stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד הידלגו
קורות חייו

אדוארד הידלגו נולד כאדוארדו אידלגו (Eduardo Hidalgo) במקסיקו סיטי לאגון ודומיטה קונהרדט אידלגו. בגיל שש הוא היגר עם משפחתו לניו יורק, התאזרח והסב את שמו לשם אנגלי, אדוארד, והגיית שם משפחתו הפכה ל"הידלגו". ב-1933 הוא סיים את לימודיו בקולג' הולי קרוס שבמסצ'וסטס וב-1936 קיבל תואר JD במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה.
שירות בצי

במלחמת העולם השנייה שירת הידלגו כלוטננט בכוחות המילואים של צי ארצות הברית. במסגרת זו הוא שירת במספר תפקידים. בין השנים 1942–1943 הוא שירת במונטווידאו, אורוגוואי כיועץ המשפטי לשגריר למועצת החירום להגנה פוליטית. לאחר מכן ועד לסיום המלחמה הוא שירת כקצין מודיעין קרבי אווירי על סיפון נושאת המטוסים אנטרפרייז. בין השנים 1945–1946 הוא שימש כעוזר מיוחד למזכיר הצי ג'יימס פורסטל.
קריירה משפטית

לפני המלחמה עבד הידלגו כפקיד משפטי בחברה ניו יורקית. עם תום המלחמה הוא חידש את הקריירה שלו וניהל את המשרד במקסיקו סיטי של משרד עורכי הדין "קרטיס, מלט-פרווסט, קולט ומוסלי", עד שב-1948 הוא היה לשותף-מייסד של המשרד "בררה, סיקווריוס וטורס לנדה" גם הוא במקסיקו, שם הוא עבד עד 1965.
לאחר מכן ועד 1966 הוא שימש כעוזר מיוחד למזכיר הצי פול ניצה, ולאחר מכן חידש את עיסוקו המשפטי במשרד עורכי הדין "קהיל, גורדון וריינדל", שם הוא היה עד 1972 האחראי על שלוחותיהם באירופה. לאחר מכן הוא עזב את המשרד ושב לשירות הממשלתי כעוזר מיוחד ליחסים כלכליים של ראש סוכנות ההסברה של ארצות הברית. בשנה שלאחר מכן הוא היה ליועץ הראשי והנספח של הסוכנות בקונגרס.
מזכיר הצי

ב-25 באפריל 1977 החל הידלגו לכהן כסגן מזכיר הצי לכוח אדם, מילואים ולוגיסטיקה. ב-13 בספטמבר 1979 הכריז הנשיא ג'ימי קרטר על מינויו של הידלגו כמזכיר הצי של ארצות הברית במקומו של ו. גרהאם קלייטור הבן. אחד מהסוגיות שקיבלו עדיפות בסדר יומו כמזכיר הצי היה גיוסם של היספנים לצי, במיוחד כקצינים. ב-1980 ייסד הידלגו את "פרס תת-אדמירל ג'יימס בונד סטוקדייל למנהיגות השראתית", פרס של הצי על שמו של ג'יימס סטוקדייל, מעוטר מדליית הכבוד שגילה מנהיגות לדוגמה בעת שהיה שבוי בצפון וייטנאם במשך כמעט שמונה שנים. הפרס הוענק לראשונה ב-1981.
שנותיו האחרונות

לאחר סיום כהונתו כמזכיר הצי היה הידלגו ליועץ בתאגיד ג'נרל דיינמיקס, שהיה ספק של מחלקת ההגנה שאיתו ניהל הידלגו משא ומתן על חוזה בשווי של 643 מיליון דולר כאשר הוא היה מזכיר הצי. על שירותיו עבור התאגיד שולם לו סכום של 66,000 דולר, שלטענתו היו קשורים למיזם ה-F-16 פייטינג פלקון של חיל האוויר.
אדוארד הידלגו היה נשוי שלוש פעמים, כשמשתי נשותיו הראשונות הוא התגרש. הוא היה אביהם של ארבעה ילדים. הוא נפטר ב-21 בינואר 1995 בפיירפקס, וירג'יניה מדום לב. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  "Edward Hidalgo: 1912-1995: U.S. Secretary of the Navy Biography". biography.jrank.org.
1 2 3  Honorable Edward Hidalgo Secretary of the Navy, Naval History and Heritage Commans.
↑  "Navy Legend Vice Adm. Stockdale Led POW Resistance".
↑  Howard Kurtz and Michael Isikoff, Navy Secretary Who Settled With Arms Firm Later Worked for It, The Washington Post, May 5, 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2003073999  SNAC: w6pd5ccj  VIAF: 78471221   WorldCat (עם VIAF): 78471221
אדוארד הזקן

