stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואיז ג'ופלינג
קורות חייה

לואיז ג'יין גוד (Goode) נולדה במנצ'סטר, החמישית מתשעת ילדיו של קבלן הרכבות תומאס סמית גוד ואשתו פרנסס. היא נישאה בגיל שבע-עשרה לעובד המדינה פרנסיס פרנק רומר (Romer). הברונית דה רוטשילד, קרובת משפחה של רומר, עודדה את לואיז להמשיך ולפתח את כשרון האמנות שלה. בשלהי שנות השישים למדה בפריז אצל שארל ג'ושיה שפלן ואלפרד סטיבנס (אנ'), והציגה לראשונה את עבודתה בסלון הפריסאי. עבודותיה התקבלו לתערוכות האקדמיה המלכותית בשנים 1870–1873 (בתור לואיז רומר). לאחר מותו של רומר בשנת 1872, היא נישאה לאמן פייר ג'וזף מידלטון ג'ופלינג בשנת 1874, שבשנת 1888 היה הסנדק בחתונתו של ג'יימס מקניל ויסלר לביטריקס גודווין. מבין הילדים מנישואיה הראשונים רק בן אחד, פרסי רומר, שרד את הילדות. היה לה בן נוסף, לינדזי מילאיס ג'ופלינג, מנישואיה השניים. הילד נקרא על שם סנדקיו, הציירים קוטס לינדזי (אנ'), מייסד גלריית גרוונר (אנ'), וג'ון אוורט מיליי, ממייסדי האחווה הפרה-רפאליטית.
ג'ופלין השיגה הצלחה בקריירה שלה. הציור שלה "שעת התה" נמכר ב-400 גינאה בשנת 1874. הציור "חמש האחיות" שלה הוצג בתערוכת פילדלפיה בשנת 1876, והציור "סינדרלה המודרנית" הוצג בתערוכת פריז בשנת 1878. עם זאת, היא לא הייתה חסינה מפני האפליה המגדרית בתקופתה.
בשנת 1883 ביקשה עבור ציור דיוקן סך 150 גינאה, אך לא זכתה בהזמנה, והעבודה נמסרה למיליי, ששולמו לו עבורה 1000 גינאה. ג'ופלינג הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובבניין הנשים (אנ') בתערוכה הקולומביאנית העולמית של 1893 בשיקגו, אילינוי.
ג'ופלין הצטרפה לאגודת האמניות (אנ') ב-1880 ולחברה המלכותית של ציירי דיוקנאות (אנ') ב-1891. היא הייתה האישה הראשונה שהתקבלה כעמיתה לחברה המלכותית לאמנים בריטים (אנ')ב-1901. במהלך שנות נישואיה עם ג'ופלינג הייתה המפרנסת העיקרית של המשפחה. נאמר כי "היא מצאה את האחריות הזו כבדת משקל ומעיקה, המחייבת ייצור מתמיד, מכירות סדירות וחיפוש רצוף אחר עבודה ולקוחות. בשנת 1879, למרות מחלתה שלה ושל בנה פרסי, היא הפיקה שמונה-עשר יצירות."
חיי חברה

ג'ופלינג ציירה דיוקנאות של אנשים מפורסמים, בעלי ממון ושחקניות עשירות, וכדי לפעול בסביבה חברתית זו, היא קיימה אורח חיים אופנתי, עם סטודיו באזור צ'לסי שתוכנן על ידי ויליאם בורגס (אנ'). היא השתייכה למעגל חברתי שכלל את ג'יימס מקניל ויסלר, את אוסקר ויילד, את הציירת קייט פרוגיני (בתו של צ'ארלס דיקנס) ואת השחקנית אלן טרי (אנ'). אוגוסטוס דובורג הקדיש לה את המחזה "אנג'ליקה" משנת 1892. בשנת 1887 תיאר מגזין "עולם הגבירה" (The Lady's World), בעריכת אוסקד ויילד, את המעגל החברתי שלה.
כציירות נשים אחרות, דוגמת קייט פרוגיני ומארי סטילמן, ג'ופלינג שימשה דוגמנית עבור אמניות אחרות. גם ג'ון מיליי וגם ג'יימס אבוט מקניל ויסלר ציירו דיוקנאות שלה. וויסלר שיבח את עבודתו של מיליי כ"יצירה נהדרת ודיוקן מעולה".
בהמשך חייה

בעלה ג'וזף ג'ופלינג נפטר בשנת 1884 ולואיז נישאה בשנת 1887 לעורך הדין ג'ורג רו (Rowe) והמשיכה להשתמש בשם ג'ופלינג בתחום עבודתה. היא הקימה בית ספר לציור עבור נשים, ובנוסף, בשנת 1887, כתבה מספר יצירות בנושא הוראת האמנות. היא דגלה בזכותן של סטודנטיות לאמנות ליצור מתוך התבוננות ישירה בדוגמנים חיים, שכן האקדמיה המלכותית אפשרה רק לסטודנטים גברים לצפות בדוגמנים גברים עירומים.
לואיז ג'ופלינג תמכה שנים רבות בארגון שלחם למען זכות בחירה לנשים, והייתה פעילה למען מטרות פמיניסטיות. היא כיהנה כסגנית נשיא "התאחדות הלבוש הבריא והאמנותי", ארגון קצר ימים שקידם רפורמה בלבוש הוויקטוריאני (אנ') בשנות ה-90 ובתחילת המאה העשרים.
ג'ופלינג פרסמה ספר הדרכה לאמנות, ואוטוביוגרפיה "עשרים שנה בחיי". היא גם כתבה מעט דברי שירה ומאמרים לעיתונות.
גלריה

