יצחק משה אלבוגן
קורות חיים

אלבוגן נולד בעיר שילדברג (Schildberg) שבפרובינציית פוזן, במזרח הקיסרות הגרמנית (כיום בשטחה של פולין).
בילדותו למד בברסלאו, אצל דודו, פרופ' ר' יעקב לוי, בעל אוצר לשון התלמודים והמדרשים הן לימודי קודש והן לימודי חול.
בשנת 1891 החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו ע"ש יונה פרֶנקֶל, והיה שם תלמידו של הרב ד"ר ישראל לוי, חוקר התלמוד הנודע ואבי הפילולוגיה התלמודית. בין השניים התפתחו יחסי ידידות, ולוי הפך לאחת מהדמויות המשפיעות ביותר על דרכו האקדמית של אלבוגן. בנוסף, החל אלבוגן ללמוד באוניברסיטת ברסלאו, ובשנת 1898 בגיל 24, קיבל שם תואר דוקטור לפילוסופיה. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה ה"מאמר על תיקון השכל" לברוך שפינוזה ומקומו בפילוסופיה שלו. במהלך שנות לימודיו הצטרף לתנועה הציונית, אף כי התלבט רבות בקשר לפתרון העם היהודי - אם בגולה או בארץ ישראל.
באותה שנה (1898) החל ללמד היסטוריה יהודית ותנ"ך בבית המדרש לרבנים בפירנצה (Collegio Rabbinico Italiano). שנה אחר כך הוסמך לרבנות. בשנת 1903 החל ללמד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היה מהמורים המובילים והרוח החיה בבית המדרש.
בנוסף לפעילותו בתחום ההוראה היה אלבוגן אחד מהמנהיגים המובילים והמשפיעים באגף הליברלי של יהודי גרמניה, חבר במספר ארגונים יהודים, ומפעיליה הבולטים של תנועת חכמת ישראל בגרמניה.
אלבוגן היה שמרן בדעותיו, והיה מזוהה עם הקו הפוזיטיבי-היסטורי של בית המדרש לרבנים בברסלאו. ב-1909 היה מראשי החותמים על מנשר הייסוד של "ההתאחדות היהודית החופשית" (Freie jüdische Vereinigung), ארגון קצר-ימים שנועד להוות משקל נגד הן לרפורמים (שהיו הגורם הדומיננטי בקרב היהדות הליברלית הגרמנית) והן לאורתודוקסים. הוא עצמו היה שומר מסורת ואף נהג להתפלל בבית הכנסת האורתודוקסי ברחוב לֶסִינְג (לסינגשטראסה) בברלין. עם זאת, ביקורתו החריפה על ספרו של יצחק אייזיק הלוי, "דורות הראשונים", עוררה עליו תרעומת מצד חוגים מסוימים בעולם האורתודוקסי, בפרט מבית המדרש לרבנים של הילדסהיימר.
לאחר מהפכת נובמבר, בשנת 1919, הוענק לו באופן רשמי התואר פרופסור מידי הממשלה הפרוסית.
בשנת 1928 ביקר בארץ ישראל ושימש מרצה אורח באוניברסיטה העברית בירושלים. הביקור בארץ ישראל ביטל את ספקותיו בקשר לפתרון הראוי ליהודי העולם, וכבר אז ראה בעלייה יהודית גדולה ומהירה לארץ ישראל כדבר שיוביל לפתרון זה. אלבוגן שב וביקר בארץ בשנת 1938, ביקור שהגביר עוד יותר את תמיכתו במפעל הציוני.
באותה שנה (1928) הציעה הנדבנית היהודיה לינדה מילר לנשיא אוניברסיטת קולומביה, ניקולס מורי באטלר, להקים באוניברסיטת קולומביה קתדרה חדשה ללימודי יהדות בתחומי ההיסטוריה, הספרות והמוסדות הקהילתיים, לזכר בעלה המנוח. הוועדה שהוקמה לאיתור מועמד לראש הקתדרה, הציעה ביוני 1929 את המשרה לאלבוגן. לאחר משא ומתן ארוך על תנאי השכר והפרישה, שנמשך עד לסוף חודש ספטמבר 1929, דחה אלבוגן את ההצעה, ונימוקו היה רגש הנאמנות והאחריות שהוא חש כלפי בית המדרש למדעי היהדות בברלין ותלמידיו. המשרה ניתנה לבסוף, בדצמבר 1929, לשלום בארון, בהסתמך, בין היתר, על המלצתו של אלבוגן. לאחר מינויו של בארון שלח לו אלבוגן מכתב ברכה וציין כי בחירתו של בארון הצעיר, אשר חי מזה מספר שנים בארצות הברית הייתה הבחירה המתאימה לתפקיד, בפרט לאור גילו ומצב בריאותו הרעוע של אלבוגן.
לאחר שצפה בעלייה במקרי האנטישמיות וההפליה כנגד היהודים בגרמניה, התריע על כך במכתב בשנת 1931 לוועידה הלאומית של המנהיגים היהודים, ושלח את בנו הרמן לארצות הברית, ואת בתו שושנה, לארץ ישראל. אלבוגן עצמו נשאר בגרמניה עד לאנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) בשנת 1938, ומשנוכח לדעת כי לא יוכל יותר לתרום ולסייע ליהדות גרמניה, היגר לארצות הברית והתמנה לפרופסור, בו-זמנית, הן בבית המדרש לרבנים באמריקה, הן בהיברו יוניון קולג', הן במכון היהודי לדתות (Jewish Institute of Religion; שעד לשנת 1950 היה מוסד נפרד מהיברו יוניון קולג') והן בדרופסי קולג'.
בשנת 1943 נפטר בפתאומיות, בעודו עובד על המאמר "ר' ישראל לוי, האיש והחכם", שאמור היה להתפרסם בספר היובל לכבוד לוי גינזבורג.