stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי שכטר
תלמידיו הבולטים

בנו, הרב שי שכטר - רב בקהילה בוודמיר (אנ').
חתנו, הרב תנחום כהן - רב בקהילה בברגנפילד (אנ').
הרב אריה ליבוביץ - רב קהילה בצפון וודמיר ורב בישיבה יוניברסיטי
הרב צבי סובולובסקי - רב קהילה בברגנפילד וראש ישיבה בישיבה יוניברסיטי
ד"ר אלן וייסמן
כתביו

ארץ הצבי, 1992
נפש הרב - מתורתו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, 1994
בעקבי הצאן, 1997
מפניני הרב - מתורתו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, 2001
גינת אגוז, 2007
דברי הרב - מתורתו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, 2010
סיכומי שיעורים של רבו, בשם שיעורי הרב הגאון רבי יוסף דב הלוי סולוביצ'יק, נכתבו על מסכת גיטין, פרקים א-ד, (1999; מבוסס על שיעורים מהשנים 1954-1963); על מסכת קידושין (2001); על ציצית, תפילין וקריאת התורה (2002); על יום הכיפורים ומגילה (2002); ועל מסכת שבת (2004)
ספרים שנכתבו על תורתו (באנגלית):
הרב שכטר על פרקי אבות
הרב שכטר על ההגדה
הרב שכטר על תפילה
הרב שכטר על הפרשה (3 חלקים)
הרב שכטר על המועדים
הרב שכטר על אורח חיים (חלק א', הנהגות הבוקר, ציצית ותפילין)
דברי סופרים - שיעורים שנתנו מאת הרב על מבנה התורה שבעל פה
הרב שכטר כתב כ-200 מאמרים, בעברית ובאנגלית, שפורסמו בין היתר בכתבי העת "הפרדס", "הדרום", "בית יצחק" ו"אור המזרח".
הערות שוליים

↑  מסורה (האתר באנגלית, אבל כתב העת עצמו בעברית)
↑  Shemiras Shabbos for Doctors and Medical Students (באנגלית).
↑  Organ Donation Conference at Yeshiva University Tackles Difficult Issues (באנגלית).
↑  Taxation and Dina Demalchusa (באנגלית).
↑  הרב צבי שכטר, גינת אגוז, סי' ב, "בדבר הטלת תכלת בציצית", תשס"ז, עמ' יג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267533505171  GND: 1188252771  LCCN: nr98025109  VIAF: 261958381   WorldCat (עם VIAF): 261958381 
הרב צבי שכטר מדבר עם הרב יואל קטן
צופיה (מוסד חינוכי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מוסד חינוכי
 תקופת הפעילות:  1956–הווה (כ־68 שנים) 
 תלמידים
 :  60 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°51′22″N 34°44′14″E﻿ / ﻿31.856118449783°N 34.737291137464°E﻿ / 31.856118449783; 34.737291137464
 אתר רשמי
  (למפת גוש דן מוגדלת) צופיה(למפת גוש דן רגילה) צופיה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום צופיה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום צופיה
 
צופיה הוא מעון נעול לנערות בסיכון בישראל שהוקם ב-1956 ונמצא ביבנה. המעון שייך לחסות הנוער של משרד הרווחה ומופעל על ידי זכיין, עמותת ענב. למעון מגיעות נערות בגילי 12–18.
הנערות נשלחות למקום על פי צו בית משפט, או על ידי הפניה ממוסדות טיפוליים אחרים בקהילה, חובה אישור של שופט.
פעילות

משך השהות הרשמי בצופיה הוא שלושה חודשים. השהות בצופיה נועדה להתערבות ראשונית במצבי סיכון ומצוקה קיצוניים, אך גם כמוסד אבחוני-ממיין לנערות בעלות התנהגות שמוגדרת כבעייתית: לאחר השהות הקצרה של הנערה במקום, הצוות מפנה אותה להמשך טיפול במוסד שלפי אבחנתו מתאים לה. צופיה נחשב ל"תחנה האחרונה" בדרך למסילה, שנחשב למעון בעל התנהלות נוקשה יותר.
המעון מכיל עד 60 נערות, המתחלקות למרחבים מופרדים במתחם: שלושה מרחבי "מגן", שהוא מרחב סגור בעל כללים נוקשים; ושני מרחבי "קידום", שמהווה מקום פתוח יותר, בעל מערכת כללים פחות נוקשה וזכויות רבות יותר לנערות. כ־200 נערות שוהות במקום מדי שנה.
היסטוריה

