stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה טייף

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  9 באפריל 1904 מינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 בדצמבר 1966 (בגיל 62) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
משה טייף (ברוסית: Моисей Соломонович Тейф;‏ 9 באפריל 1904 מינסק – 23 בדצמבר 1966 מוסקבה) היה סופר ומתרגם יהודי-סובייטי, כתב ביידיש.
קורות חיים

אביו של טייף עבד בחנות, הוא הקנה לבנו את האהבה לספרות. למד בחדר, אך נאלץ לעזוב את הלימודים. החל מגיל 13 הוא עבד במפעל, היה חבר בקומסומול. למד בבית הספר של נוער עובד. היה חבר מערכת עיתון דער יונגער ארבעטער, שם הוא גם פרסם את השיר הראשון שלו. באמצע שנות העשרים עבר למוסקבה, שם עבד בעיתון דער עמעס. הוא החל לפרסם את חיבוריו בעיתונות יהודית של מינסק, מוסקבה וחרקוב. ב-1928 הוא התחיל ללמוד יידיש וספרות יידיש באוניברסיטה הפדגוגית של מוסקבה, הוא סיים את לימודיו ב-1933.
ב-1938 נעצר ונאסר. ב-1941 הוא שוחרר ונשלח לחזית. הוא השתתף במלחמה כולה והצליח לשרוד, אך אמו ובנו נרצחו בשואה. אחרי מלחמה הוא היה פעיל מאוד, הוא כתב, תרגם, שיתף פעולה עם הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי. ב-1951 הוא נעצר שוב ונאסר באשמת לאומנות, קיבל 8 שנים במחנות פרך. הוא שוחרר ב-1956 וחוזר למוסקבה, הוא המשיך בכתיבה.
הוא השתתף במערכת סאוועטיש היימלאנד, הוא פרסם בעיתון זה חלק מחיבוריו. חלק מחיבוריו תורגמו לרוסית. בשנותיו האחרונות רצה לתרגם ליידיש את שיר השירים, אך נפטר טרם הספיק לסיים את המלאכה.
הוא נפטר ב-23 בדצמבר 1966 במוסקבה מהתקף לב.
משה יחיאל הלוי אפשטיין

הרב משה יחיאל הלוי אפשטיין (תר"ן 1889- תשל"א, 26 בינואר 1971) היה האדמו"ר מאוז'רוב חנצ'ין, חבר מועצת גדולי התורה וחתן פרס ישראל לספרות תורנית בשנת תשכ"ח (1968).
הרב משה יחיאל הלוי אפשטיין (מימין) עם רבי יחיאל יהושע מביאלא (משמאל)
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
תולדותיו

נולד בפולין לרייצא מירל ולאדמו"ר אברהם שלמה. על פי המסופר, החל מגיל שלוש, נהג אביו להכניסו לחדר מלא ספרי קודש ולסגור בעדו את הדלת, וכך התרגל ללמוד ללא הפסקה. בילדותו למד אצל אביו ואצל סבו - האדמו"ר אריה לייב (לייבוש). אביו לקחו גם לאדמו"רים מחסידויות אחרות.
בגיל 17 נישא לחנה, בתו של הרב עמנואל וולטפרייד, האדמו"ר מפאבניץ ראספשה. בט"ו באייר תרע"ט נפטרה אשתו בגיל 29 בלבד, ממחלת טיפוס הבטן שבה נדבקה עת טיפלה בחולים. לאחר מותה נישא לקילא, בתו של הרב מנחם מנדל טננבוים, ומאוחר יותר לשינדל יוכבד, בת הרב משה דוד לנדאו.
בגיל 22 התמנה לרב באוז'רוב. כדי לקבל את אישור השלטונות למד את שפת המדינה, עם הרב יחזקאל הולשטוק, בנו של האדמו"ר מאוסטרובצה.
בשנת תרפ"ו לחץ עליו סבו להגר לאמריקה, באמרו שהתגלה לו שאחד מנכדיו חייב לעבור לשם. הרב אפשטיין עשה כדבריו ועבר לניו יורק, למרות חששו לחינוך הילדים באמריקה. כמה חודשים לאחר הגיעם לניו יורק נולד לבני הזוג ילדם הרביעי, לאחר ששלושת הקודמים, בן ושתי בנות, נפטרו.
בי"ז בתמוז תשי"ג עלה לארץ ישראל, והתגורר בסמוך לבית החזון איש בבני ברק. חודשים ספורים לאחר שעלה, נפטר החזון איש, והוא עבר לתל אביב. בתל אביב התגורר בשדרות רוטשילד עד סוף ימיו. בתחילת תשכ"ח נבחר ליו"ר כבוד של מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, כמחליפו של הרב זלמן סורוצקין שנפטר.
הרב אפשטיין היה מראשי היוצאים כנגד חילול השבת ההמוני. הוא עודד אנשים לצאת, להפגין ולהיאבק על השבת שנזנחה. נהג לומר שהמחלל שבת הוא כמי שמבטל את כל התורה, שהרי אמרו חז"ל ש"שקולה שבת כנגד כל המצוות".
בשנת תשי"ט קיבל את פרס הרב קוק, ובשנת תשכ"ח קיבל הרב אפשטיין את פרס ישראל לספרות תורנית.
שימש גם כאדמו"רה של שושלת חנצ'ין בגלל היותו נכדו (מצד אמו) של האדמו"ר חיים שמואל מחנצ'ין.
נפטר בתל אביב ונקבר בבית הקברות שומרי שבת, בבני ברק.
ספריו