אדוארד הזקן (Edward the Elder, ‏874 עד 877 – 17 ביולי 924) היה מלך וסקס שבאנגליה מ-899 ועד מותו.
מלכותו

אדוארד היה בנו של המלך אלפרד הגדול, וירש אותו לאחר מותו ב-899. דודנו אתלוולד (אנ'), שהיה בנו של המלך אתלרד הראשון, אחיו הגדול של המלך אלפרד, טען כי זכותו לכתר גדולה משל אדוארד, ופרצה ביניהם מלחמת ירושה. לאחר קרב הולם (אנ'), בו אתלוולד נהרג, נותר אדוארד שליט ללא עוררין.
הוא עלה על אביו בהישגיו הצבאיים, והביס לבסוף ב-910, בקרב טטנהול (אנ'), את הדנים ששלטו בנורת'מבריה ובמזרח אנגליה. פעמים רבות נעזר אדוארד באחותו אתלפלדה, "גבירת המרסיאנים", וירש את ממלכת מרסיה לאחר מותה.
מותו

אדוארד נפטר ב-17 ביולי 924, ונקבר בקתדרלת וינצ'סטר.
מורשת

לפי ויליאם ממלמסברי, אדוארד היה "נחות בהרבה מאביו בטיפוח החוק", אך "מפואר יותר בכוח שלטונו". כרוניקנים אחרים מימי הביניים הביעו דעות דומות, והוא נתפס בדרך כלל כנחות בלמידת ספרים, אך עדיף בהצלחה צבאית. ג'ון מווסטר תיאר אותו כ"המלך הבלתי מנוצח ביותר אדוארד הזקן". עם זאת, גם כמנהיג במלחמה הוא היה רק אחד מתוך רצף של מלכים מצליחים; הישגיו עמדו בצל של אחרים מכיוון שלא היה לו ניצחון מפורסם כמו של אלפרד באדינגטון ואת'לסטאן בברוונבורה, וויליאם ממלמסברי סייג את שבחו לאדוארד באומרו ש"הפרס הראשי של הניצחון, לפי שיפוטי, מגיע לאביו". כותבי זמנו גם כתבו על אדוארד כאחד שבצל אחותו המוערצת, אתלפלדה.
צאצאיו

בחייו נישא אדוארד שלוש פעמים.
מאשתו הראשונה, אכגווין, נולדו:
אתלסטאן, מלך אנגליה.
בת, שנישאה לזיגטריג, מלך דבלין ויורק.
מאשתו השנייה, אלפלאיד, נולדו:
אלפווארד.
איאדגית, שנישאה לאוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אדגיפו, שנישאה לשארל התם, מלך צרפת.
איאדהילד, שנישאה לאיג הגדול, דוכס הפרנקים.
אדיווה, שנישאה לבולסלאב השני, מלך בוהמיה.
בן ושתי בנות נוספים.
מאשתו השלישית, אדגיבה, נולדו:
אדמונד הראשון, מלך אנגליה.
אדרד, מלך אנגליה.
אדבורגה מווינצ'סטר.
אדגיבה
כינויו

אדוארד "הזקן" ידוע גם כאדוארד הראשון, מלך ווסקס, אך השם הראשון הוא הנפוץ ונמצא בדרך כלל בשימוש. הסיבה לכך היא שהספירה של המלכים ששמם אדוארד בשושלת הנורמנית שוויליאם הכובש ייסד בשנת 1066 מתחילה מחדש. לפיכך, מלכי ווסקס ששמם "אדוארד" לא נספרים יחד עם אלה של השושלת הנורמנית. לכן, לא נהוג לכנותם על פי סדר כהונתם, ונהוג להצמיד להם את הכינויים שבהם השתמשו כדי לתארם – אדוארד הזקן, אדוארד המרטיר, אדוארד המודה, ואדוארד הגולה.
הערות שוליים

↑  (Barbara Yorke; Higham (2001 עמודים.25-26
| מלכי אנגליה |
| --- | --- | --- |
| שושלות מלוכה | ממלכת מרסיה • בית וסקס • המלכים הנורמנים • בית פלנטג'נט • בית לנקסטר • בית יורק • בית טיודור • בית סטיוארט • בית הנובר • בית סקסה-קובורג-גותה • בית וינדזור |  |
| מלכים | אגברט • אתלוולף • אתלבאלד • אתלברט • אתלרד הראשון • אלפרד • אדוארד הראשון • אלפווארד • אתלסטאן • אדמונד הראשון • אדרד • אדוויג • אדגר • אדוארד השני • אתלרד השני • סוון (מדנמרק) • אתלרד השני • אדמונד השני • קנוט (מדנמרק) • הרולד הראשון (מדנמרק) • הארדיקאנוט (מדנמרק) • אדוארד השלישי • הרולד השני • אדגר אתלינג |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007388056005171  GND: 123249767  ISNI: 0000 0000 2458 1162  LCCN: n00041942  NTA: 23477861X  VIAF: 27974144   WorldCat (עם VIAF): 27974144 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנגלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אה"מ ארין

