stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קווין א. לינץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בינואר 1918 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  25 באפריל 1984 (בגיל 66) מרתה'ס ויניארד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  המכון הפוליטכני רנסליר  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  בית הספר על שם פרנסיס פארקר 
 מעסיק:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 
קווין אנדרו לינץ' (Kevin Andrew Lynch;‏ 7 בינואר 1918 - 25 באפריל 1984) היה מתכנן עירוני וסופר אמריקאי. הוא נודע בשל עבודתו בנושא צורת התפיסה של סביבות עירוניות והוא מראשוני החוקרים של נושא המיפוי המנטלי. אחדים מהספרים שכתב הפכו לרבי השפעה ובהם - דימוי העיר (1960), יצירה מקורית על צורת התפיסה של סביבות עירוניות, ו - מהי שעת המקום הזה? (1972), המציג תאוריה הבוחנת כיצד הסביבה הפיזית לוכדת את תפיסת המשתמש בה ומשרטטת מחדש תהליכים מוחשיים.
הוא היה תלמידו של האדריכל פרנק לויד רייט, בטרם החל ללמוד ולהתעמק בתחום תכנון הערים. את הקריירה האקדמית שלו עשה כפרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, (MIT) שם לימד לימודים אורבניים ותכנון בין השנים 1948 עד 1978. במקביל לפעילותו האקדמית הוא עסק בתכנון אתרים ועיצוב עירוני והקים את משרד התכנון קאר/ לינץ', שנודע לימים בשם קאר, לינץ' וסנדל.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

לינץ' נולד כצעיר הבנים במשפחה אירית-אמריקאית ב־7 בינואר 1918. הוא גדל בשכונת שדרות הייזל בצפון שיקגו .  עם תום לימודיו בבית הספר פרנסיס פרקר בשנת 1935, נרשם לינץ' ללימודים באוניברסיטת ייל מתוך כוונה ללמוד אדריכלות  אך מצא את שיטת ההוראה שם שמרנית מדי. הוא עזב את הלימודים ותחת זאת החל ללמוד תחת הנחייתו של פרנק לויד רייט בטאליסין בספרינג גרין, ויסקונסין.  לימים הצהיר לינץ' כי לרייט הייתה השפעה רבה עליו, עם זאת הוא לא הסכים עם הפילוסופיה החברתית האינדיבידואליסטית שלו.  הוא עזב את רייט לאחר שנה וחצי ונרשם למכון הפוליטכני של רנסלייר בטרוי, ניו יורק, על מנת ללמוד הנדסה, בשנת 1939, אך לא השלים את הלימודים והחל לעבוד אצל האדריכל פול שווייקר בשיקגו. בשנת 1941 התחתן לינץ' עם אן בורדרס, בוגרת בית ספר פרקר .
שלושה שבועות לאחר חתונתו גויס לינץ' לחיל ההנדסה האמריקאי ושירת בפיליפינים וביפן עד 1944.  לאחר המלחמה סיים את לימודי התואר הראשון במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) וקיבל תואר ראשון בתכנון ערים בשנת 1947.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

לאחר סיום הלימודים החל לינץ' לעבוד בגרינסבורו, צפון קרוליינה כמתכנן עירוני, אך במהרה גויס ללמד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס על ידי לויד רודווין. הוא החל להרצות שם שנה לאחר מכן, והפך לפרופסור עוזר בשנת 1949, פרופסור חבר בשנת 1955, ופרופסור מן המניין בשנת 1963.
בשנת 1954, לאחר שקיבל מענק מקרן פורד ללמוד צורות עירוניות באיטליה, קיבלו לינץ' ועמיתו להוראה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ג'ורג' קפס מענק מטעם קרן רוקפלר לחקר התפיסות של הסביבה העירונית והצורה האורבנית. בשנת 1958 לינץ' כתב מאמר בנושא 'התאוריה של הצורה האורבנית' עם לויד רודווין בו מתוארת העיר באמצעות שתי מערכות משלימות - זרימה ומרחבים מותאמים - המתורגמים דרך קבוצה של קטגוריות תיאוריות של הצורה העירונית. מחקרם של לינץ' וקפס התפרסם בשנת 1960 בספר "דימוי העיר" פרי עטו של לינץ'. בשנת 1970 קיבל לינץ' מימון מאונסקו לחקר השימוש בערים על ידי צעירים באזורים עירוניים בסלטה, מלבורן, טולוקה וקרקוב, פרויקט שסיכם בספרו להתבגר בעיר (1977).
לינץ' סיפק תרומות מקוריות ורבות השפעה לתחום תכנון ערים באמצעות מחקר אמפירי על האופן בו אנשים תופסים את הנוף האורבני ומנווטים בו. ספריו בוחנים את נוכחות הזמן וההיסטוריה בסביבה העירונית, כיצד משפיעה הסביבה העירונית על ילדים וכיצד ניתן לרתום את התפיסה האנושית של צורתן הפיזית של ערים ואזורים כבסיס מושגי לעיצוב עירוני טוב.
במקביל לעבודתו האקדמית, לינץ' עסק בתכנון ועיצוב עירוני בשיתוף עם סטיבן קאר, איתו הקים את משרדת התכנון קאר / לינץ' בקיימברידג', מסצ'וסטס.
ביוגרפיה > שלהי חייו

