stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תהילים ק"ד
בתרבות

ברכי נפשי - סיני תור באלבום דרשתי קרבתך.
ברכי נפשי - הרב שלמה קרליבך.
ברכי נפשי - דודו פישר.
ברכי נפשי - יהודה גרין.
ברכי נפשי - יצחק מאיר, לחן של מרטין וידרקר.
ברכי נפשי - פרחי לונדון, באלבום ברכי נפשי את ה'.
ברכי נפשי - אברהם מרדכי שוורץ ושלום סאל באלבום כרובים עליונים.
משקה - ליפא שמלצר באלבום געוולדיג, גרסת כיסוי לשיר של אלי מרקוס וארי היל באלבום של יוחי בריסקמן פרויקט X, קאבר נוסף של שרוליק קלצקין, פנחס ביכלר ומקהלת מלכות.
אשירה - מרדכי שפירא
מפסוק א' לומדים חז"ל על הברכה שיש בשתיית יין שנאמר "וְיַיִן יְשַׂמַּח לְבַב אֱנוֹשׁ".
הערות שוליים

↑  מאת הרב ראובן בר אברהם, הוּבַא בַּסֵּפֶר יִמְצָא חַיִּים סימן מח
↑  סדר עבודת ישראל, רעדלהיים תרכ"ח, עמ' 266.
↑  מסכת סופרים פרק י"ט, הלכה ב', ועיין שו"ת רמ"ע מפאנו, סימן כ"ה (וכן הבין הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן תכ"ד, סעיף ג' שמדובר בתהילים ק"ד) ולא כמו אלו הנוקטים שמדובר במזמור הקודם בתהילים ק"ג לדוד ברכי נפשי.
↑  ברכי נפשי, סיני תור, דרשתי קרבתך, באתר יוטיוב.
↑  ברכי נפשי, הרב שלמה קרליבך, באתר יוטיוב.
↑  ברכי נפשי, דודו פישר, באתר יוטיוב.
↑  ברכי נפשי, יהודה גרין, באתר יוטיוב.
↑  ברכי נפשי, יצחק מאיר, לחן של מרטין וידרקר, באתר יוטיוב.
↑  ברכי נפשי פרחי לונדון באתר יוטיוב.
↑  משקה, ליפא שמלצר, געוולדיג, באתר יוטיוב.
↑  משקה, שרוליק קלצקין, פנחס ביכלר ומקהלת מלכות באתר יוטיוב.
↑   אשירה, בביצוע מרדכי שפירא, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב (אורך: 3:34), 19 במאי 2022
↑  הרב אליעזר מלמד, איסור שתייה בקלות ראש, לקריאה באתר פניני הלכה.
| מזמורי ספר תהילים |
| --- | --- | --- |
| מזמורים בנוסח המסורה | א' • ב' • ג' • ד' • ה' • ו' • ז' • ח' • ט' • י' • י"א • י"ב • י"ג • י"ד • ט"ו • ט"ז • י"ז • י"ח • י"ט • כ' • כ"א • כ"ב • כ"ג • כ"ד • כ"ה • כ"ו • כ"ז • כ"ח • כ"ט • ל' • ל"א • ל"ב • ל"ג • ל"ד • ל"ה • ל"ו • ל"ז • ל"ח • ל"ט • מ'  • מ"א • מ"ב • מ"ג • מ"ד • מ"ה • מ"ו • מ"ז • מ"ח • מ"ט • נ' • נ"א • נ"ב • נ"ג • נ"ד • נ"ה • נ"ו • נ"ז • נ"ח • נ"ט • ס' • ס"א • ס"ב • ס"ג • ס"ד • ס"ה • ס"ו • ס"ז • ס"ח • ס"ט • ע' • ע"א • ע"ב • ע"ג • ע"ד • ע"ה • ע"ו • ע"ז • ע"ח • ע"ט • פ'  • פ"א • פ"ב • פ"ג • פ"ד • פ"ה • פ"ו • פ"ז • פ"ח • פ"ט • צ' • צ"א • צ"ב • צ"ג • צ"ד • צ"ה • צ"ו • צ"ז • צ"ח • צ"ט • ק' • ק"א • ק"ב • ק"ג • ק"ד • ק"ה • ק"ו • ק"ז • ק"ח • ק"ט • ק"י • קי"א • קי"ב • קי"ג • קי"ד • קט"ו • קט"ז • קי"ז • קי"ח • קי"ט • ק"כ • קכ"א • קכ"ב • קכ"ג • קכ"ד • קכ"ה • קכ"ו • קכ"ז • קכ"ח • קכ"ט • ק"ל • קל"א • קל"ב • קל"ג • קל"ד • קל"ה • קל"ו • קל"ז • קל"ח • קל"ט • ק"מ • קמ"א • קמ"ב • קמ"ג • קמ"ד • קמ"ה • קמ"ו • קמ"ז • קמ"ח • קמ"ט • ק"נ |  |
| מזמורים חיצוניים | קנ"א • קנ"ב • קנ"ג • קנ"ד • קנ"ה |  |
סרז' גינסבורג