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  האימפריה העות'מאנית הצי העות'מאני  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת רשאדייה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ויקרס 
 הוזמנה:  8 ביוני 1911
 תחילת הבנייה:  6 בדצמבר 1911
 הושקה:  3 בספטמבר 1913
 תקופת הפעילות:  19 באוגוסט 1914 – מאי 1922 (כ־7 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 22,780 טון, מקסימלי: 25,250 טון
 אורך:  170.54 מטר
 רוחב:  27.9 מטר
 שוקע:  8.7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  976–1,064 איש
 טווח שיוט:  9,800 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  15 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 26,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 305 מ"מ   שריון סיפון – 25–76 מ"מ   צריחי תותחים – 279 מ"מ   ברבטות – 229–254 מ"מ    מגדל הניווט – 305 מ"מ
 חימוש:  10 תותחי Mk VI BL‏ 13.5 אינץ' (343 מ"מ)/45 קליבר   16 תותחי Mk XVI‏ 6 אינץ' (152 מ"מ)/45 קליבר   6 תותחי QF‏ 6 פאונד (2.2 אינץ' (57 מ"מ))   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ ארין הייתה אוניית מערכה דרדנוט של הצי המלכותי, שהוזמנה במקור על ידי הממשלה העות'מאנית מחברת ויקרס הבריטית. האונייה הייתה אמורה לקבל את השם רשאדייה ככניסתה לשירות בצי העות'מאני. רשאדייה תוכננה להיות שווה לפחות לכל אוניית מערכה אחרת קיימת או בבנייה. כשהחלה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, רשאדייה כמעט הושלמה ונתפסה בהוראת וינסטון צ'רצ'יל, הלורד הראשון של האדמירליות, כדי לשמור אותה בידיים בריטיות ולמנוע ממנה ליפול בידי גרמניה או בעלות בריתה. אין ראיות לכך שהתפיסה מילאה תפקיד כלשהו בהכרזת הממשלה העות'מאנית מלחמה על בריטניה ומדינותההסכמה המשולשת.
מלבד תפקיד מינורי בקרב יוטלנד במאי 1916 והפעולה הלא חד משמעית ב-19 באוגוסט באותה שנה, שירותה של ארין במהלך המלחמה כלל בדרך כלל סיורים ואימונים שגרתיים בים הצפוני. האונייה נחשבה למיושנת לאחר המלחמה; היא הועברה למילואים ושימשה כספינת אימונים. ארין שימשה כאוניית הדגל של צי המילואים בנור במשך רוב 1920. היא נמכרה לגרוטאות ב-1922 ופורקה בשנה שלאחר מכן.
תכנון ותיאור

העיצוב של סדרת רשאדייה התבסס על סדרת קינג ג'ורג' החמישי, אך השתמש בתותחי חימוש משני 6 אינץ' (152 מילימטרים) של סדרת איירון דיוק המאוחרת יותר. ארין הייתה באורך כללי של 559 רגל 6 אינץ' (170.54 מטרים), רוחב של 91 רגל 7 אינץ' (27.9 מטרים) ושוקע של 28 רגל 5 אינץ' (8.7 מטרים). הדחק האונייה היה 22,780 טונות ארוכות (23,150 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-25,250 טונות ארוכות (25,660 טונות) במעמס מלא. בשנת 1914 מנה הצוות שלה 976 קצינים ומלחים ו-1,064 שנה לאחר מכן.
ארין הונעה על ידי זוג סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צילינדרים באמצעות קיטור מ-15 דוודי Babcock &amp; Wilcox. הטורבינות, עם הספק של 26,500 shaft horsepower (19,800 קילוואט), נועדו להעניק לאונייה מהירות מרבית של 21 קשר (39 קמ"ש; 24 מייל לשעה). האונייה נשאה מספיק פחם ומזוט לטווח מקסימלי של 5,300 מיל ימי (9,800 קילומטרים; 6,100 מיל) במהירות שיוט של 10 קשר (19 קמ"ש; 12 מייל לשעה). רדיוס פעולה זה היה מעט פחות מזה של אוניות מערכה בריטיות עכשוויות, אך התאים לפעילות בים הצפוני.
תכנון ותיאור > חימוש ושריון

האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי BL‏ 13.5 אינץ' (343 מ"מ) תותחי Mk VI מותקנים בחמישה צריחים תאומים, המסומנים 'A'‏, 'B'‏, 'Q'‏, 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור. הם היו מסודרים בשני זוגות ירי-על, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה; הצריח החמישי היה באמצע האונייה, בין הארובות למבנה העילי האחורי. הגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו סופקה על ידי חימוש משני של 16 תותחי BL 6 אינץ' Mk XVI. האונייה צוידה גם בשישה תותחי הוצ'קיס ירי מהיר (QF) 6 פאונד (2.2 אינץ' (57 מ"מ)). כפי שהיה אופייני לאוניות הראשה הבריטיות של התקופה, היא הייתה מצוידת בארבעה צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מילימטרים) בצד הרוחב. ארין הייתה מוגנת על ידי חגורה משוריינת בקו המים בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים) מעל האזורים החיוניים באונייה. העובי של הסיפונים שלה נע בין 1 עד 3 אינץ' (25 עד 76 מילימטרים). שריון צריח התותח הראשי היה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) ונתמך על ידי ברבטות בעובי 9–10 אינץ' (229–254 מילימטרים).
תכנון ותיאור > חימוש ושריון > שינויים בזמן המלחמה

ארבעה מתותחי ה-6 פאונד הוסרו בשנים 1915–1916, ותותח נ"מ QF‏ 3 אינץ' (76 מ"מ) 20-cwt הותקן על פלטפורמת הזרקורים לשעבר על המבנה האחורי. מנהל בקרת אש עבור התותחים הראשיים הותקן על תורן החצובה בין מאי לדצמבר 1916. זוג מנהלי בקרת אש לחימוש המשני הותקנו לרגלי תורן החצובה בשנים 1916–1917 ותותח נ"מ נוסף בקוטר 3 אינץ' על המבנה האחורי. בשנת 1918 הותקן מד טווח בזווית גבוהה והותקנו סיפוני טיסה על גגות צריחי 'B' ו-'Q'.
בנייה וקריירה

ארין הוזמנה במקור על ידי האימפריה העות'מאנית ב-8 ביוני 1911, בעלות משוערת של 2,500,000 ליש"ט, על שמו של רשאד החמישי לכבודו של המט החמישי רשאד, הסולטן העות'מאני השולט, אך שמה שונה לרשאדייה במהלך הבנייה. היא הונחה במספנת ויקרס בבארו-אין-פורנס ב-6 בדצמבר 1911 עם מספר הבנייה 425, אך הבנייה הופסקה בסוף 1912 במהלך מלחמות הבלקן והתחדשה במאי 1913. האונייה הושקה ב-3 בספטמבר והושלמה באוגוסט 1914. לאחר רציחתו של הארכידוכס פרנץ פרדיננד ב-28 ביוני, דחו הבריטים את מסירת רשאדייה ב-21 ביולי, למרות השלמת התשלומים והגעת המשלחת העות'מאנית לאסוף את רשאדייה ואוניית מערכה דרדנוט נוספת, הסולטאן עות'מאן הראשון, לאחר ניסוייהם הימיים. צ'רצ'יל הורה לצי המלכותי לעצור את האוניות ב-29 ביולי ולמנוע מאנשי הצי העות'מאני לעלות עליהן; יומיים לאחר מכן, חיילים מרגימנט היערנים שרווד תפסו אותם רשמית ורשאדייה שונתה לארין, שם המתייחס לאירלנד. צ'רצ'יל עשה זאת ביוזמתו כדי להגדיל את מרווח העדיפות של הצי המלכותי על צי הים הפתוח הגרמני ולמנוע את רכישתם על ידי גרמניה או בעלות בריתה.
ההשתלטות גרמה לחוסר רצון רב באימפריה העות'מאנית, שבה הציבור מימן חלקית את האוניות. כשהממשלה העות'מאנית הייתה במבוי סתום כלכלי בנוגע לתקציב אוניות המערכה, הגיעו תרומות לצי העות'מאני מטברנות, בתי קפה, בתי ספר ושווקים, ותרומות גדולות זכו ב"מדליית תרומות של הצי". התפיסה, ומסירתן של סיירת המערכה הגרמנית גבן והסיירת הקלה ברסלאו, השפיעו על דעת הקהל באימפריה להתרחק מבריטניה, והם נכנסו למלחמה בצד גרמניה והאימפריה האימפריה האוסטרו-הונגרית נגד ההסכמה המשולשת של בריטניה, צרפת ורוסיה ב-29 באוקטובר, לאחר שגבן תקפה מתקנים רוסיים בים השחור. אף על פי שאין ראיות כי לתפיסה היה חלק כלשהו בהכרזת הממשלה העות'מאנית מלחמה על בריטניה ומדינות ההסכמה המשולשת, ההיסטוריון דייוויד פרומקין העלה השערות שהטורקים הבטיחו להעביר את הסולטאן עות'מאן הראשון לגרמנים בתמורה לחתימה על ברית הגנה סודית ב-1 באוגוסט. בלי קשר, הממשלה העות'מאנית התכוונה להישאר נייטרלית עד שאסונות רוסים במהלך הפלישה לפרוסיה המזרחית בספטמבר שכנעו את אנוור פאשה וג'מאל פאשה, שרי המלחמה והצי, בהתאמה, שהגיע הזמן לנצל את החולשה הרוסית. ללא ידיעת אף אחד מחברי הממשלה האחרים, אנוור וג'מאל אישרו לתת אדמירל וילהלם סושון, המפקד הגרמני העליון של הצי העות'מאני, לתקוף ספינות רוסיות בים השחור בסוף אוקטובר באמתלה של הגנה על ספינות המלחמה שלו. מהתקפות רוסיות. סושון, מתוסכל מהנייטרליות העות'מאנית, לקח את העניינים לידיים והפגיז נמלים רוסיים בים השחור ב-29 באוקטובר כראיה חד משמעית למתקפה עות'מאנית ואילץ את הממשלה העות'מאנית להצטרף למלחמה בצד גרמניה.
בנייה וקריירה > 1914–1915