בשנת 2003 נשמעו טענות קשות נגד התנהלות המוסד, שכללו טענות על ענישה על כל סטייה מהכללים, כליאת הנערות לימים ארוכים בחדרן, כליאה לשעות ממושכות בחדר קטן שנראה כצינוק, העסקה תמידית בניקיון וקרצוף של המוסד ומניעת זכויות בסיסיות כשיחות טלפון וביקורי משפחה. בעקבות פניית האגודה לזכויות האזרח בישראל הקים שר הרווחה זבולון אורלב ועדת בדיקה שבחנה את המצב במוסד והגישה ב-2004 את המלצותיה.
ב-2008 הוצגה בדו"ח רשמי של מבקר המדינה בעיית מחסור חמור בכוח אדם במקום, שפגע באיכות הטיפול בנערות; בנוסף, דווח כי חלק מהנערות אף לא נפגשו עם עובדת סוציאלית במשך כל שהותן במקום.
לקריאה נוספת

דוד טנא, צופיה כמודל לטיפול מוסדי לטווח קצר, ירושלים תש"מ (1980)
הערות שוליים

↑  חמש שנים למוסד "צופיה", הצופה, 21 בדצמבר 1960
1 2 3  עמותת ענב- הזדמנות לשינוי לנוער בסיכון - מעונות, באתר www.enav.org.il
1 2 3 4  דוח מבקר המדינה על משרד הרווחה רשות חסות הנוער ומעונות לאנשים עם פיגור שכלי לשנת 2008, באתר Google Docs
↑  טנא, ד' (1987). צופיה: מעון נעול לטווח קצר – תיאוריה ומעשה. חברה ורווחה ח(1), עמ' 66–83.
↑  בילי מוסקונה-לרמן, ילדות של אף אחד, באתר מעריב, ‏5.12.03
↑  רותי סיני, חשד: נערות בפנימייה של משרד הרווחה ביבנה נכלאו בכלוב ברזל, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2003
↑  התקבלו רוב טענות האגודה בעניין מעון "צופיה" לנערות במצוקה באתר "באגודה לזכויות האזרח בישראל, 14 ביוני 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590409805171
פראנס דה ואל

| --- | --- |
פראנס דה ואל
פראנס דה ואל
 לידה:  29 באוקטובר 1948 דן בוס, צפון בראבנט, הולנד 
 פטירה:  14 במרץ 2024 (בגיל 75) אטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ביולוגיה
 מקום מגורים:  הולנד, ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוטרכט (1977)  אוניברסיטת ראדבאוד ניימחן  אוניברסיטת חרונינגן 
 מנחה לדוקטורט:  יאן ואן הוף 
 מוסדות:  אוניברסיטת אמורי  אוניברסיטת אוטרכט 
 תלמידי דוקטורט:  Jessica C Flack 
 פרסים והוקרה:  פרס איג נובל (2012)  Ariëns Kappers Medal (2009)  פרס לוס אנג'לס טיימס  פרס פייר בל (2008)  אביר במסדר האריה ההולנדי  פרס ארתור ו. סטאטס (2005) 
 תרומות עיקריות
 פרימטולוגיה (אנ'), אתולוגיה
 
פרנציסקוס ברנרדוס מריה "פרנס" דה ואל (בהולנדית: Franciscus Bernardus Maria "Frans" de Waal;‏ 29 באוקטובר 1948 – 14 במרץ 2024) היה פרימטולוג ואתולוג הולנדי. הוא היה פרופסור בקתדרה על שם צ'ארלס הווארד קנדלר (Candler) להתנהגות פרימטים במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת אמורי באטלנטה שבג'ורג'יה וניהל את מרכז "קישורים חיים" (Living Links) במרכז הלאומי לחקר פרימטים בירקס (אנ').
דה ואל חיבר ספרים רבים, בהם הפוליטיקה של שימפנזים (Chimpanzee Politics) והקוף הפנימי שלנו (Our Inner Ape). מחקרו התמקד בהתנהגות חברתית של פרימטים, לרבות סכסוכים, שיתוף פעולה, שנאת אי-שוויון ושיתוף במזון. דה ואל היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית ובאקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ומדעים.
הכשרה מקצועית

דה ואל נולד בעיר דן בוס ולמד באוניברסיטאות ניימכן, חרונינגן ואוטרכט. ב-1977 קיבל דוקטורט בביולוגיה מאוניברסיטת אוטרכט לאחר הכשרה כזואולוג ואתולוג תחת פרופסור יאן ואן הוף (אנ'), מומחה להבעות רגש בפניהם של יונקים. מחקר הדוקטורט שלו עסק בהתנהגות תוקפנית ובביצור בריתות בקרב קופי מקוק. דה ואל הצהיר על עמיתו האתולוג ההולנדי ניקו טינברגן כמקור השראה.
ספרים בעברית

עד כמה החיות חכמות ? והאם אנחנו חכמים מספיק להבין זאת ?, הוצאת מודן, 2017
הקוף שבתוכנו, הוצאת כתר, 2009
טובים מטבעם, הוצאת כנרת, 1998
הערות שוליים

