stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב ג'ינו
ביוגרפיה

יעקב ג'ינו שיחק בשנות השמונים במכבי חיפה, בין היתר תחת המאמן פיני גרשון ובמכבי רעננה.
לאחר פרישתו, בעונת 1991/1992 היה עוזר המאמן של גרשון במכבי רמת גן. בעונת 1996/1997 אימן את קבוצת הנוער של מכבי תל אביב וזכה באליפות המדינה. בשנת 1997 אימן לראשונה, כמאמן ראשי, את מכבי הוד השרון מהליגה השנייה. לאחר מכן המשיך לאמן בליגה השנייה, כשאימן את מכבי חדרה. בעונת 2001/2002 חזר לליגת העל, כעוזר מאמן במכבי רעננה, תחת שרון דרוקר, וכן באותה עונה שימש כעוזרו של אריק שיבק בנבחרת העתודה.
בעונת 2003/2004 אימן, כמאמן ראשי, את בני השרון, ורשם איתה עונה מרשימה כסיים במקום הרביעי בטבלה, והודח על ידי מכבי תל אביב בחצי גמר הפלייאוף. באותה שנה זכה ג'ינו בפרס מאמן העונה בליגת העל בכדורסל. ביולי 2004 זכה עם נבחרת העתודה במדליית הכסף באליפות אירופה לנבחרות עד גיל 20.
בעונת עונת 2004/2005 מונה לעוזר המאמן של פיני גרשון במכבי תל אביב. באותה עונה, הציגה הקבוצה את משחק ההתקפה הטוב ביבשת וזכתה ביורוליג בפעם השנייה ברציפות.
עונה לאחר מכן חזר ג'ינו לתפקיד מאמן בני השרון, והוביל אותה לחצי גמר גביע המדינה, אך הודח באותו שלב על ידי מכבי תל אביב. כן מונה בשנת 2005 למאמן נבחרת העתודה, ואימן אותה עד שנת 2007, ובהמשך בקדנציה נוספת בשנת 2010.
לקראת עונת 2006/2007, הצטרף לצסק"א סופיה, ולראשונה אימן קבוצה מחוץ לישראל. ג'ינו צרף לקבוצה את ליאור ליובין, ישראל שיינפלד ודיון תומאס, מה שזכה בתקשורת לכינוי "המושבה הישראלית". לאחר חצי עונה בקבוצה פוטר. לאחר מכן אימן ג'ינו את לובן הבלגית, סיים בעונתו הראשונה במקום האחרון ובעונתו השנייה במקום הלפני האחרון. אבל בעקבות הקפאת הירידות בליגה הבלגית, הוא נשאר בליגה הראשונה.
לקראת עונת 2008/2009 חתם בעירוני נהריה ואימן שם במשך שתי עונות, בעונתו הראשונה הודחה קבוצתו ברבע גמר הפלייאוף. את עונת 2009/2010 סיימה הקבוצה אמנם במקום התשיעי, אך הפסידה בסדרת פלייאוף נגד הירידה להפועל חולון 2:3, ובכך נשרה הקבוצה לליגה הלאומית אחרי שמונה עונות רצופות בליגת העל.
לאחר שעזב את נהריה אימן ג'ינו את נבחרת הקדטים ובאקדמיה של איגוד הכדורסל. בעשור השני של המאה ה-21 כיהן ג'ינו כסגן מנהל, ולאחר מכן כמנהל, בית הספר למאמנים במכון וינגייט.
הערות שוליים

↑  יעקב ג'ינו, אתר מנהלת הליגה בכדורסל
↑  אלופות ומחזיקות גביע הנוער בכל הזמנים, אתר ספסל
1 2  אור שקדי‏, יעקב ג'ינו חתם בעירוני נהריה, באתר וואלה, 18 ביוני 2008
↑  יעקב ג'ינו סיכם בצסק"א סופיה, באתר וואלה, 16 בספטמבר 2006
↑  חולון ניצחה ונשארה בליגה, נהריה ירדה ללאומית, באתר ONE‏, 17 במאי 2010
↑  אסף שלו, ‏יעקב ג'ינו זכה בתביעה נגד נהריה: נעשה פה צדק, באתר ONE‏, 11 ביולי 2012
↑  ישיבת ועדה של הכנסת ה-20 מתאריך 25/12/2017
↑  ניר קפלן, שליח ערוץ הספורט לכרתים, ‏"השחקנים יוכלו להגיע הכי רחוק שאפשר, קטש עילוי", באתר ערוץ הספורט, 23 ביולי 2017
↑  מכון וינגייט מחדש את כל מסלולי הלימודים בפעילות מקוונת, באתר וואלה, 30 באפריל 2020
ג'ינו (שמאל) יחד עם פיני גרשון (מרכז) ודן שמיר (ימין) - צוות מאמני מכבי תל אביב בעונת 2004/2005
בית הכנסת האשכנזי "בית ישראל" בימין משה

| --- | --- |

מבנה בית הכנסת מבחוץ, 2019
 מידע כללי
 שימוש:  בית כנסת
 כתובת:  רחוב פלא יועץ 2
 מדינה:  ישראל ישראל
 בעלים:  הקהילה האשכנזית ימין משה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1897–1898
 מידע טכני
 קיבולת:  80 מקומות ישיבה
 
