stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת היישוב החדש
מבנה הישיבה

בשנותיה הראשונות השתמשה הישיבה בקומה השלישית של בית הכנסת הגדול ששימשה קודם לכן את ישיבת תל אביב מיסודיו של הרב שלמה אהרונסון עד למעברה למשכנה הקבוע. בהמשך הצליח תלמידו של הרב עמיאל, אליהו-משה גנחובסקי, להעביר בדירקטוריון קרן היסוד החלטה להקדשת "עזבון ג. קרנץ" שיועד באפוטרופסות לצורכי מוסד דתי, לטובת הקמת בניין עבור ישיבת היישוב החדש. בשלב זה תוכנן לבנות את הבניין בכספי קרן היסוד על אדמת הקרן הקיימת ברחוב זמנהוף, ואף נבחרה תוכנית אדריכלית של יהודית ובנימין צ'לנוב. הצעה מאוחרת יותר לבנות את בניין הישיבה לפי דגם בית הכנסת של רש"י בוורמייזא, בשילוב סגנון הבנייה העתיק עם בנייה מודרנית, נשקלה בידי הרב מאיר בר-אילן שהופקד על התכנון לקראת הקמת המבנה, אך נשללה מחשש ליצירת בלבול ארכיטקטוני בייבוא סגננונות זרים השואבים מתרבות הבנייה של ארצות הגולה ותקופות קדומות. לקראת הקמת בניין הישיבה נערכה תחרות אדריכלים, בה זכה האדריכל יעקב נטל. נרכש מגרש גדול ברחוב פומבדיתא בתל אביב ומעמד הנחת אבן הפינה התקיים בנובמבר 1941. הבנייה התעכבה ונמשכה לתוך שנות ה-50 של המאה ה-20.
בשנת 1950 החכירה עיריית תל אביב לישיבה את מתחם הישיבה, לתקופה של 49 שנים.
כדי לזרז את הקמת הבניין לישיבה, הוקמה "קרן בנין ישיבת הרב עמיאל", בנשיאות אישים בולטים: הרבנים הראשיים יצחק אייזיק הלוי הרצוג ובן-ציון מאיר חי עוזיאל, אהרן ברט, דוד צבי פנקס (שהיה במקביל יו"ר הוועד הפועל), הרב ד"ר שמואל גרינברג (ה'תר"ם, 1880 - ה'תשי"ט, 1959) יו"ר המועצה הדתית ואריה שנקר. יושב ראש הנשיאות היה ראש העיר ישראל רוקח. בין חברי הוועד הפועל נמנו ראב"ד תל אביב הרב חיים מרדכי ברונרוט והדיין הרב יונה הוכמן.
עד להקמת מבנה הקבע של הישיבה ביוני 1956, התפצלה הישיבה בין מבנים מרוחקים זה מזה. אולם הלימודים היה ברחוב טרומפלדור 30 בתל אביב ואילו חדר האוכל והפנימיה, ברחוב מונטפיורי 5.
בשנת 1977, החכירה העירייה לישיבה מתחם סמוך לישיבה, בו נבנה בית ספר שנקרא 'ישיבת תל אביב'. ביולי 2010, בעקבות ירידה במספר התלמידים, חתמה הישיבה על הסכם עם עמותת 'מרכז לחינוך תורני – ישיבת זכרון יעקב', שתפעיל את בית הספר בניהול משותף, עבור הישיבה. בסביבות שנת 2020 פונה בית הספר ונהרס, ובמקומו נבנה מתחם גני ילדים של עיריית תל אביב.
אופי הישיבה