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1928 פריז, צרפת 
 פטירה:  2 במרץ 1991 (בגיל 62) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Lucien Ginsburg 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1957–1991 (כ־34 שנים) 
 מקום לימודים:  תיכון קונדורסה, אקול נורמל דה מוזיק בפריז 
 סוגה:  שאנסון, רוק מתקדם, צ'ה צ'ה צ'ה, ממבו, פאנק, רוק, מוזיקת פופ, רגאיי, ג'אז, מוזיקת אמצע הדרך 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  אקורדיון, פסנתר, גיטרה, גיטרה בס 
 חברת תקליטים:  מרקורי רקורדס, פיליפס רקורדס 
 בן או בת זוג:  Lise Levitzky (1951–1957) Caroline von Paulus (1981–2 במרץ 1991)  ג'יין בירקין (1968–1980) Caroline von Paulus בריז'יט בארדו 
 צאצאים:  שארלוט גינסבורג, לולו גינסבורג 
 פרסים והוקרה:  פרס סזאר (1996)  Victory of honor (1990)  Victory of the album (1985)  Victoire de la pochette de disques (1985) 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
סרז' גינסבורג
סרז' גינסבורג (בצרפתית: Serge Gainsbourg, ההיגוי הצרפתי הוא "סרז' גֶנְזְבּוּר")‏ (2 באפריל 1928 – 2 במרץ 1991) היה זמר-יוצר, שאנסונר ומלחין יהודי-צרפתי.
רקע משפחתי

גינסבורג נולד בצרפת בשם לוסיין גינזבורג (Lucien Ginzburg) לאולגה ויוסף גינסבורג, יהודים שהיגרו מרוסיה בעקבות מהפכת אוקטובר 1917.
האב, יליד 1898 בעיר חרקוב, היה פסנתרן שלמד באקדמיה למוזיקה בפטרוגרד ובמוסקבה. הוא הכיר את אשתו, אולגה בסמן, זמרת מצו-סופרן, בעת שהייה בחצי האי קרים. הזוג היגר לצרפת בשנת 1919 דרך איסטנבול ומרסיי, והשתקע בפריז, בה יוסף, כעת ז'וזף, ניגן בקברטים ובברים.
לוסיין היה ילדם הרביעי, ונולד בבית יולדות באיל דה לה סיטה עם אחות תאומה בשם ליליאן. הבן הבכור של המשפחה נפטר בגיל רך ממחלה, והאחות ז'קלין נולדה בשנת 1926. משפחת גינסבורג התאזרחה בצרפת ביוני 1932.
קורות חיים