לינץ' הפך לפרופסור אמריטוס בשנת 1978, אך המשיך לכתוב ולעסוק בתכנון אדריכלי. הוא מת מהתקף לב בבית הקיץ שלו בגיי הד במרתה'ס ויניארד ב־25 באפריל 1984.
דימוי העיר

היצירה המפורסמת ביותר של לינץ', "דימוי העיר" (1960), היא תוצאה של מחקר שנמשך חמש שנים על אופן התפיסה של האדם את המידע שהוא קולט על העיר. הוא חקר זאת על שלוש ערים אמריקאיות (בוסטון, ג'רזי סיטי ולוס אנג'לס) והגיע למסקנה כי המשתמשים הבינו את סביבתם בשילוב דרכים סובייקטיביות ואובייקטיביות, ויצרו מפות מנטליות המבוססות על חמישה מרכיבים:
שבילים, רחובות, מדרכות, ומסלולים אחרים שבהם אנשים נוסעים ונעים;
גבולות וקצוות, קירות, מבנים וקווי חוף הנתפסים כגבולות;
מחוזות, חלקים גדולים יחסית של העיר המובחנים על ידי זהות או אפיון כלשהו;
צמתים, מוקדים, או אתרים;
ציוני דרך, אובייקטים הניתנים לזיהוי בקלות המשמשים כנקודות התייחסות חיצוניות.
באותו ספר, לינץ' גם טבע את המונחים "כישורי יצירת הדימוי" (imageability) - מדד לאפיון הקלות בה למידת אובייקט פיזי, מילה או סביבה מעוררת את יצירתה של מפה מנטלית אצל האדם, ו- "התמצאות במרחב" (wayfinding) - האופן בו בני אדם מכוונים עצמם במרחב הפיזי ומנווטים בו. לספר דימוי העיר הייתה השפעה חשובה ומתמשכת בתחומי התכנון העירוני והפסיכולוגיה הסביבתית .
חיים אישיים

אן בורדרס לינץ' וקווין לינץ' נישאו בשנת 1941 ונולדו להם ארבעה ילדים. הם התגוררו במשך תקופה ארוכה במרתה'ס ויניארד, שם המשיכה אן לבלות את חופשות הקיץ שלה עד מותה בשנת 2011.
הערות שוליים

↑  Andrade, Leonardo M.V. (2005). "Lynch, Kevin".  In Caves, Roger W. (ed.). Encyclopedia of the City. Routledge. pp. 297–298. ISBN 9780415252256. נבדק ב-18 במאי 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  "Anne B. Lynch Loved Her Summers in Aquinnah". Vineyard Gazette. 17 במרץ 2011. נבדק ב-20 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Preliminary Inventory to the Papers of Kevin Lynch". MIT Libraries. אורכב מ-המקור ב-21 באוגוסט 2008. נבדק ב-17 במאי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Caves, R. W. (2004). Encyclopedia of the City. Routledge. p. 440. ISBN 9780415252256.
↑  Laurence, Peter (2006). "The Death and Life of Urban Design: Jane Jacobs, the Rockefeller Foundation, and the New Research in Urbanism, 1955-1965". Journal of Urban Design. 11 (2): 145–172. doi:10.1080/13574800600644001.
↑  Chawla, Louise (1997). "Growing up in cities: a report on research under way". Environment & Urbanization. 9 (2): 247–252. doi:10.1177/095624789700900212free{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: postscript (link)
1 2  Severo, Richard (3 במאי 1984). "Kevin A. Lynch, Pioneer Urban Theorist". New York Times. נבדק ב-20 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The Rockefeller Foundation grant was the first in a series of awards made during the 1950s and early 1960s to researchers studying urban design. Other recipients included Jane Jacobs, Ian McHarg and Edmund Bacon.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274861505171  PLWABN: 9810593354805606  BIBSYS: 90106964  BNE: XX987136  BnF: cb12342050t (data)  CANTIC: a1011550x  CiNii: DA00998254  GND: 118966391  ISNI: 0000 0001 1448 4729  LCCN: n50043038  LNB: 000150686  MGP: 227994  NDL: 00448273  NKC: mzk2004231149  NLA: 35673241  NLK: KAC200403024  NTA: 067894259  SELIBR: 311282  SNAC: w6x7140n  SUDOC: 032379501  ULAN: 500107647  VIAF: 76390028   WorldCat (עם VIAF): 76390028
הנדריק השני, דוכס בראבנט

| --- | --- |

 לידה:  1207 לוון, דוכסות בראבנט 
 פטירה:  1 בפברואר 1248 (בגיל 41 בערך) לוון, דוכסות בראבנט 
 מקום קבורה:  Villers Abbey 
 בת זוג:  מריה משוואביה   סופיה מתורינגיה, דוכסית בראבנט
 
