stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ווד (נהר, אורגון)
מסלול

הנהר ווד זורם דרך מחוז קלאמת באורגון. מקורו במעיין טבעי גדול שמימיו פורצים באתר הנופש המדינתי ג'קסון פ. קימבל (אנ'). משערים כי מקורה של האקווה שמזינה את המעיין נמצאת במרחק של 30 קילומטרים מצפון-מערב בניקוז של הצד המזרחי של הפארק הלאומי קרייטר לייק. הנהר ווד מתפתל דרך יער אורנים ואדמה חקלאית לאורך 29 קילומטרים לפני שהוא נשפך לאגם אג'נסי (אנ').
היובל הגדול ביותר של נהר הווד הוא אני קריק (Annie Creek) שמקורו בתוך גבולות הפארק הלאומי קרייטר לייק, והוא ניזון מהפשרת השלגים בפארק וכן ממי תהום ממעיינות טבעיים. לאחר היציאה מהפארק, עובר אני קריק דרך היער הלאומי פרימונט-וינמה, ולאחר מכן עובר לאורך הגבול המערבי של היער המדינתי סאן פאס (אנ') במשך כקילומטר. לאחר מכן הוא חוצה שטחי מרעה פרטיים ואליו מצטרף הנחל סאן קריק (Sun Creek) לפני שהוא נשפך לנהר ווד, כקילומטר דרומית לאתר הנופש המדינתי ג'קסון פ. קימבל.
משם, הווד עובר דרומה דרך היער הלאומי פרימונט-וינמה ושטחי מרעה פרטיים לפני שנשפך אליו פורט קריק (Fort Creek). אחרי השפך של פורט קריק, הנהר זורם דרך שטח מרעה פרטי ואז נפתח לביצת עשב רחבה. חלק גדול מהביצה המקורית הוא כיום שטחי מרעה. מים מהנהר מופנים למערכת של תעלות להשקיית שטחי מרעה בעמק שמסביב. לבסוף נשפך לווד, הנחל קרוקד קריק (Crooked Creek), כקילומטר לפני שהווד נשפך לאגם אג'נסי, המחובר לאגם קלאמת העליון.
הספיקה הממוצעת של הווד בשפך היא 9 מטרים מעוקבים בשנייה.
אגן הניקוז

אגן הניקוז של הנהר ווד מנקז אדמות יער בשטח של 570 קילומטרים רבועים ברכס קסקייד דרומית-מזרחית לקרייטר לייק ועמק הנהר ווד. שטח אגן הניקוז סביב מקורותיו של הנהר הוא אזור מיוער שנשלט על ידי אורן הזפת ואורן מפותל עם כמה עצי צפצפה רעדנית באדמות אחו. אני קריק מנקז את אזור היער האלפיני התלול. מסמוך למקורותיו ועד לגבול הפארק הלאומי קרייטר לייק, הנחל חצב קניון עמוק דרך היער שהוא תוואי נוף ידוע בפארק. לאחר היציאה מהפארק, אני קריק זורם לאדמות אחו שטוחות בגבול המערבי של היער המדינתי סאן פאס. אני קריק גם מזין כמה תעלות השקיה. זרימה עודפת מתעלות אלו מוחזרת לאני קריק ולנהר ווד. החלק התחתון של הנהר ווד זורם דרך שטחי מרעה ובסופו של דבר נפתח לביצה גדולה לפני שהוא מתנקז לאגם אג'נסי.
היסטוריה

בשנת 1863 הקים צבא ארצות הברית את פורט קלאמת (אנ') ליד הנהר ווד בדרום-מרכז אורגון. חיילים בנו מנסרה בפורט קריק (Fort Creek), והשתמשו בעץ שנוצרו בו לבניית מגורי קצינים, קסרקטין, מגדל שמירה ומחסן תחמושת, בית חולים קטן, מאפייה, אורוות ומבנים אחרים. מצפון למוצב שתל הצבא 12 קילומטרים רבועים של עשב כדי לספק לו מספוא לסוסים ופרדות. המבצר ננטש בשנת 1889. אף אחד מהבניינים המקוריים לא נותר כיום.
בית גידול

