stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה

ערך זה עוסק באוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אם התכוונתם לפירושים אחרים, ראו .
חותמו של אוטו עם דמותו
אוטו הגדול
אוטו הראשון המכונה גם אוטו הגדול (בגרמנית: Otto I., der Große;‏ 23 בנובמבר 912 – 7 במאי 973), היה דוכס סקסוניה וקיסרה הראשון של האימפריה הרומית הקדושה.
אוטו הראשון היה בנם של היינריך הראשון, מלך גרמניה ואשתו השנייה מתילדה מרִינְגֶלְהֵיִים (אנ'). הוא ירש את אביו כמלך הגרמאנים לאחר מותו בשנת 936.
אוטו הביא לפריחה תרבותית בכל האימפריה, שלימים תזכה בשם "הרנסאנס האוטונאי" (אנ'). באימפריה בתקופתו נהנתה משגשוג ושפע. האימפריה הפכה למעצמה ונתפסה כממשיכה של השלטון הקרולינגי, ולאחת האימפריות הגדולות ששלטו באדמת אירופה אי פעם. בנוסף, ייתכן (למרות חילוקי הדעות המרובים בין ההיסטוריונים של התקופה) שלאוטו היה הכח להדיח את האפיפיור מתפקידו.
הוא שלט כשבתקופת שלטונו התחלפו שלושה אפיפיורים רשמיים (לא כולל אנטי-אפיפיורים) והם: לאו השמיני, יוחנן השלושה עשר ובנדיקטוס השישי. עם זאת הוא היה בקרבה עם הכנסייה שהטיבה איתה והעניק לאפיפיור קרקעות פעמים רבות. הוא התערב ביחסים הפוליטיים במפה האירופית, כך למשל בבורגנדיה ודוכסות פרנקוניה שבאזור צרפת של היום.
תחילת דרכו

לאחר מות אביו באאכן, בירתו הישנה של קרל הגדול, בחרו הדוכסים באוטו כמלך. ב-2 בפברואר 962, הוכתר אוטו הראשון לקיסר בתחומי העיר רומא על ידי האפיפיור ומנהיג הכנסייה הקתולית - יוחנן השנים עשר. הכתרתו התקיימה בארמון המלכותי באקס לה שפל והוכרז בה כי גם לותרניגיה היא תחת שלטונו של אוטו. אחד עשר יום מאוחר יותר נחתם מסמך ההסכמות(אנ'), שבו התחייב הקיסר הגרמני לכבד את ריבונות האפיפיור במדינת האפיפיור, ובמקביל נקבע בו כי הקיסר יהיה אחראי על מינוי האפיפיורים.
תקופת שלטונו המוקדם של אוטו התאפיינה בסדרה של מרידות דוכסים. בשנת 938 סירב אברהרד, דוכס בוואריה, להישבע לו אמונים, ובתגובה לכך הדיח אותו אוטו לטובת דודו ברטולד. לאחר מכן פרץ מרד של אברהרד, דוכס פרנקוניה ביחד עם חלק מאצילי סקסוניה, בדרישה להדיח את אוטו עצמו לטובת אחיו למחצה, טאנקמר. אוטו הצליח לתפוס ולהרוג את טאנקמר, אך המרד נמשך עוד שנה, כאשר גם גילברט, דוכס לורן הפר את שבועת האמונים שלו לאוטו והעביר את נאמנותו ללואי הרביעי, מלך צרפת, ואחיו הצעיר של אוטו, היינריך, קשר להדיחו בעזרת הארכיבישוף של מיינץ.
בשנת 939, ניצח אוטו בקרב אנדרנך (אנ'), את דוכסי פרנקוניה ולורן. שני הדוכסים נהרגו, היינריך נמלט לצרפת, והמרד דוכא באופן סופי. בשנת 940 הסיג אוטו את כוחותיו מצרפת לאחר שזכה להכרה בריבונותו על אזור לורן.
בשלב זה, ועל מנת למנוע מרידות נוספות בעתיד, פתח אוטו בסדרת מינויים של בני משפחתו הקרובים לכל הדוכסויות הגרמניות החשובות. הוא השאיר בידיו את דוכסות פרנקוניה, מינה את קונרד האדום, הנשוי לבתו ליוטגרד, לדוכסות לורן. את בניו ליוטדולף והיינריך השיא לבנות הדוכסים של שוואביה ובוואריה ובכך הפך אותם ליורשים החוקיים של הדוכסויות.
אחד המקורות העיקריים לביסוס שלטונו של אוטו ומימון פעולותיו בשנים הבאות היו מכרות עשירים של מחצבי כסף נחושת ועופרת אשר התגלו בשנת 938 באזור ברמלסברג שבסקסוניה.
מדיניות חוץ

