stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כף בלו (אנטארקטיקה)
היסטוריה > גילוי ומיפוי הכף

הכף התגלתה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908 – 1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
הכף מופתה לראשונה (באופן גס) על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, אשר חקרה את האזור בחודשים אוגוסט - ספטמבר 1935 בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל. במהלך המיפוי נקראה הכף בטעות "כף אוונסן" (Cape Evensen).
הכף מופתה בייתר דיוק בהסמך על צילומי אוויר שצולמו על ידי הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד (FIDASE), וכן מופתה על הקרקע על ידי משלחת סוקרים מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד (FIDS) במהלך עונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956 – 1957, אשר יצאה מ"האי דיטייל".
היסטוריה > מקור השם

שארקו נתן לכף את שמה.
הכף נקראה על שמו של האדמירל ז'אן בלו (Jean Bellue), שהיה המפקח על המספנה בעיר שרבור שבצרפת.
לקריאה נוספת

• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , PP 168, 179, 184, 185
• National Imagery and Mapping Agency 2002, , PP 146 - 147
• Defense Mapping Agency 1992, , PP 362, 364
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מידע היסטורי וגאוגרפי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  מידע היסטורי וגאוגרפי באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
לוטפיה א-נאדי

| --- | --- |

 לידה:  29 באוקטובר 1907 קהיר, ח'דיוות מצרים 
 פטירה:  2002 (בגיל 94 בערך) קהיר, מצרים 
 שם לידה:  لطفية النادي 
 מדינה:  מצרים 
 ידועה בשל:  הטייסת המצרית הראשונה
 
לוטפיה א-נאדי (בערבית: لطفية النادي; 1907–2002), הייתה הטייסת המצרית הראשונה.
לוטפיה א-נאדי, 1933
קורות חייה

ילידת קהיר, בת למשפחה מן המעמד הבינוני. למדה בקולג' האמריקאי לנערות והתקבלה, ללא ידיעת אביה, לקורס הטיס הראשון שפתחה חברת התעופה המצרית מִצר אייר. בתמיכתו של מנכ"ל החברה, וכדי לכסות את דמי הלימוד, הועסקה בבית-הספר לטיסה כמזכירה וכטלפונאית. ב-27 בספטמבר 1933, והיא בת 26, אחרי הכשרה שנמשכה 67 ימים, קיבלה את רישיון הטיס, ובכך הייתה לטייסת הראשונה בעולם הערבי.
לוטפיה א-נאדי השתתפה במרוץ הטיס הבינלאומי בקו קהיר–אלכסנדריה, שנערך ב-19 בדצמבר 1933, בהטסת מטוס דו-כנפי חד-מנועי (דה הבילנד ג'יפּסי מוֹת'). אף שהגיעה אל היעד ראשונה מבין עשרות המתחרים, לא הוענק לה הפרס הראשון משום שהחמיצה את המעבר מעל פני אחת מנקודות השיפוט של נתיב הטיסה. עם זאת שלח לה המלך פואד את ברכותיו והעניק לה פרס ניחומים בסך 200 לירות מצריות (סכום לא מבוטל באותם זמנים). חלוצת הפמיניסטיות המצריות, הודא שעראווי, שבירכה אותה על הישגה במילים "הסבת כבוד למולדתך, זקפתְּ את ראשינו, והכתרתְּ את תקומתנו בעטרת גאון", אף יזמה רכישת מטוס פרטי ללוטפיה א-נאדי. עשר נשים מצריות הלכו בעקבותיה ולמדו טיס באותו עשור, ובהן לִנדא מסעוד, מדריכת הטיס המצרית הראשונה, אולם מאז מלחמת העולם השנייה לא הוכשרו עוד נשים מצריות לטיס.
על פי ידיעות שפורסמו בארץ ישראל ביום 15 בינואר 1936 – בדואר היום ובדבר – הייתה לוטפיה א-נאדי אמורה להגיע לתל אביב במטס מיוחד מטעם קלוב התעופה המצרי. במטס זה היו אמורים להשתתף גם שני ארצישראלים שלמדו באותם חודשים בבית-הספר לטיסה אלמאזה בקהיר – שולמית גורנגוט ואבישלום דרורי. הביקור נדחה בשל תנאי מזג אוויר ובסופו של דבר לא התקיים.
לוטפיה המשיכה להשתתף בתחרויות תעופה, ובהן המירוץ בקו שבין קהיר לנאת המדבר חארגה ב-1937 בהשתתפות טייסים מארצות שונות, שבו הגיעה שלישית (במקצה הנשים).
לוטפיה כיהנה תקופה מסוימת כמזכירה הכללית של מועדון התעופה המצרי. בעקבות תאונת טיס בראשית שנות החמישים נסעה להתרפא בשווייץ, התאזרחה שם והתגוררה מחוץ למצרים שנים רבות. מאז פציעתה לא שבה לטוס.
לוטפיה א-נאדי מעולם לא נישאה ולא הקימה משפחה. בשנת 2002 נפטרה בקהיר בגיל 95.
הנצחה