בית הגידול של הנהר ווד תומך באוכלוסיות בנות קיימא של מיני הדגים: טרוטת ברוק (אנ') (Salvelinus fontinalis), טרוטה חומה, ושני תת-מינים של טרוטת עין-הקשת: "טרוטת הפס האדום של האגן הגדול" (Oncorhynchus mykiss newberrii) ו"טרוטת עין-הקשת חופית" (Oncorhynchus mykiss irideus). מינים אלה נפוצים באופן נרחב בכל מערכת הנהרות ממקורות הנהר ועד אגם אג'סני. טרוטת השור היא מין דג מקורי של החלק העליון של סאן קריק בתוך הפארק הלאומי קרייטר לייק. האוכלוסייה של טרוטת הפס האדום בנהר ווד, אחת מ-10 אוכלוסיות נפרדות ביחידת ניהול המינים (Species Management Unit, בראשי תיבות SMU) של אגן הניקוז העליון של הקלאמת, מוגדרת במצב הטוב ביותר על ידי מחלקת הדגה וחיות הבר של אורגון.
אני קריק וסאן קריק חשובים במיוחד משום שמים ובית הגידול של צמחיית הגדות נדירים יחסית באזור. שני הנחלים מסווגים כ"נחל גדול תומך בדגים" (large, fish-bearing stream) לפי הוראות חוק נוהלי יערות אורגון (Oregon Forest Practices Act). הגדרה זו שומרת על זרימת מים בנחלים המספקת כדי לתמוך בבעלי חיים מימיים, אך אינה גוברת על זכויות המים הבכירות ביותר.
בנוסף לבית הגידול לדגים, תומך עמק הנהר ווד באוכלוסייה מגוונת של ברווזים ועופות חוף (אנ') מקננים, וציפורי שיר נודדות. אלה כוללים ברווז עצים, ברכייה, ברווז קינמון, ברנטה קנדית, מרגון, אגמייה אמריקאית, חרטומית ביצות, תורית אמריקאית (אנ') (Zenaida macroura), חופמי כפול-צווארון, לבנית גדולה, סטורנלה נגלקטה ו-Setophaga petechia (אנ'). האזור תומך גם באוכלוסיות מקננות של עיטם לבן-ראש, שלך וזרון צפוני.
נתיב המים מספק בית גידול לחיות בר בנהר כולל בונה, לוטרה צפון-אמריקנית ואונדטרה. הנהר תומך גם בבעלי חיים שאינם מימיים. בעלי חיים נפוצים באזור הנהר ווד כוללים דביבון מצוי, סנאי אפור מערבי, דלק, חורפן, שועל מצוי, שועל אפור מצוי, אייל פרדי שחור-זנב, שונר מצוי ודוב שחור אמריקני. בקר מבוית נפוץ בעמק הנהר ווד.
בספטמבר 1992 הקצה הקונגרס האמריקני כספים עבור לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית לרכישת 13 קילומטרים של אדמות ביצה טבעיות לאורך הקצה הצפוני של אגם אג'נסי בשפך הנהר ווד. אזור ביצות זה הוסב לאדמות מרעה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. רכישת הקרקע הושלמה בשנת 1994. מאז רכישת הקרקעות שיקמה לשכת ניהול הקרקעות בהצלחה את אזור הביצות ואת ערוץ הנהר ווד הסמוך והביאה אותם למצב טבעי יותר. פרויקט שיקום הערוץ הושלם בשנת 2001. הערוץ החדש מתפתל דרך הביצה, מגדיל את אורכו של הנהר ווד בקרוב לקילומטר. בסך הכל, שיפר פרויקט זה את איכות המים ויצר בית גידול טוב יותר לדגים, עופות וחיות בר.
נופש

ישנם מספר אתרי נופש לאורך נהר הווד. "אתר הנופש המדינתי ג'קסון פ. קימבל" כולל אזור פיקניק לשימוש יום ועשרה אתרי מחנאות. באתר זמינות פעילויות במים כמו דיג, שיט בקאנו ובקיאקים. שביל קצר מחבר את מגרש הקמפינג הראשי למעיין שהוא מקור נהר הווד. הפארק ממוקם ממש ליד כביש 62 (אנ') של אורגון, כ-30 קילומטרים דרומית-מזרחית לפארק הלאומי קרייטר לייק, ו-60 קילומטרים צפונית-מערבית לעיר קלאמת פולס באורגון.
היער הלאומי פרימונט-וינמה מקיים אתר לשימוש יומי לאורך הנהר ווד. האתר המנוהל על ידי שירות היערות של ארצות הברית כולל גישה למסלולי הליכה ולדיג בגדות. יש בו גם שולחנות פיקניק ושירותים, אבל המבקרים חייבים להביא מי שתייה משלהם. האתר ממוקם 53 קילומטרים צפונית לקלאמת פולס בכביש סאן פאס (Sun Pass Road), קילומטר וחצי מכביש 62 (הידוע גם בשם "הכביש המהיר של קרייטר לייק" - Crater Lake Highway).
בשפך של הנהר ווד מתחזקת לשכת ניהול הקרקעות את אזור הביצות של הנהר ווד (Wood River Wetland) בן 13 הקילומטרים הרבועים. אזור הביצות של הנהר ווד פתוח כל השנה לפעילויות יום כולל דיג, שיט בקאנו, בקיאקים, צפייה בציפורים ובחיות הבר, וציד עופות מים בעונה. המתקנים כוללים אזור חניה מסודר, שירותים, אזורי פיקניק, שבילי טבע, נקודות להורדת קאנו למים ושלטי הסבר; עם זאת, אין מי שתייה באתר, ואסור להכניס כלי רכב ממונעים מעבר לשטח החניה. במהלך עונת הציד, אזור הביצות של הנהר ווד נפתח שעתיים לפני הזריחה ונסגר חצי שעה לאחר השקיעה. הכניסה לאזור הביצות של הנהר ווד נמצאת ממש ליד כביש נקודת מודק (Modoc Point Road), 42 קילומטרים צפונית לקלאמת פולס.
הנהר ווד מציע תנאים מצוינים לדיג מהגדה או בשיט בקאנו או בקיאק. טרוטת ברוק, טרוטה חומה, "טרוטת הפס האדום של האגן הגדול" ו"טרוטת עין-הקשת חופית" נמצאים בשפע בנהר ווד וביובליו.
הערות שוליים

