stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נורווגית חדשה

| --- | --- |

 מדינות:  נורווגיה
 אזורים:  צפון אירופה
 דוברים:  4,200,000
 שפת אם:  4,800
 כתב:  אלפבית לטיני
 משפחה:  הודו-אירופית גרמאנית גרמאנית צפונית גרמאנית צפונית מבודדת נורווגית חדשה
 לאום:  נורווגיה נורווגיה
 מוסד:  מועצת השפה הנורווגית
 קוד שפה:  nn 
 קוד ISO 639-1:  nn 
 קוד ISO 639-2:  nno 
 קוד ISO 639-3:  nno 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
נורווגית חדשה (Nynorsk) היא אחת משתי הצורות של השפה הנורווגית. שפה זו היא חלק מענף השפות הגרמאניות. כ-15% מאוכלוסיית נורווגיה משתמשת בה כשפה כתובה ומדוברת ראשית.
נורווגית חדשה ונורווגית ספרותית (Bokmål) אינן ניבים - הן פשוט שתי דרכים שונות לדבר[דרוש מקור] ולכתוב את אותה שפה - הנורווגית. אנשים מעטים מדברים את שתיהן באופן מילולי, אך יש ניבים אשר יותר קרובים לנורווגית ספרותית מאשר נורווגית חדשה, או להפך. בשביל ניבים אשר קרובים לשתיהן באותה המידה, מחליטה הממשלה המחוזית מה השפה המלומדת; או שהורי התלמידים מחליטים בשביל בתי-ספר המלמדים את שתי הצורות.
שמות השפה הכתובה

השם "נינורשק" (Nynorsk), שפירושו המילולי הוא "נורווגית חדשה", הוחלט בשנת 1929 על-מנת להבדיל בין השפה הראשונה לבין נורווגית ישנה (Bokmål), משום שהשפה החדשה טענה[דרושה הבהרה] כי היא יורשת ישירה של השפה הישנה. השם המקורי של נורווגית חדשה היה נורווגית לאומית (Landsmål).
עניינים פוליטיים-חברתיים

המצב בין נורווגית חדשה לנורווגית ספרותית נשאר עד היום עניין סוציו-פוליטי, לצד סוציולקט וגם קשור בתרבות אזורית. לצד נורווגית חדשה ונורווגית ספרותית יש גם ניב קונברסטיבי של נורווגית חדשה בשם הגנורסק (Høgnorsk), נורווגית עילית, שטוענת שהדקדוק שלה עוד יותר שונה מדנית.
היסטוריה

איבאר אנדריאס אוסן נחשב לממציא השפה הנורווגית החדשה. כבן של חוואי ממערב נורווגיה, רצה איבאר שפה כתובה נורווגית שתשקף את הניבים במדינה, כשפה שונה מדנית, אשר הייתה השפה הכתובה היחידה בתקופה. הוא נסע ברחבי נורווגיה במשך עשור החל מ-1840, ואסף מידע כדי להקים שפה נורווגית אמיתית הקרובה יותר לניבים המדוברים.
הבדלי השפות

לדוגמה, ניתן לקחת את הביטויים הללו באנגלית, נורווגית חדשה, עברית, איסלנדית, נורווגית ספרותית ודנית:
עברית: אני בא מנורווגיה.
אנגלית: .I come from Norway
נורווגית חדשה: .Eg kjem frå Noreg
איסלנדית: .Ég kem frá Noregi
נורווגית ספרותית: .Jeg kommer fra Norge
דנית: .Jeg kommer fra Norge
דוגמה זו ממחישה את ההבדלים העיקריים בין הנורווגית הספרותית לנורווגית החדשה במשפט אחד. כמו כן היא מראה את הדמיון בין הנורווגית הספרותית לדנית, ואת הדמיון בין הנורווגית החדשה לאיסלנדית, שהיא צאצאית ישירה של הנורדית עתיקה.
הגייה

כאמור, נורווגית חדשה היא צורת כתיבה ולכן אין לה גרסה מדוברת. אותיות הא"ב מייצגות את אותם הצלילים כמו בנורווגית הספרותית, וכמוה, ההגייה תלויה בפרשנות הדובר/ת לפי הדיאלקט שלו/שלה. בדרך כלל ייבחר/תבחר הדובר/ת את צורת ההגייה שקרובה יותר לניב שלו/שלה.
לדוגמה, המשפט הנ"ל "אני בא מנורווגיה" בכמה צורות הגייה אפשריות:
|  | חדשה> Noreg. | חדשה> frå | חדשה> kjem | חדשה> Eg | ספרותית> Norge. | ספרותית> fra | ספרותית> kommer | ספרותית> Jeg |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אופציה א' | נוֹרֶיי. | פְֿרוֹ | שֶׁם | אֶג | נוֹרְגֶה. | פְֿרָה | קוֹמֶר | יָאִי |
| אופציה ב' | נוּרֶג. | פְֿרוּ | צ'וֹם | אָיי | נוּרְיֶה. | פְֿרָה | קוֹמֶה | יָא |
בנורווגית חדשה כמו בכתובה, ניתן להגות ר' מתגלגלת (כמו בשוודית או רוסית) או ר' גרונית (כמו בעברית או גרמנית), זאת לפי הדיאלקט של הדובר/ת (ר' גרונית נהוגה באזורי דרום-מערב בעיקר).
איבאר אנדריאס אאסן, ממציא השפה הנורווגית החדשה
אבא גפן

