stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדה מקומית לתכנון ולבנייה
פעילות הוועדה

הוועדה המקומית לתכנון ולבניה מתכנסת אחת למספר שבועות (תלוי בהיקף עבודתה) כדי לדון בבקשות להיתר בנייה המופנות אליה. על הוועדה למסור את החלטתה בתוך שלושה חודשים לכל היותר. לאחר הדיון בוועדה ייכתב הפרוטוקול ("דף הדרישות"), אשר יכלול את ההחלטה עצמה, ורשימת התנאים לצורך קבלת ההיתר. הפרוטוקול יועבר בדואר הן לאדריכל והן אל היזם. אם ההחלטה מתעכבת, או אם הוועדה מסרבת לחלק מבקשת ההיתר או לכולה, פתוחה בפני היזם האפשרות להגיש ערעור, בהתייעצות עם אדריכל המבנה, בפני ועדת הערר המחוזית.
ראו גם

תוכנית מתאר מקומית
תוכנית מפורטת
דיני פניות ציבור בנושאי מקרקעין, בינוי ושיכון במשרדי מדינת ישראל
הערות שוליים

↑  עע"ם 1446/06 הועדה המחוזית לתכנון ולבניה,מרכז נ' השתתפויות הנכסים בישראל, ניתן ב־21 בספטמבר 2010, סעיף 10
↑  בג"ץ 235/76 בניני קדמת לוד (1973) בע"מ נ' הוועדה המקומית לתכנון ולבניה בלוד, פ"ד לא(1) 579, 584 (1976), כמצוטט ב-עע"ם 1446/06 הועדה המחוזית לתכנון ולבניה,מרכז נ' השתתפויות הנכסים בישראל, ניתן ב־21 בספטמבר 2010, סעיף 23
↑  ע"א 4079/05 הועדה המקומית לתכנון ובניה-שומרון נ' מעונה חברה לבנין בע"מ, ניתן ב־11 בנובמבר 2010, סעיף 55
↑  ע"א 4079/05 הועדה המקומית לתכנון ובניה-שומרון נ' מעונה חברה לבנין בע"מ, ניתן ב־11 בנובמבר 2010
רבי הלל

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־3 
 פטירה:  המאה השלישית לספירה
 תקופת הפעילות:  ? – המאה ה־3 
 השתייכות:  דור המעבר לאמוראי ארץ ישראל
 רבותיו:  סבו רבי יהודה הנשיא; אביו רבן גמליאל ברבי; רבי זכאי דכבול
 בני דורו:  אחיו רבי יהודה נשיאה
 שם השושלת:  שושלת הלל הזקן
 אב:  רבן גמליאל ברבי
 
 תפקידים נוספים:  אמוראים 
 
רבי הלל או רבי הילל היה חכם מאחרוני דור המעבר בין התנאים לאמוראים ובדור הראשון לאמוראי ארץ ישראל, בנו של רבן גמליאל ברבי.
חייו

רבי הלל הספיק עוד ללמוד מפי סבו, רבי יהודה הנשיא. היה מבאי ביתו של רבי זכאי דכבול ובבואו עם אחיו יהודה לביתו שבכבול התקבלו בכבוד רב על ידי תושבי המקום.
בהקשר לשני עניינים מוזכר כי רבי הלל ואחיו הגדול רבי יהודה נשיאה בחרו לוותר על פעולות המותרות משום שהציבור חשב שהן אסורות: הם נהגו לרחוץ יחד בבית מרחץ, אך הציבור לא ראה בעין יפה רחיצת שני אחים יחד, ולכן הם חדלו מלרחוץ יחד.
כמו כן, היו נוהגים לצאת בשבת עם "קורדקיסין", שהם סנדלים רחבים ורופפים, ולא חששו שמא הם יישמטו מהרגל, אך חדלו ממנהגם כשהדבר גרם לתמיהה בציבור, אף על פי שסברו שהדבר מותר.
רבי הלל נחשב לרוב כחלק מ"דור המעבר" בין התנאים לאמוראים ודבריו נכללו בברייתות ולחלק מהדעות גם במשנה (ראו לקמן), בעוד אחיו הגדול רבי יהודה נחשב בדרך כלל לבן הדור הראשון לאמוראים.
הרב אהרן היימן מציע, שההבדל נובע מכך שרבי הלל נפטר בגיל צעיר ורוב תורתו היא עוד מתקופת דור המעבר, בעוד רבי יהודה האריך ימים ופעל בעיקר כבר בתקופת האמוראים.
לפי חלק מהמקורות, היה בקיא גדול בתרגום המקרא, דבר שהוביל את אוריגינס להתייעץ עמו.
דברי תורתו

