stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנקין כחול-כיפה
תיאור

המנקין הוא עוף קטן בעל דו-צורתיות זוויגית לטובת הנקבות: הן יכולות להגיע למשקל מקסימלי של 8.5 עד 11.5 גרם בעוד הזכרים מגיעים למשקל 7.5 עד 9.5 גרם בקירוב. הזכרים בעלי מוטת כנפיים של 60.45 מ"מ בממוצע (אורך של 58 עד 62 מ"מ), בעוד מוטת כנפי הנקבות בממוצע הוא 58.76 מ"מ (62 מ"מ עד 55 מ"מ).
זכרי המנקינים בעלי נוצות כחוות-כהות עם כתר כחול בוהק והנקבות ירוקות ודהויות, כשכך הדבר אצל פרטים צעירים. הם בעלי עיניים גדולות וחומות-אדמוניות ובעת החיזור יכולים לפרוש את נוצות ראשם להרשמה.
המנקין הוא אוכלי פירות המגוון בחרקים בעודו מחפש מזון ביערות. בעת הרבייה הזכרים יוצרים זירות גדולות בתת-היער ובהם יכולים להופיע יחדיו במחול אווירודינמי עד 7 זכרים, אם כי רק אחד מהם הוא בעל הטריטוריה היכול להזדווג בסופו של דבר עם הנקבה. מנקינים אלה מצויים לעיתים עם ציפורי נמלים ויחדיו ניזונים מחרקים על קרקע היער, תוך יכולת לזהות יחדיו טורפים.
הם מקננים על עצים גבוהים ויוצרים קן פשוט יחסית העטוף בקורי עכביש. בקן הנקבה מטילה 2 ביצים. עם זאת במקרים רבים הגוזלים והביצים נטרפים בידי טורפים מקומיים והמנקיניים נאלצים לקנן שוב.
תת-מינים

ישנם 6 תת-מינים במין זה:
Lepidothrix coronata coronata
Lepidothrix coronata caquetae
Lepidothrix coronata carbonata
Lepidothrix coronata exquisita
Lepidothrix coronata caelestipileata
Lepidothrix coronata regalis
הערות שוליים

↑  מנקין כחול-כיפה באתר הרשימה האדומה של IUCN
מרכז בעלי מלאכה

ערך זה עוסק באגודה. אם התכוונתם לרחוב ושכונה בתל אביב, ראו .

מרכז בעלי מלאכה היה התארגנות (נקרא גם "התאחדות" גם "חברה" ו"הסתדרות") של בעלי המלאכה העצמאיים שהתחילה ביפו בשנת 1908. רוב שנותיו היה מרכז בעלי מלאכה ארגון תל אביבי מקומי, עם קום מדינת ישראל התאחד עם גורמים נוספים ל"התאחדות בעלי מלאכה ותעשייה זעירה" אשר לימים ישונה שמה להתאחדות המלאכה והתעשייה בישראל.
ראשית המרכז

מטרת המרכז הייתה לאגד עולים עניים, בעלי מקצועות כסנדלרים, חייטים וכדומה ובעלי סדנאות ומפעלים משפחתיים קטנים לאגודה מקצועית. רעיון האגודה המקצועית נולד בבתי הכנסת של בעלי המלאכה העניים עוד במזרח אירופה. הפעילות כללה, כמו בארצות המוצא של החברים, סיוע סוציאלי (גמילות חסדים) כגון סיוע למובטלים, חלוקת בגדים, הענקת הלוואות בריבית נמוכה, סיוע לבעלי מלאכה חולים שנמנע מהם לפרנס את משפחותיהם וחינוך ילדים נזקקים. ניתן דגש על סיוע לעולים חדשים בראשית דרכם על יד מתן אשראי נוח לפתיחת עסק בארץ, מסגרת תרבותית מוכרת וייעוץ מקצועי ומשפטי. מקורות המימון הגיעו ממיסים ששילמו חברי המרכז.
הרוח החיה במרכז והאידאולוג שלה היה מנחם שיינקין שראה בבעלי המלאכה חלוצים ציונים לא פחות מהפועלים. הוא ציין את בעל המלאכה כאדם עמל, רגיל, בינוני ופשוט שאינו מתכחש למסורת ולתרבות היהודית, ממנה הוא שואב את כוחו ואינו מבקש ליצור דמות יהודי "חדש" (בניגוד לציונות הסוציאליסטית). שיינקין ציין "ארבעה עיקרים" לבעל המלאכה, פשטות, חריצות, זהות יהודית ומקצועיות כלומר ותק במקצוע, גאווה בו, אהבה אליו ובעיקר עצמאות כלכלית וחוסר תלות בתמיכה חיצונית ובעזרה כספית. "בעלי המלאכה" כתב שיינקין בתזכיר להנהלה הציונית, "המה רובם ככולם בעלי מקצוע מומחים שהתמחו במלאכתם ולא מאלה שנהפכו בן לילה לבעלי מקצוע [רמז לפועלי העלייה השנייה]. בעל המלאכה למד את מלאכתו מנעוריו והזקין בה, ישנם כאלה שהמלאכה היא אצלם בירושה ויש להם כבר מסורת מקצועית ואל יהיה דבר זה קל בעינכם".
במגילת הייסוד של חברת מרכז בעלי מלאכה נאמר שמטרותיה הן:
לארגן את כל בעלי המלאכה בארץ ובחו"ל, לבסס את מצבם החומרי והרוחני, להגן על התוצרת שלהם מתחרות בלתי נימוסית, המתנגדת לאינטרסים של הארץ, לעזור להם בשעת משבר וקיפאון בעבודה, להרים את גובה ההתפתחות המקצועית שלהם, לשכלל מקצועות שונים של עבודה ולעזור לפתח מקצועות חדשים, ולהרים את גובה השכלתו הכללית והמקצועית של בעל המלאכה – ואת שירותיה תיתן ההסתדרות רק לחבריה.
מרכז בעלי מלאכה פעל להקמת קופת-חולים, קופת-מלווה, רכישת קרקעות ובניין בתים, פעילות חינוך ותרבות (רובה ביידיש) ועוד.
פעילות המרכז