לאורך השנים נחשבה הישיבה נחשבת לאליטיסטית והישגית. ראש הישיבה הדומיננטי הרב קולדצקי הנהיג בישיבה מיד בתחילת דרכו משטר נוקשה, שזכה לביקורת בקרב חלק מבוגרי הישיבה. כך למשל: משה חלמיש, שסיים את לימודיו בישיבה ב-1954 סבר שיש להשיג על "היד הקשה מבחינה חינוכית והיחס אל אישיות הפרט, אם כי רבים בוודאי יטענו אחרת". בוגר מתקופה מאוחרת יותר, הרב ישעיה שטיינברגר מראשי ישיבת הכותל ורב שכונת רמת שרת בירושלים, צוטט: "הרב קולודצקי הנהיג משטר נוקשה, ושלט ביד רמה בנפשות חניכיו, לפעמים גם בוגריו. הנפגעים האשימוהו במניפולציות רגשיות פוגעניות. אבל ההצלחה חסרת אח ורע של עשורים רבים מדברת בעד עצמה. היום כאשר החיבוק והליטוף, הידידות עם התלמידים, הם הבסיס של החינוך כמעט בכל אתר – ה"ישוב" היווה חריג מרתק ומאתגר בנוף הומוגני".
בישיבה נוהג יום לימודים ארוך בן 13 שעות, שמתוכן רק כשלוש שעות מוקצות ללימודי חול. כדי לאפשר את מינון לימודי החול הנמוך, נמשכים הלימודים בישיבה עד להשגת תעודת הבגרות חמש שנים, ולא ארבע כמקובל בישיבות תיכוניות אחרות. החל משנת תשפ"ד הישיבה קיצרה את לימודה לארבע שנים. לתלמידים שאינם מתגוררים בגוש דן מקיימת הישיבה מסגרת פנימייתית.
בחורי הישיבה מגיעים בעיקר ממשפחות חרדיות מודרניות, חלקן משפחות שעלו לישראל מחו"ל, המעוניינים בתעודת בגרות. וגם בני דור שני ושלישי לבוגרי הישיבה. רוב מוחלט של הבוגרים ממשיכים לאחר הלימודים בישיבה ללימודים בישיבות גבוהות חרדיות ורק מיעוט ממשיך בישיבות הסדר או במסלולי שירות צבאי אחרים.
בלימוד גמרא מקובלת בישיבה שיטת הלימוד הישיבתית הקלאסית (ליטאית-בריסקאית). בוגרי הישיבה, על פי רוב, ממשיכים לימודיהם, בעידוד רבני הישיבה, בישיבות גדולות חרדיות 'קלאסיות', כמו: ישיבת חברון, ישיבת נתיבות חכמה, ישיבת איתרי, ישיבת דרך אמונה, ישיבת דרך חכמה וישיבת אור אלחנן ואף לישיבת פוניבז'.
צוות הישיבה

במשך השנים שימשו בישיבה כראשי ישיבה ור"מים: הרב משה אביגדור עמיאל, הרב ראובן טרופ, הרב דב מעייני, הרב צבי יהודה מלצר, והרב אלעזר מנחם מן שך; הרב יהודה קולודצקי, הרב דוד הלוי חדש, הרב אפרים בורודיאנסקי, הרב אליעזר גולדשמידט, הרב ישעיהו גולדשמידט, הרב דב לפין, הרב מנחם פישל, הרב שמואל גרוסברד והרב נפתלי לב; הרב יעקב בן ציון קרמר והרב פנחס קצבורג חתניו של הרב יהודה קולודצקי והרב אברהם נחשון בנו של מנהל הישיבה משה זאב נחשון (1932–1997). לאחר פטירת ראש הישיבה הרב קולדצקי, התמנו ר"מים חדשים בישיבה: הרב אברהם קולודצקי (המכונה "ר' אברום" בקרב התלמידים) והרב דוב קרמר.
מאז פטירת הרב קולדצקי (2006), עומד בראשות הישיבה בנו הרב כתריאל קולודצקי ששימש עד אז ר"מ בישיבה.
בין מנהלי לימודי התיכון בישיבה בעבר: ד"ר פויכטוונגר; הרב ד"ר מיכאל פוזן, אביו של החוקר רפאל בנימין פוזן; פרופ' מאיר הילדסהיימר; עו"ד יעקב וולץ; ניסים דהן. מנהל התיכון הנוכחי הוא ארקדי (אריק) בקרמן. בין המורים בעבר: פרופ' אביעזר וייס.
בוגרים בולטים

בין בוגרי הישיבה בולטים: רבנים, אדמו"רים וראשי ישיבות, דיינים ושופטים, שחקנים ועיתונאים. לרשימה מפורטת יותר, ראו: רשימת בוגרי הישיבה שיש עליהם ערך בוויקיפדיה.
לקריאה נוספת

עול בנעוריו: פרקי עבר והווה בדברי ימיה של 'ישיבת הרב עמיאל' - 'ישיבת היישוב החדש', תל אביב תשע"א
דוב כ"ץ, ישיבה מרכזית ליישוב החדש, הארץ, כ"ח בתשרי ה'תרצ"ח, 3 באוקטובר 1937 (נדפס שנית בספר 'דברי הגות וראות: מאמרים', ב, ירושלים תשמ"א, עמ' 253 ואילך)
מרדכי ברויאר, שורשיה ההיסטוריים של הישיבה התיכונית (בתוך "במשוך היובל - 50 שנה למדרשית נעם"), יוני 1996
גבריאל יצחק רוונה, פיתוח כושר ההסברה כמפתח ליכולת ההבנה – על דמותו ומשנתו הדידקטית של הרב יהודה קולודצקי ז"ל, שמעתין 165, תמוז-אלול תשס"ז 2007
יאקופו פרי

| --- | --- |

פרי בבגדי אפולו, בעת ביצוע האופרה הראשונה בהיסטוריה, "דפנה".
 לידה:  20 באוגוסט 1561 רומא, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  12 באוגוסט 1633 (בגיל 71) פירנצה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 מוקד פעילות:  הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 תקופת הפעילות:  מ-1587 
 זרם:  רנסאנס 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
יאקופו פרי (באיטלקית: Jacopo Peri;‏ 20 באוגוסט 1561 – 12 באוגוסט 1633) היה מלחין וזמר איטלקי בתקופת המעבר בין סגנון תקופת הרנסאנס לזה של תקופת הבארוק. נהוג לראות בפרי את ממציא האופרה, כמי שחיבר את היצירה הראשונה הנקראת אופרה בימינו, "דפנה" (בסביבות 1597) ואת האופרה הראשונה ששרדה עד היום, "אאורידיצ'ה" (1600).
חייו

