stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תעש מערכות
קו מוצרים > תחמושת כבדה ומערכות אש > מערכות אוויריות ותחמושת אוויר

תחמושת למטוסים – פצצות אוויר-קרקע למטוסי קרב, מדויקות ומותאמות ללוחמה אורבנית:
MPR500 – היא פצצה מדויקת המוטלת ממטוס ובעלת יכולת חדירה של ארבע תקרות בטון, תוך גרימת נזק מזערי והקטנת הפגיעה באוכלוסייה אזרחית. הפצצה עמידה, אינה נשברת במהלך חדירת בטון מזוין, ובניסויים שנערכו הוכחה יעילותה ויכולתה לפגוע נקודתית בחדר ייעודי בתוך מבנה.
דלילה – טיל שיוט שניתן לשגר מכלי טיס (מטוס קרב או מסוק) או מכלי שיט.
פצצה גולשת MSOV עם רש"ק 675 ק"ג חומר נפץ מרסק.
נורים להגנת כלי טיס.
מערכות הגנה אווירית, בהם תותחי נ"מ (כגון תותח ZU23 ותותח L70) וגרסה משופרת של ה-MIM-23 הוק.
קו מוצרים > מערכות יבשה

תעש, בהיותה בית מערכות לניוד קרבי, מתמחה בייצור והשבחת רכב קרבי משוריין וטנקים, וזאת באמצעות חטיבת מערכות יבשה (סלבין).
היא עוסקת בייצור והסבה של רק"מ עבור צה"ל, בשיתוף חיל החימוש ומש"א. פרויקטים גדולים בתחום זה כללו הסבת טנקי שוט קל לנגמ"שים כבדים בצה"ל והסבת טנקי ה-T-55 לנגמ"ש אכזרית. תעש משתתפת גם בייצור טנק ה"מרכבה". התעשייה הצבאית פיתחה שני דורות של תותח טנק 120 מ"מ חלק-קדח המותקנים על גבי טנקי ה"מרכבה" סימן 3 וסימן 4, עליהם זכתה בפרס ביטחון ישראל ב-1998.
בנוסף, החברה מנהלת השבחות רק"מ בהיקפים נרחבים עבור מדינות בעולם. תעש ניהלה את פרויקט השבחת הטנק הטורקי - השבחת טנקי M60 פטון של צבא טורקיה ל-M60T סברה, שבמהלכו שדרגה החברה 170 טנקים על פלטפורמות של טנקים ישנים והפכה אותם לטנקי מערכה מתקדמים בהיקף כספי של 780 מיליון דולר.
רכב קרבי משוריין שחטיבת מערכות יבשה (סלבין) תכננה או יצרה:
נגמ"שים כבדים בצה"ל בהם נגמשוט, נגמחון ונקפדון
אכזרית
פומ"ה
שותפה בייצור ה"מרכבה" ונגמ"שי המרכבה
טנק סברה (השבחה של M60 פטון)
חטיבת מערכות יבשה (סלבין) פיתחה וייצרה תוספי מיגון:
ערכות ותוספי מיגון לנגמ"שי M-113
ערכת מיגון לדחפור מדגם קטרפילר די-7
ערכת מיגון לדחפור מדגמי קטרפילר D9L ו-D9N
מערכת הגנה אקטיבית לטנקים "חץ דורבן" (Iron Fist). זוהי מערכת הגנה אקטיבית קלת-משקל המיירטת איומים ומשוגרת מכלי רק"מ קלים ומותאמת גם להצבה על טנקים, ולה נגזרות "חץ זוהר" (Bright Arrow) ו-"Shock Absorber"
סברה (טנק) - השבחה של תעש ל-M60 פטון.
תותח MG253 בקוטר 120 מ"מ עם שרוול תרמי ומפנה גזים על מרכבה סימן 4.
דחפור די-9 בשירות צה"ל - דחפור מדגם D9L עם מיגון תוצרת מפעל יפה-נוף של התעשייה הצבאית.
מערכת הגנה אקטיבית לטנקים חץ דורבן.
ב-2016 עברה החטיבה ארגון מחדש והפכה למנהלת שריון והנדסה. במסגרת זו היא מפתחת ומייצרת, בנוסף לרק"מ כבד, גם רכבי שטח ממוגנים, אמצעי גישור בהם גשר מישר וגשרים לטנקי גישור, ומגוון רחב של חומרי נפץ ואמצעי חבלה לצורכי הנדסה קרבית.
קו מוצרים > מוצרי חי"ר

תחמושת לנשק קל וצלפים (ראו למעלה)
פצצות מרגמה בקטרים שונים (כולל 60 מ"מ ו-120 מ"מ)
פגז המרגמה עוקץ פלדה נכנס לשירות בצה"ל ב-2020–2021
רימונים. רימוני יד מסוגים שונים כגון רימון M26 ורימון M67 הכוללים מנגנוני בטיחות
הסבת רכבי שטח לרכבי חי"ר ממוגנים
שומר ראש (כלי רכב) – רכב שטח ממוגן
חתול פרא (כלי רכב) – רכב שטח ממוגן
קו מוצרים > ביטחון פנים (HLS)

