stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרילה פרייוולד
ביוגרפיה > 1930

במשחקי העולם לנשים שנערכו בפראג שבצ'כוסלובקיה בספטמבר 1930 בהשתתפות 200 אתלטיות מ-14 מדינות, זכתה פרייוולד במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 50.8 שניות וסיימה במקום רביעי בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 12.8 שניות.
ביוגרפיה > 1932

במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכתה פרייוולד ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליית זהב, בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 58 שניות. מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 14.2 שניות, אחרי סיביל קוף מארצות הברית (13.8 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.32 מטר, אחרי סיביל קוף (4.35 מטר) ולפני טניה פטקין מארץ ישראל (4.0 מטר). מדליית ארד, בקפיצה לגובה, אחרי סיביל קוף (1.35 מטר) ואנדה מצנדורף (1.30 מטר).
ביוגרפיה > 1934

באליפות החורף של פולין שנערכה ב-2 בפברואר 1934 זכתה פרייוולד ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בריצת 50 מטר בתוצאה של 7.0 שניות, לפני חברתה לאגודה הלנה גוטליב (7.2 שניות) ובריצת 50 מטר משוכות בתוצאה של 8.3 שניות. מדליית כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.54 מטר.
ביוגרפיה > 1935

במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכתה פרייוולד בגביע של הספורטאי המצטיין במכביה לאחר שזכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 14.1 שניות ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.91 מטר, לפני סיביל קוף (4.87 מטר) וגוטליב מאוסטריה (4.73 מטר) ומדליית ארד, בריצת 60 מטר בתוצאה של 8.6 שניות, אחרי סיביל קוף (8.3 שניות) ומאייר מגרמניה (8.4 שניות).
ביוגרפיה > 1936

באליפות החורף של פולין שנערכה ב-22 בפברואר 1936 זכתה פרייוולד ב-2 מדליות, 1 זהב ו-1 ארד. מדליית זהב, בריצת 50 מטר משוכות בתוצאה של 8.3 שניות. מדליית ארד, בריצת 50 מטר.
במלחמת העולם השנייה גורשה פרייוולד לגטו קרקוב משם נשלחה לכלא ברונוביצה ולאחר מכן למחנה ליד מייחוב. היא שוחררה בינואר 1945. היא נישאה ואימצה את בת אחותה, סטלה, הודות לחסידי אומות העולם שהסתירו אותה אך נישארה יתומה לאחר שהוריה נספו בשואה.
בשנת 1959 הגיעה פרייוולד לישראל מברזיל לרגל כנס היובל של מכבי קרקוב.
תארים והישגים

ריצת 80 מטר משוכות: 5 פעמים (1928, 1929, 1934, 1935 ו-1936) אלופת פולין יותר מכל אתלטית פולנייה אחרת (2015)
קפיצה לרוחק: אלופת פולין בשנת 1927
ראו גם

כל המנצחות במשחקי העולם לנשים מוויקיפדיה (בפולנית)
הערות שוליים

↑  אזכרה לספורטאית מ. פרייוולד ז"ל, מעריב, 5 באוגוסט 1962
↑  קפיצה לרוחק באליפות פולין מוויקיפדיה (בפולנית)
↑  קפיצה לרוחק מהמקום באליפות פולין מוויקיפדיה (בפולנית)
↑  ריצת 80 מטר באליפות פולין מוויקיפדיה (בפולנית)
↑  מתוצאות ההתחרויות, דואר היום, 1 באפריל 1932
↑  המנצחים במכביה הראשונה והישגיהם, דואר היום, 2 באפריל 1935
↑  אליפות החורף של פולין 1934 מוויקיפדיה (בפולנית)
↑  התחרויות ב"המכביה", דבר, 5 באפריל 1935
↑  טבלאות ושיאים של השגי 6 המכביות ושל ישראל, מעריב, 22 באוגוסט 1965
↑  הישגי המכביה השנייה (סכום שני), דואר היום, 7 במאי 1935
↑  חלוקת פרסים של המכביה, דבר, 12 באפריל 1935
↑  אליפות החורף של פולין 1936 מוויקיפדיה (בפולנית)
↑  יהודים וספורט לפני השואה: רטרוספקטיבה ויזואלית, באתר יד ושם
↑  התרגשה עד דמעות, מעריב, 29 במרץ 1959
זאב אורבוך

ערך זה עוסק בהרוקח הראשון של תל אביב. אם התכוונתם למנהיג המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, ראו .
אין תמונה חופשית
זאב אָוֶרְבּוּך (19 ביולי 1879- 16 בינואר 1957) היה הרוקח הראשון בתל אביב, ממקימי ההסתדרות הרפואית ומייסד "הסתדרות הרוקחים הארצישראליים".
קורות חיים

