stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנץ פולסקי
בגלות איטליה

פולסקי התעניין מקרוב במאבק האיטלקי לעצמאות ולאיחוד לאומי. יחד עם קושוט הכיר את ג'וזפה מציני והתכתב איתו. בשנת 1860 השתקע באיטליה ככתב של העיתון הבריטי "דיילי ניוס". הציג בבניין ברג'לו בפירנצה תערוכה עם חפצי אמנות מימי הביניים שבאוספו. התגורר ב"סנטה מרגריטה א מונטיצ'י" בווילה שהפכה למוקד פגישות של כל המי ומי בחיי התרבות הקוסמופוליטיים בעיר. באותה תקופה קשר ידידות עם הסופר פרנצ'סקו דאל אונגארו. בטורינו ביקר כנציג של קושוט את ראש ממשלת סרדיניה ופיימונטה, הרוזן קאבור. מתוך הערצה לגיבור הלאומי של האיטלקים, ג'וזפה גריבלדי, פולסקי קרא לבנו הקטן בשם הפרטי "גריבלדי".
ב-1862, השתתף פולסקי יחד עם מתנדבים הונגרים אחרים במסע הלא מוצלח של גריבלדי לעבר רומא. אחרי התבוסה באספרומונטה נעצר זמנית כשבוי מלחמה בנאפולי.
באותן השנים עזר פולסקי לקושוט בניסוח תוכניות פדרטיביות שתוכלנה לפתור את הסכסוכים בין ההונגרים ובינלאומיים אחרים באימפריה האוסטרית ובממלכה ההונגרית - בעיקר עם הרומנים, הסרבים והקרואטים. אם כי בעבר, כהיותו בן לחבל ארץ שבו גרו סלובקים על יד ההונגרים, ראה דווקא בהונגריזציה שלהם פתרון ליציאתם מנחשלות חברתית וכלכלית.
אולם בשנת 1862 התערערו יחסיו עם קושוט (שב-1865 התיישב גם הוא באיטליה) בגלל חילוקי דעות פוליטיים. בדומה להרבה מהמהפכנים ההונגרים והאיטלקים, פולסקי היה מנהיג בכיר בארגוני הבונים החופשים ובזמן שהותו באיטליה נבחר אף למגיסטר של לשכת בונים חופשיים "גראן אויריאן דה הונגרי" של הגולים ההונגרים. בין השנים 1864–1865 אירח בביתו את ההוגה האנרכיסטי הרוסי מיכאיל בקונין. אף על פי שעיניינו בפוליטיקה לא חלף, אחרי 1862 הקדיש יותר זמן לחקר האמנות והעתיקות באיטליה.
חזרתו לחיים הפוליטיים במולדתו

בשנת 1866 הוכה פולסקי באובדן קשה ומשולש: של אשתו, של בתו הרייט ושל בנו גאבור, שמתו במגפת כולרה בזמן שביקרו במרחצאות במולדת. זאת אחרי ששלוש שנים קודם לכן, בשנת 1863, פולסקי שכל באיטליה בן אחר, גיולה, בגיל 14, ושקברו נמצא ב"בית העלמין האנגלי" בפירנצה.
בעקבות הטרגדיה המשפחתית, בהתערבותו ידידו, הברון אטווש, בשנת 1866 קיבל פולסקי חנינה מהקיסר פרנץ יוזף והורשה לחזור להונגריה ב-1867, זמן קצר לפני השכנת השלטון הדו-ראשי באימפריה. פולסקי הורשה לחזור גם לחיים הפוליטיים אך התבקש שלא להפריע לתהליך הפיוס שהוביל פרנץ דיאק בין הונגריה ובין אוסטריה. למעשה פולסקי אכן תמך בהקמת הדואליזם האוסטרי-הונגרי שהתחוללה בשנת 1867 (בעת מגעיו עם תושבי הערים סנטש וסצ'ני למשל) ובין 1867 ל-1876 ואחר-כך שוב ב-1884 נבחר כחבר בפרלמנט בבודפשט מטעם מפלגתו של דיאק.
כפרלמנטר פולסקי הצטיין בפעילות נמרצת בדיוני בית הנבחרים. גישתו הפוליטית הייתה פרו-דמוקרטית מובהקת ומנוגדת ללאומנות הצרה של הרבה מעמיתיו. בשנת 1870 בתמיכת קושוט הגולה, נמנה עם מובילי המאבק להלאמת נכסי הכנסייה הקתולית בהונגריה. לבסוף הצעת החוק שלו ושל קלמן גיצי בנושא זה נדחתה על ידי הפרלמנט בהפרש קטן של קולות.
האידיאלוגיה ההומניסטית שלו השתקפה גם בהסתייגותו המוצהרת, למשל בזכרונותיו, מהעוינות של האריסטוקרטיה ההונגרית, כולל אביו, כלפי היהודים. גישה פתוחה זו כלפי עמים אחרים, כולל היהודים, תאמה את ההשקפה הליברלית של דודו המנוח, פיירווארי. בשנת 1833 הוא ודודו לקחו איתם למסעם בן חמישה חודשים לאיטליה גם את הצעיר היהודי לאו הולנדר, חובב היסטוריה ועתיקות, שהיה לימים אחד ממנהיגיהם של יהודי הונגריה בדרך למודרניזציה. עוד בשנים 1839–1840 תמך פולסקי ביוזמה של נציג פשט בפרלמנט ההונגרי, שימון דוברביצקי, לטובת זכות היהודים לשוויון. גם בימי הפרעות נגד היהודים באביב 1848 פולסקי נשלח לעיר סקשפהרוואר ושכנע את רשויות העיר לבטל את צו גירוש היהודים מהעיר ולהחזיר את המגורשים לבתיהם.
בשנת 1878 התנגד לכיבושה של בוסניה ולסיפוחה על ידי אוסטרו-הונגריה ואף עזב את מפלגתו בסימן מחאה משום כך. ראה בכך זרעי אסון העתיד לבוא.
גם בהונגריה היה פרנץ פולסקי דמות חשובה בקרב הבונים החופשיים. בין השנים 1870–1886 כיהן כמגיסטר הגדול של "הלשכה ההונגרית לפי סדר יוחנן" והחל משנת 1886 מגיסטר גדול של "הלשכה הגדולה הסמלית של הונגריה".
אוסף פיירווארי ופעילותו של פולסקי בתחום חקר העתיקות, האמנות וההיסטוריה

