stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלימו
חייו

תלמידו של רבי יהודה הנשיא (רבי). התווכח בהלכה עם רבי אלעזר בן רבי שמעון, חברו של רבי. פעם אחת שאל את רבי היכן מניח תפילין של ראש מי שיש לו שני ראשים (אנ'). רבי ראה שאלה זו כקנטרנית, ונתן לפלימו שתי ברירות: או לצאת לגלות או להתנדות. בינתיים - הגיע לבית המדרש אדם שנולד לו תינוק בעל שני ראשים.
פלימו בלט בחסידותו, והיה רגיל להתגרות בשטן ולומר לו בכל יום "גירא בעיניך" (חץ בעיניך). האגדה התלמודית מספרת, שפעם אחת בערב יום הכיפורים נדמה השטן כעני ובא לפתח ביתו של פלימו בערב יום הכיפורים לבקש אוכל. ה"אורח" התנהג בצורה מוזרה ומעוררת גועל שגרמה לבני הבית לגעור בו, וכתוצאה מכך הוא מת כביכול. בת קול הכריזה "פלימו הרג נפש". פלימו ברח בחשש אל בית הכסא, ושם נגלה אליו השטן ולימד אותו שעליו להגיד "יגער ה' בך השטן", כדברי זכריה הנביא ולא "גירא בעיניך".
תורתו

בברכה השנייה של ברכת המזון יש להקדים את הזכרת ה"ברית" להזכרת "תורה".
אין צורך לבדוק בדיקת חמץ בחור שבקיר המפריד בין ביתו של יהודי לביתו של נכרי, משום הסכנה שבדבר. הגמרא מסבירה שהסכנה היא שהנכרי יחשוב שהיהודי עושה כשפים כנגדו, ויפגע בו.
יש לקדש את החודש באופן אקטיבי אם לא נראה המולד בזמנו, בניגוד לדעת רבי אלעזר בן רבי שמעון שסובר שאין צורך לקדש באופן אקטיבי בכלל.
הזמן המינימלי שאישה צריכה להתייחד עם גבר כדי שהדבר ייחשב ל"קינוי" שעלול לגרום לה להיחשב סוטה הוא שיעור זמן שהאשה יכולה להושיט ידה לסל ליטול ככר לחם.
לקריאה נוספת

מרדכי מרגליות (עורך), אנציקלופדיה לחכמי המשנה והתלמוד, מהדורת אייזנברג תשס"א, חלק ב' עמ' 295.
הרב יצחק גינזבורג, שני ראשים, בתוך: "אדמה, שמים ותהום", כפר חב"ד תשס"ה, עמ' קכא-קכד.
אדמיאל קוסמן, פלימו והשטן: שיעור אלוהי בבית השימוש הציבורי, בתוך: "מסכת גברים – רב והקצב ועוד סיפורים", ירושלים 2002, עמ' 105–111.
עידו חברוני, גירא בעיניה דשטן - הקשרים ומשמעות בסיפור פולמוס תלמודי, בתוך: מחקרי ירושלים בספרות עברית כג (תש"ע), עמ' 15–51.
הערות שוליים

↑  יש מנקדים "פְּלֵימוֹ"; הרב יוסף עמר ניקד לפי מסורת יהדות תימן "פְּלִימוּ". לפי הרב עדין שטיינזלץ: "פְּלֵימוּ". בכמה כתבי יד שמו הוא פלומו. היימן גרס את שמו פלומי. בדקדוקי סופרים (ראו כאן) שמו הוא פלומנו.
↑  ראו אצל הרב ראובן מרגליות, לחקר שמות וכינויים בתלמוד, עמ' כח.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ל"ז, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף פ"א, עמוד א'
↑  ספר זכריה, פרק ג', פסוק ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף מ"ח, עמוד ב'. דין זה נפסק להלכה במשנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות ברכות, פרק ב', הלכה ג' ובארבעה טורים, אורח חיים, סימן קפ"ז.
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ח', עמוד ב'. דין זה נפסק להלכה במשנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות חמץ ומצה, פרק ב', הלכה ה' ובשולחן ערוך, אורח חיים, סימן תל"ג, סעיף ז'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף כ"ד, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ד', עמוד א'.
עד אחד נאמן באיסורין

| --- | --- |
 תלמוד בבלי:  מסכת גיטין, דף ב', עמוד ב'
 משנה תורה:  הלכות עדות, פרק י"א, הלכה ז'
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן קכ"ז, סעיף ג'
 