גינסבורג הושפע עמוקות מהכיבוש הנאצי של צרפת שבמהלכו נאלץ עם משפחתו לשאת טלאי צהוב ולהסתתר.
לאחר המלחמה, בסוף שנות העשרים לחייו, התפרנס כפסנתרן בברים.
קריירת הסולו המוזיקלית שלו דשדשה בשנות החמישים והשישים, והוא העדיף להישאר מאחורי הקלעים ולעסוק בהפקה ובכתיבת שירים לאמנים אחרים. כשאנסונר הרבה לגעת במוטיבים של מוזיקת ג'אז, מוזיקה אפריקאית, פופ וגם רוק.
ב-3 בנובמבר 1951 התחתן עם אליזבת לויצקי, והתגרש ממנה בשנת 1957.
ב-7 בינואר 1964 התחתן בשנית, הפעם עם פרנסואז אנטואנט שממנה נולדו שניים מילדיו.
ב-1965 זכה שירו "Poupée de cire, poupée de son" (בעברית: "בובת שעווה, בובת קש") בתחרות האירוויזיון בביצועה של הזמרת פראנס גל, אשר לה כתב להיטים רבים נוספים.
ב-1966 כתב לה את השיר "Les Sucettes" ("סוכריות על מקל") שמספר כביכול על ילדה שנהנית למצוץ סוכריות על מקל בטעם אניס. גל בת ה-18 שרה את השיר בתמימות מבלי להבין את המילים הדו-משמעיות, המרמזות למין אוראלי. השיר זכה להצלחה רבה, אך אחריו ניתקה גל את קשריה עם גינסבורג.
ב-1968 פגש בבריז'יט בארדו והיה למאהב שלה. כשברדו ביקשה ממנו לכתוב לה את שיר האהבה הטוב ביותר שהוא יכול, הוא כתב בלילה אחד את “Bonnie and Clyde”, ואת "Je t'aime... moi non plus" (בעברית: אני אוהבת אותך ... גם אני לא). הם הקליטו ביחד את השירים, אבל בגלל דרישת בעלה של בארדו נגנזה ההקלטה של "Je t'aime / Moi non plus" (עד ששוחררה ב-1986). לאחר שנפרדו כתב לה גינסבורג במיוחד את השיר "Initials BB" וביסס את מעמדו ככותב מוזיקה אירוטית המאופיינת בתחכום אירוני ומלודי.
ב-1969, במהלך צילומי הסרט "סלוגן", פגש גינסבורג בשחקנית האנגלייה ג'יין בירקין. הם הקליטו יחד גרסה חדשה לשיר הפרובוקטיבי "Je t'aime / Moi non plus", שעוררה שערורייה אך זכתה להצלחה אדירה בכל העולם וגם את הלהיט "69 Année érotique".
על אף שבירקין הייתה בת זוגו של גינסבורג במשך 12 שנים הם מעולם לא נישאו. בתם המשותפת היא הזמרת והשחקנית שארלוט גינסבורג. 
ב-1980 נפרדו גינסבורג ובירקין.
בשנות ה-70 וה-80 נעשו אלבומיו של גינסבורג אפלים ושערורייתיים יותר ויותר. לצד אלבומים מוערכים ומתוחכמים כמו "הסיפור של מלודי נלסון" (1971) הוציא גינסבורג ב-1975 את "Rock Around the Bunker", שכלל התייחסויות מודעות לנאצים ולהיטלר, וב-1984 הקליט יחד עם בתו שארלוט גינסבורג, את הדואט "Lemon Incest", שהביע גישה אוהדת לגילוי עריות. ב-1973 הקליט את שירו Je suis venu te dire que je m'en vais.
גינסבורג, שכתב במשך חייו פסקולים למעל 40 סרטים, נחשב עד היום לאחד מגדולי המלחינים הצרפתיים, והשפעתו ניכרת גם מחוץ לצרפת אצל מוזיקאים אמריקאים ובריטים.
גינסבורג, שנהג לעשן חמש קופסאות סיגריות ג'יטאן ביום, נפטר מהתקף לב ב־2 במרץ 1991 והוא בן 62 במותו.
בישראל נכתבו מספר גרסאות עבריות לשיריו. המפורסמות מביניהן: "אל תכעסי זה לא אסון" (הלחן של "בובת שעווה, בובת קש") בביצוע "שלישיית גשר הירקון" ו"סיירים" בביצוע להקת הנח"ל. המילים העבריות לשני השירים נכתבו על ידי חיים חפר. בשנת 2010 הוציא שחר אבן צור, מתופף להקת "מוניקה סקס", אלבום מחווה עם תרגומים לעברית של שיריו של גינסבורג, בתרגומם של ז'ראר וחוה בן חמו.
הערות שוליים

↑  בקטלוגים של אגודת היוצרים, המלחינים והמעבדים המוזיקליים הוא רשום גם כ‏"Ginzburg"‏ וגם כ"Gainsburg"
↑  איתמר זהר, סרז' גינסבורג כתב את השיר, ג'יין בירקין הקליטה אותו אחרי מותו, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2023
↑  עינב שיף‏, שחר אבן צור בתפקיד סרז' גינזבורג, באתר וואלה, 15 ביוני 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261406105171  PLWABN: 9810690909205606  BIBSYS: 2103927  BNC: 000702011  BNE: XX911218  BnF: cb13894249p (data)  CiNii: DA06102273  GND: 118957643  ICCU: SBLV070113  ISNI: 0000 0001 1593 5851  LCCN: n82052458  LNB: 000036658  MusicBrainz: b21ef19b-c6aa-4775-90d3-3cc3e067ce6d  NDL: 00466878  NKC: js20040315005  NLA: 40533348  NLK: KAC2019E1751  NSK: 000171275  NTA: 070485518  RERO: 02-A000068805  RKD: 342423  SELIBR: 342582  SNAC: w6mw33wd  SUDOC: 026878712  Trove: 1447742  VIAF: 10033265   WorldCat (עם VIAF): 10033265
אריק סטרג'ס

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1920 יוהנסבורג, דרום אפריקה 
 פטירה:  14 בינואר 2004 (בגיל 83) יוהנסבורג, דרום אפריקה 
 מדינה:  דרום אפריקה
 יד חובטת:  ימין
 פעילות כמקצוען:  ? – 14 בינואר 2004 
 יחידים
 מאזן קריירה:  55-292
 דירוג שיא:  6 (1948)
 זוגות
 מאזן קריירה:  0–1 
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 7 ( 2 בזוגות גברים, 5 בזוגות מעורבים)
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  חצי הגמר (1950)
 אליפות צרפת הפתוחה:  גמר (1947, 1951)
 וימבלדון:  חצי הגמר
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  גמר (19481948)
 