 קואורדינטות:  31°46′18″N 35°13′30″E﻿ / ﻿31.77166°N 35.225°E﻿ / 31.77166; 35.225
 http://beityisrael.tripod.com/main-hebrew.htm
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) בית הכנסת האשכנזי בית ישראל ימין משה(למפת ירושלים העתיקה רגילה) בית הכנסת האשכנזי בית ישראל ימין משה(למפת ירושלים רגילה) בית הכנסת האשכנזי בית ישראל ימין משה(למפת ירושלים מוגדלת) בית הכנסת האשכנזי בית ישראל ימין משה
 
בית הכנסת האשכנזי "בית ישראל" בשכונת ימין משה בירושלים נוסד בשנת 1898 וממוקם ברחוב פלא יועץ 2.
מראה בית הכנסת מסמטת הכניסה
בתי הכנסת האשכנזי והספרדי שבימין משה נבנו בשנת 1860 במבנים זמניים בתוך דירות במבנה הארוך של משכנות שאננים. הם היו בתי הכנסת הראשונים שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה בשכונה שנבנתה ביוזמת סיר משה מונטיפיורי.
בשנת 1895 בעקבות הרחבת השכונה והמעבר של התושבים לשכונת ימין משה, ניבנו במקומם שני בתי הכנסת החדשים בימין משה. בית הכנסת האשכנזי "בית ישראל" ובית הכנסת הספרדי הגדול ימין משה.
בית הכנסת היה המבנה הגדול במרכז השכונה ושימש מרכז קהילתי לתושבים עד למלחמת השחרור. לאחר הבנייה מחדש של השכונה בשנות ה-70 שופץ בית הכנסת והוא משמש עד היום מוקד תפילה ופעילות לתושבי השכונה עם קהילה גדולה ומגוונת.
"היציאה מן החומות" של יהודי העיר העתיקה

במהלך המאה ה-19 החלה להיווצר צפיפות רבה בעיר העתיקה.וכתוצאה מתנאי המגורים והתברואה הקשים החלה יציאה של התושבים הנוצרים המוסלמים והיהודים אל מחוץ לחומת העיר. השכונה הראשונה אשר נבנתה על ידי משה מונטיפיורי ממערב לחומה בשנת 1860 הייתה שכונת "משכנות שאננים". מונטיפיורי יצר תשתית של אזור תעשייה בשכונה ובמסגרת זו אף נבנתה טחנת הרוח הראשונה בירושלים. מונטיפיורי קבע כי "יתקבלו לבתים בעיקר אנשים בעלי מידות טובות. תלמידי חכמים המקדישים את רוב זמנם ללימוד התורה מבלי לשלם שכר דירה". שכונה זו נבנתה כבית אחד ארוך עם 22 דירות אשר שימשו למגורי אשכנזים וספרדים וכן עבור שני בתי כנסת. בתחילה התגוררו התושבים בשכונה רק בשעות היום ולעת ערב חזרו לעיר העתיקה, ולכן האכלוס החל רק 3 שנים לאחר הקמתה. המגפה שפרצה ב-1867 בעיר העתיקה היא שהביאה לשינוי. במגפה נפגעו רבים מתושבי העיר העתיקה ומנגד, התברר שיושבי משכנות שאננים לא חלו כלל. תופעה זו הבהירה לאנשי ירושלים שחייבים לשנות את תנאי החיים ולצאת מהצפיפות והתנאים הקשים של העיר העתיקה אל השכונה החדשה.
תכנון השכונה היה 10 דירות לאשכנזים ו-10 דירות לספרדים וכן שני בתי כנסת לשתי העדות. בית הכנסת האשכנזי במשכנות שאננים כונה "השולקה של רבי אברהם" ובדרך כלל התפללו בו צעירי השכונה בעיקר שחרית בטרם יציאתם לעבודת יומם.
בניית בית הכנסת "בית ישראל"

במהלך השנים עד לסוף המאה ה-19 החלה בנייה נוספת מצפון למשכנות שאננים וכך נוסדה שכונת "ימין משה" בשנת 1895 החלו יוזמות בימין משה לבניית שני בתי כנסת - בית הכנסת הספרדי הגדול לספרדים ובית הכנסת "בית ישראל", לאשכנזים. מבנה בית הכנסת האשכנזי היה של בית מגורים. וכלל מבנה בן שתי קומות ובשלב מאוחר יותר צורף אליו מבנה לעזרת הנשים, בתחילה עם גג שטוח ובהמשך נבנה גג רעפים אדום כפי שאנו רואים עד היום, בקומת המסד התפללו בני העדה החסידית והקומה העליונה שנבנתה שימשה את עדת המתנגדים.
להקמת בית הכנסת גויסו תרומות מיהדות לונדון ומיהודים בקהילות נוספות באירופה. הממונה על הבניה היה יעקב מן אשר היה בעל ניסיון בבניית בתי כנסת.
הגבאי הראשון שנבחר לבית הכנסת שנבנה בשנת 1898 ועד למלחמת השחרור היה הרב בן ציון ידלר.
לאחר מלחמת השחרור כיהן הרב חיים שרגא פייבל פרנק כרב בית הכנסת עד פטירתו בשנת תשל"ב.
החיים בבית הכנסת עד מלחמת השחרור