באר משה, חמישה כרכים על חומשי התורה וכרך אחד על נביאים. בין השאר דרכו להסביר פרטים אשר נראים במבט ראשון מיותרים או ברורים מאליהם, תוך כדי הסתמכות על דברי חז"ל בתלמודים, במדרשים ובזוהר. עוד הוא מדגיש את היסוד של "מעשה אבות סימן לבנים", ומראה כיצד כל מעשיהם של האבות הם הכנה והוראה עבור הדורות הבאים.
אש דת 11 כרכים, תש"י-תשכ"ג. הסדרה עוסקת בעיקר בענייני אהבת ה', אהבת התורה ואהבת ישראל. הספר מסודר לפי פרשיות התורה והוא מבוסס גם על תורת הקבלה. סגנונו בסדרה זו רחב וארוך יותר לעומת 'באר משה'.
רוב ספריו עוד לא הודפסו וקיימים עדיין רק בכתב יד.
שיטתו

הרב אפשטיין הקפיד למצוא בכל דבר את הטוב. נהג להדגיש כי גם מתוך עינוי וייסורים צומח טוב, כפי שהשיעבוד במצרים הכשיר את בני ישראל לכניסה לארץ.
הדגיש כי יש לאהוב כל אדם, גם מי שאיננו שומר מצוות. קרא לקרב את החילוניים ולא להרחיקם, ולהתפלל שהקב"ה יגרום להם לחזור בתשובה. השתדל לסנגר על ישראל ככל שאפשר.
לטוענים לפני השואה כי אין לעלות לארץ ישראל משום ההשפעה החילונית הקיימת בה, אמר שזוהי עצת המרגלים. שהרי משה רבנו שלחם לבדוק רק את מצבם הצבאי והחומרי של עמי כנען, ואילו הם נתעטפו צדקות ואמרו שלא כדאי להיכנס לארץ מחשש של השפעה שלילית מן היושבים בה.
לקריאה נוספת

דוד זריצקי, בוצינא קדישא, נדפס בשנית בתוך ספרו: זכרונם לברכה: גאוני הדורות ואישי סגולה, עמ' 303–307
שלום מאיר ולך, האש דת מאוז'רוב, תל אביב, תשנ"ד
הערות שוליים

↑  הרב אפשטיין נבחר ליו"ר מועצת גדולי התורה, מעריב, 16 באוקטובר 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308996705171  GND: 1050959620  ISNI: 0000 0000 6692 6421  LCCN: n85045691  SUDOC: 24877848X  VIAF: 33421184   WorldCat (עם VIAF): 33421184
משבר אבאדאן

חברת הנפט האנגלו-איראנית באבאדאן
משבר אבאדאן (בפרסית: بحران نفتی ایران – משבר הנפט האיראני), אחד ממשברי הנפט הגדולים של המאה העשרים, התרחש בין השנים 1951–1954 באיראן תחת שלטון מוחמד רזה שאה פהלווי ומוחמד מוסאדק כראש ממשלה.
רקע

