stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת נסאו
היסטוריית שירות > שירות לפני המלחמה

לאחר שנכנסו לשירות בתחילת 1910, נסאו ווסטפאלן הצטרפו לשייטת אוניות המערכה הראשונה, כשהאחרונה שימשה כספינת הדגל. מאוחר יותר באותה שנה, הצטרפו אליהם פוזן וריינלנד כאשר הם נכנסו לשירות. במהלך ארבע השנים הבאות, הספינות לקחו חלק בשגרה של תמרוני שייטות וצי, אימוני ירי והפלגות אימונים. כל שנה בדרך כלל הגיעה לשיאה בשייט אימונים בקיץ ביולי, לעיתים קרובות למים הנורווגיים, ואחריו תמרוני הצי השנתיים שנערכו בסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר. החריג היחיד לכך היה 1912, כאשר שייט האימונים בקיץ נותר בים הבלטי בגלל המתיחות המוגברת עם בריטניה וצרפת כתוצאה ממשבר אגאדיר. האוניות היו בנורווגיה במהלך משבר יולי בשנת 1914 ונזכרו בחיפזון כדי להתחיל בהתגייסות למלחמה כשהתברר שלא נמנע שיפרוץ סכסוך בין אוסטריה-הונגריה לסרביה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

לאחר תחילת המלחמה, יצא הצי הגרמני למסע פשיטות על החוף הבריטי שנועד למשוך חלקים מהצי הגדול הבריטי או לאלץ את הבריטים לפזר את כוחותיהם כדי לעצור את הפשיטות. צי הים הפתוח יוכל אז לרכז ספינות משלו כדי להשמיד אלמנטים מבודדים, ובכך להפחית את העליונות המספרית של הצי הבריטי. הראשונה שבהן הייתה הפשיטה על ירמות' ב-2–3 בנובמבר 1914, שבוצעה על ידי סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה בפיקודו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר בזמן שאוניות המערכה סיפקו תמיכה מרחוק. המבצע לא הצליח לאתר כוחות בריטיים משמעותיים. אחריה הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15–16 בדצמבר. במהלך הלילה נתקל מסך המשחתות של הצי בספינות מלחמה בריטיות - שייטת של שש אוניות מערכה ומלוותיהן - אך המפקד הגרמני, ויצה-אדמירל פרידריך פון אינגנול האמין שהוא מתעמת עם כל הצי הגדול והתנתק. אוניות סדרת נסאו ושאר הצי יצאו לדרך כדי להקל על סיירות המערכה לאחר שנקלעו למארב בקרב שרטון דוגר ב-24 בינואר 1915, אך הם הגיעו מאוחר מכדי להתערב. הצי ביצע מספר סריקות לים הצפוני כדי לנסות לאתר סיורים בריטיים בחודשים מרץ, אפריל ומאי, אך לא נתקל בהם.
באוגוסט נותקו מהצי שייטת אוניות המערכה I ושלוש סיירות מערכה כדי לתגבר זמנית את הצי הגרמני בים הבלטי. הגרמנים תכננו לנקות את מפרץ ריגה כדי להקל על כיבוש העיר על ידי צבא הקיסרות הגרמנית. הצי הבלטי הרוסי הציב במפרץ את אוניית המערכה פרה-דרדנוט סלאווה ומספר סירות תותחים ומשחתות, שהכניסות אליו היו מוגנות בשורה של שדות מוקשים. הניסיון הראשון במהלך קרב מפרץ ריגה לפרוץ את שדות המוקשים ולהיכנס למפרץ ב-8 באוגוסט היה מכיוון שלקח זמן רב מדי לפנות את שדות המוקשים הרוסיים כדי לאפשר לשולת המוקשים דויטשלנד להטיל שדה מוקשים משלה. הם ערכו ניסיון נוסף החל ב-16 באוגוסט, בראשות נסאו ופוזן, יחד עם ארבע סיירות קלות ושלושים ואחת סירות טורפדו. שולה מוקשים ומשחתת הוטבעו באותו יום, ולמחרת נסאו ופוזן היו מעורבות בדו-קרב ארטילרי עם סלאבה, ואילצו אותה לסגת לאחר שקלעו בה שלוש פגיעות. שולות המוקשים הנותרים פינו נתיב לתוך המפרץ, אך דיווחים על צוללות מדינות ההסכמה גרמו לנסיגה גרמנית. לאחר מכן חזרו הספינות לצי הים הפתוח בים הצפוני.
לאחר שחזרה לים הצפוני, השייטת ערכה גיחה נוספת בתקווה לתפוס שייטת בריטית באוקטובר, עם פעולות נוספות שהחלו במרץ 1916, כעת בניהולו של ריינהרד שר. פעולות אלו כללו את הפגזת ירמות' ולואוסטופט באפריל. לא ידוע לגרמנים, הבריטים היו מודעים לכוונותיהם בטרם יצאו לפשיטות אלו; הסיירת הקלה הגרמנית מגדבורג עלתה על שרטון באוגוסט 1914, וכוחות רוסים הצילו ספרי קוד גרמניים מהשרידים והעבירו עותק לבעלת בריתם הבריטית. עם היכולת לפענח אותות אלחוטיים גרמניים, הם יכלו לשלוח כוחות לתקוף את צי הים הפתוח בתנאים נוחים לעצמם, כפי שעשו בקרב שרטון דוגר. זה הוביל לקרב יוטלנד ב-31 במאי, כאשר הבריטים ביקשו לתפוס את הצי הגרמני הרחק מספיק מהנמל כדי שניתן יהיה לנתק אותה ולהשמידה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > פעולות מאוחרות יותר

