stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב ההימלאיה

| זאב ההימלאיה |
| --- | --- |
 זאב ההימלאיה בשבי.
מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: כלב
מין:: זאב הימלאיה או זאב אפור
שם מדעי
 Canis himalayensis

זאב ההימלאיה (שם מדעי מוצע: Canis himalayensis) הוא שם שהוצע על ידי כמה ביולוגים הודיים, להכרה כמין של משפחת הכלביים המצוי בסכנת הכחדה, להבדילו מהמין זאב מצוי. תוצאות ניתוח הגנום המיטוכונדריאלי של זאב ההימלאיה, מראה כי זאב ההימלאיה שונה פילוגנטית מהמין זאב מצוי.
עם זאת, הקבוצה המתמחה בזאבים (Wolf Specialist Group) במסגרת ארגון ה-IUCN, לא נקטה עמדה בעניין. כמו כן, העורכים של הספר "מיני היונקים של העולם" (Mammal Species of the World), הנחשב ל"אורים ותומים" בנושא, שוקלים להכליל את האוכלוסייה הקטנה של זאבי ההימלאיה, תחת ההגדרה של זאב טיבטי, תת-מין של הזאב האפור.
תפוצה

זאב ההימלאיה עשוי להיות תת-מין עתיק ומבודד של זאבים, ועל כן אוכלוסייתו מונה 350 פרטים, מספר נמוך מאוד.
הזאבים חיים על שטח של כ-70,000 קילומטרים רבועים, במדינת הימאצ'ל פרדש. וכן הם מסוגלים וחיים בסביבה קרה, כמו זו הנמצאת בג'אמו וקשמיר שבצפון הודו.
בשנת 2004, נצפתה להקה של 33 פרטים, בעמק ספיטי בצפון מזרח מדינת הימאצ'ל פרדש.
אבולוציה

עד לאחרונה, האמינו החוקרים כי כל הזאבים והכלבים הגיעו מאותו אב-זאב קדמון, ובמרוצת השנים התפתחו למינים שונים, כאשר הכלב התביית מזאב. כאשר זאב ההימלאיה נחקר, התברר כי אין לו סימנים גנטיים משותפים על הכלבים, על כן ניתן לומר, כי זאב ההימלאיה לא היה חלק מתהליך הביות של הזאבים, לכלבים.
ככל הנראה, האבולוציה של זאב ההימלאיה התרחשה לפני 800,000 שנים, כאשר אזור ההימלאיה חווה תהפוכות גאולוגיות ואקלימיות עזות.
תת-היבשת ההודית כוללת שלוש שושלות זאבים שונות: זאב הודי, זאב טיבטי וזאב אירו-אסייתי. עובדה זו מראה כי האזור ההודי היה לכר פורה של אבולוציית הזאב המודרנית
ניתוח הגנום המיטוכונדריאלי, מוכיח כי זאב ההימלאיה שונה מהזאב הטיבטי (ועל כן לא ניתן לשייכו אליו), והוא אף מייצג את שושלת הזאב העתיקה ביותר שנרשמה אי פעם.
העתיד

עתידו של זאב ההימלאיה אינו ברור. קטלוגם של זאבי היבשת ההודית נשאר שנוי במחלוקת, וזקוק למחקר נוסף, שיאשש, או יפריך את ההגדרות.
בחודש אפריל, שנת 2009, הוצע השם Canis himalayensis לזאבי ההימלאיה, על ידי מומחה למינוח בוועדת CITES לבעלי חיים.
רבייה בשבי

בשנים 2000-2001, המשיכו ארבעת הפארקים הזואולוגים של הודו לגדל 21 פרטים של זאבי ההימלאיה. חלקם נתפסו בטבע, וחלקם התרבו בשבי. כיום הזאבים נשמרים באזור חוצה-ההימלאיה של הודו, בגן החיות של דארג'ילינג, ב-"Shiwalik Hills"- באזור התחתון של ההימלאיה, במערב בנגל, ובגן החיות "Kufri", בשיתוף עם הפארק הלאומי "Kufri Himalayan", בהימאצ'ל פרדש.
ראו גם

זאב מצוי
כלביים
קאלפה, הימאצ'ל פרדש
זאבי הימלאיה הנמצא בפארק הזואולוגי בהימלאיה
קקומיסטו

| קקומיסטו |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: ראקוניים
סוג:: בסריסקוס
מין:: קקומיסטו
שם מדעי
 Bassariscus sumichrasti ‏סאוסור, 1860
תחום תפוצה