הקמת תל אביב הביאה לגאות במספר המצטרפים להתאחדות ולקשר בינה ובין מפלגת הפועלים הפועל הצעיר שדגלה בעבודה עברית ופעלה להעסקת בעל מלאכה עברי במקום ערבי. המרכז הפך מאיגוד מקצועי וגוף סוציאלי לארגון לאומי. ההצגות ביידיש הוחלפו בהצגות והרצאות ציוניות בעברית והחברים נדרשו לתת כתף למיזמים לאומיים כסלילת כבישים.
ערב מלחמת העולם הראשונה שוכנו רוב 150 חברי ההתאחדות בשכונה חדשה שהוקמה עבורם לצד אחוזת בית (ראו להלן שכונת "מרכז בעלי מלאכה" בתל אביב) ונהנו ממעמד כלכלי וחברתי טוב. את תקופת מלחמת העולם הראשונה שרד מרכז בעלי המלאכה בקושי והחל להתאושש רק לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים, שהזרים הון רב לפיתוח, יחד עם  העלייה הרביעית שהכפילה את מספר בעלי המלאכה בתל אביב (בשנת 1924 היו חברים במרכז כ- 500 בעלי מלאכה ובראשית שנת 1927 מנה המרכז כ- 1200 חברים). רוב מניין החברים כלל בנאים, נגרים, סנדלרים וחייטים. חלקם הגדול סבל אבטלה בתקופת המשבר הכלכלי של שנת 1926 והסתייע על ידי המרכז.
הארגון היה ארגון תל אביבי, וכדמותו הוקמו ארגונים נוספים בערים נוספות ובמושבות. למרות שהיה מרכז מקומי, שלח נציגים לאספת הנבחרים, אחד משלושת המוסדות הלאומיים שהוקמו בארץ ישראל בשנות ה-20 (6 לאספה הראשונה 1920-1925 ו- 1 לאספה השנייה 1925-1931).
במהלך שנות העשרים, שהיו שנות הפריחה של המרכז, ניסו חברי מרכז בעלי מלאכה ליצור את דמותו של בעל המלאכה העברי האידיאלי, שמצד אחד מתקיים בכבוד ומצד שני תורם תרומה של ממש להתפתחות היישוב ולהתבססותו. ניסיונות אלה, בדומה לדפוסי התארגנותו של המרכז, דמו לדרכי הפעולה של ארגוני הפועלים ובראשם (ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שהביאו ליצירתה של דמות "החלוץ".
בשנת 1923 הם ייסדו את "בנק למלאכה" בתל אביב בראשות יהודה מינינברג שהתקיים לאורך שנות ה-20 וה-30..
המרכז המשיך בפעילות עצמאית גם בשנות השלושים והארבעים. עם התחזקות ההסתדרות, הקמת מפא"י וחידוד ההבדלים המעמדיים בארץ ישראל, ניתקה הברית עם מפלגת הפועלים ובעלי המלאכה ניצבו כמעסיקים מול תביעות פועלים מאוגדים ושביתותיהם, המרכז השתדל לסייע למעסיקים הקטנים להתמודד מול דרישות הפועלים שאוגדו במועצת הפועלים, אך לא היה גוף בעל משקל רב ופעל בעיקר במישור הסיוע הכלכלי. בשנות מלחמת העולם השנייה צמח מאוד מעמד בעלי המלאכה והתעשיינים אולם הם לא נזקקו עוד לארגון מאחד ומעמד המרכז לא עלה.
לאחר קום המדינה - התאחדות המלאכה והתעשייה בישראל

