stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערוץ החדשות היהודי

| --- | --- |
לוגו הערוץ
 פרטי הערוץ
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 קטגוריה:  כללי, חדשות הקשורות ליהודים
 תאריך השקה:  21 בספטמבר 2011
 בעלות:  איגור קולומויסקי ודים רבינוביץ'
 שפה:  אנגלית, רוסית ושפות נוספות
 משרד ראשי:  בריסל 
 אזור קליטה:  צפון אמריקה, אירופה, המזרח התיכון
 שיטת שידור:  DVB, PAL
 הצפנה:  שידור דיגיטלי קרקעי, שידור לווייני חופשי, הפצה ברשתות הכבלים והלוויין
 http://jn1.tv/
 
ערוץ החדשות היהודי (באנגלית: Jewish News One או JN1) היה ערוץ טלוויזיה בינלאומי שעסק בחדשות העולם היהודי בתפוצות ובמדינת ישראל.
היסטוריה

הערוץ הוקם על מנת לתת ליהודי העולם אפשרות ליהנות ממדיה שקשורה ליהודים ולא עוסקת בנושאים אחרים. הערוץ הציג עצמו כמוסד ללא כוונת רווח, כערוץ חופשי, ללא קשר למדינה או ממשלה מסוימת וללא אג'נדה פוליטית. התורם העיקרי למימון הערוץ היה האוליגרך איגור קולומויסקי, יחד עם האוליגרך ודים רבינוביץ'. מנהל הערוץ היה בנו של ודים רבינוביץ', אולג רבינוביץ'.
הערוץ החל לשדר ב-21 בספטמבר 2011.
הערוץ שידר מבזק חדשות כל חצי שעה ומשלב תוכניות בנושאי יהדות. הוא פעל ממשרדים במגדל משה אביב ברמת גן, וממשרדים בקייב באוקראינה.
הערוץ סיים את שידוריו ונסגר במאי 2014, לאחר שפיטר את כל העובדים בישראל. 
הערוץ המשיך לפעול באוקראינה, תחת שם חדש, "UN1", והחל להתמקד בחדשות פנים-אוקראיניות.
שפות שידור

בזמן פעילותו, ניתן היה לקלוט את הערוץ בשפות שונות : אנגלית, רוסית, אוקראינית, צרפתית, ספרדית וערבית.
ראו גם

i24news
הערות שוליים

↑  איתמר כהן, איגור קולומויסקי, באתר TheMarker
↑  אלכסנדר כץ, ביה"ד לעבודה: בוטלו פיטורי 6 עובדי ערוץ החדשות היהודי jn1 שהתאגדו, באתר אייס, 20 במאי 2014
ערים באוסטריה

נכון לשנת 2019, גרים 4,110,658 מתושבי אוסטריה בערי המדינה (כ-46%). העיר הגדולה בה היא וינה, עיר הבירה, המאכלסת כחמישית מאוכלוסיית המדינה, ובנוסף היא גם המטרופולין הגדולה בה המאכלסת כשליש מאוכלוסיית המדינה. היישוב הצפוני ביותר באוסטריה הוא ליטשו, הדרומי ביותר הוא פרלך, המערבי ביותר הוא פלדקירך והמזרחי ביותר הוא המינבורג אן דר דונאו.
עונת 2017/2018 בסרייה א'

| --- | --- |
 תקופת התחרות:  19 באוגוסט 2017 – 20 במאי 2018 (275 ימים)
 מספר משתתפות:  20
 הזוכה:  יובנטוס
 מספר משחקים:  380
 מספר שערים:  1017 (2.68 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  9,351,260 (24,609 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  ארגנטינה מאורו איקרדי   איטליה צ'ירו אימובילה   (29 שערים לכל אחד)
 השחקן המצטיין:  ארגנטינה מאורו איקרדי
 → 2016/20172018/2019 ←
 
עונת 2017/2018 בסרייה א' הייתה העונה ה-116 של התחרות שאורגנה על ידי הסרייה א'.
מהלך העונה

