stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חדר האוכל של קיבוץ גניגר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  חדר אוכל (קיבוץ) 
 מיקום:  גניגר 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1929
 תאריך פתיחה רשמי:  1929 
 אדריכל:  ריכרד קאופמן, לוטה כהן 
 קואורדינטות:  32°39′47″N 35°15′24″E﻿ / ﻿32.663111111111°N 35.256555555556°E﻿ / 32.663111111111; 35.256555555556
  (למפת הכרמל מוגדלת) חדר האוכל של קיבוץ גניגר(למפת הכרמל רגילה) חדר האוכל של קיבוץ גניגר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חדר האוכל של קיבוץ גניגר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חדר האוכל של קיבוץ גניגר
 
חדר האוכל בגניגר - לוח המועצה לשימור אתרים
חדר האוכל בגניגר - הפינה הדרום מערבית
חדר האוכל בקיבוץ גניגר הוא חדר האוכל הראשון שהוקם בתנועה הקיבוצית. שימש את הקיבוץ במשך 30 שנה עד להקמת חדר אוכל חדש. משמש כיום כספריית הקיבוץ והוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ההיסטוריה של המקום

חדר האוכל של קיבוץ גניגר נחנך ב-1929 (7 שנים לאחר הקמת הקיבוץ ב-1922) והיה חדר האוכל הראשון בתנועה הקיבוצית. הקמת המבנה מומנה על ידי ההנהלה הציונית והמבנה תוכנן על ידי האדריכלים ריכרד קאופמן ולוטה כהן. לאור התקציב המצומצם כלל המבנה רק אולם אכילה ומטבח והורחב בשלבים יותר מאוחרים.
בשנת 1958 הוקם חדר אוכל חדש והמבנה ההיסטורי ננטש. בהמשך אוכלס חלק מהמבנה על ידי הספרייה וחלק אחר משמש כגלריית אמנים.
על המבנה

במבנה תוכננו אלמנטים כמו פתחים וחזיתות על פי יחס הזהב. בנוסף התאפיין המבנה באוורור טבעי שצימצם את הצורך למיזוג. גג חדר האוכל כוסה ברעפים בעוד שגג המטבח השטוח נעשה על ידי יציקת בטון. גם הקירות נבנו מבטון מזוין.
חדר האוכל צויד בספסלי עץ (מווינה) ובכלי אוכל מחרסינה. המבנה והחלונות נצבעו בצבעים ססגוניים.
חדר האוכל יועד ל-72 סועדים.
השפעת מודל גניגר

בעקבות הצלחת הפרויקט בגניגר, החליטו ראשי המחלקה להתיישבות לאמץ את מודל חדר אוכל זה כמודל אב על מנת ליישמו בקיבוצים אחרים ואכן הוקמו חדרי אוכל דומים גם בקבוצת כנרת ובמזרע. בהמשך נאלצה המחלקה להתיישבות לשנות את המודל על מנת להתאימו לדרישות ביטחוניות ולגודל הקיבוץ.
ראו גם

חדר אוכל (קיבוץ)
הערות שוליים

↑  בקשת התקציב הוגשה כבר ב-1924 (על סך כ-300 לירות א"י) אך התקציב אושר רק ב-1927
↑  בשלב מאוחר יותר נוספו אגפים ששימשו להרחבת חדר האוכל, למחסן, לשירותים ולמאפייה
↑  תוכנן על ידי האדריכל נחמן קפלנסקי
↑  סגנון זה של צבעוניות היה חלק מזרם אומנותי שהיה נפוץ בעולם באותה תקופה (במיוחד בגרמניה). בין מובילי הזרם היה ברונו טאוט שהיה חברו של קאופמן לספסל הלימודים
↑  כולל שולחן לשומרי מסורת
↑  מודל זה כונה התוכנית הטיפוסית
↑  הדרישות הביטחוניות נבעו מההחמרה במצב הביטחוני ב-1929
↑  שינוי אב הטיפוס בוצע על ידי האדריכל יוחנן רטנר
↑  הניסיון להגדיל את חדר האוכל תוך שמירה על יחס הזהב נכשל והיה צורך בתכנון אחר
↑  בסופו של דבר הוקמו חדרי אוכל במודל חדש בעין חרוד, בתל יוסף, בבית אלפא ועוד
וסטינגהאוס

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  ג'ורג' וסטינגהאוס 
 תקופת הפעילות:  1886, ארצות הברית ארצות הברית – 1999 
 חברות בנות:  Westinghouse Licensing Corporation  Westinghouse Research Laboratories 
 מיקום המטה:  Cranberry Township 
 