בשנת 1996 נעשה במצרים סרט תיעודי על אודותיה בשם "המְרָאָה מן החולות" (الإقلاع من الرمل).
יום הולדתה ה-107 נחגג בעולם בשרבוט גוגל, ושבועון אלאהראם במהדורתו האנגלית הקדיש לה מאמר מקיף. דברים לא מעטים לזכרה ראו אור בכתובים שבערבית.
הערות שוליים

↑  "קלוב התעופה המצרי יבקר את קלוב התעופה התל-אביבי", דואר היום, 15 בינואר 1936
↑  שרבוט גוגל ב-29 באוקטובר 2014
↑  Al-Ahram Weekly 23.10.2014
יעקב רחביה

| --- | --- |

יעקב רחביה, 1961
 לידה:  4 באוקטובר 1896 מקרוב, אוקראינה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  28 באוקטובר 1971 (בגיל 75) ישראל
 תאריך עלייה:  1918
 תפקיד:  מייסד ומנהל שירותי הטלפון של מדינת ישראל
יעקב רחביה (רחבלסקי) (4 באוקטובר 1896 – 28 באוקטובר 1971) היה פעיל ציוני, ממקימי רשת הטלפונים בארץ ישראל תחת המנדט הבריטי, מייסד ומנהל שירותי הטלפון הראשון של מדינת ישראל.
בתפקידיו השונים בתחום הטלפוניה היה פעיל מרכזי בביסוס רשת תקשורת מודרנית בארץ ישראל המנדטורית ובמדינה הצעירה.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

נולד בעיירה מקרוב שבאוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, לראובן, סוחר ולחיה, עקרת בית. בפרעות שנערכו ביהודים בראשית המאה העשרים נרצח אביו, ובעקבות זאת היגר יעקב לארצות הברית בשנת 1911.
בארצות הברית התיישב בשיקגו, עיר מגוריו של דודו, השלים את לימודיו התיכוניים, והתפרנס מחלוקת עיתונים. הוא תכנן ללמוד את מקצוע הרוקחות, אך בעקבות מפגש בשנת 1916 עם שני פעילים ציוניים, דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי, החליט להתגייס לגדודים העבריים בארץ ישראל תחת פיקודו של זאב ז'בוטינסקי, שהשתתפו במלחמת העולם הראשונה ובכיבוש הבריטי של ארץ ישראל.
התגייס ב-1918 ושירת בגדוד לצידו של בן-צבי. לבקשת דוד בן-גוריון שינה את שמו מרחבלסקי לרחביה.
ביוגרפיה > הקמת מערכת הטלפוניה בארץ ישראל

