יהדות משיחית
היסטוריה

הרפורמציה הביאה ליחס מתעניין ואף אוהד כלפי היהודים בחוגים פרוטסטנטיים מסוימים: קריאה בלתי-מתווכת של כתבי הקודש הקשתה על הפרשנות המסורתית לפיה ההבטחות הנבואיות הן אלגוריה המתייחסת לניצחון הנצרות וכי הכנסייה לבדה היא עם ישראל. ז'אן קלווין הרחיק וקבע כי השתייר משהו ממעמד היהודים הנבחר בעבר וכי ייתכן שאלוהים יגאלם כאומה, ולא רק כפרטים, עם קבלתם את ישו. התקשרה לכך גם האמונה בפרה-מילניאליזם שאימצו פרוטסטנטים רבים, ההשקפה האסכטולוגית לפיה הביאה השנייה תקדים אלף שנות שלטון צדק של ישו ומכאן שהיהודים יאמינו בו עוד קודם.
התפקיד החדש שנמצא להם בישועת האנושות, לא רק בעבר הרחוק אלא גם בעתיד, המריץ בין היתר את אוליבר קרומוול לפתוח את שערי אנגליה ליהודים בטיעון שעליהם להתפזר בקצווי ארץ בטרם שיבת ישו. מיסיונרים פרוטסטנטים, בייחוד פייטיסטים, השקיעו במאות הבאות מאמץ רב בלימוד היהודים והקימו תחנות מיסיון ייעודיות עבורם. גופים כמו החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים אימצו סמלים יהודיים ואפשרו למומרים להתגודד ביחד כדי ליצור להם סביבה נוחה. ב-1813 הוקמה בלונדון אגודת התפילה "בני אברהם", קהילה ראשונה שאיגדה יהודים מומרים בלבד. כנסיות "עבריות נוצריות" כאלו, כפי שנקראו, הוקמו גם באירופה ובאמריקה. בקישינב נפתחה "אספת ישראל בני הברית החדשה" ב-1884 בהנהגת יוסף רבינוביץ.
אמנם רק שבריר מהיהודים המתנצרים – לפי אומדנים, היו לפחות 250,000 במאה ה-19 – פנו לתנועה ה"עברית-נוצרית", וגם הם עזבו על מנת להיטמע בחברה הכללית; אך היא והראייה הפרוטסטנטית שהעניקה לגיטימציה מסוימת לקיומם הקולקטיבי של היהודים, אפשרו מרחב להגדרה עצמית כיהודי ונוצרי גם יחד, דבר חסר תקדים מאז המאות הראשונות לספירה. בעיני חוגים פונדמנטליסטיים פרוטסטנטיים התקבלה לכך דחיפה עצומה עם התפשטות הדיספנסציונליזם, שכלול של הפרה-מילניאליזם שנוסח על-ידי הכומר האנגלי ג'ון נלסון דרבי. במאמץ להתמודד עם התפתחות הביקורת ההיסטורית-מדעית של הכתובים בתחום ביקורת המקרא, הוא חילק את קורות העולם לעידנים שבכל אחד מהם הנהיג האל מערכת מארגנת אחרת שהאנושות נקראה לציית לה ושכל אחת מהן לא פגה. הוא הפריד חד-משמעית בין ישראל לכנסייה, קבע שההבטחות המילוליות לעם לא פגו אלא המשיכו להתקיים, ושהיהודים נועדו לזכות לתחייה לאומית ולקבל עליהם את ישו בטרם "הַצָּרָה הַגְּדוֹלָה" המוזכרת בחזון יוחנן ומלחמת קץ הימים, בעוד שהנוצרים יעלו השמימה וייגאלו. הדיספנסציונליזם הסדיר את מעמדם של היהודים במהלך ישועת האנושות ומהווה אבן פינה ביחסם של פרוטסטנטים קיצונים, בייחוד התנועה האוונגליסטית, אליהם מאז.
