stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה
המלחמה > המערכה הראשונה

הבריטים ארגנו כוח של כ-50,000 חיילים ובנובמבר 1878 פלשו לאפגניסטן דרך שלושה מעברי גבול. ניצחונותיהם בקרב עלי מאג'יד (אנ') (21 בנובמבר 1878) ובקרב פאיוור קוטל (אנ') (2 בדצמבר 1878) פתחו את דרכם לבירה קאבול ואילצו את שליט אפגניסטן, שיר עלי ח'אן, לברוח 400 ק"מ צפונה אל מזאר-י שריף. שיר עלי ח'אן העריך שלבריטים יהיה קשה להגיע למקומו החדש בגלל התארכות הקוים הלוגיסטיים, הצורך לכבוש שטחים גדולים, הקשיים לעבור בשטחי הינדו-כוש המושלגים ובגלל שקיווה למרד שבטים נגד הבריטים.
בתקופת שהותו במזאר-י שריף החל שיר עלי ח'אן לארגן כוחות כדי להילחם בבריטים שכבשו את קאבול ואף ניסה לקבל סיוע, לשם כך, מהרוסים. בין השאר שחרר שיר עלי ח'אן ראשי שבטים מהכלא כדי שיצטרפו לכוחותיו אך לאחר שהפר הבטחות קודמות, משוחררי הכלא נטו לא להצטרף אליו והעדיפו להכריז על עצמאות מהשלטון האפגני, דבר שאילץ את ח'אן להילחם לא רק כנגד הבריטים אלא גם כנגד השבטים המורדים. בסופו של דבר תנאי החיים והחורף הביאו להתדרדרות בבריאותו וב-21 בפברואר 1879 נפטר ח'אן במזאר-י שריף.
לאחר מותו של ח'אן החלה מלחמת ירושה בה היו מעורבים שלושה מילדיו. הבן מוחמד יקוב ח'אן (אנ') מונה רשמית כיורש אך בן נוסף, מוחמד עלי ח'אן, פעל כדי לצבור כוח ובן שלישי, איוב ח'אן, אומנם תמך באחיו היורש אך שאף גם הוא לצבור כוח.
המלחמה > אמנת גנדמק

ב-26 במאי 1879 חתם היורש, מוחמד יקוב ח'אן, עם הבריטים על אמנת גנדמק (אנ') שסיימה את השלב הראשון של המלחמה. על פי אמנה זו ויתר ח'אן על השליטה בקאבול ובאפגניסטן לטובת הבריטים בתמורה לפיצויים כספיים והבטחות לעמוד לצידו במקרה של פלישה לאפגניסטן. כמו כן כללה האמנה הסכמה לשליטת הבריטים בנקודות מפתח כמו מעבר ח'ייבר ומצודת ג'אמרוד (אנ') ובשטחים בצפון מערב אפגניסטן ובכוויתה שבמחוז בלוצ'יסטן.
המלחמה > המערכה השנייה

ב-3 בספטמבר 1879 רצחו מקומיים את הנציג הבריטי בקאבול, סר לואיס קוונגרי (אנ') ואת שומרי ראשו. פעולה זו הביאה למשלוח כוח בריטי כדי לכבוש שוב את קאבול. כוח זה (אנ'), שמנה כ-4,000 חיילים בפיקודו של מייג'ור גנרל פרדריק רוברטס, עבר מהודו לאפגניסטן וב-6 באוקטובר 1879 הביס את צבא אפגניסטן בקרב חרסיאב (אנ') וכבש שוב את קאבול הבירה.
חלק מהשבטים באפגניסטן ראו במוחמד יקוב ח'אן בובה של הבריטים וסירבו לקבל את מרותו או את מרותם של הבריטים. בעקבות כיבוש קאבול התקדם כוח של 10,000 אפגנים בפיקודו של מוחמד ג'אן ח'אן וורדק (Mohammad Jan Khan Wardak) כדי להסיג את הבריטים מקאבול. כוח זה הביס כוח בריטי קטן שניסה לעצור אותו ואז הטיל מצור על המחנה הצבאי הבריטי המבוצר שרפור (אנ') בשולי קאבול. הבריטים הנצורים הצליחו להחזיק מעמד מול האפגנים בהמתנה לתגבורת מקבול (אנ'). ב-23 בדצמבר 1879 נערכה ההתקפה האחרונה על המחנה ולאחר שנכשלה נפוצו החיילים האפגנים כשההוראה שניתנה לחיילים הבריטים הייתה לא לקחת שבויים.
המלחמה > בחירת אמיר חדש

הניצחון הזה חיזק את אחיזתם של הבריטים בקאבול. לאחר שחשדו שמוחמד יקוב ח'אן היה מעורב ברצח לואיס קוונגרי אילצו אותו הבריטים להתפטר. בעקבות התפטרות זו החלו הבריטים לבחון חלופות להמשך שליטם באפגניסטן כשמצד אחד חיפשו שליט חדש במקומו של ח'אן ומצד שני בחנו חלופה לפיצול אפגניסטן. בסופו של דבר, ביולי 1880, בחרו הבריטים בעבד א-רחמן ח'אן כאמיר של אפגניסטן. הייתה זו בחירה תמוהה משום שהאמיר הנבחר היה לפני כן בגלות בטורקיסטן ופנה לרוסים כדי לסייע לו לחזור לאפגניסטן וכן היה ידוע כמתנגד תקיף לבריטים. אחת הסיבות המרכזיות למהלך זה היה הרצון של השלטון הבריטי בהודו, בהובלת מושל הודו פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד, ליציאת בריטניה מאפגניסטן (למעט קנדהאר הקרובה לגבול הודו).
המלחמה > המרד של איוב ח'אן