↑  Andrea Thompson (2007-08-09). "How did we go from ape to airplane? Scientists turn to chimpanzees to solve the mystery of our cultural roots". MSNBC. נבדק ב-2007-08-20.
↑  Living Links Bio Page
↑  Johnson, Eric Michael. "Frans de Waal on Political Apes, Science Communication, and Building a Cooperative Society". scientificamerican.com. נבדק ב-4 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Preston, S. D., & De Waal, F. B. (2002). Empathy: Its ultimate and proximate bases. Behavioral and brain sciences, 25(1), 1-20.
↑  "Login". timesonline.co.uk. נבדק ב-4 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Proctor, D., Williamson, R. A., de Waal, F. B., & Brosnan, S. F. (2013). Chimpanzees play the ultimatum game. Proceedings of the National Academy of Sciences, 110(6), 2070-2075.
↑  From The Bonobo and the Atheist, (2013)
↑  Marc Abrahams, Sad news: Frans de Waal is gone, improbable, ‏16 במרץ 2024
↑  "Frans de Waal hoogleraar Utrecht". nos.nl. נבדק ב-4 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269631205171  PLWABN: 9810530945105606  BIBSYS: 90076034  BNE: XX895331  BnF: cb12095680n (data)  CANTIC: a10177309  CiNii: DA0050279X  GND: 120515164  ICCU: CFIV048600  ISNI: 0000 0001 2146 9316  LCCN: n82002623  LNB: 000220410  NDL: 00459942  NKC: jn20011019002  NLA: 54956742  NLG: 268954  NLK: KAC199629018  NSK: 000272043  NTA: 068382618  ORCID: 0000-0003-2021-6653  RERO: 02-A000048734  SELIBR: 100550  SUDOC: 029301394  Trove: 1600996  VIAF: 108331967   WorldCat (עם VIAF): 108331967
קשאמה סוואנט

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1973 (בת 51) פונה, הודו 
 מדינה:  ארצות הברית, הודו 
 מקום מגורים:  סיאטל 
 השכלה:  אוניברסיטת המדינה של צפון קרוליינה  אוניברסיטת מומבאי 
 מעסיק:  אוניברסיטת וושינגטון ולי, אוניברסיטת סיאטל, Seattle Central College 
 מפלגה:  Socialist Alternative 
 
קשאמה סוואנט (לעיתים מאוית שאמה סוואנט, קשמה סוואנט; בתעתיק לטיני Kshama Sawant, נולדה ב-1973) היא פעילה חברתית אמריקאית-הודית, חברת מועצת העיר סיאטל מאז שנת 2013 ומרצה לכלכלה. האינדיפנדנט הבריטי הגדיר אותה, "המחוקקת הסוציאליסטית הבולטת בארצות הברית".
סוואנט פועלת במסגרת תנועת אלטרנטיבה סוציאליסטית, תנועה אחות של מאבק סוציאליסטי בישראל, כחלק מתנועת אלטרנטיבה סוציאליסטית בינלאומית (ISA). החל מפברואר 2021 היא חברה גם בתנועת הסוציאליסטים הדמוקרטיים של אמריקה (DSA).
בחירות למועצת העיר סיאטל

סוואנט, שהייתה מעורבת בתנועת אוקיופיי, התמודדה על מושב בבית הנבחרים של מדינת וושינגטון ב-2012 מול מועמד המפלגה הדמוקרטית, והשיגה כ-20 אלף קולות (29%). היא נבחרה למועצת העיר סיאטל כמועמדת סוציאליסטית לראשונה ב-2013 בידי קרוב למאה אלף מצביעים, בין השאר, על רקע הובלת קמפיין להעלאת שכר המינימום. היא הסוציאליסטית הראשונה שניצחה במערכת בחירות כלל-עירונית בסיאטל מאז שנת 1916. היא נבחרה מחדש, לאחר מעבר לשיטת בחירות מחוזית, ב-2015 וב-2019. ב-2021 ניצחה פעם נוספת בבחירות הדחה שיזם הימין.
| שנת בחירות | מספר קולות | אחוז קולות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2013 | 93,682 | 50.7% | בשיטת בחירות כלל-עירונית |
| 2015 | 17,170 | 56.0% | בשיטת בחירות מחוזית |
| 2019 | 22,263 | 51.8% | בשיטת בחירות מחוזית |
| 2021 | 20,656 | 50.38% | ניצחה בבחירות הדחה במחוז |
קמפיין שכר המינימום