עם קום מדינת ישראל אוחד המרכז עם גורמים נוספים ל"התאחדות בעלי מלאכה ותעשייה זעירה" אשר לימים ישונה שמה להתאחדות המלאכה והתעשייה בישראל. בשנת 1954 הוכר הארגון על ידי ממשלת ישראל כארגון היציג של היצרנים ונותני השירותים הקטנים בישראל. ב-1977 חוקק "חוק רישוי בעלי מלאכה" הקובע כי על כל מעסיק חלה חובת תשלום דמי טיפול ארגוני לארגון המעסיקים אליו הוא שייך. בעקבות חוק זה פעולת ההתאחדות בזירת יחסי העבודה במשק והיא שותפה להסכמים קיבוציים הנחתמים עם ההסתדרות.
שכונת "מרכז בעלי מלאכה" בתל אביב

בין השנים 1912–1913 הקים המרכז שכונה קטנה  מעט מצפון לאחוזת בית. השכונה צורפה לתל אביב בשנת 1923.
יוזמי ההשתכנות במקום היו בעלי סדנאות ובתי חרושת קטנים, משפחתיים ובראשם מתתיהו וינוקור ומנחם שיינקין, על שמו נקרא הרחוב הראשי בשכונה, רחוב שינקין. שמות הרחובות נוספים בשכונה קרויים בשמות הקשורים למלאכה כגון רבי יוחנן הסנדלר, רחוב העבודה ועוד.
שכונת "מרכז בעלי מלאכה" בבני ברק

מלבד שכונת "מרכז בעלי מלאכה" בתל אביב, הקימו פעילי חברת "מרכז בעלי מלאכה" שכונה נוספת באותו שם בדרומה של בני ברק. לימים נקרא אחד מרחובות השכונה בשם "מתתיהו", על שם מתתיהו וינוקור. בשנת 1985, לאחר פטירת הרב יעקב ישראל קניבסקי, מגדולי התורה שבדור ותושב בני ברק, הוחלט להסב את שם השכונה ולקראה על שמו - "קהילות יעקב".
הערות שוליים

↑  100 שנים להתאחדות
↑  התחלת פעולותיו של הבנק למלאכה, דואר היום, 10 באוגוסט 1923
↑  דוד תדהר (עורך), "יהודה מינינברג (התחלה בעמוד קודם)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 188
מרד א-שוואף במוסול (1959)

מרד א-שוואף במוסול (בערבית: ثورة الشواف, תעתיק מדויק: תַ'וְרַת אלשַּׁוַּאף) היה ניסיון הפיכה שפרץ בעיר מוסול שבצפון עיראק ב-7 במרץ 1959 והסתיים כמה ימים לאחר מכן. בהפיכה ניסו קבוצת לאומנים-נאצריסטים, שבראשם עמד הקולונל עבד אל-ווהאב א-שוואף (אנ'), להדיח את ראש ממשלת עיראק עבד אל-כרים קאסם. ניסיון ההפיכה בא על רקע ההתקרבות המדינית של עיראק לברית המועצות והתנגדותו של קאסם לאיחוד מדיני עם הרפובליקה הערבית המאוחדת. ההפיכה נכשלה בזכות שמירת האמונים של הצבא העיראקי לקאסם, שנעזר במיליציות קומוניסטיות מטעם המפלגה הקומוניסטית העיראקית ובשבטים כורדיים מאזור מוסול. כישלון ההפיכה גרם לאנרכיה זמנית בעיר מוסול, שקבוצות שונות בה ניצלו את הכאוס שנוצר כדי להסדיר חשבונות פוליטיים ואישיים. עוד הוביל ניסיון ההפיכה לקרע בין עיראק לבין הרע"ם, להדרתם הסופית של תומכי הנאצריזם בעיראק ולהתחזקות מפלגות השמאל והכורדים.
רקע

