stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איידהו (BB-24)

| --- | --- |

אוניית המערכה למנוס
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית   יוון הצי היווני
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת מיסיסיפי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  William Cramp & Sons 
 תחילת הבנייה:  12 במאי 1904
 הושקה:  9 בדצמבר 1905
 תקופת הפעילות:  1 באפריל 1908 – 23 באפריל 1941 (33 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי מפציצים גרמנים יונקרס Ju 87
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  13,209 טון
 אורך:  116.4 מטר
 רוחב:  23.5 מטר
 שוקע:  7.5 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  17 קשרים
 גודל הצוות:  744 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  10,700 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 10,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 9 אינץ' (229 מ"מ)   צריחי התותחים: 12 אינץ' (305 מ"מ)   מגדל הניווט: 9 אינץ' (229 מ"מ)
 חימוש:  4 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   8 תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ)   8 תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ)   12 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   6 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.85 אינץ')   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה איידהו (BB-24) או למנוס, לפעמים מאויתת לימנוס (ביוונית: Θ/Κ Λήμνος), הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט מסדרת מיסיסיפי בהדחק של 13,000 טון שנבנתה במקור על ידי צי ארצות הברית בשנים 1904–1908. היא נרכשה על ידי הצי היווני ב-1914 ושמה שונה ללמנוס, יחד עם אחותה מיסיסיפי, ששונתה לשם קילקיס. למנוס נקראה על שם הקרב על למנוס, קרב מכריע במלחמת הבלקן הראשונה. חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים), למנוס ואחותה היו הכלים החזקים ביותר בצי היווני.
האונייה ראתה פעולה מוגבלת במהלך מלחמת העולם הראשונה. המלך הפרו-גרמני של יוון, קונסטנטינוס הראשון, בחר להישאר נייטרלי עד אוקטובר 1916, כאשר הלחץ של ההסכמה המשולשת אילץ אותו להתפטר לטובת ממשלה פרו מדינות ההסכמה. במשך שארית המלחמה, פעלה למנוס אך ורק כספינת הגנה על הנמל. לאחר מלחמת העולם הראשונה, היא ראתה שירות במהלך התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה ובמלחמת מלחמת יוון–טורקיה בשנים 1919–1922. במהלך המלחמה עם טורקיה, למנוס תמכה בנחיתה של יוון בטורקיה והשתתפה בנסיגה הסופית של יוון ב-1922. היא נשארה בשירות עד 1932, אז שימשה כספינת בסיס ולאחר מכן פורקה מנשקה. במהלך הפלישה הגרמנית ליוון ב-1941, היא ואחותה הוטבעו בסלמיס על ידי מפציצי צלילה יונקרס Ju 87. שתי האוניות נמשו בסופו של דבר ופורקו לגרוטאות לאחר תום המלחמה.
תכנון

שתי האוניות מסדרת מיסיסיפי הוזמנו על פי תנאי ההקצאה הימית של 1903, שקבעה הדחק מתוכנן מקסימלי של 13,000 טונות ארוכות (13,209 טונות). הגבול היה מאמץ שהובילו קציני צי בכירים, כולל האדמירל ג'ורג' דיואי וקפטן אלפרד תייר מהן, שהאמינו שכוח של אוניות מערכה קטנות יותר אך רבות יותר פרה-דרדנוט יתאים יותר לצורכי הצי. גורמים בקונגרס התנגדו גם לגודל ההולך וגדל, וחשוב מכך, לעלות של כל עיצוב אוניית מערכה חדשה. ההדחק המוגבל הסתכם בהפחתה של 3,000 טונות ארוכות (3,048 טונות) בהשוואה לסדרת קונטיקט הקודמת, שחייבה פשרות משמעותיות במהירות, בחימוש ושריון, מה שהפך אותם לתכנון גרוע שלא היה מסוגל לשרת עם הצי הראשי והוביל לסילוקם המהיר של האוניות משירות.
איידהו הייתה באורך כולל של 382 רגל (116 מטרים), רוחב של 77 רגל (23 מטרים) ושוקע של 24 רגל 8 אינץ' (7.52 מטרים). הדחק האונייה היה 13,000 טונות ארוכות בתפוסה סטנדרטית ועד 14,465 טונות ארוכות (14,697 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני מדחפים עם קיטור שסופק על ידי שמונה דוודים פחמיים של Babcock & Wilcox שהועברו לשתי ארובות. המנועים דורגו להפיק 10,000 כוחות סוס (7,500 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 17 קשרים (31 קמ"ש). תרני סריג הותקנו בשנת 1909. היה לה צוות של 744 קצינים ומלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) L/45 בשני צריחים תאומים, בשני קצות המבנה העילי. שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים) L/45 הותקנו בארבעה צריחים תאומים, שניים בכל צד של כלי השיט באמצע האונייה. הסוללה המשנית הושלמה עם שמונה תותחי 7 אינץ' (178 מילימטרים) L/45 המורכבים בנפרד בקזמטים לאורך הגוף, שניים פחות מסדרת קונטיקט. להגנה מטווח קרוב מפני סירות טורפדו היא כללה סוללה של 12 תותחי 3 אינץ' (76 מילימטרים) L/50 (לעומת עשרים על סיפון אוניות הסדרה קונטיקט), שישה תותחי 3 פאונד ושני תותחי 1 פאונד. מערכת החימוש של האונייה הושלמה על ידי שני צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים) שקועים בגוף האונייה.
חגורת השריון הראשית של האונייה הייתה בעובי 7–9 אינץ' (178–229 מ"מ), והצטמצמה ל-4–7 אינץ' (100–180 מ"מ) בשני הקצוות. זה הסתכם בהפחתה של שני אינץ' בהשוואה לסדרת קונטיקט. בצריחי תותחן הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ), מותקנים על גבי ברבטות בעובי 10 אינץ' (250 מ"מ). הסוללה המשנית שלה הייתה מוגנת על ידי שריון בעובי 7 אינץ' (180 מ"מ). למגדל הניווט הקדמי היו דפנות בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ).
היסטוריית שירות > קריירה בארצות הברית > בנייה – 1910