יש המזהים אותו עם רבי הלל שאמר ”ר' הלל אומר: אין להם משיח לישראל שכבר אכלוהו בימי חזקיה”. על דבריו אלו אמר רב יוסף: "שרא ליה מריה לרבי הלל (=ימחל לרבי הלל אדונו, ה')"
אולם רש"י מפרש את דברי רב הלל בכך שלדעת רב הלל המשיח הוא בורא עולם ולכן רב הלל לא חולק על האמונה במשיח דעתו של רב הלל שבורא עולם יגאל את עם ישראל לבדו 
. יש הטוענים כי רבי הלל זה הוא הלל נשיאה או אמורא אחר. מימרה זו, השוללת לכאורה את האמונה בביאת המשיח, העסיקה רבים מההוגים היהודים במהלך הדורות.
במסכת אבות, הובאו מספר משניות בשמו של "הלל", אשר יש הסוברים כי הם מדברי רבי הלל, משום שהובאו לאחר דבריהם של סבו רבי ואביו רבן גמליאל ברבי. לעומתם, רבים סוברים שמשניות אלו הן מדבריו של הלל הזקן, שכן לאחריהן מופיעה הפתיחה "רבן יוחנן בן זכאי קיבל מהלל ומשמאי":
”הִלֵּל אוֹמֵר: אַל תִּפְרוֹשׁ מִן הַצִּבּוּר, וְאַל תַּאֲמֵן בְּעַצְמָךְ עַד יוֹם מוֹתָךְ, וְאַל תָּדִין אֶת חֲבֵרָךְ עַד שֶׁתַּגִּיעַ לִמְקוֹמוֹ, וְאַל תֹּאמַר דָּבָר שֶׁאִי אֶפְשָׁר לִשְׁמוֹעַ שֶׁסּוֹפוֹ לְהִשָּׁמַע. וְאַל תֹּאמַר לִכְשֶׁאֶפָּנֶה אֶשְׁנֶה, שֶׁמָּא לֹא תִפָּנֶה”
”אֵין בּוּר יְרֵא חֵטְא, וְלֹא עַם הָאָרֶץ חָסִיד, וְלֹא הַבַּיְשָׁן לָמֵד, וְלֹא הַקַּפְּדָן מְלַמֵּד, וְלֹא כָל הַמַּרְבֶּה בִסְחוֹרָה מַחְכִּים. ובִמְקוֹם שֶׁאֵין אֲנָשִׁים, הִשְׁתַּדֵּל לִהְיוֹת אִישׁ”
”אַף הוּא רָאָה גֻלְגֹּלֶת אַחַת שֶׁצָּפָה עַל פְּנֵי הַמָּיִם. אָמַר (לָהּ), עַל דַּאֲטֵפְתְּ אַטְפוּךְ וְסוֹף מְטַיְּפַיִךְ יְטוּפוּן”
בתלמוד מובאת ברייתא בשם "הלל": ”תני הלל: אין כותבין פרוסבול אלא על עציץ נקוב בלבד” (תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף ל"ז, עמוד ב'). רש"י כותב שהלל זו הוא אמורא, וייתכן שזהו רבי הלל, שכן דבריו הובאו בברייתא.
קרב קוליקובו

קרב קוּלִיקוֹבוֹ הוא קרב גדול ומפורסם בהיסטוריה של רוסיה שהתרחש בין צבאות הנסיכויות הרוסיות בראשות הנסיך הגדול של ולדימיר ומוסקבה דמיטרי דונסקוי וכוחות אורדת הזהב הטטרים בפיקודו של ממאי.
הקרב נערך ב-8 בספטמבר 1380 בשדה קוליקובו, דרומית לגדה הימנית של נהר דון באזור דרום מזרח מחוז טולה של ימינו. הניצחון של הכוחות הרוסים בקרב קוליקובו היה צעד חשוב לקראת איחוד רוסיה בהמשך אף שלקח לאורדת הזהב כמאה שנים עד לקריסתה. בתקופה שאחרי קרב קוליקובו נסיכי מוסקבה העזו לחתור יותר למען עצמאות מעול הכיבוש הטטרי.
ממאי, שכבש את כס אורדת הזהב, כרת ברית עם דוכס ליטא נגד יריבו טוֹכטַמִישׁ. הוא יצא למוסקבה כדי להביס את בעל בריתו של טוכטמיש חאן, דמיטרי דונסקוי, בכוונה להילחם לצד הליטאים. עם זאת, דמיטרי נלחם בממאי. הלחימה הייתה קשה, עם שפיכת דמים כבדה משני הצדדים והרוגים רבים. שני הצדדים ספגו אבדות כבדות ושניהם נסוגו משדה הקרב. דמיטרי נודע מאז בכינוי "דמיטרי דונסקוי" (דהיינו "דמיטרי איש הדון"), בשל האומץ שלו בלחימה באורדת הזהב סמוך לנהר הדון.
קרב זה לא שחרר את רוסיה משלטון אורדת הזהב. עם זאת, קרב היסטורי זה שחרר את המדינה משלטון המונגולים וסלל את הדרך לקראת איחוד רוסיה הצארית ולהקמת מדינה ריכוזית. ממאי שלא היה צאצא רשמי של חאן אורדת הזהב ונחשב לצאצא של ג'ינגיס חאן כנכדו של נוגאי חאן משושלת ג'ינגיס, ניסה למעשה לדרוש מהנסיכויות הרוסיות לשלם לו מיסים ישירות ולא לאורדת הזהב וסירובם היווה את העילה הרשמית לפרוץ המלחמה.
רקע

