stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וינצנץ פטמילך
סיום המרד ותוצאותיו

הקיסר מתיאס הוציא חרם קיסרי על פטמילך. תומכי מועצת העיר עצרו אותו ב-27 בנובמבר. תומכיו של פטמילך הצליחו לשחררו, והוא התבצר בביתו. הוא נכנע כעבור זמן קצר, וב-2 בדצמבר הועבר לידי הרשויות במיינץ והוצא להורג ברוסמרקט בפרנקפורט ב-28 בפברואר 1616.
אשתו ובנו של פטמילך גורשו מהמדינה, ביתו נהרס ונחרש. שתיים מאצבעות ידו הימנית נכרתו (אצבעות השבועה) ולאחר מכן ראשו, ואז בותר גופו לארבעה חלקים שהוצבו בארבעת פתחי העיר. הראש הוצב במגדל הגשר, ובמקום שבו היה ביתו הוצב עמוד קלון ועליו כיתוב בגרמנית ולטינית המפרט את עונשו של פטמילך מידי הקיסר. המשורר הגרמני גתה כתב באוטוביוגרפיה שלו כמאתיים שנה לאחר מכן, כי הוא זוכר את הגולגולת על המגדל מילדותו.
לאחר ההוצאה להורג, התיר הקיסר ליהודים לחזור לפרנקפורט בכבוד רב, והטיל על מועצת העיר לשלם להם פיצויים בסך 175,000 פלורין. לזכר המאורע קבעו יהודי פרנקפורט את יום גירושם מן העיר, כ"ז באלול, ואת יום י"ט באדר, לימי תענית ציבור וסליחות לזכר הגירוש, ואת יום כ' באדר שבו הותר להם לחזור, קבעו כפורים שני, יום חג המכונה "פורים פרנקפורט" או "פורים וינץ" (על שם וינצנץ). חג זה נחוג במשך שנים רבות בקהילת פרנקפורט. נהגו בו בין היתר לא לומר תחנון בתפילת שחרית שאותה התפללו בליווי ניגונים מיוחדים ליום זה. כמו כן נהגו לקרוא ביום זה ב"מגילת וינץ" אשר חוברה במיוחד ליום זה - במנגינה של שיר גיבורים גרמני.  בשנת 1880 כתב סופר בן העיר קרקוב את "מגלת עפה" המתארת את המאורעות בעברית ובחריזה.
הערות שוליים

↑  התאריך, כמו שאר התאריכים בערך, הוא לפי הלוח היוליאני, שנהג באותה עת בעיר החופשית פרנקפורט. התאריך הגרגוריאני היה 9 במרץ.
↑  ג'וש וינר, הכירו את המן הרשע מפרנקפורט, באתר בלוג "הספרנים" של הספריה הלאומית - https://blog.nli.org.il/, ‏18/3/2019
↑  יום טוב לוינסקי, ספר המועדים, הוצאת אגודת עונג שבת, 1959. כרך ו', עמ' 319.
↑  זאב יעבץ, תולדות ישראל, הוצאת אחיעבר, 1937. עמ' 83.
↑  צבי יהושע לייטנר, מנהגי פרנקפורט, ירושלים, 1982. עמ' קנב-קנג.
↑  יוסף אומץ לרבי יוסף יוזפא האן נוירלינגן, סימן תתש"ט.
↑  הלן, אלחנן בן אברהם, ספר מגילה עפה, באתר הספריה הלאומית: www.nli.org.il/he
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007393046105171  GND: 118532685  ISNI: 0000 0000 4569 9215  LCCN: n2001058272  VIAF: 19027976   WorldCat (עם VIAF): 19027976
התחנה האחרונה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן "התחנה האחרונה" של ג'יי פאריני
 בימוי:  מייקל הופמן
 הופק בידי:  בוני ארנולד
 תסריט:  מייקל הופמן
 עריכה:  פטרישה רומל
 שחקנים ראשיים:  כריסטופר פלאמר הלן מירן ג'יימס מק'אבוי
 מוזיקה:  סרגיי יבטושנקו
 צילום:  סבסטיאן אדשמיד
 מדינה:  גרמניה גרמניה בריטניה בריטניה רוסיה רוסיה
 חברה מפיצה:  אולפני האחים וורנר,
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 בדצמבר 2009
 משך הקרנה:  112 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  רוסיה 
 תקציב:  18 מיליון דולר
 הכנסות:  20.6 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   laststation
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
התחנה האחרונה (באנגלית: The Last Station) הוא סרט ביוגרפי, קופרודוקציה ברטניה, רוסית וגרמנית משנת 2009 בכתיבה ובימוי של מייקל הופמן, עם כריסטופר פלאמר, הלן מירן וג'יימס מק'אבוי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן ההיסטורי "התחנה האחרונה" (אנ') של ג'יי פאריני (אנ') משנת 1990 והוא מתאר את החודשים האחרונים של לב טולסטוי בשנת 1910.
הלן מירן וכריסטופר פלאמר היו מועמדים לפרס השחקנית והשחקן הטובים ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-82. פלאמר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע. מירן זכתה גם בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים ברומא ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
תקציר העלילה