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1922 מריאמפולה, ליטא
 פטירה:  6 בספטמבר 2015 (בגיל 93)
 שם לידה:  אבא ויינשטיין
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראלי
 מקום קבורה:  קריית ענבים 
 עיסוק:  דיפלומט
 שפות היצירה:  עברית 
 
אַבָּא גֶּפֶן (31 במאי 1922 – 6 בספטמבר 2015) היה דיפלומט ישראלי שכיהן בשירות החוץ מעל 35 שנה, באיטליה, פרו, ארגנטינה, קנדה, וכשגריר ישראל ברומניה. בתקופת השואה הסתתר שלוש שנים וכתב יומן אישי בעל ערך היסטורי, שהופיע בשש שפות. לאחר מכן, עד עלייתו ארצה, היה פעיל בתנועת הבריחה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אבא גפן נולד בשם אַבָּא וַיְנְשְׁטֵין ב-1922 במריאמפולה שבליטא, בנם הבכור של מאיר ויינשטיין, בעל חנות בדים, ורוחמה לבית רובינשטיין. היו לו שלושה אחים, ומשפחתו התגוררה בעיירה סימנה (Simnas). הוא למד בגימנסיון העברי במריאמפולה, ולאחר סיום לימודיו התיכוניים החל ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטה בקובנה.
כשנכנסו הגרמנים לקובנה ביוני 1941, היה גפן בחופשה מהלימודים. הוא הלך ברגל לסימנה להצטרף למשפחתו. באוגוסט באותה שנה התחילו הגרמנים באקציות. באקציה הראשונה נלקחו אביו, מאיר, ואחיו, בנימין, לעיר המחוז אליטא (ליטאית: Alytus), שם נרצחו. ב-12 בספטמבר 1941 רצחו הגרמנים את מרבית יהודי העיירה, כולל את אמו של גפן ואחיו הצעיר, יהודה, בן ה-11. גפן ואחיו יוסף, בן ה-15, ברחו לכפרים והתחבאו כשלוש שנים בין בתי האיכרים. במהלך שנים אלו עזר גפן ל-12 יהודים שברחו מגטו קובנה לשרוד, על ידי כך שמצא בשבילם מקומות מסתור וסיפק להם אוכל. מתוך היהודים שלהם סייע, אחת נתפסה והשאר ניצלו. גפן נדד בין בתי האיכרים בבקשו אוכל ומקומות מסתור זמניים ליהודים להם סייע. גפן ניהל יומן בעברית עם רישום מדויק של הסיוע שקיבל מכל אחד מאיכרי הסביבה, ואלו הוכרזו לימים על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם. היומן המקורי שוחזר ב"יד-ושם", ועותק שלו נמצא במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון. היומן פורסם בשש שפות.
ב-29 ביולי 1944 שוחררו גפן ואחיו על ידי חיילים סובייטים.
ביוגרפיה > תנועת הבריחה

לאחר המלחמה נשאר גפן בליטא כשנה והצטרף לשירותי הביטחון הסובייטיים (NKVD) כדי לנקום במשתפי הפעולה הליטאים. היו לו רשימות של האיכרים בסביבה שרדפו או רצחו יהודים, ובמהלך השנה הוא גרם לתפיסתם ולהגלייתם לסיביר. לאחר שהצטברו תלונות מצד הליטאים, השלטונות הסובייטיים התכוונו לעוצרו. רופא יהודי, רב-סרן ב-NKVD, הזהיר את גפן, והוא ואחיו ברחו מליטא והגיעו באמצעות תנועת הבריחה לאוסטריה.
גפן הצטרף באוסטריה לתנועת הבריחה ושימש מפקד פעילות הבריחה בזלצבורג במשך שנתיים. בתקופה זו עברו דרך העיר כ-120,000 פליטים יהודים. פעילות "הבריחה" בזלצבורג הייתה לקבל את משלוחי הפליטים היהודים שהגיעו מארצות מזרח אירופה ולשלוח אותם הלאה. בפני הפליטים שהגיעו לזלצבורג עמדו שלוש אפשרויות: להישאר באחד ממחנות הפליטים באזורי הכיבוש באוסטריה, לעבור לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, שם היו תנאים כלכליים טובים אבל סיכויים קלושים לעלייה לארץ ישראל, או להמשיך לאיטליה, שם היו תנאים כלכליים גרועים, אבל סיכויים להמשיך לארץ ישראל.
בפעילותו העיקרית של גפן בזלצבורג הוא נעזר בקשרים שיצר עם שלטונות הצבא האמריקני. הוא הגיע איתם לשיתוף פעולה הדוק עד כדי כך שהם הפכו את "הבריחה" בזלצבורג, שהייתה ארגון בלתי חוקי, למוסד בעל מעמד רשמי. גפן קיבל מהצבא תעודה שהוא יושב-ראש "ועד העזרה לפליטים יהודים" (CAJR – Committee for Assistance to Jewish Refugees), אשר פועל במסגרת הצבא האמריקני. בתעודה שקיבל גפן הופיע תצלום שלו במדי צבא, והייתה לכך חשיבות עצומה. הדבר היווה עבורו ועבור פעילי "בריחה" אחרים אישור ללבישת מדים.
כמו כן, הצבא העמיד לרשותו בניין מיוחד, שממנו נוהלה עבודת הפיקוח של "הבריחה" על מחנות הפליטים באזור הכיבוש האמריקני, ובדירתו הפרטית התקין הצבא קו טלפון צבאי, שאפשר קשר ישיר עם גרמניה ועם כל נקודה אחרת של "הבריחה" באירופה שבה חנה הצבא האמריקני. הדבר היה חשוב במיוחד עבור עבודת "הבריחה", כי באותה עת היה הקשר הטלפוני מחוץ לאוסטריה בכי רע.
בין הפליטים שעברו דרך זלצבורג הייתה גם פרידה לבית שמולוביץ. אבא ופרידה הכירו והתחתנו בזלצבורג ב-1947.
ביוגרפיה > בישראל

