יהדות מוסול
המאה ה-20 ואילך

השינוי המרכזי שהביא עימו תמורות בתנאי חייהם של היהודים בעיר היה הפיכת הטורקים הצעירים ב-1908, שבסופה הודח הסולטן העות׳מאני עבדול חמיד השני. בניגוד לנוצרים המקומיים וליהודי בגדאד, יהודי מוסול נמנעו מכל קשר עם התנועה החוקתית של הטורקים הצעירים מחשש לתגובה אלימה מצד הקהילה המוסלמית שהלכה שבי יותר ויותר אחרי צעדים וביטויים לאומניים שבאו לידי ביטוי בהפיכה שביצעה התנועה החדשה. כתוצאה מהמהפיכה בוטל, בין היתר, הפטור מגיוס ליהודי האימפריה. פרט זה מהותי שכן כעבור 6 שנים עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, חויבו כל הגברים בגילאי 18–60 בגיוס לצבא לקראת המלחמה. לאחר שכל פרנסי הקהילה גויסו למלחמה מצאה עצמה הקהילה היהודית בעיראק כולה ובמוסול בפרט, בקשיים כלכליים כשמחירי המזון האמירו וערך הכסף הלך ופחת. מהעיר מוסול גויסו כ-6000 חיילים שביניהם נמנו גם חיילים יהודים רבים. תופעת העריקוּת שהתפתחה בקרב הקהילה היהודית בעיר בעקבות הגיוס ההמוני, הביאה לפיקוח קפדני מצד השלטונות על השכונה ועל העריקים שהסתתרו בתוכה. שנותיה האחרונות של מלחמת העולם הביאו את קיצה של האימפריה העות׳מאנית, אולם 'פרפורי גסיסתה' הורגשו היטב בקרב יהודי האימפריה כאשר לאחר תבוסתו של הצבא העות׳מאני בכל החזיתות, גויסו לצבא גברים נוספים שגיוסם יצר מחסור חמור בכוח אדם חקלאי מקומי. השלטונות העות׳מאניים, בתורם, החרימו בכוח את מלאי החיטה והשעורה שנמצא בקרב התושבים. האוכלוסייה האזרחית נותרה ללא מזון כאשר רק העשירים ביותר יכלו להרשות לעצמם לרכוש תוצרת חקלאית. על-פי עדויות שונות "הרוב הגדול של הציבור המצלאווי וביניהם יהודים רבים מהשכבות העניות והבינוניות רעבו ללחם וימים שלמים לא בא מזון לפיהם. הם אכלו צמחי בר וכל דבר שיכלו להשיג... מראה מחריד של גופות מתים מוטלות בחוצות היה שכיח באותם ימים".
עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה נכבשה מוסול על-ידי הבריטים ב-1919. הכיבוש הבריטי הביא בשורה חיובית ושיפור מסוים בחיי היהודים במוסול, כאשר המנדט ניסה לטפל ברעב שפשה בקרב האוכלוסייה באמצעות פתיחת אסמי התבואה וחלוקת חיטה, לצד בניית פרויקטים ציבוריים שסיפקו עבודה לאנשים רבים שלאחר המלחמה נותרו חסרי כל. אמנם השכונה היהודית תוארה כ"גטו עקלקל ועצוב עם סמטאות צרות ובתים בלתי מאווררים ולעיתים גם לא מוארים אשר השתכנו בהם משפחות רבות בתנאים אלה", אך נאמר גם כי הקהילה גדלה ממניין של כ-3000 נפשות טרם המלחמה לכ-5000 נפשות. בנוסף, עדויות שונות מתארות תמונה שבה עם בואם של הבריטים "נסללו רחובות ראשיים... ולאורכם נסללו מדרכות רחבות מרוצפות שיש. משני עברי הרחובות נבנו בתים מפוארים בני ארבע וחמש קומות... הרחובות מוארים כל הלילה". אלא שאותה עדות מסתיימת באמירה כי "המצב הכלכלי של בני עדתנו (היהודים) לא נשתנה בשנות 1919–1920 שבאו אחרי הכיבוש הבריטי. שנים אלה אשר הביאו בעטיין שגשוג גדול, השאירו את אחינו בני ישראל בשולי הקדמה, כפי שהיו לפני המלחמה".