עם תום מלחמת העולם הראשונה חזרו רבים מחבריו לגדוד לארצות הברית, אך רחביה בחר, בעידודו של בן-צבי, להיאחז בארץ ישראל ולעסוק בחקלאות. לצורך כך הוא למד במשך שלושה חודשים בבית הספר החקלאי 'מקווה ישראל'.
למרות כוונתו לעסוק בחקלאות, שוכנע על ידי משלחת של ההסתדרות הציונית להשתלב באדמיניסטרציה של הממשל הבריטי החדש. במטרה להתמקצע בתחום תשתיות התקשורת, ולסייע בעזרת הידע המקצועי שירכוש להתפתחות היישוב היהודי והמדינה המתוכננת, הצטרף בפברואר 1920 לפרויקט פיתוח רשת הטלפונים והטלגרף בארץ ישראל, במסגרת הצבא הבריטי. בשלב הראשון עסק בעיקר בעבודה פיזית קשה בשכר נמוך, אשר כללה מתיחת רשתות, כריית שוחות והצבת עמודים, והשתתף בייסוד קווי הטלפון ליריחו ולחברון.
יחד עם 15 העובדים הראשונים בתחום תשתיות התקשורת בארץ ישראל הקים רחביה ארגון עובדים בשם "ההסתדרות הבינלאומית של עובדי מסילות הברזל והטלגרף של א"י", ושימש כמזכיר הראשון שלו.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 מונה למדריך הראשי בבית ספר 'בזק', מוסד חדש שהוקם על ידי הבריטים כדי להכשיר עובדים להקמת תשתיות תקשורת בארץ ישראל.
בשנת 1921 מונה למנהל מחלקת הטלפונים בתל אביב, ובתפקיד זה התקין בין השאר את הטלפון הראשון במשרדו של ראש העיר, מאיר דיזנגוף. במהלך המרד הערבי הגדול היה אחראי על הטלפונים במחוז הדרום. במסגרת זו עסק בשמירה על קווי הטלפון ובתיקון הנזקים שגרמו להם כנופיות ערביות. משימה זו הייתה כרוכה בסיכון של ממש, ורחביה ספג איומים מחברי הכנופיות. באחד המקרים, בנובמבר 1938, נפצע מפגיעת כדור כשהותקף על ידי קבוצה של ערבים ביפו. על פעולותיו בשנים אלו קיבל מהנציב העליון את אות 'חבר הקיסרות הבריטית' מאת המלך ג'ורג' השישי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוטל עליו לחבר את העיר באר שבע ומחוז הדרום לרשת הטלפונים של המרכז, משימה שעבורה גויסו מאות עובדים.
ביוני 1922 נישא בתל אביב לפנינה אברמוביץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה הועבר לירושלים ומונה לסגן מנהל שירותי הטלפון בארץ ישראל. בשנת 1945 מונה למנהל שירותי הטלפון בארץ ישראל מטעם המנדט הבריטי.
ב-1948 הוקמה מרכזת טלפונים עצמאית בתל אביב, שהייתה אמורה לנתק את העיר העברית מהתלות במרכזת שביפו הערבית. לאחר שהמהנדס האנגלי האחראי על מחוז תל אביב סירב להפעיל את המרכזת החדשה, ירד רחביה מירושלים והפעיל בעצמו את המרכזת.
ביוגרפיה > מנהל שירותי הטלפון במדינת ישראל

עם קום המדינה בשנת 1948 מונה למנהל שירותי הטלפון הראשון בה, תפקיד אותו מילא עד פרישתו לגמלאות ב-1961. תחילה היו שירותי הטלפון תחת אחריות משרד התחבורה, ולאחר מכן הפך תחום הדואר למשרד הדואר, שכלל גם את שירותי הטלפון. לאורך כהונתו פיקח על התקנת 63,000 קווי טלפון חדשים, ועל פיתוח רשת הטלפונים של ישראל. היה אחראי על הקמת מרכזיות טלפון בערים שונות, ובראשן המרכזייה הבין-עירונית בתל אביב.
לאחר פרישתו משירות המדינה שימש כחבר הוועדה לבחירת עובדים לשירות המדינה. בנוסף עסק בהעברת קורסים מקצועיים למשתלמים שהגיעו ממדינות אפריקה ללמוד את תחום הטלפוניה.
יעקב רחביה נפטר ב-28 באוקטובר 1971 והובא לקבורה בבית העלמין הדרום., ולו שני בנים ובת.
גלריה

במדי הצבא הבריטי, עם גיוסו לגדודים העבריים, 1918
עם תלמידיו בבית הספר להכשרת עובדי טלפון (רחביה במרכז בחולצה לבנה ועניבה), 1920
עובדי דואר והנדסה ביפו (רחביה במרכז השורה השנייה, בחולצה לבנה ועניבה), 1921
בודק קו טלפון במרכזיה ביפו, 1922
בהנחת כבל תקשורת בתל אביב (רחביה במרכז עם חליפה ועניבה)
מקבל את אות חבר הקיסרות הבריטית, 1939
אות חבר הקיסרות הבריטית שקיבל רחביה, 1939
בהצהרת אמונים בלשכת שר הדואר בנימין מינץ, 1961
כמנהל שירותי הטלפון עם נציג ממשלת טורקיה, בחנוכת הקשר הטלפוני בין המדינות, 1949
קורות חיים של יעקב רחביה, אותם כתב עבור הגדודים העבריים
לקריאה נוספת

גדעון רייכר, בן צבי אמר: "הטלפון אינו פחות חשוב מהחקלאות", ידיעות אחרונות, 14.06.1963
לאורך כל הקו - כתבה על יעקב רחביה וייסוד מערך הטלפוניה בארץ ישראל, 'דואר - ירחון מבית דואר ישראל', נובמבר 1961
גלי וייס, האבא של חברת בזק, ירחון 'מידע בזק', פברואר 1993
הערות שוליים

