stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דמיטרי פטרושב
קריירה > קריירה מוקדמת, בנקאי

בשנים 1999–2002 עבד במשרד התחבורה של רוסיה ולאחר בשנת 2004 הצטרף לבנק VTB. בשנת 2007, מונה לסגן נשיא הבנק.
בשנים 2010–2018 שימש כיו"ר הדירקטוריון וחבר מועצת הפיקוח של בנק החקלאות הרוסי. תחת פטרושב, הבנק הגדיל את מספר המוצרים והשירותים, הן עבור אנשים פרטיים והן עבור עסקים. כמו כן הושקו פרויקטים בתחומי ביטוח והשקעות. גם היקף התמיכה במכלול החקלאי והתעשייתי גדל. משנת 2010 עד 2017, תיק ההלוואות של הבנק גדל פי ארבעה. בשנת 2017, זה הסתכם בסכום של 2.97 טריליון רובל. מ-2016 עד 2021, שימש כחבר במועצת המנהלים של תאגיד גזפרום. בשנת 2015, התאחדות הבנקים הרוסיים הכתירה אותו כ"בנקאי השנה". שנה לאחר מכן הוענק לו עיטור הכבוד.
קריירה > שר החקלאות

ב-18 במאי 2018 הוא מונה לשר החקלאות של הפדרציה הרוסית בממשלת מדבדב השנייה, ב-21 בינואר 2020 מונה מחדש לתפקיד זה, בממשלת מישוסטין הראשונה. תחת פטרושב פותחה התוכנית הממלכתית "פיתוח משולב של שטחים כפריים" ועד סוף 2020, התכנית כיסתה 82 מחוזות והשפיעה על 6 מיליון איש ממגזר החקלאות.
בשל תמיכתו במלחמת אוקראינה–רוסיה הוטלו עליו סנקציות אישיות במסגרת העיצומים הבינלאומיים שהטילו האיחוד האירופי, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית, קנדה, שווייץ, אוסטריה, יפן, אוסטרליה, אוקראינה וניו זילנד.
משפחתו

הוריו הם ילנה פטרושבה, רופאה במקצועה ועובדת בנק VTB וניקולאי פטרושב, מדינאי ויושב ראש המועצה לביטחון לאומי של רוסיה. כיהן כראש שירות הביטחון הפדרלי הרוסי משנת 2000 עד 2008.
אחיו הצעיר אנדריי פטרושב הוא איש עסקים ששימש כסמנכ"ל גזפרום נפט ומנכ"ל "המרכז למיזמים ארקטיים".
טיפקס (להקה)

| --- | --- |


טיפקס מופיעה באירוויזיון 2007
 מקום הקמה:  שדרות 
 מוקד פעילות:  שדרות, ישראל
 תקופת הפעילות:  1988–2009, 2013–היום
 סוגה:  פופ, רוק מזרחי, מוזיקה ים תיכונית, רוק, מוזיקה עממית, מוזיקה אלקטרונית, מוזיקה מזרח אירופאית, דיסקו, מוזיקת עולם, ראפ
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 www.teapacks.co.il
 חברים
 קובי אוז - זמר, קלידים, פזמונאי, מלחין גל פרמן - גיטרה בס מוטי יוסף - תופים רמי יוסיפוב - גיטרה אדם מדר  - כינור, מנדולינה, חצוצרה שחר ימפולסקי - קלידים שני יצהרי - שירה
 חברים לשעבר
 עינב כהן - גיטרה אבינועם מרטון - קולות, אפקטים ותופים יואב נגר - תופים ורד מסיקה ריגר - קולות רונית שפי - אקורדיון, קלידים, שירה, טמבורין  אבי אלבוחר - אקורדיון וקלידים דני אברג'יל - גיטרה נוריאל עמר - עוד, כינור, דרבוקה אורי מילס - אקורדיון, פסנתר, קלידים שרון בן-צדוק - קולות נועם ינקלביץ' - קלידים ביג אם (מאיר עמר) - מכונת תופים, מפיק מוזיקלי  גלעד חזן  - כינור ועוד שי וצר  - תופים  אורי אפרת  - קלידים  יובל זילברשטיין - קולות  דניאל קריאף - שירה נועם חן - כלי הקשה צליל קליפי - שירה   תמיר ימיני - תופים ספי עספורי הירש - כינור ועוד
 
טיפקס היא להקה ישראלית שמשלבת השפעות ים תיכוניות ומוזיקת רוק. במשך שנות פעילותה הרבות השתנה הרכב הלהקה מספר פעמים, אך הבסיס, ובראשו כותב השירים, המלחין והסולן קובי אוז, הבסיסט גל פרמן והגיטריסט רמי יוסיפוב נותר קבוע.
הלהקה הוקמה בשנת 1988 ועד לפירוקה בשנת 2009 הקליטה להיטים רבים. לאחר פירוקה שקד קובי אוז על קריירת הסולו שלו והוציא שני אלבומים אישיים. בשנת 2013 הוקמה הלהקה מחדש. הלהקה זכתה שלוש פעמים בתואר להקת השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי.
היסטוריה > תחרות האירוויזיון 2007