השדרית של איידהו הונחה ב-12 במאי 1904 במספנת William Cramp & Sons בפילדלפיה. היא הושקה ב-9 בדצמבר 1905 ונכנסה לשירות בצי ב-1 באפריל 1908. היא יצאה לדרך ב-15 באפריל לניסויים ימיים, ושטה להמפטון רודס, וירג'יניה, שם עצרה בין ה-17 ל-20 באפריל לפני שהמשיכה למפרץ גואנטנמו, קובה לאימון בתחילת מאי. לאחר מכן היא הפליגה חזרה למספנת הצי של פילדלפיה לצורך תיקונים ואבזור סופי.
איידהו יצאה למבצע הראשון שלה יחד עם אוניית המערכה ניו המפשייר ב-20 ביוני, כשהיא נושאת קבוצה של כמעט 800 נחתים לאזור תעלת פנמה כדי לפקח על הבחירות שנערכו בפנמה. היא הגיעה לקולון, פנמה שישה ימים לאחר מכן, הורידה את הנחתים ויצאה למפרץ גואנטנמו מיד לאחר מכן. היא הגיעה לבסיס הצי שם ב-30 ביוני ומילאה את מחסני הפחם שלה לפני שחזרה לארצות הברית. כשהגיעה לפילדלפיה, היא נכנסה למבדוק יבש לצורך תחזוקה שנמשכה בין ה-6 ביולי ל-12 בספטמבר, ולאחר מכן הפליגה לנורפוק, וירג'יניה, שם התורן המרכזי שלה הוחלף בתורן סריג. האונייה ערכה ניסויי ירי מאוחר יותר בספטמבר, ולאחר מכן עברה תחזוקה נוספת בפילדלפיה בסוף החודש שנמשכה עד 9 בפברואר 1909.
לאחר שעזבה את המספנה, איידהו שובצה בשייטת השלישית של הצי האטלנטי ב-17 בפברואר, יחד עם אוניית האחות שלה מיסיסיפי, ניו המפשייר ומיין. ארבע אוניות המערכה פגשו את הצי הלבן הגדול החוזר מול המפטון רודס והיו נוכחות בסקירה הימית בנמל שם ב-22 בפברואר. לאחר מכן יצאה איידהו דרומה למימי קובה לאימון שם במרץ ואפריל, ולאחר מכן חזרה לפילדלפיה ב-6 במאי לתחזוקה נוספת שהסתיימה ב-25 ביולי. לאחר מכן הצטרפה לשאר הצי מול חופי מסצ'וסטס יומיים לאחר מכן; לאחר טעינת פחם בהמפטון רודס בתחילת אוגוסט, הצי ערך אימוני ירי ותרגילים אחרים ליד כף וירג'יניה החל ב-12 באוגוסט. פעולות אלו הגיעו לשיאם בחגיגת הדסון-פולטון בספטמבר ובאוקטובר. תקופה נוספת במבדוק היבש בפילדלפיה נערכה בין ה-6 באוקטובר ל-5 בינואר 1910.
איידהו ושאר הצי האטלנטי התאספו לאימונים במפרץ גואנטנמו מה-12 בינואר עד ה-24 במרץ, ולאחר מכן חזרו האוניות להמפטון רודס לאימוני ירי נוספים. התיקונים בפילדלפיה בוצעו עבור איידהו מ-30 באפריל עד 17 ביולי. משם, היא הפליגה לניופורט, רוד איילנד, שם העלתה את יחידת המיליציה הימית של רוד איילנד לשייט אימונים בין ה-18 ל-23 ביולי. לאחר הורדתם, איידהו החלה בסדרה של תרגילים הכוללים תרגילי טורפדו ותרגילי מוקשים ימיים עם שאר הצי. אימון ירי התקיים באוגוסט וספטמבר, ולאחר מכן התקיימה תקופת שיפוצים נוספת בין ה-2 ל-28 באוקטובר. בתחילת נובמבר חצתה השייטת השלישית את האוקיינוס האטלנטי כדי לבקר באירופה, כולל עצירות בגרייבסנד, בריטניה ובברסט, צרפת. בדרך חזרה למימי קובה, האוניות ערכו אימוני קרב מדומה. הם הגיעו למפרץ גואנטנמו ב-13 בינואר 1911, ובמהלך החודשיים הבאים ערך הצי שם את התמרונים השנתיים שלו.
היסטוריית שירות > קריירה יוונית