1 2  גלי וייס, האבא של חברת בזק, ירחון 'מידע בזק', פברואר 1993
1 2 3 4  גדעון רייכר, בן צבי אמר: "הטלפון אינו פחות חשוב מהחקלאות", ידיעות אחרונות, 14 ביוני 1963
↑  דן זקס, ספר הטלפונים הראשון של ארץ־ישראל, על המשמר, 11 בינואר 1957
1 2  אורי קיסרי, יעקב רחביה – על כל הקוים, בכל השעות, הארץ, 6 בדצמבר 1961
↑  נפטר יעקב רחביה, מעריב, 29 באוקטובר 1971
↑  יעקב רחביה באתר GRAVEZ
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יעקב רחביה".
כנסיית מריה מגדלנה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה מלכיתית יוונית-קתולית 
 על שם:  מרים המגדלית 
 כתובת:  מזרח ירושלים 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1885
 תאריך פתיחה רשמי:  1885 
 חומרי בנייה:  אבן חול 
 אדריכל:  דוד גרים 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-רוסית 
 קואורדינטות:  31°46′44″N 35°14′27″E﻿ / ﻿31.77889°N 35.240745°E﻿ / 31.77889; 35.240745
 אתר רשמי
  (למפת ירושלים מוגדלת) כנסיית מריה מגדלנה(למפת ירושלים רגילה) כנסיית מריה מגדלנה(למפת הרי ירושלים רגילה) כנסיית מריה מגדלנה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) כנסיית מריה מגדלנה
 
כנסיית מריה מגדלנה
הכנסייה בשלהי המאה ה-19 מתוך ספריית הקונגרס האמריקני
חזית הכנסייה
כנסיית מריה מגדלנה היא כנסייה רוסית השוכנת על מורדותיו המערביים של הר הזיתים בירושלים. היא מוקדשת למרים המגדלית, שלפי המסורת הנוצרית הייתה תלמידתו של ישו שהלכה אחריו בדרכו לצליבה, והייתה הראשונה לראותו לאחר שקם לתחייה.
המסורת הנוצרית

מרים המגדלית מתוארת בברית החדשה כתומכת מרכזית בישו, ונודעה כ"שליחת השליחים" (apostolorum apostola). על־פי ספרי הבשורה, היא הייתה אחת מהנשים שנכחו בצליבתו של ישו ובקימתו לתחייה.
יום חגה של מרים חל ב־22 ביולי, בכנסייה הקתולית, בכנסייה האורתודוקסית ובכנסייה האנגליקנית.
רקע

מאמצע המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה מילאו צליינים רוסים רבים את ירושלים, עקב האדרת ירושלים בכנסייה הרוסית המהווה חלק מהזרם המזרחי אורתודוקסי בנצרות. שיקולים מדיניים ודתיים של הצאר אלכסנדר השני, ששאף להרחיב את גבולות ההשפעה הרוסית, הביאו אותו להקים ב-1860 בירושלים שמחוץ לחומות את מגרש הרוסים ולהגדיל את זרם הצליינים אליה. בשנת 1881 הקים הצאר את החברה האימפריאלית הפרבוסלאבית הרוסית בארץ-ישראל כסוכנות לרכישת קרקעות ונכסים בארץ ישראל, וזו רכשה בה אלפי דונמים. לפעילות מדינית ודתית זו לא היה אח ורע בהיקפה בין מעצמות אירופה האחרות.
מיקום

החברה רכשה חלקת אדמה גדולה במורדות הר הזיתים, בין השטחים שעליהם נבנו לימים כנסיית כל העמים וכנסיית דומינוס פלוויט. לחלקת אדמה זו לא נודעה חשיבות מיוחדת בכתבים הנוצריים, אך בגן הכנסייה התגלה גרם מדרגות המיוחס לימי ישו, עליו צעד על פי המסורת בצאתו מבית לזרוס לירושלים. גרם מדרגות זה היווה חלק מדרך שהובילה משער האריות לנחל קדרון ומשם אל פסגת הר הזיתים. היא מוזכרת ברשימה לטינית משנת 808 המתארת את הכנסיות בירושלים. עם זאת, הכנסייה שוכנת באתר שאינו נושא מסורת עתיקה לאיזשהו אירוע ספציפי הקשור לישו, לאמו, לתלמידיו או להתגבשות הנצרות, כמקובל בכנסיות ידועות אחרות בירושלים ובמתחם העיר העתיקה. נראה כי עצם מיקומה בהר הזיתים, המקודש לנצרות, הקנה לה חשיבות דתית.
בנייה

השטח נקנה על ידי הצאר אלכסנדר השלישי ואחיו כדי לבנות כנסייה לכבוד אימם הצארית מריה אלכסנדרה (במקורה נסיכה גרמנית), שמריה מגדלנה הייתה הקדושה הפטרונית שלה. כנסיית מריה מגדלנה תוכננה על ידי האדריכל הרוסי גריים. סגנון בנייתה משקף את הכנסיות הרוסיות במאות ה-15–17. ייחודה הוא בכיפות המצופות זהב טהור דמויות הבצל, המזכירות את כנסיות הקרמלין במוסקבה. כיפות אלו העניקו לה את שמה העממי 'כנסיית הבצלים'. הקדשת הכנסייה למרים המגדלית, אינה קשורה אף היא בכל מסורת הקושרת את דמותה דווקא לאתר זה. נראה כי השם שנבחר נועד לרמוז בעיקר לשמה של מריה אלכסנדרובה, אמו של הצאר אלכסנדר השלישי.

