stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון דיפנבייקר
קריירה פוליטית > יו"ר הפרוגרסיבים-שמרנים > בחירות 1957

אי-שביעות רצון ציבורית מהממשלים הליברלים ארוכי השנים הוכחה בהדרגה במהלך השנים הבאות כאשר השמרנים ניצחו בבחירות הפרובינציאליות בניו ברנזוויק בהנהגתו של יו ג'ון פלמינג בשנת 1952 ובנובה סקוטיה בהנהגתו של רוברט לורן סטנפילד בשנת 1956. בקיץ 1955 ממשלתו של סן-לורן מעדה ונסוגה מול פיליבסטר שמרני על ניסיון הרחבת סמכויות החירום הממשלתיים, ובשנת 1956 התעמתה עם האופוזיציה המשולבת של ה-CCF והשמרנים בחמישה שבועות של סערה פרלמנטרית על סיוע כספי ציבורי לבניית תחנות זיקוק של גז טבעי וצינורות להעביר את הגז המזוקק. כנס נקרא בתחילת דצמבר 1956 להחליף את אלכסנדר דרו הפורש בהנהגת המפלגה. נכון לאותה העת מספר פעמים ניסה דיפנבייקר להתמודד על ראשות המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית ונכשל. לבסוף נבחר בוועידת 1956 לכהן בראש המפלגה כמועמד-של-פשרה, שאינו אהוד במיוחד על אף אחד מהמחנות הפנימיים במפלגתו. מועמדותו של דיפנבייקר קיבלה תמיכה מצד מפלגות מחוזיות נמרצות באונטריו, ניו ברונזוויק, נובה סקוטיה ומניטובה. למרות המאמצים הקצרים ליצור קמפיין "לעצור את דיפנבייקר" באונטריו, הוא היה המועמד האהוד המיידי על פני יריביו, דונלד מתואן פלמינג ואדמונד דייווי פולטון. בנאום המינוי שלו קרא דיפנבייקר למפלגה לגרש תחושת תבוסתנות לקראת הבחירות הקרבות.
רק מעטים בקרב חברי מפלגתו האמינו שיהיה ביכולתו לגבור בבחירות הכלליות על יריבו, לואי סן-לורן, והמפלגה הליברלית שהנהיג (ששלטה בקנדה למעלה מעשרים שנה רצופות). הממשלה הליברלית נותרה שאננה כשהתכוננה לבחירות המוקדמות של הקיץ בשנת 1957. לעומת זאת, דיפנבייקר, בגיל 61, ניהל קמפיין נמרץ. דיפנבייקר העלה תוכנית של פיתוח כלכלי לאומי שמטרתו בעיקר להוביל צמיחה בפרובינציות האטלנטיות, בצפון ובמערב. במשך שלושה חודשים הוא ניהל קמפיין לאומי קדחתני בסיוע מנהל הקמפיין אליסטר גרוסארט, מנהל הפרסום של תעמולת הבחירות דלטון קינגסלי קאמפ, והארגון היעיל של המפלגה השמרנית באונטריו של לסלי מיסקמפבל פרוסט. באמצעות מימון משופר המפלגה הצליחה לתרום בנדיבות לקמפיינים מקומיים בכל הפרובינציות. המסר של דיפנבייקר לבוחרים היה חיובי ומתמרץ, כשהוא נזכר בתפקיד המפלגה בהקמת קנדה דרך איחוד קנדה בהנהגת ג'ון אלכסנדר מקדונלד. ”מקדונלד עסק בפיתוח המערב. אנו מודאגים מהתפתחויות בפרובינציות... ובגדותינו הצפוניות בפרט... הצפון, על כל המשאבים העצומים והעושר הנסתר שלו - הפלא והאתגר של הצפון חייבים להפוך לתודעה הלאומית שלנו.” המדינה התעוררה ב-10 ביוני לניצחון שמרני מפתיע של 112 מושבים לעומת 105 המושבים הליברלים; CCF השיגה 25 מושבים ומפלגת השיתוף החברתי השיגה 19. ביחד, שתי המפלגות המשניות החזיקו במאזן הכוחות. דיפנבייקר נכנס לתפקידו כראש ממשלה ב-17 ביוני 1957 כמנהיג ממשלת מיעוט.