מוסקבה 1910, ולדימיר צ'רטקוב (אנ') (פול ג'יאמטי) מנהל מרכז תנועת טולסטוי (אנ'), מזמן אליו את ולנטין בולגקוב (ג'יימס מק'אבוי) (אנ') וממנה אותו למזכירו האישי של לב טולסטוי. הוא גם מצייד אותו ביומן ומבקש ממנו לכתוב שם מדי יום וכן להודיע עם מי נפגש טולסטוי.
בולגקוב מגיע ברכבת ליסנאיה פוליאנה ונפגש שם עם מנהל החווה (פטריק קנדי), עם טולסטוי (כריסטופר פלאמר), עם אשתו סופיה טולסטוי (הלן מירן) ובתו אלכסנדרה (סאשה) (אן מארי דאף) ועם הסטודנטית היפה והצעירה מאשה (קרי קונדון) (דמות פיקטיבית).
בולגקוב מנהל מערכת יחסים אינטימיים עם מאשה אבל לבסוף היא חוזרת למוסקבה.
סופיה נמצאת במאבק ממושך ועקשני עם טולסטוי בגלל רצונו לשנות את צוואתו ולהעביר את זכויות היוצרים של ספריו לרשות הציבור במקום למשפחתו. צ'רטקוב לוחץ על טולסטוי לעשות כן וכאשר צ'רטקוב משתחרר ממאסר הוא מגיע ליסנאיה פוליאנה ובנוכחותו משנה טולסטוי את הצוואה.
כאשר סופיה מגלה זאת היא פורצת בריב קולני עם טולסטוי שבסופו הוא מחליט לעזוב את ביתו ביחד עם רופא ד"ר דושאן (ג'ון סשנס). הוא כבר במצב רפואי לא טוב ומתחיל לקדוח מחום. הרכבת נעצרת בתחנת אוסטפובו וטולסטוי מוכנס לאחד החדרים. בולגקוב מזעיק את סופיה שלאחר עזיבתו של טולסטוי ניסתה להתאבד בטביעה. היא מגיעה לתחנה שמסביבה עיתונאים ואנשי תקשורת רבים ונפרדת מטולסטוי הגוסס בתחנה האחרונה של חייו.
לבסוף נכתב כי ב-1914 שינתה המועצה המדינית את הצוואה והעבירה את הזכויות לסופיה טולסטוי.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| כריסטופר פלאמר | לב טולסטוי |  |
| הלן מירן | סופיה טולסטוי |  |
| ג'יימס מק'אבוי | ולנטין בולגקוב | מזכירו של טולסטוי |
| פול ג'יאמטי | ולדימיר צ'רטקוב |  |
| ג'ון סשנס | ד"ר דושאן | רופאו של טולסטוי |
| פטריק קנדי | סרגינקו | מנהל חוות טולסטוי |
| קרי קונדון | מאשה |  |
| אן מארי דאף | סאשה טולסטוי | בתו של טולסטוי |
הקץ לנשק (סרט, 1957)

| --- | --- |

 מבוסס על:  הקץ לנשק 
 בימוי:  צ'ארלס וידור, ג'ון יוסטון, אנדרו מרטון 
 הופק בידי:  דייוויד או. סלזניק 
 תסריט:  בן הכט, ארנסט המינגוויי 
 שחקנים ראשיים:  רוק הדסון (Frederic Henry) Umberto Sacripante Umberto Spadaro Giacomo Rossi-Stuart Tiberio Mitri סאם לווין באד ספנסר קורט קרסנר José Nieto Eduard Linkers Peter Illing Eva Kotthaus לואיג'י ברזיני האב דיאנה קינג Memmo Carotenuto מרסדס מקיימברידג' אליין סטריץ' אוסקר הומולקה ג'ניפר ג'ונס ויטוריו דה סיקה Carlo Hintermann Victor Francen ליאופולדו טריאסטה פרנקו אינטרלנגי קלאודיו ארמלי אלברטו סורדי Georges Bréhat בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מוזיקה:  מריו נשימבנה 
 צילום:  אוסוואלד מוריס, ג'יימס וונג האווי, Piero Portalupi 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1957 
 משך הקרנה:  152 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט דרמה, סרט רומנטי, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  איטליה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   farewelltoarms
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הקץ לנשק (באנגלית: A Farewell to Arms) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1957 בכיכובו של רוק הדסון ובבימויו של צ'ארלס וידור על פי תסריט של בן הכט. הסרט מבוסס בחלקו על עיבוד למחזה משנת 1930, שאותו כתב לורנס סטולינגס, עבור הרומן האוטוביוגרפי למחצה "הקץ לנשק" של ארנסט המינגוויי משנת 1929.
תקציר העלילה