בשכונת ימין משההיו 120 מגרשים אשר חולקו, מחציתם לספרדים אשר בנו בדרום השכונה, ומחציתם לאשכנזים אשר בנו בצפון השכונה.
טחנת הרוח שיועדה לאספקת הקמח לתושבים לא פעלה במשך שנים, ובמקומה הוקמו טחנות עם מנועי קיטור. מאפיית השכונה נבנתה מתחת לבית הכנסת הספרדי ונתנה שרות גם לבישול סירי הצ'ולנט של התושבים לשבת.
ארון הקודש ועמוד התפילה עוצבו מעץ והיו פרי עבודתו של הנגר שלמה קאופמן. ובהמשך נבנו גם מחיצת עזרת הנשים ומבנה עמדת החזן במרכז באותו סגנון של אמנות בעץ.
תושבי השכונה בתחילה, נהגו לצאת לעיר העתיקה לעיסוקיהם, קניותיהם, או למקומות העבודה או לצורך לימודם בכוללים ובישיבות, מנהג זה לא תאם את ציפיות בוני השכונה אשר מטרתם הייתה ליצור קהילה החיה, לומדת ומתפרנסת בתחומי השכונה. הבעיה העיקרית בין התושבים האשכנזים במשכנות שאננים ובהמשך בימין משה, הייתה המחלוקות והמריבות, בעיקר בין הפרושים לחסידים, כתוצאה מכך החלו לעזוב את השכונה אשכנזים רבים, ולבתים אלו נכנסו דיירים מעדת הספרדים.
היחסים בין הספרדים והאשכנזים בשכונה הצביעו על ניתוק וחוסר קשר. יכול להיות שהגורם לכך היה הקיצוניות האשכנזית למול הסובלנות הספרדית.[דרוש מקור]
גבאי הקהילה בן ציון ידלר נחשב לעילוי אשר שימש כדרשן נודד בקהילות שונות ביישובים חדשים ובמושבות. רב נוסף אשר היה בקהילה זו היה הרב זאב שחור אשר עסק בלימוד תורה מדי יום במשך 42 שנותיו בשכונה. בעיסוקו היה סוחר תרופות אמיד אשר תמך ברבים מתושבי השכונה.
החיים בבית הכנסת עד מלחמת השחרור > מיגון וביצור השכונה בשנים תרפ"ט עד תש"ז

לעומת שאר שכונות ירושלים אשר היו מחוברות עם כבישים, ימין משה הייתה מבודדת וללא נתיבי תחבורה, מצב אשר גרם לשיבושים בימות החורף. מצב זה אף החמיר בתקופת "הפרעות" של הערבים בשנות ה-20 וה - 30. השכונה בוצרה בעזרת עמדות שקי חול בכל פתחי השכונה ועל הגגות.
התקפות הערבים היו תוצאה של ההסתה של חג' אמין אל חוסייני. זאב ז'בוטינסקי שהיה ממפקדי ההגנה בירושלים ארגן את התושבים לשמירה והגנה עצמית. בסיוע חברי ההגנה התגברו התושבים על הפורעים הערבים. ההגנה וכן תנועות האצ"ל והלח"י נשאו בעול הביטחון השוטף. השכונה הייתה ידועה בפעילות ואחרי כל אירוע של פיצוץ בסביבה, הבריטים היו מגיעים לביצוע חיפושים בשכונה.
אספקת מים שוטפת הייתה דאגה תמידית לתושבים אשר שאבו מים מבורות השכונה. כשלא ירד מספיק גשם היה מחסור במים והבריטים היו מגיעים לשכונה פעם בשבוע לאספקת המים.
החיים בבית הכנסת עד מלחמת השחרור > מסיפורי הקהילה

