stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כביש אבוד
פרשנות

נכון להיום מקובל על רוב המבקרים והפרשנים כי הסרט, על שני חלקיו, הוא למעשה תמונה פנימית המביטה אל נפשו המסוכסכת והנוירוטית של גיבורו, וכי בסרט יש אכן גיבור אחד המגולם על ידי שני ייצוגים - האחד ייצוגו במציאות והשני ייצוגו בפנטזיה. גם חלקו הראשון של הסרט, בו אנו רואים את עולמו של הגיבור, הוא למעשה תמונה פנימית שאינה משקפת בהכרח את המציאות כפי שהיא בחיים עצמם. באחת מסצנות המפתח בסרט, כאשר נשאל הגיבור פרד על ידי שוטר מדוע הוא אינו אוהב מצלמות וידאו, עונה פרד שהוא אוהב לזכור את הדברים כרצונו ולאו דווקא כפי שהתרחשו במציאות.
על פי היגיון זה, הסרט כלל איננו מתרחש במרחב המציאות האובייקטיבית אלא כבר מתחילתו נמצא למעשה במרחב הנפשי של גיבורו, ממנו הוא למעשה לעולם אינו יוצא. אלמנט זה הופך את הסרט כולו לסרט מסוג זרם תודעה, אשר עלילתו מציגה הפשטות של רגשות והתרשמויות מן החיים עצמם כפי שבאים לידי ביטוי בדמיונו של הגיבור. הסרט מתחיל ונגמר במשפט "דיק לורנט מת", אותו שומע בהתחלה הגיבור מדבר אליו מתוך האינטרקום, ובסוף הסרט אנו רואים את הגיבור אומר את המשפט לתוך האינטרקום בעצמו, כאשר מן העבר השני אנו כבר יודעים שמי ששומע את המשפט זה הוא עצמו. עלילת הסרט לכודה בתוך מעין טבעת מביוס המובילה את הגיבור מנקודת ההתחלה אל נקודת הסוף, כאשר הסוף הוא למעשה מן העבר השני של אותה נקודה ראשונית.
רבות דובר גם על דמותו של איש המסתורין (או החלפן) המגולם על ידי השחקן רוברט בלייק. בלייק עצמו צוטט לא פעם כאומר שהוא כלל לא הבין הבין מה תפקידו בסרט ושהוא פשוט בא, הצטלם והלך הביתה. אך הפרשנות הפסיכולוגית של הסרט מציבה אותו כמעין המנוע הנפשי של הגיבור פרד. הוא מגלם בדמותו הפיזית את הפחד, החרדה, התשוקה והטירוף האוחזים בפרד כשהוא מנסה להבין כיצד יוכל להתקרב אל אשתו מצד אחד וכן ברגע שהוא מחליט לרצוח אותה מצד שני.
פרשנות נוספת היא שפרד פשוט סובל מאין אונות ואיננו מסוגל לספק מינית את אשתו. אין האונות הזו מתניעה בפרד את החרדות המיניות הגבריות הקמאיות שלו ואשתו נראית לו פתאום כיצור זר ומאיים. ההשפלה בעקבות חוסר כוח הגברא שלו מניעה אותו לדמיין שאשתו בוגדת בו וזה מה שמביא אותו לרצוח אותה. בפנטזיה שלו על עצמו כמכונאי צעיר ומושך הוא נראה כמי שחי חיי מין מלאים ואין לו בעיה לספק את הנשים בחייו. הוא גם נוהג על אופנוע, סמל פאלי מובהק.
"כביש אבוד" הוא סרט אפל פוסט מודרני. הוא מתכתב עם ז'אנר הסרט האפל הקלאסי כמעט בכל פרמטר. כמו בז'אנר האפל הקלאסי, גם כביש אבוד מתרחש בעולם לא מוסרי, עולם של סטיות מיניות, פשע, וסודות חבויים מתחת לארשת של מהוגנות. אשתו של הגיבור היא פאם פאטאל קלאסית ובמראה שלה מזכירה את ברברה סטנוויק בתפקידה הראשי בסרטו של בילי ווילדר ביטוח חיים כפול. התספורת, האיפור והלבוש שלה נראים כולם כאילו נלקחו מסרטים הוליוודיים של תור הזהב, אך דווקא צבע שיערה השחור מעיד על כך שהיא האישה הרעה, הפתיינית, זו שהגבר מבקש לכבוש אך לא יכול. כך היא במציאות של הגיבור, בעולמו הגברי האומלל וחסר האונים. ואילו בפנטזיה היא הופכת לבלונדינית, צבע שיער אשר בקוד ההוליוודי מסמל את הנשיות הטובה, האימהית, האוהבת והמתמסרת לגבר. כך הוא היה רוצה שאשתו תהיה, אך במציאות זה לעולם לא יקרה. הדואליות של השחרחורת/בלונדינית המגולמת על ידי אותה שחקנית היא גם הד לסרטו הקלאסי של אלפרד היצ'קוק ורטיגו.
הפילוסוף הסלובני סלבוי ז'יז'ק הוא ממעריצי הסרט ואף כתב ספרון פרשנות שלם אודותיו.
הערות שוליים