פרדריק הנרי הוא אמריקאי המשרת כנהג אמבולנס בצבא האיטלקי במלחמת העולם הראשונה. במהלך תקופת החלמתו מפציעה בבית חולים הוא פוגש באחות קתרין בארקלי ומתאהב בה.
חברו של הנרי, הרופא, משכנע את שלטונות הצבא כי פציעתו חמורה, ולאחר זמן קצר הוא מתחתן עם האחות בארקלי ולא חוזר לחזית. האחות הראשית מגלה כי בארקלי הבריחה אלכוהול לבית החולים עבור הנרי, ובתגובה מפרידה ביניהם ומדווחת לממונים כי הנרי כשיר לחזור לשירות פעיל. בארקלי משוכנעת כי הנרי נטש אותה כשהיא בהריון.
הנרי משתתף בקרב קפורטו ומסייע לאזרחים להימלט מפני הצבא הגרמני הפולש. מפקדיו חושבים שערק ביחד עם חברו האיטלקי, אשר מוצא להורג, בעוד הוא בורח ונעלם. הנרי נמלט, מסתתר מן האיטלקים המחפשים אחריו ומגיע לשווייץ, שם הוא נפגש עם האחות בארקלי. השניים מתחזים לתיירים וזוכים למקלט במדינה. התנאים הקשים והמתח הנפשי שבו היא נתונה פוגעים בהריונה של בארקלי והיא מפילה את עוברה ומתה זמן קצר לאחר מכן. הנרי, המום ומוכה, הופך לנווד אומלל.
הפקה וביקורת

הסרט צולם באתרים שונים באיטליה ובהרי האלפים בתקציב של כ-4.3 מיליון דולר והכניס כ-11 מיליון דולר מהקרנות בארצות הברית ו-14 מיליון דולר נוספים מהקרנות נוספות ברחבי העולם. עם יציאתו ספג הסרט ביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע, נחשב לכישלון כלכלי גם בקופות,[דרוש מקור] ונשכח לחלוטין בשנים שלאחר מכן. עיקר הביקורת נמתחה על ההתמקדות של הבמאי בסיפור האהבה תוך ניתוק ההקשר שלו מן הזמן והמקום שבו הוא מתרחש כלומר הסביבה המלחמתית. ביקורת נמתחה גם על השחקנים אשר לא התאימו לתפקידם ו"שיחקו" אותו, במקום לחוות את התפקיד וכך להעבירו אל הצופים.
הערות שוליים

↑  Crowther, Bosley., The Screen: David Selznick's 'A Farewell to Arms'., The New York Times 25/1/1958, 1958, עמ' 14
↑  Tinee, Mae, "Movie Skill Adds Beauty to War Film", Chicago Tribune 27/1/1958, 1958, עמ' p. 12, Part 3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n91108474   WorldCat (עם LCCN): n91-108474
כלכלת הרשות הפלסטינית

| --- | --- |

 דירוג עולמי:  תמ"ג: 131; תמ"ג לנפש: 155
 מטבע:  שקל חדש, דינר ירדני (בשטחי יהודה ושומרון), לירה מצרית (ברצועת עזה)
 ענפי תעשייה עיקריים:  מלט, חציבה, טקסטיל, עיבוד מזון, סבון, עבודות עץ, מתנות מדר
 שנת כספים:  שנה קלנדרית
 סטטיסטיקה
 תמ"ג:  17,396
 תמ"ג לנפש:  3,134
 צמיחה כלכלית:  -15.20% (דירוג: 222; הערכה לשנת 2014)
 תמ"ג לפי מגזר:  חקלאות (8%), תעשייה (13%), שירותים (79%) (2008)
 אינפלציה (מה"ל):  11.5% (2008)
 אוכלוסייה מתחת לקו העוני:  21.9% (2009))
 מדד ג'יני:  34.5 (דירוג: 96; הערכה לשנת 2009)
 כוח עבודה:  1,299,000 (הערכה לשנת 2015)
 כוח עבודה לפי מקצוע:  חקלאות (12%), תעשייה (23%), שירותים (65%) (2008)
 אבטלה:  28.5% (2013)
 קשרי מסחר
 יצוא:  529 מיליון דולר (2008)
 יצוא מוצרים:  זיתים, פירות, ירקות, אבן גיר, עץ הדר, פרחים, טקסטיל
 יבוא:  3.77 מיליארד דולר (2008)
 יבוא מוצרים:  מזון, מוצרי צריכה, חומרי בנייה
 מימון ציבורי
 הכנסות:  1.87 מיליארד דולר (2010)
 הוצאות:  3.1 מיליארד דולר (2008)
 
