פסק דין שנק נגד ארצות הברית
פסיקה מאוחרת

במקרים מאוחרים יותר, כאשר נראה להולמס שבית המשפט חורג מהתקדימים שנקבעו בשנק ובמקרים נלווים, הוא התנגד וחזר על דעתו כי הבעות של דעה כנה זכאיות להגנה כמעט מוחלטת, אך ביטויים שהושמעו מתוך כוונה ספציפית - גרימת נזק פלילי, או איום שנושא בחובו סכנה ברורה ומיידית לפגיעה כזו - ניתן להעניש. באברמס נגד ארצות הברית פירט הולמס את ההגנות המקובלות שמקנה החוק - פריבילגיות לחופש הביטוי ולעיתונות - והצהיר כי הוא משוכנע שחופש הדעה היה מרכזי בתוכנית החוקתית מכיוון שתחרות ב"שוק הרעיונות" היא המבחן הטוב ביותר לאמיתותם של רעיונות. בוויטני נגד קליפורניה (1927), פסק דין הנוגע להרשעה בנאום מרדני, האסור על פי החוק בקליפורניה, הצטרף הולמס לחוות דעת מקבילה שנכתבה על ידי השופט לואי ברנדייס, והסביר שוב את תקן הסכנה הברורה והמיידית בנוגע לשיפוט מעשים הנחשבים לפליליים, וחזר על הטענה שהנאום הפוליטי זכה להגנה בגלל ערכם של הדיון וההתלבטות בדמוקרטיה. עם זאת, בית המשפט העליון המשיך לאשר הרשעות בנאום מרדני בסדרת תביעות של שמאלנים, נטייה שהגיעה לשיאה בדניס נ. ארצות הברית, 341 ארצות הברית 494 (1951) שם בית משפט מפולג מרה אישר הרשעות בהמרדה של מנהיגי המפלגה הקומוניסטית. השופט לרנד הנד והשופט העליון וינסון, בשם הרוב בבית המשפט העליון, ציטטו את פסק הדין במשפט שנק, ולשון "הסכנה הברורה והמיידית" הפכה כך לכינוי גנאי בקרב תומכי חופש הביטוי וחופש העיתונות.
בית המשפט, פה אחד, בפסק הדין "ברנדנבורג נ. אוהיו" (1969), זנח את השפה החסודה תוך שהוא מיישם לכאורה את נימוקיו של שנק כדי להפוך את הרשעתו של חבר קו קלוקס קלאן שהועמד לדין בגין נאום מסית. בית המשפט אמר כי ניתן להעמיד לדין את נושא הנאום רק כאשר הנאום מהווה סכנה של "פעולה לא חוקית מיידית", ניסוח שלעיתים נאמר כי הוא משקף את נימוקיו של הולמס באופן מלא יותר בהתנגדותו לאברמס, ולא לפרשנותו כפי שהובעה בפסק הדין שנק. מפסק דין ברנדנבורג נלקח גם תקן הסכנה הברורה המיידית כפי שהתפרשה בפסק דין דניס, ואומץ ההסבר שניתן על ידי הולמס וברנדייס. בין השאר משום שהסטנדרט להגנה על ביטויים במסגרת התיקון הראשון הוצג באופנים שונים בדעותיו השונות, חוקרים "רוויזיוניסטים" טענו כי הולמס שינה את דעתו בקיץ 1919, וכי לאחר שכתב שלוש חוות דעת לבית משפט פה אחד, הוא ביטא השקפה שונה וליברלית יותר בהתנגדותו בפסק דין אברמס כעבור כמה שבועות. מספר תומכים בחופש הביטוי חיזקו טענה זו, והתעקשו כי בית המשפט העליון דחה את שנק ואת דעת הרוב באברמס, ובפועל עקב אחר הנימוקים החולקים של הולמס באברמס ושל ברנדייס והולמס בוויטני. בית המשפט אישר שוב ושוב את שנק, אולם קבע כי ניתן להעמיד לדין על השמדת כרטיס הגיוס בעילה של הפרת תקנות השירות הסלקטיבי, אף על פי שההשמדה בוצעה כמחאה (ארצות הברית נגד אובראיין), אך לא ניתן היה להעמיד לדין על שריפת דגל אמריקני במחאה משום שפעולה זו לא הייתה כרוכה בסכנה של גרימת נזק שבכוחו של המחוקק לאסור (טקסס נגד ג'ונסון).
בשנת 2010, בית המשפט העליון דחה התנגדות לפסיקת הולמס באברמס. העובדות בהולדר נגד פרויקט המשפט ההומניטרי היו דומות לאלו שבאברמס: אנשים שתכננו לתמוך בארגוני מורדים בסרי לנקה וארגונים כורדים, קבוצות טרור פוטנציאליות, חששו מהעמדה לדין על פי חוק הפטריוט, 18 USC סעיף 2339 ב', בגין מתן תמיכה מהותית עבור ארגוני טרור. בית המשפט העליון קבע כי הפגנתתמיכה כזו אינה אסורה על פי התיקון הראשון, דחה במפורש את הטענה לפיה נדרשת "כוונה ספציפית" לסייע למעשי טרור, ודחה גם את טענת השופטים המתנגדים לפיה התיק נשלט על ידי חוות הדעת התומכת בפסק דין ויטני, או על פי התקן המצוין בפסיקת ברנדנבורג. בפסק דין Citizens United נגד FEC, רוב בקרב השופטים דחה את טענת המתנגדים לפיה התיקון הראשון מבוסס על ערך ההתלבטות הדמוקרטית ב"שוק הרעיונות". במקום זאת קבע הרוב כי זכויות התיקון הראשון אינדיבידואליות, ואינן מבוססות על שיקולי קהילתנות.