לאחר מהפכת 1958 וביטולה של המלוכה העיראקית התגלעו חילוקי דעות פוליטיים בין הגורמים המהפכנים בשאלה אם על עיראק להצטרף לרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם) בראשותו של גמאל עבד אל-נאצר. בראש המתנגדים לאיחוד היה אחד ממנהיגי המהפכה, עבד אל-כרים קאסם, שעתיד לשמש כראש ממשלת עיראק לאחר המהפכה. קאסם דגל בגישה שהעמידה במרכז את שימורה, חיזוקה, ופיתוחה של עיראק, תוך שילוב העדות השונות באומה העיראקית. קאסם תמך בשיתוף פעולה עם רע"ם וחתם עִמה על מספר רב של הסכמים לשיתוף פעולה בתחומים שונים, אולם הוא התנגד להצטרפות עיראק לאיחוד וטען שעל עיראק לחזק את עצמאותה ואת מעמדה בין מדינות ערב, ושהצטרפות לאיחוד תפגע במעמדה. כנגדו עמד שותפו למהפכה עבד א-סלאם עארף, שהוקסם מרעיונות הפאן-ערביות והנאצריזם. עארף דגל באיחוד מדיני עם רע"ם ופעל במטרה להדיח את קאסם ולהוציא את אותו איחוד לפועל. קאסם, שהבין את האיום על שלטונו, הדיח את עארף במהלך ספטמבר 1958 מכל תפקיד ממשלתי שהוא. ב-5 בפברואר 1959 גזר בית הדין של מהדאווי ("הטריבונל העממי") עונש מוות על עארף, שלא הוצא לפועל לבסוף והומתק למאסר. באותה שנה גילו כוחות הביטחון העיראקים קשר מחתרתי להפלת משטר קאסם, שבמרכזו עמד הפוליטיקאי הלאומי הוותיק רשיד עאלי אל-כילאני, שבעת גלותו במצרים שהה במחיצתו של גמאל עבד נאצר והפך לאחד מתומכיו הנלהבים. פרסום גזר הדין גרם למשבר פוליטי ולפרישתם של שישה שרים. המשבר הפוליטי הוביל להקמת ממשלה חדשה שהדירה את תומכי הפאן-ערביות ממוסדות השלטון, וגרמה לקאסם להעביר את משענת כוחו אל עבר מפלגות השמאל והקומוניסטים. במקום השרים שפרשו מינה קאסם שרים חדשים מקרב קצינים הנאמנים לו, ונציגים ממפלגת השמאל, "המפלגה הלאומית הדמוקרטית", שלא התנגדה להתחזקותם של הקומוניסטים. בה בעת שינה קאסם את מדיניותו הבינלאומית, והחל להדק קשרים עם ברית המועצות על חשבון קשרי עיראק עם המערב. הדרת תומכי הפאן-ערביות והתחזקות הקומוניסטים הובילו להתגבשות חזית מאוחדת כנגד קאסם, שאת חבריה אפיין החשש מהפיכת עיראק לגרורה סובייטית וההכרה שלא ייתכן איחוד מדיני עם רע"ם כל עוד קאסם עומד בראש עיראק ולכן יש להפיל את משטרו.
נגד קאסם התגבשה קואליציה מגוונת, שבה נמצאו אנשי מפלגות הימין, בעלי אדמות שבטיים שהתנגדו לרפורמה האגררית של קאסם וחששו מפני התחזקות הקומוניסטים, וקצינים בצבא העיראקי. בראש קבוצת הקצינים עמד הקולונל עבד אל-ווהאב א-שוואף, מפקד החטיבה החמישית שהוצבה במוסול.
תכנון המרד

מועד תחילת המרד נקבע ל-5 במרץ 1959, בעת שהתקיים במוסול "קונגרס השלום", שאורגן במתכונת כלל-ארצית ובו השתתפו 250 אלף איש. עיתוי תחילת המרד למועד כינוסו של "קונגרס השלום", ובחירת מוסול כמקום המרד, התבסס על כמה שיקולים מצידם של המורדים: ראשית, בבגדאד שלטו כוחות צבא נאמנים לקאסם, וברחובותיה של הבירה פעלו מיליציות קומוניסטיות שתמכו בקאסם. בשל כך כל ניסיון הפיכה בבירה היה נדון מראש לכישלון; שנית, מספר מפקדים של יחידות צבא שהוצבו באזור מוסול הביעו את נכונותם להשתתף במרידה; שלישית, מוסול שימשה מאז ומתמיד מבצרם של חוגי הימין. במחוז זה היה משקלם של בעלי האחוזות הגדולות, שעשויים היו להיפגע מהרפורמות הכלכליות והקרקעיות שתכנן קאסם לבצע, גדול; רביעית, מארגני המרידה הביאו בחשבון את הימצאותם של כמה שבטים נודדים בסביבות מוסול, שלפחות אחד מהם, שבט שַמַר, הביע נכונות להצטרף למרידתם; חמישית, מוסול הייתה קרובה לגבול הסורי, דבר שאפשר הזעקת תגבורת מרע"ם במקרה הצורך.
גמאל עבד אל-נאצר תמך במרד ודאג לכך שכמות מסוימת של נשק תוברח מסוריה למוסול. לצד זאת, שליחי המורדים נפגשו בדמשק עם עבד אל-נאצר ועם שר הפנים של ה"חבל הסורי" של רע"ם, עבד אל-חמיד סראג', על מנת לתאם את מהלך המבצע. ככל הנראה שמו המורדים את מבטחם בהצטרפותן של יחידות צבא אחרות מקרב הצבא העיראקי למרידה, ובתחנת השידור של מוסול, שתוגברה במשדרים שהוקמו בסוריה במטרה להגביר את טווח שידוריה. לתחנה נועד תפקיד חשוב בשידור ידיעות כוזבות, שמטרתן הייתה להציג תמונה של הצלחה של המרד כבר משלביו הראשונים.
מהלך המרד