קפטן ויקטור סטנלי מונה לקפטן הראשון של ארין . ב-5 בספטמבר היא הצטרפה לצי הגדול, בפיקודו של אדמירל ג'ון ג'ליקו, בסקפה פלו באורקני והוקצתה לשייטת אוניות המערכה הרביעית. ארין הפליגה עם אוניות הצי הגדול כשיצאו מלוך איו בסקוטלנד ב-17 בספטמבר לאימון ירי ממערב לאיי אורקני למחרת. לאחר התרגיל, הם החלו בחיפושים עקרים אחר ספינות גרמניות בים הצפוני, שנפגעו ממזג האוויר הגרוע. הצי הגדול הגיע לסקפה פלו ב-24 בספטמבר כדי לתדלק לפני שיצא למחרת לאימון מטרה נוסף ממערב לאורקני. בתחילת אוקטובר התייצב הצי הגדול לים הצפוני כדי לספק כיסוי מרוחק לשיירה גדולה שהעבירה חיילים קנדיים מהליפקס, נובה סקוטיה וחזרה לסקפה פלו ב-12 באוקטובר. דיווחים על צוללות בסקפה פלו הביאו את ג'ליקו למסקנה שההגנות שם אינן מספקות, וב-16 באוקטובר הוא הורה לפזר את עיקר הצי הגדול ללוך סווילי, אירלנד. ג'ליקו הוציא את הצי הגדול לים ב-3 בנובמבר לאימוני ירי ותרגילי קרב, והשייטת הרביעית חזרה לסקפה פלו שישה ימים לאחר מכן. בערב 22 בנובמבר ערך הצי הגדול סריקה מוצלחת נוספת בחציו הדרומי של הים הצפוני; ארין פעלה עם הגוף הראשי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי. הצי חזר לסקפה פלו ב-27 בנובמבר. ב-16 בדצמבר, הצי הגדול התייצב במהלך הפשיטה הגרמנית על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, אך לא הצליח ליירט את צי הים הפתוח. ארין ושאר הצי הגדול ערכו סריקה נוספת בים הצפוני ב-25–27 בדצמבר.
ספינותיו של ג'ליקו, כולל ארין, תרגלו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר 1915 ממערב לאיי אורקני ושטלנד. בערב 23 בינואר הפליג עיקר הצי הגדול לתמיכה בסיירות המערכה של ביטי, אך הצי היה רחוק מכדי להשתתף בקרב שרטון דוגר למחרת. ב-7–10 במרץ, ערך הצי בצפון הים הצפוני, במהלכו ערך תמרוני אימונים. הפלגה נוספת התקיימה ב-16–19 במרץ. ב-11 באפריל ערך הצי הגדול סיור במרכז הים הצפוני וחזר לנמל ב-14 באפריל; סיור נוסף באזור התקיים ב-17–19 באפריל, ואחריו תרגילי ירי מול שטלנד ב-20–21 באפריל.
הצי הגדול ביצע סריקה במרכז הים הצפוני במהלך 17–19 במאי מבלי להיתקל בכלי שיט גרמניים. סיור נוסף הגיע בעקבותיו במהלך 29–31 במאי; גם הוא היה ללא אירועים. במהלך 11–14 ביוני, הצי ערך אימוני ירי וערך תרגילי קרב מול שטלנד מ-11 ביולי. במהלך 2–5 בספטמבר יצא הצי לשייט נוסף בקצה הצפוני של הים הצפוני וערך תרגילי ירי. במהלך שאר החודש, הצי הגדול ערך אימונים רבים ולאחר מכן ביצע סריקה נוספת לים הצפוני בין 13 ל-15 באוקטובר. במהלך 2–5 בנובמבר, השתתפה ארין במבצע אימון צי ממערב לאורקני. האונייה הועברה לשייטת אוניות המערכה השנייה מתישהו בין ספטמבר לדצמבר.
בנייה וקריירה > 1916–1918