מאז 1909 חברת הנפט האנגלו-איראנית שלטה בכל שדות הנפט שנמצאו בדרום-מערב איראן. כחלק מהסכם שנחתם ב-1933 בין רזא ח'אן לבין חברת הנפט, החברה העבירה לממשלת איראן תמלוגים מסוימים. עם חלוף הזמן תושבי איראן החלו לראות בחברת הנפט כמנצלת את איראן ומשאביה, וכזרוע בריטית ששולטת בכלכלת איראן. תפיסה זו אף התחזקה לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם עליית גלי השנאה כלפי חברת הנפט עלה ד"ר מוחמד מוסאדק, שדגל במדיניות הלאמת שדות הנפט. לשיטתו של מוסאדק, היה להרחיק את החברה האנגלו-איראנית משטחי איראן ולוודא כי רווחי הנפט האיראני יישארו בידיים איראניות ולא יועברו לידיים אנגליות. כדי להגיע לשלטון, מוסאדק השתמש באיומים על חברי המג'לס, וכן גייס הפגנות המוניות של אזרחי איראן.
עוד כאשר היה בראש ועדת הנפט במג'לס, הציע מוסאדק להעביר חוק שבו ייאמר שרק לאיראן הזכות להפיק רווחים מהנפט שבשטחה, ובכך יולאמו כל שדות הנפט שבאיראן. לאחר דיונים רבים, הוקמה ועדה שמטרתה הייתה להמליץ על הסכם בין ממשלת איראן לבין חברת הנפט. בוועדה הנ"ל היו ארבעה מאנשי מוסאדק. מוסאדק הורה להם להמליץ על הלאמת הנפט, כדי לאפשר את מימון התוכנית הכלכלית שבה רצה לפתוח השאה שנתיים קודם לכן. הוועדה העבירה את החוק, אך ראש ממשלת איראן חאג'עלי רזמארא(אנ') התנגד והורה על בחינה חוזרת של ההסכם. ארבעה ימים לאחר מכן נרצח במסגד בידי אחד מחברי הארגון הקיצוני פידאין אל-אסלאם. במקומו עלה לשלטון מחליפו חוסין עלא'(אנ'), אך הלה התפטר רק שבועיים לאחר מכן בעקבות הפגנות נגדו ואיומים על חייו. במקומו עלה לראשות ממשלת איראן מוחמד מוסאדק, שהיה נחוש בדעתו לבצע את תוכניתו המקורית להלאים את הנפט האיראני.
ההלאמה ותוצאותיה

| --- | --- |
 :  ראו גם – ההפיכה באיראן (1953)
חוק ההלאמה עבר במג'לס. ממשלת בריטניה בתגובה הכריזה כי לא תתיר לממשלת מוסאדק לייצא מוצרי נפט שייוצרו במפעלים שהיו בבעלות החברה הבריטית. צי של ספינות מלחמה נשלח להטיל מצור ימי על המפרץ הפרסי, בניסיון למנוע כל ניסיון איראני לייצוא מוצרי נפט בניגוד לחרם. צוותי חברת הנפט הבריטיים עזבו את שטח איראן ופועלים איראנים השתלטו על שדות הנפט. מכיוון שלאיראנים לא היה ניסיון בהפעלת המפעלים להפקת וזיקוק הנפט, המפעלים הושבתו, וניסיונות להפקת נפט לא צלחו בקנה מידה משמעותי. יתר על כך, נבצר מאיראן להעביר את הנפט ללקוחותיה, בהיעדר מכליות מתאימות. לאורך תקופת שלטונו של מוסאדק יצאו לא יותר מארבעים מכליות נפט מאיראן. במקביל לאוזלת היד בתפעול הנפט, בריטניה פעלה להנהגת חרם צרכנים, בהצלחה לא מבוטלת, על הנפט האיראני. חרם הצרכנים השפיע על כלכלתה של איראן יותר ממחדלי התפעול וללא הכנסה כספית לקופת המדינה מצבה הכלכלי של איראן הורע אף יותר משהיה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הדיפלומט האמריקאי אברל הארימן ביקש את עזרתו של השאה בגישור לפשרה בין בריטניה לאיראן בתקופת המשבר וציין כי תגובתו של השאה לבקשה הייתה כי לנוכח דעת קהל, אין שום דרך בה יוכל לפעול נגד ההלאמה. הרימן אף ציין כי במסיבת עיתונאים שערך בטהראן, בו ניסה לקרוא להיגיון בקשר ל"משבר ההלאמה". ברגע שהחל לדבר, עיתונאי עלה וצעק: "אנחנו והעם האיראני כולו תומכים בראש הממשלה מוסדאק ובהלאמה" לקול תשואות הנוכחים, שמיד לאחר מכן נטשו את החדר במחאה.
בתגובה לתביעה שהגישה בריטניה לבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג טען מוסדאק כי העולם ילמד על "המדינה האכזרית והאימפריאליסטית" שגונבת "מהנזקקים וחסרי הלבוש". אף על פי שבריטניה הפסידה במשפט, היא המשיכה את האמברגו על איראן. בשנת 1952 הוזמנה הנהלת הנפט האמריקאית לאיראן, אך בריטניה לחצה על ארצות הברית שלא לערער את הבידוד בו נמצאת איראן, וזאת לאור התמיכה הבריטית לה זוכה ארצות הברית בקוריאה.
כאשר עלה מוסאדק לשלטון הוא נהנה מתמיכה רחבה בקרב חברי המג'לס. בין החברים בה היו משכילים, אנשי דת ונציגי מפלגות שונות. לרעתו של מוסאדק פעלה העובדה שהתמיכה בו הייתה למטרה אחת בלבד, הלאמת הנפט, ולאחר שזו התבצעה החלו אותם פלגים שהעלו אותו לשלטון לנסות להפיל אותו, ובמיוחד הפלגים הדתיים, שביקשו להחיל מדינת דת. בנוסף לאותם מתנגדים פוליטיים, דעת הקהל החלה להשתנות לאור הלחצים הכלכליים.[דרוש מקור]
בינתיים החלו בריטניה וארצות הברית לתכנן את גירוש משטרו של מוסאדק. הבריטים רצו בכך כדי להחזיר את שליטתם על שדות הנפט; האמריקאים, מצדם, רצו להפיל את מוסאדק משום שראו בו מטורף מסוכן שעלול להוביל את איראן לידי הסובייטים, אף שמוסאדק הכריז על עצמו כליברל וכמתנגד לשליטה זרה באיראן. בשנת 1953 קשרו ארצות הברית ובריטניה קשר והפילו את מוסאדק על ידי הפיכה פנימית בתוך איראן, שבה השתתפו אזרחים רבים. באוגוסט 2013, 60 שנה לאחר מכן, הודה ה-CIA כי הכווין והיה אחראי על התכנון וביצוע ההפיכה כפעולה של מדיניות החוץ האמריקאית שנהגה ואושר על ידי הדרגים הגבוהים ביותר של הממשל האמריקאי. בפרט הודה במתן שוחד לפוליטיקאים ולאנשי ביטחון ולאנשי צבא איראנים בכירים, וכן בתמיכה בתעמולת פרו-הפיכה.
לאחר הפיכת 1953 חזר השאה לשלטון מלא, עד שהופל בשנת 1979 במהפכה האסלאמית באיראן.
ראו גם