בנו השלישי של שיר עלי ח'אן, איוב ח'אן, ששלט בעיר הראת במערב אפגניסטן, מרד בבריטים ביולי 1880. תחילה נלחם בכוח משמר בריטי שהיה מוצב במאיוונד (אנ') והביס אותו במהלך קרב מאיוונד (אנ') ואז הטיל מצור על קנדהאר. כוח משימה בריטי, בפיקודו של פרדריק רוברטס יצא מקאבול דרומה וב-1 בספטמבר 1880 הביס את איוב ח'אן והאפגנים המורדים במהלך קרב קנדהאר (אנ'). קרב זה סימל את סיום המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה.
לאחר סיום המלחמה

במערכה זו איבדו הבריטים כ-10,000 חיילים כש-1,850 מהם נהרגו בקרבות והשאר נפטרו ממחלות. עלות המלחמה הייתה כ-20 מיליון פאונד, פי שלושה מהתקציב המתוכנן.
בסיום המלחמה הכיר עבד א-רחמן ח'אן באמנת גנדמק ובשליטה של הבריטים בשטחים מסוימים באפגניסטן (כולל קנדהאר) וכן באחריותה של בריטניה ליחסי החוץ של אפגניסטן. בסופו של דבר תפסו הבריטים את השלטון באפגניסטן כחייץ בין הראג' הבריטי בהודו לרוסים וב-1881 החליטו הבריטים להפסיק להחזיק נציגות בקאבול ולצאת מכל השטחים שהיו עוד בשליטתם באפגניסטן.
בהמשך השנים גילתה בריטניה פנים נוספות של ח'אן לאחר שהחל לנהל בעצמו, ובניגוד להסכמים, את יחסי החוץ של אפגניסטן. כמו כן פרסם ח'אן קריאות לג'יהאד כנגד הבריטים (כמו גם כנגד הרוסים). התנהלותו האכזרית של ח'אן כלפי מתנגדיו הפנימיים (התנהלות שהעניקה לו את הכינוי "אמיר הברזל") הקשתה על קיום הקשרים הדיפלומטיים של הבריטים איתו.
ב-1893 הגיע שליח הבריטים, מורטימור דוראנד (אנ'), לקאבול וניהל משא ומתן עם ח'אן לקביעת הגבול בין הודו ואפגניסטן ולמהלכים לשיפור היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות. שיחות אלו הביאו לחתימת הסכמים בין בריטניה לאפגניסטן וכן נקבע קו דוראנד (אנ') בין אפגניסטן לפקיסטן.
לקריאה נוספת

Raugh, Harold E. Jr., Victorians at war, 1815-1914: Encyclopedia of British military history, California, US, ABC-CLIO, 2004.
Barthorp, Michael (2002). Afghan Wars and the North-West Frontier 1839–1947. London: Cassell. ISBN 0-304-36294-8
Blood, Peter R, ed. (1996). Pakistan: A Country Study. Diane Publishing. ISBN 9780788136313
Farwell, Byron (1973). Queen Victoria's Little Wars. London: Allen Lane. ISBN 0713904577
Johnson, Robert (2011). The Afghan Way of War: How and Why They Fight. Oxford University Press. ISBN 9780199912568
Wilkinson-Latham, Robert (1977). North-West Frontier 1837–1947. London: Osprey Publishing. ISBN 0-85045-275-9
טקס החתימה על אמנת גנדמק במאי 1879. במרכז מוחמד יקוב ח'אן ושני משמאל סר לואיס קוונגרי שמונה לאחראי על קאבול ונרצח בספטמבר אותה שנה
פיונגיאנג

