stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרידריך ניטשה
הגותו > הרצון לעוצמה

כי גאולת האדם מן הנקמה, הלוא הוא בעיני הגשר לתקווה העילאית והקשת בענן שלאחר סערות ממושכות.
הרצון לעוצמה (מגרמנית, "Der Wille zur Macht") הוא רעיון חלקי שניטשה לא הצליח לסיים במהלך חייו השפויים. את מהות השאיפה לעוצמה שאב ניטשה משופנהאואר שביסס חלק נרחב מהפילוסופיה שלו על "הרצון להיות" - הטענה שהרצון העמוק והחשוב ביותר אצל האדם הוא המשך הקיום, וכל יצור חי מונע על ידי הרצון לשאת ולפתח את חייו שלו עצמו. ניטשה התנגד וטען שיש יצר יותר חשוב ועמוק מזה. הוא חידד את טענת שופנהאואר וטען כי "הרצון לעוצמה" הוא המוביל את האדם מבחינה פסיכולוגית. ניטשה הוריד את הרצון לחיות לדרגה משנית והעלה את הרצון לעוצמה לדרגה העליונה. הוא ראה את האדם המסתגל כאדם חלש לעומת האדם שמסגל את המציאות לטובתו.
הרצון לעוצמה אינו מדבר על עוצמה פיזית, כפי שהנאצים פירשו אותו, אלא לעוצמה אינטלקטואלית ויכולת לשינוי עצמי והתגברות.
הרצון לעוצמה הוא רעיון שמבטא את הטפילות של כל היצורים החיים, את חוסר היותם מספיקים לעצמם. לא הישרדות אלא הרצון לעוצמה הוא הכוח המניע את החיים: כל פרט במציאות חייב לנצל את סביבתו כדי לחיות. הפרט לעולם לא מספיק לעצמו, החלש מבקש את עוצמתו של החזק יותר. כך, למשל, מי שמציית למצפון הוא, למעשה, אדם שחומק מאחריות מוסרית, מה שמעיד על מצבו הקיומי החלש. קבלת תפיסה מוסרית על פיה נקבעים הכללים ואמות המידה באופן חיצוני וכולל היא אחד מהביטויים לחולשה ולטפילות. רק בעל העוצמה, אותו פרט שהתגבר על עצמו ואינו נזקק עוד לכללי ולחזק כדי לתת תוקף להחלטותיו ולנטיותיו - זה שמקור עוצמתו הוא פנימי - רק הוא יכול לבצע שיפוט מוסרי.
לטענתו, אין אדם שיוכל להעיד על כך שיישאר בחיים בכל מחיר. טוען שלכל אדם יש מצב אשר עבורו הוא לא ירצה להמשיך לחיות ולכן מצב זה ינצח את יצר ההישרדות ובכך הצליח להוריד את הרצון לחיות לדרגה משנית.
הגותו > מוסר אדונים ומוסר עבדים, ורסנטימנט

האדם האציל חש את עצמו כערך קבוע; הוא לא צריך אישור; הוא שופט, "מה שמזיק לי הוא מזיק כשלעצמו"; הוא יוצר הערכים.
לטענת ניטשה קיימים שני סוגים של מוסר: מוסר אדונים שקשור לאדם האציל, ומוסר עבדים ששייך לאנשים הנחותים. שני סוגי מוסר הם מערכות מוסר שונות: בעוד מוסר האדונים מתאים פעולות ל"טוֹב או רע" (good or bad) מוסר העבדים מתאים פעולות ל"טוּב או רוע" (good or evil). ניטשה בז לשני סוגי המוסר האלו, אך בבירור פחות למוסר האדונים ביחס למוסר העבדים.
מוסר האדונים הוא מוסר של עוצמה. לאדם עם מוסר כזה "טוב" פירושו אצילי, חזק ועוצמתי, בעוד "רע" פירושו חלש, עלוב ופחדן. מוסר העל-אדם מתחיל באדם האציל עם רעיון בסיסי למהו טוב, אשר ממנו מתפתח הרע. מוסר העבדים מתחיל מחולשה ומקנאה חזקה כלפי החזק אותה ניטשה מכנה "רסנטימנט". רק מתוכו ובאמצעותו מוגדר ה"טוב". מוסר העבדים הוא מוסר של תועלתנות: הטוב הוא הדבר השמיש ביותר לקהילה כקהילה. הרשע לעומת זאת הוא הדבר שגורם לסבל.
האציל בז לרוע בעוד העבד מפחד ממנו.
בנוסף, ניטשה האמין שמוסר העבדים הוא הבסיס של מוסר הנצרות. לדעת ניטשה, מוסר העבדים נוצר על ידי אנשים שלא היה להם מספיק אומץ כדי להשיג את מה שהם באמת רצו: ולכן חוסר ההישג הזה הפך להישג מוסרי: לכן מוסר העבדים מרסן את התשוקות השונות של בני האדם, וכאשר הם מרוסנים ומדחיקים את עצמם מלעשות כל מני דברים, זה דבר טוב. ניטשה האמין שההפך הוא הנכון.
שליטת ערכי המוסר של הדת היהודית והנוצרית באירופה, בראשם הערך "ואהבת לרעך כמוך" מסמנים אליבא דניטשה את ניצחון מוסר העבדים על פני מוסר האדונים. המוסר השולט בחברה על פי ניטשה הוא מוסר עבדים, הדוחק אדם לרעהו כדי לשמור על שלמות האדם כחיית עדר צייתנית.
הגותו > ביקורת כלפי הנצרות

