stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בתולה וסטלית
הערות שוליים

↑  כרגיל בקדמוניות רומא, קשה לדעת עד כמה משקפת המסורת מציאות היסטורית, ועד כמה היא תוצר של המצאה מאוחרת.
↑  רחל פייג וישניא, הבתולות הווסטליות – נשים מחוץ למשפחה ברומא העתיקה, זמנים 70, אביב 2000, ע' 26.
↑  Plutarch. Plutarch's Lives. with an English Translation by. Bernadotte Perrin. Cambridge, MA. Harvard University Press. London. William Heinemann Ltd. 1914. 1
↑  תרגם מהמקור א. א. הלוי, פלוטרכוס חיי אישים אנשי יוון ורומי, האוניברסיטה העברית בירושלים בשותפות מוסד ביאליק, 1973 ע' 418
↑  ,Dionysius of Halicarnassus Greek Library 100 AD – 200 AD book 2.68, p.510
↑  רחל פייג וישניא, הבתולות הווסטליות – נשים מחוץ למשפחה ברומא העתיקה, זמנים 70, אביב 2000, ע' 28.
↑  Mary Beard, "The Sexual Status of Vestal Virgins", The Journal of Roman Studies, (1980), Vol. 70, p.14
↑  תרגם מהמקור א. א. הלוי, פלוטרכוס חיי אישים אנשי יוון ורומי, האוניברסיטה העברית בירושלים בשותפות מוסד ביאליק, 1973, ע' 419
↑  Holt N. Parker, "Why Were the Vestals Virgins? Or the Chastity of Women and the Safety of the Roman State" The American Journal of Philology, winter 2004, Vol. 125, No. 4, pp 568
1 2  רחל פייג וישניא, הבתולות הווסטליות – נשים מחוץ למשפחה ברומא העתיקה, זמנים 70, אביב 2000, ע' 30.
↑  Mary T. Boatwright, "Women and Gender in the Forum Romanum" Transactions of the American Philological Association Volume 141, Number 1, Spring 2011, pp. 105-106
↑  פלוטרכוס, תרגם ממקור א. א. הלוי, חיי אישים אנשי יוון ורומי, האוניברסיטה העברית בירושלים בשותפות מוסד ביאליק, 1973, ע' 419
↑  Holt N. Parker, "Why Were the Vestals Virgins? Or the Chastity of Women and the Safety of the Roman State" The American Journal of Philology, winter 2004, Vol. 125, No. 4, pp 573-574.
↑  Mary Beard, "The Sexual Status of Vestal Virgins", The Journal of Roman Studies, (1980), Vol. 70, p 17.
↑  Celia E. Schultz, "The Romans and Ritual Murder", Journal of the American Academy of Religion, 2010, Vol. 78(2), pp. 530-531
↑  Holt N. Parker, "Why Were the Vestals Virgins? Or the Chastity of Women and the Safety of the Roman State" The American Journal of Philology, winter 2004, Vol. 125, No. 4, pp 568.
| המיתולוגיה הרומית ודת רומא העתיקה |
| --- | --- | --- |
| אלים עיקריים | אפולו • דיאנה • וולקן • ויקטוריה • ונוס • יונו • יופיטר • לארס • מינרווה • מרס •  מרקוריוס • נפטון • סול אינוויקטוס • פורטונה • פלוטו • קווירינוס • קרס |  |
| אלים משניים | אדראנוס • אוורונקי • אוורונקוס • אורקוס • איניואוס • בונה דיאה • בלונה • ברומיוס • האדס • וריטאס • טיברינוס • טרה • יאנוס • לופרקוס • לימנטינוס • סטורנוס • פאונוס • פבריס • פולגורה • פומונה • פורינה • פרוסרפינה • פריאפוס • קאלוס • קופידון • קליטוני • קסטור ופולוקס • רומא |  |
| גיבורים מרכזיים | איניאס • הרקולס • רמוס ורומולוס |  |
| נושאי משרה דתית | אוגור • בתולה וסטלית • הרוספקס • פונטיפקס מקסימוס • פלאמן • רקס נומרנסיס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph395740 
הבתולה הבכירה
אטריום בית הבתולות הווסטליות בפורום רומאנום
הבתולות במקדש וסטה
בתולה וסטלית נאלצה לשלם מחיר כבד על הפרת נדריה
קירסטן פלגסטד

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1895 האמאר, נורווגיה 
 פטירה:  7 בדצמבר 1962 (בגיל 67) אוסלו, נורווגיה 
 מקום קבורה:  Vestre gravlund 
 מוקד פעילות:  נורווגיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1913 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  נורווגית 
 בן או בת זוג:  Henry Thomas Ingvald Johansen (31 במאי 1930–?) 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר אולף הקדוש  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
דיוקנה של קירסטן פלגסטד על זנב מטוס בואינג 737–800 של נורוויג'ן אייר שאטל
קירסטן מלפריד פלגסטד (בנורווגית: Kirsten Malfrid Flagstad; ‏12 ביולי 1895 - 7 בדצמבר 1962) הייתה זמרת אופרה נורווגית, שנחשבת לאחת מזמרות הסופרן הווגנריאניות הגדולות ביותר במאה ה-20. הופעתה הבימתית הצטיינה בביטוי רגשי מאופק ויפי הצליל הצרוף של קולה, לצד לכידות הקו והגוון, זיכו אותה בהוקרה ובהתפעלות.
ראשית החיים והקריירה