המהפכה הלבנה
ההפיכה באיראן (1953)
הערות שוליים

↑  ה-CIA מודה במבצע החשאי להפלת השלטון באיראן - וואלה חדשות, באתר וואלה, 19 באוגוסט 2013
↑  CIA finally admits it masterminded Iran’s 1953 coup RT News ,Retrieved 2015-05-11
↑  Saeed Kamali Dehghan; Richard Norton-Taylor (19 באוגוסט 2013). "CIA admits role in 1953 Iranian coup". The Guardian. נבדק ב-2015-05-11. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "In declassified document, CIA acknowledges role in '53 Iran coup". Cnn.com. נבדק ב-2015-05-11.
| היסטוריה מודרנית של איראן |
| --- | --- | --- |
| השושלת הקאג'ארית | מלחמות האימפריה הרוסית–פרס • המלחמה האנגלו-פרסית • מרד הטבק באיראן • מודרניזם אסלאמי • המהפכה החוקתית בפרס • המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה • ההסכם האנגלו-איראני • ההפיכה באיראן (1921) • מרד סימקו שיקאק | איראן |
| שושלת פהלווי | רזא שאה פהלווי • העימות במקדש האימאם א-רידא • הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן • משבר אבאדאן • ההפיכה באיראן (1953) • המהפכה הלבנה • חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית • תאוריית הקשר על הדחת השאה מאיראן • המהפכה האסלאמית • הממשלה האיראנית הגולה | איראן |
| הרפובליקה האסלאמית | הפיכת נוז'ה • משבר בני הערובה באיראן • מלחמת איראן–עיראק • הסכסוך האיראני-ישראלי • הסכסוך האיראני–סעודי • תוכנית הגרעין האיראנית • טרור אסלאמי • בדלנות כורדית באיראן • ההפגנות באיראן (2018–2019) • ההפגנות באיראן (2022–2023) | איראן |
פורטל איראן
משה לוין (איש המוסד)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביולי 1936 
 פטירה:  19 בספטמבר 1994 (בגיל 58) 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים 
 
משה (קוקלה) לוין (1 ביולי 1936 - 19 בספטמבר 1994) היה מבכירי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, מוותיקי הצנחנים וסיירת מטכ"ל.
חייו