 הנתונים מבוססים בעיקר על:  ספר העובדות העולמי של ה-CIA הסכומים הנקובים בדולרים בערך זה, הכוונה לדולר אמריקאי, אלא אם כן צוין אחרת
כלכלת הרשות הפלסטינית מתייחסת לכלכלה בשטחי יהודה ושומרון שתחת שלטון הרשות הפלסטינית ורצועת עזה, תחת שלטון החמאס.
רוב התושבים עוסקים במסחר, תעשייה וחקלאות. התעשיות העיקריות הן תעשיית הבטון, כריית משאבים ממחצבות, טקסטיל, מזון ותמרוקים. נכון לשנת 2009 התמ"ג עמד על קרוב ל-13 מיליארד דולר, והתמ"ג לנפש - כ-2900 דולר.
מאפיין בולט של כלכלת הרשות הפלסטינית הוא הסתמכות על סיוע חוץ גבוה במיוחד, שהוא אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של הרשויות השלטוניות. סיוע זה מתקבל בעיקר מארצות ערב, האיחוד האירופי וארצות הברית. מאפיין בולט אחר הוא עבודת חוץ בהיקף ניכר של פועלים פלסטינים בישראל ובמדינות חוץ. העסקת פועלים פלסטינים בישראל רגישה מאוד למצב הביטחוני במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
השתלטות תנועת החמאס על רצועת עזה ב־2007 גרמה ליצירת פער משמעותי בין רמת החיים ביהודה ושומרון, שחוותה צמיחה מהירה מאז תום האינתיפאדה השנייה, לבין זו שבעזה. כמו כן, קיימים פערים כלכליים ניכרים בתוך החברה הפלסטינית בין האליטה הפלסטינית בעלת הממון לבין האוכלוסייה העממית הענייה.
היסטוריה > רקע

מלחמת העצמאות ב־1948 הביאה למיטוט המסגרת הכלכלית הערבית־פלסטינית שהתתקיימה במהלך המנדט הבריטי: המרחב חולק בין שלושה ישויות – מדינת ישראל היהודית, יהודה ושומרון שנכבשו ולאחר מכן סופחו על ידי ממלכת ירדן ורצועת עזה בה פעלה ממשלת כל פלסטין כפרוטקטורט בחסות ממלכת מצרים. בין שתי הישויות הערביות לישראל לא התקיימו יחסי סחר של ממש עקב החרם הערבי והסכסוך הישראלי-ערבי, והניתוק בין יהודה ושומרון לרצועת עזה מנע קיום יחסים כלכליים ביניהם.
מגזר התעשייה בישראל התפתח בתקופה זו בעיקר באזור מישור החוף, ושם גם יוסדו תחנות הכוח לייצור חשמל. במהלך שנות ה־30 וה־40 החלו ערים באזור להתחבר בהדרגה לרשת החשמל הארצית.
היסטוריה > האינתיפאדה הראשונה

התדרדרות המצב הביטחוני בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על רקע האינתיפאדה הראשונה הובילה לסדרת הגבלות ביטחוניות שהוטלו על פלסטינים שעבדו בישראל. הגבלות אלו לא צמצמו את מספר הפלסטינים שעבדו בישראל, אך גרמו לירידה במספר שעות העבודה שלהם. לאחר מלחמת המפרץ בה תמכו הפלסטינים בעיראק חלה הרעה נוספת, בשל גירוש פועלים פלסטינים ממדינות ערב שתמכו בכוחות הקואליציה שלחמו בעיראק, כמו גם הפסקת סיוע החוץ שניתן ממדינות אלו. במהלך תקופה זו חלה ירידה ניכרת במספר הפועלים מרצועת עזה שהועסקו בישראל (מ־80,000 ל־30,000), התמ"ג ירד בכ־30%, והכלכלה המקומית נקלעה למשבר חריף. המצב הביטחוני הרעוע השפיע במיוחד על ענפי המסחר והתעשייה המקומיים שפנו ללקוחות ישראלים, בשל חשש הישראלים מפגיעה ביטחונית בעת כניסה ליישובים פלסטינים.
מערכת גביית מיסים של המנהל האזרחי נפגעה קשה בתקופת האינתיפאדה הראשונה, בגלל מספר גורמים:
הופעל טרור אישי כנגד הפקידים הפלסטינים שעבדו במנהל האזרחי, ורובם התפטרו.
פעילי האינתיפאדה איימו גם על תושבים ששילמו מיסים למנהל הישראלי בגרימת נזק לרכושם.
הפקידים הפלסטינים הוחלפו במועסקים ישראלים חסרי ניסיון, ונדרשה אבטחה לפעולות פקידי הגבייה.
בתקופה זו נפוצו גם תופעות של סרבנות מיסים וחוסר מוטיבציה לניהול ספרים מסודר.
חלה ירידה ניכרת בהכנסות התושבים הפלסטינים על רקע התדרדרות המצב הביטחוני.
כתגובה למצב, המנהל האזרחי העלה את מדרגות המס, והטיל קנסות ועיקולים לאלה שלא שילמו מיסים ואגרות. בסיכום השנתי עלתה גביית המיסים בשתי שנות האינתיפאדה הראשונות על ההערכה התקציבית.
על רקע האינתיפאדה הראשונה הוצאו מספר צווים צבאים שהיו להם משמעויות ניכרות בתחום הכלכלי. צו מס' 1262 אפשר התניית מתן רישיונות במגוון תחומים שסופקו על ידי המנהל האזרחי (לדוגמה, קבלה רישיון נהיגה), בתשלום מיסים. צו מס' 1249 עסק בהיטל שהוטל על כלי רכב, כאשר אחד מסעיפיו אפשר את תפיסת הרכב בידי אדם שהוסמך לכך אם ישנו חשד לכך שבעל הרכב לא שילם את ההיטל. כחלק מניסיון לאכוף תשלום מיסים אירעו מקרים בהם הוחרמה תעודת זהות של צד שלישי (דבר שמנע מעבר במחסומי צה"ל וקבלת שירותים שונים), בדרך כלל קרוב משפחה של מי שנדרש לתשלום, וכן הוחרמו רישיונות רכב של צד שלישי על מנת לנסות לאכוף תשלום חובות מיסים.
היסטוריה > שנות ה-90