פחות משלושה חודשים לאחר יוטלנד, יצא שר למבצע נוסף בים הצפוני; בפעולה ב-19 באוגוסט 1916, וסטפאלן טורפדה על ידי הצוללת הבריטית אה"מ E23, אך נגרם נזק מינימלי והוא תוקן במהרה. פעולות נוספות התרחשו בספטמבר ובאוקטובר, למרות שהצי ראה פעילות מועטה ב-1917. בעוד עיקר הצי ערך את מבצע אלביון במפרץ ריגה באוקטובר 1917, ארבעת אוניות סדרת נסאו סיירו במזרח הים הבלטי כדי לחסום פלישה בריטית פוטנציאלית לתמיכה ברוסיה. בפברואר 1918, וסטפאלן וריינלנד נותקו מצי הים הפתוח והצטוו להיכנס לים הבלטי. מלחמת אזרחים פרצה בפינלנד העצמאית החדשה בין הלבנים שתמכו בגרמניה והאדומים שתמכו ברוסיה, ושתי האוניות היו אמורות לסייע ללבנים. פוזן הצטרפה אליהם שם בתחילת אפריל. ב-11 באפריל, ריינלנד עלתה על שרטון מול אולנד. כ-6,000 טונות של תותחים, חגורת שריון ופחם הוסרו כדי להקל עליה מספיק כדי להציף אותה מחדש, מה שהושג רק ב-9 ביולי. ריינלנד מעולם לא תוקנה, ובמקום זאת שימשה בשארית שירותה כספינת מגורים בקיל. וסטפאלן ופוזן השתתפו בקרב הלסינקי, הובילו חיילים גרמנים והעניקו תמיכה ארטילרית.
בסוף 1917 החלו כוחות קלים גרמנים לפשוט על שיירות בריטיות לנורווגיה, מה שגרם לבריטים לשלוח ליווי כבד. זה סיפק לשייטת הגרמנית את ההזדמנות לה חיכתה כל המלחמה: הזדמנות להשמיד חלק מבודד מהצי הגדול. עם זאת, הגרמנים טעו במודיעין לגבי עיתוי השיירות, ולא הצליחו ליירט אחת כשיצאו לפעולה באפריל 1918; נסאו הייתה האונייה היחידה בסדרה שנטלה חלק במבצע. בזמן שחזרה מפינלנד באוגוסט, וסטפאלן הוצאה משירות פעיל לשימוש כספינת אימונים לירי. הצי ראה פעילות מועטה בחודשים האחרונים של המלחמה והמורל צנח, מה שהוביל למרד המלחים בקיל כאשר התברר ששר והיפר מתכוונים לערוך מתקפה אחרונה על הצי הגדול בימים האחרונים של המלחמה.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, אחת עשרה אוניות מערכה מהסדרות קניג, קייזר ובאיירן וכל חמשת סיירות המערכה, יחד עם מספר סיירות ומשחתות קלות, נכלאו בסקפה פלו, בזמן שגורלם נקבע במשא ומתן על הסכם ורסאי. אוניות המערכה מהסדרות נסאו והלגולנד נותרו בגרמניה. לאחר הטבעת הצי הגרמני ביוני 1919, כל ארבע האוניות הוקצו למעצמות בעלות הברית המנצחות כתחליף לאוניות הטבועות. נסאו נמסרה ליפן, בריטניה קיבלה את וסטפאלן ופוזן, וריינלנד נמכרה ישירות לגריטה בדורדרכט. בין 1920 ל-1924, וסטפאלן נגרטה בבירקנהד ושאר הספינות נגרטו בדורדרכט.
עיצוב סדרת לורד נלסון הבריטית, שגרם לגרמנים לעצב מחדש את התוכניות הראשוניות שלהם
תרשים של סדרת נסאו, מראה את סידור הסוללה הראשית
וסטפאלן בלב ים, מראה את סידור הסוללות הראשיות, המשניות והשלישוניות
חתך באמצע הספינה המציג את פריסת השריון
ארבע האוניות מסדרת נסאו (למטה מימין) עם שאר שייטת אוניות המערכה I ושייטת אוניות המערכה II לפני פרוץ המלחמה
פוזן בלב ים, בערך 1911
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
וסטפאלן יצא לדרך לפני 1917
אוניות המערכה מסדרת פלורידה