טיפקס נבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2007 שהתקיימה בהלסינקי. באירוע הקדם-אירוויזיון הציגה "טיפקס" ארבעה שירים בעלי מסר נוקב: "12 נקודות", שהביע לגלוג על אופייה המסחרי והלא אמנותי של התחרות; "סלאם סלאמי", שעסק בסכסוך הישראלי-פלסטיני; "כפתור אדום" (‎Push the Button‏") שעסק במאבקי הכוח ואיומי ההשמדה של מדינות כלפי מדינות אחרות; ו-"Voulez-vous" (בצרפתית: "האם אתם רוצים") שמביע לגלוג על התיירים בישראל ועל הישראלים עצמם ביחסם אליהם.
השיר שזכה לייצג את ישראל בתחרות הוא השיר "כפתור אדום". כבר בימים הראשונים לפרסומו של השיר התעוררה סערה תקשורתית באירופה, עקב תוכן השיר, שניתן לפרשו כאילו הוא מתייחס לאיום הגרעיני של איראן כלפי ישראל. בסערה החלה רשת ה-BBC, ובעקבותיה שקלו מארגני תחרות האירוויזיון להחרים את השיר, מכיוון שלטענתם הוא כולל "מסרים פוליטיים לא ראויים". חברי הלהקה הבהירו שהשיר איננו כולל כל מסר סמוי או גלוי לאיראן. בסופו של דבר השיר אושר על ידי הנהלת האירוויזיון.
ב-10 במאי 2007 התקיים שלב חצי הגמר בהשתתפות 28 מדינות. עוד במהלך החזרות התלוננו חברי הלהקה על ניסיונות להצר את צעדיהם האומנותיים, ולמנוע מהם להעביר את המסר שאותו ניסו להעביר בשיר. במהלך שידור השיר נגרמה תקלה טכנית באחד מלוויני השידור להופעת שקופית אדומה למשך 7 שניות. ערעור שהגישו חברי המשלחת הישראלית, ובו טענו כי הדבר יפגע בסיכויי חברי הלהקה לעלות לגמר, נדחה על הסף. בסופו של הערב, משהוכרזו 10 השירים העולים לשלב הגמר, נפקד מקומה של הלהקה מביניהם. תגובתו הראשונית של קובי אוז הייתה "מאוכזבים אבל נהנינו".
היסטוריה > פירוק הלהקה

ב-10 בנובמבר 2008 הודיעה הלהקה על פירוקה לאחר 20 שנות פעילות. הלהקה התפרקה רשמית ב-1 בינואר 2009.
ב-12 באוגוסט 2010 הוציאה חברת עננה אלבום אוסף של הלהקה בשם "טיפקס: האוסף הרומנטי". באלבום זה נכלל לראשונה השיר "כל יום אני כמעט", שיצא כסינגל בשנת 2003 אך לא נכלל באף אחד מאלבומי האולפן של הלהקה.
היסטוריה > חזרה לפעילות