למרות תכנונו של תחילת המרד ל-5 במרץ 1959, הוא החל בפועל רק יומיים לאחר מכן, ב-7 במרץ, בעקבות מהלך עצמאי ולא מתואם של הקולונל א-שוואף מפקד הצבא במוסול, אשר ביקש להבטיח לעצמו את המעמד הבכיר בהפיכה נגד קאסם. ב-8 במרץ קרא קולונל א-שוואף להדיח את קאסם ולקריאתו הצטרפו קציני צבא בכירים נוספים, ביניהם מפקד בסיס חיל האוויר שליד מוסול. בין ה-7 ל-8 במרץ נקראו כל האזרחים תומכי המרידה למחנה צבאי הסמוך למוסול שם חולקו להם רובים ומדים כדאי שייקחו חלק במרידה. רע"ם, שתמכה במרד, תקפה את קאסם בתחנות הרדיו והעיתונות שלה במצרים ובסוריה וקראה להדחתו. המרידה במוסול עוררה הדים ברחבי עיראק: בפרברי בגדאד פרצו הפגנות תמיכה במורדים ובמהומה שהשתררה בעיר פרצו אל פני השטח המתיחויות המעמדיות, העדתיות והשבטיות. במוסול עצמה התפתחו קרבות דמים, כשיחידות צבא נלחמו אלה באלה ומיליציות מן ממפלגות השמאל שהוקמו על ידי קאסם נלחמו במורדים לצידן של יחידות צבא עיראק. במשך כל יום ה-8 במרץ התחוללו קרבות עזים במוסול ובסביבתה, ובשלב מאוחר יותר של אותו יום הצטרפו למורדים אנשי שבט שַמַּר.
דיכוי המרד

למרות התמיכה במרד בקרב קציני הצבא העיראקי, רוב יחידות הצבא העיראקי וחלקים ניכרים מן האוכלוסייה העיראקית עדיין שמרו על נאמנותם לקאסם. ביחידות הצבא עצמן התגלע קרע חברתי-מעמדי, שנשא גם אופי עדתי: הקצינים המורדים היו ברובם ערבים-סונים מבני המעמד הבינוני, החדורים באידאולוגיה פאן-ערבית ונאצריסטית. לעומת זאת, החיילים והנגדים שהתייצבו נגדם, היו מבני השכבות העממיות העניות במדינה, רבים מהם שיעים וכורדים, שהתנגדו לאחדות הערבית, תלו תקוות במסרים הסוציאליסטיים של המשטר וראו בקאסם את מנהיגם. בדיכוי המרד השתתפו גם שבטים כורדים מקומיים וביניהם אנשי שבט בארזאני, ששמרו אמונים לקאסם. אותם שבטים הקיפו את מוסול, ומנעו מאנשי שבט שמר ומשבטים ערביים נוספים בעלי נטיות נאצריסטיות, להגיע למוסול ולתגבר את כוחות המורדים. הערכות המורדים באשר לסדר הכוחות שיעמדו לצידם התבררו כמוטעות ורק שתי יחידות צבא נוספות מחוץ למוסול הצטרפו לבסוף למרידה. במהלך המרד במוסול נודעו מקרים רבים בהם סירבו חיילים פשוטים לפקודות הקצינים לקחת חלק במרידה נגד המשטר. חיילים בדרגות שונות וקצינים שביקשו לשמור אמונים למשטר התקוממו נגד מפקדיהם שביקשו להפיל את קאסם. במהלך הפצצה אווירית שערך חיל האוויר העיראקי מעל מוסול, נפצע הקולונל א-שוואף וכשפונה לבית החולים נרצח על-ידי חובש. נוכח ההתנגדות העזה של הכוחות הנאמנים לקאסם, פעולותיו המהירות והחלטיות, וכישלון המורדים לערער את אחיזתו של קאסם בשורות הצבא, דעך המרד וב-9 במרץ פרסם הגנרל אחמד סאלח אל-עבדי הודעה רשמית על דיכויה הסופי של המרידה ועל הריגתו של א-שוואף. ימים מספר לאחר מכן עוד נמשכו העימותים בתוך מוסול עצמה, כשכוחות מתומכי קאסם ותומכי הקומוניסטים נצפו בוזזים, שודדים, ומחסלים חשבונות אישיים עם תושבי העיר שנחשדו בשיתוף פעולה עם המורדים או שנחשבו לעשירים. בסך הכול, הגיע מספר ההרוגים באירועי המרידה ל-2,426. עם שוך המרידה הוצאו להורג ארבעה מראשי המורדים ונערכו טיהורים בצמרת הצבא. המורדים שנותרו בחיים ברחו לסוריה שם התקבלו בכבוד רב.
תוצאות המרד

