stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדיוויזיה ה-97 (ארצות הברית)
היסטוריה > בין המלחמות

הדיוויזיה ה-97 הוקמה מחדש במילואים המאורגנים ב-24 ביוני 1921, הוקצתה לאזור הקורפוס הראשון, והוקצתה לקורפוס ה-11. הדיוויזיה הוקצתה עוד יותר למדינות ניו המפשייר, מיין וורמונט כאזור הבית שלה. המטה אורגן בדצמבר 1921 בתחילה באוגוסטה, מיין, ולאחר מכן הועברה בספטמבר 1922 למנצ'סטר, ניו המפשייר. המטה הועבר שוב באוגוסט 1923 לבניין הפדרלי במנצ'סטר. בסוף 1937 הועבר המטה לבניין הדואר החדש בפורטלנד, ונשאר שם עד שהופעל למלחמת העולם השנייה. רגימנטים הרגלים 373-375, חלק מהדיוויזיה הזמנית ה-94 במלחמת העולם הראשונה שנועדה להיות מורכבת מחיילים מפוארטו ריקו, הוקצו לחטיבת הרגלים ה-211 של פוארטו ריקו כחלק מדיוויזיה היפותטית שמעולם לא אורגנה, וכן רגימנט הרגלים ה-376 הבלתי מאורגן הוקצה לדיוויזיה ה-94, שהוקצתה למסצ'וסטס. כדי לחזק את שאר כוחות הרגלים של הדיוויזיה ה-94, הוקצו רגימנטים הרגלים ה-301 וה-302 (חלק מהדיוויזיה ה-76 במלחמת העולם הראשונה), יחד עם רגימנט הרגלים ה-419 החדש שהוקם. הדיוויזיה ה-76 שמרה רק על רגימנט הרגלים ה-304 שלה מתקופת מלחמת העולם הראשונה, לקחה את רגימנט הרגלים ה-385 מהדיוויזיה ה-97 והוסיפה את רגימנטים הרגלים ה-417 וה-418 החדשים שהוקמו, בעוד שהדיוויזיה ה-97 לקחה את רגימנטים הרגלים ה-303 וה-38 של הדיוויזיה ה-76.
במספר הזדמנויות, הדיוויזיה השתתפה ב-CPX של הקורפוס הראשון והארמייה הראשונה בשיתוף עם יחידות אחרות של הצבא הסדיר, המשמר הלאומי ויחידות המילואים המאורגן. אירועי הכשרה אלו העניקו לקציני מטה הדיוויזיה הזדמנויות לתרגל את התפקידים שהם צפויים לבצע במקרה בו תתגייס הדיוויזיה. בניגוד ליחידות הסדירות והמשמר במרחב הקורפוס הראשון, הדיוויזיה ה-97 לא השתתפה בתמרוני מרחב הקורפוס הראשון השונים ובתמרוני הארמייה הראשונה של 1935, 1939 ו-1940 כיחידה מאורגנת בשל מחסור בכוח אדם וציוד מגויסים. במקום זאת, שובצו הקצינים וכמה חיילי מילואים מגויסים ליחידות הסדירות והמשמר כדי למלא משבצות פנויות ולהעלות את היחידות לכוחות שלום מלאים לתרגילים. בנוסף, חלק מהקצינים מונו כשופטים או כאנשי תמיכה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

הדיוויזיה הופעלה מחדש ב-25 בפברואר 1943 ולאחר אימונים רבים בטקסס ובקליפורניה, נשלחה לאירופה ב-19 בפברואר 1945. כוחה של היחידה היה 14,600 חיילים. לאחר מכן הגיעה הדיוויזיה לגרמניה דרך צרפת והולנד כחלק מהארמייה השלישית, שם חצתה את הריין ליד בון בתחילת אפריל ולאחר מכן השתתפה בלחימה באגן הרוהר . ב-12 באפריל, PFC Joe R. Hastings היה כל כך מכובד בקרבות ליד Drabenderhöhe עד שלאחר מותו הוענק לו עיטור מדליית הכבוד . [1]
ב-14 באפריל הצליחו חיילי הדיוויזיה לשחרר מחנה שבויים ליד מוך. ב-15 באפריל שחררו חיילי הדיוויזיה את מחנה המשנה של מחנה הריכוז הלמברכטס. יומיים לאחר מכן, ב-17 באפריל, דיוויזיית הרגלים ה-97 נכנסה לזולינגן. יחד עם חיילים מדיוויזיית הרגלים ה-90, יחידות הדיוויזיה שחררו את מחנה הריכוז פלוסנבירג ב-23 באפריל. בעבר דווח כי שוטרים צבאיים מרגימנט הרגלים ה-303 וחיילים נוספים נתקלו בשטח המחנה. חיילי החיילים עזרו לטפל באסירים המותשים ולקבור את הגופות. כוח המודיעין של הדיוויזיה ראיין כמה מהאסירים המשוחררים כדי לאסוף מידע על שומרי האס אס. אחד החיילים הללו מהדיוויזיה היה הסופר אנתוני הכט.
ב-25 באפריל חצתה הדיוויזיה את הגבול לצ'כוסלובקיה במסגרת הקורפוס ה-5. איגר היה אחד המקומות הראשונים ששוחררו. בתום המלחמה, חלקים מהדיוויזיה עדיין נלחמו על שטח גרמניה ליד ויידן שבפפאלץ העילית. בצ'כוסלובקיה, חיילי הדיוויזיה לחמו בפעם האחרונה בקונסטנטינסבאד, שם ניצבה הדיוויזיה בסוף המלחמה. חילופי האש האחרונים של מלחמת העולם השנייה התרחשו ליד קלנוביץ בדרום בוהמיה בליל 7 במאי 1945, כאשר חיילי דיוויזיית הרגלים ה-97 החליפו אש עם צלף גרמני. הדיוויזיה הקימה לזמן קצר את המפקדה שלה בטכאו לפני שנסוגה מצ'כוסלובקיה ומסרה את השטח הנכבש לידי הצבא האדום.
במהלך המלחמה נהרגו 188 מחיילי הדיוויזיה, 721 נפצעו ו-9 נותרו נעדרים.
הדיוויזיה הועברה לארצות הברית מלה האבר שבצרפת ב-16 ביוני 1945 ולאחר מכן נשלחה ליפן, שם ירדה ביוקוהמה ושימשה ככוח כיבוש. אזור הפעולה היה מחוז סאיטאמה, מחוז גונמה, מחוז נאגנו, מחוז ניאיגטה, מחוז פוקושימה ומחוז טוצ'יג'י. קציני המודיעין של הדיוויזיה אבטחו מלאי יפני של רדיום ומתכות יקרות באוסקה ובאיידה. ב-31 במרץ 1946, הדיוויזיה הושבתה סופית ביפן.
מפקדים