פלגסטד נולדה בהאמאר למשפחה מוזיקלית; אביה היה המנצח מיכאל פלגסטד ואמה הפסנתרנית מארי פלגסטד יונסרוד. את לימודי המוזיקה שלה החלה באוסלו והופעתה הבימתית הראשונה נערכה בתיאטרון הלאומי באוסלו, בתפקיד "נורי" ב"ארץ השפלה" (Tiefland) של אז'ן ד'אלבר בשנת 1913.
אחרי הכשרה נוספת בסטוקהולם, החלה קריירה באופרה ואופרטה בנורווגיה. היא עבדה בתיאטרון גטבורג, שוודיה, משנת 1928 עד 1932.
אחרי ששרה באופרטה ובתפקידים ליריים כגון "מרגריט" ב"פאוסט" במשך יותר מעשור, שוכנעה פלגסטד לנסות את כוחה בתפקידים אופראיים כבדים יותר, כמו "טוסקה" ו"אאידה". בזמן זה הייתה כמעט בת 40 וכבר שקלה אפשרות של פרישה. בשנת 1932 קיבלה עליה את תפקיד "איזולדה" ומצאה, כמסתבר, את קולה האמיתי. אלן גולבראנסן (1863–1946), זמרת סופרן נורווגית בביירוית, שכנעה את ויניפרד וגנר להזמין את פלגסטד למבחן קול לפסטיבל ביירוית. בשנה הראשונה התקבלה פלגסטד לתפקידים קטנים, ואחר ניתן לה תפקיד "זיגלינדה" בהוולקירה.
קריירה במטרופוליטן ובמקומות אחרים

הופעת הבכורה של פלגסטד במטרופוליטן אופרה בתפקיד זיגלינדה, ששודרה ברחבי אמריקה ב-2 בפברואר 1936, עוררה התלהבות רבה. כעבור ארבעה ימים שרה פלגסטד את איזולדה ועוד באותו חודש הופיעה בפעם הראשונה בתפקיד "ברונהילדה" בהוולקירה ובדמדומי האלים. בהמשך אותה עונה שרה את "אלזה" בלוהנגרין, "אליזבת" בטנהויזר וכן, בפעם הראשונה, את "קונדרי" בפרסיפאל. כמעט בן-לילה הציבה עצמה כזמרת הסופרן הווגנריאנית הראשונה במעלה בתקופתה. "פידליו" (בשנת 1936 ואחריה) היה תפקידה הלא-וגנריאני היחיד במטרופוליטן לפני מלחמת העולם השנייה. נאמר עליה, שהצילה את המטרופוליטן אופרה מפשיטת הרגל שאיימה על קיומה. בשנת 1936 ביצעה את כל שלושת תפקידי ברונהילדה של מחזור הטבעת באופרה של סן פרנסיסקו. ב-1937 הופיעה לראשונה באופרה הלירית של שיקגו.
בשנים 1936 ו-1937 ביצעה פלגסטד את תפקידי איזולדה, ברונהילדה ו"סנטה" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בניצוח תומאס ביצ'ם, פריץ ריינר ווילהלם פורטוונגלר. ההתלהבות שעוררה השתוותה לזו שידעה בניו יורק.
קריאת הקרב שלה בתפקיד ברונהילדה מתוך הוולקירה של וגנר הונצחה על מסך הקולנוע בקטע מן האנתולוגיה המוזיקלית "השידור הגדול", בשנת 1938.
עם זאת, הקריירה שלה במטרופוליטן לא חסרה עליות ומורדות. פלגסטד הסתבכה בסכסוך מתמשך עם זמר אחר, לאוריץ מלכיור. מלכיור נעלב מהערה של קירסטן על "תצלומי פרסומת מטופשים", שמלכיור, כך הרגישה, כפה עליה שלא בטובתה. היא הסתכסכה גם עם אדוארד ג'ונסון אחרי מותו של ארתור בודנסקי, כשהעדיפה כמנצח את המלווה שלה, אדווין מקארתור, על פני אריך ליינסדורף. עד לעזיבתה את המטרופוליטן, בראשית שנות ה-40', כבר יישרה את ההדורים הן עם מלכיור והן עם ג'ונסון. מלכיור וג'ונסון, מצדם, לא נקפו אצבע לעזור לפלגסטד כאשר הותקפה אחרי מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה והקשיים שצצו אחריה

