stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברית המועצות במלחמת העולם השנייה
בלימת פלישת הציר

בעוד שהגרמנים ביצעו התקדמות ענק ב-1941, והרגו מיליוני חיילים סובייטים, בהנחייתו של סטלין הפנה הצבא האדום משאבים נכבדים כדי למנוע מהגרמנים להשיג את אחת מהמטרות האסטרטגיות המרכזיות שלהם: ניסיון לכידת לנינגרד. הם החזיקו בעיר עם יותר ממיליון חיילים סובייטים באזור ומיליון אזרחים הרוגים, שרבים מהם מתו מרעב.
בזמן שהגרמנים התקדמו, סטלין היה בטוח בניצחון של בעלות הברית על גרמניה. בספטמבר 1941 אמר סטלין לדיפלומטים בריטים שהוא רוצה שני הסכמים:
הסכם סיוע ועזרה הדדי
הכרה בכך שאחרי המלחמה ברית המועצות תזכה בשטחים שהיא לקחה בהתאם לחלוקת מזרח אירופה עם היטלר בהסכם מולוטוב-ריבנטרופ.
הבריטים הסכימו לסיוע אך סירבו להסכים להישגים הטריטוריאליים, וסטלין קיבל זאת חודשים לאחר מכן כשהמצב הצבאי הידרדר במקצת עד אמצע 1942. ב-6 בנובמבר 1941, סטלין ריכז את הגנרלים שלו בנאום שנשא במוסקבה, וסיפר להם כי מלחמת הבזק הגרמנית תיכשל בגלל חולשות בעורף הגרמני באירופה הכבושה בידי הנאצים וחוסר הערכת כוחו של הצבא האדום, וכי מאמץ המלחמה הגרמני יתפורר כנגד "מנוע המלחמה" האנגלו-אמריקאי-סובייטי.
בהערכה שהתבררה כנכונה שהיטלר יכוון את מאמציו לכבוש את מוסקבה, ריכז סטלין את כוחותיו כדי להגן על העיר, כולל דיוויזיות רבות שהועברו מגזרות המזרח הסובייטיות לאחר שטען שיפן לא תצטרף להתקפה באזורים אלה. עד דצמבר, חייליו של היטלר התקדמו למרחק של 25 ק"מ מהקרמלין במוסקבה. ב-5 בדצמבר, הסובייטים פתחו במתקפת נגד, ודחקו את הכוחות הגרמניים כ-80 ק"מ לאחור ממוסקבה בתבוסה הגדולה הראשונה של הוורמאכט במלחמה.
בתחילת 1942 החלו הסובייטים בסדרת התקפות. מתקפת הנגד נתקעה, בין השאר בגלל בוץ מהגשם באביב 1942. ניסיונו של סטלין לכבוש מחדש את חרקוב באוקראינה הסתיים בתבוסה של הכוחות הסובייטיים, עם יותר מ-200,000 הרוגים. סטלין תקף את כשירותם של הגנרלים המעורבים. הגנרל גאורגי ז'וקוב ואחרים חשפו לאחר מכן שחלק מאותם גנרלים רצו להישאר במצב הגנה, אך סטלין ואחרים דחפו למתקפה.
במקביל, היטלר היה מודאג מהתמיכה האמריקאית בסובייטים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה בעקבות המתקפה על פרל הארבור, ומפלישה אנגלו-אמריקאית פוטנציאלית לחזית המערבית ב-1942. הוא שינה את מטרתו העיקרית מניצחון מיידי במזרח, לכיבוש דרום ברית המועצות כדי להגן על שדות נפט חיוניים למאמץ המלחמה הגרמני.
המערכה הגרמנית בדרום החלה בניסיון לכבוש את חצי האי קרים, שהסתיים באסון עבור הצבא האדום. במסעותיהם לדרום, הגרמנים לקחו 625,000 שבויים סובייטים ביולי ובאוגוסט 1942. במקביל, בפגישה במוסקבה, אמר וינסטון צ'רצ'יל לסטלין שהבריטים והאמריקאים עדיין לא מוכנים לבצע נחיתה בחוף צרפתי בשליטה נאצית ב-1942, ויפנו את מאמציהם לפלישה לצפון אפריקה שבשליטה גרמנית.
בהערכתם שהרוסים "הובסו", החלו הגרמנים במבצע נוסף בסתיו 1942, קרב סטלינגרד. היטלר התעקש לרכז את הכוחות הגרמניים במצור על סטלינגרד ובו-זמנית במתקפה נגד העיר באקו בים הכספי. סטלין הורה לגנרלים שלו לא להסתפק במאמץ להגן על סטלינגרד. למרות שהסובייטים סבלו יותר מ-2 מיליון אבדות בסטלינגרד, ניצחונם על הכוחות הגרמניים, כולל כיתור של 290,000 חיילי הציר, סימן נקודת מפנה במלחמה.
שנה לאחר מבצע ברברוסה, סטלין פתח מחדש את הכנסיות בברית המועצות. ב-4 בספטמבר 1943, סטלין הזמין את ההיררכיים סרגיוס, אלכסיי וניקולאי לקרמלין. הוא הציע להקים מחדש את הפטריארכיה של מוסקבה, שנסגרה ב-1925. ב-8 בספטמבר 1943, ההירכך סרגיוס נבחר לפטריארך.
הניצחון הסופי על גרמניה