לוין נולד וגדל בתל אביב ולמד בבית הספר החקלאי כדורי. ביולי 1954 התגייס לצה"ל, והתנדב לצנחנים. הוא שובץ בגדוד 890 וצורף לפלוגה ה'. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ולחם בפעולות התגמול ובהן פעולת הסבחה ובמבצע כנרת. בשנת 1956 נשלח לקורס מ"כים חי"ר. כמפקד כיתה השתתף בפעולה כנגד משטרת א-רהווה, בפעולת התגמול בע'רנדל, במבצע לולב ובפעולת קלקיליה. במבצע קדש צנח במיתלה, ולאחר המלחמה השלים קורס קציני חי"ר. בתום הקורס שב לצנחנים כמפקד מחלקה. לאחר מכן השתחרר לוין מצה"ל, אולם עד מהרה שב לשירות, והוא כבר סרן, והיה ממקימי סיירת מטכ"ל. לוין הוביל את לוחמיה במבצע הראשון שערכה מעבר היחידה לגבול, בחדירה עמוקה לסוריה.
לאחר מכן השתחרר בשנית והיה לחוקר פרטי. בהמשך עבד כמאבטח באל על, ובשנת 1965 לקח חלק במבצע לחיסול הרברטס צוקורס. בשנת 1970 התגייס למוסד, אומן על ידי צבי מלחין ושירת בתפקידי שטח מבצעים כלוחם ומפקד. משפרצה מלחמת יום הכיפורים שב לוין ארצה משליחות מבצעית, הצטרף לאוגדת שרון ולחם בחזית הדרום. בין היתר פיקד לוין בשנת 1982 על מבצע מעקב אחר מרקוס קלינגברג. ראש המוסד שבתאי שביט, בעברו פקודו של לוין בסיירת מטכ"ל, מינה אותו לתפקיד ראש אגף המבצעים במוסד. בעת שמילא תפקיד זה חלה במחלת הסרטן ובשנת 1994 נפטר. ארבעה ימים לפני מותו העניק לו שביט צל"ש על מבצע מיוחד עליו פיקד. לוין נקבר בבית הקברות קריית שאול.
הערות שוליים

↑  אמיר אורן, בכיר המוסד שמונה לתווך במגעים לשחרור שליט: "זה לא יהיה הוקוס פוקוס", באתר הארץ, 1 ביוני 2009.
↑  גלעד שרון, פרק מתוך הספר "שרון: חייו של מנהיג", הוצאת מטר, 2011, "קוקלה התגייס ללצנחנים כשאבא שלי היה המג"ד. הוא התבלט מיד כחייל אמיץ והפך לקצין כריזמטי ונועז. הוא היה גדול וחזק. הוא בלט בין מקימי סיירת מטכ"ל, וזמן מה לאחר שחרורו התגייס למוסד והגיע לתפקיד ראש אגף המבצעים בארגון. קוקלה היה נון־קונפורמיסט, הוא לא התחנף לאף אחד ונודע כקשוח במיוחד, כלפי פקודיו ומפקדיו כאחד".
↑  משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", כתר ספרים, 2000, עמוד 25.
↑  nrg מעריב, חבורת חיילים צעירים שהפכה ליחידת עילית, באתר nrg‏, 7 ביוני 2008.
↑  משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", כתר ספרים, 2000, עמוד 57.
↑  יוסי מלמן ודן רביב, "מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין", הוצאת ידיעות ספרים, 2012, עמוד 316.
↑  יוסי מלמן, ישראלי במאה אחוז, באתר הארץ, 10 במאי 2006.
↑  גדעון מרון, ‏"קוקלה" - מפקד, פורץ דרך ומחנך, מבט מל"מ 39, דצמבר 2004, עמ' 28.
↑  משה לוין באתר GRAVEZ
משה לוין (שוטר)

| --- | --- |

תת-ניצב משה לוין בעת קבלת דרגת תת-ניצב
 לידה:  3 במרץ 1948 כ"ב באדר א' ה'תש"ח הרצליה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  8 במאי 2018 (בגיל 70) כ"ג באייר ה'תשס"ח
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1975–2003 (כ־28 שנים)
 דרגה:  תת-ניצב
 
משה לוין (3 במרץ 1948 – 8 במאי 2018) היה קצין בדרגת תת ניצב במשטרת ישראל, אשר בתפקידו האחרון פיקד על היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית (יאחב"ל), היה גם קצין אגף החקירות במחוז ת"א ומפקד מרחב שומרון.
ביוגרפיה