בשנת 1941, כשאמריקה נכנסה למלחמה, חזרה פלגסטד לנורווגיה להיות עם בעלה ונשארה שם כל תקופת המלחמה. היא לא שרה בנורווגיה ולא בשום מדינה אחרת שבכיבוש גרמניה בשנות המלחמה, אלא רק, ובהבלטה, בשוודיה ובשווייץ הנייטרליות. בעלה נעצר אחרי המלחמה על עשיית רווחי מלחמה, משום שמכר ציוד לגרמנים. הוא היה כבר חולה במחלה קשה ומת זמן קצר לאחר מכן, ונכסיו הוחרמו על ידי המדינה. אף כי פעולותיה של פלגסטד עצמה בתקופת המלחמה לא היו שנויות במחלוקת, הרי עצם שובה לנורווגיה ונאיביות פוליטית מסוימת מצדה יצרו רגשות שליליים כלפיה, בעיקר בארצות הברית, שם יצא שגריר נורווגיה במערכה אישית חסרת-רחם כנגדה. גם בעל הטור וולטר וינצ'ל יצא במערכה מכוערת נגד פלגסטד; מלכיור וג'ונסון סירבו שניהם לבוא לעזרתה. בקונצרט בפילדלפיה השליכו עליה אנשים מן הקהל פצצות סירחון.
שלהי הקריירה

במשך ארבע עונות רצופות בקובנט גארדן, משנת 1948 עד 1952, חזרה פלגסטד על כל תפקידי וגנר בקבועים שלה, כולל קונדרי וזיגלינדה. בתקופה זו גם הופיעה בביצוע בכורה עולמי של "ארבעה שירים אחרונים" מאת ריכרד שטראוס, תחת שרביטו של וילהלם פורטוונגלר באלברט הול. הופעה אגדית זו ב-22 במאי 1950 הוקלטה של גבי טייפ ומצויה לקניה גם היום, אם כי באיכות צליל ירודה. פלגסטד סיירה בדרום אמריקה בשנת 1948 וחזרה לסן פרנסיסקו בשנת 1949, אך לא הוזמנה שוב למטרופוליטן עד שרודולף בינג התמנה למנהל. בעונת 1950–1951, אף כי הייתה כבר בשנות ה-50 לחייה, הוכיחה פלגסטד את כוחה המרשים בתפקידי איזולדה, ברונהילדה ופידליו.
הופעת הפרידה שלה מן המטרופוליטן הייתה ב-1 באפריל 1952, בתפקיד הראשי ב"אלקסטה" של גלוק. הופעותיה האופראיות האחרונות היו בתפקיג "דידו" של פרסל בתיאטרון מרמייד בלונדון בשנת 1953, הופעה מייצגת, שהוקלטה והופקה על ידי חברתEMT
אחרי פרישתה מן הבימה, המשיכה פלגסטד להופיע בקונצרטים ולהקליט. משנת 1958 עד 1960 כיהנה כמנהלת כללית באופרה הלאומית של נורווגיה.
מבין הקלטותיה הרבות, "טריסטן ואיזולדה" השלם עם וילהלם פורטוונגלר נחשב למייצג הטוב ביותר של פרשנותה האמנותית הבוגרת. עם זאת, אומרים שתקליטיה מלפני המלחמה מציגים את קולה במיטבו, רענן, צלול ומבריק. במהלך הקריירה שלה הקליטה שירים לאין מספר, משל גריג ואחרים, ואלה מעידים על קול, ששימר את יופיו ללא שינוי במשך שנים רבות באורות הבמה.
פלגסטד מתה באוסלו בגיל 67. תמונת דיוקנה מופיעה על שטר הכסף הנורווגי בערך של 100 קרונות.
מוזיאון קירסטן פלגסטד בהאמאר, נורווגיה, מכיל אוסף פרטי של אביזרי אופרה, הנחשב לגדול בעולם. תלבושותיה מושכות תשומת לב מיוחדת ובהן כמה מוצגים בהשאלה מארכיון המטרופוליטן אופרה.
קירסטן פלגסטד עם ז'אן סיבליוס. 1952
הפרעת אכילה נמנעת ומגבילה

| --- | --- |
 תחום:  פסיכיאטריה 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D000080146
 סיווגים
 DSM-5:  307.59 
 ICD-10:  F50.82 
 ICD-11:  6B83 
 