פרי נולד כנראה ברומא, אבל למד בפירנצה אצל כריסטופאנו מאלווצי. לאחר לימודיו יצא לעבוד במספר כנסיות ברומא, הן כנגן עוגב והן כזמר. לאחר זמן החל לעבוד בחצרם של בני מדיצ'י, תחילה כזמר טנור ונגן קלוויקורד ובהמשך כמלחין. יצירותיו הראשונות כללו מוזיקה נלווית למחזות ומדריגלים.
בשנות ה-90' של המאה ה-16 נוצר קשר בין פרי לבין יאקופו קורסי, פטרון המוזיקה הראשון במעלה בפירנצה. הם סברו שאמנות זמנם נופלת בערכה מן היצירות הקלאסיות של יוון ורומי והחליטו לנסות ליצור טרגדיה יוונית, כפי שהבינו אותה. יצירתם נוספה לזו של ה"קמראטה" הפלורנטינית מן העשור הקודם שהפיקה את הניסויים הראשונים בתחום המונודיה, שירת הסולו מעל בס קונטינואו, שהתפתחה עם הזמן לרצ'יטטיב ואריה. פרי וקורסי צירפו אליהם את המשורר אוטאביו רינוצ'יני לכתיבת הטקסט והתוצאה הייתה "דפנה", שגם אם ברור כיום שהמרחק בינה לבין מה שהיוונים היו מזהים כשלהם גדול ורב, מקובל לראות בה את הסנונית הראשונה לאותה צורה חדשה, האופרה.
רינוצ'יני ופרי שיתפו שוב פעולה ביצירת "אאורידיצ'ה". יצירה זו בוצעה לראשונה ב-6 באוקטובר 1600 ושלא כ"דפנה", שרדה עד ימינו (אם כי כמעט אין מעלים אותה על הבימה וגם באותן הזדמנויות נדירות, רק כקוריוז היסטורי). היצירה עשתה שימוש ברצ'יטטיבים, פיתוח חדש שהשתלב בין האריות לקטעי המקהלה
וסייע לקידום העלילה.
פרי יצר עוד כמה אופרות, בדרך כלל בשיתוף עם מלחינים אחרים, וכן כתב מספר יצירות אחרות כבידור באירועי חצר שונים. יצירותיו אינן מבוצעות כיום וסגנונו האופראי נראה מיושן אפילו בזמן מותו, בהשוואה למוזיקה של מלחינים רפורמיסטים צעירים יותר, כמו קלאודיו מונטוורדי. עם זאת, השפעתו של פרי על המלחינים שבאו בעקבותיו הייתה רבה.
יאקופו סנסובינו

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1486 פירנצה, רפובליקת פירנצה 
 פטירה:  27 בנובמבר 1570 (בגיל 84) ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 תקופת הפעילות:  1502–1570 (כ־68 שנים) 
 הושפע על ידי:  Andrea Sansovino 
 יצירות ידועות:  סן ג'ובאני דיי פיורנטיני, Bacchus, Piazza della Loggia, Palazzo Corner, Loggetta del Sansovino 
 
יאקופו סנסובינו (באיטלקית: Jacopo Sansovino;‏ 1486, פירנצה – 1570, וונציה) היה פסל ואדריכל איטלקי.
ביוגרפיה

יאקופו נולד בפירנצה בשם יאקופו טאטי, התמחה אצל אנדריאה סנסובינו והחליט לאמץ את שמו של המורה שלו.
סנסובינו משך את תשומת ליבם של דונטו ברמנטה ושל רפאל ברומא ויצר מודל שעווה של הורדת ישו מהצלב לשימושו של פייטרו פרוג'ינו.
בשנת 1511 חזר סנסובינו לפירנצה, שם קיבל הזמנה ליצור פסלי שיש של יעקב בן זבדי עבור סנטה מריה דל פיורה ופסל של בכחוס אשר נמצא היום במוזיאון במוזיאון הלאומי ברג'לו. הצעתו ליצירת חזית בזיליקת סן לורנצו נדחתה על ידי מיכלאנג'לו שהיה אחראי על התכנון, וסנסובינו כתב לו מכתב מחאה ממורמר בשנת 1518.
בשנים 17–1510 היה שותף באותו סטודיו עם אנדריאה דל סרטו והם שיתפו מודלים. כמו אדריכלי המאה ה-16 עסק סנסובינו ביצירת חללים זמניים לחגיגות וטקסים. כניסתו המלכותית של לאו העשירי לפירנצה בשנת 1515 הייתה מבין הטקסים הבולטים, בהמשך חזר סנסובינו לרומא, שם שהה תשע שנים,
ועזב לוונציה בזמן ביזת רומא.
קריירה