משה נולד ב-3 במרץ 1948, כ"ב באדר א' תש"ח, בהרצליה. התחנך בציונות הדתית בתיכון עירוני דתי ע"ש הרב מימון. הוא התגייס לצה"ל ב-1965 לסיירת שקד. במהלך שירותו הצבאי, השתתף כחייל סדיר במלחמת ששת הימים בכיבוש אל עריש ובקרב הג'יראדי בו נפצע ברגלו. בזמן מלחמת ההתשה שירת משה בבקעת הירדן ובסיני. במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים ונלחם בחזית סיני. משה הוא בוגר תואר ראשון בסוציולוגיה וקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, כסטודנט עבד כמדריך חינוכי במוסד השיקומי לעבריינים צעירים "מצפה ים" בהרצליה.
בשנת 1975 התגייס למשטרת ישראל ושרת בתפקיד חוקר נוער במפלג הנוער ביפו. בהמשך שירותו סיים קורס קצינים, במהלכו זכה לאבטח את ביקורו של נשיא מצרים אנואר סאדאת בכנסת ישראל. לאחר מכן היה קצין נוער בתחנת יפו, ראש צח"ם (צוות חקירה מיוחד), קצין נוער במרחב איילון, ראש לשכת חקירות במרחב איילון וקצין אח"ק (אגף חקירות) מרחב איילון, במינוי זה הועלה משה לדרגת סגן ניצב.
בשנת 1993 מונה למפקד תחנת משטרת בת-ים. בעת כהונתו חלו המהומות הרבות לאחר הירצחה של הלנה ראפ. לאחר מכן, באותה השנה מונה משה למפקד קורס הקצינים של משטרת ישראל, במינוי זה הועלה לדרגת ניצב-משנה. ב-1995 מונה למפקד מרחב שומרון, במסגרת תפקידו זה היה אחראי על יציאת כוחות המשטרה מהערים הפלסטיניות הגדולות בשומרון. ב-1997 מונה לקצין אגף החקירות במחוז ת"א.
ב-1999 מונה לסגן מפקד היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית (יאחב"ל) תחת משה מזרחי, וב-2001 החליף אותו ומונה למפקד היאחב"ל. בזמן שירותו בתפקיד זה, היה משה ממונה על חקירות רבות ובהן פרשת הבנק למסחר, פרשת נמרודי ופרשת שופטים באדום.
בשנת 2003 יצא לגמלאות לאחר 28 שנים בשירות המשטרה.
משה נפטר ב־8 במאי 2018.
חיים אישיים

היה נשוי לבת שבע לוין לבית ארליך-גרכט, אב לשלוש בנות.
מרקו שולר

מרקו שולר (בסלובנית: Marko Šuler; נולד ב-9 במרץ 1983) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה

שולר התחיל את הקריירה שלו בקבוצות הילדים של פרטיזן סלובני גרדץ, ובגיל 13 עבר לאוסטריה ושיחק בקבוצות הנוער של קלגנפורט וקרנטן. בשנת 2001 חתם בדרבוגרד, עמה עלה לליגת העל הסלובנית בסיום עונת 2001/2002. בשנת 2004 חתם בגוריצה, במדיה שיחק ארבע שנים ועמה זכה בשתי אליפויות רצופות. בינואר 2008 חתם בגנט מליגת העל הבלגית, ובעונת 2009/2010 זכה עם המועדון בגביע.
ב-3 בינואר 2012 הגיע שולר לישראל והושאל עד תום העונה להפועל תל אביב. שבוע לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–1 על מכבי פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו. ב-21 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב בניצחון 7–3 על מכבי נתניה. בסך הכל ערך 22 הופעות במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות עד תום עונת 2011/2012, וזכה עמה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב הקבוצה בניצחון 2–1 על מכבי חיפה במשחק הגמר.
בקיץ 2012 חתם בלגיה ורשה מליגת העל הפולנית. שולר לא זכה לדקות משחק רבות אך היה חלק מסגל הקבוצה שזכתה באליפות בתום העונה באליפות. בדצמבר 2013 חזר לסלובניה וחתם בקבוצת מריבור, עמה זכה באליפות בתום העונה. בעונה שלאחר מכן זכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות, ובעונת 2015/2016 זכה עמה בגביע הסלובני. בעונת 2016/2017 זכה עם הקבוצה באליפות נוספת, ובעונת 2017/2019 זכה באליפות רביעית עם המועדון, ובסופה פרש ממשחק פעיל.
קריירה > נבחרת סלובניה

שולר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה במרץ 2008, במשחק ידידות נגד הונגריה. ב-20 באוגוסט 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות נגד קרואטיה. שולר היה חלק מסגל הנבחרת למונדיאל 2010, ובסך הכל ערך 39 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שלושה שערים.
תארים

אליפות סלובניה: 2004/2005, 2005/2006
הגביע הבלגי: 2009/2010
גביע המדינה: 2011/2012
אליפות פולין: 2012/2013
הגביע הפולני: 2012/2013
אליפות סלובניה: 2013/2014, 2014/2015, 2016/2017, 2018/2019
הגביע הסלובני: 2015/2016
הסופר קאפ הסלובני: 2014
הערות שוליים

