stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס קווארד
הספר

בשנת 1954 ראה אור בלונדון ספר המתאר את עלילותיו של צ'ארלס קווארד בשבי, שנקרא "הסיסמה היא גבורה" (The Password is Courage). מחבר הספר נקרא בשם ג'ון קסטל, שהיה שם עט לשני סופרים רונלד פיין וג'ון גארוד, אשר רשמו את מעשיו של קווארד כפי שתיאר אותם בפניהם בפיו. הספר זכה להצלחה גדולה ובמרוצת השנים הודפס במהדורות רבות. הספר ראה אור בעברית בשנת 1963. מכיוון שהספר מכיל את סיפורו של קווארד כפי שסיפר אותו למחברים, בחרה ההוצאה לציין את שמו של קווארד בעטיפת הספר כמחברו.
הסרט

בשנת 1962 יצא להקרנה סרט הקולנוע הבריטי המתבסס על הספר. הסרט נקרא גם הוא בשם "הסיסמה היא גבורה" את תפקידו של צ'ארלס קווארד מילא בסרט השחקן הבריטי דירק בוגארד (Dirk Bogarde), מי שהיה אז אחד מכוכבי הקולנוע הבריטים הפופולריים ביותר. בסרט הופיע בהופעת קמע קצרה צ'ארלס קווארד עצמו, והוא גם שימש כיועץ טכני בזמן הפקת הסרט. הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בארץ בשנת 1963.
ביקורו במדינת ישראל

בשנת 1962, במהלכה יצא להקרנה סרט הקולנוע "הסיסמה היא גבורה". כתבה אישה בריטית בשם אן רוס מכתב לנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי בו הציעה להזמין את קווארד לביקור בישראל. המכתב הועבר למשרד ראש הממשלה ובהשפעתו החליטה הפדרציה הציונית בבריטניה לארגן את הביקור. שגרירות ישראל בלונדון דאגה למימון הנסיעה. ב-3 בנובמבר 1962 הגיע צ'ארלס קווארד לישראל. בנמל התעופה בלוד קיבל את פניו חברו לשבי יצחק פרסקי.
בבית סוקולוב בתל אביב נערכה מסיבה לכבודו של צ'ארלס קווארד בנוכחות השר יוסף אלמוגי, שהיה אף הוא שבוי מחיילי היישוב שנפלו בשבי הגרמנים ופגש את קווארד בשבי. אלמוגי ציין בדברי ברכתו לאורח כי אם 1,500 שבויי היישוב הצליחו לשמור בארבע שנות השבי על צלם האדם, הרי שיש לזקוף זאת לא במעט לזכות עמידתם ועזרתם של השבויים הבריטים. הוא ציין את עמידתם של השבויים הבריטים בלחץ הבלתי פוסק של התעמולה האנטישמית הגרמנית. במסיבה השתתף פסח בורשטיין יושב ראש ארגון אסירי הנאצים שציין כי חלק מחומר הנפץ לפיצוץ המשרפות באושוויץ סופק על ידי צ'ארלס קווארד באוגוסט 1944. באותו יום ערך יוסף אלמוגי סעודת צהרים לכבוד קווארד במלון דן בהשתתפות נציגי השגרירות הבריטית ורבים ממשוחררי השבי.
בהמשך התארח צ'ארלס קווארד בקיבוץ לוחמי הגטאות ונתקבל על ידי נשיא המדינה יצחק בן-צבי.
קווארד הופגש עם תלמידי הכיתות הגבוהות באחד מבתי הספר התיכוניים בתל אביב. במהלך הפגישה בחר שלא לתאר את עלילותיו בשבי, אלא דיבר על ענייני חינוך והתנהגות. התלמידים שאלו אותו על האנטישמיות בבריטניה ועל יחסו לגרמניה. אחד התלמידים שאל אותו על יחסו לגרמנים וקווארד השיב: "אני שונא את הגרמנים עד היום בגלל הזוועות שביצעו ביהודים. עבור שום סכום שבעולם ובשום פנים ואופן לא אוכל לסלוח להם".
בשל עבודתו במפעל לרהיטים בלונדון אירחה אותו המזכירות הארצית של פועלי העץ בבניין הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב.
יושב ראש מוסד יד ושם ד"ר אריה לאון קובובי ערך בביתו ארוחה לכבוד צ'ארלס קווארד בהשתתפותם בין היתר של השר בכור-שלום שטרית, משה שרת יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית והיועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר. ביקורו של צ'ארלס קווארד זכה אף לסיקור באחת מתוכניות הערב של קול ישראל, אמצעי התקשורת היחיד בישראל באותה תקופה.
ב-11 בנובמבר 1962 הגיע ביקורו של צ'ארלס קווארד לשיאו כאשר זכה להיפגש עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בראשית דצמבר שב צ'ארלס קווארד ללונדון.
הוויכוח לאחר פטירתו