| --- | --- |

משמאל למעלה: מבט על העיר, מגדל ג'וצ'ה, ארמון השמש קומסוסאן, שער הניצחון, קשת האיחוד, המצבה של דונגמיונג והמטרו של פיונגיאנג
 מדינה:  קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית
 מחוז:  פיונגיאנג
 תאריך ייסוד:  2333 לפנה"ס
 שטח:  1,747.7 קמ"ר
 גובה:  27 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  3,183,135 (2024)
  ‑ צפיפות:  1,459 נפש לקמ"ר (2008)
 קואורדינטות:  39°01′55″N 125°45′14″E﻿ / ﻿39.031859°N 125.753765°E﻿ / 39.031859; 125.753765
 אזור זמן:  UTC +9
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קוריאה הצפונית מוגדלת) המהונג צ'ונגג'ין נאמפו וונסן סינוויג'ו טאנצ'ון קאצ'ון קסונג סריוון הרפובליקה העממית של סין  רו. קוריאה הדרומית  ים יפן הים הצהוב פיונגיאנג(למפת קוריאה הצפונית רגילה) המהונג צ'ונגג'ין נאמפו וונסן סינוויג'ו טאנצ'ון קאצ'ון קסונג סריוון הרפובליקה העממית של סין  רו. קוריאה הדרומית  ים יפן הים הצהוב פיונגיאנג     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
רחוב בפיונגיאנג
מופע במסגרת האריראנג באצטדיון האחד במאי
פיונגיאנג (בקוריאנית: ‏평양직할시קובץ:Ko-평양.oga‏Ⓘ‏) היא בירת צפון-קוריאה והגדולה שבעריה. העיר ממוקמת במערב קוריאה הצפונית על גדות נהר טאדונג כ-109 ק"מ במעלה הזרם משפך הנהר על הים הצהוב. לפי הערכות משנת 2024, אוכלוסיית העיר מונה כ-3.18 מיליון תושבים.
היסטוריה

על פי המסורת הקוריאנית, העיר נוסדה בשנת 2333 לפנה"ס. בשנת 427 הפכה העיר לבירת קוריאה.
היסטוריה > בירת קוריאה הצפונית

בשנת 1945, כאשר חולק חצי האי קוריאה לשתי מדינות, הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית), והרפובליקה של קוריאה (קוריאה הדרומית), הוכרזה פיונגיאנג כבירת קוריאה הצפונית. במהלך מלחמת קוריאה ניזוקה העיר קשות. לאחר סיום המלחמה החלה תנופת שיקום בקוריאה הצפונית, ובמסגרתה נבנתה פיונגיאנג מחדש בסגנון בנייה קומוניסטי – עם שדרות רחבות, מונומנטים, ובניינים מונוליתיים. נבנו בה בנייני ציבור ובתי דירות רבים, רחובות וכבישים רבים הורחבו, ופותחה תעשייה קלה.
אתרים בעלי חשיבות

האנדרטה הגדולה בגבעת מאנסו – קומפלקס של מונומנטים הכולל שני פסלי ארד בגובה 20 מטר כל אחד בדמותם של אבי האומה והנשיא הנצחי של הרפובליקה, קים איל-סונג, ובנו ויורשו בתפקיד המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-איל.
מוזיאון המהפכה הקוריאנית – המוזיאון הלאומי של קוריאה הצפונית.
בית העם מאנסודה – מקום מושבה של אספת העם העליונה, הרשות המחוקקת של קוריאה הצפונית.
הבניין הגבוה בעיר הוא מלון ריוגיונג בן 105 הקומות, שבנייתו הושלמה אך טרם נפתח.
שער הניצחון של פיונגיאנג הוא מונומנט ענק נוסף בעיר, המהווה חיקוי (גדול יותר מהמקור) של שער הניצחון בפריז ומנציח את ההתנגדות הקוריאנית לכיבוש היפני עד מלחמת העולם השנייה.
אצטדיון האחד במאי, הממוקם על אי בנהר טאדונג, מכיל 150,000 מושבים והוא האצטדיון הגדול ביותר בעולם. הוא משמש בעיקר למופעים במסגרת האריראנג – פסטיבל מופעי ראווה בני עשרות אלפי משתתפים.
מגדל ג'וצ'ה – נבנה לכבוד 70 שנים לרודן קים איל-סונג והושלם בשנת 1982. הבניין מתנוסס לגובה של 170 מטרים. המגדל בנוי מ-150 מטרים שבנוים מ-25,550 לבנים שמסמלים כל יום בחייו של קים איל-סונג (365×70). בפסגתו של המגדל יש לפיד עשוי מברזל המתנוסס ל-20 מטרים. הבניין הוא המומנט העמודי הגבוה בעולם אחרי אנדרטת סן חסינטו וגדול מאנדרטת וושינגטון ב-70.6 סנטימטרים.
כיכר קים איל סונג – כיכר מרכזית הקרויה על שם קים איל-סונג, אבי האומה, בה מתקיימים מצעדים של צבא קוריאה הצפונית.
מגדל הטלוויזיה של פיונגיאנג – מגדל טלוויזיה בנוי מבטון הממוקם בלב פארק קאסון, ומתנשא לגובה של 150 מטר.
פארק המים מאנסו – פארק מים הממוקם במזרח פיונגיאנג.
אוניברסיטת קים איל-סונג – האוניברסיטה הראשונה שהוקמה בקוריאה הצפונית, ואחת מהאוניברסיטאות המובילות במדינה.
תחבורה

אורכה של הרכבת התחתית של פיונגיאנג 22.5 ק"מ, ויש לה שני קווים.
כמו כן פועלות בעיר רשת חשמליות ורשת אוטובוסים, ותחנת הרכבת של פיונגיאנג מהווה נקודת הבסיס למערך הרכבות של קוריאה הצפונית.
רוב תושבי העיר הולכים ברגל למקומות העבודה.
בעיר נמצא נמל התעופה הבין-לאומי סונאן.
מפת מערכת התחבורה של העיר
חלוקה אדמיניסטרטיבית