הנדריק השני, דוכס בראבנט (בצרפתית: Henri II de Brabant, בהולנדית: Hendrik II van Brabant;‏ 1207 - 1 בפברואר 1248) היה דוכס בראבנט ולותייר בין השנים 1235–1248.
ביוגרפיה

הנדריק נולד בלוון בשנת 1207, להנדריק הראשון, דוכס בראבנט ולמתילדה מפלנדריה, דוכסית בראבנט, בתם של מתיו, רוזן בולון ומארי הראשונה, רוזנת בולון.
בשנת 1235 מת אביו, והנדריק ירש את תאריו ונחלותיו. בשנת 1244 חבר הנדריק לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד בישוף לייז', ובשנת 1247 סירב הנדריק השני לקבל את כתר ממלכת גרמניה, ותמך בבנה של אחותו מתילדה, וילם השני, רוזן הולנד, בקבלת הכתר.
ב-1 בפברואר 1248 מת הנדריק בלוון, ובנו הנדריק השלישי, דוכס בראבנט ירש את דוכסות בראבנט. בשנת 1264 כונן בנו היינריך את רוזנות הסן.
משפחתו

נישואיו הראשונים היו עם מריה משוואביה,  בתם של פיליפ משוואביה, מלך גרמניה ואירנה אנגלינה, ממנה נולדו לו שישה ילדים:
הנדריק השלישי, דוכס בראבנט (מת ב-1261)
פיליפ מבראבנט, מת בצעירותו
מתילדה מבראבנט (1224–1288),  התחתנה עם רובר הראשון, רוזן ארטואה,, ולאחריו התחתנה עם גי השני, רוזן סן פול.
ביאטריקס מבראבנט (1225–1288), התחתנה עם היינריך ראספה, רוזן תורינגיה, ולאחריו התחתנה עם וילם השני, רוזן פלנדריה.
מריה מבראבנט (1226–1256),  התחתנה עם לודוויג השני, דוכס בוואריה.
מרגרט מבראבנט (מתה ב-1277).
נישואיו השניים היו עם סופיה מתורינגיה, דוכסית בראבנט,  בתם של לודוויג הרביעי, רוזן תורינגיה ואליזבת מתורינגיה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
היינריך הראשון, רוזן הסן (1244–1308).
אליזבת מבראבנט (1243–1261), התחתנה עם אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  BPN: 34917615  GND: 136851126  ISNI: 0000 0000 5748 6401  NTA: 379242672  VIAF: 81128018   WorldCat (עם VIAF): 81128018
זוכרות

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  תל אביב-יפו 
 תקופת הפעילות:  2002–הווה (כ־22 שנים) 
 www.zochrot.org
 
זוכרות (בערבית: ذاكرات) היא עמותת שמאל רדיקלי ישראלית שהוקמה ב-2002 אשר מטרותיה המוצהרות הן חשיפה והנגשה של מידע היסטורי אודות הנכבה הפלסטינית בעברית, קידום אחריותיות של הציבור היהודי בישראל לנכבה ומימוש זכות השיבה של הפליטים הפלסטינים.
פעילות