קולונל קרל א. מרטין (26 בספטמבר 1918 – 19 באוקטובר 1918)
בריגדיר גנרל ג'יימס ר. לינדזי (19 באוקטובר 1918 – 20 בנובמבר 1918)
מייג'ור גנרל לואיס א. קרייג (25 בפברואר 1943 – 19 בינואר 1944)
בריגדיר גנרל מילטון ב. האלסי (20 בינואר 1944 – 24 בספטמבר 1945)
מייג'ור גנרל הרמן פ. קרמר (24 בספטמבר 1945 – 31 במרץ 1946)
הקרב השמיני על האיזונצו

הקרב השמיני על נהר איזונצו נערך בין 9 באוקטובר ל-12 באוקטובר 1916, בין איטליה והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
מהלך הקרב

הקרב השמיני היה המשכו של הקרב השביעי על האיזונצו. מטרת ההתקפה הייתה זהה – העיר טריאסטה. בנוסף לכך התקיימה התקפת הסחה בין ויפאך וסט' פטר ליד גוריצה. האיטלקים הצליחו לכבוש עמדות אחדות ממזרח לגוריצה, וכן שטח קרקעי קטן ליד הודי לוג וקוסטניביקה.
הקרב השלישי על האיזונצו

הקרב השלישי על נהר איזונצו מתוך סדרת קרבות הנהר איזונצו, התקיים בין 18 באוקטובר ועד 4 בנובמבר 1915, בין איטליה לאוסטרו-הונגריה.
מהלך הקרב

האיטלקים פרצו בין קרן ובין הים. המטרות היו זהות לאלה של הקרב השני על האיזונצו. הפריצה בכיוון סאן מיכלה שוב נכשלה, ומתחת לרמה של דוברדו הם הצליחו לתפוס רק כמה עמדות. ההתקפות שכוונו בו בזמן כנגד פליטש (פלצו), טולמיין  וגוריצה התמוטטו תוך אבדות קשות.
הקרב השביעי על האיזונצו

הקרב השביעי על נהר איזונצו נערך מ-14 בספטמבר עד 18 בספטמבר 1916, בין איטליה לאוסטרו-הונגריה.
מהלך הקרב

ההתקפה האיטלקית נערכה בקארסט, בין הים האדריאטי לגוריצה. הארמייה האיטלקית השלישית אמורה הייתה לפרוץ דרך רמת פיטי הריב (נקודה 432), לכיוון טריסטל ולהתקיף את העיר טריאסטה. האיטלקים הצליחו לכבוש רק עמדות אחדות וארמון ליד מרנה.
המומינים (סדרת טלוויזיה, 1977)