"פֿיליס" (אנ'), 1883
"כחול ולבן", 1896
השחקנית אלן טרי (אנ') כפורציה, 1883
"דיוקן עצמי מס' 2, באדום", 1878
הערות שוליים

↑  Deborah Cherry, Painting Women: Victorian Women Artists, London, Routledge, 1993.
↑  Louise Jopling 1843-1933, Amersham Museum
↑  In remembrance of the World's Columbian Exposition, Chicago, 1893 = Zum Andenken, World's Columbian Exposition, Chicago, 1893 = En mémoire, World's Columbian Exposition, Chicago, 1893, Frankfurt a/M: American Souvenir & Advertising Co., Hergert & Frey, 1893
↑  Louise Jopling, Twenty Years of My Life, 1867–1887, London, John Lane, New York, Dodd, Mead, 1925.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 142885991  ISNI: 0000 0001 0718 1199  LCCN: n82225910  NTA: 072331127  RKD: 42870  SNAC: w6r5030m  SUDOC: 083598081  ULAN: 500016230  VIAF: 21041532   WorldCat (עם VIAF): 21041532
לוטרה חסרת-טופר קונגולזית

| לוטרה חסרת-טופר קונגולזית |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: סמוריים
תת־משפחה:: לוטרות
סוג:: לוטרה חסרת-טופר
מין:: לוטרה חסרת-טופר קונגולזית
שם מדעי
 Aonyx congicus ‏לנברג, 1910
תחום תפוצה


לוטרה חסרת-טופר קונגולזית (שם מדעי: Aonyx congicus) היא מין של לוטרה גדולה החיה באזור אגן הקונגו באפריקה שמדרום לסהרה. בעבר נחשבה לתת-מין של לוטרה חסרת-טופר אפריקאית ובהרבה מיונים היא עדין מופיעה כך.
לוטרה זו דומה לקרובתה האפריקאית וקשה להבדיל ביניהן. היא חומה עם גרון בצבע קרם וכפות רגליים ורדרדות עם קרומי שחייה. הראש מוארך כדי ליצור זרימה ויש לה שפמים העוזרים לחוש את המים. האוזניים קטנות והזנב רחב ומשוטח ועוזר ללוטרה לפנות במהירות במים.  אורכה 600-1,000 ס"מ ומשקלה 14-34 ק"ג.
הלוטרה נפוצה סביב אגן הקונגו בקמרון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, גאבון ומדינות נוספות באזור. תפוצתה באגמים ונהרות טרופיים וכן סביב ביצות טרופיות, יערות טרופיים ויערות הרריים.
הלוטרה היא טורפת שבניגוד למצופה מעדיפה טרף יבשתי על דגים. היא ניזונה מחולייתנים יבשתיים כמו צפרדעים, זוחלים, עכברים ועופות וכן מביצים.
לוקה ברנשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1873
 פטירה:  1931 (בגיל 58 בערך)
 
לוקה ברנשטיין (ברומנית:Luca Bernstein;‏ 1873 – 1931) היה משורר, מחזאי ועורך יהודי רומני שנהג לפרסם תחת השם Luca, B.
לוקה נולד ברמניקו סראט, ברומניה. את יצירותיו התחיל לפרסם בעיתונות ב-1913. הוא שב ממלחמת העולם הראשונה עם מחברת בה רשם שירים במהלך המערכה והמחברת הפכה לספר בשם "גולגוטה" שפורסם ב-1918. לוקה היה מייסד כתב העת והחוג הקרוי המעופף.
הוא ערך בקראיובה את כתב העת "זורילה" (השחר) וכתב מספר מחזות. שיתף פעולה עם כתבי עת רומנים ויהודים, כמו Acţiunea (הפעולה), Rampa (הרציף), Năzuinţa (השאיפה), Flacăra (הלהבה), Scena (הבמה), Hatikvah (התקווה), Lumea evree (העולם היהודי), Umanitatea (האנושות), Omul Liber (האדם החופשי) ועוד.
הוא מת ב-1931, בבוקרשט.
בנובמבר 1941 היה כלול בין הסופרים היהודים שמכירת ספריהם ברומניה נאסרה.
מיצירותיו