1 2  "Jackson F. Kimball State Recreation Site", Oregon Parks and Recreation Department, Oregon.gov
↑  "Upper Klamath Basin Redband Trout SMU" (PDF). Oregon Department of Fish and Wildlife.
1 2 3  Wood River Wetland, Lakeview District, Bureau of Land Management, United States Department of Interior, Lakeview, Oregon
↑  "Wood River Wetland Monitoring Report 2003-2005", Klamath Resource Area, Bureau of Land Management, United States Department of Interior, Klamath Falls, Oregon
ביצת הנהר ווד המשוקמת בסמוך לאגם אג'נסי
הגישה לנהר מכביש 62 (אנ') של אורגון
התנועה הבין-לאומית להשמדת נשק גרעיני

| --- | --- |


 מטה הארגון:  ז'נבה 
 תקופת הפעילות:  אפריל 2007 – הווה (כ־17 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (2017) 
 www.icanw.org
 
התנועה הבין-לאומית להשמדת נשק גרעיני (באנגלית: International Campaign to Abolish Nuclear Weapons; בראשי תיבות: ICAN) היא תנועה בינלאומית המאגדת ארגוני חברה אזרחית, שמטרתה לקדם את האמנה לחיסול הנשק הגרעיני. התנועה הוקמה בשנת 2007, וחברים בה 468 ארגונים מ-100 מדינות.
התנועה קיבלה פרס נובל לשלום לשנת 2017 על ”עבודתה להפניית תשומת הלב לתוצאות ההרסניות של שימוש בנשק גרעיני, ולמאמציה המשמעותיים לקידום אמנה האוסרת על נשק זה” ().
מטרה

מטרת התנועה לפרק את הנשק הגרעיני בעולם, בעיקר בגלל האיום ההומניטרי הנשקף ממנו. לנשק גרעיני, יחסית לנשק קונבנציונלי, יש יכולת הרס גבוהה מאוד והוא משמיד שטחים נרחבים ולא ממוקדים. פגיעתו קטלנית, ונגרם נזק רב גם לבריאותם של הניצולים. בשימוש בנשק גרעיני נפלטת קרינה רדיואקטיבית קטלנית וקשה מאוד לטיפול רפואי. קרינה זו גורמת גם נזק רב-שנים לסביבה.
מייסדי התנועה קיבלו השראה מהצלחת המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים, תנועה שניסחה וקידמה בשנת 1997 את אמנת אוטווה, האוסרת על השימוש במוקשים נגד בני אדם.
ייסוד התנועה

בספטמבר 2006, זוכת פרס נובל לשלום האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית אימצה הצעה בקונגרס הדו-שנתי שלה בהלסינקי, פינלנד, לייסד תנועה בינלאומית שמטרתה פירוז הנשק הגרעיני ברחבי העולם. התנועה הושקה בשני אירועים ציבוריים, האחד ב-23 באפריל 2007 במלבורן, אוסטרליה, שם גויסו כספים להקמת התנועה, והשני ב-30 באפריל 2007 בווינה במפגש של מדינות החתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני. לאחר מכן הצטרפו לתנועה תנועות דומות מעשרות מדינות בעולם.
חברות ותמיכה

תנועת ICAN מורכבת מ-468 ארגונים שותפים ב-100 מדינות. צוות הסגל של הקמפיין ממוקם בז'נבה, שווייץ, ומשם הוא מתאם ומנהל את הקמפיין באופן שוטף.
קבוצת עבודה בינלאומית מפקחת על התנועה. ההרכב הנוכחי של קבוצת העבודה הבינלאומית כולל מספר גופי סיוע הומניטריים, בהם האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית וליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות.
בין הארגונים השותפים בארגון נמנים "התנועה הישראלית נגד גרעין ונשק להשמדה המונית", וכן נציגים ישראלים ופלסטינים של האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית.
אבני דרך מרכזיות