↑  Lost Highway: Why It's David Lynch's Most Underrated Movie, ScreenRant, ‏20 בפברואר 2021 (באנגלית)
↑  Marcus, THE CINEMA OF DAVID LYNCH PART TWO: THE L.A. TRILOGY (LOST HIGHWAY, MULHOLLAND DRIVE & INLAND EMPIRE)
↑  Roger Ebert, Lost Highway movie review & film summary (1997) | Roger Ebert, https://www.rogerebert.com/ (באנגלית)
↑  Lost Highway, www.filmcritic.com.au
↑  Carlo Affatigato, Lost Highway explained: the meaning of David Lynch’s masterpiece, Auralcrave, ‏2018-08-15 (באנגלית בריטית)
↑  In “Lost Highway,” Who Is the Mystery Man? | Watch | The Take, In “Lost Highway,” Who Is the Mystery Man? | Watch | The Take, ‏2015-07-09 (באנגלית)
↑  Slavoj Žižek's The Art of the Ridiculous Sublime: On David Lynch's Lost Highway by Rachel Kushner - BOMB Magazine, bombmagazine.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588642505171  BIBSYS: 3089666  BnF: cb137507582 (data)  GND: 4484235-1  LCCN: n97067831  SUDOC: 066926270  VIAF: 177786181   WorldCat (עם VIAF): 177786181
ועד העובדים היהודי (ארצות הברית)

| --- | --- |

 התאגדות:  עובדים
 שפה רשמית:  אנגלית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 משרד ראשי:  ניו יורק
 תקופת הפעילות:  1934–הווה (כ־91 שנים)
 www.jewishlabor.org
 
ועד העובדים היהודי בארצות הברית (באנגלית: Jewish Labor Committee - JLC) הוא ארגון יהודי-אמריקאי. הוועד פועל למען זכויותיהם של העובדים ופועל לאיגודם. הוא נוסד בשנת 1934 כתגובה לעליית הנאציזם בגרמניה. כיום עיקר פועלו של הוועד הוא בחיזוק הקשר בין הקהילה היהודית-אמריקאית לאיגודי עובדים בארצות הברית.
המטה הראשי של הוועד נמצא בניו יורק, ובנוסף קיימים סניפים בערים נוספות – בוסטון, פילדלפיה, שיקגו ולוס אנג'לס. בקהילות נוספות בארצות הברית קיימות קבוצות המשויכות לוועד ומתנהלות על בסיס התנדבותי.
היסטוריה