קקומיסטו (שם מדעי: Bassariscus sumichrasti) הוא מין של ראקון קטן החי באמריקה המרכזית ביערות טרופיים. הוא מהווה מין בינים במשפחת הראקוניים בין הדביבון לחוטמן וקרוב משפחתו היחיד הוא דביבון זנב-טבעת הנפוץ במדבריות אמריקה הצפונית.
מאפיינים

הקקומיסטו מגיע לאורך 47-38 ס"מ ולמשקל 1.5-1 ק"ג, אין הרבה הבדל בין הזוויגים. יש לו זנב גדול ובעל טבעות וגופו כתום-אפור עם ראש בעל עיניים בולטות ואוזניים ארוכות מאוד. האף ורוד ומוארך. הוא מוארך וגמיש ומומחה בטיפוס על עצים, אך יש לו טפרים קצרים.
הקקומיסטו נפוץ ממקסיקו עד פנמה אך נחבא מאוד אל הכלים. הוא יוצא לשוטט בלילה וצד לבד. הם מותאמים למגוון סוגי יערות ומעדיפים לחיות בצמרות אך לא נמצאים ביערות פתוחים עם עצים נמוכים. אוכלוסייתם בקוסטה ריקה נתונה בסכנה, אבל הרוב הגדול איננו בסיכון.
הקקומיסטו אוכל כל מה שהוא ימצא בחופת היער לרבות יונקים קטנים, עופות וביצים, חרקים וזוחלים קטנים וכן אוכל צמחוני. הוא יורד לקרקע לעיתים רחוקות, שם הוא פגיע לטורפים משוטטים כמו היגואר.
הערות שוליים

↑  קקומיסטו באתר הרשימה האדומה של IUCN
ניאו ES6

| --- | --- |

ניאו ES6
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  ניאו (יצרן רכב)
 שנות ייצור:  2019 – היום
 הרכבה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 סיווג:  רכב חשמלי מונע מצבר בתצורת SUV
 אורך:  4,850 מ"מ
 רוחב:  1,956 מ"מ
 גובה:  1,758 מ"מ
 בסיס גלגלים:  2,900 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע חשמלי המפיק 326 כ"ס בהספק 320–400 קילוואט-שעה
ניאו ES6 (בסינית: 蔚来 ES6) הוא SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) חשמלי מתוצרת יצרנית הרכב הסינית ניאו אשר מיוצר משנת 2019 בסין.
דגם "ניאו ES6" הוא ה-SUV השני מתוצרת NIO.
מאפיינים דגם "ניאו ES6"

5 דלתות.
5 נוסעים.
מנוע קדמי חשמלי המפיק 326 כ"ס.
סוללת ליתיום-יון.
טווח סוללה: 450-510 ק"מ.
5 רמות גימור.
מחיר דגמי "ניאו ES6" נע בסין בין 358,000–548,000 רנמינבי.
תמונות

דגם "ניאו ES6"
דגם "ניאו ES6"
דגם "ניאו ES6"
דגם "ניאו ES6" - מבט לתא הנהג
ראו גם

ניאו Eve
ניאו ES8
הערות שוליים

↑  דגם "NIO ES6" carnewschina.com/2016/12/02/nextev-nio-to-launch-two-electric-suvs-in-china
↑  דגם "NIO ES6" topgear.com/car-reviews/nio/es6
↑  דגם "NIO ES6" - תמונות insideevs.com/news/375132
↑  דגם "NIO ES6" - תמונות carnewschina.com/2018/07/17/the-very-first-photos-of-the-nio-es6-electric-suv
↑  דגמי "NIO ES6" (בסינית) car.autohome.com.cn/config/series
אלגירדס ברזאוסקאס

אלגירדס מיקולאש ברזאוסקאס (בליטאית: ‏Algirdas Mykolas Brazauskasקובץ:Algirdas Brazauskas.ogg‏Ⓘ‏; ‏22 בספטמבר 1932 – 26 ביוני 2010) היה נשיאה וראש ממשלתה של ליטא.
חייו