אורדת הזהב, ששלטה בפועל על הנסיכויות הרוסיות, ניצבה במרכזה של מלחמת ירושה בין טוכטמיש שירש את כס המלוכה של האורדה והיה צאצא של נכדו של ג'ינגיס חאן, אורד חאן. בעשרים השנים שקדמו לעלייתו של טוכטמיש לכס המלוכה, מלכו למעלה מעשרים אנשים, אך בכל פעם נהרגו בהפיכה. סביר להניח שרבים מכך אורגנו על ידי ממאי. בכל פעם שהייתה הפיכה דתית בארמון, הנסיכים הרוסים היו הולכים ונשבעים שבועת אמונים לאורדה ופועלים ליישב כל סכסוך על מנת לשמור על האינטרסים שלהם, חרף חילופי השלטון התכופים. עלייתו של ממאי לשלטון חפפה את עלייתו של דמיטרי לשלטון במוסקבה ברוסיה ואת הכיבוש המרושע של אורדת הזהב והנסיכים הרוסים סייעו לשחד את ממאי לעלות לשלטון באורדת הזהב. הם סללו את הדרך ליריבו של ממאי, טגאי, בשנת 1365, ובשנת 1367 בניצחונו של בולד טומור. בשנת 1376, ארפשה, מלך האורדה הכחולה, הגיע לממאי מהגדה המזרחית של הוולגה כדי לבזוז, לרוקן את שושלת נובוסיליד ונמנע מעימות עם נסיכות מוסקבה, שחצתה את נהר האוקה. בשנה שלאחר מכן, בשנת 1378, התעמת ממאי עם דמיטרי, נסיך מוסקבה. מאוחר יותר כבש ממאי את נסיכות ריאזאן, אך בשנים 1378–1380 איבד את החלק התחתון של אותו נהר לטוכטמיש. ב-15 באוגוסט 1380 הוכרז בעיר קולומנה כינוס צבאי של הנסיכים הרוסים בהשתתפות טוכטמיש חאן. כוחות מכל רחבי צפון מזרח רוסיה נהרו לאזור. הגיעו גם כוחות של הדוכסות הגדולה סוזדל, טבר וסמולנסק.
יחסי כוחות > כוחותיו של ממאי

המצב הקריטי בו נקלע ממאי לאחר הקרב על נהר ווז'ה והמתקפה של טוכטמיש מעבר לוולגה אל פיו של נהר הדון, אילץ את ממאי להשתמש בכל האפשרויות לאיסוף מירב הכוחות. יועציו של ממאי יעצו לו לשכור שכירי חרב. על פי גרסה אחת, כל מערך הקרב של אורדת הזהב בשדה קוליקובו הורכב משכירי חרב וחיל פרשים טטרי שעמד על האגפים. אם כי על פי ההיסטוריון קלים ז'וקוב, חיל הרגלים כלל לא השתתף בקרב זה.
על פי הכרוניקה של מוסקבה בסוף המאה ה-15, ממאי הצליח לגייס לשירותו את נסיכות ריאזאן ואת הדוכסות הגדולה של ליטא. צבא האורדה הורכב מ-90 אלף חיילים, אם כי ב"אגדת הטבח בממאי" נמנים 800 אלף איש בצבאו. חוקרים מודרניים העריכו כי לממאי היה צבא של 60 אלף איש. אך הערכות גסות אחרות מגדילות וטוענות שצבאו הורכב מ-100 עד 150 אלף לוחמים.
הכוחות הרוסיים בקרב.
סרגיוס מראדונז' מברך את דמיטרי דונסקוי לקראתיציאה לקרב נגד ממאי.
דמיטרי יוצא אל שדה קוליקובו. רישום מהמאה ה-16
הנסיכויות הרוסיות שולחות לוחמים למוסקבה.
הקרב > מיקום הקרב