לניסיון המרד היו תוצאות משמעותיות, קאסם הראה שרוב הצבא העיראקי נאמן לו ולא ימרוד בו, אך למרות עובדה זו, בעקבות ניסיון המרידה בוצעו בצבא מספר טיהורים במטרה להבטיח את נאמנותו המוחלטת של הצבא לשלטון. ניסיון המרד הכושל גם הראה עד כמה מוגבל הוא כוחם של תומכי הנאצריזם בעיראק ולמעשה החליש עוד יותר את תומכי הפאן-הערביות וגרם למאבק האידאולוגי בעיראק להחריף, בעיקר על רקע ההוצאה להורג הפומבית של ארבעת הקצינים שעמדו בראש המרד. אל מול היחלשות תומכי הפאן-ערביות, התחזקו גורמים מקרב מפלגות השמאל ובייחוד המפלגה הקומוניסטית.
גורם נוסף שנהנה מתוצאות המרידה היו הכורדים. נאמנות שבט בארזאני לקאסם תוגמלה בהענקת חנינה לכל המנהיגים משבט בארזאני שעמדו לימינו בעת המרידה במוסול. ובאפריל 1959 הגיע הספינה הסובייטית "גרוזיה" מברית המועצות לבצרה, כשעל סיפונה 820 לוחמים כורדים, שהוחזרו לעיראק לאחר גלותם משנת 1947. קאסם העניק במהירות משרות ממשלתיות לאותם לוחמים כורדים כדי לקנות את נאמנותם. באותו חודש, קיבלו מוסטפא בארזאני ונאמניו בתנועה הלאומית הכורדית את הבעת האמון האולטימטיבית מצד קאסם – אספקת כלי נשק. על פי הערכות של צבא עיראק, ניתנו לכוחותיו של בארזאני 1,000 מקלעים וכמות נדיבה של תחמושת. בנוסף, קאסם גם סיפק לשבט בארזאני 89,000 דינר לבניית בתים ולשיפור תנאי החיים בכפרים שבאזורים הכורדיים בצפון המדינה.
מבחינה אזורית, בעקבות ניסיון המרד והתמיכה הפומבית שניתנה לו באמצעי תקשורת של הרע"ם, הפכה המתיחות ששררה עד אז בין עיראק לבין הרע"ם לקרע של ממש. קאסם הואשם על-ידי דוברי הרע"ם בבגידה באומה הערבית, והוצג כמשרת של הקומוניסטים. שיתוף הפעולה בין המדינות בתחומי הצבא, הכלכלה, התרבות והחינוך הופסק לאלתר, מאות מומחים שהגיעו לעיראק לאחר המהפכה ב-1958, חזרו למצרים, ותוכניות לשיתוף פעולה בין המדינות הוקפאו וגוועו.
הערות שוליים

↑  אפל מיכאל, עראק - מלוכה, מהפכה, רודנות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 176
↑  עראק - מלוכה, מהפכה, רודנות, אפל מיכאל, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 177
↑  עמיהוד ישראל, המזרח התיכון, רעננה, 2014, עמ' 445-446
↑  עמיהוד ישראל, המזרח התיכון, 2014, עמ' 449-451
1 2  עמיהוד ישראל, המזרח התיכון, 2014, עמ' 453
↑  אפל מיכאל, עראק - מלוכה, מהפכה, רודנות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 178-179
↑  עמיהוד ישראל, המזרח התיכון, 2014, עמ' 453-454
1 2  עמיהוד ישראל, המזרח התיכון, 2014, עמ' 454
↑  Uriel Dann, Iraq under Qassem: A Political History, 1958-1963, New York: Praeger, 1969, עמ' 166
↑  Uriel Dann, Iraq under Qassem: A Political History, 1958-1963, New York: Praeger, 1969, עמ' 170
↑  אפל מיכאל, עראק - מלוכה, מהפכה, רודנות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 180
↑  אפל מיכאל, עראק - מלוכה, מהפכה, רודנות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 180-181
↑  Karol R. Sorby, IRAQ: THE MOSUL UPRISING OF 1959, ASIAN AND AFRICAN STUDIES, 2006, עמ' 146
↑  ע. גורדון, ממשלת־גולה עירקית הוקמה בדמשק; בגדד 2426 נהרגו וכאלף נפצעו במרד מוסול, באתר מעריב, (סרוק באוסף העיתונות וכתבי העת של הספרייה הלאומית), ‏15.3.1959
↑  Uriel Dann, Iraq under Qassem: A Political History, 1958-1963, New York: Praeger, 1969, עמ' 146
↑  Avshalom H. Rubin, Abd al-Karim Qasim and the Kurds of Iraq: Centralization, Resistance and Revolt, 1958-63, Middle Eastern Studies, 2007, עמ' 361
↑  אפל מיכאל, עראק - מלוכה, מהפכה, רודנות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 181-182
הקולונל עבד אל-ווהאב א-שוואף, לפני ניסיון המרידה
מנקלינן

מֵנְקַלִינַן (או β בעגלון) הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים עגלון ואחד הכוכבים הבהירים בשמים. בעבר היה זה הכוכב הבהיר השלישי בקבוצה אחרי אל-נאת', שנקרא אז γ בעגלון, אך הפך ל-β בשור והותיר את מנקלינן במקום השני.
למעשה זו מערכת של שלושה כוכבים, שבה שניים מהם מקיפים זה את זה במישור המתלכד עם קו הראייה מכדור הארץ כך שפעמיים בכל הקפה אחד משני הכוכבים מסתיר חלקית את השני וכתוצאה מכך הבהירות נראית הכוללת של המערכת משתנה. המערכת מזכירה את זו של אלגול, אך שם השינוי ניכר יותר וניתן להבחין בו בעין וללא ציוד מדידה, בעוד שהשינוי בבהירותו של מנקלינן כמעט שאינו מורגש. שמו של הכוכב נגזר מערבית - منكب ذي العنان (מַנְכִּבּ ד'י אל-עִנאן) שפרושו "הכתף של מחזיק המושכות" (כלומר כתף העגלון), בהתאמה למיקומו בקבוצת הכוכבים.
הקו המחבר את מנקלינן וכוכב הצפון (ועובר בקרוב גם דרך δ בעגלון ו-θ בעגלון) חוצה את גלגל המזלות בנקודת ההיפוך הקייצית שבקבוצת תאומים. המשך הקו עובר סמוך מאוד לביטלג'וז כך שקל לזהות את מנקלינן באמצעות קו המחבר את ביטלג'וז עם כוכב הצפון.
מאפיינים