צ'ארלס קווארד נפטר בשנת 1976. לאחר מותו החלו להישמע ספקות באשר לגודל פועלו בהצלת יהודים. הקושי נבע מכך שלא נותרו ניצולים להעיד על הצלתם בידיו של קווארד, ייתכן שחלקם נתפסו והומתו, ואחרים נתפזרו לארצות שונות. דעת המערערים על פעולות ההצלה שלו היא כי הציל מספר יהודים אך לא מאות. לעומת זאת, נמצאו במדינת ישראל עדי ראייה למעשיו של קווארד והם יצחק פרסקי, יוסף אלמוגי ופסח בורשטיין. בבריטניה נמצא להם עד ראייה והוא נורברט וולהיים שאף השתתף בתוכנית "אלה הם חייך" אודות קווארד ששודרה ב-BBC. גם העובדה כי מוסד יד ושם בודק היטב את הראיות והעדויות בטרם יעניק את התואר חסיד אומות העולם, מאששת את העובדה כי צ'ארלס קווארד היה אכן מצילם של יהודים רבים. ההיסטוריון מרטין גילברט הוא בין אלה המאמינים בפעולות ההצלה של קווארד. במאמר שפרסם בעיתון הגארדיאן בשנת 2006 הוא תיאר את צ'ארלס קווארד כגיבור שהציל לפחות 400 יהודים.
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
צ'ארלס קוגלין

| --- | --- |

 לידה:  25 באוקטובר 1891 המילטון, קנדה 
 פטירה:  27 באוקטובר 1979 (בגיל 88) בלומפילד הילס, ארצות הברית 
 מדינה:  קנדה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Holy Sepulchre Cemetery 
 השכלה:  אוניברסיטת טורונטו  סנט מייקל קולג' 
 מעסיק:  אוניברסיטת וינדזור 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 
צ'ארלס אדוארד קוגלין (באנגלית: Charles Edward Coughlin, ‏25 באוקטובר 1891 — 27 באוקטובר 1979), היה כומר קתולי אשר בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20 הטיף את דעותיו, בנושאים חברתיים וכלכליים, כולל דעות אנטישמיות חריפות, באמצעות תחנת רדיו פופולרית, שהיו לה עשרות מיליוני מאזינים בארצות הברית ובקנדה, וכן על ידי ביטאונו "צדק חברתי" (Social Justice). הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה כצד לוחם פעיל, הובילה להפסקת הפצת דעותיו, המצדדות במדינות הציר, בלחץ הממשל.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

צ'ארלס קוגלין נולד בהמילטון שבקנדה להורים ממוצא אירי-קתולי. בשנת 1911 הוא למד בקולג' הקתולי סנט מייקל'ס (St. Michael's College) שבטורונטו, אשר הופעל על ידי 'האבות הבזיליאנים' (Basil), ארגון נוצרי-קתולי אשר הקדיש עצמו לחיים פשוטים, מצד אחד, ולחינוך, מצד שני. לאחר מכן הוא פנה לסמינר לכמרים, אף הוא מטעם הבזיליאנים, והוסמך ככומר ב-1916. לאחר הסמכתו פנה ללמד באסמפשן קולג' (Assumption College) שבווינדזור (כיום חלק מאוניברסיטת וינדזור). בשנת 1923 עזב קוגלין את 'האבות הבזיליאנים', עקב שינוי כיוון שחל באותו ארגון, אשר קוגלין סירב לאמץ. בנוסף, קוגלין גם עקר מקנדה לארצות הברית, השתקע בעיר דטרויט (הסמוכה מאוד לגבול קנדה בכלל, ולווינדזור בפרט), והתקבל כחלק מן ההיררכיה הכנסייתית המקומית. לאחר שהוצב בכמה מקומות כהונה, התמקם לבסוף בשנת 1926 ברויאל אוק (Royal Oak) שבמישיגן.
ביוגרפיה > שידוריו

