תכנון העיר ברצלונה
ימי הביניים

בתקופה זו ברצלונה כוננה כמחוז ולאחר מכן הפכה לחלק מכתר אראגון ומהמרכז הפוליטי והכלכלי של נסיכות קטלוניה, והפכה לציר ימי ומסחרי חשוב של הים התיכון. העיר צמחה מהגרעין העירוני הפרימיטיבי – מה שהוא כיום הרובע הגותי – ובמאה ה-14 צמח רובע רבאל. בברצלונה התגוררו אז כ-25,000 תושבים.
בשנת 985 ברצלונה קמה ונבנתה מחדש לאחר שכמעט והוחרבה על ידי אל-מנסור. היא החלה שוב כגרעין ראשי של מבנים מוקפים חומה מהתקופה הרומית. העיר עברה שינויים רבים כמרכז כוח פוליטי ודתי, מרכז מסחר, ייצור ומלאכה ובקשרי רשת חדשים ומורכבים של יחסים חברתיים ומוסדיים. כך רכשה העיר אוטונומיה משלה, ייחודית בתוך הטריטוריה שמסביב לה, והפכה למרחב עורפי שעל בסיסו אורגנה ותוכננה העיר המודרנית.
התקדמות בגידול אוכלוסייתה ובגודלה הפיזי של העיר, והמורכבות העירונית, החברתית והכלכלית שהלכה וגברה, הביאו ליצירת מערכת ממשל ספציפית לניהול העיר, מועצת המאה (1265). ישות זו פעלה בשדה פעולה שהגיע ממונטקאדה למולינס דה ריי, ומקסלדפלס למונטגט. המועצה הייתה, בין היתר, אחראית על אספקת מזון ומים, אחזקת הדרכים, ביצוע מפקדי האוכלוסין ותיחום טריטוריאלי. היא גם הקימה את דפוסי הבנייה העירוניים הראשונים, הידועים בשם Consuetuds de Santacilia והוכרזו על ידי ג'יימס הראשון.
בימי הביניים היה בברצלונה רובע יהודי, הקאל (El-call), הממוקם בין הרחובות הנוכחיים של פראן, באניס נואס, פאלה וביסבה. הרובע נוסד בשנת 692, ושרד עד להשמדתו בשנת 1391 בהתקפת שנאת זרים. הוא הופרד משאר חלקי העיר בחומה, והיו בו שני בתי כנסת (מאיור, כיום מוזיאון, ומנור, כיום כנסיית הקהילה של סנט חאומה), מרחצאות, בתי ספר ובתי חולים.
מחוץ לחומות העיר, מישור ברצלונה הוקדש לחקלאות, בעיקר עבור צריכה עצמית של העיר: הוא נודע בשם "פרדס וכרם" (hort i vinyet de Barcelona), וייצר פירות, ירקות ויין באזור שבין הנחלים של אורטה וסנטס, ובין רכס הרי קולסרולה, פויג אגילאר וקול דה קודינס לים. פיתוח חקלאי זה אוחד עם בנייתן, באמצע המאה ה-10 – וככל הנראה על ידי הרוזן מירו – של שתי תעלות שהפנו את מי הנהרות ליוברגט ובזוס לקרבת העיר: תעלת בזוס הייתה ידועה בשם קומטל או רגומיר (Rec. Comtal או Regomir), ועברה במקביל לסטראטה פרנסיסקה, דרך שהייתה גרסה מאוחרת של ויה אוגוסטה הרומית העתיקה, ונבנתה על ידי הפרנקים כדי להקל על ההגעה מהעיר למרכז האימפריה הקרולינגית.
לאחר שחלפה סכנת הפלישות המוסלמיות, הוקמו היישובים הראשונים מחוץ לחומות העיר. נוצרו מרכזי אוכלוסייה שונים (vila nova), בדרך כלל סביב כנסיות ומנזרים: כך היה סביב כנסיית סנטה מריה דל מאר, שסביבה נוצרה שכונה בעלת אופי המושפע מהנמל; כמו כן סביב כנסיית סנט קוגט דל-רק, הוקמה שכונה בעלת אופי חקלאי; שכונת סאנט פרה סביב סאנט פרה דה לס פולס; שכונת אל פאי קמה סביב כנסיית סנטה מריה דל פאי; זה של סנטה אנה ליד הכנסייה באותו שם; שכונת ארק נוסדה סביב פורטל דל ביסבה; והמרקאדל, מסביב לשוק של פורטל מייג'ור. שכונת רבאל (בקטלאנית "פרבר"), בתחילה פרבר המאוכלס בפרדסים ובכמה מבנים דתיים, כמו מנזר סנט פאו דל קאמפ (914), כנסיית סנט אנטוני אבאט (1157), המנזר הכרמליתי קלצ'טס (1292), המקדש של נצרת (1342) או מנזר מונטלגרה (1362), נוצר גם הוא אט אט.
