ממלכת גרמניה
הופעת המינוח "גרמני" > השושלות הסאלית ושטאופן

בשלהי המאה ה-11 המונח "ממלכת הגרמנים" (Regnum Teutonicorum) נוצל בצורה חיובית יותר בגרמניה בשל תחושת הזהות הלאומית הגוברת; עד המאה ה-12, ההיסטוריון הגרמני אוטו מפרייזינג נאלץ להסביר שפרנקיה המזרחית "נקראת כעת ממלכת הגרמנים".
בשנת 1028, לאחר הכתרתו לקיסר בשנת 1027, הכתיר קונרד השני את בנו,  היינריך השלישי, למלך על ידי הנסיכים הבוחרים. כאשר, בשנת 1035, קונרד ניסה להדיח את אדאלברו, דוכס קרינתיה, היינריך, פעל בעצת המורה שלו, אגילברט, בישוף פרייסינג, וסירב לאפשר זאת, שכן אדאלברו היה וסאל של המלך, לא הקיסר. השליטים הגרמנים, לאחר שבחרו כחוק היינריך, לא יכירו בהדחה אלא אם כן גם מלכם עשה זאת. לאחר מחאות נזעמות רבות, קונרד כרע לבסוף ברך לפני בנו והתחנן להסכמתו הרצויה, שניתנה לבסוף.
עם זאת, קונרד השני השתמש בתואר הפשוט "מלך" או לפעמים "מלך הפרנקים והלומברדים" לפני ההכתרה הקיסרית, בעוד בנו היינריך השלישי הציג את התואר "מלך הרומאים" לפני ההכתרה הקיסרית. נכדו היינריך הרביעי השתמש הן ב"מלך הפרנקים והלומברדים" והן במלך הרומאים לפני ההכתרה הקיסרית.
החל מסוף המאה ה-11, במהלך מאבק האינווסטיטורה, החלה הקוריה הרומאית להשתמש במונח regnum teutonicorum כדי להתייחס לממלכתו של  היינריך הרביעי במאמץ לצמצם אותו לרמתם של מלכי אירופה האחרים, בזמן שהוא עצמו התחיל להשתמש בתואר רקס רומנורום או מלך הרומאים כדי להדגיש את זכותו האלוהית לאימפריום רומנום. תואר זה הועסק לרוב על ידי המלכים הגרמנים עצמם, אף על פי שהם המשיכו להשתמש בתארים "טבטונים" כשהיה צורך דיפלומטי, כגון מכתבו של פרידריך ברברוסה המתייחס לקבלת ה-Coronam Theutonici regni (כתר הממלכה הגרמנית). מלכים זרים ואנשי דת המשיכו להתייחס ל- regnum Alemanniae ו- règne או ל-royaume d'Allemagne. המונחים אימפריום / אימפרטור או אימפריה / קיסר הופיעו לעיתים קרובות עבור הממלכה הגרמנית ושליטיה, מה שמעיד על הכרה במעמדם הקיסרי. עם זאת מקורות זרים שילבו את התארים הקיסריים עם "טבטוני" ו"אלמני" המתייחסים להכחשה של הרומניטה או השלטון האוניברסלי שלהם. המונח regnum Germaniae מתחיל להופיע אפילו במקורות גרמניים בתחילת המאה ה-14.  במהלך חגיגות הקנוניזציה של קרל הגדול בדצמבר 1165 ובינואר 1166, כינה פרידריך ברברוסה את אאכן גם "ראשה ומושב הממלכה הגרמנית".
כשהאפיפיור גרגוריוס השביעי החל להשתמש במונח Regnum Teutonicorum, הרעיון של "ממלכה טריטוריאלית מובחנת" הנפרדת מממלכת איטליה כבר הוכר באופן נרחב משני צידי האלפים, וישות זו נתפסה לפחות מבחינה חיצונית כ"גרמנית" בטבעה. גם סופרים בני זמננו המייצגים שליטים וסאלים גרמנים שונים אימצו את המינוח הזה בהשפעת האפיפיור. בקונקורדט וורמס האפיפיורי-קיסרי משנת 1122, ששם קץ למאבק האינווסטיטורה, סמכותו של הקיסר לגבי משרדי הכנסייה ב"ממלכה גרמנית" זו צוינה מבחינה חוקית מסמכותו ב"חלקים אחרים של האימפריה". הממשל הקיסרי אכן אימץ את התארים ה"גרמניים", אם כי באופן לא עקבי. האפיפיור גרגוריוס השביעי החל להשתמש במונח Regnum Teutonicorum עוד לפני הסכסוך שלו עם היינריך הרביעי. הוא הצליח מאוד לעודד את תומכיו הגרמנים כמו ברטולד מריכנאו או ברנולד מסנט בלאזיין להשתמש במונחים "Regnum Teutonicorum" או "Teutonicae partes". לפני מלחמות האזרחים של היינריך הרביעי ומכתביו של האפיפיור גרגוריוס השביעי הפונים לעם הגרמני בכללותו, נאמנויות הגרמנים התמקדו בעיקר באזורים מקומיים כמו בוואריה, שוואביה, פרנקוניה, לותרינגיה עילית או תחתית, מזרח או מערב סקסוניה. רק מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-11 החלה מודעות פוליטית משותפת ל"ממלכה גרמנית" כיחידה אחת של נאמנות פוליטית.
במאה ה-13 המונח Regnum Teutonicorum החל להיות מוחלף בגרמניה ב-Regnum Alemanniae הדומה, אולי בשל השפעה צרפתית או אפיפיורית, או לחלופין בשל בסיס הכוח של קיסרי הוהנשטאופן בדוכסות שוואביה, הידועה גם בשם Alamannia. הקיסר פרידריך השני אף הכריז על בנו היינריך השביעי בתור Rex Alemannie (מלך גרמניה), שישלוט בגרמניה תחתיו בזמן שהוא ישלוט בשאר האימפריה. הקייזרכרוניק מתאר במפורש את היינריך כבעל שלטון של ממלכה גרמנית נפרדת (siniu Tiuschen riche) תחת האימפריה. יורשו של היינריך,  קונראד הרביעי, נקרא גם המלך המיועד של גרמניה (rex Theutonie designatus) על ידי סופר בן זמנו.
הרוזן פלטינט של הריין הוסמך משפטית לשפוט בענייני הנסיכים אם המלך יעזוב את גרמניה ("von teutchem lande"). ב-Sachsenspiegel ו-Schwabenspiegel של החוק הגרמני של ימי הביניים, הנסיכים הווסאלים נדרשו רק לספק שירות לאימפריה ולהשתתף בחצר המלוכה בארצות הגרמניות; פרידריך השני או ממשיכי דרכו לא יכלו לקרוא לאדונים הגרמנים לבוהמיה, לאיטליה או לתחומים אחרים שלהם. החקיקה המלכותית והקיסרית היו לפעמים מחייבות ספציפית רק בגבולות גרמניה, למעט שאר האימפריה.