stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביילינה
הקהילה היהודית

קהילה יהודית נוסדה במקום ככל הנראה במהלך המאה ה-18 או לכל המאוחר בראשית המאה ה-19. בתקופה זו כבר פעל בית כנסת קהילתי קטן. במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקם במקום בית עלמין יהודי. ב-1899 הוקם בית הכנסת המרכזי "החדש" של הקהילה.
בראשית המאה ה-20 החלה בעיר פעילות ציונית ובמסגרת זו הוקמו אגודות נוער ומקהלה קהילתית. ב-1921 מנתה הקהילה 400 נפשות. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, עלו כ-20 מבני הקהילה לארץ ישראל המנדטורית. ב-1931 נמנו בביילינה 328 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 275 נפשות.
באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. אזור ביילינה נמסר לחזקת מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה. מייד הוחל ברדיפת יהודים. באוגוסט 1941 נרצחו כמה עשרות מבני הקהילה על ידי אנשי פולקסדויטשה מקומיים ושוטרי האוסטאשה. בהמשך, בוצעה אקציה בעיר ובמהלכה נעצרו בני הקהילה שנותרו בעיר. הם גורשו למחנה הריכוז לובורגראד ומשם אל מותם במחנות ההשמדה סטארה גרדישקה ויאסנובאץ.
מספר מבני הקהילה ניצלו בזכות סיועו של תושב ביילינה ריסטו ריסטיץ' (בבוסנית: Risto Ristić), וב-1994 הוא הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם. מקצת מיהודי ביילינה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו ו-18 מהם נהרגו בקרבות.
במהלך מלחמת העולם השנייה חרבו בית העלמין ובית הכנסת. לאחר המלחמה לא חודשה הקהילה. אזור בית העלמין לא שוקם ולא תוחזק. שרידי מצבות נותרו פזורים בשטח העיירה.
ערים תאומות

בולגריה רוסה, בולגריה
גרמניה לנגנהאגן, גרמניה
מקדוניה קומאנובו, מקדוניה
סרביה נובי סאד, סרביה
סרביה קרושבץ, סרביה
הערות שוליים

1 2  שמואל ספקטור, ג'פרי ויגודר, Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust: A-J, הוצאת אוניברסיטת ניו יורק, 2001, עמוד 148, אוחזר ב-3 בפברואר 2015 (באנגלית).
1 2  בית העלמין בביילינה, באתר Jewish Cemetery Project, אוחזר ב-8 בפברואר 2020 (באנגלית).
1 2  הקהילה היהודית בביילינה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמודים 42-41.
↑  סיפורו של ריסטו ריסטיץ', במאגר המידע של יד ושם, אוחזר ב-20 בפברואר 2015 (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542979405171  BnF: cb16179768b (data)  GND: 4279047-5  LCCN: n97072993  MusicBrainz: c0645423-819a-4413-98ab-908de119594e  NKC: ge568574  NSK: 000765183  SUDOC: 184222567  VIAF: 152617815   WorldCat (עם VIAF): 152617815
בובה ממולאת

דוב צעצוע של חברת שטייף
בובה ממולאת היא בובת פרווה או פילוסין הממולאת בקש, שעועית, כותנה או חומרים דומים.
בובות בד תוצרת בית ממולאות קש נוצרו כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19, ואפשר שאף מוקדם הרבה יותר. בעבר נהגו ליצור בובות ממולאות לרוב על ידי פחלוץ - מילוי עורותיהם הריקים של בעלי חיים שניצודו. עם זאת, בעזרת הטכנולוגיה המודרנית, אפשר ליצור בובות ממולאות בצורה סינתטית לגמרי, ללא שימוש בפרווה אמיתית.
מפעל הבובות הממולאות הראשון הוא ככל הנראה חברת שטייף של מרגרטה שטייף, שנוסדה בשנת 1880 בגרמניה. עם מותגי הבובות המצליחים נמנה המותג ובקינז של חברת גאנז שנוסדה בשנת 1950.
סוגי בובות הפרווה הנפוצים והמפורסמים ביותר הם דובוני צעצוע וקופי גרב.
ביפן מופצות בובות דיסני צום צום על בסיס דמויי דיסני.
היסטוריה