פעילותה המרכזית של העמותה היא הנצחת הכפרים הפלסטינים ההרוסים באמצעות שילוט באתרים שהוקמו על הריסותיהם. פעולת שילוט מסוג זה התקיימה בפארק קנדה, שהוקם על אתרי הכפרים עמואס, יאלו ובית נובא, שנהרסו במהלך מלחמת ששת הימים, ובמקומות נוספים. בנוסף מארגנת עמותת "זוכרות" סיורים בכפרים ההרוסים, מקיימת הרצאות, מפגשים ודיונים בנושא וכן מחזיקה בחלל לתערוכות אמנות מתחלפות. לעמותה אתר אינטרנט בעברית הסוקר את היישוב הפלסטיני עד 1948.
בסוף שנת 2007 הוציאה זוכרות לאור מפה של העיר תל אביב-יפו, בה מצוינים כל הכפרים הערבים שנחרבו בשנת 1948. מפה זו פורסמה במקביל לפינויים של בתיו האחרונים של הכפר סלמה (כפר שלם) ולכוונה של קבוצת יזמים לפנות את דיירי ובתי כפר סומייל המצוי בסמיכות למשרדי העמותה ברחוב אבן גבירול.
העמותה תומכת במימוש מלא של זכות השיבה, ומציינת: "זוכרות רואה בשיבה תהליך ארוך ורב-ממדי אשר כולל לא רק את עצם חזרתם הפיזית של הפליטים לתחומי הארץ, אלא גם את השתלבותם הראויה, המכובדת והמכבדת (dignified) של הפליטים בתוך חברה פלסטינית-יהודית שוויונית ומשותפת. בתפיסה מרחיבה זו, השיבה מתחילה הרבה לפני עצם חזרתם של הפליטים ונמשכת זמן רב לאחר מכן." בריאיון ל"הארץ" השיב איתן ברונשטיין, מייסד העמותה, לשאלה "איזו שיבה אתה מציע?": "אני לא יודע מי ירצה לחזור, אבל כל מי שירצה - שיחזור. ואם אז לא תהיה מדינה יהודית, אז לא תהיה. הקונספט המועדף עלי הוא מדינה אחת מהים עד הירדן, שבה לכל התושבים יש זכויות ולשני העמים יש זיקה לארץ".
בתגובה לתלונות על כך שבאתר העמותה כונו יישובים ישראלים גם בתוך הקו הירוק בשם "התנחלות ציונית", פרסמה העמותה כי "זוכרות אכן רואה בקריית שמונה ועמיר התנחלויות אבל כך גם תל אביב ואריאל. הן התנחלויות מן הטעם הפשוט שהוקמו על ידי מהגרים שבאו מחוץ לארץ להתנחל בה. התנחלות היא מילה נרדפת להתיישבות ובתחילת הציונות השימוש במושגים התנחלויות וקולוניות היה מקובל בקרב המהגרים הציונים... זוכרות גורסת שאין הבדל עקרוני בין ההתנחלויות שהוקמו על ידי המהגרים היהודים בשטחים שנכבשו ב-1948 לבין אלה שהוקמו בשטחים שנכבשו אחרי השלמתו ב-1967. ההתנחלויות הציונות הן אפוא כל מקום יישוב שהוקם על ידי מהגרים בחסות הציונות. הם נבדלים מיישובים כמו צפת, ירושלים, טבריה ועוד, בהם חיו 'יהודים פלסטינים' מאות שנים, עוד לפני ההגירה הציונית. לדעתנו אף אחת מההתנחלויות לא חייבת "לחלוף מן העולם". אריאל וקדומים, כמו תל אביב וקרית שמונה יוכלו להישאר במקומן גם בהסדר שלום עתידי בין הישראלים לפלסטינים. אחרי שתוכר זכות השיבה של הפליטים הפלסטינים ומי מהם שירצה לשוב יזכה לכך, נוכל לחיות יחד בארץ, בכל מקום".
חברי זוכרות מגדירים את הנכבה: "הנכבה היא ההרס, הגירוש, הביזה, מקרי הטבח והאונס של תושביה". חברי העמותה סבורים כי נטילת אחריות מצדם של היהודים על חלקם בנכבה הפלסטינית היא תנאי הכרחי לכינון שלום צודק ופיוס בין תושבי הארץ היהודים והפלסטינים, ואילו התעלמות של היהודים מהנכבה הפלסטינית, ובמיוחד מנטילת אחריות על חלקם בה, מהווה אחד מגורמי היסוד להמשך הסכסוך האלים בין העמים. בנוסף חלק ממטרתם על פי הגדרתם היא "להביא להתנערותה של החברה היהודית מתפיסות קולוניאליות של קיומה במרחב ומהפרקטיקות הקולוניאליות הנלוות לכך."
החל משנת 2013 מקיימת העמותה את 48 מ"מ, הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נכבה בסינמטק תל אביב.
רוב תקציב העמותה מבוסס על תרומות מחו"ל. בשנת 2009 גייסה העמותה תרומות בסך 2.1 מיליון ש"ח, רובן מארגונים הומניטריים ואחרים באירופה, בהם: ICCO (הולנד), NISEREOR (גרמניה) ו-CCFD (צרפת). בשנה זו העסיקה העמותה 15 עובדים בשכר.
פעילות > פרסומים

זוכרות מוציאה לאור סדרת חוברות בעברית ובערבית, המוקדשות כל אחת ליישוב, ובהן: עכו, סוחמאתא, ג'למה, אג'ליל ודיר יאסין. החל משנת 2007 החלה "זוכרות" להוציא לאור את כתב העת סדק, בשיתוף פרדס הוצאה לאור וקבוצת המעצבים "פרהסיה".
בשנת 2012 פרסמה זוכרות בשיתוף הוצאת פרדס, מדריך סיורים ראשון מסוגו המציג 18 סיורים בעקבות כפרים, עיירות וערים פלסטיניות שנחרבו בעקבות המלחמה. בין השאר מוצעים סיורים באזור תל אביב (סומייל ושייח' מוניס), באר שבע, שכונות טלביה וקטמון בירושלים, יהודייה (עבאסייה) והוג'.
בשנת 2014 השיקה העמותה אפליקציה מבוססת GPS הנקראת INakba המאתרת יישובים פלסטינים שנהרסו באירועי מלחמת העצמאות, וכוללת מפות נקודות ציון של היישובים הפלסטינים הקדומים יחד עם מידע היסטורי וקטעי וידאו ותמונות.
בשנת 2016 פרסמה זוכרות בשיתוף הוצאת בבל, את ספרו של אייל ויצמן "סף המדבר, קו העימות", שעוסק במאבק בין המדינה לאוכלוסייה הבדואית.
בשנת 2018 פרסמה זוכרות בשיתוף הוצאת פרדס, את הספר "נכבה בעברית" המספר את סיפורו של הארגון.
ביקורת