| --- | --- |
 :  ראו גם – שדה קוליקובו
המיקום המדויק של מקום הקרבי נותר שנוי במחלוקת ומוצג בעבודות שונות תחת כמה גרסאות. ממקורות הכרוניקות ידוע כי הקרב התרחש "על נהר הדון, ונהר נפריאדבה". בשיטות הפליאוגאוגרפיה קבעו מדענים כי "באותה תקופה היה יער מתמשך בגדה השמאלית של נפריאדבה". בהתחשב בכך שפרשים מוזכרים בתיאורי הקרב, היסטוריוגרפים זיהו אזור חסר עצים בסמוך למפגש הנהרות בגדה הימנית של נפריאדבה, שתחום בצד אחד בנהרות דון, נפריאדבה וסמולקה, ומצד שני בנקיקים, שככל הנראה כבר היו קיימים באותה תקופה. משלחת חיפוש שערכה סריקות באזור העריכה את גודל שטח הלחימה ב"שני קילומטרים ברוחב מקסימלי של שמונה מאות מטרים".
במשך תקופה ארוכה אחת התעלומות הייתה היעדר קבר אחים בשדה הקרב. באביב 2006, משלחת ארכאולוגית השתמשה בגאוגרף חדש, שחשף "שישה עצמים הממוקמים ממערב למזרח ברווח של 100–120 מטרים." לדברי מדענים, זהו מקום קבורתם של הרוגי הקרב. מדענים הסבירו את היעדר שרידי עצמות בכך ש"לאחר הקרב, גופות המתים נקברו בעומק רדוד", ו"כרנוזום הגדיל את הפעילות הכימית ובהשפעת משקעים, נהרסו כמעט לחלוטין גופות ההרוגים, כולל עצמות." יחד עם זאת, הוזנחה לחלוטין האפשרות שראשי חץ נתקעו בעצמות המתים והעדר חניתות שנפלו, כמו גם נוכחות צלבים בקבורה, שהפעילות הגאולוגית, לא יכלה הייתה להעלימם לחלוטין ללא עקבות. צוותי זיהוי פלילי שהיו מעורבים בחפירות, אישרו את קיומם של אפר, אך "לא יכלו לקבוע אם האפר בדגימות הוא שרידי אדם או בעלי חיים."
היסטוריונים מסבירים את היעדרם של ממצאים משמעותיים של ציוד צבאי בשדה הקרב בכך שבימי הביניים "הדברים הללו היו יקרים בטירוף", כך שלאחר הקרב נאספו בקפידה כל הפריטים. הסבר דומה הופיע במאמרי מדע פופולרי באמצע שנות השמונים, כאשר לא נמצאו ממצאים באתר אפילו כאלה הקושרים בעקיפין לקרב הגדול והדבר נזקק בדחיפות להסבר מקובל. השימוש בגלאי מתכת אלקטרוניים מודרניים לביצוע בדיקה רציפה של אזור זה אפשרה לגלות אוספים של פסולת מתכת וחפצים חסרי צורה. בתקופת ברית המועצות בוצעו עבודות חקלאיות בשדה זה והאדמה ספגה אמוניום חנקתי, המשמיד מתכת ומשמש לדישון. אף על פי כן, משלחות ארכאולוגיות מצליחות למצוא ממצאים בעלי עניין היסטורי בעיקר שקעי מתכת, בסיסי חנית, טבעות, שברי גרזן, חלקי שרוול או שולי שרשרת עשויה פליז ולוחות שריון, שהוצמדו על בסיס רצועת עור
אחד הקשיים בפרשנות הממצאים הארכאולוגיים משדה קוליקובו הוא תיארוך רחב למדי של כלי נשק וציוד צבאי. רובם יכלו להישאר בשימוש זמן רב, עד המאה ה-17 ואבדו במהלך הקרב עם הטטרים של חצי האי קרים, שצוינו בתיאורים מהשנים 1542, 1571, 1607 ו-1659. נוסף לזה, רוב הפריטים המתוארכים בביטחון למועד קרב קוליקובו נמצאו סביב לשדה קוליקובו, אך לא באתר הקרב עצמו.
הקרב > הכנות

כדי לצאת לקרב מכריע על האויב בשטחו עוד לפני התקרבותם של הליטאים או לוחמי ריאזאן, מבעלי בריתו של ממאי וגם להשתמש בקו המים כדי להגן על העורף במקרה של התקרבות האורדה, החיילים הרוסים עברו לגדה הימנית של הדון והרסו את הגשרים מאחוריהם. ואז, במהלך המעבר לנהר דון, יחידות החזית הטטריות, רדפו אחר הגדודים הרוסים, וצפו בכוחות הרוסים משם. זמן קצר לאחר מכן נודע לממאי שהרוסים חצו את הדון.
בערב ה-7 בספטמבר, הכוחות הרוסים היו מסודרים בתצורות קרב. הגדוד הגדול בפיקודו של נסיך מוסקבה עמד במרכז. באגף הימני ניצב גדוד בפיקודו של הנסיך הליטאי אנדריי אולגרדוביץ' וגדוד שמאלי בפיקוד הנסיכים וסילי יארוסלאבסקי ותיאודור מולוז'סקי. מול הגדוד הגדול עמד גדוד משמר בפיקוד הנסיכים סימון אובולנסקי ואיוואן מטארוסה. גדוד גיבוי נוסף בראשותו של ולדימיר אנדרייביץ' ודמיטרי מיכאילוביץ' בוברוק-וולינסקי הוצב בחורשת האלון במעלה נהר הדון. בערב ובלילה ה-7 בספטמבר, דמיטרי סייר בכוחות וערך ביקורת. בליל ה-8 בספטמבר יצאו דמיטרי ובוברוק לסיור ובחנו מרחוק את העמדות הטטריות ואת עמדותיהם שלהם.
לפני תחילת הקרב עמד דמיטרי דונסקוי בשורה הראשונה של הצבא והחליף בגדים עם מיכאיל ברנוק (או בריאנוק) החביב עליו, שעמד מתחת לדגל הנסיך. לאחר הקרב הראשי, ברנוק נמצא הרוג ובקרבתו שכבו הרבה נסיכים ולוחמים רוסים שהגנו על "הנסיך". הנסיך עצמו נמצא חי מתחת לעץ ליבנה כרות. מחבר הרומן ההיסטורי "שחר מעל רוסיה" (Зори над Русью), מיכאי ראפוב, הסביר זאת ברצונו של מגינו של הנסיך, סמיון מליק להגן על הנסיך מפני פרסות סוסים. על פי כמה מקורות, הנזיר הלוחם אנדריי אוסליאבה היה זה שלקח את הנסיך ליער.
הקרב > מהלך הקרב