ברזאוסקאס נולד בעיר רוקישקי בשנת 1932. בשנת 1951 סיים את בית הספר התיכון Kaišiadorys ובאותה שנה נכנס למכון הפוליטכני של קובנה. הוא סיים את לימודיו במכון הפוליטכני (אנ') של קובנה ב-1956 כמהנדס אזרחי במגמת ההתמחות בהנדסה הידראולית. ב-1974, השלים תואר דוקטור בכלכלה.
במהלך השנים עבד במשרות גבוהות בממשל הליטאי במפלגה הקומוניסטית הליטאית. ב 1956 מונה ברוזאוסקאס לשר לענף חומרי הבנייה. בשנת 1965 נתמנה לשר התעשייה, וב-1967 נתמנה לממלא-מקום יו"ר הוועדה המתכננת של ליטא. ב 1974 הוענק לו דוקטורט בכלכלה. בשנת 1977 נתמנה למזכיר הוועד הכללי של המפלגה הקומוניסטית. בתפקיד זה שירת עד 1988 כאשר נבחר ליו"ר המפלגה הקומוניסטית. תחת הנהגתו נפרדה המפלגה הקומוניסטית הליטאית מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשנת 1989. הוא תמך בעצמאותה של ליטא והפך את המפלגה הקומוניסטית הליטאית למפלגת העבודה הדמוקרטית של ליטא (Lietuvos demokratinė darbo partija, LDDP), שהתמזגה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1992 נבחר ליו"ר הסיימאס, ולאחר כמה חודשים הפך לנשיא ליטא בפועל. ב-1993 נבחר לנשיא באופן רשמי, תפקיד בו כיהן עד 1998. בשנת 2001 נבחר לראשות ממשלת ליטא בתמיכת הפרלמנט.
נפטר בגיל 78 לאחר מחלה.
הערות שוליים

↑  Lietuvos Respublikos Prezidentas, Algirdas Mykolas Brazauskas (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007358605005171  PLWABN: 9810675140705606  BnF: cb14877822r (data)  GND: 119040298  ISNI: 0000 0001 0988 4154  LCCN: n88158194  LNB: 000004571  NARA: 10573075  NKC: jn20000700227  NTA: 079097952  SNAC: w60k54p6  VIAF: 74654435   WorldCat (עם VIAF): 74654435 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
Schau, lieber Gott, wie meine Feind, רי"ב 153

Schau, lieber Gott, wie meine Feind (בעברית: ראה, אלהים יקר, כי אויביי), רי"ב 153, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון הראשון לאחר תחילת השנה, 2 בינואר 1724.
רקע

באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
במאי 1723 התמנה באך לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה הליטורגית, כלומר ימי ראשון וחגים, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות.
קנטטה זו הייתה השנייה בשנה לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 190.
ב-1886 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 32 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה

סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מאיגרת פטרוס הראשונה העוסקים בקבלת ייסורים באהבה ופסוקים מהבשורה על-פי מתי המתארים את הבריחה למצרים ואת טבח התמימים. הלברית נכתבה על ידי מחבר לא ידוע והיא עוסקת בקריאת מצוקה אל האל להגנה מפני האויבים המבקשים את נפש המתפלל. נושא זה נבחר כנראה בשל הנושאים המתוארים בסדר הקריאה. בדומה לשתי קנטטות רי"ב 40 ו-64 שביצע בשבוע החג שקדם ליום זה, גם קנטטה זו מכילה 3 כורלים, מספר גבוה יחסית לשאר הקנטטות של באך, כנראה בשל היות הכורל בעל מנגינה פשוטה וידועה, ולמידתה לא דרשה מחברי המקהלה זמן רב בתקופה כה עמוסה. החלק הראשון לקוח ממזמור של דוד דניקה (David Denicke), החלק החמישי ממזמור של פאול גרהארדט (Paul Gerhardt) והחלק האחרון ממזמור של מרטין מולר (Martin Moller), כולם משוררים גרמנים בני המאה ה-16 וה-17. החלק השלישי הוא ציטוט מישעיהו.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני אלט, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, ובתזמור מצומצם שנבע גם הוא מהעומס של השבוע שלפני, של שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה 9 חלקים:
מקהלה: Schau, lieber Gott, wie meine Feind (ראה, אלהים יקר, כי אויביי)
רצ'יטטיב לאלט: Mein liebster Gott, ach lass dichs doch erbarmen (להי היקר, אה אנא תן לי רחמים)
אריוזו לבס: Fürchte dich nicht (אל תירא)
רצ'יטטיב לטנור: Du sprichst zwar, lieber Gott (דברך ינחמני, אלהי היקר)
כורל: Und ob gleich alle Teufel (וגם אם כל השדים)
אריה לטנור: Stürmt nur, stürmt, ihr Trübsalswetter (סערו אז, סערו, סופות-מכאוב)
רצ'יטטיב לבס: Getrost! mein Herz (אל תירא, לבי!)
אריה לאלט: Soll ich meinen Lebenslauf (כך הוא מהלך-חיי)
כורל: Drum will ich, weil ich lebe noch (כך אני, כי אני חי עדיין)
הקלטות