באפריל 1945 עמדה גרמניה הנאצית בפני ימיה האחרונים, כאשר 1.9 מיליון חיילים גרמנים במזרח נלחמו ב-6.4 מיליון חיילי הצבא האדום בעוד מיליון חיילים גרמנים במערב נלחמו ב-4 מיליון חיילי בעלות הברית המערביות. סטלין חשד שבעלות הברית המערביות ינסו לכבוש את ברלין, על אף שלאחר שסטלין הצליח ללחוץ על בעלות הברית המערביות שהסכימו שמזרח גרמניה תיכנס ל"תחום ההשפעה" הסובייטי בועידת יאלטה בפברואר 1945.
סטלין הנחה את הצבא האדום לנוע במהירות לתוך גרמניה מכיוון שהוא לא האמין שבעלות הברית המערביות ימסרו את השטח שכבשו, והוא הפך את כיבוש ברלין למטרה העליונה. לאחר כיבוש מוצלח של פרוסיה המזרחית הקרב על אודר-נייס העמיד את הסובייטים בשערי ברלין. עד 24 באפריל כיתרו שתי חזיתות סובייטיות את ברלין. ב-20 באפריל החלה החזית הבלארוסית הראשונה בהובלת ז'וקוב בהפגזה מאסיבית על ברלין עד כניעתה של העיר. ב-30 באפריל 1945 היטלר ורעייתו אווה בראון התאבדו, ולאחר מכן מצאו הכוחות הסובייטיים את גופותיהם, שנשרפו בהוראתו של היטלר. הכוחות הגרמניים שנותרו נכנעו ללא תנאי ב-7 במאי 1945.
בלימת הפלישה הגרמנית והניצחון על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה דרשה הקרבה אדירה מצד ברית המועצות (יותר מכל מדינה אחרת בהיסטוריה האנושית). ההרוגים הסובייטים הסתכמו בסביבות 27 מיליון. מניין ההרוגים של אזרחים סובייטים הגיע כנראה ל-18 מיליון. מיליוני חיילים ואזרחים סובייטים נעלמו במחנות המעצר הגרמניים ובמפעלי עבדות, ומיליונים נוספים סבלו מנזק פיזי ונפשי קבוע. הפסדים כלכליים של ברית המועצות, כולל אובדן משאבים וכושר ייצור במערב רוסיה ואוקראינה, היו גם הם קטסטרופליים. המלחמה הביאה להרס של כ-70,000 ערים, עיירות וכפרים סובייטים – 6 מיליון בתים, 98,000 חוות, 32,000 מפעלים, 82,000 בתי ספר, 43,000 ספריות, 6,000 בתי חולים ואלפי קילומטרים של מסילות ברזל.
מבצע סערת אוגוסט

במסגרת ועידת יאלטה בראשית 1945, הסכימה ברית המועצות, לבקשת ארצות הברית, לבטל את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני ולהצטרף למערכה במזרח הרחוק נגד יפן, שלושה חודשים לאחר תום המלחמה באירופה נגד גרמניה הנאצית. במהלך ועידת פוטסדאם ביולי 1945, שב סטלין ואישר את מחויבות ארצו להצטרף למלחמה נגד יפן. זה היה הרקע לעריכת המתקפה הסובייטית על הצבא היפני בצפון-מזרח אסיה בשלב הסיום של המערכה הצבאית, שניהלו כוחות בעלות הברית נגד האימפריה היפנית. תוך 11 יום הביסו שלוש הארמיות הסובייטיות שהשתתפו במתקפה את צבא קוואנטונג היפני בצפון סין, והשתלטו על שטח עצום הכולל את מנצ'וריה, קוריאה הצפונית, דרום האי סחלין והאיים הקוריליים, בסדרת מבצעים מהירים שבהם השתתפו כוחות יבשה, ים ואוויר. המבצע הסתיים ב-2 בספטמבר 1945, עם חתימת הסכם הכניעה של יפן וסיום מלחמת העולם השנייה.
המתקפה הסובייטית הפתיעה לחלוטין את ההנהגה היפנית וזעזעה אותה. הייתה לה השפעה משמעותית על החלטת יפן להסכים להיכנע ללא תנאי ב-14 באוגוסט 1945. המבצע נחשב למבצע הצבאי הסובייטי המוצלח ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה. במסגרת המבצע הנחיל הצבא האדום לצבא היפני את התבוסה הקשה ביותר, שנחלו כוחות היבשה שלו במהלך המלחמה כולה.
פשעי מלחמה סובייטים