לאחר ייצוב שלטונו החל אוטו בניהול מדיניות חוץ תקיפה. הוא ראה בעצמו את ממשיכו של קרל הגדול, ושאף לכונן אימפריה גרמנית בכל השטח של מרכז ומזרח אירופה. אוטו סימן כיעד ראשון לשאיפות ההתרחבות שלו את איטליה, אשר באותה התקופה הייתה שרויה בחוסר יציבות שלטונית.
במשך תקופה ממושכת נאבקו על השליטה באיטליה ברנגר מפריולי ורודולף השני שליט בורגונדי התחתונה. לאחר מותו של ברנגר והשתלטות רודולף על איטליה החל מאבק נוסף בינו לבין הוגו מפרובאנס, שליט ברוגונדי העליונה. הוגו זכה לניצחון על רודולף, אך גם שלטונו לא האריך ימים, נוכח התנגדות ברנגר מאיווריאה לסמכותו. ברנגר הכריז על עצמו כמלך איטליה, אך העם הביע את תמיכתו דווקא באדלייד מבורגונדי, ביתו של רודולף השני. ברנגר חטף את אדלייד וכפה עליה נישואין לבנו, אדלברט, כדי לתת סמכות למלכותו. אדלייד ברחה לקנוסה וביקשה את התערבותו של אוטו. בנו של אוטו ליאודולף ואחיו היינריך, פלשו באופן עצמאי לאיטליה, בניסיון לנצל את המצב ולספח את השטחים שבמחלוקת לתחום שליטתם. אוטו עצר בעדם ובשנת 951 פלש לאיטליה בעצמו. הוא הכריח את ברנגר להישבע לו אמונים, נשא את אדלייד לאשה, ובכך ביסס את סמכותו ושלטונו באיטליה תוך שהוא זוכה גם לתמיכה עממית.
אולם השקט השלטוני לא האריך ימים. כאשר אדלייד ילדה בן נוסף לאוטו, התעורר חשש אצל בנו הבכור ליאודולף (מאשתו הראשונה, אדית מווסקס) למקומו כיורש הכס הגרמני. בשנת 953, פתח ליטודוף במרד באביו בשיתוף עם קונרד האדום והארכיבישוף ממיינץ. בתחילה הצליח אוטו לבסס את שליטתו באזור לורן, אך נכשל בהתקפה על מיינץ והמרד התפשט בכל רחבי הממלכה. בשלב זה ביצעו ליאודולף וקונרד שגיאה אסטרטגית. הם חברו למדיארים מהונגריה בבקשה לתמיכה, אך הפלישות המדיאריות הנרחבות בדרום גרמניה, בשנת 954, הכריחו את הנסיכים הגרמנים להתאחד לצורכי הגנה על נחלותיהם. בהסכם איורשטדט הוחלט על הדחת הדוכסים המורדים, ועל השבת אוטו למעמדו. אוטו ארגן במהירות צבא גרמני מאוחד של כל הדוכסויות ובשנת 955 הצליחו הכוחות הגרמנים המאוחדים תחת שלטונו של אוטו להביס את המדיאירים בקרב לכפלד (אנ'), סמוך לאאוגסבורג הנצורה. לאחר הניצחון ביצר אוטו את האימפריה, וקידם את ניצור הסלאבים. בעת פלישתו של אוטו מזרחה, אל כיוון נהר האלבה ומעברו, התחיל אף להוות איום פוליטי רציני על נסיך הפולאנים, מיישקו הראשון.
משנת 966 ועד לשנת 972 ניהל אוטו מספר קרבות כושלים בדרום איטליה. בשנת 972 הכיר הקיסר הביזנטי בתוארו של אוטו, בשטחים אשר בשליטתו והסכים לנישואין בין בנו של אוטו לבין אחייניתו.
מדיניות פנים

בתחום מדיניות הפנים פעל אוטו לחיזוק מעמד הכנסייה, ובעיקר מעמד הבישופים וראשי המנזרים, על חשבון האצולה החילונית. אוטו תרם לבישופויות ולמנזרים חלקות אדמה נרחבות, אשר בהן לא היו לשלטון החילוני זכויות מיסוי ושיפוט, ובכך זכה לנאמנותם ולסיוע הכנסייה בגיבוש תמיכה העממית בשלטונו. לאחר הדחת קונרד האדום מתוארו, הוא אף מינה את אחיו ברונו, הארכבישוף של קלן, כדוכס לורן החדש. בנוסף לכך, ועל מנת להגביר עוד יותר את כוחה של הכנסייה, הקים בשטחים שנכבשו בגבולות המזרחיים, בישופויות חדשות אשר חבו לו את נאמנותן.
הרפורמות הללו חיזקו את השלטון המרכזי, והמעמדות העליונים בכנסייה הגרמנית הפכו לחלק מהמערך הביורוקרטי.
התואר הקיסרי

