stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחנת הכוח רדינג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תחנת כוח מופעלת בגז 
 על שם:  רופוס דניאל אייזקס, המרקיז הראשון מרדינג 
 כתובת:  שפך הירקון 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  חברת החשמל לישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1937 (רדינג א') – ספטמבר 1938 (רדינג א')
 תאריך פתיחה רשמי:  1938 
 מידע טכני
 כושר ייצור חשמל:  428 מגה-ואט 
 קואורדינטות:  32°06′10″N 34°46′44″E﻿ / ﻿32.10277778°N 34.77888889°E﻿ / 32.10277778; 34.77888889
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) תחנת הכוח רדינג(למפת תל אביב רגילה) תחנת הכוח רדינג(למפת גוש דן רגילה) תחנת הכוח רדינג(למפת גוש דן מוגדלת) תחנת הכוח רדינג  he תחנת הכוח רדינגhe תחנת הכוח רדינגמפת  צפון __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ רמת השרון (in English: Ramat HaSharon), __ הרצליה (in English: Herzliya) ממזרח: __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva), __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רֵדִינְג (במקרים רבים נכתב ומבוטא בטעות: רִידִינג) היא תחנת כוח לייצור חשמל הממוקמת בצפון תל אביב, בצמוד לשפך הירקון. התחנה נקראת על שמו של הלורד רופוס דניאל אייזקס, המרקיז מרדינג, שהיה יו"ר דירקטוריון חברת החשמל בשנות ה־20 וה־30.
אדריכלות

בתכנון תחנת הכוח רדינג א' (דאז תחנת דרום) כמו גם בתכנון שאר מבני חברת החשמל בארץ ישראל, הושקעו מאמצים ניכרים בתכנון האדריכלי על מנת שיהלום את חשיבות המבנים ויהיה עדכני ביחס לפרויקטים מקבילים בעולם. פנחס רוטנברג לא התפשר בדרישותיו מהאדריכלים איתם נועץ וביקש לראות חלופות בכל שלבי התכנון על מנת להגיע להחלטה נכונה עבור תחנות הכוח שנבנו. רדינג א' תוכנן על ידי האדריכלים רוזנהק ושטרן כשילוב של בנין תחנת הכוח ובנין המשרדים של חברת החשמל בחיפה, שתוכננו על ידי האדריכל הבריטי קליפורד הולידיי.
לקריאה נוספת

הרברט, גילברט. בשאיפה למצוינות באדריכלות: מבנים ופרויקטים של מפעל החשמל בארץ ישראל 1921–1942. מרכז מחקר למורשת הארכיטקטורה, הטכניון, חיפה, 2003.
הערות שוליים

↑  תחנת הכוח "רדינג", באתר lib.ta.cet.ac.il
↑  נפט ומאזוט הובאו ארצה, למרחב, 27 בנובמבר 1956
↑  דוד מושיוב, רידינג ד' במירוץ נגד הזמן, דבר, 10 בדצמבר 1969
↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1967
↑   יעל גרינפטר, תל אביב נגד תחנת רדינג, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2014
↑  אורלי פישמן, ‏ייצור חשמל בגז טבעי בתחנת הכוח "רדינג", באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 11 בינואר 2005
↑  אבי בר-אלי‏, תחנת הכוח רידינג תהפוך לפארק, באתר וואלה, 7 ביוני 2007
↑   רועי צ'יקי ארד, מי שלא ידע על החוף הנפלא הזה עד עתה, כבר לא יספיק ליהנות ממנו, באתר הארץ, 31 ביולי 2019
↑  דוח כספי של חברת החשמל לשנת 2014, פרק ג', עמ' 18
↑  משה כהן, ‏הפעילות בתחנת הכוח "רידינג" בתל אביב הושבתה בעקבות מפגעי אסבסט, באתר מעריב אונליין, 16 בפברואר 2020
↑  אילנה קוריאל, תחנת הכוח רדינג בת"א מושבתת בשל מפגעי אסבסט, באתר ynet, 16 בפברואר 2020
↑  איתמר מינמר, ‏תחנת הכוח ברידינג תיהרס לטובת בניית אלפי יחידות דיור, באתר ‏מאקו‏, 27 ביולי 2021
↑  ענת רואה, תשכחו מסגירת רדינג - תחנת הכוח תמשיך לפעול עוד 10 שנים, באתר כלכליסט, 21 בדצמבר 2021
↑  עדיאל איתן מוסטקי, התוכנית לעתיד רדינג: משרד האנרגיה בחר באופציה היקרה לציבור, באתר כלכליסט, 13 בספטמבר 2023
| פנחס רוטנברג |
| --- | --- | --- |
| כללי | משק החשמל בישראל • הקמת תשתית החשמל בתל אביב • חברת החשמל לישראל • הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי • הילכו שניים יחדיו | פנחס רוטנברג |
| אישים | אברהם רוטנברג | פנחס רוטנברג |
| תחנות כוח שהקים | תחנת הכוח הראשונה של תל אביב • תחנת הכוח בטבריה • תחנת הכוח הראשונה בחיפה • תחנת הכוח הקיטורית בחיפה • תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים • תחנת הכוח רדינג | פנחס רוטנברג |
| מבנים אחרים שהקים | בית רוטנברג • בניין רוטנברג • סכר דגניה • תל אור • שכונת קריית חשמל | פנחס רוטנברג |
| מורשת והנצחה | תחנת הכוח רוטנברג • איש החשמל | פנחס רוטנברג |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307222105171  VIAF: 131895623   WorldCat (עם VIAF): 131895623 
תחנת הכוח מכיוון צפון מערב. מבט מכיוון מעגן רדינג. בקדמת התמונה גשר הולכי הרגל החדש המקשר בין טיילת חוף תל ברוך לתל כודאדי
תחנת הכוח וגשר ווקופ, 1989
תחנת הכוח רדינג במבט אווירי
חוף הים של רדינג בשעות הבוקר
לורד וליידי רדינג בביקור בתחנת כוח
תחנת הכוח מוארת בלילה, מבט מעבר לירקון
ארובת התחנה הסודית רדינג ג' ליד מוזיאון ארץ ישראל
שרידי תל כודאדי עליו שוכנת תחנת הכוח רדינג
תחנת הכוח רדינג בתל אביב
תחנת הכוח רדינג לרקע שקיעה הצובעת עננות מרשימה, מאי 2020
איפה אפי?