בשנים הראשונות של שנות ה־90 של המאה ה־20 חלה ירידה ניכרת במספר הפועלים הפלסטינים שהועסקו בישראל, על רקע תקופות מדיניות סגר נרחבת שהוטלה על יהודה שומרון ורצועת עזה, עקב אירועים ביטחוניים שונים, וניסיון ישראל להפרדה בין ישראל לבין יהודה, שומרון ורצועת עזה. מספר הפועלים ירד מכ־116,000 ב־1992 לכ־65,000 ב־1995. הירידה התרכזה בעיקרה במועסקים פלסטינים מרצועת עזה, שמספרם צנח בתקופה זו מ־43,000 ל־4,000. הצורך הדחוף בפועלי כפיים במגזרי החקלאות והבנייה הוביל להיתרים שניתנו להעסקת עובדים זרים, שהחלו להחליף את הפועלים הפלסטינים בהדרגה. ב־1997 הגיע מספרם לכ־200,000. עם זאת, לקראת סוף שנות ה־90, על רקע תקופת שקט יחסי, שב ועלה מספר הפלסטינים שהועסקו בישראל ובהתנחלויות, מספר שהגיע ערב פרוץ האינתיפאדה השנייה לכ־110,000 פלסטינים, כרבע מכלל כח העבודה הפלסטיני (הנתונים לשנים שאחר 1993 כוללים בתוכם גם את תושבי מזרח ירושלים).
חתימת הסכמי אוסלו ב-1993 הובילה להיווצרות מוסדות כלכליים פלסטינים עצמאיים, אך הכלכלה הפלסטינית הייתה תלויה עדיין באופן משמעותי בשלטון הישראלי. בתקופה זו התפתח מאוד ענף המסחר שפנה אל לקוחות ישראלים שהגיעו לקניות ביישובים פלסטיניים. ענף זה פותח בייחוד בבידיא, עיירה פלסטינית שישבה על כביש חוצה שומרון במסלולו הישן, ובערים טולכרם וקלקיליה, יישובים הקרובים גאוגרפית לאזור המרכז והשרון. הצלחת אזור המסחר של בידיא הוביל לתוכניות לפיתוח אזורי מסחר דומים במקומות אחרים ברשות הפלסטינית, תוכניות שנגדעו באחת עם פרוץ האינתיפאדה השנייה. בספטמבר 2000, ערב האינתיפאדה השנייה, עמד התמ"ג השנתי על 1,300 דולר לנפש.
עם זאת, מדדים נוספים ובהם מחקר של הבנק העולמי הצביעו על כמה עיוותים שהשליכו לרעה על הכלכלה הפלסטינית בשנים שלאחר חתימת פרוטוקול פריז. בין היתר דובר בזמנו על העדפות בסחר לטובת ישראל, הגבלות על כושר הייצוא הפלסטיני למדינות ערב, הטיות שיצרו תנאי המכס לטובת ענפים מסוימים במשק הפלסטיני ומגזר ציבורי מנופח שספג לתוכו עובדים רבים ובהם אלו שנפלטו משוק העבודה הישראלי.
בפברואר 1997 נפתחה בורסת פלסטין בשכם. נכון ל-2009 נסחרו בה 36 ניירות ערך, ובשנת 2017, 49 חברות בשווי של 3.6 מיליארד דולר.
מאז היווסדה נהנתה הרשות הפלסטינית מסיוע בינלאומי רחב ביותר. לדברי נייג'ל רוברטס שהיה מנהל ארצי של הבנק העולמי לעזה ולגדה המערבית, קיבלה הרשות את סיוע החוץ הגבוה ביותר יחסית למספר תושביה, בהשוואה לכל סיוע חוץ אחר מאז ומעולם. על פי דו"ח שהגישה הקואליציה למימון למען השלום (FPC) ב-2007 לפרלמנט הבריטי, מאז חתימת הסכמי אוסלו הועברו לרשות בין 14 ל-20 מיליארד דולר כסיוע בינלאומי. הערכות אחרות הצביעו על תמיכה של כ־17 מיליארד דולר מ־1994 ועד 2011, כאשר 7.1 מיליארד התקבלו מהאיחוד האירופי, ו־2.4 מיליארד התקבלו מארצות הברית וקנדה. יצוין, עם זאת, ההפסד המצטבר כתוצאה מהסגרים בשנים 1993–1997 היה גבוה פי שניים מכלל הסיוע שהעבירו התורמות לפלסטינים באותן השנים. בתקופה זו גבריאל באנון שהיו לו קשרים בינלאומיים רחבים שימש כיועץ הכלכלי של יו"ר הרשות.
היסטוריה > האינתיפאדה השנייה (2006-2000)