וסטינגהאוס אלקטריק (באנגלית: Westinghouse Electric) הוא תאגיד אמריקאי רב-לאומי, שנוסד על ידי ג'ורג' וסטינגהאוס ב-1886 במטרה לייצר ולשווק חשמל ומוצרי חשמל. ב-1995 נרכשה החברה על ידי CBS, ושינתה את שמה ל-CBS Corporation ב-1997, לפני שנמכרה לחברת Viacom. בשנת 1999 הקימה החברה חברה-בת Westinghouse Electric Company העוסקת בייצור חשמל בתחנות כוח גרעיניות.
חברת וסטינגהאוס קיבלה את הזכויות על פטנט זרם החילופין שהמציא ניקולה טסלה והפעילה לראשונה גנרטור לייצור חשמל הרחק מהמקום בו השתמשו בחשמל הנוצר. החברה הייתה חלוצה בהעברת חשמל למרחקים ארוכים ובמתח גבוה. בין האנשים הידועים שהועסקו בחברה היו ג'ורג' וסטינגהאוס, ניקולה טסלה וויליאם סטנלי. החברה הייתה היריבה ההיסטורית של ג'נרל אלקטריק.
וורנר רקורדס

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברת תקליטים
 מייסדים:  ג'ק וורנר
 תקופת הפעילות:  19 במרץ 1958 – הווה (66 שנים)
 חברת אם:  וורנר מיוזיק גרופ
 מיקום המטה:  ברבנק
 ענפי תעשייה:  התעשייה הפונוגרפית
 מוצרים עיקריים:  תקליטים • תקליטורים
  
 www.warnerrecords.com
 
וורנר רקורדס בע"מ (לשעבר Warner Bros. Records Inc.) היא חברת תקליטים אמריקאית שבבעלות וורנר מיוזיק גרופ ומשרדיה הראשיים נמצאים בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית. היא הוקמה בשנת 1958 כחטיבת המוזיקה המוקלטת של אולפני הקולנוע האמריקאים האחים וורנר, ונחשבת לאחת מחברות התקליטים הגדולות והמצליחות ברחבי העולם. במהלך שנות פעולותיה, הוקמו שלל חברות תקליטים נוספות לצידה החל משנות ה-60 של המאה ה-20 ועד העשור הראשון של המאה ה-21. במהלך התקופה הזו, חברת וורנר רקורדס הפכה מחברת תקליטים מזערית בתעשיית המוזיקה לאחת מחברות התקליטים המובילות בעולם.
בשנת 2004, חברת התקליטים הזו נמסרה מוורנר מדיה ונרכשה על ידי קבוצה עצמאית אחרת. וורנר מיוזיק גרופ היא הקטנה ביותר מבין שלושת תאגידי המוזיקה הבינלאומיים הגדולים ביותר בעולם, הכוללים גם את יוניברסל מיוזיק וסוני מיוזיק. מקס לוסאדה מפקח על פעולות המוזיקה המוקלטות של החברה. בשנת 2019 שונה שם החברה לוורנר רקורדס.
אמנים בולטים שהקליטו שירים ואלבומים במסגרת חוזה עם החברה כוללים את: מדונה, פרינס, שר, ואן היילן, אליס קופר, קיילי מינוג, גו גו דולס, טום פטי, שריל קרואו, גורילז, אדם למברט, בט מידלר, גרייטפול דד, בלר, דוראן דוראן, דיפ פרפל, פליטווד מק, ליאם גלאגר, פליט פוקסס, ג'יימס טיילור, לילי אלן, סוויטי, ג'וג'ו, לינקין פארק, מיוז, ג'ורג' בנסון, ליה דלריה, בלאק סבאת', רד הוט צ'ילי פפרז, הבלאק קיז, מיי כמיקל רומנס, סיארה, מק מילר, דואה ליפה, אר.אי.אם., אן-מארי, אשניקו, פיית' היל, אידינה מנזל וסקס פיסטולס.
חברות תקליטים משויכות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  כיום A&E רקורדס (במקור: מאשרום רקורדס UK) (2003–הווה)  הליום (2006–הווה)  בלוגה הייטס (2008–הווה)  קורב רקורדס (1974–1982, 2000–הווה) וורלד רקורדס (2002–הווה) פקולטה דה נמאה (2017–הווה)  פקס +49-69/450464 (2021–הווה)  פסטיבל מאשרום רקורדס (2005–הווה)  הוטוייר אנלימיטד (2010–הווה)  משין שופ רקורדינגס (2001–הווה)  לאבויי רקורדס (2009–הווה)  מיינד אוף א ג'יניוס (2016–הווה)  ארקייד רקורדס (2016–הווה)  נונסוש רקורדס (2004–הווה)  OVO סאונד (2012–הווה)  פרלופון (2014–הווה)  פאזי-פיס אנטרטיינמנט (2018–הווה)  רפרייז רקורדס (1963–הווה)  ריממבר מיוזיק (2014–הווה)  סייר רקורדס (1978–1995, 2003–הווה)  ארטרי רקורדינגס (2017–הווה)  דה בנטון מיוזיק רקורדס (2018–הווה)  קלובר מיוזיק (2018–הווה)  מאסקד רקורדס (2018–הווה) |  לקט מחברות התקליטים לשעבר 1017 בריק סקוואד רקורדס  תקליטי 143  4AD רקורדס (1992–1998) (ארצות הברית בלבד)  אקשן ת'אורי רקורדס  אמריקן רקורדינגס (1988–1997 [ארצות הברית], 2005–2007 [עולם])  אוטום רקורדס (1963–1965)  ברסוויל רקורדס (1970–1984)  BME רקורדינגס  בלאקסמית' רקורדס (2005–2008)  ברוט/ביוט רקורדס (2004–2007)  קפריקון רקורדס (1972–1977), (1990–1995)  ECM רקורדס (?–1984)  גפן רקורדס (1980–1990)  איילנד רקורדס (1977–1982, פרט למהדורות של סטיב וינווד עד 1987)  מלפסו רקורדס (1995–2000)  מאבריק רקורדס (1992–2008; לא פעילה)  מטאל בלייד רקורדס (1988–1993)  PBS |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