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בסוף החודש, החליט המלך הפרו-גרמני של יוון, קונסטנטינוס הראשון, להישאר נייטרלי. מדינות ההסכמה הנחיתו חיילים בסלוניקי ב-1915, שהיווה מקור למתח בין צרפת ליוון. בסופו של דבר, הצרפתים לכדו את הצי היווני ב-19 באוקטובר 1916. למנוס הצטמצמה לצוות שלדי והוציאו את סדני העכוז עבור התותחים שלה כדי להפוך אותם לבלתי פעילים. כמו כן הוסרו ממנה כל התחמושת והטורפדות. בסופו של דבר, ממשלה פרו מדינות ההסכמה בראשות ראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס החליפה את קונסטנטינוס והכריזה מלחמה על מעצמות המרכז. למנוס, לעומת זאת, לא ראתה שירות פעיל עם בעלות בריתה החדשות של יוון, ובמקום זאת שימשה אך ורק להגנת הנמל עד סוף המלחמה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, הצטרפה למנוס להתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה ושירתה ביחידת משלוח לחצי האי קרים. שם היא סייעה לרוסים הלבנים נגד הקומוניסטים. באפריל 1919, למנוס נכחה במפרץ קאפה, שם סיפקה תמיכה בירי לצבא המתנדבים. ב-22 באפריל, סיור אווירי דיווח כי הצבא האדום מתאסף בעיירה ולדיסלובוקה; למנוס והסיירת הקלה הבריטית קראדוק הפגיזה את העיירה, ואילצה את הכוחות הסובייטיים לסגת. לאחר מכן היא ראתה שירות במהלך מלחמת יוון–טורקיה, שם תמכה בנחיתות כדי להשתלט על השטח העות'מאני. הצי העות'מאני נכלא על ידי מדינות ההסכמה לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, ולכן לא סיפק התנגדות לפעילות הצי היווני.
בפברואר 1921 הוצבה למנוס בסמירנה כדי לתמוך בכיבוש העיר. המבצעים הגיעו לסיומם בספטמבר 1922 כאשר הצבא היווני נאלץ לפנות את סמירנה דרך הים, יחד עם מספר נכבד של אזרחים מאסיה הקטנה. הצי הוביל במהלך הפינוי בסך הכל 250,000 חיילים ואזרחים. למנוס עזבה את סמירנה בערב ה-8 בספטמבר עם אחותה קילקיס. במהלך הדרך מסמירנה ליוון, הקפטן דימיטריוס פוקאס, מפקד למנוס, הקים ועדה מהפכנית עם ניקולאוס פלסטיראס וסטיליאנוס גונטאס, שני קולונלים שתמכו בוניזלוס, שהודח ב-1920. הקצינים פתחו בהפיכת 11 בספטמבר 1922, ויחד עם כלי שיט אחרים בצי תמכו בהפיכה. המלך קונסטנטינוס הראשון נאלץ להתפטר לטובת בנו, גאורגיוס השני.
ב-1932 הוכנסה למנוס למילואים לא פעילים; חלקים מלוח השריון שלה הוסרו כדי לבנות ביצורים באי אגינה. היא פורקה מנשקה ב-1937 ולאחר מכן שימשה כספינת בסיס.
היסטוריית שירות > קריירה יוונית > מלחמת העולם השנייה