יש הטוענים כי בהצגת המידע על הנכבה העמותה מתעלמת לעיתים ממקורות הסכסוך הישראלי-פלסטיני וממהלכו, כמו גם מעובדות יסוד אחרות שאינן תואמות את השקפת עולמה של העמותה.
אחד המבקרים הבולטים של "זוכרות" הוא העיתונאי בן-דרור ימיני, הטוען כי ”עמותת "זוכרות" אינה עוד עמותת שמאל קיצוני. מדובר בתופעה הרבה יותר מסוכנת. המטרה הפוליטית המוצהרת של העמותה היא זכות השיבה. כלומר, חיסול מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.” הביקורת של ימיני, ושל אחרים, מבוססת גם על הטענה כי מטרות התנועה נוגדות במופגן את הבסיס עליו נשענת ההגדרה העצמית של העם היהודי בארץ ישראל.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  זוכרות, מי, למה ואיך, באתר זוכרות
↑  יואב שטרן, אם יש כבר שלט בפארק - יוזכר בו גם הכפר הפלשתיני שנחרב, באתר הארץ, 3 בפברואר 2008
↑  מירון רפופורט, פעם היה כאן מסגד, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2005
↑  מי אנחנו, באתר "זוכרות"
↑  אביב לביא, ראו את האור, באתר הארץ, 3 באוגוסט 2004
↑  קבוצת למידה על הנכבה מופסקת פעמיים וממשיכה במחתרת, באתר "זוכרות"
↑  מבוא לנַכּבָּה, באתר "זוכרות"
↑  מסמך חזון יעוד מטרות ארגוני, באתר "זוכרות"
↑  רמי יונס, פסטיבל הסרטים 48 מ״מ מציג: ארכיון הקולנוע הפלסטיני הגנוז, באתר "שיחה מקומית", 1 בדצמבר 2017
פסטיבל הסרטים 48 מ"מ בסינמטק תל אביב 2018, באתר הארץ, 3 באוגוסט 2018
↑  עופר עין גל, אייפד? איינַכּבַה!, באתר ynet, 29 באפריל 2004
↑   צפריר רינת, כך מנהלת המדינה סכסוך עם הבדואים על המרחב, באתר הארץ, 2 באפריל 2016
↑  תום פסח, נכבה בעברית: לחפש פרצות מפתיעות, באתר העוקץ, 21 באפריל 2018
↑   עודה בשאראת, "נכבה בעברית": השינוי התודעתי שחולל ארגון "זוכרות" בשיח הציבורי בארץ, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2018
↑  אורי יזהר, עמותת זוכרות ומשכיחות, באתר mynet‏ קיבוץ, 2 במרץ 2011
מרדכי ליפמן, עמותת "זוכרות" - בורות או שנאה?, באתר News1 מחלקה ראשונה, 14 באוגוסט 2013
ישראל רוזנבלט, "נכבה" - זוכרים רק מה שרוצים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 8 ביוני 2014
↑  כנס חסידי החיסול, באתר nrg‏, 15 באפריל 2005; בן דרור ימיני, 5 בכירים, 7 דעות, באתר nrg‏, 14 במרץ 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310164605171  LCCN: no2009195952  VIAF: 169778220   WorldCat (עם VIAF): 169778220
The Night Before

| --- | --- |

 שיר בביצוע הביטלס
 מתוך האלבום Help!‎
 יצא לאור:  6 באוגוסט 1965
 תאריך הקלטה:  17 בפברואר 1965
 מקום הקלטה:  אולפני אבי רוד
 סוגה:  פופ-רוק
 שפה:  אנגלית
 חברת תקליטים:  פרלופון
 כתיבה:  לנון-מקרטני
 לחן:  ג'ון לנון, פול מקרטני 
 הפקה:  ג'ורג' מרטין
 
The Night Before (בעברית: אמש) הוא שיר של להקת הביטלס מהאלבום Help!‎. השיר נכתב על ידי פול מקרטני, אך הקרדיט ניתן ללנון-מקרטני. השיר הופיע בסרטה השני של הלהקה, Help!‎.
רקע והקלטה