הפרעת אכילה נמנעת/מגבילה (באנגלית: Avoidant/Restrictive Food Intake Disorder או ARFID, אשר הייתה ידועה בעבר בשם Selective Eating Disorder או SED, הפרעת אכילה בררנית) היא הפרעת אכילה אשר הסובלים ממנה מפגינים בררנות קיצונית באוכל או דפוסי אכילה חריגים ומטרידים, כאשר להבדיל מהפרעות אכילה מוכרות אחרות, אלו המאובחנים עם הפרעה זו אינם בררנים באוכל עקב דימוי גוף שלילי. בהפרעה זו ילד או מבוגר נעשה בררן באוכל משום שפיתח פחד ממאכלים רבים בשל המרקם או הטעם שלהם, הפרעות במערכת העיכול, חוסר עניין באוכל או חוויה טראומטית הקשורה לאכילה.
שכיחות התופעה באוכלוסייה הכללית היא בין 0.5%-5%. על אף שבדרך כלל התופעה מתפתחת בילדות, היא עשויה להופיע בכל גיל.
במקרים רבים, הלוקים בהפרעה אוכלים רק מאכלים מסוימים מתוך רפרטואר מאוד מצומצם של מאכלים מוכרים. ההימנעות מאכילת מאכלים אחרים עשויה להיות מבוססת על המראה, הריח, הטעם, המרקם, הצבע, המותג, האופן בו האוכל מוצג, או על סמך חוויה שלילית שאירעה בעבר עם פרטי מזון דומים. הפרעת אכילה נמנעת ומגבילה עלולה לגרום לכך שלאדם הלוקה בה יהיו חוסרים תזונתיים או בעיות בריאותיות שונות כתוצאה מכך. במקרים הקיצוניים ביותר אנשים עם הפרעת אכילה זו מסוגלים לאכול רק מאכל אחד או שניים בלבד.
בשונה מאנורקסיה, אנשים הסובלים מ-ARFID לרוב אינם בעלי דימוי גוף שלילי ואינם עושים זאת בשל דאגה למשקל, לצורה או לגודל גופם.
סימנים ומאפיינים

להפרעה יש שלושה מאפיינים עיקריים:
הימנעות על בסיס חושי, כמו הטעם, המרקם, הריח, המראה או הצורה של המאכל.
חוסר עניין באכילה או במזון.
פחד ודאגה מפני ההשלכות הבלתי נעימות של האכילה, כמו כאבי בטן, חנק, צרבות, תחושת "מלאות" או פחד מהקאות.
בשונה מהפרעות אכילה אחרות, הפרעת אכילה נמנעת ומגבילה - להלן ARFID - מתחילה בדרך כלל בילדות המוקדמת, ומתאפיינת בכך שהילד נמנע מסוגי מזון מסוימים, צורך מעט אוכל, שוכח לאכול, חש שובע במהירות, או מגיב באופן לא מותאם לתחושת רעב. היא אינה קשורה בדימוי עצמי בעייתי או ברצון לרזות, אלא בתחושת מחנק, מלאות, צורך בהקאה וחרדות שקשורות לסוגים מסוימים של אוכל.
אנשים עם ARFID אינם מסוגלים לאכול מאכלים מסוימים. כמות המאכלים ה"בטוחים" עבור אנשים עם ההפרעה עשויה להיות מוגבלת לסוגי מזון מסוימים ולעיתים אף למותגים ספציפיים בלבד. במקרים מסוימים, אנשים הסובלים מ-ARFID ימנעו מלאכול מאכלים המשתייכים לקבוצות מזון שלמות, כגון פירות, ירקות, או בשר. לעיתים הם יסרבו לאכול מאכלים בצבעים מסוימים. חלקם יאכלו רק מאכלים חמים מאוד או קרים מאוד, מאכלים פריכים מאוד, מאכלים קשים ללעיסה, או מאכלים רכים מאוד, או ימנעו מרטבים.
אנשים הסובלים מ-ARFID יכולים לחוות תגובות גופניות במערכת העיכול למאכלים מסוימים כמו צריבה, הקאות או בחילה עזה. לפי מחקרים מסוימים אנשים עם ARFID נוהגים להימנע במידה מהותית מסיטואציות חברתיות המעורבות עם אכילה עקב הרגלי האכילה שלהם. מרבית הלוקים בהפרעה היו משנים את הרגלי האכילה שלהם אם הם היו מסוגלים לעשות זאת.
ילדים עם ARFID מתאפיינים בבעיות שקשורות למחסור בתזונה חיונית (כמו אנמיה, בעיות שרירים ושלד, בעיות הורמנוליות ומטבוליות). חלקם נותרים רזים ונמוכים מבני גילם, מה שעלול לפגוע בדימוי העצמי ובסטטוס החברתי. על רקע זה, חלק מהילדים הלוקים בהפרעה עלולים לפתח הפרעות אכילה אחרות הקשורות לדימוי העצמי. כבוגרים הם יתקשו במסגרות בהן נהוג לקבל ארוחות קבועות כמו צבא או עבודה המחייבת לינה, נסיעות וטיסות. בנוסף הם עשויים להתקשות במציאת פרטנרים לזוגיות בגלל פער גדול בהרגלי האכילה או בשל חוסר הבנה של התופעה.
סימנים ומאפיינים > השפעות

ההשפעות הפיזיות של ARFID משתנות מאוד בהתבסס על דפוס האכילה של האדם. חלקם, אך בהחלט לא כולם, יחוו סימנים פיזיים והשלכות רפואיות של רעב כמו התכווצויות קיבה או השפעות אחרות על מערכת העיכול כמו עצירות או ריפלוקס חומצי. תופעות נוספות עשויות לכלול אי סדירות במחזור החודשי או הפסקת מחזור, קשיי קשב, ממצאים לא תקינים בבדיקות מעבדה (אנמיה, פעילות לא תקינה של בלוטת התריס, רמות נמוכות של אשלגן, ספירת תאי דם נמוכה, קצב לב איטי), סחרחורות, התעלפויות, תחושה תמידית של קור, הפרעות שינה, עור יבש, ציפורניים יבשות, או דילול שיער.
אבחון