ב-28 באוקטובר 1940 פלשה איטליה ליוון, ויזמה את מלחמת איטליה–יוון כחלק משאיפות ההתפשטות של הרודן האיטלקי בניטו מוסוליני. הצבא היווני הביס במהירות את האיטלקים והדף אותם בחזרה לאלבניה. פחות משבועיים לאחר מכן, הצי האיטלקי ניזוק קשות בפשיטה הבריטית על טאראנטו, מה שהפחית משמעותית את האיום שהציב הצי המלכותי האיטלקי על הצי היווני. למנוס נותרה מחוץ לשירות, אבל תותחי חילוף ממנה ומקילקיס הועסקו כסוללות חוף ברחבי יוון. ב-6 באפריל 1941 פלש הוורמאכט הגרמני ליוון כדי לתמוך בבת בריתה האיטלקית בסכסוך הקפוא. הגווה של למנוס הופצצה בבסיס הצי סלמיס על ידי מפציצי צלילה יונקרס Ju 87 ב-23 באפריל. האונייה הועלתה לחוף כדי למנוע ממנה לטבוע; שרידי האונייה נגרטו לאחר תום המלחמה.
איידהו מאובזרת ב-William Cramp & Sons
איידהו בשנת 1912 עם שני תרני הסריג
למנוס או קילקיס בנמל בארצות הברית
קילקיס (בחזית) ולמנוס טובעו לאחר תקיפה אווירית גרמנית, 1941.
אוסטפריזלנד (אוניית מערכה, 1909)

| --- | --- |
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "אוסטפריזלנד"
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "אוסטפריזלנד"
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  
 סדרה:  הלגולנד
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Kaiserliche Werft Wilhelmshaven 
 תחילת הבנייה:  19 באוקטובר 1908
 הושקה:  30 בספטמבר 1909
 תקופת הפעילות:  1 באוגוסט 1911 – 5 בנובמבר 1919 (8 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה כספינת מטרה למטוסים
 מיקום:  37°09′08″N 74°34′03″W﻿ / ﻿37.15222222°N 74.5675°W﻿ / 37.15222222; -74.5675 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  22,808 טון (סטנדרט), 24,700 טון (בתפוסה מלאה)
 אורך:  167.2 מטר
 רוחב:  28.5 מטר
 שוקע:  8.94 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  20.5 קשרים
 גודל הצוות:  1,113 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  10,200 ק"מ במהירות 12 קשר
 הנעה:  15 דוודים המזינים מנועי קיטור בהספק 28,000 כוחות סוס (20.6 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 כמות הדלק:  3,200 טון פחם, 200 טון דלק
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 300 מ"מ   צריחי תותחים 300 מ"מ   סיפונים 63 מ"מ   ברבטות 300 מ"מ
 חימוש:  12 תותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ)   14 תותחים בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   14 תותחים 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 20 אינץ' (500 מ"מ)
 
"אוסטפריזלנד" (בגרמנית: SMS Ostfriesland) הייתה האונייה השנייה בסדרת הלגולנד של הצי הקיסרי הגרמני. היא נקראה על שם אזור פריזיה המזרחית, השדרית של אוסטפריזלנד הונחה באוקטובר 1908 במספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן. היא הושקה ב-30 בספטמבר 1909 והוכנסה לשירות בצי ב-1 באוגוסט 1911. האונייה צוידה ב-12 תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') בשישה צריחים דו-קניים, ומהירות מרבית של 21.2 קשרים (39.3 קמ"ש). האונייה שובצה בשייטת אוניות המערכה הראשונה של צי הים הפתוח במשך רוב הקריירה שלה, כולל מלחמת העולם הראשונה.
יחד עם שלוש האוניות האחיות שלה, הלגולנד, תירינגן ואולדנבורג, אוסטפריזלנד השתתפה בכל מבצעי הצי הגדולים של מלחמת העולם הראשונה בים הצפוני נגד הצי הגדול הבריטי, ובכלל זה אף השתתפה בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה. האונייה גם לחמה בים הבלטי נגד הצי הרוסי. היא נכחה במהלך הפלישה הראשונה שלא צלחה למפרץ ריגה באוגוסט 1915.
לאחר קריסת הקיסרות הגרמנית בנובמבר 1918, רוב צי הים הפתוח נכלא בסקפה פלו במהלך משא ומתן לשלום. אולם, ארבעת אוניות המערכה מסדרת הלגולנד הורשו להישאר בגרמניה, ולכן לא היו חלק מהשמדת הצי בסקפה פלו. אוסטפריזלנד ואחיותיה נמסרו בסופו של דבר למדינות ההסכמה המנצחות כפיצויי מלחמה; אוסטפריזלנד הועברה לצי ארצות הברית. היא הוטבעה במהלך ניסויים בכוח אווירי ליד כף וירג'יניה ביולי 1921.
תכנון