נולד בטירספול אשר בדרום האימפריה הרוסית (במולדובה המודרנית), ליוסף, שהיה סוחר. בצעירותו למד אורבוך בתלמוד תורה, ומשם המשיך את לימודיו בבית ספר עממי וגימנסיה בשפה הרוסית, שם סיים את לימודיו. בהמשך למד במחלקה לרוקחות והשתלם במכון הבקטריולוגי באוניברסיטת אודסה ובשנת 1908 הוכתר בתואר רוקח מוסמך.
נשא לאישה את צביה (ציניה) לבית ברינסקין אשר עסקה בפיסול. ב-1909 נולדה בתו ג'ניה אוורבוך, בסמילה שברוסיה (אוקראינה). ב-1918 נולדה בתו השנייה, נעמי.
עבד כשנתיים כעוזר לרוקח וגם השתתף בפעולות ציוניות של הנוער היהודי.
ב-1911 עלה לארץ ישראל והתיישב ביפו. פתח את המעבדה הכימית-הבקטריולוגית הראשונה בתל אביב.
ב-1912 פתח את בית-המרקחת הראשון בתל אביב, והיה נוהג לכבד את לקוחותיו בקנקן מים.
מאוחר יותר יסד את בית-החרושת לקרח ולגזוז "מעדן".
אורבוך היה הרוקח היחידי המוסמך שהשתתף ביסוד ההסתדרות המדיצינית הראשונה בתל אביב. ב-11 בינואר 1912, הוחלט באספה שהתקיימה בביתו של ד"ר דב מאיר קרינקין בתל אביב, ברחוב אלנבי, לייסד אגודה שתיקרא "אגודה מדיצינית עברית ליפו ומחוז יפו", שאליה יוכלו להתקבל רופאים, וטרינרים ופרוביזורים (רוקחים מוסמכים). הנוכחים באספה שנחשבו למייסדי האגודה הם: ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, ד"ר חיים חיסין, ד"ר בת שבע יוניס גוטמן, ד"ר דב מאיר קרינקין, ד"ר מנחם שטיין וד"ר משה שרמן והרוקח זאב אורבוך. צורפו אליהם ד"ר סוניה בלקינד, ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן מפתח תקווה, ד"ר וויצברד מראשון לציון וד"ר אברהם צבי מוסקוביץ מרחובות. באספה נקבע שיעור דמי החבר באגודה ונערכו בחירות חשאיות להנהלה, שעל פיהן נבחרו ד"ר פוחובסקי ליושב ראש, ד"ר קרינקין לסגן יושב ראש וד"ר משה שרמן למזכיר.
ב-1914, כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, גורשה המשפחה למצרים, ואורבוך התנדב לגדוד נהגי הפרדות מיסודו של יוסף טרומפלדור, עלה לדרגת קצין ופיקד על פלוגה א' כשהשתתף הגדוד ב-1915 במערכת גליפולי.
אחרי המלחמה, ב-1919, חזר לארץ ישראל לנהל את בית-מרקחתו, ומיד חזר גם לפעילותו הציבורית. יסד את הסתדרות הרוקחים הארצישראליים והשתתף ביסוד איגוד החיילים המשוחררים. לאחר שנה, ב-1920, השתתף עם שרה לישינסקי ביסוד קופת חולים של פועלי ארץ-ישראל במסגרת הארגונית של "אחדות העבודה".
ב-1929 יסד את המעבדה הכימית-הפרמצבטית "פרמקו" לשם ניסיונות ליצור תכשירי-רפואות מתוצרת הארץ. זה היה הניסיון הראשון לתעשייה רפואית בארץ, וממעבדה זו התפתח אחר כך בית-החרושת לרפואות "צרי".
בשנת 1933 השתתף בוועדה ממשלתית להכנת החוק להסדרת העבודה של עוזרי-הרוקחים המוסמכים בארץ ויסד ליד בית הספר הטכני הגבוה מונטיפיורי בתל אביב את בית-הספר לעוזרי רוקחים (להכנת מועמדים לרוקחות לבחינות ממשלתיות).
ב-1934 נישאה בתו ג'ניה לחיים אלפרין (1899–1967), מייסד המשטרה העברית הראשונה. לאורבוך היו שני נכדים: דניאל (דני) אלפרין (2015-1936) שהיה עורך דין וגבריאל (גבי) פלין (1994-1938) שהיה צייר.
אורבוך היה במשך שנים רבות יושב ראש הסתדרות בעלי בתי המרקחת בתל אביב.
אורבוך היה פעיל בוועד המרכזי של ארגון החיילים המשוחררים, יושב ראש התאחדות לוחמי החזית העברים (משתי המלחמות) וחבר ועד איגוד הקצינים העברים.
נפטר בשנת 1957 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
לקריאה נוספת

תל אביב: זכרונות 1919–1939 / יבנאל מטלון - פרויקט בן-יהודה
תל אביב שלי - מאמרים לקראת הלילה הלבן: ג'ניה אורבוך
תולדות תל אביב, אילן שחורי, לוטן תדמיות.
תל אביב שלי - תולדות התפתחות מערכת הבריאות בעיר.
דוד תדהר (עורך), "זאב אורבוך", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 136.
ההסתדרות הרפואית בישראל, פרקי היסטוריה, תולדות הארגון
הערות שוליים