על פי הדיווחים, כוחות הצבא האדום אנסו נשים ונערות גרמניות, וההערכה הכוללת של הקורבנות נעה בין עשרות אלפים לשני מיליון. במהלך ואחרי המצור על בודפשט, נאנסו כ-50,000 נשים ונערות. בנוגע לאונס שהתרחש ביוגוסלביה, סטלין הגיב לתלונות ואמר: "האם הוא לא יכול להבין שחייל שחצה אלפי קילומטרים של דם ואש ומוות נהנה עם אישה?".
במדינות הציר לשעבר, כמו גרמניה הנאצית, רומניה והונגריה, קציני הצבא האדום בזזו ערים, כפרים וחוות. חיילי הצבא האדום ואנשי הנ.ק.ו.ד בזזו רכבות תובלה בשנים 1944 ו-1945 בפולין וחיילים סובייטים הציתו את מרכז העיר דמין תוך שהם מנעו מהתושבים לכבות את השריפה, אשר, יחד עם מעשי אונס מרובים, נטלו חלק בגרימה ללמעלה מ-900 אזרחים בעיר להתאבד. בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה, כאשר חברי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה דיווחו לסטלין כי ביזה ואונס על ידי חיילים סובייטים עלולים לגרום להשלכות שליליות על עתיד הסוציאליזם במזרח גרמניה שלאחר המלחמה, סטלין הגיב בכעס: "לא אסבול שמישהו יגרור את כבודו של הצבא האדום דרך הבוץ". בהתאם לכך, כל העדויות לביזה, אונס והשמדה על ידי הצבא האדום נמחקו מהארכיונים באזור הכיבוש הסובייטי.
לפי נתונים עדכניים, מתוך 4 מיליון שבויים שנלקחו על ידי הרוסים, גרמנים, יפנים, הונגרים, רומנים ואחרים, כ-580,000 לא חזרו, כנראה מתו מרעב או בעבודות בגולאג, לעומת 3.5 מיליון שבויים סובייטים שמתו במחנות הגרמנים מתוך 5.6 מיליון שנלקחו סך הכל.
הישרדות בלנינגרד

העיר לנינגרד (כיום סנט פטרסבורג) סבלה יותר סבל וקשיים מכל עיר אחרת בברית המועצות במהלך המלחמה, שכן הייתה במצור במשך 872 ימים, מ-8 בספטמבר 1941 ועד 27 בינואר 1944. רעב, תת-תזונה, מחלות, רעב ואפילו קניבליזם נפוצו במהלך המצור על לנינגרד; אזרחים ירדו במשקל, נחלשו והפכו פגיעים יותר למחלות. אזרחי לנינגרד הצליחו לשרוד באמצעות מספר שיטות בדרגות שונות של הצלחה. מכיוון שרק 400,000 איש פונו לפני תחילת המצור, הדבר הותיר 2.5 מיליון אזרחים בלנינגרד, כולל 400,000 ילדים. מספר אזרחים הצליחו להימלט מהעיר בהצלחה בזמנים שימת לדוגה (שהיה הנתיב היחיד שחיבר את לנינגרד הנצורה עם יתר ברית המועצות) קפאה ואנשים יכלו ללכת על דרך הקרח, שכונתה דרך החיים.
רוב אסטרטגיות ההישרדות במהלך המצור כללו הישארות בתוך העיר והתמודדות עם הבעיות באמצעות תושייה או מזל. אחת הדרכים לעשות זאת הייתה על ידי הבטחת תעסוקה במפעלים מכיוון שמפעלים רבים הפכו לאוטונומיים והחזיקו בכלי הישרדות רבים יותר במהלך החורף, כמו מזון וחום. עובדים קיבלו מנות גדולות יותר מאשר אזרחים רגילים ולמפעלים סביר שהיו חשמל אם הם ייצרו מוצרים חיוניים. המפעלים שימשו גם כמרכזי תמיכה הדדית והיו להם מרפאות ושירותים אחרים כמו צוותי ניקיון וצוותים של נשים שתפרו ותיקנו בגדים. עובדי המפעל עדיין נדחקו מדי פעם לייאוש ואנשים פנו לאכול דבק או סוסים במפעלים שבהם האוכל היה מועט, אבל עסקאות המזון במפעל היו השיטה המוצלחת ביותר להישרדות.
הזדמנויות הישרדות הפתוחות לקהילה הסובייטית הגדולה יותר כללו סחר חליפין וחקלאות על קרקע פרטית. השווקים השחורים שגשגו כאשר סחר חליפין פרטי והמסחר הפך נפוץ יותר, במיוחד בין חיילים ואזרחים. חיילים, שהיה להם יותר מזון, היו להוטים לסחור עם אזרחים סובייטים שהיו להם בגדים חמים במיוחד לסחור. נטיעת גינות ירק באביב הפכה לפופולרית, בעיקר בגלל שהאזרחים צריכים לגדל הכל בחלקות שלהם. לתומכים בכוחות הסובייטים הלוחמים בנאצים הייתה גם השפעה פסיכולוגית חזקה והגבירה את המורל, מרכיב הישרדותי חיוני כמעט כמו לחם.
כמה מהאזרחים הסובייטים הנואשים ביותר פנו לפשע כדרך לפרנס את עצמם בזמנים קשים. הנפוצה ביותר הייתה גניבה של מזון ושל כרטיסי קצבה, שעלולים להתברר כקטלניים עבור אדם הסובל מתת תזונה אם כרטיסו נגנב יותר מיום או יומיים לפני הנפקת כרטיס חדש. מסיבות אלו, גונבי מזון נענשו בחומרה וניתן היה לירות באדם רק אם גנב כיכר לחם. פשעים חמורים יותר, כמו רצח וקניבליזם, התרחשו גם, וחוליות משטרה מיוחדות הוקמו כדי להילחם בפשעים אלה, אם כי עד סוף המצור, כ-1,500 נעצרו בגין קניבליזם.
תוצאות ונזקים