בשנת 1829 החליט דודו, גאבור פיירווארי, איש עסקים ואספן עתיקות ודברי אמנות מכל היבשות, לפרוש לאחוזתו שבפרשוב (אפרייש) ולהתגורר שם יחד אחותו ומשפחתה, משפחת פולסקי. פרנץ, אז בן 15, הפך לבן טיפוחיו של הדוד חסר הילדים. הוא סייע לפיירווארי בהעברת האוסף הגדול שלו מפשט לפרשוב.
פיירווארי הכניס אותו לרזי חקר החומר הארכאולוגי ולימד אותו את מלאכת איסוף העתיקות, והעביר לו את הידע העצום שהיה לו בתחום תולדות האמנות הקדומה ושל אמנות ימי הביניים וכמו כן על התרבויות החוץ-אירופיות הקרובות והרחוקות.
כאמור לעיל חניכותו במחיצת הדוד הידען נמשכה בעת מסעות ארוכים ברחבי אירופה שהתלוו בפגישות ומעין סדנאות לימוד אצל מומחים בענפים שונים של חקר האמנות והעתיקות. מדפולטי[דרושה הבהרה] למד פולסקי, למשל, את מלאכת בנייתם ושחזורם של הכדים העתיקים, מצאהן את טכניקות ציורי הקיר, מבהם את זיהוי הזיופים המודרניים של המטבעות, וכו'. פולסקי השתתף בסיווג פריטי האוסף פיירווארי ושירטט הרבה מהם בעבודות שזכו להערכת המכון הארכאולוגי שברומא. בזכות עבודות אלו הוא נבחר בגיל 20 בלבד כחבר של אותו מכון שהפך לימים "המכון הארכאולוגי הגרמני" ברומא.
כאיש שהיה מראשי התנועות המהפכניות של "אביב העמים" במרכז אירופה, וכבר כתב ספרי היסטוריה כמו למשל על ה"יעקובינים ההונגרים" (על איגנאץ מרטינוביץ' ואחרים) בביקורו בשנות ה-1850 בארצות הברית הוצעה לפולסקי משרת פרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת הרווארד אך לבסוף העדיף לדחותה ולשוב לאנגליה. בעת שהותו באנגליה התמחה בין השאר בתחום הגליפטיקה והשתתף במשך שנים בישיבות של המוזיאון הבריטי.
במות דודו פיירווארי ב-1851, ירש פולסקי את האוסף שלו (שהגיע ברוב רובו לאנגליה באותה השנה) ואצר תערוכה גדולה עם חלק מפריטיו בשנת 1853. בשנים הבאות, מסיבות כספיות נאלץ להיפרד מכמה מהתת-אוספים שבו: מכר את אוסף "המיוליקה" לסוחר צרפתי, את אוסף חפצי השנהב והפריטים המקסיקנים למוזיאון בליברפול באמצעות הסוחר ואספן העתיקות ג'וזף מאייר. את אוסף תכשיטי הזהב מכר למוזיאון הבריטי.
קרוב ללבו היה במיוחד תחום המוזיאוגרפיה ובשנת 1851 הרצה הרצאה שנשארה למופת בתולדות המוזיאון הבריטי בגלל העקרונות שהציג והבקורת שמתח לגבי ארגון מוסד זה באותם הימים.
פעילותו הספרותית והמדעית בהונגריה