ניטשה ביקר את עולם הערכים האירופי והנוצרי של זמנו וטען כי עקרונות המוסר הנוצריים השיגו את ההפך ממה שביטאו, ו"דת האהבה" היא זו שגרמה לשפיכות הדמים הגדולה ביותר. הוא לעג והתגרה בממסד הנוצרי באומרו "אלוהים מת, אני הייתי בהלוויה שלו". הוא הוקיע את הפרישות הנוצרית וראה אצל רבים שבוחרים בה מעשה של צביעות: "אמנם מתנזרים הם, אך הכלבה חושנות מציצה בקנאה מכל מעשה אשר יעשו...לא מעטים הם אלה, אשר ביקשו לגרש את שטנם מקרבם ונקלעו לתוך החזירים". בספרו אנטיכריסט ביקר ניטשה את התפתחות הנצרות, ולטענתו הקשר בין הנצרות לתורת ישו הוא אפסי.
דוגמה לביקורתו של ניטשה על הנצרות:
ב"ברית הישנה" היהודית, זה ספר הצדק האלהי, מצויים אנשים, דברים ונאומים, בסגנון גדול כל כך, שאין כלום בספרות יון והודו שיוכל להידמות אליו. אתה ניצב באימה וביראת כבוד בפני שרידים אדירים אלה של מה שהאדם היווה פעם, ואתה מהרהר את הרהוריך הנוגים על אסיה הזקנה ועל אותו חצי-אי המשתרבב ממנה, זו אירופה, הרוצה, ויהי מה, להיראות לגבי אסיה ל'התקדמות האדם". אכן: מי אשר הוא עצמו אינו אלא חיה מבויתת, בהמה דקה, ואין לו בעולם אלא צרכיה של בהמת בית כנועה (בדומה למשכילים של ימינו, כולל הנוצרים של "הנצרות המשכלת'), אינו צריך להתמלא לא פליאה ולא עצבות בעמדו בין חורבות אלה - הטעם שאתה טועם בה, בברית הישנה, הוא אבן הבוחן ל'גדולות" ו"קטנות": אולי רק זאת, ייתכן שימצא כי קרובה יותר לטעמו הברית החדשה, זה ספר החסד (שעומד בו הרבה מאוד ריח ניחוח חסוד ודחוס של צליינים וענווי נפש). הצמדת "הברית החדשה", שהיא מכל הבחינות מין רוקוקו של הטעם, ל"ברית הישנה", להיותם ספר אחד, "ביבליה", "ספר הספרים", ייתכן וזהו מעשה החוצפה הגדול ביותר ו"חטא כלפי הרוח" הכבד ביותר מכל מה שמעיק על מצפונה של אירופה הספרותית.
ניטשה כמלחין

במאי 1854 והוא בן 9, שמע ניטשה את האורטוריה "המשיח" של הנדל בקתדרלת נאומבורג, ונטמע בו לראשונה הרצון להלחין מוזיקה משל עצמו. כבר באותה שנה ניסה ניטשה את כוחו בתרגילי קומפוזיציה פשוטים, ובאביב 1855 לקח שיעורי פסנתר אצל מנצח מקהלת הכנסייה המקומי. בשנת 1856 השלים ניטשה את הלחנותיו הראשונות - יצירות קטנות לפסנתר ואוברטורה לפסנתר בארבע-ידיים לטרגדיה פרי עטו "אורקדל" (Orkadal). באותה שנה שמע ניטשה ביצוע של הרקוויאם של מוצרט בקתדרלת נאומברג, ולחג המולד קיבל עיבודים לפסנתר של הסימפוניות של היידן.
בשנים הבאות שמע ניטשה ביצועים לאורטריות "הבריאה" מאת היידן, "שמשון" ו"ישראל במצרים" מאת הנדל ו"פאוסט" מאת רוברט שומאן, וכן את הסימפוניה השביעית של בטהובן ופואמות סימפוניות מאת הנס פון בילו. במקביל השיג ניטשה תווים לסונאטות מאת בטהובן וליצירות שונות מאת פרנץ ליסט ורוברט שומאן, ביניהן מוזיקת הליווי שכתב שומאן לפואמה הדרמטית "מנפרד" מאת לורד ביירון.
עניינו ארוך השנים של ניטשה בריכרד וגנר החל לכל המאוחר בשנת 1860, כשהשיג את התווים לאופרה טריסטן ואיזולדה.
ניטשה הלחין שורה של שירים לקול גברי בליווי פסנתר, וכן יצירות לפסנתר. שיריו בוצעו על ידי הבריטון הנודע דיטריך פישר דיסקאו.
קבלה ומורשת > השוואה עם סרן קירקגור