באותה שנה, כתגובה לאיומים על כנסייתו מצד הקו קלאקס קלאן, קוגלין החל לשדר תוכנית רדיו בת שעה אחת לשבוע. בשנים הראשונות, בהן שידר בתחנת רדיו מקומית, תוכניתו עסקה בעיקר בענייני דת. מינואר 1930 ואילך, זמן קצר לאחר שהחל השפל הגדול, החל קוגלין להידרש גם לנושאים פוליטיים. בנוסף, באותו מועד, בקירוב, הפכה תוכניתו לכלל-ארצית, כאשר החלה להיות משודרת ברשת CBS. תחילה תקף בחריפות את הסוציאליזם ואת הקומוניזם מבית מדרשה של ברית המועצות. עם זאת, קוגלין תקף גם את הקפיטליזם, אשר החמדנות ותאוות הבצע הנלוות אליו הן שמעלות את קרנן של אותן אידאולוגיות. לדבריו, הוא מקדיש את חייו כדי לקעקע הן את הקפיטליזם, אשר שודד מן העובד את הטוב שבעולם, והן את הקומוניזם - אשר שולל את האושר שבעולם הבא... בשנת 1931 הסירה CBS את חסותה לשידוריו, כיוון שקוגלין סירב לדרישת הרשת לביקורת מוקדמת של דבריו בטרם שידור. במקום זאת, הוא הצליח לאסוף כסף על מנת לשדר בתחנת רדיו משלו, ואף להגיע כך לעשרות מיליוני מאזינים. במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1932, קוגלין היה תומך נלהב של פרנקלין רוזוולט. לאחר שרוזוולט אכן ניצח, קוגלין הביע תמיכה נלהבת בניו דיל. בשנים 1934–1935 שינה קוגלין את טעמו והפך למבקר חריף של רוזוולט. כעת ראה את פעולותיו כלא-חוקתיות וכקפיטליסטיות-במסווה, וכן, שאינן רדיקליות דיין. רוזוולט תואר כ'כלי שרת של וול סטריט' אך בה בעת, גם כלי שרת של הקומוניזם, שתי פניו החילוניות של השטן, לדעתו. בשנת 1938 קוגלין החל לצדד בשידוריו במדינה אוטוריטרית וקורפורטיבית.
ביוגרפיה > תנועה פוליטית וביטאון

ב-1934 ייסד קוגלין את 'האיחוד הלאומי למען צדק חברתי' (National Union for Social Justice). התנועה הקיפה בשיאה כ-7.5 מיליון חברים. שידוריו של קוגלין, וכן ביטאון התנועה "צדק חברתי", אשר החל לצאת לאור במרס 1936, קידמו את עמדותיה. התנועה, בצוותא עם תנועות נוספות, הקימה את 'מפלגת האיחוד' (Union Party) אשר התמודדה בבחירות לנשיאות של 1936. 'מפלגת האיחוד' לא הצליחה להטביע חותם, כיוון שמועמדה, ויליאם למקה (Lemke) קיבל 892,378 קולות, ולא זכה ברוב באף אחת מן המדינות. גם הרעיון ולפיו עצם הצגת המועמדות ימשוך בוחרים מן המפלגה הדמוקרטית של רוזוולט, ובעקיפין תגדיל את סיכויי המועמד הרפובליקני, לא זכה להצלחה, עת רוזוולט זכה פעם נוספת. ב-1937 התנועה התפרקה, אך הביטאון המשיך להופיע, וכ-2,000 כנסיות היו מוכנות להפיצו, כמו גם האיגוד הגרמני אמריקאי.
ביוגרפיה > 'החזית הנוצרית'

ב-23 במאי 1938 קרא קוגלין בעיתונו למסע צלב כנגד "המהפכנים האדומים האנטי-נוצרים". כמענה לקריאתו נוסדה 'החזית הנוצרית' (Christian Front), אשר עסקה בהפצת "צדק חברתי", בניסיונות לארגן חרמות כנגד עסקים יהודיים, במצעדים, וכן בניסיונות לפעול נגד עבודה מאורגנת, או לפחות להחליף מנהיגי עובדים אם נתפסו כ'יהודים' או כ'אדומים'. בין חברי 'החזית' היו כ-400 שוטרים ממשטרת ניו יורק. עם זאת, אף שזו שאבה במוצהר את השראתה ממנו, קוגלין עצמו לא היה מעולם חבר ב'חזית'. 'החזית' פעלה עד 1940.
ביוגרפיה > ענייני חוץ ואנטישמיות