למרות שניצחה במלחמה, למלחמה הייתה השפעה עמוקה והרסנית לטווח ארוך בברית המועצות. הנטל הכספי היה קטסטרופלי: לפי הערכה אחת, ברית המועצות הוציאה 192 מיליארד דולר. ארצות הברית סיפקה כ-11 מיליארד דולר לברית המועצות במהלך המלחמה. אנסטסיה זוטובה נתנה הערכה שונה במקצת של 666.4 מיליארד רובל בהוצאה הצבאית הסובייטית במהלך המלחמה, שווה ערך ל-125.7 מיליארד דולר.
מומחים אמריקאים מעריכים כי ברית המועצות איבדה כמעט את כל העושר שצברה ממאמצי התיעוש שלה במהלך שנות ה-30. גם כלכלתה התכווצה ב-20% בין 1941 ל-1945 ולא התאוששה ברמות שלפני המלחמה עד שנות ה-60. ההיסטוריון הבריטי קלייב פונטינג העריך כי נזקי המלחמה הסתכמו ב-25 אחוז מהתוצר הלאומי הגולמי הסובייטי. 40% מהדיור הסובייטי ניזוקו או נהרסו. מתוך 2.5 מיליון דירות דיור בשטחי הכיבוש הגרמני, יותר ממיליון נהרסו, מה שהפך כ-25 מיליון אזרחים סובייטים לחסרי בית. הכיבוש הגרמני הקיף כ-85 מיליון אזרחים סובייטים, או כמעט 45% מכלל האוכלוסייה הסובייטית. לפחות 12 מיליון סובייטים ברחו לכיוון מזרח, הרחק מהצבא הגרמני הפולש. המקורות הסובייטיים טוענים כי מעצמות הציר הרסו 1,710 ערים ו-70,000 כפרים, וכן 65,000 ק"מ פסי רכבת.
הממשלה הפוסט-סובייטית של רוסיה מעמידה את מספר ההרוגים הסובייטים במלחמת העולם השנייה על 26.6 מיליון, על בסיס מחקר משנת 1993 של האקדמיה הרוסית למדעים, כולל אזרחים שנהרגו כתוצאה מחשיפה לקרב ומלחמה. מספרים אלו כוללים 8,668,400 מקרי מוות צבאיים על פי משרד ההגנה הרוסי.
הנתונים שפרסם משרד ההגנה הרוסי התקבלו על ידי רוב ההיסטוריונים והאקדמיה, חלק מההיסטוריונים והאקדמיה נותנים הערכות שונות.
ברוס רובלט קוניהולם, פרופסור למדיניות ציבורית והיסטוריה, מעריך שהצד הסובייטי ספג כ-11,000,000 מקרי מוות צבאיים ועוד 7,000,000 מקרי מוות של אזרחים, ובכך מסתכם בסך הכל ב-18 מיליון הרוגים. ההיסטוריון הצבאי האמריקאי ארל פ. זימקה טען כי 12 מיליון חיילים סובייטים נהרגו ועוד שבעה מיליון אזרחים הרוגים - בסך הכל 19 מיליון הרוגים. הוא גם טען שמסתיו 1941 ועד סתיו 1943 לא נהרגו בחזית פחות מ-2,400,000 חיילים. הפרופסור הגרמני ביאט פיזלר העריך ש-2.6 מיליון חיילים, או 7.46 אחוזים מהצבא הסובייטי, נותרו נכים לאחר המלחמה.
טימותי סי דאולינג העריך שב-1,417 ימי המלחמה כמות ההרוגים בברית המועצות מקבילה לאוכלוסיית ארצות הברית ב-1940 שחיה ממערב לנהר מיזורי.
סקרי דעת קהל

