stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרכבת הרטית
רשת המסילות > מסילת דבוס-פיליסור

מסילת דבוס-פיליסור היא המשכה לכיוון דרום-מערב של מסילת לנדקווארט-דבוס. תחילתה בתחנה דאבוס פלאץ, והיא יורדת מגובה של 1,540 מטר עד לפיליסור השוכנת בגובה של 1,080 מטר. אורכה של המסילה 19.3 ק"מ בלבד, ובפיליסור היא מתחברת למסילת אלבולה. השיפוע המרבי של מסילה זו מגיע ל-35 פרומיל.
רשת המסילות > מסילת לנדקווארט-טוזיס

מסילת לנדקווארט-טוסיס הייתה המסילה השנייה שהניחה החברה, והיא הושלמה ב-1896. מסילה זו שאורכה 41.28 ק"מ איננה תלולה במיוחד, והיא עוברת בעמק הריין ולאחר מכן ביובלו הדרומי - הריין האחורי. היא מתחילה בגובה של 525 מטר ולאורך 13.69 הק"מ הראשונים היא מקבילה למסילת חברת הרכבות הלאומית, שרוחבה מלא, עד שזו מסתיימת בתחנת הרכבת של כור. מכור ממשיכה המסילה הצרה לכיוון דרום-מערב, וברייכנאו (Reichenau) השוכנת בנקודת המפגש של הריין הקדמי והריין האחורי, היא פונה לכיוון דרום-מזרח וממשיכה לאורכו של האחרון. ברייכנאו מתפצל מהמסילה קטע חדש יותר המוביל מערבה לאורך הריין הקדמי והרוינאולטה עד לדיזנטיס/מוסטר. מסילת לנדקווארט-טוסיס ממשיכה מהפיצול עד סיומה בטוסיס בגובה של 697 מטר, מקום בו היא מתחברת אל מסילת אלבולה. השיפוע המרבי לאורכה של מסילה זו מגיע ל-25 פרומיל.
רשת המסילות > מסילת אלבולה

יחד עם מסילת ברנינה, ממחישה מסילת אלבולה את יכולת האדריכלית והטכנית של סוללי מסילות הרכבת של החברה. המסילה מחברת את טוסיס עם סנט מוריץ ואורכה 61,67 ק"מ. היא עולה מגובה של 697 מטר עד לשיא של 1,815 מטר, ומסתיימת בסנט מוריץ בגובה של 1,775 מטר. לאורכה 55 גשרים, והידוע שבהם הוא גשר לאנדוואסר (Landwasserviadukt) שהיה לסימלה של המסילה (ראו תמונה בתבנית למעלה משמאל). בנוסף שוכנות לאורך הקו 29 מנהרות, שהארוכה שבהן, מנהרת אלבולה, נמתחת לאורך 5,865 מטר. השיפוע המרבי של המסילה הוא 35 פרומיל.
כיוונה של המסילה הוא מזרחה מטוסיס עד לפיליסור. בפיליסור היא פוגשת את מסילת דבוס-פיליסור, ופונה לכיוון דרום-מזרח לעבר מנהרת אלבולה. בקטע זה חמש לולאות שלמות או כמעט שלמות שבהן מונחת המסילה בצורת מעגלים, ואלה משלבים גשרים ומנהרות. לולאות אלה מאריכות את אורכה של המסילה כדי ליצור מדרון מלאכותי מתון שלאורכו תוכלנה הרכבות לנוע מבלי להחליק מטה. לאחר חציית מנהרת אלבולה שגובהה המקסימלי הוא 1,831 מטר, כמעט אלף מטר מתחת לפסגתו של ההר דרכו נחצבה, עוזבת מסילת הרכבת את אגן הניקוז של הריין, ומגיחה לעמק האין, שהוא יובלו של הדנובה. סמוך מצפון לסנט מוריץ פוגשת המסילה את מסילת האנגדין, והיא ממשיכה דרומה עד פונטרזינה (Pontresina), שם היא מסתיימת עם תחילתה של מסילת ברנינה. שמה של המסילה בא משמו של נהר אלבולה, יובל ימני של הריין האחורי, הנשפך אליו בטוסיס, ושלאורכו עובר רוב המסילה.
ב-1896 היו ברחבי גראובינדן מסילות ברזל באורך של 100 ק"מ בלבד. אזורים נרחבים בקנטון היו מבודדים, ומשך הנסיעה מכור לסנט מוריץ עמד על 14 שעות. לאור הצלחתה של מסילת לנדקווארט-דבוס, הועלתה לראשונה תוכנית של ממש לסלול מסילת רכבת אשר תחצה את גראובינדן מצפון לדרום, ותהווה את המשכה של מסילת לנדקווארט-טוסיס. מספר תוכניות נבדקו, כולל האפשרות להמשיך את המסילה עד לטריאסטה שבאיטליה. לבסוף, ולאחר שהפרלמנט השווייצרי אישר את הפרויקט ב-30 ביוני 1898, החלה בנייתה של המסילה בספטמבר 1898. המסילה נחנכה ב-31 ביולי 1903, אם כי החיבור הממשי לסנט מוריץ באורך של שלושה ק"מ נוספים, הושלם רק שנה לאחר מכן, ב-1 ביולי 1904. המסילה חושמלה החל בשנת 1919, ועם השנים הוארכו רציפי התחנות שלאורכה ל-260 מטר, כדי שיוכלו להתאים לרכבות בנות עד שלושה-עשר קרונות, ובהן גם הגליישר אקספרס והברנינה אקספרס. בשנות ה-90 הקימה החברה מספר קטעים קצרים בהם שתי מסילות מקבילות שיאפשרו לרכבות בכיוונים מנוגדים לחלוף אלה על פני אלה. המסילה משמשת כיום לתנועת נוסעים ומשא, וכן לשינוע כלי רכב, מהם נמנע הצורך להשתמש בכביש העובר במעבר אלבולה בגובה של 2,312 מטר.
רשת המסילות > מסילת רייכנאו-דיזנטיס/מושטר