↑  אפרים סיני "במלוא העין - מעולמו של רופא", צ'ריקטבר מוציאים לאור בע"מ, 1984, עמוד 140
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, עמודים 13-16
↑  ראו: היסטוריה, הסתדרות הרוקחים בישראל-ענף בתי מרקחת
↑  צביה אורבך באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  הסתדרות הרוקחים בישראל, "תשעים וחמש שנים להיווסדו של בית מרקחת "קרינקין" בתל אביב", 5 ביולי 2012.
↑  מטח - המרכז לטכנולוגיה חינוכית, נירית שלו-כליפא, "פועלות וחלוצות בשכונת בתים בורגנית: בית החלוצות ברחביה", פרק: "האישה שבה - האדריכלית ג'ניה אוורבוך - אלפרין"
↑  הרפואה, "מאה שנה להיווסדה של ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י)", פרופ' נסים לוי, הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט, הטכניון, חיפה, ינואר 2012.
↑  זאב אורבוך באתר חברה קדישא ת"א–יפו
↑  זאב אורבוך באתר GRAVEZ
צמחיית הנגב

צהרון קטן (Gynandriris monophylla)
לשנן בובה (Glossonema boveanum)
צמחיית הנגב היא קבוצה לא-טקסונומית של צמחים הגדלים בנגב, ונדרשים לשרוד בתנאים הקיצוניים של המדבר.
הגורמים המשפיעים על תפוצת הצומח במדבר הם: טמפרטורה, היעדר משקעים, סחף, סופות חול, סוג הקרקע, השפעות הדדיות של צמחים, פעילות בעלי חיים, והשפעות האדם.
התאמת צמחים למדבר > הקרקע

בנגב ארבעה סוגי קרקעות שונים: אדמת לס, קרקעות חול, קרקעות רג (המכוסות שברי סלעים), וקרקעות סחף מדבריות. בקרקעות אלה יש מיעוט של חומר אורגני שמקורו בצמחים, עודפי מלחים רבים בגלל ההתאדות החזקה הנובעת מתנאי האקלים, ולכן קושי לצמחייה לשרוד לאורך זמן.
התאמת צמחים למדבר > האקלים

האקלים המדברי מאופיין בפער ניכר בין הטמפרטורות הגבוהות לנמוכות, בטמפרטורות גבוהות ביותר, בלחות נמוכה והתאיידות גבוהה, ובעיקר בכמות משקעים קטנה ופיזור לא סדיר של משקעים. כלומר, ישנן תקופות קצרות בשנה בהן יורדת כמות משקעים גדולה ובעוצמה חזקה, ולאחר מכן יש תקופת יובש ארוכה. זה האתגר העיקרי לצמחים במדבר.
ניתן להבחין בין שתי קבוצות של צמחים הגדלים במדבר:
המתחמקים מיובש.
העמידים ביובש.
צמחים חד-שנתיים: צמחים שצומחים רק בעונת הגשמים. הזרעים שלהם עמידים ביובש, והם נובטים רק לאחר ירידת משקעים.
צומח גאופיטים - צמחים בעלי בצלים או פקעות שאוגרים מים וחומרי תשמורת, והם יכולים לפרוח בכל עונה.
צמחים נשירי קיץ - מצמיחים עלים וענפים כאשר יורדים משקעים, אך נמצאים בתרדמה בקיץ.
צמחים לא מדבריים שחיים במדבר, במקומות בעלי תנאים נוחים יותר, כמו סמוך למעיין וכיסי קרקע בין משטחי סלעים.
צמחים בעלי מנגנונים למניעת התייבשות הרקמות. יש צמחים שפיתחו לעצמם מנגנון לייעול קליטת המים על ידי מערכת שורשים עמוקה המגיעה למי התהום או על ידי שורשים רחבים ושטוחים המאפשרים קליטת מים מהשכבות העליונות של הקרקע. צמחים אחרים פיתחו מנגנון להקטנת איבוד המים על ידי הקטנת שטח הפנים של העלים, וכך מקטין את מידת התאדות המים, וצמחים אחרים משילים את עליהם בקיץ, או שעליהם גדלים בחורף וקטנים בקיץ. דרך נוספת להקטנת איבוד המים הם פיוניות השקועות בחריצים (וכך מוגנות מקרינה חזקה), או מנגנון לפתיחת פיוניות בלילה וסגירתן ביום.
צמחים שיכולים לצמוח לאחר התייבשות. כמו כן, קיימים צמחים עם עלים או ענפים בשרניים מלאי מים. יש דעות חלוקות לגבי תפקידה של תכונה זו. אחדים טוענים שהמים נאגרים לתקופת היובש שם יתאדו בהדרגה, אחרים טוענים שתכונה זו חשובה לתהליך של סגירת פיוניות ביום ופתיחתן בלילה, ויש חוקרים שחושבים שזוהי תכונה שנוצרה צמחים שגדלו בקרקעות מלוחות, ותפקיד המים הוא מהילת עודפי המלח.
דוגמאות לצמחים הגדלים בנגב