בנוסף למעורבותו הפוליטית בלט פולסקי בפעילותו הספרותית ובמישור איסוף אמנות. כונה משום כך "האפיפיור התרבותי של הדואליזם האוסטרו-הונגרי". התפרסם בגיל צעיר ביומני הנסיעות שלו באנגליה - Aus dem Tagebuch eines in Grossbritannien reisenden Ungarns (Pest, 1837-("מיומנו של הונגרי בטיוליו בבריטניה") שבגינו התקבל כחבר בהתכתבות של האקדמיה ההונגרית למדעים, ומאוחר יותר יחד עם אשתו המוכשרת, תרזה, פרסם יומן מסע בארצות הברית. כתב גם עבודות היסטוריות על "היעקובינים ההונגרים" (1851, ליפציג) ובערוב ימיו ספר זכרונות (חיי ותקופתי, 1880). מילא תפקיד של יושב ראש המחלקה לספרות של האקדמיה. היה חבר באגודות הספרותיות ע"ש פטפי וקישפלודי.
כמו בלונדון ובפירנצה גם ביתו בבודפשט היה למוקד מפגשים חברתיים ("מפגשי שבת" הנודעים) של האליטה התרבותית.
פולסקי נהג לכתוב מאמרים על שאלות שונות הנוגעות לתולדות ארצו ותרבותה במיוחד בפרסומי האקדמיה ההונגרית למדעים. אבל שמו יצא לפניו כמקדם כריזמטי של המוזואולוגיה בארצו.
אף על פי שהארכאולוגיה במאה ה-19 עדיין לא התבססה על חפירות, גם חפירות למטרה זו התחילו להיערך בהונגריה החל משנות ה-1830. פולסקי שיתף פעולה עם חתנו, הארכאולוג יוז'ף המפל, ועל בסיס החפירות באזור סילר שבהן נמצאו פריטים רבים מנחושת מסוף תקופת האבן, דיווח בשנת 1876 בכנס הבינלאומי השמיני בבודפשט לארכאולוגיה פרהיסטורית ולאנתרופולוגיה על גילוי תקופת הנחושת ("אנאוליטית" כהגדרתו) כשלב ביניים בין תקופת האבן ובין תקופת הברונזה בהונגריה. אחר כך פרסם את מסקנותיו בספר שפורסם בהונגרית, גרמנית ואנגלית - "תקופת הנחושת בהונגריה" (1884).
ב-1869 התמנה פולסקי למנהל המוזיאון הלאומי של הונגריה בבודפשט (שהיה קיים משנת 1808) וכיהן בתפקיד זה במשך 25 שנה. אחרי פרישתו לפנסיה מילא את התפקיד של מפקח המוזיאונים והספריות בהונגריה. בתוקף תפקיד המפקח עודד הקמת מוזיאונים המחוזות רבים של מולדתו.
תמך בפתיחת גלריית אסטרהאזי לאמנות ועשה רכישות רבות של חפצי אמנות בחו"ל למען הציבור ההונגרי. על ידי כך עזר בשנות ה-1870 בהקמת המוזיאון לאמנויות דקורטיביות בבודפשט ובשנות ה-1880 בארגון מה שעתיד היה להיות המוזיאון לאמנויות יפות שהוקם לבסוף ב-1906.
נפטר בבודפשט בספטמבר 1897. ארונו הונח ב-11 בספטמבר במוזיאון הלאומי, משם יצא בהמשך הלווייה אל בית הקברות קרפשי שבו נקבר. בלווייה השתתפו שרים בממשלה ונציגי מועצת העיר בודפשט, לורנד אטווש, פאל דיולאי, דיולה בנצור ואחרים. מצבתו בקבר המשפחתי עוצבה על ידי דיולה דונאט.
פרנץ פולסקי השאיר אשה שנייה - רוז'ה תרזיה לבית גסנר, איתה התחתן בשנת 1886 וארבעה ילדים: אַגוֹשט Ágost ‏(1846-1901) שהיה פילוסוף, סוציולוג ופובליציסט, גם כן חבר בפרלמנט ובאקדמיה ההונגרית למדעים, קארוי Károly ‏(1853-1899) היה גם הוא חבר פרלמנט ומנהל הגלריה הלאומית לאמנות בבודפשט, פוליקסניה Polixenia‏ (1857-1921) סופרת, נשואה לארכאולוג יוז'ף הַמפל וגריבלדי Garibaldi Pulszky ‏(1861-1926) מהנדס שהשתתף בבניית תעלת קורינתוס ביוון.
פרסים ומחוות כבוד