לטקס חנוכת הכנסייה ב-1888 נשלחו הנסיכה יליזבטה פיודורובנה, ובעלה סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וראש החברה הפרבוסלבית בארץ ישראל. הזוג הוסיף לבנות מבני דת וצליינות בירושלים, ובהם חצר סרגיי.
תיאור הכנסייה

כנסיית מריה מגדלנה בולטת על סביבותיה בשל גודלה וכיפותיה הזהובות. למרות זאת, חלקה הפנימי צנוע למדי ומעוטר בתמשיחי קיר פשוטים וריהוט מינימלי. ארבעה ציורים של מרים המגדלית מעטרים את צידי פנים הצריח. על קיר החזית המזרחי של הכנסייה מתוארת מרים המגדלית העומדת בפני הקיסר הרומי טיבריוס ובידיה ביצה אדומה (המסרת מספרת שמרים פגשה בקיסר וסיפרה לו אודות ישו וניסיו. הקיסר לא האמין ואז חל נס. הביצה שהביאה לו כמנחה הפכה אדומה). שלושת הציורים הנוספים מתארים את ישו פוגש במרים במגדלא, מרים נותרת לצד הצלב ומרים פוגשת ראשונה את ישו לאחר תחייתו. הציורים הם פרי מכחולו של הצייר אלכסנדר איוואנוב, גדול ציירי רוסיה במאה ה-19, והוא הוזמן במיוחד על ידי הנסיכה יליזבטה עבור הכנסייה. בקופסאות הרליקטים המוצגות ניתן למצוא גם את עצמותיה של מרים המגדלית. איקונין של קדושה זקנה המופיע בכל הכנסיות הרוסיות הוא האיקונין של סנט מטריונה ממוסקבה.
מלפני הבמה בחלקה הימני נמצא גם איקונין של מרים, אם ישו, הנקרא 'הודיגיטריה' (Hodigitria), לו מיוחסות סגולות לחולל נסים (ריפוי וזליגת דמעות מור מעיניה). מקור האיקונין הוא בלבנון במאה ה-16, שם ניצל משריפה, והועבר לירושלים לריפוי חולים רבים ממגפת החולירה. על פי המסורת, האיקונין הובא לירושלים על ידי אליאס הארכיבישוף של לבנון בשנות ה-30, ששמע בשלושה חלומות שונים את קולה של מרים המורה לו להפקיד את האיקונין בידי מריה אם מנזר מריה מגדלנה.
בתחומי הכנסייה קבורות שלוש נשים: האחת היא הנסיכה יליזבטה, שנרצחה במהלך המהפכה בשנת 1918 על ידי הצ'קה (המשטרה החשאית הרוסית). עקב היותה אהודה על העם הרוסי ועושת חסדים, לקחו אותה חיילי הצבא הלבן עימם בנסיגתם מזרחה וקברו אותה בבייג'ינג שבסין. בהוראת אחותה ויקטוריה הוצאו עצמותיה ב-1920 והועברו לירושלים כדי להגשים את הבקשה שהעלתה בעת חניכת הכנסייה בירושלים, להיקבר בכנסיית מריה מגדלנה בהר הזיתים. בקשתה כובדה, ואחרי מסע ארוך בארון מתים הגיעה גופתה לכנסייה, בה היא מוצגת עד היום בתוך ארון זכוכית מימין לבמה ומעליו שרידי חפציה האישיים. האישה השנייה הקבורה בכנסייה היא ברברה, בת לווייתה של יליזבטה, שנרצחה אף היא בידי אנשי הצ'קה. גופתה מוצגת בארון זכוכית זהה ליליזבטה משמאל לבמה.
האישה השלישית הקבורה בכנסייה היא הנסיכה אליס, נסיכת באטנברג, אמו של פיליפ, בעלה של אליזבת השנייה. בשנות השלושים של המאה ה-20 היא שהתה במנזר הסמוך לכנסייה והביעה את רצונה להיקבר ליד קרובתה יליזבטה. היא נפטרה בשנת 1969, ועצמותיה הועברו לקריפטה של הכנסייה בשנת 1988. הנסיכה אליס הוכרזה לאחר מותה כחסידת אומות העולם. מלך בריטניה, צ'ארלס השלישי אף נטע עץ על שמה בשדירת חסידי אומות העולם במוזיאון יד ושם בירושלים.
אתרים נוספים בשטח > מנזר