ידוע מציורי מערות ממצרים העתיקה ומסופוטמיה, שבובות ממולאות היו קיימות עוד בחברות אלו, למטרות פולחן וכנראה גם למטרות שעשוע.[דרוש מקור]
באירופה של ימי הביניים נעשה שימוש בחיות ממולאות במחזות מסתורין כדי לייצג חיות תנ"כיות, כמו הנחש בגן עדן והאריות בספר דניאל. במהלך המהפכה התעשייתית באירופה, החל משנת 1760 ואילך, החלה תעשיית הצעצועים לקום. במהלך המאה התשע-עשרה תפס תאוצה הרעיון של חיה ממולאת (הידועה גם כ"צעצוע רך" בבריטניה) כמוצר בידור, ותאגידים מסחריים כחברת שטייף קמו במטרה לייצר צעצועי ילדים.
במאה העשרים נעשתה האנשה מקובלת מאוד בקרב אנשים בקהילות עירוניות, שהיו לעיתים קרובות מבודדים ומנותקים ממגע עם חיות אמיתיות. צעצועים רכים נותרו אהודים עד היום.
בובות ממולאות מככבות כדמויות בספרי וסרטי ילדים. דמויות הספר "פו הדב" נכתבו בהשראת הבובות הממולאות של בנו של הסופר, אלן אלכסנדר מילן. גיבורי הספרים "מכתבים מפליקס" ו"ארנב הקטיפה" הם בובות ארנב ממולאות.
הערות שוליים

↑  Boschma, Janie, "History of the sock monkey: Stuffed animal created during the Great Depression, 
באתר The Spectator
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553566005171  GND: 4057691-7  LCCN: sh85124288  NDL: 01209261
בירסה

| --- | --- |

 היסטוריה
 תרבויות:  אימפריית קרתגו 
 תקופות:  העת העתיקה 
 מיקום
 מדינה:  תוניסיה 
 קואורדינטות:  36°51′08″N 10°19′26″E﻿ / ﻿36.85222222°N 10.32388889°E﻿ / 36.85222222; 10.32388889
  (למפת תוניסיה מוגדלת) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןבירסה(למפת תוניסיה רגילה) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןבירסה
 
הבירסה בקרתחדשת
שרידי הבירסה לצד קתדרלת לואי הקדוש

הבירסה (בלטינית: Byrsa) הייתה מצודה מוקפת חומה ששכנה מעל הנמל בקרתחדשת. הבירסה שימשה בעת העתיקה כמרכז התרבותי והחברתי של קרתחדשת.
היסטוריה

לפי ורגיליוס מקורו של השם "בירסה" במילה היוונית "βυρσα"  שמשמעה בקר או רפת. השם ניתן למקום בהקשרה של האגדה אודות השור שאת עורו ביתרה המלכה דידו כדי לסמן את גבולות עירה העתידית. הסבר זה הופיע יחד עם האגדה בתקופה ההלניסטית, וייתכן שאת מקור שמה האמיתי של הגבעה יש לחפש במילה שמית כמו "בוסטרה" שמשמעה "שיפוע" או "בוצרה", היינו "מבצר".
לפי סטראבון שמשה בירסה כאקרופוליס מיושב בצפיפות במרכזה של העיר:
"ליד מרכזה של העיר שכן האקרופוליס, ששמו בירסה; הוא היה תלול למדי ונושב בכל צדדיו, ועל פסגתו ניצב מקדש אסקלפיוס".
סופה של הבירסה במלחמה הפונית השלישית היה גם סופה של קרתחדשת הפונית, ומתיאוריו של אפיאנוס את האירוע ניתן ללמוד על אופיו של המקום:
"העריקים הרומים, כ-900 במספר... נמלטו אל מקדש אסקלפיוס עם עזרובעל ואשתו ושני ילדיהם. כאן יכלו להתגונן משך זמן רב אף שהיו מועטים במספרם, בזכות גובהו וטבעו הסלעי של המקום, אשר בעת שלום הוליכו אליו שישים מדרגות".
ראש הגבעה שוטח לחלוטין בידי הרומאים, בעיקר ממניעים פוליטיים ובמטרה להרוס לחלוטין את שרידיו של המרכז המדיני והדתי של העיר הפונית. תחת המבנים שהרסו הקימו הרומאים כיכר ענקית בשטח של 13,000 מ"ר וסביבה בנו את מבני הפורום של הקולוניה, גם זאת ממניעים פוליטיים גרידא שמטרתם הייתה להפגין לראווה את גדולת האימפריה הרומית ואת כוחה.
בעקבות המסורת לפיה לואי התשיעי, מלך צרפת מת ונקבר במקום במהלך מסע הצלב השמיני בשנת 1270, הוקמה על הגבעה קפלה בשנת 1830, אף ששרידיו של המלך המנוח הועברו לצרפת. מאוחר יותר, בסוף המאה ה־19, הוקמה במקום קתדרלה נאו־ביזנטית שהוקדשה ללואי הקדוש, ואשר העניקה לגבעה שם נוסף – "גבעת לואי הקדוש" (colline saint Louis).
החפירות הראשונות במקום התקיימו בשנת 1859 על ידי שארל בלה (Charles Ernest Beulé) שחשף את האפסיסים הקרויים על שמו. חפירות נוספות התקיימו ב־1880 וכן החל מ־1923 עד סוף שנות השלושים של המאה ה־20. מאז הכרזת המקום כאתר מורשת עולמית, מבוצעת עבודת המחקר באתר על ידי שני צוותים צרפתיים המטפלים בנפרד בשרידים הפוניים ובשרידים הרומיים.
הערות שוליים