סיפור פרוכת נפוליאון תחילת סיפורה של הפרוכת או בשמו השני מעילו של נפוליאון, קשורה לסיפור נסיגתו של הצבא הצרפתי מרוסיה לאחר שניסה לכובשה והובס בידי הגנרלים הרוסיים. האגדה מספרת כי בשנת 1812 בחורף בדרכו מערבה מרוסיה, באזור העיר הגדולה סמולנסק, צפה נפוליאון בדרכו באדם המתפלל בקרחת יער, היה זה הרב יוסף יונה לוריא אשר התפלל בקרחת יער שהייתה בבעלות המשפחה. על פי האגדה הופיע אותו רוכב על סוס מבין העצים ושאל האם המתפלל יהודי, לאחר שהזדהה כנפוליאון, הוא ביקש את הדרכתו לכוון דרך הנסיגה. יוסף לוריא ביקש ממנו להמתין ללילה ולאחר ששהו בהמתינם לרדת החשכה, הוליכו יוסף מבעד לשבילי היער והראה לו את דרכו. בטרם נפרדו דרכיהם, השיל נפוליאון את גלימתו, אשר הייתה מתחת לגלימה צבאית אחרת פשוטה, ונתנה כתשורה ליוסף לוריא במתנה. כיוון שיוסף לוריא פחד שיתגלה כי עזר לנפוליאון בבריחתו ואף קיבל ממנו את גלימתו, החליט להסתירה בביתו. מכיוון שהגלימה הייתה מבד משובח והייתה רקומה בחוטי זהב וכפתורי זהב, הוחלט כי הגלימה תשנה את ייעודה ותהפוך כחומר גלם לפרוכת לארון הקודש. בתחתית הפרוכת הרקומה זהב התווספו ברקמה שמותיהם של יוסף לוריא ורעייתו. כאשר זאב לוריא, בנו של יוסף, עלה לארץ בשנת 1858 ביחד עם משפחתו ובנו נתנאל לוריא, הם התגוררו תחילה בבית בין חומות העיר העתיקה ובין חפציו שהביא בדרכו לארץ ישראל הביא זאב גם את פרוכת נפוליאון. לאחר מכן הועברה הפרוכת לביתם בימין משה. נתנאל בנו של זאב, אשר עבר להתגורר בימין משה, היה נוהג להביא את הפרוכת המפורסמת לבית הכנסת בימי חג על מנת להחליף את הפרוכת הרגילה. בשנת 1912 נפטר נתנאל לוריא ובנו ישעיהו לוריא ירש את הפרוכת אשר הגיעה לידי המוזיאון לאתנוגרפיה ופולקלור בחיפה.
החיים בשכונה במלחמת השחרור ואחריה

אנשי שכונת משכנות שאננים ואנשי שכונת ימין משה סבלו לאורך השנים מהתנכלות של תושבים ערביים, משוד, מביזה וממאורעות וירי צלפים מחומות העיר העתיקה.
בתהליך הקמת המדינה בעת הקרבות בירושלים בשנת 1948,היוותה השכונה חיץ הגנתי בין חומות העיר העתיקה לבין השכונות החדשות שמחוץ לחומה, כיוון שבתי שכונת ימין משה היו במדרון אל מול החומות ובנוסף השכונה הייתה מוקפת בשכונות ערביות.
מצב טופוגרפי נחות זה הביא את ראשי ההגנה והמחתרות עוד בשנת 1947 לשלוח כיתת מגן לשכונה שחלקם היו תלמידי בתי ספר,
סיפור הקרב על ההתקפה הגדולה ב-10 בפברואר 1948(במאמרו של רמי יזרעאל) - כוחות הפורעים קיבלו סיוע של פלוגה סורית. סמוך לשעת הצהריים החלה התקפה של 150–200 ערבים ושכירי חרב שהחלו לנוע מכוון שער יפו לימין משה. כיתת החי"ש נקראה לעמדות הקבועות בצפון השכונה. הירי אל השכונה היה מכוונים שונים כולל מגג מלון המלך דוד. הערבים השתלטו על כנסיית סנט ג'ורג' ששלט על השכונה מלמעלה ומשם פתחו בירי ובהטלת רימונים אל בתי השכונה. דוד עוזיאל ראה לפתע רימון שנזרק מלמעלה, בקור רוח זרק את הרימון חזרה למעלה ופגע ברבים מהכוח הערבי התוקף. בשעה 16:00 הגיעו הבריטים ופקדו על הפסקת אש.
אל מול חומות העיר העתיקה באזור העמדה בה פעל במשכנות שאננים וכן על קיר בית הכנסת. ניצבות טבלות זיכרון לזכרו של הלוחם אברהם קירשנבאום צעיר בן 22 בן למשפחה אשכנזית חרדית שהיה אחד ממפקדי ההגנה והאצל בשכונת ימין משה בימי הקרבות בפברואר 1948. שמו במחתרת היה תמיר. אברהם היה מקלען ובעזרת מקלע הברן שקיבל עשה מעשי אומץ רבים, ועל אף שהיה חשוף על אחד הגגות, ירה במקלע על המון ערבי מוסת, הירי האוטומטי משך את תשומת ליבם של הבריטים מגג מלון המלך דוד הם פגעו בו והוא נפצע. מאוחר יותר בעת הפינוי נפצע שוב ונהרג. ספור גבורה זה מושרש בתולדות השכונה.
בהתקפה נוספת גרמו הפורעים לאבדות רבות בקרב התושבים, ובעקבות המצב נטשו רוב המשפחות את השכונה אשר הפכה בהמשך לעמדה צבאית. כוחות ההגנה התמקמו בעמדות, חפרו תעלות בסימטאות ובונקרים ליד יסודות הבתים, וכך הגנו על השכונה עד לסוף אפריל 1948.
החיים בשכונה במלחמת השחרור ואחריה > סליקים וחיפושים בשכונה