ועד העובדים היהודי נוסד בפברואר 1934 על ידי מהגרים דוברי יידיש. ייסוד הארגון נבע בין השאר מעליית הנאציזם לשלטון בגרמניה. רבים מהמייסדים היו מנהיגים בארגוני עובדים אחרים כגון חוג הפועלים (ביידיש: אַרבעטער רינג) והבונד. מפגש הייסוד התקיים בשכונת הלואר איסט סייד שבמנהטן ובו נבחר הנשיא הראשון, ברוך צ'רני ולאדק (אנ'). במפגש זה גם נקבעו פעולות הייסוד של הוועד:
תמיכה בעבודה יהודית ובאיגודים יהודיים בארצות אירופאיות
סיוע לארגונים ומחתרות המתנגדים להיטלר ולנאציזם
עזרה וסיוע לנפגעי הנאציזם
שיתוף פעולה עם איגודי עובדים בארצות הברית במאבק נגד כוחות אנטי-דמוקרטיים
מאבק בכוחות אנטישמיים ובהשפעות פשיסטיות בארצות הברית
בשנים הראשונות לקיומו, פעילות הוועד התמקדה בעניינים הקשורים לנאציזם באירופה. הוועד תמך בארגוני עובדים אנטי-נאציים ושלח סיוע למוסדות הקשורים לעובדים יהודיים באירופה. הסיוע התמקד בארגוני פועלים המשויכים לציונות הסוציאליסטית (ארגוני פועלים ציונים-ימניים ארגנו סעד משלהם דרך מוסדות המשויכים אליהם). הוועד עודד וחיזק יוזמות של התנגדות לנאצים בקרב תנועות עובדים והשמאל בארצות הברית וקנדה בפרט, אך גם בקרב הקהילה האמריקאית בכלל. בין הפעולות שאורגנו בתמיכת ועד העובדים היהודים אפשר למנות הפגנות תמיכה המוניות, ובשנת 1936, בשיתוף הקונגרס היהודי האמריקני, אורגן חרם על סחורות ושירותים גרמניים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה המאמצים התמקדו בהצלת אישים מתחום הפוליטיקה והתרבות היהודית, כמו גם מנהיגי פועלים סוציאליסטים יהודים ושאינם יהודים, אשר היה ברור כי צפוי להם מוות מידי השלטון הנאצי. בעזרת פדרציית העבודה האמריקאית, ועד העובדים היהודיים הצליח להציל יותר מ-1000 בני אדם ולהעביר אותם לארצות הברית או למקום מקלט אחר.
הוועד דגל בשיתופי פעולה עם ארגונים אחרים, אך פעל גם באופן עצמאי בארגון מחאות כנגד הנאציזם. דוגמה לכך הוא קרנבל האתלטיקה העולמי של הפועלים. בשנת 1936 הוועד האולימפי האמריקאי סירב להחרים את אולימפיאדת ברלין. בתגובה לכך, ועד העובדים היהודיים ארגן את הקרנבל אשר התקיים באי רנדל שבעיר ניו יורק. בקרנבל התחרו נציגים של ארגוני עובדים מניו יורק, אתלטים חובבים מרחבי ארצות הברית ואתלטים אשר בחרו שלא להתחרות באולימפיאדה בחסות הנאצים. מושל ניו יורק, הרברט ליהמן, העניק את הפרסים לזוכים. הקרנבל זכה לסיקור עיתונאי רב אשר סייע בהגברת המודעות למה שקורה תחת שלטונו של היטלר ולהתארגנויות אנטי-נאציות במחאה לכך.
פעילות הוועד

בתום מלחמת העולם השנייה, פעילי הוועד הגיעו למחנות העקורים על מנת לסייע לניצולים, תמכו בהקמת בתי ילדים ובהקמה מחדש של מוסדות יהודיים. בשיתוף פעולה עם עיתון הפורוורד וערוץ הרדיו הניו יורקי WEVD, הם הצליחו לעזור לניצולים למצוא בני משפחה או חברים אשר הקשר איתם אבד בעקבות המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוועד יזם תוכנית של "אימוץ ילדים". לא מדובר באימוץ משפטי אלא באפשרות לתמוך בילדים החיים באירופה או ישראל. דרך התוכנית הזו אפשר היה לתרום סכום של 300 דולר במהלך שנה, ולתמוך בכלכלת ילד. סניפי איגודי עובדים, חברות או אנשים פרטיים יכלו לתרום דרך תוכנית "האימוץ". בצורה זו, הוועד הצליח לתמוך באלפי ילדים עד לשנות ה-50 של המאה ה-20.
הוועד היה אחד הארגונים המייסדים של המועצה היהודית הכללית. ארגון זה לא האריך ימים. כמו כן, הוועד סייע גם בהקמת ה – National Community Relations Advisory Council. ארגון זה שינה את שמו ל-Jewish Council for Public Affairs.
תחום פעילותו של הוועד לאורך השנים התמקד בעיקר בייצוג אינטרסים יהודיים במסגרת תנועות וארגוני פועלים אמריקאים, ובייצוג האינטרסים של הפועלים בקרב הקהילה היהודית-אמריקאית.
הוועד פועל בשיתוף פעולה עם פדרציית העבודה האמריקאית – ארגון הקונגרס התעשייתי (AFL-CIO) מאז ייסוד הפדרציה בשנת 1956. הוועד משתף פעולה ומקבל תמיכה ממגוון של ארגוני עובדים בארצות הברית.
הוועד מורכב ממגוון של קבוצות אידאולוגיות אך קו הפעולה שלו מונע מפרגמטיות ולאו דווקא מאידאולוגיות ופילוסופיות יהודיות. אמנם בשנותיה הראשונות היה ל"בונד" השפעה גדולה על הוועד, החל מ-1948 הוועד מוביל קו חיובי כלפי מדינת ישראל.
לאחר שבתחילת דרכו הוועד התמקד במאבק בנאציזם ובסיוע והצלה מאירופה תחת השלטון הנאצי, בשנות ה-50 של המאה ה-20 ההתמקדות עברה לפעילות בתחום האפליה נגד עובדים ופועלים אמריקאים. הוועד הקים יותר מ-24 ועדים מקומיים שיאבקו נגד חוסר סבלנות ודעות קדומות בארצות הברית וקנדה. ועדים אלו היוו בסיס למחלקת זכויות אזרח של ארגון AFL-CIO.
הוועד המשיך להתפתח לאורך השנים וכיום הוא נמנה בין הארגונים אשר ביססו רשת קשרים יהודיים-קהילתיים חזקים, בנוסף לקשר ולבסיס החזק שלהם עם ארגוני הפועלים האמריקאים.
ב-1985 הוועד העביר כ-800 ארגזים אשר הכילו דו"חות, מסמכים, תכתובות, תמונות וסרטים, לארכיון רוברט פ. וגנר אשר ממוקם בעיר ניו יורק. החומרים הללו מכסים את פעילות הוועד בין השנים 1934–1980.
פעילות בתחום זכויות אזרח