ב-28 במאי 2010 החלו דיונים פנימיים בתנועה לשינוי יעדה, ממניעת נשק גרעיני לאיסור מוחלט. בשנת 2011 אומצה החלטה ברוח זו על ידי ארגון הצלב האדום.
בדצמבר 2014 התנועה קיבלה תמיכה מממשלת אוסטריה.
ב-6–7 באוגוסט 2015 התנועה קיימה מספר אירועים לציון 70 שנה להטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
בפברואר–אוגוסט 2016 התנועה השתתפה בסבבי דיונים עם האו"ם על ניסוח האמנה לחיסול הנשק הגרעיני, שהתקבלה בסופו של דבר ב-7 ביולי 2017. 122 מדינות הצביעו בעד האמנה, מדינה אחת התנגדה (הולנד), מדינה אחת נמנעה (סינגפור) ו-69 מדינות לא השתתפו בהצבעה, בהן כל המדינות בעלות נשק גרעיני.
ב-6 בספטמבר 2017 התנועה קיבלה פרס נובל לשלום לשנת 2017 "על עבודתה להפניית תשומת הלב לתוצאות ההרסניות של שימוש בנשק גרעיני, ולמאמציו המשמעותיים לקדם אמנה האוסרת על נשק זה."
תומכים

בין תומכיה הבולטים של התנועה נמנים חתני פרס נובל לשלום דזמונד טוטו, טנזין גיאטסו וג'ודי ויליאמס, המוזיקאי הרבי הנקוק, שחקן הקריקט איאן צ'אפל (אנ'), השחקנים מרטין שין ומייקל דאגלס והאמנית יוקו אונו.
בנובמבר 2012 מזכ"ל האו"ם באן קי-מון שיבח את התנועה ושותפיה "על עבודה עם מחויבות ויצירתיות במטרה להשיג את המטרה המשותפת שלנו - עולם ללא נשק גרעיני". לפני כן הוא סיפק לתנועה ברכת מצולמת לתמיכה ביום הפעילות העולמי שלה.
פרס נובל לשלום 2017

ארגון ICAN זכה בפרס נובל לשלום לשנת 2017, ב-6 באוקטובר 2017. בהודעה לעיתונות על הזכייה נכתב "על עבודתו להסב תשומת לב להשלכות ההומניטריות הרות האסון של כל שימוש בנשק גרעיני, ובשל מאמציו פורצי הדרך להשגת אמנה עולמית שתאסור שימוש בנשק מסוג זה ... זו ההוכחה המוצקה של ועדת הנובל הנורווגית, כי ל-ICAN, יותר מכל אחד אחר, היה בשנה האחרונה בהתחשב במאמצים להשגת עולם ללא נשק גרעיני כיוון חדש ומרץ חדש". הפרס יוענק ב-10 בדצמבר.
לאחר הבחירה בתנועה לפרס פרסם אנשיל פפר מאמר בו טען שהתנועה חסרת השפעה ממשית: "עד היום, ההישג המרכזי שלהם הוא העברת האמנה לאיסור אחזקת נשק גרעיני השנה בעצרת האו"ם. ההצבעה על האמנה אמנם עברה לפני שלושה חודשים ברוב עצום של 122-1, אבל כל המדינות המחזיקות בעצמן בנשק גרעיני לא השתתפו בהצבעה ומעבר לערך הצהרתי, זהו מסמך ריק מתוכן ממשי. הפרס מן הסתם יסייע ל-ICAN להרים את הפרופיל הציבורי שלו ולגייס כספים, אבל הוא גם חושף כמה הפרס חסר השפעה."
ראו גם

פירוק נשק גרעיני
התנועה לפירוק נשק גרעיני
ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה

ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה (באיטלקית: Vittorio Amadeo I di Savoia; ‏8 במאי 1587 – 7 באוקטובר 1637) היה דוכס סבויה מ-1630 עד 1637.
ביוגרפיה

ויטוריו אמדאו נולד ב-8 במאי 1587 בטורינו, לקרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה ולקתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד, בתו של פליפה השני, מלך ספרד ואשתו אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת.
בשנת 1630 מת אביו קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה, וויטוריו אמדאו עלה לשלטון במקומו. ויטוריו אמדאו נקט מדיניות פרו-צרפתית, ואף לחם לצידם במהלך מלחמת שלושים השנים, ועל ידי כך הצליח להחזיר לשלטונו את רוב הנחלות שהשתייכו לאביו.
ב-7 באוקטובר 1637 מת ויטוריו אמדאו, ובנו קרלו אמנואלה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

בשנת 1619 התחתן ויטוריו אמדאו עם כריסטין מארי מצרפת, בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת ומארי דה מדיצ'י, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
בן (1621).
לואיג'י אמדאו (1622–1628)
לואיזה כריסטינה (1629–1692)
פרנצ'סקו ג'אצינטו (1632–1638).
קרלו אמנואלה (1634–1675).
מרגריטה ויאולנטה (1635–1663).
אנריקטה אדליידה (1636–1676).
קתרינה ביאטריצ'ה (1636–1637)
ויטקרידרינדה

| ויטקרידרינדה> תקופה |
| --- | --- |
קרטיקון עליון 69–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אבליזאוריים
סוג:: ויטקרידרינדה
מין:: ויטקרידרינדה
שם מדעי
 Vitakridrinda sulaimani ‏Malkani, 2006