פרוץ האינתיפאדה בשנת 2000 הביאה לפגיעה קשה בכלכלה הפלסטינית, שאף הושוותה על ידי הבנק העולמי להשפעת "השפל הגדול" של שנת 1929 על הכלכלה העולמית. בעקבות הפיגועים נהג צה"ל להטיל סגרים מתמשכים על השטחים, דבר שפגע באפשרות ההעסקה של עובדים פלסטינים במשק הישראלי, והקשר הכלכלי בין ישראל והפלסטינים נותק כמעט לגמרי. אזורי המסחר הפלסטינים שפנו ללקוחות ישראלים הושבתו באחד, לאחר שישראלים נפגעו מפיגועי טרור במקום, דבר שהוביל לכך שהאוכלוסייה הישראלית חדלה לבוא לערוך קניות במקום.
בשנת 2002, בעקבות אירועי האלימות וכניסת מחבלים מתאבדים לשטחי ישראל, סגרה מדינת ישראל את שעריה לכמאתיים אלף הפועלים הפלסטינים שעברו לשטחה מדי יום לעבודה בחקלאות ובבניין, והחליפה אותם בעובדים זרים. בעקבות זאת איבדו אלפי פלסטינים את מקור עבודתם ואחוז האבטלה ברשות נסק. ההשתלטות המחודשת של צה"ל על הערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון במהלך מבצע חומת מגן הביאה לקריסת הרשות וחלק מהארגונים הכלכליים בתוכה. לצד מניעת כניסת הפועלים לישראל, הטיל צה"ל בשנים אלו הגבלות משמעותיות על תנועת פלסטינים בשטחי יהודה ושומרון מנימוקי ביטחון מעת לעת, דבר שפגע גם הוא במשק הפלסטיני.
במקביל הועלו טענות כלפי ההנהגה הפלסטינית מתנועת הפת"ח על שחיתויות ונטילת כספים שהיו מיועדים לרווחת כל התושבים, עובדה שתרמה לעליית החמאס לשלטון בשנת 2006. ניצחון החמאס הביא להפסקת הזרמת הכספים לרשות מצד מדינות אירופה וארצות הברית, וזו היוותה פגיעה נוספת בכלכלה הפלסטינית הרעועה, ובעיקר בזו שברצועת עזה.
ב־2006, עם סיומה של האינתיפאדה השנייה עמד שיעור התל"ג לנפש על 1,130 דולר, ירידה של 14% בהשוואה לשנת 2000.
היסטוריה > 2006 ואילך

החל משנת 2006 השתפר המצב הביטחוני ביהודה ושומרון וחלה עליה במספר הפועלים העובדים בישראל, שהגיעו לכ-130 אלף בשנת 2019. בשנים 2008 ו-2009 ניכר שיפור בכלכלת יהודה ושומרון, בעקבות הקלות שהנהיגה ישראל על התנועה והסרת מחסומים פנימיים ביהודה ושומרון, לצד התרת-כניסת ערבים ישראלים לשטחים שבשליטה פלסטינית, ושיפור בסדר ובביטחון בערים. בעקבות זאת נצפתה בשטחים צמיחה של 5–7 אחוזים בשנה, לצד עליה בתוצר לנפש וירידה באבטלה. ברצועת עזה, לעומת זאת, הכלכלה נפגעה קשות עקב הסגר שהוטל על הרצועה לאחר השתלטות חמאס על הרצועה, ושיעור האבטלה בה עמד נכון ל-2009 על כ-37%. הצמיחה בשטחי הרשות הפלסטינית ורצועת עזה ב־2010 עמדה על כ־9%, אך ירדה ב־2011 לכ־6%. עם זאת, המקור העיקרי לצמיחה היה סיוע החוץ שקיבלה הרשות, ולא בעקבות פעולות המגזר הפרטי, ולכן הוגדרה הצמיחה כצמיחה שאינה בת קיימא.
ב-2008 עמד התמ"ג לנפש בשטחי הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון על 2,900 דולר לנפש.
ב-2009 פורסם כי הפלסטינים מתכננים לבנות בתמיכה קטרית עיר חדשה מצפון לרמאללה בשם "רואבי" (מילולית: גבעות), שתאכלס בשלב הראשון 40,000 בני אדם בבנייני דירות, מתוך רצון לפתור את מצוקת הדיור והבנייה הבלתי חוקית של פלסטינים ביהודה ושומרון.
נכון לשנת 2010, הייצוא של מפעלי הרש"פ מיועד בעיקר לירדן, מדינות המפרץ הפרסי וישראל.
היסטוריה > כלכלת רצועת עזה תחת שלטון חמאס