ג'ון לנון ניגן בפסנתר חשמלי של Hohner Pianet לאורך השיר. לבתים יש מבנה קריאה ותשובה. השירה הראשית של מקרטני מתחלפת בהרמוניה של לנון וג'ורג' האריסון שרים את הפזמון. כל ההוויה מתחלפת בלחן שני. לדעתו של המוזיקולוג וולטר אוורט, אילו הביטלס היו מקליטים את השיר בקצב איטי יותר, "זה היה יכול להיות שיר של הקינקס או האנימלס".
הביטלס הקליטו את השיר באולפני EMI (כיום אולפני אבי רוד) בלונדון ב-17 בפברואר  1965. הלהקה השיגה רצועת קצב משביעת רצון לאחר שני טייקים, ולאחר מכן ביצעה אובר-דאבינג לשירה, חלקי הגיטרה המובילים והמאראקס. סולו הגיטרה בבית השלישי חוזר בחלקו על הקודה.
הופעה בסרט

בסרט Help!‎, הביטלס ביצעו את השיר במקום במישור סולסברי. בדיוק כשהשיר מסתיים, פצצה מתפוצצת. הסצנה צולמה ליד סטונהנג'.
הופעות חיות

הביטלס ביצעו את השיר במהלך סשן הרדיו האחרון שלהם ב-BBC, ב-26 במאי 1965. הופעה זו, שנקראתה The Beatles Invite You to Take a Ticket to Ride, שודרה ב-BBC Light Program ב-7 ביוני אותה השנה.
מקרטני השמיע את השיר ב-15 ביולי 2011 ביאנקי סטדיום, והצהיר על הבמה שזו הפעם הראשונה שביצע את השיר בהופעה.
גרסאות כיסוי

להקת Restless Heart ביצעו גרסת כיסוי לשיר בשנת 2004.
משתתפים

פול מקרטני - שירה, גיטרת בס וגיטרה מובילה.
ג'ון לנון - קולות רקע ופסנתר אלקטרוני.
ג'ורג' האריסון - קולות רקע וגיטרה.
רינגו סטאר - תופים ותוף מרים.
הערות שוליים

| הביטלס |
| --- | --- | --- |
ג'ון לנון • פול מקרטני • ג'ורג' האריסון • רינגו סטאר
פיט בסט • סטיוארט סאטקליף • לנון-מקרטני
| אלבומי אולפן | Please Please Me‏ (1963) • With the beatles‏ (1963) • A Hard Day's Night‏ (1964) • Beatles for Sale‏ (1964) • !Help‏ (1965) • Rubber Soul‏ (1965) • Revolver‏ (1966) • Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band‏ (1967) • Magical Mystery Tour‏ (1967) • The Beatles‏ (1968) • Yellow Submarine‏ (1969) • Abbey Road‏ (1969) • Let It Be‏ (1970) |  |
| סרטים | ‏A Hard Day's Night‏ (1964) • !Help‏ (1965) • Magical Mystery Tour ‏(1967) • Yellow Submarine ‏ (1968) • Let It Be ‏(1970) • The Beatles: Get Back ‏(2021) |  |
| הנהלה | אלן ויליאמס • בריאן אפשטיין • אלן קליין • אפל רקורדס |  |
| הפקה | ג'ורג' מרטין • ג'ף אמריק • פיל ספקטור • נורמן סמית' • אלן פרסונס • אולפני אבי רוד |  |
| ערכים נוספים | ערכים נוספים |  |
|  | The Quarrymen • ביטלמניה • ריצ'רד לסטר • תאוריית הקשר על מותו של פול מקרטני • מסע הקסם המסתורי • קלאוס פורמן • יוקו אונו • אנתולוגיה • רצח ג'ון לנון • LOVE • פיליפ נורמן • סיד ברנשטיין • החיפושית החמישית • הופעת הביטלס על הגג • פירוק הביטלס |  |
דיסקוגרפיה של הביטלס • שירי הביטלס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: c89a15dd-fa08-3739-9a43-d4c9246f8737
קרב קייב (1943)

הקרב השני על קייב היה חלק ממתקפה סובייטית רחבה בהרבה באוקראינה הידועה בשם קרב דנייפר, שכללה שלוש מתקפות אסטרטגיות של הצבא האדום והתקפת נגד מבצעית אחת של הוורמאכט, שהתרחשה בין 3 בנובמבר ל-22 בדצמבר 1943.
בעקבות קרב קורסק, הצבא האדום פתח במתקפת בלגורוד-חרקוב, והדף את קבוצת ארמיות דרום בפיקודו של אריך פון מאנשטיין בחזרה לעבר נהר הדנייפר. הסטאבקה, הפיקוד העליון הסובייטי, הורה לחזית המרכזית ולחזית וורונז' לתפוס מעברים על הדנייפר. כאשר זה לא הצליח באוקטובר, המאמץ הועבר לחזית האוקראינית הראשונה, עם תמיכה מסוימת מהחזית האוקראינית השנייה. החזית האוקראינית הראשונה, בפיקודו של ניקולאי ואטוטין, הצליחה לאבטח ראשי גשר מצפון ומדרום לקייב.
אִסטרטגיה