מערכת מנקלינן נמצאת במרחק כ-82 שנות אור ובהירותה הכוללת מדרגה 1.90. היא מורכבת מזוג תת-ענקים כמעט זהים המקיפים זה את זה במרחק פחות מעשירית יחידה אסטרונומית ובזמן הקפה של 3 ימים ו-23 שעות, ומננס אדום עמום מאוד המקיף את זוג תת-הענקים במרחק 330 יחידות אסטרונומיות.
מאפיינים > מאפייני מנקלינן A ומנקלינן B

מנקלינן A ומנקלינן B הם שני תת-ענקים כמעט זהים מסוג ספקטרלי A2. מסתו של כל אחד מהם כ-2.3 מסות שמש, רדיוסם כ-2.6 רדיוסי שמש וטמפרטורת פני השטח של שניהם היא כ-9,200 קלווין. הכוכבים דומים בסוגם לסיריוס ולוגה, אך בשלב התפתחות מעט מתקדם יותר ונראה שהם בשלבי סיום היתוך המימן בליבתם ובתהליך של התנפחות והתקררות שיהפוך אותם לענקים אדומים. כתוצאה מהטמפרטורה הגבוהה ורדיוסם הגדול ביחס לשמש, עוצמת ההארה של כל אחד מהם קרובה לפי 50 מעוצמת ההארה השמשית.
בשל קרבתם הרבה, כוחות הכבידה ההדדיים ביניהם מעוותים את צורתם מכדור לאליפסואיד. מישור ההקפה של הזוג כמעט מתלכד עם קו הראיה מכדור־הארץ כך שבכל 47.5 שעות, מסתיר אחד הכוכבים כרבע מפניו של השני וגורם לירידה קטנה של כעשירית דרגת בהירות בבהירות הכוללת של המערכת.
מאפיינים > מאפייני מנקלינן C

מנקלינן C הוא ננס אדום בעל מסה של כחמישית מסת שמש ורדיוסו כשישית מרדיוס מהשמש, עוצמת הארתו כאלפית ממנה ובהירותו הנראית מדרגה 14.
השוואה בין השמש (ימין), מנקלינן A ו-B (באמצע) ומנקלינן C (שמאל למעלה)
משה עזריאל

| --- | --- |

 לידה:  1881 האימפריה העות'מאנית ירושלים
 פטירה:  14 באפריל 1916 (בגיל 35 בערך) האימפריה העות'מאנית ירושלים
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 עיסוק:  עורך, סדר, דפס ומו"ל
 תחקירים בולטים:  מו"ל עיתון החרות, ומייסד ועורך עיתון "איל ליביראל"
 צאצאים:  יוסף עזריאל 
 
משה עזריאל (1881 – 14 באפריל 1916) היה מייסד דפוס עזריאל ומוציא לאור ירושלמי, עורך ומייסד העיתון "איל ליביראל", וממייסדי ומו"ל עיתון החרות.
קורות חיים