סקר שהחברה הבריטית "YouGov" ערכה ב-2015 מצא שרק 11% מהאמריקאים, 15% מהצרפתים, 15% מהבריטים ו-27% מהגרמנים האמינו שברית המועצות תרמה הכי הרבה לתבוסה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. לעומת זאת, סקר שנערך במאי 1945 מצא ש-57% מהציבור הצרפתי האמין שברית המועצות תרמה הכי הרבה לתבוסה הנאצית.
הערות שוליים

↑  Geoffrey A. Hosking (2006). Rulers and victims: the Russians in the Soviet Union. Harvard University Press. p. 242. ISBN 0-674-02178-9
↑  Roberts 2006, p. 88
↑  LTC David M. Glantz, "August Storm: The Soviet 1945 Strategic Offensive in Manchuria". Leavenworth Papers No. 7, Combat Studies Institute, February 1983, Fort Leavenworth Kansas.
↑  Kershaw, Professor of Modern History Ian; Kershaw, Ian; Lewin, Moshe (1997). Stalinism and Nazism: Dictatorships in Comparison (באנגלית). Cambridge University Press. p. 150. ISBN 9780521565219.
↑  "People in Britain and the U.S. disagree on who did more to beat the Nazis". YouGov. 1 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
סטלין וריבנטרופ בחתימת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב ב-23 באוגוסט 1939
פרשים סובייטים במצעד בלבוב, לאחר כניעת העיר במהלך פלישת ברית המועצות לפולין ב-1939
חיילים גרמנים וסובייטים במצעד בברסט מול תמונה של סטלין
חלק מהמזכר מ-5 במרץ 1940 שהגיש לברנטי בריה לסטלין המציע להוציא להורג קצינים פולנים
שינויים טריטוריאליים מתוכננים וממשיים במזרח ומרכז אירופה 1939–1940
סטלין ומולוטוב בחתימה הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני בין ברית המועצות לאימפריה היפנית, 1941
תמונה משנת 1943 של קבר אחים קצינים פולנים שנהרגו על ידי נ.ק.ו.ד בטבח יער קאטין ב-1940
חיילים גרמנים צועדים ליד בית בוער באוקראינה הסובייטית, אוקטובר 1941
שבויי מלחמה סובייטים מורעבים במחנה הריכוז הנאצי מאוטהאוזן
תמונה של קצין סובייטי בשם אלכסיי יריומנקו מוביל את חייליו לקרב נגד הצבא הגרמני הפולש, 12 ביולי 1942, באוקראינה הסובייטית
מקסים ליטבינוב, שגריר ברית המועצות בארצות הברית
מרכז סטלינגרד לאחר שחרורה ב-1943
מקרי מוות צבאיים במלחמת העולם השנייה באירופה לפי מערכה ולפי שנה. הכוחות המזוינים הגרמניים ספגו מ-80% ממקרי המוות הצבאיים בחזית המזרחית
התקדמויות סובייטיות מ-1 באוגוסט 1943 עד ל-31 בדצמבר 1944:
  עד 1 בדצמבר 1943
  עד 30 באפריל 1944
  עד 19 באוגוסט 1944
  עד 31 בדצמבר 1944
רומנים מקבלים את חיילי הצבא האדום שנכנסו לבוקרשט ב-31 באוגוסט 1944
ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, נשיא ארצות הברית פרנקלין ד. רוזוולט והמנהיג הסובייטי ג'וזף סטלין בוועידת יאלטה, ברית המועצות בפברואר 1945
חיילים בחזית הבלטית הראשונה בצבא האדום במהלך מתקפה בעיר ילגבה שבלטביה, 16 באוגוסט 1944
כוחות אמריקאים וסובייטים נפגשים מזרחית לנהר אלבה, אפריל 1945
רצח המוני של אזרחים סובייטים ליד מינסק. הנאצים רצחו אזרחים ב-5,295 יישובים שונים בבלארוס הכבושה
קורבנות טבח באסירי נ.ק.ו.ד., יוני 1941
גברים החשודים כפרטיזנים תלויים בברית המועצות
האיינזצגרופן הגרמני רוצח ילדים באיוואנהרוד, אוקראינה
חיילים סובייטים בחזית בלנינגרד
קורבן רעב בלנינגרד הנצורה בשנת 1941
חיילים סובייטים שנהרגו במהלך מתקפת טורופטס-קהולם, ינואר 1942
כרית נפיחה