| --- | --- |

כרזת הסדרה
 מבוסס על:  "המומינים" מאת טובה ינסון
 סוגה:  סדרת סטופ מושן, סדרת ילדים
 מדבבים בעברית:  ראו כאן
 ארץ מקור:  פולין הרפובליקה העממית הפולנית אוסטריה אוסטריה גרמניה גרמניה המערבית
 שפות:  פולנית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן עברית)
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  78
 הפקה
 חברת הפקה:  Se-ma-for Jupiter Film
 הפצה:  Global Genesis Group
 אורך פרק:  כ-10 דקות
 שידור
 רשת שידור:  TVP1
 רשת שידור בישראל:  הטלוויזיה החינוכית הישראלית
 תקופת שידור מקורית:  1977–1982
 תקופת שידור בישראל:  16 בפברואר 2014 – 2014
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
המומינים (בפולנית: Opowiadania Muminków, בגרמנית: Die Mumins) היא סדרת סטופ מושן פולנית-אוסטרית-גרמנית לילדים, המבוססת על סדרת ספרים בעלת אותו שם מאת טובה ינסון, אשר הופקה על ידי Se-ma-for ו-Jupiter Film.
הסדרה שודרה במקור בערוץ TVP1 הפולני, החל משנת 1977 עד שנת 1982, ולאחר מכן הופצה במדינות נוספות, ביניהן בריטניה. לאחר שבשנת 2010 הסדרה עברה מיתוג מחדש והומרה לפורמט HD, היא החלה להיות משודרת בישראל בדיבוב עברי בשנת 2014 בטלוויזיה החינוכית, כאשר שידור פרק הבכורה היה ב-16 בפברואר. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 78 פרקים באורך 10 דקות, כאשר מספר הפרקים שלה שונה ממדינה למדינה, כך לדוגמה בבריטניה הסדרה התפרסה ב-100 פרקים.
מספר פרקים של הסדרה אוחדו לסרטים באורך מלא, כך לדוגמה פרקים 100-88, לפי ההפצה הבריטית, אוחדו לסרט באורך 75 דקות שהופץ בשנת 2010 בשם "המומינים בחיפוש אחר כוכב שביט".
תקציר העלילה

הסדרה מתרחשת בעמק המומינים, בו בכל פרק המומינים עוברים חוויות והרפתקאות שונות יחד עם חבריהם, כאשר ישנה המשכיות בין פרק לפרק. הסדרה נחשבת כסדרה הכי נאמנה למקור, כאשר רוב פרקיה מבוססים באופן ישיר על סיפורים שונים מסדרת הספרים, ביניהם "משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף", "הילדה הבלתי נראית", "משפחת המומינים - חורף קסום", "ספר הזכרונות של מומינאבא", "קיץ מסוכן בעמק המומינים", "מומינאבא והים" ו"כוכב השביט מגיע לעמק המומינים".
דמויות ומדבבים בעברית

בימוי הדיבוב העברי נעשה על ידי דן שצברג, והופק על ידי יעל אללוף, כאשר הוא נעשה באולפן הדיבוב "וידאופילם אינטרנשיונל".
דניאל מגון - מומין
טליה ברקאי - סנורקה
אלדד פריבס - מומינאבא
אורנה כץ - מומינאמא
דן שצברג - סנופקין
דן קיזלר - סנורק
שרון שחל - מאי הקטנה
גדי לוי - מר המיולין
יהויכין פרידלנדר - מספר
את שיר הפתיחה בגרסה העברית ביצעה שרון שחל.
הפקה

סדרה זו היא הסדרה השלישית שמבוססת על סדרת הספרים "המומינים", והיא נחשבת לגרסה הכי נאמנה עליה. טובה ינסון, כותבת סדרת הספרים, ואחיה, לארס ינסון, שגם לקח חלק בכתיבת סדרת הספרים, היו מעורבים בתהליך ההפקה של סדרת הטלוויזיה - התסריטאים תרגמו כל פרק של הסדרה מפולנית, שפת המקור של הסדרה, לשוודית, שפת האם של האחים, כדי שאם הם מרגישים שיש צורך ישכתבו, ישנו, יתקנו וירחיבו אותו. הפקת כל פרק בסדרת הטלוויזיה נעשתה לאחר שהיה אישור מהאחים לגבי התסריט.
ביקורות

הסדרה זכתה לביקורות בהן נאמר שהיא לפעמים מפחידה ואפלה מדי לקהל היעד הצעיר אליה כיוונה.
במרץ 2014, רחלי רוטנר, עיתונאית ישראלית, כתבה על הסדרה באתר "וואלה! NEWS":
"מדובר ביצירה יפה ואיכותית [...], מדובר בגרסה קצרצרה (10 דקות לפרק) ואמנותית לסיפורי המומינים, עם אפלולית רכה ברקע ומוזיקה מיושנת של חלילי צד וכינורות, כשחצי מהזמן הקריין (יהויכין פרידלנדר) מדווח לבדו על העלילה כמו סיפור לפני השינה. מאוד מוגבל עלילתית ולא סוטה מהגרסה הכתובה במילימטר, אבל נעים. זה בהחלט היה יכול למלא יופי חללי שידור בהופ! קטנטנים. יש משהו מאוד אינפנטילי, איטי ופיוטי בסטופ-מושן מהסוג הזה, קצת כמו "קרוסלת הקסמים" ו"רודולף אייל הצפון", שמתאים מאוד להשכבת פעוטות לישון."
ראו גם