ויטקרידרינדה (שם מדעי: Vitakridrinda) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האבליזאוריים, שחי בסוף הקרטיקון באסיה לפני 69 עד 66 מיליון שנה לפני זמננו. המאובנים שלו התגלו בשטחי תצורת פאב (אנ') שבבלוצ'יסטן בפקיסטן והוא קרוי על שם הפרט "פרט ויטאקרי" (Vitakri Member), שבו נחשפו את ממצאיו.
הממצאים של דינוזאור זה היו מועטים וכללו בעיקר כמה עצמות ירך, חלקים קדמיים מהגולגולת ושן אחת. הסוג נקרא בשמו ב-2006 בידי החוקר מ. ס. מאלקני (M.S. Malkani). בהמשך נמצאו באזור גם שרידים של קדמת החוטם וכמה חוליות, אך חוקרים אחרים שייכו אותם לסוג חדש של דמוי תנינאי - Induszalim.
דינוזאור זה על פי הממצאים הגיע לאורך של 6 מטרים, על פי תומאס הולץ הבן. הוא היה טורף גדול בעל לסתות קצרות שייתכן וניזון מנבלות. הוא נכחד לחלוטין, עם אחרוני הדינוזאורים לפני 66 מיליון שנה בעת הכחדת הקרטיקון הגדולה.
הערות שוליים

↑  Malkani, M.S. (2006). "First rostrum of carnivorous Vitakridrinda (Abelisaurid theropod dinosaur) found from the Latest Cretaceous dinosaur beds (Vitakri) Member of Pab Formation, Alam Kali Kakor Locality of Viakri area, Darkham District, Balochistan, Pakistan". Sindh University Y Research Journal (Science Series). 38 (3): 7–26.
↑  Malkani, M.S., 2015b. Dinosaurs, mesoeucrocodiles, pterosaurs, new fauna and flora from Pakistan. Geological Survey of Pakistan, Information Release 823: i-iii,1-32.
התנועה הדמוקרטית לשינוי

ערך זה עוסק בתנועה הדמוקרטית לשינוי. אם התכוונתם לשנה עברית, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 מנהיגים:  יגאל ידין
 תקופת הפעילות:  1976–1978 (כשנתיים)
 אפיון:  מפלגת מרכז
 כנסות:  הכנסת התשיעית
 ממשלות:  18
 אותיות:  יש
 שיא כוחה:  15 מנדטים
 התמזגה לתוך:  התפלגה לפלגים שונים
 סיעות שהתפצלו:  התנועה הדמוקרטית התנועה לשינוי ויוזמה
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז
התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש) - הייתה מפלגת מרכז שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977.
הקמת התנועה