↑  איניאידה I, 367
↑  Historiae Iustini Liber XVIII
↑  הוא האל אשמון הפיניקי
↑  סטראבון 17, 3, 14
↑  אפיאנוס, ליביה, 130
↑  סרז' לנסל, "קרתגו", הוצאת פיארד, פריז, 1992, עמ' 69
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293788405171  LCCN: sh85018465  VIAF: 315170435   WorldCat (עם VIAF): 315170435
אריך ריבק

אריך ריבק (בגרמנית: Erich Ribbeck, נולד ב-13 ביוני 1937 בוופרטאל שברייך הגרמני) הוא כדורגלן ומאמן עבר גרמני. ריבק נודע בהצלחתו כמאמן כאשר זכה עם באייר לברקוזן בגביע אופ"א בשנת 1988. ריבק אימן קבוצות נוספות בבונדסליגה כבורוסיה דורטמונד, באיירן מינכן, איינטרכט פרנקפורט וקייזרסלאוטרן, ובנוסף, אימן גם את נבחרת גרמניה בין השנים 1998 ו-2000, שזה היה תפקיד האימון האחרון שמילא.
הערות שוליים

↑  זיגמונד שפיגלר, המאמן ריבק התפטר, מעריב, 3 באוקטובר 1984
| נבחרת מערב גרמניה – אולימפיאדת לוס אנג'לס 1984 |
| --- | --- | --- |
|  1 פרנקה •  2 בוקנפלד •  3 דיקגיסר •  4 באסט •  5 והמאייר •  6 בוכוואלד •  7 גרו •  8 בומר •  9 שצשניידר •  10 ברמה •   11 מיל •  12 יונגהאנס • 13 שן •  14 לוקס • 15 ראן • 16 שרייר • 17 שלינדוויין • מאמן: ריבק |  1 פרנקה •  2 בוקנפלד •  3 דיקגיסר •  4 באסט •  5 והמאייר •  6 בוכוואלד •  7 גרו •  8 בומר •  9 שצשניידר •  10 ברמה •   11 מיל •  12 יונגהאנס • 13 שן •  14 לוקס • 15 ראן • 16 שרייר • 17 שלינדוויין • מאמן: ריבק | מערב גרמניה |
| נבחרת גרמניה – יורו 2000 |
| --- | --- | --- |
|  1 קאן •  2 באבל •  3 רהמר •  4 לינקה •  5 בודה •  6 נובוטני •  7 שול •  8 הסלר •  9 קירסטן •  10 מתאוס •   11 רינק •  12 להמן • 13 באלאק •  14 האמאן • 15 ווש • 16 ירמיס • 17 ציגה • 18 דייסלר • 19 יאנקר • 20 בירהוף • 21 ראמלו • 22 בוט • מאמן: ריבק |  1 קאן •  2 באבל •  3 רהמר •  4 לינקה •  5 בודה •  6 נובוטני •  7 שול •  8 הסלר •  9 קירסטן •  10 מתאוס •   11 רינק •  12 להמן • 13 באלאק •  14 האמאן • 15 ווש • 16 ירמיס • 17 ציגה • 18 דייסלר • 19 יאנקר • 20 בירהוף • 21 ראמלו • 22 בוט • מאמן: ריבק | גרמניה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 173266754  VIAF: 196342948   WorldCat (עם VIAF): 196342948
בן וולאס (פוליטיקאי)

רוברט בן לובן וולאס (באנגלית: Robert Ben Lobban Wallace; נולד ב-15 במאי 1970) הוא פוליטיקאי בריטי וחבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית. לשעבר מזכיר ההגנה של הממלכה המאוחדת.
קריירה צבאית

