אניטה לוס
החיים בניו יורק

לוס, אמרסון, ועמיתתם הסופרת פרנסיס מריון עברו לגור יחד בניו יורק, כאשר לוס ואמרסון חלקו אחוזה שכורה בגרייט נק, לונג איילנד. לוס רצתה שמריון תלווה אותה, מכיוון שהיא מצאה את עצמה נמשכת לאמרסון, גבר המבוגר ממנה ב-15 שנים, שאותו כינתה "מר אי". אמרסון הודה בפה מלא שהוא "מעולם לא היה, וגם לא יכול להיות, נאמן לאישה אחת". לוס שכנעה את עצמה שהוא יראה שהיא שונה מהנשים האחרות, ושמאחורי החיצוניות המשעממת שלו מסתתרת אישיות של אדם חכם. מאוחר יותר גילתה שטעתה וכתבה: "מצא חן בעיניי אדם משכיל, שאליו יכולתי להרים את מבטי", היא קוננה, "אבל איזו אכזבה נוראה הייתה לגלות שאני יותר חכמה ממנו".
הסרטים של חברת האנימציה "שחקנים מפורסמים-לסקי" לא היו מוצלחים כמו הסרטים הקודמים שלהם, בין היתר בגלל שכיכבו בהן שחקני ברודוויי שלא היו מיומנים במשחק המותאם למסך והחוזה שלהם לא חודש. התסריטים אמנם נשאו את שמם של לוס ואמרסון, אך רובם נכתבו על ידי לוס בלבד. מאוחר יותר לוס טענה שאמרסון לקח את כל הכסף ואת רוב הקרדיט על התסריטים, אם כי תרומתו הייתה דלה. למורת רוחם של חבריה, הערצתה לאמרסון התבטאה כהתרפסות. כאשר וויליאם רנדולף הרסט הציע ללוס חוזה לכתיבת תסריט עבור המאהבת שלו, מריון דייוויס, לוס כללה את אמרסון בעסקה. הרסט אהב את התסריט, והסרט לחתן את מריון (אנ') מ-1919 היה לאחד הסרטים הבודדים של מריון דייוויס שלא הפסידו כסף. בנוסף לתסריטים, בני הזוג כתבו שני ספרים: איך לכתוב תסריט (How to Write Photoplays), שיצא לאור ב-1920, ו-פריצה אל הקולנוע, שיצא ב-1921.
לוס ואמרסון דחו סרט נוסף עם דייוויס, והעדיפו לכתוב עבור חברתם הוותיקה קונסטנס טלמדג', שגיסה ג'וזף שנק (בעלה של אחותה, נורמה טלמדג') היה מפיק עצמאי. גם A Temperamental Wife (1919) וגם A Virtuous Vamp (1919) היו להיטים גדולים עבור טלמדג'. בני הזוג הצטרפו למשפחות טלמדג' ושנק במלון אמבסדור בשדרה הרביעית וכשאניטה וקונסטנס לא עבדו, הן היו הולכות לקניות. המשפחות שכנעו את אניטה להצטרף אליהם לנסיעת הקיץ לפריז ללא אמרסון. חלק גדול מהנסיעה הזו היה הבסיס לספרה של לוס "ג'נטלמנים מעדיפים בלונדיניות". עם שובה מפריז, לוס הפיקה יחד עם אמרסון עוד חמישה סרטים ב-16 חודשים. במהלך תקופה זו, לוס הגישה בקשה לגירושין מבעלה הראשון ואמרסון הציע לה נישואים. הם נישאו באחוזת שנק ב-15 ביוני 1919. לוס הייתה בין הראשונים שהצטרפו ל"ליגת לוסי סטון" של רות הייל, ארגון שנלחם על כך שנשים ישמרו על שמות הנעורים שלהן לאחר הנישואין. לוס שמרה על שם הנעורים שלה.
בני הזוג עברו לדירה צנועה בשכונת מורי היל במנהטן וצמצמו את הפקותיהן לשני סרטים בשנה כדי שיוכלו לטייל ובאותו הקיץ בילו השניים בפריז. לוס והעוזר החדש שלה, ג'ון אשמור קרילנד, ביקרו רבים מהסופרים והסופרות הפריזאיים שלוס פגשה באמריקה, כמו גם את גרטרוד סטיין, אליס ב' טוקלאס, אליזבת מרברי ואלסי דה וולף. אחרי סרט נוסף שהפיקו עבור שנק וטלמדג' האישה המושלמת (The Perfect Woman) ב-1920, אמרסון סירב לחוזה נוסף. לאחר שעבד עם ארגון העובדים במהלך השביתה שלהם ב-1919, הוא החליט שהוא ולוס צריכים לעבור לכתוב לתיאטרון. המחזה הראשון שלהם, "כל העיירה מדברת" (The Whole Town's Talking), שעלה בתיאטרון ביז'ו ב-29 באוגוסט 1923, זכה לביקורות טובות ולהצלחה. זמן קצר לאחר מכן עברו בני הזוג לבית קטן בפארק גרמרסי.
אמרסון שכנע את לוס שהוא צריך לקחת הפסקה מהנישואים פעם בשבוע. בימים אלה הוא היה מבלה בחברת נשים צעירות יותר, בעוד לוס הייתה מנחמת את עצמה בבילוי עם חברותיה: האחיות טלמדג', פג טלמדג' האם, מריון דייוויס, מרילין מילר, אדל אסטר ועוד מגוון בנות מקהלה שהיו נשואות לגברים מפורסמים. הן קראו לקבוצתן "אלמנות יום שלישי" והחוויות שחוו יחד השפיעו על כתיבתה המאוחרת של לוס. עם "אלמנות יום שלישי" היא ביקרה באחד ממקומות הבילוי האהובים עליה, הארלם, שם פיתחה הערכה עמוקה לאורך חייה לתרבות האפרו-אמריקאית. לוס כתבה ב-Cast of Thousands: "לפעמים אני מקבל פניות בנוגע לנישואיי עם גבר שהתייחס אליי בחוסר התחשבות מוחלט, ניסה לקחת קרדיט על עבודתי וניכס את כל הרווחים שלי. הסיבה העיקרית היא שבעלי שחרר אותי; העניק לי חופש מלא לבחור את בני לוויה שלי."