סביב שנת 960 נקלעה איטליה שוב לתקופה של חוסר יציבות שלטוני, כאשר ברנגר השני, מלך איטליה השתלט על חלק מאדמות האפיפיורות הצפוניות ואיים כי יכבוש את אדמות האפיפיור סביב רומא. האפיפיור יוחנן השנים עשר פנה לאוטו בבקשת עזרה. אוטו פלש לאיטליה ב-2 בפברואר 962, והוכתר בו ביום בידי האפיפיור בתואר קיסר. עשרה ימים לאחר מכן נחתמה ה"דיפלומה אוטוניאנום" (Ottonianum), המכונה גם "מתת אוטו", בה הבטיח הקיסר לשמור על עצמאות אדמות האפיפיורות ובתמורה נקבע שלא ימונה אפיפיור ללא אשרור מצד מלך פרנקיה המזרחית. לאחר שנסוג מרומא וכבש מחדש את השטחים אשר היו תחת שלטונו של ברנגריוס השני, החל האפיפיור חושש מהתחזקות כוחו של אוטו. יוחנן השנים עשר כרת ברית עם אדלברט, מלך איטליה (בנו של ברנגר השני) ושלח שליחים למאדיארים ולאימפריה הביזנטית במטרה ליצור ברית הגנה כנגד אוטו. בנובמבר 963 שב אוטו לרומא וכינס את מועצת הכנסייה. המועצה הדיחה את יוחנן השנים עשר והכתירה במקומו את ליאו השמיני, לאפיפיור. כאשר עזב הקיסר את רומא פרצה מלחמת אזרחים בין תומכיו לבין תומכי יוחנן השנים עשר. יוחנן השנים עשר חזר לתפקידו כאפיפיור, והכריז על החרמה של מדיחיו. ביולי 964 שוב חזר אוטו לרומא והדיח את האפיפיור בנדיקטוס החמישי יורשו של יוחנן השנים עשר (שמת חודשיים לפני כן). בעקבות אירוע זה, חייב הקיסר את ראשי הכנסייה ברומא כי לא יבחרו אפיפיור ללא אישור קיסרי.
לאחר מותו בשנת 973, נקבר לצד אשתו הראשונה, אדית מווסקס, בקתדרלת מגדבורג.
הערות שוליים

↑  "Otto I | Holy Roman emperor". Encyclopedia Britannica. נבדק ב-2016-11-24.
↑  פרופ' א. צ'ריקובר, היסטוריה כללית ימי הביניים, אמנות, 1966, עמ' 83
↑  וו. פ. סמיונוב, היסטוריה כללית של ימי-הביניים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1956, עמ' 62
↑  François L. Ganshof, The Middle Ages, A History of the International Relations, Harper & Row, 1971, עמ' 60
↑  אוטו הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  David Gilmour, The Purusit of Italy, Frrar, Straus and Giroux, 2011, עמ' 56
↑  Timothy Reuter, Germany in the Early Middle Ages c. 800-1056, Longman Group UK Limited, 1991, עמ' 148
↑  Adam Zamoyski, Poland-A History, William Coliins, 2009, עמ' 3
↑  James Bryce, The Holy Roman Empire, Chronicon Books, עמ' 22, 133–134
| מלכים וקיסרים גרמניים |
| --- | --- | --- |
| פרנקיה המזרחית (843–918) | קרל השני • לודוויג הראשון • לודוויג השני • קרלומן • לודוויג השלישי • קרל השלישי • ארנולף • לודוויג הילד • קונראד הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| ממלכת גרמניה (919–962) | היינריך הצפר • אוטו הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| האימפריה הרומית הקדושה (962–1806) | אוטו הראשון • אוטו השני • אוטו השלישי • היינריך השני • קונראד השני • היינריך השלישי • היינריך הרביעי • היינריך החמישי • לותאר השלישי • קונראד השלישי • פרידריך הראשון • היינריך השישי • פיליפ משוואביה • אוטו הרביעי • פרידריך השני • קונראד הרביעי • רודולף הראשון • אדולף • אלברכט הראשון • היינריך השביעי • לודוויג הרביעי • קרל הרביעי • ונצל • רופרכט • זיגיסמונד • אלברכט השני • פרידריך השלישי • מקסימיליאן הראשון • קרל החמישי • פרדיננד הראשון • מקסימיליאן השני • רודולף השני • מתיאס • פרדיננד השני • פרדיננד השלישי • לאופולד הראשון • יוזף הראשון • קרל השישי • קרל השביעי • פרנץ הראשון • יוזף השני • לאופולד השני • פרנץ השני | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקונפדרציה של הריין (1806–1813) | נפוליאון בונפרטה | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקונפדרציה הגרמנית (1815–1848) | פרנץ השני • פרדיננד הראשון • פרנץ יוזף הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקונפדרציה הצפון-גרמנית (1867–1871) | וילהלם הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקיסרות הגרמנית (1871–1918) | וילהלם הראשון • פרידריך השלישי • וילהלם השני | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
פורטל גרמניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266244805171  PLWABN: 9810618102105606  BIBSYS: 99063647  BNE: XX1672562  BnF: cb11993715d (data)  CANTIC: a11186598  GND: 118590758  HDS: 029193  ISNI: 0000 0003 9867 6115  LCCN: n82136785  LNB: 000129980  NKC: jn20020422002  NLG: 261423  NTA: 070875944  RERO: 02-A005463582  SELIBR: 196265  SUDOC: 028016955  VcBA: 495/76312  VIAF: 267323947   WorldCat (עם VIAF): 267323947 
פסל של אוטו הגדול בכיכר השוק הישן של מגדבורג
קבר אוטו, קתדרלת מגדבורג
אהרון כץ (גנרל)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1901 ראסנו או ריאסני, מחוז מוהילב, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  1971  (בגיל 70 בערך) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות ודנסקויה 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  מכון כוחות ההנדסה של האקדמיה הצבאית 
 השתייכות:  הצבא האדום 
 תקופת הפעילות:  1919–1947 (כ־28 שנים)
 דרגה:   גנרל-מיור
 תפקידים בשירות
 ראש מנהל גיוס וארגון של הצבא האדום בין השנים 1942 - 1944
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים ברוסיה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  עיטור לנין    עיטור הדגל האדום    עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה    עיטור הכוכב האדום
 