עד אחד נאמן באיסורין הוא כלל הלכתי, שמשמעותו שעל סמך עדותו של עד אחד אפשר לקבוע את טיבו ההלכתי (בתחום איסור והתר) של עצם כלשהו, כלומר בסמכותו של עד אחד לקבוע שדבר מסוים אסור בשימוש (כל עצם בהתאם לשימושיו הפונקציונלים) עקב הגבלות הלכתיות שקיימות בו או לחלופין לקבוע שדבר מסוים מותר בשימוש ואין עליו הגבלות הלכתיות.
לדוגמה על דבר מאכל יכולות להיות הגבלות הלכתיות שונות שאוסרות את הדבר באכילה כגון מגבלה על בסיס הלכות כשרות או מגבלה כתוצאה מאיסור הנאה שהוטל על המאכל על ידי הקדשו או ניסוכו, על פי הכלל שעד אחד נאמן באיסורין בסמכותו של עד אחד לקבוע שקיימת או שמא אינה קיימת במאכל הגבלה כל שהיא.
מקורות והרחבה

כתוב בתורה ”לא יקום עד אחד באיש לכל עוון ולכל חטאת” פירוש הפסוק הוא שלעד אחד אין סמכות הלכתית בדיני עונשין- הכוללים מיתות בית דין קנסות ומלקות, ובדיני ממונות- הכוללים הודאות הלוואות מכירות ומתנות, בתלמוד מבואר שבהלכות איסור והתר הדבר שונה וישנה סמכות הלכתית גם לעד אחד, ישנן כמה שיטות בדבר המקור להלכה זו :
שיטת רש"י שדבר זה נלמד מהיגיון (סברא), שהרי לא נמצא שהתורה אוסרת על אדם לאכול אצל בני ביתו או אצל חבירו ללא בירור מקדים אצל שני עדים המעידים על כשרות המאכלים, אלא ניתן לסמוך על נותן המאכל שמעיד שהמאכל כשר, זאת משום שעד אחד נאמן באיסורין ומכאן יש ללמוד לכל מקום שעד אחד נאמן באיסורין.
שיטת התוספות שהלכה זו נלמדת מפסוק המדבר על זבה, שכתוב בו שלאחר שהפסיקה לראות דם ”וספרה לה שבעת ימים ואחר תטהר”, הגמרא בכתובות דורשת ”לה”- לעצמה, כלומר נאמנת אישה זבה לומר לבעלה שספרה שבעה ימים נקיים ללא ראיית דם ועכשיו טהורה היא ואינה צריכה עוד עדות או ראייה מלבד דבריה זאת כיון שעד אחד נאמן באיסורים, ומכאן לכל הלכות איסור והתר שעד אחד נאמן בהם .
הרש"ר הירש סבור שהלכה זו נרמזת בלשון הפסוק עצמו (שהובא לעיל) הפוסל את סמכותו של עד אחד, כיון שהתורה אינה פוסקת באופן מוחלט ”לא יקום עד אחד” אלא מגבילה את כלל זה רק לעדויות המכוונות ל”איש” דהיינו עדויות על אישיותו של אדם הכוללת את אחריותו על מעשיו (דיני עונשין) ובעלותו על ממונו (דיני ממונות) אבל עדות איסורין אינה על אישיותו של אדם אלא על מצבו האובייקטיבי של חפץ ובעדות כזו לא נאמר הכלל ”לא יקום עד אחד” אלא אדרבה עד אחד נאמן בהם.
הגבלות הכלל

תוקפו של כלל זה חל רק במקרים דלהלן:
לא "אתחזק איסורא" כלומר לדבר עליו בא העד להעיד לא היה זמן בו היה אסור בוודאות לדוגמה חתיכה שאנו מסתפקים בה אם של חלב היא ואסורה או של שומן היא ומותרת מאז ומעולם במקרה זה לא היה זמן בו החתיכה הייתה אסורה בוודאות ולכך נאמן העד ללא תנאים נוספים.
בידו במקרה בו "אתחזק איסורא" בדבר כלומר היה זמן בו הדבר היה אסור בוודאות לדוגמה לגבי הפרשת תרומה שודאי היה זמן בו היו הפירות טבל ונאסרו באכילה לא נאמן עד אחד אלא אם כן היה בידו לתקן הדבר ולהתירו כך שבדוגמה לעיל אם הפירות שייכים לו נאמן מכיוון שבידו להפריש מהם תרומה.
עד אחד לאסור

ישנן שתי שיטות עיקריות בראשונים :
לשיטת התוספות במסכת קידושין ועמם הרא"ש והמרדכי אותן הגבלות שנאמרו לגבי עד אחד הבא להתיר קיימות גם בעד הבא לאסור ולפיכך במקרה בו "איתחזק התירא" כלומר היה זמן בו הדבר היה מותר בוודאות לדוגמה לגבי טהרות שנטמאו לא נאמן עד אחד אלא אם כן מתמלא אחד משני התנאים:
בידו לאסור הדבר.
אפילו במקרה בו אין בידו לאסור נאמן העד באופן בו אנו יודעים שבעל הדבר אמור לדעת בירור העניין (כגון שאנו יודעים שנכח במקום בשעת מעשה) וכשמרצה העד לפניו את עדותו בעל הדבר שותק, באופן כזה אין לנו לפרש את שתיקתו כי אם כהסכמה לדברי העד (משום שיש לו רגלים לדבר שכך היה ונראים לו דברי העד נכונים) שאילולי כן היה מכחיש את דברי העד, במקרה זה נאמן העד אף אם אין בידו לאסור משום שמצטרפת עדותו לשתיקתו של בעל הדבר שהרי היא כהסכמה.
ואילו הרשב"א הר"ן והריטב"א חולקים וסוברים שעד הבא לאסור נאמן ב"איתחזק התירא" ואפילו שתיקתו של בעל הדבר אינה מחמת שמסכים עם העד אלא מחמת שאינו יודע, כמו כן אין צריך שיהיה הדבר בידו אלא בכל מקרה נאמן העד.
להלכה פוסק השולחן ערוך כשיטת התוספות .
עד אחד לאסור > דבר שאפשר לבררו