1838 - חבר בהתכתבות של האקדמיה ההונגרית למדעים
1840 - חבר באקדמיה ההונגרית למדעים
1873 - מנהל באקדמיה ההונגרית למדעים -
1880 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בודפשט
אזרחות כבוד של העיר טימישוארה
1894 - הפרס ע"ש ברודי לארכאולוגיה - (הונגריה)
1895 - סגן יושב ראש האקדמיה ההונגרית למדעים
1896 - הפרס שמשיי - (הונגריה)
האות "מג'ידייה" מטעם הסולטאן הטורקי
היה חבר בחברה ההונגרית לארכאולוגיה ובחברה ההונגרית לאמנויות יפות, כמו כן בחברות לאנתרופולוגיה מפריז ומינכן, של החברה לפילוסופיה מפילדלפיה בארצות הברית, בחברה לאנתרופולוגיה, אתנולוגיה ולהיסטוריה קדומה בברלין, בחברה למדעים בבלגרד, בחברה לפיזיקה למדעי כלכלה בקניגסברג.
הנצחה

1991 קמה החברה ההונגרית למוזיאונים, שקיבלה את שמו - חברת פולסקי. היא מעניקה פרס ע"ש פולסקי לתערוכות מצטיינות
1997 לרגל מאה שנה למותו - אורגנה בבודפשט תערוכה לזכרו עם חפצים מהאוסף פיירווארי-פולסקי, כולל פסל מצרי של אמחותפ
כתביו

ספרות מסעות
1837 Aus dem Tagebuche eines in Grossbritannien reisenden Ungarn  (בגרמנית)
White, Red, Black: Sketches of American Society in the United States, Redfield, N.Y., 1853 – ("לבן, אדום, שחור" באנגלית) - יומן מסע בארצות הברית - יחד עם אשתו - יצא לאור בהוצאת רדפילד, ניו יורק
מסות, כתבי היסטוריה וזכרונות
Die Jacobiner in Ungarn, Leipzig, 1851
1854 The Tricolor on the Atlas or Algeria and the French Conquest
Eszmék Magyarország története philosophiájához 1880  (מחשבות על הפילוסופיה של תולדות הונגריה)
Életem és korom I-IV., 1880-82  חיי ותקופתי - 4 כרכים - ספר זכרונות
Számkivetés alatt Olaszországban (בגלות איטליה) - ספר זכרונות
Martinovics Ignác és társai, 1882  (איגנאץ מרטינוביץ' וחבריו)
Publicistikai dolgozatok 1889 (מאמרים)
1851-1852 השתתף בספר של אשתו תרזה -Tales And Traditions Of Hungary (מעשיות ומסורות מהונגריה - באנגלית)
Pulszky Ferenc kisebb dolgozatai 1914 ("מעבודות הקלצות של פרנץ פולסקי") - אחרי מותו (בהונגרית)
עבודות בתחום המוזואולוגיה והארכאולוגיה
1842 Liber Antiquitatis קטלוג של פסלוני הברונזה וחלקים אחרים של האוסף פיירווראי
Catalogue of the Fejervary ivories, in the Museum of Joseph Mayer, preceded by an Essay on Antique Ivories (קטלוג של חפצי השנהב מאוסף פיירווארי, במוזיאון ג'וזף מאייר, עם הקדמה - מסה על חפצי שנהב עתיקים - באנגלית)
1875 Denkmaler der Keltenherrschaft in Ungarn (מונומנטים של שלטון הקלטים בהונגריה)
1884 Die Kupferzeit in Ungarn (תקופת הנחושת בהונגריה) (1883 -בהונגרית)
Magyarország archeológiája I-II., 1897-98  (הארכאולוגיה של הונגריה) כרכים א, ב
1885 A Keszthelyi sírmezők Archeologiai Értesitő, Budapest p.39-42 (חצרות הקברות בקסטהיי)
לקריאה נוספת

Francis William Newman - Reminiscences of two exiles, Kegan Paul, Trench &Co, 1888
David M.Wilson -  Hungarian in London: Pulszky's 1851 lecture Journal of the History of Collections, May 2010, 22(1), Oxford University Press
Therese Pulszky- Memoirs of a Hungarian Lady 2 vol (תרזה פולסקי - עם פרנץ אורל פולסקי - זכרונות של ליידי הונגריה Bibliobazaar )
Scherer, Eugen: Ferenc Pulszky 1814–1897. Eine politische Biographie des 19. Jahrhunderts. Wien, 1999. Ungarisches Nationalmuseum–Ungarisches Kulturinstitut Collegium Hungaricum, 28 l.(אויגן שרר - פרנץ פולסקי. ביוגרפיה פוליטית של המאה ה-19, 1999. המוזיאון הלאומי ההונגרי - הקולגיום-מכון לתרבות הונגרית. 1999 - בגרמנית
קטלוג אוסף השנהב של פיירווארי -עם מסה מקדימה- מאת פרנץ פולסקי - במוזיאון ג'וזף מאייר
הערות שוליים