נולד בירושלים בשנת 1881 (ה'תרמ"א) לרב אברהם עזריאל (נכד הרב אהרן עזריאל) ולבת שבע נכדת הרב יוסף יהושע קאריו. בצעירותו התחנך בתלמוד תורה ולאחר מכן בבית הספר של חברת כל ישראל חברים בעיר.
בסיום לימודיו למד את מקצוע הסדר, ובשנת 1900 (ה'תר"ס) נישא לסולטנה מלכה בת הרב חיים דוד סורנאגה, שהיה אב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים. לאחר שנישא הקים בירושלים בית דפוס שעם השנים הפך לאחד מבתי הדפוס הגדולים בעיר, ובהמשך התרחב גם לסניף בתל אביב שהקימו ילדיו. בבית הדפוס, שלצידו הקים גם הוצאה לאור, הוציא לאור קונטרסים, ספרי מקרא בלאדינו, ירחונים ושבועונים, בהם כתב העת הספרותי "טריזורו די ירושלים" והלוח הספרותי "קאלינדאריו די ירושלים".
בחודש ינואר 1909 (טבת ה'תרס"ט) יזם והוציא לאור את עיתון הלאדינו "איל ליביראל", וצירף את חיים בן-עטר כשותף בעיתון, כששניהם שימשו בו בתחילה כעורכים. בחודש מאי 1909 (אייר ה'תרס"ט) החל להוציא לאור גם את עיתון "החרות" כשותף עם משה חי בן נאים, ובחודש נובמבר אותה השנה, לאחר שסגר את "איל ליביראל" התמקד רק ב"החרות".
הלך לעולמו בירושלים ב-14 באפריל 1916 (י"א בניסן ה'תרע"ו) לאחר שנדבק במגפת טיפוס הבהרות.
לאחר שנפטר, המשיך בנו יוסף עזריאל את תפעול בית הדפוס. גיסו היה הרב וידאל סורנאגה.
מרשה לינהאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 במאי 1943 (בת 81) טלסה, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה 
 מקום מגורים:  סיאטל/אזור אוניברסיטת וושינגטון 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לויולה בשיקגו 
 מוסדות:  אוניברסיטת וושינגטון  האוניברסיטה הקתולית של אמריקה  אוניברסיטת מדינת ניו יורק בבאפלו  אוניברסיטת לויולה בשיקגו 
 תלמידי דוקטורט:  Alan E. Fruzzetti, Anita Lungu, Erin Faye Ward-Ciesielski, Cory D. Secrist, Andrada D. Neacsiu, Chelsey Wilks 
 פרסים והוקרה:  הפרס למחקר מדעי (2015)  פרס גרומאייר (2017)  פרס עמית ג'יימס מקין קטל (2014) 
 blogs.uw.edu/linehan/
 תרומות עיקריות
 טיפול דיאלקטי-התנהגותי (DBT)
 
מרשה מ. לינהאן (באנגלית: Marsha M. Linehan, נולדה ב-5 במאי 1943) היא  פסיכולוגית וחוקרת אמריקאית, מייסדת שיטת הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי (DBT) לטיפול מבוסס ראיות באנשים הסובלים מהפרעת אישיות גבולית ומקשיי ויסות רגשי. את שיטת הטיפול פיתחה לינהאן על סמך ניסיונה האישי עם ההפרעה, שעמה התמודדה בעצמה במשך שנים.
לינהאן מכהנת כפרופסור לפסיכולוגיה ופרופסור למדעי ההתנהגות והפסיכיאטריה באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל ארצות הברית, וכראש המרפאות לטיפול ומחקר בהביוריסטיים. מחקרה עוסק בעיקר בהפרעת אישיות גבולית והטיפול בה, ובהשפעת מודלים התנהגותיים על נטייה לאובדנות ושימוש בסמים.
ביוגרפיה

לינהאן נולדה וגדלה בטלסה שבאוקלהומה, ארצות הברית, הבת השלישית במשפחה בת שישה ילדים. כילדה הייתה תלמידה מצטיינת והיטיבה לנגן בפסנתר, אך נחשבה בבית לילדה קשה ובעייתית, בניגוד ליתר אחיה. בהיותה נערה שקעה במשבר נפשי קשה, בעקבותיו אושפזה במוסד פסיכיאטרי בגיל 17. ללינהאן היו נטיות אובדניות והתנהגויות של פגיעה עצמית קשה. הרופאים אבחנו אותה בשעתו כחולת סכיזופרניה, והיא טופלה בתרופות נוגדות פסיכוזה, בשוקים חשמליים ובפסיכותרפיה פסיכודינאמית. היא נשלחה על בסיס קבוע לחדר בידוד כדי למנוע ממנה פגיעה עצמית, ללא הועיל. הטיפולים שעברה לא הביאו להטבה כלשהי במצבה הנפשי. מאוחר יותר סיפרה לינהאן כי לדעתה, האבחנה שלה הייתה שגויה, וכי למעשה סבלה מהפרעת אישיות גבולית. כאישה צעירה ביצעה לינהאן כמה ניסיונות אובדניים, אושפזה שוב, וחשה ייאוש כבד.
השינוי הופיע כאשר החלה לינהאן בתהליך של קבלה עצמית. את מקור הכוח שאבה מאמונתה הנוצרית-קתולית, והגיעה לתובנות מסוימות ברגעים של חיבור רוחני דתי. הנטייה האובדנית התקיימה כל עוד היה פער בין מי שהיא הייתה, לבין מי שרצתה ולא הצליחה להיות. כאשר החלה לקבל את עצמה כפי שהיא, פחתו הפגיעה העצמית ודחף המוות.
לינהאן השלימה תואר ראשון (1968), תואר שני (1971) ודוקטורט בפסיכולוגיה (1972) באוניברסיטת לויולה (Loyola) בשיקגו. את עבודת פוסט-הדוקטורט שלה עשתה בבאפלו, שם גם טיפלה במטופלים בסיכון אובדני. החל מ-1977 היא חברה בסגל המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל.
לינהאן איננה נשואה. היא מתגוררת בסיאטל עם בתה המאומצת וחתנה. ביוני 2011 חשפה את סיפורה האישי בכתבה שהתפרסמה בעיתון הניו-יורק טיימס.