אפי
איפה אפי? (Where's Wally? בגרסה הבריטית המקורית ו-Where's Waldo? בגרסה האמריקאית) היא סדרה של ספרי ילדים שנוצרה על ידי הצייר הבריטי מרטין הנדפורד. בספרים אלו הקורא צריך לאתר איש מסוים, אפי, בתוך ציור עמוס בדמויות ובפרטים שונים. אפי לובש חולצה עם פסים אדומים ולבנים, מכנסי ג'ינס כחולים, חובש כובע צמר עם פונפון, מחזיק מקל הליכה מעץ ומרכיב משקפיים בעלי מסגרת עגולה. אפי תמיד מאבד דברים, למשל ספרים, ציוד מחנאות ואפילו את הנעליים שלו, והקוראים מוזמנים למצוא את הפרטים האבודים בתוך הציור.
הספר מורכב מסדרה של תמונות גדולות ומורכבות שמכילות מאות אנשים קטנטנים שעוסקים במגוון פעולות משעשעות. המטרה היא למצוא את אפי בתוך קבוצת האנשים, מה שיכול להיות קשה משום שאפי תמיד מוחבא היטב. בתמונה מסוימת מתוך "איפה אפי 3: המסע המופלא", למשל, הדף מלא במאות "אפים" שונים והקורא מתבקש למצוא מתוכם את האפי האמיתי שמזוהה רק בעזרת העובדה שחסרה לו נעל.
ישנם קוראים שציינו את העובדה שהרעיון הבסיסי של הספרים אינו חדש. נעשה שימוש ברעיון זה בסדרת הספרים "איפה הם?" (באנגלית: Where Are They?) שנוצרה על ידי אנטוני טלריקו בשנות ה-70 המאוחרות, על אף שהדרך שבה הנדפורד משתמש ברעיון שונה מאוד מן הדרך שבה טלריקו עושה בו שימוש: הנדפורד משתמש בהרבה בדיחות ויזואליות בעוד שסדרת "איפה הם?" מסתמכת בעיקר על שימוש בבועות טקסט כדי להעביר בדיחות וסגנון הציורים שבה הוא מחוספס במכוון ואינו מהוקצע. סדרת "איפה אפי?" מכילה ציורים הרבה יותר מורכבים ועמוסים ולא עושה שימוש בבועות טקסט.
יצא לאור בעברית על ידי הוצאת שוקן. בהשראת סדרת הספרים יצאו שתי סדרות טלוויזיה מונפשת - הראשונה "איפה אפי?" ששודרה לראשונה בשנת 1991; והשנייה "איפה אפי?" ששודרה לראשונה בשנת 2019.
דמויות

בשני הספרים הראשונים אפי נדד לבדו, אך במשך הזמן נוספו עוד דמויות שניתן היה לחפש בכל תמונה:
אפרת (Wenda), חברה של אפי, הופיעה לראשונה ב"איפה אפי: ספר הכרזות המדהים".
אפצ'י (Woof), הכלב של אפי, ברוב התמונות אפשר לראות רק את הזנב שלו.
הקוסם צחורזקן (Wizard Whitebeard), הופיעה לראשונה ב"איפה אפי: המסע המופלא". בהופעתו הראשונה, הוא זה ששלח את אפי למסע לגילוי האמת לגבי עצמו, ומאז, הוא מצטרף אליו לכל מסע.
פשעוני (Odlaw), אויבו המושבע של אפי, הופיע לראשונה ב"איפה אפי: ספר הכרזות המדהים". בגרסה האמריקאית השם Odlaw הוא היפוך אותיות לשם Waldo, אך משחק מילים זה אינו קיים בגרסה הבריטית או בגרסה העברית. פשעוני נראה כמעט בדיוק כמו אפי, רק שהבגדים שלו בצבעי צהוב ושחור במקום אדום ולבן, למשקפיים שלו יש גוון כחול ויש לו שפם.
הערות שוליים