תעש מערכות עוסקת גם בנושאי ביטחון פנים – Homeland Security (בראשי תיבות: HLS). היא מפתחת מערכות שונות וכן מציעה תוכניות הכשרה בתחומים אלה.
מערכות חילוץ והצלה.
מערכות כיבוי אש.
מקלטים ומיגון מבנים.
הגנה היקפית למתקני תשתית, הכוללת גדרות, חיישני התראה ומערכות בקרה.
הגנת גבולות.
מרכזי הכשרה ואימון לאבטחה ולוחמה בטרור.
שומר ראש חילוץ והצלה
מערכת שמים אדומים להגנה על מתחמים
מנהלי התעשייה הצבאית

| שם | שנות כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| ישראל עמיר | 1939–1940 |  |
| חיים סלבין | 1940–1944 |  |
| איסר בארי | 1944–1945 |  |
| יוסף אבידר | 1945–1946 |  |
| יוסף יזרעאלי | 1946–1947 |  |
| חיים סלבין | 1947–1949 | קדנציה שנייה |
| צבי דר | 1950–1967 |  |
| יצחק עירוני | 1967–1972 |  |
| מיכאל שור | 1972–1989 |  |
| גבי קומיסר | 1990–1995 |  |
| שלמה מילוא | 1995–2000 |  |
| שמואל קרן | 2000–2002 |  |
| אהוד גנני | 2002–2005 |  |
| אבי פלדר | 2005–2018 |  |
מצבה העסקי

תעש הפסידה ברציפות מ-1999 ועד 2012.
היקף המכירות השנתי ב-2004 היה 374 מיליון דולר, ו-55% מהם מקורם ביצוא. צבר ההזמנות של החברה היה באותה שנה 1.1 מיליארד דולר. ביוני 2005, לאחר כמה תוכניות הבראה, הועסקו בתעש 2,770 עובדים קבועים ו-250 עובדי חברות כוח-אדם.
בשנת 2006 הסתכמו הפסדי תעש בכ-150 מיליון שקל. באותה שנה הועברו לתעש 400 מיליון שקל כהלוואה (שלא הוחזרה) מהממשלה.
בשנת 2009 עמד גירעון תעש על 220 מיליון שקל, בסוף אותה שנה הזרימה המדינה 60 מיליון שקלים בחודש לחברה לתשלום משכורות העובדים, הזרמה דומה נדרשה לתשלום משכורות יולי 2010.
| שנה | הכנסות (מיליוני שקלים) | הפסד תפעולי (מיליוני שקלים) | הפסד נקי (מיליוני שקלים) |
| --- | --- | --- | --- |
| 2006 | 2023 | 102.3 | 186.9 |
| 2007 | 2340 | 40.4 | 106.8 |
| 2008 | 2340 | 89.5 | 167.7 |
| 2009 | 1800 | 140 | 250 |
| 2010 | 1925 |  | 166 |
| 2011 | 1734 |  | 293 |
| 2012 | 1862 |  | 247 |
בעקבות צפי לגירעון של למעלה מ-360 מיליון שקל ב-2010, גובשה תוכנית חירום הכוללת פיטורי 500 מתוך 3400 העובדים, קיצוץ שכר וביטול השקעות. באותה שנה הגדיר מנהל רשות החברות הממשלתיות את תעש, בניגוד לתעשייה האווירית ולרפא"ל, כחברה כושלת:
חברה צריכה להוציא דוחות כספיים ואם יש לה בעיות כספיות שתתמודד עם הערת עסק חי. תעש היא חברה כושלת ואם היא לא מסוגלת להתמודד עם הערת עסק חי שתעבור לבית המשפט לפירוק
נכון ל-2010 תעש היא החברה הביטחונית הממשלתית היחידה שאינה רווחית.
משנת 2005 משמש אבי פלדר כמנכ"ל וכנשיא החברה, היו"ר, תא"ל (מיל) אבנר רז, התפטר ביוני 2010. החל מנובמבר 2016, יו"ר תעש מערכות הוא יצחק אהרונוביץ', לשעבר השר לביטחון הפנים וסגן מפכ"ל משטרת ישראל.
בשנת 2011 דיווחה תע"ש על הפסד נקי של 165.8 מיליון שקל, באותה שנה עמדו חובותיה לממשלה על 1.39 מיליארד ש"ח.
מתחילת 2011 העבירה המדינה לתעש הלוואות בסך 734 מיליון שקל לכיסוי חובות. מאז שנת 2000 הזרימה המדינה לתעש סכום מצטבר של 2.83 מיליארד שקל. באוגוסט 2012 התעוררה סערה ציבורית כשפורסם כי משנת 2011 העסיקה תעש את צחי הנגבי בתפקיד יועץ, בשכר חודשי של כ-5,000 דולר, למרות מצבה הפיננסי הקשה ותוכניות ההבראה והפיטורין שגיבשה.
מצבה העסקי > כוח אדם

בשיא כוח האדם הועסקו בתעש יותר מ-12,000 עובדים. פיטורים נרחבים והפרטה של חלק מיחידות החברה הביאו לכך שבשנת 2013 העסיקה תעש כ-3,000 עובדים שעלות אחזקתם הממוצעת היא 240,000 שקל בשנה לכל עובד (נמוך ביחס לחברות ממשלתיות אחרות) ו-500 עובדים נוספים בחברת הבת עשות. 950 מהם באותה שנה היו עובדים שאין לחברה צורך בהם (מפעילי קווי ייצור שנסגרו או התייעלו).
מצבה העסקי > הפרטת תעש