ראש ממשלה, קדנציה ראשונה > ממשל דיפנבייקר

ביוני 1957 ניצחונו של דיפנבייקר במפתיע בבחירות הכלליות, נישא על גל רצון לשינוי ותוך הצטיינותו בנשיאת נאומים. הרוב לו זכה היה דחוק ביותר ולמעשה, בשל שיטת הבחירות, נבחר על ידי מיעוטם של האזרחים. עם למעלה מ-60 חברים שמרנים חדשים בבית הנבחרים, דיפנבייקר בחר בקבינט שלו לגמרי מתוך חברי הפרלמנט. בחודש שלאחר הקמת הקבינט דיפנבייקר מינה את השר הראשון שלו שמקורו מחוץ לבית הנבחרים כשסידני ארל סמית', אז נשיא אוניברסיטת טורונטו, הפך לשר לענייני חוץ. ג'ורג' אלכסנדר דרו מונה לנציב העליון הקנדי בלונדון. בימיו הראשונים של ממשלו התחייב דיפנבייקר להפנות 15 אחוזים מכלל מסחר החוץ של קנדה מארצות הברית לבריטניה. ההבטחה תישאר בלתי ממומשת למרות מאמצי הממשלה המתמשכים להפחית את התלות בשוק האמריקאי ולקדם את הסחר עם חבר העמים הבריטי. הממשלה החדשה המשיכה באומץ עם תוכנית חקיקה שאפתנית של תמיכה ממשלתית במחירי ייצור חקלאי, הלוואות לדיור, סיוע לפרויקטים לפיתוח ברחבי הארץ, הפחתות מיסים והעלאת פנסיות הזקנה ומשכורות עובדי המדינה. סקרי דעת הקהל הראו תמיכה חזקה בממשלה החדשה בתחילת דרכה.
דיפנבייקר הואשם במהרה בניהול ממשלה של איש אחד. האשמה הזו הייתה נכונה במובן זה שניצחונותיו בבחירות והמערכת הפוליטית מיקדו את תשומת הלב הציבורית להנהגתו, מצב שאיפשר האשמות של האופוזיציה בפופוליזם, אך לא נכונה כתיאור של תהליך השלטון. בתקופת פעילותו באופוזיציה הוא היה מתבודד בוועידות השמרניות ובהיותו בהנהגה התגאה בנוכחותו השולטת. הוא נטה לחוסר אמון ביועצים קרובים ולא היה בנוח עם הממונים האינטלקטואליים שלו - אם כי הסתמך רבות על פקיד המועצה הסמויה, רוברט ברוטון ברייס. לא הייתה לו כל נטייה לקדם במערכת הפוליטית יורשים פוטנציאליים. לאורך כהונתו הוא קיים ישיבות קבינט אינסופיות בחיפוש אחר קונצנזוס עם שאר חברי הממשלה, עיכב החלטות מחוסר וודאות (בהיעדר משבר או מצב חירום שדחק אותו למהר) והותיר את שריו לנהל את מחלקותיהם בחופש פעולה יוצא דופן. דיפנבייקר לא היה מעצב מדיניות נרחבת ולא מתפשר מיומן, והעדיף את הוויכוחים הממושכים שפיתחו הצעות חוק בפרלמנט בבית על כל קידום ותיווך ארוך טווח של רעיונותיו.
ראש ממשלה, קדנציה ראשונה > ממשל דיפנבייקר > בחירות הבזק 1958

כאשר המנהיג הליברלי, לסטר בולס פירסון, העביר להצבעה הצעת אי אמון שהציעה לשמרנים להחזיר את השלטון לליברלים, דיפנבייקר ניצל את ההזדמנות לבקש את פירוק הפרלמנט לבחירות במרץ 1958. דיפנבייקר הצליח להקים ממשלת-מיעוט אך ביקש לגיטימציה של ממש ורוב מוצק. לפיכך הכריז על בחירות בזק והשתמש בהצעת אי-האמון כתירוץ לכך. ב-1958 התקיים מסע בחירות בו הציג את תוכניתו להשקעה ופיתוח בצפון המדינה. הקמפיין של דיפנבייקר משנת 1958 היה לגרסה פשוטה ושופעת יותר של קמפיין המפלגה מ-1957, הכוללת חזון חדש של האומה הכלכלית והרוחנית. הרטוריקה של דיפנבייקר תפסה את הלך הרוח הציבורי. הקמפיין שלו סחף את המדינה בגל התלהבות אופורית. הכרזות קראו לבוחרים "לעקוב אחר ג'ון". הוא זכה להצלחה הן בפרובינציות דוברות האנגלית והן בקוויבק, דוברת הצרפתית, שבה זכתה המפלגה השמרנית לראשונה לרוב מזה כמאה שנה. בבחירות אלה זכה דיפנבייקר לרוב הגדול ביותר בבחירות כלליות במדינה מאז ומעולם.