באוגוסט 1947 הוקפה שכונת ימין משה בידי כוחות גדולים של חיילי בריטניה, בשכונה נערך חיפוש מבית לבית בחיפוש נשברו קירות, נעקרו מרצפות נהרסו חדרים ונהפכו בתים על פניהם, במקביל הוקמה מכלאה לכל גברי השכונה, והחלה חקירתם לקשר לסליקים ולחברותם בארגוני המחתרת.
במהלך החיפוש בבית הספר ברחוב במבנה בן שתי הקומות, נתגלה סליק בקיר בית השימוש של הילדים, במחבוא מאחורי דלת הסליק נתגלו מספר ארגזי נשק של ההגנה. הארגזים הכילו רובים, תת-מקלעים, אקדחים, רימונים, כדורים, וחומרי נפץ שונים.
סליקים אחרים כולל הסליק בארון הקודש בבית הכנסת הספרדי לא נתגלו, בשאר הסליקים הייתה אפילו מרגמה 52 מ"מ ומקלעי ברן בריטיים.
אגדה הסליק המשפחתי של משפחת לרמן – קירשנבוים
האגדה מספרת כי בחול המועד סוכות בשנת 1947 כשהיה אברהם לבד בביתו, הביא את חבריו מארגון ההגנה על מנת שילונו איתו בסוכה, בעת ששהו חבריו בסוכה הצמודה למה שהיה בעבר מקווה הנשים, נכנסו החברים למקווה ששימשה באותה העת כמחסן, ירדו במדרגות הבריכה, חפרו בקיר הבריכה ויצרו סליק שלתוכו הכניסו נשק, לאחר נפילתו של הבן אברהם בהגנת שכונת ימין משה הזדרזו חבריו להוציא את הנשק מהסליק והעבירו אותו למקום מסתור חדש.
החיים בשכונה במלחמת השחרור ואחריה > פינוי השכונה והמחאה החברתית לאחר 1967

בתקופת מלחמת השחרור נטשו תושבים רבים את בתיהם. לאחר מלחמת השחרור פלשו עולים שהגיעו לארץ, לבתים הנטושים. לאחר מלחמת ששת הימים בתקופתו של טדי קולק, פונו התושבים שפלשו והדירות נמכרו לבעלים חדשים וחלק מהכסף הוחזר לבעלים המקוריים של הדירות. תושביה המקוריים של השכונה אשר נשאו בעול הביטחון בשכונה במשך שנים רבות, פונו מבתיהם לפי תוכנית זו. הפינוי גרם למחאה חברתית אך ללא הצלחה.
שכונת ימין משה ובית הכנסת כיום

לאחר פינויים של תושביה המקוריים, שינתה ימין משה את פניה לבלי הכר. בכל שטח השכונה נבנו בתים מפוארים בהם התגוררו דיירים חדשים רובם אנשי אקדמיה אמנים, סופרים, ציירים ואנשים אמידים. השכונה הפכה לשכונת מגורים יוקרתית, עם בתים המאוכלסים באופן חלקי ברוב ימות השנה. כיום בית הכנסת פעיל ביותר. הקהילה מאוחדת ויש לה פעילויות רבות בבית הכנסת החל בתפילות יום יום, בשיעורים רבים ובשמחות בר מצווה נישואין ובריתות. לבית הכנסת יש רב המשרת את הקהילה בחיי היום יום. בית הכנסת עבר שיפוץ יסודי בתחילת שנות ה-80, תוך הקפדה להחזיר לו את המראה המקורי של בית הכנסת.
כיום נמצא בית הכנסת בקומה השנייה, כולל עזרת הנשים. קומת הקרקע אשר הייתה בעבר בית הכנסת של החסידים משמשת כגן ילדים.
מצפון לבית הכנסת היה בור מים גדול עם תקרת מקומרת. בור זה שופץ וצורף לבית הכנסת כבית מדרש וחדר אירועים.
הערות שוליים

↑  ריבלין י.מ., ראשית הישוב היהודי מחוץ לחומות ירושלים, הוצאת המשפחה
↑  לוי רון, דיוקן של שכונה "ימין משה", כל העיר, 20/4/82
↑  אליעזר ד. יפה, ימין משה - סיפורה של שכונה בירושלים, הוצאת אריאל, 1985
↑  לי און, פרשת ימין משה :ראשומון בירושלים, פי האתון 7/3/73
↑  מרדכי נאור, ירושלים בתש"ח, ירושלים: יד בן צבי, 1988
↑  רמי יזרעאל שכונה במערכה :ימין משה, שכונה במערכה :ימין משה עמודים 80–94, ירושלים בתש"ח
↑  שיקום השכונה אינו מצדיק הוצאת העניים והכנסת עשירים, ידיעות אחרונות 19/2/73
↑  נדב שרגאי, ארבעים שנה של מחאה חברתית, באתר הארץ, 3 באפריל 2008
↑  מוליך לימין משה - 100 שנה לבית הכנסת בית ישראל, ירושלים: ועד הקהילה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309632305171 
הבית הארוך במשכנות שאננים ומאחריו טחנת הרוח של מונטיפיורי
טחנת הרוח של מונטיפיורי בימין משה בירושלים
ארון הקודש העתיק המפואר
אהיל עתיק עם הדלקת נרות בשמן
מבט בשכונת ימין משה כיום
אגדת הפרוכת של נפוליאון בונפרטה
שיחזור פעילות הפלמ"ח במלחמת השחרור
עמוד התפילה העתיק מעץ.
לוח הזיכרון לחייל אברהם קירשנבאום
במת התפילה המרכזית