בוקר ה-8 בספטמבר היה מעורפל. השעה הייתה 6 בבוקר, עד שהתפוגג הערפל והכוחות עמדו מוכנים לקרב, שמרו על קשר באמצעות קולות חצוצרות. הנסיך סייר בין הגדודים, לעיתים קרובות החליף סוסים. בשעה 12 הופיעו הטטרים גם הם בשדה קוליקובו. הקרב החל בכמה התכתשויות קטנות של הגזרות המתקדמות, שלאחריהן התרחש דו-קרב בין טטר צ'לובי (או טמיר-ביי) עם הנזיר אלכסנדר פרסבט. שני הלוחמים נפלו מתים (אירוע זה שתואר רק ב"אגדת הטבח בממאי", מיוחס כאגדה). לאחר מכן נערך קרב של גדוד משמר עם חיל החלוץ הטטרי, בראשות המנהיג הצבאי טליאק (במספר מקורות - טוליאק). דמיטרי דונסקוי עלה לראשונה עם גדוד המשמר ואז הצטרף לשורות הגדוד והחליף את מדיו וסוסו עם הבויאר ממוסקבה מיכאיל אנדרייביץ' ברנוק, שלחם אז ומת תחת דגלו של הדוכס הגדול.
על פי תיעוד מאותם ימים, המאבק במרכז השדה היה ממושך וארוך. צוין כי הסוסים לא היו יכולים עוד ללכת על הגופות, מכיוון שלא היה מקום פנוי. במרכז ובאגף שמאל, הרוסים היו על סף קריסה כאשר הטטרים היו קרובים לשבור את תצורות הקרב שלהם, אך מתקפת נגד סייעה לבלום את המתקפה הטטרית, כאשר "גלב מבריאנסקי עם הגדודים של ולדימיר וסוזדל עבר על גוויות המתים". הטטרים כיוונו את המכה העיקרית לגדוד הרוסי באגף שמאל, תוך שהגדוד הרוסי התנתק מהגדוד ונע אל גדת נפריאדבה, הטטרים רדפו אחריהם, נוצר איום על החלק העורפי של הצבאות הרוסית.
ולדימיר סרפוחובסקוי, שפיקד על גדוד הגיבוי והמארב, הציע לצאת למתקפה מוקדם יותר, אך המושל בוברוק עיכב אותו וכשהטטרים פרצו לנהר הוא הורה לתקוף. כניסת הפרשים מאחורי הכוחות העיקריים של אורדת הזהב הייתה מכריעה. הפרשים הטטרים נדחקו לנהר ונהרגו שם. במקביל, הגדודים של אנדריי ודמיטרי אולגרדוביץ' יצאו להתקפה. הטטרים התערבבו ונמלטו.
מהלך הקרב השתנה. ממאי, שצפה על מהלך הקרב מרחוק, ברח עם כוחות קטנים ברגע שגדוד המארב של הרוסים נכנס לקרב. לטטרים לא היו שום עתודות לנסות להשפיע על תוצאת הקרב או לפחות לחפות על הנסיגה, ולכן כל הצבא הטטרי ברח משדה הקרב. גדוד המארב רדף אחרי הטטרים עד לחמרחק 50 מייל. בשובו למרדף החל ולדימיר אנדרייביץ' לאסוף צבא. הדוכס הגדול עצמו, דמיטרי דונסקוי, נפצע ונפל מסוסו, אך הצליח להגיע ליער, שם נמצא מחוסר הכרה לאחר הקרב תחת עץ ליבנה.
אומדן אבדות

הרישומים השונים מגזימים מאוד במספר ההרוגים של אורדת הזהב וטוענים כי 800 אלף איש נהרגו (מה שמתאים להערכה של מספר חיילי צבאו של ממאי) ואפילו ל-1.5 מיליון איש. חלק מההיסטוריונים טוענים כי בעת בריחתו של ממאי עצמו לחצי האי קרים, מנו כוחותיו 9 אלף חיילים. ידוע באופן מהימן על מותם של ארבעה נסיכים רוסים בקרב: פיודור רומנוביץ', איוואן פיודורוביץ' בלוזרסקי, פיודור ומסטיסלב יורייביץ' טרוסה.
ההיסטוריון יבגני רזין טוען כי 25 עד 30 אלף איש לערך, נספו בקרב קוליקובו מצד צבא הנסיכויות הרוסיות, שזה מחצית מההערכה שלו לגבי מספר הצבא הכולל. א. קירפיצ'ניקוב הניח בזהירות כי כ-800 בויארים ו-5 עד 8 אלף איש מתו בקרב. א. ביליצ'ב, שהתבסס על מחקר על קרבות דומים באירופה של ימי הביניים, הניח שהצבא הרוסי יכול היה לאבד כשליש מכלל החיילים שלחמו בקרב.
השלכות