| --- | --- |

פלורידה בשנת 1921
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת דלאוור
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת ויומינג
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת הצי בברוקלין 
 הוזמנה:  1908
 תחילת הבנייה:  1909
 הושקה:  1909–1910
 תקופת הפעילות:  1911–1941 (כ־30 שנה)
 אחריתה:  1 נגרטה, 1 טבעה
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 21,825 טון, מקסימלי: 23,033 טון
 אורך:  159 מטר
 רוחב:  26.9 מטר
 שוקע:  9.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  1001
 טווח שיוט:  10,697 ק"מ
 הנעה:  4 טורבינות קיטור המופעלות על ידי 12 דוודים בהספק של 28,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  גוף האונייה – 9–11 אינץ' (229–279 מ"מ)   סיפון – 1.5 אינץ' (38 מ"מ)  ברבטות – 4–10 אינץ' (102–254 מ"מ)   צריחי התותחים – 12 אינץ' (305 מ"מ)   מגדל הניווט – 11.5 אינץ' (292 מ"מ)
 חימוש:  10 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר  16 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/51 קליבר   4 תותחי 6 פאונד 57 מ"מ (2.24 אינץ')   2 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   2 צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת פלורידה של צי ארצות הברית כללו שתי אוניות: פלורידה ויוטה. הן הושקו ב-1910 וב-1909 בהתאמה ונכנסו לשירות ב-1911, הן היו מעט גדולות יותר מהעיצוב הקודם של סדרת דלאוור, אך חוץ מזה היו דומות מאוד. זו הייתה סדרת אוניות המערכה הראשונה בארצות הברית שבה כל הספינות קיבלו מנועי טורבינת קיטור. בסדרת דלאוור הקודמת, דקוטה הצפונית קיבלה הנעה של טורבינת קיטור כניסוי בעוד דלאוור שמרה על מנועי קיטור תלת דרגתיים.
שתי האוניות היו מעורבות בקרב השני על וראקרוס ב-1914, תוך פריסת כוחות הנחתים שלהן כחלק מהמבצע. לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-1917, נפרסו שתי האוניות לאירופה. פלורידה שובצה בצי הגדול הבריטי ובסיסה בסקפה פלו; בדצמבר 1918 היא ליוותה את הנשיא וודרו וילסון לצרפת למשא ומתן לשלום. יוטה הוטלה לתפקיד ליווי שיירות; היא התבססה באירלנד והוטל עליה להגן על שיירות כשהן מתקרבות ליבשת אירופה.
שתי האוניות נשמרו תחת הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, עברו מודרניזציה משמעותית, עם בליטות נגד טורפדו ודוודי נפט שהותקנו ושיפורים אחרים שבוצעו, אך פורזו במסגרת הסכם הצי של לונדון מ-1930. פלורידה נגרטה, יוטה הוסבה תחילה לספינת מטרה מבוקרת רדיו, ולאחר מכן למאמן ירי נ"מ. היא שירתה בתפקיד האחרון עד שהוטבעה על ידי היפנים במהלך המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941. גוף האונייה שלה, שמעולם לא נמשה, נותר על קרקעית הנמל כאנדרטת מלחמה.
תכנון

סדרת פלורידה הייתה השלישית מתוך 10 סדרות נפרדות שנבנו בין 1906 ל-1919, בסך הכל הוזמנו 22 אוניות מערכה. הדרדנוטים החדשים של מערך הקרב האמריקני תוכננו מתוך ניסיון עם הפרה-דרדנוטים והתבוננות בעיצובים זרים, מכיוון שעדיין לא נכנסה דרדנוט אמריקאית לשירות בזמן שתוכננו אוניות הסדרה; כולן היו בשלב כלשהו של הבנייה או בתכנון. עיצוב אוניות הראשה האמריקאיות הושפע מאוד גם ממשחקי מלחמה שנערכו במכללת המלחמה של הצי. קפטן ויליאם סימס הוביל תנועת רפורמה שהקצתה את עיצוב ספינות המלחמה למועצה הכללית.
אוניות אלו היו שיפור ביחס לסדרת דלאוור הקודמת. חדרי המכונות שלהן היו גדולים יותר כדי להחזיק ארבע טורבינות קיטור של קרטיס או פארסונס. הרוחב הגדול יותר שלהן העניק להן גובה מטאצנטרי גדול יותר, שהיה חסר במיוחד באוניות הסדרה דלאוור, מה ששיפר את יכולת הציפה והפחית את הלחץ בגוף. האוניות הרכיבו תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) 51 קליבר כסוללות משניות בקזמטים שהתהדרו בהגנה מוגברת של שריון. הסדרה שמרה על המגדלי ניווט הגדולים והסגורים במלואם שאומצו עבור סדרת דלאוור הקודמת, כתוצאה ממחקרים אמריקאים על קרב צושימה ב-1905. התכנון הפחית את הפגיעות של צוות הפיקוד. בסך הכל, אוניות אלו היו מוגנות הרבה יותר מאשר מקבילותיהן הבריטיות, אם כי הן שונו רבות במהלך התקופה שבין המלחמות.
תכנון > מאפיינים כלליים

