המצוד (ספר)
רקע היסטורי על המאורע המתואר בספר

בשנת 1957 פריץ באואר, משפטן גרמני יהודי, הביא לידיעת ממשלת ישראל מיקום אפשרי של אדולף אייכמן, אשר ברח לארגנטינה ב־1950 ושם התגורר עם אשתו וארבעת ילדיו. לאחר מלחמת העולם השנייה נעשו מאמצים למצוא נאצים ולהעמידם לדין במדינות שונות מבעלות הברית. עקב כך נאצים רבים ניסו לברוח למדינות רחוקות וללא הסכמי הסגרת פושעים עם מדינות כגון צרפת, ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות. ארגנטינה התאימה למטרותיהם ולכן נאצים רבים ברחו לשם (ולמדינות דומות). לאחר שהסכים באואר לחשוף את המקור שלו הלכו אנשי המוסד לתחקר אדם זה- לותר הרמן: גרמני יהודי עיוור שעבר לארגנטינה. הוא דיווח על אדם בשם ניק אייכמן, שלטענתו היה בנו של אדולף אייכמן שהתגורר בקרבת מקום. לאחר כמה חקירות החליטו אנשי המוסד שלא לסמוך על עדותו או לפעול על פיה. כמה שנים לאחר מכן פנה באואר למוסד שוב עם מקור נוסף, המאמת את הנאמר של הרמן לגבי זהותו הבדוייה של אייכמן- ריקרדו קלמנט. לאחר מכן התחילו אנשי המוסד לתצפת אחר ריקרדו קלמנט, לאשר שהוא אכן אייכמן ולתכנן את הפעולה החשאית של הבאתו ארצה למשפט, ללא ידיעת השלטונות הארגנטינאים. באותה עת ידעו על הפעולה בצמרת המדינית: ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שרת החוץ גולדה מאיר, והיועץ המשפטי לממשלה חיים כהן (שעמו התייעצו בנוגע לסמכות החוקית של הבאת אייכמן לדין בישראל). אושר מקומו של אייכמן, של בניו ושל אשתו, בדירה שנרשמה על שם הנעורים של אשתו של אייכמן. הצילומים שהושגו במעקב חשאי על הבית היו דומות לצילומים ישנים של אייכמן ונקבע שיש ודאות רבה שזה אכן אותו האיש.
תכנון לכידת אייכמן והבאתו ארצה טמנה בחובה קשיים רבים. הפעולה התרחשה על מדינה ריבונית הרחוקה מאוד פיזית מישראל, היה חוסר בתקשורת ישירה בין ארגנטינה לישראל, היה קושי במציאת דירות מתאימות הקרובות מספיק לביצוע מעקב ושכירת מכוניות המפקדות באופן רציף. בנוסף, התעוררה בעיה להעביר את אייכמן ארצה בחשאיות - בשנים אלה לא היו טיסות סדירות מישראל לדרום אמריקה, והוחלט ששימוש בכלי שיט לא יהיה אפשרי. לבסוף הוחלט להשתמש במטוס אל על הנושא משלחת ישראלית לרגל חגיגות יום העצמאות ה-150 של ארגנטינה, אשר בחזור יוכל לשאת את אייכמן ואנשי המוסד השומרים עליו. צוות החטיפה הורכב מאנשי המוסד והשב"כ, שהחזיקו בזהויות בדויות, וכלל בין היתר מומחה לזיהוי מסמכים ורופא מרדים- למקרה שיהיה צורך לסמם את אייכמן על מנת להעבירו. ימים ספורים לפני המועד המתוכנן התגלה שהרשויות מתכננות לדחות את קבלת הפנים הישראלית בכמה ימים. למרות זאת הוחלט להוציא לפועל את המבצע במועד המתוכנן ולשמור על אייכמן כמה ימים בדירת מסתור לפני הגעת המטוס. ביום המיועד, בשעה שבע וארבעים בערב, ארבו אנשי המשלחת לאייכמן במסלול ההליכה הקבוע שלו מתחנת האוטובוס לביתו. הם התפרסו בשתי מכוניות שהכילו סך הכל ארבעה אנשים. מכונית אחת שתפקידה לתפוס אותו והשנייה לסנוורו עם פנסיה כדי שלא ישים לב למכונית השנייה ברגע הקריטי. קלמנט הופיע בשעה 20:05, הוא הופל והוכנס למכונית שנסעה משם מיד. אזקו אותו, חסמו את פיו והזהירו אותו בגרמנית שאם ייפר את הוראותיהם הם יירו בו. הלכידה הסתיימה לאחר פחות מדקה. בדירת המסתור הוא נאזק למיטה, ותוחקר לראשונה. אימתו את זהותו בעזרת שאלות על פרטי זיהוי שונים לגביו, הוא הודה שהוא אכן אדולף אייכמן ועל פי דרישת בן-גוריון הביאו את נציג הסוכנות היהודית בווינה בשנת 1938 - משה אגמי - שפגש את אייכמן בעבר, כדי שיוכל לאמת את זהותו. לאחר אימות זהותו נשאר אייכמן כלוא בחדר לכמה ימים, בעוד הצוות מחכה לזמן הטיסה. נאסר על חוליית הלכידה לשוחח עמו, אך למרות זאת הוא תוחקר כמה פעמים, ואף הסכים להצעה להסכים בכתב להעברתו והעמדתו לדין בישראל. בנוסף, משנודע לו שהוא הולך להיות מועמד לדין בישראל, אמר שהוא יודע עברית ואף ציטט מהתנ"ך ומקריאת שמע.
מטוס אל על הגיע לשדה התעופה של בואנוס איירס נושא מכונאי ואיש שב"כ בעל דמיון פיזי לאייכמן, והעלו את אייכמן למטוס תחת זהותו של אדם זה. אייכמן סומם בתרופות מטשטשות שיאפשרו לו ללכת אך לא לדבר, וכל הצוות התחפש לאנשי מטוס אל על. הבדיקה הביטחונית והעלייה למטוס עברו ללא אירועים בעייתיים. זמן הטיסה לארץ לקח יותר מעשרים וארבע שעות. למחרת הודיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון בכנסת על לכידתו של אייכמן והבאתו ארצה. המבצע גרם לחיכוך דיפלומטי קצר בין ישראל לארגנטינה על רקע התערבות ופגיעה בריבונותה. בנוסף, פרטי מבצע מסתורי זה נשמרו בסוד במשך שנים רבות ודרך לכידתו של אייכמן עוררה השערות ותאוריות שונות ברחבי העולם.