1915 Reflexe de suflet (בבואות של נפש) - שירים.
1918 Golgota (גולגותא) - שירים
1918 Păcate (חטאים)
1922 Primitive (פרימיטיביות) שירי ילדים.
1919 Omul de prisos (האדם המיותר) - מחזה שהוצג על ידי התיאטרון הלאומי של קראיובה.
1921 Şacalii (התנים) - מחזה בכיכובו של יון מנולסקו.
1921 Creditorii (הנושים) - מחזה שהוצג בתיאטרון הלאומי של קראיובה.
לוי ואט

| --- | --- |
 לידה:  27 בפברואר 1967  (בן 57) גרנד ראפידס, מישיגן, ארצות הברית
 עמדה:  פאוור פורוורד
 גובה:  2.06 מטרים
 מספר:  35
 מכללה:  אוניברסיטת מישיגן
 דראפט:  בחירה מספר 13, 1990 לוס אנג'לס קליפרס
 קבוצות כשחקן
 1990–1998 1998–2000 2000–2001 2001:  לוס אנג'לס קליפרס דטרויט פיסטונס דאלאס מאבריקס וושינגטון ויזארדס
 הישגים כשחקן
 זכייה באליפות המכללות (1989)
לוי סטיבן ואט (באנגלית: Loy Stephen Vaught; נולד ב-27 בפברואר 1967) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1990–2001. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 10.1 נקודות ו-7.1 ריבאונדים למשחק.
קריירת מכללות

ואט נולד בעיר גרנד ראפידס אשר במישיגן, ובין השנים 1986–1990 למד באוניברסיטת מישיגן. בעונתו השלישית בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1988/1989, זכה עמה בטורניר אליפות המכללות לראשונה בתולדות המועדון. באותה עונה שימש כשחקן חמישייה קבוע, לצד כוכב הקבוצה גלן רייס, ותרם 12.6 נקודות ו-8.0 ריבאונדים בממוצע למשחק. במשחק הגמר גברה מישיגן על אוניברסיטת סיטון הול, אותה הוביל הרכז האוסטרלי אנדרו גייז, בתוצאה 80–79. בעונתו האחרונה במישיגן רשם ואט ממוצעים של 15.5 נקודות ו-11.2 ריבאונדים למשחק, אך קבוצתו הודחה כבר בסיבוב השני של טורניר המכללות.
קריירה ב-NBA

בדראפט ה-NBA‏ 1990 נבחר ואט על ידי לוס אנג'לס קליפרס, בבחירה ה-13. לאחר 3 עונות סולידיות כשחקן ספסל, בעונת 1993/1994 זכה למקום קבוע בחמישייה הפותחת וקלע 11.7 נקודות בממוצע למשחק. ב-3 העונות הבאות היה השחקן הבולט של הקבוצה, כאשר בכל אחת מהעונות הוביל את הקליפרס הן בנקודות והן בריבאונדים, עם ממוצעים של 16.2 נקודות ו-10.0 ריבאונדים למשחק לאורך התקופה. בנובמבר 1997 סבל ואט מפציעה קשה בגבו, אשר השביתה אותו ממשחק עד לפברואר 1999. ב-8 עונותיו עם הקליפרס רשמה הקבוצה מאזן כולל של 243 ניצחונות לעומת 413 הפסדים (37.0%), ובשלוש העונות בהן העפילה לשלב הפלייאוף הודחה כבר בסיבוב הראשון. בעת עזיבתו את הקבוצה בשנת 1998 היה ואט הריבאונדר המוביל בתולדות המועדון, עם 4,471 ריבאונדים, וכן ניצב במקום הרביעי ברשימת הקלעים המובילים של הקליפרס, עם 6,614 נקודות.
בעונות 1998/1999 עד 2000/2001 שיחק עבור דטרויט פיסטונס, דאלאס מאבריקס ו-וושינגטון ויזארדס, אך מיעט לשחק ונעדר ממשחקים רבים בשל פציעתו בגב. בנובמבר 2001 הודיע על פרישה ממשחק, בגיל 33.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות ה-NBA של ואט, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המכללות של ואט, באתר sports-reference.com
↑  סטטיסטיקות המשחק בין מישיגן לסיטון הול, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1990, באתר basketball-reference.com
↑  דטרויט מחתימה את ואט ולייטנר, באתר cbsnews.com,‏ 20 בינואר 1999
↑  לוי ואט מודיע על פרישה ממשחק, באתר michigandaily.com,‏ 8 בנובמבר 2001
לאסלו קובאלה

לאסלו קובאלה שטץ' (בהונגרית: László Kubala Stecz; נקרא גם לדיסלאב, לאדיסלאו, 10 ביוני 1927 – 17 במאי 2002) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ בשלוש נבחרות לאומיות רשמיות (צ'כוסלובקיה, הונגריה וספרד) ובעוד נבחרת בלתי רשמית (קטלוניה). קובאלה כיכב במספר מועדונים, ביניהם פרנצווארוש, סלובן ברטיסלאבה וואשאש, לפני שעבר לשחק בברצלונה, אותה הוביל בשנות החמישים לזכייה בארבע אליפויות, חמישה גביעים ושני גביעי ערי הירידים. כדי להכיל את הקהל הרב שבא לראותו משחק, בנתה ברצלונה את הקאמפ נואו.
בעשר שנותיו בבארסה הבקיע קובאלה בכל המסגרות 256 שערים ב-329 הופעות. בטבלת מבקיעי בארסה בליגה בכל הזמנים הוא נמצא במקום השלישי בצוותא עם לואיס אלברטו סוארס אחרי ססאר רודריגס אלברס וליונל מסי. במשאל שערך המועדון ב-1999, לרגל חגיגות מאה השנה להווסדו, בחרו בו אוהדי ברצלונה כשחקנה הטוב ביותר בכל הזמנים, בהעדיפם אותו על פני שחקנים כיוהאן קרויף, דייגו מראדונה וז'וזפ סמיטייר.
קריירת מועדונים > ילדות ונדודים

