פורפיר
פורפיר בהיסטוריה

מקור המונח מהמילה היוונית פּוֹרְפִירַה (Πορφύρα), שפירושה הצבע ארגמן. ארגמן היה צבע המלכות, ו"פורפיר קיסרי" היה סלע יסוד שצבעו חום-ארגמן ובו גבישים גדולים של פלגיוקלז. סלע זה הוערך ביותר על ידי הרומאים ושימש בבניית מונומנטים ומפעלי בנייה גדולים בתקופתם וגם אחר-כך. הרומאים בנו עמודים מפורפיר, ייצרו את הטוגה הארגמנית שעל פסלי הקיסרים מסלע זה וציפו את קירות הפנתאון ברומא בלוחות פורפיר. מאבן זו נוצרו מזבחות, סרקופגים, כדים ובסיסים למזרקות. בתקופת הרנסאנס נעשה שימוש חוזר בחפצי אבן אלה והם התפזרו בכל אירופה והגיעו עד קייב. האבן לכל אלה הגיעה ממקור אחד בלבד, המחצבה ב"מונס פורפיריטיס" (Mons Porphyritis – הר הפורפיר), כיום ג'בל אבו דח'אן (جبل أبو دخان), במדבר המזרחי של מצרים.
בספרו "תולדות הטבע" מספר פליניוס הזקן כי את "הפורפיר הקיסרי" גילה לגיונר רומאי בשם קאיוס קומיניוס לוגאס בשנת 18 לספירה במדבר המזרחי של מצרים (ורנר 1998). "הפורפיר הקיסרי" הוא למעשה אנדזיט בן 600 מיליון שנה מהשילד הערבו-נובי. המחצבה במונס פורפיריטיס פעלה לסירוגין בין שנת 29 לספירה לשנת 335 לספירה. תנאי החיים במקום הצחיח והלוהט היו קשים ומשערים כי במחצבה הועסקו אסירים, עבדים ושבויים, ביניהם היו כנראה גם שבויים יהודים מהמרידות נגד רומא ושבויים נוצרים שהשאירו כתובות ביוונית במקום. הדרך מהמחצבה לקינה (מקסימיאנופוליס בתקופת רומא) שעל הנילוס, 160 קילומטרים מערבית למונס פורפיריטיס, המופיעה על מפת תלמי מהמאה השנייה לספירה, תוארה לראשונה על ידי סטראבון ומוכרת עד היום בשם "ויה פורפיריטס" (Via Porphyrites - דרך הפורפיר). לאורך הדרך נחפרו בארות שאפשרו את השימוש בה במקום צחיח לחלוטין זה.
מיקומה של המחצבה נשכח לאחר המאה הרביעית לספירה למשך זמן רב. חברי המשלחת המדעית שנלוו למסע הכיבוש של נפוליאון במצרים בסוף המאה ה-18 חיפשו אותה לשווא, ורק כשהמדבר המזרחי של מצרים נפתח מחדש למחקר בתקופת שלטונו של מוחמד עלי נתגלה האתר מחדש על ידי ברוטון וג'ון גארדינר וילקינסון ב-1823.
בשנת 300 לספירה חגג קונסטנטינוס את הקמת בירתו החדשה קונסטנטינופול בבניית עמוד בגובה 30 מטר, הקיים גם היום, הבנוי משבעה גלילי פורפיר. השימוש המתועד האחרון בפורפיר מהמחצבה במצרים הוא שמונה עמודי פורפיר מונוליתיים שבמקור הוצבו במקדש הליופוליס בבעלבכ שבבקעת הלבנון והועברו אחר־כך לאכסדרה בכנסיית איה סופיה שבקונסטנטינופול. פרוקופיוס, ההיסטוריון של יוסטיניאנוס הראשון, תיאר את העמודים כ"אחו שכל פרחיו פורחים, שבוודאי יגרום לכל אדם להשתאות מול גוני הארגמן של חלקם או צבעי השני של האחרים".
היסטוריונים ביזנטיים מבדילים בין שני סוגים של קיסרים. אלה שעלו לשלטון באמצעות הפיכה ואלה "שנולדו לארגמן" (πορφυρογέννητος – פורפיריגניטוס), כלומר נולדו במשפחה הקיסרית. המקור לתואר הוא במנהג של נשות הקיסרים ללדת בחדר בארמון המצופה בפורפיר ארגמני, כפי שתיארה אנה קומננה, בתו של הקיסר אלכסיוס הראשון מהמאה ה-11.
המשפחה הקיסרית נהגה גם להיקבר בארגמן, החל בנירון שהיה הראשון להיקבר בסרקופג מפורפיר. בסרקופגים הרומאים נעשה שימוש חוזר אחר-כך לשם קבורה מלכותית בסיציליה. הסרקופגים העשויים מפורפיר של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, פרידריך השני והיינריך הרביעי, גוליילמו הראשון, מלך סיציליה והקיסרית קונסטנצה מסיצליה נשמרו בקתדרלות של פלרמו ומונריאלה.
בפורפיר נעשה שימוש נרחב לקישוט בגרמניה, בפולין ובצ'כוסלובקיה. ניתן לראות דוגמה בתמונה שמצד שמאל בה מוצג שער כניסה מפוסל לכנסייה במצודת קולדיץ מעוצב בסגנון המנייריסטי.
לואי ה-14 מלך צרפת רכש את האוסף הגדול ביותר של פורפיר כשקנה את אוסף בורגזה.
בשנת 1840 הצליחו בונפרטיסטים לחלץ את גופתו של נפוליאון מהאי סנט הלנה והתכוונו לטמון אותה בסרקופג מפורפיר בארמון האינווליד בפריז. כיוון שלא ניתן היה להשיג פורפיר מקורי מהמחצבה במצרים שכבר לא פעלה, הוחלט להסתפק באבן קוורציט אדומה דומה מפינלנד אף על פי שהיה צורך לרכשה מהאימפריה הרוסית, אויבת של צרפת.