הצי יצא לשייט בים הצפוני ב-26 בפברואר; ג'ליקו התכוון להשתמש בכוח הארוויץ' כדי לטהר את מפרץ הלגולנד, אך מזג אוויר גרוע מנע פעולות בדרום הים הצפוני. כתוצאה מכך, הפעילות הוגבלה לקצה הצפוני של הים. סריקה נוספת החלה ב-6 במרץ, אך ננטשה למחרת מכיוון שמזג האוויר נעשה סוער מדי עבור המשחתות המלוות. בליל 25 במרץ הפליגו ארין ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן. כשהצי הגדול התקרב לאזור ב-26 במרץ, הכוחות הבריטיים והגרמנים כבר ניתקו מגע וסערה חזקה איימה על כלי השיט הקלים, כך שהצי קיבל הוראה לחזור לבסיס. ב-21 באפריל, הצי הגדול ערך מפגן מול שונית הורנס כדי להסיח את דעתם של הגרמנים, בזמן שהצי הרוסי שיקם את שדות המוקשים ההגנתיים שלו בים הבלטי. הצי חזר לסקפה פלו ב-24 באפריל ותדלק, לפני שהמשיך דרומה בתגובה לדיווחים מודיעיניים לפיהם הגרמנים עומדים לפתוח בפשיטה על לואוסטופט. הצי הגדול לא הגיע לאזור אלא לאחר נסיגת הגרמנים. במהלך 2–4 במאי, הצי ערך מפגן נוסף מול שונית הורנס כדי לשמור על תשומת הלב הגרמנית ממוקדת בים הצפוני.
בנייה וקריירה > 1916–1918 > קרב יוטלנד

בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח.
במהלך קרב יוטלנד ב-31 במאי, הצליחו סיירות המערכה של ביטי לפתות את שר והיפר למרדף כשהם נסוגו בחזרה לעבר הגוף הראשי של הצי הגדול. לאחר שג'ליקו פרס את ספינותיו במערך הקרב, ארין הייתה הרביעית מראש הקו. התמרונים של שר לאחר שזיהה את הצי הגדול היו בדרך כלל רחוקים האוניות המובילות של ג'ליקו, והראות הלקויה הפריעה ליכולתן לסגור טווח עם הגרמנים לפני ששר הספיק לנתק מגע בחסות החשיכה. הזדמנויות לירות במהלך הקרב היו נדירות, והיא ירתה רק 6 פגזים 6 אינץ' מהחימוש המשני שלה. ארין הייתה אוניית המערכה הבריטית היחידה שלא ירתה בתותחיה העיקריים במהלך הקרב.
בנייה וקריירה > 1916–1918 > פעילות לאחר מכן

ב-18 באוגוסט שוב יצאו הגרמנים לגיחה, הפעם כדי להפגיז את סנדרלנד; שר קיווה למשוך את סיירות המערכה של ביטי ולהשמיד אותם. מודיעין האותות הבריטי פיענח שידורים אלחוטיים גרמניים, מה שאפשר לג'ליקו מספיק זמן לפרוס את הצי הגדול בניסיון להשתתף בקרב מכריע. שני הצדדים נסוגו למחרת, לאחר שצוללות יריביהם הסבו אבדות בפעולה של 19 באוגוסט: הסיירות הבריטיות נוטינגהאם ופאלמות' טורפדו והוטבעו על ידי צוללות גרמניות ואוניית המערכה הגרמנית SMS וסטפאלן ניזוקה מהצוללת הבריטית E23. לאחר שחזר לנמל, הוציא ג'ליקו צו שאסר על סיכון הצי בחציו הדרומי של הים הצפוני בשל הסיכון המכריע של מוקשים וצוללות. כאשר סטנלי הועלה לדרגת אדמירל משנה ב-26 באפריל 1917, הוא הוחלף על ידי קפטן וולטר אלרטון.
בנייה וקריירה > לאחר המלחמה