המשחקים החלו ב-19 באוגוסט 2017 והסתיימו ב-20 במאי 2018.
בליגה השתתפו 20 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. בעונה זו הומשך השימוש בטכנולוגיית ה-VAR (הווידאו) ככלי עזר לשופט, לאחר שהוכנס לראשונה בעונה החולפת. אחוז טעויות השיפוט עמד בעונה זו על 0.89 בלבד, לעומת 5.78 אם ה-VAR אינו היה בשימוש.
ספאל, הלאס ורונה ובנוונטו היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
יובנטוס זכתה באליפות הליגה בפעם השביעית ברציפות ובפעם ה-34 בתולדות המועדון.
בסיום העונה, בין התאריכים ה-12 בינואר ל-19 בינואר 2019 מתוכנן משחק של הסופר קאפ האיטלקי בין יובנטוס לבין מילאן.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו בנוונטו, הלאס ורונה וקרוטונה. במקום הקבוצות שירדו, לסרייה א' העפילו אמפולי, פארמה ופרוזינונה.
שחקנה הארגנטינאי של אינטר, מאורו איקרדי ושחקנה האיטלקי של לאציו, צ'ירו אימובילה חלקו את תואר מלך השערים, כך שלכל אחד מהם היו 29 שערים.
טבלת הליגה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | יובנטוס | 38 | 30 | 5 | 3 | 86 | 24 | 62 | 95 | זכייה בליגה ובגביע איטליה העפלה לשלב הבתים של ליגת האלופות |
| 2 | נאפולי | 38 | 28 | 7 | 3 | 77 | 29 | 48 | 91 | העפלה לשלב הבתים של ליגת האלופות |
| 3 | רומא | 38 | 23 | 8 | 7 | 61 | 28 | 33 | 77 | העפלה לשלב הבתים של ליגת האלופות |
| 4 | אינטר | 38 | 20 | 12 | 6 | 66 | 30 | 36 | 72 | העפלה לשלב הבתים של ליגת האלופות |
| 5 | לאציו | 38 | 21 | 9 | 8 | 89 | 49 | 40 | 72 | העפלה לשלב הבתים של הליגה האירופית |
| 6 | מילאן | 38 | 18 | 10 | 10 | 56 | 42 | 12 | 64 | העפלה לשלב הבתים של הליגה האירופית |
| 7 | אטאלנטה | 38 | 16 | 12 | 10 | 57 | 39 | 18 | 60 | העפלה לסיבוב המוקדמות השני של הליגה האירופית |
| 8 | פיורנטינה | 38 | 16 | 9 | 13 | 54 | 46 | 8 | 57 |  |
| 9 | טורינו | 38 | 13 | 15 | 10 | 54 | 46 | 8 | 54 |  |
| 10 | סמפדוריה | 38 | 16 | 6 | 16 | 56 | 60 | 4- | 54 |  |
| 11 | ססואולו | 38 | 11 | 10 | 17 | 29 | 59 | 30- | 43 |  |
| 12 | גנואה | 38 | 11 | 8 | 19 | 33 | 43 | 10- | 41 |  |
| 13 | קייבו ורונה | 38 | 10 | 10 | 18 | 36 | 59 | 23- | 40 |  |
| 14 | אודינזה | 38 | 12 | 4 | 22 | 48 | 63 | 15- | 40 |  |
| 15 | בולוניה | 38 | 11 | 6 | 21 | 40 | 52 | 12- | 39 |  |
| 16 | קליארי | 38 | 11 | 6 | 21 | 33 | 61 | 28- | 39 |  |
| 17 | ספאל | 38 | 8 | 14 | 16 | 39 | 59 | 20- | 38 |  |
| 18 | קרוטונה | 38 | 9 | 8 | 21 | 40 | 66 | 26- | 35 | ירדה ליגה |
| 19 | הלאס ורונה | 38 | 7 | 4 | 27 | 30 | 78 | 48- | 25 | ירדה ליגה |
| 20 | בנוונטו | 38 | 6 | 3 | 29 | 33 | 84 | 51- | 21 | ירדה ליגה |
1 2  אינטר סיימה לפני לאציו עקב חלוקת נקודות ביניהם: אינטר 0-0 לאציו, לאציו 2–3 אינטר.
↑  מילאן הורחקה מהמפעלים האירופיים עקב הפרת תקנות אופ"א לתחרות כלכלית הוגנת. הם ערערו לבית הדין לבוררות בספורט, ועונש ההרחקה הוסר ב-20 ביולי 2018.
1 2  יובנטוס העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית לאחר שזכתה בגביע איטליה. לעומת זאת, משום שהם כבר העפילו למפעל אירופי עקב מיקומם בטבלה, המקום המובטח בשלב הבתים הועבר לסגנית מחזיקת גביע איטליה, אך עקב השתתפותה של מילאן כבר בליגה האירופית, המקום המובטח הפך למקום בסיבוב המוקדמות השני של הליגה האירופית, שהוענק לאטלנטה.
1 2  קייבו סיימה לפני אודינזה עקב חלוקת נקודות ביניהם: קייבו 1-1 אודינזה, אודינזה 1–2 קייבו.
סטטיסטיקות