האונייה הייתה באורך 167.2 מטרים (548 רגל 7 אינץ'), רוחב של 28.5 מטרים (93 רגל 6 אינץ') ושוקע של 8.94 מטרים (29 רגל 4 אינץ'), והיה לה הדחק של 24,700 טונה מטרית (24,310 טונות ארוכות) במעמס מלא. היא הונעה על ידי שלושה מנועי קיטור 4 צילינדרים תלת דרגתיים עם 15 דוודים; כל מנוע הניע מדחף בעל ארבעה להבים. מנועי האונייה דורגו ב-28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט) והפיקו מהירות מרבית של 21.2 קשרים (39.3 קמ"ש). אוסטפריזלנד נשאה עד 3,200 טונות (3,100 טונות ארוכות) של פחם, מה שאפשר לה להפליג לטווח של 5,500 מיילים ימיים (10,200 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). לאחר 1915 שונו הדוודים להתיז מזוט על הפחם; האונייה יכלה לשאת עד 197 טונות (194 טונות ארוכות) של מזוט. היה לה צוות של 42 קצינים ו-1,071 מלחים.
אוסטפריזלנד הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') SK L/50 בשישה צריחים דו-קניים, עם צריח אחד מקדימה, אחד מאחור ושניים בכל צד של האונייה. הסוללה המשנית של האונייה כללה 14 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45, שכולם הוצבו בבתי תותחים בצד הסיפון העליון. להגנה מפני סירות טורפדו, היא נשאה 14 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45. לאחר 1914, שניים מהתותחים בקוטר 8.8 ס"מ הוסרו והוחלפו בתותחי נ"מ בקוטר 8.8 ס"מ. אוסטפריזלנד הייתה חמושה גם בשישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 50 סנטימטרים (19.7 אינץ'); אחד היה בחרטום, אחד בירכתיים ושניים בכל צד רוחב.
חגורת השריון העיקרית שלה הייתה בעובי 300 מ"מ (11.8 אינץ') במצודה המרכזית, והייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KCA). צריחי תותחי הסוללה העיקריים שלה היו מוגנים באותו עובי של KCA בצדדים ובפנים, כמו גם הברבטות שתמכו בצריחים. הסיפון של אוסטפריזלנד היה בעובי 63.5 מילימטרים (2.5 אינץ').
היסטוריית שירות

אוסטפריזלנד הוזמנה על ידי הצי הקיסרי הגרמני תחת השם הזמני ארזאץ אולדנבורג, כתחליף לאוניית הגנת החוף הישנה אולדנבורג. החוזה עבור האונייה הוענק למספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן בבנייה מספר 31. העבודה החלה ב-19 באוקטובר 1908 עם הנחת השדרית שלה, והאונייה הושקה פחות משנה. מאוחר יותר, ב-30 בספטמבר 1909. היא הוטבלה על ידי הנסיכה מאינהאוזן וקניהאוזן, נציגת האצולה המזרח פריזית העתיקה ביותר. האבזור, כולל השלמת המבנה העילי והתקנת החימוש, נמשך עד אוגוסט 1911. אוסטפריזלנד, על שם אזור החוף הצפון-מערבי של גרמניה, הוכנסה לצי הים הפתוח ב-1 באוגוסט 1911, קצת פחות משלוש שנים מאז שהעבודה התחילה.
לאחר כניסתה לשירות, אוסטפריזלנד ערכה ניסויים ימיים, שהסתיימו עד 15 בספטמבר. קפיטן צור זי ולטר אנגלהרדט שימש כמפקד האונייה הראשון. ב-22, הוקצתה האונייה רשמית לשייטת אוניות המערכה I של צי הים הפתוח. לאחר מכן היא ערכה תרגילי אימון אונייה בודדים, ואחריהם אימוני שייטת, ולאחר מכן תמרוני צי בנובמבר. אוסטפריזלנד הפכה לאוניית הדגל החדשה של השייטת ב-24 באפריל 1912, והחליפה את וסטפאלן. הפלגת הקיץ השנתית ביולי-אוגוסט, שבדרך כלל יצאה לנורווגיה, הופרעה על ידי משבר אגאדיר. כתוצאה מכך, השיט עבר רק לאזור הבלטי. אוסטפריזלנד ושאר הצי פעלו בדפוס של אימוני ספינה בודדים, שייטת וצי מלא במהלך השנתיים הבאות של ימי שלום. אוסטפריזלנד זכתה בפרס ה-Kaiser's Schießpreis (פרס ירי) על ירי מצוין בקרב השייטת הראשונה. קפיטן-לויטננט פרידריך ביזל היה קצין התותחנים של האונייה באותה תקופה, וככזה, היה אחראי על דיוק הירי של האונייה.
ב-14 ביולי 1914 החל שייט הקיץ השנתי לנורווגיה. במהלך השייט האחרון בזמן שלום של הצי הקיסרי, הצי ערך תרגילים מול סקיין לפני שהמשיך לפיורדים הנורווגיים ב-25 ביולי. למחרת החל הצי לחזור לגרמניה, כתוצאה מהאולטימטום של אוסטרו-הונגריה לסרביה. ב-27, כל הצי התאסף מול כף סקדנס לפני שחזר לנמל, שם הוא נשאר במצב מוכנות מוגברת. מלחמה בין אוסטרו-הונגריה וסרביה פרצה ב-28, ובתוך שבוע הצטרפו כל המעצמות האירופיות הגדולות לסכסוך. עד 29 ביולי אוסטפריזלנד וכל שאר השייטת הראשונה היו חזרה בווילהלמסהאפן.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > פעולות מאוחרות יותר