אהרון דוידוביץ' כץ (ברוסית: Аро́н Дави́дович Кац;‏ 1901, ראסנו או ריאסני, מחוז מוהילב, האימפריה הרוסית – 1971, מוסקבה, ברית המועצות) היה גנרל יהודי בצבא האדום.
קורות חיים

נולד במשפחה יהודית ענייה. התגייס לצבא האדום בשנת 1919 ולקח חלק במלחמת האזרחים. בשנים 1922–1925 למד באקדמיה להנדסה צבאית. בשנים 1939–1941 היה ראש קתדרה באקדמיה צבאית של חיל השריון בצבא האדום. במרץ 1941 מונה לתפקיד קצין חימוש של הגיס הממוכן מס' 21. עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות השתתף בקרבות עם הגרמנים באזור דבינסק.
בין 1942 ל-1944 היה ראש מנהל גיוס וארגון במטה הכללי של צבא האדום. ב-27 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל-מיור והיה סגנו של אברהם חסין במדור שעסק בארגון ואספקת יחידות שריון.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא תרם רבות לגיוס ומבנה של הצבא האדום. על תפקידו במלחמה עוטר בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה ובעיטור הכוכב האדום.
בעקבות חברותו בוועד היהודי האנטי-פשיסטי. הוא פוטר מהצבא ב-1947 ונעצר ב-1950. הוא שוחרר מהכלא ושמו טוהר ב-1956.
נפטר בשנת 1971.
ראו גם

הוועד היהודי האנטי-פשיסטי
הערות שוליים

↑  http://www.jig.ru/history/058.html עיתון עברי בינלאומי, מרק שטיינברג, "יהודים בפיקוד העליון" (רוסית)
↑  http://mechcorps.ru/files/spravochnik/vuz/vamm_02.htm רשימת הסגל של האקדמיה הצבאית בין השנים 1938-1941 (רוסית)
↑  http://mechcorps.ru/files/mechcorps/pages/21_meh.htm היסטוריה של הגיס הממוכן מס' 21 (רוסית)
↑  http://bdsa.ru/documents/html/donesiule41/410723.html דיווח של מפקד הגיס הממוכן מס' 21 למפקד הארמייה ה-27 על מצב הגיס נכון ל-23 ביולי 1941
↑  http://tzem.info/person/info/2465 רצף המלחמה הגדולה: 1939 - 1945 (רוסית)
↑  http://mechcorps.rkka.ru/files/spravochnik/gabtu/btmv_02.htm רשימת המפקדים והמדורים ביחידות השריון של הצבא האדום (רוסית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא תולדות עם ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אחמד אלגשמי