בעבר חשבו שניטשה (1900-1844) ידע מעט על הפילוסוף סרן קירקגור (1855-1813). אך במהלך המאה העשרים נכתבו השוואות בין ניטשה לקירקגור שאכן מראות על קשר ביניהם; הן נכתבו על ידי מספר רב של פילוסופים מערביים כגון ז׳אן ואהל, קרל יספרס, גאורג ברנדס ואפילו ז'אן-פול סארטר.
גאורג ברנדס ביקש מניטשה ב-1888 באחד ממכתביו שילמד את יצירותיו של קירקגור. ניטשה הבטיח שיקרא, אך בגלל התמוטטותו ב-1889 לא הספיק לקרוא. עם זאת, קרא ניטשה ספר של האנס מארטנסן שבו מארטנסן מצטט את קירקגור וכותב אודותיו.
השוואה:
בחייהם האישיים:
חברתו של קירקגור - פיאנסה רגינה, וחברתו של ניטשה - לו אנדריאס סלומה.
לשניהם הייתה תקופת כתיבה פורייה שבה הוציאו ספר בשנה. לקירקגור ב-1843–1850 ולניטשה ב-1888-ב-1878.
שניהם נחשבים למבשרי האקזיסטנציאליזם.
אביר האמונה של קירקגור לעומת העל אדם של ניטשה.
עיסוקם המשותף בפסיכולוגיה. קירקגור בפילוסופיית אמונה וניטשה בפילוסופיית כוח.
עיסוק משותף בדת. קירקגור החשיב את הדת כמרכיב חיוני של החיים, וניטשה התרחק מהדת וטען שאלוהים מת.
כתיבה על אבות דתיים. קירקגור בחיל ורעדה על אברהם אבינו, וניטשה בכה אמר זרתוסטרא על זרתוסטרא.
אהבת האמונה אצל קירקגור ואהבת החיים אצל ניטשה.
התרחקות משותפת מהאספסוף. קירקגור התרחק מה"קהל", וניטשה - מה"עדר".
קבלה ומורשת > יחס ניטשה ליהדות ודימויו בקרב הנאצים ובקרב יהודים

מיכאל קאליש מונה כמה רעיונות יסוד ששוזרים את הגותם של ניטשה ושל היטלר: המרכזיות של היצרים ושל הפעולה האותנטית; הסכנה שביהודי המתוחכם החדש; והנבואה על סוג חדש של אדם שיערער על הערכים היהודיים ויחזיר את התהילה של "החיה הבלונדינית". הוא מסיק שהבסיס לספר "מיין קמפף", הוא פירוש מעוות לעבודתו של ניטשה.
בתמיכתו לכאורה בקיום החוק והסמכות כדי לקיים את החברה, יחד עם שאיפתו לאדם-עליון העדיף על החיה והאדם הנחות, אימצוהו ההוגים של התנועה הנאצית, אך כיום יש הסבורים שהיה זה עיוות של רעיונותיו שכללו התנגדות לאנטישמיות ואהדה לרעיון אימוץ החיים שביהדות, ושעיקר דעתו הייתה שעל כל אדם מוטל לבדוק ולהגיע למסקנותיו הוא. אחרים רואים בהעמידו את מוסר הסמכות והכוח העדיף על פני "מוסר העבדים" הנוצרי (ובמקורו יהודי) אחר "מותו של האל", ואת דרישתו לחיות לפי המסקנות שאדם מגיע אליהן על סמך התבוננותו ותבונתו, כדחיית המוסר והרגש.
ניטשה עצמו סלד מן האנטישמיות וזאת הייתה אחת הסיבות העיקריות לניתוק קשריו עם עמיתו, המלחין הגרמני האנטישמי לשמצה ריכרד וגנר. ניטשה העריך את התנ"ך וראה את הברית החדשה כהתפתחות נחותה שלו, כך גם את הנצרות ביחס ליהדות. בספרו "אנושי, אנושי מדי" הצהיר כי על פי עמדתו יש:
לסלוח לעם היהודי, שידע את ההיסטוריה רצופת הסבל ביותר מבין כל העמים, ואשר מבניו זכינו בנאצל שבבני האדם (ישו), בפילוסוף הטהור ביותר (ברוך שפינוזה), בספר העוצמתי ביותר (התנ"ך) וכן בקוד המוסר היעיל בתבל.
לעומת זאת, יחסו ליהודים לא היה חד צדדי, והוא ראה במוסר היהודי-נוצרי מוסר חלש שדיכא את המוסר הדיונוסי היווני. ובעוד הוא משבח אנשי רוח יהודים, כגון ברוך שפינוזה, היינריך היינה ופליקס מנדלסון, העיסוק היהודי בכסף נראה בעיניו בזוי. יצוין שניטשה שיבח את שפינוזה לאחר שקרא את "האתיקה" שלו. מאוחר יותר ניטשה נתקל ב"מאמר תאולוגי-מדיני" והסתייג משפינוזה ואף הביע כלפיו סלידה.
יחסו של ניטשה ליהדות היה מורכב. מצד אחד, ראה ביהדות את האחראית ליצירת "מוסר העבדים" (לדוגמה, "מעבר לטוב ולרוע", אפוריזם 95) וכמקור להתפתחותה של הנצרות, הדת אותה תיעב. לעומת זאת, ניטשה ראה בעם היהודי כ"גזע החזק ביותר, היציב ביותר, הטהור ביותר מכל הגזעים החיים כיום באירופה." כמתנגד לאנטישמיות, ניטשה קרא לקבל את היהודים אל האומה הגרמנית ולהוציא ממנה את ה"צרחנים האנטישמיים" במקומם.
תורתו של ניטשה השפיעה רבות על הוגים יהודים שונים בני-זמנו. לטענת מתרגם כתביו של ניטשה לעברית, ישראל אלדד, היהודים בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים נמשכו לסגנון הנבואי של ספרו הראשי "כה אמר זרתוסטרא". תוכן הספר שבירת "הלוחות הישנים של המוסר" ושבירת מוסכמות לא מתוך ניהיליזם אלא לשם שמים (לדוגמה, שיחת זרתוסטרא עם האפיפיור המפוטר). ואכן, מספר סופרים ומשוררים בספרות העברית של תחילת המאה העשרים הושפעו ישירות מניטשה, ביניהם: מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, יוסף חיים ברנר, שאול טשרניחובסקי, אורי צבי גרינברג, פנחס שדה ועוד.
ניטשה נתן לרעיונותיו ביטוי מליצי בספריו, תוך מתן דמות שירית ומטאפורית לרעיונותיו, במקום ניסוח טיעונים פילוסופיים לשמם. חלק ממליצותיו, הניתנות לפרשנויות שונות, מצאו הד בלבם של הנאצים ובלבו של היטלר. שלילת המוסר הקיים (ניהיליזם), הרצון לעוצמה, "על-אדם", קידושה של המלחמה וביזויו של השלום, כל אלו הדהדו בתורתם של הנאצים לרוב - תוך עיוות - של רעיונותיו המקוריים של ניטשה, ריקונם מתוכן, ורידודם עד דק, ותוך התעלמות מרעיונות מרכזיים בתורתו, כגון חשיבות המאבק הפנימי, השליטה העצמית, והחשיבה העצמאית של האדם, אשר לא תאמו את דרכם של הנאצים.
תרגומי כתביו לעברית