אוניות הסדרה היו באורך של 510 רגל (160 מטר) בקו המים ואורך כולל של 521 רגל 6 אינץ' (158.95 מטר). היה להן רוחב של 88 רגל 3 אינץ' (26.90 מטר) ושוקע של 28 רגל 6 אינץ' (8.69 מטר). הדחק האוניות היה 21,825 טונות ארוכות (22,175 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-23,033 טונות ארוכות (23,403 טונות) במעמס מלא. מדובר בגידול של כ-2,500 טונות על פני הסדרה הקודמת דלאוור. האוניות גם סידרו מחדש חלק מהמבנה העילי שלהן, כולל תרני הסריג והארובות. באוניות הסדרה שירת צוות של 1,001 קצינים ומלחים. הרוחב הרחב יותר הגדיל את הגובה המטאצנטרי של כלי השיט, מה שאיפשר לאוניות הסדרה להכיל את התותחים הבינוניים הגדולים שלהם בלי השפעה ממשית במשקל החלק העליון.
על פלורידה הותקן לצורך ניסוי גשר גדול יותר מזה שהיה אז סטנדרטי, כדי לאכלס גם את צוות האונייה וגם אנשי בקרת אש תחת שריון, בעוד יוטה קיבלה מגדל בקרת אש משוריין בכבדות על גבי גשר בגודל סטנדרטי. הראשון הוכיח את עצמו כמוצלח במיוחד, עד כדי כך שכאשר הוצע מגדל בקרת אש משוריין גדול יותר וגשר סטנדרטי עבור סדרת נבדה, הוא נדחה לטובת גשר מרווח יותר כמו זה של פלורידה.
שתי האוניות עברו מודרניזציה בשנים 1925–1927; בין השיפורים היו תוספת של בליטות נגד טורפדו, שנועדו להגביר את ההתנגדות לנזקים תת-מימיים - זה הרחיב את האוניות ל-106 רגל (32 מטר). מהאוניות הוסרו גם תורני הסריג האחוריים והוחלפו בתורן מוט. מעוט לשיגור מטוסים הותקן על צריח התותח מספר 3.
תכנון > הנעה

האוניות הונעו על ידי טורבינות קיטור של פארסונס עם ארבעה צילינדרים; קיטור סופק על ידי 12 דוודים המונעים בפחם של Babcock & Wilcox. המנועים דורגו ב-28,000 כוחות סוס (20,880 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). במהלך הניסויים, פלורידה הגיעה למהירות מרבית של 22.08 קשרים (40.89 קמ"ש) מ-40,511 כוחות סוס (30,209 קילוואט); ואילו הטורבינות של יוטה ייצרו רק 27,028 כוחות סוס (20,155 קילוואט) אך עדיין הניעו את האונייה במהירות מרבית של 21.04 קשרים (38.97 קמ"ש). עם זאת, סידורי המנועים וחדרי הדוודים נותרו זהים לאלו של סדרת דלאוור, כאשר חדר המנועים ממוקם בין הצריחים הראשיים האחוריים וקווי הקיטור עברו מתחת לצריח האחורי העליון. לאוניות היה טווח שיוט של 5,776 מיילים ימיים (10,700 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
חדרי המנועים באוניות הוארכו כדי להכיל את טורבינות הקיטור הגדולות יותר של פארסונס, ולכן היה צריך לבטל את חדר הדוודים האחורי. לכן המרווח בין הארובות היה קרוב יותר מאשר בסדרת דלאוור. שאר חדרי הדוודים הורחבו ב-4 רגל (1.2 מטר); כדי לעשות זאת ולשמור על הגנה נאותה מתחת למים ומחסן פחם, האוניות נבנו 3 רגל (0.91 מטר) רחבות יותר מסדרת דלאוור. במהלך השיפוץ של פלורידה ויוטה בשנים 1925–1927, הוחלפו הדוודים הפחמיים שלהם בארבעה דוודים מונעי נפט של White-Forster. הפחתת מספר הדוודים אפשרה את החלפת הארובות התאומות שלהן בארובה אחת גדולה יותר.
תכנון > חימוש > תותחים ראשיים