בשנת 1529 הפך סנסובינו לאדריכל הראשי והאוצר של הפרוקורטור של סן מרקו.
סנסובינו נפטר בוונציה ונקבר בבזיליקת סן מרקו.
ג'ורג'ו וזארי מקדיש לו מקום נפרד בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
גלריית אדריכלות

ביבליוטקה מרצ'יאנה בכיכר סן מרקו
לוג'טה סנסובינו בכיכר סן מרקו
ארמון דולפיו מאנין בתעלה הגדולה בוונציה
ארמון קורנר בתעלה הגדולה בוונציה
פאלאצו פיזאני
גלריית פיסול

בכחוס במוזיאון הלאומי ברג'לו
יוחנן המטביל במוזיאון הלאומי ברג'לו
יוחנן כותב הבשורה במוזיאון בודה
המדונה והילד במוזיאון בודה
המדונה והילד במוזיאון בודה
המדונה והילד וקדושים במוזיאון בודה
קדוש צעיר במוזיאון הלאומי ברג'לו
ימין רדיקלי באירופה

במדעי המדינה, המונחים ימין רדיקלי, ימין ריאקציוני, ימין פופוליסטי וימין קשה משמשים בדרך כלל להגדיר את מגוון המפלגות הפוליטיות הלאומיות הימניות באירופה מאז סוף שנות ה-70. העקרונות המאפיינים את המפלגות הללו בדרך כלל, כוללים: התנגדות לגלובליזציה ולהגירה - בעיקר הגירה בלתי מבוקרת וכזו שמגיעה ממדינות עולם שלישי, ביקורת על רב-תרבותיות והתנגדות בדרגות משתנות לאיחוד האירופי ולמתן סמכויות לאיחוד על חשבון המדינות. בשוליים היותר קיצוניים יש גם המתנגדים לדמוקרטיה ליברלית ומעדיפים מודל רזה יותר של דמוקרטיה ייצוגית בלבד.
על קשת הדעות של המפלגות המוגדרות לעיתין כ'ימין רדיקלי', אפשר למצוא מצד אחד מפלגות שמרניות ימניות קלאסיות עם גישה לאומית, ובקצה השני מפלגות עם אידאולוגיות קיצון לאומניות ואף עם נטייה לפשיזם.
טרמינולוגיה

קרן פרידריך אברט, בספר משנת 2011, מגדירה את המונחים "ימני קיצוני" ו"ימני פופוליסט" בצורה שונה ומבדילה ביניהם.
לפי הפרופ' למדעי המדינה קאס מודה (אנ'), במדינות אירופיות רבות נוטים להשתמש בכינויים 'ימין רדיקלי' ו'ימין קיצוני' לסירוגין ביחס לאותן מפלגות, אולם בגרמניה קיים בידול בין מפלגות המכונות "ימין רדיקלי" (Rechsradikalismus) והן נמצאות מחוץ למיינסטרים הפוליטי, אך אינן מאיימות על הדמוקרטיה ולכן הן שחקניות בשוק הדעות הפוליטי, לעומת מפלגות המכונות "ימין קיצוני" (Rechsextremen) ומאיימות על הקיום הדמוקרטי ועל החוקה ולכן ניתן לאסור את קיומן על פי החוק הגרמני.
המונח ימין רדיקלי מקורו בשיח הפוליטי בארצות הברית, שם הוא יושם על קבוצות אנטי-קומוניסטיות שונות שהיו פעילות בעיקר בשנות החמישים בתקופת המקארתיזם. המונח והמושג הנלווה אליו חדרו גם למערב אירופה דרך מדעי החברה. לעומת זאת, המונח "קיצוניות ימנית" התפתח בקרב חוקרים אירופיים, במיוחד בגרמניה, כדי לתאר קבוצות ימין שנוצרו בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה, כמו המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה והפוג'אדיסטים (אנ') הצרפתיים, ומשם המונח נדד גם לארצות הברית.
מאפיינים