| מיקום | שחקן | מועדון | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | ארגנטינה מאורו איקרדי | אינטר | 29 |
| 1 | איטליה צ'ירו אימובלה | לאציו | 29 |
| 3 | ארגנטינה פאולו דיבאלה | יובנטוס | 22 |
| 4 | איטליה פאביו קוואליארלה | סמפדוריה | 19 |
| 5 | בלגיה דריס מרטנס | נאפולי | 18 |
| 6 | בוסניה והרצגובינה אדין דז'קו | רומא | 16 |
| 6 | ארגנטינה גונסאלו היגוואין | יובנטוס | 16 |
| 8 | ארגנטינה ג'ובאני סימאונה | פיורנטינה | 14 |
| 9 | איטליה קווין לזניה | אודינזה | 12 |
| 9 | איטליה רוברטו אינגלזה | קייבו | 12 |
| 9 | ספרד יאגו פלקה | טורינו | 12 |
| 9 | סרביה סרגיי מילנקוביץ'-סאביץ' | לאציו | 12 |
| מיקום | שחקן | קבוצה | בישולים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | ספרד לואיס אלברטו | לאציו | 14 |
| 2 | ברזיל דוגלאס קוסטה | יובנטוס | 12 |
| 3 | איטליה לורנצו אינסינייה | נאפולי | 11 |
| 4 | ספרד חוסה קאייחון | נאפולי | 10 |
| 4 | סרביה אדם ליאיץ' | טורינו | 10 |
| 4 | ארגנטינה אלחנדרו גומס | אטאלנטה | 10 |
| 4 | איטליה סימונה ורדי | בולוניה | 10 |
| 8 | קרואטיה איוואן פרישיץ' | אינטר | 9 |
| 8 | קרואטיה מרצלו ברוזוביץ' | אינטר | 9 |
| 8 | איטליה צ'ירו אימובלה | לאציו | 9 |
| 8 | בלגיה ראג'ה ניינגולן | רומא | 9 |
הערות שוליים

1 2  Italian Serie A Scoring Stats 2017-18, ESPN (באנגלית)
| עונות במפעל הראשון בחשיבותו בכדורגל האיטלקי |
| --- | --- | --- |
| טרום סרייה א' | 1898 • 1899 • 1900 • 1901 • 1902 • 1903 • 1904 • 1905 •  1906 • 1907 • 1908 • 1909 • 1909/1910 • 1910/1911 • 1911/1912 • 1912/1913 • 1913/1914 • 1914/1915 • 1919/1920 • 1920/1921 • 1921/1922 (FIGC) / ‏1921/1922 (CCI)‏ • 1922/1923 • 1923/1924 • 1924/1925 • 1925/1926 • 1926/1927 • 1927/1928 • 1928/1929 |  |
| הסרייה א' | 1929/1930 • 1930/1931 • 1931/1932 • 1932/1933 • 1933/1934 • 1934/1935 • 1935/1936 •  1936/1937 •  1937/1938 •  1938/1939 •  1939/1940 • 1940/1941 • 1941/1942 • 1942/1943 • 1945/1946 • 1946/1947 • 1947/1948 • 1948/1949 • 1949/1950 • 1950/1951 • 1951/1952 • 1952/1953 • 1953/1954 • 1954/1955 • 1955/1956 • 1956/1957 • 1957/1958 • 1958/1959 • 1959/1960 • 1960/1961 • 1961/1962 • 1962/1963 • 1963/1964 • 1964/1965 • 1965/1966 • 1966/1967 • 1967/1968 • 1968/1969 • 1969/1970 • 1970/1971 • 1971/1972 • 1972/1973 • 1973/1974 • 1974/1975 • 1975/1976 • 1976/1977 • 1977/1978 • 1978/1979 • 1979/1980 • 1980/1981 • 1981/1982 • 1982/1983 • 1983/1984 • 1984/1985 • 1985/1986 • 1986/1987 • 1987/1988 • 1988/1989 • 1989/1990 • 1990/1991 • 1991/1992 • 1992/1993 • 1993/1994 • 1994/1995 • 1995/1996 • 1996/1997 • 1997/1998 • 1998/1999 • 1999/2000 • 2000/2001 • 2001/2002 • 2002/2003 • 2003/2004 • 2004/2005 • 2005/2006 • 2006/2007 • 2007/2008 • 2008/2009 • 2009/2010 • 2010/2011 • 2011/2012 • 2012/2013 • 2013/2014 • 2014/2015 • 2015/2016 • 2016/2017 • 2017/2018 • 2018/2019 • 2019/2020 • 2020/2021 • 2021/2022 • 2022/2023 • 2023/2024 • 2024/2025 |  |
פח'ר א-דין בן יוסף

פח'ר א-דין בן יוסף (בערבית: فخر الدين بن يوسف; נולד ב-23 ביוני 1991) הוא כדורגלן תוניסאי המשחק בעמדת הקיצוני באל-מסרי.
קריירת מועדונים