בסיומן של הבחירות השיגו השמרנים 97 מושבים נוספים, ובסך הכל ניצחו ברוב מוחץ של 208 מושבים מתוך 265 מושבים סך הכל. בין לבין השיגו השמרנים 50 מושבים בקוויבק. בנאום הניצחון שלו דיפנבייקר הכריז כי "המפלגה השמרנית הפכה למפלגה לאומית באמת המורכבת מכל תושבי קנדה מכל הגזעים המאוחדים בתפיסה של קנדה אחת." חזונו של דיפנבייקר העלה את ציפיות הציבור מעבר לאפשרות של סיפוק. היה זה באותה העת, שהיה דיפנבייקר בשיא התמיכה העממית שלו והציפיות לגביו היו בשיאן. אחת מפעולותיו הראשונות של דיפנבייקר הייתה מינויו של ג'יימס גלדסטון (בשמו המקורי אקאי-מה-מוקה), יליד-קנדי, לחבר הסנאט הקנדי. היה זה היליד הקנדי הראשון שמונה לסנאטור. אולם עיתונאי בן הזמן, פיטר ניומן כתב: "הוא הגיע לתפקיד הקשה ביותר במדינה בלי לעבוד כשכיר או כמעסיק, בלי שנאלץ לפטר או לשכור לעבודה ולו אדם אחד ובלי שניהל שום ארגון הגדול ממשרד עורכי דין למעוטי יכולת."
ראש ממשלה, קדנציה ראשונה > מדיניות חוץ

במאי 1961 אירח את ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון. לפי דיווח העיתון "דבר" גילה דיפנבייקר התעניינות רבה בנעשה בישראל וגילה גם התמצאות בפרטים. הפגישה הייתה חלק ממהלך בו ביקש דיפנבייקר להפוך את קנדה לבעלת מעמד של מדינה פעילה בתחום המשא ומתן הבינלאומי. עוד באותו החודש נפגש דיפנבייקר גם עם יעקב הרצוג, שגריר ישראל בקנדה.
כראש ממשלה, דיפנבייקר היה להוט להשפיע על הזירה הבינלאומית באופן השווה למעורבותו של יריבו הפוליטי פירסון. בקיץ 1958 הוא אירח את ראש ממשלת בריטניה, הרולד מקמילן, ואת הנשיא האמריקני אייזנהאואר בביקורם של השניים באוטווה ובסתיו אותה שנה הוא סייר באירופה ובארצות חבר העמים באסיה. באירופה הוא זכה לפגוש בנשיא צרפת שארל דה גול, הקנצלר קונראד אדנאואר מגרמניה המערבית, וראש הממשלה עמינטור פאנפאני מאיטליה. באסיה הוא העריץ את המדיניות האנטי-קומוניסטית של מנהיג פקיסטן, איוב ח'אן ואת הריאליזם הפוליטי של ראש הממשלה ג'ווהרלל נהרו מהודו, ויצא נגד הנייטרליות של ראש הממשלה סולומון בנדרנאיקה מסרי לנקה. דיפנבייקר נשא נאום מרכזי בפני האספה הכללית של האומות המאוחדות ב-26 בספטמבר 1960, והוקיע את ברית המועצות על עריצותה הפנימית, על הקולוניאליזם הגס שלה במזרח ומרכז אירופה ואיומיה על הגוש המערבי. הנאום זכה לשבחים מצד מנהיגים מערביים אחרים.
ראש ממשלה, קדנציה ראשונה > מדיניות חוץ > ארצות הברית: אייזנהאואר וקנדי

ההחלטות הראשוניות של ראש הממשלה במדיניות החוץ והביטחון, לעומת זאת, התקבלו בביטחון ובהחלטיות. הם היו מעורבות ביחסי ההגנה והביטחון המשותף של קנדה עם ארצות הברית, ונוצרו באווירה של לבביות עם הממשל האמריקני של הנשיא דווייט אייזנהאואר. דיפנבייקר היה שותף לאייזנהאואר והדגיש את האיום מצד ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה. ההחלטות צמחו באופן טבעי משיתוף הפעולה בין הממשלה הליברלית הקודמת לבין ארצות הברית והגבירו את המעורבות הקנדית במערכת הצבאית האמריקאית. ביולי 1957 דיפנבייקר ושר הביטחון פירקס - שפעלו ללא התייעצות הקבינט - חייבו את קנדה להשתתפות בהסכם ההגנה האווירי של אמריקה הצפונית, המכונה NORAD. ממשלו של דיפנבייקר החל כאשר כבר היו איתותים על משבר כלכלי, שנבע לטענתו מן הממשל הקודם, המשבר החריף והעמיק בשנתו הראשונה כראש ממשלה. אחת מההחלטותיו השנויות ביותר במחלוקת הייתה ההחלטה לקצץ בתקציב הביטחון והמחקר ולבטל את פרויקט הדגל של התעשייה האווירית הקנדת, מטוס ה-אוורו קנדה CF-105 ארו שהיה לא רק הישג טכנולוגי מרשים אלא גם בעל סמליות לאומית. הביטול שנכנס לתוקפו ב-20 בפברואר 1959 נקרא על ידי רבים עד היום "יום השישי השחור" של התעשייה בקנדה. עשרות מדענים, מהנדסים ומומחים עברו לארצות הברית שם התקבלו בזרועות פתוחות לתוכנית החלל האמריקאית ולתעשיות הביטחוניות שם.