הוועד שימש בתפקיד מרכזי בקמפיינים למען חקיקה בתחום זכויות אזרח ובוועידת המנהיגות לזכויות אזרח וזכויות אדם (אנ'). פעילי הוועד השתתפו, בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-, במצעדים למען שוויון וזכויות אדם.
מכיוון שהוועד נהנה מהאמון של ארגונים שונים: ארגוני פועלים, ארגונים של הקהילה האפרו-אמריקאית, כנסיות והקהילה היהודית, הוא התבקש לארגן פעולות מקומיות למען זכויות אזרח בערים שונות ברחבי ארצות הברית.
בתקופה זו של פעילות למען זכויות אזרח שוות לכל אזרחי ארצות הברית, הוועד סייע והיה שותף למספר יוזמות והצלחות. ביניהם הקמת איגוד העובדים United Farm Workers, העברת החוק לתעסוקה הוגנת בקליפורניה ותמיכה והשתתפות במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות. הסניפים הקנדיים של הוועד היו פעילים מרכזיים בתחום זכויות האזרח בקנדה ותרמו רבות בתחום, לא רק בקרב תנועות הפועלים.
בנוסף לפעילות הוועד בתחום זכויות אזרח והתנגדות לאפליה נגד הקהילה האפרו-אמריקאית, הוא פעל למען זכויות האזרח של יהודי ברית המועצות אשר סבלו מאפליה. הוועד פעל להעלאת דעת הקהל בסוגיה זו. בתחילת הדרך הוועד פעל להעלאת המודעות לגורלם של יהודי ברית המועצות בקרב הקהילה דוברת היידיש בארצות הברית ובקרב תנועת הפועלים האמריקאית.
הוועד הציג לקונגרס העולמי של ה־International Confederation of Free Trade Unions דו"ח שעסק באפליית יהודי ברית המועצות. ארגון זה נרתם למשימה והגיש דו"ח בנושא לאו"ם. זאת הייתה הפעם הראשונה שהאו"ם התייחס לבעיית יהודי ברית המועצות. בשנים שלאחר מכן מדינת ישראל וארצות הברית, וארגונים יהודיים שונים החלו לעסוק בנושא ולוודא שהוא מגיע לדעת הקהל העולמית. יוזמה נוספת נעשתה בשנות ה-80 של המאה ה-20, אז הוועד הקים מועצת איגוד מקצועי למען יהודי ברית המועצות בראשותו של ליין קירקלנד (אנ'). דרך מועצה זו, איגודי עובדים אמריקאים יכלו "לאמץ" 'סירובניקים' ולדרוש זכויות עבור היהודים.
ראו גם

יהדות ארצות הברית
לקריאה נוספת

The Time is Now: Report on Activities, Anti-Discrimination Department. Jewish Labor Committee. 1951
הערות שוליים