במאי 2014 הקמפיין להעלאת שכר המינימום הגיע להישג חסר תקדים עם ההחלטה של מועצת העיר על העלאת שכר המינימום בעיר ל-15 דולר לשעה, הרמה הגבוהה ביותר בכל ארצות הברית. סוואנט הכריזה על ניצחון לקמפיין, אך גם ביקרה את העובדה שלתאגידים גדולים תתאפשר העלאה מדורגת שתיפרס על פני מספר שנים. אולם הצעות החלטה שהעבירה לביטול הפטורים לא זכו לתמיכת רוב במועצה. בנאום שנשאה ביום קבלת ההחלטה במועצת העיר אמרה, "עשינו את זה. העובדים והעובדות עשו את זה. הניצחון הגדול הראשון לקמפיין למען 15 דולר לשעה יעורר השראה בקרב אנשים בכל רחבי הארץ".
הערות שוליים

↑  Kshama Sawant: America’s top socialist lawmaker fights for her political life, אינדיפנדנט, ‏8 בדצמבר 2021
↑   אשר שכטר, ניצחון, במינימום האפשרי, באתר TheMarker‏, 5 בינואר 2015
↑  A Rare Elected Voice for Socialism Pledges to Be Heard in Seattle, הניו יורק טיימס, 28 בדצמבר 2013
↑  Socialist: No longer such a dirty word, מ-MSNBC‏, 15 בנובמבר 2013
↑  Minimum wage: Seattle proves that the fight for decent pay can and must be won, הגרדיאן, 7 ביוני 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 9967 3597  LCCN: no2018129514  VIAF: 19153833142764330264   WorldCat (עם VIAF): 19153833142764330264
נוף עם שלושה עצים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יהושע קנז
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת עם עובד (הספרייה לעם)
 תאריך הוצאה:  2000
 מספר עמודים:  279
נוף עם שלושה עצים הוא ספר מאת יהושע קנז שיצא לאור בשנת 2000 בספריה לעם בהוצאת עם עובד. זהו ספרו השישי של קנז. הספר כולל שתי נובלות. הראשונה והארוכה יותר: "שורפים ארונות חשמל", והשניה: "נוף עם שלושה עצים".
בנובלה הראשונה מתואר בית משותף בתל אביב בזמן מלחמת המפרץ, הכולל שש דירות. הדיירים מתוארים בהן כ"שש יחידות אנושיות דחוסות וצפופות, כל אחד הוא עולם בפני עצמו של תקוות ואכזבות והם מתחברים זה לזה בחשדות הדדיים ובשאלה מי שרף את ארון החשמל.".
בנובלה השנייה מתואר קשר ידידות בין ילד שעקר עם הוריו לחיפה בתקופת מלחמת העולם השנייה ובין משפחת בעלי הבית, ובמקביל, קשר מוזר בין משפחת הילד ובין חייל בריטי.
שם הספר

שם הספר לקוח מהנובלה השנייה שבו. שם הנובלה לקוח מתצריב ותחריט יבש של רמברנדט: "שלושת העצים" (אנ'), שמועתק בדיוק רב על ידי חייל בריטי שהוא מגיבורי הסיפור.
שורפים ארונות חשמל > עלילה ודמויות

זמן התרחשות מלחמת המפרץ בית בצפון תל אביב.
אתי - מספרת, מתגוררת בדירת הקרקע, ממשפחה ירושלמית מסורתית, עברה תקיפה מינית בדירתה וחיה מאז בסיוטים.
פלורה משיח - מתוארת, אלמנה, קרובה של סופי אך מתנכרת אליה.
דורון - מספר, רווק שנפרד מחברתו, מתואר כ"דורון - ועד" בשל התנדבותו לתפקד כוועד הבית.
ורד ונירה - מתוארות. שתי שותפות, בחורות צעירות הרבות ביניהן כל הזמן.
סופי יעקב - מספרת, זקנה ערירית המאזינה לרדיו כל היום. נחנקה למוות מהעשן בזמן שריפת ארון החשמל.
צחי וגילי - מתוארים, זוג לא נשוי.
רחמני - מספר, מנקה מחליף המתגורר זמנית במקלט הבניין.
ג'ינג'י - מתואר, גור חתולים מפינת האשפה, המאומץ על ידי צחי וגילי.
דורון - ועד אוסף כסף מהדיירים כדי לשלם את שכר העבודה לאיסמעיל, עובד הניקיון מעזה, שבגלל המלחמה והסגר שהוטל, חדל לבוא לנקות. בינתיים נלקח לעבודת הניקיון רחמני, אולי משוגע במקצת וייתכן שבעל מאפיינים אוטיסטיים, אשר מתגורר בדרום תל אביב, משפחתו עזבה לבאר שבע מפחד הטילים והוא מתגורר זמנית במקלט הבניין. בזמן שדורון מפליג בחיפושיו אחרי איסמעיל לאזורי תעשייה זעירה ומוסכים, נשרף - וייתכן שמוצת, ארון החשמל בבנין. התפשטות העשן מביאה למותה של הדיירת המבוגרת והערירית, סופי יעקב. דורון מהוועד מגביר את חיפושיו אחרי איסמעיל וחושד בו ואף ברחמני כי אחד מהם הצית את ארון החשמל. רחמני נפצע קשה בעת שרוכב על אופניו ומכונית פוגעת בו מאחור ונמלטת מהזירה, דבר שמסבך בעיני דורון את תעלומת ההצתה, שהמשטרה כלל אינה חוקרת. ברקע מתוארים יחסיהם הנוירוטיים של הדיירים. הריבים הקולניים והבלתי פוסקים של נירה וורד השותפות. התעללותו הנפשית של צחי באתי מקומת הקרקע שחוותה תקיפה מינית. ולבסוף, פירוק הקשר של גילי וצחי וחזרת החתול ג'ינג'י אל פחי הזבל ואל מותו.
שורפים ארונות חשמל > ביקורת