כרית נפיחה
סרטון וידאו המדגים את עקרון העבודה של כריות נפיחה בהילוך איטי
כרית נפיחה ("כרית פלוצים/נאדים/פוקים") היא אביזר לתעלולים ולמתיחות בצורת כרית המשמיעה קול נפיחה בעת שיושבים עליה. בדרך כלל מניחים את הכרית על כיסא או כורסה כשהיא מוסתרת על מנת להפתיע את האדם שיישב עליה. כרית הנפיחה מוכרת כאחד מאביזרי המתיחות המפורסמים ביותר.
הכרית מורכבת משתי שכבות מהודקות של גומי שבקצה שבו הן מחוברות ישנו פתח צר שהאוויר היוצא דרכו גורם להיווצרות הקול המזכיר נפיחה.
היסטוריה

האזכור הקדום ביותר לכרית-מתיחה, המזכירה את כרית הנפיחה, נמצא בהיסטוריה אוגוסטה, שם מתוארת מתיחה של קיסר רומא, אשר הושיב את אורחיו על כריות אשר מהן יצא בהדרגה האוויר, עד שלבסוף מצא העצמו האורח מתחת לגובה השולחן. היסטוריונים שונים רואים בתיאורים אלו של ההיסטוריה אוגוסטה, המציגים את קיסרי רומא באופן ילדותי וגחמתי, כסימן לכך שהספר איננו מהימן מבחינה היסטורית, אלא למעשה תיעוד בעל אג'נדה המכיל ביקורת סמויה על מוסד הקיסרות.
בתחילת המאה ה-20 פותחו מכשירי מתיחות אשר היה ניתן להטמין מתחת לכרית, וברגע שמישהו היה מתיישב על הכרית, הייתה נשמעת מוזיקה.
הדגם הראשון של כרית הנפיחה בגרסתה המוכרת ביותר פותחה לראשונה בשנת 1930 על ידי חברת הגומי JEM מקנדה. חברת JEM פיתחו את הכרית יחד עם סמואל סורנסון, שהיה בעל חברה קטנה שהתמחתה במשחקי חידות, קסמים ואביזרי מתיחות. JEM הציעו לסורנסון להפוך למשווק הבלעדי של המוצר, אך הוא דחה את ההצעה מאחר שחשב שהכרית איננה מעודנת דיה. מי שלקחה על עצמה את השיווק וההפצה הייתה חברת ג'ונסון-סמית' (אנ'), ולאחר הצלחת הכרית, הבין סורנסון את טעותו, ויצר גרסה מתחרה והשיג את זכויות היוצרים עבורה. לאורך השנים פותחו גרסאות שונות של הכרית על ידי מגוון חברות, כולל גרסאות אלקטרוניות אשר מרחיבים את אפשרויות המתיחה.
אלפרד היצ'קוק היה חובב מתיחת "כרית הנפיחה" - לקראת הגעת אורחים נהג להניח כריות נפיחה במגוון מקומות. לדבריו, שום דבר לא העניק לו הנאה כמו צפייה בהבעת בפניו של מפיק סרטים הוליוודי מתנשא, שיהירותו נעלמת לצליל הנפיחה.
בממשק טסלה מודל 3 ניתן להגדיר מושבים שכאשר יושבים עליהם יישמע קול נפיחה. ניתן לבחור במספר צלילים שונים של קול הנפיחה.
ראו גם

הומור בתי שימוש
הערות שוליים

1 2 3  Whoopee Cushion got first airing here, The Star
↑  Boys will be Boys: The Portrayal of Youthful Emperors In Roman Imperial Histories and Biographies (עמ' 80-79), אוניברסיטת קווינסלנד, אוסטרליה
↑    Martin Chilton, ‏Alfred Hitchcock: a sadistic prankster, The Telegraph, 13 August 2016
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ין

ערך זה עוסק במשקה אלכוהולי המתובל בערער. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 סוג:  משקה מזוקק 
 אחוז אלכוהול:  37.5 אחוז נפח אלכוהול 
 
בקבוק ג'ין מסוג בומביי ספייר
קוקטייל של ברכי דבורה עשוי עם ג'ין, דבש ומיץ לימון
ג'ין (באנגלית: Gin) הוא משקה אלכוהולי מזוקק חסר צבע ממשפחת המשקאות הלבנים המופק באמצעות התססה וזיקוק של דגנים ומתובל בערער. הג'ין נחשב משקה "קשה" לשתייה, מתוקף היותו בעל חוזק אלכוהולי גבוה מאוד מחד ובעל טעם יבש מאוד מאידך, ולכן נדיר מאוד לראות אנשים השותים אותו "נקי" (כלומר לא מעורבב עם אף נוזל אחר), בניגוד למשקאות חריפים אחרים דוגמת טקילה ווודקה.
היסטוריה