1 2 3 4 5  The Jewish Labor Committee Story
1 2  Jewish Labor Committee
↑  Jewish Labor Committee History | Labor and the Holocaust |, The Holocaust History - A People's and Survivor History - Remember.org (באנגלית)
↑  Arieh Lebowitz, THE JEWISH LABOR COMMITTEE: PAST AND PRESENT, Shofar Vol. 12, No. 3 (Spring 1994)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263292305171  ISNI: 0000 0001 2186 6565  LCCN: n85369107  SNAC: w6sb871s  VIAF: 152111274   WorldCat (עם VIAF): 152111274
לוחמי האש

| --- | --- |

פתיח הסרט
 בימוי:  ברט גילט
 הופק בידי:  וולט דיסני
 מדבבים:  וולט דיסני מרסלייט גארנר
 מוזיקה:  ברט לואיס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  אולפני וולט דיסני
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 הקרנת בכורה:  20 ביוני 1930
 משך הקרנה:  7 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קצר, סרט הנפשה, סרט לכל המשפחה, סרט מוזיקלי
 דף הסרט ב־IMDb
לוחמי האש (באנגלית: The Fire Fighters) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1930. זה הסרט ה-19 של בסדרת "מיקי מאוס" שהופק והרביעי באותה השנה.
הדמויות בסרט כוללות את מיקי מאוס, מיני מאוס והוראס הורסקולר בתור הסוס של מיקי.
תקציר העלילה

מיקי מאוס, הוראס הורסקולר וצוות של בעלי חיים כבאים ישנים בתחנת כיבוי אש כאשר פעמון האזעקה מצלצל. כולם מתלבשים ויוצאים לבניין דירות בוער, שבו מיני מאוס לכודה בקומה העליונה. מיקי מציל אותה בגבורה באמצעות חבל הכביסה כשהיא התעלפה. מיני מתחילה לחזור להכרה כשהם הגיעו לקרקע ורואה מי המושיע שלה. זוג העכברים שרים אחד את שמו של השני, מתנשקים ומחבקים זה את זו כשהסרט נגמר.
דמויות ומדבבים

מיקי מאוס - וולט דיסני
מיני מאוס - מרסלייט גארנר
הפקה

סרט זה חייב קרדיט לאחד מסרטי "קומדיות אליס" של דיסני, "אליס לוחמת האש" משנת 1926, בסרט זה ג'וליוס החתול ממהר להציל את אליס כשהיא לכודה בבניין הבוער. קו העלילה זהה למעשה בשתי הסרטים.
התרשים המקורי כלל רצף שבו מיקי מאוס מנגן מוזיקה בתחנת כיבוי האש לפני שהאזעקה מצלצלת; הסרט המוגמר מתחיל עם הכבאים ישנים.
המוזיקה בסרט כוללת ביצוע נמרץ ללהיט הרגטיים משנת 1896 "There'll Be a Hot Time in the Old Town Tonight", אשר מנוגן ומושמע בזמן שהכבאים ממהרים לשריפה.
בהדפסים המקוריים של סרט זה סצנות השריפה היו צבועים באדום.
מיקי ילחם באש שוב ב"מכבי האש של מיקי" שיצא בשנת 1935.
ביקורת

בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב מציין: "לוחמי האש הוא הסרט הראשון של מיקי מאוס מאז 'הגאוצ'ו הדוהר' שמספר סיפור ישר וברור. ההנפשה עשויה להיות פרימיטיבית וגסה למדי, וחלק מהתנועות איטיות למדי, אבל הסרט עמוס בבדיחות, ומוביל לסיום מרגש ששם באור הזרקורים את דמותו ההרואית של מיקי... לוחמי האש הוא אחד הטובים מבין הסרטים המוקדמים של מיקי מאוס, ובוודאי הסרט הטוב ביותר של מיקי משנת 1930."
ראיין קילפטריק מאתר הפודקאסט "The Disney Film Project" כתב: "לוחמי האש הוא שימוש נהדר בדמות שבתפקידו החדש כלוזר אהוב. החוצפה שמילאה את מיקי בסרטים הקצרים המוקדמים לא הייתה עובדת בסרט זה, אבל מיקי בתור מפקד תחנת כיבוי האש האומלל עובד ממש טוב... האישיות של מיקי נהדרת גם בזה, מראה את התסכול שלו מהברז כיבוי אש או את הפחד אם הוא יצליח להציל את מיני או לא. הוא באמת דמות כאן, לא רק לקט של ציורים, וזו הדרך בה הוא התפתח לאורך התקופה הזו".
כתב העת "Motion Picture News" ב-15 בנובמבר 1930 פרסם: "הנה עוד סיבה לכך שהקומדיות של מיקי מאוס שומרות על ההובלה שלהן בתחום הקומדיה, למרות שהקהל די ניזון מכמות הדברים החוזרים על עצמם בסרטים מצוירים בדרך כלל. הצחוקים מגיעים מהר ובכמות רבה. מיקי הוא כבאי כאן ועם החבורה הנאמנה שלו רץ להציל את העלמה הצעירה והנאה. הוא עושה את זה בטון של הרבה צחוקים."
הערות שוליים