האוניות נועדו במקור להיות חמושות בשמונה תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) /45 קליבר שהיו אז בפיתוח בצריחי ירי-על מקדימה ומאחורה. מכיוון שהתותח הזה לא נכנס לשירות עד 1914, הסדר של עשרה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5 בחמישה צריחי תותחים תאומים נשמר מסדרת דלאוור. בתי התותח היו מסוג Mark 8, והם אפשרו הנמכה עד -5 מעלות והגבהה ל-15 מעלות. לתותחים היה קצב אש של 2 עד 3 פגזים לדקה. הם ירו פגזים חודרי שריון או סופר-נפיצים במשקל 870 פאונד (395 ק"ג), אם כי הסוג הנפיץ היה מיושן ב-1915 והוצא מכלל הייצור. המטען ההודף היה במשקל 310 פאונד (141 ק"ג) בשקיות משי, וסיפק מהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (823 מטר לשנייה). התותחים היו צפויים לירות 175 פגזים לפני שתידרש החלפת הקנים. שתי האוניות נשאו 100 פגזים לכל תותח, או 1,000 פגזים בסך הכל. בהגבהה של 15 מעלות, התותחים יכלו לפגוע במטרות עד לטווח של 20,000 יארד (18,288 מטר).
לרוע המזל, פריסת הצריח של הדלאוור נשמרה גם היא, עם האתגרים שלה. שני צריחים, מספרים 1 ו-2, הורכבו מקדימה בזוג ירי-על, בעוד ששלושת האחרים הורכבו מאחורי המבנה הראשי, כולם על קו האמצע. הצריח האחורי ביותר, מספר 5, הונח על הסיפון הראשי, פונה לאחור, הצריח הבא, מספר 4, הוצב על הסיפון הראשי פונה קדימה, אבל יכול היה לירות רק לשני צדדי הרוחב, הוא לא יכול היה לירות ישר קדימה או אחורה. הצריח המרכזי, מספר 3, שהוצב בעמדת ירי-על הפונה לאחור, לא יכול היה לירות אחורה כאשר הצריח שמתחתיו היה מכוון קדימה. זה הותיר רק את הצריח האחורי ביותר, עם זוג התותחים שלו בקוטר 12 אינץ', כדי לכסות את הרבע האחורי של האונייה. כמו כן, מכיוון שחדר המכונות היה ממוקם בין הצריח האחורי העליון לבין אלו שמאחוריו, עברו קווי קיטור מחדרי הדוודים באמצע האונייה, סביב מחסני התחמושת לצריח מספר 3, לחדר המכונות. לקווים אלו, כך התברר מאוחר יותר, היה פוטנציאל לחמם את אבקת השרפה במחסני התחמושת ולפגוע בבליסטיות שלה. פגם עיצובי זה היה נפוץ גם במספר דרדנוטים בריטיות, אך נחשב לבלתי נמנע על ידי מעצבי הצי על בסיס מבניים.
תכנון > חימוש > כלי נשק אחרים

C&R הציע תותחים משניים בקוטר 6 אינץ' (152 מילימטרים) עבור אוניות הסדרה, מוגנים על ידי שריון בעובי 6.5 אינץ' (165 מ"מ) בקזמטים. זה היה השינוי היחיד מתוכנית ההגנה שהועברה מסדרת דלאוור. עם זאת, תותח חדש בקוטר 5 אינץ'/51 קליבר אומץ במקום זאת לאחר חששות לגבי הגנה לא מספקת מפני רסיסים של התותחים המשניים בקזמטים וספיחת עשן שהובילו לעלייה בשריון. שישה עשר מתותחים אלו הוכנסו לקזמטים בודדים. התותחים האלו ירו פגזים חודרי שריון במשקל 50 פאונד (23 ק"ג) במהירות לוע של 3,150 רגל לשנייה (960 מטר לשנייה) וקצב של 8 עד 9 פגזים לדקה. התותחים יכלו להנמיך עד -10 מעלות ולהגביה ל-15 מעלות. התותחים הופעלו ידנית, והיה להם טווח ירי של כ-150 מעלות לשני הכיוונים.
פלורידה ויוטה קיבלו שני תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ) /23 קליבר בשנת 1917. זה הוגדל לשמונה תותחים בין 1926 ל-1928. תותחים אלו ירו פגזים במשקל 16.5 פאונד (7 ק"ג) במהירות לוע של 1,650 רגל לשנייה (503 מטר לשנייה) לטווח מרבי של 8,800 יארד (8,047 מטר) ותקרה של 18,000 רגל (5,486 מטר) בהגבהה 75 מעלות ובקצב של בין שמונה לתשעה פגזים לדקה.
האוניות היו חמושות גם בשני צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים) שקועים. הצינורות הורכבו אחד על כל צד רוחב. הטורפדות היו באורך 16.4 רגל (5 מטר) ונשאו ראש נפץ במשקל 200 פאונד (91 ק"ג). היה להם טווח של 4,000 יארד (3,658 מטר) במהירות של 26 קשרים (48 קמ"ש).
תכנון > שריון