לחך החולות (Plantago sabulosa) - צמח ממשפחת הלחכיים, הפורח לאחר תקופת הגשמים, מפברואר ועד אפריל. משתרע על שטח של כ-10 ק"מ מדרום לבאר שבע ועד חולות ניצנה. לצמח כושר הסתגלות לחולות הנודדים של המדבר. הוא מגדל עלים מעל החול ולאחר ירידת משקעים יוצאים מהפרי זרעים יבשים. כשהזרעים נופלים על קרקע רטובה הם יוצרים ריר שמדביק אותם לאדמה. מזה מייצרים כיום תרופה נגד עצירות. פורח לאחר תקופת הגשמים- מפברואר ועד אפריל.
צלף הרמון (Capparis ramonensis) - גדל בשטח המשתרע על פני 3 ק"מ וחצי במכתש רמון, הוא גדל רק על הגבס של מכתש רמון. לפרח של צלף הרמון 4 עלי כותרת, והפרי שלו אדום מפנים, מה שמבדיל אותו משאר מיני הצלפים, והוא מכוון את עליו צפונה או דרומה נגד כיוון קרני השמש כתהליך הסתגלות למדבר. גובה הפרט כ-10 עד 40 ס"מ. בנובמבר עד פברואר מצויים רק ענפים יבשים מעל פני הקרקע, והם פורחים בחודשים מאי עד יולי.
צהרון קטן (Gynandriris monophylla) - צמח ממשפחת האירוסיים הצומח בחודשים מרץ-אפריל, באזור הנגב הצפוני. הצמח דומה לצהרון מצוי אך נבדל ממנו בפרחיו הקטנים. לעיתים קרובות יש לו רק עלה אחד. צהרון קטן גדל בשדות של חול מיוצב בצפון הנגב. תפוצתו העולמים משתרעת במדבריות חול במזרח התיכון. אורך הפרח הפתוח, הוא 1.5-2 ס"מ וצבעו כחול אפור, לעיתים מיוקד או משויש בלבן.
לשנן בובה (Glossonema boveanum) - צמח עשבוני קטן רב שנתי ירקרק ממשפחת ההרדופיים. הצמח גדל בגלילות הרי אילת והערבה. הצמח גדל בוואדיות, גבעות אבניות, מדרונות סלעיים ושטחי חול רדוד. הוא נפוץ בדרום ישראל, מצרים (כולל סיני) וערב הסעודית ועד למזרח אפריקה בסודאן, אתיופיה, סומליה ומאלי. צבעה ורוד ארגמן.
מרווה צמירה (Salvia lanigera) - צמח עשבוני קטן רב שנתי ממשפחת השפתניים, הגדל באזור הנגב הצפוני והערבה. הגבעולים מכוסים בשיער לבן צמרי וארוך, המסייעים לצמח בניהול משק מים מיטבי בתנאי אקלים מדברי.
לקריאה נוספת

אבינעם דנין, מיכה לבנה (עורך), הצומח בנגב, ספריית פועלים:ישראל, 1977, תשל"ז
עדי חשמונאי, שני צמחים חדשים התגלו בנגב, באתר nrg‏, 6 בינואר 2012
אבינעם דנין, מיכה לבנה (עורך), לחך החולות, צמחיית ישראל בנגב, ספריית פועלים:ישראל, 1977, תשל"ז
אבינעם דנין, מיכה לבנה (עורך), צלף הרמון, צמחיית ישראל בנגב, ספריית פועלים:ישראל, 1977, תשל"ז
דרור מלמד, לחך החולות, מתוך אתר צמח השדה
מיכה לבנה, צלף הרמון, מתוך אתר צמח השדה
אופירה גל, הצומח- התאמה לתנאי המדבר, מתוך אתר הספרייה הווירטואלית של מטח
אבינעם דנין, צהרון קטן, מתוך אתר צמחיית ישראל ברשת
מיכה לבנה, צהרון קטן, מתוך אתר צמח השדה
לשנן בובה, צמחיית ישראל ברשת
לשנן בובה, מתוך אתר צמח השדה
לשנן בובה, מתוך אתר הצמחים בסכנת הכחדה בישראל
גדי פולק, צמחי מדבר
הערות שוליים

↑  אופירה גל, קרקעות בנגב, מט"ח - המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
↑  אופירה גל, מאפייני האקלים בנגב, מט"ח - המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
תתני

| --- | --- |
 מדינה:  הממלכה האחמנית 
 
תתני נזכר בספר עזרא כפחה של פַּחֲווֹת "עֵבֶר הַנָּהָר" בתקופת שיבת ציון, וכאדם שעמד יחד עם שתר בוזני, בראש  קבוצה שניסתה למנוע את המשך בניין בית המקדש השני. על פי תרגום יונתן, תתני היה אביה של זרש, חמיו של המן, וסבו של שמשי ספרא.
רקע > הצהרת כורש

לאחר גלות עם ישראל לבבל, כורש הפרסי בשנה הראשונה למלכותו, מחליט לאפשר לבנות את בית המקדש. הוא מורה ליהודים לעלות לירושלים שביהודה. מתרדת, אשר שימש כגזבר בממלכת פרס האחמנית תחת הנהגתו של כורש, מצווה על ידי כורש לתת לששבצר נשיא יהודה בימים ההם את כל כלי בית המקדש הראשון שנבזזו על ידי צבאו של נבוכדראצר מירושלים.
חלק מהיהודים עלו לירושלים והתחילו לבנות את בית המקדש, בהנהגת ישוע בן יוצדק, זְרֻבׇּבֶל בן שאלתיאל, ואנשים נוספים.
רקע > איגרת השטנה הראשונה, עצירת הבנייה, והמשכה