העיר מחולקת ל-19 רבעים (קוּיוֹק – 구역) וארבעה מחוזות (קון – 군):
הרבעים:
צונג (중구역; 中區域)
פיונגצהון (평천구역; 平川區域)
פוטונגאנג (보통강구역; 普通江區域)
מוראנבונג (모란봉구역; 牡丹峰區域)
סוסונג (서성구역; 西城區域)
סונגיו (선교구역; 船橋區域)
טונגדוון (동대원구역; 東大院區域)
טדונגאנג (대동강구역; 大同江區域)
סאדונג (사동구역; 寺洞區域)
טסונג (대성구역; 大城區域)
מאנגיונגדה (만경대구역; 萬景台區域)
חִיוֹנְגְדְזֶסַאן (형제산구역; 兄弟山區域)
יונגסונג (룡성구역; 龍城區域)
סאמסוק (삼석구역; 三石區域)
סינגהו (승호구역; 勝湖區域)
ליוקפו (력포구역; 力浦區域)
לאקלאנג (락랑구역; 樂浪區域)
סונאן (순안구역; 順安區域)
אינדזונג (은정구역; 恩情區域)
המחוזות:
צינגפווה (중화군; 中和郡)
קאנגנאם (강남군; 江南郡)
קאנגדונג (강동군; 江東郡)
סאנגפוון (상원군; 祥原郡)
ערים תאומות

נפאל קטמנדו, נפאל
אינדונזיה ג'קרטה, אינדונזיה
רוסיה מוסקבה, רוסיה
תאילנד צ'יאנג מאי, תאילנד
הערות שוליים

↑  Pyongyang Population 2024, worldpopulationreview.com
↑  The 20 biggest sports stadiums in the world: Wembley, Camp Nou & the arenas that dwarf them באתר הדיילי מירור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559635505171  BNE: XX457332  GND: 4285178-6  LCCN: n80014572  MusicBrainz: 9112e55c-e309-4f02-a4a6-ea894e2bc2ac  NARA: 10044325  NDL: 00646261  NKC: ge381750  VIAF: 147740730   WorldCat (עם VIAF): 147740730 
האנדרטה הגדולה בגבעת מאנסו
דיאגרמת אקלים של פיונגיאנג
בועז כהן

ערך זה עוסק בשדרן רדיו ואיש תרבות ישראלי. אם התכוונתם לקצין צה"ל במילואים, ראו .
| --- | --- |

בועז כהן
 לידה:  20 בדצמבר 1963 (בן 61) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 מעסיק:  כותרת ראשית, קול ישראל, תאגיד השידור הישראלי, אקו 99 FM, ידיעות אחרונות, מעריב, הארץ, חדשות, אוניברסיטת תל אביב 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  boaz.cohen.796
 טוויטר:  Boaz_Cohen
 boazcohenmusic.co.il
 
בועז כהן (נולד ב-20 בדצמבר 1963) הוא שדרן רדיו, מוזיקאי ופסנתרן, סופר, עיתונאי ומרצה ישראלי. זוכה פרס אגודת העיתונאים לשנת 2018 בתחום הרדיו.
ערך והגיש תוכניות מוזיקה ב-88FM בין השנים 2001–2017 והגיש את התוכנית האחרונה ששודרה בקול ישראל.
מאז יולי 2017 עורך ומגיש תוכניות ברדיו Eco99fm. 
מינואר 2024 עורך ומגיש את "קצה החול" בימי שישי אחה"צ ואת הפודקאסט המצליח "משנה לשנה" העוסק בהיסטוריה של המוזיקה הפופולרית.
ב-2018 זכה בפרס אגודת העיתונאים על תוכניתו "משמרת לילה".
ב-2024 היה מועמד לפרס מטעם דירקטוריון אקו"ם על תרומה לזמר העברי ולתרבות הישראלית בזכות תוכניתו "רביעי עברי".
בעל הפודקאסט המשותף עם נעם רפפורט "שניים אוחזין בתקליט" העוסק באלבומי מופת.
ביוגרפיה

כהן נולד וגדל בשכונת ג'סי כהן בחולון ועבר בגיל 14 לגני תקווה. שירת בצה"ל בחיל האוויר. בין השנים 2001-1991 עבד בידיעות אחרונות כעורך-משנה של מוסף 7 לילות, כתב מגזין ומבקר מוזיקה. כעיתונאי כתב גם, בין היתר, בירחון מוניטין, בשבועון "כותרת ראשית" וביומון "חדשות". מאז 2009 מפרסם מאמרים, מדי פעם ב"גלובס", ב"הארץ" וב"מעריב".
כהן משמש כמרצה בכיר בתחומי תרבות בת-זמננו (מוזיקה, קולנוע, ספרות ועוד) במוסדות שונים. העביר סדרות הרצאות במשכנות שאננים ובמוזיאון ישראל בירושלים, במוזיאון תל אביב, בסינמטקים ועוד.
בשנים 2006–2009 שימש כמנהל אמנותי של תיאטרון תמונע בתל אביב, הפיק וערך מופעי שירה ומוזיקה, ביניהם "שרים נחמן ביאליק", "הרחובות ממריאים לאט/שירי דוד אבידן", "כול עוד/שירי עלי מוהר", "כשהאצבעות יתחילו לדמם/שירי צ'ארלס בוקובסקי" ו"מלכה עירומה/שירת מחאה נשית". ב-2009 הפיק וניהל את פסטיבל "אולטרה סאונד" למוזיקה אלטרנטיבית בישראל. ביוני 2018 ניהל אמנותית את פסטיבל "פרוגרסיב וחיות אחרות" שהתקיים ב"בית היוצר" בנמל תל אביב.
כהן הוא חבר "המכון למצוינות בהומניסטיקה" לקידום ערכים ציוניים במערכת החינוך, שהקימה ד"ר גלי תיבון בשיתוף עם הסופרים מאיר שלו ועמוס עוז.
משנת 2020 כהן הוא אחד מהפעילים הבולטים למען זכויות האדם ומדוברי המחאה נגד מדיניות הקורונה בישראל.
ביוגרפיה > רדיו

