תכנון העיר אשדוד
בתרבות העירונית

תכנונה המקדים של אשדוד היא גורם משפיע בתרבות העירונית ובאינטראקציות החברתיות בעיר.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | עצרתי ליד מונית שירות ושאלתי את הנהג איך מגיעים לרובע ח', שבו קבענו להיפגש. נהג המונית צחק ואמר: "זה כאילו החתימו לך את הדרכון שלוש פעמים ולא שמת לב. עברת את זה מזמן." | “ |

|  – מירב אהרון גוטמן, נועה שליטין (ע), עומדים בפני עצמם: על סוציולוגיה עירונית ומזרחיות בישראל, רעננה: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, האוניברסיטה הפתוחה, 2025, ישראלים, עמ' 115 |  – מירב אהרון גוטמן, נועה שליטין (ע), עומדים בפני עצמם: על סוציולוגיה עירונית ומזרחיות בישראל, רעננה: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, האוניברסיטה הפתוחה, 2025, ישראלים, עמ' 115 |  |
לפי הסוציולוגית העירונית מירב אהרון גוטמן, שערכה 3 שנות מחקר שדה בעיר, רובעי המגורים מהווים קטגוריה בהגדרת זהות התושבים, ומשמשים כלי פנים-עירוני להגדרה חברתית ולהזדהוּת (בחיי היום-יום: ”אני מ-א'” / ”אני מ-ז'” / ”אני מ-ט'”), ועל כן הוא המקום בו מתחולל כור ההיתוך. גוטמן טוענת כי גבולות הרבעים ניכרים בעיר כ"מכשיר של זהות". באשר לעורקי התנועה, הכבישים העבים, המפרידים בין רובעי המגורים, גוטמן סוברת כי הם ממחישים את יומרת תוכנית המתאר שעוצבה לעיר, שהרי ההולכים בשדרות מתגמדים בהשוואה למרחב העירוני. כמו כן, היא מצביעה על כך שבין רבעים שכנים עשויים להימצא מחירי דירות, תעריפי ארנונה וקודי לבוש שונים. לפי גוטמן, בשנים הראשונות לעיר, מפעלי תעשייה לאומיים שהוקמו בעיר ביקשו למשוך אוכלוסיות מסוימות לבוא ולהקים ביתם בעיר – למשל, "אלתא מערכות", שמשכה מהנדסים עם הטבות דיור לרובע ד' (על כן שכונתם כונתה "דלתא") ושכונת חברת החשמל ברובע א' – והתערבו בשוק הדירות, כך שנוצר "דיור סגרגטיבי על בסיס מעמדי". היא מסכמת את עמדתה, כי רק מחוויית השיטוט בעיר, ריבוי סגנונות הבישול והשפות בה, ניכר כי לא נוצר בה כור היתוך אלא פסיפס.
לפי בנימין פרנקל, ממתכנני נמל אשדוד, המרכזים המסחריים הרובעיים היו זרים עבור האוכלוסייה שהרכיבה את העיר בשנותיה הראשונות – עולים ממרוקו ומרומניה, ואלו העדיפו רחובות ליניאריים, כמו רחוב רוגוזין וחיים משה שפירא, על פני המרכזים וכבישי הטבעת – בעוד הרחוב משך גירויים רבים יותר ואנשים "לא מוכרים". הוא טוען כי למרות כוונת המתכננים למתווה הרובעי, שכלל פארקים ושירותים יומיים, ”הם רצים עם העגלות לעשן האוטובוסים”.
עוד ב-1958 התריעו מתכנני אשדוד על שתי בעיות בתכנון העיר: היעדר לכידות פוליטית וכלכלית, והחשש שמרכז עירוני עתידי יתנגש באינטרסים של השכונות הוותיקות שיתפתחו בינתיים באופן עצמאי. בנימוקים לתיקון בתוכנית המתאר של העיר בשנות ה-90, נכתב כי ”באשדוד מסתמנת סגרגרציה חברתית במנה של רצועות אורך – רובעיה הצפוניים של העיר נחשבים לוותיקים ומזדקנים הן בתשתית הן באוכלוסיות. השכונות בדרום העיר הן החדשות יותר והמבוססות יותר. אליהן מתנקזת אוכלוסייה צעירה, בעלת אמצעים והשכלה גבוהה יחסית, השכונות במזרח העיר נבנו ברובן על ידי משרד הבינוי והשיכון ואוכלסו על ידי עולים, בעוד הרצועה המערבית הקרובה לים מתאפיינת בבנייה פרטית ובתושבים ותיקים. בפועל אם כן נוצרה עיר פרגמנטרית בלתי רציפה טריטוריאלית, שמאפייניה המבניים מעידים על זרעיו של קיטוב חברתי, אשר עלול להיווצר בתוכה”.
בנובמבר 2018 נערכה ב"מוזיאון אשדוד לאמנות" התערוכה "פרויקט אשדוד: דיוקן העיר" שעסקה בזהות העיר ובמרחב העירוני שלה בעיני התושבים. התערוכה נערכה ביוזמת האמנים דניאל שושן ועמית מטלון, אותה יצרו 3,000 מתושבי העיר. ב-2020 פרסמה האדריכלית שרון יאבו איילון את מחקרה אודות הפרויקט, שם השוותה בינו לרעיונות שביסס הסוציולוג העירוני האמריקאי רוברט פארק בספרו "The City" מ-1925.