קובאלה נולד בבודפשט למשפחה סלובקית. אביו היה בנאי ממוצא סלובקי ואימו פועלת ממוצא הונגרי עם שורשים סלובקים ופולנים. קבוצת נעוריו הייתה גנץ טורנה אגילט בודפשט, קבוצת ליגה שלישית שמומנה על ידי מפעל. בגיל 11 הוא כבר שיחק עם שחקנים מבוגרים ממנו בשלוש שנים ויותר. בגיל חמש עשרה כבר שיחק בליגה ההונגרית הבכירה. בן שמונה עשרה, הוא חתם בפרנצווארוש הגדולה, שבשורותיה שיחק אז גם הסקורר שנדור קוצ'יש.
ב-1946 קיבל צו גיוס לצבא, ממנו נמלט לצ'כוסלובקיה. הוא חי בברטיסלאבה משך כשנתיים, שיחק בסלובן המקומית, ואף נשא לאישה את אנה ויולה, אחותו של מאמן הקבוצה. ב-1948 חזר להונגריה, לאחר שגם השלטונות בצ'כוסלובקיה ציוו עליו להתגייס, אבל לא לפני ששיחק בנבחרת הלאומית הצ'כית שש פעמים והבקיע ארבעה שערים.
גם בפעם הזו לא נשאר בבודפשט זמן רב. ב-25 בספטמבר 1949 הוא ברח מהונגריה, עקב עליית הקומוניסטים לשלטון. בתחילה מצא מקלט במחנה צבאי אמריקאי באוסטריה ומשם המשיך לאיטליה, התמקם בעיירה בוסטו ארסיזיו שבלומברדיה וחתם על חוזה בקבוצה מקומית (פרו-פאטריה).
התאחדות הכדורגל ההונגרית לא עברה לסדר היום על עריקתו, בהותירו אחריו חוזה חתום בוואשאש בודפשט. בגיבוי הממשלה הקומוניסטית פנתה ההתאחדות בתלונה לפיפ"א (התאחדות הכדורגל העולמית), בנוגע לקובאלה. פיפ"א הטילה עליו כעונש השעיה של שנה אחת מכדורגל, שתוקפה כלל-עולמי.
החוזה שהותיר אחריו בבודפשט לא היה האחרון שהפר. כשפרו-פאטריה הפסיקה לשלם לו את משכורתו, שכן לא יכול היה לשחק בזמן ההשעיה, הוא יצא לדרך שוב, הפעם עם חבורה של כדורגלנים יוצאי הונגריה, שהקימו קבוצה לה קראו "הונגריה" (אף ששיתפו בה גם שחקנים צ'כים, קרואטים ורוסים). איתם יצא למסע משחקי ראווה בספרד. כך הגיע קובאלה לארץ שבה לבסוף השתקע, התפרסם והתאזרח.
קריירת מועדונים > בברצלונה (כשחקן) > הגעתו לקבוצה

הסמל הגדול של ברצלונה היה בתחילה קרוב מאוד לחתימה דווקא אצל היריבה המושבעת, ריאל מדריד. היה זה מנג'ר ברצלונה דאז, ז'וזפ סמיטייר, ששכנע אותו לחתום בבארסה. לפי גרסה אחת, "אל סאמי" עשה יותר מלשכנע, ולמעשה החתים במרמה את קובאלה השיכור, שחשב שהוא חותם על חוזה שיעשה אותו לשחקנה של ריאל. כך או כך, קובאלה ניצל היטב את התחרות על שירותיו, ודרש וקיבל מנשיא המועדון, אוגוסטין מונטאל גלובארט, את השכר הגבוה ביותר מכל שחקני הקבוצה. עוד הוכללה בחבילה העסקתו של גיסו הצ'כי של קובאלה, כמאמן במועדון.
את כל התנאים האלה קיבל ביוני 1950 אף שעדיין היה מושעה מכדורגל על ידי פיפ"א. באפריל 1952 הוסרו הסנקציות, הודות למאמצי ההתאחדות הספרדית, שאף הסדירה עבורו אזרחות ספרדית. למרות שקובאלה העדיף את האדום-כחול הקטלאני על הלבן של ריאל, הקבוצה שזוהתה עם משטרו של פרנקו, עשה הממסד מאמצים רבים כדי ללחוץ על פיפ"א ולאפשר לקובאלה לשחק. לכך תרמו שני גורמים: האחד, ידידותו האישית של סמיטייר עם כמה מאנשי השלטון ועם הגנרליסימו עצמו, והשני, הערך הפוליטי-תעמולתי בעריקתו של כוכב כדורגל מהקומוניזם אל המערב. קבלתו בזרועות פתוחות שירתה היטב את המטרות הפוליטיות של המשטר הספרדי בעידן המלחמה הקרה המוקדמת. הוא אף כיכב בסרט שהופק והופץ על ידי אנשי פרנקו, שמהלל את בריחתו מהרודנות אל החופש. העובדה שהוא בחר לשחק בבארסה השנואה הייתה משנית. בכל זאת לא כל המדרידאים ראו את אזרוחו בכבוד של שחקנה המצטיין של היריבה הגדולה בעין יפה. מאמרים בעיתונים גינו אותו וניסו למצוא בסגנון משחקו הדים להשפעה קומוניסטית קלוקלת. לכל אורך הקריירה שלו סבל קובאלה מיחס קשוח על ידי מגני היריב בספרד, תוקל בכוונה ובאכזריות ונפצע לא אחת. אולם חוסנו הפיזי הרב אפשר לו לעמוד בכך, ולהמשיך לשחק.
קריירת מועדונים > בברצלונה (כשחקן) > על המגרש