לאחר החלטת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל ב-1947 עלו גפן ורעייתו ארצה בדרכונים מזויפים והשתקעו בחיפה. גפן החל לעבוד בנמל חיפה כפקיד מטענים.
בשנת 1950 פנה אליו מי שהיה מפקדו בתנועת "הבריחה", אשר בן נתן, שהיה ראש המודיעין באירופה, וגייס אותו לשליחות ברומא מטעם המוסד. גפן שהה באיטליה ארבע שנים, מהן שנתיים כיהן בראש המוסד באיטליה. במסגרת תפקידו בתקופה זו היה מעורב בחשיפתו ובהחזרתו ארצה של הסוכן הכפול טד קרוס. תוך כדי עבודתו ברומא למד גפן באוניברסיטה, והוענק לו התואר דוקטור על עבודת המחקר: "מדינת ישראל ומגילת העצמאות שלה".
ב-1954 חזר מהשליחות באיטליה ועבר לעבוד במשרד החוץ בירושלים. בין השנים 1956–1958 שירת כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בלימה בירת פרו. בין השנים 1963–1967 שירת כיועץ מדיני וממלא מקום שגריר בשגרירות ישראל בבואנוס איירס. בין השנים 1967–1971 שירת בטורונטו כקונסול כללי. שליחותו האחרונה בחו"ל הייתה כשגריר ישראל ברומניה בין השנים 1977–1982.
בנוסף על תפקידיו בחו"ל, מילא גפן תפקידים מגוונים במשרד החוץ בישראל, בהם סגן מנהל המחלקה לקשרי תרבות החל מאפריל 1960, מנהל מחלקת קשרי תרבות ומדע (1972–1977) ויועץ לשר החוץ יצחק שמיר.
גם לאחר שיצא לגמלאות המשיך גפן לעבוד כגמלאי במשרד החוץ, כעורך הכללי של "שנתון המסמכים הרשמיים" של משרד החוץ בשנים 1993–1998. הוא שימש גם יושב ראש איגוד יוצאי ליטא בישראל בין השנים 1987–1992
הוא התגורר עם רעייתו בירושלים ונולדו להם שלושה ילדים.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

גפן היה חבר מפלגת העבודה הישראלית, ובינואר 1974 הקים את החוג הרעיוני ע"ש דוד בן-גוריון במפלגה וכיהן כיו"ר שלו. היה זה חוג נצי, שביקש להוביל את מפלגת העבודה בדרך שגפן כינה "ממלכתית אקטיביסטית" ולא בדרך היונית, לה קרא גפן "כיתתית תבוסתנית". גפן קרא בעיתונות להקמת ממשלת אחדות לאומית ויצא נגד החוג הרעיוני לליבון בעיות חברה ומדינה, שקרא להפסקת ההתנחלויות והכרה באש"ף. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 תמך גפן בשמעון פרס לראשות הממשלה וראה בו מי שיחדש את תנופת ההתיישבות ביהודה ושומרון.
פעילותו של גפן הייתה בניגוד להוראת נציבות שירות המדינה, שקבעה שגפן, כעובד מדינה בכיר, אינו רשאי לעסוק בפעילות פוליטית.
לאחר יציאתו לגמלאות הקים תנועה פוליטית, מפלגת הגמלאים, והתמודד בבחירות לכנסת השתים-עשרה ב-1988, ובבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
ספרים שפרסם