↑  סדרת איפה אפי, באתר הוצאת שוקן
סריקה של דף מתוך אחד מספרי הסדרה, שבו הקורא/צופה צריך למצוא את אפי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ז'אן-בטיסט לה מואן דה ביינוויל

ז'אן-בטיסט לה מואן דה ביינוויל (בצרפתית: Jean-Baptiste Le Moyne de Bienville, ידוע גם כ"סייה דה ביינוויל" (Sieur de Bienville) או "למואן דה ביינוויל" (Lemoine de Bienville);‏ 23 בפברואר 1680 – 7 במרץ 1767) היה אציל צרפתי, מגלה ארצות יליד "צרפת החדשה" שבצפון-אמריקה (בקנדה של ימינו), המושל השני של לואיזיאנה הצרפתית ומייסד העיר ניו אורלינס. כונה "אבי לואיזיאנה" אחרי ששלט במשך מספר עשורים בזירה הפוליטית של מושבת לואיזיאנה הצרפתית.
ביוגרפיה

ז'אן-בטיסט לה מואן דה ביינוויל נולד ב-1680 במונטריאול (מונריאל) או כשמה באותן השנים, ויל מארי, במושבה "צרפת החדשה" (כיום קנדה).
אביו, שארל לה מואן, שמוצאו היה בלונגיי, על יד דייפ בחבל נורמדיה בצרפת היגר למונטריאול. בהמשך הצטיין שם בהגנת האינטרסים של צרפת מול הבריטים. שארל לה מואן זכה לתואר אצולה מידי המלך לואי הארבעה עשר, מלך צרפת והפך על ידי כך לסייה למואן דה לונגיי. האם, קתרין פרומו (Primot) וידועה גם כקתרין טיירי, הייתה ילידת רואן, גם כן בנורמנדיה. לזוג היו עשרה ילדים. אחד מהם, מבוגר יותר, פייר לה מואן ד'איברוויל, נודע כמגלה ארצות. את השם ביינוויל שצירף ז'אן-בטיסט לשם המשפחה מקורו בכפר בשם ביינוויל, ככל הנראה בפיקרדיה, כיום במחוז אואז.
ביוגרפיה > לואיזיאנה

בגיל 17 ב-1697 יצא ביינוויל יחד עם אחיו איברוויל בראש כמה מאות מיתיישבים למסע על מנת להקים מושבה צרפתית חדשה בצפון אמריקה, הפעם בקרבת מפרץ מקסיקו. ביינוויל חקר את חופי המפרץ. אחרי הרננדו דה סוטו היו ביינוויל יחד עם אחיו האירופאים הראשונים שגילו את הנהר מיסיסיפי מכיוון הים. הם חקרו את מעל הנהר בליווי מורה דרך אינדיאני. בסביבות 1699 במפרץ הנקרא כיום מובייל ביי גילה ביינוויל מעיין ארטזי מזנק ומבעבע והקים בסביבתו את היישוב בל פונטן ("מזרקה יפה").
לפני ששב לצרפת, באפריל 1699 הקים איברוויל את היישוב הראשון במושבה הצרפתית החדשה, לואיזיאנה:פור מורפא (Fort Maurepas) הידוע כיום כ אולד בילוקסי, כיום אושן ספירינגס, מיסיסיפי, על יד בילוקסי. איברוויל מינה את סובול דה לה וילאנטרי כמושל ואת אחיו ביינוויל כ"סגן " או לטננט מלכותי.
בשנים 1699–1702 היה פייר לה מואן ד'איברוויל המושל הראשון של לואיזיאנה הצרפתית. ז'אן-בטיסט היה המושל השני של לואיזיאנה הצרפתית בשנים 1702–1713
ב-1707 המלך לואי הארבעה עשר החליט להחליף אותו בקפטן ניקולא דאנו דה מווי (Daneau de Muy), אולם זה טבע בדרך, בים הקריבי קרוב ללה הוואנה ולא הצליח להגיע כדי להיכנס לתפקיד. בנסיבות אלה המשיך לה מואן דה ביינוויל בתפקיד עד שנת 1713.הוא כיהן שוב כמושל בשנים 1716–1724 ו-1733–1743.
אחרי נסיעתו של איברוויל, פיקד ביינוויל על מסע נוסף במעל הנהר מיסיסיפי ובמקום הידוע כ "אינדליש טרן" פגש אוניות אנגליות. כששמע על כך הורה לו איברוויל להקים יישוב צרפתי
על גדת הנהר מיסיסיפי. היישוב נקרא פור דה לה בולה. (Fort De La Boulaye).
ביוגרפיה > ייסוד מובייל, אלבמה