בניית הבית רכשה מתנגדים רבים בקרב השומרונים, עמים שיושבו על ידי שלמנאסר בשומרון, 163 שנים קודם לכן. הם ניסו בדרכים שונות למנוע את המשך בניין הבית, ומשלא הצליחו, יזם מתרדת טבאל מראשי השומרונים, כתיבת איגרת שטנה נגד בניין בית המקדש, ושלח אותו לארתחששתא המלך.
האיגרת שנכתבה ונערכה בפועל על ידי רחום בעל טְעֵם ושמשי ספרא.  הכילה תיאור של ירושלים מבחינה היסטורית, כעיר בעלת פוטנציאל למרידה, ונטען בה, כי אם תיבנה העיר ישתלטו תושביה ומלכיה, על כל עבר הנהר המזרחי עד לנהר פרת. ארתחששתא השתכנע והורה לבטל את בניין הבית, והבנייה נפסקת כל חיי ארתחששתא, עד השנה השנייה למלכות דריוש מחליפו. בשנה זו חגי הנביא וזכריה בן עדוא אומרים לעם שביהודה שימשיכו בבניית בית המקדש.
התיאור המקראי

בעת תחילת הבניה, תתני שהיה הפחה של הפחווה המערבית לנהר הפרת, פנה יחד עם חבורתו אל הבונים, ושאל אותם מי אישר להם להתחיל לבנות מחדש את בית המקדש והחומות. בנוסף דרש תתני לדעת את שמות האחראים על הבניה.
בהמשך שלח תתני וחבורתו איגרת שטנה אל דריוש המלך כדי למנוע את המשך הבניה.
התיאור המקראי > תוכן האיגרת

לאחר ברכת שלום למלך, הכותב מודיע לו שראה את בית המקדש ממשיך להיבנות, ועל כך ששאל את הבונים מהיכן הרישיון לבנין הבית, ומי אחראי עליהם. תתני ממשיך וכותב שתשובת הבונים הייתה שהם עבדי ה', והבית שהם  בונים נבנה בעבר על ידי מלך גדול אך חרב על ידי נבוכדנצר בעקבות חטאי העם.
בהמשך מזכיר תתני את רישיון בנין בית המקדש של כורש, ואת תחילת בנין בית המקדש, ומציין שבניית הבית עדיין לא הושלמה.
לסיום מבקש תתני מהמלך שיבדוק בגנזיו אם אכן כורש נתן את ההוראה, ומבקש שבעקבות הבדיקה דריוש ישלח לו את הוראותיו בעניין.
התיאור המקראי > תגובת דריוש

דריוש לאחר קריאת המכתב הורה לבדוק את עניין הרישיון, ולבסוף נמצאה מגילה אשר הכילה את רישיון כורש לבנות את בית המקדש. הצו המאוחר יותר של כורש שהורה על הפסקת הבניה, לא הופיע במגילה.
דריוש כתב מכתב תגובה, ובו הוא הורה לתתני, שתר בוזני, וחבורתם, להתרחק מאזור בית המקדש, ולאפשר את המשך הבניה ללא הפרעות. בנוסף מורה דריוש לתת לבונים את הוצאות הבניה ועבודת בית המקדש, ומנמק זאת בכך שהיהודים יתפללו ויקריבו קרבנות, לחיי המלך ובניו. לתוספת תוקף איים דריוש כי יתלה את מי שלא יקשיב לצו זה, ויחריב את ביתו. את סוף המכתב מסיים דריוש באמירה, כי ה' השוכן בבית המקדש, יפגע בכל מי שינסה לפגוע בבית, ומצווה לבצע את דבריו במהירות.
תתני וחבריו קיבלו את המכתב מדריוש וביצעו במהירות את שביקש, ובכך התאפשרה המשך בניית בית המקדש.
הערות שוליים