בתיה גור טוענת כי תל אביב מתוארת "כעיר-גיהנום, שבנייניה המתפוררים מאכלסים שנאה, אלימות וכיעור אין-סופי.". היא משייכת את הנובלה באופן חד־משמעי לקוטב שהיא מכנה "הגרוטסקי־סאטירי ביצירת קנז, המוכר מהרומנים אחרי החגים, האשה הגדולה מן החלומות, בדרך אל החתולים ומחזיר אהבות קודמות;". היא רואה בעלילה כפרודיה על עלילות בלשיות אשר במקביל לתיאור הריאליסטי של הדמויות, מתמקדת בחקירת השריפה שדורון מתעקש עליה בכפייתיות. גור טוענת כי "מעטים מאוד הסופרים הישראלים המדייקים כל כך כקנז, בתיאורי המציאות, הדיוקנאות ובייחוד בלשון שהאנשים מדברים כאן — נהפך בית המגורים הבדוי בצפון תל אביב למיקרוקוסמוס; עולם בזעיר אנפין המייצג את העולם הגדול;".
גם רונית מטלון משייכת את "שורפים ארונות חשמל" למודוס אליו שייכים הספרים שמזכירה גור. היא טוענת כי קנז עצמו הגדיר בראיון ב-1992 את המודוס הזה כ"סיפורי היד הקפוצה" (ואת יצירותיו האחרות הגדיר "סיפורי היד הפתוחה"). על פי ניסוחו אלו "קודם כול מצבים תודעתיים לפני שהם פרקטיקות סיפוריות. זהו יחס בסיסי לעולם המתגלם בלשון.".
אריאנה מלמד טוענת כי: "תחת הגג המשותף רוחשים חיים סודיים וגלויים, חרישיים וקולניים, עדינים ואלימים כאחד. יהושע קנז מניח להם להתהוות, לפרוח, להתעצם ולהגיע עד מוות אלים, בטכניקה שהיא שילוב של רומן פוליפוני מבית מדרשו של פוקנר ו"ראשומון". היא מסכמת את ביקורתה במשפט: "מה שקנז מצליח לעשות במקהלת הקולות שלו הוא לערער לגמרי את ערכי הפנטזיה של המונח "בית". אין הגנה, אין תמיכה, אין קהילה, אי אפשר להידבר. מאחורי דלתות לא בטוחות חיים ומתים אנשים פגיעים מאד, וכל אחד מהם ראוי לחמלה שרק המחבר לבדו יכול, בכוח מילותיו, להעניק להם ברוחב לב ובחום.".
בביקורתו של אבנר הולצמן ניכר כי אינו מתרשם במיוחד מהנובלה: "האירוע העיקרי המקשר באופן רופף בין חלקי הסיפור הוא מותה של אחת הדיירות סופי יעקב בדירתה בשעת שֵרפה או הצתה של ארון חשמל בחדר המדרגות. ... סביב הציר הזה משתזרות התרחשויות נוספות, עלובות ומדכדכות לא פחות, שרֶטֶט נירוטי אלים ומסויט פועם בכולן, ומדי פעם הן מתובלות בהבלחות של מסתורין.".
חוה ליאון אינה מוצאת בנובלה פתרון להבאת גאולה לנפשות הפועלות, או אפילו מציאת נחמה. המחבר, לדעתה, מסתפק בשרטוט חשוף ומאופק של המציאות, "שרטוט המשאיר את הקורא בתחושה של מועקה קשה.".
נוף עם שלושה עצים

מתרחש בשכונת נווה שאנן שבחיפה בסוף חורף עד אביב 1945. בפתיחת הנובלה ישנה הקדשה של המחבר "לאחי חיליק".
נוף עם שלושה עצים > עלילה ודמויות