אביו של וולאס היה חייל במשמר הדרגונים המלכותי הראשון והשתתף בקרבות בחצי האי המלאי במהלך מלחמת העולם השנייה. בזמן לימודי התיכון שלו הצטרף גם וולאס לקורס קצינים צעירים של משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי, והיה צוער באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-1991 קיבל דרגת לוטננט שני במשמר הסקוטי ושירת במשך שבע שנים. בין היתר הוצב בגרמניה, קפריסין, בליז וצפון אירלנד. ב-1993 קודם לדרגת לוטננט ראשון, וב-1996 לדרגת קפטן.
וולאס היה בתפקיד בליל מותה של הנסיכה דיאנה והיה חבר במשלחת שיצאה לפריז להחזיר את גופתה לבריטניה.
קריירה פוליטית

לפני שנבחר לפרלמנט הבריטי כיהן מטעם המפלגה השמרנית בפרלמנט הסקוטי בשנים 1999–2003. ב-2003 עבר להתגורר בלנקשייר כדי שיוכל להציב את עצמו לבחירה למושב בפרלמנט בלונדון, ונבחר.
בשנים 2010–2014 שימש בתפקיד עוזר מיוחד לשר המשפטים קן קלארק, ולאחר מכן התמנה לתפקיד המצליף הסיעתי ושימש בתפקיד זה עד לבחירות הכלליות לפרלמנט ב-2015.
עם ניצחונה של המפלגה השמרנית בבחירות 2015 וולאס הפך לשר זוטר במשרד לענייני צפון אירלנד בממשלתו של דייוויד קמרון, ובממשלתה של תרזה מיי החזיק בתפקיד שר זוטר למאבק בפשיעה כלכלית במשרד הפנים.
לאחר שתמך במועמדותו של בוריס ג'ונסון לראשות המפלגה, ב-2019 זכה וולאס בתפקיד בכיר בקבינט של ג'ונסון כשר ההגנה, ונחשב לאחד המועמדים המובילים לרשת אותו בהנהגת המפלגה. עם זאת, לאחר התפטרותו של ג'ונסון מראשות המפלגה ביולי 2022 הודיע וולאס כי לא יתמודד על התפקיד.
ב-31 באוגוסט 2023 הגיש את התפטרותו מתפקיד שר ההגנה.
חיים אישיים

וולאס נשוי לליזה קוק מאז 2001 והם הורים לשני בנים ובת. השניים הכירו בזמן שכיהן בפרלמנט הסקוטי והיא עבדה שם כתחקירנית.
הערות שוליים

↑  The Guards Magazine, guardsmagazine.com
↑  Defence secretary under fire for appearing to condone torture, the Guardian, ‏2019-09-08 (באנגלית)
↑  בריטניה: בן וואלאס מונה לשר ההגנה החדש, באתר Israel Defense, ‏2019-07-28
↑  סקר יוגוב: בן וואלאס, שר ההגנה הבריטי, הוא המועמד המוביל להחליף את ג'ונסון, באתר וואלה, 7 ביולי 2022
↑  שר ההגנה הבריטי בן וואלאס פרש מהמירוץ להחלפת ראש הממשלה ג'ונסון, באתר מעריב אונליין, 9 ביולי 2022
↑  ציקי ברנדוין, שר ההגנה הבריטי התפטר: "העולם לא יהפוך בטוח יותר", באתר ערוץ 7, ‏31.8.23
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1249764610  UKPARL: 5BbmGpsu
בלדווין השישי, רוזן פלנדריה

| --- | --- |

 לידה:  1030 
 פטירה:  17 ביולי 1070 (בגיל 40 בערך) Hasnon, צרפת 
 מקום קבורה:  Abbaye d'Hasnon 
 בן או בת זוג:  Richilde, Countess of Hainaut (1055–?) 
 
בלדווין השישי, רוזן פלנדריה (1030–1070) הידוע גם בשם בלדווין הטוב היה רוזן רוזנות אנו משנת 1051 עד מותו ב-1070 ורוזן פלנדריה בין השנים 1067 ל-1070 הוא היה בנו של בלדווין החמישי, רוזן פלנדריה הקודם.
ביוגרפיה

בלדווין השישי היה בנו הבכור של בלדווין החמישי, רוזן פלנדריה ושל אדלה מצרפת, בתו של רובר השני, מלך צרפת. הוא היה גם האח של מתילדה מפלנדריה, אשתו של ויליאם הכובש, מלך אנגליה. בלדווין התחתן עם ריצלדה מאנו, יורשת העצר של רוזנות אנו. כתוצאה מהנישואין הכריז היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מלחמה על בלדווין כדי לספח את רוזנות אנו אך הובס ונכשל.
ילדים