בתחילת המאה העשרים תורגמו אפוריזמים אחדים לעברית על ידי יעקב קלצקין. להלן שאר חיבוריו שראו אור בעברית.
דיוניסוס ואפולו: מסות על האומנות. ראיית העולם הדיוניסית [1870]; על אמת ושקר במובן החוץ-מוסרי [1873]; התחרות ההומרית [1872]; על הפתוס של האמת [1872], ת"א: הוצאת הקיבוץ המאוחד וספרית פועלים, מגרמנית יעקב גולומב, 1990.
מסות על חינוך לתרבות: שופנהאור כמחנך [1874]; על עתיד מוסדות החינוך שלנו [1872], ירושלים: הוצאת מאגנס, מגרמנית יעקב גולומב, 1988.
הולדת הטרגדיה [1872]; המדע העליז [1882, 1887], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1969.
אנושי, אנושי מדי [1878], ירושלים: הוצאת מאגנס, מגרמנית יעקב גוטשלק ואדם טננבאום, 2008.
דמדומי שחר [1881]; כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים [1874], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1968.
כה אמר זרתוסטרא [1883-5]
ורשה: הוצאת ספרות, מגרמנית דוד פרישמן, 1912.
ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1973.
ת"א: הוצאת עם עובד, מגרמנית אילנה המרמן, 2010.
מעבר לטוב ולרוע [1886]; לגניאולוגיה של המוסר [1887], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1967.
פרשת ואגנר [1888]; שקיעת האלילים [1888]; הנה האיש [1888]; אנטיכריסט [1888]; אגרות, ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1978.
הרצון לעוצמה [1901], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1978.
המדינה היוונית (תרגם מגרמנית והקדים מבוא: עמר ארד) בתוך 'דחק', כרך יג', 2021.
תרגומי כתביו לעברית > חלופות מכתבים

גאורג ברנדס - פרידריך ניצ'ה, ת"א: הוצאת מחברות לספרות, מגרמנית ישראל זמורה, 1949.
הנה האיש: מכתבים, ירושלים: הוצאת כרמל, תרגום: יפתח הרמן כרמל, לקט, ערך והקדים: יעקב גולומב, 2011.
לקריאה נוספת > חייו והגותו