1 2  ס. בסדיץ' - (2001) עמ' 15
↑  Ansgar Reiss 2003 עמ' 303
↑  מכתב של קרל מרקס אל אדולף קלוס, 7, 15 במאי 1852 - MECW כרך 39, עמ' 105, ארכיון קרל מרקס ברשת
↑  Eloquenza silenziosa 2004
↑  על רעיונות פדרטיביים באימפריה האוסטרית, Pál Auer - Initiatives toward cooperation in the Danubian Basin in the 19th and the20th centuries
↑  Cecil Marcus Knatchbull+Hugessen Brabourne The political evolution of the Hungarian nation vol I (ססיל מרקוס דנצ'בול-הוגסן-בראבורן: האבולוציה הפוליטית של הלאום ההונגרי - כרך א)
↑  Eloquenza silenziosa 2004
↑  Christopher Clark, Wolfgang Kaiser (ed)
Culture wars: secular-Catholic conflicts in ninteenth century Europe, Cambridge University Press 2003 .58
↑  קומורוצי - עם יהודי, לאום יהודי, אתניות יהודית באתר World Hungarian Jewish Observer ‏ 10.9.2010
↑  אתר על המחוז פייר - גירוש היהודים - פרק חמישי ממאמר על מהפכת 1848–1849 במחוז פייר, מאת פרנץ ארדש
↑  יאנוש גיירג סילאגי (1998)
↑  למלאת 125 שנה למותו של פולסקי - באתר המוזיאונים - איגודת פולסקי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449081805171  BIBSYS: 98074759  BnF: cb10412028x (data)  CiNii: DA10422165  GND: 11892575X  ISNI: 0000 0000 8380 1479  LCCN: n79131058  NKC: jn20030417008  NLA: 35435980  NLG: 147789  NSK: 000097350  NTA: 229882579  RERO: 02-A023419756  SNAC: w6h71j0w  SUDOC: 083782176  Trove: 952159  VcBA: 495/244352  VIAF: 47510500   WorldCat (עם VIAF): 47510500 
פרנץ פולסקי בשנת 1837, צויר על ידי שאנדור קוזינה
בניין המכללה האוונגלית בפרשוב, שבה למד פולסקי בנעוריו ושבה כיהן אביו, קארוי, כמפקח. הבניין בצורתו הנוכחית נבנה מחדש ב-1887 ומשמש בימינו את משרדי הבישופות האוונגלית המקומית
פרנץ פולסקי, ציור מאת יוז'ף בורשוש
פריט מהתרבות לנגייל בהונגריה -רישום על ידי פולסקי, 1897
המוזיאון הלאומי של הונגריה בבודפשט שנוהל על ידי פרנץ פולסקי בין השנים 1869–1894
קברם של פרנץ פולסקי ואשתו בבית העלמין קֶרֶפֶשׁי בבודפשט
קלוד בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן השלושה-עשר

קלוד בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן השלושה-עשר (באנגלית: Claude Bowes-Lyon, 13th Earl of Strathmore and Kinghorne;‏ 21 ביולי 1824 – 16 בפברואר 1904), היה סבה של אליזבת, המלכה האם ואבי-סבה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ביוגרפיה

קלוד נולד ברדבורן, הרטפורדשייר ב-21 ביולי 1824, לתומאס בווס-ליון, לורד גלמיס ולשארלוט ליון-בווס, ליידי גלמיס, בתו של ג'וזף ולנטיין גרימסטיד.
בשנת 1846 מת סבו תומאס בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן האחד-עשר, ומכיוון שאביו תומאס בווס-ליון, לורד גלמיס מת קודם לכן בשנת 1834, ירש אחיו תומאס ליון-בווס, רוזן סטראטמור וקינגהורן השנים-עשר את תאריו. בשנת 1865 מת אחיו תומאס ללא ילדים, וקלוד ירש את התואר "רוזן סטראטמור וקינגהורן" ואת נחלות המשפחה הנרחבות באנגליה ובסקוטלנד.
קלוד שיחק קריקט ברמה גבוהה, והופיע ב-4 הופעות קריקט מדרגה ראשונה, 3 פעמים הופיע במועדון הקריקט מרילבון בין השנים 1843–1846, ופעמים רבות הופיע במשחקי חובבנים.
בשנת 1874 מונה קלוד לתפקיד לורד הסגן של אנגוס, אותו מילא עד מותו. בשנת 1870 החל קלוד לכהן כנציג עמית בפרלמנט הסקוטי, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1892, ובשנת 1887 קיבל גם תואר אצולה אנגלי בנוסף לתארו הסקוטי.
ב-16 בפברואר 1904 מת קלוד במהלך טיול באיטליה, ואת תוארו ירש בנו קלוד ג'ורג' בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן הארבעה-עשר.
משפחתו