המומינים (אנימה)
הערות שוליים

↑  רחלי רוטנר‏, "המומינים" בעונה חדשה: החינוכית משתמשת בנוסטלגיה ומרמה אותנו, באתר וואלה, 6 במרץ 2014
| המומינים |
| --- | --- | --- |
| יוצרים ומפתחים | טובה ינסון • לארס ינסון |  |
| משפחת מומין | מומינטרול • מומינאבא • מומינאמא |  |
| העולם של המומינים | עמק המומינים • בית המומינים • סניף • סנופקין • מאי הקטנה • סנורקה • סנורק • הגרוק • השמנטפים • דמויות נוספות |  |
| ספרי הסדרה | משפחת המומינים והשיטפון הגדול (1945) • כוכב השביט מגיע לעמק המומינים (1946) • משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף (1948) • ספר הזכרונות של מומינאבא (1950) • קיץ מסוכן בעמק המומינים (1954) • משפחת המומינים - חורף קסום (1957) • הילדה הבלתי נראית (1962) • מומינאבא והים (1965) • עמק המומינים בנובמבר (1970) |  |
| ספרי תמונות וקומיקס | הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה (1952) • מי יעודד את רשוש? (1960) • המסע המסוכן (1977) • אורח לא רצוי (1980) • שירים מעמק המומינים (1993) • מומינטרול (קומיקס) (1954 - 1975) |  |
| סרטים וסדרות טלוויזיה | משפחת החיות המוזרות (1973) • המומינים (1977 - 1982) • המומינים (1990 - 1992) • המומינים - כוכב השביט: הסרט (1992) • קיץ מסוכן בעמק המומינים (2008) • כוכב השביט מגיע לעמק המומינים (2010) • עמק המומינים (2019 - הווה) |  |
| שונות | פארק עולם המומינים • Metsä • מוזיאון עמק המומינים |  |
הקרב הרביעי על האיזונצו

הקרב הרביעי על נהר איזונצו מתוך סדרת קרבות הנהר איזונצו, התקיים בין 10 בנובמבר ועד 14 בדצמבר 1915, בין איטליה ובין האימפריה האוסטרו-הונגרית. הקרב הזה מכונה גם 'הקרב למען הפרלמנט' משום שהמפקד האיטלקי, גנרל לואיג'י קאדורנה (Cadorna) רצה להגיע להישג כלשהו לפני מועד תחילת ישיבות הפרלמנט האיטלקי, שכן המפלות והאבדות שנגרמו עד לעת הזאת איימו להביא את איטליה למשבר פוליטי פנימי.
מהלך הקרב

בהתקפה מאסיבית ניסתה איטליה שוב לכבוש את רמת דוברדו ואת גוריצה. גוריצה נהרסה כמעט עד היסוד באש התותחים האיטלקיים. גם המתקפה הזו לא הביאה את ההצלחה המקווה, שכן כל ההתקפות האיטלקיות נהדפו. עם תחילת החורף הפסיק גנרל קדורנה את ההתקפות.
הדיוויזיה ה-95 (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיה
 בסיס האם:  פורט סיל 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1918   1921   1947 – 1918   1945   כיום
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 
הדיוויזיה ה-95 הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית שהשתתפה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה מאוחר מכדי לראות פעולה במלחמת העולם הראשונה ונשארה בעתודת הצבא עד למלחמת העולם השנייה, אז נשלחה לאירופה. הדיוויזיה קיבלה את כינויה "אנשי הברזל של מץ" כאשר שחררה את מץ מהוורמאכט והחזיקה בה נגד מתקפת נגד גרמנית. לאחר תום מלחמת העולם השנייה פעלה הדיוויזיה כיחידת מילואים לזמן קצר ופורקה סופית ב-1947 לפני שהוקמה מחדש כמחלקת אימונים של הצבא ב-1952.
במהלך חמישים השנים הבאות, הדיוויזיה אורגנה מחדש כל הזמן, כאשר משימותיה השתנו תכופות ויחידות כפופות נוספו או הועברו לאזורי פיקוד אחרים. מגוון מפקדות גדוד וחטיבה אורגנו מחדש כדי למלא תפקידי הכשרה שונים עבור חיילי צבא ארצות הברית ומתגייסים. לאחר מכן אורגנה הדיוויזיה מחדש כדי לבצע אימוני קרב בסיסיים למתגייסים לצבא. עד היום מכשירה הדיוויזיה טירונים המוצבים לאחר מכן ביחידות קרביות, יחידות אספקה או יחידות צבאיות אחרות.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

הדיוויזיה ה-95 הוקמה לראשונה בצבא הלאומי ב-4 בספטמבר 1918. היא אורגנה במחנה שרמן, אוהיו. הדיוויזיה אורגנה עם חטיבת הרגלים ה-189 וחטיבת החי"ר ה-190 של המילואים של אוקלהומה. הדיוויזיה נועדה להיפרס בחו"ל במהלך מלחמת העולם הראשונה. האימונים של כל היחידות בדיוויזיה החלו מיד. ב-11 בנובמבר נחתמה שביתת הנשק עם גרמניה והסתיימו פעולות האיבה. פריסת הדיוויזיה בוטלה והיא פורקה בדצמבר 1918. כל קציני ואנשי הדיוויזיה שוחררו מהצבא או הועברו ליחידות אחרות.
היסטוריה > בין המלחמות