המצב הכלכלי הקשה של החברה הביא בשנת 2005 את ממשלת ישראל להחליט על הפרטה של התעשייה הצבאית כיחידה אחת, למעט מפעל גבעון ומפעל הטילים, תוך שמירה על שליטה ישראלית, הימנעות מהשתלטות של גורמים עוינים ומניעת חשיפת סודות והבטחת המשך הפעילות הביטחונית. על פי ההחלטה, מפעל גבעון ומפעל הטילים יימכרו לרפא"ל.
המפעל הראשון שנמכר היה מפעל הנשק הקל, שנקנה על ידי איש העסקים סמי קצב ושמו שונה לתעשיות נשק לישראל.
בשנת 2005 נמכר מפעל תעופה בטירת כרמל לחברת סאיקלון (חברת בת של אלביט מערכות).
בשנת 2009 גובשה תוכנית להנפיק 49% ממניות החברה בבורסה ולמכור את היתר למשקיע פרטי, בינואר 2010 הוחלט ברשות החברות הממשלתיות כי החברה אינה בשלה להנפקה והוחלט לבחון מכירה למשקיע פרטי ללא הנפקה.
בשנת 2007 דחתה ממשלת ישראל את ההצעה למזג את תעש עם רפאל או עם התעשייה האווירית. בנוסף, הממשלה אישרה לבחון את האפשרות למכור את מפעל גבעון, או מפעל הטילים, לתעשייה האווירית. בינואר 2011 הסכימו שר הביטחון אהוד ברק, שר האוצר יובל שטייניץ ויו"ר ההסתדרות עופר עיני על מיזוג של תעש עם רפאל תוכנית מיזוג זו לא מומשה. הסכם להפרטת תעש נחתם באפריל 2014 בין הממשלה, הנהלת תעש וההסתדרות. ההסכם מוחל לתעש על חובות בהיקף מיליארדי שקלים ונותן למדינה את ההכנסות מהקרקעות עליהם בנויים מפעלי תעש כאשר יועתקו ממקומם. על פי ההסכם תפוצל מתעש חברה העוסקת ב"טכנולוגיה רגישה" שתישאר בבעלות ממשלתית. לפי ההסכם יפוטרו בשנה שלאחר החתימה 1,170 עובדים (מתוך כ-3,500 עובדים). כחלק ממהלך זה אישרה ועדת הכספים מחיקת חוב של התעשייה הצבאית למדינה בסך 3.14 מיליארד ש"ח. בתחילת 2016 נותרה חברת אלביט החברה היחידה במכרז לרכישת תע"ש (מתוך 5 חברות שפנו שהביעו עניין והוזמנו על ידי ועדת המכרזים למכירת מניות המדינה). בדוח מבקר המדינה פורסם כי מנהל רשות החברות אורי יוגב נשמע בהקלטת הישיבה של דירקטוריון תעש מאוקטובר 2015 אומר בבירור כי משרד הביטחון לוחץ על אלביט להציע מחיר גבוה עבור רכישת תעש מערכות ומבטיח לה "כל מיני הבטחות מהצד". בשלהי שנת 2015 קבע משרד האוצר מחיר מינימום של 1.1 מיליארד ש"ח לרכישת תעש מערכות. במרץ 2016 החליטה ועדת המכרזים ברשות החברות למכור את תע"ש לאלביט בסכום שנע בין 1 ל-1.3 מיליארד שקלים. נכון לסוף 2016 המדינה מתכוונת למכור את החברה לאלביט, בכפוף להערכת שווי מחודשת, עקב טענות שעלו בדבר שווי גבוה יותר לאלביט. הוועדה נאלצה לבצע הערכות שווי חוזרות לאחר שהתברר כי מעריך השווי מצוי במצב של ניגוד עניינים במרץ 2018 הוחלט למכור את מניות המדינה בתעש מערכות לאלביט תמורת 1.8 מיליארד ש"ח ועוד סכום של 100 מיליון ש"ח שהוא תלוי תוצאות עסקיות של החברה. בתהליך המכירה לא הצליחה המדינה להבטיח העברה של מפעלי תעש לנגב.
זיהום

בתקופת היותה יחידת סמך של משרד הביטחון ובהיעדר חקיקה ומודעות לאיכות הסביבה, זוהמו הקרקעות שעליהן פעלה התעשייה הצבאית, שהפכה לגורם זיהום מרכזי בשרון ובגוש דן. על פי החלטת ההפרטה של תעש, אוצר המדינה נושא בנטל ההוצאות של הטיפול במפגעי תעש שבוצעו לפני שנת 2005 וכן בתביעות עתידיות על נזקי הזיהום
...לגבש, יחד עם החשב הכללי ואגף התקציבים, המשרד לאיכות הסביבה ונציבות המים, הסדר להשתתפות המדינה בהוצאות תעש בנושא איכות הסביבה ומי התהום, בין היתר, בגין תביעות קיימות ועתידיות נגד תעש, וכל טיפול נדרש, לרבות מכוח צווים על פי דין בגין נזקי איכות הסביבה ומי התהום...המדינה תשפה את תעש בגין כל העלויות וההוצאות שיחולו על תעש
זיהום > אתר "מגן" בגבול תל אביב - גבעתיים