קפטן הרברט ריצ'מונד קיבל את הפיקוד ב-1 בינואר 1919. עד 1 במאי, ארין שובצה לשייטת אוניות המערכה השלישית של צי הבית. באוקטובר היא שובצה למילואים בנור, אך הוצבה בנמל פורטלנד החל מ-18 בנובמבר. ריצ'מונד הוחלף על ידי קפטן פרסיבל הול-תומפסון ב-1 בדצמבר. ארין חזרה לנור בינואר 1920 והפכה שם לספינת אימונים של תותחנים עד פברואר. עד יוני, האונייה הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה ויויאן ברנרד, מפקד צי המילואים, נור. ביולי-אוגוסט 1920, היא עברה שיפוץ במספנת דבונפורט. עד 18 בדצמבר 1920, ארין נשארה ספינת הדגל של ברנרד והמשיכה לשרת כספינת אימונים לתותחנים. הצי המלכותי התכוון במקור שהיא תישמר כספינת אימונים על פי תנאי האמנה הימית של וושינגטון משנת 1922, אך שינוי בתוכנית גרם לכך שתפקיד זה יתמלא על ידי ת'ארנדרר, ולכן האונייה הוגדרה לגריטה במאי 1922. ארין נמכרה לחברת פירוק הספינות קוקס ודנקס ב-19 בדצמבר ופורקה בקווינבורו בשנה שלאחר מכן.
רשאדייה בהשקה, 3 בספטמבר 1913
ארין במבדוק יבש, בערך ב-1918
ארין וסנטוריון (מימין) עורכים אימוני ירי בסקפה פלו, מאי 1917
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
ארין יוצרת מסך עשן, כפי שניתן לראות מבלון פורח
ארין בלב ים עם בלון פורח עוגן מאחור, 1918
אינטרלוד (סרט, 1957)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן של ג'יימס קיין
 בימוי:  דאגלס סירק
 הופק בידי:  רוס הנטר
 תסריט:  דניאל פוקס
 עריכה:  ראסל שוננגרת'
 שחקנים ראשיים:  ג'ון אליסון רוסאנו בראצי
 מוזיקה:  פרנק סקינר
 צילום:  ויליאם דניאלס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  אולפני יוניברסל
 הקרנת בכורה:  18 בספטמבר 1957
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה 
 הכנסות:  1,400,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
אינטרלוד (באנגלית: Interlude) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית משנת 1957 בבימויו של דאגלס סירק, עם ג'ון אליסון ורוסאנו בראצי בתפקידים הראשיים.
זאת דוגמה למלודרמות הקולנועיות של סירק שזכו להצלחה בשנות ה-50 שזכו להצלחה מסחרית גדולה כשיצר מלודרמות קולנועיות כמו: "חיקוי לחיים", "כל שהשמים מרשים", "נכתב ברוח", "השיגעון הנפלא" ועוד. העלילה בסרטים מסוג זה בדרך כלל סובבת סביב מכשול המונע בעד שני אנשים מלממש את אהבתם ועוקבת אחר בעיות שונות במערכת היחסים ביניהם.
בעוד שסרטים אלו זכו בזמן אמת לביקורות שליליות מצד המבקרים, שתפסו אותם כ"נשיים מדי" וסנטימנטליים, כיום במאי קולנוע, מבקרים וחוקרי קולנוע מחשיבים אותם ליצירות מופת.
תקציר העלילה

הלן בנינג (ג'ון אליסון) מגיעה מפנסילבניה למינכן שם קבלה עבודה במרכז תרבות אמריקאי בשם "בית אמריקה". שאיפתה היא לעשות הפסקה (אינטרלוד) בחייה ולהתנסות לתקופה קצרה בניסיון חדש ואולי באהבה חדשה.
בשדה התעופה היא פוגשת בד"ר מורלי דיואר (קית' אנדס), רופא אמריקאי צעיר שמכיר את משפחתה ומתחיל לחזר אחריה אך היא אינה מעוניינת בו.
מנהלת המרכז פרו סבינס (ג'יין ווייט) מארגנת קונצרט של המרכז עם התזמורת הסימפונית המקומית עליה מנצח טוניו פישר (רוסאנו בראצי). הן מגיעות לחזרת התזמורת וטוניו מנצח על התזמורת אך לפתע מקבל הודעה דחופה להגיע לביתו והוא עוזב את המקום במהירות ולא מתייחס להלן ולפרו.
הלן מגלה את כתובתו של טוניו ומגיעה לשם. טוניו גר בארמון של הרוזנת אירנה ריינהרד (פרנסואז רוסליי). היא מוצאת את טוניו מנגן לפני אישה מסוימת והוא פוטר אותה בהבטחה שהקונצרט יתקיים במועדו.
הם נפגשים אחר כך בנשף וטוניו מתרכך, מבקש סליחה ומתחיל לחזר אחריה. הוא לוקח אותה לזלצבורג לבקר בבית הולדתו של מוצרט ואחר כך לבית הקיט שלו שם מתהדקת אהבתם.
המשבר קורה כשהיא מגלה שהוא נשוי לרני (מריאן קוך) שזאת האישה שפגשה בביתו. היא רוצה לנתק את קשריהם אבל טוניו מגלה לה שאשתו סובלת ממחלת נפש שמתבטאת בתקופות של דיכאון והתפרצויות וכי הרופאים אובדי עצות בקשר לטיפול.
הלן מגיעה לבית הרוזנת ורני מבקשת מהלן לא לנתק אותה מבעלה. הרוזנת שהיא דודתה של רני תומכת שתישאר למען בריאותו הנפשית של טוניו. רני בורחת לאגם ומנסה להתאבד בטביעה. הלן מצילה אותה ומתקשרת לד"ר מורלי דיואר לטפל בה. הוא מטפל ברני והיא מתאוששת.
הלן מודיעה לטוניו כי לטובת שניהם היא חוזרת לארצות הברית והם נפרדים בכאב.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'ון אליסון | הלן בנינג |  |
| רוסאנו בראצי | טוניו פישר |  |
| מריאן קוך | רני פישר |  |
| קית' אנדס | מורלי דיואר | רופא |
| פרנסואז רוסיי | אירנה ריינהרד | רוזנת |
| ג'יין ווייט | פרו סבינס |  |
איש תלוי

