stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנוע בעירה פנימית
יישומים

מנועי הבעירה הפנימית משמשים בדרך כלל כלי רכב ממונעים. הם מופיעים ברוב המכוניות, האופנועים, הסירות הממונעות, כלי הטיס וקטרי הרכבת. טיפוס מנועי הטורבינה יופיע בדרך כלל במטוסי סילון ואוניות גדולות.
מנועי הבעירה הפנימית משמשים גם בתעשייה, בעיקר ביישומים נייחים, שם הם מתחרים במנועים חשמליים. מנועים חשמליים טומנים בחובם יתרונות על פני מנועי הבעירה הפנימית, אך בתחילת המאה ה-21 הם עדיין רחוקים מלהחליף את מנועי הבעירה הפנימית בכלי רכב.
חלקים

איור של חלקים חשובים במנוע ארבע פעימות טיפוסי. האזורים המסומנים בירוק מסמנים תעלות בהם זורם נוזל הקירור. לחץ על החלקים השונים כדי להגיע לערכים המורחבים עליהם.
קיימים מספר סוגי מנועי בעירה פנימית, אשר שונים זה מזה במבנה ובחלקי המנוע.
מנועי ארבע פעימות הם המנועים הנפוצים ביותר. חלקים עיקריים במנועים הם:
גל הזיזים (מופיע באיור בצבע כחול ובאדום) – קובע באמצעות רצועת התזמון או שרשרת התזמון את קצב פתיחת וסגירת השסתומים.
שסתומים (בכחול ובאדום) – מאפשרים לתערובת להיכנס לתא הבעירה (הצילינדר), מאפשרים את פעולת הדחיסה והכוח ולבסוף את הפליטה.
גל ארכובה (בסגול) – גל יציאת האנרגיה הקינטית מהמנוע.
צילינדר (באפור בהיר) – תא הבעירה של הדלק.
מצת (באפור כהה בין השסתומים) – רכיב חשמלי המסוגל לייצר ניצוץ חזק, המספיק לשרפה יעילה ומהירה של התערובת. לשם כך נדרש מתח גבוה של עשרות אלפי וולט.
בוכנה (בצהוב) – החלק האחראי על שאיבת התערובת, דחיסתה, המרת הלחץ שנוצר עקב השרפה לאנרגיה קינטית, ולבסוף פליטת התערובת השרופה לסעפת הפליטה.
טלטל (בחום) – אחראי על סיבוב גל הארכובה, בהתאם לתנועות הבוכנה.
מנועי שתי פעימות דומים בתכנונם, אך לא כוללים שסתומים וגל זיזים. מנועים אלו מתוכננים כך שהבוכנה אוטמת את שסתום הפליטה בעת דחיסה והצתה. עבור יניקת התערובת, קיים שסתום חד כיווני הנקרא "שסתום עלים", המאפשר כניסת תערובת דרך סעפת הפליטה, אך לא מאפשר את יציאתה. מכיוון שעיצוב זה גורם לכך ששסתום הפליטה והיניקה יהיו פתוחים במקביל, מתעורר הצורך באגזוז לחץ – אגזוז ההופך את כיוון גלי ההדף הבוקעים מסעפת הפליטה, וגורם להם לדחוס את התערובת שברחה לסעפת הפליטה, בחזרה לצילינדר.
מנוע מודרני מכיל חלקים רבים נוספים, כגון מספר רב של מסבים, רצועת מנוע (רצועת אביזרים נלווים, רצועת המזגן), מערכות שימון וקירור במים או בשמן, חיישנים, משאבות, ועוד, כאשר כל יצרן עושה שימוש בטכנולוגיות נוספות הייחודיות לו.
פעולה

כל מנועי הבעירה הפנימית תלויים בתהליך הבעירה שבו דלק כלשהו, בדרך כלל בשילוב עם אוויר אך לא רק, יוצר ריאקציה כימית שמספקת אנרגיה שמתורגמת לכוח ההנעה.
הדלקים הנפוצים ביותר מאז תחילת המאה ה-20 עשויים מפחמימנים ומיוצרים מנפט. בין אלו ניתן למצוא את הבנזין, הסולר והגז הטבעי. יש המשערים שבעתיד, המימן עשוי להחליף את סוגי הדלק האלו. היתרון של מימן הוא שהבעירה שלו מפיקה מים בלבד, זאת בניגוד לדלק המקובל שהבעירה שלו מפיקה גם פחמן דו-חמצני – גז חממה הגורם להתחממות העולמית בכדור הארץ.
בכל מנועי הבעירה הפנימית, ללא תלות בסוג הדלק, נדרשים אמצעים להציתו כדי לגרום לבעירה. רוב המנועים עושים שימוש במצת חשמלי או בהצתה בעזרת לחץ דחיסה. מערכות הצתה חשמליות נעזרות במצבר וסליל מושרה כדי לספק מתח גבוה שמצית את תערובת הדלק אוויר בחלל הצילינדר. המצבר נטען מחדש תוך כדי פעולת המנוע בעזרת מחולל זרם חילופין (אלטרנטור) שמופעל בכוח המנוע. מערכות הצתה בעזרת לחץ דחיסה עושות שימוש בחום שכבר נמצא ממילא בתא השרפה כדי להצית את הדלק המוזרק.
לאחר ההצתה, תוצרי הבעירה אוצרים בתוכם יותר אנרגיה זמינה משהייתה בתערובת האוויר דלק הדחוסה (שהייתה בעלת אנרגיה כימית גבוהה יותר). אנרגיה זו באה לידי ביטוי בטמפרטורה ובלחץ גבוהים שמתורגמים לעבודה על ידי המנוע. במנועי בוכנה למשל, הבעירה יוצרת גזים בלחץ גבוה בחלל הצילינדר והם דוחפים את הבוכנה.
לאחר שהאנרגיה נוצלה, הגזים החמים הנותרים מוצאים החוצה דרך שסתום או פתח הפליטה והבוכנה חוזרת למצבה ההתחלתי, המכונה נקודה מתה עליונה (נמ"ע). הבוכנה ממשיכה משם לשלב הבא (המשתנה מטיפוס מנוע אחד לשני). כל תוצר של חום שלא תורגם לעבודה, הוא למעשה תוצר מבוזבז, והוא מטופל בעזרת מערכת קירור (מבוססת מים, אוויר ובשיטות אחרות).
סיווג