על המגרש היה קובאלה שחקן ששילב מגוון יכולות: מהירות עם הכדור או בלעדיו, ראיית משחק, כדרור ובעיטה מדויקת. מאמן הכדורגל הספרדי הנודע לוראנו רואיז ציין במיוחד את יכולתו לייצר מסירות, שהעמידו את השחקן המקבל מול הגנה מופתעת וחסרת אונים, כמו גם את הבעיטות המסובבות והשערים שייצר ממצבים נייחים.
ב-1951 קובאלה הראה את כישרונו לראשונה במדי בארסה בשני משחקי ידידות נגד קבוצה גרמנית, שאותם ניצחה בארסה 4-1 ו-10-4. קובאלה כבש שישה שערים ויצר חמישה מהאחרים, בהדגימו את הסגנון החדש שעתיד היה להוציא את בארסה משנות השפל שסבלה מאז מלחמת האזרחים הספרדית. הזכייה בגביע הגנרליסימו (כיום גביע המלך, מפעל הגביע הספרדי הראשון בחשיבותו) ב-1951 הייתה רק המקדמה. בעונה העוקבת, 1951-52, זכתה בארסה בחמישה תארים: אליפות, גביע, הסופרקאפ הספרדי (שנקרא אז "גביע אווה דוארטה", על שמה של אווה פרון), הגביע הלטיני וגביע מרטיני רוסו. קובאלה הראה יכולת אישית יוצאת דופן בהובלת הקבוצה בעונה זו, עונת חמשת הגביעים, ואף קבע, לאחר שחזר מפציעה. שיא ספרדי חדש בהבקעות למשחק, כשכבש שביעייה בניצחון 9-0 על ספורטינג חיחון בליגה. בעונתו הראשונה בליגה הספרדית הבקיע 26 שערים ב-19 משחקים. ברצלונה, כאמור, זכתה באותה עונה בכל תואר אפשרי.
את רוב עונת 1952-53 החמיץ קובאלה, מאחר שחלה בשחפת. אולם הוא החלים בזמן כדי לעזור לבארסה לזכות בדאבל, ואף הבקיע שער בניצחון 2-1 על קבוצת אתלטיק בילבאו בגמר הגביע. הייתה זו זכייתה השלישית ברציפות של הקבוצה בגביע.
חמש השנים הבאות היו רזות יותר בכל הנוגע לתארים. ריאל מדריד של פרנץ פושקש ואלפרדו די סטפנו, מתאזרחים גם הם, הייתה בשיא כוחה וזכתה ברציפות בארבע אליפויות ובחמישה גביעי אירופה לאלופות. בארסה הסתפקה בזכייה ראשונה בגביע ערי הירידים ב-1958. בינתיים הושלמה ב-1957 בנייתו של הקאמפ נואו, האצטדיון החדש שנבנה על גבן של ההצלחות של הקבוצה שהנהיג קובאלה. בעת שנחנך הכיל האצטדיון 90,000 צופים, קיבולת שהוגדלה עוד מאז.
לקראת סוף העשור שוב התגבשה בברצלונה קבוצה חזקה, לאחר שקובאלה שכנע את חבריו ההונגרים קוצ'יש וזולטן צ'יבור להצטרף לקבוצה. בנוסף עליהם החל אז לדרוך כוכבו של לואיס סוארס ויחד הם היוו את הגרעין של הקבוצה שזכתה ב-1959 בדאבל אחד (אליפות וגביע) וב-1960 בדאבל אחר: אליפות וזכייה שנייה בגביע ערי הירידים. קובאלה אמנם איבד את מקומו בהרכב תחת המנג'ר הלניו הררה, ולא שותף בתבוסה 6-2 (בסיכום המפגשים) לריאל בחצי גמר גביע האלופות 1960, אולם זמן קצר לאחר מכן פוטר הררה (שאימן לאחר מכן את אינטר מילאן), וקובאלה שב לקבוצה הראשונה.
ב-1961 היה קובאלה קרוב מאי פעם לזכות עם בארסה בגביע האלופות, ההישג היחיד שחמק ממנו. בארסה עשתה היסטוריה כשהייתה הקבוצה הראשונה שניצחה את ריאל מדריד בתולדות המפעל, 4-3 בסיכום שני המפגשים, בסיבוב מוקדם. אולם במשחק הגמר נגד בנפיקה ליסבון בברן שבשווייץ, הפסידה הקבוצה 3-2, לאחר שקובאלה בעט שני כדורים מבטיחים לקורה והחוצה. קובאלה זכר את אותו היום, ה-23 במאי 1961, כיום העצוב בחייו.
לאחר האכזבה הזו החליט קובאלה בן ה-34 לפרוש. ב-30 באוגוסט 1961 נערך לכבודו משחק פרידה בקאמפ נואו, בו שיחקה בארסה נגד קבוצת הפאר הצרפתית סטאד ריימס. מחווה מרגשת של די סטפנו ופושקאש, שחקני ריאל שהופיעו למשחק ועלו למגרש במדי בארסה, הפכה את משחק הפרידה של קובאלה למאורע מיוחד במינו. אולם בדיעבד לא היה זה באמת משחק הפרידה שלו: לאחר קדנציה קצרה ולא מוצלחת כמנג'ר בארסה, הוא שיחק עוד, כמאמן-שחקן, באספניול (יחד עם די סטפנו) ולאחר מכן באף צה ציריך השווייצרית, ב-1966.
קריירה כמאמן