ב-22 באפריל 2013 הודיע סולן הלהקה, קובי אוז, כי הלהקה תחזור לפעילות, וכי חברי הלהקה מתחילים לנגן יחד לצורך כך. כעבור קצת יותר משנה, ב-26 ביוני 2014 נערכה הופעת האיחוד בתל אביב. להופעה וגם לכמה הופעות נוספות בקיץ 2014 נמכרו כל הכרטיסים. ב-28 בפברואר 2016 הוציאה טיפקס את הסינגל והקליפ "מי הפרובנציאל?", שזכה להצלחה בתחנות הרדיו וביוטיוב עם למעלה ממיליון צפיות. בהמשך יצאו סינגלים נוספים: "צמד איילות", "לילה טוב", "מה איתי?" ו"עבודת כפיים" – שיר מחווה ללהקת "שפתיים". בנוסף הוציאה הלהקה אוסף שיצא רק באתר בנדקמפ שנקרא "שירים נוספים" וכולל בין היתר את "ריקודי עמבה", השיר "Танцуем Амба" (שהיא למעשה גרסה נוספת ברוסית לשיר "ריקודי עמבה"), פרומו לשיר שנקרא "עמבה צ'ייסר", ושיר הלהקה מהאירוויזיון "Push The Button". ב-7 בספטמבר 2016 הוציאה הלהקה את אלבומה התשיעי "עבודת כפיים", עשר שנים אחרי אלבום האולפן הקודם "רדיו/מוסיקה/עברית". יום לאחר מכן, ב-8 בספטמבר, הופיעו לראשונה באמפי קיסריה. ההופעה זכתה להצלחה ולביקוש להופעות נוספות בארץ.
ב-7 באפריל 2019 הוציאה לאור הלהקה את הסינגל "גזגז" ברשתות החברתיות והצהירה כי מעתה תתמקד בהוצאה לאור של סינגלים בכל פרקי זמן קצרים ולא ביצירת אלבום בפרקי זמן ממושכים יותר. ב-19 באוגוסט 2019 הוציאה הלהקה שיר ברשתות החברתיות בשיתוף הוד מושונוב שנקרא "BBBBBB#" שהוא מעין שיר פארודי על שירי קיץ ומסיבות. ב-9 ביוני 2020 הוציאה הלהקה את הסינגל "דחלילים" שתוכנו הוא שיר מחאה המעביר ביקורת על הממסד, התקשורת והפוליטקאים בעיקרו, שנכתב כבר ב-2013 אך הוחלט להוציאו רק ב-2020.
ב-14 במרץ 2021, הוציאה הלהקה את השיר "בקרוב תהיה לי הופעה". ביולי של אותה השנה, הוציאו את השיר "מה יש לך?" בשיתוף עם הזמרת נוי פדלון.
ב-22 במאי 2022 הוציאה הלהקה את השיר "יוקר המחיה", בעקבות משבר יוקר המחיה בשיתוף עם הזמרת נטע אלקיים. ב-27 באוקטובר 2022 הוציאו את הסינגל "שכחנו איך לחלום".
ב-16 באפריל 2023 השתתפו בשיר "היי טק דבקה" של עידו מימון. הלהקה עבדה על אלבום חדש שתואר כ"הכי מצחיק והכי פרוע" שלהם לפני טבח שבעה באוקטובר. לאחר ה-7 באוקטובר, תוכניות הלהקה שובשו, והם בילו חודשיים בהופעות עבור מפונים וחיילים באירועים שונים, כולל טקסים, אזכרות והלוויות. ב-31 בדצמבר 2023 הם הוציאו סינגל בשם "תגיד משהו", דואט עם שני יצהרי.
בספטמבר 2024 השיקו אלבום בן 12 שירים בשם 'שווארמה ביץ'', המלווה בסרט אנימציה פרי שיתוף פעולה של הלהקה עם המאייר אורי פינק ואולפני Avoxvision.
סגנון הלהקה

הסגנון האקלקטי של להקת "טיפקס" בא לידי ביטוי בכך שמאז שהוקמה, יצירותיה נשמעות שונות יחסית אחת מהשנייה. סגנונם נע בין רוק אוריינטלי כבד, לפרקים מורכב ואפל ("האחרון בעשירון התחתון"), מוזיקה אלקטרונית ("דיסקו מנאייק"), ג'אז ("והפעם: שיר אהבה"), ובין נגיעות של מוזיקה אירית. "טיפקס" השתמשה רבות גם בכלים לא אופייניים ללהקת פופ כמו: עוד, כינור, חמת חלילים, פלוגלהורן, ועוד. בעוד סגנון השירים השתנה, הקו האמנותי/רעיוני של הלהקה נשאר זהה.
הלהקה מתאפיינת לעיתים בשירים עם מילים בעלות מסר חברתי נוקב, שבאות לידי ביטוי בטקסט שכותב קובי אוז ללהקה. לעיתים משתמשת הלהקה בתדמיתה כלהקת "חפלות" על מנת ליצור שירים פרודיים על התרבות המזרחית. דוגמה בולטת לשיר שכזה הוא "ריקודי עמבה", שהפך ללהיט בתחנות הרדיו בישראל, בעוד הוא בעצם שיר מחאה נוקב שמבקר את אותם האנשים שרוקדים לצליליו. כמו כן מוטיב החוזר בכל עטיפות אלבומיה של הלהקה ובמהלך ההופעות הוא סמלה - סמל החמסה הנפוץ בעיקר בקרב יוצאי ארצות ערב במזרח התיכון ובצפון אפריקה ונהוג לתלות אותה בעיקר בפתחי הבתים, על הצוואר, במכונית, בארנק, או במחזיק המפתחות ועל פי האמונה מגן על מחזיקו מעין הרע (שיכול להתפרש גם כסמל פארודי או מטעמי אמונה ומסורת של הלהקה).
דיסקוגרפיה

שביל קליפות הגרעינים - 1992
האחרון בעשירון התחתון - 1993
החיים שלך בלאפה - 1995
כלבים לא נובחים בירוק - 1996
נשיקה לדוד - 1997
דיסקו מנאייק - 1999
יושבים בבית קפה - 2001
כל הלהיטים  (אוסף) - 2003
רדיו/מוסיקה/עברית - 2006
טיפקס: האוסף הרומנטי (אוסף) - 2010
עבודת כפיים - 2016
הופעות חיות במפעל הפיס (אוסף לייב) - 2022
שכחנו איך לחלום (אוסף) - 2024
שווארמה ביץ' - 2024
הערות שוליים