יצירת השכונות החדשות הללו הצריכה את הרחבת השטח המוקף חומה, כך שבשנת 1260 נבנתה חומה חדשה מסנט פרה דה לס פאול ועד לדראסאן, הפונה לים. הקטע החדש היה באורך 5,100 מטרים והקיף שטח של 1.5 קילומטרים רבועיים. למתחם היו שמונים מגדלים ושמונה שערים חדשים, ביניהם היו מספר מובלעות, כגון פורטל דה ל'אנגל, הפורטפריסה ולה בוקריה. גם בפריפריה העירונית נבנתה רשת של ביצורים להגנת העיר, כמו טירת הנמל, במונז'ואיק; הביצורים של מארטורל וקאסלבי דה רוסנס, בפתח נהר ליוברגט; אלה של ארמפרוניה (ג'אווה) וקאסלדפלס בדלתא של אותו נהר; וזו של מונטקאדה בפתחו של נהר בזוס.
המרקם העירוני של ימי הביניים התאפיין בתחומי השפעה שונים, החל מהאצולה והכוח הממסדי, דרך הבישופות והמסדרים הדתיים ועד לגילדות ואיגודי המסחר השונים. רשת הרחובות לא הייתה סדירה, והכיכרות היו בסך הכל הרחבות של רחובות, או חלקות אדמה שמקורן בהריסת מבנים, ששימשו בדרך כלל לאחסון חיטה, צמר או פחם. הבתים היו בדרך כלל מסוג "אומן", עם קומת קרקע לבית המלאכה וקומה אחת או שתיים מעליה למגורים, בדרך כלל ברוחב של 4 מטרים ועומק של 10–12 מטרים, לפעמים עם גינת ירק קטנה מאחור. הבניינים הגדולים יותר היו כנסיות או ארמונות, יחד עם כמה מבנים מוסדיים, כגון קאסה דה לה סיוטט, מקום מושבו של הקונסל דה סנט – לימים בניין העירייה – פלאו דה לה גנרליטט דה קטאלוניה, מקום מושבו של המוסד הפוליטי הדומה לנסיכות, כמו גם בתי חולים – כמו סנטה קרו – או מבנים כמו הלוחה והדראסנס.
בשנת 1209 התרחשה אחת מפעולות התכנון העירוני הפרטיות הראשונות בעיר, פתיחת רחוב מונטקאדה, הודות לזיכיון שנתן פטר השני לגיום רמון דה מונטקאדה; נפרש ונסלל רחוב רחב וישר, העובר מהבוריה אל הים, ואוכלס על ידי בתי מגורים גדולים ומפוארים. עוד אחד מתהליכי התכנון העירוני הבודדים בתקופה זו היה פתיחתה של פלאסה נובה, ליד ארמון האפיסקופל והקתדרלה של ברצלונה, שנבנתה בשנת 1355 הודות להריסת מספר בתים ושימוש בפרדס הבישוף.
בין המאות ה-14 וה-15, הצמיחה העירונית המתמשכת הובילה להרחבה חדשה של המתחם המוקף חומה, עם בניית חומת רבאל, בחלקה המערבי של העיר, שחלשה על שטח של 882 דונם, עם היקף של 6 קילומטרים. המתחם העירוני החדש התחיל בדראסנס, דרך כבישי הטבעת הנוכחיים של סנט פאו, סנט אנטוני, אוניברסיטאט וסנט פרה, וירד ברחוב פאסיאג דה לואיס קומפניז הנוכחי אל מנזר סנטה קלרה – בפארק המצודה הנוכחי – לים, לאורך אווינגודה מארקז דל ארגנטרה הנוכחית. נכון לעכשיו רק פורטל דה סנטה מדרונה, בדראסנס, עדיין שמור.
עם הרחבת החומה, הוקפה גם בחומות העיר שדרה ארוכה הידועה בשם לה רמבלה, והוקמו לאורכה בעיקר מוסדות דת. לאחר מכן היא המשיכה להתפתח בתהליך העיור שלה, שהושלם בשנת 1444. באותה עת היה זה המרחב הרחב ביותר בעיר, שהוקדש לשיטוט, פנאי או פתיחת שווקים מזדמנים. היא עברה רפורמה עמוקה בין המאות השמונה-עשרה לתשע-עשרה, וכיום זהו אחד המקומות הסמליים ביותר של העיר.
לבסוף, ראוי לציין כי במהלך ימי הביניים נוצרה במישור ברצלונה רשת דרכים ענפה שחיברה את העיר עם הפרברים והכפרים השונים בסביבתה, וכן נקודות עניין נוספות: בתי חווה (דרך מגדל מלינה), טחנות (דרך ורנדה), מחצבות (דרך קרו דלס מולרס), כרי דשא מצהיבים (דרך טאולט), כנסיות או קפלות (דרך סנט לאטזר), מזרקות (דרך פונט דלס אוקלטס) ועוד.