בשנת 1893 נפתחה בלואר איסט סייד שבניו-יורק, כנסיית "תקוות ישראל" בראשות הכומר המתודיסטי והדיספנסציונליסט ארנו גבליין. במאמץ ליצור אווירה מוכרת, גבליין אפשר קיום מסורות יהודיות רבות. בעוד שרגישות תרבותית כלפי כל אוכלוסייה מקומית אחרת הייתה דבר שבשגרה אצל מיסיונרים, מילוי חובות מן התורה העלה מיד חשש להתייהדות, עוון חמור ומגונה, שנלווה מאז ומתמיד לפעילות הייעודית בקרב יהודים. גבליין ספג ביקורת קשה. בשנות ה-1930 יזם שירות המיסיון היהודי של הכנסייה הפרסביטריאנית באמריקה הקמת כמה קהילות מומרים עצמאיות משיקולים כלכליים, מתוך הנחה שעדיף להניח להן לפעול לבד מאשר לממנן דרך תחנות מיסיון. כמה מכנסיות אלה אימצו סדרי תפילה עם מוטיבים יהודיים.
בדור לאחר מכן התרחשו שינויים מפליגים בתפישה העצמית של היהודים בכלל, של המומרים, ושל הנוצרים הגויים כלפיהם. השואה הביאה לחשבון נפש מעמיק על היחס ההיסטורי ליהודים מצד הנוצרים, ולתחושת סולידריות חזקה בין כלל היהודים, גם אלו שהתנצרו. לכך הצטרף המחקר המדעי אודות הכיתות היהודיות-נוצרית הקדומות (גילוי מגילות מדבר יהודה, בייחוד, הפריך כמעט באחת את הדימויים ההדדיים שהוחזקו עד אז אפילו באקדמיה). הקמת מדינת ישראל נראתה כאישור גורף של הדיספנסציונליזם, ומלחמת ששת הימים העלתה את הדימוי של היהודים בחברה האמריקנית. יותר מכל, החילון המעמיק של עצם זהותם, ודעיכת המרכיב האמוני לטובת ראייה אתנו-תרבותית יצרו פתח לשינוי גישה; היחלשות המסגרות הקהילתיות והתחזקות האינדיבידואליזם והביקורתיות אפשרו עצמאות רבה בשאלות של הגדרה עצמית ורוחניות. גם דעיכת כור ההיתוך האמריקני ודגש מחודש על גאווה אתנית הניא מומרים מלשאוף להיטמע בחברה הוואספ"ית. מהראשונים לעמוד על כך היה מרטין מאיר "משה" רוזן. בניגוד למיסיונרים יהודים אחרים, ששאפו לשכנע את קהל יעד אורתודוקסי בהוכחות מימי הפולמוס היהודי-נוצרי, רוזן כיוון לשכבה הרחבה של צעירים מודרניים שקיבלו חינוך דתי מינימלי, אם בכלל, והיו בשלבי חיפוש רוחני על רקע תרבות-הנגד של שנות ה-50, ה-60 וה-70. הוא התמקד בסמלים יהודיים ובהזדהות מופגנת עם נושאים כמו השואה והציונות. הוא ערך אירועי ענק בחגים כמו חנוכה ופסח, והסובלנות הגוברת כלפי עניינים יהודיים בקרב עמיתיו האוונגליסטים אפשרה לדחות ביקורות על התייהדות. רוזן לא הסתפח בסופו של דבר לתנועה המשיחית ואף ביקר אותה על סטייה מרובה מדי לכיוון הפרטיקולריות היהודית ושמירת המצוות; "יהודים למען ישוע", הארגון שהקים, הפנה את חבריו להצטרף לכנסיות גויים רגילות.
המונח "יהודי משיחי" החל להיות רווח בחוגי המיסיון כבר בתחילת המאה ובייחוד בסוף שנות ה-40, כשניסו להגביר את נוכחותם במדינת ישראל דוברת-העברית וחיפשו שם עברי, שייחסר את ההקשר השלילי האינסטינקטיבי שעוררה המילה "נוצרי". אך בשלהי שנות ה-60 הפכו "יהדות משיחית" ו"יהודים משיחיים" להגדרה העצמית שאימצו קהילות חדשות של יהודים שקיבלו את האמונה הנוצרית-אוונגליסטית. כפי שכתב פרופ' יעקב אריאל, בניגוד ל"עברים הנוצרים" מן העבר, הם פעלו עצמאית ולא כבני-טיפוחים של המיסיון. את האפולוגטיקה הרפה שכיוונה להדוף חששות מהתייהדות החליפה עמידה נחושה על זהות יהודית, ועל כך שהמצטרפים לא התנצרו ולא הצטרפו לדת אחרת אלא הגשימו את יהדותם בקבלת ישו. החופש הרב שהעניקה התקופה לעיצוב זהות עצמית, ללא תלות במגבלות העבר, אפשרה לה לצמוח, על אף שיתר הציבור האמריקאי ראה בה עוד תנועה דתית חדשה משונה, והממסד היהודי לכל אגפיו הוקיע אותה כתופעת שוליים תמהונית ומסוכנת.