↑  אייל לוי, מוסיקה דרומית, מעריב, 19 בפברואר 1990
↑  עמית שהם, ביקורת תקליט - 'הלהקה של החתול שמיל', חדשות, 7 בספטמבר 1992
↑  יואב בירנברג, הביצה הקדושה של טיפקס, חדשות, 14 ביולי 1992
1 2 3 4 5 6 7 8  עמוס אורן, אחרי 15 שנה: אוסף ראשון ל"טיפקס", באתר ynet, 4 במרץ 2003
↑  שינוי כיוון והצלחה מחודשת, בביוגרפיית הלהקה באתר MOOMA
↑  משה גורלי, ‏יאללה בוא הביתה, קובי, באתר גלובס, 8 באוגוסט 2001
↑  טל פרי, ‏תנו לטיפקס לנצח, באתר גלובס, 24 בינואר 2007
↑  אורי משגב, בעל הבית, באתר הארץ, 27 בפברואר 2007
↑  מרב יודילוביץ', "בסוף יהיה פיצוץ", באתר ynet, 27 בפברואר 2007
↑  מרב יודילוביץ' וסוכנויות הידיעות, באירוויזיון שוקלים להחרים את השיר הישראלי , באתר ynet, 1 במרץ 2007
↑  מרב יודילוביץ', "כפתור אדום" אושר להשתתף באירוויזיון , באתר ynet, 14 במרץ 2007
↑  מירב קריסטל ומרב יודילוביץ', השיר של טיפקס נקטע - ישראל ערערה, באתר ynet, 10 במאי 2007
↑  מרב יודילוביץ', הלסינקי, אירוויזיון: טיפקס לא בגמר, באתר ynet, 10 במאי 2007
↑  אור ברנע, "טיפקס" מתפרקת, באתר ynet, 10 בנובמבר 2008
↑  מנגנים ביחד: להקת טיפקס חוזרת לפעילות, באתר ynet, 22 באפריל 2013
↑   בן שלו, אל תספידו את קובי אוז ו"טיפקס", באתר הארץ, 24 בספטמבר 2016
↑  קשת ברגסון, ‏להקת טיפקס בסינגל חדש: "שכחנו איך לחלום", באתר "סרוגים", 27 באוקטובר 2022
↑  מאיה כהן, איזה עולם: "אנחנו מנסים להחזיק את המשפחות שלנו ולחבק את הקהל", באתר ישראל היום, 31 בדצמבר 2023
↑   טיפקס - שווארמה ביץ' אלבום, סרטון בערוץ "TeaPacks", באתר יוטיוב (אורך: 41:11)
↑   בן שלו, האלבום החדש של "טיפקס" שנון אבל נשכח בקלות, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2024
| טיפקס |
| --- | --- | --- |
| קובי אוז • גל פרמן • מוטי יוסף • רמי יוסיפוב • אדם מדר • שחר ימפולסקי • שני יצהרי | קובי אוז • גל פרמן • מוטי יוסף • רמי יוסיפוב • אדם מדר • שחר ימפולסקי • שני יצהרי |  |
| אלבומי אולפן | שביל קליפות הגרעינים (1992) • האחרון בעשירון התחתון (1993) • החיים שלך בלאפה (1995) • נשיקה לדוד (1997) • דיסקו מנאייק (1999)  • יושבים בבית קפה (2001) • רדיו/מוסיקה/עברית (2006) • עבודת כפיים (2016) • שווארמה ביץ' (2024) |  |
| אלבומים אחרים | פסקול: כלבים לא נובחים בירוק (1996) • מיני אלבום: העצב עבר לגור כאן (1998) |  |
| אלבומי אוסף | כל הלהיטים (2003) • טיפקס: האוסף הרומנטי (2010) |  |
| קובי אוז |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | שירים לעיר אפזוס מאת קובי אוז • דמעות וים • מזמורי נבוכים • מזמורים נוספים • חלום עקבותיך |  |
| סינגלים | "אם תעזבי אותי" • "למה את דואגת" • "זיכרונות" • "אלוהי" • "חמש לפנות בוקר" |  |
| ערכים קשורים | טיפקס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297635505171  BIBSYS: 10049213  LCCN: no2003011776  MusicBrainz: 97004089-62eb-45de-a6ea-fa2bf9a2e6ff  VIAF: 261921001   WorldCat (עם VIAF): 261921001 
סולן הלהקה, קובי אוז, בהופעה של להקת טיפקס ביום הסטודנט של האוניברסיטה העברית בירושלים, 21 במאי 1997
צערו העתיק של הירח

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  נעמה דעי
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  עלילתי
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  הוצאת ספרים עם עובד
 תאריך הוצאה:  2019
 מספר עמודים:  282
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  1
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9789651327605
 הספרייה הלאומית:  005076718
 