אין יודעים בוודאות מי יצר לראשונה את הג'ין (בדומה למרבית המשקאות האלכוהוליים), אך יש המשערים כי נוצר לראשונה על ידי הרופא והמדען (כימאי, פיזיולוג ואנטומאי) פרנסיסקוס סילביוס מהולנד אשר חיפש אחר תרופה לטיפול בהפרעות תפקוד הכליות. הג'ין הוא פיתוח של משקה הולנדי עתיק יומין בשם או "ינייבר" (הולנדית: Jenever), שהוא גם שמו ההולנדי של הערער שהוא גם מרכיב הטעם הדומיננטי במשקה. עדיין ניתן להשיג ינייבר בבקבוקי חרס מסורתיים.
בתחילת המאה ה-18 הפכו משקאות מזוקקים מבוססי דגנים לפופולריים מאוד באנגליה. אף שמשקאות אלה שונים מהג'ין שמקובל לשתות היום, הם כונו כולם בשם "ג'ין" או "ז'נבה", שיבוש של המילה ההולנדית "ינייבר". תופעת העלייה הדרמטית בצריכת ג'ין בלונדון והניסיון של הממשלה לשלוט במכירה וצריכה של ג'ין קיבלו את השם "שיגעון הג'ין". במאה ה-19 נוסדו בבריטניה חנויות מפוארות לממכר ג'ין, שכונו "ארמונות ג'ין" (Gin Palaces). אלמנטים בעיצוב של ארמונות הג'ין הפכו לחלק מהעיצוב הסטנדרטי של הפאב המודרני, גם אחרי שדעכה הפופולריות של המשקה.
יצור המשקה

ג'ין מבוסס על התססת דגנים, ומזוקק בזיקוק דודי או רציף, כאשר לעיתים הוא מזוקק זיקוק דודי כפול. לאחר הזיקוק מתקבל משקה חסר טעם וצבע. לנוזל זיקוק זה מתווספים התבלינים ההופכים אותו לג'ין, החשוב בהם הוא הערער שעל שמו נקרא המשקה. פרט לערער שקיים בכל מתכוני הג'ין, יצרנים שונים מוסיפים תבלינים נוספים כדי לייצר טעמים ייחודיים, למשל כוסברה, לענה, אירוס פלורנטיני, קינמון ועוד.
לאחר מכן מדולל הג'ין במים ומבוקבק לבקבוקים, לרוב בחוזק של 35% עד 40% כוהל בנפח.
ג'ין וטוניק

מקובל ברחבי תבל לשתות ג'ין עם טוניק, על פי המנהג הבריטי. מקורו של המנהג בחיילי האימפריה הבריטית במאות הקודמות. הצבאות הבריטים זכו להכיר את הג'ין מידי הצבאות ההולנדים, והמשקה הפך חיש מהר לחביב החיילים הבריטים, ונקשר ישירות לחיילות (מותג הג'ין Beefeater מציג חייל בריטי על הבקבוק, וזכה לשמו מכינוים של החיילים באותו שם). הקשר בין ג'ין וטוניק נעשה על ידי חיילים בריטים באסיה, אשר נדרשו לצרוך כינין כתרופת מנע למלריה. את הכינין, אשר לו טעם מריר מאוד ערבבו עם מים וכינו "טוניק" (Tonic פירושו המילולי "תרופה" באנגלית). את מי הטוניק הוסיפו החיילים למשקם האהוב, וכך נוצר הצמד.
כיום נוהגים רבים לערבבו עם מעט לימון - דבר אשר, לפי דעת רבים, משפר את טעמו של הקוקטייל.
קוקטיילים

מרטיני וגיבסון הם קוקטיילים מבוססי ג'ין בתוספת ורמוט.
מותגים

ינייבר אודה בולס
ביפאיטר (באנגלית Beefeater)
גורדונ'ס (באנגלית: Gordon's dry gin)
טנקרי - (באנגלית Tanqueray) נחשב ל"מלך" הג'ין [דרוש מקור]. הגרסה הנפוצה ביותר מגיעה בבקבוק ירוק הדומה לברז כיבוי אש אנגלי. הגרסה הרגילה (Tanqueray export strength - טנקרי חוזק יצוא) והיא מכילה 47.3% אלכוהול בנפח.
בומביי ספייר (באנגלית Bombay Sapphire). מגיע בבקבוק בצבע טורקיז. עשוי מלפחות 10 צמחים ועשבי תיבול שונים אשר חרוטים על שני צידו של הבקבוק. מכיל 47% אלכוהול בנפח (מחוץ לבריטניה, בגרסה הבינלאומית, כמו גם בישראל, תמהיל המשקה הוא של 40% אלכוהול בנפח).
פלימות' (ג'ין) (באנגלית Plymouth)
סטרלינג
פינסבורי
פליישמנס
נורדס
הנדריקס
דרמשנבו
הערות שוליים