היצירה הוקלטה במלואה 15 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1985), טון קופמן (ב-1998), ג'ון אליוט גרדינר (ב-2000) ומסאקי סוזוקי (ב-2001).
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה של באך באתר אוניברסיטת חרונינגן
↑  ביוגרפיה של באך באתר אוניברסיטת חרונינגן
↑  על קנטטות באך, עמוד 6
↑  רשימת פרסומי באך באתר IMSLP
↑  פטרוס, ד, 12-19
↑  מתי, 2, 12-23
↑  על הקנטטה, ג'ון אליוט גרדינר, עמוד 9
↑  ספר ישעיהו, פרק מ"א, פסוק י'
↑  על הקנטטה, עמוד 6
↑  רשימת ההקלטות באתר קנטטות באך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576875805171  BnF: cb13909505d (data)  GND: 300008538  LCCN: n82097720  MusicBrainz work: 182eb147-4c3b-46d8-9ce7-f0c66bb01621  VIAF: 181041333   WorldCat (עם VIAF): 181041333
חרסה

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  סולל בונה 
 תקופת הפעילות:  1946–2019 (כ־73 שנים) 
 מיקום המטה:  ישראל דרך חברון 68, באר שבע
 ענפי תעשייה:  קרמיקה
  
 harsa.co.il
 
לוגו של חרסה (שנות ה-70 של המאה ה-20)
"חרסה" היה מפעל קרמיקה ישראלי שנוסד בשנת 1946 בחיפה ופעל בבאר שבע עד לשנת 2019.
היסטוריה

מפעל "חרסה" הוקם בשנת 1946 במפרץ חיפה כמפעל לייצור כלי סניטריה עשויים קרמיקה כגון אסלות או כיורים. היה זה אזור בו הוקמו מספר מפעלים של תעשיית הקרמיקה בישראל.
בית החרושת שהוקם על ידי "סולל בונה", שביקשה לענות על הדרישה למוצרים אלו שיבואם היה במחסור בשל מלחמת העולם השנייה. בראשיתו מנה המפעל כ-40 עובדים. והוא עשה שימוש במרבצים של קאוליניט (קאולין) מעבר הירדן, שהתגלו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. המאבק על הקמת המדינה הפסיק את השימוש בחרסיות אלו.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 החליטה הנהלת המפעל להקים בית חרושת חדש בבאר שבע. הדבר נבע מן הרצון לקרבה למחצבי הנגב, שהמדינה פיתחה באותה תקופה, באמצעות חברה ממשלתית וגם הרצון לספק פרנסה לעולים החדשים שיושבו על ידי המדינה בנגב בשנים אלו. כ-50% מחומרי הגלם של המפעל בשנות ה-50 הופקו בנגב. שאר החומרים, שכללו פצלת השדה וחרסית יובאו מחוץ-לארץ. השימוש בחרסית שנחצבה בישראל היה בעייתי. הדבר נבע הן מחוסר אחידות בייצור והן בצורך לעיבוד יקר של החומר. ב-1 בנובמבר 1954 הפעילה חרסה במפעל שני תנורים חדשים באורך של 34 מ' (כ"א) ובשנת 1955 הוקמו מחלקה לקרמיקה שימושית ומחלקה לייצור אריחי קיר, שהורחבה בשנת 1957. בשנת 1957 בקירוב נסגר המפעל בחיפה ועובדיו הועברו למפעלים אחרים של "סולל בונה".
הקמת בית החרושת "לפיד" בשנת 1951 גרמה לתחרות בין שני המפעלים ולירידה בתפוקות הייצור. בשנים 1957–1958 נרכשה הבעלות על "לפיד" על ידי חברת "כור", בעלת השליטה ב"סולל בונה" ו"חרסה". הדבר יצר מונופול בתחום הייצור הקרמי בארץ. בהדרגה אוחדו קווי היצור של "לפיד" עם אלו של "חרסה". במקביל החלה "כור" גם בייבוא של כלי סניטציה, במטרה לענות על הביקוש לתוצרת חוץ שיובאה על ידי מתחרים שונים.