| --- | --- |

 כללי
 סוגה:  משחק מבוסס מלים, משחק עט ונייר, משחק ניחושים 
 
וריאציה קלה, הכוללת 15 שלבים של ניחוש
"איש תלוי" (נקרא גם "התליין") הוא משחק עט ונייר המיועד לשני שחקנים ומעלה. מטרת המשחק היא לנחש נכונה מילה או ביטוי שנבחרו על ידי אחד השחקנים באמצעות ניחוש של האותיות המרכיבות אותם. המשחק הוא הבסיס לשעשועון "גלגל המזל". כמו משחקים אחרים, עבר גם משחק זה התאמה למחשב ויצאו גרסאות שונות שלו בהן השחקן מתמודד מול המחשב או ששני שחקנים מתמודדים האחד מול השני בעזרת התוכנה החושפת את האותיות ומציירת את עמוד התליה.
מהלך המשחק

אחד השחקנים בוחר מילה, או ביטוי, ורושם על נייר קווים אופקיים אחד ליד השני כמספר האותיות. השחקנים האחרים מנחשים בתורם אותיות: אם האות שניחשו מופיעה במילה שבחר השחקן הראשון, אז השחקן חושף את האות בכל הפעמים שבהן היא מופיעה. אם האות שניחשו שגויה, השחקן הראשון מצייר חלק אחד מתוך עמוד תלייה שעליו תלוי אדם ורושם את האות השגויה בצד. על השחקנים להצליח לנחש את המילה בטרם ישלים השחקן הראשון את עמוד התלייה. ישנן מספר גרסאות למספר החלקים של עמוד התלייה, כלומר, למספר הניסיונות השגויים שיכולים השחקנים לטעות, אך מקובל לצייר עשרה: כן העמוד, תורן, קורה אופקית, חבל התלייה, ראש, גוף, שתי ידיים ושתי רגליים. ניתן לנחש את המילה גם אם לא הושלמו כל האותיות, אך אם הניחוש אינו נכון, הדבר נחשב כניסיון שגוי.
אסטרטגיה

רבים נוהגים לנחש את האותיות השכיחות ביותר בניסיונות הראשונים, משום שהסיכוי שתופענה גבוה יותר. לדוגמה האותיות "י" ו "ו" שתיהן מופיעות בשכיחות של מעל 10% בשפה העברית ולכן הגיוני ביותר להתחיל בהן. אחרים נוהגים לנחש את אותיות אהו"י קודם, שכן הן מופיעות פעמים רבות במילים ויכולות לרמז על משקל. בגרסאות שבאלפבית הכולל אותיות מיוחדות לתנועות (אלפבית לטיני, קירילי וכדומה) חייבת להופיע תנועה אחת, וזוהי סיבה לנחש אותן קודם.
אוליבייה דאסו

אוליבייה דאסו (בצרפתית: Olivier Dassault; ‏1 ביוני 1951 – 7 במרץ 2021) היה מיליארדר ופוליטיקאי צרפתי שמרן, חבר האספה הלאומית.
דאסו, בנם של ניקול רפאל והמיליארדר והפוליטיקאי השמרן, סרז' דאסו, ונכדו של תעשיין המטוסים היהודי-צרפתי מרסל דאסו, נהרג במרץ 2021 בהתרסקות מסוקו הפרטי במחוז קלבדוס שבחבל נורמנדי תחתית בצפון צרפת.