בור המים התת-קרקעי שהפך לבית מידרש
מראה חדר בקומת מסד בית הכנסת - משמש כיום כגן ילדים
פבלו נרודה

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1904 Parral, צ'ילה 
 פטירה:  23 בספטמבר 1973 (בגיל 69) סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה 
 שם לידה:  Ricardo Eliécer Neftalí Reyes Basoalto 
 מדינה:  צ'ילה 
 מקום קבורה:  Isla Negra 
 שם עט:  Pablo Neruda 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת צ'ילה 
 שפות היצירה:  ספרדית, צרפתית 
 סוגה:  שירה, פרוזה 
 יצירות בולטות:  Crepusculario, Arte de pájaros, Splendor and Death of Joaquin Murieta, Residence on Earth, עשרים שירי אהבה ושירת יאוש אחת, Canto General, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 תקופת הפעילות:  1922–1973 (כ־51 שנים) 
 הושפע מ:  גוסטבו אדולפו בקר, וולט ויטמן, פרנסיסקו דה קוודו, פדריקו גארסיה לורקה, רובן דריו, ארתור רמבו 
 בן או בת זוג:  Delia del Carril (1943–1966)  Marijke Antonieta Hagenaar Vogelzang (6 בדצמבר 1930–?)  Matilde Urrutia (1965–1973) 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1971)  פרס ויארג'יו-ורסיליה הבינלאומי (1967)  פרס גרומאייר להלחנה (2008)  זר הזהב (1972)  Atenea awarding (1964)  פרס השלום הבין-לאומי ע״ש סטלין (1953)  פרס מטעם מועצת השלום העולמית (1955)  הפרס הלאומי לספרות של צ'ילה (1945)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הלאומית סן מרקוס  מפקד במסדר השמש של פרו  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של צ'ילה  מסדר העיט האצטקי 
 חתימה:   
 
פבלו נרודה בתמונה משנת 1966
פבלו נרודה הוא שם העט של ריקרדו אליעזר נפתלי רייס בסואלטו (בספרדית: Ricardo Eliécer Neftalí Reyes Basoalto; ‏12 ביולי 1904 – 23 בספטמבר 1973) שהיה משורר צ'יליאני, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1971.
ביוגרפיה

ריקרדו אליעזר נפתלי רייס בסואלטו נולד בעיר פראל, בפרובינציית לינרס שבאזור מאולה, כ-400 ק"מ דרומית לבירת צ'ילה, סנטיאגו. אביו, חוסה דל כארמן רייס מוראלס, היה עובד רכבת ואימו, רוסה נפתלי באסואלטו אופסו הייתה מורה בבית ספר ונפטרה חודשיים בלבד לאחר לידתו מדום לב.
נרודה ואביו עקרו זמן קצר אחר כך לעיר טמוקו, שם התחתן אביו עם טרינידד קנדיאה מארברדה, אשר הייתה כבר אם לבנו תשע שנים קודם לכן. נרודה גדל עם אחיו למחצה רודולפו ואחותו למחצה לאורה, אשר נולדה לאביו מאם אחרת.
אביו של נרודה התנגד למשיכתו של בנו לספרות, אולם נרודה שאב עידוד מאחרים, בהם כלת פרס נובל לספרות גבריאלה מיסטרל, אשר ניהלה את בית הספר המקומי לבנות. יצירתו הראשונה של נרודה ראתה אור בהיותו בגיל 13, היה זה חיבור קצר שהתפרסם בעיתון מקומי. בשנת 1920, כאשר אימץ את שם העט פבלו נרודה, הוא כבר פרסם באופן נרחב שירה, פרוזה ומאמרי עיתונות.
נרודה היה שגריר צ'ילה בארצות שונות בשנים 1927–1943. בשנת 1936 היה קונסול צ'ילה במדריד וחזה בפתיחת מלחמת האזרחים בספרד. בעקבות זאת, ובעיקר לאחר הירצחו של המשורר פדריקו גארסיה לורקה, אליו התוודע בברצלונה, החל נרודה לפעול נגד הפשיזם ולכתוב שירי מחאה פוליטיים. בשנת 1942 היה קונסול במקסיקו. בשובו לארצו בשנת 1943 התקבל בטקס פומבי מתוקשר בתיאטרון קאופוליקן, יחד עם חברו פרופסור אלחנדרו ליפשוץ פרידמן, כחבר במפלגה הקומוניסטית הצ'יליאנית. לאחר מכן הוא נבחר לסנטור מטעם המפלגה הקומוניסטית. בתחילת 1948, לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק בצ'ילה, על ידי הנשיא הצ'יליאני גבריאל וידלה, נשא נרודה נאום חריף נגד הנשיא, אותו הוא כינה "בוגד שמכר את ענייני עמו", ולאחר מכן נמלט והתחבא בבתי אזרחים שונים בצ'ילה. בשנת 1949 הצליח לצאת מארצו ולהגיע לכנס קומוניסטי בפריז. במשך מספר שנים הוא נדד בין ארצות שונות ושב בשנת 1952 לצ'ילה. בשנת 1953 קיבל את פרס סטלין לשלום.
בשנת 1969 קיבל נרודה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית בארצו. באוקטובר 1969 הוא נבחר למועמד המפלגה הקומוניסטית למשרת נשיא צ'ילה, אך הסיר מועמדותו ותמך בסלבדור איינדה. לאחר שאיינדה נבחר לנשיאות מונה נרודה לשגריר צ'ילה בפריז, תפקיד בו החזיק עד שנת 1972.
את שם העט בחר המשורר כמחוות כבוד למשורר הצ'כי יאן נרודה, בין השאר כדי להסתיר את שירתו מאביו, אשר שאף כי בנו יבחר במקצוע מעשי יותר לחייו. בשלב מאוחר יותר בחייו אימץ נרודה את שם העט שבחר אף כשמו הרשמי.
במשך מספר שנים היה נרודה מועמד לפרס נובל לספרות ואף נעשו בצ'ילה מאמצים לקדמו בפני ועדת הפרס, עד שזכה בו לבסוף ב-1971.
לאחר מותו