ישנם סוגים רבים של מנועי בעירה פנימית, המתאימים לסוגי יישומים שונים. בדומה, יש גם דרכים רבות לסווג את מנועי הבעירה הפנימית, שחלקם מופיעים להלן:
סיווג > מחזורי המנוע

מנועים המבוססים על מחזור שתי פעימות מפיקים שתי פעימות לכל פעימת כוח, ונמצאים בשימוש בקטנועים, מכסחות דשא, סירות קטנות ובמעט אופנועים. מנועים אלו בדרך כלל רועשים יותר ובעלי נפח קטן. מנועים מבוססי מחזור ארבע פעימות (המכונה גם מחזור "אוטו") מפיקים ארבע פעימות לכל פעימת כוח, ונמצאים בשימוש במכוניות, אופנועים, סירות גדולות וכלי טיס. הם בדרך כלל שקטים יותר ובעלי נפח גדול בהשוואה למנועי שתי הפעימות.
ישנן מספר וריאציות נוספות על מחזור ארבע פעימות הנמצאות בשימוש מועט יחסית. הבולטות מביניהן ידועות בשם מחזור מילר ומחזור אטקינסון.
מנועי דיזל נחשבים דומים למנועי ארבע פעימות, אך בתוספת מערכות להצתה על ידי דחיסה ניתן לסווגם כמנועים בעלי מחזור פעולה שונה.
סיווג > סוגי דלק

מנועי דיזל עושים שימוש בדלק מסוג סולר. בהשוואה למנועי הבנזין, מנועי דיזל הם בדרך כלל כבדים, רועשים, חזקים יותר בסל"ד נמוך ויעילים יותר בצריכת הדלק. הם משמשים כלי רכב, משאיות, אוניות, קטרים, וציוד תעשייתי כבד.
מנועי בנזין משמשים את רוב כלי הרכב, כולל מכוניות, אופנועים וקטנועים. הם עושים שימוש בבנזין ברמות זיקוק שונות. מנועים אחרים עושים שימוש בסוגי דלק כגון מימן, גז טבעי נוזלי ותחליפי סולר המבוססים על שמנים צמחיים (ביו דיזל).
סיווג > צילינדרים

מנועי הבעירה הפנימית יכולים להכיל כל מספר של צילינדרים כאשר מספר של אחד עד עשרים נחשב לנפוץ. הגדלה במספר הצילינדרים עוזרת להגדיל את כוח המנוע אך משמעותה מנוע גדול יותר וצריכת דלק פחות יעילה.
רוב מנועי המכוניות הם בעלי ארבעה עד שמונה צילינדרים, בעוד מספר מכוניות יקרות עשויות להגיע גם ל-12, ומספר מכוניות קטנות ישתמשו בשלושה בלבד.
בעבר היו נהוגים מנועים רדיאליים במטוסים והם היו מורכבים מחמישה עד 20 צילינדרים. שורה אחת תמיד הכילה מספר אי זוגי של צילינדרים, כך שמספר זוגי מקורו בשתיים או ארבע שורות.
מנועי אופנועים מורכבים בדרך כלל מאחד עד ארבעה צילינדרים, עם מספר חריגים המורכבים משישה.
מנועי מכשירים קטנים כגון מכסחות דשא ומסורי שרשרת מורכבים בדרך כלל מצילינדר אחד.
סיווג > מערכת הצתה

ניתן לסווג מנועי בעירה פנימית בהתאם למערכת ההצתה. בתחילת המאה ה-21 נפוצות מערכות הצתה חשמליות בעזרת מצת או מערכות הצתה בעזרת חימום על ידי דחיסה. בעבר היו נפוצות גם מערכות של להבה חיצונית או שפופרת חמה.
סיווג > תצורת המנוע