1 2  Warner Records, Warner Records (באנגלית)
↑  Nancy Levin, 10 Largest Record Labels in the World, Largest.org, ‏2019-10-04 (באנגלית אמריקאית)
↑  Music Gateway, Music Labels: What Are They And A Review Of The Top Record Labels, Music Gateway, ‏2019-08-22 (באנגלית)
↑  The Big 3 - Warner, Sony, Universal - now have joint labels with Tencent, RouteNote Blog, ‏2021-03-24 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 70d29c34-4b61-4376-bb47-008402a1afb4
חואן גריס

| --- | --- |
דיוקן של חואן גריס שצייר מודיליאני, 1915
דיוקן של חואן גריס שצייר מודיליאני, 1915
 לידה:  23 במרץ 1887 מדריד, ספרד
 פטירה:  11 במאי 1927 (בגיל 40) בולון-ביאנקור, צרפת 
 שם לידה:  José Victoriano González-Pérez 
 מקום קבורה:  Cimetière de l'Ouest 
 תחום יצירה:  ציור, פיסול
 זרם באמנות:  קוביזם
 הושפע על ידי:  פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס, ז'ורז' בראק
 יצירות ידועות:  דיוקן של פיקאסו
 
דיוקן של פיקאסו שצייר חואן גריס ב-1912, בסגנון קוביסטי
חוזה ויקטוריאנו (קרמלו קארלוס) גונזאלס פרז (José Victoriano (Carmelo Carlos) González-Pérez; ‏23 במרץ 1887 – 11 במאי 1927) הוא שמו האמיתי של חואן גריס (Juan Gris), צייר ופסל ספרדי שחי ופעל בעיקר בפריז. עבודותיו נקשרות עם הופעת הקוביזם ומהוות דוגמה בולטת של זרם זה.
ביוגרפיה

