היסטוריה של המיסיון הנוצרי
התקופה השלישית - עד 1950 > המיסיון הפרוטסטנטי 1500 - 1950

מרטין לותר התחיל ב-1517 את תנועת הרפורמציה, שהתפתחה עם השנים לזרמים השונים של הנצרות הפרוטסטנטית, אך רק כ-275 שנה אחר־כך החלו להופיע מיסיונים פרוטסטנטיים. הסיבות לעיכוב היו השקעת עיקר המאמצים במאבק בקתולים, דחיית הנימוקים התאולוגיים לקיומו של המיסיון האפיפיורי והמחסור במוסדות הנדרשים למיסיון מוצלח, בעיקר מסדרי נזירים.
הדת הפרוטסטנטית התפשטה מעבר לים תחילה באמצעות הגירה, במיוחד לצפון אמריקה, רק אז ובעקיפין החלו הצעדים המיסיונרים הראשונים של הפרוטסטנטים. בשל הצורך לשרת את צורכיהם הדתיים של המתיישבים הקים האנגליקני תומאס בּרֶי (Bray) ב-1701 את "החברה לקידום הבשורה בארצות נכר" (Society for Propagation of the Gospel in Foreign Parts) או בקיצור SPG. הכמרים ששלחה ה-SPG נועדו להפיץ את הבשורה גם ללא-נוצרים. באופן דומה שלחה חברת הודו המזרחית ההולנדית כמרים מליידן שבהולנד למושבות שניהלה באינדונזיה ובציילון (סרי לנקה) במטרה לשרת את העובדים אך גם להדריך ולהטביל את המקומיים. היו גם מקרים ספונטניים של התנצרות בין האינדיאנים, כתוצאה מהמגע עם הלבנים במושבות וירג'יניה ומסצ'וסטס או עקב פעילות של אנשים פרטיים כדוגמת ג'ון אליוט.
חלוצי המיסיון המאורגן הראשון של הפרוטסטנטים היו כפי הנראה הפיאטיסטים. ביוזמת מייסדי הפייטיזם (זרם לותרני שהתקיים מתחילת המאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-18), פיליפ יקוב שפנר (1635 – 1705) ואוגוסט הרמן פרנקה נשלחו ב-1706 חניכי האוניברסיטה הפיאטיסטית בהאלה שבגרמניה, ברתולומיאוס ציגנבלג והיינריך פלוטשאו, למיסיון שהקים פרדריק הרביעי, מלך דנמרק, בטרנקובר שבדרום הודו. חניך נוסף באוניברסיטה הפיאטיסטית, ניקולאוס לודוויג, הרוזן פון צינצנדורף, הקים ב-1732 באחוזתו "הרנהוט" את מרכז הכנסייה המוראבית עבור פליטים מצ'כיה. מן האחוזה נשלחו מיסיונרים למושבות הכתר דאז שמעבר לים של דנמרק, לאיי הודו המערבית הדנים, כאשר רוב המיסיונרים המוראבים שנשלחו מטעמו של המלך ומטעמו של צינצנדורף נשלחים לפעול בעיקר באי סנט תומאס, הנמצא כיום בריבונות אמריקאית ומהווה חלק מאיי הבתולה של ארצות הברית. כאשר המלך הדני מהווה שותף פעיל לצינצנדורף ברצון להפיץ את הנצרות הלותרנית ברחבי צפון אמריקה ובמקומות נוספים. "האחים המוראבים", כפי שהם נקראים עד היום, הקימו קהילות אוטרקיות במקומות שונים, מגרינלנד ועד דרום אפריקה.
את התנופה הגדולה קיבל המיסיון הפרוטסטנטי בתקופת המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות. מייחסים את ההתעוררות לחוברת בת 87 עמודים שהפיק הבפטיסט האנגלי ויליאם קארי (1761 – 1834) ב-1792, שכותרתה "מחקר על חובתם של הנוצרים להשתמש באמצעים להמרת דתם של הכופרים" (גרסת PDF של החוברת) שהפכה בזמן קצר לאמנה של המיסיונים הפרוטסטנטיים. ב-1795 הוקמה "חברת המיסיון של לונדון" ותוך זמן קצר קמו גם "חברת המיסיון של סקוטלנד" (1796), "חברת המיסיון של הולנד" (1797) שפעלה באינדונזיה ו"חברת המיסיון של הכנסייה" (1799), ורבים נהו אחריהן. ארגונים אלה לא נוסדו על ידי הכנסיות אלא כארגונים אוטונומיים שנתמכו בעיקר על ידי ציבור המאמינים של הקהילה. בדומה, נוצרו באירופה אגודות דומות לפי חלוקה גאוגרפית – כדוגמת האגודה בבזל שבשווייץ (1815), והאגודות בברלין (1824) ובלייפציג (1836) שבגרמניה. הגרמנים, ובראשם גוסטב וארנק (Gustav Warneck), גם ייסדו את מדע המיסיון - המיסיולוגיה - ענף רב־תחומי המתבסס על תאולוגיה, אנתרופולוגיה, היסטוריה וגאוגרפיה, וחוקר את עבודת המיסיונרים ואת הצורה שבה הם מעבירים את המסר.
בארצות הברית, שבה הייתה נהוגה הפרדה בין דת למדינה הבהירו הכנסיות כי המיסיון הוא באחריותו של כל אדם נוצרי, ולכן ההתאגדויות הראשונות היו של הקהילות. הארגון המיסיונרי הראשון בארצות הברית היה "הוועד האמריקני של נציבים למיסיונים בניכר" (1810), ואחריו קמו ארגונים רבים המבוססים על פעילות הקהילה. עיקר פעילות ארגונים פרוטסטנטיים אלה התרכזה תחילה במהגרים החדשים ובאזורי הספר המערביים. מ-1890 הופנתה פעילותם לחו"ל ובסוף המאה ה-20 היו כ-70% מהמיסיונרים הפרוטסטנטיים בעולם מצפון אמריקה.