אחרי הבחירות של 1936 החל קוגלין להביע עמדה אוהדת לאיטליה הפשיסטית ולגרמניה הנאצית. שתיהן מהוות, לדבריו, סם שכנגד 'הרעל הקומוניסטי'. באשר לזה האחרון, הוא ציין את מעורבותם הלא-פרופורציונלית של יהודים בקרב הבולשביקים בעת מהפכת אוקטובר, ובה בעת, טען שזו נתמכה על ידי בנקאים יהודים. כעדות להתקרבות רעיונית, הדר שטירמר העתיק קטעים מ"צדק חברתי", ואילו קוגלין העתיק חלק גדול מנאום של יוזף גבלס לביטאונו, וחתם עליו את שמו-שלו. ביטאון התנועה החל לעסוק ב-1938 בענייני חוץ במידה גוברת והולכת. עמדתו הייתה בדלנית-קיצונית ואנטי-בריטית. בקיץ 1938, בעת משבר צ'כוסלובקיה שקדם לועידת מינכן, הצדיק את גרמניה ושפך זעמו על וינסטון צ'רצ'יל. בהמשך לאותו קו, החל קוגלין לגלוש לעבר אנטישמיות, ואף זאת במידה גוברת והולכת. באותה תקופה הוא החל להתבטא אודות 'קשר יהודי עולמי'. בביטאונו הדפיס סדרת מאמרים מאת תועמלן למען גרמניה הנאצית, ובהמשך הדפיס את הפרוטוקולים של זקני ציון. כנסיית הבית שלו, ברויאל אוק, הניצבת על הדרך הראשית לדטרויט, שימשה גם כמרכז הפצה של "הפרוטוקולים". במקום חולקה גם חוברת ובה רשימת חנויות שאינן מעסיקות יהודים. על החוברת נכתב "ישו עצמו העניק את חסותו לעלון דק זה שנועד להגנתכם". במרס 1942 האשים "צדק חברתי" את היהודים בכך שגרמו למלחמת העולם השנייה. עד שנת 1942, הממונים הישירים על קוגלין בממסד הכנסייתי לא גינו אותו ואפשרו לו להמשיך במעשיו ללא הפרעה. עם כל אלה, קוגלין הכחיש את היותו אנטישמי, טען שהוא בעד 'האדם הטוב' באשר הוא, ואף גינה את 'האיגוד הגרמני אמריקאי' ומנהיגו פריץ יוליוס קון כמפיצי שנאה. נראה שבאותה העת רוב מאזיניו החלו בהדרגה להתרחק ממנו ונותר רק 'גרעין קשה' של חסידיו.
ביוגרפיה > השתקתו ושארית חייו

עוד באמצע שנות השלושים ניסה הממשל האמריקני להילחם בהשפעתו של קוגלין באמצעים חוקיים. אמנם החוקה האמריקנית מבטיחה את חירות הביטוי, אולם גורמים בממשל טענו כי תחום התדרים המיועד לשידורי רדיו הוא רכוש ציבורי, ולפיכך קיימת עילה לפיקוח על המתרחש בו ולרישוי השימוש בגלי האתר. כך, כבר באותן שנים אילץ הממשל את קוגלין לחדול מלשדר בעצמו ובמקום זאת לקנות זמן שידור מתחנות אחרות, דבר שפגע בתפוצת שידוריו. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הודק הפיקוח על שידורי הרדיו, אפשר שלא מעט כדי להוריד את שידוריו של קוגלין עצמו, ואכן, בסתיו 1940 שידורים אלה הופסקו. ב-1942, לאחר הצטרפות ארצות הברית כצד לוחם במלחמת העולם השנייה, דן הממשל בדרכים חוקיות למנוע את הפצת "צדק חברתי". לבסוף נבחרה דרך עקיפין, ונעשתה פנייה לממונים על קוגלין בכנסייה הקתולית. הפנייה נענתה, וקוגלין נתבקש לחדול מלעסוק בעניינים פוליטיים. קוגלין ציית, מה גם שקהל חסידיו ממילא התמעט, כאמור, והוא נשאר מופקד על כנסייתו ברויאל אוק עד 1966.
קוגלין הלך לעולמו ב-27 באוקטובר 1979, יומיים לאחר יום הולדתו ה-88.
קורנל סלאטה