1 2  Kaufman, J.B.; Gerstein, David (2018). Walt Disney's Mickey Mouse: The Ultimate History. Cologne: Taschen. p. 63. ISBN 978-3-8365-5284-4.
1 2 3 4  Grob, Gijs (2018). "The Fire Fighters". Mickey's Movies: The Theatrical Films of Mickey Mouse. Theme Park Press. ISBN 978-1683901235.
↑  Lenburg, Jeff (1999). The Encyclopedia of Animated Cartoons. Checkmark Books. pp. 108–109. ISBN 0-8160-3831-7. נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Kilpatrick, Ryan. "The Fire Fighters". Disney Film Project. נבדק ב-3 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Layton, James; Pierce, David (2015). The Dawn of Technicolor: 1915–1935. Rochester, NY: George Eastman House. p. 269. ISBN 978-0935398281.
↑  "Short Subjects". Motion Picture News: 49. 15 בנובמבר 1930. נבדק ב-23 בפברואר 2020. {{cite journal}}:  (עזרה)
מיקי צועד החוצה

| --- | --- |
פתיח הסרט
פתיח הסרט
 בימוי:  ברט גילט
 הופק בידי:  וולט דיסני
 מדבבים:  וולט דיסני, מרסלייט גארנר, פינטו קולביג,
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  וולט דיסני הפקות
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 הקרנת בכורה:  7 ביולי 1931
 משך הקרנה:  7 וחצי דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קצר, סרט הנפשה, סרט לכל המשפחה, סרט מוזיקלי
 דף הסרט ב־IMDb
מיקי צועד החוצה (באנגלית: Mickey Steps Out) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1931 בבימויו של ברט גילט, אשר הופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי סרטי קולומביה. זהו הסרט הקצר השלושים בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והשישי שיצא באותה השנה. עלילת הסרט סובבת סביב פלוטו, שבעקבות מרדף אחר חתול הוא הורס את הדייט של מיקי מאוס ומיני מאוס.
עלילה

מיקי מתכונן לדייט עם מיני, אבל פלוטו לא מניח לו ולא מוכן לעזוב אותו לבד אפילו כשמיקי קושר אותו למלונה. לבסוף מיקי מגיע לביתה של מיני ובעזרתו של פלוטו הוא מציץ מבעד לחלון ומתבונן במיני המנגנת בפסנתר. לאחר שמיקי שורק לצד הקנרית וגוזליה של מיני, פלוטו מבחין בחתול רחוב ומתחיל לרדוף אחריו, משאיר את ראשו של מיקי תקוע בחלון. מיני מבחינה במיקי המבויש ומכניסה אותו פנימה, והאחרון רוקד לצלילי מנגינתה.
המרדף של פלוטו אחר החתול ממשיך מהחצר היישר לתוך הבית וגורם להרס מוחלט. קודם השניים נכנסים לתוך הפסנתר, משמידים את הפיאנולה, מפילים את מיקי ושלל חפצים ורהיטים, קורעים את השטיחים ולבסוף, לאחר שהחתול התגרה בפלוטו, הם מחריבים את הקמין ומפזרים פיח לכל עבר. כאשר כולם מכוסים פיח מיני קוראת "מיקי", מיקי קורא "מיני", פלוטו קורא "מאמי" והחתול קורא "וופי" (Whoopee; קריאה המבטאת התרגשות ושמחה פרועה).
דמויות ומדבבים