על פי ה-DSM-5, ההפרעה מאובחנת כאשר מופיעים הסימנים הבאים:
קיימת הפרעה בצריכת מזון (באמצעות אכילה או האכלה) המתבטאת בכישלון מתמשך במילוי הצרכים התזונתיים שהגוף זקוק להם, אשר קשור לאחד או יותר מהמאפיינים הבאים:
ירידה משמעותית במשקל או קושי להגיע למשקל תקין או לעמוד ביעדים התפתחותיים
חסכים תזונתיים משמעותיים
תלות בהזנה אנטרלית או בתוספי תזונה
הפרעות בתפקוד הפסיכו-סוציאלי
ההפרעה אינה יכולה להיות מוסברת על ידי מחסור במזון זמין או על ידי גורמים תרבותיים.
ההפרעה אינה מתקיימת כחלק מהפרעת אכילה אחרת ואין עדות להפרעה באופן שבו נחווה משקל הגוף או צורתו.
ההפרעה אינה מיוחסת למצב רפואי או למצב נפשי אחרים. אם היא כן מקושר למצב רפואי או להפרעה נפשית, עליה להיות משמעותית יותר מהמקובל בהקשר של אותו המצב על מנת שתינתן האבחנה, והיא דורשת התערבות קלינית נוספת.
טיפול

טיפול ב-ARFID מצריך עבודה עם אנשי מקצוע מתחומי הבריאות ובריאות הנפש, שיש להם מומחיות בטיפול בסוג הספציפי של הפרעת האכילה. צוות הטיפול עשוי לכלול רופא, פסיכיאטר, פסיכותרפיסט ותזונאי כדי לטפל בהשפעות הנפשיות, הפיזיות והתזונתיות של ההפרעה. מכיוון ש-ARFID היא אבחנה חדשה יחסית, קיים מחקר מוגבל על היעילות של שיטות הטיפול השונות. כדי לטפל בהשלכות של התופעה, מבוגרים וילדים עם הפרעה זו זקוקים לתוספי מזון של ויטמנים ומינרלים ומשקאות חלבון, כתלות במאכלים שהם נמנעים מהם. במקרים קיצוניים יש צורך בהזנה בצינורית (זונדה) המחוברת לאף או לבטן ישירות. במרבית המקרים טיפול CBT עשוי לעזור להתמודד עם הבעיה, ובטיפול בילדים נמצא שטיפול משפחתי עשוי להיות גם הוא יעיל.
הספקטרום האוטיסטי

תסמינים של ARFID קיימים בדרך כלל אצל אנשים שיש להם הפרעות אחרות ובפרט הפרעות נוירולוגיות. צורה כלשהי של הפרעת אכילה קיימת אצל כ-80% מהילדים עם מוגבלות התפתחותית, ובמיוחד אצל ילדים עם הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD) ואוטיזם. דפוסי התנהגות חזרתיים וקשיי הסתגלות לשינויים הם מאפיינים שכיחים בקרב אוטיסטים.
מחקר שנערך על ידי אוניברסיטת פנסילבניה השווה את הרגלי האכילה של ילדים אוטיסטים להרגלי האכילה של ילדים נוירוטיפיקליים. לאחר ניתוח דפוסי האכילה שלהם עלה כי לילדים אוטיסטים יש נטייה גבוהה יותר להיות בררנים באוכל. לילדים הללו לרוב היו דפוסי אכילה דומים לשל אנשים הלוקים ב-ARFID, והם נטו לרוב לאכול מאכלים עשירים באנרגיה כמו אגוזים ודגנים מלאים. אכילת מאכלים עשירים באנרגיה עשויה לגרום לכך שאותם הילדים יהיו בסיכון גבוה יותר לפתח בעיות בריאות כמו השמנת יתר ומחלות כרוניות אחרות עקב צבירת שומן גוף רבה יותר לאורך זמן ועקב ההימצאות הנמוכה יחסית של סיבים תזונתיים במזונות עשירים באנרגיה.
כריסטיאן מיכלסן

כריסטיאן מיכלסן (בנורווגית: Christian Michelsen;‏ 15 במרץ 1857 – 29 ביוני 1925) היה איל ספנות ומדינאי נורווגי. כיהן כראש ממשלת נורווגיה מ-1905 עד 1907. מיכלסן ידוע בעיקר בתפקידו המרכזי בפירוק האיחוד בין נורווגיה לשוודיה ב-1905, והיה אחד מהפוליטיקאים המשפיעים ביותר בנורווגיה באותו הזמן.
ראשית חייו

מיכלסן נולד בברגן, ונקרא על שם סבו, הבישוף פטר כריסטיאן הרסלב קירשוב. הוא היה הבכור מבין חמישה אחים שנולדו למשפחת סוחרים. מיכלסן למד משפטים באוניברסיטת פרדריק המלכותית ועבד כעורך דין. בהמשך הקים חברת הספנות שהפך לאחת מהגדולות בנורווגיה.
קריירה פוליטית