מסילת רייכנאו-דיזנטיס/מוסטר היא המשכה של המסילה המגיעה מכור לכיוון מערב. אורכה 49.31 ק"מ; היא מובילה מרייכנאו בגובה של 604 מטר עד לדיזנטיס/מוסטר (Disentis/Mustér) בגובה של 1,130 מטר, והשיפוע המרבי לאורך הקו מגיע ל-27 פרומיל. מדיזנטיס/מוסטר ממשיכה מסילת הרכבת מעבר לגבולות גראובינדן לכיוון מרכזה של המדינה.
קטע זה נסלל במספר שלבים, שהראשון שבהם נחנך ב-1 ביוני 1903 וסלילת מלוא אורכו הסתיימה ב-1 באוגוסט 1912. חישמולו של הקו הושלם ב-1 ביוני 1922. מסילת רייכנאו-דיזנטיס/מוסטר משמשת רכבות רגילות והיא גם חלק מנתיבה של הגליישר אקספרס מערבה לצרמט.
המסילה עוברת בעמק הריין הקדמי, והקטע הידוע ביותר לאורכה הוא ה"רוינאולטה" (רומאנש Ruinaulta; גרמנית Rheinschlucht - "נקיק הריין"). בקטע זה מתחפר הריין הקדמי בין צוקי אבן גיר לבנים וחשופים, הנישאים לגובה של עד 400 מטר. מקורו של הנקיק במפולת קרקע רחבת היקף שארעה לפני 10,000 שנים לערך, ואשר חסמה את דרכו של הריין הקדמי לחלוטין, אך עד מהרה פילס לו הנהר נתיב חדש. תחנות הרכבת לאורכו של הרוינאלטה הן אמצעי התחבורה היחיד להגיע אל קרקעית הנהר בקטע זה.
רשת המסילות > מסילת אנגנדין

מסילת האנגנדין מובילה לאורך נהר אין (Inn או En) מפונטרזינה ועד שקול. אורכה 56.80 ק"מ והיא אינה משופעת יחסית למסילות האחרות, שכן היא יורדת מגובה של 1,774 מטר ל-1,286 מטר בלבד. עם זאת, גם לאורכה של מסילה זו שיפועים מרביים של 25 פרומיל. המסילה פוגשת בתחילתה את מסילות ברנינה ואלבולה, ובמורד הנהר היא נפגשת מאז 1999 גם עם מסילת מנהרת ורנינה. חלקו העיקרי של הקו שאינו חופף לקווים אחרים הושלם ב-1 ביולי 1913 והיה הקטע המחושמל הראשון של הרכבת הרטית. בעבר היו תוכניות להאריך את המסילה לכיוון צפון-מזרח עד לאוסטריה, ולכיוון דרום-מערב, מעבר לסנט מוריץ ועד לגבול האיטלקי שמעבר למעבר מלויה. תוכניות אלה נזנחו משך 90 שנים, אולם כיום שוב מדובר על המשכה של המסילה לכיוון טירול שבאוסטריה.
רשת המסילות > מסילת ברנינה