ב-1995 החלה בדיקת קרקע באתר "מגן" – 44 דונם בדרך השלום פינת רחוב עליית הנוער, שבהם פעלה תעש מאז שנת 1950 ועד שנת 1996. בשנים אלו התרחשו במקום תהליכי ייצור מזהמים, שכללו עיבוד שבבי, טיפול פני שטח וציפוי מתכות. תהליכים אלו כוללים שימוש בחומרים מסוכנים, בהם מתכות כבדות כמו עופרת וקדמיום, בממֵסים אורגניים מסרטנים וציאנידים. עד שנת 1981 שפכי המפעל הוזרמו ללא כל טיפול לבורות סופגים. רק בשנת 1981 החל לפעול מתקן לטיפול בשפכי המפעל לפני הזרמתם למערכת הביוב של עיריית תל אביב.
בשנת 1995, במסגרת ההליכים לסגירת המפעל ותוכניות של מינהל מקרקעי ישראל לפיתוח השטח, נדרשה תעש על ידי המשרד להגנת הסביבה לבצע סקר זיהום קרקע ומים מקיף במטרה לשקם את האתר. עיקרי הממצאים:
קרקע – נמצא זיהום קשה במתכות כבדות (כרום, עופרת, קדמיום, ניקל, נחושת, מנגן), סולבנטים מוכלרים ודלקים.
מים – נמצא זיהום קשה במתכות כבדות וסולבנטים וכן נמצאה פאזה אורגנית נפרדת.
הממצאים בדוחות נציבות המים הצביעו על זיהום מי תהום בחומרים אורגניים נדיפים (VOCs) בהיקף נרחב. מרכיבים אורגניים נדיפים זוהו בכל 25 הבארות שנדגמו באזור המחקר. בעומק 13 מטר מתחת למפלס פני מי התהום בבאר שנקדחה באתר מגן נמצא טריכלורואתילן בריכוז של 82,800 מק"ג/ליטר ומתכות – כרום, קדמיום ועופרת, בריכוזים הגבוהים מהתקן.
שפכי המפעל זיהמו את סביבתם באופן כה חמור, עד שהיה צריך לסגור 25 בארות מים בגבעתיים וברמת גן, שבהם היה ריכוז מזהמים של פי 1,600 מהרמה המרבית המותרת בתקן הישראלי. בבארות נמצאו ממֵסים אורגניים כמו דיכלורו אתילן החשוד כמסרטן ומזיק לנשימה, וטטרה-כלורו-מתאן, המסרטן ופוגע בחשיפה כרונית בכבד, בכליות ובמוח.
בנוסף לפגיעה במי התהום, ממֵסים הספוגים בקרקע מתנדפים ממנה ועשויים להצטבר במרתפים, חניות תת-קרקעיות וחללים סגורים אחרים במבנים שייבנו באזור המזוהם. הפתרון היחיד לשטח המפעל לשעבר של תעש בתל אביב, היה חפירה והעברה לרמת חובב של כ-12 אלף טונות של קרקע מזוהמת, פתרון שבוצע סופו של דבר. אלא שעל אף ההעברה היקרה של קרקע לדרום, דיווח המשרד לאיכות הסביבה כי
התוצאות הראשוניות של בדיקות האוויר במרתפים, שערכה היחידה הסביבתית של עיריית תל אביב-יפו, הצביעו על ערכים חריגים של אדי פחמימנים הלוגניים במרתפי חנייה באזור
זיהום > רמת השרון