הילד, כבן 7–8 שנים, מתגורר עם הוריו, המכונים על ידי החייל האנגלי בשמות בקי והרי. הם מתגוררים בדירת חדר שבה שירותים משותפים עם דירת בעלי הבית. בעלי הבית הם משפחת חזון שעלו מקאהיר במצרים ולהם מספר ילדים המבוגרים מהילד, כששני הצעירים, שלמה וראשל הם אלו שתופסים את התעניינותו של הילד.
בערב כריסמס מגיע אל דלת משפחת הילד חייל אנגלי שיכור אשר מקיא בביתם. בביקור התנצלות שלו מתברר כי שמו פרנק והוא ממשיך לפקוד את בית המשפחה, למורת רוחה של משפחת הילד. החייל מראה למשפחת הילד ציור של רמברנדט אותו הוא מעתיק בקפדנות רבה. תמרה, בת דודתה של האם, המעריצה את טאגור ואת התרבות ההודית, מגיעה מירושלים לבקר את המשפחה בחיפה ומבקרת את "אמנותו" של פרנק. במקביל, מתוודע הילד אל הדילמות שמזמנים חיי המבוגרים - גם במשפחת השכנים וגם אצל דורה ידידת האם.
הילד
אם הילד - מתוארת בשם בקי.
אב הילד - מתואר בשם הרי
פרנק - חייל בריטי הפוקד את בית משפחת הילד
הגברת חזון - אם המשפחה השכנה, מנהלת חנות מכולת
האדון חזון - אב המשפחה השכנה, בעל עסק בעיר התחתית בחיפה
שלמה - נער צעיר, הבן היחיד של משפחת חזון
ראשל - הבת הצעירה של משפחת חזון
תמרה - בת דודתה של בקי
דורה - חברתה של בקי שבעלה הרצל נפל בשבי הגרמני
ביקורת כללית

כ-12 רשימות ביקורת ופרשנות בעיתונות היומית ובכתבי עת הופיעו מיד עם פרסום הספר ורובן נעו בין ביקורת חיובית ובין ביקורת מתפעמת.

בתיה גור כתבה בפתיחת ביקורתה ב-2001: "על פני השטח נראה כאילו שתי הנובלות ... אינן קשורות כלל זו לזו וכי הן שייכות לשני הקטבים של יצירתו ... וכי שתי הנובלות נכרכו לספר אחד מטעמים שאינם ספרותיים. אבל קריאה זהירה בשתי יצירות המופת האלה ... מלמדת על זיקה מורכבת וכמעט נסתרת ביניהן.". היא מסיימת את הביקורת בטענה כי שני הסיפורים מדגישים את הפער בין חיי הטוהר הדלים בחלק הראשון של החיים, שהמספר היודע כל מוצא אצל ג'ינג'י החתול ב"שורפים ארונות חשמל" בביטוי "וכמוהו לא יֵדע לעולם", בתחילת חייו כחתלתול רחוב בשיחים שליד פינת האשפה, ומסתיים במותו כחתול שבע במילים" שלא יָדע כמוהו כל ימי חייו". הניגוד בין יֵדע ליָדע הוא המקשר בין הנובלה הראשונה ובין השנייה - "נוף עם שלושה עצים". הנובלה השנייה מדגישה את הטוהר הזה במשפט אודות הוריו המתגוררים עמו בדירת חדר עם שירותים משותפים עם בעלי הבית, "אלו היו היפים בימי חייהם". הניגוד בין הטוהר שבנובלה השנייה ו"בין החיים עכשיו, חמישים ויותר שנים לאחר מכן, כשלישראלים בצפון תל אביב יש חדר לעצמם ואפילו דירה עם שירותים נפרדים, אבל אין להם שום רמברנדט (אפילו לא העתק), והם פוחדים מפני חסרי בית, מפני מטורפים כנחמני, ...מפושעים קטנים, מטפילים ומשורפי ארונות חשמל.".
יוסף אורן אינו מוצא קשר ישיר בין שתי הנובלות. הוא טוען כי לאורך כל הקריירה הספרותית שלו, נחלקים כתביו של קנז לשניים: "הסדרה הביוגרפית", אשר עוסקת בביוגרפיה של קנז ו"הסדרה הרעיונית", "הכוללת סיפורים המתרחשים בבתים המשותפים בצפון הישן של העיר תל אביב, או באחת השכונות המוזנחות בשוליה."   הוא משייך את "שורפים ארונות חשמל" לסדרה הרעיונית ואילו את "נוף עם שלושה עצים" לסדרה הביוגרפית. גם קנז עצמו טען ב-2005 כי שתי הנובלות קובצו יחדיו כי היו לו שני סיפורים שכתב, וכי הוא לא רואה יחסי גומלין ביניהם.
לקריאה נוספת