ב־2007 השתלט החמאס על השלטון ברצועת עזה. שליטת החמאס גררה ירידה חדה בייבוא הסחורות דרך ישראל, עצירת הייצוא, וירידה בתל"ג. אך החל מ־2008 החלה שוב עלייה מתונה ביבוא הסחורות מישראל, ועלייה בתל"ג. הייבוא מישראל עובר דרך מעבר כרם שלום, וכפוף להגבלות שונות, ועל כן משמשות מנהרות ההברחה ממצרים כנתיב יבוא עוקף למוצרים האסורים בייבוא מישראל. במנהרות ההברחה ממצרים עוברים בעיקר סגריות ודלק, כאשר הברחת הדלק, שהוא מוצר מסובסד במצרים, גורמת למצרים הפסד של כ־100 מיליון דולר בשנה. עקב התנגדות מצרית משיקולים מדיניים, מעבר רפיח אינו משמש כמעט להעברת אספקה ממצרים לרצועת עזה.
באוקטובר 2012, ערב מבצע עמוד ענן עברו כ־5,000 משאיות אספקה מישראל לרצועת עזה, כאשר האספקה התחלקה לכ־22% מזון וכ־48% חומרי בניין.
על הייבוא מישראל לרצועת עזה מוטל מכס ומע"מ, המועברים לאחר מכן לרשות הפלסטינית הנשלטת על ידי ארגון הפת"ח. על המוצרים המוברחים דרך מנהרות ההברחה מוטל מס מיוחד של שלטון החמאס, מס הגובה על פי ההערכות בין 300 ל־500 מיליון דולר בשנה.
היצוא מרצועת עזה פסק כמעט לחלוטין לאחר השתלטות החמאס, ועומד על כ־10 מיליון דולר בלבד ב־2011. שיעור האבטלה עמד אז על כ־28%, והתל"ג על 1,500 דולר לנפש. כ־70% מתושבי הרצועה הסתמכו על מוצרי בסיס (כדוגמת אורז, קמח ושמן) שהתקבלו מארגוני חוץ, דבר שמונע מצב של רעב ומשבר הומניטרי ברצועה. ענף הדייג, שהיה ענף משמעותי ברצועה בכלכלת הרצועה ובאספקת המזון לה, נפגע עקב הסגר הימי שהטילה ישראל על הרצועה החל מ־2007.
לאחר ההפיכה במצרים (2011), הפכה הברחת הסחורות במנהרות לגלויה, ולגיטימית למעשה. היקפה גדל בהרבה לעומת התקופה שלפני ההפיכה. בקיץ 2012 העבירה קטר כ־400 מיליון דולר ומלאי דלק גדול לשלטון החמאס ברצועת עזה, דרך מצרים.
ביולי 2013, נתפס השלטון במצרים על ידי מפקד הצבא עבד אל-פתאח א-סיסי, שהדיח את מוחמד מורסי, מנהיג תנועת האחים המוסלמים שעמד קודם לכן בשלטון. בעקבות המהפך השלטוני ועל רקע אירועי טרור בחצי האי סיני בהם היה מעורב חמאס, חלה התדרדרות ביחסים בין שלטון החמאס ברצועת עזה ומצרים, והחלה פגיעה מצרית במנהרות ששימשו להברחת מוצרים מחצי האי סיני לרצועת עזה. צבא מצרים החל במבצע להריסת המנהרות. במהלך המבצע הוצפו חלק גדול מהמנהרות במים ורבות מהן קרסו, פעולות אלו השפיעו לרעה על הכלכלה בעזה.
מבצע צוק איתן בקיץ 2014 כלל הרס נרחב ברחבי רצועת עזה, והרע עוד יותר את המצב הכלכלי בה. נכון לראשית 2015 ברצועת עזה כ־100,000 בתים הזקוקים לשיפוץ, וכ־50% מהאוכלוסייה מובטלים. המצב הכלכלי הורע גם בעקבות תשלום חלקי בלבד של משכורות מועסקי הרשות הפלסטינית בעזה.
ב-2017 קיצצה הרשות הפלסטינית בהנהגת מחמוד עבאס את מימון חמאס בעזה. על מנת להשיג שקט ברצועה ולמנוע משבר הומניטרי החליט ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו על מנגנון העברת כספים במזומן מקטאר לחמאס דרך נמל התעופה בן-גוריון ומעברי הרצועה, כשב-2018 העבירה קטאר 200 מיליון דולר לרצועה.
לפי הבנק העולמי, הכלכלה העזתית התכווצה ב-6% ברבעון הראשון של 2018, שיעור האבטלה בקרב הצעירים מגיע ל-70%, וכל אדם שני חי בעוני.
היסטוריה > משבר האשראי ב־2012