אחמד בן חוסיין אל-ע'שמי (בערבית: أحمد حسين الغشمي) היה נשיאה הרביעי של צפון תימן מאוקטובר 1977 ועד הירצחו ביוני 1978. אל-ע'שמי עלה לשלטון לאחר חיסולו של קודמו אבראהים אל-חמדי.
אחמד אל גשמי נולד בחמדאן שבמחוז צנעא.
לאחר ההפיכה הצבאית ב-26 בספטמבר 1962 החלה מלחמת האזרחים בצפון תימן (1962–1970). אל-גאשמי השתתף בה לצדו של עבדאללה א-סלאל נגד מוחמד אל-בדר.
כאשר אבראהים אל-חמדי היה נשיא תימן, אל-גאשמי היה סגן נשיא מועצת ההנהגה וראש הסגל.
ב-11 באוקטובר 1977 נרצח אל-חמדי ואל-גאשמי תפס את השלטון במדינה. אף על פי שהחשוד העיקרי ברצח אל חמדי היה סוכן סעודי, גם אל-גשמי עצמו נחשד בהתנקשות.
הנשיא אל גשמי החזיר את חוקת 1970, שהושעתה על ידי אל-חמדי בשנת 1974. עם זאת, גוף חשוב כמו המועצה המייעצת לא הוחזרה, ובמקביל הונהג תפקיד הנשיא.
הוא מינה את עלי עבדאללה סאלח למושל הצבאי של תעז.
אל גשמי נרצח ב-24 ביוני 1978 בעת שנפגש עם שליח שנשלח על ידי נשיא דרום תימן סלים רובאי עלי, ותיק המסמכים שהביא איתו השליח התפוצץ ושניהם נהרגו. לא ידוע בוודאות מי גרם לפיצוץ.
אולריקה פיצר

| --- | --- |

 לידה:  1982 (בת 42 בערך) גרמניה המערבית איידלינגן, גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  Sheppard Air Force Base  בסיס חיל האוויר האמריקאי הולומן 
 השתייכות:   לופטוואפה
 תקופת הפעילות:  מ-2005
 דרגה:   מיור
 
אולריקה פיצר (בגרמנית: Ulrike Fitzer; נולדה ב-1982) היא מיור בלופטוואפה, והאשה הראשונה שהפכה לטייסת קרבית בגרמניה.
ביוגרפיה

פיצר נולדה ב-1982 באיידלינגן, כאולריקה פלנדר (Flender) היא בתם של מהנדס חשמל ומהנדס אזרחי. בילדותה היא חלמה להיות אסטרונאוטית, וכבר בבית הספר החלה ללמוד טיסה. ב-2003 סיימה את לימודיה ולפי הצעת אביה הגישה בקשה להיות צוערת קצינה בלופטוואפה. היא השלימה את טיסתה הקרבית הראשונה במאי 2005 עם טייסת האימונים ה-3 של הלופטוואפה במרכז אימוני התעופה אריזונה (Airline Training Center Arizona) בנמל התעופה פיניקס גודייר (אנ') בגודייר באריזונה שבארצות הברית במטוס מדחף מסוג גרוב G-120 חד מנועי.
היא המשיכה באימוני הטיסה שלה במשך שלושה עשר חודשים החל מפברואר 2007, בבסיס חיל האוויר שפרד ליד ויצ'יטה פולס שבטקסס. בתקופה זו התאמנה על מטוסים מסוג ססנה T-37 וT-38 טאלון. ב-22 בספטמבר 2007 קיבלה את רישיון הטיס הצבאי שלה והפכה לטייסת הקרבית הראשונה של הלופטוואפה. היא אמרה על כך: ”לא רציתי להיות הראשונה בכלל, רק רציתי לעוף.” לאחר מכן היא התאמנה על מטוס פאנאוויה טורנדו בבסיס חיל האוויר הולומן ליד אלמוגורדו בניו מקסיקו. באותה שנה הופק סרט תיעודי בשם Mission am Limit העוסק בחייה.
בשנת 2008 היא הוצבה בכנף הפצצה 32 בבסיס אוויר לכפלד ליד אאוגסבורג. באוקטובר 2013 סיימה את ההסבה לטייסת יורופייטר טייפון והפכה לאשה הראשונה בעולם שהטיסה מטוס זה. לאחר מכן היא הוצבה בכנף 73 של חיל האוויר הטקטי "שטיינהוף", ומאז נובמבר 2014 היא משמשת כמדריכת טיסה.
הערות שוליים

↑  Weibliche Fluggesellschaft
↑  Erste Frau der Luftwaffe im Jet-Cockpit
↑  Die erste Frau im Tornado-Cockpit
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1281129461  VIAF: 2061167764332813890004   WorldCat (עם VIAF): 2061167764332813890004
אוניברסיטת ניופורט

אוניברסיטת ניופורט (באנגלית: Newport University, כיום Janus University) היא אוניברסיטה פרטית שהתקיימה בעבר בעיר ניופורט ביץ' שבמחוז אורנג', קליפורניה. על האוניברסיטה, בגלגוליה השונים, עלו תלונות רבות שהיא בית חרושת לתארים.
היסטוריה וגלגולי השם