ב-28 בספטמבר 1853 התחתן קלוד עם פרנסיס דורה סמית, בתו של אוסוולד סמית מבלנדון הול, ממנה היו לו 11 ילדים:
קלוד בווס-ליון (1855–1944), התחתן עם ססיליה קוונדיש-בנטינק, ובתו היא אליזבת, המלכה האם, אמה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת
פרנסיס בווס-ליון (1856–1948), התחתנה עם אלכסנדר לינדזי, רוזן קרופורד העשרים וחמש
ארנסט בווס-ליון (1858–1891), התחתן עם איזובל הסטר דראמונד
הרברט בווס-ליון (1860–1897)
פטריק בווס-ליון (1863–1946), התחתן עם אליס וילטשייר
קונסטנס בווס-ליון (1865–1951), התחתנה עם רוברט פרנסיס לסלי בלקבורן
קנת בווס-ליון (1867–1911)
מילדרד מריון בווס-ליון (1868–1897), התחתנה עם אוגוסטוס אדוארד ג'סופ
מוד אגנס בווס-ליון (1870–1941)
אוולין מרי בווס-ליון (1872–1876)
מלקולם בווס-ליון (1874–1957), התחתן עם ויניפרד גרדון-רבו
אלכסיי בוגוליובוב

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1824 (יוליאני) Pomeranye, רוסיה 
 פטירה:  7 בנובמבר 1896 (בגיל 72) הרובע השמיני של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית העלמין טיחווין 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1853) 
 תחום יצירה:  ציור, אספנות 
 זרם באמנות:  הנודדים 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1853)  מפקד בלגיון הכבוד 
 
אלכסיי בוגוליובוב (ברוסית: Алексей Петрович Боголюбов;‏ 16 במרץ 1824 – 3 בפברואר 1896) היה צייר נוף רוסי.
ביוגרפיה

בוגוליובוב נולד בכפר במחוז נובגורוד. אביו היה קולונל בדימוס. סבו מצד אמו של בוגוליובוב היה הפילוסוף והמבקר החברתי אלכסנדר רדישצ'ב.
בשנת 1841 סיים בוגוליובוב את בית הספר הצבאי, שירת בצי הרוסי ונסע עם הצי למדינות רבות. בשנת 1849, הוא התחיל להשתתף בשיעורים של האקדמיה לאמנויות סנט פטרבורג, שם למד אצל מקסים וורובייב. הצייר הצעיר הושפע מאוד מאיוואן איווזובסקי. ב-1853 הוא סיים את האקדמיה עם מדליית זהב גדולה. הוא פרש כקצין חיל הים ומונה לאמן במפקדת חיל הים.
מ-1854 עד 1860, הוא הסתובב ברחבי אירופה ועבד רבות. ברומא הוא הכיר את אלכסנדר איוונוב, ששכנע את בוגוליובוב להתמקד יותר בציור. בדיסלדורף למד בוגוליובוב שיעורים אצל הצייר אנדראס אכנבאך. בפריז הוא העריץ את אמני בית הספר ברביזון. הוא גם צייר את ציורי הקיר בקתדרלת אלכסנדר נבסקי.
בוגוליובוב חזר לרוסיה בשנת 1860. הוא הציג את עבודותיו באקדמיה וקיבל את התואר פרופסור. במשך זמן מה לימד באקדמיה. ולדימיר אורלובסקי היה תלמידו. בשנות ה-60 הוא נסע לאורך הוולגה. ציוריו איבדו כל עקבות של רומנטיקה, והחליפו את האלמנט הזה בריאליזם מובהק של הטבע. בשנת 1871 הוא נבחר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות.
משנת 1870 הוא התקרב לתנועת האמנות הנודדים, השתתף בכל התערוכות והפך לחבר בדירקטוריון שלהם. הוא היה מבוגר הרבה יותר מרוב חברי התנועה האחרים, היו לו הסתייגות מהרעיונות החברתיים של עמיתיו. בשנת 1873 עזב בוגוליובוב את האקדמיה בסולידריות עם חבריו הנודדים. הוא אפילו ניסה ליצור אקדמיה רוסית חלופית לאמנויות, ברומא.
לאחר 1873, התגורר בוגוליובוב בעיקר בפריז, בגלל מצב הלב שלו. ביתו היה כמו מושבה רוסית: מבקרים תכופים כללו את איוואן טורגנייב, איליה רפין, וסילי פולנוב,
ואחרים
ב-1885 פתח בוגוליובוב מוזיאון לאמנות בסראטוב, המוזיאון לאמנות רדישצ'ב, הקרוי על שם סבו. הוא נפתח לקהל הרחב שבע שנים לפני גלריית טרטיאקוב במוסקבה וחמש עשרה שנים לפני המוזיאון הרוסי בסנט פטרסבורג.  קריאת המוזיאון על שם "המהפכן הרוסי הראשון", אלכסנדר רדישצ'ב, הייתה אתגר ישיר מול פני השלטונות: בוגוליובוב נאלץ לעבור מאבק משפטי ארוך כדי לקבל רשות לפתוח את המוזיאון.
בוגוליובוב נפטר ב-3 בפברואר 1896 בפריז.
הוא השאיר את כל כספו והונו (כ-200 אלף רובל רוסי (כ-6 מיליון דולר)) למוזיאון ולבית הספר לציור שלו.
בית הספר נפתח לאחר מותו של בוגוליובוב ונקרא בית הספר לציור בוגוליובוב. בין הציירים שלמדו בבית הספר של בוגוליובוב היו ציירים מודרניסטיים חשובים כמו ויקטור בוריסוב-מוסטוב, אלכסיי קארב ופבל קוזנצוב.
הערות שוליים