מסילת ברנינה מובילה מסנט מוריץ ומפונטרזינה לאורך עמק ברנינה שהעניק לה את שמה, דרך מעבר ברנינה והלאה דרך עמק פוסקיאבו (Poschiavo) עד לטיראנו, עיירת גבול קטנה כ-2.5 ק"מ מעבר לגבול האיטלקי.
המסילה נסללה על ידי "חברת הרכבת של ברנינה" (Bernina-Bahngesellschaft או BB) שקמה ב-1905, במטרה לסלול קשר מסילתי בין טיראנו לסנט מוריץ. לאחר שהתקבל האישור לפרויקט ב-1906, הוקמה המסילה במספר שלבים, וב-5 ביולי 1910 נפתח הנתיב למלוא אורכו. בתחילה הופעלה הרכבת לאורך המסילה רק בעונות הקיץ, ובשנים הראשונות לקיומה הייתה נתונה תמיד בסכנת פשיטת רגל. בעקבות הקשיים הכלכליים שנגרמו לחברה במלחמת העולם השנייה, נרכש הקו על ידי הרכבת הרטית ב-1944. זו חידשה את הקו, שינתה את תוואי המסילה במקומות בעייתיים והתאימה אותו לפעולה גם בחורף. בשנות ה-80 וה-90, שינע הקו בעיקר עץ ובעלי חיים מגראובינדן לאיטליה, וכאשר ענף זה גווע, החלה הרכבת הרטית לפתח את העניין התיירותי בקו וחנכה את הברנינה אקספרס.
אורכו של הקו הוא 60.69 ק"מ והשיפוע המקסימלי לאורכו מגיע ל-70 פרומיל. לכאורה מהווה מסילת ברנינה את המשכה של מסילת אלבולה והשתיים נפגשות בתחנת הרכבת בסנט מוריץ, אך בשל הבדלי המתח, מדובר בשתי מערכות נפרדות הפועלות על פסים שונים. מיד עם תחילת מסעה בגובה 1,775 מטר, חוצה הרכבת את נהר האין דרומה, וחופלת דרך מנהרת שרנדירה 2 (Charnadüra II) שהיא המנהרה הארוכה ביותר לאורך מסילה (689 מטר). בסמדן (Samedan) נפגשת המסילה עם מסילת אנגנדין המסתיימת במקום. מסילת ברנינה יורדת לגובה של 1,716 מטר כ-2 ק"מ לאחר תחילתה, ולאחר מכן מתחילה בטיפוס מתמיד ששיאו באוספיציו ברנינה (Ospizio Bernina) בגובה של 2,253, ומעל לקו גבול העצים. כאן נפרדת הרכבת מהכביש העובר דרך מעבר ברנינה, וחולפת לאורף חופו המזרחי של לאגו ביאנקו (Lago Bianco - "האגם הלבן") השוכן בקו פרשת המים שבין אגן הניקוז של עמק הפו מדרום לאגם לבין זה של אין, יובלה של הדנובה שמצפון לו. למעט רכבות הרים ייחודיות, זהו קו הרכבת הלא מקורה הפועל כל השנה הגבוה בהרי האלפים. באזור זה שיפועי המסילה מגיעים עד 70 פרומיל, דבר המעניק למסילת ברנינה גם את התואר של אחת ממסילות הרכבת הרגילות המשופעות בעולם.
המסילה מתפתלת לאורך מספר פניות פרסה חדות המגשרות על המדרונות התלולים, ובפוסקיאבו, לאחר פרידה של כ-20 ק"מ, היא שבה ונפגשת עם הכביש. מפוסקיאבו בגובה של 1,014 מטר, יורדת המסילה לאורך 17 ק"מ עד לטיראנו השוכנת בגובה של 429 מטר. המסילה חוצה את כיכר הבזיליקה בעיר ומסיימת את מסלולה בתחנת הרכבת המשותפת לה ולקוי חברת הרכבת האיטלקית שמסילותיה ברוחב תקני.
רשת המסילות > מסילת כור-ארוזה

מסילת כור-ארוזה מקשרת בין שני היישובים ואורכה 25.68 ק"מ. היא מתחילה בכור בגובה 584 מטר ומסתיימת בתחנת ארוזה השוכנת ברום של 1,739 מטר. השיפוע הממוצע של הקו הוא 22.23 פרומיל והשיפוע המרבי מגיע ל-60 פרומיל. הקמת הקו החלה ב-1912 על ידי חברת "רכבת כור-ארוזה" (Chur–Arosa Bahn או ChA), ומשנפתח זכה להצלחה שעמדה בניגוד להפסדיה של הרכבת הרטית באותה עת. אולם שנות המשבר במהלך מלחמת העולם השנייה גרמו לחברה לקשיים כלכליים, וב-1942 השתלטה עליה הרכבת הרטית.
המסילה מתחילה בתחנת הרכבת של כור, שם היא נפגשת עם מסילות ברוחב רגיל חברת הרכבת הלאומית. בדומה לחשמלית היא נוסעת דרך רחובות העיר וחוצה אותה מצפון לדרום. לאחר עצירה נוספת בתחומי כור ממשיכה הרכבת לכיוון מזרח. אף שחפירת מנהרה בה תעבור המסילה בתחומי העיר עמדה על הפרק בעבר, זו לא יצאה מעולם אל הפועל. בצידה המזרחי של כור עוזבת המסילה את עמק הריין ונכנסת לעמק שנפיג (Schanfigg). המסילה מטפסת בהתמדה לאורך העמק דרך מספר מנהרות וגשרים שהידוע שבהם הוא גשר לנגוויס (Langwieser Viadukt). אורכו 284 מטר והוא שוכן קילומטרים ספורים לפני ארוזה. משך הנסיעה לאורך הקו הוא כשעה והמהירות הממוצעת היא של כ-26 קמ"ש.
רשת המסילות > מנהרת ורנינה