צערו העתיק של הירח הוא ספר מאת נעמה דעי העוסק בדרמה משפחתית על רקע תאונה של בן המשפחה, ונכתב על רקע מקרה אמיתי של אפזיה אליו נחשפה המחברת.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2019, בהוצאת עם עובד. הספר נכנס לרשימת המועמדים לפרס "ספיר ביכורים" 2019.
הספר

העלילה עוסקת במשפחת קהן, משפחה דתית לאומית נורמטיבית וברוכת ילדים המתגוררת ביישוב קהילתי ביו"ש, שחייה משתנים בבת אחת כשבן המשפחה, אריאל בן ה-16, נפגע קשות בתאונת אופנוע בליל שבת.
הספר מתאר את תהליך שיקומו של אריאל מבעד לעיניהם של חבריו ובני משפחתו, כשכל פרק נכתב בצמוד לתודעה של דמות אחרת. הדמות הפותחת וסוגרת את הספר, והיחידה המדברת בגוף ראשון היא האחות הגדולה מרים. אריאל עצמו, שנפגע פגיעת ראש קשה שכתוצאה ממנה לקה באפזיה ונפגעה יכולתו לדבר, אינו זוכה לפרק משלו אלא מתואר רק מבחוץ, למעט קטעי ביניים עילגים אותם מביאה בשמו מרים אחותו.
תהליך שיקומו של אריאל מטלטל את הקרובים לו ואת היחסים ביניהם, ובמהלכו מתגלים קשרים עמוקים, מתחים, קנאות ומחלוקות בתוך המשפחה, חברים מתגלים ואובדים ונחשף סיפור אהבה מורכב ומתמשך בין אחיו ובין נערה חילונית מעמק חפר אותה הביא הוא לביתם.
במקביל לתיאור העלילתי, עולות שאלות אמוניות לצד שאלות פילוסופיות בהן ההבחנה בין טיפוס מסוג השמש שמאיר בכוחות עצמו, לבין טיפוס מסוג הירח שזקוק לגורם חיצוני בשביל לקבל את האור. מקור השם "צערו העתיק של הירח" בפרק השביעי בספר, פרקו של הרב שלום, אביו של אריאל. בפרק זה מובאת האגדה ממסכת חולין על שני המאורות. לפי אגדה זו נהגו להקריב בבית המקדש מדי ראש חודש קרבן חטאת על האל בגלל שמיעט מאורו של הירח. אביו של הרב שלום ראה באגדה התייחסות לצמצום האלוהות שמהווה עדות מרגשת לאהבת האל את ברואיו, אך הרב שלום היה מסוגל לראות רק את החיסרון ולכאוב עליו, כפי שאינו מסוגל להתגבר על כאבו על בנו המתקשה להשתקם. ההתמודדות עם הפער בין הרצוי למצוי, בין העבר להווה, מצויה לאורך הספר ובאה לידי ביטוי גם בשמות שלושת חלקיו הלקוחים משירה של לאה גולדברג "הסתכלות בדבורה".
הדמויות הבולטות בספר:
אריאל - נער בן 16 שנפצע קשה וסביבו מתרקמת העלילה
יותם - בן דודו של אריאל, שיצא בשאלה וגר מאז מות אביו אצל משפחת קהן
הרב שלום - אב המשפחה
רות - אם המשפחה
אבישג - חברתו של אריאל
מרים - אחותו הבכורה של אריאל
איתמר- אחיו הגדול של אריאל
שי - צעירה חילונית שפגש אריאל והביא אל המשפחה
הערות שוליים

↑    חן ארצי-סרור, על הציפיות, באתר "ידיעות אחרונות", 30 באפריל 2019
הרגזנים

18 הרגזנים או הרגזנים (באנגלית: The Irascible 18) הוא כינוי שניתן לקבוצה של אמני מופשט אמריקאים שמחו נגד התערוכה "ציור אמריקאי היום – 1950" (American Painting Today - 1950) שהוצגה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק והחרימו את התחרות שלוותה לתערוכה. הקבוצה הביעה את מחאתה במכתב גלוי שנשלח בשנת 1950 לנשיא המוזיאון. הסיקור התקשורתי הנרחב של המחאה, וכחלק ממנו, תצלום קבוצתי אייקוני של האמנים העומדים מאחוריה, שהופיע במגזין "לייף", הפכו את הקבוצה למפורסמת, ועמה את המונח אקספרסיוניסט מופשט. העיסוק במחאה האמנותית ביסס את אמני המופשט הללו כדור הראשון של זרם אמנותי חדש.
הרקע: עליית אסכולת ניו יורק