↑  Jessica Warner, "Gin in Regency England", History Today, March 3, 2011
| משקאות חריפים |
| --- | --- | --- |
| כוהל | אתנול • ההיסטוריה של האלכוהול • השפעות בריאותיות של צריכת אלכוהול • פרסום אלכוהול • תרבות שתייה • נזקי האלכוהול • שכרות • חמרמורת • אלכוהוליזם • אפריטיף • דיז'סטיף |  |
| טעימת יין וטעימת בירה | אוצר יין • אוצר בירה |  |
| הפקה | בישול • זיקוק אלכוהול • הכנת יינות • אבקת אלכוהול |  |
| משקאות מותססים | בירה (סוגי בירה, מותגי ויצרני בירה) • יין (סוגי יין) • סיידר • סאקה • חואנגג'יו • אחרים: באסי • קומיס • תמד • פאלק • סאטי • גוקי ג'יו |  |
| קוקטיילים | אלכופופ •  קוקטיילים של בירה • סוגי קוקטיילים • משקאות בוערים • שוטים • קוקטיילי יין • יין מתובל |  |
| משקאות מזוקקים וליקרים (לפי מרכיב/מתבל) | משקאות מזוקקים וליקרים (לפי מרכיב/מתבל) |  |
| פירות | ענבים/אחר: ברנדי • קוניאק • פיסקו • שנאפס • ראקיו ♦ פומאס: גראפה • אורוג'ו • זיווניה • טסיקודיה • טסיפורו ♦ שזיף: סלו ג'ין • סליבוביץ' • צויקה ♦ דובדבן: שרי הרינג • קירשווסר • וישניווקה • וישניאק ♦ תפוח: אפלג'ק • קלבדוס ♦  קוקוס: ערק • מליבו ♦ לימון: ליקר לימון • לימונצ'לו ♦ משמש: אמרטו |  |
| דגנים | תפוח אדמה: וודקה • אקוואויט • ברנווין ♦ תירס: בורבון • ויסקי תירס • טנסי ויסקי ♦  דורה:  באיג'יו (קאוליאנג) ♦ אורז: באיג'ו אורז • סוג'ו • אוואמורי ♦ שעורה: ויסקי סקוטי • ויסקי אירי • ויסקי יפני  ♦ שיפון: ויסקי שיפון ♦ דגנים שונים: ג'ין • שוכו • וודקה • ויסקי • ויסקי קנדי |  |
| אניס | אבסינת • ערק • אוזו • ראקי • פאסטיס • סמבוקה • מאחיה • ריכרד |  |
| שונות | דבש: קרופניק • בארנייגר • דרמבוי • גלייבה • אייריש מיסט • תמד ♦ שמנת: אייריש קרים • שרידאנס ♦ ביצים: אדבוקט ♦ קנה סוכר/דבשה: רום • קשאסה • אגוארדיינטה • פאלרנאם • גוארמו • סקו הרריירנו ♦ אגבה: טקילה • מסקל  ♦  עשבים שונים: ביטרס • יגרמייסטר • שארטרז |  |

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4594929-3  NKC: ph134801
צ'יטה ריברה

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1933 וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 פטירה:  30 בינואר 2024 (בגיל 91) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Dolores Conchita Figueroa del Rivero 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1950–2023 (כ־73 שנים) 
 בן או בת זוג:  Tony Mordente (1957–1966) 
 פרסים והוקרה:  פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר (1993)  פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר (1984)  פרס ג'ון ויליס למפעל חיים (2015)  פרס מרכז קנדי  מדליית החירות הנשיאותית  פרס דרמה דסק לשחקנית מצטיינת במחזמר  פרס ליגת הדרמה 
 www.chitarivera.com
 
צ'יטה ריברה (באנגלית: Chita Rivera;‏ 23 בינואר 1933 – 30 בינואר 2024) הייתה שחקנית, רקדנית וזמרת אמריקאית. הייתה ידועה בעיקר בזכות תפקידה במחזמר "סיפור הפרברים" (West Side Story) ותפקידה הראשי במחזה "נשיקת אשת העכביש" (אנ'). היא זכתה בשלושה פרסי טוני ובפרס מרכז קנדי.
ביוגרפיה

ריברה נולדה בוושינגטון די סי בשם דולורס קונצ'יטה פיגרואה דל ריברו לקתרין דל ריברו ופדרו חוליו פיגרואה. היא הייתה אחת מחמישה אחים. אביה נפטר כאשר היא הייתה בת שבע. בגיל 11 שלחה אותה אמה לבית ספר לבלט ובגיל 15 היא הוזמנה לאודישן לבית הספר האמריקאי לבלט של ג'ורג' בלנשין והתקבלה. בשנת 1986 היא נקלעה לתאונת דרכים, שברה את רגלה באופן חמור ונזקקה לטיפול רפואי מתקדם, דבר שלא הפריע לה להמשיך לרקוד ולהופיע לאחר ההחלמה.
ב-1 בדצמבר 1957 נישאה לשחקן ולרקדן טוני מורדנט (אנ') שהופיע לצידה ב"סיפור הפרברים", לשניים נולדה בת בשם ליסה בשנת 1958. הזוג התגרש בשנת 1966.
ריברה נפטרה ב-30 בינואר 2024 בניו יורק, לאחר מחלה קצרה.