אף במקום שעד אחד אינו נאמן באיסורים, כגון נגד חזקת היתר, לסוברים כן (שיטת התוספות לעיל) במקרה בו המציאות יכולה להתברר כעת לדוגמה בא עד ואומר "שרץ בטהרותיך" או "עכו"ם מנסך יינך בא ואראך האיסור" במקרה כזה מוטל על האדם לבדוק את דברי העד ואם לא בדק הרי הדבר בחזקת איסור.
ראו גם

עדות
לקריאה נוספת

אוצר עדות באיסורין, יהודה דוב רוטנר. באתר "אוצר החכמה"
האדמו"ר מסאטמר, רבי יואל טייטלבוים, חידושי סוגיות חלק י' "סוגיא עד אחד נאמן באיסורין". באתר "אוצר החכמה"
הערות שוליים

↑  שם בתחילת מסכת גיטין וביבמות פח ע"א דיבור המתחיל "ואמר".
↑  תוספות במסכת גיטין, דף ב', עמוד ב' דיבור המתחיל "עד אחד נאמן באיסורין".
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף ב', עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי מסכת יבמות דף פח עמוד א
↑  תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ס"ה, עמוד ב' בדיבור המתחיל "נטמאו".
↑  תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ס"ה, עמוד ב' בדיבור המתחיל "נטמאו" בסוף דבריהם.
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
וולפגנג שוואניץ

ערך זה עוסק באחרון מנהלי השטאזי. אם התכוונתם להיסטוריון גרמני-אמריקאי, ראו .
| --- | --- |

וולפגנג שוואניץ
 לידה:  26 ביוני 1930 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  1 בפברואר 2022 (בגיל 91) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה, גרמניה המזרחית 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מעסיק:  שטאזי 
 מפלגה:  מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות הפטריוטי בברונזה 
 
וולפגנג שוָואניץ (בגרמנית: Wolfgang Schwanitz;‏ 26 ביוני 1930 – 1 בפברואר 2022) היה אחרון מנהלי ארגון השטאזי (המשטרה החשאית של מזרח גרמניה), שנקרא בשם "המשרד לביטחון הלאומי" (נכנס לתפקיד ב-17 בנובמבר 1989 וכיהן עד 4 באוקטובר 1990). בניגוד לקודמו, אריך מילקה, הוא לא החזיק בתואר "השר לביטחון המדינה" אלא בתואר "מנהיג המשרד לביטחון לאומי".
שוואניץ נולד בברלין. הוא הצטרף לנוער הגרמני החופשי כשנה לאחר ייסוד הרפובליקה הגרמנית הדמוקרטית, הוא עבד עבור השטאזי עוד משנת 1951, תוך שלמד במכללת השטאזי, שם קיבל תואר דוקטור על "מאבק בנטיות איבה בקרב בני נוער" (בגרמנית: Bekämpfung feindlicher Erscheinungen unter Jugendlichen) (הדוקטורט אינו מוכר כיום בגרמניה).
בין השנים 1974–1986 עמד בראש ארגון השטאזי במזרח ברלין, ובשנת 1986 מונה לדרגת אלוף בשטאזי ולסגנו של "השר לביטחון המדינה" אריך מילקה.
במהלך התמוטטות המשטר הקומוניסטי ונפילת חומת ברלין בשנת 1989 התפטרו מתפקידם הרודן הוותיק של גרמניה המזרחית אריך הונקר, והראש הוותיק של השטאזי אריך מילקה, ארגון השטאזי התפרק ב-31 במרץ 1990.
לאחר איחוד גרמניה היה שוואניץ חבר בכיר בארגון Gesellschaft zur Rechtlichen und Humanitären Unterstützung, אשר היה מורכב מוותיקי ארגון השטאזי.
נפטר ב-1 בפברואר 2022.
פרס דייוויד כהן

| --- | --- |
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הגוף המעניק:  Arts Council England 
 תקופת הפרס:  1993–הווה (כ־32 שנים) 
 davidcohenprize.com
 