ניתן לסווג מנועי בעירה פנימית בהתאם לתצורתו. סידורים נפוצים הם סידור בשורה, סידור בתצורת V, או סידור שטוח המכונה בוקסר. מנועי מטוסים יכולים להיות מסודרים בתצורה מעגלית (רדיאלית). סידורים אחרים פחות נפוצים הם סידורים בצורת W, X ו-H.
סידור הצילינדרים במנוע, משפיע רבות על אופי המנוע, בתחומים כגון גודל פיזי, משקל, אפשרות לקירור ופיזור החום, עלות הייצור, כמות הויברציות המתקבלות, ועוד. היצרנים בוחרים את סידור הצילינדרים האופטימלי, בהתאם לייעוד כלי הרכב. כך לדוגמה, ברוב המכוניות ניתן למצוא מנועי ארבעה צילינדרים בתצורה שטוחה, התופסים מעט מקום, שוקלים מעט, וזולים לייצור ולתחזוקה. מנועים אלו מיועדים לשימוש ברחוב, ולא למרוצים או מאמצים קשים, ולכן אין בהם צורך בתצורה שתאפשר פיזור חום יעיל יותר. לעומת זאת, יצרנית האופנועים הרלי-דייווידסון, בחרה דווקא במנוע בתצורת V לאופנועים שלה, בשל המראה שמנוע מסוג זה מקנה, ובשל הויברציות המאפיינות את האופנועים מתוצרת החברה.
תצורת מנוע נדירה יחסית היא כזאת שבה יש יותר מגל ארכובה אחד והצילינדר הוא בעל שני פתחים לשתי בוכנות הנעות זו מול זו, ללא ראש צילינדר. תצורה זו שימשה בעבר במטוסים, קטרים ועדיין משמשת בכלי שיט.
סיווג > נפח המנוע

נפח המנוע הוא החלל דרכו עוברות הבוכנות בפעימה אחת. הנפח נמדד בדרך כלל בסמ"ק או בליטרים. מנועים גדולים הם בדרך כלל חזקים יותר, ומספקים מומנט גבוה יותר בסל"ד נמוך יותר אך גם צורכים יותר דלק. חישוב הנפח מתבצע על ידי מכפלה של מהלך הבוכנה כפול שטחה כפול מספר הצילינדרים. מהלך הבוכנה מוגדר כדרך אותה הבוכנה עוברת מהנקודה העליונה אליה מגיעה הבוכנה (נקודה מתה עליונה – נמ"ע), עד לנקודה התחתונה ביותר (נקודה מתה תחתונה – נמ"ת). שטח הבוכנה מחושב על פי קדח הבוכנה, כלומר מחצית הקדח בריבוע כפול פאי (כפול "מהלך").
מעבר להגדלת מספר הצילינדרים, ניתן להגדיל נפח מנוע בעזרת הגדלה של מהלך הבוכנה או קוטרה. צעד כזה דורש התאמה של מערכות מנוע אחרות כדוגמת מערכת אספקת תערובת הדלק והאוויר, כדי להבטיח ביצועים אופטימליים. נפחי המנוע המוצהרים על ידי היצרנים הם לעיתים קרובות מעוגלים, כך שלמשל מנוע בן 1,453 סמ"ק עשוי להיקרא 1,500.
במדינות שונות לנפח המנוע יש השפעה על מיסוי הרכב שבו מותקן המנוע. עקב כך, בתכנון מנוע מובאים בחשבון גם שיקולי מיסוי, כך שיתאפשר שיווק מכוניות שחל עליהן מיסוי נמוך. בהתאם לכך ניתן למצוא מנוע שנפחו דווקא 1,999 סמ"ק, משום שב-2,000 סמ"ק מתחילה מדרגת מיסוי גבוהה יותר. בישראל דבר זה כבר לא קיים, אך לנפח המנוע באופנועים ישנה השפעה על מחירי הביטוח כך שלאופנוע עד 250 סמ"ק הביטוח יהיה מוזל מאופנוע בעל נפח מנוע מעל 250 סמ"ק.
סיווג > נתונים אחרים

כל מנועי השרפה הפנימית נתונים בהתאם לתצורתם באופן תאורטי למגבלת יעילות עבודה עליונה. יעילות עליונה זו מושגת רק על ידי מכונת קרנו התאורטית.
סוג נדיר יחסית של מנוע שרפה פנימית משתמש בתנועת בוכנה סיבובית במקום תנועה אורכית ובכך משיג יעילות עבודה גבוהה יחסית. מנוע זה מכונה מנוע ונקל.
ראו גם

מנוע המי
מנוע תא להט
HCCI
מנוע בעירה חיצונית


מחזור ארבע פעימות
1. יניקה 
2. דחיסה 
3. עבודה 
4. פליטה
מנוע כוכבי של מטוס מראשית ימי התעופה
ניל פרס דה קוסטה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1964 (בן 61 בערך) 
 מוקד פעילות:  אוסטרליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לידס 
 כלי נגינה:  עוגב, פסנתר 
 פרסים והוקרה:  Fellow of the Australian Academy of the Humanities (2023) 
 