המתחם משתרע על שטח של 6,050 דונם, וכולל מתקני ייצור תחמושת מכל הסוגים ומפעלים לציפוי מתכות.
משנת 1950 ועד תחילת שנות ה-90' סולקו שפכים תעשייתיים לא מטופלים או מטופלים חלקית מהמתקנים השונים לשטח, לערוצי הנחלים באזור (פרדס והדרים) ולבריכות אידוי וחילחול.
בשטח רמת השרון קיימות שמונה בארות של מי שתייה. בסקרים שבוצעו בהן החל משנת 1989 נתגלו ריכוזים גבוהים של כרום, עופרת וחנקות. כתוצאה מזיהומים אלו נסגרו ארבע בארות. בחודש דצמבר 2004, לפני כשלושה חודשים, נסגרה באר חמישית בעקבות מציאת ריכוזים גבוהים של פרכלורט. בשנת 1994 זוהו בשטח התעש (335 דונם) 19 מוקדי זיהום קרקע בחומרי נפץ, מתכות, חנקות וממסים מוכלרים. בשנת 1997 תוחם כתם כרום במי התהום בשטח של 4.5 קמ"ר, וכיוונו מהתעש לשקע הידרולוגי סמוך.
את מצב זיהום הקרקע באזור מפעלי תעש ברמת השרון מסווג המשרד לאיכות הסביבה כ"קשה במיוחד". דו"חות על הזיהום במפעלים בהרצליה (נוף ים) וברמת השרון מגלים כי הזיהום העיקרי בהם נגרם מחומרי נפץ. בקרקעות מתחם תעש נוף ים התגלו ריכוזים גבוהים של TNT, DNT, ניטרוגליצרין, ניטרוצלולוזה ופחמימנים שמקורם בנפט, ... גם כאשר התברר היקף הזיהום וחומרתו היו פעולות משרדי הממשלה לטיפול בזיהום איטיות וחלקיות:
הגופים השונים החלו בפעולות אופרטיביות לטיפול בזיהומים רק לאחר שבית המשפט נדרש לנושא... אולם, מחלוקות בין משרדי הממשלה הנוגעים בדבר, כגון משרד האוצר, נציבות המים והמשרד לאיכות הסביבה, ובינם לבין תעש, גרמו לעיכובים במשך שנים בטיפול בזיהומים
כך, למשל, טופלו זיהומי מי שתייה שנוצרו בשרון:
בשנים 1988–1992 נסגרו ארבע בארות מים באזור רמת השרון כתוצאה מהזיהום. רק בשנת 2006, כ-18 שנים לאחר סגירת שתי הבארות הראשונות, אמור להסתיים סקר זיהומים, שעל בסיסו אמורה להיות מוכנת תוכנית לטיפול בזיהום
בפועל עד תחילת 2008 לא הסתיים הסקר הכולל. בשנת 2020 קבע המשרד להגנת הסביבה, על פי ממצאי סקר זיהום, כי יש למגן מבנים תת-קרקעיים ואת דירות הקרקע בבתים שיוקמו בשטח המתחם. בסקר נמצאה חריגה מרמת הזיהום המותרת בסביבת מגורים ב-15 מתוך 210 דגימות קרקע ופליטת גזים מזהמים בריכוז גבוה מהתקן ב-5 מתוך 48 קידוחים. המזהמים שנמצאו היו פרכלורט, חומרים אורגנים נדיפים וכן מתכות ככרום ועופרת.
זיהום > בית הכרם

מפעל תעש בשכונת בית הכרם (גבעת בית הכרם) שבירושלים פעל בין השנים 1951–1997. בין תהליכי הייצור במחלקות המפעל השונות נכללו תהליכי ניקוי מתכות, שימוש בממיסים, ציפוי אלקטרוני עם קדמיום ובדיל, ציפוי בניקל, תהליך חמצון אנודי של אלומיניום, תהליכי טיפול כימיקלים, צביעה והסרת צבע וניסויי כלים.
סוגים שונים של פסולת נוצרו במפעל וכללו ממיסים לניקוי, תרכובות כרום וכימיקלים נלווים, כימיקלים לחמצון על בסיס נתרן ותרכובות צבע, חומרים אלקליניים (בסיסיים) לניקוי ולציפוי, ואף נעשה שימוש בקדמיום, בבדיל, בניקל ובכימיקלים נלווים.
בשנת 1994 החליטה הממשלה לסגור את המפעל הזה, התהליך היה הדרגתי והסתיים בשנת 1997. תהליכי הייצור הופסקו כבר בדצמבר 1995, עם זאת הריסת המבנים ופינוי מבנים אלו לאתר פסולת מורשה הסתיימה ב-1997. בסקר קרקע מקיף נמצאו מזהמים המהווים
סיכון גבוה לדיירים עתידיים באתר, לעובדי תחזוקה באתר, לדיירים המתגוררים בשכנות לאתר ולעולם החי
ממצאי הסקר:
ריכוזים של מתכות כבדות: ארסן, קדמיום, כרום, בדיל, באריום, סלניום, נחושת, ניקל ואבץ שחרגו מערכי הסף.
ריכוזים של ציאנידים ופנולים מעל ערכי הסף.
חומרים הלוגנים-אורגניים
אותר אזבסט שמקורו במבנים
אותרו קרקעות מזוהמות בשמנים ודלקים בריכוזים מעל ערכי הסף.
| מזהם | ריכוז בקרקע ליד מפעל תעש בית הכרם (מ"ג/ק"ג חומר יבש) | ריכוז מרבי מותר (מ"ג/ק"ג חומר יבש) |
| --- | --- | --- |
| ארסן | 39 | 10 |
| קדמיום | 152,000 | 12 |
| כרום | 6,290 | 600 |
| בדיל | 3,150 | 300 |
| נחושת | 1,830 | 130 |
| ניקל | 64,600 | 70 |
| ציאניד | 180 | 25 |
| טולואן | 44,400 | 5,000 |
| פחמימני דלק | 29,300 | 2000 |
| טטרה כלורואתילן | 29.5 | 4 |
בבדיקות איכות מי תהום בקידוחים הסמוכים לאתר נמצאו חומרים מזהמים, חלקם מסרטנים, שמקורם עלול להיות ממפעל התעש, כתוצאה מחלחול מזהמים שהיו בשימוש המפעל. המזהם הדומיננטי שנמצא בקידוחי "ירושלים 1" (כ־1.5 ק"מ מהאתר) ו"ירושלים 3" (כ־3 ק"מ מהאתר) הוא טטראכלורואתילן (Tetrachloroethylene, TTCE), חומר רעיל ביותר ומסרטן. ערכי החומר שנמצאו במים בבדיקות השונות עלו בסדר גודל ויותר על המותר.
זיהום > נוף ים