בן יוסף התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ספקסיין. ב-4 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת  בתיקו 2-2 נגד לה מארסה. ב-20 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1-3 נגד זארזיס. בעונת 2012/2013
ב-5 בינואר 2015 הושאל למץ מליגת העל הצרפתית. ב-18 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד לאנס.
בקיץ 2015 סיים בן יוסף את תקופת ההשאלה שלו במץ וחתם באספראנסה דה תוניס.
בינואר 2018 חתם באל-איתיפאק מליגת העל הסעודית.
בינואר 2020, בן יוסף חתם באיסמאעילי מליגת העל המצרית.
קריירה בינלאומית

ב-14 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תוניסיה במשחק ידידות נגד שווייץ. ב-30 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד עיראק.
בן יוסף השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2013 ומונדיאל 2018, בו אף הבקיע בניצחון 1-2 נגד פנמה.
תארים

ליגת העל התוניסאית: 2012/2013
גביע הקונפדרציה של CAF:‏ 2013
הסופר קאפ האפריקאי: 2014
ליגת העל התוניסאית: 2016/2017
הגביע התוניסאי: 2015/2016
גביע האלופות הערבי: 2017
פח'ה-צ'אס

פח'ה-צ'אס הוא שמו של משחק צ'רקסי מסורתי.
פח'ה-צ'אס הוא משחק בו נעשה שימוש במקל העשוי מעץ שאורכו כ-30 ס"מ.
משתתפים

מספר המשתתפים הוא בין שניים לעשרה משתתפים.
אופן המשחק

כל שחקן מחזיק בשני מקלות.
המשחק משוחק מחוץ לבית בשטח בוצי.
המשתתף הראשון נקבע על ידי הגרלה. המשתתף אוחז במקל בשתי ידיים ומנסה לתקוע כמה שיותר עמוק בבוץ, המשתתף השני אוחז במקל בשתי ידיים ומנסה לפגוע ולהפיל את מקלו של אויבו.
שטח המשחק חייב להיות פתוח כדי שאנשים לא ייפגעו (רדיוס של 5 מטר).
מטרתו של המשתתף הראשון זה להכניס את המקל כמה שיותר עמוק בבוץ על מנת שהמשתתף השני לא יוכל לפגוע ולהפיל את מקלו.
ראו גם

צ'רקה
פולקספוליציי

| --- | --- |
 
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה המזרחית 
 תחום שיפוט:  גרמניה המזרחית גרמניה המזרחית
 סוכנות אם:  משרד הפנים
 תאריך הקמה:  1945
 סוכנות קודמת:  Ordnungspolizei
 תאריך פירוק:  1990
 סוכנות מחליפה:  Bundespolizei/ Landespolizei
 מטה מרכזי:  מזרח ברלין
 עובדים:  257,500  90,000 קציני שיטור במשרה מלאה  177,500 מתנדבים
 
פולקספוליציי, משטרת העם (בגרמנית: Deutsche Volkspolizei), הידועה בכינוי Volkspolizei או VoPo, הייתה כוח המשטרה הלאומי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (מזרח גרמניה) בשנים 1945 עד 1990. זו הייתה סוכנות ממשל מרכזית האחראית על רוב אכיפת החוק האזרחי במזרח גרמניה. בשיאה שירתו בה 257,500 איש. היוותה חלק מכוחות הביטחון של גרמניה המזרחית.
היסטוריה

ה-Volkspolizei נוסד למעשה ביוני 1945 כאשר המינהל הצבאי הסובייטי בגרמניה (SVAG) הקים כוחות משטרה מרכזיים באזורי גרמניה הנאצית שכבשה לאחר מלחמת העולם השנייה, אף על פי שהפרה את ההסכמים שנחתמו בוועידת יאלטה ובפוטסדאם. המינהל אישר את חימוש כוחות המשטרה ברמה הקהילתית ב-31 באוקטובר 1945, אך עם זאת נותר כוח בלתי-צבאי ובשנת 1946 כלל פולקספוליציי כ-22,000 איש. כוח המשטרה חווה מספר אתגרים בשלב זה: שיעור העובדים הבלתי מאומנים בין 65 ל-95% ערער את מקצועיותו ושיעורי התחלופה של כוח אדם היו בתחילה גבוהים עד 50%, דבר שהשפיע על יציבות כוח העבודה. עד 1948, מספר השוטרים גדל לכ-65,000 איש, אך עדיין היו נושאים של חוסר אמינות פוליטית וחוסר יכולת מקצועית, מה שגרם לטיהור של 10,000 מהכוח בשנת 1949; כתוצאה מכך, 86% מחבריה היו חברי מפלגת השלטון: מפלגת האיחוד הסוציאליסטי. ממאי 1949 ואילך נקרא רשמית דויטשה פולקספוליציי ("משטרת העם הגרמנית"), שלושה חודשים לפני הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
ארגון ומבנה > המנגנון המרכזי

עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית בשנת 1949, משטרת העם הייתה כפופה למשרד הפנים וחולקה לענפים בודדים ולכוחות מיוחדים:
מחלקת חקירות פליליות (Hauptabteilung Kriminalpolizei)
משטרת הרכבת (Hauptabteilung Transportpolizei)
מחלקת רישום (Hauptabteilung Pass-und Meldewesen)
משטרת התנועה (Hauptabteilung Verkehrspolizei)
משטרה במדים (Hauptabteilung Schutzpolizei)
מכבי האש (Hauptabteilung Feuerwehr)
בנוסף ליחידות אלה, המשטרה כללה גם את Kasernierte Volkspolizei (משטרת העם הצבאית), שממנה הוקם צבא העם הלאומי (NVA) בשנת 1956. בעקבות זאת, הפכה Kasernierte Volkspolizei ליחידה העיקרית לפיזור מהומות.
ארגון ומבנה > מחוזות

נשיאות ברלין של משטרת העם (Präsidium der Volkspolizei)
שמונה פיקוח משטרה (Volkspolizei-Inspektionen)
פיקוח משטרת הנהר (Wasserschutzpolizei-Inspection)
ארבעה עשר פיקודים במחוז - אחד לכל מחוז של מזרח גרמניה, למעט קארל מרקס שטאדט.
פיקוד קארל-מרקס-שטאדט (כיום קמניץ) כדי להגן על מפעל המדינה של חברת Wismut AG.
מפקדים

| שם | תקופת כהונה | הערות/סימוכין |
| --- | --- | --- |
שר הפנים
| קארל שטיינהוף | 1949–1952 |  |
| וילי שטוף | 1952–1955 |  |
| קורט פישר | 1949–1950 |  |
מפקד משטרת העם הגרמנית (Chef der deutschen Volkspolizei)
| קארל מארון | 1950–1955 |  |
| פרידריך דיקל | 1963–1989 |  |
| לותר אהרנט | 1989 | המשטרה פורקה עם נפילת חומת ברלין |
תפקוד ויעילות

תפקודה השתנה עם הזמן. בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים, פעל כגרעין של כל מוסדות המדינה החמושים האחרים. זה היה המוסד הראשון של המדינה המזרח גרמנית, שממנו יצאו ארגונים אחרים כמו השטאזי וצבא העם הלאומי, הן ברמה המוסדית והן ברמה האישית. עם הזמן היא הפכה רק לסוכנות אחת בתוך הביורוקרטיה הביטחונית הנרחבת של גרמניה המזרחית.
המשטרה עסקה במניעת פעילות פלילית, כגון גניבה, רצח, אך ביצעה גם תפקידים הכוללים הגנת גבולות, בקרת דרכונים, בקרת תחבורה והגנה על מבנים רגישים, שכל אחד מהם בוצע על ידי מחלקות מיוחדות. חלק קריטי בפולקספוליציי היה שיטור שדה, שהוצג משנת 1952, ולפיו לכל אזרח יש "נציב" משלו (Abschnittsbevollmächtigte, ABV). ה-ABV היה אחראי לכל ענייני השיטור ללא קשר לענף או למומחיות בתחום זה; בסך הכל נוצרו כ-5,000 עמדות ABV בכל רחבי הרפובליקה על מנת לכסות בממוצע 4,000 תושבים לכל מקטע. בעקבות המרד של 1953 במזרח גרמניה, מספר הפקחים כמעט הוכפל. מטרת ה-ABV הייתה לבסס ולטפח "קשר הדוק" עם האוכלוסייה, על מנת למלא את חובות השיטור המקובלות, כמו גם לאפשר למפלגה לחדור לכל חלקי החברה.
תפקידי המשטרה הורחבו גם מעבר לכוחות הרשמיים, באמצעות ארגונים כגון קבוצות המאבק ממעמד הפועלים (Kampfgruppen der Arbeiterklasse, KdA), יחידות מאורגנות בתוך מפעלים ומקומות עבודה שמנו כ-400,000 איש.
יעילותה של המשטרה הוטלה בספק בעקבות המרד בשנת 1953. תחנות משטרה ובתי משפט הותקפו במהלך המרד, כאשר חלק מהשוטרים אף הצטרפו למפגינים. דו"ח של המפלגה ב-18 ביוני 1953 הגיע למסקנה כי: "יש לעצור את התופעה הכללית ב-17 ביוני, שאנשים רק התבוננו, נסוגו או הרשו התעלמות או התפרקו מנשקם". כישלון זה של אנשי פולקספוליציי במרד היה דאגה רצינית נוספת עבור המשטר.
בתגובה לכישלונות תגובת המשטרה יושם תיאום רב יותר בין השטאזי, פולקספוליציי וצבא העם הלאומי. כל שלושת הארגונים שיתפו פעולה תחת ההנהגה המקומית, האזורית והמרכזית של המפלגה, בשליטתה הכוללת של מועצת ההגנה הלאומית. ההערכה היא כי כישלון שיתוף הפעולה בין סוכנויות שונות היה אחראי בחלקו להסלמה של מרד יוני. כתגובה, אם כן, הונהג תיאום יעיל יותר על מנת להבטיח דיכוי מהיר של תסיסה אפשרית וברגעי משבר, כמו במהלך אוגוסט 1961 ואוגוסט 1968. יעילותם של כוחות אלה ושיתוף הפעולה ההדוק בין הגופים היו גורם מרכזי בשמירה על מראית החוץ של יציבות בשנים 1953 עד 1989.
תפקוד ויעילות > גיוס והכשרה