כנשיא ארצות הברית, אייזנהאואר גילה כבוד והתחשבות מתמדת כלפי עמיתו הצפוני. נקודות חיכוך אפשריות במדיניות ההגנה המשותפת ובעניינים אחרים טופלו בוושינגטון בכבוד רצונותיה של קנדה ולעיתים באיחור קצר. בתור הפעולה הרשמית האחרונה שלו לפני שעזב את תפקידו, אייזנהאואר הזמין את דיפנבייקר לבית הלבן לחתימה חגיגית על חוזה נהר קולומביה השנוי במחלוקת ב-17 בינואר 1961. יחסיו של דיפנבייקר עם ממשלו של ג'ון פ. קנדי היו מעורערים. למורת רוחו העזה של דיפנבייקר, קנדי כינה אותו "דיפנבאווקר" כשהפך לראשונה לנשיא. אף על פי שהפגישה הראשונית שלהם בוושינגטון ב-20 בפברואר הייתה לבבית באופן שטחי, קנדי הביע בפני אחיו רוברט קנדי את הסתייגויותיו מפני דיפנבייקר, והממשל האמריקני התחיל כמעט בבת אחת לגלות קוצר רוח כלפי קנדה.
ראש ממשלה, קדנציה ראשונה > מדיניות חוץ > דרום אפריקה

עוד באותה שנה היה מבין ראשי התוקפים את דרום אפריקה על מדיניות האפרטהייד שלה והוביל התנגדות לכניסתה לחבר העמים הבריטי. למרות דחייתו הנחרצת את מדיניות האפרטהייד בדרום אפריקה, דיפנבייקר היסס לשקול את הדרת דרום אפריקה מחברות בחבר העמים הבריטי בטענה כי אסור לחבר העמים להתערב בענייני הפנים של חבריה. הלחץ הפוליטי לפעולה התגבר לאחר הפרעות וטבח משטרתי במפגינים שלווים בשארפוויל במרץ 1960. בפגישה של ראשי ממשלת חבר העמים במאי עבד דיפנבייקר עם ראש הממשלה מקמילן כדי למנוע פיצול בין המנהיגים על רקע קווים גזעיים. הוועידה הציעה לדרום אפריקה זמן לשנות את מדיניותה על ידי הסכמה כי במקרה שהיא תבחר להיות רפובליקה במקום איחוד דרום אפריקה הנתון למלוכה הבריטית, היא תצטרך לבקש הסכמה מחברי חבר העמים האחרים לקבלה מחדש לחבר. כאשר האוכלוסייה הלבנה בדרום אפריקה הצביעה באותו אוקטובר לטובת רפובליקה, הודיע ראש הממשלה הנדריק פרוורד כי יבקש להמשיך בחברות בקהילת חבר העמים בפגישה במרץ 1961. דיפנבייקר הגיע לאותה פגישה כשהוא נושא דעות חלוקות על דרום אפריקה, חלק מיועציו קראו להדיר אותה, חלקם קראו לחידוש חברותה יחד עם הצהרת חבר העמים על שוויון גזעי, ואחרים תמכו בעיכוב נוסף. כאשר פרוורד קרא לניסוח הצהרה שתוציא את כל ההאשמות על ארצו, דיפנבייקר התייצב לצד המנהיגים הלא לבנים בדחיית ההצעה. פרוורד משך את הבקשה לעירוב דרום אפריקה בחבר העמים ועזב את הפגישה.
דיפנבייקר הורה על הקמת רשת של עשרות בונקרים לשעת חירום, מחשש להתקפה גרעינית שהיו אמורים להגן על אנשי ממשל וצבא ולשמש כמפקדות אזוריות וארציות (השם הרשמי של הפרויקט היה Emergency Government Headquarters - מפקדות חירום ממשלתיות). הבונקרים, חסיני נשורת גרעינית, נבנו בסודיות באזורים כפריים מחוץ לערים הגדולות והיו מסוגלים לאכסן עשרות אנשים למשך שבועות. הבונקרים מכונים בסלנג הקנדי "דיפנבונקרס", על שמו.
ראש ממשלה, קדנציה ראשונה > מדיניות פנים > חירויות האזרח, אינדיאנים והקוד הפלילי

באופוזיציה דיפנבייקר היה תומך ידוע ונועז של חירויות האזרח. בשנת 1958, כראש ממשלה, הבטיח להגן על הזכויות "המוגדרות ומובטחות במונחים מדויקים ופרקטיים לכלל האנשים על פי חוק הארץ". לאחר שנתיים של דיון אינטנסיבי על היתרונות של תיקון חוקתי המחייב את כל רמות השלטון לעומת העברת החקיקה הפדרלית ההצהרתית, דיפנבייקר בחר בחקיקה פרלמנטרית רגילה במקום תיקון חוקתי. הצעת החוק, הכריז, תשמש לחינוך אזרחים על זכויותיהם הקיימות ותשמש כריסון וכמדריך למחוקקים הפדרליים. דיפנבייקר הודה - בהיעדר תיקון חוקתי - כי הצעת החוק שלו הייתה רק צעד ראשון עבור קנדה, אך בכל זאת הייתה התחייבות לכלל האזרחים כי מעתה יכובדו זכויותיהם. הוא נאם לבית הנבחרים על המשמעות של השינוי הזה עבורו: ”אני יודע דבר על משמעות החקיקה עבור חלק מאנשינו שאינם בעלי שמות בריטים או צרפתים אלא לא קנדיים מכיוון שאני לא בן למוצא בריטי או צרפתי.”