גריס נולד במדריד, למד ציור מכני בבית הספר לאמנויות ואומנויות (Escuela de Artes y Manufacturas) במדריד בשנים 1902-1904, במהלכן תרם מציוריו לכתבי עת מקומיים. בשנים 1904-1905 למד אצל הצייר חוזה מריה קרבונרו (José Maria Carbonero). וככל הנראה בשנת 1905 אימץ לעצמו את השם הבדוי חואן גריס.
בשנת 1906 עבר לגור בפריז והתיידד עם אנרי מאטיס, ז'ורז' בראק ופרננד לז'ה. ובשנת 1915 הוא צויר על ידי ידידו אמדאו מודיליאני. בפריז הלך גריס בדרכו של חבר אחר בן ארצו פבלו פיקאסו. על אף שהתפרנס כצייר איורים הומוריסטיים וקודרים למספר כתבי עת, החל לצייר באופן רציני רק בשנת 1910 ועד לשנת 1912 פיתח סגנון קוביסטי אישי.
בשנת 1912 צייר את הדיוקן "הוקרה לפיקאסו" שנחשב לציור קוביסטי משמעותי שנעשה בתקופה מוקדמת של הקוביזם על ידי אמן מלבד פיקאסו או בראק. הדיוקן, צבע שמן על קנבס, הצביע על סגנון אנליטי של קוביזם. בקיץ 1913 עסק ביצירה, יחד עם פיקאסו, בעיירה סרה ( Céret) והחל לעבור לקוביזם סינתטי, עם שימוש נרחב בקולאז', בניגוד למונוכרומטיות של חבריו, הוא הרבה להשתמש בצבעים הרמוניים בהירים ובשילובים נועזים, בדומה לחברו מאטיס.
בשנת 1924 החל בעיצוב במה ותלבושות עבור הבלט רוס של סרגיי דיאגילב. באותה השנה הרצה בסורבון והציג בתערוכות גדולות בגלריה סימון בפריז ובגלריה פלכטהיים (Flechtheim) בברלין ודיסלדורף.
החל מאוקטובר 1925, חלה גריס לעיתים קרובות, ולבסוף נפטר מאי-ספיקת כליות בגיל 40, והותיר אחריו אישה ובן.
The Sunblind, 1914קולאז' של גואש ופחם על קנבס, גלריית טייט
Guitar and Pipe, 1913
Violin and Checkerboard, 1913
Glass of Beer and Playing Cards, 1913
Fantômas, 1915,
Still Life with Checked Tablecloth, 1915
Newspaper and Fruit Dish, 1916
The Guitar, 1918
Still Life with Fruit Dish and Mandolin, 1919,
Harlequin with Guitar, 1919,
Le Canigou, 1921
ז'ורז' פדו

| --- | --- |

ז'ורז' פדו, בציור מאת קרולוס דיראן
 לידה:  8 בדצמבר 1862 פריז, צרפת (הקיסרות השנייה) 
 פטירה:  5 ביוני 1921 (בגיל 58) רואיי מלמזון, איל דה פראנס, לצרפת (הרפובליקה הצרפתית השלישית) 
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 שם לידה:  Georges Léon Jules Marie Joseph Feydeau 
 מדינה:  צרפת 
 צאצאים:  Michel Feydeau, Jean-Pierre Feydeau 
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'ורז' לאון ז'וּל מַרי פדו (בצרפתית:
Georges Léon Jules Marie Feydeau; ‏8 בדצמבר 1862 פריז – 5 ביוני 1921 רואיי-מלמזון) היה מחזאי צרפתי ידוע בוודבילים ובפארסות שלו, במיוחד בז'אנר "פארסות של חדר המיטות". מצד אמו היה ממוצא פולני.
ביוגרפיה > ילדותו ונעוריו

ז'ורז' פדו נולד ב-1862 בבית מספר 49 ביס ברחוב קלישי בפריז לסופר ארנסט-אמה פדו, מחבר רומנים, ולאמו הפולניה לודז'יה "לאוקדי" בוגוסלאבה זלבסקה.
פדו היה ילד מפונק ואלים, גם כלפי אחותו, דיאן ולנטין, שפקדה את החוגים של שרה ברנאר ושל הסופרת קולט. כאשר היה בן 7 לקה אביו באירוע מוחי ונשאר משותק במחצית גופו. בנוסף, המלחמה עם פרוסיה בשנת 1870 אילצה את המשפחה לעבור לבולון-סור-מר. אחרי שחזרו לפריז, נסעו לזמן קצר למרחצאות בהומבורג שבגרמניה. פדו למד בהתחלה רק בבית עם מורים פרטיים, אך החל מאוקטובר 1871 נשלח לפנימיה במכללת שפטאל. בשנת 1872 עבר לתיכון "סן לואי", ונמשך כבר אז לתיאטרון, ובעידודם של אביו ושל אנרי מייאק שלח את ידו בכתיבת מחזות. אביו נפטר בשנת 1873, ושלוש שנים לאחר מכן נישאה אמו מחדש לעיתונאי אנרי פוקייה וילדה בהמשך בת נוספת בשם הנרייט. בגיל 14 ניסה פדו את כוחו כשחקן והתחיל לשחק בלהקה שהקים יחד עם חבר, בשם "סרקל דה קסטנייט" (Cercle des Castagnettes – חוג הקסטנייטות). בשנים 1876–1880 שיחק תכופות במחזות של מולייר ולביש, ביצע חיקויים, בין היתר של שחקני תיאטרון מפורסמים, וחיבר קטעים תיאטרליים שהוצגו בטרקליני תרבות שונים. בחוגים שפקד התוודע לסטודנטים של הקונסרבטואר, למבקרים ולמחזאים ותיקים ומתחילים, בהם אלכסנדר דיומא הבן. באחד ממופעיו עורר את הערכתם של הסופר פרנסואה קופה ושל מבקר התיאטרון פרנסיסק סארסיי.
בסופו של דבר התפנה בעיקר לכתיבת מחזות, והקומדיה במערכה אחת "Par la fenètre" (דרך החלון) הוצגה לראשונה בהצלחה בשנת 1881, כשפדו היה בן 19. אולם הצלחה עוד יותר גדולה קטפה הקומדיה "Tailleur pour dames" (חייט נשים) ששוחקה ב"תיאטר דה לה רנסאנס" וזכתה לדברי שבח מצד אז'ן לביש. לצורכי פרנסה כתב פדו גם מדור תיאטרון שנקרא "קורייה דה תיאטר" (Courrier des théâtres) בעיתונו של אביו החורג, אנרי פוקייה.
ביוגרפיה > נישואיו