בשנת 1934 נוסף בשטח הכנסייה מבנה נוסף המשמש כמנזר, ובו פועלות כ-30 נזירות בנות לאומים שונים.
אתרים נוספים בשטח > כנסיית מערת התרדמה

במורד החצר, מתחת ליסודות הכנסייה, מצויה מערה. המסורת המקומית מזהה במערה זו את המקום בו נרדמו פטרוס הקדוש, יוחנן בן זבדי ויעקב בן זבדי, שליוו את ישו לגת שמנים (המסורת הקתולית מזהה מערה זו במערת הבגידה הסמוכה). במקום הוקמה כנסייה קטנה, בה נערכות תפילות ערב. במערה מצוי איקונין המתאר את ישו מתפלל על "סלע היגון" שבגת שמנים.
אתרים נוספים בשטח > סלע תומאס המפקפק

סמוך לגדר הכנסייה הצפונית מצוי חלק מסלע (חלקו שני מצוי מעבר לגדר, על המדרכה) המיוחס עוד מן התקופה הביזנטית למקום עליו ניצב תומאס המפקפק בעת עלייתה של מריה, אם ישו, לשמיים ועליו קיבל ממנה את חגורתה. הסיפור מיוחס לספר חיצוני המיוחס ליוסף הרמתי הנקרא "עזיבתה של מרים" (Passing of Mary), ערב מותה של מרים התאספו השליחים באופן פלאי בירושלים והיא דיברה אליהם ומסרה להם את מילותיה האחרונות. תומאס לא הגיע כיוון שהיה בהודו. סביב מיטתה האזינו השליחים לדבריה ולאחר תרדמת המוות שלה, קברוה בגת שמנים. תומאס הגיע שלושה ימים לאחר מותה ובעודו עומד על סלע סמוך קברה ראה את גופה נלקח לשמיים. הוא פרץ בבכי ותפילה וביקש נחמה, ומרים זרקה מהשמים את חגורתה שמיד זכתה להערצת כל השליחים.
אתרים נוספים בשטח > עמוד הבגידה

מול שער הכניסה הראשי לכנסייה, בתוך הגדר המקיפה את מתחם גת שמנים, ניצב עמוד אבן עתיק שמקורו לא ידוע, הנקרא 'עמוד הבגידה' או 'עמוד הנשיקה'. עמוד זה מסמל את המקום בו נישק יהודה איש קריות את ישו, וכך הסגירו לחיילים הרומאיים, על פי המתואר בהבשורה על-פי מרקוס בברית החדשה:
"עודנו מדבר, ויהודה בא והוא אחד משנים העשר, ועמו המון רב בחרבות ובמקלות מאת ראשי הכהנים והסופרים והזקנים. והמוסר אתו נתן להם אות לאמור: האיש אשר אשקהו, זה הוא. תפשו אותו והוליכוהו, אל יימלט. הוא בא והוא נגש אליו ויאמר: רבי רבי וינשק לו. וישלחו בו את-ידיהם ויתפשוהו".
הערות שוליים

↑  על פי הבשורה על-פי מרקוס היא הייתה האשה היחידה שנכחה בצליבה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511190805171  GND: 7535934-0  LCCN: no2006088858  VIAF: 237482796   WorldCat (עם VIAF): 237482796 
קברה של הנסיכה אליס, נסיכת באטנברג, אמו של פיליפ
כנסיית מערת תרדמת השליחים
עמוד הבגידה מול שער הכניסה הראשי לכנסייה
כריסטופר לרקין

| --- | --- |

לרקין בוונדרקון 2018
 לידה:  2 באוקטובר 1987 (בן 37) טגו, דרום קוריאה דרום קוריאה
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2001
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פורדהם  Greater Hartford Academy of the Arts 
 http://www.christopherlarkin.com
 פרופיל ב-IMDb
 
כריסטופר לרקין (באנגלית: Christopher Larkin; נולד ב-2 באוקטובר 1987) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי, מוכר בעיקר בשל תפקידו בתור מונטי גרין בסדרת הטלוויזיה "המאה" ברשת The CW.
ביוגרפיה