נרודה נפטר מסרטן הערמונית בשנת 1973. טרם מותו הספיק לחזות בהפיכה הצבאית שידעה ארצו, ובהשתלטותו של הגנרל פינושה על הממשל בצ'ילה.
ביולי 2008, גילוי 14 שירים לא נודעים של נרודה, אישרו כי ניהל בשנותיו האחרונות רומן עם אחייניתה הצעירה של אשתו.
בקיץ 2011 הודיעו הרשויות בצ'ילה כי יחקרו את מותו מחדש, לבדוק אם נרצח בידי המשטר של אוגוסטו פינושה. שופט חוקר מונה לבחון את הטענות, לפיהן סוכנים הזריקו רעל לקיבה של נרודה, בעת שקיבל טיפולים במרפאת סנטה מריה בסנטיאגו נגד סרטן הערמונית, שנחשב לגורם לכשל בלבו ולמותו. באותה שנה, התקיים תחקיר ובו רואיין הנהג של נרודה - מנואל ארייה (Araya), שהיה צמוד לנרודה ושימש גם כעוזרו האישי. בעדותו טוען ארייה כי נרודה קיבל זריקה מספר שעות לפני מותו, אשר ככל הנראה היה בה רעל שגרם למותו. ארייה נעצר והוכה כשלוש שעות לאחר שנרודה קיבל את הזריקה, כדי שלא יהיה עד לסופו של המשורר. ארייה טוען שעד למותו היה נרודה פעיל, כתב, קרא, רקם תוכניות ומצבו היה טוב. הוא גם סיים לכתוב את זכרונותיו יום לפני מותו והיה לגמרי צלול
ב-8 באפריל 2013 אושר להוציא את גופתו של נרודה מהקבר כדי לבדוק את סיבת המוות שלו. צוות זיהוי פלילי בן 15 חברים פרסם את תוצאות הבדיקה ב-8 בנובמבר 2013, בהן נאמר: "בבדיקה לא נמצאו חומרים כימיים שיכולים להיות קשורים למותו של מר נרודה". בסוף 2017 צוות בינלאומי של מומחים לרפואה משפטית שבדק את שרידי גופתו שוב, מצא ממצאים המחזקים את ההשערה שלפיה נרודה נרצח.
נרודה נקבר בביתו באיסלה נגרה, כפי שהוא ביקש לפני מותו. זה אחד משלושת הבתים שהיו לו אשר הפכו למוזיאונים. הבית השני הוא La chascona, הבית בסנטיאגו הבירה, שבנה לאהובתו מטילדה אורוטיה, כאשר ניהלו רומן סודי לפני נישואיהם. הבית השלישי הוא לה סבסטיאנה בעיר ולפראיסו עם נוף למפרץ ולנמל. ניתן לקרוא על שלושת הבתים בקרן פבלו נרודה (Pablo Neruda Foundation).
בסוף 2016 יצאה לאקרנים סרט ביוגרפי, "נרודה", של הבמאי הצ'יליאני פבלו לריין על חייו.
ספרי שירתו בעברית