לפי המלצות אחיו איברוויל, ב-1702 הביא ביינוויל את רוב המתיישבים הצרפתים ליישוב חדש בחוף הים של מדינת אלבמה של היום, בצד המערבי של הנהר לה מוביל, ידוע באנגלית כמובייל.שם הקים יישוב בשם פור לואי דה לה מוביל, לימים מובייל, אלבמה, היישוב האירופי הראשון באלבמה. הוא הקים גם את פור דופן, (Port Dauphin), נמל מים עמוקים באי דופן הסמוך, מכיוון שמפרץ מובייל והנהר מובייל היו רדודים מדי. בהמשך גילה את איי שאנדלר שעל יד חוף לואיזיאנה ואת האיים קט ושיפ, על החוף הנוכחי של מדינת מיסיסיפי ולאחר מכן פנה מערבה אל שפך הנהר מיסיסיפי.
לבסוף המסעו המשיך אל המקומות שבהם נמצאות היום באטון רוז' ופולס ריוור, לואיזיאנה.
בשנים הבאות חלו תנודות רבות במספר המתיישבים של לואיזיאנה. אחרי שראה כי חיילים צרפתיים נקשרו לנשים ילידות, עילה אפשרית לסכסוכים, הביא ביינוויל 24 צעירות צרפתיות. לפי המסורת הן גויסו ממנזרים, אבל קרוב לוודאי שרובן היו למעשה בנות מבתים עניים. הן נודעו כ"נערות הקסטות" filles à la cassette, בהמשך "נערות הקסקט", מכיוון שנשאו איתן ארגזים קטנים שנקראו "קסטות " או "קסקטים" שבהם החזיקו את חפציהם האישיים.
ב-1708 אוכלוסיית מובייל מנתה 281 מתיישבים, אבל כעבור שנתיים ירדה ל-178 בעקבות מגפה. ב-1709 כוסה פור לואי דה לה מוביל במי שיטפונות, אירוע שיחד עם המגפות אילצו את ביינוויל להעתיק את היישוב יותר למורד הנהר. פור לואי החדש נבנה מעץ באתר הנוכחי של העיר מובייל, אלבמה.
ב-1712 כשזכה איש העסקים ויבואן העבדים אנטואן קרוזא (Crozat), במונופול של לואיזיאנה, המושבה מנתה 400 מתיישבים. ב-1713 - 1716 לואיזיאנה נוהלה על ידי המושל אנטואן דה לה מוט קדיאק ולתקופה קצרה על ידי ז'אן-מישל דה לפינה. בינתיים, ביינוויל עבר מערבה יותר והקים ב-1716 את פור רוזלי (Fort Rosalie), לימים נאצ'ז, מיסיסיפי.
אחרי שקרוזא מכר את השליטה על המושבה לג'ון לו וחברתו, קומפני אוף דה אינדיס, ב-1716 הוחזר ביינוויל לתפקיד של מושל לואיזיאנה.
ביוגרפיה > מייסד ניו אורלינס

ב-1717 גילה ביינוויל אתר בצורת סהר בנהר מיסיסיפי ווליד האגם פונשארטרן (Lake Ponchartrain) שנראה לו מוגן מגאות ומהוריקנים והציע להנהלת הקומפני אוף אינדיס לבנות שם את בירת המושבה. הוא קיבל את האישור לכך ובאביב 1718 (באופן מסורתי חוגגים את האירוע ב-7 במאי) הקים עיר חדשה שנקראה החל מ-1721 "נובל אורליאן" כלומר "אורליאן החדשה", כיום ניו אורלינס. השם ניתן לכבוד העוצר של צרפת, הדוכס פיליפ מאורליאן. (1723-1674). בשנים 1718–1719 נבנו צריפים ומחסנים שאיפשרו לביינוויל להביא חיילים ואספקה ממובייל.ב-1720 שירטט האדריכל אדריאן דה פוז'ה את תוכנית המתאר של העיר החדשה עם רחובות בזווית ישרה: Le Vieux Carré - המרובע הישן, שנודע כ"רובע הצרפתי". ביינוויל עבר לגור לבית שהפך לימים לבית המכס. ב-1723 נובל אורליאן הפכה לבירת לואיזיאנה.
ב-1719 השתתף ביינוויל בכיבוש פנסקולה שבמזרח פלורידה מידי הספרדים.
ביוגרפיה > הקמת בילוקסי