ניל פרס דה קוסטה (באנגלית: Neal Peres Da Costa נולד ב-1964) הוא צ'מבליסט, נגן פורטה-פיאנו ועוגבר אוסטרלי. הוא מתמחה בביצוע אותנטי בכלי מקלדת היסטוריים מן המאות ה-17, ה-18 וה-19, שזיכה אותו במוניטין בינלאומיים. הוא פרופסור וראש יחידה המוזיקה העתיקה בקונסרבטוריון למוזיקה של סידני באוניברסיטת סידני.
ביוגרפיה > ילדות, נעורים ולימודים

ניל פרס דה קוסטה נולד בבחריין, כאשר הייתה חלק מחוף שביתת הנשק, להורים בני גואה, הודו. משפחתו עקרה לאוסטרליה כשהיה בן חמש. לאחר סיום לימודיו באונברסיטת סידני, השלים פרס דה קוסטה את התמחותו במוזיקה עתיקה בבית ספר גילדהול למוזיקה וקיבל תואר שני בביצוע מוזיקה מן האוניברסיטה העירונית של לונדון. בשנת 2002 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לידס, שם עסק בחקר ביצועי הפסנתר שהיו מקובלים בסוף המאה ה-19, תוך שימת דגש מיוחד על הקלטות מוקדמות.
ביוגרפיה > קריירה

דה קוסטה עשה עשר שנים כפרופסור לפורטה-פיאנו באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון, שם היה גם מרצה לנוהל ביצוע. כמו כן עבד כמרצה לתלמידי תואר שני בנוהל ביצוע במאה ה-19 בטריניטי קולג' למוזיקה בלונדון. בשנת 2000 היה דה קוסטה אמן הבית בקולג' ברטון הול באוניברסיטת לידס. מזה שנים רבות הוא מכהן כפרופסור בקורס קיץ בינלאומי שנתי בספרד והוא מלמד מוזיקה קאמרית בקורס הבינלאומי למוזיקה עתיקה באורבינו, איטליה. הוא לימד גם בקורס הקיץ למוזיקה עתיקה בבוהמיה הדרומית.
דה קוסטה היה שותף לייסוד אנסמבל פלורילגיום, הרכב בעל שם עולמי לנגינה בכלים תקופתיים, שעמו הופיע ברחבי העולם - בצרפת, ספרד, גרמניה, הולנד, אמריקה הצפונית והדרומית, סין ואוסטרליה, ובאולמות חשובים כמו קונצרטחבאו באמסטרדם, תאטרו קולון בבואנוס איירס וויגמור הול בלונדון, שם היה פלורילגיום הרכב הבית היוקרתי במשך שנים אחדות. עם הרכב זה יצר הקלטות רבות זוכות-פרסים.
ניל פרס דה קוסטה הופיע עפ האקדמיה למוזיקה עתיקה, תזמורת עידן הנאורות, התזמורת הקאמרית של אוסטרליה, התזמורת הסימפונית של סידני, סינפוניה אוסטרליה, תזמורת האנטיפודים, אנסמבל באך האוסטרלי, פילהרמוני של סידני ועוד; ועם מוזיקאים כמו אמה קירקבי, ננסי ארג'נטה, פיטר ויספלווי ואחרים. הוא חבר באנסמבל איירונווד האוסטרלי לכלים תקופתיים.
ב-2007, קיבל את אות בוגר האוניברסיטה של סידני לשירות לקהילה, על תרומתו למוזיקה כמבצע וכמחנך, שניהם במסגרת האוניברסיטה של סידני ובקהילה בכללותה.
דה קוסטה הוא נגן קונטינואו ראשיח בהקלטה של BBC קלאסיקס לאריות של באך עם שרה מקליבר וסאלי-אן ראסל. הוא הוציא כמה הקלטות בחברת NBC קלאסיקס, בהן סונאטות של באך לוויולה דה גמבה וצ'מבלו עם דניאל יידון, והסונאטות של באך לכינור וצ'מבלו עם ריצ'רד טונייטי ודניאל יידון, שזכו בפרס "אריה" לאמנויות לאלבום הקלאסי המצטיין לשנת 2008.
המונוגרפיה הראשונה של דה קוסטה, "Off The Record: Performing Practices in Romantic Piano Playing" (אוקספורד, ניו יורק:2012) בוחנת את נוהלי הביצוע של פסנתרנים בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, כפי שתועדו בהקלטות אקוסטיות וחשמליות וכן משחזרת גלילי פסנתר ומשווה אותם לטקסטים כתובים מאותה תקופה. אל המונוגרפיה נלווה אתר הדרכה ברשת ובו מובאות צליל ודוגמאות מוזיקליות.
פרס דה קוסטה תורם חלק ניכר מזמנו הפנוי לסטודנטים באמצעות מעורבותו בהדרכה ובמתן כיתות אמן לתלמידי תיכון ולאמנים בראשית דרכם.
הערות שוליים