ב-1 ביולי 2001 הצטרף כהן לקול ישראל כעורך ומגיש תוכניות המוזיקה "רדיו פרטי", "הנוסע השמיני" ו"אחרי השקיעה". כן הפיק וערך ימי שידורים מיוחדים, הגיש תוכניות שונות, "חלום ליל חורף", יצר סדרה על המוזיקה של שנות השבעים ("מופע שנות השבעים") ויזם והפיק את תוכניות הסיכום השנתיות של התחנה ("הבציר"). מינואר 2009 ערך והגיש את "רוקר טוב", תוכנית הבוקר של 88FM ואת תוכנית הלילה "פרוגרסיב וחיות אחרות". ב-14 במאי 2017 שידר את התוכנית האחרונה בתולדות קול ישראל, כשמיד בסופה, בחצות, הופסקו השידורים.
החל מ-15 במאי 2017 החל כהן להגיש את שתי תוכניותיו, "פרוגרסיב וחיות אחרות" ו"רוקר טוב" בתאגיד השידור בתחנת הרדיו "כאן 88". ב-21 ביוני 2017 הודיע על התפטרותו מתאגיד השידור בעקבות התערבות בעריכת תוכניותיו. חודש לאחר מכן, הצטרף לתחנת הרדיו האזורי Eco99fm, שם הוא עורך ומגיש את התוכנית "משמרת לילה".
באוקטובר 2018 זכה בפרס אגודת העיתונאים בתל אביב על תוכניתו "משמרת לילה", המשודרת בתחנת הרדיו Eco99fm. מנימוקי הוועדה: ”בעידן בו תחנות רדיו מתמודדות עם שינויים מהירים בהרגלי הצריכה וכניסת שירותי הסטרימינג לשוק המקומי, המאזינים ממשיכים להאזין לתכנית לא רק בזכות השירים ומגוון המוסיקה שב"משמרת לילה", אלא בעיקר בזכות הידע, החום והאופן המיוחד שבועז כהן מגיש אותם למאזיניו.”
ביוגרפיה > מוזיקה

בין השנים 1999–2001 היה חבר בלהקת החשמליות שניגנה רוק מלודי רך עם השפעות בריטיות ובשנת 2000 הוציאה אלבום אחד "אחר-כך בא הגשם". בשנת 2002 הצטרף ללהקת פונץ' והשתתף בהקלטת האלבומים: "דנה ראתה עב"מ" (אוגוסט 2002), "פינוקיו" (ינואר 2007), באלבום הכפול בהופעה חיה "חור בשמיים כחולים" (ינואר 2010), ובאלבום "רמז לעתיד" (דצמבר 2012), אלבום האולפן החמישי והאחרון של הלהקה. במקביל, הוציא עם יוסי בבליקי שני אלבומים תחת השם "דצמבר": "שרמן בחורף" (2005) ו"דצמבר 2" (2009).
כהן הלחין במשותף עם יוסי בבליקי פסקול לסרטי קולנוע וטלוויזיה, ביניהם: "שרמן בחורף" (2001), "חצאית דמעות" (2002), "לנצח עם מיקי ברקוביץ'" (2003), "המכשפה מרחוב מלצ'ט" (2004) ו"החשוד האחרון" (2005).
כפסנתרן וקלידן ניגן בסדרת הטלוויזיה "8 דקות ביום" (עוזי וייל, ערוץ 1, 2003) ובסדרה "גם להם מגיע" (ערוץ 10, 2008). כהן ניגן גם באלבומי הסולו של יוסי בבליקי: "הגברת עם היהלומים" (2004) ו"האגרוף" (2011), ובאלבום "אהבה" של שלום גד והיהלומים (2005). בשנת 2008 הלחין את המוזיקה לסרט הפולני-ישראלי "אמא של ולנטינה" על-פי ספרה של סביון ליברכט. כמו כן הפיק מוזיקלית את "חופשיה", אלבומה של אמנית החלילים חפציבה זר-אביב 2011 וניגן בארבעה סיבובי הופעות של בוב תיל בישראל. מ-2016 מופיע עם משה בן-יוחנה בערב שהועלה ברחבי ישראל פעמים רבות, בין היתר גם בפסטיבל אינדינגב ופסטיבל יערות מנשה.
ביוגרפיה > ספריו