הגיוס לפולקספוליציי דרש עשר שנות לימוד לפחות, הכשרה מקצועית, שירות צבאי והיסטוריה של נאמנות פוליטית.
עם ההצטרפות, מגויס יעבור קורס של חמישה חודשים באקדמיה המשטרתית. לוח הזמנים הכיל חינוך פוליטי, דיני משטרה, משפט ופלילים ואימוני כושר בסגנון צבאי. לאחר מכן המגויס סיים התמחות מעשית של 6 חודשים.
הסיבות שנתנו קציני פולקספוליציי להצטרפות לכוח היו רצון לעבוד עם אנשים, אידיאליזם, מסורת משפחתית, אמונה במערכת והרצון לשרת את המדינה.
משנת 1962, לפולקספוליציי היה בית ספר משלו בברלין-ביסדורף, שהכשיר כ-3,500 קצינים עד 1989. היו עוד כמה בתי ספר וקצינים הוכשרו בתחילה בצבא, משנת 1963 בבית הספר לקצינים ומשנת 1971 בבית הספר לקצינים בדרזדן-וילדר מאן.
בפולקספוליציי היו כ-80,000 שוטרים במשרה מלאה ו-177,500 מתנדבים.
עם הצטרפותה של מזרח גרמניה לרפובליקה הפדרלית ב-3 באוקטובר 1990, הסמכות על המשטרה הגיעה לתחום השיפוט הפדרלי החדש שנוצר. כארבעים אחוז מעובדי פולקספוליציי נאלצו לעזוב את השירות.
המשטרה פורקה והוחלפה על ידי המשטרה הפדרלית של גרמניה.תבנית:Verse translation
למעט Kasernierte Volkspolizei, שמדיו האפורים-ירוקים דמו לסגנון צבא העם הלאומי המזרחי של גרמניה (Nationale Volksarmee - NVA), כל שירותי פולקספוליציי לבשו את המדים הבסיסיים שאומצו בשנת 1956 כשהוקמה המשטרה רשמית. היו מדים מסוגים שונים, נלבשו בהתאם למצב העבודה או המצב החברתי ומדים שונים לקיץ או החורף. רוב מדי השירות היו אפורים-ירוקים אך משטרת התחבורה לבשה צבע כחול כהה. האיכות והמרקם הטוב יותר של הבד במדי הקצינים הבדילו אותם מהמדים של מגויסים חדשים.
היו קיימים סוגים אחרים של מדי פולקספוליציי. קצינים בכירים לבשו מדי פעם מדים לבנים, או לפחות מעיל לבן. לנשים היו מדים משלהן המורכבים ממעילים, חצאיות או מכנסיים, חולצות, כובעים, מגפיים ופריטים מתאימים אחרים בהתאם לעונה ולאירוע. למשטרת התנועה, לאופנועים, ליחידות השונות היו פריטי לבוש מיוחדים.
במדי המשטרה היו בתחילה ואפנפרבה ירוק, אך מאוחר יותר חזרו לצבא לבן למעט משטרת התחבורה שלבשה כחול.
גלריה

ניידת וארטבורג
ניידת Trabant 601
ניידת מדגם מוסקביץ' 408
רכבי וארטבורג 353, VAZ-2101 וברקס (בסימוני המשטרה הפדרלית)
ניידת לאדה 1500
משאית משטרה מדגם IFA G5
סירות משטרה מזרח גרמניות
מסחרית דגם Barkas B 1000
רכב מדגם Garant 30k SK-1
משאיות Robur LO 2002
רכבי IFA G5 מבוססי SK-2, בשער ברנדנבורג במהלך בניית חומת ברלין.
לקריאה נוספת