פרוץ מלחמת העולם השנייה והרדיפה הנאצית אחר "אמנות מנוונת" זירזה את העברת מרכז הכובד של האמנות המודרנית מפריז לארצות הברית, ועמה גם את הגירתם של אמנים רבה בכיוון זה. כך, העיר ניו יורק הפכה לביתו של האוונגרד האמנותי.
לשנות הארבעים המוקדמות חשיבות מיוחדת בהתפתחות האמנות האמריקאית, כאשר ברקע, הציור הריאליסטי (תנועת הרגיונאליזם (אנ')) החל להיתפש כביטוי אמנותי שאינו הולם את התקופה הסוערת. בשנת 1942, פגי גוגנהיים, שברחה מאירופה עם בעלה, האמן הסוריאליסטי מקס ארנסט, פתחה גלריה חדשה בניו יורק בשם Art of This Century (אנ') שהציגה אמני אוונגרד אמריקאים ואירופאים ומבטיחים. ג'קסון פולוק ערך שם את תערוכת היחיד הראשון שלו בשנת 1943, וב-1945, הציגה הגלריה את יצירותיו של האמן מארק רותקו. כאשר גוגנהיים סגרה את הגלריה שלה ב-1947 כדי לעבור לוונציה, גלריית בטי פרסונס (The Betty Parsons Gallery), שנפתחה שנה קודם לכן, החלה לייצג את האמנים פולוק, בארנט ניומן, מארק רותקו וקליפורד סטיל. הגלריה ייצגה גם את האמנים אדולף גוטליב, הדה סטרן ותיאודורוס סטמוס (אנ').
באותה תקופה, הגלריות היחידות שהסכימו להציג את אמני הקבוצה שכותנה אסכולת ניו יורק, היו גלריית פרסונס, גלריית סמואל קוץ (Samuel Kootz Gallery) וגלריה צ'ארלס איגן (Charles Egan Gallery) (אנ'). עבור הגלריות הצעירות הללו מדובר היה בבחירה לא רווחית כלל. המחיר הגבוה ביותר ששולם עבור יצירה של פולוק לפני שנת 1947, היה 740 דולר ועבור יצירה של רותקו בשנת 1946 – 120 דולר בלבד. בגלריה קוץ, מ-1946 עד 1948, הוצעו יצירות של הנס הופמן, ויליאם בזיוט ורוברט מאת'רוול במחירים שנעו בין 100 ל-950 דולר, וככל הנראה התקבלו בעבורן באופן מעשי מחירים נמוכים בהרבה. הגלריה נסגרה בשנת 1948 בגלל קשיים כלכליים. ההצלחה של אמני האסכולה הגיעה רק לאחר סדרה של מאמרים פופולריים שפורסמו במגזין "לייף", שהמפורסם שבהם הוא מאמר על פולוק ב-1949 והמאמר על הרגזנים משנת 1951, עליו יפורט מטה.
האירועים שקדמו לתערוכה במטרופוליטן

מאז ינואר 1943 התקיים שיתוף פעולה בין מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית למוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שאמור היה להגיע לשיאו בשילוב אוספי האמנות האמריקאית של המוסדות במסגרת בניין חדש, שנתרם על ידי גרטרוד ונדרבילט ויטני. לפי הסכם בלתי כתוב, מוזיאון ויטני רכש אמנות אמריקאית בעוד המטרופוליטן ריכז את רכישותיהם במה שהם כינו אמנות "קלאסית". ואולם, ג'וליאנה פורס, מנהלת מוזיאון ויטני מ-1931 ועד מותה ב-1948, תמכה בנטישת שיתוף הפעולה. ב-1 באוקטובר 1948, חבר הנאמנים של המוזיאון הצביעו על "חילוקי דעות רציניים" עם המטרופוליטן, במיוחד בכל הנוגע להצגת מגמות עדכניות ומתקדמות באמנות, נושא שמוזיאון ויטני הדגיש באופן מיוחד בעשייתו. לבסוף, מוזיאון ויטני נסג באופן חד צדדי מיוזמת חיבור האוספים עם המטרופוליטן.
ב-1 בינואר 1949 הודיע מוזיאון המטרופוליטן על הקמת מחלקה לאמנות אמריקאית, ורוברט בוורלי הייל (אנ')מונה לראש המחלקה. ועדת נאמנים הוקמה כדי לייעץ לו, והיא מנתה את אליהו רוט, וולטר ס. בייקר וסם א. לואיסון (אנ'). לואיסון, על אף שהיה אספן מוערך של אימפרסיוניסטים, נודע כמי שכינה אמנות מופשטת אוונגרדית "לא אנושית". ביולי 1949, רולנד ג'יי מקיני, לשעבר מנהל מוזיאון בולטימור לאמנות ומוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, מונה גם הוא ליועץ, ובהמלצתו הוחלט שמוזיאון המטרופוליטן יארח סדרה של תערוכות תחרותיות לאומיות פתוחות. הראשונה שבהן היא התערוכה "American Painting Today - 1950", שהפכה למרכזו של ויכוח אמנותי סוער. על פי ההחלטה, האמנים בתערוכה ייבחרו על ידי חמש קבוצות שופטים מאזורים שונים בארצות הברית, שיגישו את בחירותיהם לוועדת שיפוט ארצית. זו תורכב מחמישה שופטים אזוריים ושניים נוספים שימונו על ידי המטרופוליטן.
המחאה והמכתב הגלוי למוזיאון המטרופוליטן