↑  פרסי אריה 2008: זוכים ומועמדים 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007338216305171  PLWABN: 9812830946405606  BIBSYS: 6099190  BnF: cb16182851d (data)  GND: 13756192X  ISNI: 0000 0000 8012 2905  LCCN: no00000678  MusicBrainz: 2b82dd30-9395-4099-9721-0d16649b0d93  NDL: 031257260  NLA: 50002786  NTA: 343072750  RERO: 02-A016518560  SUDOC: 165235381  Trove: 1506482  VIAF: 107073323   WorldCat (עם VIAF): 107073323
משה טיקוצ'ינסקי

| --- | --- |

מצבת קברו של הרב טיקוצ'ינסקי בבית הקברות שומרי שבת, זיכרון מאיר, בני ברק
 מדינה:  ישראל 
 פטירה:  1988 
 תקופת הפעילות:  ?–1988 
 אב:  אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי 
 
הרב משה עקיבא טיקוצ'ינסקי (תר"ע, 1910 - כ"ד בטבת תשמ"ח, 14 בינואר 1988) היה המשגיח והמנהל הרוחני של ישיבת סלבודקה בבני ברק, וקודם לכן מנהל רוחני של ישיבת מקור חיים בירושלים.
תולדותיו

נולד לרבי אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי. בשנת תרפ"ה (1925), בהיותו בן 15, עלה עם אביו לארץ ישראל. למד זמן קצר בישיבת מרכז הרב[דרוש מקור] ואחר כך עבר לישיבת כנסת ישראל בחברון. שם דבק בשיטת המוסר של סלובודקה והיה מקורב לסבא מסלובודקה.
לאחר פטירת הסבא מסלובודקה, בשנת תרפ"ז, לא השלים הרב טיקוצ'ינסקי עם משנתו של ממלא מקומו רבי יהודה לייב חסמן, אך נשאר בישיבת חברון לשמוע את שיחותיו של רבי אברהם נח פאליי, שכיהן כמשגיח בישיבה. בפרעות תרפ"ט נפצע ממכת גרזן בראשו.
לאחר שהרב פאליי עזב את הישיבה עקב חולשתו, עבר לישיבת סלובודקה בליטא, שם למד אצל ראש הישיבה רבי אייזיק שר והמנהל הרוחני רבי אברהם גרודזינסקי שהיה קרוב משפחתו. הוא היה למשמשו של הרב גרודזינסקי ונהג לחזור על שיחותיו בפני הבחורים. באותה תקופה נישא לחיה רבקה שר, אחותו של רבי אייזיק שר, שגדלה בביתו.
בתחילת ת"ש, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזר לארץ ישראל עם אשתו ובתו. למד בבית המדרש "אוהל תורה" שבראשות הרב שמואל יצחק הילמן. בתחילת קיץ ת"ש ייסד את ישיבת מקור חיים, עם גיסו רבי ברוך יצחק לוין.
אחרי תום מלחמת העולם השנייה, נסע הרב טיקוצ'ינסקי למחנות העקורים באיטליה.
בשנת תש"ז עבר לכהן כמשגיח ומנהל רוחני בישיבת סלבודקה בבני ברק, שנוסדה על ידי גיסו רבי יצחק אייזיק שר.
בה' בכסלו תשמ"ח נפטרה רעייתו, וכמה שבועות אחר כך, בכ"ד בטבת, נפטר.
משפחתו

נישא לחיה עלקא רבקה שר, בתם של יוסף חיים שר וטויבע לויטן, אחותם של הרבנים בן ציון ואשר ניסן לויטן ובת שבע שך, אמו של הרב אלעזר מנחם מן שך.
חתניו הם הרב נחמן פלונצ'ק, ראש ישיבה בישיבת סלובודקה בבני ברק, והרב יצחק לוין, בעבר מראשי ישיבת בית שמעיה, מחבר סדרת ספרי ברכת יצחק (14 כרכים) ונתיבות יצחק (3 כרכים). נכדו הרב צבי פלונצ'ק הוא משגיח בישיבת אור אלחנן בירושלים.
ספרו

בעקבות משה (שני כרכים) - שיחות ומאמרים
לקריאה נוספת

ספר הזיכרון כנסת ישראל לזכר הגאון רבי משה עקיבא טיקוצ'ינסקי, ישיבת סלובודקה, בני ברק תשמ"ט
הפרדס שנה ס"ב גיליון ה' עמ' 23
יהושע לוין, עולמם של גדולים, בני ברק תשנ"ט, עמ' עז, ק-קא, קיז-קכ, קכב-קלג, רכט-רלא.
הערות שוליים

↑  יהושע לוין, בעוד לילה, אודות הרבנית בת שבע שורץ, גנזך קידוש השם, בני ברק תשנ"ז[דרושה הבהרה]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423554705171  LCCN: n96021856  VIAF: 6655776   WorldCat (עם VIAF): 6655776
מרד גאלוס

מרד גאלוס היה מרד של יהודי ארץ ישראל בשנת 351 נגד שלטון האימפריה הרומית בתקופת שלטונו של קונסטנטיוס גאלוס, ששלט על מזרח האימפריה הרומית. המרד מצטרף לשורה של מרידות יהודה ברומא: המרד הגדול, מרד התפוצות ומרד בר כוכבא.
רקע > גורמים מדיניים