אריק סטרג'ס (באנגלית: Eric William Sturgess; ‏ 10 במאי 1920 – 14 בינואר 2014) היה טניסאי דרום אפריקאי. הוא זכה במקום ראשון בתחרות זוגות גברים וזוגות מעורבים בתחרויות אליפות צרפת הפתוחה 7 פעמים.
ביוגרפיה

אריק סטרג'ס נולד ביוהנסבורג בשנת 1920. בשנת 1939 הוא זכה באליפות דרום אפריקה בתחרות הגברים.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוא גויס לחיל האוויר המלכותי. הוא היה טייס סופרמרין ספיטפייר. מטוסו הופל בסוף 1944 והוא נפל בשבי. הוא שוחרר בתחילת 1945 על ידי כוחות הצבא האדום.
לאחר סיום הלחימה סטרג'ס חזר לדרום אפריקה ופתח חנות לציוד ספורט. במקביל הוא המשיך להשתתף בתחרויות. עד לשנת 1957 הוא ניצח באליפות דרום אפריקה 11 פעמים.
סטרג'ס השתתף בתחרויות בין-לאומיות החל משנת 1947.
בתחרויות הגברים הוא הגיע לגמר באליפות צרפת בטניס 1947, אליפות ארצות הברית הפתוחה 1948 ואליפות צרפת בטניס 1951 אך הפסיד בכולם.
בתחרות זוגות גברים סטרג'ס ניצח באליפות צרפת בטניס 1948 והפסיד בגמר אליפות צרפת הפתוחה 1949 (בני המקרים שיחק עם יוסטס פנין). בהמשך הוא שיחק לצד ירוסלב דרובני. הם הגיוע לגמר אליפות אוסטרליה הפתוח 1950, אליפות צרפת בטניס 1950 וניצחו באליפות וימבלדון 1951. ניצחון נוסף היה באליפות וימבלדון 1952 לצד ויק סיישס.
בתחרויות זוגות מעורבים סטרג' ניצח 5 פעמים ופעמיים היה בגמר.
אריק סטרג'ס היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של דרום אפריקה.
לאחר פרישה מתחרויות סטרג'ס המשיך בניהול חנות לציוד ספורט והשתתף בתחרויות גולף.
סטרג'ס נפטר בדרום אפריקה בשנת 2004.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 תחום שיפוט:  ארצות הברית 
 סוכנות אם:  מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית
 סוכנות בת:  Center for Biologics Evaluation and Research 
 תאריך הקמה:  30 ביוני 1906
 ראש:  שרה ברנר (בפועל)
 מטה מרכזי:  White Oak 
 עובדים:  17,468 (נכון ל־2018) 
 תקציב:  3.16 מיליארד $ (נכון ל-2020)
 fda.gov
 קואורדינטות:  39°02′07″N 76°58′59″W﻿ / ﻿39.035277777778°N 76.983055555556°W﻿ / 39.035277777778; -76.983055555556
 he
 
סמלילו הקודם של ה־FDA
מִנְהָל המזון והתרופות האמריקאי (באנגלית: Food and Drug Administration, בראשי תיבות FDA או USFDA, ובחלק מפרסומים עבריים גם - ממת"א) הוא גוף ממשלתי הכפוף למחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, המרכז את הפיקוח והאסדרה על מוצרי מזון ותרופות לבני אדם וחיות, מוצרי קוסמטיקה, מכשור רפואי, תוצרי דם מוצרי טבק ומכשירים המקרינים גלים אלקטרו-מגנטיים בארצות הברית. לגוף השפעה בינלאומית ניכרת, ולהחלטותיו משקל רב בהליך אישור מוצרים במדינות רבות.
מטה ה-FDA שוכן בסילבר ספרינג, מרילנד, בצמוד לוושינגטון. החל מדצמבר 2019, ראש המנהל בפועל היא ג'אנט וודקוק, פרמקולוגית במקצועה.
היסטוריה