בשנת 1970 אוחדה "חרסה" עם מפעל "חסין אש", שייצר לבני בניין, תחת הנהלה אחת. המפעל המאוחד כלל כ-340 עובדים שייצרו מוצרים בשווי של כ-11 מיליון ל"י. היה זה חלק מתהליך ייעול שעשתה חברת כור בכלל מפעליה וכלל איחוד מפעליה השונים תחת חברות-בת על פי תחומי העיסוק. בסוף שנת 1970 הוקמה "כור קרמיקה וזכוכית בע"מ".
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, במקביל למשבר של חברת "כור" ולהרעה ביחסי העבודה במפעל, הוחלף צוות ההנהלה של המפעל כמה פעמים. יחד עם זאת, בתקופה זו הושקעו במפעל כספים, שייעלו את פס הייצור ואפשרו להגיע לייצור של כ-700 אסלות למשמרת, אך גם צמצמו את כמות העובדים בו. בנוסף, נסגרו קווי ייצור הפסדיים כגון קו הייצור של אריחי הקרמיקה, שעמד בתחרות עם קו הייצור של מפעל "ברבור" (אף הוא בבעלות "כור"), עם מפעל "נגב קרמיקה" ועם הייבוא.
במסגרת מהלכי ארגון מחודשים של חברת "כור", הוקמה חברת הבת "מרחב-מרכז חומרי בניה וקרמיקה", שריכזה את הבעלות על מפעלי כור השונים בתחום הבנייה ובהן "חרסה". בתחילת 1993 הנפיקה "כור" את "מרחב" בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובשנת 1999 מכרה "כור" את יתרת החזקותיה ב"מרחב" לחברת ליפסקי.
החל משנות ה-2000 עברה הבעלות על "חרסה" מספר פעמים, כתוצרה מהעברת השליטה בחברת "מרחב". ב-2006 רכשה קרן פימי מניות "מרחב". רוכשת נוספת באותה עת הייתה חברת "כתר פלסטיק". בשנת 2008 מיזגה את החברה עם חברת "אורלייט", העוסקת בייבוא מוצרים לבנייה, ובהם גם מוצרי קרמיקה סניטרית. בשנת 2011 רכש יואב גולן 47% ממניות "מרחב" מידי קרן פימי. בשנת 2013 שונה שמה של קבוצה זו ל"קבוצת חמת".
השקעותיו של גולן בשוק הטורקי ב-2015, כמו גם ההאטה בשוק הבניין בשנים 2017–2018, הובילו ב-26 באפריל 2019 לשליחת מכתבי פיטורין לעובדים ולסגירת המפעל.
היסטוריה > קדרות חרסה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בין השנים 1955–1965 פעלה בבית החרושת ה"מחלקה האמנותית", שייצרה כלי בית וכלים דקורטיביים. את הקמת המחלקה יזם אהרן רמז, למנהל החטיבה התעשייתית ב"כור". אחד מן השיקולים בהקמתה היה הרצון לנצל שטחי תנור ריקים ובכך להגביר את יעילות המפעל. לראשות המחלקה התמנה נחמיה עזז, שעיצב את פעולתה. לאחר פרישתו של עזז מניהול המחלקה, בשנת 1960, התמנתה פנינה עמיר זמיר למחליפתו.
בשנת 1957 היווה תוצרת המחלקה כ-4 אחוז ממחזור המכירות של המפעל ותוכנן כי המחלקה תעבור לאולם חדש בבית החרושת ותצויד בתנור מותאם לשרפה בטמפרטורה גבוהה.
מרבית הקרמיקה האמנותית של חרסה נוצרה בטכניקה של יציקה לתבנית. כל דגם נוצק במהדורה בת 150 יחידות, וכל חמישה פריטים זכו לעיטור של דגם זהה, שבוצע על ידי ציירות. הקו האמנותי שהנהיג עזז היה מודרניסטי. הדגמים שנוצרו הושפעו מן האמנות והעיצוב המודרניסטים באירופה, אך גם מן הארכאולוגיה והפולקלור הארצישראלי.
הכלים של "חרסה" הוצגו במגוון תערוכות שונות במשך השנים. כבר בשנת 1956 הציג עזז כלים שעיצב עבור בית החרושת בתערוכה בגלריה "מקרא סטודיו" בתל אביב-יפו. בשנת 2007 התקיימה בבית אהרון כהנא תערוכה של קדרות חרסה.
מקבץ תמונות