הקהילה היהודית-משיחית הראשונה, "בית משיח" שבסינסינטי, קמה ב-1970. ראשה מרטין צ'רנוף התחיל כמיסיונר רגיל וכמופקד על תחנת המיסיון המקומית, אך פנה לדרך עצמאית. במקביל לאימוץ האמונה והערכים החברתיים השמרניים של התנועה האוונגליסטית, הטיף לכך שאל ליהודים שקיבלו את ישו לוותר על תרבותם ומורשתם, או על ראיית עצמם כיהודים לכל דבר. צ'רנוף וממשיכיו נמנעו במכוון ובאופן גורף, מתוך תחושת זהות ולא רק כאמצעי למשוך קהל, ממילים כמו "כנסייה" ו"נצרות". הם עמדו על כך שליהודים יש תפקיד ומעמד לאומי בתוכנית האלוהית גם לעתיד, כפי שהתחייב מהדיספנסציונליזם שאחזו בו. הם הזדהו עם הכיתות היהודיות-נוצריות העתיקות, חגגו חגים יהודיים (ונמנעו מחגים נוצריים מקובלים כמו חג המולד והפסחא), התקינו ארונות קודש עם ספרי תורה, והפגינו מוטיבים תרבותיים יהודיים. כעבור מספר שנים נפתחה "בית ישוע" בפילדלפיה, שהפכה למוקד נוסף של התנועה החדשה. היא התפשטה בקרב יהודים שכבר התנצרו, וגרפה אליה מצטרפים חדשים רבים. ב-1975 שינתה "הברית העברית הנוצרית של אמריקה" את שמה ל"ברית היהודית המשיחית".
המחנה האוונגליסטי הרחב הגיב בחשש ובהסתייגות כלפי התופעה החדשה והעצמאית, שלא הייתה בשליטה ישירה של המיסיון ושלא הייתה חברה באף זרם נוצרי ממוסד. היא נראתה כמפגן מובהק של התייהדות, ובכל אופן כסטייה. ב-19 באוקטובר 1975 פרסם גוף-הגג של המיסיון האוונגליסטי ליהודים, "אחוות העדויות הנוצריות", הוקעה פומבית של המשיחיים. אך לאחר פולמוס קצר ותקופת מתיחות, הוכרה לבסוף הלגיטימיות של התנועה, הן בשל כך שעל אף חריגויותיה לא סטתה מעיקרי האמונה (בייחוד בהדגשה כי קיומם של מנהגים יהודיים הוא וולונטרי ועניין של מורשת, ואינו מתחייב בשום אופן כדי להיוושע), והן בשל כך שהייתה אמצעי יעיל ביותר להפצת האמונה בישו בקרב יהודים. היא מקובלת בעיני רוב מוחלט של האוונגליסטים כחלק אורגני של מחנם, ממש כמו תת-קבוצות אחרות בעלות דגש אתני משלהן. בעוד שהקהילות המשיחיות הראשונות היו עצמאיות, גופים מיסיונריים רשמיים סייעו ואף יזמו את הקמתן של רבות מאלו שנוסדו בעשורים הבאים.
בשלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 התנועה המשיחית גדלה במהירות, והיא מונה מאות קהילות ברחבי תבל. כבר ב-1978 הוקמה פדרציה בינלאומית, וב-2002 נפתח סמינר תאולוגי להכשרת מנהיגי דת. הידוק היחסים המתמיד בין הימין הנוצרי באמריקה למדינת ישראל, והחשיבות העולה של תקומה יהודית פרטיקולרית בחזון האסכטולוגי שלו, אפשר להם למלא תפקיד מתווך מיוחד ולהשיג לגיטימציה בתוך החוגים האוונגליסטיים.