ב-14 באוקטובר 1889 התחתן ז'ורז' פדו עם מרי-אן קרולוס-דיראן, בתו של הצייר קרולוס דיראן, שהיה למורו לציור מודרני. לזוג נולדו ארבעה ילדים, אולם הנישואין לא החזיקו מעמד זמן רב.
פעילותו כמחזאי

פדו שאב השראה במחזותיו מעולם חיי הלילה וההוללות שידע בעצמו. בילה זמן רב במסעדות, בעיקר ב"מקסים", התמסר לא פעם להימורים ולספקולציות כושלות בבורסה, נהג להסניף קוקאין מתוך רצון לשמור על מרץ ויצירתיות, ובגד באשתו עם נשים ועם גברים.
חלק ממחזותיו כתב ביחד עם מוריס דוואלייר, אותו הכיר בשנת 1887. אחרי ההצלחה עם "חייט הנשים", ידע פדו תקופה פחות מלבבת. יצירותיו הבאות "La Lycéenne" (התיכוניסטית), "Chat en poche" (חתול בכיס), "L'Affaire Édouard" (פרשת אדואר) לא זכו ליותר מקבלה פושרת. אך התהילה הגיעה בשנת 1892 עם ההצלחה המטלטלת עם המחזות " Monsieur chasse (בגרסה העברית של נסים אלוני "צייד יצא לצוד בצד"), "Champignol malgré lui" (שאמפינול בעל כרחו) ובמידה פחותה יותר, "Le Système Ribadier" (הסיסטמה ריבדייה) שהביאו לו את התואר של "מלך הוודבילים". אחרי כן ההצלחות באו זו אחר זו: "L'Hôtel du libre échange", ו-"Le Fil à la patte" בשנת 1894, Le Dindon (תורגם לעברית כ"קוקוריקו") ב-1896, La Dame de chez Maxim's (הגברת מ"מקסים") ו-"La Main passe" (היד עוברת) ב-1902, ו-"Occupe-toi d'Amélie" (תורגמה בישראל כ"אמלי"), 1908.
בספטמבר 1909, אחרי מריבה קשה עם מרי-אן שלקחה לעצמה מאהב, עזב פדו את הבית ברחוב לונשאן ועבר לגור בשכירות שנתית בבניין דירות שנקרא "הוטל טרמינוס" ברובע תחנת הרכבת סן לזאר. הוא התגרש רשמית בשנת 1916. בית מגוריו החדש שימש לו להשראה לבית המלון שבמערכה השנייה של מחזהו "Le dindon" ("קוקוריקו"). אחרי הפרידה מאשתו חידש פדו את ז'אנר הוודביל וקומדיות המוסר שבו גיחך על הבינוניות של הקיום הבורגני, כמו ב-On purge Bébé‏ (1910).
אהוב מאוד על בני זמנו ועמיתיו, ב-10 באפריל 1919 היה פדו עד בחתונתם של סשה גיטרי ואיוון פרנטאן. מאוחר יותר ביקר אצלו גיטרי בקליניקה של ד"ר פוקאר בריאי, שבה התאשפז בגלל סיבוכים נפשיים של מחלת העגבת. פדו נפטר ממחלת העגבת בקליניקה זאת ב-5 ביוני 1921, בגיל 58.
ז'ורז' פדו הובא לקבורה בבית הקברות של מונמארטר, שבו נקבר גם אביו.
משפחתו > הוריו

אמו הייתה אחייניתו של הרוזן קֵלון, ואמה של אימו הייתה יהודית, לואיז לבית ריטרברנד.
לדבריו, אמו גילתה לו שאביו האמיתי היה נפוליאון השלישי. מקורות אחרים טוענים שהוא היה בנו של הדוכס מורני, אח למחצה של הקיסר, כשמורני עצמו היה בן מחוץ לנישואים של הרוזן פלאו, שהיה בתורו בן מחוץ לנישואים של טליראן.
משפחתו > ילדיו