ד"ש הייתה מענה למשאלותיהם של ישראלים רבים, במיוחד מקרב המעמד הבינוני, שקצו בשחיתות שיוחסה אז למפלגת העבודה, עם חשיפת פרשיות כפרשיית אשר ידלין, חקירות שר השיכון אברהם עופר ופרשת חשבון הדולרים של לאה רבין, ותחושת אובדן הדרך והמיאוס שהותירה אחריה מלחמת יום הכיפורים וההתפתחויות החברתיות והפוליטיות שלאחריה. מנהיג המפלגה, הרמטכ"ל לשעבר פרופסור יגאל ידין, נתפס בעיני הציבור כאיש עשייה וכאדם ישר שלא דבק בו רבב.
מאז פרישתו מתפקיד הרמטכ"ל נמנע ידין מעיסוק בפוליטיקה, חרף פניות והצעות שונות, וייחד את עיקר זמנו לחפירות ארכאולוגיות, אך ב-2 בנובמבר 1976 הוא הודיע כי הוא מקים תנועה חדשה בשם "התנועה הדמוקרטית". תנועה זו ותנועת "שינוי", שהקימו הפרופסור אמנון רובינשטיין ואנשיו של ידין, התמזגו למפלגה חדשה, שאמורה הייתה להביא מזור לתחלואי הפוליטיקה הישראלית. אליהם חברו גורמים נוספים, בהם בנימין הלוי, פורשי "המרכז החופשי" בראשות שמואל תמיר ודמויות נודעות כאלוף (מיל.) מאיר עמית והתעשיין סטף ורטהיימר.
המפלגה הכתה הדים במערכת הפוליטית. בתוך מספר שבועות נרשמו כחברים בה כ-37,000 איש. המפלגה ערכה, לראשונה בישראל, בחירות פנימיות פתוחות לכל, שנועדו לקבוע את רשימתה לכנסת. עד אז קבעו המפלגות את מועמדיהן ב"ועדת מינויים". הבחירות הפנימיות בד"ש היו סמן לדמוקרטיזציה של המערכת, שסחף בעקבותיו, במערכות הבחירות הבאות, אף את המפלגות הגדולות.
המפלגה הציגה קו מדיני שמאלני המסכים ל"פשרה טריטוריאלית" שמתנגד לשליטה על מיליון וחצי ערבים בשטחים בדומה לתוכנית אלון, אך עיקר מצעה יוחד לענייני פנים. ידין, שהודיע על הקמת המפלגה במשדר "מוקד" בטלוויזיה (במה ציבורית ראשונה במעלה בישראל באותן השנים), העמיד את מצעו על שלושה עיקרים אלו:
שינוי שיטת הבחירות, תמיכה בהנהגת בחירות אזוריות שיצמצמו את מספר המפלגות המיוצגות בכנסת.
מלחמה בשחיתות ובהון השחור ודאגה ל"משטר חיים צודק" ו"חלוקה שווה של הנטלים על הציבור".
הנהגת מדינה יהודית ודמוקרטית, קביעת חוקה והפרדת דת ומדינה.
רשימת ההישגים הציבוריים של ידין, אשר היה חבר בוועדת אגרנט והגיע להישגים חשובים בתחום הארכאולוגיה, הביאה אותו ואת המפלגה שייסד אל קדמת הבמה הציבורית.
עיקר כוחו היה בכך שאנשים שקצו בשלטון המערך אך חששו מהצבעה לליכוד, חשו בנוח להצביע למפלגתו.
הוגים נאו מרקסיסטים טענו[דרוש מקור] שהקמת ד"ש נבעה ממניעים כלכליים. לטענתם, הרחבת מדינת הרווחה שבוצעה בשנים אלו, והעברת התקציבים למעמדות הנמוכים, הובילו לניכור בין מפלגת העבודה ובין המעמד הבינוני והמעמד הגבוה. המעמדות הללו השיגו את מעמדם החברתי הגבוה בזכות מדינת הרווחה, ומתוך רצון לשמור על העדיפות המעמדית שלהם ולהקטין את נטל המס שהוטל עליהם החליטו לחתור לפירוקה. עם זאת, מעמדות אלו עדיין תפסו את עצמם כליברלים, ולא יכלו לתמוך בליכוד. על כן תמכו בד"ש, שנתנה מענה לשאיפותיהם, וחברה לממשלת בגין בהפרטה באצטלה של "מלחמה בשחיתות".
בבחירות

בבחירות לכנסת התשיעית זכתה ד"ש להצלחה מסחררת של 15 מנדטים, וחברי הכנסת שנבחרו מטעמה היו: יגאל ידין, אמנון רובינשטיין, מאיר עמית, שמואל תמיר, מאיר זורע, סטף ורטהיימר, שמואל טולידאנו, עקיבא נוף, בנימין הלוי, אסף יגורי, דוד גולומב, שפיק אסעד, זיידאן עטשי, מרדכי וירשובסקי, מרדכי אלגרבלי, ושלמה אליהו. מחקרים על מקור מצביעי המפלגה הצביעו על כך שהיא לקחה כ-5 מנדטים מהמערך כ-4 מנדטים מהליכוד, כ-5 מנדטים מהליברלים עצמאיים ורצ אותם היא ריסקה וכן מתמיכה רחבה בקרב המצביעים החדשים. ד"ש זכתה ל-26% תמיכה אצל אשכנזים (הם או אביהם היו ילידי אירופה-אמריקה), 20% בקרב ילידי ישראל ורק 12% בקרב המזרחיים (הם או אביהם יליד אסיה או אפריקה). 75% ממצביעי המפלגה היו אשכנזים, 18% מזרחים ו-6% ילידי ישראל.
לאחר הבחירות

למרות ההצלחה בבחירות, לא נהייתה ד"ש ללשון המאזניים הדרושה להקמת קואליציה כפי שקיוו אנשיה. המהפך הפוליטי היה שמור לליכוד ולמנחם בגין, שהצליח להרכיב קואליציה בלעדיה, תוך השארת מספר תיקים שיינתנו לאנשי ד"ש לכשיצטרפו לקואליציה. ד"ש אמנם הצטרפה לאחר מכן לממשלתו של בגין, באוקטובר 1977, אך לא השפיעה רבות על התנהלותה. יגאל ידין התמנה לסגן ראש הממשלה, מאיר עמית לשר התחבורה והתקשורת, ישראל כץ, שלא היה חבר כנסת, לשר העבודה והרווחה, ושמואל תמיר לשר המשפטים.
מאיר זורע, שהרגיש חוסר תוחלת מהפעילות הפוליטית, התפטר מהכנסת כבר בפברואר 1978 ובמקומו נכנס לכנסת איש העסקים שלמה אליהו.
לאחר הבחירות > ההתפוררות