בניית המפעל בבאר שבע (ראשית שנות ה-50)
ייצור כלים סניטריים (1956)
פועלת מעטרת כלי בית (1959)
אסלות מסודרות בחצר המפעל (1964)
ארגז של אריחי חרסה (2019)
עובדי חרסה בפתח המפעל על רקע הסגירה (2019)
לקריאה נוספת

אינה ארואטי (אוצרת), קדרות חרסה: 1956–1966, בית אהרון כהנא, רמת גן, 2007
הערות שוליים

↑  ראו: ידיעות קצרות, הצופה, 4 במרץ 1946
↑  ראו: מסחר ותעשיה, הצופה, 18 בפברואר 1946
↑  ראו: נחום תשבי, אפשריות של השקעות בארץ, הַבֹּקֶר, 6 בנובמבר 1940; וגם ירמיהו שמואלי, סיור במפעלי סולל־בונה בחיפה, משמר, 24 בנובמבר 1947
↑  ראו: חיים גרוסמן, "חרסה" - סיפור ישראלי", בתוך: קדרות חרסה: 1956–1966, בית אהרון כהנא, רמת גן, 2007, עמ' 5.
↑  ראו: ה. בן-עדי, הקירמיקה הישראלית מבוקשת בחו"ל, מעריב, 12 באוגוסט 1954
↑  ראו: צ. בן-דוד, המאבק על הצלחת, חרות, 14 במרץ 1955
↑  ראו: ה. בן-עדי, הקירמיקה הישראלית מבוקשת בחו"ל, מעריב, 12 באוגוסט 1954; וגם: מהמתרחש בערים ובמושבות, שערים, 3 בנובמבר 1953
↑  ראו: שמעון גילמן, מפעל הקרמיקה "חרסה" עומד לשווק תוצרתו בחוץ-לארץ, דבר, 17 במרץ 1955; וגם: ייצור כלי חרסינה במפעלי "כור" עלה בחמשים אחוז, דבר, 19 ביוני 1957
↑  ראו: "כור" רכשה חמישים אחוז בביהח"ר לקראמיקה "לפיד", למרחב, 28 בינואר 1957
↑  ראו: הרחבת ייצור קרמיקה סניטרית, הַבֹּקֶר, 23 בנובמבר 1949; פועלי ביהח"ר "לפיד קרמיקה" חוששים לפיטורי 40% מהעובדים, הצופה, 1 בפברואר 1961; ל. טרנופולר, רווח של 18 מליון ל"י צפוי במפעלי "כור" ב-1969, דבר, 5 באוגוסט 1969
↑  ראו: "סולכור" תייבא גופים סניטריים מאנגליה, דבר, 28 בדצמבר 1971
↑  ראו: ריווח של 40,000 ל"י צפוי השנה לחרסה-חסין אש, דבר, 4 בינואר 1970
↑  ראו: כור-1971, דבר, 4 בפברואר 1971 עד לשנת 1977 כבר הופרדו תחומי ייצור הזכוכית והקרמיקה. ראו: מאמצי יצוא מוגברים במפעלי "כור קרמיקה", דבר, 16 ביוני 1977
↑  ראו: מיכאל לוי, מוצר מן הנגב - איכות, שירות, תדמית, מעריב, 28 באפריל 1988 וגם: אורי בינדר, עובדי "חרסה" - שברו אסלות וגינו את קיסר, מעריב, 19 בינואר 1990
↑  ראו: חיים ביאור, "כור קרמיקה" מגדילה המכירות אך עדיין נושאת הפסדים, דבר, 12 בדצמבר 1983 יש להניח כי "כור" הייתה קשורה גם לייבוא מוצרי קרמיקה, והיה זה אחד מן השיקולים בסגירת קו זה. ראו: עדה כהן, מחסור בחרסינה לבנה, מעריב, 18 ביולי 1980
↑  אליהו בורוכוב, חיסול חברת העובדים, עיונים בתקומת ישראל 18, כרך 18, (2008) עמ' 158
↑  כור - ליפסקי רכשה את אחזקותיה במרחב, באתר גלובס, 15 באפריל 1999
↑  ראו: דרור איטח, רן פימי רכשה 35% ממרחב תמורת 21.5 מיליון דולר, באתר ביזפורטל, 23 ביולי 2006
↑  ראו: אמיר ארליך, אושר מיזוג בין קרן פימי לאורלייט, economist, 4 בינואר 2008
↑  ראו: יורם גביזון, יואב גולן מתכנן לסגור את חרסה - ומקים מפעל דומה בטורקיה, באתר כלכליסט, 17 במרץ 2019
↑  ראו: חזי שטרנליכט, יצרנית הכלים הסניטאריים חמת שוקלת לגייס 42 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 20 ביוני 2015
↑  ראו: יובל אזולאי, ‏המפעל עובר לטורקיה ו-115 עובדי חרסה מבאר שבע בסכנת פיטורים, באתר גלובס, 26 באפריל 2019 וגם נווית זומר, סופית: מפעל חרסה ייסגר, עובדיו יאבדו את פרנסתם, באתר כלכליסט, 26 באפריל 2019
↑  ראו: אגף חדש לחפצי אמנות לביהח"ר 'חרסה' בבאר־שבע, למרחב, 13 במאי 1958
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007339468705171  VIAF: 127149617141703752182   WorldCat (עם VIAF): 127149617141703752182 
עובדי חרסה מפגינים מול החברה האם קבוצת חמת באשדוד, לאחר ההודעה על הכוונה לסגור את המפעל.
שנת בשז

שנת בשז היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג בשז היא שנה המתחילה ביום שני (ב), היא שלמה (ש) ועל כן יש 30 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל בה בשבת (ז). שנה מסוג בשז היא שנה מעוברת ויש בה 385 ימים שהם 55 שבועות שלמים.
שנת בשז נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של תשרי בשנה מעוברת הוא בין יום ראשון 20 שעות ו-491 חלקים (14:27:16 בשעון המקומי בירושלים, 14:06:19 בשעון חורף ישראל) ליום שני 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל). לכן שנת בשז אחראית לכ-4.72% מהשנים בלוח העברי, בדיוק כמו שנת זשה. השנה שלפני שנת בשז היא תמיד שנת הכז.
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תש"ח, ה'תשכ"ה, ה'תשנ"ב, ה'תשע"ו, ה'תשע"ט, ה'תת"ג, ה'תת"ן.
מועדים