לרקין נולד בטגו, דרום קוריאה. בגיל ארבעה חודשים הוא אומץ על ידי איליין (לבית גולט) ופיטר לרקין, סגן נשיא חברת רילוקיישן. הוא גדל בעיירה חברון, קונטיקט, וחינוכו היה עשיר בתרבות האירית של אביו.
הוא החל לשחק בתוכנית הדרמה של חטיבת הביניים שלו, וקיבל את תפקידו המקצועי הראשון בשנת 2001 בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "The Flamingo Rising" של ערוץ הולמרק. הוא גם החל לנגן בגיטרה לאחר שקיבל אחת כמתנה מסבו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון "RHAM" ובאקדמיית הרטפורד הגדולה לאמנויות ב-2005, לרקין הלך ללמוד לתואר ראשון באמנות ותיאטרון באוניברסיטת פורדהם במרכז לינקולן בניו יורק. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באוף-ברודוויי בשנה השנייה שלו בקולג' ופספס את סמסטר הסתיו של שנתו האחרונה כדי לגלם את הדמות הראשית בהפקה "קפקא על החוף" בתיאטרון סטפנוולף בשיקגו, אילינוי. לרקין סיים את לימודיו בפורדהם בשנת 2009 ועבר ללוס אנג'לס בשנת 2012 בתקווה למצוא הזדמנויות נוספות למשחק.
קריירה > קריירת משחק

בשנת 2001 ביצע לרקין את הופעת הבכורה שלו עם תפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה של ערוץ הולמרק "הפלמינגו בירידה". הוא הופיע במספר תוכניות טלוויזיה, כולל "Awkward", "לחיות את החיים" ו"90210".
בשנת 2014 החל לשחק את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "המאה" ברשת The CW, תפקיד אשר נמשך עד עונתה החמישית ב-2019; בסדרה, גילם את מונטי גרין, נער חכם ובעל ידע טכנולוגי המהווה נכס יקר ערך לתושבים על פני כדור הארץ בשל הידע שלו בתחום התרופות וההנדסה.
בשנת 2019 שיחק את דמותו של ג'ונתן ווינטר במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בנטפליקס ומבוססת על סדרת הספרים באותו שם מאת ארמיסטד מופין.
קריירה > קריירה מוזיקלית

בשנת 2011, לרקין הקים את להקת "d'Artagnon" עם חברו ווייד אלאן-מרקוס. הלהקה הוציאה אלבום אחד בשם "A-side". מתוך אלבום הזה, השיר שלהם "Confession" הושמע בפרק השישי בעונה השנייה של "המאה", כמו כן, הוא כלול בפסקול של הסרט "We Made This Movie".
כיום, לרקין משחרר מוזיקה תחת הכינוי Carry Hatchet; הוא הוציא את אלבום הבכורה שלו "The News Today" בז'אנר הפולק ב-29 בספטמבר 2015. אלבומו השני, The" Happiest Album Ever Made", יצא ב-13 בנובמבר 2017 עם השירים שבלטו בו "Julien" ו-"Grey Blues" שיצאו מוקדם יותר כסינגלים. אלבומו השלישי "Jayne Schmayne", שוחרר ב-4 במאי 2021. בתוך אלבום זה, השירים "Round and Round", "Theo" ו-"Only a Fool" שוחררו מוקדם יותר כסינגלים עם קליפים נלווים.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2015: The News Today
2017: The Happiest Album Ever Made
2021: Jayne Schmayne
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2005 | זרים עם ממתקים | קים |  |
| 2006 | The Big Bad Swim | קופאי |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2001 | The Flamingo Rising | אברהם ג'ייקוב לי | סרט טלוויזיה של CBS |
| 2008 | לחיות את החיים | דן | פרק: "Gift Horse" |
| 2012 | Squad 85 | בובי "הטירון" | סדרת רשת; 6 פרקים |
| 2013 | 90210 | קנט | פרק: "#realness" |
| 2013 | אוקוורד | עורך מסיבות | פרק: "Karmic Relief" |
| 2014–2019 | המאה | מונטי גרין | תפקיד ראשי (עונות 5-1) תפקיד אורח (עונה 6); 71 פרקים |
| 2019 | סיפורי סן פרנסיסקו | ג'ונתן "רייבן" ווינטר | 7 פרקים |
| 2022 | האורוויל | טימיס | פרק: “From Unknown Graves” |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | מחזה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | Back From The Front | רובי ווקר |  |
| 2007 | Always Family | סטנפורד |  |
| 2008 | קפקא על החוף | קפקא | תיאטרון סטפנוולף |
| 2010 | When Last We Flew | איאן |  |
| 2010 | Futura | גאש |  |
| 2011 | The Sugar House at the End of the Wilderness | האן |  |
| 2014 | Fast Company | פרנסיס |  |
| 2015 | Oblivion | ברנרד |  |
| 2019 | Nomad Motel | מיייסון |  |
לרקין בכנס ב-2017
כף ברטו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  Henri Maurice Berteaux 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  68°51′S 67°27′W﻿ / ﻿68.85°S 67.45°W﻿ / -68.85; -67.45
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהכף ברטו(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהכף ברטו(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיכף ברטו(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיכף ברטו
 