מנהרת ורנינה מובילה לאורך 19,042 מטר מקלוסטרס בצידה צפון-מערבי אל זוש (Susch) בצידה הדרום-מזרחי. היא משמשת כקו המחבר בין צפון גאובינדן אל עמק אנגנדין במזרחו, ובעיקר כאמצעי פופולרי להובלת כלי רכב תוך עקיפת מעבר פליאלה (Flüelapass) שגובהו 2,382 מטר. מעבר זה חשוף בחורף למפולות שלגים כבדות.
הקמתה של מנהרת הרכבת או שיפור הכביש העובר דרך מעבר פליאלה היו נתונים בדיונים משך זמן רב. לבסוף נערך ב-22 בספטמבר 1985 משאל עם בקנטון, וזה הכריע לטובת האפשרות הראשונה. לאחר התדיינות משפטית שנמשכה מספר שנים, החלה חפירת המנהרה ב-1991 משני צדדיה, וב-26 במרץ 1997 נפרצה המנהרה לכל אורכה. מנהרת ורנינה נחנכה ב-19 בנובמבר 1999, ושלושה ימים לאחר מכן החל שירות הרכבת לעבור דרכה. המהירות המרבית המותרת במנהרה היא 100 קמ"ש, והנסיעה לאורך הקו עשויה לארוך כ-17 דקות, אך בפועל היא נמשכת 19 דקות. בממוצע משרתת המסילה כשתי רכבות להובלת כלי רכב בכל כיוון מדי שעה, וזאת נוסף על תנועת רכבות נוסעים רגילות.
שירותי הרכבת > גלאסייה אקספרס

הגלאסייה אקספרס (Glacier Express - "אקספרס הקרחונים") הוא ללא ספק קו הרכבת הידוע ביותר של הרכבת הרטית, והוא שונה מיתר קוויה בכך שהוא חורג מרחק רב מגבולותיו של קנטון גאובינדן. במסגרת קו רכבת זה פועלות מספר רכבות ספורות מדי יום היוצאות מסנט מוריץ או מדבוס לצרמט (Zermatt) ובחזרה. הרכבת עושה את הדרך בכשבע וחצי שעות, עובדה שהקנתה לה את תואר החיבה "הרכבת המהירה האיטית בעולם" ("The slowest fast train in the world"). אורכו של הקו הוא 291 ק"מ, ולאורכו 291 גשרים ו-91 מנהרות. הוא מגיע לשיא גובהו במעבר אובראלפ (Oberalp) ברום של 2,033 מטר. בשל מהירות הנסיעה, תכיפות הרכבות הנמוכה יחסית והעובדה שהוא מקשר בין אתרי נופש וסקי לאורכם של הרי האלפים בדרום שווייץ, מיועד השימוש בגליישר אקספרס בעיקר לתיירים, ומושם דגש ברכבות הפועלות במסגרת הקו על נוחות השירות ועל הפעלת קרונות פנורמה - קרונות נוסעים בעלי חלונות גדולים במיוחד.
תחילתו של השירות ב-1926 והוא הופעל על ידי הרכבת הרטית ועל ידי שתי חברות רכבת נוספות, בעונות הקיץ בלבד ומסנט מוריץ ועד בריג (Brig). רק ב-25 ביוני 1930 נפתחה מסילת הרכבת מבריג עד צרמט לתנועה, ומשך הנסיעה לאורך הקו כולו עמד אותה עת על 11 שעות. ב-1942 חושמל הקו למלוא אורכו, אך בשל מלחמת העולם השנייה הוא הופסק בין 1943 ל-1948. ב-26 ביוני 1982 ועם השלמת מנהרת הבסיס במעבר פורקה (Furka), החל הגליישר אקספרס לפעול בכל עונות השנה וזמן הנסיעה התקצר משמעותית.
שירותי הרכבת > ברנינה אקספרס

הברנינה אקספרס הוא קו רכבת ידוע נוסף המופעל על ידי הרכבת הרטית. השירות מקשר בין כור לטיראנו שבאיטליה, ומשך הנסיעה הוא כארבע ורבע שעות. הרכבות עושות שימוש במסילות דבוס-פיליסור, אלבולה וברנינה, וחולפות דרך 55 מנהרות ו-196 גשרים. בקיץ מופעל השירות גם בקטעים שבין דבוס וסנט-מוריץ לטיראנו. תנועת הרכבת מתואמת עם אוטובוס הממשיך מטיראנו ללוגאנו.
שירותי הרכבת > רכבות נוסעים אחרות

נוסף על שני שירותי האקספרס, מפעילה הרכבת הרטית 12 קווי רכבת, מהם שלושה מוגדרים כרכבת אזורית מהירה (Rregional Express או RE), שבעה כרכבת אזורית רגילה (Rregional או R) ושני האחרים הם קווי רכבת פרברית (S-Bahn) באזור כור. רוב הרכבות יוצאות מהעיר כור או חולפות דרכה, אם כי קיימים קווי רכבת המתחילים ומסתיימים בלנדקווארט וקווים פריפראליים לאורך עמק האין ולאורך מסילת ברנינה. קווים אלה משמשים ציבור נוסעים מעורב, הכולל גם תיירים, אך גם יוממים ונוסעים אחרים. הרכבת הרטית מספקת שירותים נוספים כמו נסיעות מיוחדות, שכירת קרונות נוסעים או חלקים מהם, טיולים לקבוצות, טיולים מאורגנים על בסיס נסיעה ולינה ותוכניות שונות המשלבות נסיעה ברכבת ובאמצעי תחבורה אחרים.
שירותי הרכבת > שירותי מטען והובלת כלי רכב