במהלך השנים פרסם גפן מספר ספרים, הן בנושאים היסטוריים והן בנושאים פוליטיים.
פורצי המחסומים - תיאור של פעילות הבריחה באוסטריה אחרי מלחמת העולם השנייה (1961)
Unholy Alliance - העם היהודי מול כוחות האנטישמיות (1973)
ההכרעה בלתי נמנעת - יונים ונצים במדינת ישראל (1976)
נעורים במסתור - יומנו של אבא גפן בתקופת השואה - 1941-1944 - (1977). הספר תורגם ל-5 שפות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית ופורטוגזית.
אשנב למסך הברזל - תיאור שליחותו של אבא גפן כשגריר ישראל ברומניה בתקופת צ'אושסקו (1985)
חי יותר מדי - רומן - סיפור חייו של גמלאי (1990)
חשבון נפש - בדרך למדינה פלסטנאית - סיפור מאבקה של מדינת ישראל לאורך השנים (1999). הספר יצא בתרגום לאנגלית בשנת 2001, בשם Israel at a Crossroads
לקריאה נוספת

אפרים דקל, בנתיבי הבריחה, הוצאת מערכות 1958, עמ' 157-166
אלבום הבריחה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998, עמ' 74-87, 123
תעודות למדיניות חוץ, ארכיון המדינה, 1960, עמ' 182, 853, 857
ארכיון ההגנה: תולדות ההגנה, הוצאת עם עובד, 1954-1972, עמ' 1015, 1034, 1038-39, 1050, 1054, 1056, 1061, 1764, 1766-1770
יהודה באואר, הבריחה, הוצאת מורשת וספריית הפועלים, עמ' 19, 158-171, 253-256, 271, 290, 292, 299
יגאל לוסין, עמוד האש, הוצאת שיקמונה, 1982, עמ' 413
אשר בן-נתן, החוצפה לחיות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002, עמ' 32, 40, 42-45, 88
אברהם צבי בראון ודב לוין תולדותיה של מחתרת, יד ושם, 1962, עמ' 141 (ובגרסה האנגלית בהוצאת "גפן", 2014, בעמ' 142)
יהדות ליטא, איגוד יוצאי ליטא, 1984, עמ' 321, 425, 477
דב לוין, פנקס ליטא, יד ושם, 1996, עמ' 426
דודו דיין, עושים מדינה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991, עמ' 45-47
שלמה קלס, בדרך לא סלולה, הוצאת מורשת, 1994, עמ' 148, 150, 215, 224, 244-45, 251, 252, 255, 260, 265
יוסף גוברין, יחסי ישראל-רומניה בשלהי עידן צ'אושסקו, הוצאת מגנס, 2000, עמ' 13, 195
הערות שוליים

↑  Navys, אתר יד ושם
↑  Yad Vashem - Request Rejected, db.yadvashem.org
↑  ג. רפאל יתמנה מנכ"ל משרד החוץ, מעריב, 7 באוגוסט 1967
↑  אבא גפן שגריר ברומניה, דבר, 14 בדצמבר 1977
↑  מינויים במשרד החוץ, דבר, 15 באפריל 1960
↑  מינויים חדשים במשרד החוץ, מעריב, 28 בינואר 1972
↑  http://www.lithuanianjews.org.il/htmls/article.aspx?C2004=770&BSP=765
↑  חוג ע"ש בן גוריון מתארגן, דבר, 16 בינואר 1974
↑  אבא גפן, ההכרעה היא בלתי נמנעת, מעריב, 6 ביוני 1974
להחזיר העבודה לממלכתיות ואקטיביזם, דבר, 17 בינואר 1983
↑  אבא גפן, דרושה הכרעה ברורה בעבודה, דבר, 19 בספטמבר 1974
↑  אבא גפן, לפרק את החבילה, דבר, 9 ביולי 1974
↑  חוג ב"ג בירושלים בעד פרס, דבר, 24 בינואר 1977
↑  מ. ורטהיימר, נציב המדינה אוסר פעילות מפלגתית על ד"ר אבא גפן, מעריב, 11 ביוני 1974
↑  הגימלאים יוצאים למאבק, מעריב, 28 בינואר 1986
אריה בנדר, מרד הגימלאים, מעריב, 23 בפברואר 1986
↑  יוסף פרידלנדר, ממלכתיות אקטיביסטית, דבר, 13 באפריל 1977
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311957005171  PLWABN: 9811297717605606  BnF: cb126083247 (data)  GND: 118824228  ISNI: 0000 0000 6675 7445  LCCN: n86143232  SUDOC: 060712651  VIAF: 22938322   WorldCat (עם VIAF): 22938322 
משפחת גפן בסימנה
גפן בתקופת המלחמה
בשירות הבריחה - במדי CAJR
תמונת חתונה
אבא ופרידה גפן בפגישה עם נשיא פרו
גפן עם נשיא רומניה צ'אושסקו
דב וייס

| --- | --- |

 לידה:  1951 (בן 74 בערך) ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל 
 אב:  משה וייס 
 
הרב דב (בערל) וייס (נולד בשנת ה'תשי"א, 1951) הוא ראש ישיבת תורת חיים ורב שכונת קריית צאנז בירושלים (מכונה גאב"ד קריית צאנז).
ביוגרפיה