למפלגות הימין הרדיקלי המגוונות הללו יש מספר מאפיינים משותפים, ובעיקר שלושה מובהקים: האחד, הבעת עמדה קשוחה נגד הגירה, כולל דרישות לפיקוח על מהגרים, לגירוש מהגרים לא חוקיים ולקדימות של אזרחים על פני מהגרים בהטבות סוציאליות. השני, בניגוד להתנהלותן של מפלגות קיצון ימניות בעבר, המפלגות הללו מקפידות לפעול בתוך המערכת הפוליטית, אף שהן בדרך כלל אנטי ממסדיות. השלישי, התנגדות לחיזוק האיחוד האירופי על חשבון כוחן של המדינות, ולעיתים התנגדות מוחלטת לקיומו של האיחוד.
העיתונאי ניק רובינס-אירלי אפיין את הימין הרדיקלי האירופי כמי שמתמקד ב"לפעמים אנטי-אירו, רגשות של אנטי-מהגרים, כמו גם פחדים ביטחוניים".
גל הגירת הפליטים לאירופה במאה ה-21 הוביל לעלייה משמעותית בתמיכה במפלגות הימין הרדיקלי. מאמר מ-2016 בניו יורק טיימס טען שההצבעה הבריטית ה"בלתי מתקבלת על הדעת" לעזוב את האיחוד האירופי היא תוצאה של "כעס פופוליסטי נגד הסדר הפוליטי שנקבע".
מאמר משנת 2014 של קרן פרידריך אברט ניסה לאבחן את הגידול בכוחן של מפלגות הימין הרדיקלי באירופה, וטען כי אי השוויון הכלכלי מגדיל את הפער "בין מנצחי הגלובליזציה למפסידים שלה. הקבוצה הראשונה מתגוררת באזורים עירוניים, יש לה מקומות עבודה יציבים יחסית וגישה לתקשורת ולתחבורה מודרנית, אך היא חוששת שבקרוב היא תחלוק את גורלה של הקבוצה השנייה. הקבוצה השנייה, בינתיים, משתייכת לעובדים עניים או מובטלים, מעמד הפועלים או כאלה שמחשיבים את עצמם כחלק מהמעמד הבינוני והנמוך וחוששים – למען עצמם או עבור ילדיהם – מהידרדרות חברתית נוספת. אנשים כאלה חיים באזורים דה-מתועשים, או באזורים כפריים או עירוניים למחצה, בשולי המטרופולינים הגלובליים, אליהם אין להם גישה".
חיבורים ושיתופי פעולה > קשרים לימין הרדיקלי בארצות הברית

חוקרי מדע המדינה מציינים שני הבדלים מהותיים בין הימין הרדיקלי באירופה ובין מקביליו האמריקנים: ראשית, השיטה הדו-מפלגתית בארצות הברית מונעת מהימין הרדיקלי שם להגיע להישגים אלקטורליים משמעותיים, ולכן הוא נאלץ להשתלב בתוך המערכת הפוליטית הקיימת, בשולי המפלגה הרפובליקנית. שנית, בעוד באירופה קיימות מגבלות חוקתיות על שיח קיצוני, ולפיכך מפלגות הימין הרדיקלי נאלצות למתן את דעותיהן, בארצות הברית הן נהנות מהגנת התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית ויכולות להביע דעות בוטות יותר.
נטען כי בחירתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-2016 זכתה לשבחים וגם הובילה להתחזקות של הימין הרדיקלי האירופי, ובעקבות בחירתו הורחבו הקשרים בין הצדדים, כאשר היועץ לביטחון לאומי מייקל פלין נפגש עם מפלגת החירות האוסטרית, והאסטרטג הראשי של הבית הלבן לשעבר, סטיב באנון, הקים את The Movement (אנ'), רשת שנועדה לקדם מטרות של ימין רדיקלי באירופה. טראמפ גם הביע תמיכה מסוימת במועמדותה של מארין לה פן בהבחירות לנשיאות צרפת ב-2017.
בפברואר 2025, סגן נשיא ארצות הברית ג'יי. די. ואנס נשא נאום בועידת מינכן לביטחון, בו גינה את ביטול הבחירות לנשיאות רומניה (2024) (אנ') לאחר שמועמד הימין הרדיקלי קלין ג'אורג'סקו זכה ברוב הקולות, ומתח ביקורת על האיחוד הנוצרי-דמוקרטי הגרמני על פסילתה הגורפת של מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה.
חיבורים ושיתופי פעולה > קשרים לרוסיה

חלק ממפלגות הימין הרדיקלי באירופה, כמו האיחוד הלאומי (צרפת), אלטרנטיבה לגרמניה, הפורום לדמוקרטיה (הולנד) (אנ'), מפלגת החירות האוסטרית, הליגה הצפונית (איטליה), מפלגת התקפה (בולגריה), מחזיקות בערוצי קשר עם שלטונו של ולדימיר פוטין, ובמסגרת זו הן מכירות בשלטונו ולעיתים גם בכיבושיו כלגיטימיים, זוכות לתמיכה ובחלק מהמקרים גם חותמות על הסכמי שיתוף פעולה עם מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת.
חיבורים ושיתופי פעולה > קשרים לישראל