פריסת השריון הייתה במידה רבה זהה לאוניות המערכה הקודמות מסדרת דלאוור. עובי חגורת השריון נע בין 9–11 אינץ' (229–279 מ"מ) באזורים החשובים יותר של האונייה. התותחים בקזמטים שהותקנו בגוף האונייה קיבלו הגנת שריון בעובי 8–10 אינץ' (203–254 מ"מ). לאחר המודרניזציה הועברו חלק מתותחי הקזמטים למבנה העילי; תותחים אלו היו מוגנים עם שריון בעובי 5 אינץ' (127 מ"מ) בלבד. הברבטות ששכנו את צריחי התותחים הראשיים היו משוריינות בעובי 4–10 אינץ' (102–254 מ"מ); החלקים הצדדיים הפגיעים יותר לירי פגזים היו עבים יותר, בעוד שהחלקים הקדמיים והאחוריים של הברבטות, שהיו עם פחות סיכויים להיפגע, קיבלו שריון דק יותר כדי לחסוך במשקל. צריחי התותחים עצמם היו משוריינים בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ). מגדל הניווט היה מוגן עם שריון בעובי 11.5 אינץ' (292 מ"מ). עובי הסיפון המשוריין הצטמצם מעט, מ-2 ל-1.5 אינץ' (51 ל-38 מ"מ).
בנייה

פלורידה הונחה במספנת הצי בברוקלין בניו יורק ב-9 במרץ 1909. היא הושקה ב-12 במאי 1910, ולאחר מכן החלו עבודות האבזור. היא הושלמה ב-15 בספטמבר 1911 והוכנסה לצי ארצות הברית. יוטה הונחה בקמדן, ניו ג'רזי, בתאגיד לבניית ספינות של ניו יורק, 6 ימים לאחר מכן ב-15 במרץ. העבודה התקדמה מהר יותר ביוטה מאשר על אוניית האחות שלה, והיא הושקה כארבעה וחצי חודשים קודם לכן, ב-23 בדצמבר 1909. האבזור שלה נמשך עד 31 באוגוסט 1911, אז נכנסה לשירות בצי.
היסטוריית שירות

| שם האונייה | מס' הגוף | המספנה | הונחה | הושקה | כניסתה לשירות | הוצאה משירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פלורידה | BB-30 | מספנת הצי של ברוקלין, ניו יורק | 8 במרץ 1909 | 12 במאי 1910 | 15 בספטמבר 1911 | 16 בפברואר 1931 | נגרטה בפילדלפיה, 1931 |
| יוטה | BB-31 | תאגיד בניית ספינות של ניו יורק, קמדן | 9 במרץ 1909 | 23 בדצמבר 1909 | 31 באוגוסט 1911 | 5 בספטמבר 1944 | טבעה בהתקפה אווירית, 7 בדצמבר 1941 |
היסטוריית שירות > USS פלורידה

פלורידה השתתפה בקרב השני על וראקרוס ב-1914. היא ואחותה יוטה היו שתי האוניות הראשונות במקום; שתי האוניות הנחיתו כ-1,000 מלחים ונחתים בפיקודו של הקפטן של פלורידה ב-21 באפריל. הלחימה נמשכה 3 ימים; הכוחות מפלורידה ויוטה ספגו בסך הכל 94 נפגעים.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, נשלחה פלורידה לאירופה; היא עזבה את ארצות הברית בדצמבר 1917. לאחר שהגיעה לים הצפוני, היא שובצה לצי הגדול הבריטי. האונייה, חלק מפלגת אוניות המערכה התשיעית של הצי האמריקני, בפיקודו של אדמירל משנה יו רודמן, הגיעה ב-7 בדצמבר והוקצתה לשייטת אוניות המערכה השישית של הצי הגדול. לאחר אימונים עם הצי הבריטי, הוטלה על שייטת אוניות המערכה השישית תפקיד הגנה על שיירות בנתיב לסקנדינביה. לאחר תום המלחמה, בדצמבר 1918, ליוותה האונייה את הנשיא וודרו וילסון במסעו לאירופה כדי להשתתף בוועידת השלום בוורסאי. מאוחר יותר בדצמבר, פלורידה חזרה לארצות הברית כדי להשתתף בסקירת הצי לרגל הניצחון בנמל ניו יורק.
לאחר המלחמה, פלורידה חזרה לצי האטלנטי של הצי האמריקאי; היא פעלה לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית ולעבר מרכז אמריקה. ביולי 1920, הוקצה לה מספר גוף הספינה "BB-30". בדצמבר 1920 היא נשאה את שר החוץ האמריקני, ביינברידג' קולבי, למסע דיפלומטי ברחבי האיים הקריביים ודרום אמריקה. פלורידה הייתה אוניית המערכה האמריקאית הוותיקה ביותר שנשמרה על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922. היא עברה שיפוץ ומודרניזציה נרחבת במהלך אמצע שנות ה-20. לאחר שיצאה מהמספנה, היא הוקצתה כאוניית הדגל של כוח הבקרה, הצי האמריקאי. האונייה ערכה סדרה של הפלגות אימונים למשך שארית העשור. על פי הסכם הצי של לונדון משנת 1930, האונייה הייתה אמורה להיגרט. היא הושבתה בפברואר 1931 ונגררה למספנת הצי של פילדלפיה, שם פורקה לגרוטאות.
היסטוריית שירות > USS יוטה