סיפורים קטנים, תקליטים גדולים - אסופת סיפורים אוטוביוגרפיים, ילדות והתבגרות בשכונת עוני בחולון של שנות ה-60 וה-70 ומסעות בלונדון, פריז וניו יורק בשנות ה-80 וה-90. הוצאת מרום תרבות ישראלית, אוגוסט 2014
וכשאפתח את הדלת - דרך האלבום "סוף עונת התפוזים" של להקת תמוז יוצאים למסע לישראל של אמצע שנות ה-70. המוזיקה, התרבות, הפוליטיקה והתקשורת. הוצאת מרום תרבות ישראלית, יוני 2017
איש כוכב - מסע אישי בעקבות 36 שירים של דייוויד בואי מתחילת דרכו בסוף שנות ה-60 ועד מותו ב-2016. הוצאת מרום תרבות ישראלית, יולי 2019
ביוגרפיה > ספריו > ספרים בעריכתו

איך להיות טובים, מאת ניק הורנבי (תרגום: בועז וייס). מעריב, 2002
דייוויד בואי - ביוגרפיה, מאת מארק ספיץ. הוצאת מודן, 2011
רק ילדים, מאת פטי סמית. הוצאת כנרת זמורה, 2012
לונדון קולינג, מאת משה מורד. מרום תרבות ישראלית הוצאה לאור, 2019
הערות שוליים

↑  במסגרת רשות השידור
↑   השידור האחרון של קול ישראל - 88FM, סרטון  באתר יוטיוב
1 2  יונתן כיתאין, ‏מ-88 ל-99: בועז כהן יגיש תוכנית יומית ברדיו eco99fm, באתר גלובס, 19 ביולי 2017
↑  לירון פנחסי, עכבר העיר, 3 הופעות מומלצות לסוף השבוע, באתר הארץ, 22 בינואר 2009
↑  איתמר זהר, עשרה מקומות לצאת אליהם השבוע, באתר הארץ, 3 ביוני 2018
↑  באתר המכון למצוינות בהומניסטיקה
↑  איתי שטרן, שדרן הרדיו בועז כהן התפטר מ-88FM אחרי 16 שנים, באתר הארץ, 22 ביוני 2017
↑  אורי משגב, כאן 88: זה הזמן לעצור את הרכבת, באתר הארץ, 22 ביוני 2017
↑  פרס תוכנית המוזיקה הטובה ביותר ל"משמרת לילה" בהגשת ובעריכת בועז כהן, באתר אגודת העיתונאים בתל אביב
↑  גידי אביבי, מתקשים במבחן האמיתי, באתר הארץ, 16 ביוני 2002
↑  בן שלו, אל גג הרוקנרול, באתר הארץ, 23 בינואר 2007
↑  בן שלו / נויה כוכבי, פונץ': בין היפה והפגום, באתר הארץ, 27 בינואר 2010
↑  אורי זר אביב, המחאה של להקת "פונץ'", באתר הארץ, 1 בינואר 2013
↑  נויה כוכבי, יוסי בבליקי: נמלט מהגורל היהודי, באתר הארץ, 25 בינואר 2009
↑  רן שפירא, הספרים החדשים של אליאס ח'ורי, יוהאן גוטפריד הרדר ובועז כהן, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300113405171  ISNI: 0000 0000 7057 7383  LCCN: no2015019853  VIAF: 97325931   WorldCat (עם VIAF): 97325931
עולם היורה

