהיגי הקהילות היהודיות ברחבי העולם, במטרה להסביר וליידע נשים על הסכנות שאורבות להן, פנייה ישירה לרבנים שיסייעו בהקטנת מספר הנישואים של נשים יהודיות לגברים זרים בקהילות שלהם, פרסומים כלליים להעלאת המודעות לנושא הסחר בנשים יהודיות באמצעות עלונים, מתן הסבר לנשים מהגרות ומתן כתובות בטוחות. התחום השני אליו התייחסו החלטות הוועידה הוא תחום שיתופי הפעולה: הועלתה הצעה לחזק את הקשרים בין הקהילות היהודיות בעולם, להקים סניפים של האגודה בכל הנמלים, ולהגדיל את מספר סוכני הנמל ברחבי העולם. התחום השלישי היה תחום החינוך: הוועידה יצאה בפנייה לכל הקהילות היהודיות להעניק הכשרה מקצועית לנשים. אנשי הוועידה קיוו כי הנשים יזכו בהכשרה מקצועית בארצות מוצאן וכך יוכלו לפרנס את עצמן.
הוועידה השנייה בשנת 1927 באה לבחון את השינויים שחלו בעולם לאחר מלחמת העולם הראשונה וכיצד הם השפיעו על שיתופי הפעולה של הארגונים היהודיים במטרה לשקם את התשתית לשיתופי הפעולה, שנהרסה במהלך מלחמת העולם הראשונה. נערכו דיונים רבים בנושא חבר הלאומים והשפעתו בתחום מניעת הסחר בנשים וילדים. בסופה של הוועידה אושררו מחדש החלטות הוועידה הראשונה בהתאם לתמורות, שחלו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונוספה החלטה בנושא החינוך המיני לנערים. מטרת חינוך זה הייתה שיפור המוסר והמידע במלחמה נגד השימוש בזנות. נציגי הוועידה הבינו, שחלק מהבעיה היה שימושם של הגברים היהודיים בזונות, והם רצו לעקור את התופעה מהשורש. זאת ועוד, הוועידה החליטה על הקמת קרן לסיוע כלכלי על מנת להקטין את העוני, לשפר את איכות החיים ולאפשר חיים בכבוד לנשים במצוקה. הקרן נוסדה מתוך מחשבה כי בדרך זו ניתן יהיה לצמצם את הזנות ואת תופעת המסחר בנשים ובילדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עסקה האגודה בעיקר בסיוע ליהודים במקומות שונים במזרח אירופה, שם גרמה המלחמה להרס מוחלט של התשתיות והחמרת המצב הכלכלי. באזורים האלו גברה תופעת הסחר בנשים אחרי המלחמה. האגודה חיפשה דרכים לסייע לקהל בהתמודדות עם התגברות הסחר האנושי, ומזכיר האגודה, שמואל כהן, ערך ביקורים בקהילות שונות במזרח אירופה כדי להציע פתרונות לבעיית חטיפות הנשים היהודיות וכדי לקדם שיתוף פעולה עם האגודה באנגליה וגם בין הקהילות השונות במזרח אירופה, בינן לבין עצמן. כהן הצליח לשדל רבנים רבים לפנות לקהילותיהם ולשכנע אותן לא לאפשר נישואים דתיים בלי נישואים אזרחיים ולהעלות למודעות מחדש את הסכנות של הסחר בנשים. כמו כן, המשיך כהן לעבוד בשיתוף פעולה עם ברטה פפנהיים, כדי למצוא דרכים נוספות להקל על המצב הכלכלי של יהודי מזרח אירופה ולמגר את הסחר.
כמו כן תרמה האגודה כספים לאגודת המשמר הלאומי כדי לקיים קונגרסים בינלאומיים בנושא המאבק בסחר בנשים והייתה שותפה פעילה בקונגרסים הללו.
ב-1921 כינס חבר הלאומים בז'נבה ועידה בינלאומית בנושא דיכוי הסחר בנשים וילדים. בוועידה זו השתתפו נציגים מעשרים ושלוש מדינות וארגונים התנדבותיים שונים. במהלכה של הוועידה הוחלט להקים ועדה מייעצת, שהורכבה מחמישה ארגונים התנדבותיים ממקומות שונים בעולם. חבר הלאומים בחר למען הגוף הזה שלושה ארגונים צרפתיים ושוודים ושני ארגונים בריטיים, כשאחד הארגונים הבריטים היה "האגודה היהודית להגנת נערות ונשים". בחירה זו זיכתה את האגודה במעמד רם בקרב המדינות בעולם והפכה אותה לסמכות ברורה בקנה מידה בינלאומי בנושא המלחמה בסחר בנשים, אולם במקביל אילצה אותה להשקיע משאבים רבים כדי לפתח מחדש את הרשתות הבינלאומיות שלה, שקרסו במהלך מלחמת העולם הראשונה. האגודה קיוותה, כי בזכות מעמדה בתוך חבר הלאומים תזכה לסיוע כלכלי. אנשי האגודה האמינו, כי הקמת התשתית שלה מחדש תהווה אינטרס בינלאומי, אולם במציאות לא זכתה האגודה לשום סיוע וחבר הלאומים ציפה ממנה להקים מחדש את רשת הקשרים שלה באופן עצמאי ובאמצעות ההון הפרטי שלה, שהלך והידלדל בעקבות המלחמה.