ארנולף השלישי, רזון פלנדריה
בלדווין השני, רוזן אנו
אריך קוש

| --- | --- |

אריך קוש
 לידה:  15 באפריל 1913 סרייבו האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  25 במאי 2010 (בגיל 97) בלגרד, סרביה סרביה
 מדינה:  סרביה 
 לאום:  יהודי
 עיסוק:  סופר, מתרגם
 מקום לימודים:  הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בלגרד 
 שפות היצירה:  גרמנית, סרבית 
 יצירות בולטות:  Mreža (רשת), 1967
 תקופת הפעילות:  1947–1994 (כ־47 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס נין (1967)
 
אריך קוֹש (בסרבו-קרואטית: Erih Koš, בסרבית קירילית: Ерих Кош;‏ 15 באפריל 1913, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 25 במאי 2010, בלגרד, סרביה) היה סופר ומתרגם יוגוסלבי ממוצא יהודי, חתן פרס נין ל-1967 ומבולטי אנשי הרוח של יהדות יוגוסלביה וסרביה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים

אריך קוש נולד בסרייבו ובה רכש השכלה תיכונית. בהמשך, רכש תואר במשפטים באוניברסיטת בלגרד. ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, הצטרף קוש לכוחות הפרטיזנים של טיטו. לאחר שחרור יוגוסלביה השתלב קוש במנגנון הממשל היוגוסלבי וכיהן במספר תפקידים מינהליים בתחום התרבות והאמנות במדינה.
במקביל, פרסם קוש 12 רומנים, 10 אסופות של סיפורים קצרים וכן מספר רב של מאמרים ותרגומים. הוא זכה למספר פרסים ביוגוסלביה ובכלל זה פרס נין על ספרו "הרשת" (בסרבו-קרואטית: "Mreža"). ספריו פורסמו גם מחוץ ליוגוסלביה ובכלל זה בארצות הברית, בברית המועצות, בגרמניה המערבית, בבריטניה ובצ'כוסלובקיה. קוש היה חבר האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות. אריך קוש הלך לעולמו בבלגרד ב-2010 והוא בן 97 שנים.
תרגומי ספריו לעברית

דְּרוֹֹרֵי וָאן פֶּה, תרגמה מסרבית דינה קטן בן-ציון, הוצאת כרמל, 2019
עכברים, תרגמה מסרבית דינה קטן בן-ציון, הוצאת כרמל, 2022
ִ
הערות שוליים

↑   אדם רז, "דרורי ואן פה" מתאר בפירוט מצמרר את המכניזם של גיוס ההמונים לתמיכה בפעולות נפשעות, באתר הארץ, 12 במאי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596613005171  PLWABN: 9810539900805606  BIBSYS: 90342980  BnF: cb12084210x (data)  GND: 13982572X  ISNI: 0000 0001 1060 5749  LCCN: n84140746  LNB: 000171576  NKC: jo2002139511  NTA: 073534587  SUDOC: 029157900  VIAF: 46786374   WorldCat (עם VIAF): 46786374
אריך שטראובה

| --- | --- |

גנרל אריך שטראובה
 לידה:  11 בדצמבר 1887 אלסטרוורדה, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  31 במרץ 1971 (בגיל 83) אוסטרודה על ההארץ, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1907–1945 (כ־38 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-268   מפקד הקורפוס ה-13   מפקד הקורפוס ה-74   מפקד הקורפוס ה-86   מפקד ארמיית הצנחנים הראשונה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל אריך שטראובה (בגרמנית Erich Straube;‏ 11 בדצמבר 1887 – 31 במרץ 1971) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

שטראובה נולד ב-11 בדצמבר 1887 באלסטרוורדה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-62 (שלזיה העילית ה-3), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. ב-24 בדצמבר 1914 הועלה שטראובה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן. בדצמבר 1917 מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים של המשמר, וביוני 1918 מונה לקצין מטה בחיל המילואים. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף שטראובה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1929 הועלה שטראובה לדרגת מיור, וב-1 בנובמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-82. ב-15 בספטמבר 1938 מונה שטראובה למפקד בית הספר הצבאי במינכן, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה מונה שטראובה למפקד הדיוויזיה ה-268, שהייתה בעתודת הארמייה הראשונה בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עימה כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה, ועל כך קיבל ב-19 ביולי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בספטמבר 1940 נשלח עם הדיוויזיה שבפיקודו כחיל כיבוש בפולין, וב-1 ביוני 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך מבצע ברברוסה לחם שטראובה עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה הרביעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עימה כחלק מהקורפוס ה-20 במסגרת הארמייה הרביעית. ב-21 באפריל 1942 מונה שטראובה למפקד הקורפוס ה-13, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. שטראובה לחם עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות B, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-20 בפברואר 1943 נפצע בקרב והועבר לעתודת המילואים.
ב-27 ביולי 1943 מונה שטראובה למפקד הקורפוס ה-74 בברטאן, שהיה חלק מהארמייה השביעית, וב-30 בספטמבר 1944 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-17 בדצמבר 1944 מונה שטראובה למפקד הקורפוס ה-86, שהיה חלק מארמיית הצנחנים הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות H, ובינואר 1945 הועבר עם הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות G. בפברואר 1945 נשפט שטראובה על איבוד עמדה חזקה על נהר המז, אולם לא הורשע בדין. ב-28 באפריל 1945 מונה שטראובה למפקד ארמיית הצנחנים הראשונה, שהייתה חלק מה-OB Nordwest, ובסוף המלחמה נכנע בראש כוחותיו והלך לשבי הבריטי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