מנהל המזון והתרופות נוסד ב-1906, עם חקיקת חוק המזון הנקי והתרופות. החוק נחשב לאנמי, ועד שנות השלושים של המאה העשרים לא היה בארצות הברית מנגנון פיקוח שנתן מענה של ממש לבחינת יעילותן ובטיחותן של תרופות. ב-1930 קיבל המנהל את שמו הנוכחי.
בשנות השלושים, לאחר שמדענים גרמניים מצאו כי סולפונאמיד יעיל בהשמדת חיידקים מסוימים, הוחל בשימוש בתרופות על בסיס החומר. חברה אמריקנית בשם מסנגיל (S. E. Massengill Co) החלה להשתמש בחומר די אתילן גליקול כממס לתרופה, וקראה לחומר המשולב Elixir Sulfanilamide. החומר הושק בספטמבר 1937 וגרם ליותר מ-100 מקרי מוות. בעקבות האירוע, שנקרא "אסון אליקסיר הסולפה", חוקק ביוזמת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1938 חוק התרופות, המזון והקוסמטיקה, שהביא להחמרה ניכרת בהליכי בדיקתן של תרופות חדשות, והפך את מנהל המזון והתרופות לאחד מהגופים בעלי העוצמה בארצות הברית ובעולם בתחומי פעילותו, ולגוף המשפיע ביותר בהליכי פיתוח תרופות חדשות. החוק קבע סמכויות פיקוח למנהל, כולל פיקוח על ייצור במפעלי מזון ותרופות, וכן סנקציות למפרי החוק.
בשנת 1945 דרש ה-FDA לאשר את בטיחותה ואת יעילותה של כל תרופה המבוססת על פניצילין. בהמשך הורחב האישור לכל חומרי האנטיביוטיקה אך לא לתרופות אחרות. בשנת 1950 נדרשו חברות התרופות לצרף תווית שימוש לתרופה, ובכך נסללה הדרך לבדיקת יעילותן של כלל התרופות על המחלות שבהן התיימרו לטפל. ב-1953 עבר המנהל לכפיפות למשרד הבריאות האמריקני.
המנהל מתגאה בכך שבשנות החמישים, כאשר החלה חברה גרמנית לייצר את תרופת התלידומיד, התעקשה אחת משבע הרופאות הקבועות במנהל התרופות האמריקאי באותו זמן, ד"ר פרנסיס קלסי, לא לאשר את התרופה לשימוש, בשל הסיכון בשימוש בתרופה שלא נבדקה. בעקבות זאת, אף על פי שהחל מ-1957 נגרמו באירופה אלפי מקרים של לידת ילדים חסרי גפיים לאימהות שנטלו את התרופה, בארצות הברית, כמעט ולא נרשמו מקרים דומים. מקרה התלידומיד הביא לחיזוק מעמדו של מנהל המזון והתרופות והפך אותו לסמכות עולמית בנושא.
החל משנת 2012 נעשו מאמצים להאיץ את תהליך אישור התרופות החדשות ומשך הזמן הנדרש לאישור תרופה חדשה ירד באופן משמעותי.
כיום

נכון לשנת 2020, התקציב השנתי של ה־FDA עומד על סכום של 3.16 מיליארד דולר בשנה, ולו כ-17,000 עובדים. המשרדים הראשיים שוכנים בסילבר ספרינג שבמרילנד. בשנת 2008 החל המנהל לפתוח משרדים גם במדינות מחוץ לארצות הברית.
התהליך המתבצע לאישור תרופות ומכשור רפואי במנהל הוא ארוך וקפדני, נערך במשך שנים, וכולל מספר שלבי מחקר, ניסויים פרה-קליניים וניסויים קליניים (לאחר אישור של ועדת אתיקה), שמטרתם להוכיח בצורה ברורה ביותר את התועלת בשימוש במוצר, וכי הוא אינו כרוך בתופעות לוואי שליליות משמעותיות למטופל. ישנם מספר מסלולים שונים לאישור הרגולטורי, הקובעים את הדרישות הניסויות מהמפתחים ואת אורך התהליך.
באוקטובר 2019 פורסם כי ה-FDA שוקל הקמת שלוחה בישראל.
כיום > מבנה מנהלי

מנהל המזון והתרופות האמריקאי מורכב מחמש יחידות משנה:
המרכז למחקר ביולוגי (CBER) – הוותיק מבין היחידות, אחראי על תוצרי דם, חיסונים, ומחקר בתאי גזע.
המרכז למכשור רפואי ורדיולוגיה (CDRH) – בוחן גם מוצרים לא-רפואיים שעלולים להוות סיכון רפואי. כגון טלפונים סלולריים, מכשירי מיקרוגל, לייזר וכדומה.
המרכז להערכת תרופות (CDER) – מרכז זה, מהחשובים במנהל, מפקח על הליכי אישורן של תרופות חדשות, המיועדות לבני אדם, לרבות הניסויים הקליניים. הליכי האישור לתרופות נמשכים על פרק זמן של מספר שנים, במהלכן נבדקות בטיחותה ויעילותה של התרופה.
המרכז לתזונה ולבטיחות במזון (CFSAN) – אחראי גם לבדיקת מוצרים קוסמטיים.
המרכז לרפואה וטרינרית (CVM)
ראו גם

הסוכנות הרגולטורית לתרופות ומוצרי בריאות (הממלכה המאוחדת)
השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הבריאות
ציר הזמן של השם פלשתינה