מפלגות ימין רדיקלי רבות, כולל השוודים הדמוקרטים, מפלגת החירות האוסטרית, הברית לאיחוד הרומנים (אנ') ועוד, ביקשו לשפר את הקשרים עם ישראל ועם מפלגת הליכוד, מתוך שאיפה שהדבר יסייע להן להתמודד עם האשמות באנטישמיות מבית, ומתוך הבנה שרבים מהאינטרסים, כמו מאבק באסלאם הקיצוני, משותפים לשני הצדדים.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, קידם את פיתוח היחסים הללו, במיוחד עם הליגה הצפונית האיטלקית ועם מפלגת פידס ההונגרית של ויקטור אורבן, על מנת לגבש ולהגדיל את התמיכה הבינלאומית במדיניותה של ישראל, וגם זכה לתמיכה של הוגי דעות בימין. מנגד, בשמאל הישראלי מביעים ביקורת על הקשר הזה, בעיקר בטענה לזיהוי של המפלגות הללו עם אנטישמיות בעברן.
בשנת 2023 השתתפה מפלגת הליכוד בוועידה שערכה מפלגת זהות ודמוקרטיה (אנ') באירוח של מתאו סלביני ברומא. בשנת 2024, נאם השר עמיחי שיקלי באספה של מפלגת ווקס, וכמו כן הוא נפגש עם ראשי ונציגי מפלגות ימין רדיקלי נוספות באירופה, וגם הביע תמיכה במועמדותה לנשיאות צרפת של מארין לה פן.
חיבורים ושיתופי פעולה > קשרים בינלאומיים אחרים

לאורך השנים נטען כי גם משטרים שונים במדינות ערב, ובהן מצרים, סוריה, איחוד האמירויות הערביות וערב הסעודית מנסות לבסס קשרים עם הימין הרדיקלי האירופי, בעיקר עקב דאגה משותפת לגבי עליית האסלאמיזם.
מפלגת הצדק והפיתוח ומפלגת התנועה הלאומית, המרכיבות יחד את הקואליציה הממשלתית השלטת בטורקיה, פיתחו קשרים עם יוביק. עם זאת, רוב מפלגות הימין הרדיקלי באירופה, מחזיקות בדעות אנטי-טורקיות נוקשות.
במהלך כהונתו של ז'איר בולסונארו בברזיל, ממשלת ברזיל פיתחה קשרים הדוקים עם מפלגות ימין רדיקלי בהונגריה, איטליה ופולין. בנוסף, בולסונארו פיתח קשרים עם מפלגת ווקס הספרדית ועם מפלגת צ'גה (אנ') הפורטוגזית. גם הדיקטטור לשעבר של הרפובליקה המרכז-אפריקאית, ז'אן-בדל בוקאסה, קיבל תמיכה נרחבת מהחזית הלאומית, ונתן למפלגה להשתמש בטירתו בצרפת כמתקן אימונים.
חיבורים ושיתופי פעולה > קשרים לקבוצות ימין חוץ-פרלמנטריות

לצד מפלגות הימין הרדיקלי, ישנן גם קבוצות חוץ-פרלמנטריות, אשר מסוגלות להביע מערך הטרוגני יותר של דעות ימניות. הקבוצות האלו הן לרוב דתיות במהותן, הקשורות לזהות נוצרית או לנאו-פגאניזם. לעיתים ניתן למצוא בקבוצות כאלה דעות אנטי קפיטליסטיות או אנטישמיות, ושמותיהן נקשרות לעיתים גם לפעילות אלימה.
רשימת מפלגות ימין רדיקלי באירופה

בין המפלגות האירופיות המסווגות בדרך כלל כמפלגות ימין רדיקלי, ניתן למצוא את: מפלגת העצמאות הבריטית, יוביק ההונגרית, ווקס הספרדית, פידס ההונגרית, מפלגת החירות האוסטרית, אלטרנטיבה לגרמניה, השוודים הדמוקרטים, צ'גה (אנ') הפורטוגזית, הליגה הצפונית האיטלקית, האחים של איטליה, הפורום לדמוקרטיה ההולנדית (אנ'), המפלגה למען החירות ההולנדית, הברית לאיחוד הרומנים (אנ'), מפלגת העם השווייצרית, המפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה, מפלגת העם הבלגית (אנ'), האיחוד הלאומי הצרפתית, חוק וצדק הפולנית, פולין המאוחדת (אנ'), מפלגת הפינים, המפלגה הלאומית הסלובקית, המפלגה הדמוקרטית הסלובנית, תנועת המולדת הקרואטית (אנ') ועוד.
בעשור האחרון, בחלק גדול מהמדינות, היו המפלגות הללו מפלגות שלטון או שותפות לקואליציה ממשלתית, ובין השאר בהונגריה, פולין, איטליה, פינלנד, הולנד, סלובקיה, סלובניה, אוסטריה ועוד.
ראו גם