הרכבת הרטית מפעילה שירותי מטען מגוונים ממספר תחנות רכבת ונקודות העמסה ואחסון לאורך רשת מסילותיה. כ-15% מנפח המטען שמובילה החברה הם נפט ומוצריו המובלים לרוחבם של הרי האלפים, ובעיקר מבתי זקוק ברחבי איטליה לשווייץ. עצים מהווים 10% נוספים מנפח המטען שמובילה החברה. משאות אחרים מובלים במכולות, בקרונות משא שטוחים או בשיטת גל-נוע המיועדת למשאות מתגלגלים.
ענף רווחי במיוחד הוא ענף שינוע כלי הרכב, וזה פועל לאורך מסילת אלבולה עד עשר פעמים ביום בכל כיוון, אך בעיקר דרך מנהרת ורנינה, דרכה פועלות שתי רכבות בשעה בכל כיוון. חשיבותו של השירות היא רבה בעיקר בעונת החורף, עת התנועה בין כור ומרכז שווייץ לעמק האין מוגבלת בשל תנאי מזג האוויר.
סטטיסטיקה וציוד נייד

אלו נתוני הסעת נוסעים והובלת משא כל ידי הרכבת הרטית בין השנים 2003 ו-2007:
| שנה | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| נוסעים | 76,800 | 80,100 | 80,900 | 83,200 | 88,600 | 94,900 |
| מטען (אלפי טונות) | 16.3 | 17.0 | 16.5 | 15.8 | 17.0 | 16.7 |
כוח האדם המועסק על ידי החברה ירד מ-1,479 עובדים ב-2003 וב-2003 ל-1,378 ב-2007 ומתוכנן להמשיך ולהצטמצם במהלך שנת 2008. 54.9% מכוח האדם מועסקים בבקרת התנועה, 21% בציוד הנייד, 18.7% בתחזוקה, והיתר בשירותים מרכזיים.
ברשותה של הרכבת הרטית 1,340 יחידות שונות של ציוד נייד. אלה כוללות 147 קטרים, קרונות כוח וקרונות ניהוג, מהם תשעה קטרים היסטוריים; 382 קרונות נוסעים ו-811 קרונות מטען.
ראו גם

מסילת זמרינג
מסילת נילג'ירי ההררית
מסילת דרג'ילינג ההימלאית
אלפטראנזיט
הערות שוליים

↑  Past and present
↑  Profit and loss account
↑  אתר אונסק"ו
↑  The roaring 1920s
↑  First trip 1930
↑  The world's slowest fast train
↑  The Glacier Express all year round
↑  Bernia Express
↑  Crude-oil shipments
↑  Timber transport
↑  Financial accounts
↑  Personnel
↑  Vehicles
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 2064715-3  HDS: 041881  ISNI: 0000 0004 0435 0526  LCCN: n81136803  LIR: 2908  NKC: xx0194553  SUDOC: 056579470  VIAF: 137876315   WorldCat (עם VIAF): 137876315 
מפת הרכבת הרטית
תחנת הרכבת הרטית בקלוסטרס
תחנת הרכבת בכור
מסילת אלבולה בכתום
תרשים שיפוע של מסילת אלבולה
חתך של מנהרת אלבולה
פיתולי המסילה
רכבת מגיחה ממנהרה
רכבת ברוינאולטה
מסילת ברנינה בחום
תרשים שיפוע של מסילת ברנינה
לאגו ביאנקו - מעל קו העצים
מסילת ברנינה חוצה את כיכר הבזיליקה בטיראנו שבאיטליה
גשר לנגוויס
תרשים שיפוע של מסילת כור-ארוזה
תרשים של מנהרת ורנינה לצד מעבר פליאלה
הכניסה המזרחית למנהרה
שלט הגליישר אקספרס המקביל את פני הנוסעים
קרון מסעדה בגליישר אקספרס
הובלת עץ ומטען אחר
הובלת כלי רכב במסילת ורנינה
קטרים בקלוסטרס
קרון בקו לארוזה
רכבת ליד ויזן
חסיב סבאג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1920 טבריה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  12 בינואר 2010 (בגיל 90 בערך) ארצות הברית 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 השכלה:  האוניברסיטה האמריקנית בביירות  הקולג' הערבי 
 פרסים והוקרה:  קולר בית לחם 2000 (2000) 
 
חסיב סבאג (בערבית: حسيب الصباغ; 1920, צפת - 12 בינואר 2010) היה איש עסקים פלסטיני.
ביוגרפיה