ב-18 באוגוסט, ניסה אדמירל שר לחזור על המבצע מ-31 במאי; שתי סיירות המערכה הגרמניות הפעילות - מולטקה ופון דר טאן - הנתמכות בשלוש דרדנוטים, היו אמורים להפגיז את עיירת החוף סנדרלנד בניסיון למשוך ולהשמיד את סיירות המערכה של ביטי. שאר הצי, כולל אוסטפריזלנד, היו אמורים להפליג מאחוריהם ולספק חיפוי. הבריטים היו מודעים לתוכניות הגרמניות והוציאו את הצי הגדול לפגוש אותן, מה שהוביל לפעולה של 19 באוגוסט 1916. עד השעה 14:35, אדמירל שר הוזהר מפני התקרבותו של הצי הגדול, ומאחר שלא היה מוכן להיכנס לקרב מול כל הצי הגדול רק אחד-עשר שבועות לאחר הקרב ביוטלנד, הפך את כוחותיו ונסוג לנמלים גרמניים.
ב-25–26 בספטמבר, אוסטפריזלנד וכל שאר השייטת הראשונה סיפקו תמיכה בסריקה בשרטון טרשלינג שערך פיקוד סירות הטורפדו (גר') II. שר ערך מבצע צי נוסף ב-18–20 באוקטובר לכיוון שרטון דוגר. במשך רוב 1917, אוסטפריזלנד הוצבה לשמירה במפרץ הגרמני. במהלך מבצע אלביון, ההתקפה האמפיבית על האיים שבשליטת רוסיה במפרץ ריגה, אוסטפריזלנד ושלוש אחיותיה הועברו למצרי דנמרק כדי לחסום כל ניסיון בריטי אפשרי להתערב. ב-28 באוקטובר הגיעו ארבע הספינות לפוטציג ויק ומשם יצאו לארנסבורג ב-29. ב-2 בנובמבר הושלם המבצע אוסטפריזלנד ואחיותיה החלו את המסע חזרה לים הצפוני. במרץ 1918 הוחלף נאצמר כמפקד הספינה על ידי קפיטן צור זי הנס הר. גיחה אחרונה של הצי התקיימה ב-23–24 באפריל 1918. אוסטפריזלנד, תירינגן ונסאו אוחדו ליחידה מיוחדת למבצע שלוסשטיין, כיבוש מתוכנן של סנקט פטרבורג. שלוש האוניות הגיעו לאזור הבלטי ב-10 באוגוסט, אך המבצע נדחה ולבסוף בוטל. היחידה המיוחדת פורקה ב-21 באוגוסט ואוניות המערכה חזרו לווילהלמסהאפן ב-23.
היסטוריית שירות > סוף המלחמה

אוסטפריזלנד ושלוש אחיותיה היו אמורות להשתתף במבצע הצי האחרון של המלחמה, שתוכנן ל-30 באוקטובר. המבצע נועד להסב נזק רב ככל האפשר לצי הבריטי, על מנת לשמור על עמדת מיקוח טובה יותר לגרמניה, תהיה העלות של הצי אשר תהיה. מלחים עייפים במלחמה ערכו מרד, מה שהוביל לביטול המבצע. בניסיון לדכא את התפשטות רגשות המרד, אדמירל היפר הורה לפזר את הצי. אוסטפריזלנד ושאר האוניות של שייטת אוניות המערכה הראשונה נשלחו אל שפך היאדה ב-3 בנובמבר, ולאחר מכן הוחזרו לווילהלמסהאפן ב-6 בנובמבר. ב-16 בדצמבר, אוסטפריזלנד הוצאה משימוש ושימשה כספינת בסיס.
לאחר כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918, רוב צי הים הפתוח, בפיקודו של קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, נכלא בבסיס הצי הבריטי בסקפה פלו. רק האוניות המודרניות ביותר נשלחו למעצר; ארבעת אוניות המערכה מסדרת הלגולנד הושארו בגרמניה. בבוקר 21 ביוני יצא הצי הבריטי מסקפה פלו כדי לבצע תמרוני אימון, ובשעה 11:20 שידר רויטר את הפקודה להטביע את ספינותיו. בטווח של כמה שעות, עשר אוניות מערכה וחמש סיירות מערכה טבעו במים הרדודים של סקפה פלו. קפיטן צור זי קרל וינדמילר שימש כמפקדה האחרון של אוסטפריזלנד עד שנמחקה מרשימת הצי ב-5 בנובמבר 1919. לאחר מכן היא נמסרה לבעלות הברית בתור "H" כתחליף לספינות שהוטבעו. האונייה נשארה בגרמניה עד 7 באפריל 1920, אז לקח אותה צוות גרמני לרוזית'. היא נמסרה לארצות הברית כפיצויי מלחמה, נכנסה לשירות ב-7 באפריל ברוזית' כ-USS אוסטפריזלנד בפיקודו של קפטן J.F. הלווג. ב-9 באפריל הגיע צוות אמריקאי להביא אותה לארצות הברית. למרות שהיא נזקקה לתיקון, אוסטפריזלנד הצליחה להפליג לניו יורק. מאוחר יותר היא הושבתה שם ב-20 בספטמבר 1920.
היסטוריית שירות > ניסוי ההפצצה האמריקאי