ימין רדיקלי
ימין רדיקלי בישראל
פוליטיקת ימין
פופוליזם ימני
משחק לולאות

משחק לולאות (באנגלית: String Figures) הוא יצירת צורות על ידי הפעלה מעל, או מסביב עצמה של לולאה מחוט חזק או חבל דק, בין אצבעות שתי הידיים של אדם אחד או ידיהם של כמה אנשים. אפשר גם להשתמש בפה, אמת היד או רגליים. בתרבויות שונות אנשים בכל הגילים עוסקים בכך ויש מקומות שבהם סבורים שזהו רק משחק ילדים. אורך החבל צריך להיות 198 ס"מ [6.5 רגל].
לחלק מהצורות מובן או הקשר בהתאם לתרבות או למקום הגאוגרפי בה נוצרו.
"הטבעת הקסומה"
ניתן ליצור מגוון גדול של צורות באמצעות החבל. חלק מהמשחקים מיועדים לשחקן בודד, ואחרים לשני שחקנים ומעלה המעבירים ביניהם את הלולאות ומשכללים את הצורות המתקבלות. הגרסה הנפוצה ביותר בישראל היא סבתא סורגת, (באנגלית: "Cup and Saucer" וגם "Cat's cradle"). גם במשחקי יו-יו, נעשה לפעמים שימוש במשחקי לולאות.
משחקי הלולאות השונים נפוצים בכל העולם ומשוחקים כבר מאות שנים. זוג אנתרופולוגים במשך שנות השמונים של המאה ה-19 עד המאה ה-20, ד"ר ריברס וד"ר האדון, חקרו ברחבי העולם את תרבות הפנאי של תרבויות שונות בעולם. צורות רבות נאספו ותועדו מאיים שונים באוקיינוס השקט, האינואיטים שבקוטב ושבטים של אינדיאנים.
"רכבת הרים"
ראו גם

תורת הקשרים
לקריאה נוספת

לולאות משחק הלהטוטים היצירתי מיפן, וכטנברג, 1996.
הערות שוליים

↑  W. W. Rouse  Ball, A Lecture on String Figures, Fun With String Figures, 1971, New York: Dover, 1920, עמ' 1, ISBN 0-486-22809-6. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4153513-3  NDL: 00576424
פרנקלין דלאנו רוזוולט

פרנקלין דלאנו רוזוולט (באנגלית: Franklin Delano Roosevelt (מבוטא: רוֹזְוֵלְט); בראשי תיבות: FDR;‏ 30 בינואר 1882 – 12 באפריל 1945) היה הנשיא ה־32 של ארצות הברית, משנת 1933 עד מותו ב־1945. נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית, והיה היחיד מבין נשיאי ארצות הברית שנבחר לנשיאות ארבע פעמים ברציפות (הנשיא היחיד שכיהן יותר משתי כהונות), מה שגרר בעקבותיו את התיקון ה־22 לחוקת ארצות הברית. הוא הנשיא שכיהן תקופה ארוכה ביותר בתפקיד, ושלט במפלגתו כדמות מרכזית באירועים העולמיים של תקופתו. הנהיג את מדינתו בזמן השפל הגדול ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
רוזוולט התמודד עם המשבר הכלכלי באמצעות ה"ניו דיל", תוכנית שכללה הרחבה ניכרת של מעורבות הממשל הפדרלי במשק והגדלת המגזר הציבורי, והחלה כבר במהלך מאה ימיו הראשונים בתפקיד. התוכנית זכתה לאהדה רבה בציבור, ורבים ראו בה פתרון למשבר הכלכלי, מה שעזר לו להיבחר שוב ברוב גדול בשנת 1936.
רוזוולט הבין את האיום הטמון במדיניות ההתפשטות התוקפנית של גרמניה הנאצית באירופה ושל האימפריה היפנית בסין, ולכן דאג להעברת ציוד צבאי לבריטניה ולסין, באמצעות חוק השאל־החכר, בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה, כאשר ארצות הברית נותרה נייטרלית באופן רשמי. לאחר מתקפת הפתע היפנית על פרל הארבור, הוא השיג אישור מהיר מהקונגרס להכרזת מלחמה על האימפריה היפנית, ולאחר כמה ימים גם על גרמניה (לאחר שהיטלר הכריז מלחמה על ארצות הברית כצעד של תמיכה ביפן).
רוזוולט הוביל את מחנה בעלות הברית, ביחד עם ראש הממשלה של הממלכה המאוחדת וינסטון צ'רצ'יל, מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין, והגנרליסימו הסיני צ'יאנג קאי שק, במלחמה מול גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה. כמנהיג צבאי פעיל, דגל רוזוולט באסטרטגיה של לחימה בשתי חזיתות במקביל (נגד גרמניה הנאצית וגרורותיה באירופה, ונגד האימפריה היפנית בזירת האוקיינוס השקט ודרום מזרח אסיה), שהובילה לניצחון על מדינות הציר ולפיתוח פצצת האטום הראשונה בעולם. בנוסף, עבודתו השפיעה על יצירת ארגון האומות המאוחדות ועל חתימת הסכם ברטון־וודס. במהלך המלחמה, צנחה האבטלה בארצות הברית ל־2%, תוכניות הרווחה נגמרו, והמגזר התעשייתי גדל במהירות כשמיליוני אנשים גויסו לצבא או עבדו בתעשיות המלחמתיות.
בריאותו של רוזוולט הידרדרה במהלך המלחמה והוא מת זמן קצר לפני סיומה, כשלושה חודשים לאחר שהחל את כהונתו הרביעית.
בזכות הישגיו הוא זכור כאחד המנהיגים הבולטים במאה ה־20, וכאחד מגדולי נשיאיה של ארצות הברית בכל הזמנים. לעיתים קרובות מדורג רוזוולט על ידי היסטוריונים כאחד משלושת הנשיאים הטובים ביותר, לצד ג'ורג' וושינגטון ואברהם לינקולן.
חייו האישיים > חיי נישואים