פרס דייוויד כהן לספרות (באנגלית: The David Cohen Prize for Literature) (נוסד בשנת 1993) הוא פרס ספרותי בריטי דו־שנתי המוענק לסופר, משורר, מסאי, או מחזאי, עבור מכלול יצירות, שנכתב בשפה האנגלית. את הפרס מממנת קרן ג'ון כהן (אנ'). מועצת האמנויות האנגלית (אנ') מנהלת את הפרס. הזוכים חייבים להיות אזרחים בריטיים או אירים. הזוכה נבחר על ידי ועדת שיפוט, ללא הגשת מועמדויות. סך הפרס 40,000 ליש"ט.
משנת 2005, כולל פרס דייוויד כהן גם את פרס קלריסה לוארד. מדי שנה, בוחר הזוכה בפרס דייוויד כהן את מקבלת פרס קלריסה לוארד, בשווי 12,500 ליש"ט (במימון מועצת האמנויות באנגליה), וניתן לסופר מתחת לגיל 35, או לארגון התומך בסופרים צעירים, לבחירת הזוכה. בשנת 2017 חנכה מועצת האמנויות באנגליה את פרס קלריסה לוארד למו"לות עצמאית, בניהול ארגון כתיבה חדשה בצפון אנגליה (אנ'), כדי לציין ולחגוג את "ההרפתקנות, הרוח החדשנית, והיצירתיות" של הוצאה לאור ספרותית עצמאית בבריטניה ובאירלנד.
זוכי הפרס

להלן רשימת הזוכים בפרס:
1993: וידיאדר סורג'פרסאד נייפול
1995: הרולד פינטר
1997: מיוריאל ספארק
1999: ויליאם טרבור (אנ')
2001: דוריס לסינג
2003: בריל ביינברידג' ותום גאן (במשותף)
2005: מייקל הולרויד (אנ')
2007: דרק מאהון (אנ')
2009: שיימוס היני
2011: ג'וליאן בארנס
2013: הילרי מנטל
2015: טוני הריסון (אנ')
2017: טום סטופארד
2019: עדנה או'בריאן
2021: קולם טובין
2023: ג'ון בורנסייד
הערות שוליים

↑  "David Cohen Prize". BookTrust. נבדק ב-2013-03-07.
1 2 3  "The David Cohen Prize for Literature". Arts Council England. 2009-05-09. אורכב מ-המקור ב-2016-03-04. נבדק ב-2013-03-07.
↑  "David Cohen Prize for Literature 2011 winner nominates The Reading Agency for Arts Council award". Arts Council England. 2011-03-18. אורכב מ-המקור ב-2013-03-11. נבדק ב-2013-03-07.
↑  Onwuemezi, Natasha. "New £10,000 award for indie publishers launches", The Bookseller, 11 May 2017.
↑  "Clarissa Luard Award for Independent Publishers", New Writing North.
↑  Winners, David Cohen Prize for Literature (באנגלית)
סניף הדואר התת-מימי בריסור

סמלילו של סניף הדואר התת-מימי, רייסור
סניף הדואר התת-מימי בריסור (נורווגית: Risør Undervannspostkontor) הוא סניף דואר שנבנה על ידי שימוש בפעמון צלילה, שהוקם כאתר תיירות, וממוקם על קרקעית הים בריסור, עיירה קטנה בחוף הנורווגי הדרומי. הסניף מורשה על ידי מערכת הדואר הנורווגית כסניף דואר מהימן, הרשאי לאסוף ולטפל במכתבים. הוא סניף הדואר התת-מימי ה"יבש" היחיד בעולם;(הקישור אינו פעיל, 28 במאי 2017) סניפי דואר תת-מימיים אחרים פועלים בסביבה רטובה. הסניף פעיל במהלך חודשי הקיץ, היות שתקופה זו עולה בקנה אחד עם עונת התיירות, כמו גם עם מזג-האוויר החם יותר.
היסטוריה

ביוזמת מועדון הצלילה המקומי, סניף הדואר התת-מימי הוקם ב-4 ביוני 2004. הוא מוקם בעומק של 4 מטרים ליד מזח שתוכנן להתאים לספינות גדולות, מזח אשר גם משמש משכן לאקווריום המקומי.
מספר המכתבים פחת אחרי מספר שנים. כיון שהעבודה (והעלות) הכרוכה בתפעול משרד הדואר החלה לתת את אותותיה, הוחלט על סגירת המשרד, והעונה של שנת 2011 הייתה אמורה להיות האחרונה בשירות. עם זאת, מועצת התיירות העירונית ועסקים מקומיים הציעו את תמיכתם, ושכנעו את הצוללנים להמשיך את המסורת.
מפתיחתו ב-2004 עד 2011, מנהל סניף הדואר התת-מימי היה האקון סנדוויק; מ-2012 והלאה טור ביורן הפך לאחראי. שניהם חברים במועדון הצלילה המקומי. חברים נוספים תרמו גם כן מעת לעת.
מבנה