האוניברסיטה נוסדה בשנת 1976. האוניברסיטה סיפקה, בין השאר, תארים בלימוד מרחוק. אוניברסיטאות עם שמות דומים שהציעו תארים דומים פעלו במקומות אחרים בעולם.
בשנת 2002 נוסדה בוויומינג שבארצות הברית אוניברסיטת ניופורט המקוונת (Newport Online University). האוניברסיטה הקימה שלוחות במספר ארצות. בהמשך עלו תלונות שהאוניברסיטה היא בית חרושת לתארים.
בלטביה פועלת אוניברסיטה בשם "ניופורט CED"‏ (Newport University CED). אין לה מעמד אקדמי מוכר. גם לה יש שלוחות ברחבי העולם, כגון המכון הטכני של ניופורט (NIT) בבנגלדש.
בשנת 2011 שינתה אוניברסיטת ניופורט את שמה לאוניברסיטת יאנוס (Janus University).
קיימות אוניברסיטאות אחרות ששמם דומה לשם "אוניברסיטת ניופורט" אך לא קשורות אליה. לדוגמה: האוניברסיטה של ויילס בניופורט שבוויילס ואקדמיית הצי האמריקאי בניופורט שברוד איילנד שלא קשורות כלל למוסד הנוכחי שמתייחס לניופורט ביץ' שבקליפורניה.
הכרה אקדמית

הן אוניברסיטת ניופורט והן יורשתה, אוניברסיטת יאנוס, הוכרו על ידי המנהל לחינוך על תיכוני פרטי של מדינת קליפורניה כמוסדות לימוד אולם בשני המקרים המוסד לא קיבל הכרה אקדמית לספק תארים.
חוקי מדינת ויומינג אפשרו למוסדות שהוקמו שם להנפיק תארים אקדמיים. מכללת ניופורט המקוונת הוקמה שם בשנת 2002.
ממשלת קניה ביטלה בשנת 2005 200 תארים שהונפקו על ידי האוניברסיטה.
בשנת 2006 החליטה מדינת ויומינג בתגובה לתלונות להחמיר את החקיקה, מה שמנע מהאוניברסיטה להמשיך לפעול שם. בשנת 2009, לאחר כישלון במאבק משפטי, עזבה האוניברסיטה את ויומינג והתאחדה עם אוניברסיטת ניופורט.
כמו קודמתה בטרם שינוי השם, גם אוניברסיטת יאנוס לא מוסמכת להנפיק תארים אקדמיים.
בשנות ה־90 הונפקו תארים של אוניברסיטת ניופורט לאנשים בישראל. בשנת 1993 החליט משרד החינוך לא להכיר בתארים משום שאוניברסיטת ניופורט אינה מוסד מוכר להשכלה גבוהה. בשנת 1995 הוציא משרד הבריאות צו האוסר על פסיכולוגים לעשות שימוש פרסומי בתארים מאוניברסיטת ניופורט.
בשאילתא שהגישה דליה איציק לשר החינוך בנושא זה, נענתה:
"אוניברסיטת ניופורט קליפורניה, בארה"ב, אינה מוכרת כמוסד אקדמי על ידי רשויות ההכרה האזוריות בארה"ב וארגון האוניברסיטאות האמריקאי. הלימודים באוניברסיטה זו אינם מוכרים גם על ידי משרד החינוך ואינם מוכרים לצורכי עיסוק בתחומים שונים. גם האוניברסיטאות השונות אינן מכירות בתוארי אוניברסיטה זו. עם זאת, המוסד המתקרא אוניברסיטת ניופורט פועל על פי החוק במדינת קליפורניה ורשאי להעניק שם, באופן שהוא מעניק, את התארים שהוא מעניק".
הערות שוליים

↑  הסתייגות: מעבר לדמיון בשם ובתוכן האתרים לא ניתן למצוא קשר ישיר ביניהם
↑  דף ההכרה בהסמכות - לא מוצג שם גוף רשמי שמכיר בהסמכות (באנגלית)
↑  על אודות המכון הטכני של ניופורט (NIT) שלוחה של אוניברסיטת ניופורט CED שבלטביה
↑  Janus University: A New Beginning for Education in Newport Beach, blog.janusuniversity.edu (באנגלית) (ארכיון)
↑  הרישום של אוניברסיטת ניופורט כמוסד לימוד על תיכוני באתר המנהל לחינוך על תיכוני פרטי של מדינת קליפורניה
↑  פרטי אוניברסיטת יאנוס באתר המנהל לחינוך על תיכוני פרטי של מדינת קליפורניה
↑  מוסד לא מוסמך יעזוב את וייומינג
↑  נורית רוט, המורים קיבלו תואר לא מוכר - ויפוצו כי לא ניתנה להם זכות שימוע, באתר הארץ, 11 ביוני 2008
↑  עמדת משרד הבריאות לגבי אי הכרה בתואר שנתנה האוניברסיטה לפסיכולוגים
↑   טלי חרותי-סובר, היכן למד ד"ר יוסי כהן, עורך הדין של שרה נתניהו?, באתר TheMarker‏, 8 בנובמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0482 4808
אוניברסיטת ניו מקסיקו