ב-22 במאי שנת 337 מת הקיסר הרומי הנוצרי קונסטנטינוס וממלכתו הגדולה התפצלה בין שלושת בניו. הבכור, קונסטנטיוס השני, קיבל לידיו את השליטה על מזרח האימפריה, ובין היתר על הפרובינקיה סוריה פלשתינה. בשנת 350 החלה האימפריה להתפורר בידי היורשים של קונסטנטינוס הגדול. קונסטנטינוס השני נהרג בעת עימות עם אחיו קונסטנס וזמן קצר לאחר מכן נהרג קונסטנס בידי מפקד צבאו מגנינוטיוס שהכריז על עצמו אוגוסטוס ושלט למעשה על הפרובינציות של גאליה היספניה ובריטניה. קונסטנטיוס השני נותר הצאצא והיורש היחיד שנותר בחיים לאחר שאחיו ושותפיו לשלטון מתו ואת מקומם תפסו מורדים שהכריזו על עצמם כאוגוסטוס והיו איום ישיר על שלטון השושלת של בית קונסטנטינוס. מהלכיו של מגנינוטיוס דחקו את קונסטנטיוס השני לפינה, הוא נאלץ להפסיק את המערכה במזרח מול האיום של האימפריה הסאסאנית על מנת להגן על כס השלטון. אך לא פנה מיד להילחם במורדים אלא פעל לבסס את שלטונו בשטחים שנותרו תחת השפעתו. כצעד ראשון הוא מינה את קונסטנטיוס גאלוס לשליט המזרח וחיתן אותו עם אחותו הבכורה קונסטנטינה מתוך מטרה לקשור אותו לצידו, להבטיח את נאמנותו ולפקח על צעדיו.
קונסטנטיוס, בשונה מאביו קונסטנטינוס, החמיר את החקיקה הקיסרית כנגד היהודים, כגון חקיקת הסינוד באלווירה של שנת 339, שנועדה ליצור חציצה בין יהודים לנוצרים ולצמצם את הפריבילגיות שניתנו ליהודים עד אז. בשנת 353 נאסר על הנוצרים להתגייר.
יוזמי המרד בארץ ישראל תלו תקוות בהחרפת המתיחות ההיסטורית, בין הרומאים לפרסים. שאפור השני, מלך פרס, החל להתעמת עם הרומאים כבר משנת 336. שאיפתו הייתה להשתלט מחדש על צפון מסופוטמיה, שנכבשה על ידי הרומאים כארבעים שנה קודם לכן. שאפור ניהל, זה בפעם השלישית, מלחמת מצור כדי לפרוץ את חומות העיר נציבין (ניסיביס) בשנת 350. מהלכים אלה הפיחו תקוות של שינוי פוליטי שעיקרו התפוררות האימפריה הרומית ואפשרות לנצל את החלל שנוצר לקטיפת הישגים מדיניים ועצמאות.
רקע > ציפיות משיחיות

בתקופה זו נפוצו ציפיות משיחיות בקרב יהודי ארץ ישראל. ציפיות משיחיות היו מאז ומעולם, ולפחות בתקופת בית שני תשתית רעיונית-רוחנית להתפרצות מרידות, וחכמי הסנהדרין, והנשיאות בראשה, נאבקו נגד העלאת הציפיות המשיחיות לאחר החורבן. עם זאת בימי משבר וסער התקשו החכמים לבלום נטיות לאומיות ומשיחיות, וחלק מהמנהיגות אף הצטרפה לגל המשיחי האנטי-רומי.
במאה הרביעית מגדירים את רומא כ"זו המלכות הרשעה שמסיתה את העולם ומטעה אותו בכזביה", ועל כן, הצהיר רבי פנחס בן חמא: "כשם שפתח העולם בד' מלכויות, חתם בד' מלכויות ... בבל, מדי, יוון ואדום" ורבי אליעזר בר אבינא דרש: "אם ראית מלכויות מתגרות אלו באלו, צפה לרגליו של משיח".
המרד ודיכויו > התפרצות המרד