יהודית אוריין, בין מלחמת המפרץ למלחמת השחרור. עתון 77, גל׳ 255 (אייר תשס״א, מאי 2001), עמ׳ 6.
יוסף אורן, התופת והעדן בעיני קנז. מאזניים, כרך ע״ה, גל׳ 3 (מארס 2001), עמ׳ 43–47 <נוסח מורחב נדפס בספרו:  הקול הגברי בסיפורת הישראלית (ראשון לציון : יחד, תשס״ב 2002), עמ׳ 67–79, בשם: ״נוף עם שלושה עצים - יהושע קנז״>
אבנר הולצמן, מותו של החתול הג׳ינג׳י: שתי נובלות בספר החדש של יהושע קנז. ידיעות אחרונות, המוסף לשבת - תרבות, ספרות, אמנות, ג׳ בטבת תשס״א, 29 בדצמבר 2000, עמ׳ 27–28 <חזר ונדפס בספרו: מפת דרכים : סיפורת עברית כיום (תל אביב : הקיבוץ המאוחד : ספרי סימן קריאה, 2005), עמ׳ 248–251
אריאל הירשפלד, רשת הקול והזעם של העכשוויות המקומית. הארץ, תרבות וספרות, י״ד באדר תשס״א, 9 במארס 2001, עמ׳ ב 13–14.
יורם מלצר, חתלתול בשיחים. מעריב, מוסף שבת - ספרות וספרים, כ״ד בטבת תשס״א, 19 בינואר 2001, עמ׳ 26.
קציעה עלון, האמן והערבי - ״האחר האולטימטיבי״ בספרו של יהושע קנז ״נוף עם שלושה עצים״. אלפיים, חוב׳ 26 (2004), עמ׳ 203–212.
בני ציפר, פרח הקקטוס הוורוד פורח. הארץ, תרבות וספרות, כ״ד בטבת תשס״א, 19 בינואר 2001, עמ׳ ב 13.
אבישג רוזנברג, התל אביבים הישנים. דעות עמודים, גל׳ 10 (2001), עמ׳ 24–25.
סמדר שיפמן, החיים כטירונות. הארץ, מוסף ספרים, גל׳ 419 (י״ב באדר תשס״א, 7 במארס 2001), עמ׳ 6, 10.
הערות שוליים

↑  סקירת המוציא לאור, אתר עברית (חנות ספרים מקוונת)
↑  בתיה גור, גיבורים בלי קונצפציה, באתר הארץ, 4 באפריל 2001
1 2 3  בתיה גור, "אלה היו היפים בימי חייהם", הארץ, 19 בינואר 2001, מופיע אצל חן שטרס, קרן דותן (עורכות), "יופיים של המנוצחים: ביקורת ומחקר על יצירתו של יהושע קנז", עם עובד, 2017.
↑  רונית מטלון, "ואני שאהבתי תמיד את יופיים של המנוצחים", תרבות וספרות, הארץ, 3 בפברואר 2012, מופיע אצל חן שטרס, קרן דותן (עורכות), "יופיים של המנוצחים: ביקורת ומחקר על יצירתו של יהושע קנז", עם עובד, 2017.
1 2  אריאנה מלמד, ברחוב הנשמות התועות, באתר ynet, 10 בינואר 2001
1 2 3 4 5  אבנר הולצמן, ‏""אלה היו היפים בימי חייהם". קריאה בנובלה "נוף עם שלושה עצים" מאת יהושע קנז (2010)״, אות 1, סתיו 2010
↑  חוה ליאון, בתים נטולי חלום (פסקה: תוקפם של מעשים טובים), ארץ אחרת, 1 במאי 2001
↑  עמ' 247 בספר, בעת ששלמה מתואר כמאזין לחדשות ברדיו: "דובר על התקדמות הצבאות של בעלות-הברית בחזיתות השונות .... סוף המלחמה כבר התחיל להסתמן באופק."
↑  "הם אמרו לו את שמותיהם. זה נשמע לו קשה, והוא אמר, "אני אקרא לכם בֶּקי והָרי, זה פשוט יותר בשבילי."", עמ' 225
1 2  יוסף אורן, "האבחנות של יהושע קנז על האמנות (2002)" בפרויקט בן-יהודה
↑  מאיה פלדמן, "ואף שעלה הקול מתוכי, לא היה זה קולי", באתר ynet, 18 באפריל 2006
↑  יוסף אורן, "כך בחן אותי קנז, וכך קראתי את סיפוריו" (2020)" בפרויקט בן-יהודה
↑  יוסף אורן, הראיון של יהושע קנז על החשוב בספריו, פרויקט בן-יהודה, 28 בדצמבר 2005
מרים הירשפלד

