הקונגרס האויכריסטי הבין-לאומי של 1893
הקונגרס

בראש הוועדה המארגנת של הקונגרס האויכריסטי של 1893 עמד הארכיבישוף של ליאג', דוטרלו (Doutereloux). הוא העלה לראשונה את רעיון הקונגרס בפני האפיפיור באפריל 1892. קיום הקונגרס בירושלים נועד לתת תנופה לתנועת הצליינות לא"י וכן לחגוג את יובל ה-15 לכהונתו של ליאון ה-13. באפריל 1892 הסכים האפיפיור לתת חסותו לקונגרס, בתנאי שתתקבל הסכמה מהשלטונות העות'מאניים. משרד החוץ הצרפתי נמנע מלתת חסות רשמית לקונגרס וביקש מהמארגנים לשמור על פרופיל נמוך. לעומת הצרפתים, נתן את תמיכתו ראש הקסטודיה של ארץ הקודש (הפרנציסקנית). ההכנות לקונגרס כללו הכנת חומר רקע בחוברות, דבר שהיה בבחינת חידוש וכן מאמרים בעיתונים כנסייתיים.
בנובמבר 1892 מונה הקרדינל לנגיה (Langenieux). הארכיבישוף של ריימס (Reims), שמזה זמן גילה התעניינות בכנסיות המזרחיות כשליח האפיפיור לקונגרס האויכריסטי, והוא מינה כעוזרו את האב מישל, שנמנה עם מסדר האבות הלבנים, והיה ממקימי הסמינר בכנסיית סנט אנה, שם כהן כמורה במשך 5 שנים.
לקראת סוף שנת 1892 כותב הקונסול הבריטי בירושלים דיקסון שנודע לו שבשנה הקרובה עומד להתקיים קונגרס חשוב בירושלים:
"ברצוני למסור שהעיתון הפריסאי "Autorite" דווח ב 4 בדצמבר 1892 ... שבאפריל 1893 מתכונן האפיפיור לשלוח לארץ ישראל קרדינל צרפתי, לשבת בראש ועידה של כמרים לטינים שתתקיים בירושלים. המדובר בארכיבישוף של ריימס, שבצרפת אין יודעים מה בדיוק מטרת הוועידה (Conference) אולם מניחים שהיא נועדה לחזק את מעמד הכנסייה הלטינית במזרח.
אם תתגשם כוונת האפיפיור לקיים הוועידה, אין ספק שתהיה התרגשות וקנאה בין הכתות הנוצריות שאינן מכירות בסמכותו, וכן תעורר הוועידה את הקנאות המוסלמית. אצל הכנסייה היוונית האותודוכסית במיוחד, לא תיתכן שלא תתעורר קנאה ושנאה, היות שהרוסים, שמתמיד רוצים להכניס את היוונים תחת חסותם, עלולים להתערב וסיבוכים רציניים עלולים להתעורר.
המאבקים בין היוונים והלטינים בירושלים ובבית לחם מגיעים לפעמים למהומות, ידועים ומתרחשים כמעט מדי שנה, ולא מגיעים לממדים רציניים רק בשל התערבות השלטונות הטורקיים. כל הפרעה שתגרם בשל הוועידה שהיא בחסות צרפתית תחייב התערבות מעבר לזאת של השלטונות המקומיים (דהיינו של השלטון המרכזי בקושטא)."
בתחילת 1893 התחילו להתעורר חששות שגורמים שונים יגלו התנגדות לקיומו של הקונגרס. עיקר החשש שהשלטונות העות'מאניים ינסו למנוע את הכינוס. פיאבי הנציג האפוסטולי בירושלים כתב לרומא שללא פירמן מהסולטאן לא יוכל לקבל באופן רשמי את פני באי הקונגרס, וביקש מראש "הפרופגנדה" לדוחובסקי רשות להיעדר מהעיר, אולם האחרון ביקש ממנו להישאר בירושלים. פיאבי גם חשש שזרם של צליינים צרפתי יפר את האיזון ביחסים עם הנוצרים המזרחיים ועם השלטונות העות'מאניים. ואכן אף אחת מ-11 הפגישות של הקונגרס לא התקיימה בפטריארכיה הלטינית.
באפריל 1893 כותב הקונסול הבריטי דיקסון, שבאמצע מאי יתקיים הקונגרס ומטרתו לדון בעניינים דתיים. הקונסול הבריטי ממשיך וכותב, שהכנסייה היוונית והכנסיות המזרחיות האחרות אינן מקבלות את הקונגרס בברכה.
התנגדות זאת, שניצניה הופיעו כבר בתחילת 1893, היא אחת הסיבות, שהוחלט לשים דגש על האופי הצלייני של הקונגרס. גם הקונסול הצרפתי Ledoux דווח, שהיוונים מתנגדים לקונגרס ויחד עם זאת בסיוע של 2 בישופים יוונים - קתוליים נעשה רבות להרגיע את היוונים.