הצעת החוק אומצה פה אחד באוגוסט 1960, ובדיעבד הייתה הישגו הבולט ביותר של דיפנבייקר. הוא הכיל שני סעיפי פעילות לעקוף את החקיקה, האחד מאפשר לפרלמנט לעקוף את הערבויות הכלולות בחקיקה, והשני הוא מצב חירום מלחמתי. החקיקה פורשה בזהירות על ידי בתי המשפט, אך הייתה לו חשיבות פוליטית למופת. תחת ראש הממשלה פייר אליוט טרודו, הוא יועבר לאמנת הזכויות והחירויות הקנדית, הכוללת את אותם פטורים גם כן. בהמשך שנת 1960 הרחיב הפרלמנט את הזיכיון הפדרלי לאוכלוסיית הילידים האמריקאים בקנדה. כרזת "מגילת זכויות האזרח" הקנדית הייתה הפעם הראשונה בה הוגדרו זכויות האזרח בקנדה. למגילה היה תוקף הצהרתי ומוסרי חשוב, אך היא לא נכללה בחוקה ולא עוגנה בחוקים עם סמכויות אכיפה שיאפשרו לבתי משפט לפסוק בהתאם לרוחה. כמו כן לא נמנעה אפשרות של בתי נבחרים של פרובינציות לחוקק חוקים מקומיים שיעמדו בסתירה למגילת הזכויות. אולם למגילה היה תוקף ציבורי והיא צוטטה בפסקי דין רבים כקו מנחה. רק ב-1982 נחקקו חוקים שעיגנו חלק מהפרקים.
בשנה שלאחר מכן עסק הקבינט של דיפנבייקר בנושא מצפוני אחר שהטריד את ראש הממשלה. במשך שלוש השנים לאחר שתפס את השלטון, הקבינט בדק את כל ההרשעה הפלילית הכרוכה בעונש מוות ארוך ומייסר, אישר כמה עונשים והטיל וטו על אחרים. משימתם הוקלה לאחר מעבר תיקוניו של שר המשפטים פולטון לחוק הפלילי, שיצרו שתי קטגוריות של עבירות רצח והגבילו את עונש המוות למגוון צר של עבירות מכוונות. ב-1960 החל דיפנבייקר להפעיל רפורמות בחקלאות וסיוע לחקלאים ומתיישבים בצפון, שסייעו להם לצאת מן המשבר הכלכלי. הוא אף מינה שרה ראשונה לקבינט שלו, הפעם הראשונה בה כיהנה בקנדה אשה במשרת שר. התקציב הראשון של ממשלת דיפנבייקר, בשנת 1958, היווה את קו השיא להוצאות נוספות לנוכח מיתון כלכלי, אך העדפתו של ראש הממשלה לסיוע לחקלאים בערבה ותוכנית בלתי מתואמת של פרויקטים לפיתוח בפרובינציות האטלנטיות ובמערב ערערה בהדרגה את התקציב.
הקדנציה השנייה ומשבר הגרעין > בחירות 1962 ותוצאותיהן

בסופן של הבחירות של 1962 זכה דיפנבייקר ברוב דחוק והקים קואליציה שברירית. הוא האשים את ארצות הברית בהתערבות בתוצאות הבחירות. הסיבה לכך הייתה מחלוקת עמוקה בין ממשל דיפנבייקר לבין הממשל האמריקאי בנושא הגרעין. עם ביטול תוכנית האוורו חתמה קנדה על הסכם הגנה עם ארצות הברית במסגרתו רכשה קנדה מארצות הברית טילים מסוג בומראק (Bomarc) ומטוסי וודו (Voodoo). ארצות הברית דחקה בקנדה לחמש את הטילים בראש קרב גרעיני ולרכוש פצצות אטום כחלק ממעטפת ההגנה שאמורה קנדה לספק לארצות הברית מפני תקיפה סובייטית מצפון. דיפנבייקר סירב ל"גִרעוּן" ממספר טעמים. ראשית, הדבר מפר את הניקיון הגרעיני של קנדה, החיוני לה כגוף בעל מעמד מתווך בזירה הבינלאומית, מעמד אליו חתר דיפנבייקר תמיד ובפרט בזירת הפיקוח על הנשק הגרעיני. שנית, ארצות הברית שמרה לעצמה את הזכות להכריע בנוגע להפעלת הנשק הגרעיני שעל אדמת קנדה, תוך מה שנדמה כהפרת הריבונות הקנדית. שלישית, דיפנבייקר סירב לשמש שדה ניסויים לשכנה מדרום ולסכן את תושבי מדינתו בכך שיעמידם בזירת קרב גרעיני עתידי, אותו מעוניינת ארצות הברית להרחיק משטחה-שלה.
