אמונות החיים שלאחר המוות במצרים העתיקה
מסע אל החיים שלאחר המוות

המצרים הקדמונים העלו תיאוריה על המעבר אל החיים שלאחר המוות בסדרה של שלבים. ההערכה היא שהשלב הראשון כלל את כלי התחבורה, שבסופו של דבר כיוון את נשמתם שעזבה לאלמוות. יחידים היו נתונים למספר רב של קטעים; אבל בחירת המסלול לא הייתה שלהם, היא הייתה תלויה במעמדם. ההיבט שהשפיע באופן האוניברסלי ביותר בקביעת הקטע שנלקחה אליו הנשמה היה מיקומו של האדם בקרב מנהיגיהם. למרות ההבדלים בין הנשמות, אמונות לגבי החיים שלאחר המוות היו תלויות מאוד על אידאולוגיות דתיות. לדוגמה, אנשים מתקופות מוקדמות יותר השתמשו לעיתים קרובות בדת כדי להבין, כמו גם להתייחס, להתרחשויות טבעיות, שכן המדע עדיין לא הגדיר אירועים יומיומיים. לדוגמה, לא הייתה הצדקה למסלול השמש, ולכן מיתוסים דתיים הגדירו מחדש וענו על השאלות שהיו לאנשים פרהיסטוריים. עם זאת, מכיוון שמקרים טבעיים הוסברו על ידי אמונות דתיות, תחומים אחרים של אמונה חיקו את דפוסי החיים הטבעיים. לדוגמה, האידאולוגיה הכללית הקשורה לנתיב אל השאול הייתה שכאשר הלילה יאפיל על הארץ, יתחילו המתים את מסעם. ועם זריחת השמש, האמינו כי לא רק התחיל יום חדש, אלא גם חיים חדשים.
מעברי סירות לעולם התחתון היו שמורים אך ורק לפרעונים שמתו. המצרים הקדומים האמינו שאל השמש המצרי, רע, נוסע לעולם התחתון בדוברה עם שקיעת השמש. כדרך לחקות את המשלחת היומית של רע, העם הקדום של מצרים היה בונה דגמי סירות, בגדלים רבים שבהם יקברו לצד הפרעונים שלהם. לדוגמה, ליד הפירמידה של ח'ופו, חשפו חוקרים את הספינה של ח'ופו, סירה בגודל של ספינות מסורתיות, שהציגה לא רק את המסירות המופלגת שהייתה למצרים למנהיגם, אלא את מסירותם להשגת נצח לכולם. במילים אחרות, חלק גדול מהדרישות מהנפטר להגיע כראוי לעולם התחתון נשענו על החיים. על מנת שהפרעה יגיע ליעדו הסופי, היו צריכים אנשיו לבנות מגוון סירות כדי להבטיח את יציאתו. כתוצאה מכך, קהילות היו צריכות להתאחד כדי לתמוך זו בזו, אחרת נקודת המבט שלהן על האלמוות, כמו גם האמונות שלהן, יסתיימו ללא הגבלת זמן. לכן, מחויבות לעזור לאחרים להשיג נצח הייתה מרכיב חיוני בתרבות המצרית, כפי שהוכיחו הסירות שנקברו עם שליטיהן.
בנוסף, כלי רכב חלופי לכניסה לעולם התחתון היה ארון הקבורה. בעוד שמלכים השתמשו לעיתים קרובות בארונות קבורה בנוסף לאמונת הסירה או כתחליף לה, לאזרחים היומיומיים היו ברירות פחותות. לכן, שיטה זו הייתה אוניברסלית יותר תוך רמיזה לנתיב כניסה אחר, תכוף יותר. לשם השוואה, בעוד שמעברים בסירה כיוונו את המנוח אל אל השמש רע, החשיבו המצרים את ארונות קבורה כמדריכי נשמות אל אלת השמים נות. כל ארון יוחס באופן ייחודי לאדם שנח בו. במילים אחרות, כל ארון קבורה היה נתון למגוון פרשנויות, שכולן נועדו לקדם את הנפטר בהשגת הנצח.
הדרך לחיים שלאחר המוות עבור המנוח הייתה קשה. בדואת היו שערים, דלתות ופילונים שונים, אשר נדרש מהמנוח לעבור בהם. בשערים אלו היו אלוהויות (אנ') האחראיות על השמירה בהם. על פי כתבי קבורה עתיקים, לפעמים מופיעים יותר מ-1,000 אלוהויות שומרות. כל שער נשמר על ידי אלוהות קטנה, המתוארת בדרך כלל כאנתרופומורפית מעוטרת בסכינים ענקיות ומאיימות, אשר אפשרה גישה רק לנשמות המסוגלות לבטא את השם הסודי של האלוהות בעצמן, כמעין "סיסמה". לכן, המנוח נקבר עם כתבים המכילים את שמות האלוהויות הללו. הרבה מהאלוהויות הללו קיבלו שמות שעוררו אימה, ובעיקר עוררו את כוחותיהם המפחידים. שמות האלוהויות הללו מדאיגים מעת לעת, למשל, "מי שרוקד בדם" ו"גברת הזעם", או שמות לא מזיקים כמו "גברת המזבח".
המצרים הקדמונים ראו בוופוואוט (Wepwawet) כאלוהות הפותחת את הדרכים לדואת ודרכו לרוחות המתים. עם זאת, לא לכל המתים ניתנה ההזדמנות לנסוע לעולם התחתון. מכיוון שהחיים היו מחויבים להבטיח שהנפטר יוכל לנסוע לעולם הבא, היה זה גם בשליטתם לחסל את הסיכוי של האדם להגיע לנצח. לכן, לחיים היו מגוון אפשרויות שמנעו חיים שניים לאדם לא ראוי שמת. המפורסם ביותר כלל עריפת ראשים כאשר התבצעה הוצאה להורג, "הרגה אדם פעמיים". כתוצאה מכך, ההנחה הייתה שהמוות השני הקשור בעריפת ראשים חיסל גם את הסיכוי לחיים אחרים. כפי שצוין בכתבים המצריים, במקרה זה היה חשש כבד, אך קרה לרוב לאלה שמרדו או לא צייתו למלך.