↑  Bogoliubov. by M. I. Andronnikova. Moscow. 1962
1 2  Alexey Bogolyubov
↑  Новости Радищевского музея, radmuseumart.ru
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810690828005606  BnF: cb14965490m (data)  CiNii: DA10441997  GND: 11940723X  ISNI: 0000 0000 8107 3543  LCCN: n80046444  NKC: js2013762905  RKD: 9956  SUDOC: 11270171X  ULAN: 500080889  VIAF: 27880926   WorldCat (עם VIAF): 27880926 
אלכסיי בוגוליובוב, סירות מפרש, 1860
אלכסיי בוגוליוביוב, מחלקים על נהר הנייבה, 1894
משה צבי פולין

| --- | --- |

 לידה:  7 באוקטובר 1930 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  2 ביולי 2018 (בגיל 87) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת שיקגו 
 תקופת הפעילות:  ? – 2 ביולי 2018 
 חיבוריו:  המצפה על הרמב"ם
 
הרב משה צבי פולין (פאלין; באנגלית: Milton Harold Polin; ט"ו בתשרי ה'תרצ"א, 7 באוקטובר 1930 – כ בתמוז ה'תשע"ח, 2 ביולי 2018) היה רב אמריקאי ומחבר ספרי "המצפה" על הרמב"ם. שימש ברבנות בארבע קהילות בארצות הברית, ועמד בראש מועצת הרבנים של אמריקה (RCA).
ביוגרפיה

נולד בשיקגו שבמדינת אילינוי בשנת 1930. בשנת 1950 נסמך לרבנות בבית המדרש לתורה (אנ') של שיקגו, שנמצא היום בסקוקי, אילינוי, אצל הרבנים חיים קרייזווירטה, חיים דוד רגנשברג ודוד כהנוב. קיבל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת שיקגו.
בין השנים 1954–1956 שימש ברבנות בשאיין שבוויומינג. לאחר מכן עבר לכהן עשר שנים בקהילת "כנסת ישראל" בלואיוויל שבקנטקי. בשנת 1966 עבר להיות רב קהילה בעיר סנט לואיס, מיזורי. משנת 1974 ועד לעלייתו ארצה בשנת 1997 כיהן כרב קהילת "קינגסווי" בברוקלין, ניו יורק, שם שימש גם כיו"ר ועד הרבנים של פלטבוש.
בין השנים 1986–1988 שימש כיו"ר מועצת הרבנים של אמריקה.
בשנת 1997 עלה לישראל והתגורר בירושלים, שם לימד עד סמוך למותו שיעורים במשנה תורה לרמב"ם.
ספריו

המצפה על הרמב"ם - הלכות תלמוד תורה, מוסד הרב קוק, תשס"ה
המצפה על הרמב"ם - הלכות קריאת שמע, מוסד הרב קוק, תשס"ז
המצפה על הרמב"ם - הלכות ממרים, מוסד הרב קוק, תשס"ט
לקריאה נוספת

המצפה: חוברת כבוד לכבוד רבנו הרב משה צבי פאלין ורעייתו הגב. שייני פאלין, ברוקלין: בית הכנסת קיגסווי, תרנ"ח. כולל מאמרים ממנו ולכבודו.
הערות שוליים

↑  צ'אק שומר, לכבוד הרב מילטון ה. פולין (אנגלית), דברי הקונגרס האמריקאי ה-105, 1997.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310878605171  LCCN: no2005113503  VIAF: 24342864   WorldCat (עם VIAF): 24342864
פול זוקונפט

| --- | --- |

 לידה:  30 בינואר 1955 (בן 69) נורת' ברנפורד, קונטיקט, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  מכללת המלחמה של הצי  האקדמיה של משמר החופים של ארצות הברית  אוניברסיטת ובסטר 
 השתייכות:  משמר החופים של ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1977–2018 (כ־41 שנים)
 דרגה:   אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד משמר החופים
 פעולות ומבצעים
 המלחמה העולמית בטרור 
 עיטורים
  מדליית השירות המצוין של מחלקת ביטחון המולדת   מדליית השירות המצוין של משמר החופים   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה  לגיון ההצטיינות (3)
 
פול זוקונפט (באנגלית: Paul F. Zukunft; נולד ב-30 בינואר 1955) הוא אדמירל אמריקאי בדימוס שכיהן כמפקד משמר החופים של ארצות הברית.
ביוגרפיה