| --- | --- |


 אוניברסיטת מחקר ציבורית
 תקופת הפעילות:  1889–הווה (כ־135 שנים)
 בעלי תפקידים
 צוות:  6,899
 סגל:  6,775 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 סטודנטים
 כלל הסטודנטים:  26,278
 סטודנטים לתואר ראשון:  19,147
 סטודנטים לתארים מתקדמים:  7,031
 מיקום
 מיקום:  אלבקרקי, ניו מקסיקו ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  35°05′02″N 106°37′07″W﻿ / ﻿35.08389°N 106.61861°W﻿ / 35.08389; -106.61861
 www.unm.edu
 he
 
אוניברסיטת ניו מקסיקו (באנגלית: University of New Mexico; בראשי תיבות: UNM) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת באלבקרקי, בירת ניו מקסיקו שבארצות הברית אשר הוקמה ב-1889. קמפוסים נוספים פרוסים ברחבי המדינה.
היסטוריה

האוניברסיטה הוקמה בפברואר 1889.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה אוניברסיטת ניו מקסיקו אחת מ-131 מכללות ואוניברסיטאות שהשתתפו בתוכנית ההכשרה של צי ארצות הברית. בשנים שלאחר המלחמה האוניברסיטה צמחה משמעותית, ומספר הסטודנטים שבה צמח מ-5,000 ליותר מ-14,000 בשנות ה-60 והחלו לימודים בתחומים חדשים כגון רפואה, סיעוד, רפואת שיניים ומשפטים. בתחילת שנות ה-70 התקיימו מהומות רבות במוסד כמחאה על מלחמת וייטנאם והטבח בקנט סטייט. התרחשו עימותים רבים עם המשטרה ועשרות סטודנטים נעצרו.
מבנה

נכון ל-2020, אוניברסיטת ניו מקסיקו מציעה יותר מ־215 תארים ותוכניות, כולל 94 תוכניות לתואר ראשון, 71 לתואר שני ו-37 לימודי דוקטורט, באמצעות 13 מכללות ובתי ספר. המכללות הן:
בית הספר לניהול
המכללה לאמנויות ומדעים
המכללה לחינוך
המכללה לאמנויות היפות
המכללה לסיעוד
המכללה לרוקחות
המכללה לבריאות האוכלוסייה
בית הספר לאדריכלות ותכנון
בית ספר להנדסה
בית הספר למשפטים
בית הספר לרפואה
בית הספר למינהל ציבורי
המכללה האוניברסיטאית
דירוגים בין-לאומיים

דירוג שאנגחאי: מקום 501–600 (2024)
דירוג Times Higher Education: מקום 251–300 (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 631–640 (2024)
אוראופרינלה מקונלי

| אוראופרינלה מקונלי> מצב שימור |
| --- | --- |
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: דו-חיים
סדרה:: חסרי זנב
תת־סדרה:: ניאובטרכיה
משפחה:: קרפדיים
סוג:: אוראופרינלה
מין:: אוראופרינלה מקונלי
שם מדעי
 Oreophrynella macconnelli ‏בולנז'ר, 1900
תחום תפוצה


אוראופרינלה מקונלי (שם מדעי: Oreophrynella macconnelli) היא מין של קרפדה ממשפחת הקרפדיים החיה בטבע רק ברמות הרי הטפואי (Tepui) שבוונצואלה, גיאנה וכנראה בצפון ברזיל. צפרדע זו היא קרובתם של קרפדת המפל וקרפדת רוריימה, והיא תוארה בשנת 1900 ונקראה ע"ש החוקר פרדריק וואסור מקונל (Frederick Vavasour McConnell).
הקרפדה קטנה מאוד, לא עולה על כמה סנטימטרים והיא מצויה על גבי עלים ביערות טרופיים וסובטרופיים גבוהים. היא קטנה וחסרת שרירי רגליים כמו של צפרדעים אחרות. במקום זה היא מתגוננת מטורפים כמו נחשים באמצעות נפילה מהעלים והענפים עליהם היא נמצאת ותפיסה של ענפים, בהם היא נתקלת בנפילתה. אצבעותיה חזקות ודביקות מאוד מה שעוזר לה להימנע מפגיעה.
עם זאת היא מצויה בסכנת הכחדה עקב הפגיעה ביערות בהם היא חיה והחדרתה של פטרייה מזיקה כיטרידיומיקוסיס, הקוטלת דו-חיים רבים באמצעות חדירה לעורם.
הערות שוליים