מבנה הפעולות האסטרטגיות מנקודת המבט התכנונית הסובייטית היה:
מבצע מתקפה אסטרטגית בקייב (אוקטובר) (1–24 באוקטובר 1943) על ידי החזית המרכזית וחזית וורונז'
מבצע התקפי צ'רנוביל-רדומיסל (1–4 באוקטובר 1943)
מבצע הגנתי צ'רנוביל-גורנוסטאיפול (3–8 באוקטובר 1943)
מבצע התקפי ליוטז' (11–24 באוקטובר 1943)
מבצע התקפי בוקרין (12–15 באוקטובר 1943)
מבצע התקפי בוקרין (21–24 באוקטובר 1943)
מבצע מתקפה אסטרטגית בקייב (נובמבר) (3-13 בנובמבר 1943)
מתקפת הנגד של ראוס בנובמבר 1943
מבצע הגנה אסטרטגי בקייב (1943) (13 בנובמבר 1943–22 בדצמבר 1943)
הכנות סובייטיות

באוקטובר 1943, כמה מהארמיות של ואטוטין הסתבכו קשות בניסיון לפרוץ מהשטח המחוספס של עיקול בוקרין, ראש הגשר הדרומי. קורפוס הפאנצר ה-24 של ולטר נהרינג תפס בעמדת הגנה יעילה, ודחק את הכוחות הסובייטיים היריבים פנימה. כתוצאה מכך, ואטוטין החליט לרכז את כוחו בראש הגשר הצפוני בליוטז'.
ארמיית המשמר המשוריינת השלישית, בפיקודו של פאבל ריבאלקו, נעה צפונה לעבר ראש הגשר ליוטז' בחסות החשיכה והתקפות הסחה מתוך עיקול בוקרין. ההכנות הסובייטיות היו ניכרות, כולל התקנת 26 גשרים ו-87 מעבורות. רבים מהגשרים הסובייטים נבנו מתחת למים, מה שהקשה על זיהויים. ייתכן שתקיפות הטעיה ובניית גשרים מזויפים הטעו את הגרמנים לזמן קצר. תמיכה באש ניתנה על ידי 7,000 תותחים ומרגמות ו-700 מטוסי קרב. הארמיות ה-27 וה-40 פתחו במתקפת ההסחה הסובייטית בבוקרין ב-1 בנובמבר, יומיים לפני המועד, אך התקדמו רק 1.5 קילומטרים לפני שהוסגו לאחור.
היסטוריונים סובייטים טענו להצלחה מוחלטת עבור אמצעי ההטעיה של הצבא האדום, אך הגרמנים זיהו נכון את גזרת התקיפה הסובייטית ושלחו תגבורת משוריינת לאזור. יומן המלחמה של ארמיית הפאנצר הרביעית התייחס לדחיפה הסובייטית העיקרית מצפון לקייב ב-3 בנובמבר כ"המתקפה לה ציפינו". הגרמנים לא היו בטוחים אם לתקיפה הסובייטית הצפויה היו מטרות מרחיקות לכת מלכתחילה או שנועדה רק ללכידת ראש גשר ראשוני לניצול מאוחר יותר.
שלב ראשוני

מוקדם בבוקר 3 בנובמבר 1943, ארמיית הפאנצר הרביעית הייתה נתונה להפגזה סובייטית מסיבית. הארמיות ה-38 וה-60 הסובייטיות תקפו בגל הראשון אך לא הצליחו לפרוץ את עמדות הקורפוס הגרמני ה-7. ב-4 בנובמבר נוספו להסתערות ארמיית המשמר המשוריינת השלישית וקורפוס הפרשים של המשמר ה-1, מה שאילץ את הקורפוס ה-7 לסגת ולפנות את קייב. הסובייטים כבשו את קייב ב-6 בנובמבר. השלב השני של המתקפה הסובייטית החל כעת, כאשר מטרת החזית האוקראינית הראשונה הייתה לכידת הערים ז'יטומיר, קורוסטן, ברדיצ'ב ופסטוב וניתוק מסילת הרכבת לקבוצת ארמיות מרכז; המטרה הסופית הייתה כיתור קבוצת ארמיות דרום. ב-7 בנובמבר, חודי החנית הסובייטיים כבר הגיעו לצומת הרכבת החשוב בפסטוב 50 קילומטרים דרומית-מערבית לקייב.
התוכנית התנהלה בהתחלה בצורה מוצלחת עבור ואטוטין; מנשטיין, לעומת זאת, הפך מודאג. כשהטנקים של ריבלקו נעו ברחובות קייב ב-6 בנובמבר, הפציר מנשטיין באדולף היטלר לשחרר את קורפוסי הפאנצר ה-48 וה-40 כדי שיהיו לו מספיק כוחות להשתלט מחדש על קייב. קורפוס הפאנצר ה-48 הוכפף למנשטיין, אולם היטלר סירב להסיט את קורפוס הפאנצר ה-40, והחליף את הרמן הות בארהרד ראוס, שקיבל פקודה להקהות את המתקפה הסובייטית ולאבטח את האגף הצפוני של קבוצת הארמיות דרום ואת הקשר עם קבוצת ארמיות מרכז. מספר מקורות מציינים את 6 בנובמבר כתאריך נפילת קייב.  נראה שהחטיבה העצמאית ה-1 של צ'כוסלובקיה החלה בהסתערות מוקדם יותר, בשעה 12:30 ב-5 בנובמבר, והגיעה לדנייפר בשעה 02:00 ב-6, לאחר שחלפה את הפרברים המערביים של העיר והייתה היחידה הראשונה במרכז העיר, אולם קייב נכבשה באופן סופי ב-6 בנובמבר ב-06:50.
מתקפת הנגד של ראוס