נולד למשפחה יוונית-קתולית בצפת וסיים את לימודיו בקולג' הערבי בירושלים בשנת 1938. בשנת 1941 סיים לימודי הנדסה אזרחית באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בשנת 1943 הקים יחד עם ארבעה שותפים בחיפה את חברת הבניה Consolidated Contractors Company‏ (CCC). באפריל 1948 ברח מחיפה בעיצומה של מלחמת העצמאות ועבר ללבנון, שם ייסד מחדש את החברה בשנת 1950. החברה הפכה עם השנים לאחת מחברות הבניה והלוגיסטיקה והתשתיות הגדולות בעולם הערבי, אשר מעסיקה עשרות אלפי עובדים.
סבאג היה חבר במשך שנים רבות במועצה הלאומית הפלסטינית.
במשך שנים היה פעיל למען מטרות נדבנות. בשנת 1993 הקים את המרכז להבנה מוסלמית-נוצרית (Center for Muslim-Christian Understanding) באוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית. אחיו, עיסא, היה עיתונאי ב-BBC, ובנו הוא קארל סבאג, עיתונאי וסופר בריטי.
לקריאה נוספת

Hasib Sabbagh: From Palestinian refugee to citizen of the world, Mary-Jane Deeb, Mary E. King, Middle East Institute/University Press of America, 1996.
חומוס להמונים

| --- | --- |
סמליל האתר
סמליל האתר
 סוג:  בלוג 
 תקופת הפעילות:  אוגוסט 2006 – הווה (כ־18 שנים)
 מייסדים:  שוקי וטל גלילי
 שירותים עיקריים:  בלוג על חומוס
 https://humus101.com/
 
חומוס להמונים (באנגלית כותרתו The Hummus Blog) הוא בלוג ישראלי שעוסק בחומוס ובמטבח הים-תיכוני.
הבלוג, המגדיר עצמו "בלוג החומוס הראשון בעולם", נוסד באוגוסט 2006 על ידי האחים שוקי וטל גלילי, בניו של העיתונאי זאב גלילי. נכון ל-2020 הוא כולל מעל 800 פוסטים הכוללים ביקורת מסעדות המגישות חומוס ("חומוסיות"), מתכונים ומאמרים.
האתר נושא נימה הומוריסטית-קלילה. עיקר הביקורות באתר הן על חומוסיות ישראליות, אך הוא כולל גם פוסטים העוסקים בחומוסיות מחוץ לישראל.
לדברי מייסדו שוקי גלילי, האתר נולד תחילה במקריות - כהתנסות ראשונה של אחיו טל בפלטפורמת WordPress. שוקי גלילי, הכותב באתר וממייסדיו, מכונה "אבו שוקי המקורי" - שם עט שתחתיו הוא כותב בבלוג, והיה גם מייסדו של נט מגזין. בעקבות פעילותו באתר, צוטט פעמים רבות בכתבות ואף במאמרים העוסקים בנושא חומוס.
כשנה לאחר פתיחתו, באוקטובר 2007, צוין באתר כי בשנה החולפת נכנסו אליו 150 אלף גולשים מ-156 מדינות.
הערות שוליים

↑  אודות חומוס להמונים, באתר חומוס להמונים
↑  עופר מתן, מדריך לבלוגוספירה: החיים בראי גרגר החומוס, באתר הארץ, 24 במאי 2011
↑  שוקי גלילי, מה פתאום בלוג על חומוס, באתר "דודי שרון", ‏17 ביולי 2014
↑  Lebanon claims latest title in 'Hummus War'‎, CNN, ‏9 May 2010
↑  Ronit Vered, Why Are Israeli Jews Obsessed With Hummus?‎, הארץ, ‏13 במאי 2017
↑  Hirsch, Dafna, “Hummus is best when it is fresh and made by Arabs”: The gourmetization of hummus in Israel and the return of the repressed Arab, American Ethnologist, 38 4, 2011, עמ' 617-630
↑  Josh Mitnick, Hummus wars: Israelis respond to Lebanon's world record dish, The Christian Science Monitor, ‏11 May 2010
↑  אבו שוקי המקורי, מהפכת החומוס, באתר חומוס להמונים, 3 באוקטובר 2007
חומוסייה