מיכלסן נבחר לסטורטינג ב-1891 מטעם המפלגה הליברלית של נורווגיה. כיהן כשר האוצר תחת ממשלו את פרנסיס הגרופ ותמך במדיניות תקיפה יותר כלפי האיחוד השוודי-נורווגי. במרץ 1905 מונה לראש ממשלת נורווגיה, ומיד הפך למנהיג התנועה לקראת פירוק האיחוד.
הבסיס הפורמלי לפירוק היה סירובו של המלך אוסקר השני לקבל את החוקים הקונסולריים הנורווגים (Konsulatsaken). ממשלת שוודיה התעקשה שחוקים המסדירים את ענייני החוץ חייבים להיות חלק מהסכם האיחוד, וככזה, חוקים אלו לא יכולים לעבור על ידי הסטורטינג ללא הסכמת הריקסדאג.
ב-27 במאי 1905 סירב המלך אוסקר לחתום על הצעת החוק, ובתגובה התפטרו שרי הקבינט הנורווגי. המלך לא נקט בפעולה נוספת, והפוליטיקאים השוודים לא עשו דבר. ב-7 ביוני הכריז הסטורטינג שמכיוון שהמלך לא הצליח להקים ממשלה חדשה בנורווגיה לאחר התפטרותו של מיכלסן, הוא איבד את יכולת השלטון ולכן הפסיק לשמש כמלך נורווגיה.
מיכלסן קיבל את העיקרון שלמלוכה דמוקרטית יהיו סיכויים גדולים יותר להתקבל בעולם ובקרב רוב הנורווגים. הוקון השביעי הפך למלך נורווגיה לאחר שמשאל עם חדש העניק לו כ-79% מהקולות.
ב-1907 התפטר מתפקידו, וירגן לובלנד החליף אותו בתפקיד.
ב-1925 הקים, יחד עם פריטיוף ננסן והתעשיין ג'ואקים להמקוהל (אנ'), את מפלגת ליגת המולדת (אנ').
חיים אישיים

מיכלסן היה נשוי ליוהאן בנדיקטה ולנדלה משנת 1881 (1861–1910). בשנת 1905 הוענק לו הצלב הגדול של מסדר אולף הקדוש.
ב-1899 החל מיכלסן בבניית אחוזת גמלהאוגן (אנ'), אשר הושלמה ב-1900. האחוזה כיום מתפקדת כבית המגורים של משפחת המלוכה הנורווגית ופתוחה לציבור.
יפתח אלוני

| --- | --- |

 לידה:  15 בספטמבר 1955 (בן 69) גבולות, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  מרכז לתרבות עכשווית של ברצלונה 
 
יפתח אלוני (נולד ב-15 בספטמבר 1955) הוא סופר, משורר ואדריכל ישראלי; מייסד ועורך ראשי של "פרויקט הסיפור הקצר - מעבורת". מייסד ועורך של "אפיק - ספרות ישראלית". זוכה פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת 2024.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

אלוני נולד וגדל בקיבוץ גבולות שבנגב המערבי. אמו שושנה ואביו שמעון היו ממייסדי הקיבוץ. בשנת 1960 עמד קיבוץ גבולות לפני פירוק עקב עזיבת מרבית חבריו. אמו ואביו, ביחד עם קומץ חברים, החליטו להישאר. מלבד יפתח נותר בקיבוץ מספר מצומצם של ילדים בשכבות גיל שונות. שנים אלו של הלינה המשותפת, ההטלטלות בין קיבוצי הסביבה בחיפוש אחר מסגרות חברתיות ולימודים, והבדידות כילד בקיבוץ, הותירו חותם על חייו. בשירותו בצה"ל היה ממקימי היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669).
ביוגרפיה > אדריכלות ובנייה

אלוני הוא בוגר תואר ראשון באדריכלות ובינוי ערים של הטכניון בחיפה, ובעל תואר שני באורבניזם ולימודים בין תחומיים של מכון מטרופוליס, האוניברסיטה הפוליטכנית של קטלוניה (אנ'), ברצלונה, ספרד. התזה שלו, "מסלולי נוודים" (Nomad Trajectories). בסוף השנה הרביעית ללימודיו בטכניון, זכה יפתח אלוני, ביחד עם האדריכל טוני ברטר, בתחרות לתכנון היישוב מצפה אביב שבגוש שגב. בין שאר הפרויקטים האדריכליים שתכנן במשרד אלוני-דרורי אדריכלים: תוכנית אב לפיתוח הנגב המערבי (זכייה בתחרות), דרך הבשור, כולל תכנון הגשר התלוי מעל נחל הבשור, מעון לקשיש בקריית מלאכי (זכייה בתחרות), תכנון היישוב צוקים בערבה, הרחבות קיבוצים ומושבים, תכנון שכונות מגורים ומסחר בבודפשט, פארקים מסחריים בבלגרד. בשנת 1989 זכה אלוני במלגת המועצה הבריטית (אנ') לאמנים בעלי הישג ייחודי ושהה שלושה חודשים בלונדון כאורח של בית הספר לאדריכלות AA.
ביוגרפיה > טלוויזיה ואמנות