לא ארכו הימים, והמפלגה התפצלה (14 בספטמבר 1978) לשתיים: התנועה הדמוקרטית של יגאל ידין, שמואל תמיר, בנימין הלוי, עקיבא נוף, מרדכי אלגרבלי, שלמה אליהו ושפיק אסעד שנשארו בקואליציה, והתנועה לשינוי ויוזמה של אמנון רובינשטיין, סטף ורטהיימר, מרדכי וירשובסקי, זיידאן עטשי, שמואל טולידנו, מאיר עמית ודוד גולומב, אשר פרשו מהקואליציה (מאיר עמית פרש מהממשלה) או התנגדו לכניסה לקואליציה. חבר נוסף מטעם המפלגה, אסף יגורי, הקים סיעת יחיד משלו, יעד שמה.
אך בהתפצלות זו לא תם סיפורה של המפלגה, שכן חצאיה המשיכו להתפורר במהלך שנת 1980. עד סופה פרשו מהתנועה הדמוקרטית ארבעה חברים (שלושה מהם, עקיבא נוף, שלמה אליהו ושפיק אסעד, הקימו את סיעת "אחווה") ומהתנועה לשינוי וליוזמה - שניים (אשר עברו למערך). יוסף תמיר עבר מהליכוד לשינוי וליוזמה אשר שינתה את שמה ל"שינוי - מפלגת מרכז".
שנת 1981 לא הביאה עמה התפתחויות רבות בסיפור קרעי המפלגה-לשעבר. במרץ 1981 התנועה הדמוקרטית שבקה חיים באופן סופי וכל שלושת חבריה הנותרים (יגאל ידין, בנימין הלוי ושמואל תמיר) הפכו לח"כים יחידים. ב-11 במאי 1981 יוסף תמיר פרש מ"שינוי - מפלגת מרכז", ושפיק אסעד מסיעת "אחווה" הצטרף לרשימת תל"ם.
הירושה

לאחר סיום כהונתה של הכנסת התשיעית והבחירות לכנסת העשירית, היורשת היחידה של המפלגה הייתה מפלגת "שינוי - מפלגת מרכז", שכן שאר חברי המפלגה פרשו מהפוליטיקה, הצטרפו למפלגות הגדולות ("עבודה" ו"ליכוד") או לא הצליחו לעבור את אחוז החסימה בבחירות.
"שינוי - מפלגת מרכז" בראשותו של אמנון רובינשטיין המשיכה להתקיים על המפה הפוליטית כמפלגה קטנה (קיבלה 2–3 מנדטים בבחירות) עוד לכ-10 שנים לאחר התפוררות ד"ש, ולאחר-מכן היא הצטרפה לבלוק מרצ יחד עם מפ"ם ורצ.
ב-17 בינואר 1999 שבה "שינוי" והתפצלה מבלוק מרצ (למעט רובינשטיין עצמו), כאשר הבלוק התמזג למפלגה אחת. אברהם פורז צירף אליה את טומי לפיד, שהפך למנהיג המפלגה, ואליה הצטרפו פוליטיקאים אחרים מהזרם המרכזי, כגון אליעזר זנדברג מצומת. הם הקימו את מפלגת שינוי, אשר הייתה שונה מד"ש והתמקדה בעיקר בכפייה הדתית. המפלגה קיבלה 6 מנדטים בבחירות 1999, ובבחירות 2003 זכתה להצלחה של 15 מנדטים והצטרפה לממשלת שרון. בדומה לד"ש, גם ב"שינוי" התגלעו סכסוכים והיא התפצלה לשתי מפלגות לקראת בחירות 2006 ("שינוי" ו"חץ"), שלא הצליחו לעבור את אחוז החסימה.
נציגי המפלגה בכנסת

| כנסת (בחירות) | מושבים (בהשבעת הכנסת) | יושב-ראש | חברי הכנסת | חילופי גברי והערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| התשיעית (1977) | 15 / 120 | יגאל ידין | יגאל ידין, אמנון רובינשטיין, מאיר עמית, שמואל תמיר, מאיר זורע, זאב ורטהיימר, שמואל טולידאנו, עקיבא נוף, בנימין הלוי, אסף יגורי, דוד גולומב, שפיק אסעד, זיידאן עטשי, מרדכי וירשובסקי, מרדכי אלגרבלי שלמה אליהו | חילופי גברי ב-18 בפברואר פרש מאיר זורע מהכנסת. החליף אותו שלמה אליהו. הערות ב-2 בפברואר 1978 פרש מאיר זורע מהמפלגה.  ב-14 בספטמבר 1978 התפצלה המפלגה לשתיים: התנועה הדמוקרטית והתנועה לשינוי ויוזמה. |
ראו גם