המרד פרץ בקיץ 351, בשעה שנפוצו שמועות על מפלת הקיסר קונסטנטיוס מול המורד-הקיסר בגאליה. שמועות אלו, שנפוצו ברחבי האימפריה לממדים של סף קץ השלטון הרומי, היוו תשתית להתפרצות המרידה.
המרידה לא סחפה קבוצות גדולות של אוכלוסייה, שכן רובו המכריע של העם גילה עמדה מתונה ומתפשרת עם השלטון ועם המצב הכללי ששרר במזרח התיכון.
ההיסטוריון הרומי אורליוס ויקטור מציין בחיבורו "הספר על הקיסרים" (נכתב בין השנים 359–361): ”ובינתיים דוכאה מרידתם של היהודים, שהעלו בדרך נתעבת את פטריקיוס למעין מלכות”. ידיעה זו מופיעה בין תיאור מלחמתו של קונסטנטיוס השני במגנטיוס לבין תיאור חיסולו של גאלוס, אך ללא תאריך מדויק או מקום מדויק. זהו המקור היחיד המזכיר את שמו של "פטריקיוס" (אנ') (Patricius). על פי ידיעה זו, לא ניתן לדעת אם פטריקיוס היה יהודי שעמד בראש מרד יהודי, או שמדובר בתמיכת היהודים בטוען למלכות שלא היה יהודי (אך ייתכן שהיה קצין או פקיד ששירת בארץ ישראל), ושמרידתם הייתה חלק ממרידה כללית שעניינה לא היה קשור ליהודים וארץ ישראל דווקא, שכן ידוע כי בימי גאלוס רבים במזרח מרדו במטרה להשיג לעצמם את השלטון, ומסופר כי בשנת 353 קרא גאלוס לשר צבאו אורסיקינוס (אנ') מנציבין כדי שידון אנשים כאלו.
המרד פרץ בחודש יוני שנת 351, בעיר ציפורי, אחת משתי בירות הגליל העתיקות. באישון לילה תקפו המורדים במפתיע את הכוח הרומי שחנה בעיר, השתלטו על כלי הנשק שמצאו, ונפוצו על פני אזורים נרחבים בגליל, ובעיקר בטבריה, בה היה קיבוץ יהודי גדול יחסית. מוקדי מרד נוספים התגלו בלוד, אף שם התפרסמה קהילה יהודית גדולה ששמרה על קשרים עם המרכזים בגליל. המשולש טבריה-ציפורי-לוד שימש מרכז תעשייתי למלאכת האריגה.
שאיפת המורדים להשתלט על ירושלים הייתה ברורה. ההצלחות הראשונות של צבא המורדים מחד, והכוח הצבאי הרומי הדל שחנה בירושלים בסדר גודל של גדוד פרשים אחד, שלא היווה בעיה מיוחדת למורדים מאידך, סימלו את האפשרות לניצחון. המורדים פרצו לירושלים, הניסו ללא קושי את הכוח הרומי. הם חסו על התושבים הנוצרים, כדי לא לעורר את זעם הקיסר הנוצרי, אך לדברי תאופנס המודה (בחיבורו "כרונוגרפיה", המאה ה-9), הרגו המורדים היהודים "רבים מעמי נכר, הלנים ושומרונים". תאופנס הוא הסופר הראשון שהציג את הטענה הזאת.
תחילה הצליחו המורדים להתגבר על חיל המצב הדל שהציבו הרומאים בארץ, אולם עד מהרה הזעיקו הרומאים תגבורות.
לקריאה נוספת

סיפורו של המרד כנגד גאלוס מפורט בכמה מקורות: ההיסטוריון הרומי סקסטוס אורליוס ויקטור בספרו "ספר הקיסרים"; אב הכנסייה הירונימוס בספרו "כרוניקון"; סוזומנוס בספרו "תולדות הכנסייה"; מקורות ארכאולוגיים וכמה מדרשים של חז"ל. המקורות הספרותיים הם מגמתיים וחלקם משופע באגדתיות. עם זאת בסיוע הממצאים הארכאולוגיים ניתן, פחות או יותר, לשרטט את תמונת המרד בזיקה לאמת ההיסטורית.
מיכאל אבי יונה, בימי רומא וביזנטיון, הוצאת מוסד ביאליק, עמ' 153–158
זאב ח. ארליך, ״מחבוא במערות בימי מרד גאלוס״', נקרות צורים 5 (1981) 67
הערות שוליים

↑  שיר השירים רבה, פרשה ב', פסקה י"ג.
↑  קהלת רבה, פרשה ה, טו.
↑  בראשית רבה, פרשה מ"ב, פסקה ד'.
↑  אורליוס ויקטור, הספר על הקיסרים, מב, 11; תרגום מתוך: ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 5, חלק א, 2. האימפריה הרומית והמנהל הרומי בארץ ישראל (משה דוד הר), עמ' 64.
↑  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 5, חלק א, 2. האימפריה הרומית והמנהל הרומי בארץ ישראל (משה דוד הר), עמ' 64.
1 2  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 5, חלק א, 2. האימפריה הרומית והמנהל הרומי בארץ ישראל (משה דוד הר), עמ' 66.
↑  זיו ריינשטיין‏, מטמון מטבעות מהמרד האחרון של היהודים ברומאים נחשף בלוד, באתר וואלה, 16 ביוני 2024
↑  תרגום מתוך: ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 5, חלק א, 2. האימפריה הרומית והמנהל הרומי בארץ ישראל (משה דוד הר), עמ' 65.
↑  הירונימוס, כרוניקון, האולימפיאדה ה-282, השנה ה-15 של השלטון ה-35 של הרומאים (שנת 352); תרגום מתוך: ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 5, חלק א, 2. האימפריה הרומית והמנהל הרומי בארץ ישראל (משה דוד הר), עמ' 65.
↑  פסיקתא רבתי, פרשה ח, כט; כדרשה על הפסוק בספר צפניה, פרק א', פסוק י'.
1 2 3  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 5, חלק א, 2. האימפריה הרומית והמנהל הרומי בארץ ישראל (משה דוד הר), עמ' 65.
↑  סוזומנוס, תולדות הכנסייה, ספר ד, 7, 5.
↑  יוחנן כריסוסטומוס, Adversus Judaeos V, XI, 386-387 CE
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת מגילה,  פרק ג', הלכה א'; תרגום מתוך: ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 5, חלק א, 2. האימפריה הרומית והמנהל הרומי בארץ ישראל (משה דוד הר), עמ' 65.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת סוטה,  פרק ט', הלכה ג' על פי תרגום ידיד נפש; תלמוד ירושלמי, מסכת יבמות,  פרק ט"ז, הלכה ג'.
↑  בראשית רבה, פרשה לא, פיסקא יא; תלמוד ירושלמי, מסכת פסחים,  פרק א', הלכה א'.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת שביעית,  פרק ד', הלכה ב'; תרגום מתוך: ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 5, חלק א, 2. האימפריה הרומית והמנהל הרומי בארץ ישראל (משה דוד הר), עמ' 65.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת ביצה,  פרק א', הלכה ז'; תרגום מתוך: ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 5, חלק א, 2. האימפריה הרומית והמנהל הרומי בארץ ישראל (משה דוד הר), עמ' 65.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות,  פרק ה', הלכה א'; תרגום מתוך: ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 5, חלק א, 2. האימפריה הרומית והמנהל הרומי בארץ ישראל (משה דוד הר), עמ' 65.
שווי כוח הקנייה