↑  דרור רוזנפלד, ‏שולר חתם בהפועל עד לתום העונה, אורמוש יישאר, באתר ONE‏, 3 בינואר 2012
| נבחרת סלובניה – מונדיאל 2010 |
| --- | --- | --- |
|  1 ס. הנדנוביץ' •  2 ברצ'קו •  3 דז'יניץ' •  4 שולר •  5 צסאר •  6 איליץ' •  7 פצ'ניק •  8 קורן •  9 לובליאנקיץ' •  10 בירסה •   11 נובאקוביץ' •  12 י. הנדנוביץ' • 13 יוקיץ' •  14 דדיץ' • 15 קרהין • 16 שליגה • 17 קירם • 18 רדוסבלייביץ' • 19 פילקוביץ' • 20 קומאץ • 21 סטבנוביץ' • 22 מאבריץ' • 23 מטאבז' • מאמן: קק |  1 ס. הנדנוביץ' •  2 ברצ'קו •  3 דז'יניץ' •  4 שולר •  5 צסאר •  6 איליץ' •  7 פצ'ניק •  8 קורן •  9 לובליאנקיץ' •  10 בירסה •   11 נובאקוביץ' •  12 י. הנדנוביץ' • 13 יוקיץ' •  14 דדיץ' • 15 קרהין • 16 שליגה • 17 קירם • 18 רדוסבלייביץ' • 19 פילקוביץ' • 20 קומאץ • 21 סטבנוביץ' • 22 מאבריץ' • 23 מטאבז' • מאמן: קק | סלובניה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 48170179966715592380   WorldCat (עם VIAF): 48170179966715592380
מרטין מקגינס

ג'יימס מרטין פאכלי מקגינס (באירית: Séamus Máirtín Pacelli Mag Aonghusa; באנגלית: James Martin Pacelli McGuinness;‏ 23 במאי 1950 – 21 במרץ 2017) היה פוליטיקאי מצפון אירלנד מטעם מפלגת שין פיין. כיהן כסגן השר הראשון של צפון אירלנד מאז 2007 עד למותו במרץ 2017. ב-2011 הוא התמודד בבחירות לתפקיד נשיא אירלנד.
כמנהיג לשעבר של הצבא האירי הרפובליקני (IRA), היה מקגינס חבר הפרלמנט הבריטי החל מ-1997 ועד להתפטרותו ב-2 בינואר 2013. כמו כל חברי שין פיין, מקגינס נקט במדיניות של "היעדרות" (Abstentionism) בנוגע למושבו בפרלמנט הבריטי. בעקבות הסכם סנט אנדרוס ובעקבות הבחירות לאספה של צפון אירלנד ב-2007, הוא מונה להיות סגן השר הראשון של צפון אירלנד, כשמנהיג המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, איאן פייזלי, נבחר להיות השר הראשון של צפון אירלנד. ב-5 ביוני 2008 הוא מונה מחדש לתפקיד הסגן לצדו של פיטר רובינסון שנבחר להיות השר הראשון במקומו של פייזלי. בין השנים 1999–2002 כיהן מקגינס כשר החינוך של צפון אירלנד.
פעילות בצבא האירי הרפובליקני