הדיוויזיה ה-95 הוקמה מחדש במילואים המאורגנים ב-24 ביוני 1921, הוקצתה לאזור הקורפוס השמיני, והוקצתה לקורפוס ה-18. הדיוויזיה הוקצתה למדינת אוקלהומה כאזור הבית שלה. מטה הדיוויזיה אורגן ב-31 באוגוסט 1921 בבניין הקפיטול של מדינת אוקלהומה באוקלהומה סיטי. הוא הועבר ב-3 במאי 1922 לבניין בנק המסחר הלאומי באוקלהומה סיטי, והועבר שוב באוגוסט 1924 ל-203-1⁄2 West Grand Avenue. המפקדה נשארה שם עד שהופעלה למלחמת העולם השנייה. כדי לשמור על הקשר עם קציני הדיוויזיה, פרסם הרמטכ"ל ניוזלטר שכותרתו "עמדת התצפית".
תחנת הגיוס והאימונים המיועדת לדיוויזיה הייתה פורט סיל, אוקלהומה, המקום שבו התרחשו חלק גדול מפעילויות האימונים של הדיוויזיה ה-95 בשנים שבין המלחמות. במספר הזדמנויות, השתתפה הדיוויזיה בתרגילי עמדות פיקוד של אזור הקורפוס השמיני והארמייה השלישית בשיתוף עם יחידות אחרות של הצבא הסדיר, המשמר הלאומי ויחידות מילואים מאורגנות. אירועי הכשרה אלו העניקו לקציני מטה הדיוויזיה הזדמנויות לתרגל את התפקידים שהם צפויים לבצע במקרה בו תתגייס דיוויזיה. בניגוד ליחידות הסדירות והמשמר במרחב הקורפוס השמיני, הדיוויזיה ה-95 לא השתתפה בתמרוני מרחב הקורפוס הראשון השונים ובתמרוני הארמייה השלישית של 198, 1939 ו-1940 כיחידה מאורגנת בשל מחסור בכוח אדם וציוד מגויסים. במקום זאת, שובצו הקצינים וכמה חיילי מילואים מגויסים ליחידות הסדירות והמשמר כדי למלא משבצות פנויות ולהעלות את היחידות לכוחות שלום מלאים לתרגילים. בנוסף, חלק מהקצינים מונו כשופטים או כאנשי תמיכה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

ב-15 ביולי 1942, הדיוויזיה גויסה לשירות צבאי פעיל ואורגנה מחדש במחנה סוויפט, טקסס, כאשר מייג'ור גנרל הארי ל. טוואדל מונה למפקד הדיוויזיה. חטיבות הרגלים ה-189 וה-190 פורקו כחלק מביטול החטיבות בצבא. במקום זאת, הדיוויזיה הוקמה משלושה רגימנטים חי"ר, ה-377, ה-378 וה-379. הדיוויזיה קיבלה גם תג שרוול כתף. במהלך השנתיים הבאות, הדיוויזיה קיבלה הכשרה מקיפה במקומות ברחבי ארצות הברית.
דיוויזיית הרגלים ה-95 הוקצתה בתחילה לקורפוס ה-13 שהוקצה לארמייה התשיעית. היא יצאה לאירופה ב-10 באוגוסט 1944 והגיעה לבריטניה הגדולה ב-17 באוגוסט. לאחר חודש נוסף של אימוני לחימה, נחתו חיילי הדיוויזיה בצרפת ב-15 בספטמבר. הדיוויזיה חנתה ליד Norroy-le-Sec בין ה-1 ל-14 באוקטובר וצורפה לקורפוס ה-13.
הדיוויזיה ה-95 שובצה לאחר מכן לקורפוס ה-20 שהוקצה לארמייה השלישית והושלכה לקרב ב-19 באוקטובר בראש הגשר של מוזל מדרום למץ. הכוחות סיירו בסייל ליד שמינו, כבשו את הביצורים סביב מץ והדפו את ניסיונות האויב לחצות את הנהר. תוך כדי הגנה על העיר מפני התקפות גרמניות חוזרות ונשנות, קיבלה הדיוויזיה את הכינוי "אנשי הברזל של מץ". ב-1 בנובמבר יצאו גורמים למתקפה, והדפו את מתקפת האויב נגד Maizières-lès-Metz. ב-8 בנובמבר חצו יחידות אלו את המוזל והתקדמו לברטנז'. כנגד התנגדות עזה, הדיוויזיה ה-95 כבשה את הביצורים סביב מץ וכבשה את העיר עד ה-22 בנובמבר.
הדיוויזיה התקדמה לעבר הסאר ב-25 בנובמבר ונכנסה לגרמניה ב-28 בנובמבר. הדיוויזיה ה-95 כבשה גשר מעל הסאר ב-3 בדצמבר ונלחמה בקרב מר מבית לבית על זארלאוטרן. עם נפילת פרברי העיר, למרות שהאויב עדיין הציג התנגדות נוקשה, ראש הגשר על הסאר הוקם היטב עד ה-19 בדצמבר. בעוד שחלק מהיחידות עברו לנקודת כינוס, אחרות החזיקו את האזור נגד התקפות גרמניות חזקות.
ב-2 בפברואר 1945 החלה הדיוויזיה להתקדם לכיוון מאסטריכט בהולנד, ועד ה-14 בפברואר היו יחידות בקו במירסלו כדי לתמוך ביחידות הבריטיות שם. במהלך תקופה זו הוקצתה הדיוויזיה לקורפוס ה-19, שהיה חלק מארמייה התשיעית, אם כי היא גם הוקצתה באופן זמני למספר קורפוסים אחרים במהלך האביב.
ב-23 בפברואר הוחלפה הדיוויזיה וב-1 במרץ התאספה הדיוויזיה ה-95 באזור ייליך. הם כיתרו את האויב ליד גשר אורדינגן וטיהרו את הכיס עד 5 במרץ, בעוד שחלקים אחרים נדחקו הלאה לעבר הריין. החל מה-12 במרץ, הדיוויזיה ה-95 לחמה ליד נויס. ב-3 באפריל, היא התאספה ממזרח לנהר הריין בבקום ופתחה במתקפה על פני הליפה למחרת. ב-6 באפריל היא כבשה את האם וקאמן. לאחר פינוי הכיס מצפון לרוהר ול-Mohne, כבשה הדיוויזיה ב-9/10 באפריל את ורל ואנה, את דורטמונד ב-13 באפריל ושמרו על מיקומם בגדה הצפונית של הרוהר. היא המשיכה בתפקיד זה עד סוף המלחמה.
דיוויזיית הרגלים ה-95 ספגה בסך הכל 6,591 נפגעים בקרב. 1,251 נהרגו, 49 נעדרים עד היום ו-4,945 נפצעו בקרב. בנוסף, 380 חיילים נשבו על ידי גורמי דיוויזיית הפאנצר השנייה. הדיוויזיה לכדה 31,988 גרמנים. חיילים בדיוויזיה קיבלו מדליית הכבוד, 18 צלבי השירות המצוין, צלב צבאי בריטי אחד, 14 עיטורי לגיון ההצטיינות, 655 כוכבי כסף, 15 מדליות חיילים ו-162 מדליות האוויר.
הדיוויזיה חזרה לארצות הברית ב-29 ביוני 1945 והתכוננה להצטרף לכוח הפלישה של האי היפני הונשו כחלק מהארמייה הראשונה. עם תום המלחמה ביפן, אירע מרד בדיוויזיה, שנותרה מוצבת באוקיינוס השקט תחת פקודות לפני שינוי הפקודות. הדבר הוביל לשחרור הדיוויזיה ולשחרור חייליה משירות צבאי. היא שוחררה במחנה שלבי, מיסיסיפי ב-15 באוקטובר 1945.
היסטוריה > המלחמה הקרה

