נלסון מנדלה
ביוגרפיה > תחילת פעילותו הפוליטית ומאסרו

ב־1942 הצטרף מנדלה לשורות מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC), תנועה שנועדה להגן על זכויותיו של הרוב השחור. ב־1944 סייע להקמת ליגת הנוער של ה־ANC. ב־1952 נבחר לרכז את המתנדבים במסע ההתנגדות למשטר האפרטהייד. הוא נסע ברחבי דרום אפריקה וארגן פעילות מחאה נגד חוקי ההפרדה הגזעית המפלים נגד השחורים. מטרתו העיקרית של מנדלה הייתה להגיע לשוויון בין סוגי האוכלוסייה השונים במדינה בדרכים לא אלימות, כלומר לפעול באופן אקטיבי נגד האפרטהייד באמצעות חרמות, שביתות ואי-ציות להוראות השלטון. המאבק כלל הפגנות מול מוקדי שלטון ברחבי המדינה עקב חקיקות מפלות, שביתות המוניות אשר איגודים מקצועיים החלו במטרה לשבש את התנהלות המדינה, והתכנסויות המוניות של תומכי הארגונים שלקחו חלק במאבק. הגורם העיקרי אשר השפיע על הצטרפותו של מנדלה למאבק היה חשיפה לרעיונותיו של אנטון למבדה (מכר של מנדלה) במהלך שיחה שניהלו ביניהם. למבדה טען כי ההיסטוריה של העת החדשה היא ההיסטוריה של הלאומנות, וראה בלאומנות כפתרון היחיד לאימפריאליזם. מנדלה האמין בגישה של למבדה, ובמקום לשתף פעולה עם השלטון הלבן, הבין כי עליו למחות נגדו. הוא הועמד לדין על חלקו בארגון המחאה ונידון לעונש מאסר על תנאי. לאחר מכן הוטל עליו צו הגבלה, שאסר עליו לצאת מאזור יוהנסבורג למשך חצי שנה. במהלך תקופה זו הוא טווה תוכנית לביזור מבנה ה־ANC לתאים מחתרתיים.
ב־1952 הקים מנדלה, יחד עם חברו אוליבר טמבו, ביוהנסבורג, את המשרד הראשון בבעלות עורכי-דין שחורים בדרום אפריקה.
בשלביו הראשונים של המאבק העממי זכה מנדלה לתמיכה מלאה מהאוכלוסייה השחורה. מאות אלפי אנשים יצאו להפגנות המוניות נגד השלטון הלבן, והתמיכה ב-ANC הלכה והתעצמה עד כ-100 אלף תומכים פעילים. מנדלה ותומכיו פעלו נגד הממשל הלבן במדינה ומדיניות האפרטהייד בפעולות מחאה לא אלימה, שנועדה להקל על מצבם ולהביא לשוויון. בתגובה, הפעיל השלטון הלבן סנקציות ואלימות כלפי השחורים, חוקק חוקים מפלים נגדם, החרים את ארגוני השחורים, אסר על התארגנות איגודים מקצועיים של שחורים, כפה על השחורים לדבר בשפת האפריקאנס שהייתה מזוהה עם השלטון הלבן, עצר והכניס לכלא פעילים שחורים שהתנגדו למדיניות האפרטהייד, "מחק נקודות שחורות", כלומר הרס יישובים ותיקים של שחורים, תוך תנאי מחיה קשים לשחורים בערים.
לאחר טבח שארפוויל ב־1960, הוצא ה־ANC אל מחוץ לחוק בדרום אפריקה, ומנדלה נעצר בגין השתתפות במחאות אלימות וביצוע מעשי טרור. הוא הוחזק במעצר עד 1961. לאחר שחרורו, היה ברור שהמדיניות של הקונגרס, לפיה יש לחתור בדרכי שלום למדינה שוויונית שלא תתבסס על מוצא גזעי, לא השיגה את התוצאות המקוות. נוכח התגובה האלימה של השלטון והטלת העונשים על השחורים המוחים, החליט הקונגרס לעבור למאבק אלים בדרכי טרור.
אחד הגורמים שהשפיעו על מעבר הקונגרס לפעילות אלימה היה תגובות הציבור למאבק הלא אלים. היה ברור שהתומכים במדיניות אי האלימות החלו לאבד את אמונם בגישה זו, ופנו לדרכים הכוללות שימוש בטרור. בשלב זה הציבור השחור שתמך ברעיונותיו של מנדלה התקומם נגד פעילותו של הקונגרס בטענה שאינו פועל בצורה נכונה נגד תגובות השלטון הלבן, שנועדו לדכא את האוכלוסייה השחורה באמצעות אלימות וטרור, ולכן תגובה לא אלימה לא הייתה פתרון נכון למתרחש. תגובות השלטון למחאות הלא אלימות של מנדלה היוו גורם נוסף להחלטה למעבר למחאה אלימה כלפי השלטון הלבן והוקמה למפלגה זרוע צבאית. לאחר טבח שארפוויל הוצאו ה-PAC וה-ANC מחוץ לחוק ודוכאו על ידי השלטון במדינה. בנוסף, נאסרה פעילותם של איגודים מקצועיים של הציבור השחור. עקב החקיקות ופעולות הדיכוי נוצר בקרב האוכלוסייה השחורה משבר כלכלי חמור ותסכול רב, והדרך לפתור אותו הייתה להחיות את תנועות המאבק נגד האפרטהייד.