שווי כוח הקנייה (באנגלית: Purchasing Power Parity, בראשי תיבות: PPP) של מטבע – הוא מדד אלטרנטיבי למדד של שער החליפין של המטבע. לשווי כוח הקנייה ישנם שימושים רבים, כגון בהשוואות בינלאומיות הנערכות בעת מדידת: תוצר, תוצר לנפש, צמיחה, מחירים, וכדומה.
שער חליפין מול כוח קנייה

בהיות שער החליפין משקף רק את יחס המטבעות זה לזה בשוק המטבעות גרידא, אין הוא בהכרח משקף את כוח הקנייה האמיתי – בשוק המוצרים המקומי הכללי – של כל אחד מהמטבעות המושווים, ולכן אינו מבטיח השוואה בטוחה ביניהם; מאידך, שווי כוח הקנייה מאפשר השוואה מדויקת יותר בין מטבעות, שכן הוא מתבצע בעזרת הגדרת סל מוצרים בינלאומי כללי המשקף את הצרכים הכלכליים של בני אדם בעולם.
דולר בין-לאומי

יחידת המטבע המקובלת בעולם שבה נמדד מחיר המחושב לפי שווי כוח הקנייה – נקראת: "דולר בין-לאומי". בשונה מהדולר האמריקאי – אשר כרגיל ערכו מוגדר בשוק המקומי בתור כמות יחידות המטבע המקומי המשולמות בשוק המקומי בהתאם לשער החליפין המקומי עבור דולר אמריקאי אחד, הרי שערכו של הדולר הבינלאומי מוגדר בשוק המקומי בתור כמות יחידות המטבע המקומי המשולמות בשוק המקומי עבור "סל מוצרים" בינלאומי שעבורו משולם בשוק האמריקאי דולר אמריקאי אחד.
שוויו של הדולר הבין-לאומי בשוק האמריקאי זהה תמיד לדולר האמריקאי. ביחס לשוק הישראלי, הוערך בשנת 2011 שוויו של הדולר הבין-לאומי על ידי קרן המטבע הבינלאומית בכשלושה שקלים ושני שלישים (בעוד שבהתאם לשער החליפין בישראל, שוויו של דולר אמריקאי היה אז כשלושה שקלים וארבע חמישיות); לעומת ישראל, אשר בה שער החליפין מפחת את ערכו של המטבע המקומי, יחסית לערכו לפי שווי כוח הקנייה, הרי שברוב מדינות האיחוד האירופי המצב הפוך באשר אל מטבע האירו המקומי שם (נכון לשנים האחרונות).
כאשר שער החליפין מפחת את ערכו של המטבע המקומי, הרי זה סימן שיוקר המחיה במדינה זול יותר (במקרה זה, בהשוואה לארצות הברית; זאת לעומת מדינות אירופה, שם יוקר המחיה יקר יותר ביחס לארצות הברית)
צמיחה המחושבת לפי שווי כוח הקניה – מתחשבת (בין השאר) באינפלציה – במקום בשינוי שבשער החליפין.
חישוב שווי הקנייה

שווי כוח הקנייה בניסוחו המתמטי הוא קשר בין שיעור האינפלציה המקומית ( \pi ) לבין שיעור האינפלציה הזרה ( \pi ^{*}) והשינויים בשער החליפין ( de):  (de+1)(\pi ^{*}+1)=\pi +1
בהנחה שהאינפלציה הזרה קבועה, יקבעו סימולטנית השינויים בשער החליפין והאינפלציה המקומית.
ראו גם

מדד ביג מק