הדיוויזיה הופעלה מחדש כיחידת מילואים באוקלהומה סיטי ב-13 במאי 1947. הדיוויזיה לא הופעלה מחדש כדי להשתתף בפעולות קרביות לאחר מלחמת העולם השנייה, אלא הייתה יחידת מילואים. בשנת 1952 אורגנה הדיוויזיה מחדש לראשונה, ונוסף לה רגימנט הרגלים ה-291 מדיוויזיית הרגלים ה-75 מטולסה, אוקלהומה. רגימנט הרגלים ה-375 המפקדה שלו הייתה בניו אורלינס, לואיזיאנה מאז הפעלתו מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה.
שנת 1955 הביאה לשינויים נוספים במחלקה ושינויים נוספים בשיבוץ לגורמים הכפופים. ב-1 בינואר 1955, רגימנט הרגלים ה-291 (הממונע) הוקצה מחדש לדיוויזיית הרגלים ה-75 ופורק ב-31 בינואר 1955. ב-30 בינואר הועבר הרגימנט ה-377 מהדיוויזיה ה-75 ל-95 והמפקדה שלו עברה מניו אורלינס לטולסה, אוקלהומה. באותו יום הועברה המפקדה של רגימנ הרגלים ה-379 מהוט ספרינגס, ארקנסו, היכן שהיה מאז 1947, לליטל רוק, ארקנסו. ב-1 באפריל 1958, הדיוויזיה הוגדרה מחדש כדיוויזיית הרגלים ה-95 (אימונים) ושינוי גדול בהקצאות המשימה יצא לדרך. המגויסים והקצינים שהוכשרו ללחימת חי"ר, ארטילריית שדה, משטרה צבאית ותפקידי תמיכה בלחימה הוכשרו מחדש כדי שיוכלו לאמן אחרים. הדיוויזיה קיבלה כעת את תפקידה כאחת מ-13 דיוויזיות אימון מילואים של צבא ארצות הברית. באותה שנה התרחבה הדיוויזיה כאשר רגימנט הרגלים ה-291 הועבר מדיוויזיית הרגלים ה-75 אל הדיוויזיה. לשם כך שונה שם רגימנט הרגלים ה-291 לרגימנט ה-291 (אימון אישי מתקדם). עם הארגון מחדש של הדיוויזיה, שונה שם כל הרגימנטים של הדיוויזיה. ארטילריה של הדיוויזיה ה-95 אורגנה מחדש לרגימנט ה-95 (הכשרת מומחים משותפת), שבסיסה בשריבפורט, לואיזיאנה. רגימנט הרגלים ה-377 שונה לרגימנט ה-377 (אימון קרבי בסיסי). כמו הרגימנט ה-377 והרגימנט ה-379, כל הרגימנטים קיבלו אזורי אימונים חדשים. בשנת 1966 קיבלה הדיוויזיה תג עמותה. בשנת 1967 אורגנה הדיוויזיה מחדש על פי תוכנית דיוויזיות הצבא האובייקטיבי, כחלק מארגון מחדש של הצבא. מרכיבי מלחמת העולם השנייה לשעבר של הדיוויזיה אורגנו מחדש לחטיבות. המפקדה לשעבר של דיוויזיית הרגלים ה-95 שונתה לשם החטיבה ה-1 במהלך הארגון מחדש. מיקום חיל המצב של המטה נשאר זהה למרות הארגון מחדש. גדוד ארטילריית השדה ה-920 שונה לשם החטיבה ה-2 במהלך ארגון מחדש זה. גדוד ההנדסה ה-320 שונה במהלך הארגון מחדש לחטיבה ה-3. מיקום חיל המצב של החטיבה השלישית נשאר אוקלהומה סיטי כמו לפני הארגון מחדש. גדוד החימוש ה-795 הפך לחטיבה ה-4, ומיקום חיל המצב נשאר שריבפורט בלואיזיאנה. בשנת 1975, המיקום של המטה השתנה למידווסט, גם היא באוקלהומה. בשלב זה היו היחידות פרושות על פני שלוש מדינות (אוקלהומה, ארקנסו ולואיזיאנה). החטיבה ה-1 הוצבה בטולסה, אוקלהומה ובגדודיה היו גורמים מגדודי חיל האוויר ה-378 וה-379. החטיבה ה-3 הוקמה לבסוף ב-1975 והוצבה בסטילווטר שבמדינת אוקלהומה והורכבה מחלקים מהרגימנט ה-291. החטיבה ה-4 הוצבה ב-Bossier City, לואיזיאנה בשנת 1975 והורכבה מהרגימנט ה-95 ויחידה מהרגימנט ה-379. קבוצת הוועדה הוצבה בליטל רוק, ארקנסו. גדוד התמיכה ה-95 הוצב עם מפקדת הדיוויזיה בעיר מידווסט סיטי, אוקלהומה.
היסטוריה > כיום