זוקונפט נולד בנורת' ברנפורד שבקונטיקט. ב-1977 סיים תואר ראשון בממשל מאקדמיית משמר החופים. הוא בעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת ובסטר ותואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי. בוגר תוכנית המנהיגות של אוניברסיטת הרווארד.
במהלך שירותו במשמר החופים פיקד על ספינות הסיור "Cape Upright", ‏"Harriet Lane", ו-"Rush".
ב-2006 קודם לדרגת אדמירל משנה. שימש ראש מטה מחוז 14 של משמר החופים, קצין מבצעים של משמר החופים באזור אסיה-פסיפיק וקצין המבצעים של משמר החופים באזור האוקיינוס האטלנטי.
ב-2010 שימש מתאם הפעולות מטעם ממשלת ארצות הברית בתגובה לדליפת הנפט במפרץ מקסיקו, הגדולה בהיסטוריית המדינה.
ב-2011 קודם לדרגת תת-אדמירל ושימש ראש אגף בטיחות וביטחון במטה משמר החופים. פיקד על מחוז 11 של משמר החופים, שימש ראש הכוח המשותף המערבי של הסוכנויות הפדרליות השונות בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית, והיה אחראי למלחמה בארגוני פשיעה בינלאומיים בגזרת הפיקוד.
במאי 2014 החל לכהן כמפקד משמר החופים, הוא שימש בתפקיד זה עד יוני 2018.
פאלאצו פיטי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריה, אחוזה, מוזיאון לאומי איטלקי, museum of modern art, Museum of the Italian Ministry of Culture 
 כתובת:  פירנצה/העיר העתיקה 
 מיקום:  פירנצה 
 מדינה:  איטליה 
 מבקרים בשנה:  198,270 (נכון ל־2020)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1458
 תאריך פתיחה רשמי:  1458 
 אדריכל:  פיליפו ברונלסקי, Luca Fancelli 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הרנסאנס 
 קואורדינטות:  43°45′55″N 11°15′00″E﻿ / ﻿43.765153°N 11.250008°E﻿ / 43.765153; 11.250008
 אתר רשמי
  (למפת פירנצה מוגדלת) פאלאצו פיטי(למפת פירנצה רגילה) פאלאצו פיטי
 
תמונה של הארמון מראשית המאה ה-20. באותה עת כונה הארמון "המגורים המלכותיים" (La Residenza Reale) מאחר שהארמון שימש את מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השני בין השנים 1865–1871, בתקופה בה פירנצה שימשה כבירת איטליה.
החזית האחורית של הארמון הפונה לגני בובולי.
פאלאצו פיטי (באיטלקית: Palazzo Pitti; "ארמון פיטי") הוא ארמון מתקופת הרנסאנס השוכן בפירנצה שבאיטליה. הארמון ממוקם על גדתו הדרומית של הנהר ארנו, בסמוך לגשר פונטה וקיו.
הארמון נבנה על ידי לוקה פיטי בשנת 1458, ונרכש על ידי משפחת מדיצ'י בשנת 1549 על מנת לשמש כארמון הראשי של המשפחה.
במהלך המאה ה-18 שימש הארמון למגוריו של נפוליאון בונפרטה, ולאחר איחוד איטליה הפך לארמון המלכותי של מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השני. הארמון נתרם לציבור על ידי ויטוריו אמנואלה השלישי בשנת 1919 וכיום משמש כמוזיאון לאמנות.
היסטוריה > ראשית הבנייה

הקמת הארמון הוזמנה בשנת 1458 על ידי הבנקאי הפלורנטיני העשיר לוקה פיטי, תומכו וידידו של קוזימו דה מדיצ'י. פיטי הורה לבנות את חלונות הארמון בגודל העולה על הכניסה לפאלאצו מדיצ'י. ההיסטוריון בן המאה ה-16 ג'ורג'ו וזארי היה סבור שברונלסקי היה האדריכל שתכנן את הארמון, ושהוא הסתייע בתלמידו לוקה פאנצ'לי. כיום סבורים ההיסטוריונים שפאנצ'לי היה האדריכל האחראי על הבנייה (הן בשל ההבדלים בין הסגנונות של האדריכלים, והן לאור העובדה שברונלסקי מת 12 שנים לפני תחילת הבנייה). הארמון שנבנה היה מרשים, אולם היה קטן במידותיו מארמונות משפחת מדיצ'י בפירנצה באותה עת. הארמון נבנה בסגנון פשוט - אבני הארמון נותנות לו מראה חמור סבר, ושבע הקשתות בחזיתו נותנות לו מראה של אמת מים רומאית. סגנון זה תאם את האופנה הנפוצה באותה עת בפירנצה - לבנות בסגנון "עתיק" (all'antica). חזית הארמון המרשימה נותרה כמעט בלא שינוי במהלך השנים.