קורנל סלאטה (בסלובקית: Kornel Saláta; נולד ב-24 בינואר 1985 בקאמניצה נאד חרונום שבסלובקיה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קומארנו מהליגה השנייה בסלובקיה.
קריירת מועדונים

את הקריירה המקצוענית שלו התחיל בפ.צ. שטורובו. ב-2005 עבר למועדון מטאדור פוחוב, שם ערך 29 הופעות בהם כבש 4 שערים. בשנת 2006 עבר לארטמדיה ברטיסלאבה, שם שיחק 7 משחקים ולאחר מכן הושאל לדוקלה ב.ב., שם שיחק בשנת 2007 ,ערך בקבוצה 17 משחקים והבקיע 4 שערים. ב-2008 חזר לארטמדיה, כאשר הוא שיחק במועדון 13 משחקים וכבש 2 שערים, יחד עם הקבוצה הוא זכה בתואר אליפות סלובקיה ובגביע הסלובקי. בעונה שלאחר מכן הופיע ב-6 משחקים בשלבי המוקדמות של ליגת האלופות ו-2 משחקים בשלב הראשון של גביע אופ"א מול ספורטינג בראגה. בעונה זו השתתף ב-29 משחקים בליגה, בהם הבקיע 7 שערים והגיע יחד עם קבוצתו לגמר הגביע הסלובקי, אך באותו משחק ארטמדיה הפסידה לקושיצה 3-1.
בקיץ 2009 עבר לסלובן ברטיסלאבה, שם ערך את הופעת הבכורה ב-5 ביולי במשחק הסופר קאפ הסלובקי, שבו סלובן ניצחה 0-2 את קושיצה וזכתה בגביע. כבר ב-10 ביולי הופיע לראשונה במדי סלובן בליגה הסלובקית במשחק מול סניצה. באותו קיץ סלאטה ערך יחד עם קבוצתו 4 משחקים במוקדמות ליגת האלופות ו-2 משחקים בשלב הפלייאוף של הליגה האירופית מול אייאקס אמסטרדם.
בינואר 2011 חתם סלאטה ברוסטוב על חוזה ל-4 שנים תמורת מיליון יורו. משחק הבכורה שלו במדי קבוצתו החדשה נערך ב-14 במרץ 2011 מול ספרטק מוסקבה, המשחק הסתיים בתוצאה 0-4 לזכות רוסטוב.
ב-27 ביולי 2013 הושאל לטום טומסק עד סוף העונה.
נבחרת לאומית

לראשונה הופיע במדי נבחרת סלובקיה ב-24 במאי 2008 במשחק מול נבחרת שווייץ. ב-6 ביוני ערך את משחק הבכורה שלו במוקדמות מונדיאל 2010 מול נבחרת סן מרינו.
תארים

אליפות סלובקיה - 2003/2004, 2007/2008 (ארטמדיה ברטיסלאבה)
הגביע הסלובקי - 2007/2008 (ארטמדיה ברטיסלאבה)
גמר הגביע הסלובקי - 2008/2009 (ארטמדיה ברטיסלאבה)
הסופר קאפ הסלובקי - 2009 (סלובן ברטיסלאבה)
קורנליה אדל פאסט

| --- | --- |

 לידה:  1831 Owasco, ארצות הברית 
 פטירה:  1898 (בגיל 67 בערך) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 תחום יצירה:  ציור 
 
קורנליה אדל פאסט (באנגלית: Cornelia Adele Strong Fassett‏; 9 בנובמבר 1831 – 4 בינואר 1898) הייתה ציירת אמריקאית. היא ציירה דיוקנאות של פוליטיקאים. עבודתה המפורסמת ביותר היא ציורה של ועדת הבחירות משנת 1877.
ביוגרפיה