מפלגת שינוי
לקריאה נוספת

נחמן אוריאלי, אמנון ברזילי עלייתה ונפילתה של ד"ש, תל אביב: רשפים, 1982
אהרון וייס, ד"ש - עלייתה ונפילתה של מפלגה פוליטית, אוניברסיטת בר-אילן עבודת דוקטורט, 1997
אמנון רובינשטיין, ניסיון פוליטי מסוים, הוצאת ידיעות אחרונות, 1998
שמואל תמיר, בן הארץ הזאת: אוטוביוגרפיה (2 כרכים), לוד: זמורה-ביתן, 2002.
הערות שוליים

↑  שמואל כץ, תכנית ידיו ומעיל רוליסה, מעריב, 2 בפברואר 1977
↑  שבח וייס, שלטון, אופוזיציה ואלטרנטיבה, עם עובד, 1981, עמוד 50
↑  Alan Arian, Security Threatened: Surveying Israeli Opinion on Peace and War, page 150
↑  ראו ביקורת:אריה נאור, ‏פלצור ולו לולאה כפולה, ישראל חוברת 3, אביב תשס"ג, 2003, עמ' 201–208
| סיעות הכנסת התשיעית |
| --- | --- | --- |
| קואליציה | הליכוד (חרות • המפלגה הליברלית • לע"ם) • ד"ש • מפד"ל • שלומציון • אגודת ישראל • התנועה הדמוקרטית • ח"כ יחיד: משה דיין |  |
| אופוזיציה | המערך (העבודה • מפ"ם) • חד"ש (הפנתרים השחורים • רק"ח) • פיתוח ושלום • מחנה של"י • רצ • ליברלים עצמאיים • פועלי אגודת ישראל • הרשימה הערבית המאוחדת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n82222158  VIAF: 139584918   WorldCat (עם VIAF): 139584918
ויטרבו (נפה)

| --- | --- |
סמל ויטרבוסמל ויטרבו

 מדינה:  איטליה איטליה
 מחוז:  לאציו לאציו
 מושל:  Alessandro Romoli
 רשות מחוקקת:  Provincial Council of Viterbo 
 בירת הנפה:  ויטרבו 
 שטח:  3,612 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  308,158 (ינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  83 נפש לקמ"ר (2005)
 קואורדינטות:  42°25′07″N 12°06′15″E﻿ / ﻿42.418611111111°N 12.104166666667°E﻿ / 42.418611111111; 12.104166666667 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.provincia.Viterbo.it
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נפת ויטרבו (באיטלקית: Provincia di Viterbo) היא נפה בצפונו של מחוז לאציו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 3,612 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 299,830 נפש. בירתה של הנפה בעיר ויטרבו.
הנפה גובלת בנפת גרוסטו ובנפת סיינה במחוז טוסקנה בצפון-מערב, בנפת טרני במחוז אומבריה בצפון-מזרח, בנפת ריאטי במחוז לאציו במזרח, בנפת רומא במחוז לאציו בדרום ובים הטירני במערב.
ראו גם

טרקוויניה
ויטוריו אמדאו הראשון, נסיך קריניאנו

ויטוריו אמדאו הראשון, נסיך קריניאנו (באיטלקית: Vittorio Amedeo I di Savoia-Carignano; ‏1 במרץ 1690 - 4 באפריל 1741), היה נסיך קריניאנו בין השנים 1709–1741.
ביוגרפיה

ויטוריו אמדאו נולד ב-1 במרץ 1690 בטורינו, לאמנואלה פיליברטו, נסיך קריניאנו ולמריה אנג'לה קטרינה ד'אסטה, בתם של בורזו ד'אסטה ואימפוליטה ד'אסטה. בשנת 1696 קיבל ויטוריו אמדאו את התואר "אביר הבשורה".
בשנת 1709 מת אביו אמנואלה פיליברטו, נסיך קריניאנו, וויטוריו אמדאו ירש את תאריו.
ב-7 בנובמבר 1714 התחתן ויטוריו אמדאו עם מריה ויטוריה מסבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה וז'אן בטיסט דה אלבר דה לינה. חמיו הפגין כלפיו חיבה, אך בשל פזרנותו המופרזת לא שילם לו את 400,000 הליברות שהובטחו לו. כאשר נתבע ויטוריו אמדאו על ידי אחיותיו, שבנדוניה שלהן הוא הימר, הוא ברח לצרפת בסוף 1718, ושם הוא מונה לגנרל בצבא הצרפתי וחי חיים מפוארים. בעקבות הימוריו הרבים במהלך השנים, איבד ויטוריו אמדאו את שאטו דה קונדה, ועבר להתגורר במלון סואסון. כמו כן הוא נאלץ למכור אוסף אמנות יקר, והוא בזבז הון עתק על הימורים ועל פילגשו ברברה קמפאניני.
מאוחר יותר חזר ויטוריו אמדאו לטורינו, שם מת ב-4 באפריל 1741, ובנו לואיג'י ויטוריו, נסיך קריניאנו ירש את תאריו.