לדברי פליקס שבולדו, "הניצחון בשדה קוליקובו הבטיח עבור מוסקבה את חשיבותה כמארגנת והמרכז האידאולוגי של איחוד הארצות הסלאביות המזרחיות והראה כי הדרך למדינה ולאחדותם פוליטית הייתה הדרך היחידה לשחרור משליטה זרה".
בעבור אורדת הזהב, תבוסת חייליו של ממאי תרמה לאיחודה "תחת שלטונו של שליט יחיד, חאן טוכטמיש". ממאי אסף בחיפזון את שאר כוחותיו בחצי האי קרים, מתוך כוונה לחזור לכבוש את נסיכויות רוסיה, אך הובס על ידי טוכטמיש. מכיוון שדמיטרי סירב להמשיך ולשלוח מיסים לטוכטמיש, שנתיים לאחר קרב קוליקובו, אורדת הזהב פתחה במערכה נגד מוסקבה, שרפה את העיר ואילצה את דמיטרי לחדש את התשלומים.
אף על פי כן, לקרב קוליקובו היו השלכות פוליטיות מרחיקות לכת בדרך להפלת העול המונגולו-טטרי. אז, דמיטרי בשנת 1389, בפעם הראשונה מבלי לבקש את רשות החאן, העביר את השלטון לבנו על פי רצונו. לחאן לא נותרה ברירה אלא להכיר בכוחו של הדוכס הגדול החדש, ומכאן נולד סדר חדש ביחסים בין רוסיה לאורדה, הקשור לאובדן היכולת, כמו בעבר, להשפיע באופן רציני על המבנה הפנימי של ארצות צפון רוסיה. הדוכסות הגדולה של ולדימיר הפכה לנחלתם התורשתית של נסיכי מוסקבה, אשר, בתורם, הובילה לסיום המאבק עם נסיכות טבר ועם נובגורוד לקראת איחוד הדרגתי של רוסיה. בחלק מהמקרים, נסיכי מוסקבה, שתמכו בצד זה או אחר בנסיכויות השכנות, גברו על הנסיכים שהיו בעלי ברית של החאן. תשלום המיסים הפך לא סדיר (למשל, לא בוצעו תשלומים בשנים 1395 ל-1412, כמו גם תקופות אחרות של אי תשלום מס). פעולותיהם של הכוחות הרוסיים ביחס לאורדה הפכו לא רק למגננות, אלא גם להתקפות (כמו במערכות בשנת 1399 וב-1431).
יחד עם זאת, לדברי ההיסטוריון א. גורסקי, לא דמיטרי עצמו ולא ליורשיו (עד איוון השלישי) הייתה שום כוונה לערער לחלוטין על עליונותם של החאנים של אורדת הזהב.
מורשת

בשנת 1852, במקום שנחשב לשדה קוליקובו, ביוזמתו של החוקר הראשון של הקרב הגדול, התובע הראשי של הכנסייה הקדושה ס. נצ'ייב, הוקם עמוד זיכרון לזכר הנופלים.
בשנת 1880 במקום הוקמה כנסייה לזכר הנופלים ביום השנה ה-500 לקרב.
הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, החיה על פי לוח השנה היוליאני, חוגגת את יום השנה לקרב קוליקובו ב-8 בספטמבר, שבימינו מצוין ב-21 בספטמבר, על פי לוח השנה הגרגוריאני.
לקריאה נוספת

ניקולאי קרמזין, Исторія государства Россійскаго, תולדות המדינה הרוסית, 1818–1829.
Janet Martin. Medieval Russia, 980—1584. — Cambridge: Cambridge University Press, 2007
Арсеньев Б. В. Москва и Куликовская битва. 1380 год. — М.: АНО ИЦ «Москвоведение», ОАО «Московские учебники», 2005. — 384 с.: ил. — (Москва в защите Отечества) — ISBN 5-7853-0532-1.
Горский А. А. Москва и Орда. — М.: Наука, 2000. — ISBN 5-02-010202-4
Азбелев С. Н. Куликовская победа в народной памяти: Литературные памятники Куликовского цикла и фольклорная традиция. СПб. 2011 — ISBN 978-5-86007-667-9
Азбелев, Сергей Николаевич. География сражения на Куликовом поле, Древняя Русь. Вопросы медиевистики. 2013
Азбелев С. Н. К вопросу о месте и дате Куликовской битвы (историографические заметки).Древняя Русь. Вопросы медиевистики. 2014
Петров А. Е. Куликово поле в исторической памяти: формирование и эволюция представлений о месте Куликовской битвы 1380 г, 2003
Петров А. Е. Туман над полем Куликовым, Вокруг света. 2006
הערות שוליים