קורנליה אדל סטרונג נולדה באוואסקו, ניו יורק, השלישית מתוך שישה ילדים של קפטן ווקר סטרונג ושרה דבו סטרונג. קורנליה התחתנה עם האמן והצלם, סמואל מונטגיו פאסט, בשנת 1851.
לאחר מכן למדה בניו יורק, אצל האמן הסקוטי ג'יי. בי וונדספורד, שלימד אותה לצייר מיניאטורות. קורנליה פאסט בילתה שלוש שנים גם בפריז ורומא בלימודים אצל ג'וזפה קסטיליון, הנרי פאנטין לה טור, ולמברט ג'וזף מתיו.
לאחר קריירה מוקדמת בשיקגו, פאסט ובעלה עברו לוושינגטון הבירה בשנת 1875, שם ציירה פורטרטים של אנשי ממשלה בולטים ובעלה היה צלם של המפקח על הבניה במשרד האוצר. שנה לאחר המעבר שלהם, הוצג דיוקנה הקבוצתי משנת 1876 בתערוכת המאה בפילדלפיה.
לאחר מותה הוושינגטון פוסט תיאר את קורנליה פאסט כ״אחת האמניות והציירות הידועות בארצות הברית״.
"עניין פלורידה בפני ועדת הבחירות"

"עניין פלורידה בפני ועדת הבחירות" היא ציור היסטורי גדול שיצרה פאסט בשנים 1877–1878. הוא מתאר את ישיבת ועדת הבחירות ביחס לבחירות השנויות במחלוקת לנשיאות ארצות הברית בשנת 1876.
פאסט לא הוזמנה להפיק את הציור של ישיבת ועדת הבחירות בשנת 1877, אלא יצרה אותו באופן עצמאי. היא הצליחה להקים אולפן זמני בבית המשפט העליון של הקפיטול בארצות הברית, במהלך הקיץ של 1877 ו־1878 בזמן שבית המשפט לא היה פעיל.
העבודה שהושלמה, בצבע שמן על בד, היא ברוחב 190 ס"מ וגובהה 150 ס"מ. הציור מתאר 256 אנשים, בהם 60 נשים שהיו רעיות ובנות, ואחרות היו נשות מקצוע (כולל 17 עיתונאיות בגלריה). פאסט כללה גם את עצמה, וגם אמנית אחרת, אימוג'ן רובינסון מורל והסופרת מרי קלמר איימס.
בציור נכללו כמעט כל האנשים שהיה מעורבים במשבר הפוליטי. גם אנשי העיר הבולטים, וכן ג'יימס ג'יי בליין, שאיבד את המועמדות הרפובליקאית. לא כל האנשים המתוארים השתתפו בדיונים ופאסט ביססה חלק מהדמויות על דיוקנאות צילום מאת מתיו בריידי.
הציור של פאסט ניתן להשווה לעבודתו הרבה יותר גדולה של סמואל מורס, "בית הנבחרים הישן", שהושלם בשנת 1822. עבודתו של מורס מראה את המקום מאותה נקודת מבט, אם כי כוללת רק שליש מכמות האנשים. בעוד שפאסט צופפה את דמויותיה בשורות האחוריות, מורס הצליח לחבר את אנשיו לקבוצות. פאסט הכירה את ציורו של מורס, משום שהוא הוצג בפומבי בגלריית קורקורן לאמנות בוושינגטון הבירה.
ציורה של פאסט עורר ביקורת רבה מצד העיתונים והאקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה. בסופו של דבר הקונגרס הסכים לקנות את הציור שבע שנים לאחר השלמתו. הם שילמו 7,500 דולר (הרבה פחות ממה שנדרש).
הציור נותר באוסף הציורים של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Cornelia Adele Fassett – Civil War Women, web.archive.org, ‏2017-03-04
↑  "Cornelia Adele Fassett's Portrait of Martha J. Lambe"
↑  The Civil War in Art : Teaching & Learning Through Chicago Collections | Abraham Lincoln, www.civilwarinart.org
↑  The Florida Case before the Electoral Commission, www.senate.gov
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124353355  ISNI: 0000 0000 6683 7234  RKD: 27377  ULAN: 500030882  VIAF: 64937521   WorldCat (עם VIAF): 64937521 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קורנליה אדל פאסט".
קורנליה פאסט, הדיון בוועדת הבחירות בעניין פלורידה, 1878
קורין הרמס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בנובמבר 1961 (בת 62) לני סור מרן, צרפת 
 שם לידה:  Corinne Miller 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1979 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 חברת תקליטים:  Carrère 
 www.corinnehermes.com
 פרופיל ב-IMDb
 