תור משתרך מחוץ לחומוסיית אבו חסן ביפו
חומוסייה היא מסעדה המגישה בתור המאכל העיקרי בתפריט מנות חומוס שונות.
בדרך כלל לצד החומוס יציעו החומוסיות מאכלים כגון צ'יפס, סלט ירקות, וכדורי פלאפל (שהם גם מאכל שהמרכיב העיקרי בו הוא גרגירי חומוס). בדרך כלל יוגשו לצד החומוס, ובמחיר המנה, פיתות, בצל חי חתוך וכן לעיתים סחוג, תטבילה - רוטב חמוץ-חריף מלימון ומפלפלים חריפים, וכן חמוצים וזיתים. לרוב יציעו החומוסיות מספר מנות חומוס שונות, ובהן מסבחה (או בווריאציה שלה "משוואשה", שבה גרגירי החומוס מעוכים קלות), חומוס פול, חומוס גרגירים, חומוס עם ביצה קשה, חומוס "משולש" (חומוס, פול ומסבחה), חומוס "קומפלט" (חומוס, פול וביצה), חומוס עם בשר, וכיוצא באלה. כמו כן לעיתים יוצעו מנות נוספות שניתן לאכול בצורת "ניגוב" (שבה הפיתה משמשת במקום סכו"ם), כמו טחינה, לאבנה או מחלוטה (פול מבושל עם טחינה).
צלחת חומוס עם שמן זית, צנוברים, פטרוזיליה ופפריקה
רוב החומוסיות בישראל מונות סניף אחד, אך פועלות גם מספר רשתות חומוס המונות מספר סניפים, ובהן (מספר הסניפים מעודכן נכון למרץ 2023): חומוס אליהו (המונה 75 סניפים), חומוס בהדונס (המונה 18 סניפים) וחומוס כספי (המונה 11 סניפים). עם החומוסיות הידועות ביותר בישראל ניתן למנות את חומוס אבו חסן ביפו, חומוס סעיד בשוק העיר העתיקה בעכו, מסעדת חליל ברמלה, ואבו שוקרי באבו גוש.
ישנן חומוסיות, המציעות תפריט מגוון יותר לצד המנות המבוססות-חומוס, לרוב מאכלים מהמטבח הים-תיכוני, כגון בשרים על האש.
שעות הפתיחה של החומוסיות מוקדמות יחסית למסעדות אחרות. יש מעט חומוסיות אשר פתוחות או מציעות חומוס טרי אחרי השעה 15:00.
החומוסיות מהוות נדבך משמעותי מענף המסעדנות ומהקולינריה הישראלית. פעמים רבות נוהגים לפרסם עיתונים ומגזיני אוכל בישראל רשימות של החומוסיות הטובות ביותר. כמו כן, הן מהוות נושא סיקור לאתרי אינטרנט, כגון "חומוס להמונים".
הערות שוליים

1 2  לקסיקון החומוס השלם, באתר חומוס להמונים
↑  סניפים, באתר חומוס אליהו
↑  סניפים, באתר חומוס בהדונס
↑  סניפים, באתר חומוס כספי
חוות החיות (סרט, 1954)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  "חוות החיות" (ספר)
 בימוי:  ג'ון הלאס, ג'וי בצ'לור 
 הופק בידי:  ג'ון האלאס וג'וי בטשלור
 תסריט:  ג'ון האלאס ג'וי בטשלור בורדן מייס פיליפ סטאפ לותר וולף
 שחקנים ראשיים:  גורדון הית' (מספר) מוריס דנהאם
 מוזיקה:  מתיאש שייבר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 חברת הפקה:  Halas and Batchelor
 חברה מפיצה:  Distributors Corporation of America
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 29 בדצמבר 1954 הממלכה המאוחדת 7 בינואר 1955
 משך הקרנה:  72 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 תקציב:  350,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
חוות החיות (באנגלית: Animal Farm) הוא סרט הנפשה דרמטית בריטי-אמריקאי משנת 1954, בבימויים והפקתם של ג'ון האלאס וג'וי בטשלור. מבוסס על רומן באותו שם משנת 1945 מאת ג'ורג' אורוול. הסרט היה סרט הקולנוע העלילתי באורך מלא הבריטי הראשון ("מים לכיבוי אש" ו"טיפול באוניות" היו שני סרטים עלילתיים באורך מלא שהופקו קודם לכן, אך לא זכו להוצאה רשמית בקולנוע).
הסרט אינו עוקב בדייקנות אחר העלילה של הספר, הלועג הן לקומוניזם והן לקפיטליזם, אלא שם דגש על הפן השלילי של הקומוניזם בברית המועצות. ה-CIA היה מעורב במימון ההפקה, כחלק ממבצע מוקינגברד.
הסרט הופץ בקלטות וידאו ו-DVD בדיבוב עברי בקריינותו של אלכס אנסקי על ידי חברת קלאסיקלטת וmvp הפקות .
הפקה

הסרט הוא סרט ההנפשה הראשון באורך מלא שהופק בבריטניה, מפיקיו היו ג'ון הלאס וג'וי בצ'לור.
ה-CIA שילם עבור ההסרטה, כחלק ממבצע מוקינגברד, מתקפת תעמולה אמריקאית כנגד הגוש המזרחי במהלך המלחמה הקרה, והשפיע על הצגת רעיונותיו של אורוול. ה-CIA מימן בתחילה את לואי דה רוכ'מונט כדי להתחיל לעבוד על גרסה קולנועית ליצירתו של אורוול, והוא שכר את האלאס ובטשלור, חברת הנפשה בלונדון שעשתה סרטי תעמולה עבור ממשלת בריטניה. נעשו מאמצים לשנות את העלילה המקורית כך שתדגיש יותר את הפן האנטי-קומוניסטי בסיפור.
ביקורות ותגובות