סניף הדואר הוא מעיין פעמון צלילה שנבנה מפיברגלס, ומלא באוויר, כך שהדואר נשאר יבש. המבנה מעוגן לתחתית על ידי משקולת של חמישה טון.
פעילות

מבקרים יכולים לשלוח את הדואר שלהם בתיבת דואר שעל המזח המרוקנת פעמיים עד שלוש בשבוע.
הדוור לוקח את הדואר לסניף הדואר באמצעות שקית אטומה למים. בפנים, הדואר מבויל לפני שהוא חזר לפני השטח, אז הוא מוכנס לתפוצה הרגילה של הדואר.
דואר שנשלח

הרישומים נשמרים על ידי מנהל הדואר, המפרט את מספר הגלויות והמכתבים שנשלחו דרך סניף הדואר התת-מימי. בנוסף ל-266 "בקבוקים" (אותם ניתן לרכוש באקווריום), ההקפים הם כדלהלן:
2004: 5,010
2005: 1,388
2006: 802
2007: 954
2008: 647
2009: 362
2010: 530
2011: 320
2012: 370
תמונות

סניף הדואר במקומו על המזח.
משרד הדואר מתחת למים.
מנהל הדואר האקון סנדוויק מתחת למים.
צוללנים בהיכון לשיגור.
הערות שוליים

↑  Johannessen, Frank (28 ביוני 2012). "Åpner postkontor under vann igjen" [Re-opening underwater post office]. Agderposten (בנורווגית). נבדק ב-1 באוגוסט 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Garseg, Kai (26 ביוני 2012). "Undervannspostkontoret åpner" [Underwater post office opens]. dykking.no (בנורווגית). נבדק ב-1 באוגוסט 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Risør Underwater club - relaunch statement". נבדק ב-28 ביולי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  "Risør Aquarium's official web page". risorakvarium.no. נבדק ב-28 ביולי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Risør town official page web". risnor.no. אורכב מ-המקור ב-2011-06-04. נבדק ב-28 ביולי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Djønne, Linn Kristin (8 ביוני 2007). "Posten er sjøsatt" [The post is launched]. Agderposten (בנורווגית). נבדק ב-1 באוגוסט 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "(Risør Undervannspostkontor)" (בנורווגית). TVNorge. 12 ביוני 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Risør Underwater club - web page". risorundervannsklubb.no. נבדק ב-28 ביולי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Risør Underwater club - office closure statement". risorundervannsklubb.no. נבדק ב-28 ביולי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  RUK Postmaster's records
משרד הדואר במהלך ההשקה.
מנהל הדואר, האקון סנדביק מבייל גלויות.
פלגון מטראלס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־2 טראלאיס, טורקיה 
 פטירה:  המאה ה־2 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 שפות היצירה:  יוונית עתיקה 
 יצירות בולטות:  על דברים נפלאים 
 
פלגון מטראלס (ביוונית: Φλέγων ὁ Τραλλιανός; חי במאה ה-2 לספירה) היה סופר יווני ועבד משוחרר של הקיסר אדריאנוס.
חיבוריו

על פי הסודא, המגדירה את פלגון "היסטוריון", חיבורו העיקרי היה ה"אולימפיאדות", קובץ היסטורי ב-16 ספרים, שכיסה את האולימפיאדות מזו הראשונה ועד האולימפיאדה ה-229 (776 לפנה"ס עד 137 לספירה), שמתוכו רק מספר פרקים נשתמרו בכרוניקון של אוסביוס מקיסריה, אצל פוטיוס ואצל גאורגיוס סינקלוס.
החיבור מוקדש לאדם בשם אלקיביאדס, אחד משומרי ראשו של הקיסר אדריאנוס.
שני חיבורים קטנים פרי עטו כן נשמרו:
"על דברים נפלאים" - כולל סיפורים מגוחכים על נבואות ולידות מפלצתיות, אולם מספק מידע על אמונות טפלות עתיקות.
"על אישים בעלי חיים ארוכים" - רשימה של איטלקים שעברו את גיל 100, שנלקחו ממפקדי האוכלוסין של האימפריה הרומית.
בסודא מיוחסים לפלגון חיבורים נוספים: תיאור של סיציליה ו"על אישים נפלאים ובעלי חיים ארוכים" בשמונה ספרים, על חגיגות הרומאים בשלושה ספרים, "על המקומות ברומא והשמות שהם נקראים בהם" ו"תקציר מנצחים אולימפיים" בשני ספרים, וחיבורים נוספים.
התייחסות אל היהודים

הסודא מצטט קטע מתוך כתבי ההיסטוריון של הכנסייה פילוסטורגיוס (המחצית השנייה של המאה ה-4 עד המחצית הראשונה של המאה ה-5), שמציב את פלגון על אותו מישור עם ההיסטוריון הרומאי דיו קסיוס. נראה כי פילוסטורגיוס מביא את פלגון כעדות בקטע המסביר מדוע פסחו על ההיסטוריה של עליית הנצרות בחיבוריהם של היסטוריונים שכתבו על היהודים.
המכתב בהיסטוריה אוגוסטה המיוחס לפלגון שמתייחס אל היהודים, הוא ללא ספק זיוף.
התייחסות אל ישו