קורין הרמס (בצרפתית: Corinne Hermès, נולדה כקורין מילר, Corinne Miller; נולדה ב-16 בנובמבר 1961 בלנגי-סור-מארן) היא זמרת צרפתייה, שייצגה את לוקסמבורג באירוויזיון 1983 שנערך במינכן שבגרמניה עם השיר "Si la vie est cadeau" (בעברית: אם החיים הם מתנה) וזכתה במקום הראשון עם 142 נקודות.
קריירה

הרמס החלה את הקריירה המוזיקלית שלה ב-1974 לאחר שזכתה בתחרות, ב-1979 הוצע לה תפקיד ראשי במחזמר לאחר שמפיק התרשם מקולה.
בשנת 1994 הייתה בחבר השופטים של תחרות מיס צרפת.
בשנת 2000 השתתפה הרמס בחבר השופטים האסטוני באירוויזיון ובשנת 2001 היא הציגה את החלטת חבר השופטים הצרפתי באירוויזיון.
קאנג הכובש

| --- | --- |

נתניאל ריצ'רדס בשלל התגלמויותיו, כפי שהופיעו על עטיפת החוברת Avengers Vol.7 #2 מדצמבר 2016. אמנות מאת אלכס רוס. מימין לשמאל: ראמה-תות, איירון לאד, קנטוריון הארגמן, אימורטוס וקאנג הכובש
 סוג:  נבל-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  Avengers #8 (ספטמבר 1964)
 יוצרים:  סטן לי ג'ק קירבי
 גילום הדמות:  ג'ונתן מג'ורס ("לוקי", "אנטמן והצרעה: קוונטומאניה")
 מידע
 שם אמיתי:  נתניאל ריצ'רדס
 כינויים:  הלוחש, ויקטור טיימלי, פרעה ראמה-תות, האדם הכחול, הטוטם הכחול, מלך המלכים, אדון האנשים, אדון שבע השמשות, אימורטוס, איירון לאד
 סטטוס:  פעיל
 מקצוע:  נוסע בזמן
 כוחות:  אינטליגנציה ברמה גאונית, טקטיקן מיומן, לוחם מיומן עם נשק ובלעדיו, חסין כדורים, גישה לטכנולוגיה מתקדמת, הזדקנות איטית שריון המעניק יכולת מסע בזמן, כוח על אנושי, זימון נשק באמצעות נקישה באצבע, עמידות על אנושית, ריחוף, ירי מטחי אנרגיה, הלם חשמלי, ערכת הישרדות מובנת, התקן אנטי-גרביטציה, העברת תודעתו לגוף חדש
 חבר בקבוצה:  חיל קרונוס (מנהיג)
 חבר לשעבר בקבוצה:  לגיון האל-מתים (מנהיג) מועצת הקאנגים חוצי הזמן מעסיקם של האנאכרונאוטים ופנטום החלל
 דמויות קשורות
 משפחה:  איירון לאד, קיד אימורטוס, ראמה-תות, קנטוריון הארגמן, אימורטוס, מיסטר גריפון (מקבילים בציר-הזמן) מטריארכי הארינס, נתניאל וקסנדרה ריצ'רדס ו-ויקטור וון דום (אבות קדמונים) האנטרה, ריד, פרנקלין וולריה ריצ'רדס (קרובי משפחה רחוקים) ראבונה רנסלאייר (בת זוג) ראמאדס (בן) מרקוס קאנג הראשון עד השלושה עשר (בנים, מתים) אוריאל וורתינגטון (בן מאומץ, מת) אימין וורתינגטון (בת מאומצת, מתה)
 אויבים:  האוונג'רס, Immortus, Ravonna Renslayer, דוקטור דום, אולטרון, נול (קומיקס) 
 
קאנג הכובש (באנגלית: Kang the Conqueror) הוא דמות בדיונית של נבל-על נוסע בזמן המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Avengers #8 מספטמבר 1964, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
קאנג הכובש הוא האלטר אגו של נתניאל ריצ'רדס, צאצא של נתניאל ריצ'רדס המקורי - אביו של ריד ריצ'רדס. ציר הזמן של קאנג נקבע כך: תחילה איירון לאד הצעיר, לאחר מכן ראמה-תות, בהמשך קנטוריון הארגמן וקאנג, ולבסוף אימורטוס.
גרסאות שונות של קאנג הכובש הופיעו במספר סדרות אנימציה, ביניהן אוונג'רס: סדרת האנימציה, כמו גם בסרט המצויר הנוקמים: דור ההמשך. דמותו של קאנג הכובש מדורגת במקום ה-65 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. דמותו של קאנג הופיעה בהופעת הבכורה שלה בסדרת הטלוויזיה "לוקי בגילומו של השחקן ג'ונתן מג'ורס" בשירות הסטרימינג דיסני+.מג'ורס מגלם גרסה שונה של הדמות של הדמות ביקום הקולנועי של מארוול בסרט "אנטמן והצרעה: קוונטומאניה", שהיה אמור לשוב לגלם אותו בסרט "הנוקמים: שושלת קאנג" (2026), אך בסוף 2023 דיסני הפקות החליטה לסיים את החוזה עם מייג'ור עקב הרשעה בתקיפה.
הערות שוליים