לראוס היה קושי מסוים בכך שיחידותיו ספגו אבדות כבדות בשלבים הראשונים של המתקפה של ואטוטין. ארמיית הפאנצר הרביעית תוגברה, במיוחד בארטילריה ורקטות. הדיוויזיות הגרמניות קיבלו חיזוק ב-7 בנובמבר על ידי הגעתה של דיוויזיית הפאנצר ה-25 בפיקודו של גאורג יאואר. התקדמותו לעבר פסטוב נעצרה על ידי קורפוס הטנקים של המשמר ה-7. דיוויזיית הפאנצר ה-25, הבנויה למחצה, עברה רק הכשרה אישית לעת חירום, חסרה קטגוריות ציוד שלמות והוכרזה המבצעית נגד מחאותיו של היינץ גודריאן, המפקח של כוחות השריון. היא הפכה לדיוויזיית הפאנצר המבצעית הראשונה שלא הצליחה להשיג לפחות הצלחה התקפית ראשונית בחזית המזרחית. המתקפה הגרמנית הכושלת עצרה את התקדמות ארמיית המשמר המשוריינת השלישית.
שאר הכוחות הסובייטיים המשיכו בהתקפותיהם. ריבאלקו הגיע עד מהרה למרחק של 64 ק"מ מברדיצ'ב. ז'יטומיר נכבשה על ידי הארמייה ה-38 ב-12 בנובמבר, אך ההתקדמות הסובייטית נעצרה כאשר חיילי קורפוס הפרשים של המשמר ה-1 בזזו את מלאי האלכוהול של ארמיית הפאנצר הרביעית הגרמנית. הארמייה ה-60 כבשה את קורוסטן ב-17 בנובמבר והארמייה ה-40 נעה דרומה מקייב. ההפוגה היחידה לגרמנים הגיעה כאשר הארמייה ה-27 מיצתה את עצמה ועברה למגננה בעיקול בוקרין. תוך 10 ימים הסובייטים התקדמו 150 קילומטרים ופתחו פער של 100 קילומטרים בין קבוצת ארמיות מרכז לקבוצת ארמיות דרום.
ארמיית הפאנצר הרביעית הייתה בבעיה עמוקה. עם זאת, המצב השתנה עם הגעתו של קורפוס הפאנצר ה-48 של הרמן באלק, הכולל את דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1, דיוויזיית הפאנצר ה-1 ודיוויזיית הפאנצר ה-7. באלק הניע את כוחותיו צפונה לברוסיליב ולאחר מכן מערבה כדי להשתלט מחדש על ז'יטומיר. ריבאלקו שלח את קורפוס הטנקים של המשמר ה-7 להתמודד עם ההתקפה הגרמנית. התפתח קרב שריון ענק, שנמשך עד לחלקו האחרון של נובמבר, אז עצר בוץ הסתיו את כל הפעולות.
עם כיבושם מחדש של ז'יטומיר וקורוסטן, ארמיית הפאנצר הרביעית קיבלה קצת מרווח נשימה. כשואטוטין נעצר, הסטבקה שחררה עתודות משמעותיות לחזית האוקראינית הראשונה שלו כדי להחזיר את המומנטום.
שלב סופי

ב-5 בדצמבר הבוץ קפא. קורפוס הפאנצר ה-48 ערך מתקפה גורפת רחבה מצפון לז'יטומיר. תוך שהם תפסו את הצבא האדום בהפתעה, ביקשו הכוחות הגרמניים לכתר את הארמייה ה-60 הסובייטית ואת הקורפוס ה-13. מחוזקים בדיוויזיית הצנחנים ה-2, הגרמנים התקדמו מזרחה, והעמידו את הסובייטים במגננה. בשל האיום על פסטוב, הארמייה ה-60 נסוגה מקורוסטן.
וטוטין נאלץ לבקש מהסטבקה עתודות נוספות, והוקצו לו ארמיית המשמר המשוריינת הראשונה והארמייה ה-18. יחידות חדשות אלו, יחד עם קורפוס נוסף מגזרות אחרות, הוזנקו בחיפזון מערבה. כך עצר הצבא האדום את ההתקדמות הגרמנית, חזר למתקפה וכבש מחדש את ברוסילוב. שני הצדדים הותשו עד סוף דצמבר והקרב על קייב הסתיים.