התאולוג הנוצרי אוריגנס (המחצית הראשונה של המאה ה-3 לספירה) כתב בחיבורו "נגד קלסוס" (אנ'), שפלגון הזכיר את ישו בספר ה-13 או ה-14 ב"דברי הימים" שלו. לדברי אוריגנס, פלגון "לא רק ייחס לישו ידע בדבר אירועים עתידיים (אם כי נפל לבלבול לגבי מספר דברים המתייחסים אל פטרוס כאילו התייחסו אל ישו), אלא אף העיד שהתוצאה תאמה לתחזיותיו" (של ישו). אוריגנס התייחס לתיאור של פלגון של ליקוי חמה מלווה ברעידות אדמה בזמן שלטונו של טיבריוס, (ככל הנראה זה של שנת 29 לספירה).
הערות שוליים

↑  מהעיר טראלס (אנ') שבאסיה הקטנה; בלטינית: Tralles, ביוונית: Τράλλεις, טראלאיס (גר').
↑  ההגייה ביוונית: פלגון הוֹ טרליאנוס.
1 2  פוטיוס, ביבליותקה, קודקס 97
↑  בסודא נאמר: "עבד משוחרר של אוגוסטוס, אולם יש האומרים של אדריאנוס".
1 2 3  סודא, פלגון – Suidas, s.v. Φλέγων
1 2 3  בריטניקה, פלגון
↑  פוטיוס, ביבליותקה, קודקס 97, הערה 1.
1 2  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1980, Vol. II, XCVIII. Phlegon of Tralles, p. 146
↑  היסטוריה אוגוסטה, ארבעת הטיראנים, פרקים 7.6–8.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1980, Vol. II, CXLII. Scriptores Historiae Augustae, p. 637
↑  אוריגנס, נגד קלסוס, ספר 2, פרקים 14, 33; ראו גם: הירונימוס, כרוניקון, אולימפיאדה 202; יוליוס אפריקנוס אצל גאורגיוס סינקלוס, כרונוגרפיה, פרק 391.
↑  פלגון מטראלס על תופעות הפסיון: כולל גם ציטוטים מאת יואנס פילופונוס, על יצירת העולם, 2.21 ומיכאל הסורי (אנ').
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266684705171  PLWABN: 9810571257305606  BIBSYS: 95004129  BNE: XX1653510  BnF: cb135389114 (data)  CiNii: DA14400007  GND: 119070634  ICCU: BVEV021388  ISNI: 0000 0001 1586 2613  LCCN: no97040169  NLG: 153935  NSK: 000383554  NTA: 069888779  RERO: 02-A000130298  SELIBR: 83778  SUDOC: 050693646  VcBA: 495/84186  VIAF: 2633773   WorldCat (עם VIAF): 2633773
תחיית מצרים

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  מחמוד מוח'תאר
 תאריך יצירה:  1928
 טכניקה וחומרים:  גרניט
 ממדים בס"מ
 אורך:  12 מטרים
 רוחב:  8 מטרים
 גובה:  8 מטרים
 נתונים על היצירה
 מיקום:  קהיר שבמצרים
 קואורדינטות:  30°01′42″N 31°12′57″E﻿ / ﻿30.0283°N 31.2159°E﻿ / 30.0283; 31.2159
  (למפת קהיר מוגדלת) תחיית מצרים(למפת קהיר רגילה) תחיית מצרים
 
מראה הפסל מן הצד
תחיית מצרים (בערבית מצרית: نهضة مصر, תעתיק: נהדת מצר) הוא פסל מונומנטלי שנוצר על ידי מחמוד מוח'תאר והוצב באתרו ב-1928, הפסל הלאומי הראשון שנוצר במצרים המודרנית, אחד מסמלי התנועה הלאומית המצרית. גובה הפסל נטו (ללא הכן עליו הוא ניצב) שמונה מטרים והוא עשוי מגוש גרניט ורוד. הפסל ניצב בכיכר אוניברסיטת קהיר.
תיאור וסימבוליזם