איור משנת 1712 של אדריאן רלנד (האנדרטאות העתיקות של פלשתינה מאוירות) מכיל תיאור מוקדם וציר זמן של ההתייחסויות ההיסטוריות לשם "פלשתינה".
השם פלשתינה הוא טופונים עתיק המציין חבל ארץ בדרום הלבנט, שנוצר כתוצאה מגלגולי המונח "פלשת" בין שפות שונות.
המונח "פלשת" (מתעתיק כתב חרטומים) נמצא בחמישה כתבים המתייחסים לעם שכן, המזוהה עם הפלשתים או ארצם פלשת, החל משנת 1150 לפנה"ס בקירוב במהלך השושלת העשרים של מצרים. האזכור הידוע הראשון למונח זה במצרית הוא במקדש מדינת האבו המתייחס לפלשת בין אלה שלחמו נגד מצרים העתיקה בתקופת שלטונו של רעמסס השלישי, והאחרון הידוע הוא 300 שנה מאוחר יותר על פסל Padiiset (אנ'). במקרא מוזכרים תמיד הפלשתים וארצם. האשורים קראו לאותו אזור פִלִשְתֻ, החל באדד-ניררי השלישי בערך 800 לפנה"ס ועד לאסרחדון יותר ממאה שנה מאוחר יותר. המקורות המצריים והאשוריים סיפקו אזור כללי אך לא גבולות ברורים למונח.
המונח היווני "פלשתינה" הופיע לראשונה במאה החמישית לפנה"ס כאשר ההיסטוריון היווני הקדום הרודוטוס כתב על "סוריה פלשתינה" בין פיניקיה למצרים בהיסטוריות. הרודוטוס מספק את ההתייחסות ההיסטורית הראשונה המציינת בבירור אזור רחב יותר מאשר פלשת המקראית, שכן הוא יישם את המונח הן על אזורי החוף והן באזורים הפנימיים כגון הרי יהודה ובקעת הירדן. בנג'מין סאליבן סבר שבתיאור חבל הארץ סוריה (הכולל את ארץ ישראל), הרודוטוס התייחס לסורים צפוניים - דוברי ארמית סורית, ולקבוצה שהרודוטוס מכונה סורים פלאיסטינים, אותם יש לזהות עם הפלשתים ועם נתיני ממלכות יהודה וישראל בתקופת הברזל (1000–586 לפנה"ס).
סופרים יווניים מאוחרים יותר כמו אריסטו, פולמון ופאוסניאס השתמשו גם הם במונח, ואחריה הגיעו סופרים רומיים כמו אובידיוס, טיבולוס, פומפוניוס מלה, פליניוס הזקן, דיו כריסוסטומוס, סטטיוס, פלוטארכוס וכן הסופרים הרומיים פילון האלכסנדרוני ויוספוס. אין כרגע עדות לשם על שום מטבע (מטבעות מהאזור הנקרא אז פלאיסטינה נשאו לרוב כתובות עבריות) או כתובת הלניסטית.
בתחילת המאה ה-2 לספירה, המונח "סוריה פלשתינה" שויך רשמית לפרובינקיה רומית המשלבת את יהודה (פרובינקיה יודיאה) ושטחים אחרים, אחרי דיכוי מרד בר כוכבא בשנת 135. בסביבות שנת 390, במהלך התקופה הביזנטית, המחוז הקיסרי של סוריה פלשתינה חולק ל"פלשתינה פרימה", "פלשתינה סקונדה" ו"פלשתינה טרטיה". לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, שמות מקומות שהיו בשימוש הממשל הביזנטי המשיכו בדרך כלל לשמש בערבית, וג'ונד (מחוז צבאי) פִלסטין היה לאחד המחוזות הצבאיים במחוז האומיים והעבאסיים בבלאד א-שאם.
באירופה, השם הלטיני Palaestina וגלגוליו בשפות אירופה שימש תדיר כשם נרדף לארץ הקודש. השימוש בשם "פלשתינה" הפך נפוץ באנגלית המודרנית הקדומה, היה בשימוש באנגלית ובערבית במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל (המוטצאריף של ירושלים). השם שימש את הכובשים הבריטים כדי להתייחס לארץ ישראל המנדטורית, שטח מהאימפריה העות'מאנית לשעבר שחולק בהסכם סייקס-פיקו והובטח על ידי בריטניה באמצעות כתב המנדט של פלשתינה שהתקבל מהליגה של אומות. עד קום המדינה, שימש המונח "פלסטינים" באנגלית לתיאור יושבי הארץ, הערבים והיהודים; רק מקום המדינה, לאחר שהיהודים זנחו את השם, השם החל להיות מזוהה כערבי.
הפניות היסטוריות > העת העתיקה בלבנט > אזכורים מצריים קדומים סוף תקופת הברונזה ותחילת תקופת הברזל