בשנת 1948, ויליאם בזיוט, בארנט ניומן, דייוויד הייר, רוברט מאת'רוול ומארק רותקו הקימו בניו יורק בית ספר בשם "Subjects of the Artist School", בו התקיימו הרצאות פתוחות לקהל הרחב, עם דוברים כגון ז'אן ארפ, ג'ון קייג' ואד ריינהרדט (אנ'). בית הספר נכשל כלכלית ונסגר באביב 1949, אך אוניברסיטת ניו יורק השתלטה על המוסד ושינתה את שמו ל"סטודיו 35". במקום התקיים סימפוזיון-פאנל סגור בין ה-21 ל-23 באפריל 1950, שאורגן על ידי רוברט גודנף (אנ') והונחה על ידי ריצ'רד ליפולד, רוברט מאת'רוול ואלפרד בר (אנ'), מנהל המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA). מטרת המפגש הייתה מסגור והגדרה של תנועת אמנות. בסוף הישיבה הסגורה הוצע על ידי אדולף גוטליב שהאמנים הנוכחים ימחו על ההטיה השמרנית של חבר השופטים בתחרות הקרובה במטרופוליטן.
במשך שלושה שבועות כתב גוטליב טיוטת מכתב גלוי לנשיא מוזיאון המטרופוליטן, תוך התייעצות עם אד ריינהרדט וברנט ניומן. הגרסה הסופית נשלחה לחתימתם של 28 אמנים. ניומן התקשר לג'קסון פולוק מדירתו של גוטליב בברוקלין, וביקש שיגיע לעיר באופן מיידי על מנת להוסיף את חתימתו. פולוק שלח במקום זאת מברק בו כתב: "תמכתי במכתב המתנגד לתערוכה של שנת 1950 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. ג'קסון פולוק".
המכתב נחתם על ידי ג'ימי ארנסט, אדולף גוטליב, רוברט מאת'רוול, ויליאם בזיוט, הנס הופמן, בארנט ניומן, קליפורד סטיל, ריצ'רד פוזט-דארט, תיאודורוס סטמוס, אד ריינהרדט, ג'קסון פולוק, מארק רותקו, בראדלי ווקר טומלין, וילם דה קונינג, הדה סטרן, ג'יימס ברוקס, וולדון קיס ופריטץ בולטמן. הפסלים התומכים במכתב ושמם נוסף לו, היו הרברט פרבר, דייוויד סמית, איברם לאסו, מרי קאלרי, דיי שנאבל, סימור ליפטון, פיטר גריפ, תיאודור רוזק, דייוויד הייר ולואיז בורז'ואה.
תחושת אי הנוחות של האמנים מתיוג, כאינדיבידואלים או כקבוצה, הייתה ניכרת. בסוף שלושת ימי הסימפוזיון בסטודיו 35, אלפרד בר הציע לקבוצה לכנות את עצמה בשם. דה-קונינג השיב לו: "זה הרסני לתת לעצמנו שם". פולוק מצדו, סירב לחתום על המכתב, אלא אם יהיה ברור שהחותמים אינם קבוצה (אם כי בסופו של דבר חתם).
ביום ראשון, 21 במאי 1950, ניומן לקח את ההצהרה החתומה לעורך של "הניו יורק טיימס". ההצהרה, שכותרתה: "מכתב פתוח לרולנד ל. רדמונד", הופיעה בעמוד הראשון של העיתון ב-22 במאי. ניומן אמר לטיימס שהם מבקרים את החברים בחמש קבוצות השופטים האזוריים ובמיוחד, שהם מתנגדים לקבוצה של ניו יורק, לחבר השופטים הלאומי ולחבר השופטים שאמון על הפרסים בתחרות.
תגובה ופולמוס