| --- | --- |

 לידה:  10 בדצמבר 1942 (בת 81) ולינגטון, ניו זילנד 
 ענף מדעי:  סיעוד 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק  אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 
מרים יהודית הירשפלד (נולדה ב-10 בדצמבר 1942 באנגלית: Miriam judith Hirschfeld) היא פרופסור לסיעוד. חוקרת המעורבת במחקרים רב לאומיים. בעבר הייתה הישראלית במעמד הגבוה ביותר בארגון הבריאות העולמי (WHO)ׂׂ בתפקיד האחות ראשית של הארגון. אחרי תשע שנים בתפקיד, קיבלה את תפקיד ניהול המחלקה של כל מקצועות הבריאות והקימה את המחלקה לטיפול בית וטיפול ממושך בארגון הבריאות העולמי. הירשפלד שימשה כיועצת בנושא גרונטולוגיה וטיפול ממושך בשירותי בריאות כללית וכיהנה כראש התוכנית הגנרית הראשונה בחוג לסיעוד באוניברסיטת תל אביב. משנת 2007 ועד 2013, הקימה וניהלה את החוג לסיעוד במכללה האקדמית עמק יזרעאל. כיום מכהנת כיו"ר הוועדה לבחינת סוגיות עקרוניות בתחום ההכשרה בסיעוד מטעם המועצה להשכלה גבוהה, ויועצת מדעית לירחון:Israeli Nursing Updates. פרופסור הירשפלד בעלת השקפת עולם סוציאל-דמוקרטית, שמה דגש על ערכים של זכויות אדם, צדק חברתי, ורגישות תרבותית.
חייה

הירשפלד נולדה בשנת 1942 בעיר וולינגטון בניו זילנד להורים פליטים אשר ברחו מתופת המלחמה באירופה, אחיה הצעיר הוא יאיר הירשפלד. בסיומה של המלחמה חזרה המשפחה לווינה. בגיל 13 הצטרפה לתנועת "השומר הצעיר" וכציונית בעלת השקפה סוציאלית החליטה ללמוד בבית הספר לאחיות במטרה לעלות לישראל ולתרום לחברה ולמדינה. בשנת 1965 סיימה בהצטיינות יתרה את בית הספר לאחיות ע"ש קיסר פרנץ ג'וזף, ועלתה לישראל. היא למדה באולפן עברית ועבדה כאחות קהילה בקיבוץ מזרע, בעמק יזרעאל. במהלך מלחמת ששת הימים עבדה בבית החולים בילינסון והתנדבה במחלקת התאוששות בבית החולים רמב"ם. לאחר המלחמה קיבלה מלגת לימודים והתמחתה בסיעוד אונקולוגי בבית החולים Memorial Sloan Kettering Hospital ובאוניברסיטת ניו יורק. מאוחר יותר המשיכה בלימודי סיעוד פסיכיאטרי ב-Menninger Clinic in Topeka, בקנזס. בשנת 1969 חזרה לישראל והחלה להדריך בבית הספר לאחיות ע"ש דינה שליד בית החולים בילינסון וללמוד לימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב. בסיום לימודיה, קיבלה מלגת לימודים על ידי קרן אש"ל ואוניברסיטת תל אביב ללימודי תואר שני בסיעוד הגריאטרי באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. בסיום לימודי התואר השני, נשלחה פעם שנייה על ידי קרן אש"ל ללימודי דוקטורט מתוך מגמה לפתח את נושא הסיעוד לקשיש בישראל. בעבודת הדוקטורט שהגישה בשנת 1978, כתבה מחקר על משפחות החיות עם חולי שיטיון בביתם. לאחר שחזרה לישראל החלה ללמד בחוג לסיעוד באוניברסיטת תל אביב וניהלה את מערך התוכנית הגנרית.
חייה > פיתוח שירותי סיעוד הקשיש בישראל

במקביל לעבודתה באוניברסיטה פיתחה ובנתה מערך ידע מקצועי בתחום הסיעוד הגרונטולוגי במסגרת קופת חולים כללית. הירשפלד פיתחה תוכניות חינוך מקצועיות להכשרת צוות רב מקצועי לטיפול ייחודי ממושך בתחום הגריאטרי. התוכניות התבססו על יחסי הגומלין בין הגורמים הפיזיים, הפסיכולוגיים, החברתיים, והתרבותיים, כפי שהם משפיעים על הקשישים החולים ומשפחתם. הירשפלד השתתפה בקביעת מדיניות בריאות למען הקשישים, הקצאת שירותים סיעודיים וחלוקתם הצודקת. לדבריה, כל שירותי הבריאות חייבים להינתן במסגרת של אחריות מחייבת של החברה. הבסיס האתי להערכת טיב השירותים לקשישים מתייחס לכבוד האדם וחלוקת משאבים צודקת. בנוסף, שיתפה פעולה עם ד"ר סרוקה שהייתה מנהלת "היחידה לתפקודים עילאיים"(Higher Mental Function Unit") בבית החולים בלינסון. היחידה עסקה באבחון וטיפול בחולים החולים במחלות נירולוגיות קשות (דמנציה, אלצהיימר, פרקינסון) ומשפחותיהן. תהליך העבודה כלל מטופלים יחידים, קבוצות ומשפחותיהם תוך ליווי מחקר ופיקוח על סטודנטים לתואר שני בלימודיהם הקליניים.