היסטוריה של עומאן
המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20

במאה ה-18, שושלת אל אבו סייד תפסה את ראשות הממלכה ושלטונה מתקיים עד היום. במשך זמן רב היה מאופיין השלטון במאבקים משפחתיים על כס השלטון, רצח בני משפחה יריבים והשתלטות שלא כחוק. בנוסף היו מאבקים של שבטי פנים הארץ, שלא הכירו בלגיטימיות של שלטון הסולטן, לבסס להם אישיות עצמאית.
סעיד סייד אבן סולטן (1856–1791), היה השליט הרביעי בשושלת, ובתקופתו היא הגיעה לשיא כוחה. ממשלו כלל את שטחי עומאן של היום ואת האי זנזיבר. סעיד סייד אבן סולטן הפך את האי לאחד ממרכזי המסחר העיקריים באזור, ומשנת 1840 גם למקום מושבו העיקרי.
עומאן החזיקה בכוחות צבאיים וימיים חזקים שאפשרו לסולטן את השליטה על החוף ועל פנים הארץ ובנוסף, לתחזק שלטון ימי גם על אזורים באפריקה המזרחית. עומן הייתה למעשה אימפריה מסחרית (Thalassocracy) רחבה הרבה יותר מאשר שטחי שליטתה בפועל. פרט לכך, פיתחה עומן קשרים הדוקים עם מדינות רבות . ב-21 בספטמבר שנת 1833 נחתם הסכם ידידות ומסחר בין נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון לסולטאן, בתיווכו של הדיפלומט האמריקני אדמונד רוברט. היה זה ההסכם הראשון שחתמה ארצות הברית עם אחת ממדינות המפרץ הפרסי. זאת בנוסף לקשרים הדיפלומטיים והכלכליים ההדוקים שקיים הסולטן עם בריטניה ופתיחת יחסים דיפלומטיים עם צרפת.

סעיד סייד אבן סולטאן ניצל את האפשריות החקלאיות של האי זנזיבר והגביר את נטיעתם וטיפוחם של עצי אוגניית הציפורן. הפרחים המיובשים של עץ זה הם תבלין הידוע בשם ציפורן, שהפך למוצר היצוא העיקרי לארצות אפריקה וערב. אולם מקור עושרה העיקרי של הממלכה היה סחר העבדים מאפריקה, למרות ניסיונות רבים מצד בריטניה לצמצם סחר זה, הוא נשאר בתוקפו במשך שנות שלטונו של סעיד סייד אבן סולטן.
בשנת (1856) מת הסולטן, מאורע שהביא לריב מר ובלתי נמנע בין יורשיו על השלטון, והשלטון ברחבי הממלכה נחלש באופן משמעותי. במשך תקופה של חמש שנים אבדו לעומן שטחים ומרכזי מסחר ימיים רבים ועורער המצב המדיני באזורי אפריקה המזרחית. לבסוף, הביא צ'ארלס קנינג, רוזן קנינג הראשון, מושל הודו לפשרה בין הניצים והממלכה חולקה בין בנין של סעיד סייד אבן סולטן. בנו סעיד תוואני הוכר כסולטן מוסקט ועומן ואחיו סעיד מאג'יד היה לסולטן זנזיבר ומדינות החסות שלה.
למרבה צערה של עומן הייתה זנזיבר המרכז של הסחר במזרח אפריקה ומשענת הכוח הכלכלית והכספית של כל האימפריה. ההסכם שנחתם גרם לשליט עומן לאבד חלק גדול מהכנסה הכספית של הממלכה. לפיכך, ההסכם שנקרא על שמו של לורד קנינג, כלל תשלום סובסידיה מצד ממשל זנזיבר לממשל של מוסקט ועומן. תשלום זה הפך מהר מאוד למקור ההכנסה היחיד של סולטנות מוסקט והמדינה שקעה בשיתוק כלכלי, השליטים נתקו עצמם מהעולם החיצוני ובמשך כ-120 שנה עד לגילוי הנפט הפכה סולטנות עומן למקום מפגר וחשוך. המדינה התאוששה לאט ממצב זה רק לאחר גילוי הנפט.