עוד כשקנדי ביקר באוטווה במאי 1961 המתח התגבר. דיפנבייקר הסביר את הקושי הפוליטי שלו לקבל החזקת ראשי נפץ גרעיניים לנוכח הרגש הגובר נגד הגרעין ברחבי הארץ; קנדי הגיב כי כישלון חימוש הנשק החדש יהפוך את קנדה למדינה נייטרלית במלחמה הקרה. כשדיפנבייקר גילה בטעות תזכיר חסוי של הבית הלבן המייעץ לקנדי "לדחוף" את קנדה במספר נושאים, ראש הממשלה בחר להתעלם מעצת עובדיו מלהציג אותה לקנדי, במקום להגיש אותה לשימוש פוטנציאלי עתידי נגד הנשיא. (התזכיר הודלף לציבור במהלך מערכת הבחירות בשנת 1963) משא ומתן רשמי להסכם על ראשי הנפץ לא התקדם באווירה זו של חוסר אמון - אם כי באותה תקופה קנדי לא הגיש תלונה פומבית על היסוסה של קנדה. בעת משבר הטילים בקובה ב-1962 סירב לאשר העמדת כוחות צבא קנדיים בכוננות עליונה, שר ההגנה שלו העמיד את כוחותיו בכוננות על אף שלא קיבל לכך הנחיית קבינט.
הקדנציה השנייה ומשבר הגרעין > משבר הגרעין ונפילתו של דיפנבייקר

ביולי 1962 נפל דיפנבייקר, שבר את קרסולו ורותק לבית חולים. בינתיים היחסים הטובים של ממשלת דיפנבייקר עם ממשלת בריטניה הלכו ונמוגו. הכבוד הראשוני של ראש הממשלה מקמילן התקרר כאשר דיפנבייקר נקט עמדה חזקה ונחרצת באופן בלתי צפוי בנושא החברות של דרום אפריקה בחבר העמים הבריטי, ונעלם למעשה מפעילות בציבור כשקנדה מתחה ביקורת על הבקשה הבריטית לכניסה לקהילה הכלכלית האירופית, או לשוק המשותף. דיפנבייקר והנציב העליון שלו, אלכסנדר דרו, ראו בבקשה הבריטית בגידה ברגשות ובאינטרסים הכלכליים של קנדה ופעלו כדי לערער את הצלחתה בהיעדר ערבויות מסחריות מוצקות לחברי חבר העמים. דיפנבייקר הגיש תלונות תכופות על חוסר ההתייעצות של בריטניה עם שותפותיה למדינות חבר העמים בנושא ולקח סיפוק פרטי מרמזים לחוסר אמינות של צרפת בעניין (על הבקשה הבריטית הוטל וטו על ידי הנשיא הצרפתי דה גול בינואר 1963). דעת הקהל הקנדית בעניין הייתה חלוקה, אך המוניטין של ממשלת קנדה התערער על ידי הערות בעיתונות לפיהן היה דיפנבייקר מתנשא וחסם את הגעת תגובתה של בריטניה בעניין לידיעת הציבור הקנדי הרחב.
המשא ומתן עם ארצות הברית התמוסס במהירות, וושינגטון העלתה את הלחץ ביחסי המדינות בכך שהאשימה את ממשלת דיפנבייקר בשקר ובהזנחת התחייבויותיה הצבאיות לנוכח משבר הטילים בקובה. האופוזיציה התאחדה כדי לגנות את החלטיותו של דיפנבייקר וב-5 בפברואר 1963 הובסה ממשלתו בבית הנבחרים והתפזרה לקראת בחירות נוספות. המשבר המחריף היווה שעת כושר ליריבו מן המפלגה הליברלית, אשר תמך בחיזוק הקשרים עם ארצות הברית ובהידוק חוזה ההגנה, תוך אימוץ מדיניות הגרעין האמריקאית, לערער את יסודות הקואליציה השבירה של דיפנבייקר. זאת ועוד, גם בתוך מפלגתו של דיפנבייקר עצמה נבעו סדקים וב-4 בפברואר 1963 התפטר שר ההגנה שלו, דאגלס הארקנס, שתמך בגירעון. יומיים לאחר מכן התמוטטה הקואליציה.