ב-1719 בימי מלחמת הברית המרובעת העביר ביינוויל את בירת לואיזיאנה הצרפתית מפור לואי דה לה מוביל או מובייל, אלבמה, שהייתה קרובה לפנסאקולה וחזית נגד ספרד, בחזרה אל פול מורפא או בילוקסי הישנה. עם זאת, עקב תזוזת שרטוני חול, הועתק יישוב זה מעבר למפרץ בילוקסי כדי להקים ישוב חדש:בילוקסי החדשה.
בהמשך פור מורפא הוצתה - לפי המנהג הצרפתי, כדי לא לאפשר שימושו על ידי אויבים. באותה שנה ניו אורלינס הוצפה בשיטפונות. מכיוון שהקרקע החולית סביב בילוקסי הקשתה על החקלאות וסופות הדפו את החולות אל תוך הנמל בילוקסי, בסופו של דבר נבחרה ניו אורלינס כבירה בגלל היותה נמל מים עמוקים וסמוכה יותר לאדמות חקלאיות. ביוני - אוגוסט 1722 העביר ביינוויל את בירת לואיזיאנה הצרפתית לניו אורלינס
ביוגרפיה > המלחמה באנדיאנים צ'יקאסו

ב-1725 נקרא ביינוויל חזרה לצרפת. השאיר את המושבה בידי פייר דיגה דה בואבריאן שהתחלף יותר מאוחר באטיין פרייה.
ביינוויל חזר לתפקידו בלואיזיאנה ב-1733. כהונתו האחרונה התאפיינה בהידרדרות ביחסים עם בני צ'יקאסו ופריצת מלחמה איתם. ביינוויל תכנן מיד נגדם מתקפה דו-כיוונית. מכיוון מדינת אילינוי שלח כוח בפיקוד המושל של אילינוי, פייר ד'אטראגט. ביינוויל עצמו איחר במפגש ואז ב-25 במרץ 1736 התחיל ד'ארטאגט את המתקפה לבד ונמחץ על ידי האינדיאנים. אחרי שבועות של הכנות ב-26 במאי התקיף ביינוויל מדרום וגם הוא נהדף בעוצמה. אחרי השפלה זו כינס ביינוויל את כוחותיו בצ'יקאסו בלאף ב-1739. בני צ'יקאסו ביקשו שלום והסכם שלום איתם נחתם על ידי ביינוויל באפריל 1740.
אחרי מלחמה זו ביקש ביינוויל להשתחרר מתפקידו כמושל. בינתיים הקים את בית החולים "שאריטה" בניו אורלינס. בהמשך הוביל את מאמצי השיקום של העיר אחרי מכת שני הוריקנים בסתיו 1740. המושל החדש הגיע ב-1743 ואז ביינוויל שב לצרפת. אפילו בצרפת נשאר קשור למושבה וניסה ללא הצלחה למנוע את העברת לואיזיאנה לספרד.
ביוגרפיה > סוף חייו בצרפת

בשובו לצרפת, נפטר לה מואן בגיל 87 בביתו ברחוב ויויאן 17 בפריז וטקס הלווייה קויים בכנסיית סנט אסטאש בעיר.
הובא לקבורה בבית הקברות מונמאטר
פרסים ואותות הוקרה

אביר סן לואי
הנצחה

לוח זיכרון הוצבה על ביתו בפריז
1933 - בעיר קוויבק סיטי נקראה שדרה על שמו.
(Avenue De Bienville)
1955 - בככר על שמו - ככר ביינוויל בניו אורלינס הוקמה אנדרטה לזכרו שנוצרה על ידי אנג'לה גרוגורי.
האנדרטה מציגה את ביינוויל עם כן עם פניו צפונה. בצד המזרחי לימינו יושב אינדיאני, ובצד הדרומי - עומד נזיר קתולי. בצד המערבי של האנדרטה נראה סמלו של משפחת לא מואן
לקריאה נוספת

Bienville, Jean-Baptiste Le Moyne, Sieur de. "Account made by Bienville of his Expedition against the Chickasaws." trans. Caroline and Eleanor Dunn in Indiana's First War. Indiana Historical Society Publications 8. Indianapolis: Wm. B. Burford, 1924. 75-123.
Edwin Adams Davis, Louisiana the Pelican State. Baton Rouge: Louisiana State University Press, 1961. LCCN 59:9088
הערות שוליים

1 2  Goode, Gomillion, Norrel 2022
↑  באתר המוזיאון של מובייל 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7396 1495  LCCN: no95003334  NARA: 10573678  NTA: 115669868  SNAC: w64b417k  VIAF: 68510098   WorldCat (עם VIAF): 68510098 
לוח הזיכרון על ביתו של לה מואן ביינוויל בבית 17 ברחוב ויויאן בפריז
פסלו של ז'אן -בטיסט לה מואן דה ביינוויל בככר ביינוויל בניו אורלינס, יצירה של הפסלת אנג'לה גרגורי.
דוויין ריד