המשימה הראשונה של יוטה הייתה עם הצי האטלנטי של הצי האמריקאי. במהלך שנת 1913 היא יצאה להפלגת רצון טוב לים התיכון. יוטה הייתה מעורבת גם בקרב השני על וראקרוס, לצד אחותה פלורידה. האונייה גם ניצבה בחזית במלחמת העולם הראשונה, למרות שהיא לא צורפה לצי הגדול הבריטי. החל מספטמבר 1918, יוטה התבססה בבאנטרי ביי, אירלנד. כאן היא ניהלה תפקידי ליווי שיירות על ההתקרבות לאירופה.
השירות שלאחר המלחמה ראה את יוטה שוב בצי האטלנטי; במהלך השנים 1921–1922, היא הוצבה באירופה. יוטה נשמרה גם במסגרת הסכם הצי של וושינגטון. בשנים 1924–1925 הפליגה האונייה בשייט ברצון טוב לדרום אמריקה. לאחר שובה לארצות הברית, היא נלקחה למבדוק יבש לצורך שיפוץ משמעותי. לאחר שהצטרפה מחדש לצי הפעיל, היא שובצה לצי הסיור האמריקאי. בשלהי 1928, היא יצאה לדרום האוקיינוס האטלנטי, שם אספה את הנשיא הנבחר הרברט הובר, שחזר מביקור במספר מדינות בדרום אמריקה.
על פי הסכם הצי של לונדון, הספינה הייתה אמורה להיות מסולקת משירות הקו הקדמי. בשנת 1931 הסירו את תותחי הסוללה העיקריים שלה והיא הוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו. היא סומנה מחדש כ-AG-16 ושירתה בתפקיד זה עד 1941. בשנת 1935 היא שופצה שוב, וזכתה לתותחי נ"מ 1.1 אינץ' (28 מ"מ) /75 קליבר בצריח מרובע לניסויים ופיתוח של סוג הנשק החדש. היא המשיכה בתפקידה כספינת מטרה, ובשנת 1941 הותקנו כמה תותחים נוספים נגד מטוסים כדי להגביר את יכולתה לאמן תותחים. מאוחר יותר באותה שנה היא הועברה לצי האוקיינוס השקט והתבססה בפרל הארבור. היא נכחה במהלך המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, נפגעה משתי טורפדות, התהפכה וטבעה. כמה שנים מאוחר יותר, גוף האונייה יושר חלקית ונגרר קרוב יותר לאי פורד במאמץ חילוץ כושל, שבו נותרו שרידי האונייה כיום.
מבט על הצד השמאלי של אוניית מערכה מסדרת פלורידה, עם עשרה תותחים ראשיים 12 אינץ'/45 קליבר Mark 5 מסודרים בדיוק כמו באוניות מסדרת דלאוור
סוללה קדמית ימנית של תותחי 5 אינץ'/51 קליבר ביוטה
פלורידה במהלך ההתאמה האחרונה שלה במספנת הצי של ברוקלין
פלורידה מעוטרת בדגלים במהלך סקירת הצי בניו יורק, 1911
יוטה בים משרתת כספינת מטרה מבוקרת רדיו ב-1936
אוניות המערכה מסדרת ביסמרק