דיפנבייקר נכנס למערכת הבחירות בשנת 1963 עם קבינט מתפורר. חמישה שרים ראשיים ועוד שרים אחרים נוספים התפטרו או פרשו. העיתונים התומכים של דיפנבייקר, 'הטלגרם של טורונטו', 'הגלוב ודואר', וכל העיתונים מלבד ארבעה אחרים ברחבי הארץ, נטשו את תמיכתם בקמפיין השמרני. ארגון המפלגה התמוטט - אף על פי שמנהלי הקמפיין העיקריים שמרו על נאמנותם למנהיג המפלגה. יומיים בלבד לאחר תחילת קמפיין הבחירות הכריז דיפנבייקר כי יפעל לריכוך מדיניותו כלפי ארצות הברית כהבטחת בחירות שנועדה להשיג תמיכה עממית נרחבת יותר. דיפנבייקר יצא למסלול הקמפיין שנלחם ב"ממשלה האמריקאית ומאתגריו הליברלים". כשחצה את המדינה במסע נאומים, כשברך את המצביעים בתחנות רכבת קטנות בקור העז, הוא קיבל השראה ממסע הבחירות של הנשיא האמריקאי הארי טרומן בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948. הציבור הכפרי, הערבה והעיירה הקטנה שלו הגיב בהתלהבות כשהוא לעג למפלגה הליברלית ולמשרד החוץ האמריקני. לאורך כל הקמפיין התמיכה השמרנית נותרה יציבה ואילו זו של הליברלים פחתה עד שב-8 באפריל (יום הבחירות), דיפנבייקר הותיר את המנהיג הליברלי פירסון בחמישה מושבים פחות מרוב מוחלט. דיפנבייקר עם זאת הפסיד בבחירות עם 95 מושבים בלבד והתפטר מתפקידו בעוד פירסון נכנס למשרדו של ראש הממשלה דרך הקמת ממשלת קואליציה ב-22 באפריל. עם הפסדו בבחירות ומינויו של פירסון לראש הממשלה החדש מטעם המפלגה הליברלית, דיפנבייקר הפך לראש האופוזיציה.
ראש האופוזיציה > ישראל, דגל קנדה ופוליטיקה

בסוף 1963 ערך דיפנבייקר ביקור של למעלה משבוע בישראל ובו התקבל אצל ראשי המדינה, אף על פי שלא היה עוד ראש ממשלה. הוא ערך ביקורים רבים ברחבי המדינה והתקבל בכבוד ובחיבה. בין לבין היה אורח כבוד של נשיא מדינת ישראל, זלמן שזר. בסופו של מסעו יצא בהצהרה כי לפי הבנתו השתפרו יחסי ישראל - ארצות ערב.
במשך שלוש שנים וחצי המשיך דיפנבייקר כמנהיג האופוזיציה במאבק ממושך מצד גורמים במפלגתו שלו, אך נותר אגרסיבי ומאיים כלפי יריביו הליברלים בבית הנבחרים. הוא השליך שערוריות מביכות עבור הממשלה בזו אחר זו - כולן היו מעורבות בפעילות חברי המפלגה מקוויבק. רוב המקורבים בתקופת הממשל שלו, בהם יועציו, התלויים בו בשל הצלחתם בפוליטיקה, נותרו נאמנים. דיפנבייקר הוביל מדיניות לפיה קנדה היא חלק בלתי נפרד מהכתר הבריטי. הוא התנגד לחבירתה של בריטניה לשוק האירופאי המשותף וטען שבכך היא מחזקת את ההקשר היבשתי, מנתקת את הקשר עם קנדה ומותירה לה כבעלת ברית יחידה את ארצות הברית, שממדיניותה התוקפנית סלד. הוא גם התנגד למהלך הראשון שהובילה הממשלה הליברלית החדשה, אימוץ דגל "עלה האֶדֶר", וטען בתוקף שעל קנדה להמשיך ולדבוק בנס קנדה האדום. דיפנבייקר הוביל דיון ציבורי טעון ויצרי שנקרא דיון הדגל הגדול, אך הוא הפסיד במאבקו זה ובראשית 1965 נקבע דגל עלה האדר כדגלה הרשמי של קנדה.
פירסון, שהוטרד והוסחה דעתו מהתקפותיו הבלתי פוסקות של דיפנבייקר בבית הנבחרים, קרא לבחירות ב-8 בנובמבר 1965, בתקווה להעניק מכה אנושה לאופוזיציה השמרנית שלו. יריבים שמרנים ישנים בהנהגת המפלגה חזרו לשיח הציבורי ולפעילות הפוליטית בתקווה לחיים פוליטיים אחרי דיפנבייקר, בעוד מנהיג המפלגה עצמו חלם לחזור לשלטון. בגיל 70 ניהל קמפיין לאומי נמרץ נוסף. פירסון לא הצליח למצוא שום נושא ברור להדגיש עליו את היציאה לבחירות נוספות מוקדם מהתאריך הנקבע במקור, מעבר לקריאתו לממשלת רוב ליברלית יציבה ולהשמדת יריבו הפוליטי ארוך השנים, אך נראה לאורכן של הבחירות כי המאבק בין פירסון ודיפנבייקר לא תסס. שוב השמרנים של דיפנבייקר שללו מהנהגת המפלגה הליברלית את הרוב שלו היא ייחלה. השמרנים, עם 97 מושבים, החזיקו בשני מושבים יותר מבעבר, וכך גם הליברלים עם 131 מושבים (שלושה מושבים פחות מהשגת רוב). המפלגה הדמוקרטית החדשה, שמנתה 21 מושבים לאחר הבחירות, זכתה בארבעה מושבים חדשים, ואילו מפלגות הנוצרים והנושים החברתיים (אשר התפצלו) ספגו הפסדים.