בתו ז'רמן (1890–1941) התחתנה עם המחזאי לואי ורניי, בנו ז'אק (1892–1970) היה חייל מצטיין במלחמת העולם הראשונה, פצוע מלחמה מעוטר בצלב המלחמה עם עלי דקל, מישל (נולד ב-1900), אבי השחקן אלן פדו, וז'אן-פייר (1903–1970), תסריטאי, שמת בעקבות פציעה בתאונת דרכים.
מחזות

1873: Eglantine d’Amboise
1882: Par la fenêtre
1883: Amour et Piano ; Gibier de potence
1886: Fiancés en herbe
1886: Tailleur pour dames (חייט הגברות) – בעיבוד באנגלית – מחזה של צ'ארלס מורי – The Ladies Man – בתרגום עברי של הגרסה הזאת – "רודף השמלות"
1887: La Lycéenne
1888: Un bain de ménage
1888: Chat en poche
1888: Les Fiancés de Loches
1889: L’Affaire Édouard
1890: C’est une femme du monde
1890: Le Mariage de Barillon
1892: Monsieur chasse ! "צייד יצא לצוד בצד" – נוסח עברי מאת נסים אלוני
1892: Champignol malgré lui
1892: Le Système Ribadier
1894: Un fil à la patte ; Notre futur
1894: Le Ruban
1894: L'Hôtel du libre échange בנוסח עברי של נסים אלוני – "מלון קטן בצד"
1896: Le Dindon
1896: Les Pavés de l’ours – בגרסה עברית – "קוקוריקו"
1897: Séance de nuit
1897: Dormez, je le veux !
1899: La Dame de chez Maxim – "הגברת הזאת ממקסים" – נוסח עברי מאת נסים אלוני
1902: La Duchesse des Folies-Bergères
1904: La main passe – "רולטה צרפתית" – גרסה עברית מאת נסים אלוני
1905:  L'Âge d'or
1906: Le bourgeon
1907: La puce à l'oreille – נוסח עברי "יתוש בראש" – מאת נסים אלוני
1908: Occupe-toi d'Amélie – (שים עין על אמלי) – בנוסח עברי – "אמלי"
1908:  Feu la mère de Madame  "אמא ז"ל בלי מזל"
1909: Le circuit
1910: On purge bébé
1911: !Mais n'te promène donc pas toute nue – "רק אל תסתובבי לי ערומה!"
1911: Léonie est en avance ou le Mal joli
1911: Cent millions qui tombent (בלתי נגמרת)
1913: On va faire la cocotte (בלתי נגמרת)
1914: Je ne trompe pas mon mari
1916: Hortense a dit : "Je m'en fous!" הבכורה – בתיאטר דה לה רנסאנס, עם השחקן רמי
מחזות > מונולוגים

La Petite Révoltée
Le Mouchoir
Un coup de tête
J'ai mal aux dents
Trop Vieux
Un monsieur qui n'aime pas les monologues
Aux antipodes
Patte en l'air
Le Petit Ménage
Le Potache
Le Billet de mille
Les Célèbres
Le Volontaire
Le Colis
Les Réformes
L'Homme économe
L'Homme intègre
Les Enfants
Tout à Brown-Séquard !
Le Juré
Un monsieur qui est condamné à mort
Complainte du pauv'propriétaire
מחזות > מחזות שפורסמו אחרי מותו

L'Amour doit se taire
L'Homme de paille
Deux Coqs pour une poule
À qui ma femme ?
Monsieur Nounou
לקריאה נוספת

Henri Gidel - Feydeau, Paris, Flammarion 1962
הערות שוליים

↑  נואל בנאמו.
↑  Colin Chambers. (2000). Continuum Companion to Twentieth Century Theatre. Continuum International Publishing Group. p.274. ISBN 978-0826449597
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307064605171  PLWABN: 9810670606305606  BIBSYS: 90055800  BNE: XX927577  BnF: cb11902711x (data)  CANTIC: a11118052  CiNii: DA02980690  GND: 118988093  ICCU: RAVV079570  ISNI: 0000 0001 2118 4695  LCCN: n50002730  LNB: 000221186  Léonore: 141547  NDL: 00439460  NKC: js20011212016  NLA: 36322546  NLG: 81066  NLK: KAC201715553  NSK: 000407319  NTA: 068793693  RERO: 02-A003241247  RKD: 449367  SELIBR: 186832  SNAC: w60869sw  SUDOC: 026864169  Trove: 1246282  VcBA: 495/352913  VIAF: 4929810   WorldCat (עם VIAF): 4929810 
ז'ורז' פדו עם שפמו "במזלג"
התרמית אודות הוראת השואה בבריטניה 2007