↑  Top 100 Comic Book Villains of All Time: #65 - Kang the Conqueror
↑  אחרי שהורשע בהטרדה ובתקיפה: מארוול נפטרת מהשחקן ג'ונתן מייג'ורס, 21.12.2023, גיקטיים
קוסטה ריקה במשחקים האולימפיים לנוער

| --- | --- |
קוסטה ריקה
 
 הוועד האולימפי הלאומי
 קוד ייצוג:  CRC
 השתתפות במשחקי הקיץ (באפור: לא השתתפה)
 2010 • 2014 • 2018
 השתתפות במשחקי החורף (באפור: לא השתתפה)
 לא השתתפה
קוסטה ריקה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער מקוסטה ריקה לא זכה במדליה אולימפית לנוער. ההשתפות של ספורטאי הנוער מקוסטה ריקה היא בעיקר סמלית.
השתתפות במשחקים > משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של קוסטה ריקה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה חמישה ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפי ספורט. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אתלטיקה, ג'ודו, טריאתלון, סיף ושחייה. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלוה ענפים. הישג השיא של המשלחת היה בענף הג'ודו עם העפלה לחצי גמר בקטגוריית משקל עד 66 ק"ג לנערים. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים טריאתלון ושחייה.
ראו גם

קוסטה ריקה במשחקים האולימפיים
קוסטה ריקה במשחקים הפאראלימפיים
| מדינות העולם במשחקים האולימפיים לנוער |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • איראן • אלג'יריה • בחריין   • הרשות הפלסטינית • טורקיה • ירדן • ישראל • כווית • לבנון • לוב • מצרים • מרוקו • סוריה • עומאן • ערב הסעודית • עיראק  • קטר  • תוניסיה • תימן |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • אינדונזיה • אפגניסטן • בהוטן • בנגלדש • ברוניי • הודו • הונג קונג • המלדיביים • הפיליפינים • טאיוואן • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקמניסטן • יפן • לאוס • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה  • נפאל • סינגפור • סרי לנקה • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קירגיזסטן • קמבודיה • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק  • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונטנגרו • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קוסובו • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בוטסואנה • בורונדי • בורקינה פאסו • בנין • גאנה • גבון • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניגריה • ניז'ר • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה  • סיירה לאון • סיישל • סנגל • צ'אד • קומורו • הרפובליקה של קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • איי בהאמה • איי הבתולה של ארצות הברית • איי הבתולה הבריטיים • איי קיימן • אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • אקוודור • ארגנטינה • ארובה • ארצות הברית • בוליביה • בליז • ברבדוס • ברזיל  • ברמודה • ג'מייקה • גואטמלה • גיאנה • גרנדה  • דומיניקה • האיטי • האנטילים ההולנדיים • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • ונצואלה • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סורינאם • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פוארטו ריקו • פנמה • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קובה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • איי מרשל • איי קוק  • איי שלמה • גואם • ונואטו • טובאלו • טונגה • מיקרונזיה • נאורו • ניו זילנד • סמואה • סמואה האמריקנית • פיג'י • פלאו • פפואה גינאה החדשה • קיריבטי |  |
קוסטובר

קוסטובר (ביוונית: Κοστόβαρος; מת בשנת 27/28 לפנה"ס), היה מושל אדום ועזה בזמן מלכותו של הורדוס, מראשי תומכיו של הורדוס. בין השניים נוצר קרע בשנת 37 לפנה"ס כאשר הטיל הורדוס על קוסטובר לכבוש את ירושלים ולבער את תומכי מתתיהו אנטיגונוס והחשמונאים. קוסטובר הוצא להורג בידי הורדוס בשנת 27/28 לפנה"ס.