ביולי 1921, צי ארצות הברית ושירות האוויר של צבא ארצות הברית ערכו סדרה של ניסויי הפצצה מול כף הנרי, בראשות הגנרל בילי מיטשל. המטרות כללו ספינות מלחמה אמריקאיות וגרמניות לשעבר, כולל אוניית המערכה הישנה איווה, הסיירת פרנקפורט ולבסוף אוסטפריזלנד ב-20 ביולי. בשעה 13:30 ET, גל ההתקפה הראשון, חמוש בפצצות 230 ליברות (100 קילוגרם), פגעו באונייה הנייחת. שמונה מתוך 33 פצצות פגעו במטרה, ולאחר מכן נבדקה האונייה. גם הגל השני היה חמוש ב-פצצות 230 פאונד, והגלים השלישי והרביעי נשאו פצצות 600 ליברות (270 קילוגרם). חמש פצצות 600 ליברות פגעו במטרה, אבל נזק קטן נגרם לחלק העליון של האונייה. הפצצות שכמעט פספסו את האונייה, לעומת זאת, גרמו נזק תת-מימי משמעותי לגוף, מה שאפשר הצפה מסוימת וגרם נטייה של 5 מעלות שמאלה ושלושה מטרים נוספים של שוקע בירכתיים. לוח הזמנים של ההפצצות נקטע על ידי סערה בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
מוקדם בבוקר 21 ביולי החל הגל החמישי של המפציצים בהתקפתם. בשעה 08:52, המפציץ הראשון של הצבא הטיל פצצת 1,000 ליברות (450 קילוגרם) שפגעה באונייה; ארבעה מפציצים נוספים הגיעו בעקבותיו וקלעו עוד שתי פגיעות. פקחים שוב עלו על אוסטפריזלנד בעקבות ההתקפה החמישית וציינו שהפגיעות לא גרמו נזק רציני לאונייה, אם כי אחת יצרה חור גדול בצד הימני שלה שאיפשר הצפה נוספת. בצהריים היא שקעה 5 רגל בירכתיים ורגל אחת בחרטום. בשעה 12:19, גל ההתקפה הבא, מצויד בפצצות 2,000 ליברות (910 קילוגרם) הטיל שש פצצות, אך אף אחת מהן לא פגעה, אם כי שלוש התפוצצו קרוב מאוד לגוף האונייה. בשעה 12:30, אוסטפריזלנד החלה לשקוע במהירות בירכתיים והנטייה שמאלה גדלה באופן דרמטי. בשעה 12:40 התהפכה האונייה וטבעה. תוצאות הבדיקות זכו לפרסום נרחב ומיטשל הפך גם לגיבור לאומי וגם ל"נביא התעופה הבלתי ניתן לטעות".
אולם הנהגת הצי האמריקני זעמה על הטיפול של מיטשל בניסויים; פצצות ה-2,000 פאונד לא הותרו על ידי הצי, שקבע את כללי הניסוי. המפציצים של מיטשל גם לא איפשרו לפקחים לעלות על האונייה בין מסע ההפצצה כפי שקבע הצי. הדו"ח המשותף של הצבא והצי על הניסויים, שפורסם חודש לאחר מכן ונחתם על ידי הגנרל ג'ון פרשינג, קבע כי "אוניית המערכה היא עדיין עמוד השדרה של הצי". מיטשל כתב תיאור משלו, סותר על הבדיקות, אשר הודלף לאחר מכן לעיתונות. טביעת אוניית המערכה עוררה מחלוקת גדולה במרחב הציבורי האמריקאי; תומכיו של מיטשל הגזימו במשמעות המבחנים על ידי טענת שווא כי אוסטפריזלנד היא בלתי ניתנת להטבעה. הסנאטור ויליאם בורה טען שהבדיקות גרמו לאוניות מערכה להפוך למיושנות. מיטשל זכה לתמיכה רחבה בעיתונות, אם כי הטקטיקות הקרביות שלו יותר ויותר הביאו אותו בסופו של דבר לבית משפט צבאי על חוסר כפיפות, מה שאילץ אותו לפרוש מהצבא.
תרשים האוניות מסדרת הלגולנד
ציור זיהוי בריטי של סדרת הלגולנד
אוסטפריזלנד ב-1915 עם צפלין מעליה
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
אוסטפריזלנד תחת דגל ארצות הברית
איירבוס זפיר