הפסל גדוש סמליות שעניינה העתיד הקם, המקושר לעבר הקדום ורב-ההוד של מצרים העתיקה, תוך שהוא דוחה את ההווה והעבר הקרוב, הקשור לאסלאם.
גוש הגרניט ממנו הוכן הפסל נחצב במחצבה בסביבות אסואן שבדרום מצרים, אשר הייתה בשימוש בתקופות קדומות וכבר בחומריותו מצהיר על הקשר שלו למסורות הקדומות.
הפסל מתאר שתי דמויות. ספינקס ופלאחית (איכרה) צעירה, הסומכת ידה האחת על גבו. הספינקס מסמל את הקשר בין המצריות המודרנית לעברה המפואר, הקדם-אסלאמי. בניגוד לספינקס בגיזה, המתואר כרובץ, הספינקס בפסל מותח את שתי רגליו הקדמיות בתנועת התעוררות ונראה כעומד לקום על רגליו, כמו הלאומיות המצרית באותה תקופה (כפי שבאה לידי ביטוי במהומות 1919 במצרים למשל). הפלאחית מייצגת את אם האומה, אשת העם, הגורם העממי המחובר לקרקע ומהווה את עמוד השדרה של העם (השעביה - העממיות). היא נראית כמסירה את הרעלה מעל פניה וצופה על העתיד. גם בכך יש התרסה נגד האסלאם, כגורם מדכא ואנטי-לאומי.
יצירת הפסל

מוח'תאר יצר את הפסל בשנים 1928-1922, כתוצאה מרעיון שצמח משיחותיו עם המדינאי והמהפכן סעד זע'לול בפריז כעשור קודם לכן. כבר ב-1920 הציג מוח'תאר בתערוכה בפריז דגם מוקטן של הפסל, באותו שם, וזכה במדליית זהב. ב-1921 הזמינה ממשלת מצרים ממוח'תאר את הפסל באופן רשמי. אולם, כוחות אסלאמיים שמרניים ובראשם המלך פואד, התנגדו לפסל המודרני-פרעוני, שעמד בסתירה לעקרונות ולמסורות האסלאם ואף הציג דמות אשה משוחררת. כך היה אתר הקמת הפסל לאתר התנגחות בין מפלגת הופד הלאומית-ליברלית לבין השמרנים. ביקורת נוספת שנמתחה על הפסל היא שמדובר בפרויקט מגלומני ועתיר תקציב (בפרט בשל התעקשותו של האמן על הובלת אבני גרניט ורודות מהמכרה הפרעוני באסואן), שאין בכוחה של הממשלה הענייה לממן והדבר אינו מוסרי ביחס לצורכי העם. כך, בעת שליטת ממשלת אחמד זיוור פאשה (1924-1926) נעצרה העבודה על הפסל כליל. ב-1926 שבה מפלגת הוופד לשלטון וקידמה במהירות ובנחישות את השלמת הפסל.
הפסל הוצב בכיכר תחנת הרכבת רעמסס בקהיר ב-20 במאי 1928 ונחנך בטקס רב רושם, שהיה גם הפגנת כוח של מפלגת הוופד. בטקס נכחו אלף איש, בהם כל חברי בית הנבחרים והסנאט; הרב הראשי ליהודי מצרים, חיים נחום אפנדי; הפטריאך הקופטי; ראשי העולמא (בכירי הדת) של אוניברסיטת אל-אזהר; אינטלקטואלים ואנשי תקשורת מקומית וזרה. "נסיך המשוררים", אחמד שאוקי, פרסם מקאמה לכבוד האירוע ובו תיאר את מוח'תאר כיוצרה של הזהות הלאומית המצרית בתקופה המודרנית. אולם מאוחר יותר, עם התחזקות הכוחות האסלמיים, תואר הפסל כיצירה פאגאנית המבקשת להתרפס מול האסתטיקה האירופאית ונטע זר שיש להסירו. באביב 1955 הורה גמאל עבד אל נאצר להסיר את הפסל ממקומו המרכזי ולהעתיקו לשולי העיר, לשכונת גיזה, תוך הנמכת כן הבסיס שלו משבעה מטרים לשניים בלבד. כיום ניצב הפסל בכיכר גשר האוניברסיטה, מול הכניסה לאוניברסיטת קהיר בגיזה, בדרך גן החיות. בשנים 1997–1998 עבר הפסל שיפוץ וניקוי יסודי.
לקריאה נוספת

ישראל גרשוני, פירמידה לאומה: הנצחה, זיכרון ולאומיות במצרים במאה העשרים; תל אביב: עם עובד, תשס"ו 2006
סלאם אפאנדינא

| --- | --- |

תווים
 מדינה:  מצרים
 מילים:  אינסטרומנטלי
 לחן:  ג'וזפה פוג'ולי
 תאריך מעמד רשמי:  1871–1922, 1936–1960
 
סלאם אפאנדינא (בערבית מצרית: سلام أفندينا, בתרגום חופשי: "ברכה לאדוננו") היה ההמנון הלאומי של מצרים.
ההמנון