התרמית אודות הוראת השואה בבריטניה בשנת 2007 הייתה תרמית שהופצה בדואר אלקטרוני, בנושא הוראת השואה (אנ') בבתי ספר ציבוריים ובמכללות בבריטניה.
רקע

בתחילת המאה ה-21 גברה בבריטניה התופעה של הכחשת השואה, בתור אחד ההבטים של הצגת היהודים כמי שבדו את השואה לצרכים פוליטיים ואחרים. על רקע זה, ב-2004 פרסם יד ושם הודעה, המביעה דאגה מתופעות של הכחשת השואה וטריוויאליזציה של השואה, תופעות הרווחות בבריטניה, וקרא להגברת החינוך בנושא.
ראשית התרמית

ב-2007 הופצה בהודעות דואר אלקטרוני טענה כוזבת לפיה הוראת השואה נאסרה בבתי הספר בבריטניה בגלל החשש שהדבר עלול לפגוע בתלמידים מוסלמים. טענות אלה היו שקריות אך התבססו על דיווחים על ידע מועט ולעיתים שגוי בבריטניה, בנושא השואה.
במיילים נטען כי האיסור הוטל בגלל החשש כי הוראת השואה עלולה לפגוע בתלמידים מוסלמים, וזאת מכיוון שהאוכלוסייה המוסלמית מכחישה את השואה. אמצעי ההפצה המרכזי של טענה זו היה מכתב שרשרת. מכתב זה הוביל לפניות ל-BBC בשאלה האם העובדות הכלולות בו נכונות. למעשה, הוראת השואה היא חובה בבתי ספר ציבוריים בבריטניה (אך לא בבתי הספר הפרטיים), ולא נאסרה במקומות אחרים בבריטניה.
לאחר הודעות דואר אלקטרוני נוספות בשנת 2008, החליט שר בתי הספר בממשלת בריטניה, אד בולס (Ed Balls), לכתוב לשגרירויות בריטניה ברחבי העולם ולתקשורת העולמית מכתב ובו הפרכת הטענה כי בתי ספר בבריטניה אסרו על הוראת השואה או נרתעו מללמד על השואה.
כחלק מהתגובה לשמועות אלה, פרסם ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון בשנת 2014 יוזמות ממשלתיות עדכניות להוראת נושא השואה בבתי ספר בבריטניה.
באתר עלונדון פורסם ב-2019 כי התרמית עדיין מופצת באימיילים וברשתות החברתיות כבר 12 שנה.
דוח האגודה ההיסטורית

הודעות הדוא"ל התבססו על דוח רחב שהזמין המשרד לחינוך ומיומנויות למידה בבריטניה מהאגודה ההיסטורית, קבוצה המקדמת את חקר ההיסטוריה. הדוח ציין כי מורים עשויים להימנע מלימוד בכיתות של תקופות רגישות ושנויות במחלוקת בהיסטוריה, אך לא המליץ לעשות כן. הדוח המשיך והביא דוגמה ל"עיר צפונית" שבה מחלקה להיסטוריה "נמנעה לאחרונה מלבחור את השואה כנושא בבחינות לקראת לימודים אקדמיים בבריטניה (General Certificate of Secondary Education - GCSE) (אנ') מחשש להתמודד עם רגשות אנטישמיים והכחשת שואה בקרב חלק מהתלמידים המוסלמים"; מאידך צוין כי בבית ספר אחר לימדו את השואה למרות "רגשות אנטישמיים בקרב תלמידים מסוימים", אך מסעי הצלב לא נלמדו, בגלל הניגוד לנרטיבים עליהם גדלו תלמידים מוסלמים. על כל פנים, מניעת פגיעה במכחישי שואה לא צוינה במטרה בדוח הנזכר. ב-2 באפריל 2007 פרסמו הדיילי מייל והגרדיאן כתבות בנושא הדוח, אשר השתמשו בשפה כללית, כגון "מורים מפסיקים ללמד את השואה" במקום לציין שהדוח מספר על דוגמה יחידה.
ראו גם