ב־17 במרץ 1905 נישא רוזוולט לאלינור בניו יורק סיטי, למרות התנגדות אמו, שהאמינה שהיה צעיר מדי. דודה של אלינור, הנשיא תאודור רוזוולט, החליף את אביה המת של אלינור בחתונתה (אלינור איבדה את שני הוריה בגיל עשר).
הזוג הצעיר עבר לספרינגווד, השטח המשפחתי בהייד פארק שבניו יורק, ושם, לצערה של אלינור, הייתה אמו של רוזוולט אורחת לעיתים קרובות. היא הייתה בעלת הבית עד מותה ב־1941. בנוסף, תכננו פרנקלין ואמו להקים בית חדש עבור הזוג בניו יורק סיטי, כך שהיא תגור לצידם.
רוזוולט היה בטוח בעצמו בקרב המעמדות הגבוהים, אולם אלינור הייתה ביישנית והעדיפה לגדל את ילדיהם. היא סלדה ממין, אולם נולדו להם שישה ילדים: אנה (1906–1975), ג'יימס השני (1907–1991), פרנקלין (1909–1909), אליוט (1910–1990), פרנקלין דלאנו הבן (1914–1988), וג'ון השני (1916–1981).
רוזוולט קיבל את האבהות, והוא ואלינור סבלו כשבנם השלישי, פרנקלין, מת ממחלת לב בהיותו תינוק. אלינור הצליחה ללדת בן נוסף תוך פחות משנה. ילדם החמישי ובנם הרביעי, שנולד ב־1914, נקרא גם הוא על שם פרנקלין. ילדם השישי, ג'ון, היה בנם החמישי.
לרוזוולט היו כמה רומנים מחוץ לנישואים, אחד עם לוסי מרסר, מזכירתה של אלינור, שנשכרה ב־1914. בספטמבר 1918 מצאה אלינור מכתבים שתיעדו את הרומן במזוודתו של רוזוולט, שחזר ממלחמת העולם הראשונה. פרנקלין שקל להתגרש מאלינור, אולם לוסי סירבה להינשא לאיש נשוי עם חמישה ילדים. פרנקלין ואלינור נשארו נשואים, ופרנקלין הבטיח לא להתראות שוב עם לוסי. אלינור לא סלחה לו, והנישואים שלהם הפכו מאז לשותפות פוליטית.
פרנקלין המשיך להתכתב עם לוסי, והם המשיכו להתראות ב־1941. השירות החשאי של ארצות הברית כינה אותה "גברת ג'ונסון", ולוסי הייתה איתו כשמת ב־1945. הרומן לא נחשף עד שנות השישים.
בנו של רוזוולט, אליוט, טען שלאביו היה רומן בן עשרים שנה עם מזכירתו הפרטית, מרגרט לנד. בן אחר, ג'יימס, טען שכנראה היו יחסים רומנטיים בין אביו לבין מרתה, נסיכת שוודיה, שהתגוררה בבית הלבן במהלך חלק ממלחמת העולם השנייה. העוזרים קראו לה "החברה של הנשיא", ורכילות בנוגע לשניים הופיעה בעיתונות.
קשה לדעת מה הייתה ההשפעה של הרומנים על אלינור. אלינור טענה שהיא יכולה לסלוח, אבל לא לשכוח. לאחר הרומן עם לוסי, כל אינטימיות במערכת היחסים שלהם נעלמה. אלינור גרה בנפרד מרוזוולט ובעיקר קידמה את ענייניה החברתיים והפוליטיים. השבר היה כה גדול עד שב־1942, כשרוזוולט ביקש מאלינור לחזור הביתה בגלל בריאותו המידרדרת, היא סירבה. הוא לא תמיד ידע מתי ביקרה בבית הלבן, ולעיתים לא יכלה לדבר איתו בטלפון ללא עזרת המזכירה שלו. הוא עצמו לא ביקר בדירתה בניו יורק עד סוף 1944.
כשרוזוולט היה נשיא, נודע כלבו פאלא כבן הלוויה שלו. הוא נקרא "הכלב המצולם ביותר בעולם".
חייו האישיים > משפחה

פרנקלין הוא קרוב משפחתו של נשיא אמריקאי אחר תאודור רוזוולט וגם הוא קרוב משפחה של ווינסטון צ׳רצ׳יל ראש הממשלה הבריטי ודאגלאס מקארתור הגנרל והמדינאי האמריקאי.