↑  Веселовский С. Б. Из курса лекций аспирантам МГИАИ о методике научных исследований // Веселовский С. Б. Труды по источниковедению и истории России периода феодализма. — М., 1978. — С. 268—269.
↑  Каргалов В. В. Свержение монголо-татарского ига. — М.: Просвещение, 1973. — С. 64—65.
↑  Клим Жуков (2015). "Клим Жуков про Куликовскую битву и Золотую орду".
↑   Двуреченский О. В. Археологические исследования на месте Донского сражения // Труды III (XIX) Всероссийского археологического съезда. Институт истории материальной культуры РАН, Санкт-Петербург; Институт археологии РАН, Москва; Институт археологии и этнографии СО РАН. — Новосибирск: Институт истории материальной культуры РАН, 2011..
↑  Соловьёв С. М. История России с древнейших времён. / 2-е изд. Т. 3. Кн. 1. — СПб. : Общественная польза, [1896]. — 1726 с. — С. 977.
↑  Разин Е. А. История военного искусства : в 3 т. Т. 2 : История военного искусства VI—XVI вв. — СПб. : Полигон, 1999. — (Военно-историческая библиотека). — 656 с. — ISBN 5-89173-040-5.
↑  Жуков К. А.  קרב קוליקובו, בביצוע Разведопрос: Клим Жуков про Куликовскую битву и Золотую Орду, סרטון  באתר יוטיוב // oper.ru.
1 2 3 4 5  Где была Куликовская битва. В поисках Куликова поля — интервью с руководителем отряда Верхне-Донской археологической экспедиции Государственного исторического музея Олегом Двуреченским. — Журнал «Нескучный Сад». — № 4 (15), 15.08.05]
↑  ראו בספר Греков И. Б., Шахмагонов Ф. Ф. «Мир истории. Русские земли в XIII—XV веках» — М., «Молодая Гвардия», 1988. ISBN 5-235-00702-6.
1 2 3  Шабульдо Ф. М. Земли Юго-Западной Руси в составе Великого княжества Литовского.
↑  ראו בספר Горский А. А. Москва и Орда. — М., 2000. — С. 187—188.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548481905171  BNE: XX530069  BnF: cb11973807n (data)  LCCN: sh85073398  NKC: ph135551 
קרב קוליקובו. רישום מיניאטורי מהמאה ה-17.
הדו-קרב בין טטר צ'לובי עם אלכסנדר פרסבט, במהלך קרב קוליקובו. רישום מאת ויקטור וסנצוב.
תסמונת סרוטונין

| --- | --- |
 תחום:  פסיכיאטריה 
 גורם:  קוקאין 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  1011436 
 MeSH:  D020230
 
המבנה הכימי של הסרוטונין
תסמונת סרוטונין (באנגלית: Serotonin syndrome), הידועה גם בתור הרעלת סרוטונין, היא קבוצה של תסמינים העלולים להופיע עם שימוש בסמים או תרופות סרוטונרגיות מסוימות. התסמינים כוללים טמפרטורת גוף גבוהה, תחושת עצבנות, רפלקסים מוגברים, רעד, הזעה, אישונים מורחבים ושלשול. ללא טיפול, תסמונת סרוטונין עשויה לכלול התקפים והתמוטטות שרירים נרחבת. ישנו קושי באבחנת התסמונת בהרבה מן המקרים אך משוער כי כ-15 אחוזים מהאנשים שקיבלו מנת יתר של תרופות נוגדות דיכאון (SSRI) חווים את תסמונת זו.
סימנים וסימפטומים

לרוב, הופעת התסמינים היא מהירה ומתרחשת דקות אחדות לאחר עלייה ברמות הסרוטונין. תסמינים קלים עשויים לכלול דופק מוגבר, צמרמורת, הזעה, אישונים מורחבים, מיוקלונוס וכמו כן גם תגובתיות יתר של הרפלקסים. עם זאת, רבים מהתסמינים הללו עשויים להיות תופעות לוואי של אינטראקציה בין הסמים או התרופות הגורמות לרמות המוגבהות של הסרוטונין, ולא בהכרח בהשפעתה של רמת הסרוטונין הגבוהה.
תסמינים חמורים כוללים עלייה חמורה בקצב הלב ובלחץ הדם שעלולים להוביל להלם. במקרים מסכני חיים טמפרטורת הגוף עשויה לעלות מעל 41.1°C, מצב העשוי לגרום להופעת תסמינים נוספים כגון חמצת מטבולית, תמס שריר, פרכוס אפילפטי, אי-ספיקת כליות וקרישה תוך-כלית מפושטת.
התסמינים מחולקים לרוב לשלוש תתי קבוצות; השפעות קוגניטיביות הכוללות כאב ראש, תחושת עצבנות, היפומאניה, בלבול, הזיות ותרדמת, השפעות אוטנומיות הכוללות רעד, הזעה, התכווצות כלי דם, היפרתרמיה, בחילה, שלשול וטכיקרדיה, והשפעות סומטיות הכוללות מיוקלונוס, היפרפלקסיה ורעד.
גורמים