מיקי מאוס - וולט דיסני
מיני מאוס - מרסלייט גארנר
פלוטו - פינטו קולביג
קנרית - מריון דרלינגטון
חתול - פורב פולן
הפקה

בסצנה האחרונה, אשר נחתכה במספר הוצאות של הסרט, כאשר הדמויות מכוסות בפיח, פלוטו קורא "מאמי" (Mammy), זוהי התייחסות להופעת השחרת הפנים המפורסמת של אל ג'ולסון "My Mammy". בנוסף זו הפעם האחרונה שדמותו של פלוטו דיברה.
ביקורת

בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב כותב: "זהו הראשון מבין כמה סרטיו המצוירים של מיקי מאוס שמורכב חצי ממופעים מוזיקליים וחצי מבדיחות. מיקי מבקר את מיני, אבל פלוטו, שנאלץ להישאר בפנים, עוקב אחריו וגורר את מלונתו לביתה של מיני. תחילה, מיקי ומיני מבצעים את שגרת השירה-וריקוד הרגילה שלהם, אבל כשפלוטו רודף אחרי חתול, המוזיקה שלהם נקטעת ואחריה רצף מהיר של צחקיקים של פלוטו והחתול הורסים את הבית כשבשיאו בדיחת השחרת פנים. 'מיקי צועד החוצה' מכיל ללא ספק את הפינאלה הראשון שבנוי היטב בהיסטוריה של דיסני. זה לפחות הראשון בסדרה של סרטים המסתיימים בהרס מוחלט. פלוטו שוב היה גורם לחורבן ב'מיקי מקוצץ' ו'נער המצרכים'. מאוחר יותר, הרס ייגרם על ידי חתלתולים קטנים (למשל 'היתומים של מיקי') ועכברים יתומים (כמו 'הסיוט של מיקי'). 'מיקי צועד החוצה' עשה שימוש חוזר בקטע מ'מסיבת יום ההולדת' כאשר מיקי עם האקווריום על ראשו".
כנופיית השלשלאות

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ברט גילט
 הופק בידי:  וולט דיסני
 אנימטור:  ג'וני קאנון, לס קלארק, בן שרפסטין, ג'ק קאטינג, ג'ק קינג, דיק לנדי, טום פאלמר, וילפרד ג'קסון, דייוויד הנד, צ'רלי בירן, נורם פרגוסון
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  וולט דיסני הפקות
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 הקרנת בכורה:  18 באוגוסט 1930
 משך הקרנה:  8 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קצר, סרט הנפשה, סרט לכל המשפחה, סרט מוזיקלי
 דף הסרט ב־IMDb
כנופיית השלשלאות (באנגלית: The Chain Gang) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1930 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות עבור סרטי קולומביה, כחלק מסדרת סרטי "מיקי מאוס". זהו הסרט ה-21 של מיקי מאוס שהופק והשישי באותה השנה. זה אחד מקבוצת הסרטים הקצרים באיכות לא אחידה להפליא שהפיק דיסני מיד לאחר שאב אייוורקס עזב את האולפן. הסרט יצא בשחור-לבן, אך מאוחר יותר יצא בגרסה עם צבע.
הסרט אויר בעיקר על ידי נורם פרגוסון, והציגה זוג כלבי דם, שעזרו לאתר את מיקי לאחר בריחתו מהכלא. למרות שלכלבים אלו לא ניתן שם, הסגנון בו צוירו הופך אותם לחלוצים מקדימים וברורים לדמותו של פלוטו, שהופיע לראשונה באופן רשמי כמה חודשים לאחר מכן בסרט "הפיקניק". ההנפשה לאחת מסצנות של הכלב דם ב"כנופיית השלשלאות" מוחזרה בתור פלוטו בארבע סרטים מאוחרים יותר.
עלילה