עם צאת הסרט לאקרנים נשמעו בבריטניה ביקורות מהללות, על כי סרט זה יצא מאולפנים בריטיים ולא מהוליווד. סרט זה היה מראשוני סרטי ההנפשה שיועדו לקהל הרחב ולא רק לילדים, והביקורות היללו את אופי ציור הדמויות בו. מצד שני נשמעה ביקורת על סיומו ה"הוליוודי" המתקתק של הסרט, סיום שלפי הביקורות לא היה נכתב מעולם על ידי ג'ורג' אורוול, מאחר שהוא "מגיש לפיו של הצופה את הנמשל במקום להשאירו כסאטירה מלנכולית ומאופקת".
כאשר הופץ הסרט לראשונה, ניתן לסרט סיווג "X", המקבילה לקטגוריה המגבילה צפייה מתחת לגיל 18. זאת ככל הנראה עקב האלימות המרומזת בו בנוגע לנושאים פוליטיים. הסרט סווג מאז מחדש בקטגוריית "U" (יוניברסל), המתאים לכל הקהלים.
בשנת 1956 היה הסרט מועמד לפרס באפט"א בקטגוריית סרטי הנפשה.
הסרט הוקרן בישראל לראשונה בסוף שנות החמישים אולם באותה עת הייתה המודעות לכתיבתו של אורוול מועטה והסרט ירד מן המסכים בתוך זמן קצר. כעבור עשרות שנים הוקרן הסרט מספר פעמים בטלוויזיה הישראלית.
הבדלים בין הסרט לבין הספר

בספר ג'ונס נשוי ויש לו עוזרים בחווה שלו, ואילו בסרט הוא האדם היחידי בחווה.
בספר מלמד מייג'ור הזקן את החיות את השיר 'חיות אנגליה', אשר מכיל מילים. בסרט, החיות אכן שרות, אך ללא מילים, אלא רק משמיעות את קולן.
בסרט, מייג'ור הזקן מת מול בעלי החיים בזמן ששרו 'חיות אנגליה', בעוד שבספר הוא מת כעבור כמה ימים ונקבר.
בספר הייתה זו פרה שפורצת את הדלת למחסן התבואה, בעוד שבסרט מדובר במספר בעלי חיים.
בסרט מרד החיות מתרחש בבוקר, ואילו בספר הוא מתרחש בצהריים.
בסרט, לאחר גירוש סנובול, נפוליאון מצהיר כי הוא יקבל את החלטות החווה מכאן ואילך. בספר הייתה זו ועדת חזירים שהחליטה זאת.
בסרט, ג'ונס מנסה להחזיר לידיו את החווה בעזרת החקלאים האחרים, זמן קצר לאחר שהודח.
הכלבים בלובל ופינצ'ר לא הופיעו או הוזכרו בסרט, אך הכלבה ג'סי עדיין נותרה בו.
בסרט, לא ידוע מי הוריהם של גורי הכלבים היתומים, אף על פי שישנה סצנה אחת המציגה כלבה מתה, שנראית דומה לג'סי, ובכך מרמזת שג'סי היא אם הגורים. לא ידוע אם בלובל היה אבי הגורים מכיוון שהוא לא הוצג ולא הוזכר בסרט.
כשכלבי נפוליאון מגרשים את סנובול מחוץ לחווה, משתמע שהם הרגו אותו מחוץ למסך, בעוד שבספר הם פשוט רודפים אחריו ללא הצלחה.
בעוד ששאר החקלאים מנסים להשתלט שוב על החווה בסרט, ג'ונס לוקח קצת דינמיט לטחנת הרוח ומפוצץ אותה. בספר טחנת הרוח נהרסת פעמיים: פעם בסערה ופעם בידי החקלאים האחרים במהלך הניסיון השני להשתלט על החווה.
בסרט ג'ונס נהרג כשהוא נשאר בטחנת הרוח כשהיא מתפוצצת - כנראה בגלל העובדה שהוא היה שיכור. בספר הוא נפטר בבית אלכוהוליסטים באזור אחר של המדינה.
בסוף הספר החזירים מזמינים את החקלאים האחרים למסיבה. בסרט מוזמנים רק חזירים ממשקים שכנים.
בספר, החיות מבינות שהחזירים הפכו להיות כמו בני האדם אחרי שמשחק קלפים מסתיים בוויכוח. בסרט זה בנג'מין החמור שמבין זאת, כשהוא עד לכך שנפוליאון מורה לחזירים שהוזמנו כיצד לנהל את חוותיהם. יש לו אפילו הזיה קצרה שמשווים את דמותו של מר ג'ונס ואת דמותו של נפוליאון.
בסרט, בנג'מין מאחד את החיות והם מסתערים על בית החווה. הם מצליחים להרוג את נפוליאון ולהפיל את החזירים תוך כדי. דבר זה לא קרה בספר.
עיבוד לקומיקס

בשנת 1954 עיבד הרולד ויטאקר, אחד מאנימטורי הסרט, את הסרט לקומיקס שפורסם בעיתונים אזוריים בריטיים שונים.
הערות שוליים

↑  לורנס צוקרמן, "כיצד הסי-איי-איי משחק משחקים מלוכלכים בתרבות שלנו". הניו יורק טיימז, 18.3.2000 (באנגלית)
↑  Author unknown, "Animal Farm" on the screen", The Manchester Guardian, 1955
↑  ג'ורג' אורוול, מתחת לאף שלך (מאנגלית: יועד וינטר שגב; עריכה מדעית: גיורא גודמן), 2005, בדברי המבוא של גיורא גודמן בעמ' 48
↑  Harold Whitaker, lambiek.net (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4298128-1  VIAF: 772151304642449460003   WorldCat (עם VIAF): 772151304642449460003