1150 לפנה"ס: מדינת האבו: מתעד עם שנקרא "פלשת" בין אלה שנלחמו נגד מצרים בתקופת שלטונו של רעמסס השלישי.
1150 לפנה"ס: פפירוס האריס הראשון: "הארכתי את כל גבולות מצרים; הפלתי את אלה שפלשו אליהם מארצותיהם. הרגתי את הדניין (אנ') באיים שלהם, הת'כר והפלשת נעשו לאפר."
1150 לפנה"ס: אסטלה לרעמסס השלישי, דיר אל מדינה.
1000 לפנה"ס: האונומסטיקון של אמנופה: "שרדן, ת'כר, פלשת, חֻֿרמה".
900 לפנה"ס: פסל פדייסט (אנ'), כיתוב: "כנען, פלשת".
הפניות היסטוריות > העת העתיקה בלבנט > אזכורים אשוריים

800 לפנה"ס: אדד-ניררי השלישי ב"לוח כלח" (אנ') מתאר את כיבושיו, בהם פלשת. במצבת סבעה (אנ') תיאר: "בשנה החמישית (לשלטון הרשמי) התיישבתי חגיגית על כס מלכותי וקראתי למדינה (למלחמה). הוריתי על צבא אשור הרב לצעוד נגד פלשת [...] קיבלתי את כל המחוות […] שהביאו לאשור. אני (אז) הוריתי [לצעוד] נגד הארץ דמשק."
735 לפנה"ס: קורדי-אשור-למור לתגלת-פלאסר השלישי, מכתבי נמרוד ND 2715: "הורד עצים, עשה בו מלאכתך, (אבל) אל תמסור אותו למצרים או לפלשתים, אחרת לא אתן לך לעלות להרים."
סרגון השני הזכיר באחת מכתובותיו המלכותיות את מלכי הארצות pilištu (פלשת), יהודה, אדום, מואב, ואלה שחיים על החוף (של הלבנט), כמלכים שהוסתו נגדו.
סנחריב כתב שהוא ביצע חילופי אוכלוסייה לכלדים, לארמים, לאנשי ארץ מנּי (אנ'), קוה, חֿילכּוּ, פלשת (pilištu) וצור, שלא נכנעו לעולו, וגרם להם לשאת סלים מלאים באדמה ולהכין לבנים. כן הזכיר סנחריב בכתובת עזקה שהוא כבש "עיר מלכותית שלארץ פלשת (pilištu) שחזקיהו לקח וביצר".
675 לפנה"ס: בחוזה שנחתם בין אסרחדון עם בעל הראשון מלך צור: מוזכרת פעמיים ארץ פִלִשתֻ.
הפניות היסטוריות > העת העתיקה הקלאסית > תקופת האימפריה הפרסית האחמנית

450 לפנה"ס: הרודוטוס, היסטוריות, התייחסות המציינת אזור רחב יותר מפלשת, בהתייחסו ל"מחוז של סוריה, הנקרא Palaistinê" (ספר 3): "מהעיר פּוֹסִידֵיאוֹן, אשר אַמְפִילוֹכוֹס בן אַמְפִיאַרָאוֹס יסדה על הגבול שבין קיליקיה וסוריה. מעיר הזאת עד מצרים, מלבד חבל הערבים – כי זה היה חפשי ממס – היה המס שלש מאות וחמשים ככר. במחוז זה נכללו כל פיניקיה וסוריה הנקרת פַלַישתינַאִית"; (ספר 3): "מפיניקיה עד גבולי העיר קדיטיס הארץ היא לסורים הנקראים פלשתינאים"; (ספר 7): "הפיניקים האלה ישבו לפנים, כפי שהם עצמם מספרים, על יד הים האדום, משם עברו ויושבים על שפת הים בסוריה. חבל סוריה זה וכל זה המשתרע עד מצרים נקרא פלשתינא." התייחסות חשובה אחת מתייחסת לפרקטיקה של מילת גברים הקשורה לעם העברי: "הקולכים והמצרים והכושים המה היחידים המלים מימים קדמונים את ערותם. הפניקים והסורים היושבים בפלשתינה, כפי שהם מודים, למדו מהמצרים, והסורים היושבים על יד הנהר תֶרְמוֹדוֹן ופַּרְתֶנִיוס (תרמה ופרתין באסיה הקטנה) והמַקְרוֹנִים (עם לא ידוע יותר, ישב קרוב לקפדוקיה) שכניהם אומרים, כי זה כבר למדו זאת מאת הקולכים. הם לבדם בין כל בני־אדם מלים את בשרם וכנראה מחקים הם בזה את המצרים."
340 לפנה"ס: אריסטו, מטאורולוגיה (אנ'), "שוב, אם, כפי שמספרים, יש אגם בפלשתינה, כזה שאם אתה תקשור אדם או בהמה ותשליך אותם לתוכו הם יצופו ולא ישקעו, זה יוכיח את מה שאמרנו. אומרים שהאגם הזה כל כך מר ומלוח שאין בו דגים ושאם משרים בו בגדים ומנערים אותם זה מנקה אותם". זה מובן על ידי חוקרים כהתייחסות לים המלח.
הפניות היסטוריות > העת העתיקה הקלאסית > התקופה ההלניסטית (תלמאית/סלאוקית/חשמונאית)