שטראובה שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר שטראובה באוסטרודה על ההארץ, וב-31 במרץ 1971 מת, והוא בן 83 שנים.
בלדווין הרביעי, רוזן פלנדריה

| --- | --- |

 לידה:  980 
 פטירה:  30 במאי 1035 (בגיל 55 בערך) 
 מקום קבורה:  Saint Peter's Abbey 
 בן או בת זוג:  Ogive of Luxembourg (1005–?) Eleanor of Normandy (1031–?) 
 
בולדווין הרביעי
בלדווין הרביעי, רוזן פלנדריה (980-1035) הידוע גם כבולדווין המזוקן, היה איש אצולה צרפתי ורוזן פלנדריה. הוא מלך משנת 987 עד מותו ב-1035. תחת שלטונו הפכה פלנדריה לאחד הכוחות החזקים ביותר במערב אירופה.
קורות חיים

בלדווין היה בנו של ארנולף השני, רוזן פלנדריה ושל רוצאלה מאיטליה. כשאביו מת בשנת 987 ירש אותו בלדווין כרוזן של פלנדריה. אמו, רוצאלה שלטה כעוצרת בשמו עד שהגיע לגיל המתאים. לאחר מות אביו, התחתנה רוצאלה עם רובר השני, מלך צרפת. כשרובר התגרש ממנה בשנת 991 בלדווין מרד בו. כשהגיעו למשא ומתן, הוחזרו לבלדווין מחוזות שנלקחו מפלנדריה בעבר. בלדווין קיבל את מחוז זיילנד מהיינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תמורת שירותיו הצבאיים. הכלכלה של פלנדריה ראתה חיזוק עצום בתקופתו של בלדווין הרביעי.
משפחה

בולדווין החמישי, רוזן פלנדריה, בנה של אשתו הראשונה.
אוגיבה מלוקסמבורג, אשתו הראשונה
אלינור מנורמנדי, אשתו השנייה
יְהוּדִית מפלנדריה, בתה של אשתו השנייה.
בלדווין החמישי, רוזן פלנדריה

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1012 אראס, צרפת 
 פטירה:  1 בספטמבר 1067 (בגיל 55) ליל, צרפת 
 מקום קבורה:  Collégiale Saint-Pierre de Lille 
 בן או בת זוג:  אדלה מצרפת, דוכסית פלנדריה (1028–?) 
 
בלדווין החמישי (1012-1067) היה רוזן פלנדריה משנת 1035 עד מותו ב-1067. הוא היה בנו של בלדווין הרביעי, רוזן פלנדריה הקודם. בשנת 1028 התחתן בלדווין עם אדלה מצרפת, בתו של רובר השני, מלך צרפת.
היסטוריה

בשנת 1028 מרד בלדווין באביו, שברח אל נורמנדי. לאחר שאביו חזר עם כוחות חדשים, בלדווין נכנע אך הורשה למלוך לצד אביו. לאחר מות אביו בשנת 1035 הוא הוכתר כבולדווין החמישי, דוכס פלנדריה. במלחמת לורן (1046-1056) בלדווין כרת ברית עם גודפרי השלישי, דוכס לורן נגד היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בזמן המלחמה הפסיד בלדווין את ואלנסיין לרוזנות אנו. בשנת 1049 הציע ויליאם השני, דוכס נורמנדיה (ולימים מלך אנגליה) נישואים אל בתו, מתילדה מפלנדריה. בלדווין שהיה באותו זמן שקוע במלחמה עם היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והיה זקוק לבעלי ברית נואשות הסכים לכך. כשהרמן[דרושה הבהרה] נפטר בשנת 1051 בלדווין חיתן את בנו, בלדווין עם אלמנתו של הרמן, ריצילדה, דוכסית אנו ובכך סיפח את אנו אל שטחו.
ילדים