עד היום, מגויסים לצבא ארצות הברית משלימים את ההכשרה הבסיסית שלהם עם הדיוויזיה. בשנת 1996 נוספו לדיוויזיה שלוש חטיבות נוספות במסגרת ארגון מחדש כלל הצבאי של יחידות ההדרכה. החטיבות ה-5, ה-6 וה-7 אורגנו למטרה זו מחדש והוכפפו לדיוויזיה.
בשנת 2000 הוקמה חטיבה נוספת להכשרת צוערים ממילואים של צבא ארצות הברית והושמה תחת הדיוויזיה. לצורך כך הוקמה בדרום מערב ארצות הברית חטיבה 8 כיחידה זמנית הכפופה לדיוויזיה.
בשנת 2002, פיקוד הדיוויזיה הועבר לפורט היל, אוקלהומה.
חיילי רגימנט הרגלים ה-378 צועדים לתוך מץ
המשרד הפדרלי לביטחון מידע (גרמניה)

| --- | --- |
סמליל המשרד הפדרלי לביטחון מידע
משרדי הארגון בעיר בון
משרדי הארגון בעיר בון
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה 
 תחום שיפוט:  גרמניה גרמניה
 משרד אחראי:  ממשלת גרמניה
 סוכנות אם:  משרד הפנים הגרמני
 תאריך הקמה:  1991
 מטה מרכזי:  שדרות גוסברגר 185, בון, גרמניה
 עובדים:  1,100 (נכון ל־2020) 
 תקציב:  197 מיליון אירו, (2021)
 bsi.bund.de
 
המשרד הפדרלי לביטחון מידע (בגרמנית: Das Bundesamt für Sicherheit in der Informationstechnik, בראשי תיבות: BSI) הוא סוכנות פדרלית ממשלתית בגרמניה האחראית לביטחון מידע, אבטחת תשתיות האינטרנט, מערכות מידע והגנת התקשורת הממשלתית מפני סוכנויות זרות וניהול לוחמת סייבר.
זו אינה סוכנות למודיעין אותות, תפקיד שנמצא באחריות שירות הביון הפדרלי.
המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל

ערך זה עוסק במערך הראשון - ברית בין מפא"י ואחדות העבודה - פועלי ציון בשנים 1965 - 1968. אם התכוונתם למערך השני - ברית של מפלגת העבודה ומפ"ם בשנים 1969 - 1984, ראו .
| --- | --- |