מספר רב של תרופות וסמי רחוב יכולים לגרום לתסמונת סרוטונין כאשר הם נלקחים לבד במינונים גבוהים או בשילוב עם תרופות סרוטונרגיות אחרות.
השילוב של חומרים המכילים מעכב מונואמין אוקסידאז עם מקדמי סרוטונין, לדוגמה מקדמים ממקור טריפטופן, מהווה סיכון חריף במיוחד לתסמונת סרוטונין מסכנת חיים.
תסמונת סרוטונין דווחה אצל אנשים בכל הגילאים, כולל קשישים, ילדים ותינוקות שזה עתה נולדו, כתוצאה מחשיפה ברחם. הרעילות הסרוטונרגית של תרופות נוגדות דיכאון (SSRI) עולה ככל שהמינון עולה, אך אפילו במקרים של מינון יתר אין די בכך לגרום למקרי מוות מתסמונת סרוטונין אצל מבוגרים בריאים. ריכוז גבוה של סרוטונין הקיים במערכת העצבים המרכזית יגיע לרוב לרמות קטלניות רק כאשר מתערבבות יחד תרופות עם מנגנוני פעולה שונים. לסמים נוספים, מלבד התרופות נוגדות הדיכאון, יש כוח משמעותי קליני כמעכבי ספיגה חוזרת של הסרוטונין וקשורים לרוב למקרים חמורים של התסמונת. סמים עשויים לכלול טרמדול, אמפטמין ואת הסם אקסטזי (MDMA).
פתופיזיולוגיה

סרוטונין הוא מוליך עצבי המעורב בתהליכים מורכבים רבים הכוללים תוקפנות, כאבים, שינה, תיאבון, חרדה, דיכאון, מיגרנה והקאות. אצל בני אדם נצפו לראשונה השפעות של עודף סרוטונין בשנת 1960 בקרב חולים שקיבלו מעכב מונואמין אוקסידאז (MAOI) וטריפטופן. התסמונת נגרמת כתוצאה מעלייה בריכוז הסרוטונין במערכת העצבים המרכזית. ממחקרים קליניים שנעשו נראה שגירוי יתר של קולטני הסרוטונין במערכת העצבים המרכזית הוא הגורם המשפיע ביותר על תסמונת הסרוטונין. רעילות הסרוטונין משמעותית יותר לאחר קבלת מינון יתר של תרופות סרוטונגניות.
אבחנה

אין בדיקה מסוימת לאבחון תסמונת סרוטונין ולכן האבחנה מתבצעת על ידי זיהוי סימפטומים ובדיקת ההיסטוריה של האדם. התסמינים החשובים ביותר לאבחון תסמונת סרוטונין הם רעד, אגרסיביות קיצונית, אקאתיזיה או קלונוס. הבדיקה הגופנית של המטופל צריכה לכלול הערכה של רפלקסים וקשיחות השרירים, יובש רירית הפה, גודל ותגובת האישונים, עוצמת צלילי המעי, צבע העור והימצאות או היעדר הזעה. ההיסטוריה של המטופל ממלאת תפקיד חשוב באבחון, ולכן על החקירות לכלול בירורים בנוגע לשימוש בתרופות, עם מרשם או ללא מרשם, חומרים לא חוקיים ותוסף תזונה, מכיוון שכל אלו עשויים לגרום להתפתחות של תסמונת סרוטונין.
אבחנה > אבחנה מבדלת

להרעלת סרוטונין יש תמונה אופיינית שקשה בדרך כלל לבלבל עם מצבים רפואיים אחרים, עם זאת, במקרים מסוימים היא עלולה להיות בלתי מזוהה מכיוון שעלולים לאבחן אותה בטעות בתור מחלה נגיפית, הפרעת חרדה, הפרעה נוירולוגית, הרעלה אנטיכולינרגיות או הרעה במצב פסיכיאטרי קיים. המצב שלרוב מאובחן בצורה שגויה כתסמונת סרוטונין היא תסמונת נוירולפטית ממאירה (Neuroleptic malignant syndrome). תסמונת ממאירה נוירולפטית ותסמונת סרוטונין חולקות כמה תכונות העלולות להקשות על הבחנה ביניהם. בשני מצבים אלה מתפתחים חוסר תפקוד אוטונומי ומצב נפשי משתנה. עם זאת, מדובר למעשה בתנאים שונים מאוד עם לקות בתפקיד בסיסי אחר (עודף סרוטונין לעומת חסימת דופמין). התסמונת הממאירה הנוירולפטית נבדלת מתסמונת הסרוטונין גם במסלול הזמן שלה וגם בתכונות הקליניות. הרעלת סרוטונין מופיעה במהירות לאחר מתן תרופה סרוטונרגית ומגיבה לחסימת סרוטונין באמצעות מתן תרופות כמו כלורפרומזין וסיפפרוהפטין. בתסמונת ממאירה נוירולפטית חסימת קולטני דופמין מופיעה באטיות, בדרך כלל מתפתחת לאורך מספר ימים לאחר מתן תרופות אנטי-פסיכוטיות ומגיבה לדופמין אגוניסטים כמו ברומוקריפטין.
אבחנה מבדלת עשויה להיות מאתגרת בקרב חולים שנחשפו לאחרונה לתרופות סרוטונרגיות ואנטי- פסיכוטיות כאחד. תסמינים מובהקים כדוגמת היפוקינזיה בתסמונת הנוירולפטית הממארת לעומת היפרקינזיה וקלונוס בתסמונת סרוטונין יכולים לסייע בבידול בין שני מצבים אלו.