| --- | --- |

כרזת הסרט בארצות הברית
 מבוסס על:  סיפורו של מייקל קרייטון
 בימוי:  קולין טרוורו
 הופק בידי:  פרנק מרשל פטריק קראוולי סטיבן ספילברג
 תסריט:  ריק ג'פה אמנדה סילבר דרק קונולי
 עריכה:  קווין סטיט
 שחקנים ראשיים:  כריס פראט ברייס דאלאס הווארד וינסנט ד'אונופריו טיי סימפקינס   ניק רובינסון   בי.די. וונג   אירפאן קאן
 מוזיקה:  מייקל ג'אקינו ג'ון ויליאמס (שיר הנושא)
 צילום:  ג'ון שוורצמן
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  אמבלין אנטרטיינמנט  אולפני לג'נדרי
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ישראל 11 ביוני 2015 (הקרנת מעריצים)   ארצות הברית 12 ביוני 2015
 משך הקרנה:  124 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני, הרפתקאות, פעולה
 מקום התרחשות:  ויסקונסין, איסלה נובלר 
 תקציב:  150 מיליון דולר
 הכנסות:  1,671,713,208 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   jurassicpark4
 סרט קודם:  פארק היורה 3
 סרט הבא:  עולם היורה: נפילת הממלכה
 www.jurassicworld.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
עולם היורה (באנגלית: Jurassic World) הוא סרט מדע בדיוני והרפתקאות אמריקאי שובר קופות משנת 2015, הסרט הרביעי בסדרת סרטי פארק היורה. זהו הסרט השני בסדרה שלא בוים על ידי סטיבן ספילברג (המשמש כמפיק בסרט זה) ושלא התבסס על אחד מספריו של מייקל קרייטון. הסרט יצא לאקרנים ב-12 ביוני 2015. במאי הסרט, קולין טרוורו, ציין כי הסרט מתרחש 22 שנה לאחר הסרט הראשון (עלילתית וגם מציאותית - הסרט הראשון יצא לאקרנים ב-1993) ועוסק בגן חיות בו מוצגים לקהל דינוזאורים משובטים ומהונדסים גנטית. הסרט צולם בהוואי (בהונולולו והאי אואהו) ובלואיזיאנה.
הסרט יצא לאקרנים ברחבי העולם ב-3D והיה הסרט השני בסדרה שיצא בתלת-ממד (לאחר שהסרט הראשון מ-1993 זכה להקרנה ב-3D). הסרט שבר שיאי הכנסות והכניס 524.4 מיליון דולר ברחבי העולם כבר בסוף השבוע הראשון להקרנתו, עם הפתיחה הטובה ביותר בהיסטוריה של הקולנוע עד לצאת הסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר". תוך זמן קצר הפך הסרט לשובר קופות, הכניס למעלה ממיליארד דולר ברחבי העולם והפך לסרט הרביעי המכניס ביותר בכל הזמנים לאחר "אווטאר", "טיטניק" ו"מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר". אך הוא נעקף ב-2018 בידי הסרטים "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ובשנה שאחריה בידי "הנוקמים: סוף המשחק", שגם בהם מככב השחקן כריס פראט. זהו עודנו הסרט המרוויח ביותר שיצא בסדרה והיה לסרט המרוויח ביותר מתחת ל-2 מיליארד דולר במשך למעלה משש שנים, עד צאתו לאקרנים של "ספיידרמן: אין דרך הביתה" בשנת 2021. כיום הסרט מדורג כסרט השביעי המכניס ביותר בכל הזמנים.
צוות שחקנים ודמויות > בני אדם

כריס פראט - אוון גריידי, יוצא חיל הנחתים האמריקני ומאלף הוולוצירפטורים של "עולם היורה". אואן יצא לדייט עם קלייר אך לא הסתדר איתה. לאחר האירוע בעולם היורה הם מתאחדים שוב.
ברייס דאלאס הווארד - קלייר דירינג, מנהלת התפעול של "עולם היורה" ודודתם של זאק וגריי שמגיעים לבקר אותה. קלייר יצאה לדייט עם אוון אך לא הסתדרה איתו. לאחר האירוע בעולם היורה הם מתאחדים שוב.
ניק רובינסון - זאק מיטשל, האחיין המבוגר של קלייר, בנם של קרן וסקוט מיטשל, אשר מבקר יחד עם אחיו גריי ב"עולם היורה".
טיי סימפקינס - גריי מיטשל, האחיין הצעיר וחובב הדינוזאורים של קלייר, בנם של קרן וסקוט מיטשל ואחיו של זאק.
ג'ודי גריר - קרן מיטשל, אחותה של קלייר ואמם של זאק וגריי המתגרשת מסקוט. נראית בפתיחת ובסיום הסרט וכשמדברת בטלפון עם זאק ועם קלייר.
אנדי באקלי - סקוט מיטשל, אביהם של זאק וגריי המתגרש מקרן. נראה רק בפתיחה ובסיום הסרט.
וינסנט ד'אונופריו - ויקטור הוסקינס, ראש צוות האבטחה של "עולם היורה". אדם נכלולי המשמש כאנטגוניסט של הסרט. נטרף על ידי הרפטורית דלתא.
ג'ייק ג'ונסון - לאוורי קרותרס, המפעיל הטכני של הפארק ובעל ידע טכני.
לורן לפקוס - ויויאן קריל, עובדת באגף הטכני בפארק יחד עם לארווי ומאסראני.
בי.די. וונג - ד"ר הנרי וו, הגנטיקאי הראשי וראש הצוות שיצר את הדינוזאורים בשביל "פארק היורה", אך ייצר את האינדונימוס למטרות מפוקפקות. הוא השחקן היחיד ששיחק גם בסרט הראשון.
בריאן טי - קטאשי האמאדה, המנהיג של יחידת המאבטחים "ACU - יחידת ריסון נכסים", המטפלים בריסון דינוזאורים שנמלטו. נמחץ למוות על ידי האינדונימוס, לאחר שלא ידע שהוא מסווה עצמו.
עומאר סי - בארי סמבן, מאלף שמטפל בוולוצירפטורים של אוון.
אירפאן קאן - סיימון מאסראני, המנכ"ל של "תאגיד מאסראני" והבעלים של עולם היורה. נהרג בפיצוץ מסוק לאחר שהתנגשו במסוקו פטרוזאורים מבוהלים.
קייטי מקגראת' - זארה יאנג, עוזרתה האישית של קלייר שממונה להשגיח על אחייניה. נחטפה בידי פטרנודון לתוך הלגונה ואז נטרפה עם הפטרנודון על ידי המוזאזאורוס.
אריק אדלשטיין - ניקולס לטינג, המאבטח של מכלאת האינדונימוס רקס, ונטרף על ידיו בהתחלה.
מיכאל פפג'ון - קבלן של אינגן העובד יחד עם הוסקינס ושותף לתוכניותיו.
מאטי קרדאופל - ג'וש, מפעיל הג'יירוספירים שנאלץ לסגור את המתקן עקב מצב חירום.
צוות שחקנים ודמויות > הופעת קמע