(הרב) הלל צייטלין, "על גבול שני עולמות", הוצאת יבנה. במסה הראשונה.
ולטר קאופמן, ניטשה: פילוסוף, פסיכולוג, אנטיכריסט, תרגם מגרמנית ישראל אלדד, הוצאת שוקן, 1982.
רחל שיחור, ניטשה: עיונים בתרבות המערב, הוצאת משרד הביטחון, 1989.
אריה י. לייב, החזרה הנצחית בפילוסופיה של ניטשה, הוצאת רזיאל, 1991.
רונלד היימן, ניטשה: חיים של ביקורת, הוצאת דביר, 1992.
בריאן מגי, הפילוסופים הגדולים - מבוא לפילוסופיה המערבית, הוצאת פרוזה, 1997.
יורגן ניראד, ניטשה: מסה ומבחר מכתביו, תרגמה מגרמנית אילנה המרמן, הוצאת עם עובד, 2000.
אביטל כהן, אליהו זערור, "גדולי הפילוסופים", רקפת הוצאה לאור בע"מ, שנת 2000, ערך:פרידריך ניטשה, עמוד 144–154.
רידיגר ספרנסקי, ניטשה: חיי הגות, תרגם יעקב גוטשלק, הוצאת כרמל, 2003.
אלי אילון, יצירה עצמית: חיים אדם ויצירה על פי ניטשה, הוצאת מאגנס, 2005.
חיים אסא, כשמרקס וניטשה נפגשו בכיכר תחריר, הוצאת דרור לנפש, 2013.
איתן מכטר, ניטשה והאסתטי: מעשה היצירה ב"מדע העליז", רסלינג, 2017.
גבריאלה ד'אנונציו, החיה הנבחרת | פרשת וגנר, (דחק, סדרת 'דרש', מאיטלקית: אמוץ גלעדי), 2022.
ערן אביב, האירוניה של ניטשה: כיצד מועילה ומזיקה ההכרה לחיים, רסלינג, 2022.
Curt Paul Janz, Friedrich Nietzsche: Biographie (München und Wien: Carl Hanser Verlag, 1978).
לקריאה נוספת > מורשתו

יעקב גולומב, הפיתוי לעוצמה: בין ניטשה לפרויד, הוצאת מאגנס, 1987.
רן סיגד, האמת כטראגדיה: ניטשה, שפינוזה, קירקגור, מרקוס אורליוס, הוצאת מוסד ביאליק, 1990.
ירמיהו יובל, חידה אפלה: הגל, ניטשה והיהודים, הוצאת שוקן, 1996.
יעקב גולומב (עורך), ניטשה בתרבות העברית, הוצאת מאגנס, 2001.
דייב רובינזון, ניטשה והפוסטמודרניזם, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר וספרית פועלים, תרגם מאנגלית אריה בובר, 2002.
יעקב גולומב (עורך), ניטשה בבתי הקפה של וינה, הוצאת כרמל, תרגם מגרמנית קלוד אבירם, 2006.
שלמה קאלו, התנצלות, הוצאת דע"ת, 2007.
סטיבן א. אשהיים, מורשת ניטשה בגרמניה 1890-1990, הוצאת עם עובד, תרגמה מאנגלית חנה אשהיים, 2008.
יעקב גולומב, ניטשה העברי, הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2009.
שי פרוגל, אתיקה: שפינוזה וניטשה, הוצאת כרמל, 2010.(הספר בקטלוג ULI)
מארק שולמן, ‏ניטשה מערער המוסכמות, באתר "אלכסון", 14 בדצמבר 2015
דוד אוחנה, זרתוסטרא בירושלים: פרידריך ניטשה והמודרניות היהודית, ירושלים: מוסד ביאליק, 2016.
חנינה בן מנחם, ניטשה על חוק ומשפט, הוצאת מאגנס, 2021
יעקב גולומב, זהות בלא נחת: על יהודי שוליים נאורים וזיקתם אל ניטשה, ירושלים: מאגנס, 2022.
לקריאה נוספת > מהדורות ביקורתיות של כתביו בגרמנית

Nietzsches Werke: Kritische Gesamtausgabe. Herausgegeben von Giorgio Colli und Mazzino Montinari. 40 Bänden in 9 Abteilungen. (Berlin und New York: Walter de Gruyter, 1967).
Nietzsches Briefwechsel: Kritische Gesamtausgabe. Herausgegeben von Giorgio Colli und Mazzino Montinari. 18 Bänden in 3 Abteilungen. (Berlin und New York: Walter de Gruyter, 1975).
Friedrich Nietzsche. Der Musikalische Nachlaß: Gesamtausgabe in einem Band. Herausgegeben von Curt Paul Janz, (Basel: Bärenreiter-Verlag, 1976).
משפחת גרייסי

סמל משפחת גרייסי הנחשב גם לסמל של הג'וג'יטסו הברזילאי
משפחת גרייסי (Gracie) היא משפחה ברזילאית מפורסמת המוכרת בהישגיהם הספורטיביים במספר ענפי ספורט לחימה, החשוב שבהן הוא אמנות לחימה וספורט שפיתחו בני המשפחה הנקרא ג'ו ג'יטסו הברזילאי. בני המשפחה זכו להצלחה גם בתחום אמנויות לחימה משולבות ובג'ודו.
הראשונים לפתח את אמנות הלחימה המשפחתית היו האחים הליו, אוסוואלדו, ג'ורג', קרלוס וגסטאו הבן, הנחשבים גם לאגדות ספורט בברזיל. בניו של הליו, ובראשם רויס ורוריון, הפכו את אמנות הלחימה למפורסמת בעולם, באמצעות אליפות הלחימה האולטימטיבית (UFC) וענף האמנויות לחימה משולבות (MMA) שהיו ממקימיו ומאלופיו הראשונים.
ג'ו ג'יטסו