Thomas Lindenberger, ‘The German People's Police (1945 - 1990)’, in Hans Ehlert and Rüdiger Wenzke (ed.) ‘In the service of the party - Handbook of Armed Organs of the GDR’ (Berlin, 1998)
ראו גם

שטאזי
הערות שוליים

1 2 3 4  Thomas Lindenberger, ‘The German People's Police (1945 - 1990)’, in Hans Ehlert and Rüdiger Wenzke (ed.) ‘In the service of the party - Handbook of Armed Organs of the GDR’ (Berlin, 1998) pp. 98-100
↑  Thomas Lindenberger, ‘The German People's Police (1945 - 1990)’, in Hans Ehlert and Rüdiger Wenzke (ed.) ‘In the service of the party - Handbook of Armed Organs of the GDR’ (Berlin, 1998) pp. 100-102
↑  Thomas Lindenberger, ‘The German People's Police (1945 - 1990)’, in Hans Ehlert and Rüdiger Wenzke (ed.) ‘In the service of the party - Handbook of Armed Organs of the GDR’ (Berlin, 1998) pp. 98-102
↑  Thomas Lindenberger, ‘The German People's Police (1945 - 1990)’, in Hans Ehlert and Rüdiger Wenzke (ed.) ‘In the service of the party - Handbook of Armed Organs of the GDR’ (Berlin, 1998) pp. 103-110
1 2 3 4 5  Mary Fulbrook, 'Anatomy of a Dictatorship: Inside the GDR 1949-1989' (Oxford, 1995) pp. 46
↑  ריצ'רד בסל, Bessel, Richard (2003). "Policing in East Germany in the wake of the Second World". Crime, History & Societies. 7 (2). נבדק ב-28 באפריל 2013. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  Thomas Lindenberger, 'Creating State Socialist Governance', in Konrad Hugo Jarausch (ed.) 'Dictatorship as Experience: Towards a Socio-Cultural History of the GDR' (Oxford, 1999) pp. 127-128
↑  Peter Grieder, 'The German Democratic Republic' (London, 2012) pp. 45
↑  Thomas Lindenberger, 'Creating State Socialist Governance', in Konrad Hugo Jarausch (ed.) 'Dictatorship as Experience: Towards a Socio-Cultural History of the GDR' (Oxford, 1999) pp. 1128
↑  Thomas Lindenberger, 'Creating State Socialist Governance', in Konrad Hugo Jarausch (ed.) 'Dictatorship as Experience: Towards a Socio-Cultural History of the GDR' (Oxford, 1999) pp. 128
↑  Thomas Lindenberger, 'Creating State Socialist Governance', in Konrad Hugo Jarausch (ed.) 'Dictatorship as Experience: Towards a Socio-Cultural History of the GDR' (Oxford, 1999) pp. 128-129
↑  Thomas Lindenberger, 'Creating State Socialist Governance', in Konrad Hugo Jarausch (ed.) 'Dictatorship as Experience: Towards a Socio-Cultural History of the GDR' (Oxford, 1999) pp. 129-130
↑  Thomas Lindenberger, ‘The German People's Police (1945 - 1990)’, in Hans Ehlert and Rüdiger Wenzke (ed.) ‘In the service of the party - Handbook of Armed Organs of the GDR’ (Berlin, 1998) pp. 112
↑  Peter Grieder, 'The German Democratic Republic' (London, 2012) pp. 38-40
↑  Mary Fulbrook, 'Anatomy of a Dictatorship: Inside the GDR 1949-1989' (Oxford, 1995) pp. 65
↑  Mary Fulbrook, 'Anatomy of a Dictatorship: Inside the GDR 1949-1989' (Oxford, 1995) pp. 67
1 2 3 4  Mary Fulbrook, 'Anatomy of a Dictatorship: Inside the GDR 1949-1989' (Oxford, 1995) pp. 53
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594803505171  GND: 2051652-6  LCCN: n81054186  VIAF: 127850637   WorldCat (עם VIAF): 127850637 
שוטרי משטרת העם בדצמבר 1989.
סמל היחידה לפיזור מהומות
שוטרי משטרת העם במזרח גרמניה צועדים ברחובות נויסטרליץ בשנת 1955. הם חמושים ברובי StG 44 הגרמניים ממלחמת העולם השנייה.
פייטים סטטובצי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1990 (בן 34 בערך) פודוייבו, סרביה 
 מדינה:  פינלנד 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הלסינקי, בית הספר לאמנויות, עיצוב ואדריכלות של אוניברסיטת אלטו 
 שפות היצירה:  פינית 
 פרסים והוקרה:  פרס פינלנדיה (2019)  Helsingin Sanomat Literature Prize (2014)  Toisinkoinen (2016) 
 