מקגינס הודה שהוא היה חבר בצבא האירי הרפובליקני (IRA), אך טען שעזב את הארגון כבר ב-1974. בתחילה הוא הצטרף ל-IRA כשהוא לא מודע לפילוג שחל בארגון בדצמבר 1969 וזמן קצר לאחר מכן עבר ל-IRA הזמני. בתחילת 1972, כשהוא בן 21, הוא היה השני בדרג הפיקודי של הארגון בדרי, תפקיד בו החזיק כאשר התחולל יום ראשון העקוב מדם, כש-13 מפגינים למען זכויות האדם נהרגו בעיר על ידי צנחנים בריטים.
בדיוני ועדת החקירה לאירועי אותו יום, טען פדי וורד שהוא היה אז מנהיג אגף הנוער של ה-IRA. הוא טען שמקגינס וחבר אנונימי נוסף בארגון העבירו לו חלקי פצצה באותו בוקר. הוא אמר שהארגון שלו התכוון לתקוף את מרכז העיר באותו יום. בתגובה, השיב מקגינס שהטענות הללו הן "פנטזיה", וגרי אוהרה, חבר מועצת העיר דרי, ציין שהוא ולא וורד היה אז מנהיג אגף הנוער.
דוח ועדת החקירה סיכם שאף על פי שמקגינס היה "מעורב בפעילות צבאית למחצה" ביום ראשון העקוב מדם וככל הנראה היה חמוש בתת מקלע תומפסון, אין כל עדות לכך שעל פיה ניתן להסיק שהוא היה מעורב בפעילות כלשהי שתצדיק את הפתיחה באש של הצנחנים.
מקגינס וג'רי אדמס היו הנושאים ונותנים עם שר המדינה של צפון אירלנד, ווילי וייטלאו, ב-1972.
ב-1973 הוא נשפט על ידי בית משפט פלילי מיוחד של אירלנד, לאחר שהוא נעצר ליד רכב שנשא 110 ק"ג של חומרי נפץ וכ-5000 כדורים. הוא סירב להכיר בסמכותו של בית המשפט ונידון לשישה חודשי מאסר. בבית המשפט הוא הכריז על חברותו ב-IRA הזמני.
לאחר שחרורו ולאחר הרשעה נוספת בחברות ב-IRA, הוא החל להיות בהדרגה פעיל מרכזי בשין פיין, הזרוע הפוליטית של התנועה הרפובליקנית. הוא היה בקשר בלתי ישיר עם המודיעין הבריטי במהלך שביתות הרעב בשנות השמונים ושוב בראשית שנות התשעים. הוא נבחר לאספה של צפון אירלנד ב-1982 מטעם מחוז הבחירה של דרי. הוא היה המועמד השני שנבחר לאחר ג'ון יום. כמו כל החברים של שין פיין, הוא בחר שלא לתפוס את מושבו באספה. ב-9 בדצמבר 1982, נאסר על מקגינס, אדמס ודני מוריסון להיכנס לבריטניה מתוקף החוק למניעת טרור.
באוגוסט 1993 עמד מקגינס במרכזה של תוכנית תחקירים בת שני פרקים, בה הוא הואשם בהמשך מעורבותו בפעילות ה-IRA, בהשתתפות בחקירתו של פרנק הגרטי, מודיע שהעיד נגד ה-IRA, בשכנועו לשוב ממקום המבטחים שלו באנגליה, וברציחתו. מקגינס הכחיש את ההאשמות באומרו שמעולם לא היה ב-IRA ואין לו כל השפעה על הארגון.
ב-2005, טען סגן ראש ממשלת אירלנד, מייקל מקדואל, שמקגינס, יחד עם ג'רי אדמס ומרטין פריס, היו חברים בקבוצה של שבעה אנשים שהיו מועצת ה-IRA. מקגינס הכחיש גם את ההאשמות הללו. ב-2008 הוצגו עדויות על עדויות על ידי העיתונאי פיטר טיילור על היותו של מקגינס ראש הפיקוד הצפוני של ה-IRA ועל מעורבותו בפיגוע יום הזיכרון ב-1987, בו נהרגו 11 אזרחים.
מנהל משא ומתן ושר החינוך

מקגינס נעשה לנושא ונותן הראשי של שין פיין בדיונים על הסכם יום שישי הטוב. ב-1996 הוא נבחר להיות נציג ב"פורום של צפון אירלנד" שניהל את המשא ומתן. לאחר שבבחירות של 1983, 1987 ו-1992 הוא כשל במרוץ להיבחר כחבר הפרלמנט הבריטי, הוא נבחר בבחירות של 1997 ולאחר חתימה ההסכם הוא היה חבר באספה של צפון אירלנד ומונה להיות שר החינוך. אחד מפעולותיו השנויות במחלוקת בתפקיד זה היה ההחלטה לבטל את בחינות ה"11 פלוס", שהוא עצמו נכשל בהן כתלמיד בבית הספר. ב-2001, 2005 וב-2010 הוא נבחר שוב לפרלמנט הבריטי.
הסכם סנט אנדרוס וסגן השר הראשון

בשבועות של אחר הסכם סנט אנדרוס בין פייזלי לבין אדמס, בחרו כל המפלגות השותפות לו את מועמדיהם לתפקידי שרים. האספה התכנסה ב-8 במאי 2007 ואיאן פייזלי ומקגינס נבחרו לתפקיד השר הראשון לצפון אירלנד וסגנו, בהתאמה.
ב-8 בדצמבר 2007, בעת ביקורו בבית הלבן אצל נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, יחד עם פייזלי, אמר מקגינס לעיתונות: "עד ל-26 במרץ שנה זו, פייזילי ואני לא החלפנו מילה זה עם זה, אפילו לא על מזג האוויר, וכעת אנו עובדים זה עם זה באופן צמוד במשך שבעת החודשים האחרונים ואין שום ביטויי כעס בינינו... זה מראה שעלינו על דרך חדשה.
המרוץ לנשיאות אירלנד

ב-16 בספטמבר 2011 הכריז מקגינס על מועמדותו מטעם שין פיין לתפקיד נשיא אירלנד. הבחירות התקיימו ב-27 באוקטובר ומקגינס דורג בהן שלישי אחרי מייקל היגינס ושון גלגר. מבין שלושת המועמדים היה מקגינס היחידי שהיה פסול מלהצביע בבחירות, אף על פי שהוא אזרח אירי, אך הוא לא חי דרך קבע באירלנד.
ב-30 בדצמבר 2012 התפטר מקגינס מכהונתו בפרלמנט הבריטי, וזאת כחלק ממדיניותה של מפלגתו להימנע מכפל תפקידים.