גָסטאוֹ גרייסי, נכדו של ג'ורג' גרייסי, נישא לססארינה פּסוֹאה וואסקונסלוס, בת למשפחה עשירה ממחוז סיארה ובשנת 1901 מחליט להתיישב בעיר בלם. שם נהיה גסטאו שותף עסקי בבית קרקס מקומי בשם "הקרקס האמריקאי". ב-1916 קרקס ארגנטינאי נודד בשם "האחים קירולו" העלה מופע בבית בקרקס של גרייסי ובו הופיע מיטסוּיוֹ מַאֵדַה, מהגר יפני חלוץ הג'ודו באמריקה הלטינית שאף זכה בתארים במספר תחרויות לחימה ברזילאיות שונות. שנה מאוחר יותר, קרלוס גרייסי, בנו הבכור של גסטאו גרייסי, החליט כי ברצונו ללמוד את רזי הג'ודו בעקבות הדגמה שערך מאדה בקרקס אביו ומאדה קיבל אותו כתלמיד. גרסאות אחרות מלמדות כי קרלוס גרייסי למד אצל תלמידים ברזילאים של מיטסויו מאדה. בשנת 1921 החליט גסטאו גרייסי לשוב עם משפחתו לעיר מולדתו, ריו דה ז'ניירו, בעקבות פטירתו של אביו, פדרו גרייסי.
קרלוס לימד את האומנות שלמד ממאדה את אחיו הקטנים אוסוואלדו, גסטאו הבן, וג'ורג'. לפי הליו גרייסי, הוא היה צעיר מדי באותה תקופה והיה חולני בילדותו, עובדה שמנעה ממנו להתאמן עם אחיו הגדולים. למרות זאת, הוא היה נחוש להשתתף באימונים כצופה, ולבסוף התגבר על מגבלותיו הגופניות והחל ליצור שיטת לחימה המותאמת למבנה גופו הקטן ולמגבלות הגופניות שלו. שיטה זו נקראה גרייסי ג'ו ג'יטסו ומאוחר יותר ג'יו ג'יטסו ברזילאי, והליו נחשב בפי רבים אחד האבות המייסדים של שיטה זו.
בקרב קהילת הג'ו ג'יטסו הברזילאי נחשב לעיתים רולס גרייסי לאבי השיטה. הוא הגיע למעמד זה לאחר שהתחרה בג'ודו, בסמבו ובהיאבקות. הוא אף שימש מורה למוצלחים מבני משפחת גרייסי, כגון ריקסון גרייסי, רוילר גרייסי, ריליון גרייסי וקרלוס גרייסי ג'וניור.
האלוף האחרון ממשפחה זו הוא רוג'ר גרייסי. הוא מחזיק בתואר אלוף העולם של התאחדות הג'ו ג'יטסו הברזילאית במשקל סופר-כבד, אלוף התחרות הפאן-אמריקאית במשקל פתוח ואלוף עולם במשקל כבד ובמשקל פתוח של מועדון הקרב אבו דאבי (אליפות העולם בגראפלינג). בן המשפחה המפורסם ביותר הוא רויס גרייסי, שזכה בשלוש מתוך ארבע אליפויות ה־UFC הראשונות בזכות האומנות המשפחתית. לאחר זכייתו ב־UFC פתח בישראל מועדון בראשות דוד בנימין אשר מלמד את אמנות הג'ו ג'יטסו.
ראו גם

ג'יו ג'יטסו ברזילאי
MMA
UFC
רונדה ראוזי

רונדה ג'ין ראוזי (באנגלית: Ronda Jean Rousey; נולדה ב-1 בפברואר 1987) היא ג'ודוקא לשעבר, לוחמת לחימה משולבת, שחקנית קולנוע וטלוויזיה ומתאבקת מקצועית אמריקאית, האלופה הראשונה של אליפות הלחימה האולטימטיבית. בעברה אלופת איגוד Strikeforce במשקל חצי בינוני וזוכת מדליית ארד בג'ודו באולימפיאדת בייג'ינג. כיום היא מתאבקת המופיעה בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית סמאקדאון.
קריירת ג'ודו

בעקבות אמה הג'ודוקא וחלומו של אביה כי גם היא תהיה ג'ודוקא, התאמנה ראוזי במרכז האימונים האולימפי בוייקפילד מסצ'וסטס. בגיל 17 השתתפה באולימפיאדת אתונה והפכה למתחרת הג'ודו האולימפית הצעירה ביותר. באותה שנה זכתה במדליית זהב אליפות העולם לנוער בג'ודו שהתקיימה בבודפשט שבהונגריה.
ב-2008 זכתה במדליית ארד באולימפיאדת בייג'ינג, במשקל עד 70 ק"ג והייתה לאמריקאית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית בענף הג'ודו.
קריירת אמנויות לחימה משולבות