בשנה מסוג בשז חל ראש חודש בשבת שלוש פעמים. ראש חודש טבת חל בשבת וביום ראשון, ראש חודש ניסן חל בשבת וראש חודש אלול חל בשבת וראשון.
צום גדליה חל ביום רביעי, עשרה בטבת חל ביום שלישי, תענית אסתר חלה ביום רביעי, תענית בכורות חלה ביום שישי, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב נדחים שניהם ליום ראשון.
חנוכה חל בימים שני עד שני, הדלקת נר ראשון ביום ראשון בערב.
ט"ו בשבט חל ביום שני.
פורים חל ביום חמישי ובירושלים ביום שישי.
ה' באייר חל ביום שישי, ולכן יום העצמאות מוקדם ליום חמישי ד' באייר ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מוקדם ליום רביעי ג' באייר.
שבועות חל ביום ראשון.
קריאה בתורה והפטרות

בשנת בשז 55 שבתות. בשתיים מתוכן לא קוראים פרשה: שבת חול המועד סוכות ושבת ביום הראשון של פסח. לפי שישנן 53 פרשות לקרוא בשבת (פרשת וזאת הברכה נקראת בשמחת תורה) אין אף פרשה שנקראת יחד עם פרשה אחרת בארץ ישראל. בחוץ לארץ, לא קוראים פרשה ביום השמיני של פסח, ולכן מחברים שם את פרשות מטות ומסעי.
פרשות בהן לא קוראים את ההפטרה הרגילה:
פרשת מקץ – שבת חנוכה. קוראים את הפטרת "רני ושמחי"
פרשת ויקהל – שבת שקלים. קוראים את הפטרת פרשת שקלים
פרשת פקודי – מנהג האשכנזים בארץ ישראל שקוראים גם הפטרת ויקהל וגם הפטרת פקודי
פרשת ויקרא – קוראים את הפטרת שבת זכור
פרשת שמיני – קוראים את הפטרת פרשת פרה
פרשת תזריע – שבת ראש חודש ניסן. קוראים את הפטרת פרשת החודש
פרשת מצורע – ברוב הקהילות נהוג לקרוא הפטרת שבת הגדול.
פרשת קדושים (בחו"ל בפרשת אחרי מות) – קוראים את הפטרת מחר חודש. בפרשת קדושים בחו"ל האשכנזים נוהגים להשלים את הפטרת אחרי מות.
פרשת ראה – האשכנזים קוראים את הפטרת ראש חודש.
בשנה זו, קוראים את ההפטרה ה"רגילה" לפרשת צו, תופעה נדירה באותן הקהילות שנוהגות לקרוא בכל שנה את ההפטרה של שבת הגדול (ולא רק בערב פסח).
בארץ ישראל (שאין יום שמיני של פסח) חג השבועות חל ביום ראשון שאחרי קריאת פרשת נשא, לעומת רוב השנים בהן חל חג השבועות לפני קריאת פרשת נשא, ולכן מפרידים פרשת מטות ופרשת מסעי וקוראים את ההפטרה ה"רגילה" של פרשת פינחס בשבת פינחס, משהו יחסית נדיר.
לנוהגים על פי שיטת השולחן ערוך (ודלא כהרמ"א) שלא מפטירים "השמים כסאי" בשבת ראש חודש אלול, אין קוראים הפטרה זו כלל בשנה זו.
| חומש בראשית> פרשה | חומש בראשית> תאריך | חומש שמות> פרשה | חומש שמות> תאריך | חומש ויקרא> פרשה | חומש ויקרא> תאריך | חומש ויקרא> תאריך | חומש במדבר> פרשה | חומש במדבר> תאריך | חומש במדבר> תאריך | חומש דברים> פרשה | חומש דברים> תאריך |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בראשית | כ"ז בתשרי | שמות | כ"א בטבת | ויקרא | ט' באדר ב' | ט' באדר ב' | במדבר | כ"ז באייר | ה' בסיוון | דברים | ט' באב |
| נח | ד' בחשוון | וארא | כ"ח בטבת | צו | ט"ז באדר ב' | ט"ז באדר ב' | נשא | ה' בסיוון | י"ב בסיוון | ואתחנן | ט"ז באב |
| לך לך | י"א בחשוון | בא | ו' בשבט | שמיני | כ"ג באדר ב' | כ"ג באדר ב' | בהעלתך | י"ב בסיוון | י"ט בסיוון | עקב | כ"ג באב |
| וירא | י"ח בחשוון | בשלח | י"ג בשבט | תזריע | א' בניסן | א' בניסן | שלח | י"ט בסיוון | כ"ו בסיוון | ראה | ל' באב |
| חיי שרה | כ"ה בחשוון | יתרו | כ' בשבט | מצרע | ח' בניסן | ח' בניסן | קרח | כ"ו בסיוון | ג' בתמוז | שפטים | ז' באלול |
| תולדת | ב' בכסלו | משפטים | כ"ז בשבט | אחרי מות | כ"ב בניסן | כ"ט בניסן | חקת | ג' בתמוז | י' בתמוז | כי תצא | י"ד באלול |
| ויצא | ט' בכסלו | תרומה | ד' באדר א' | קדשים | כ"ט בניסן | ו' באייר | בלק | י' בתמוז | י"ז בתמוז | כי תבא | כ"א באלול |
| וישלח | ט"ז בכסלו | תצוה | י"א באדר א' | אמר | ו' באייר | י"ג באייר | פינחס | י"ז בתמוז | כ"ד בתמוז | נצבים | כ"ח באלול |
| וישב | כ"ג בכסלו | כי תשא | י"ח באדר א' | בהר | י"ג באייר | כ' באייר | מטות | כ"ד בתמוז | ב' באב | וילך | ו' בתשרי |
| מקץ | ל' בכסלו | ויקהל | כ"ה באדר א' | בחקתי | כ' באייר | כ"ז באייר | מסעי | ב' באב | מחוברת | האזינו | י"ג בתשרי |
| ויגש | ז' בטבת | פקדי | ב' באדר ב' |  |  |  |  |  |  | וזאת הברכה | שמחת תורה |
| ויחי | י"ד בטבת |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  s:טור אורח חיים תכח
↑  לוח השנה וחשבונו תוך בירור שאלת המחזוריות, יעקב מתלון, אתר שורש.
↑  שהרי בשנה פשוטה תמיד קוראים פרשת צו בשבת הגדול, ובשנה מעוברת, בדרך כלל חל בפרשת זכור או פרשת פרה.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תכ"ה, סעיף א'
ולדימיר וורונין