ב-12 במאי 1893 יצאו כ-700 צליינים צרפתיים ממרסיי בדרכם לרומא שם קיבלו את ברכתו של האפיפיור. עוד קבוצה של 350 צליינים הפליגו ב-20 באפריל ישירות ממרסיי. הצליינים התבקשו להיות זהירים כדי לא לעורר את רוגזם של השלטונות הטורקיים, וכן לא לפגוע בכבודם של הכנסיות המזרחית.
ב-11 במאי 1893 כותב הקונסול הבריטי בירושלים דיקסון, שב-5 במאי 1893 הגיעו ליפו 2 אוניות קיטור. הקרדינל לנג'ניה הגיעו ליפו יומיים לאחר מכן ב-7 במאי 1893, שם התעכב זמן מה, היות שבקושטא התנהל משא ומתן עם השגרירות הצרפתית על תוכנה וצורתה של קבלת הפנים שתוכננה לנציגו האפיפיור. כן מדווח דיקסון, שנראה שגם יחידות צי צרפתיות יגיעו מביירות ליפו.
על פי דיווחו של Hallward סגן הקונסול מבירות מה- 26 במאי 1893 שהקרדינל הצרפתי לנג'ניה הגיע ברכבת מיוחדת מיפו ב-13 במאי 1893 ונתקבל על ידי הקונסול הצרפתי, ראש העיר ונציגים מכל הקונסוליות וקהל רב וביניהם צליינים צרפתיים. בין מקבלי פניו היו 38 בישופים מזרחיים ומערביים.
היה זה לדברי סגן הקונסול הבריטי ביקור ראשון של קרדינל בירושלים מאז ימי הצלבנים (כ 800 שנה קודם לכן). הקרדינל החליט שלא לבקר בכנסיית המולד בבית לחם לאחר שנודע לו שהיוונים אורתודוקסים לא יתירו לא להיכנס דרך הכניסה הראשית שנמצאת ברשותם.
הקרדינל לנג'ניה נשא את נאום הפתיחה של הקונגרס (שהעתק ממנו מצורף לדו"ח) ב-15 במאי 1893. בקונגרס השתתפו 27 בישופים 250 כמרים והנאומים נישאו בשפה הצרפתית.
לדברי המארגנים התאסף קהל של כ-100 אלף איש ברחובות ירושלים לקבל את באי הקונגרס שמספרם נאמר בכ-1,500 איש. באי הקונגרס צעדו לאורך מסלול של כ-12 ק"מ מלווים ביחידות צבאי ומשמר כבוד של הקוואסים (משרתים) של הקונסולים. ליד כנסיות הקבר קבלו את פני הקרדינל קבוצה גדולה של נזירים ויוונים. בתוך הכנסייה הקריא הקרדינל מכתב של האפיפיור (הבולה) והתקיימה תפילת הודיה (Te Deum). בתום התפילה הצהיר הקרדינל לנג'ניה חגיגית, שהפולחן הייחודי של הכנסיות המזרחיות ישמר. מתוך התוכנית שצורפה לדו"ח של Hallward, אנו למדים שבנוסף לנאום בכנסיית הקבר התקיימו ביקורים בכנסיית המולד, בבית לחם, במסגד עומר, בנהר הירדן ועוד מספר אתרים. כן התקיימו מספר מפגשים רוחניים בהם דנו במשמעות הדתית של ה"אויכריסט".
הקונגרס התקיים במנזר הפרנציסקני ובין המשתתפים החשובים הארכיבישוף היווני קתולי יוסף, הפטריארך פיאבי, הקרדינל דוטרלו וראש הקסטודיה הפרנציסקנית של ארץ הקודש קאסטלמדה (Castlemada). זמן רב הוקדש לכנסיות המזרחיות, שדובריהם דיברו ארוכות.
מטרת הקונגרס הייתה לקרב הזרמים השונים של הכנסייה הקתולית במזרח ויחד עם זאת ניתנה הבטחה שאין כוונה להחליף את הפולחן הייחודי של הכנסיות המזרחיות בפולחן הקתולי.
סגן הקונסול מסיים את הדיווח באמרו שלקונגרס אין משמעות פוליטית אם כי הוא מציין שמעמדה המיוחד של צרפת בארץ ישראל נשמר.
הקונגרס הסתיים ב-21 במאי 1893 ואת נאום הסיום נשא הקרדינל לנגניה. ב-25 במאי 1893 נערכה ארוחה חגיגית על ידי הקרדינל, שאליה הוזמנו נציגי כל הקונסוליות.
הקרדינל לנג'יה ניהל במהלך הקונגרס שיחות עם הבישופים המזרחיים, עם הפטריארך היווני גראסימוב ועם הבישופים הסורים והקופטים, כשחלק מהפגישות התקיים בכנסיית סנטה אנה, הנמצאת בדרך הייסורים (ויה דולורוזה).