מפעל התעשייה הצבאית שכן על פני שטח של כ-400 דונם בקרבת שכונת נוף ים בצפון-מערב הרצליה. המפעל החל דרכו בתחילת שנות ה-50.
בשנת 1992 אירע במפעל פיצוץ עז עקב אחסון לא נאות של חומרי נפץ. בפיצוץ נהרגו שניים מעובדי המפעל. הפיצוץ נשמע והורגש עד חולון מדרום וחדרה מצפון, וגרם נזקים למבנים שבקרבת המפעל. בעקבות הפיצוץ, העבודה במפעל הצטמצמה עד כדי סגירת המפעל סופית ב-1997.
בשנת 2000 כל מבני המפעל נהרסו כשלב מקדים לטיהור הקרקע, לטובת הקמת שכונות מגורים בעתיד.
מפלגת הירוקים טוענת כי הקרקע רעילה ודורשת טיפול מידי, וכמו כן, טוענים שהמפעל בזמנו הזרים לים, שהיה בקרבת המפעל, פסולת רעילה וגרם לזיהום. מתחילת שנות ה-90 מופיע כתם צהבהב בים 200 מטר דרומית-מערבית למפעל. מחקר שהזמין המשרד להגנת הסביבה מצא כי הגורם לכתם הוא זהום בחומר 5-NIPA שהוא נגזרת של חומר שיוצר על ידי מפעל תעש. החומר אינו מזיק ומדובר בפגם אסתטי בלבד. החומר נמצא בבריכת השפכים של תעש ובמי התהום שמתחתיה. לפי המחקר "נוכחות החומר בקרקע, בריכוזים של (בערך) 30–70 חל"מ, מעידה על כך שבעיית הצבע עתידה להמשך עוד שנים רבות".
ב-22 ביוני 2023 אירע פיצוץ עז נוסף במפעל הנטוש, ככל הנראה של שאריות חומרי נפץ שנשארו במקום מתחת לאדמה.
זיהום > מתחם "רביבים"

בשכונת רביבים בצפון-מזרח תל אביב שכן מפעל תע"ש. דו"ח של נציבות המים מצביע על זיהום מים חמור במתחם גם זמן רב לאחר פינויו.
ייצוא נשק וזכויות האדם

התעשייה הצבאית הואשמה על ידי ארגוני זכויות אדם במכירת נשק מסיבית למשטרים רודניים. חלק חשוב בהצלחת השיווק של תעש היה הנכונות למכור נשק למשטרים שהוחרמו על ידי ממשלות אחרות. כך, למשל, כאשר בשל הפרת זכויות האדם הוטל אמברגו נשק על גואטמלה בידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ב-1977, הפכה התעשייה הצבאית לספקית הנשק העיקרית למדינה זו. התעשייה הצבאית סיפקה למשטר המוחרם בגואטמלה תת-מקלעים עוזי, מרגמות ותחמושת. לקוח חשוב נוסף של התעשייה הצבאית במרכז אמריקה היה הרודן סומוזה בניקרגואה. ערב נפילת המשטר בידי המורדים הסנדיניסטים ב-1979 הייתה התעשייה הצבאית ספק הנשק היחיד של המשטר. לקוח אחר של התעשייה הצבאית בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים היה צבא אל סלוודור שבשנת 1981 טבח כ-12 אלף מאזרחי מדינתו. מכירות מסיביות של נשק בוצעו עם החונטה הצבאית ששלטה בארגנטינה בין השנים 1976–1983 בתקופה בה נעלמו ונרצחו כ-30,000 מתנגדי משטר בהם אלפי יהודים (הרבה מעבר למשקלם באוכלוסייה).
משטרים רודניים מקרב לקוחות התעשייה הצבאית:
משטר דובליה בהאיטי
משטר מובוטו ססה סקו בזאיר
אוגוסטו פינושה בצ'ילה
פרדיננד מרכוס בפיליפינים
החונטה הצבאית בבורמה
תיאודור אוביאנג, נשיא גינאה המשוונית
ייצוא נשק וזכויות האדם > פצצות מצרר

התעשייה הצבאית מייצרת ומשווקת פצצות מצרר. השימוש בסוג חימוש זה יעיל מאוד כנגד גורמים צבאיים, אולם גורם פגיעות נרחבות באזרחים לאחר תום הלחימה בשל פיזור פצצונות על שטח רחב שרבות מהן לא מתפוצצות מיד אלא נשארות זמן רב בשטח. בשל הביקורת מצד ארגונים בינלאומיים הופסק הייצור של סוג חימוש זה בארצות רבות. בתערוכת הנשק האירופית DSEi Arms Fair בשנים 2003 ו-2005 הייתה התעשייה הצבאית היצרן היחיד שהציג פצצות מצרר על אף הסתייגות מארגני התערוכה מתחמושת זו.
בול יובל לתעשייה הצבאית

במלאת 50 שנה לתעשייה הצבאית הונצח האירוע בבול מזכרת מיוחד ; ב- 12 באפריל 1983, הנפיק דאר ישראל את בול יובל זה שעליו ציור סמלי המשווה מוצר של התעשייה הצבאית (מרגמה) משנת היסוד 1933 למוצר שלה משנת היובל 1983 (רקטה). האמן אליעזר ויסהוף עיצב את הבול. דאר ישראל מכר 1,370,000 בולים של בול היובל במשך כחצי שנה עד להפסקת מכירתו.
לקריאה נוספת