סופו של המנדט הבריטי בעיראק הביא עימו חששות רבים בקרב יהודי מוסול. ב-1921 הומלך המלך פייסל הראשון והמחוזות העות'מאניים לשעבר של בצרה, בגדאד ומוסול שולבו ב-1921 ויצרו יחד את ממלכת עיראק. כך נוצרה מסגרת פוליטית שבתוכה נוצר פער אינהרנטי בין הצפון העני והפחות משכיל, המורכב מכורדים וטורקים לבין מרכז ודרום המדינה שהיוו את עמוד השדרה הפוליטי של הממלכה – המרכז השלטוני הערבי. פרט זה היה מהותי עבור יהודי מוסול, שכן השלטון הערבי הגיע יחד עם רגשות לאומניים ערביים גוברים ועם ביטויים אנטי-יהודים. בניסיון למחות כנגד הליך העצמאות העיראקי והשלכותיו האפשריות, שלח חכם אליהו ברזני, הרב הראשי של יהודי מוסול, מכתב לשלטונות הבריטים שבו הביע את מורת רוחה של הקהילה מכוונתה של בריטניה לסיים את שלטונה בעיראק. הקהילה היהודית בעיר טרם הספיקה לשכוח את שאירע לה תחת השלטון המוסלמי-עות׳מאני ולכן הביעה את התנגדותה ואת חששה מהעזיבה הבריטית. אף על-פי כן, המלך פייסל הראשון ביצע מספר צעדים שהטיבו עם הקהילה היהודית בעיראק בכלל, כשהוקם במוסול בית-ספר יהודי של חברת כי"ח שנחנך על-ידי בנו של המלך, כשיהודים רבים נתקבלו למשרות ממשלתיות ונפתחו ביניהם שערי הפקולטות ללימודים. האספה המכוננת הראשונה של עיראק שהתכנסה לראשונה ב-1924 כללה שישה נציגים יהודים, ביניהם נכבד ממוסול.
מספרם של היהודים בעיר נותר יציב, ועל-פי מפקד האוכלוסין של 1947, חיו בעיר 5,688 יהודים. הקהילה היהודית של מוסול נותרה סגורה ברובה בתוך הרובע היהודי ורוב אוכלוסייתה הייתה עניה ולא משכילה, ורק מעטים מבניה שימשו כסוחרים. בתי ספר של רשת אליאנס שהוקמו בשנת 1906 (לבנים) וב-1912 (לבנות), נסגרו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1930 הוקמו בעיר בתי ספר לבנים ולבנות על-ידי הנדבן אליעזר כדורי (1867-1944), אך מאחר שלא היה בעיר תיכון יהודי, מספר ילדים למדו בבתי ספר ממשלתיים ורק חלק קטן מאוד רכש השכלה גבוהה. אף על-פי כן, ניתן לתאר את מצבה של הקהילה היהודית במוסול בעשורים שאחרי שנת 1921 כמצב של דעיכה הדרגתית, שהובילה בסופו של דבר להגירה שלילית המונית שכמעט ולא הותירה שריד יהודי בעיר. במהלך שנים אלו רבים מיהודי צפון עיראק הובאו לדין בשל חשדות בעוון פעילות מחתרתית ציונית או קומוניסטית, והורשעו לרוב בלי ראיות ממשיות נגדם. הרבה מהם נידונו לתקופות מאסר ארוכות עם עבודת פרך, או לגלות קשה בסביבה עוינת. ב-10 במארס 1951 התכנס הפרלמנט העיראקי לישיבה דחופה וסודית, ובה אימץ בן לילה חוק להקפאת רכושם של יהודי עיראק שוויתרו על נתינותם. כל מקרקעי היהודים, בתיהם, כספם, רכושם וזכויותיהם הפכו באחת לרכוש הממשלה העיראקית. על יהודי נאסר למכור את ביתו, את רכושו, לממש זכות ולגבות חוב. בתי עסקים בבעלות יהודים הוחתמו בשעווה בלילה, ונאסרה על בעליהם היהודים הכניסה אליהם.
