יחסי סרביה–רוסיה
היסטוריה > יחסי ברית המועצות–יוגוסלביה הסוציאליסטית (1946–1991)

| יחסי ברית המועצות – יוגוסלביה |
| --- | --- |
ברית המועצות: יוגוסלביה


ברית המועצות: יוגוסלביה
משטר
משטר חד מפלגתי מרקסיסטי-לניניסטי: רפובליקה פדרלית סוציאליסטית

לאחר סיום המלחמה במאי 1945, המלך פטר השני לא הורשה לחזור ליוגוסלביה; בנובמבר 1945 הוא הודח רשמית על ידי האספה המכוננת הקומוניסטית של יוגוסלביה כשהמדינה התארגנה מחדש כרפובליקה ושמה שונה לרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה (FPR יוגוסלביה או FPRY; משנת 1963 הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, או SFRY). בתחילה, המשטר הקומוניסטי של יוגוסלביה בפיקודו של יוסיפ ברוז טיטו היה נאמן לקרמלין של יוסיף סטלין. ברית המועצות רצתה שיוגוסלביה תהיה חברה בגוש המדינות הקומוניסטיות בראשות ברית המועצות. עם זאת, טיטו דחה בסופו של דבר את הלחץ של סטלין ובשנות החמישים הפך למייסדי המדינות הבלתי מזדהות, שנחשבה כדרך השלישית, לא לדבוק בנאט"ו בראשות ארצות הברית ולא להצטרף לברית ורשה הנשלטת ממוסקבה.
כבר ב-11 באפריל 1945, ברית המועצות סיכמה חוזה ידידות עם יוסיפ טיטו. בשנתיים הראשונות שלאחר המלחמה, היחסים בין יוגוסלביה לבין ההנהגה הסובייטית, שבאותה תקופה ביקשו להיענות לדרישות בעלות הברית המערביות של ברית המועצות באירופה, לא היו לגמרי נקיים מחילוקי דעות במספר נושאים, כמו הטענות הטריטוריאליות של יוגוסלביה כלפי איטליה - הטריטוריה החופשית של טריאסטה, וכלפי אוסטריה - קרינתיה המאוכלסת ברוב סלובני, המאמצים של טיטו כדי למלאות תפקיד מוביל באזור הבלקן, כמו גם מפני ההסתייגות של סטלין בטתמיכה בקומוניסטים היווניים במהלך מלחמת האזרחים היוונית, שנתמכו באופן פעיל על ידי יוגוסלביה, בולגריה ואלבניה. ההידרדרות הדרסטית ביחסים התרחשה בתחילת 1948. ביוני 1948 טיטו לא השתתף בכנס השני של הקומינפורם, שהוקם ביוזמת ברית המועצות בספטמבר 1947 כגוף מתאם של המפלגות הקומוניסטיות בברית המועצות, בולגריה, הונגריה, פולין, איטליה, צרפת, צ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה. הוועידה, הוקדשה בעיקר לדיון על המצב במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה. ב-28 ביוני 1948, המדינות החברות האחרות אימצו החלטה שציינה כי לאחרונה הנהגת המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה נקטה בקו שגוי בשאלות העיקריות של מדיניות הפנים והחוץ, קו המייצג סטייה מהמרקסיזם-לניניזם, וגירשו אותה מהוועידה. ההנחה במוסקבה הייתה שברגע שיוודע שטיטו איבד את האישור הסובייטי, הוא יתמוטט. הגירוש גירש למעשה את יוגוסלביה מההתאחדות הבינלאומית של מדינות סוציאליסטיות, בעוד שמדינות סוציאליסטיות אחרות במזרח אירופה עברו לאחר מכן טיהורים מ"טיטואיסטים" לכאורה. סטלין לקח את העניין באופן אישי וניסה, ללא הצלחה, להתנקש בחייו של טיטו בכמה הזדמנויות.
בשנה שלאחר מכן, המשבר כמעט החריף לסכסוך מזוין, כאשר הכוחות ההונגריים והסובייטים התאספו בגבול צפון יוגוסלביה. במאי 1949, מחאת משרד החוץ של יוגוסלביה רשמית נגד התמיכה שהעניקה ברית המועצות לקבוצת אזרחים יוגוסלביים שהקימה ועדה במוסקבה בתחילת אפריל לקידום פעילות לא ידידותית נגד ה-FPRY. התגובה הסובייטית מיום 31 במאי 1949 טענה על זכותה של ברית המועצות להציע מקלט ל"מהגרים מהפכניים יוגוסלביים" וקבעה כי ממשלת יוגוסלביה - טרפה את הזכות לצפות ליחס ידידותי - מברית המועצות, מכיוון שהיא כוננה קו אנטי קומוניסטי ואנטי דמוקרטי ביוגוסלביה ונלחמה נגד ברית המועצות. ב-19 בנובמבר 1949 אימץ הקומינפורם החלטה נוספת על המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, שקבעה כי CPY נחטף על ידי קבוצה של רוצחים ומרגלים והצהיר כי הלחימה נגד "כנופיית טיטו" היא חובתם של כל מפלגות הקומוניסטים והפועלים.
לאחר מותו של סטלין, היחסים עברו נורמליזציה שבישרה על חתימת הצהרת בלגרד ביוני 1955, שביטלה במפורש את מדיניותו של סטלין כלפי יוגוסלביה. אף על פי כן, ה-SFRY מעולם לא הצטרפה לגוש המדיני והצבאי שהובל על ידי ברית המועצות של מדינות סוציאליסטיות ונשארה בתנועת המדינות הבלתי מזדהות, קבוצה של מדינות שביקשו להיות נייטרליות במהלך המלחמה הקרה. עם זאת, האישור של ממשלת יוגוסלביה לחיל האוויר הסובייטי לטוס מעל המדינה, איפשר לברית המועצות לשלוח יועצים, נשק וכוחות למצרים בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום כיפור. הקשרים הכלכליים והתרבותיים בין ברית המועצות ל-SFRY התפתחו בהצלחה עד סוף שנות השמונים.