נולד בארצות הברית למשה וייס, סוחר נדל"ן ונצר למשפחת רבנים, שניצל מן השואה. למד במוסדות צאנז בארצות הברית. בשנת תשכ"ו עלה אביו עם משפחתו לישראל והתגוררו בקריית צאנז בנתניה. בשנת תשכ"ט נשא לאישה את חיה מינדל, בת רבו יקותיאל יהודה הלברשטאם האדמו"ר מצאנז קלויזנבורג.
רבו הדגיש שלקחו לחתן בזכות מעלותיו האישיות על אף שאינו בעל ייחוס. לאחר נישואיו התגורר בקריית צאנז בנתניה ושימש ר"מ בישיבת צאנז. אשתו ניהלה מוסד ליתומים בקריית צאנז.
בשנת תשל"ב (1972) עבר חמיו האדמו"ר לארצות הברית והתגורר בעיר יוניון סיטי, ניו ג'רזי, ופתח שם ישיבה ומוסדות. בסוף שנת תשל"ג היגר הרב וייס בעקבות חמיו ליוניון סיטי וכיהן בתפקידים שונים בישיבה ולאחר מכן כראש כולל של חסידי צאנז. חמיו העריכו והיה מבקש ממנו חוות דעת על פסיקותיו ושאלותיו לגדולי הדור.
כעבור מספר שנים עבר להתגורר בירושלים ועמד בראשות כולל בקריית צאנז. בד בבד עם תפקידו כראש כולל, שימש כמורה הוראה ובאופן לא רשמי נחשב כרב השכונה, לצדו של הרב שלום אייזנברגר. באלול תש"מ מינהו חמיו האדמו"ר לרבה של קריית צאנז בירושלים על דעת כלל התושבים שחתמו על כתב מינוי. הרב וייס פתח כולל אברכים בשכונה ומספר שנים עמד בראשותו.
לאחר פטירת חמיו הרבי מצאנז קלויזנבורג בט' בתמוז ה'תשנ"ד (יוני 1994) התקבל בקרב תושבי השכונה כממלא מקומו כפי שציווה בצוואתו, אולם הייתה קיימת מתיחות בינו לבין חסידות צאנז. בחודש אדר תשפ"ב נערך פיוס פומבי בין הצדדים כשהוזמן לסידור קידושין בחופת נכדו של האדמו"ר מצאנז.
בשנת תשס"ו ייסד ישיבה כלל חסידית בשם "תורת חיים" בשכונת רוממה הסמוכה, בה לומדים מעל 100 בחורים. הישיבה מתנהלת בדרכו של חמיו הרבי מקלויזנבורג.
הרב וייס עומד בראשות המרכז התורני "מוסדות באר מים חיים" בשכונת קריית צאנז המהווה מרכז רוחני לכל תושבי השכונה והאזור.
חידושי תורתו הודפסו בקובצי "הבאר" היוצאים על ידי קהילתו, בגליונות "שפע קודש" שיוצאים לאור על ידי ישיבתו, וכן בסדרת הספרים "דובר ישרים".
ביוגרפיה > משפחתו

חלק מבני משפחתו הם רבנים:
אחיו הרב אשר וייס, רב בשכונת רמות ג' בירושלים וגאב"ד דרכי תורה
אחיו הרב יהונתן בנימין וייס, רב ואב בית דין במונטריאול קנדה
אחיו הרב חיים וייס רבה של ביתר עילית ור"מ בישיבת תורת חיים ובישיבת ויז'ניץ ברכפלד
אחיו הרב אברהם יצחק וייס (חתן רבי בן-ציון רבינוביץ מביאלא) ראש כולל ביאלה בירושלים.
חתנו הרב טוביה ליברמן רב וראש כולל בחסידות מכנובקא בעלז
חתנו הרב ישעיה שוורץ רב שכונה בביתר עילית ומחבר ספרים
חתנו הרב יהודה דייטש ר"מ בירושלים.
בנו הרב יוסף וייס חתן הרב מנחם מנדל פוקס.
בנו הרב דוד וייס מיסד ומנהל המוסדות.
בנו הרב צבי וייס חתן האדמו"ר מקרעטשניף קריית גת.
בנו הרב מאיר וייס.
בנו הרב ברוך וייס.
הערות שוליים

↑  שימי שפר., לאחר 20 שנים: האדמו"ר מצאנז נפגש עם גיסו הגר"ד וייס, באתר כיכר השבת
↑  יעקב מלמד, רגע היסטורי בצאנז: גיסו של האדמו"ר מירושלים כובד בסידור קידושין, באתר JDN
↑  תורת חיים, באתר עולם התורה המדריך העולמי למוסדות תורה וחסד
הרב דב וייס
דידובה (פרוור)