↑  בלשון המקרא בארמית ”תתני פחת עבר נהרה”
↑  עבר הנהר בהקשר זה, הוא עבר נהר פרת המערבי, הכולל את אזור ארץ ישראל, ויהודה, ביחס ליושבים בצידו המזרחי, לדוגמה בבבל, שם מתרחשת העלילה שבספר עזרא; רש"י ספר עזרא, פרק ד', פסוק י'
↑  ספר עזרא, פרק ה', פסוק ג' עד ספר עזרא, פרק ו', פסוק ט"ו
↑  תרגום יונתן על מגילת אסתר ה, י-י"א
↑  ספר עזרא, פרק א', פסוק א' וכן ספר דברי הימים ב', פרק ל"ו, פסוקים כ"ב–כ"ג
↑  ספר עזרא, פרק א', פסוקים א'–ז'
↑  ספר עזרא, פרק ב'. וכן פרקים ג' וד'
↑  ”ויבא מלך-אשור מבבל ומכותה ומעוא ומחמת וספרוים, וישב בערי שמרון, תחת בני ישראל וירשו את-שמרון, וישבו בעריה” (מלכים ב יז כד)
↑  מסע סנחריב בארץ ישראל היה בשנת 701 לפנה"ס, וסיום בניין הבית היה בשנת 516 לפנה"ס, יש להחסיר מהמספר את 4 שנות בניין הבית, ואת 18 שנות הפסקת בנייתו, כמתואר בספר עזרא סוף פרק ד' ופרקים ה' וו' ;ראו גם: ספר מלכים ב', פרק י"ח, פסוק י"ג; במקרא מתואר כי המתנגדים לבניית הבית אמרו שהם זובחים כבר מימי אסר חדון ביהודה. בתנ"ך האזכור להגליית העמים האלו מיוחסת לשלמנאסר. על פי הפרשנות המסורתית סנחריב הוא שלמנאסר, וכוונתם הייתה אכן לסנחריב, והם ציינו את אסר חדון משום שסנחריב מת על פי המדרש בסמוך למלחמתו ביהודה
↑  ספר עזרא, פרק ד', פסוקים ד'–ה'
↑  על פי התלמוד, ארתחששתא המופיע בספר עזרא בהקשר הזה, הוא כורש (מסכת ראש השנה דף ג עמוד ב')
↑  תוכן האיגרת ראו בספר עזרא, פרק ד', פסוק ט"ז
↑  הכינוי "בעל טעם" פירושו העורך, ("מזכיר" בשפת התנ"ך) והכינוי "ספרא" פירושו הסופר. בתנ"ך מופיעים מספר פעמים צמדים של עורכים וסופרים, זה בסמיכות לזה, (לדוגמה, אליחורף ואחיה הסופרים, ויהושפט בן אחילוד המזכיר. ספר מלכים א', פרק ד', פסוק ג') ראו פירוש רש"י ספר עזרא, פרק ד', פסוק ח'
↑  ספר עזרא, פרק ד', פסוקים י"ז–כ"ד
↑  ספר עזרא, פרק ה', פסוק א'
↑  ספר עזרא, פרק ה', פסוק ג'
↑  ספר עזרא, פרק ה', פסוק י'
↑  שלמה
↑  תוכן האיגרת בספר עזרא, פרק ה', פסוקים ו'–י"ז;
↑  ספר עזרא, פרק ו', פסוקים א'–ה'
↑  ספר עזרא, פרק ו', פסוקים ו'–ז'
↑  המדרש מוסיף כי הייתה התנגדות בחצרו של דריוש להמשך הבניה, והועלתה כלפיו טענה כי הוא אינו מכבד את אביו כורש, בכך שמבטל את הצוים שלו. דריוש בתגובה השיב לטוענים כי אביו לא כתב ברישיון שיתבטל לעולם, אלא שרק שיתבטל (ראו את המילים בספר עזרא, פרק ד', פסוק כ"א), ולכן הוא משנה את ההוראה (אסתר רבה א' א')
↑  ספר עזרא, פרק ו', פסוק י' חז"ל ראו באמירה זו, משום ”חסד לאומים חטאת” (משלי י"ד ל"ד), כלומר גם כשהגוי מטיב עם היהודי, כוונתו היא לטובתו האישית, ולא לרווחת היהודי (מסכת ראש השנה ד' ע"א, וכן מסכת בבא בתרא י' ע"ב)
↑  על פי המדרש בסוף התקיימה קללתו על המן האגגי. (מדרש פנים אחרים על אסתר נוסח ב פרק ה)
↑  ספר עזרא, פרק ו', פסוק י"א
↑  ספר עזרא, פרק ו', פסוקים י"ג–ט"ו
טובה גולדברג

טובה גולדברג (31 ביולי 1930 – 24 בספטמבר 2006) הייתה קשרית מטעם הגדנ"ע בירושלים הנצורה בימי מלחמת העצמאות, ובמהלך פעילותה נפצעה ואיבדה את ידה. על אף הפציעה מילאה את המשימה ובכך הצילה את חייהם של לוחמים אחרים, ועל כך הייתה מועמדת לקבלת אות גיבור ישראל, והיא בת 17 בלבד. בשל גילה הצעיר ומפני שלא הייתה חיילת מן השורה, לא קיבלה את האות.
בשנת 1959 ראה אור בהוצאת אל"ף ספרו של אברהם שלמון "הקשרית האמיצה: סיפור עלילה מימי מלחמת השחרור", המבוסס על סיפור חייה של גולדברג ומתאר את עלילות גבורתה של נערה חברת הגדנ"ע בזמן המצור על ירושלים.
קורות חייה

טובה גולדברג נולדה בירושלים, בת רביעית לשבעת ילדיהם של משה ומרים גולדברג, דור רביעי בשכונת בית ישראל בעיר. אביה היה סוחר בננות, ואמה עקרת בית. גולדברג למדה בבתי ספר דתיים ובגימנסיה יד חנה, והייתה חניכה בתנועת הנוער בני עקיבא. כשהייתה בכיתה י"א, הצטרפה גולדברג ללא ידיעת משפחתה לגדנ"ע, ושימשה כקשרית בירושלים.
קורות חייה > המשימה והפציעה