קרן הוראת השואה
הכחשת השואה
הערות שוליים

↑  Urban Legends Reference Pages: Holocaust Teaching Ban
↑  Yad Vashem Responds to Poll in UK Revealing Trivialization of the Holocaust, אתר יד ושם (באנגלית)
1 2  "Holocaust 'ban' e-mail confusion". BBC News. 17 באפריל 2007. נבדק ב-4 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  דיווח על התופעה באתר סנופס
↑  בריטניה: המורים לא רוצים ללמד על השואה, באתר ynet, 3 באפריל 2007
↑  "UK government acts on hoax e-mail". BBC News. 4 בפברואר 2008. נבדק ב-4 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "British Govt denounces hoax Holocaust email". ABC News. 5 בפברואר 2008. נבדק ב-11 בינואר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The Holocaust Commission: keeping the memory alive
↑  האם באמת לא מלמדים את השואה בבתי ספר בבריטניה? באתר עלונדון
↑  Fear and deference in Holocaust education. The pitfalls of “engagement teaching” according to a report by the British Historical Association, p. 49
ז'יל ויסנטה

| --- | --- |

 לידה:  1465 ליסבון, ממלכת פורטוגל  
 פטירה:  1536 (בגיל 71 בערך) אבורה, ממלכת פורטוגל  
 מדינה:  ממלכת פורטוגל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סלמנקה 
 שפות היצירה:  ספרדית, פורטוגזית 
 סוגה:  פארסה, קומדיה 
 יצירות בולטות:  Auto da Barca do Inferno 
 צאצאים:  Paula Vicente 
 
איור של ויסנטה כותב את "טרילוגית הספינות"
ז'יל הטרובדור ויסנטה (בפורטוגזית: Gil Vicente; סביבות 1465 – סביבות 1536) היה מחזאי ומשורר, שכמו כינויו, "הטרובדור", ובהתאם לרוח הזמן, ביים את מחזותיו וגם שיחק בהם.
ויסנטה נחשב לאבי "הדרמה הפורטוגזית" ולאחד הכותבים הגדולים במערב, ולכן מכונה לעיתים "פלאוטוס הפורטוגזי". בשל קרבת השפות הפורטוגזית והספרדית, על אחת כמה וכמה באותן השנים, ועקב אופן שימושו בהן יצירותיו של ויסנטה יכולות להיחשב באותה המידה ספרדיות, על כן נחשב גם לאבי "הדרמה הספרדית" יחד עם חואן דל-אנסינה.
ויסנטה פעל בחצרותיהם של המלכים מנואל ה-I וז'ואאו ה-III. קרנו עלתה בעיקר בעקבות השפעתה של המלכה לאונור, שצפתה בו משחק במחזות, שהוצגו בחצר המלכותית, והטילה עליו המשימה לכתוב המחזה הראשון שלו.
ייתכן והיה גם כותב נאומים של מנואל ה-I.
כל מחזותיו מחורזים, שיריו, שנכתבו בפורטוגזית ובספרדית, לוכדים את רוח חילופי התקופות בהצגתם גם את הסדר החברתי הישן ובה בעת את הסדרים החברתיים המתהווים.
בעוד שרבות מיצירותיו הולחנו עבור ימי חג דתיים, מלכותיים וממלכתיים, יצירותיו האחרות היו אהודות בקרב הציבור הרחב כבידור שופע סאטירה על חיי החברה הפורטוגזית בימיו.
אף על פי שחלק מיצירותיו צונזרו על ידי האינקוויזיציה הפורטוגזית ותהילתו נשחקה בשנים שלאחר מותו, הוא מוכר כיום כדמות מפתח בימי ובתרבות תור הזהב של חצי האי האיברי כולו.
ביוגרפיה

העדויות לגבי שנת ומקום לידתו של ויסנטה אינן חד משמעיות. ככל הנראה נולד בבארסלוס (Barcelos) או בגיאמאראיס (Guimarães) בין השנים 1452–1475. אומנם ב-1965 נערך פסטיבל 500 שנים להולדתו על סמך ההנחה המקובלת ביותר שנולד ב-1465.
במהלך חייו נישא מספר פעמים והביא לעולם מספר ילדים. בנו, לואיש ויסנטה דה קרסטו, אסף וערך את קובץ יצירותיו.
ככל הנראה למד משפטים וספרות בסלמנקה.
קיימת סברה כי הוא גם הצורף בעל אותו השם מהעיר אבורה, מחלוקת ניטשת בסוגיה בקרב מומחים.
מקום מותו ומקום קבורתו אינם ידועים. בהתאם לסברה המזהה אותו עם הצורף מאבורה משוער כי מת באבורה. גם תאריך מותו לא ברור, אלא שהפסיק לכתוב ב-1536 ולא נמצא שום רישום אודותיו החל משנה זו.