מיקי מאוס נמצא בכלא, מחובר בשלשלת לשישה אסירים נוספים כשהם מובלים לחצר לעבודות פרך. הוא שומר על חיוך עליז, מקיש על כדור הברזל ושר, עד שהשומר, פיט רגל-עץ, אומר לו לשתוק. האסירים שוברים סלעים, אבל כשהשומר נרדם בעמדתו, מיקי מנגן על המפוחית שלו את "שיר האסיר"(אנ') של ורנון דלהרט. שאר האסירים מצטרפים למיקי, שרים ומשתמשים בכל הבא ליד ככלי נגינה.
אחד האסירים רוקד לצלילי "שיר אביב" של פליקס מנדלסון - אך כשהוא יורק על השומר, פיט מתעורר ושורק לעזרה. זה מתחיל מהומה, והסוהרים יורים על האסירים. מיקי משתמש בנדנדה מאוזנת כדי לעוף מעל חומת הכלא, ונמלט ליער הסמוך.
מיקי נרדף לתוך ביצה על ידי שומר מלווה בשני כלבי דם, ומנסה לברוח ברכיבה על זוג סוסים. כשהסוסים יוצאים מכלל שליטה, מיקי עף מצוק, שבמקרה נמצא ממש מעל הכלא. הוא נופל דרך הגג לתוך תא, שבו שני אסירים שרים בשמחה "אנחנו כאן כי אנחנו כאן". מיקי מצטרף לקטע האחרון בשיר לפני כשהמסך נסגר.
דמויות ומדבבים

מיקי מאוס - וולט דיסני
פיט - פינטו קולביג
קלרבל הפרה
מורשת

בסצנה שהונפשה על ידי נורם פרגוסון, מיקי נרדף על ידי שני כלבי דם לאחר הימלטותו מהכלא, וניתן לראות כל כלב מתקרב ומרחרח, ואז נובח ישירות לתוך המצלמה. על פי הייס גרוב, שציין בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס": "כלבי הציד האלה הם אולי החיות המעוצבות ביותר ועם התנהגות הכי טבעית בכל סרט מצויר תיאטרלי עד כה, והן יהפכו לאב הטיפוס של פלוטו". בשנת 1932, מורה האומנות הביתי של דיסני דונלד גרהם אמר: "הכלבים היו חיים, אמיתיים. נראה היה שהם נושמים. הם נעו כמו כלבים, לא ציורים של כלבים. הציורים הסבירו לא איך נראה כלב אמיתי, אלא מה עושה כלב אמיתי".
ביקורת

ב-29 באוקטובר 1930 מגזין וראייטי פרסם: "אחד מהסרטים המצוירים המשעשעים ביותר שיצאו. קשור לכלא לבעלי חיים. "Volga Boatman" ו-"Prison Song" כשירי הנושא. שיטה רגילה של שימוש בזנבות או פרסות אחד של השני ככלי נגינה. פריצת כלא משמשת בצורה יעילה".
הערות שוליים

1 2  Kaufman, J.B.; Gerstein, David (2018). Walt Disney's Mickey Mouse: The Ultimate History. Cologne: Taschen. p. 63. ISBN 978-3-8365-5284-4.
↑  Lenburg, Jeff (1999). The Encyclopedia of Animated Cartoons. Checkmark Books. pp. 108–109. ISBN 0-8160-3831-7. נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Barrier, Michael (25 בספטמבר 2003). Hollywood Cartoons: American Animation in Its Golden Age. Oxford University Press. p. 68. ISBN 978-0-19-516729-0. נבדק ב-17 בספטמבר 2011. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Barrier, Michael (25 בספטמבר 2003). Hollywood Cartoons: American Animation in Its Golden Age. Oxford University Press. p. 75. ISBN 978-0-19-516729-0. נבדק ב-17 בספטמבר 2011. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3  Grob, Gijs (2018). "The Chain Gang". Mickey's Movies: The Theatrical Films of Mickey Mouse. Theme Park Press. ISBN 978-1683901235.
↑  Johnston, Ollie; Thomas, Frank (1995). The Illusion of Life: Disney Animation. Disney Editions. p. 99. ISBN 978-0786860708.
↑  "Talking Shorts". Variety: 17. 29 באוקטובר 1930. נבדק ב-23 בפברואר 2020. {{cite journal}}:  (עזרה)
סמואל לואיס

סמואל לואיס (כונה גם בשם סם לואיס, באנגלית: Samuel Winfield Lewis;‏ 1 באוקטובר 1930 – 10 במרץ 2014) היה דיפלומט עבר אמריקאי. במהלך קריירה רבת שנים במחלקת המדינה של ארצות הברית שירת לואיס כעוזר מזכיר המדינה ליחסי ארגונים בינלאומיים (1975–1977), כשגריר ארצות הברית בישראל (1977–1985), וכמנהל האגף לתכנון מדיניות (1993–1994). לואיס אף עמד בראש המוסד לשלום של ארצות הברית (באנגלית: United States Institute of Peace) בין השנים 1987–1993.