ראוזי החלה את הקריירה שלה בקרבות אמנויות לחימה משולבות באוגוסט 2010 בקרב חובבים ובמרץ 2011 השתתפה לראשונה בקרב מקצועני, במרץ 2012 זכתה באליפות Strikeforce, באוגוסט 2012 הגנה על תוארה. בפברואר 2013 נטלה חלק בקרב הנשים הראשון בהיסטוריית אליפות הלחימה האולטימטיבית, בו הכניעה בנעילת בריח של הזרוע את יריבתה בסיבוב הראשון. בנובמבר 2015 הפסידה את התואר להולי הולם בסיבוב השני של הקרב על האליפות ב-30 בדצמבר 2016 רונדה פגשה את האלופה המכהנת אמנדה נונס לקרב בו הפסידה רונדה. זאת לאחר שנונס החלה את הקרב בסדרת אגרופים לפניה של רונדה, שנותרו ללא מענה. השופט הפסיק את הקרב לאחר 48 שניות.
קריירת היאבקות

ראוזי היא אוהדת היאבקות בידורית. הכינוי שלה "ראודי" (באנגלית: פרועה), נקבע לאחר שביקשה אותו ממתאבק העבר ראודי רודי פייפר, שנפטר ב-2015. היא, שיינה בייזלר, ג'זמין דיוק ומרינה שפיר קראו לעצמם "ארבעת הפרשים", כמחווה לקבוצה המקורית שהכילה את ריק פלייר, ארן אנדרסון, אולה אנדרסון וטולי בלנצ'רד.
קריירת היאבקות > WWE > הופעות בלתי רציפות (2017–2014)

ארבעת הפרשים נקלטו בעין המצלמה כשהן נוכחות באירוע הקיץ, סאמרסלאם, שהתקיים בחודש אוגוסט 2014. ראוזי נשאלה לאחר מכן באותו הערב האם היא תלך בעקבותיו של ברוק לסנר ולבסוף תעשה הסבה מקצועית להיאבקות. בתגובה ראוזי ענתה "לעולם אי אפשר לדעת".
באירוע רסלמניה 31 ישבו ארבע הבנות בשורות הקדמיות. במהלך ויכוח מתוכנן בין הרוק לבין סטפני מקמהן וטריפל H, מקמהן סטרה לרוק וציוותה עליו לעזוב את הזירה שלה. כמו כן, היא התגרתה בו בכך שהוא לעולם לא ירים יד על אישה. הרוק יצא מהזירה, אך הלך למקומה של ראוזי כדי להביא אותה לזירה. לאחר מבטים ממושכים בין ארבע הדמויות בזירה, הרוק תקף את טריפל H ודחף אותו לעבר ראוזי שסובבה אותו על גבה. מקמהן ניסתה לסטור לראוזי, אך מהלך זה נבלם וראוזי תפסה את ידה של מקמהן בהכנה לתרגיל ההכנעה שלה, אך ויתרה וזרקה אותה מהזירה. הרוק וראוזי חגגו בזירה בעוד שסטפני וטריפל H נסוגו לאחור.
ב-13 וב-14 ביולי וב-12 בספטמבר הופיעו הבנות כחלק מהקהל במסגרת הקרבות של בייזלר בטורניר הנשים לזכר מאי יאנג. בנוסף לכך באחד הקרבות של בייזלר בטורניר, נערך עימות ביניהן לבין שארלוט פלייר, בקי לינץ', ביילי וסשה בנקס שגם ידועות בתור "ארבעת הפרשים". עימות זה בין שתי הקבוצות רמז על פיוד עתידי ביניהן.
תוצאת קרבות MMA

| תאריך | יריבה | סיבוב | זמן | שיטה | אירוע | רקורד | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 30 בדצמבר 2016 | אמנדה נונס | 1 | 0:48 | נוקאאוט טכני | UFC 207 (אנ') | 12-2-0 | הפסד |
| 15 בנובמבר 2015 | הולי הולם | 2 | 0:59 | נוקאאוט | UFC 193 | 12-1-0 | הפסד |
| 1 באוגוסט 2015 | בת' קורייאה | 1 | 0:34 | נוקאאוט | UFC 190 | 12-0-0 | זכייה |
| 28 בפברואר 2015 | קט זינגנו | 1 | 0:14 | הכנעה | UFC 184 | 11-0-0 | זכייה |
| 5 ביולי 2014 | אלכסיס דייוויס (אנ') | 1 | 0:16 | נוקאאוט | UFC 175 | 10-0-0 | זכייה |
| 22 בפברואר 2014 | שרה מקמן | 1 | 1:06 | נוקאאוט טכני | UFC 170 | 9-0-0 | זכייה |
| 28 בדצמבר 2013 | מישה טייט | 3 | 0:58 | הכנעה | UFC 168 | 8-0-0 | זכייה |
| 23 בפברואר 2013 | ליז קארמוש | 1 | 4:49 | הכנעה | UFC 157 | 7-0-0 | זכייה |
| 18 באוגוסט 2012 | שרה קאופמן | 1 | 0:54 | הכנעה | סטרייקפורס: ראוזי נגד קאופמן | 6-0-0 | זכייה |
| 3 במרץ 2012 | מישה טייט | 1 | 4:27 | הכנעה | סטרייקפורס: טייט נגד ראוזי | 5-0-0 | זכייה |
| 18 בנובמבר 2011 | ג'וליה באד | 1 | 0:39 | הכנעה | סטרייקפורס צ'לנג'רס 20 | 4-0-0 | זכייה |
| 12 באוגוסט 2011 | שרה ד'אלליו | 1 | 0:25 | הכנעה טכנית | סטרייקפורס צ'לנג'רס 18 | 3-0-0 | זכייה |
| 17 ביוני 2011 | שרמיין טוויט | 1 | 0:49 | הכנעה | סטרייקפורס צ'לנג'רס 12 | 2-0-0 | זכייה |
| 27 במרץ 2011 | אדין גומז | 1 | 0:25 | הכנעה | מלך הזירה - נקודת המפנה | 1-0-0 | זכייה |
סגנון לחימה