ג'ימי פאלון - מופיע בתור עצמו בסרטון הדרכה בפארק.
ג'ק הורנר - היועץ המדעי של ארבעת הסרטים. מופיע ללא מלל ליד מכלאת הרפטורים.
ג'ימי באפט - מוזיקאי אמריקאי. מופיע בתפקיד עצמו נמלט מחנות גלידות (אשר נמצאת בבעלותו) בזמן שהפטרוזאורים תוקפים.
בראד בירד - נשמע ככרוז בתוך הרכבת.
קולין טרוורו - במאי הסרט. נשמע בדמותו של "מר דנא".
גארי ויקס - מופיע (ללא מלל) כאביהם של 3 ילדים בפארק.
מרטין קלבה - מופיע כפעלולן של דימורפודן התוקף את אוון אך נורה בידי קלייר.
אזכורים לסרטי הסדרה

כשזאק וגריי נעלמים, קלייר מדברת עם איש אבטחה במכשיר קשר במטרה שימצא אותם, אך הוא מסביר לה שהם עסוקים בחיפוש אחר שישה ילדים נעדרים. אותם ילדים הם גיבורי הסדרה "עולם היורה: מחנה הקרטיקון" (השמתרחשת במקביל לעלילת הסרט הזה והסרט הבא). בנוסף, מתברר שהאנקילוזאורוס שנהרג מול זאק וגריי הוא אותו אנקילוזאורוס שגונן על "באמפי", האנקילוזאורוסית של בן.
הטירנוזאורוסית שמופיעה בסרט היא אותה אחת שאינג'ן שיבטו בסרט "פארק היורה".
דמותו של לאורי לובשת חולצה של פארק היורה המקורי. לאוורי עצמו אוהד את הפארק המקורי בטענה ש-"הם לא יצרו מפלצות כלאיים (בהתייחסות לאינדומינוס רקס), אלא דינוזאורים אמיתיים".
בסרט מופיע פסל בדמותו של ג'ון האמונד, הבעלים הראשון של הפארק שמת בין הסרטים.
דמותו של ד"ר איאן מלקולם מהסרט הראשון והשני, מופיע על מספר ספרים שאוחזים לאורי קורטז וזארה יאנג (דמות מסרט ההמשך).
בסיום הסרט הטירנוזאורוסית מנפצת שלד של ספינוזאורוס לפני הקרב עם האינדונימוס רקס, רמז לקרב בין הטירנוזאורוס לספינוזאורוס בפארק היורה 3, אף שבסרט הקודם הספינוזאורוס ניצח. גם בריחת הפטרוזאורים מזכירה את מתקפת הפטרנודונים מהסרט השלישי.
הפקה > פיתוח

הסרט אושר ב-11 בינואר 2013. בפברואר 2013 עלו שמועות לפיהן הפקת הסרט "פארק היורה 4" תצא לדרך כשאולפני ראליי ייטלו חלק בהפקה, אף שהמפיק פרנק מרשל דחה את הטענות וטען כי לא נעשו החלטות שכאלה.
עם זאת חברת USA Production הצהירה כי צילומי הסרט ייחלו ביולי 2013.
במאי 2013 הודיעו כי יצירת הסרט הוקפאה ואולי אף תבוטל, אך ב-19 ביוני יצאה הודעה בה הסרט יצא ב-2015. ב-10 בספטמבר השתנה השם מ-"Jurassic Park IV" ל-"Jurassic World".
הצלחה בקופות וביקורות

הסרט הפך לשובר קופות כבר ביום הקרנת הבכורה ורשם את הפתיחה המכניסה ביותר בתולדות הקולנוע בשעתו. כעבור שבועיים גרף הסרט הכנסות של למעלה ממיליארד דולר.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ברובן. עם זאת, פלאונטולוגים ביקרו את הסרט על כך שחלק מהדינוזאורים המוצגים בו לא מדויקים מדעית ולא מתאימים לתגליות של העשור האחרון, כגון העובדה שלוולוצירפטורים היו נוצות ונראה שגם לטירנוזאורוס.
סרט המשך

ביולי 2015, לאחר שהסרט הפך לסרט השלישי המכניס ביותר בכל הזמנים (עד שנעקף בתחילת 2016 על ידי "מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר") עם רווח של יותר מ-1.5 מיליארד דולר, אולפני יוניברסל הכריזו כי סרט המשך שנקרא "עולם היורה: נפילת הממלכה", יופק בכיכובם של כריס פראט וברייס דאלאס הווארד. הסרט יצא לאקרנים ביוני 2018.
הסדרה עולם היורה: מחנה הקרטיקון יצאה ב-2020 וחלה במקביל לאירועי הסרט. כמו כן יצאו מספר משחקי וידאו על הסרט כמו עולם היורה: המשחק.