מתילדה מפלנדריה
רובר הראשון, רוזן פלנדריה
בלדווין השישי, רוזן פלנדריה
אשר אנשל דסקל

Anshel Daskal (right) Zvi Rosenburg (left) infront of their 1st Diamond Plant in Israel 1937
אשר (אנשל) דסקל (18 באפריל 1908 – 6 ביולי 1990) היה מייסד וחלוץ תעשיית היהלומים בישראל. דסקל הקים את מפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל בפתח-תקוה ב-1937 יחד עם בן דודו צבי רוזנברג.
ביוגרפיה

אשר אנשל דסקל נולד בעיירה מאסיף (Moisei) בחבל מרמורש שבצפון רומניה. הוא נולד למשפחה אדוקה מחסידות ויז'ניץ ולמד בחדר ובישיבה, ובמקביל עזר בבית בטיפול בעזים והפרות של המשפחה. בשנת 1927, בהיותו בן 19, לא ראה עתיד לעצמו כתלמיד חכם או כרועה צאן והחליט לעזוב את רומניה ולעבור לאנטוורפן, בלגיה.
בבלגיה, נעזר בקרובי משפחתו, שתמכו בו בתחילת דרכו כמתלמד במקצועות חיתוך ליטוש וביקוע של יהלומים. במהרה התגלו כישוריו כיהלומן בחיתוך יהלומים, ומאוחר יותר במסחר יהלומים, וכך הצליח להתקדם ולבסס את מעמדו בקהילת היהלומנים של אנטוורפן.
אנשל היה ציוני וחלומו היה לעלות לארץ ישראל. הוא חסך פרוטה לפרוטה ובשנת 1932, הפליג לארץ ישראל לראות את המכביה - האולימפיאדה היהודית הראשונה, וסייר בכל הארץ.
הביקור בארץ הקודש הצית במוחו את הרעיון להקים את תעשיית היהלומים בישראל. ב-1934 הוא שיתף את בן דודו צבי רוזנברג ברעיון, אך צבי שהתכונן בעצמו לעליה לארץ עם אשתו וילדיו לא רצה לחכות לאנשל והרעיון נדחה.
בשנת 1935, שוב הגיע דסקל לארץ ישראל כתייר. ורכש חלקת אדמה ליד קלקיליה במגמה להיות חקלאי, לאחר שהובטח לו, כי במקום עומד לקום יישוב חדש.
עם שובו לארץ ישראל בשנת 1936 התברר, כי התכנית להקמת היישוב החקלאי לא תצא אל הפועל. למוד אכזבה מכר את האדמה ושינה את תוכניותיו. הוא חזר לאנטוורפן, והצטרף לקואופרטיב שעמד להקים בארץ תעשיית יהלומים. תוכניות הקואופרטיב לא נראו בעיניו, והוא פרש, וגם תוכניות הקואופרטיב בסופו של דבר לא יצאו לפועל.
בינתיים באנטוורפן, רכש אנשל דסקל מכונות וציוד לעיבוד יהלומים ולמד להפעיל ולתחזק אותן.
בשנת 1937 הצליח להשיג סרטיפיקטים לו ולמשפחתו, ועלה סופית, לארץ ישראל עם אשתו מרים, בתם התינוקת והביא עמו מכונות וציוד לעיבוד יהלומים.
מיד עם בואו הקים בפתח תקווה את מפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל יחד עם בן דודו צבי הרשל רוזנברג. במפעל הכשירו דסקל ורוזנברג כ-34 תלמידים והעסיקו גם מספר יהלומנים מנוסים עולים חדשים מאנטוורפן. מרבית תלמידיהם הפכו למובילים בענף היהלומים בארץ ולכמה מהם הוענק אות יקיר התעשייה. אחדים מהשמות: יוסף נוימרק, אריה מולדבסקי, (דודו של בועז מולדבסקי- נשיא בורסת היהלומים) אליהו כהן וישראל בן שלום.
ביוגרפיה > המעבר לנתניה (1939-1946)