ב-1871 הגיע ג'וזפה ורדי עם תזמורתו למצרים, והם ביצעו לראשונה את האופרה "אאידה". ג'וזפה פוג'ולי, חצוצרן בתזמורת, הלחין מנגינה קצבית שנועדה לסייע לחיילים לשמור על קצב. שליט ח'דיוות מצרים, אסמאעיל פאשא, שמע את המנגינה וקבע שהיא תשמש כהמנון הלאומי. ההמנון הוא אינסטרומנטלי. הוא היה בשימוש עד 1917 על ידי הח'דיווה ועל ידי יורשתה סולטנות מצרים.
ב-1917, בתקופת שלטונו של פואד הראשון, נוספו להמנון מילות שבח למלך. ב-1922, עם הקמת ממלכת מצרים, הוחלף ההמנון בשיר "اسلمي يا مصر" (אנ'), וב-1936 החזיר פארוק, מלך מצרים את השימוש בהמנון הישן. בשנת 1953, לאחר מהפכת 1952 במצרים, שונה שמו ל"המנון הרפובליקה המצרית" (בערבית: السلام الجمهورى المصرى). ב-1958, עם הקמתה של הרפובליקה הערבית המאוחדת, שולב ההמנון עם המנון סוריה. ההמנון המשולב היה בשימוש עד 1960, ואז הוחלף בהמנון "والله زمان يا سلاحي" (אנ').
לפי אתר נשיאות מצרים, המלחין הוא ג'וזפה ורדי עצמו והוא מילולי: نــــســر مــصـر ارتــفــع واعـــلُ طـــول الـــزمــــن, شــعـب مـصـر اجتمع حـــول جــيــش الـوطـــن, كـــــــــــلــــنا كــــــــــلــــنا حـــــــارس لـــلــــحــــمـــى, كـــــــــــلــــنا كــــــــــلــــنا بـــــــــــــاذل لــــلـــــدمــــى, لـلأمـام يا حماة العلم للأمام واصعدوا للقمم, شــعــب هــذا الـوطـن لــــلــــعـــــــلا جــــــنــــــدوا, شــعــب هــذا الـوطـن كـــــــلــــــهــــــم ســـــيــــــدُ.
שימושים אחרים > שימוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הקופטית

מנגינת ההמנון אומצה על ידי הכנסייה הקופטית האורתודוקסית למילות השיר "Kalos Akee". המנון זה מושר כדי לקבל את פני האפיפיור הקופטי עם חזרתו למולדת לאחר מסעותיו בחו"ל. לשיר המקורי לא היה לחן משלו, וכל אחד מבתיו הושר בלחן ששנלקח מאחד השירים בכנסייה. במאה ה-20, הזמר מיכאיל גירגיס אל-בתאנוני (אנ') התאים את הלחן לשיר.
שימושים אחרים > שימוש בקהילות עדות המזרח

הלחן אומץ על ידי יהודים ספרדים והוצמד למילים "גדלו לה' איתי" הנאמרות בעת הוצאת ספר התורה ולשיר "רועה נאמן" שהושר בחג השבועות ביהדות חלב.
הלחן הותאם גם לשיר "יחיד אל דגול מרבבה" המושר בעת כניסת רבנים לאירוע (לחן דומה ללחן המקובל כיום). ההתאמה למילים אלו בוצעה לראשונה בסוכות 1925, על ידי מקהלת תלמידי תלמוד תורה לרגל ביקורו של הנציב העליון הרברט סמואל בשכונת הבוכרים.
בכל ההתאמות לעברית לא מדובר בהתאמה מדויקת אלא בביסוס על הלחן עם שינויים.
הערות שוליים

↑  אריה יואלי, ‏לא תאמינו מאיפה הגיעה המנגינה הספרדית של הוצאת ספר תורה, באתר "סרוגים", 28 בינואר 2021
↑  Egypt (to 1958), nationalanthems.info (באנגלית אמריקאית)
1 2  جريدة الدستور, أسرار النشيد الوطني لمصر.. «عبد الناصر رفض كلمة الله أكبر لسبب غريب», جريدة الدستور, ‏29 בינואר 2020
↑  המנון מצרים, באתר נשיא מצרים
↑  Papal Hymns - ألحان البابا :: Kalos Akee :: كالوس إكي إ :: Ⲕⲁⲗⲱⲥ ⲁⲕⲓ̀ ϣⲁⲣⲟⲛ ⲙ̀ⲫⲟⲟⲩ, tasbeha.org
↑  אריה יואלי, ‏המנגינה של 'אשרי העם' היא המנון מצרים לשעבר, באתר "סרוגים", 1 בינואר 2021
↑  רועה נאמן הוא – פזמון לחג שבועות, באתר המרכז העולמי למורשת יהודי חלב
↑  מילות השיר "יחיד אל דגול מרבבה" והאזנה לו, באתר זמרשת
↑   יחיד אל דגול, סרטון בערוץ "יחיאל נהרי", באתר יוטיוב (אורך: 01:42)
↑   מנשה הראל תולדות ישראל חלק א, סרטון בערוץ "ToldotYisrael", באתר יוטיוב (אורך: 02:34:54) דקה 29
ספר התווים של ג'וזפה פוגיולי בו פורסם הלחן, על השער איסמעיל פאשה
סלאם אפנדינה והמנון סוריה בגרסה המשולבת עם המנון הרפובליקה הערבית המאוחדת (1958–1960)