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית (בבעלות וולגרינס)
 מייסדים:  אברהם, איליי וג'ק כהן
 תקופת הפעילות:  1960–הווה (כ־64 שנים) 
 מיקום המטה:  ניו יורק 
 משרד ראשי:  השדרה התשיעית, מידטאון מנהטן, ניו יורק
 ענפי תעשייה:  קמעונאות 
 הכנסות:  1.58 מיליארד דולר (2008)
 נשיא:  ג'ון א' לדרר
 מנכ"ל:  ג'ון א' לדרר
  
 www.duanereade.com
 
חנות דוויין ריד בתחנת פן בניו יורק
דוויין ריד (באנגלית: Duane Reade) היא רשת חנויות למכירת תרופות, קוסמטיקה, טואלטיקה, ובמידה מוגבלת גם מזון וכלי בית. הרשת פועלת בעיקר בעיר ניו יורק שבארצות הברית. מטה החברה נמצא בשדרה התשיעית במנהטן.
היסטוריה

הרשת נוסדה בשנת 1960 על ידי שלושה אחים: אברהם, איליי וג'ק כהן. בראשיתה כללה שלוש חנויות ומחסן שנמצא בין הרחובות דוויין וריד במנהטן תחתית. בשנת 1992 מכרו האחים את הרשת לחברת ניהול הנכסים Bain Capital תמורת 239 מיליון דולר. בשנת 1997 מכרה ביין את רוב המניות לבנק ההשקעות Donaldson, Lufkin & Jenrette. בשנת 1998 גייסה החברה 102 מיליון דולר על ידי פרסום ציבורי והשתמשה במזומן לרכישת חנויות מרוק בוטן, Love's ו־Value Drug ולפתוח שפע משלה. מאז שהמנכ"ל החדש של Bain, אנתוני קוטי נכנס לתפקידו, צמחה דוויין רייד מ 59 ל -249 חנויות, שהיא רוב כל רשת בתי המרקחת בעיר. בפברואר 1998 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בניו יורק. ב-2004 נרכשו המניות על ידי קרן ההשקעות Oak Hill Capital Partners והחברה נמחקה מהמסחר בבורסה. ב-9 באפריל 2010 נמכרה דוויין ריד לחברת וולגרינס תמורת 623 מיליון דולר ומאז פועלת כחברת בת שלה.
הערות שוליים

↑  Ian Mount, The Mystery of Duane Reade, nymag.com, ‏27-5-2005
מסבחה

ערך זה עוסק במאכל דמוי חומוס. אם התכוונתם למחרוזת תפילה מוסלמית, ראו .
| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מזון 
 מרכיבים עיקריים:  גרגרי חומוס, טחינה 
 
מְסָבָּחָה (או משאוושה בניב הגלילי), בדומה לחומוס, היא מאכל עשוי גרגרי חומוס מבושלים היטב, בתוספת טחינה, שום, מיץ לימון ותבלינים. כמו החומוס גם המסבחה מוגשת לעיתים קרובות עם תוספת של שמן זית ו'תטבילה' - רוטב חריף העשוי מפלפל חריף מוחמץ, לימון, כמון ומלח, מה שבמקרה של המשאוושה נחשב לרוב למרכיב מרכזי במנה.
ההבדל העיקרי בין המסבחה לחומוס טמון ברמת הבישול והעיבוד של הגרגרים. את החומוס מבשלים עד להתרככות בינונית-מוחלטת ואז טוחנים. להכנת המסבחה מבשלים את גרגרי החומוס לזמן ממושך, עד להתרככות מוחלטת, ולא טוחנים אותם, אלא מערבבים בטחינה ובתבלינים ומגישים. המסבחה, בשמות ובווריאציות שונים (כמו המשוואשה הנפוצה בצפון ארץ-ישראל ובסוריה), היא מאכל אופייני של הערבים, הישראלים, הלבנונים והסורים.
המסבחה נועדה להיות צורה עדינה יותר של חומוס, פחות מתובלת, שמוגשת חמה ומתאימה לאכילה גם בשעות הבוקר המוקדמות עם או ללא פיתה. תכולת הפחמימות המורכבות והערך הגליקמי הנמוך הופכים אותה למאכל שמסוגל לספק אנרגיה לשעות רבות.
המשאוושה, הזהה מבחינת מרכיביה, שונה בצורת העיבוד ובמינונים. את המשוואשה מקובל להכין לא בכף כמו את המסבחה, אלא בעלי ומכתש. משתמשים בכמות קטנה יותר של טחינה, לרוב במצב גולמי, ומועכים את החומוס בצורה גסה יחסית ואז מתבלים.
מבצע פרשת דרכים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  סדרת ניסויים גרעיניים 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום:  אדמות הניסויים הפסיפיות, ביקיני, איי מרשל 
 קואורדינטות:  11°36′N 165°30′E﻿ / ﻿11.6°N 165.5°E﻿ / 11.6; 165.5
 משתתפים:  USS Saratoga 
 תקופה:  1 ביולי 1946 – 25 ביולי 1946 (25 ימים) 
 he
 