קריירת האימון ארוכת השנים של קובאלה לקחה אותו לארבע יבשות ולמועדונים רבים, אך באף אחד מהם לא הגיע להישגים ורוב הקדנציות שלו, כולל שתי ההזדמנויות שקיבל לאמן את ברצלונה, נגמרו בלא כלום לאחר זמן קצר. הוא אימן את נבחרת ספרד במשך למעלה מעשור (1969-1980), אולם בעשור השחון הזה הגיעה ספרד רק פעם אחת לטורניר גמר גביע העולם בכדורגל (מונדיאל 1978), וגם אז סיימה את חלקה כבר בסיבוב הראשון.
ההישג הבודד והמזהיר שלו כמאמן היא הזכייה עם נבחרת ספרד האולימפית במדליית זהב בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת ברצלונה (1992).
בשנותיו האחרונות, לאחר שפרש מאימון, שימש בתפקיד נשיא ארגון שחקני העבר של בארסה. על אף שעבר לא פחות משבעה ניתוחים בברכיו, כדי לתקן את נזקי הפציעות מהן סבל, עדיין היה משחק כדורגל חופים עם ותיקי המועדון האחרים.
שחקן של שלוש נבחרות

ברמת הנבחרות לא הגיע קובאלה לאותו סדר גודל של הישגים אליו הגיע ברמת המועדונים. אף אחת משלוש הנבחרות שבהן שיחק לא הביאה אותו למעמד טורניר גמר גביע העולם או אליפות אירופה. ב-1962 החמיץ, כמו די סטפנו, הופעה במונדיאל בגלל פציעה. הוא מוזכר מעת לעת ברשימות של השחקנים הטובים ביותר שלא שיחקו מעולם בטורניר גמר גביע העולם (ראו למשל: ). כאמור, הוא כן הגיע פעם אחת למעמד זה כמאמן.
משחקו הבולט ביותר היה עבור נבחרת ספרד, ב-1957, בו כבש שלושער וספרד ניצחה את טורקיה 3-0. כמו כן הופיע במספר משחקי ראווה במסגרת נבחרת קטלוניה. פעם אחת שיחק עם "נבחרת אירופה" שאורגנה ב-1953, לרגל חגיגות 90 שנה להתאחדות הכדורגל האנגלית, ושיחקה באצטדיון ומבלי נגד נבחרת אנגליה. קובאלה הבקיע במשחק זה צמד.
תארים

אליפות ספרד (4): 1951/52, 1952/53, 1958/59, 1959/60
הגביע הספרדי (5): 1951, 1952, 1953, 1957, 1959
גביע ערי הירידים (2): 1958, 1960
הגביע הלטיני: 1952
גביע אווה דוארטה (2): 1952, 1953
לקריאה נוספת