בשלהי 1949 איש לא צפה שתוך שנתיים תתרוקן עיראק מיהודיה ורק פחות מעשרת אלפים יהודים יישארו בה. אך בתקופה זו התחוללו מספר אירועים שמילאו תפקיד חשוב בהנעת תהליך היציאה. בדצמבר 1949 בוטלו חוקי החירום ששררו בעיראק מאז אמצע מאי 1948, כשצבא עיראק הצטרף לצבאות הערביים שיצאו למלחמה נגד מדינת ישראל. החוק האזרחי הושב על כנו ויציאה בלתי חוקית מעיראק, שבתקופת החירום הייתה כרוכה בעונשי מאסר כבדים, חזרה להיות עבירה על חוק הדרכונים שעונשה המרבי היה שישה חודשי מאסר וקנס של 100 דינר. עתה החלה בריחה המונית של יהודים שנפגעו פוליטית וכלכלית בשנה וחצי שקדמו לכך. בריחה זו לוותה בהעברת כספים בהיקף ניכר. יהודים שהתרוששו החלו למכור רכוש כדי להתקיים ואחרים החלו להבריח כספים לאיראן. יציאתן של קבוצות אלה והברחת הכספים ערערו את הסדר הקיים והגבירו את חוסר השקט בעיראק.
הפתרון שהציעה ממשלת עיראק היה "חוק הוויתור על הנתינות", חוק שאיפשר ליהודים לצאת מעיראק באופן חוקי. החוק אושר על-ידי הפרלמנט העיראקי ופורסם ב-9 במארס 1950, ואלה עיקריו: מועצת השרים רשאית להחליט על שלילת האזרחות העיראקית מכל יהודי עיראקי שיעדיף מרצונו לעזוב את עיראק באופן סופי...
לחוק זה היו שתי מטרות:
לשים קץ לבריחה הבלתי-לגאלית של יהודים מעיראק לאיראן ומשם לישראל; לפקח על היוצאים ועל סדרי היציאה; לפקח על הוצאת הון ולמנוע הברחות מטבע חוץ; וגם להיפטר מאלמנט מתסיס שהיה פעיל במיוחד במפלגה הקומוניסטית וכן לחסל את ארגון המחתרת הציוני.
להחזיר את תחושת הביטחון ליהודים שיישארו בעיראק. הממשלה צפתה שרוב היהודים יעדיפו להישאר ובכך יביעו נאמנות לעיראק והסתייגות מהציונות. כתוצאה מכך ישופר היחס אל היהודים, יוחזרו תחושת הביטחון והיציבות ואלה יובילו להתאוששות כלכלית. כמו כן ישופר דימוייה של עיראק בעיני ארצות המערב. בתום שנה התברר שיותר מ-105,000 יהודים, רובה המכריע של קהילת יהודי עיראק, ויתרו על אזרחותם, עלו על הרכבת האווירית שהתנהלה בין בגדאד ולוד והגיעו למדינת ישראל.
העזיבה המהירה והפתאומית של אחוז גבוה כל כך של יהודי העיר את בתיהם ואת ארצם הותירה שרידים פיזיים ותרבותיים מעטים יחסית המעידים על חיי הקהילה העשירים בעבר. מספר מבנים שימשו את הקהילה היהודית במוסול כמו בתי כנסת ובתי קברות, אולם רבים מהם ניזוקו עקב הזנחה, נזק ואפילו הרס מכוון. בין הדוגמאות לכך ניתן לציין את בית הכנסת הגדול של מוסול, שנבנה במאה ה-18, ניזוק בשנות ה-50 ונהרס כליל במהלך שנות ה-90; בתי קברות יהודיים שניזוקו ונפגעו בידי אלמונים; וציון הקבר של הנביא יונה שמסביבו נבנה מסגד נבי יונס, שלאחר פלישת ארגון המדינה האסלאמית לעיר בקיץ 2014 פוצץ והוחרב.
למרבה הצער, חלק ניכר מהמורשת התרבותית התוססת של הקהילה היהודית במוסול אבדה. עם זאת, נעשים מאמצים לתעד ולשמר את שרידיה של הקהילה. לאחר נפילת משטר הבעת' בשנת 2003, יזמה ממשלת עיראק כמה מאמצי שיקום באתרים יהודיים בעיר. פעולה מוגבלת זו שימשה כנקודת מוצא פוטנציאלית להכרה נוספת ולשימור ההיסטוריה העשירה של הקהילה במוסול.