במהלך שנות פעילותו כאדריכל הגה והפיק אלוני פרויקטים תרבותיים שונים, בין היתר: "סיפור מהסרטים" (6 דרמות ישראליות המבוססות על יצירות ספרותיות ישראליות) בשיתוף עם הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וטלעד - שודר בערוץ 2, טלעד. היה מפיק בפועל של הסרט "כל אחד והאוורסט שלו" - מסע של קבוצת אנשים עם צרכים מיוחדים למחנה הבסיס של האוורסט; סרטי מסע שונים ששודרו בערוץ 2, ביניהם: הסרט "קאילאש", מסע להר הקדוש במערב טיבט שלאחר הפקתו יצא אלוני למפגש אישי וריאיון עם הדלאי לאמה בדָרמסלה, ראיון שהשאיר חותם עמוק על חייו של אלוני בהמשך. הסדרה "7 הפסגות", שעקבה אחר ההעפלה של המטפס דורון אראל לפסגה הגבוהה ביותר בכל יבשת, ועוד. הפיק בפועל את הסרט, monks in the desert - spiritual warriors, שהשתתף בפסטיבל אידפא. אלוני יזם והיה שותף במשלחות שונות, ביניהן לסביבת הקוטב הצפוני, למדבר המערבי במצרים, למקומות מרחוקים ונדחים בהודו, נפאל, וטיבט.
בשנת 2005 ייסד אלוני את כתב העת "בלוק – עיר/מדיה/ תאוריה/ ארכיטקטורה", כתב עת אורבני רב-תחומי. אלוני היה העורך הראשי (משותף) של כתב העת. "בלוק" הופץ על ידי הוצאת כתר, ונתמך על ידי מפעל הפיס. פעילות "בלוק" התפרשה על נושאים שונים: ארגון סימפוזיונים בהקשרים תרבותיים אורבניים, השתתפות בביאנלה הראשונה לאדריכלות הנוף העירוני - בת ים (תחנות אוטובוס כמרחב מגורים), אצירת התערוכה "אינסומניה" במוזיאון פתח תקווה לאמנות, השתתפות בתערוכה "ערים זמניות" בברצלונה, ועוד.
בשנת 1978 זכה אלוני במקום שני בתחרות של מוזיאון ישראל, "חפצים בלתי שימושיים", עבודותיו הוצגו במוזיאון. בשנת 2005 השתתף אלוני בתערוכה "לינה משותפת" שאצרה טלי תמיר בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו של מוזיאון תל אביב. התערוכה תיארה בעיניים ביקורתיות את נושא הלינה המשותפת בבתי הילדים בקיבוץ. אלוני הציג את "לקסיקון מילים שיתופיות". הלקסיקון כלל מילים כמושגי יסוד בהוויה הקיבוצית שהוצגו על גבי גלויות והוקרנו על צג.
ביוגרפיה > ספרות