ראוזי נלחמת בסגנון התקפי שמתבסס על יכולות טכניות גבוהות אותן למדה בקריירת הג'ודו שלה. היא נוהגת להפיל את יריבותיה לרצפה ואז למתוח את זרוען בנעילת בריח. סגנון זה הפך לסימן ההיכר של ראוזי.
שיא בליגת UFC

ראוזי מחזיקה בשיא הניצחון המהיר ביותר לאישה בליגת ה-UFC. בהתמודדות על האליפות בתאריך ה-28 בפברואר 2015 הביסה ראוזי את הטוענת לכתר קט זינגנו ב-14 שניות בלבד באמצעות לפיתת בריח.
היריבות מול "סייבורג"

ראוזי, שהחלה את הקריירה שלה בקרבות של 145 ליברות (65.7 קילוגרם) קראה תיגר על כריס סייבורג. ב-6 בינואר 2012 נמצאו בדמה של "סייבורג" שרידים של סטנוזולול - סטרואיד אנאבולי. סייבורג הושעתה למשך שנה וכאשר קיבלה את הרשות להילחם שוב, ירדה ראוזי ל-135 ליברות (61.23 קילוגרם) ואמרה שהיא עדיין רוצה להילחם בסייבורג, אך מכיוון שכעת ידה על העליונה, על "סייבורג" לרדת לדרגת המשקל שלה.
מאמנה של "סייבורג", טיטו אורטיז, טען בראיון כי מנהלת ה-MMA מגנה על ראוזי מפני הפסד לסייבורג.
קריירת משחק

ראוזי השתתפה בסרט בלתי נשכחים 3 שיצא ב-2014, בתפקיד שומרת סף קשוחה שמגויסת לחבורת הגיבורים, היא לוהקה לסרט מהיר ועצבני 7 שיצא לאקרנים ב-2015 ושיחקה בתפקיד עצמה בסרט הפמליה.
קריירת משחק > פילמוגרפיה מובחרת

| שנה | סרט/סדרה | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 2011 | Honoo-no Taiiku-kai TV | את עצמה |
| 2014 | בלתי נשכחים 3 | לונה |
| 2015 | מהיר ועצבני 7 | קארה |
| 2015 | הפמליה | את עצמה |
| 2016 | לוחם בשמיים | ג'ס |
| 2016 | Drunk History | גאלוס מאג |
| 2017 | שטח מת | דיבון פנברטי |
| 2018 | מייל 22 | סם סנואו |
| 2019 | מוקד 911 | לנה בוסקו |
| טרם התפרסם | שומר הברים | (ליידי) דלטון |
קריירת משחק > WWE Network

ב-3 ביוני 2019, ה-WWE הוציאו סרט תיעודי על ראוזי אשר עקב אחר חייה בתוך הזירה ומחוצה לה בעיקר בין רסלמניה 34 לרסלמניה 35, בנוסף לאירועים שקדמו קודם לכן כחלק מהסדרה WWE 24 ששודרה בערוץ ה-WWE Network.
חיים אישיים

אביה של ראוזי התאבד כשהייתה בת שמונה. אמה של ראוזי, אן מריה ראוזי דה מארס, הייתה אף היא ג'ודוקא - האישה האמריקנית הראשונה שזכתה באליפות העולם בג'ודו בשנת 1984. ראוזי הסבירה כי סגנון הלחימה שלה ושיטת ההכנעה נלמדה מאמה שהייתה מעירה אותה בבוקר על ידי בריח.
משנת 2015 ראוזי בזוגיות עם לוחם ה-MMA, טרוויס בראון, וב-28 באוגוסט 2017 השניים נישאו בהוואי.
אליפויות והישגים

הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated – PWI
PWI דירג אותה במקום ה-1 מתוך 100 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2018
הישגים בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment – WWE
אליפות הנשים של Raw (פעם אחת)
אליפות הנשים של סמאקדאון (פעמיים)
אליפות זוגות הנשים של ה-WWE (פעם אחת)  - עם שיינה בייזלר
רויאל ראמבל (2022)
אלופת הטריפל קראון השמינית