| --- | --- |
ביסמרק ב-1940
ביסמרק ב-1940
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  קריגסמרינה קריגסמרינה
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת שרנהורסט
 סדרה עוקבת:  אין
 אוניות בסדרה:  ביסמרק, טירפיץ
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בלום ווס 
 הוזמנה:  1935
 תחילת הבנייה:  1936
 הושקה:  1939
 תקופת הפעילות:  1940–1944 (כ־4 שנים)
 אחריתה:  הוטבעו
 מידות
 הֶדְחֶק:  ביסמרק: סטנדרטי: 41,700 טון, מקסימלי: 50,900 טון טירפיץ: סטנדרטי: 42,900 טון, מקסימלי: 52,600 טון
 אורך:  250.5 מטר, 241.55 מטר בקו המים
 רוחב:  36 מטר (בקו המים)
 שוקע:  9.33 מטר, 10.2 מטר בתפוסה מלאה
 נתונים טכניים
 מהירות:  30.8 קשרים
 גודל הצוות:  2,065 (1,962 מלחים, 103 קצינים)
 טווח שיוט:  15,788 ק"מ (ביסמרק)/ 16,430 ק"מ (טירפיץ) במהירות 19 קשר
 הנעה:  12 דוודי קיטור, המזינים 3 טורבינות בהספק 150,170 כוח סוס
 צורת הנעה:  3 מדחפים בעלי שלושה להבים וקוטר 4.70 מטר
 כמות הדלק:  7,400 מ"ק
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון (לאורך קו המים) – 145 עד 320 מ"מ   מחיצות פנימיות – 220 מ"מ   שריון סיפון – 50 עד 120 מ"מ   צריחי תותחים – 120 עד 360 מ"מ   גשר – 360 מ"מ
 חימוש:  8 תותחים 15 אינץ' (380 מ"מ), בארבעה צריחים (2 * 4)  12 תותחים 6 אינץ' (150 מ"מ)  16 תותחים 4 אינץ' (105 מ"מ)  16 תותחים 37 מ"מ  12 תותחים 20 מ"מ (בודדים)  72 תותחים 20 מ"מ (בצריחים של ארבעה קנים) 
 מטוסים:  ארבעה מטוסים אמפיביים אראדו Ar 196, עם מעוט
 
אוניות המערכה מסדרת ביסמרק היו זוג אוניות מערכה מהירות שנבנו עבור הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. האוניות היו ספינות המלחמה הגדולות והחזקות ביותר שנבנו עבור הקריגסמרינה; ההדחק שלהן היה יותר מ-41,000 טונה מטרית (40,000 טונות ארוכות) בדרך כלל, הן היו חמושות בסוללה של שמונה תותחי 38 סנטימטרים (15 אינץ') והיו מסוגלות למהירות מרבית של 30 קשרים (56 קמ"ש). ביסמרק הונחה ביולי 1936 והושלמה בספטמבר 1940, בעוד שהשדרית של אחותה טירפיץ הונחה באוקטובר 1936 והעבודה הסתיימה בפברואר 1941. האוניות הוזמנו בתגובה לאוניות המערכה מסדרת רישלייה הצרפתיות. הן עוצבו מתוך מחשבה על התפקיד המסורתי של לחימה באוניות מערכה של האויב במים הביתיים, אם כי פיקוד הצי הגרמני חזה להפעיל את האוניות כפושטות סחר ארוכות טווח נגד הספנות הבריטית באוקיינוס האטלנטי. ככזה, העיצוב שלהם ייצג בלבול אסטרטגי ששלט בבנייה הימית הגרמנית בשנות ה-30.
לשתי האוניות היו קריירות שירות קצרות. ביסמרק ערכה רק מבצע אחד, מבצע רייניבונג, גיחה לצפון האוקיינוס האטלנטי לפשיטה על שיירות אספקה שנשלחו מצפון אמריקה לבריטניה. במהלך המבצע השמידה את סיירת המערכה הבריטית הוד ופגעה באוניית המערכה החדשה פרינס אוף ויילס בקרב מצר דנמרק. ביסמרק הובסה וטבעה בקרב אחרון לאחר מרדף של שלושה ימים על ידי הצי המלכותי. למרות שנמשך הוויכוח לגבי סיבת הטביעה, עדויות שנסקרו על ידי רוברט בלארד וג'יימס קמרון מצביעות על כך שהאובדן שלה נבע משילוב של נזקי קרב והטבעה עצמית, כאשר אוניות המערכה של הצי המלכותי רודני וקינג ג'ורג' החמישי גרמו נזק קטלני לפני שהצוות של ביסמרק הטביע את האונייה הפגועה.
הקריירה של טירפיץ הייתה פחות דרמטית; היא פעלה בים הבלטי לזמן קצר ב-1941 לפני שנשלחה למים הנורווגיים ב-1942, שם פעלה כצי בהוויה, ואיימה על השיירות מבריטניה לברית המועצות. היא הותקפה שוב ושוב על ידי הצי המלכותי וחיל האוויר המלכותי בין 1942 ל-1944, אך לא נפגעה קשה בהתקפות אלו. בשנת 1944, מפציצי לנקסטר פגעו באונייה עם שתי פצצות טולבוי, שגרמו לנזק פנימי רב והביאו להתהפכות אוניית המערכה.