ג'ימי ברנז, Barca, A People's Passion, הוצאת בלומסברי, לונדון 1999
הערות שוליים

↑  לפי ה-BBC ‏ ומקורות נוספים
↑  ברנז, עמ' 49-50. אולם האגדה כאילו קובאלה חשב שהוא עולה על רכבת למדריד כשעלה על הרכבת לברצלונה נראית מוגזמת, שכן כל קבוצת "הונגריה" נסעה אז לברצלונה, לשחק מול אספניול.
↑  שם, 51-52
↑  אנחל מור, מי שהיה הפיזיותרפיסט של בארסה במשך למעלה משלושים שנה, זכר משחק אחד שבו קובאלה התעקש להמשיך לשחק למרות שנפצע בברכו כתוצאה מהטיפול המיוחד לו זכה משחקני היריבה (ברנז, עמ' 47). בעידן שבו לא הורשו חילופים והמשחק היה אלים יותר מהיום, שחקנים לא מעטים התעקשו להמשיך לשחק אף שנפצעו.
↑  רואיז, The Spanish Soccer Coaching Bible: High School and College, הוצאת רידסוויין 2003, עמ' 35, 265
↑  מפעל גביע זה שוחק אחת לשנה, בקיץ, בין השנים 1949-1957 והפגיש את אלופות הליגה מצרפת, איטליה, ספרד ופורטוגל. הוא נחשב למפעל האירופי היוקרתי ביותר עד להווסדו של גביע אירופה לאלופות, שהחליף אותו למעשה ב-1957.
↑  ברנז, עמ' 182
| נבחרת ספרד – אולימפיאדת מונטריאול 1976 |
| --- | --- | --- |
|  1 ארקונדה •  2 סן חוסה •  3 קאמוס •  4 סנחוסה •  5 פולידו •  6 סאנצ'ס •  7 חואניטו •  8 סאורה •  9 אידיגוראס •  10 ויטוריה •   11 אסטבן •  12 קונדי • 13 מנסאנדו •  14 אולמו • 15 ברמחו • 16 מיר • 17 חואני • מאמן: קובאלה |  1 ארקונדה •  2 סן חוסה •  3 קאמוס •  4 סנחוסה •  5 פולידו •  6 סאנצ'ס •  7 חואניטו •  8 סאורה •  9 אידיגוראס •  10 ויטוריה •   11 אסטבן •  12 קונדי • 13 מנסאנדו •  14 אולמו • 15 ברמחו • 16 מיר • 17 חואני • מאמן: קובאלה | ספרד |
| נבחרת ספרד – מונדיאל 1978 |
| --- | --- | --- |
|  1 ארקונדה •  2 דה לה קרוס •  3 אורייה •  4 אסנסי •  5 מיגלי •  6 ביוסקה •  7 דאני •  8 חואניטו •  9 קיני •  10 סנטיאנה •   11 קרדניוסה •  12 גוסמן • 13 מיגל אנחל •  14 ליאל • 15 מרניון • 16 אולמו • 17 מרסלינו • 18 פירי • 19 רשאק • 20 קאנו • 21 סן חוסה • 22 אורוטי • מאמן: קובאלה |  1 ארקונדה •  2 דה לה קרוס •  3 אורייה •  4 אסנסי •  5 מיגלי •  6 ביוסקה •  7 דאני •  8 חואניטו •  9 קיני •  10 סנטיאנה •   11 קרדניוסה •  12 גוסמן • 13 מיגל אנחל •  14 ליאל • 15 מרניון • 16 אולמו • 17 מרסלינו • 18 פירי • 19 רשאק • 20 קאנו • 21 סן חוסה • 22 אורוטי • מאמן: קובאלה | ספרד |
| נבחרת ספרד – יורו 1980 |
| --- | --- | --- |
|  1 ארקונדה •  2 אלכסנקו •  3 מיגלי •  4 דייגו •  5 אורייה •  6 אסנסי •  7 דאני •  8 קרדניוסה •  9 קרסקו •  10 קיני •   11 דל בוסקה •  12 חואניטו • 13 אורוטי •  14 גורדיו • 15 אולמו • 16 סנטיאנה • 17 סטרוסטגי • 18 סאורה • 19 קונדי • 20 טנדיו • 21 סאמורה • 22 ארטולה • מאמן: קובאלה |  1 ארקונדה •  2 אלכסנקו •  3 מיגלי •  4 דייגו •  5 אורייה •  6 אסנסי •  7 דאני •  8 קרדניוסה •  9 קרסקו •  10 קיני •   11 דל בוסקה •  12 חואניטו • 13 אורוטי •  14 גורדיו • 15 אולמו • 16 סנטיאנה • 17 סטרוסטגי • 18 סאורה • 19 קונדי • 20 טנדיו • 21 סאמורה • 22 ארטולה • מאמן: קובאלה | ספרד |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX842116  CANTIC: a10715009  GND: 1169359078  ISNI: 0000 0001 0922 3778  LCCN: n2020019030  VIAF: 87663462   WorldCat (עם VIAF): 87663462
לוגוצנטריות