נהר הקורה ליד דידובה
דידוּבֶּה (בגאורגית: დიდუბე) אחד מהפרוורים העתיקים בטביליסי גאורגיה, שהפך רק בשנות ה-70 של המאה ה-19 לחלק מהעיר עצמה. הפרוור שוכן על גדת נהר הקורה מצידו הצפון-מערבי. מקור שמו הוא מהמילה "דידי דוּבֶּה" ("დიდი დუბე") שפירושה "שטח נמוך גדול" (דידי-גדול, דובה-שטח נמוך). שמו הקדום של הפרוור הוא צחֶניס טֶרפּי (ცხენის ტერფი, מילולית: "פרסת הסוס" או "עקב הסוס").
פלג של נהר האראגווי זורם בדידובה.
היסטוריה

הייתה דידובה, במאה ה-12, בריבונות המלכה ושכן בה אחד מארמונות המלכה וכנסיית גאורגי הקדוש. לראשונה נזכר הפרוור במאה ה-12 בתקופת שלטונה של תמר המלכה כאשר היא נישאה, בשנת 1188, לדוד סוסלן. אזכור נוסף מאותה מאה היא החגיגה העממית שנערכה בדידובה לאחר ניצחון הגאורגים בקרב שמכור (1195). במאות שבאו לאחר מכן היה הפרוור בלתי מיושב.
במאה ה-17, בתקופת שלטונו של וחטנג השישי, הופיעו שוב מתיישבים בפרוור. באותה תקופה הוסט מסלולו של נחל מאַבְצָ'לָה (אנ') כדי שיעבור בדידובה. במאות ה-17 וה-18 נחשבה דידובה, מבחינה מנהלתית, לכפר בפאתי טביליסי, ופרנסת תושבי הכפר הייתה חקלאות. ואת תוצריה החקלאיים היו מוכרים בשוקי טביליסי. במפה ששרטט יוהאן אנטון גיולדנשטאדטי (אנ') (1745–1781), משנת 1772, צוינו שרידי מצודת-דידובה.
בתחילת המאה ה-19, זרמו בדידובה שני ערוצי נחל, האחד מגיע מכפר אבצ'לה והשני מנהר הקורה, שנקרא "ערוץ הגן" ("ბაღის არხი"). בשנת 1872, חולק שטח הפרוור לשנים עקב עבודות סלילת מסילת הברזל טביליסי-פותי. עובדי המסילה השתכנו בחלק הקרוב למסילת הברזל בדידובה ללא רשות הרשויות. אזור זה לפיכך קיבל את שמו הרוסי "נאחאלוֹדקי". ב-23 בדצמבר 1905 נכנס צבא האימפריה הרוסית לדידובה במטרה להכניע מורדים שהשתלטו על המקום. אף על פי שהמורדים זכו ביתרון בתחילה בכך שאיפשרו את כניסת הצבא ואז תקפו אותם מאחרו, המטירו הרוסים ארטילריה כבדה על האזור והשתלטו עליה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בדידובה נתגלו ממצאים מהתקופה הקדם נאוליתית (אנ'), תחילת תקופת הברונזה (סוף האלף ה-4 לפנה"ס), תקופת תרבות קורה-אראס (אנ') - תרבות קדם עבר קווקזית (נמצאו בשנת 1930).
בשלהי המאה ה-19 הוקם, בחצר כנסיית דידובה (גאו'), פנתאון דידובה, שהיה ביום הקמתו הפנתאון החשוב בגאורגיה.
לקריאה נוספת

‏תאימורז ברידזה‏ (Q55825639)‏ (1971), מיקרוטופונימיה של טביליסי העתיקה (דידובה), מספר 8, גאורגית.
ד. כּורודזה (1955), האתרים האכיאולוגיים של טביליסי, חלק 1, גאורגית.
הערות שוליים

↑  יוהאן אנטון גיולדנשטאדטי (אנ') - זואולוג ואורניתולוג (מומחה בתורת העופות) והסייר הגרמני
תחנת המטרו דידובה (אנ') בקו אחמטלי-ורקתילי ושוק דידובה שסמוך אליו
נעמן בן בנימין

ערך זה עוסק בבנו של בנימין. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
 אב:  בנימין 
 