בשנת 1939 נפגש עובד בן עמי ראש עיריית נתניה עם דסקל ורוזנברג והציע להם להקים מפעל בעירו. דסקל ובן עמי נסעו לאנטוורפן להיפגש עם יהלומנים יהודים, קולגות של דסקל, בניסיון לשכנע אותם לעלות לארץ, ולהעביר את המפעלים שלהם לנתניה לפני שהמלחמה תגיע לבלגיה ויהיה מאוחר מדי לצאת.
יהלומנים ספורים בלבד נענו להצעה. בינתיים בישראל, רוזנברג צירף את מורגנשטיין לשותפות במפעל הראשון-אופיר, ודסקל יצא מהשותפות עם בן דודו-רוזנברג. לאחר המעבר של רוזנברג לנתניה, ומכיוון שפועלים רבים רצו להישאר בפתח תקווה, נשאר דסקל מספר חודשים במפעל בפתח תקווה, ורק מאוחר יותר באותה שנה הקים את מפעל אבן היסוד בנתניה. בשיא ההצלחה של המפעל הועסקו בו כ-200 עובדים.
כשנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1946 חל משבר בענף היהלומים, בעקבות פתיחתם מחדש של מפעלי היהלומים באירופה ואנגליה, מרבית המפעלים בנתניה נסגרו כולל אופיר ואבן היסוד.
ביוגרפיה > טרום הכרזת העצמאות וקום המדינה - 1946-1948

בין 1945–1946 קנה דסקל מגרש של 5 דונם ברמת השרון ועליו נבנה בית בסגנון הבינלאומי. הבית תוכנן על ידי המהנדס שולבוף ונבנה על ידי הקבלן אריה אורבך עבור משפחתם של אשר אנשל דסקל ואשתו מרים דסקל (לבית אהרונוביץ'), אשר התגוררו בו עם ארבעת ילדיהם עד 1952. עם התארגנות המחתרות להקמת המדינה, נאספו נשקים מסליקים באזור, ואוכסנו במרוכז במרתף הבית בו הותקנו סורגים.
בשנות האלפיים, משמש ביתו של דסקל כ"בית הראשונים" של רמת השרון. זהו מוזיאון גאולוגי, והוא אחד מאחרוני המבנים ההיסטוריים שנותרו על תילם ברמת השרון, והיחיד שמיועד לשימור בתוכנית מתאר. בנוסף למוזיאון שוכנים בו משרדי החברה להגנת הטבע בעיר.
ביוגרפיה > לאחר קום המדינה

במהלך השנים הראשונות לקום המדינה דסקל היה שותף במספר מפעלים בבני ברק עם אחיו ר' שמואל דסקל ובירושלים עם אחיו ישראל דסקל. בתחילת שנות הששים הקים מפעלים נוספים בבני ברק, קריית מלאכי ואשקלון. עד שנת 1987 עבדו במפעליו כשבעים וחמישה לוטשים.
המפעל בבני ברק נסגר בסוף שנות ה-80 ונמכר לתעשיות ד"ר פישר.
בשנת 1986 עם פתיחת מוזיאון היהלומים על שם הארי אופנהיימר במתחם הבורסה ברמת גן השאיל אשר אנשל דסקל למוזיאון את היהלום הראשון שנחתך ולוטש על ידו במפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל בשנת 1937, בפתח תקווה.
היהלום היה בתצוגה במוזיאון מספר שנים והוצג בהדרכות כיהלום של דסקל. היהלום הוחזר למשפחה על ידי מכון היהלומים הישראלי ב-2021.
הוקרה והנצחה

בשנת 1988 אשר אנשל דסקל קבל מהתאחדות תעשייני היהלומים בישראל את אות יקיר תעשיית היהלומים בטקס הראשון, והוזמן גם לטקס השני ב-1989.
ב-1989 קבל גם את אות סוללי הדרך מבורסת היהלומים הישראלית, האות הוענק לו על ידי  משה שניצר נשיא בורסת היהלומים (1967–1993).
ב-6 ביולי 1990 בגיל 82 הלך לעולמו.
ב-30 ביוני 2022 נערך טקס הנצחה לאשר אנשל דסקל בבורסת היהלומים ברמת גן.
הערות שוליים

↑  Israeli diamond industry website-History (2nd paragraph)
↑   Diamonds and War by DeVries p.22
↑   ארגון אמיר יוצאי רומניה הנצחה
1 2 3 4  אשר דסקל – יקיר תעשיית היהלומים מאת שירה עמי
↑  Daskal Interview w/Eliyahu Levi 1976 p.9/34 The story about the first diamond
↑  Israel Diamonds Magazine international edition (93) May-June 1986 Diamond page 44
↑  The letter to confirm return of Daskal's diamond
↑  Israel diamond manufacturers Dignitary award - 1988 brochure archives Shira Ami
↑  הנצחת חברי בורסת היהלומים