↑  אוראופרינלה מקונלי באתר הרשימה האדומה של IUCN
אחמד אל-מנסור

מולאי אבו אל-עבאס אחמד אל-מנסור (בערבית: أبو العباس أحمد المنصور) מכונה גם אל-מלכ א-דהבי – המלך המוזהב (1549, פאס, מרוקו – 25 באוגוסט 1603, פאס) היה סולטאן מרוקו משנת 1578 ועד פטירתו בשנת 1603. היה השישי במספר, והמפורסם מבין שליטי השושלת הסעדית. פרסומו במהלך המאה ה-16, הן באפריקה והן באירופה, הגיע בעקבות צבאו החזק, מיקומו ויכולותיו האסטרטגיות.
מולאי אחמד קיבל את השלטון בירושה מאחיו עבד אל מאלכ, לאחר קרב שלושת המלכים, קרב שסיים תקופה ארוכה של חוסר יציבות שלטונית במרוקו. הוא כונן קשרים עם מוראט השלישי סולטאן האימפריה העות'מאנית, קשרים שהביאו להפסקת התערבותה של האימפריה בענייני מרוקו. בעקבות התבוסה בקרב, השפעתה של פורטוגל על מרוקו גם היא הצטמצמה. הוא כבש מידי הספרדים את ארזילה – עיר מבוצרת בקצה הצפון-מערבי של החוף האטלנטי של מרוקו. כיבושה של ארזילה התאפשר עקב היחלשות הספרדים בעקבות תבוסת הארמדה הספרדית בקרב גרייבליינס. בעקבות ניצחונותיו אלו נוספה לשמו של מולאי אחמד תוספת הכבוד "אל-מנסור", שמשמעותה "המנצח". הוא קבע את מרקש כעיר הבירה של ממלכתו, בנה בה בנייני פאר וביצר אותה ואת רבאט.
בקרב שלושת המלכים נפלו בידי אל-מנסור שבויים רבים, וכתוצאה ממכירתם הפך לעשיר גדול. ניצחונותיו של אל-מנסור ועושרו הגבירו את ביטחונו, והוא פנה לדרום מרוקו לכבוש את ממלכת סונגהאי. מרכז הממלכה היה בעיר טימבוקטו שעל שפת נהר הניז'ר, והיא נודעה במדרסות ששכנו בה. בקיאותם של חכמי הדת של טימבוקטו בתורת האסלאם הייתה כה רבה, עד שחבריהם ממרוקו היו באים לשם כדי ללמוד במדרסות שלהם. אנשי הדת של מרוקו מחו נמרצות נגד רצונו של אל-מנסור לכבוש את טימבוקטו ולפגוע באחיהם המוסלמים, אך עושרה של טימבוקטו קסם לאל-מנסור והוא התעלם ממחאותיהם. בשנת 1591 כשהוא נעזר ב-3,000 שכירי חרב ספרדיים ונשק חדיש, הביס אל-מנסור את צבא ממלכת סונגהאי והעיר נבזזה. עיקר השלל היה בזהב, וכשחזרו החיילים עם השלל למרוקו, נוסף לאל-מנסור הכינוי "א-דהבי" שמשמעותו "המוזהב".
אנשי הדת של מרוקו לא סלחו לאל-מנסור על החרבתה של טימבוקטו על מדרסותיה. הם אף תלו את הבצורת, שהשתררה במרוקו מיד לאחר החרבת טימבוקטו ונמשכה 3 שנים, במעשיו אלו, וקבעו כי הבצורת היא עונשו של האל. נתיניו של אל-מנסור החלו אט אט להשתכנע מדבריהם של חכמי הדת, וכשפרצה מחלת הדבר ובעקבותיה מותם של חללים רבים, נעלמה התמיכה בו לחלוטין. מי שניצל את המצב שנוצר היה אחד מבני המלך שמרד באביו תוך שהוא מקבל את תמיכת התושבים. האב ברח מביתו, והמלך שכונה "המנצח" ו"המוזהב" מת בדבר. עם מותו תמה תקופה יציבות שלטונית בת 25 שנה, והאנדרלמוסיה שבה לשרור במרוקו.
אברהם שטרן (רב)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1884 ניסן ה'תרמ"ד 
 פטירה:  1944 (בגיל 60 בערך) כ"ו בסיון ה'תש"ד אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 תקופת הפעילות:  ?–1944 
 
הרב אברהם שטרן (ניסן ה'תרמ"ד, 1884 – כ"ו בסיון ה'תש"ד, 17 ביוני 1944) היה מורה הוראה הונגרי ומחבר פורה שנספה בשואה. מחבר "גפי אש" על ששה סדרי משנה, וספרים נוספים.