יוסף עבו עברון, התעשייה הביטחונית בישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980
יוסף עבו עברון, מגן ורומח - סיפורה של התעשייה הצבאית בישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991
יוסף עבו עברון, כרך 17 – התעשיות הביטחוניות, צה"ל בחילו, אנציקלופדיה לצבא ולביטחון, רביבים הוצאה לאור, ספרית מעריב, 1982
מיכאל כץ

מיכאל כץ
מיכאל כץ (נולד ב-24 בינואר 1970) הוא שף ישראלי, בעבר שימש כשף הראשי ב"טרטוריה חבה" בשוק מחנה יהודה, ובקבוצת מסעדות אדום הירושלמית. לשעבר מורה בבית הספר "קורדון בלו" באנגליה
כיום הוא שותף בעלים יחד עם ציקו קרוליצקי, המנכ"ל של בית הספר, מעיין לנצמן, סמנכ"ל שיווק ופיתוח, ויוסי גוטליב, הבעלים של גוטליב ציוד לאפייה, המשמש חבר דירקטוריון בבית הספר לבישול. “אטיליו” באור יהודה. שם משמש כמרצה ומורה ראשי.
ביוגרפיה

מיכאל כץ נולד בינואר 1970 בירושלים. אביו, יוסף כץ, הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה עיונית במכון רקח של האוניברסיטה העברית בירושלים. אמו, רות ירדני-כץ, עסקה בחינוך וסופרת.
הוא למד בבית הספר התיכון בית חינוך בירושלים. את שירותו הצבאי עשה בסיירת הצנחנים, ולאחר מכן החליט להתמסר לבישול. לדבריו, "חומר הגלם בביתי היה תמיד בשר משובח או דגים טריים וגם הרבה ירקות טריים. ללא קשר למצב הכלכלי שהיה בבית במשך השנים, האוכל ואיכותו היה דבר קדוש. אבי, שמוצאו מבלגיה, היה חוזר הביתה מדי יום בשביל להכין לנו ארוחת צהריים. סגנון הבישול שלו היה יוצא דופן, מוקפד מאוד ואירופאי".
לאחר שירותו הצבאי נסע ב-1991 ללמוד בישול בבריסל בירת בלגיה. את הכשרתו החל במסעדת "ל'אקייה דו פאלה רויאל" (L'Écailler du Palais Royal), בעלת שני כוכבי מישלן, בניהולו של השף אטיליו באסו (Attilio Basso). במקביל למד בבית-ספר לשוליות מטבח (Infobo) יום בשבוע במשך שנתיים. ארבע שנים למד ועבד בבלגיה במסעדות יוקרה בעלות שניים ושלושה כוכבי מישלן – ב"לה וילה לורן" (La Villa Laorraine), "שה ברונו" (Chez Bruno) ו"לה ברג'רי" (La Bergerie), שם שימש כסגנו של השף גי לפברה (Guy Lefevere).
לאחר שנות העבודה והלימוד שב לישראל ופתח את המסעדה "מיכאל & אנדרו" יחד עם המסעדן אנדרו ג'ייקובס מלונדון (ממקימי רשת המסעדות "ג'ירף" (Giraffe), שמרכזה בלונדון). המסעדה דורגה כאחת מעשר המסעדות הטובות בארץ על ידי המגזין האמריקאי "פרומרס" ("Frommer's") מדריך פודורס האמריקאי ("Fodor's") והמדריך הצרפתי "גו-מיו" (Gault-Millau), המדרג מסעדות באירופה ודירג גם מסעדות בארץ. המסעדה נסגרה ב-2001 בעקבות האינתיפאדה השנייה. לאחר מכן עבר כץ ללונדון, שם עבד במשך שנה כשף של מסעדת הדגים "ראדלנד סטאבס" (Ruddland Stubbes), ואחרי כן כשף של מסעדת "דה בראסרי" (The Brasserie). מתחילת 2004 עד סוף 2006 לימד בסניף הלונדוני של בית הספר לבישול "קורדון בלו" כמורה מן המניין.
בשנת 2005 קיבל את התואר "Master chef of Belgium" מטעם איגוד השפים הבלגי על הישגיו בתחום.
בשנים 2006 עד 2009 שהה כץ במקסיקו ועסק בעיקר בפיתוח מזון באוויר מבוקר בחברת "סרל" (Serel) וגם התמקד בנתינת שיעורים וסדנאות בישול.
בשנת 2009 שב לישראל והתמנה כשף הראשי של מסעדות קבוצת "אדום" ("אדום", "קולוני" ו"לבן").
מחודש אוקטובר 2013 היה לשף הראשי של מסעדת "טרטוריה חבה" שבבעלות משפחת חבה הירושלמית.
בשנים 2016–2022 שימש כץ מורה מן המניין בבית הספר לבישול "דן גורמה", ורכז קורס "הפרופשונל".
בשנת 2022 פתח יחד עם צ'יקו קרוליצקי את "בית הספר לבישול על שם אטיליו באסו" באור יהודה. במקביל עוסק ביזמות עסקית, הכוונת עסקי מזון, ומשתף פעולה עם חברת הפוד טק "גרין אוניקס" (Greenonyx).
כץ הוא המורה הראשי בקורס בישול לנוער בסיכון (סיכוי) מטעם "מסדר אבירי הגריל" שמיכאל שייך לו. הוא כותב בלוג, "בית הספר לבישול של מיכאל".
ביוגרפיה > פעילות מטעם מדינת ישראל