ראש האופוזיציה > ירידה מהנהגת המפלגה

בשלב זה הסכסוך הפוליטי בין דיפנבייקר לפירסון הפך לאגרסיבי יותר משהיה קודם לכן. 1966 החלה עם ההתקפות המחודשות של דיפנבייקר על אחדותה הרופפת של הממשלה הליברלית, מה שגרם לתביעות נגד ממשלו שלו על כך שלא פעל בעניין ביטחוני. חקירה שיפוטית שנערכה על ידי השופט ווישארט פלט ספנס, שמונתה לבחון את מה שנודע כפרשת מונזינגר, הייתה למעשה חקירה לאחר מעשה של שיקול הדעת המדיני שהפעילה ממשלת דיפנבייקר. דיפנבייקר, פולטון ועורכי דינם נסוגו במחאה מהחקירה באמצע הדיונים. בדו"ח הסופי לא נמצאה שום פגיעה בביטחון הלאומי, אך דיפנבייקר נתקף על כך שלא הצליח לפטר את המשנה לשר ההגנה המשנה שלו, פייר סביני, כשנודע לו על הקשר מחוץ לנישואין של סביני עם גרדה מונסינגר, שככל הנראה התגלתה מאוחר יותר כפעילה סובייטית בדרג נמוך. הקרב השני של דיפנקבייקר ב-1966 סבב בתוך מפלגתו, שם נאבק להסדיר את סמכותו במשרדי המפלגה ובאחדות הלאומית ולשמר את ההנהגה שלו. התפרצויות חוסר שביעות הרצון התרבו, אך בהיעדר מערכת רשמית של פריימריז פנים-מפלגתיים, דיפנבייקר ראה כמובן מאליו כי כהונתו אינה מוגבלת. לאחר שהשתכנע שהמנהיג לא ייקח פרישה מרצון, הציע נשיא המפלגה, קמפ דלתון, רפורמה בחוקת המפלגה כדי לדרוש הצבעה אוטומטית בשאלה האם לערוך כינוס מנהיגות בעקבות ההפסד בבחירות הכלליות. דיפנבייקר עמד באתגר של קמפ בכך שהאשים אותו בדקירת גב, אך הוא הסכים על כינוס מנהיגות שיתקיים ב-1967.
במהלך תכנון הוועידה סירב דיפנבייקר לאשר את מועמדותו להנהגת המפלגה. לבסוף, הוא עמד לבחירה מחודשת באופוזיציה לקראת החלטת ועידה העולה מוועידת המדיניות של המפלגה, שדיברה על טיפוח מדיניות לאומית המבוססת על גבי "שני העמים המייסדים" של קנדה או על "מדינות הדוקס". (טיוטת ההחלטה תיארה למעשה מדינה "המורכבת מתושביה המקוריים של הארץ הזו ושני העמים המייסדים [מדינות דוקס; שהיוו למעשה את בריטניה וצרפת] בעלי זכויות היסטוריות, שבנוסף להם הצטרפו אנשים ממדינות רבות וממשיכים להצטרף אליהם") "הצעה זו", דיפנבייקר אמר לעיתונאים, ”תשים את כל הקנדים שמקורם הגזעי אחר מאשר בריטי וצרפתי בתפקיד של אזרחים משניים. כל חיי, אחד הדברים שניסיתי לעשות הוא להביא לאזרחות זו אזרחות שאינה תלויה בגזע או בצבע, בספירת דם או במוצא.” חזונו של דיפנבייקר "קנדה אחת" פירושו שוויון לאנשים פרטיים ומקומיים באשר הם, אך הוא לא יכול היה לקבל את הרעיון של "עמים מייסדים" או "אומות" אשר כללו קהילות מסוימות תוך אי הכללה של אחרות. הפנייה המוכרת שלו לשוויון - תמיד בהסתמך על ניסיונו האישי - הייתה מיועדת לאופוזיציה חריפה בתקופה שהמדינה הפכה למורכבת מיותר מהגרים שונים. בהצבעה הראשונה להנהגת המפלגה הוא הפסיד ונקבע במקום החמישי.