בשנת 1868 תפס את השלטון סעיד עזיז בן קייס בן עזאם אל-בוסעיידי. הוא גירש את קרובי משפחתו (בן דודו וגיסו), מכס השלטון, הכריז על עצמו כעל האימאם, אמנם הוא לא נבחר לתפקיד זה אולם מרבית חברי שבט החינאווי הכירו במרותו. הוא כרת ברית עם החליף של אבו דאבי, עמד בפני התערבות סעודית והשתלט על אזור בוראמי. סעיד עזיז בן קייס בן עזאם אל-בוסעיידי הבין את חשיבותו של איחוד שטח החוף עם שבטי פנים הארץ, לפיכך בסס את שליטתו על ידי כריתת ברית עם שבטי הגאפירי של פנים הארץ, אולם שבטים אלו שבו ומרדו כנגדו בשנת 1870. הבריטים ראו בניסיונות אלו סכנה ליציבות הסדר שהם יצרו באזור ולכן תמכו ביריבו טורק שתפס את השלטון בינואר שנת 1871.
באותה עת, השליט המקביל בזנזיבר, סעיד טורקי הבטיח את התמיכה הכלכלית של מקורביו באי כמו כן גם את זו של הבריטים וניצח בשנת 1871 את הכוחות שמרדו נגדו. משנת 1890 עד 1913 הבריטים הפכו את האי למדינת חסות ומינו בו וזירים מטעמם. האי קיבל את עצמאותו בשנת 1963, בשנת 1964 הוא התאחד עם טנגנייקה למדינה אחת -טנזניה.
במשך שנות המאה ה-19 המאוחרות וראשית שנות ה-20 התגבר המתח שבין הסולטן של מוסקט והאימאם של ניזוואה, ששלט על שבטי פנים הארץ. סכסוך זה נפתר באופן זמני על ידי אמנה שנכרתה בין שני הצדדים היריבים בתיווך הבריטים ונקראה אמנת סיד. אמנה זו הבטיחה את שלטון האימאם בחלקי פנים הארץ והכירה בחוקיות הממשל של הסולטן במוסקט. אמנה זו עמדה בתוקפה עד לשנת 1954 שבה התעורר העימות מחדש בשל גילוי הנפט באדמתה של עומן. האימאם ג'אליב בן עלי הוביל מאבק בן חמש שנים כנגד הסולטן, בשנת 1960 בהתערבות של הבריטים והשאה של איראן הוגלה האימאם לערב הסעודית.
בשנת 1964 פתחו בדלנים באזור דופאר, שקראו לעצמם "החזית לשחרור דופאר", במרד כנגד הסולטן של מוסקאט ועומן, המורדים נעזרו במשטר הקומוניסטי בתימן. מנגד, הסולטן נתמך בידי כוחות מאירן ובריטניה. המרד דוכא בשנת 1976 בידי הסולטן קאבוס בן סעיד אאל סעיד.
תנועת מרד בדופאר אורגנה בשנת 1963 על ידי לאומנים ערבים ואישים דתיים שמרניים שהיו מתנגדי השלטון. בשנת 1968 הנהגת המרד עברה לידי כוחות מרקסיסטיים שנתמכו בידי סין וברית המועצות. כאשר עלה קאבוס בן סעיד אאל סעיד לשלטון חלק גדול מהחברים השמרניים באופוזיציה זו עברו לתמוך בו.
במאמצי מדינות האזור להרגיע מרד זה שאיים על יציבות כל מדינות המפרץ, קבלה עומן סכום של 200 מיליון דולר מאבו דאבי וכן סכום של 2.5 מיליארד דולר מערב הסעודית. בנוסף ספקו ירדן, בריטניה, מצרים ופקיסטן אימונים צבאיים לחיילי צבא עומן.
לאחר הבסת המורדים השקיע השלטון העומאני, בין השנים 1971–1975, כ-1.8 מיליארד דולר לפיתוח האזור. סכום הכסף נועד להרחבת התשתיות, רשת החינוך והבריאות ורשת שירותי הדת. סכום כסף זה היה חריג יחסית לגודל האוכלוסייה באזור שעמדה בשנת 1970 על כ-50,000 איש, לעומת שאר אוכלוסיית המדינה שעלתה על 400,000 איש.