ולדימיר ניקולאיה וורונין (נולד ב-25 במאי 1945 ביישוב קורז'ובה, שבנפת דובסרי) כיהן כיושב-ראש מפלגת הקומוניסטים ברפובליקת מולדובה החל משנת 1994. בין התאריכים 7 באפריל 2001 עד 11 בספטמבר 2009 שימש כנשיא רפובליקת מולדובה .
רקע משפחתי ולימודים

לפי מקורות אחדים בעיתונות הרומנית והמולדבית בשפה הרומנית, ולדימיר וורונין נולד במשפחה בעלת שורשים רומנים (מולדובנים) ויש לו אב חורג ממוצא רוסי. שם אביו ניקולאיֶה, ושם אמו פלאגיה, בת לבית בֶזֶ'ניצה. אחד מסביו, איזידור סרבו, רומני מולדבי במוצאו, היה קרבן לרדיפות מהתקופה הסטליניסטית וגורש מאזור הולדתו לסיביר. אחד מהוריו נולד בגולה בעיר טומסק בסיביר.
תחילת פעילותו המקצועית והפוליטית

אחרי לימודים על תיכוניים טכניים, וורונין החל לעבוד במפעל לחם בעיר קריוּלֶן בשנת 1961 וב-1966–1971, כיהן כסגן מנהל של המפעל, ולאחר מיכן שימש כמנהל של מפעל לחם בעיר השכנה, דובסאר.
אחרי שסיים ברוסיה לימודים אוניברסיטאיים עם תואר מהנדס לתעשיית המזון, כיהן בתפקידים מנהליים בערים אונגֶן ודובסאר במסגרת מועצת העיר.
בהמשך למד באקדמיה למדעים פוליטיים של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (עד 1983) ובאקדמיה של משרד הפנים הסובייטי (שהיה אחראי בזמנו על כוחות המשטרה בברית המועצות)(עד 1991).
בין השנים 1983 - 1985 עבד כמפקח וסגן מנהל מחלקת ארגון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. בשנת 1985 היה לראש מחלקה במשרד ראש הממשלה של הרפובליקה הסובייטית.
בין השנים 1985 - 1989 היה מזכיר ראשי של הוועד העירוני של המפלגה בעיר בנדרי. בין השנים 1989–1990 היה לשר הפנים (עם דרגת גנרל מיור של כוחות המשטרה).