 מנהיגים:  לוי אשכול
 אפיון:  רשימת שמאל משותפת של מפא"י ואחדות העבודה - פועלי ציון
 כנסות:  הכנסת השישית (1965 עד 1968)
 ממשלות:  13
 אותיות:  את
 שיא כוחה:  45 מנדטים
 שפל כוחה:  45 מנדטים
 נוצרה מתוך:  מפא"י ואחדות העבודה - פועלי ציון
 התמזגה לתוך:  מפלגת העבודה הישראלית
טקס הכרזת המערך, 1965. מימין לשמאל: משה כרמל, יגאל אלון, ראובן ברקת, לוי אשכול, ישראל גלילי, אהרן בקר
"המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל" היה ברית בין מפא"י לבין אחדות העבודה - פועלי ציון, שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת השישית, על פי הסכם שנחתם בחיפה ב-19 במאי 1965. מטרות המערך היו ציוניות וסוציאליסטיות ובמיוחד להביא ל"אחדות שלמה של תנועות הפועלים" ולהדוף את "הסכנה מצד כוחות עוינים לתנועת הפועלים ... עם הקמת הגוש הימני הקיצוני, בו כרוכים יחד אינטרס התעשרות וניצול הזולת ... עם השאיפה ההרפתקנית לשבור כוחה של תנועת הפועלים ..." (מתוך "דבר המערך לאחדות פועלי ישראל").
חתימת ההסכם, שבא גם כדי לשמור על תנועת הפועלים כנגד גח"ל, האיצה את פרישת רפ"י ממפא"י. בבחירות זכתה רשימה המערך ל-45 מנדטים לעומת 42 חברי כנסת שהיו לשתי המפלגות עם פיזור הכנסת החמישית.
הקמת הגוש הפרלמנטרי המשותף הייתה פועל יוצא של מספר גורמים:
היחלשות מפלגות הפועלים הציוניות בכל הזירות וירידה עקבית במספר המנדטים.
קווים אידאולוגים משותפים.
מאמר שפרסם ב-1963 יצחק בן-אהרן עם הכותרת "עוז לתמורה בטרם פורענות" וקרא לאיחוד כל מפלגות הפועלים מסיבות שונות כשהמרכזית בהן היא הצגת מצע אחיד לציבור שבעקבותיו יוכל הציבור להכריע האם הוא תומך ברשימה או לאו, על מנת שלא ייווצר תסכול בדעת הקהל לאחר הוויתורים של כל מפלגות הפועלים במשאים ומתנים הקואליציוניים בינן לבין עצמן.
ב-21 בינואר 1968, אחרי מלחמת ששת הימים התאחדו מפא"י, אחדות העבודה - פועלי ציון (מפלגות המערך הראשון) ורפ"י למפלגה אחת - מפלגת העבודה.
נציגי הרשימה בכנסת

| כנסת | חברי כנסת | הערות |
| --- | --- | --- |

| הכנסת השישית (1965) | 45 מנדטים: מפא"י: לוי אשכול, קדיש לוז, גולדה מאיר, בכור-שלום שטרית, זלמן ארן, פנחס ספיר, אבא אבן, אליהו ששון, עקיבא גוברין, חיים גבתי, חיים יוסף צדוק, ראובן ברקת, ישראל ישעיהו-שרעבי, מרדכי נמיר, אהרן בקר, דוד הכהן, ישראל קרגמן, דב סדן, אריה אליאב, אהרן ידלין, דבורה נצר, משה ברעם, שמואל שורש, משה סרדינס, זאב שרף, מנחם כהן, צבי דינשטיין, מרדכי זר, אשר חסין, רחל צברי, ברוך אזניה, דוד פתל, שולמית אלוני, מרדכי עופר, אהרן אוזן, יוסף פישר, משה ורטמן, אמנון לין  אחדות העבודה - פועלי ציון: ישראל גלילי, יגאל אלון, משה כרמל, מרדכי ביבי, רות הקטין, משה ארם, גבריאל כהן, אברהם ביטון, שושנה ארבלי-אלמוזלינו |  ב-17 בינואר 1966 פרש מהכנסת משה כרמל. החליף אותו משה ורטמן.  ב-17 בינואר 1966 פרש מהכנסת חיים גבתי. החליפה אותו שושנה ארבלי-אלמוזלינו.  ב-28 בינואר 1967 נפטר בכור-שלום שטרית. החליף אותו אמנון לין.  ב-23 בינואר 1968 התאחדו המפלגות מפא"י ואחדות העבודה-פועלי ציון שהרכיבו את סיעת המערך, יחדיו עם מפלגת רפ"י, והקימו את מפלגת העבודה.  ב-9 בדצמבר 1968 פרש מהכנסת דוב סדן. החליף אותו דוד גולומב (כחבר סיעת העבודה).  ב-28 בינואר 1969 הקימו המפלגות העבודה ומפ"ם את סיעת המערך (השני).  ב-26 בפברואר 1969 נפטר לוי אשכול. החליף אותו ארי אנקוריון (כחבר סיעת המערך השני).  לרשימת מועמדים משותפת הכוללת את חברי מפא"י ואת חברי אחדות העבודה - פועלי ציון ראו כאן |