במהלך 2012 נקלעה הרשות הפלסטינית למשבר אשראי חמור, שהגורמים לו היו ירידה בהיקף סיוע החוץ אותו מקבלת הרשות (בעיקר עקב התחייבויות לתרומות ממדינות המפרץ שלא מולאו), לצד גביית מיסים נמוכה מהאוכלוסייה הפלסטינית (בין השאר עקב השתמטות ממס), כמו גם מגזר ציבורי מנופח ובעל משכורות גבוהות. חובות הרשות לבנקים המקומיים הגיעו לכ־1.2 מיליארד דולר, דבר שהביא להפסקת האשראי לרשות, לאחר שכבר קודם לכן הפסיקו בנקים זרים את מתן האשראי לרשות. במהלך שנה זו ניסו ראש הממשלה בנימין נתניהו ונגיד בנק ישראל סטנלי פישר לגייס הלוואה של כ־100 מיליון דולר לרשות מקרן המטבע הבינלאומית, אך זו סירבה מאחר שהרשות הפלסטינית אינה נחשבת למדינה. ביוני 2012 שילמה הרשות הפלסטינית רק כ־60% מערך המשכורת לכ־150,000 עובדיה, ובראשית יולי הזהיר סלאם פיאד כי הרשות הפלסטינית עומדת בפני המשבר הקשה בתולדותיה מאז היווסדה ב־1994, דבר שאף עשוי לגרום להתמוטטות הרשות. באמצע יולי העבירה ערב הסעודית סיוע מיוחד של כ־100 מיליון דולר לרשות הפלסטינית, על מנת לסייע לה להתגבר על משבר הנזילות. הסיוע הועיל באופן זמני בלבד, וגם משכורות חודש אוגוסט 2012 שולמו למועסקי הרשות הפלסטינית באופן חלקי בלבד (בעקבות כך פתחו מועסקי הרשות בשביתה חלקית).
בתחילת ספטמבר 2012 פרץ גל מחאות, הפגנות ושביתות על רקע עליית מחירי הדלק, האבטלה ויוקר המחיה. המפגינים הפנו את מחאתם כלפי הרשות הפלסטינית ומוסדותיה, אך האשימו באחריות למצב גם את פרוטוקול פריז, הסכם כלכלי שנחתם במקביל להסכמי אוסלו בין ישראל לרשות הפלסטינית, המטיל שיעור מכס זהה למקובל בישראל על יבוא לרשות הפלסטינית, דבר המביא לעלייה במחיר המוצר לצרכן, אף כי תשלום המכס עובר לקופת הרשות הפלסטינית.
בעקבות גל המחאות הודיע סלאם פיאד, ראש הממשלה הפלסטיני, על הורדת המע"מ ב־0.5% (ל־15%), והורדת מחירי הדלק לרמתם בחודש אוגוסט, כמו גם צעדים נוספים. פיאד גם החל במגעים על מנת לעודד העסקת מובטלים פלסטינים במדינות המפרץ. ממשלת ישראל ניסתה לסייע למצב הכלכלי בתחומי הרשות באמצעות הקדמת העברת כספי המיסים הנגבים על ידי ישראל לרשות הפלסטינית, והגדלת מספר רישיונות העבודה לפלסטינים בתחומי ישראל, על רקע חשש שהמחאות יהפכו למחאות כנגד ישראל, ויכללו מימד ביטחוני.
בעקבות המשבר והקיצוץ במשכורות מועסקי הרשות הפלסטינית החלה תופעה של הפסקת תשלומי חשמל לחברות החלוקה הפלסטיניות, וחוב חברות החלוקה לחברת החשמל הישראלית הצטבר במהירות, והוביל לעימות קשה עימה.
היסטוריה > 2018 ואילך

ראש הממשלה הפלסטיני, מוחמד אשתייה, טען כי ישראל וארצות הברית פתחו נגד הרשות במלחמה מוניטרית. זאת לאחר שתקציב אונר"א קוצץ על ידי ארצות הברית ב-370 מיליון דולר בשנה וישראל קיזזה את תשלומי הרשות הפלסטינית למחבלים ולמשפחותיהם. תשלומי המיסים שישראל גובה עבור הרשות מהווים כ-65% מתקציבה, ובתגובה להפחתת הכספים, אבו מאזן החליט להחרים כליל את כספי הגביה. כתוצאה מכך, הרשות קיצצה את שכר עובדיה ב-30%, הקטינה תשלומים סוציאליים בסיסיים והגדילה את ההלוואות מבנקים מקומיים. ישראל בתגובה ניסתה להעביר 660 מיליון שקלים למשרד האוצר הפלסטיני בהעברה בנקאית ללא תיאום איתם, אך משרד האוצר הפלסטיני דחה את העברת הכסף והוא הושב למשרד האוצר הישראלי. בפברואר 2025, אבו מאזן ביטל את החוקים לפיהם בוצעו תשלומי הרשות הפלסטינית למחבלים ולמשפחותיהם בכדי למנוע בטענה למימון מחבלים, אך משרד החוץ פרסם כי מדובר בתרגיל הונאה שכן בפועל התשלומים יגיעו אל המחבלים בדרכים עקיפות.