כף ברטו (באנגלית: Cape Berteaux) היא לשון יבשה בין מפרץ מיקלסן, ומדף הקרח וורדי, בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
במרכז הכף פסגה סלעית גבוהה.
היסטוריה > גילוי ומיפוי הכף

הכף התגלתה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה בין השנים 1908–1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
שארקו סבר כי מדובר באי.
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם אשר חקרה את ארץ גרהאם בשנים 1934–1937, בפיקודו של ג'ון ריימיל, גילתה כי האתר ששארקו גילה היא לשון יבשה.
היסטוריה > מקור השם

שארקו, אשר סבר כי מדובר באי, קרא לאתר "האי ברטו", על שמו של תומך שגייס כספים למימון המשלחת.
ריימל קרא ללשון היבשה, בהתבסס על השם שנתן שארקו.
לקריאה נוספת

• Defense Mapping Agency 1992, , P 376
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מידע גאוגרפי והיסטורי
לפקינג וחזרה

| --- | --- |

 בימוי:  דניס דה לה פטלייר, ראול לוי, Noël Howard 
 תסריט:  Jean-Paul Rappeneau, ראול לוי, ז'אן אנוי, Jacques Rémy 
 שחקנים ראשיים:  הורסט בוכהולץ (מרקו פולו) גרגואר אסלן (Ahmad Fanakati) Elsa Martinelli Guido Alberti (גרגוריוס העשירי) Jacques Monod Bruno Cremer אקים טמירוף (רשיד א-דין סנאן) פולקו לולי Lynne Sue Moon (Kököchin) עומאר שאריף אנתוני קווין (קובלאי חאן) מאסימו ג'ירוטי (Niccolò Polo) אורסון ולס רוברט חוסיין Dragomir Felba Janez Vrhovec Lucille Soong 
 מוזיקה:  Georges Garvarentz 
 צילום:  ארמנד טירנד, Claude Renoir 
 מדינה:  צרפת, איטליה 
 חברת הפקה:  Avala Film 
 חברה מפיצה:  Titanus 
 הקרנת בכורה:  1965 
 משך הקרנה:  117 דק' 
 שפת הסרט:  איטלקית, צרפתית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות 
 תקציב:  2,500,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
לפקינג וחזרה (בצרפתית: La Fabuleuse Aventure de Marco Polo, הרפתקאותיו המופלאות של מרקו פולו) הוא סרט שהופק בשנת 1962 בהפקה צרפתית, איטלקית, יוגוסלבית, מצרית ואפגנית על מסעו של מרקו פולו אל קובלאי חאן בסין. הסרט נוצר בבימוי משותף של ראול לוי (אנ'), דני דה לה פטלייה, ונואל הווארד, במאי אמריקאי, וב-1965 יצא לבתי הקולנוע.
רקע

הכותב, המפיק והבמאי הצרפתי ראול לוי, שבשנת 1956 הפיק את "ואלוהים ברא את האישה" של רוז'ה ואדים, שהפך את בריז'יט בארדו לכוכבת ולסמל מין בינלאומי, תכנן ב-1962 להפיק את הסרט עם הבמאי כריסטיאן ז'אק, ועם השחקן אלן דלון, שנועד לגלם את מרקו פולו.
עקב טעויות בהפקה, נשרו הבמאי והשחקן הראשי. דני דה לה פטלייה קיבל את הבימוי, והתפקיד הראשי ניתן להורסט בוכהולץ, שגילם את צ'יקו בשבעת המופלאים. לבימוי צורף נואל הווארד.
הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-6 באוגוסט 1965, אבל היה כישלון קופתי. לוי נקלע לחובות כבדים, והחברה שלו ג'נה הפקות פשטה רגל. לוי והמרשל טיטו ניהלו תביעות הדדיות על זכויותיהם בסרט, אחרי השימוש הרב שעשה לוי באולפנים היוגוסלביים הזולים, ותשלומי שכר יומי לשחקנים לפי הזמן ששיחקו על הסט, כאשר גם חלק מהשחקנים שיכתבו את התסריט. בסוף דצמבר 1966 שלח לוי יד בנפשו בסן טרופה.