2010 – פילדלפיה, מטעם משרד החוץ (ייצוג העולם הקולינרי הישראלי)
2011 – הפיליפינים ואוסטרליה, מטעם משרד החוץ (ייצוג העולם הקולינרי הישראלי)
2011 – יריד התיירות "Top Resa" בפריז, מטעם משרד התיירות
2012 – יריד התיירות "Fitur" במדריד, מטעם משרד התיירות
2013 – סאו פאולו, מטעם משרד התיירות (הכרת האוכל הישראלי)
2016 – סאו פאולו, מטעם משרד התיירות (כנס פסטיבל אוכל בינלאומי "Semana Mesa")
2022- אזרבייג'ן,מטעם משרד החוץ חגיגות 75 שנה ליחסים בין ישראל לאזרבייג'ן.
חיים אישיים

כץ דובר עברית, אנגלית, צרפתית וספרדית. תחביביו בניית מודלים של ספינות, רכבות ומטוסים. מנגן בפסנתר, כלי נשיפה ותופים.
נשוי לסנדרה ולהם שני ילדים.
התייחסות לעבודתו

בספרים הבאים מופיעה התייחסות לעבודתו של כץ כשף ומתכונים שלו:
אלינוער רבין, זאב ענר, מטבח השף, אור יהודה: הד ארצי, תש"ס 1999, עמ' 87–90.
טלי פרידמן, אלינוער רבין, ירושלים – הסיפור הקולינרי: שוק מחנה יהודה, שפים ומסעדות, סיור, מתכונים וסיפורים, קריית גת: קוראים; מורותום הוצאה לאור, 2010, עמ' 125–127.
בספרו של סטיבן רוטפלד ״ישראל אוכלת״ ("Steven Rothfeld "Israel eats)
Joan Nathan, The Foods of Israel Today, New York: A.A. Knopf, 2001, p. 133.
Clarissa Hyman, The Jewish Kitchen: Recipes and Stories from Around the World, London: Conran Octopus, 2003, p. 35.
הערות שוליים

↑  בית ספר לבישול אטיליו - Attilio | בית ספר לבישול באור יהודה, באתר בית ספר לבישול
↑  מיכאל כץ, באתר "שפים".
מגדל המטכ"ל

| --- | --- |

 מידע על המבנה
 סוג:  רב-קומות 
 מיקום:   תל אביב-יפו, ישראל
 תקופת הבנייה:  2000–2005 (כ־5 שנים)
 בשימוש פעיל:  2005 – הווה
 מתכנן:  אברהם יסקי
 גובה:  107 מטר
 קואורדינטות:  32°4′30.97″N 34°47′24.55″E﻿ / ﻿32.0752694°N 34.7901528°E﻿ / 32.0752694; 34.7901528
 תבנית:לשוניות2
 
מגדל המטכ"ל (או מגדל המצפ"ה) הוא מבנה משרדים צבאיים וממשלתיים השוכן במחנה רבין שבקריה, בתל אביב-יפו. המגדל, שבו 16 קומות מעל הקרקע, משמש את בכירי צה"ל ומשרד הביטחון.
היסטוריה

בעקבות הוראתו של יצחק רבין כשר ביטחון בתחילת שנות ה־90 להעביר את בסיסי צה"ל מחוץ לערים המרכזיות פינו צה"ל ומשרד הביטחון שטח של 70 דונם בחלקה המערבי של הקריה בשווי שנאמד אז ב־1.5 מיליארד שקל. בתמורה, החל צה"ל בבניית מגדל המשרדים בחלקה המזרחי של הקריה, על השטח שבו שכן בעבר בית היולדות הקריה שנהרס בשנת 1997.
המגדל תוכנן על ידי האדריכל אברהם יסקי, בנייתו החלה בשנת 2000 והוא נחנך בשנת 2005. המבנה תוכנן להיות בן 14 קומות אך במהלך הבניה הוחלט להוסיף לו שתי קומות ומנחת מסוקים על גגו. עלות הפרויקט מוערכת בכ־600 מיליון ש"ח.
מ־1954 ועד אז, בכירי צה"ל ומשרד הביטחון שוכנו בבניין 22. הבניין היה מחולק לשניים: החלק המערבי שימש את המטכ"ל, והחלק המזרחי את ראשי משרד הביטחון. בקומה השנייה הייתה לשכת הרמטכ"ל ולצידה לשכת מנכ"ל משרד הביטחון או לשכת שר הביטחון. גם לאחר המעבר לבניין המטכ"ל החדש נשמרה אותה החלוקה: חצי מהבניין משמש את צה"ל וחצי את משרד הביטחון, כאשר שר הביטחון והרמטכ"ל נמצאים בקומה משותפת. מאז המעבר למגדל המטכ"ל משמש בניין 22 את מינהל הרכש.