מבחר שירים, עברית - נ’ אגמון (ביסטריצקי), ספרית פועלים, מרחביה, 1954.
עשרים שירי אהבה ושירת יאוש אחת, תרגום - יורם ברונובסקי, תל אביב, 1977.
שירים, מבחר משיריו, תרגום - טל ניצן, (מבוא: רוני סומק) הוצאת קשב לשירה, תל אביב, 2002.
עשרים שירי אהבה ושיר אחד מיואש, תרגום - טל ניצן, הוצאת קשב לשירה, תל אביב, 2009.
עשרים שירי אהבה וזמר נואש / מאה סונטות של אהבה, תרגום - רמי סערי, הוצאת כרמל, ירושלים, 2017.
בית בחול, תרגום - רמי סערי, הוצאת כרמל, ירושלים, 2023.
ראו גם

הדוור - סרט בדיוני, שדמות מרכזית בעלילתו היא פבלו נרודה
מקוק

| מקוק |
| --- | --- |
 מקוק רזוס
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים צרי אף
משפחה:: קופים בעלי זנב
תת־משפחה:: גנונים
סוג:: מקוק
שם מדעי
 Macaca ‏לספד, 1799
תחום תפוצה


מקוקים יפנים מתרחצים
מקוק סרטנים
מקוק כיפה הודי
מָקוֹק או מקאק (שם מדעי: Macaca) הוא סוג של קוף השייך לתת-משפחת הגנונים במשפחת הקופים בעלי הזנב.
מאפיינים

פרט לאדם, קופי המקוק הם הפרימטים בעלי שטח התפוצה הנרחב ביותר, מיפן דרך אפגניסטן ועד צפון אפריקה. עד היום הובחנו 22 מיני מקוק, ועל אף שכמה מהם הם חסרי זנב - הם שייכים למשפחת הקופים בעלי הזנב ולא לקופי האדם. כמה ממיני המקוק נמנים עם הקופים המוכרים ביותר בקרב הציבור, ביניהם קופי המקוק הברברי - המוכרים בשל הימצאותם בצוק גיברלטר.
אצל חלק ממיני המקוק קיימים קפלי עור בין האצבע השנייה לחמישית, המגיעים כמעט עד לעצם המסרק הראשונה.
המארג החברתי של קופי המקוק הוא מורכב והיררכי, ומעניק קדימות ועליונות לפרטים הנמצאים גבוה יותר בהיררכיה.
בשימוש האדם

מספר מיני מקוק משמשים באופן נרחב לניסויים בבעלי חיים, בעיקר לטובת חקר מערכת הראייה וחקר הראייה במסגרת מדעי המוח.
קופי המקוק אינם משמשים כחיות מחמד, כיוון שרבים מהם הם נשאים של וירוס הרפס B, אשר אינו מזיק לקופים אך במקרים נדירים עלול להיות קטלני עבור בני אדם. מחקר של אוניברסיטת טורונטו שפורסם בשנת 2005 הראה כי קופי מקוק בסביבה עירונית עשויים להיות נשאים של SFV (‏Simian Foamy Virus, "וירוס קופים מעלה-קצף"; וירוס הדומה לווירוס ה-HIV), וההשערה היא כי הם עלולים להיות מעורבים בהעברת רטרו-וירוסים לבני אדם.
מיון טקסונומי

בסוג מקוק 23 מינים, המחולקים לקבוצות הבאות:
M. sylvanus
מקוק ברברי (M. sylvanus)
M. nemestrina
מקוק זנב-אריה (M. silenus)
מקוק זנב-חזיר דרומי (M. nemestrina)
מקוק זנב-חזיר צפוני (M. leonina)
מקוק האי פגאי (M. pagensis)
מקוק סיברות (M. siberuti)
מקוק מורי (M. maura)
מקוק ממוגף (M. ochreata)
מקוק טונקיני שחור (M. tonkeana)
מקוק הק (M. hecki)
מקוק גרונוטלו (M. nigriscens)
מקוק שחור (M. nigra)
M. fascicularis
מקוק סרטנים (M. fascicularis)
מקוק קצר-זנב (M. arctoides)
M. mulatta
מקוק רזוס (M. mulatta)
מקוק סלעים פורמוסני (M. cyclopis)
מקוק יפני (M. fuscata)
M. sinica
מקוק הכיפה (M. sinica)
מקוק כיפה הודי (M. radiata)
מקוק אסאמי (M. assamensis)
מקוק טיבטי (M. thibetana)
מקוק ארונצ'אלי (M. munzala)
מקוק לבן-לחיים (M. leucogenys)
בנוסף, מוכרים מינים פרהיסטוריים, שהתגלו כמאובנים:
M. anderssoni (התגלה ב-1924)
M. jiangchuanensis (התגלה ב-1992)
M. libyca (התגלה ב-1920)
M. majori (התגלה ב-1969, נכלל לעיתים כחלק מהמין מקוק ברברי)
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Ankel-Simons, Friderun (2000). "Hands and Feet". Primate anatomy: an introduction. Academic Press. p. 340. ISBN 0-12-058670-3.
↑  http://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC2627675/
↑  http://www.biologynews.net/archives/2005/12/08/performing_monkeys_in_asia_carry_viruses_that_could_jump_species_to_humans.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541163105171  BnF: cb11982984b (data)  GND: 4168660-3  LCCN: sh85079250  NKC: ph628976