בבוקר יום שלישי, 8 ביוני 1948, במהלך הפגזה על ירושלים, נשלחה טובה גולדברג להעביר מכתב מהמטה האזורי בשכונת בית ישראל לבניין הסוכנות היהודית בדבר ביטול יציאה לפעולה מתוכננת בעקבות מידע על מארב אויב. מכיוון שהקווים היו מנותקים ובקווים התקינים היה חשש לציתות, לא הייתה אפשרות להעביר את ההודעה בטלפון ולא באלחוט. תפקיד השליחות הוטל על חברה אחרת בגדנ"ע, מיכל הריסון (מודעי), שהייתה חברתה של טובה גולדברג. מכיוון שבן זוגה של חברתה הגיע לבקר אותה, ביקשה ממנה להחליף אותה במשימה זו. טובה נענתה לבקשה ללא כל הסתייגות, לקחה את המכתב ויצאה לדרך. כשהגיעה לרחוב בן-יהודה התפוצץ על ידה פגז. ההדף גרם להפלתה ולאיבוד הכרתה.
כשהתעוררה מעלפונה גילתה שהפגז קטע את זרועה הימנית, אך לא מיהרה לבקש עזרה רפואית, אלא חיפשה את המכתב שנשמט. היא מצאה אותו במרחק מטרים אחדים ממנה, הרימה אותו בידה השמאלית והחלה לרוץ לעבר בניין הסוכנות. היא התגברה על כאביה והגיעה לבניין הסוכנות כשהיא שותתת דם. בפתח הבניין נפלה וזעקה מכאב. הפקידים בבניין הסוכנות לא יכלו לצאת לסייע לה מחשש ההפגזה, אך האפסנאי, אברהם לוסטיגמן, לא שעה להוראה ויצא מחוץ לבניין. בדרכו לצעירה הפצועה נפל מהדף פגזים נוספים, אך בסופו של דבר הגיע אליה וקיבל את הידיעה.
קורות חייה > מועמדות לקבלת אות גבורה

מעשה הגבורה של טובה גולדברג התפרסם ועיתוני העיר כתבו בשבחה והדגישו את אומץ לבה. מעדותו של לוסטיגמן עולה כי אף לא לרגע שכחה טובה גולדברג את תפקידה ואף אמרה לו: "הפסדתי את ידי, אבל הבאתי לכם מכתב". נכונותו שלו עצמו להקריב את עצמו צוינה לשבח בפקודת יום ב-9 ביוני 1948. טובה אושפזה בבית החולים האנגליקני בירושלים. רק אז גילו הוריה שביתם השתתפה בפעולה כקשרית. לאחר הקרבות המליץ מפקד הגדנ"ע בירושלים יהושע אריאלי בפני דוד שאלתיאל, מפקד המערכה הצבאית על ירושלים, להעניק לה אות גיבור ישראל, וכך כתב:
חניכת גדנ"ע בלתי מגויסת, הייתה קשרית בזמן המצור ובזמן ההפגזה. 
בעלת אומץ לב ומסירות יוצאת מן הכלל. הוטל עליה להעביר מכתבים ממטה המחוז למטה 3. 
על אף ההפגזה הקשה הלכה למסור את המכתבים, נפגעה על ידי פגז שקטע את יד ימינה. לא איבדה עשתונותיה כי אם בקשה למסור את המכתבים לתעודתם. טובה גולדברג הייתה מועמדת לתואר 'גיבור ישראל', אולם לא קיבלה אותו רק משום שהייתה בת 17 ולא הייתה חיילת סדירה.
קורות חייה > שיקום והקמת משפחה