בשנת 2009 פרסם יפתח אלוני את הרומן הראשון שלו, "גנב החלומות", בעריכת ענת לויט. בשנת 2012 יצא לאור ספרו השני, "חלפים". הספר היה לרב-מכר. בשנת 2013 יצא לאור ספר שיריו הראשון, "שימותו הקוצים", בעריכת פרופ' דן מירון ושיריו פורסמו בעיתונים ועל גבי במות שונות. בשנת 2014 יצא לאור ספר שיריו השני, "כוח המשיכה", בעריכתו של דרור בורשטיין. בשנת 2015 פרסם אלוני את ספרו "מבטה של גארודה", ספר סיפורים קצרים בעריכת נורית זרחי, עורך ראשי פרופ' דן מירון. בשנת 2016 פרסם אלוני קובץ מצומצם, "מכות עכשיו", ואריאציות על מכות מצרים בעריכת נורית זרחי. בשנת פרסם את ספרו "לאיבוד" בעריכת יחיל צבן. סיפורים קצרים של יפתח אלוני, ושירים פרי עטו פורסמו על במות שונות: מוסף גלריה ומגזין תרבות וספרות של הארץ, מוסף סופשבוע של מעריב, בידיעות אחרונות, גרנטה 05 (הסיפור "אל קאבליו"), ובאנתולוגיות "הלהקה היחידה שחשובה" (אפיק, 2015, עורכת: דנה קסלר, הסיפור "מכורים, קופים וחמורים"), "לא נשכח נצא לרקוד" (אפיק, 2015, עורכים: עמיחי שלו, נורברט קרון, הסיפור "סרגוסה בברלין"), ועוד.
בשנת 2012 ייסד יפתח אלוני, במשותף עם הפרופסור דן מירון את הוצאת "אפיק - ספרות ישראלית", נכון לספטמבר 2024 יצאו בהוצאה 270 כותרים.
בשנת 2014 הקים אלוני את "פרויקט הסיפור הקצר – מעבורת". הפרויקט אוצר ומעלה למרחב האינטרנט סיפורים קצרים נבחרים מרחבי העולם. ב"מעבורת" כ־3,000 סיפורים קצרים של סופרים מכ־60 מדינות המתורגמים מ־38 שפות לשפות הממשק: אנגלית, עברית, ספרדית, גרמנית וערבית והם מועלים גם בשפת המקור. כל סיפור כולל קטעי וידאו קצרים ואימאז'ים. הסיפורים מוקלטים ומועלים בשפות השונות גם כקובצי אודיו. תוכן הפרויקט נגיש חינם ומותאם לכל מכשיר דיגיטלי. הפרויקט נתמך על ידי מועצת הפיס, מכון גתה, וגופים פרטיים. בין היתר, ניתן למצוא באתר את סיפוריו של אלוני "סרגוסה בברלין", "סיפור ישן", "מכות עכשיו" – וריאציה על מכות מצרים, ואת "מקור המעשה". "מעבורת" היה בין המועמדים הסופיים לפרסי מצוינות ספרותית מטעם יריד הספרים הבינלאומי בלונדון, בקטגוריה "מצוינות בתחום התרגום".
 במאי 2020  היו לפרויקט כ-200,000 משתמשים (users) מדי חודש, כ-30% מתוכם מישראל. במסגרת פעילות "פרויקט הסיפור הקצר – מעבורת", פיתח אלוני פורמט לערבים, "תשמעו סיפור" – צוות של ארבעה שחקנים מקריא ומשחק, בליווי פסנתרן ונגן כלי הקשה, סיפורים מהפרויקט. תיאטרון "צוותא" אימץ את האנסמבל (מנשה נוי, אלמה דישי, אור רותם, מתן קסירר, והנגנים).. קובץ של 8 סיפורים ממעבורת "מאדים זה כאן: הסיפור הישראלי הספקולטיבי" יצא כספר דיגיטלי בשנת 2021. הוא כולל, בין היתר, את סיפורו של אלוני "ההזדמנות". באותה שנה יצא לאור קובץ דיגיטלי נוסף של סיפורים ממעבורת, "שבעה ישראלים מופלאים", וגם בו סיפור של אלוני.
בשנת 2014 שפט יפתח אלוני בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ". בשנת 2014 ו-2017 השתתף בפסטיבל המשוררים במטולה. ביוני 2020 פתח את חנות הספרים והסלון התרבותי "לשם שינוי" בתל אביב.
ביוגרפיה > חיים אישיים

אלוני חי עם בת זוג, האמנית ליאורה אלכסנדר ולהם ארבעה ילדים, מתגורר ברמת השרון.
ספריו

גנב החלומות (הוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2009)
קולאז' של מונולוגים ושיחות מפי תשע דמויות. טבת הוא אדם שמרכיב לעצמו מסכות מפיסות זיכרון שהוא גונב מאחרים והופך אותן לשלו.
חלפים (אפיק, תשע"ב 2012)
מתן קול הוא יתום. הוריו, שהיו אמני קרקס, נהרגו בספק תאונה ספק התאבדות במבצע הליכה על חבל. הוא גודל בידי אווה, אחותה של אמו, רווקה תל אביבית. בחופשות היה פוגש את סבתו ליה שהגנה על אמו ונותרה באבלה. לאחר שאהבתו הראשונה סימה עזבה אותו, הוא עקר לניו יורק - שם נסקה הקריירה שלו כמנתח מוח. כעבור 20 שנה החליט לחזור לישראל, התיישב בשדה בוקר והחל לעבוד בבית החולים סורוקה. מתן הוא גבר שחייו מוקפים נשים, ולמרות זאת סובל מחרדה ואינו מסוגל ליצור אינטימיות זוגית.
הספר פותח בסצנה בה מתן בוחר לתת למנותחת למות, אף על פי שיכול היה לפעול אחרת – לכרות את האונה השמאלית של מוחה. מכאן מתפתחת העלילה לאחור, החל מהמפגש עם המנותחת, נדין, שהגיעה ארצה על מנת לראיין אותו לכתבת פרופיל.
לאיבוד (אפיק, 2021)
מסעותיו הפיזיים והרוחניים של אלוני בעולם ודיאלוגים שלו עם אנשים שונים, בהם שיחה על משמעות החיים בדרמסאלה עם הדלאי לאמה טנזין גיאטסו, טיול למדבר עם הסופרת נורית זרחי, דו-שיח עם איש המודיעין רפי איתן, התחקות אחר האל אנוביס עם בדואי ופגישה עם הרודן האפריקאי עומר בונגו.
לקריאה נוספת > שירה

שימותו הקוצים, שירים (אפיק, תשע"ג 2013), בעריכת פרופ' דן מירון.
כוח המשיכה, שירים וקטעי פרוזה קצרה מאוד (אפיק, 2014), בעריכת דרור בורשטיין.