פיצוץ בייקר בתצלום מן האוויר
הפטריה שנוצרה בפיצוץ בייקר כפי שצולמה מחופי האי ביקיני
מבצע פרשת דרכים (אנגלית: Operation Crossroads) היה סדרה של ניסויים בנשק גרעיני שבוצעו על ידי ארצות הברית בקיץ 1946 באטול ביקיני שבאיי מרשל.
סדרת הניסויים כללה שני פיצוצים בעוצמה של 21 קילוטון: המתקן הגרעיני "אייבל" (Abel) התפוצץ בגובה 158 מ' מעל לפני הים ב-1 ביולי 1946; המתקן הגרעיני "בייקר" (Baker) התפוצץ בעומק של 27 מ' מתחת לפני הים ב-25 ביולי 1946. הניסוי השלישי שתוכנן, צ'ארלי, בוטל לבסוף משום שהזיהום הרדיואקטיבי שנוצר בעקבות פיצוץ בייקר היה גדול מהצפוי. הפיצוצים הגרעיניים שנערכו במסגרת המבצע היו הרביעי והחמישי בהיסטוריה (לאחר ניסוי טריניטי והטלת הפצצות על הירושימה ונגסאקי). לראשונה נמסרה הודעה רשמית על ביצוע הניסוי לציבור לפני ביצועו, והוא היה הניסוי הראשון שהתקיים באיי מרשל.
רמות הקרינה שנמדדו במהלך הניסוי

בסוף שנת 1947 בוצע סקר ביולוגי מקיף שנועד לבחון את ההשפעות ארוכות הטווח של הניסויים שבוצעו במסגרת מבצע פרשת דרכים. כל הניסויים בוצעו תחת פיקוח הדוק על רמות הקרינה במטרה שלא לחשוף את האנשים שלקחו בהם חלק ליותר מ-0.1 רנטגן (R) ליום. באותה תקופה, רמה זו של קרינה נחשבה לנסבלת לפרקי זמן ממושכים מבלי לגרום לנזקים בריאותיים כלשהם.
הפיקוח הרדיולוגי כלל חיזוי של האזורים המועדים לחשיפת יתר לקרינה, מדריכים המיומנים בשימוש במדי קרינה וקביעת חוקים ותקנות לפעילות בזמן המבצעים. אנשי צוות שבמדי הקרינה שלהם נמדדו למעלה מ-0.1 רנטגן הורחקו או הושעו מפעילות לפרקי זמן שונים.
מתוך כלל האנשים שלקחו חלק בניסויים, 18,875 קיבלו מדי קרינה ו- 6,596 אנשים לא נמצאו כלל באזורים שספגו קרינה. את מדי הקרינה קיבלו אלו שנצפה להם הסיכון הרדיולוגי הגבוה ביותר וגם אחוז מסוים מכל קבוצת אנשים שעבדה באזורים מסוימים. רמת הקרינה הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה 3.72 רנטגן. בהיעדר מידע מדויק על כל האנשים שעבדו באזורים מסוימים, נעשה שימוש במודל ממוחשב אליו הוזנו פרמטרים שונים ובאמצעותו חושבה רמת הקרינה הממוצעת.
רמות הקרינה שנמדדו במהלך הניסוי > רמות קרינת הגמא שנמדדו בפועל במדי הקרינה

| חודש | סה"כ | 0 | 0> 001-0.1 | 0> 101-1 | 1> 001-10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| יולי | 3,767 (100%) | 2,843 (75%) | 689 (18%) | 232 (6%) | 3 (1%>) |
| אוגוסט | 6,664 (100%) | 3,947 (59%) | 2,139 (32%) | 570 (9%) | 8 (0.1%) |
פיצוץ בייקר במסגרת מבצע פרשת דרכים.
פולמן (שיקגו)

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  מחוז קוק 
 על שם:  Pullman National Historical Park 
 שטח:  12.58 קמ"ר 
 אוכלוסייה:  6,820 (2020)
 קואורדינטות:  41°43′N 87°37′W﻿ / ﻿41.71°N 87.62°W﻿ / 41.71; -87.62
  (למפת שיקגו מוגדלת) פולמן(למפת שיקגו רגילה) פולמן
 
מיקומה של פולמן, בתוך העיר שיקגו. מיוצגת במספר 50
פולמן (באנגלית: Pullman) היא כיום פרוור בדרום שיקגו שבמדינת אילינוי. בעבר, בין השנים 1880–1898 הייתה זו העיר המתוכננת הראשונה בארצות הברית שיועדה לפועלי חברת הרכבות של ג'ורג' פולמן. בשנת 1894 דוכאה בעיר ביד קשה שביתת פולמן.
פולמן ההיסטורית