|  מאפיינים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  כלי טיס בלתי מאויש חשמלי ארוך טווח
 יצרן:  איירבוס 
 יחידות שיוצרו:  3 
 משתמש ראשי:  חיל האוויר המלכותי 
 
איירבוס זֵפִיר (באנגלית: Airbus Zephyr) היא סדרה של כלי טיס בלתי מאוישים קלים, המונעים על ידי אנרגיה סולארית.
פיתוח

הזפיר תוכנן ונבנה במקור בשנת 2003 על ידי קבלן ההגנה בריטי, QinetiQ.
בהדגמה שנערכה בשנת 2008 עבור צבא ארצות הברית, גרסה קטנה יותר של הזפיר (זפיר 6) ביצעה שיא עולמי בלתי רשמי לטיסה בלתי מאוישת הארוכה ביותר, אולם הטיסה, שנמשכה 82 שעות בגובה 61,000 רגל (19,000 מטרים) לא קבעה שיא רשמי מכיוון שפקידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה לא היו מעורבים בטיסה.
הזפיר 7 מחזיק בשיא הסיבולת הרשמי של כלי טיס בלתי מאויש ללא טייס. בטיסה בין התאריכים 9–23 ביולי 2010, שנמשכה 336 שעות, 22 דקות ו -8 שניות (14 יום, 22 דקות, 8 שניות).כלי זה יכול לטוס במשך חודשים בזכות האנרגיה הסולארית והסוללות הנטענות שלו.
תביעות שיא אומתו על ידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה למשך טיסה ולגובה, בגובה 21,562 מטר. שיא זה יותר מהכפיל את שיא הסיבולת הקודם בטיסה בלתי מאוישת.
מערכת זפיר נמכרה ל-EADS Astrium (כיום איירבוס הגנה וחלל) במרץ 2013, שם הוטסה מחדש בהצלחה כחלק מתוכנית הפסאודו-לווינית בגובה רב (HAPS).
בשנת 2014 המטוס טס במשך 11 ימים בחורף, ומאוחר יותר בסמוך למרחב האווירי האזרחי.
בנובמבר 2015, בבית הנבחרים, ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון בנאום הצהיר כי בריטניה אמורה להציב כלי טיס בלתי מאויש בפיתוח בריטי שיטוס בקצה האטמוספירה של כדור הארץ ויאפשר לפקח על יריבינו במשך שבועות ארוכים, ולספק מודיעין קריטי לכוחות המזוינים שלנו.
בפברואר 2016 דווח על רכישה של שני מטוסי זפיר 8. באוגוסט 2016 אישר משרד הביטחון הבריטי את רכישת פלטפורמת זפיר 8 השלישית.
בקיץ 2018 בטיסת הבכורה מאריזונה, זפיר S טס במשך 25 יום 23 שעות 57 דקות, כמעט כפליים מטיסת השיא הקודם- של 14 יום.
המל"ט השתמש בסוללת Amprius ליתיום-יון עם סיליקון nanowire אנודות בחוזק 435 וואט שעה לק"ג אנרגיה לעומת 300–320 וואט שעה לק"ג עבור אנודות גרפיט קונבנציונלי. יעילות גבוהה, קל משקל וגמיש מטאמורפי הפוך (IMM) מרובה צומת אפיטקסיאלי (ELO) GaAs גיליונות תאים סולאריים המיוצרים על ידי MicroLink Devices סיפקו לאנרגיה הסולארית כוחות ספציפיים העולים על 1,500 וואט/ ק"ג ועוצמות שטח הגדולות מ-350 וואט/מ"ר.
בשנת 2018 תוכננה ל- זפיר 8, הידוע גם בכינויו זפיר S, בדיקת טיסה בקנה מידה מלא עבור גרסת זפיר T בעלת הזנב כפול שמטרתה יכולת מעקב ותקשורת ימית.