ֿנַעֲמָן הוא דמות מקראית, בנו החמישי של בנימין ונכדם של יעקב ושל רחל. לבכר היו תשעה אחים: בלע, בכר, אשבל, גרא, אחי, ראש, מפים, חפים וארד. נעמן לא מופיע ברשימת משפחות שבט בנימין במפקד בני ישראל בערבות מואב. לפי רש"י היה זה משום שמשפחתו בטלה:
"לזרח" - הוא צוחר ל' צוהר אבל משפחת אוהד בטלה וכן חמש משבט בנימין שהרי בעשרה בנים ירד למצרים וכאן לא מנה אלא חמשה וכן אצבון לגד הרי שבע משפחות ומצאתי בגמ' ירושלמית שכשמת אהרן נסתלקו ענני כבוד ובאו הכנענים להלחם בישראל ונתנו לב לחזור למצרים וחזרו לאחוריהם ח' מסעות מהר ההר למוסרה שנא' (דברים י) ובני ישראל נסעו מבארות בני יעקן מוסרה שם מת אהרן והלא בהר ההר מת וממוסרה עד הר ההר שמונה מסעות יש למפרע אלא שחזרו לאחוריהם ורדפו בני לוי אחריהם להחזירם והרגו מהם שבע משפחות ומבני לוי נפלו ארבע משפחות
על פי המדרש, נעמן נקרא על שם יוסף, שהיה נעים ביותר.
בנו של אחיו  בלע נקרא על שמו – נעמן.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק כ"א
↑  רש"י, ספר בראשית, פרק מ"ג, פסוק ל'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ל"ו, עמוד ב'
↑  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוק מ'
אנטי נאורות: מהמאה ה-18 עד המלחמה הקרה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פרופסור זאב שטרנהל
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  היסטוריה - עיון
 נושא:  הנאורות שכנגד
 הוצאה
 הוצאה:  2006
 הוצאה בשפת המקור:  Paris:Fayard
 מספר עמודים:  609
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת עם עובד - ספרית אפקים
 תאריך:  2016
 תרגום:  רפי קינן
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  1
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9789651325267
 הספרייה הלאומית:  003954993
אנטי נאורות: מהמאה ה־18 עד המלחמה הקרה (בצרפתית: Les Anti-Lumières: du XVIIIe siècle à la guerre froide) הוא ספר מאת פרופסור זאב שטרנהל העוסק בהיסטוריה האינטלקטואלית של ההוגים בתקופה שלאחר כניסתה של האנושות אל העידן המודרני, שביקשו לכוון את החברות האירופאיות לכיוונים שאינם נושאים את דגלי התבונה והשוויון.
הספר יצא לאור בצרפתית בשנת 2006 בהוצאת Paris: Fayard, ותורגם לעברית בשנת 2016 בהוצאת עם עובד - ספרית אפקים. בנוסף הספר תורגם לאנגלית ולאיטלקית בשנת 2007 וליוונית בשנת 2009.
הספר

הספר סוקר את ההוגים המרכזיים שהתנגדו לרעיונות הנאורות החל מהמאה ה-18, בה חלחלו רעיונות הנאורות והפכו לתפיסה הרווחת, ועד המאה ה-20.
בספר נבחנת השקפתם של יוהאן גוטפריד הרדר, ג'אמבטיסטה ויקו, אדמונד ברק, תומאס קרלייל, ארנסט רנאן, אוסוולד שפנגלר בנדטו קרוצ'ה - כולם לפי המחבר סלדו מהדמוקרטיה וגרמו מחד לעליית הלאומנות ומאידך לכרסום רעיונות החירות, השוויון והאחווה. מנגד, אין בספר כמעט התייחסות להשקפתו של ברוך שפינוזה, "הפילוסוף היהודי החשוב ביותר בעידן הנאורות". הוגה הדעות היהודי היחיד שנסקר באופן מעמיק הוא ישעיה ברלין שמצטייר בספר כשמרן ומשתף פעולה עם מתנגדי הדמוקרטיה.
פרק שלם בספר מוקדש לנושא "שלילת הנאורות בימי המלחמה הקרה" - שאותה מנתח שטרנהל על רקע התכנסות המחשבה המדינית בתחום המאבק בין המערב הקפיטליסטי לקומוניזם.
לפי הפרשנות המוצעת בספר, עולה כי המגמה שערערה את יסודות הדמוקרטיה והעלתה את הלאומנות הרדיקלית, החלה מוקדם יותר מהתאריך המקובל במחקר ההיסטורי.
בביקורת על הספר נאמר כי עולה ממנו תמונה לפיה ”תחושת הקשר להון תרבותי שאגרו דורות קודמים ושימת דגש על ייחודיות אתנית, היסטורית ותרבותית מובילות ללאומנות, רדיקליות, סכנה אקוטית, פשיזם ונאציזם... הקונפורמיזם הנאור-אוניברסלי-הומני הקשוח של זאב שטרנהל, המסור ללא תנאי לזכויות הטבעיות ולאחדות המין האנושי, אינו משאיר מקום לקיומה של מדינת היהודים. גם מן הבחינה הזאת מתגלה כי יש דבר מה מאוד לא סובלני בספרו של שטרנהל, אף כי סובלנות הייתה מימים ראשונים מאבני היסוד של הנאורות”.
לרגל הוצאת הספר נערך "יום עיון" במכון ון ליר שבו נשאו דברים פרופסור ירון אזרחי, פרופסור אנבל הרצוג וד"ר אפרים פודוקסיק ונערך סימפוזיון באוניברסיטה העברית בהשתתפות המחבר, פרופסור שלמה אבינרי, פרופ׳ משה סלוחובסקי, ד"ר יפתח אלעזר וד"ר ניקול הוכנר.
הערות שוליים