בבית החולים האנגליקני בירושלים הכירה טובה גולדברג את אשר (אוסקר) בק, יליד ברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה, שאיבד את כל משפחתו בימי השואה. הוא עצמו קפץ מרכבת שהובילה אותו ואת אמו ואחיו למוות, הגיע ליערות והצטרף לשורות הפרטיזנים. ארצה הגיע ב-1947, התגייס לפלמ"ח ושירת בגדוד השישי של חטיבת הראל. השתתף בשיירות שהובילו ציוד ואספקה לירושלים הנצורה. באחת הפעמים נפצע קשות ונחשב כמת. עם פינוי גופות משדות הקרב הצליח להזיז את ידו וסימן כי הוא חי. רגלו נקטעה. טובה גולדברג ואשר בק הכירו במהלך השיקום ונישאו ב-12 ביולי 1949.
טובה גולדברג למדה לתפקד ביד שמאל וכל חייה נאבקה לקיום אורח חיים עצמאי. אף על פי שלא הייתה חיילת בצה"ל הוכרה כנכת צה"ל. הם גרו ביפו, שם נולד בנם יצחק, ואחר כך ברמת גן, שם נולדה בתם אורנה. טובה למדה הוראה בסמינר לוינסקי ועבדה כמורה לתנ"ך ולשון, הייתה מחנכת ואחר כך סגנית מנהל בית ספר פרדס ברמת גן. תלמידיה העריצו אותה והתייחסו אליה בהדרת כבוד והכירו את סיפור גבורתה. במהלך השנים נעתר אשר בק להפצרות קרוביו להחליף תותב בגרמניה, והיא הצטרפה אליו. היא עצמה לא החליפה את התותבת למשוכללת יותר מחשש שתלמידיה ותלמידותיה יירתעו. עם פרישתה ממערכת החינוך התנדבה בתוכנית תהילה בעירית רמת גן להשלמת השכלה למבוגרים. בשעות הפנאי אהבה לשחק ברידג' ואף השתתפה בתחרויות בינלאומיות.
במהלך השנים סירבה טובה גולדברג להתראיין לעיתונות. היא נהגה לומר ש"עשיתי מה שכל אחת אחרת הייתה עושה במצבי". הצניעות, האמונה והדבקות במטרה היו חלק מהווייתה והיא לא חשה שעשתה מעשה הרואי. כל חייה סירבה שיתייחסו אליה כאל נכה והתעקשה להתמודד עם כל פעולות היומיום באופן עצמאי. בלילה לפני מותה אמרה לבני משפחתה: "אני הולכת למות ולא השארתי אחרי כלום". לתחושתה, לא השאירה חותם על דפי היסטוריה.
נפטרה בראש השנה תשס"ז ונקברה בבית העלמין ירקון לצד בעלה שנפטר בדיוק עשר שנים לפניה, בערב ראש השנה תשנ"ז.
"הקשרית האמיצה" (1959)

בשנת 1959 פרסם המורה וסופר הילדים הוותיק אברהם שלמון את הספר הקשרית האמיצה, שהתבסס על סיפורה של טובה גולדברג. אחייניתו, שהייתה חברתה הטובה של גולדברג, סיפרה לו על הקשרית הצעירה בגדנ"ע בירושלים הנצורה שאיבדה את ידה בפעולה, אך אף על פי כן השלימה אותה. בספרו תיאר שלמון את סיפורה של טובה גולדברג, תוך עשיית מספר שינויים בדמותה. שלמון העמיד במרכז הספר את סיפור הפעולה והפציעה, אך שינה מעט את הפרטים הביוגרפיים של הגיבורה. בספר נקראה בת דמותה של טובה בשם יפה. וכך כתב:
חניכת גדנ"ע בלתי מגויסת, הייתה קשרית בזמן המצור ובזמן ההפגזה. הדבר קרה בירושלים, בימי המצור על העיר. אלפים של נערים ונערות, צעירים וחסרי ניסיון, החליטו להצטרף אל דגל ההגנה, ללחום את מלחמת ירושלים ולהשיב את בירת ישראל אל תוך תחומי המדינה הצעירה הזקנה. במטה הגיוס, אשר הוקם בחיפזון במרכז העיר, הופיעו המוני המונים של בני אדם ובפיהם הבקשה האחת: גייסו אותנו! העסיקו אותנו! תנו לנו נשק, תנו לנו רובה! אנו נלחם וננצח. יפה קטנת הקומה והצעירה, אשר לא הגיעה לגיל הגיוס, מלאה יחד עם חבריה וחברותיה תפקיד נכבד. היא שמשה קשרית בירושלים. גאה הייתה יפה על גדוד הגדנ"ע אשר נמנתה עליו. בהתלהבות מלאה כל תפקיד וכל צו אשר הוטל עליה ואחד היה חפצה: לקבל יום אחד נשק בידה.
סיפור גבורתה של טובה גולדברג שימש לשלמון השראה לכתיבת הספר, והוא קרא לגיבורתו יפה. טובה גולדברג הסתייגה מהספר בשל אי-דיוקים בתיאור הוריה וימי ילדותה ובשל הצגת הקשרית כגיבורה.
לקריאה נוספת

יהושע אריאלי (עורך), גדנ"ע ירושלים בתש"ח, תל אביב: משרד הביטחון, 2003.
ד' דיין, ספר תולדות הגדנ"ע, תל אביב: משרד הביטחון, 1977.
מ' נאור (עורך), ירושלים בתש"ח: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר. ירושלים: יד יצחק בן-צבי (סדרת עידן), 1983.
לאפייר, ד', קולינס, ל', ירושלים ירושלים. תל אביב: שוקן, 1972.
י' קשת, בירושלים הנצורה: יומנים מן העורף, ירושלים: ראובן, 1973.
גאורג קארסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 באוקטובר 1878 פוזנן, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  2 באוגוסט 1947 (בגיל 68) רמת גן, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 
גֵאורג גדליהו קָארֶסְקי (גרמנית: Georg Kareski;‏ 21 באוקטובר 1878 – 2 באוגוסט 1947) היה ממנהיגי הציונות בגרמניה בתקופה שלפני עליית הנאצים לשלטון ובשנות שלטונם הראשונות. נקט עמדות רדיקאליות ומעוררות מחלוקת לגבי ההכרח לעליית היהודים מגרמניה לארץ ישראל ולגבי היחס לחוקי הגזע הנאציים.