150 לפנה"ס: פולמון מאיליון, היסטוריות יווניות, שצוטט על ידי אוסביוס מקיסריה ב-הכנה לבשורה: "בתקופתו [שלטונו] של אפיס בן פורוניאוס חלק מהצבא המצרי גורש ממצרים, אשר מצא את משכנו לא הרחק ממנה. ערב בחלק של סוריה שנקרא פלשתינה".
130 לפנה"ס: אגאתרכידס (5.87, מצוטט בביבליותקה היסטוריקה של דיודורוס סיקולוס, בגאוגרפיקה של סטראבון, ופוטיוס בביבליותקה שלו): "ליד האי (טירן) נמצא צוק, המשתרע לעבר סלע הנבטים ופלשתינה."
הפניות היסטוריות > ימי הביניים > תקופת הח'ליפות הפאטמית

951–978: אסטכרי, מסורות המדינות ואיבן חקואל, פני כדור הארץ: "המחוזות של סוריה הם ג'ונד פילסטין, וג'ונד אל אורדון, ג'ונד דמשק, ג'ונד חומס (אנ') וג'ונד קנשרין... פילסטין הוא המערבי ביותר. של מחוזות סוריה... אורכו הגדול ביותר מרפיח ועד גבול לג'ון ... רוחבו מיפו עד יריחו ... פילסטין הוא הפורה ביותר במחוזות סוריה.... עציו ואדמותיו החרושות אינם זקוקים להשקיה מלאכותית... במחוז פילסטין, למרות היקפו הקטן, ישנם כ-20 מסגדים... בירתה והעיירה הגדולה ביותר ברמלה, אך עיר הקודש (ירושלים) מתקרבת מאוד לזה האחרון בגודל"
985: אל-מוקדסי, תיאור סוריה, כולל פלשתינה: "וחוץ מזה, דע כי בתוך מחוז פלשתינה ניתן למצוא אסופים יחד 36 מוצרים שאינם מצויים כך מאוחדים באף ארץ אחרת... מפלשתינה מגיעים זיתים, תאנים מיובשות, צימוקים, פרי החרובים, מצרכים של משי וכותנה מעורבים, סבון וכרכיפים"
1000: לקסיקון הסודא: "פלשתינה: שם של טריטוריה". כמו כן נכתב: פלסטיני, איש פלשתינה.
1029: רבי שלמה בן יהודה מירושלים, מכתב בגניזת קהיר, מתייחס למחוז פילסטין.
1047: נאסיר חורסו, ספרנאמה, יומן מסע דרך סוריה פלשתינה: "העיר הזו של רמלה, ברחבי סוריה והמערב, ידועה בשם פילסטין."
1050: ביאטוס מליבנה, מפת ביאטוס, ממחיש את הפזורה הפרימיטיבית של השליחים והיא אחת היצירות הקרטוגרפיות המשמעותיות ביותר של ימי הביניים האירופיים הגבוהים.
1051: איבן בוטלן.
הפניות היסטוריות > ימי הביניים > תקופת הצלבנים

1101: נתן בן יחיאל, ערוך: לקסיקו ערוך הוא לקסיקון תלמודי שחיבר רבי נתן בן יחיאל, מרומא. מצוינת הופעה של "פלסטיני" במדרש בראשית רבה.
1100–1127: פולקו משארטר, היסטוריה של ירושלים (1127–1095): "כי אנחנו שהיינו מערביים הפכנו כעת למזרחים. מי שהיה רומאי או פרנקי הפך בארץ זו לגלילי או לפלשתינאי."
1130, פרטולוס, "העיר ירושלים נמצאת בגבעות יהודה, במחוז פלשתינה."
1154: מוחמד אל-אידריסי, טבולה רוג'ריאנה (אנ') או ספר המסעות הנעימים לארצות רחוקות.
1173: עלי מהראט, ספר האינדיקציות להכרת מקומות הביקורים.
1177: יואנס פוקאס, תיאור קצר של הטירות והערים, מהעיר אנטיוכיה ועד לירושלים; גם של סוריה ופניקיה, ושל המקומות הקדושים בפלשתינה.
1180: ויליאם מצור, היסטוריה של ירושלים.
1185: איבן ג'ובייר, מסעותיו של איבן ג'ובייר.