↑  תומר פרסיקו, "בני נאורות ובני אנטי-נאורות: על ספרו של זאב שטרנהל" באתר "לולאת האל"
↑  חגי עופר, ""אנטי נאורות"/ מאת זאב שטרנהל"
↑  "אנטי נאורות" - הוצאת "עם עובד"
↑  יואב שורק, ‏סקירת הספר, השילוח, 13, פברואר 2019
↑  מכון ון ליר בירושלים
↑  אתר האוניברסיטה העברית
בלינוס

בלינוס הגדול (באנגלית: Belinus the Great) היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין כל תיעוד היסטורי למלכותו, והוא נחשב לאחד המלכים האגדיים של בריטניה.
על פי ג'פרי, בלינוס היה בנו של דאנבאלו מולמאטיוס ואחיו של ברניוס. ככל הנראה מקור שמו בשם האל הברטוני בלנוס.
עלייתו לשלטון

לאחר מות אביו, דאנבאלו, פרצה מלחמת אזרחים בינו לבין אחיו ברניוס, ואף אח לא גבר על משנהו. לבסוף הוסכם על פשרה לפיה תחולק הממלכה - בלינוס ימלוך בדרומה וברניוס ימלוך בצפונה.
חמש שנים לאחר שהושגה הפשרה נשא ברניוס לאישה את בתו של מלך נורווגיה בלי הסכמתו של בלינוס. בלינוס פלש לנורת'מברלנד לשם הגיעה באניה אשתו לעתיד של ברניוס, וכלא אותה ואת אביה. בתגובה, פלש ברניוס לממלכת אלבה ודרש השבת אדמותיו ושחרור אשתו.
הצבאות נלחמו ביער קאלאטריום (Calaterium) ולבסוף הביס בלינוס את ברניוס, שנמלט לגאליה. בלינוס שב בראש צבא מגאליה אולם אימם שכנעה את הבנים לחתום על הסכם שלום ולשוב ולחלק את הממלכה ביניהם.
הפלישה לגאליה ולאיטליה

בעקבות הסכם השלום איחדו האחים את צבאותיהם, פלשו לגאליה וכבשו אותה, ולאחר מכן יצאו בראש צבא אשר שילב בתוכו כוחות גאליים לאיטליה במטרה לכבוש את רומא. בהגיעם לרומא פגשו את הקונסולים הרומים גאביאס (Gabias) ופורסנה (Porsenna) אשר שילמו להם מס וחתמו עמם על הסכם שלום. בלינוס וברניוס קיבלו את המס ויצאו עם צבאם לעבר גרמאניה. בצאת צבאם צפונה הפרה רומא את הברית ותקפה אותם. ברניוס גילה את המזימה ותקף את הצבא הרומאי בהפתעה וניצח בקרב. בלינוס וברניוס שבו לרומא וצרו עליה ולבסוף פרצו את חומות העיר ובזזו אותה.
לאחר כיבוש רומא וביזתה שב בלינוס לבריטניה, וברניוס נשאר לשלוט ברומא. בלינוס ייסד את העיר קארלאון שעל הנהר אסק.
לאחר מות בלינוס עלה לשלטון בנו גארגויט בארבטרוק.
ראיות היסטוריות

אף שלמרבית האירועים המתוארים בספרו של ג'פרי אין עדות היסטורית נוספת, ישנם תיאורים על כיבוש העיר רומא ב-18 ביולי בשנת 390 לפנה"ס על ידי כוחות ברטונים שבראשם מצביא בשם ברנוס (Brennus).[דרוש מקור]
כרישאים

| כרישאים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
על־סדרה:: דמויי כריש
סדרה:: כרישאים
שם מדעי
 Carcharhiniformes ‏קומפגנו, 1977
כרישאים (שם מדעי: Carcharhiniformes) היא סדרה במחלקת דגי סחוס, והיא הסדרה הגדולה ביותר של כרישים, הכוללת כ-290 מינים, הכוללים מינים ידועים כדוגמת כריש שורי, כריש טיגריסי, את משפחת הפטישניים ועוד רבים אחרים.
המאפיינים של סדרת הכרישאים הם שבעה סנפירים, מתוכם שני סנפירי גב וסנפיר שת אחד. קרום מיצמוץ מעל העין, ו-5 פתחי זימים. פיהם של הכרישאים נמצא בתחתית הראש  בקדמתו.
כרישים הם כאמור דגי סחוס – כלומר אין להם עצמות בגוף והשלד שלהם מורכב ברובו המוחלט מסחוס. מרבית הכרישים הם טורפים. הם ניזונים בעיקר מדגים אך גם מהווים מהאויבים הטבעיים הכמעט יחידים שיש לדולפינים וצבי ים, כך שיש להם תפקיד ייחודי וחשוב בשמירה על איזון במערכת האקולוגית על ידי טריפה.
הכרישאים נמנים עם היצורים בעלי כושר השחייה הטוב ביותר, והם צדים את טרפם (בעיקר דגים ודיונונים), תוך כדי תנועה.
סדרת הכרישאיים צפויה לעבור שינוי בעקבות מחקרי DNA חדשים שהראו כי כמה קבוצות מסורתיות בסדרה אינם מונופילטיים.