בשנת 1880 רכש ג'ורג' פולמן 4,000 אקר (כ-16,000 דונם) מדרום לשיקגו במטרה לייסד עיר שתיועד כולה לעובדי תאגיד פולמן. העיר הייתה צמודה למפעל הייצור המרכזי של קרונות השינה של פולמן. את העיר תכנן האדריכל סולון ספנסר בימן והיא כללה כנסיות, בתי ספר, מרכזי קניות, כיכרות ועוד. היו בה רחובות רחבים, המבנים הציבוריים נבנו בפאר, הותקנו בה תאורת רחוב, אספקת גז ואספקת מים מרכזית (למתקנים מרכזיים, לא לבתים פרטיים). באותה עת הייתה העיר, שתוכננה לכ-10,000 איש, אחת מהערים המתקדמות באמריקה.
פולמן שלט בעירו כשליט יחיד. הוא הוציא לאור עיתון מטעמו, ולא התיר הוצאת כל עיתון או פרסום אחר. אספות פומביות נאסרו. פולמן אסר על עובדיו להצטרף לאיגוד. מחירי הסחורות בחנויות בעיר נשלטו על ידי פולמן, וכן מחירי השכירות של הדירות. ב-1893, כאשר החל המצב הכלכלי להתדרדר, הוריד פולמן את שכר העובדים, אך לא עדכן בהתאם את מחירי השכירות והסחורות, שנותרו בעינם.
באותה עת בה הציג פולמן את עירו כדגם לעיר מודרנית ומתוקנת במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו (1893), הגיעה התסיסה בעיר הפועלים לשיא. באביב וקיץ 1894 התחוללה שביתה ארצית של פועלי הרכבת, שמרכזה היה בעיר. השביתה דוכאה ביד קשה על ידי כוחות שירות המרשלים של ארצות הברית, אנשי מיליציה מאילינוי וחיילים. בקרבות הרחוב שהתנהלו נהרגו 13 פועלי רכבת ו-57 נפצעו.
ב-1898 הכריז בית המשפט העליון של אילינוי שהבעלות הפרטית על העיר פולמן אינה חוקתית, ובעקבות זאת הפכה העיר לפרבר בשטח השיפוט של שיקגו.
כמה מן המבנים ההיסטוריים מן העיר פולמן נותרו על תילם (בהם "מלון פלורנס", בניין הארקדה, הכנסייה ועוד כ-900 מבנים מקוריים) והם מהווים אתר מורשת לאומי. בשנת 1972 הוכרזה העיר ההיסטורית (בין הרחובות 111 ו-115) כ"Pullman Historic District" במסגרת אתרי המורשת של שיקגו ומחוז קוק. מפעל ייצור הקרונות פעל עד 1982 ומאז משמש אף הוא כאתר היסטורי.
הפרוור כיום

מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 עבר האזור תהליך של שינוי בהרכב האוכלוסייה שלו. נכון למפקד האוכלוסין של 1990, אוכלוסיית הפרבר מורכבת מ-81% אפרו-אמריקאים, כ-8% היספנים וכ-8% לבנים. הפרבר אכלס בעבר אוכלוסייה גדולה יחסית של צאצאי מהגרים מפולין ונמצאת בו קתדרלה בסגנון פולני.
עם זאת, מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, עבר הפרבר תהליך של ג'נטריפיקציה (חדירה בלתי מתוכננת של אוכלוסייה מהמעמד הבינוני והגבוה לשכונות חלשות במרכזי ערים תוך שינוי מתמשך של אופי השכונה).
הערות שוליים

↑  אריק לארסון, השטן בעיר הלבנה: רצח, קסם וטירוף ביריד ששינה את אמריקה, תרגם אור אלכסנדרוביץ', הוצאת בבל, תל אביב 2008. עמודים 377, 390
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562174805171  LCCN: n81055106  VIAF: 126677720   WorldCat (עם VIAF): 126677720 
מראה כללי של פולמן עם אכלוסה
מלון פלורנס
פועלים מול אנשי המשמר הלאומי של אילינוי ליד בניין הארקדה בעיר פולמן
מתאוס נונס

מתאוס לואיז נונס (בפורטוגזית: Matheus Luiz Nunes; נולד ב-27 באוגוסט 1998 בריו דה ז'ניירו שבברזיל) הוא כדורגלן פורטוגזי-ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מנצ'סטר סיטי ובנבחרת פורטוגל.
קריירת מועדונים

נונס גדל במחלקת הנוער של אריקיירנסה. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, במסגרת הליגות הנמוכות בפורטוגל.
ב-1 ביולי 2018 חתם באשטוריל מהליגה הפורטוגלית השנייה. הוא ערך שש הופעות במדי המועדון.
ב-29 בינואר 2019 חתם על חוזה לחמש עונות וחצי בספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית. ב-4 ביוני 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד ויטוריה דה גימארייש במסגרת המחזור ה-25 בליגה לעונת 2019/2020.
ב-18 באוגוסט 2022 חתם בוולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג, תמורת 45 מיליון אירו, מה שהיה לרכש היקר ביותר בתולדות המועדון. שלושה ימים לאחר מכן ערך הופעת בכורה בקבוצה, בהפסד 0–1 לטוטנהאם הוטספר.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם לחמש שנים במנצ'סטר סיטי.