אריסטו
משנתו > פוליטיקה

הגותו המדינית של אריסטו מרוכזת בספרו "הפוליטיקה". עיקר מרצו של אריסטו מוקדש לשאלת המשטר (πολιτεία) של מדינה; מחקריו מבוססים על תולדותיהן וניסיונן הפוליטי של ערי-מדינה יווניות כמו אתונה, ספרטה וכו".
אריסטו מתאר את הפוליס כשותפות טבעית, המכוונת אל הטוב העליון. בעיניו, שותפות זו היא פרי התפתחות טבעית של שתי השותפויות הטבעיות האחרות, הקטנות ממנה. השותפות הבסיסית ביותר, על-פי אריסטו, כפי שנבראה על-ידי הטבע ("התהוותה מבראשית"), היא משק-הבית. משק-הבית כולל, בראייתו, שלושה צמדים: הראשון – בין גבר ואישה; השני – בין האב וילדיו; והשלישי – בין אדון ועבדיו. תכליתו של משק-הבית הוא לספק רק את הצרכים הבסיסיים ביותר של האדם. הצימוד בין גבר ואישה נועד להעמדת צאצאים, והם אינם יכולים להתקיים זה בלא זה.
השותפות השנייה בגודלה על פי אריסטו היא הכפר, שמתפתח כשותפות בין מספר משקי-בית, ומסוגל לספק לאדם צרכים אחרים, שמשק הבית לא מסוגל לספק. כאן מדובר על שמירת הקיום המשותף של הכפר, דרך הגנה, מסחר ואספקת צורכי מזון. אריסטו מדמה את הכפר למושבה של משק-הבית היחיד, שמקים אותו כמעין התרחבות שלו עצמו. גם הכפר מהווה שותפות טבעית, מעצם היותו מורכב ממשקי-בית, שהם בעצם שותפות טבעית.
השותפות העליונה מכל היא הפוליס, שנוצרת מאיחוד של מספר כפרים. בדומה לכפר, הפוליס היא גם כן ישות טבעית, כיוון שהיא מורכבת משותפויות טבעיות אחרות הקטנות ממנה. בנוסף, בהגותו של אריסטו כל דבר בטבע הוא בעל תכלית (telos), שהיא מימוש צורתו. עבור אריסטו, הפוליס צומחת מתוך הכפר כדי לספק לאדם את כל צרכיו, וכך למעשה מגשימה את מטרתה: הבטחת חיי האושר של אזרחיה. בנוסף, אריסטו טוען כי האדם שייך לפוליס מעצם טבעו (במילותיו: בעל חיים השייך לפוליס, מה שמתורגם לעיתים כ"חיה פוליטית"; politikon zoon). מבחינת אריסטו, לא ייתכן שאדם אינו שייך לפוליס כי הדבר הופך אותו ליצור נקלה (בהמה) או יצור נעלה מאדם (אל).
אריסטו מזהה שש צורות כלליות של משטרים, המבוססות על גודלו של הגורם בעל השררה בקהילה - אדם יחיד, מיעוט או רוב; כל גודל מניב שני משטרים, אחד חיובי ואחד שלילי. המשטרים החיוביים נקראים מונרכיה (יחיד), אריסטוקרטיה (מיעוט), ופוליטיאה (רוב, "פוליטיאה" היא השם ל"משטר" ביוונית) אלה מתאפיינים כחיוביים בכך שבעלי השררה מנצלים את שלטונם לטובת הכלל. השליליים נקראים טיראניה (יחיד), אוליגרכיה (מיעוט) ודמוקרטיה (רוב); באלו, בעלי השררה שולטים לטובת עצמם, על חשבון השאר. כך, למשל, סבור אריסטו שדמוקרטיה היא משטר גרוע מפני שבה העם שולט לטובת עצמו, ולא לטובת הכלל. הספר עוסק בעוד מגוון רחב של סוגיות: מקורותיה של המדינה, כלכלת בית, מלחמות אזרחים וחינוך.
בספרו "הפוליטיקה" הוא גם מתייחס לעריצות. אריסטו כותב שמטרת העריץ היא לשמור על שלטונו ומתאר את שיטות השליטה שיאפשרו לו להשיג את מטרתו- 1. העריץ צריך לשאוף שנתיניו יהיו עניים כדי שלא יהיה להם זמן למזימות. 2. על העריץ למנוע רכישת השכלה כי היא אזור גידול למחשבה חופשית ולביטחון עצמי. 3. עליו לפעול כדי לפורר את החברה מבפנים, למנוע התוודעות של אנשים איש לרעהו כיוון שהדבר מחזק אמון הדדי ויכול להוביל להתאגדות ופעולה נגד השלטון. 4. הוא ממליץ לעריץ על ליבוי "ריב ומדון" וסכסוך בין אדם לחברו ובין אדם פשוט לבין נכבד ועשיר 5. עליו להבטיח שישררו תנאים שלא יאפשרו לאזרחים להוציא לפועל דבר נגדו, לדוגמה על ידי הקמת ארגון משטרתי שירגל אחרי אזרחים. 6.עליו לצאת לעיתים למלחמה כוון שמצב זה הוא כפעולת מכבש הפועל בכוח על תודעת ההמונים, ומבטיחה שהנתינים יהיו עסוקים ויידרשו תמיד למנהיג. 7. עליו להימנע מלתת אמון בקרובים לו. 8. עליו לכבד את האלים ולקיים פולחנים דתיים, לא משום אמונתו בהם אלא כי ההמונים מאמינים בהם ולכן יתבטלו אל מול הימצאות האלים לימינו.