פַּיְטִים סְטָטוֹבְצִי (בפינית: Pajtim Statovci; נולד ב-1990) הוא סופר פיני ממוצא אלבני.
ביוגרפיה

נולד בקוסובו בשנת 1990. כאשר היה בן שנתיים עברה משפחתו בעקבות מלחמת יוגוסלביה ורדיפת האלבנים בקוסובו לגור בפינלנד. סטטובצי למד ספרות באוניברסיטת הלסינקי ועודו גר בעיר שבה למד. ספר הביכורים שלו, "החתול שלי, יוגוסלביה" תורגם, בין השאר, לאסטונית, נורווגית, איטלקית, דנית, צ'כית, צרפתית, שוודית, אנגלית, הונגרית, יוונית ועברית. בישראל ראה אור הספר ב-2020, בהוצאת כרמל בתרגום רמי סערי. הרומן השלישי שכתב, "בולה", זיכה אותו בפרס פינלנדיה, הפרס הספרותי היוקרתי ביותר המוענק בפינלנד. בעת זכייתו היה סטטובצי היוצר הצעיר ביותר שזכה אי-פעם בפרס.
ספריו (רומנים)

"החתול שלי, יוגוסלביה" (2014)
"הלב של טירנה" (2016)
"בולה"
ערים בניו זילנד

ניו זילנד היא אחת המדינות העירוניות ביותר בעולם. בשנת 2019 86.8% מאוכלוסיית המדינה התגוררה באזורים עירוניים, כאשר יישוב עירוני מוגדר ככזה עם למעלה מ-1,000 תושבים. מרבית הערים בניו זילנד הן ערי נמל היושבות לאורך חופי המדינה. כאלו הן אוקלנד העיר הגדולה ביותר בניו זילנד (1,467,800 תושבים), ולינגטון עיר הבירה וכרייסטצ'רץ' העיר הגדולה ביותר באי הדרומי. רוב הערים, בדומה לרוב אוכלוסיית המדינה, מצויות באי הצפוני. מבחינה מנהלית מוגדרות בניו זילנד 13 רשויות אזוריות בתור ערים. מבחינה חוקית עיר מוגדרת בניו זילנד כיישוב עם למעלה מחמישים אלף תושבים.
היסטוריה

במאה ה-19 הייתה ניו זילנד מדינה כפרית וכ-60% מאוכלוסייתה התגוררו באזורים כפריים וביישובים חקלאיים. אף שבסוף אותה המאה עריה של ניו זילנד כבר גדלו והתפתחו במהירות, היא עדיין קנתה לעצמה בעולם שם של גן עדן כפרי. בתחילת המאה ה-20 כבר יותר ממחצית האוכלוסייה התגוררה בערים אשר התפתחו בצורה דומה לעריהן של אוסטרליה וארצות הברית. הערים הניו זילנדיות התבססו על מרכז עירוני שסביבו נפרסו פרברים עם רחובות מרווחים כשלצידיהם בתי קרקע פרטיים. תכונות טיפוסיות של העיר האירופאית כמו רחובות צרים ובנייה צפופה נתפסו כזרות לאתוס המקומי. בנייה רוויה של בנייני דירות היא תופעה חדשה שנבעה כתוצאה מהעלייה בערך הקרקע בערים הגדולות.
העיור אשר התווה את הדרך בעולם המערבי במאה ה-20 לא פסח על ניו זילנד. הגירה אל ניו זילנד ממדינות שונות לצד הגירה מואצת מהכפר אל העיר עם ירידת קרנה של החקלאות המקומית הגדילו את אוכלוסיית הערים אשר התפרסו על שטח רב יותר יותר. לא רק גודלן של הערים ומספר התושבים בהן השתנה עם השנים, אלא גם הרכבם. העיר הניו זילנדית הפכה בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה למגוונת יותר מבחינה אתנית. בשנות ה-50 הגירה של מאורים מהכפר אל העיר הפכה אותם לחלק בלתי נפרד מהנוף העירוני. בשנות ה-60 וה-70 היו אלו מהגרים מאיים סמוכים מהאוקיינוס השקט – פולינזים, מלנזים ומיקרונזים אשר היגרו לניו זילנד ומצאו עבודה ומגורים בעריה. ולבסוף בשנות ה-90 בואם של מהגרים אסייתים תרם אף הוא למגוון האתני היום בערים. לצד זה העיר הניו זילנדית הפכה לצפופה יותר, ולצד הגידול בפרברים הערים האיצו את גדילתן לגובה.