טענה של הקונגרס שהוצגה במשפט נגד הארגון:
אנחנו לא ניכנע, ולא נותרה לנו אפשרות אחרת אלא להשיב מכה בכל האמצעים שברשותנו כדי להגן על עמנו, על עתידנו ועל חירותנו
בעקבות הלך רוח הציבור עבר נלסון מנדלה לפעילות אלימה נגד השלטון. לטענתו זוהי האפשרות היחידה שנותרה כדי לשנות את גורל האוכלוסייה השחורה במדינה.
שמו של הארגון הצבאי החדש שקם היה אומקונטו (MK) וסמלו היה חנית. בראש הארגון עמדו מנדלה, וולטר סיסולו וג'ו סלובו, אשר תמכו גם הם באופן פעיל בהתנגדות למדיניות האפרטהייד. האסטרטגיה של הזרוע הצבאית הייתה לערוך פשיטות על מתקנים צבאיים של השלטון במדינה, תחנות כוח, קווי טלפון וצירי תחבורה וזאת לא רק על מנת לפגוע ביכולת הצבאית של המדינה, אלא גם להפחיד את תומכי המפלגה הלאומית ולהחליש את הכלכלה במדינה. הארגון רצה לצמצם את הפגיעות בנפש, אך הבהיר שאם מעשי החבלה לא יביאו לביטול מדיניות האפרטהייד, השלב הבא יהיה מעבר לדרכי טרור ולוחמה. הזרוע הצבאית ערכה אימונים צבאיים והכשרות במדינות שונות ברחבי היבשת ואף באירופה במטרה להכשיר את תומכיה ומפקדיה לפעולות אלימות נגד השלטון במדינה. הלוחמים ב-MK עברו אימוני ירי ברובים ובאקדחים, לימוד חבלה וירי במרגמה, הכנת פצצות ומוקשים ומסעות ניווט עם נשק בזמן קצוב.
מנדלה ניהל בעצמו את ההגנה במשפטו. בנאומיו הצהיר כי הוא מוכן למות כדי לקדם את מטרתו. בנובמבר 1962 הורשע ונידון למאסר של חמש שנים. באותה עת הוכר על ידי אמנסטי אינטרנשיונל כאסיר מצפון.
ב-1963 פשטה המשטרה על חוות ליליסליף שהייתה בבעלותו של הפעיל היהודי נגד האפרטהייד ארתור גולדרייך, וחשפה מסמכים שהצביעו על מעורבותו של מנדלה בפעולות שונות. יחד עם גולדרייך נתפס פעיל יהודי נוסף, דניס גולדברג. כתוצאה מכך הוגש נגדו כתב אישום נוסף, והוא הואשם בפעילות חבלנית ובקשירת קשר נגד השלטון. משפטו התנהל בפרטוריה ונודע כמשפט ריבוניה (Rivonia Trial). ב-11 ביוני 1964 הורשע, ונדון למאסר עולם, לאחר שהשופט דחה את דרישת התביעה לעונש מוות. המשפט גונה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
מנדלה היה כלוא בבתי כלא שונים של דרום אפריקה במשך 27 שנים, מתוכן 18 שנים, עד מרץ 1982, ברובן איילנד. יחד עם שלושה מנהיגים אחרים של הקונגרס הלאומי האפריקאי הועבר מנדלה ביום 31 במרץ 1982 לכלא פולסמור (Pollsmoor) באחד מפרווריה הדרומיים של קייפטאון, ובו ריצה מנדלה את עונש המאסר עד סוף שנת 1988. בתחילת דצמבר 1988 הועבר מנדלה לבית הסוהר ויקטור פרסטר (Victor Verster) ליד העיר פארל שבדרך היין. את צעדיו הראשונים לעבר החירות עשה מנדלה ביום 11 בפברואר 1990 מבית סוהר זה. בכניסה לבית הסוהר מוצב כיום פסל דיוקן של מנדלה, על בסיס צילום שצולם בעת יציאתו מבית הסוהר.
במהלך תקופת מאסרו הפך מנדלה לסמל המאבק באפרטהייד, שמו התפרסם בעולם כולו, והחל מאבק בינלאומי לשחררו. בתקופה האחרונה של מאסרו החל מנדלה לקיים מגעים חשאיים עם אישי ממשל בכירים, ובהם הנשיא פרדריק וילם דה קלרק. מנדלה שוחרר מהכלא ב־11 בפברואר 1990, לאחר שהוא וחבריו ל־ANC הסכימו להשעות את המאבק המזוין ולקיים משא ומתן עם השלטון.