התגובה הראשונה למכתב המחאתי הופיעה במכתב המערכת של העיתון ניו יורק הראלד טריביון ב-23 במאי 1950. מאמר המערכת תקף את האמנים על "עיוות עובדות" בטענתם שהמטרופוליטן "בז" לציור המודרני. שם המאמר היה: "The Irascible Eighteen" (שמונה עשר הרגזנים). מבקרת האמנות של העיתון באותה תקופה הייתה אמילי גנאואר, וההנחה הרווחת היא שהיא זו שכתבה את מאמר המערכת, שגם העניק את השם לקבוצה.
גוטליב, בסיוע ניומן וריינהרדט, ניסח תגובת נגד עליו חתמו 12 ציירים ושלושה פסלים, ושלח אותו לעורך העיתון, אך זו מעולם לא פורסמה. וולדון קיס דן בסוגיית המכתב הפתוח במהדורת 5 ביוני של העיתון "The Nation", וכינה את מנהל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, פרנסיס הנרי טיילור, פיליסטיניסט. יומיים לאחר מכן מגזין "טיים" עסק במחאה במאמר שכותרתו "המרד של השקנאים".
אלפרד בר, שביקש לבדל את מוזיאון ה-MoMA ביחס לאקספרסיוניזם המופשט, הוסיף שמן למדורה כאשר בחר את האמנים ארשיל גורקי, וילם דה קונינג וג'קסון פולוק לביתן האמריקאי של הביאנלה ה-25 בוונציה, שנערכה מיוני עד אוקטובר בשנת 1950. בגיליון יוני בשנת 1950 של המגזין "ARTnews", הוא התייחס לציירים כ"מנהיגים" של "חיל החלוץ השולט". המעשה של בר סימן לעולם האמנות שמוזיאונים צריכים לתת את הדעת על זרם האקספרסיוניזם המופשט ואמניו.
ב-3 ביולי 1950, קבוצה של 75 אמנים פרסמה הצהרה המגנה על מוזיאון המטרופוליטן, באמצעות מכתב פתוח לנשיאו. האמנים החתומים כללו את מילטון אייברי, וויל בארנט, פיליפ אוורגוד, חאבייר גונזלס, ג'ורג' גרוס, הנרי קורנר, רג'ינלד מארש, וולדו פירס, מנפרד שוורץ והארי שטרנברג.
הצילום במגזין "לייף"

ב-15 בינואר 1951 ביקש מגזין "לייף" לפרסם כתבה מצולמת שתתעד את תוצאות התחרות במוזיאון המטרופוליטן ותציג גם תמונה של המוחים נגד המהלך. עורכת האמנות של המגזין, דורות'י סייברלינג, שלחה את הצלמת, נינה לין (אנ') לצלם את החבורה של אמני המחאה בסטודיו ברחוב 44. הם התאספו ב-24 בנובמבר, כשרק שלושה מהחותמים המקוריים נעדרו מהצילום: וולדון קיס, הנס הופמן ופריץ בולטמן. לין צילמה שתים עשרה תמונות, מהן אחת הופיעה במגזין. בארנט ניומן התעקש שהקבוצה תצטלם "כמו בנקאים". האמנים הורשו להתמקם באופן עצמאי במרחב. הדה סטרן, שהגיעה באיחור, נראית מאחור (עומדת על שולחן) והיא האישה היחידה בתצלום. הכיתוב שצורף לתצלום התייחס לקבוצה כרצינית, כבדת ראש (Solemn). ואכן, לרבים מהקבוצה היו הסתייגות מההופעה בתקשורת המיינסטרים, ובמיוחד לרותקו.
בתצלום נראים האמנים הבאים: בשורה הראשונה: תיאודורוס סטמוס, ג'ימי ארנסט, בארנט ניומן, ג'יימס ברוקס, מארק רותקו; שורה אמצעית: ריצ'רד פוזט-דארט, ויליאם בזיוט, ג'קסון פולוק, קליפורד סטיל, רוברט מאת'רוול, בראדלי ווקר טומלין; בשורה האחורית: ווילם דה קונינג, אדולף גוטליב, אד ריינהרדט, הדה סטרן.
המאמר ב"לייף" עשה יותר מרק לספק לציבור תמונה של הקבוצה כשאמניה דומים יותר לבנקאים מאשר ל"רגזנים". העורכים הציבו את התמונה במגזין כשהיא גדולה יותר מהתמונות של היצירות הזוכות בתערוכת התחרות במטרופוליטן, ואף לפניהן. כמו כן, הכיתוב בתמונה התייחס למחאה של אמני האקספרסיוניזם המופשט ככזו ההולמת וממשיכה את מסורת האוונגרד, והזכיר בהקשרה אף את סלון הדחויים של 1863 בפריז, שהוקם באופן מתריס ביחס לסלון האקדמי, ואת אסכולת אשקאן.
אירווינג סנדלר, היסטוריון של אסכולת ניו יורק והאקספרסיוניזם המופשט, כתב שהתצלום של לין "הפך לדימוי לפיו אנו רואים בעיני רוחנו את האמנים שהשיגו את ניצחון הציור האמריקאי". התצלום הפך לאבן הבוחן של חיבורים חשובים על אסכולת ניו יורק. סנדלר אף השתמש בו כתצלום החזית הפנימית והעטיפה האחורית של ספרו "The Triumph of American Painting: A History of Abstract Expressionism, published in 1970", שפורסם בשנת 1970. ספר זה הגדיר את האקספרסיוניזם המופשט לדור של חוקרים.