לוגוצנטריות או לוגוצנטריזם (Logocentrism), בהגדרה כללית, היא ההנחה המקובלת בתורת הספרות, כי ישנה "אמת" בלתי-תלויה הקודמת לייצוגה באמצעות השפה או הלשון, ואמת ומציאות זו מתקיימים למעשה מחוץ לגורם השפה. לפיכך, הלוגוצנטריות קוראת להתייחס לסימנים הלשוניים כמנותקים ובלתי-הכרחיים לאובייקטים (למסומנים) שאותם הם מייצגים. לכן ישנה גם העדפה ברורה של הדיבור על-פני הכתיבה, שכן בראשון קיימת נוכחות של הדובר, הנתפס כגורם-מתווך שיש ביכולתו לבטל במידה רבה אי-בהירות ורב-משמעות הקיימים בשפה הכתובה. העדפה זו של הדיבור על פני הכתיבה, מכנה הפילוסוף הצרפתי ז'אק דרידה "פונוצנטריזם". המונח הופיע לראשונה בהגותו של לודוויג קלגס.
בביקורת החריפה שאותה מותח דרידה על תפיסה זו, הוא מגדיר אותה כ"דעה קדומה" המושרשת בפילוסופיה המערבית כמעט מתחילתה עוד מימי יוון העתיקה. היא מכונה על ידו "מטפיזיקה של נוכחות".
ביקורת נוספת על תפיסה זו היא על כך שהיא מתייחסת באופן פשטני ליחס המורכב יותר בין מסמן ומסומן.
כמו כן, דרידה טוען שמטפיזיקה זו (כפי שקרא לה) נוטה לזהות תפיסות פילוסופיות בסיסיות כדוגמת: "אמת", "מציאות", ו"קיום" - במונחים רעיוניים של "נוכחות", "מהות", "זהות" ו"מקור" - מתוך התעלמות כמעט מוחלטת מהתפקיד המכריע שממלאים ה"העדר" (Absence) וה"הבדל" (Difference), בתוך כל הגדרה או הבנה אפשרית של תפיסות אלה.
ביקורת על המונח

ג'ון אליס, בספרו "נגד הדקונסטרוקציה", טען כי המונח "לוגוצנטריות" הוא שם חדש לתפיסה ישנה. יותר מכך, אליס טוען כי הביקורת על המהותנות התחילה הרבה לפני שדרידה התחיל להוקיע אותה ב-1966. לדבריו, ההבנה שהשפה אינה מייצגת רק תופעות בעולם, וכל מסומן נקבע גם ביחס למסמנים אחרים, נמצאת כבר אצל פילוסופים אנליטיים כמו לודוויג ויטגנשטיין, פרדינן דה-סוסיר, הבלשן ג'ון רופרט פירת (John Rupert Firth) ואצל בלשנים אנתרופולוגיים שהלכו בעקבות אדוארד ספיר ובנג'מין לי וורף.
אליס טוען כי דרידה מתעלם מחלקים ניכרים בפילוסופיה של הלשון, ומזנק מתפיסה קיצונית אחת לתפיסה קיצונית נגדית. דרידה, טוען אליס, מזהה כשל בסיסי בתפיסה שהלשון מתייחסת לאובייקטים שאינם תלויים בה, ועובר משם לתפיסה הקיצונית לא פחות, לפיה הלשון אינה מסמנת דבר מלבד עצמה. בין שתי האפשרויות הללו קיים טווח רחב, שפילוסופים שונים עסקו בו, וממנו דרידה והדקונסטרוקציה מתעלמים לחלוטין.
ראו גם

תורת הספרות
דקונסטרוקציה
פוסט סטרוקטורליזם
טבע או הסכמה
הערות שוליים

↑  ג'ון אליס, נגד הדקונסטרוקציה בתרגום מאירה טורצקי (ירושלים: הוצאת שלם, 2004), עמ' 37
מאוזר 86SR

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  רובה צלפים
 מדינה מייצרת:  גרמניה גרמניה
 יצרן:  מאוזר
 תקופת השימוש:  תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 – סוף העשור השני של המאה ה-21
 מדינות המשתמשות:  ישראל ישראל
 מידע טכני
 קליבר:  מוצע במספר קליברים, בהם 7.62x51 מ"מ נאט"ו ו-0.300 וינצ'סטר מגנום בישראל משרת בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו.
 פעולה:  בריח מסתובב
 הזנה:  מחסנית נתיקה בת 9 כדורים
 כוונות:  טלסקופית Hensoldt
 אורך כולל:  1270 מ"מ
 אורך קנה:  730 מ"מ
 משקל ריק:  5.9 ק"ג
 קצב אש:  בודדות
 טווח אפקטיבי:  800 מטר
 דיוק:  0.5 דקת קשת
מאוזר 86SR (גרמנית: Mauser 86SR; נקרא גם מאוזר SR-86) הוא רובה צלפים בריחי תוצרת חברת מאוזר הגרמנית.
מבנה

ה-86SR מבוסס על רובה ה-SP66 ויועד לכוחות משטרה וצבא. מנגנון הירי הוא בריח מסתובב ידני, המאפשר ירי בבודדות בלבד. הרובה אינו כולל כוונות ברזל אך ניתן לדגם אותו בכוונת טלסקופית. הרובה הוא בעל ארגונומיה טובה (בין השאר הוא כולל קת מתכוונת הניתנת להתאמה הן בתמוכת הלחי ואורך עקב הקת) ונחשב לנוח ליורה. הרובה הוא בעל "קנה צף" (free-floating) ונחשב למדויק ביותר, הוא בעל דיוק של 0.5 דקת קשת.