stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טומי דורסי
דיסקוגרפיה

Stop, Look and Listen
1939, Vol No. 3
Homefront: 1941–1945
The Early Jazz Sides: 1931–1937
All-Time Greats Dorsey/Sinatra Hits, Vol 1–4
The V-Disc Recordings
It's D'Lovely 1947–1950
The Complete Tommy Dorsey, Vol. 2
Stardust
Greatest Hits
Sentimental
Opus One
1937–1938
The Fabulous Dorsey
(Greatest Hits (RCA
Tommy Dorsey, Vol. 1
1938, Tommy Dorsey, Vol. 2
At the Fat Man's
All-Time Greatest Dorsey/Sinatra Hits, Vol. 3
All-Time Greatest Dorsey/Sinatra Hits, Vol. 2
The Complete Standard Transcriptions
Having a Wonderful Time
The Complete Tommy Dorsey, Vol.1
Tommy Dorsey and His Orchestra: The Seventeen Number Ones, 1935-1942, BMG/RCA
בול הנצחה של רשות הדואר האמריקאית לזכרם של האחים דורסי
טימוכארס

טימוכארס (Timochares, ביוונית: Τιμοχάρης) היה היסטוריון שפעל במחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס, ככל הנראה כהיסטוריון חצר של בית המלוכה הסלאוקי.
דבריו אצל אוסביוס

טימוכארס ידוע לנו רק מתוך קטע שצוטט על ידי אוסביוס מקיסריה מתוך כתבי אלכסנדר פוליהיסטור:
”טימוכארס אומר ב"היסטוריה של אנטיוכוס", שלירושלים הקף בן 40 סטדיות. קשה לכבוש אותה, מאחר שהיא מוקפת מכל עבריה בעמקים תלולים.

בכל העיר יש שפע של מים זורמים, כך שהגנים מושקים גם על ידי המים הזורמים מהעיר. אזור שמשתרע למרחק של 40 סטדיות מהעיר הוא צחיח; מעבר ל-40 הסטדיות האדמה הופכת שוב לחה.”
זיהויו של אנטיוכוס

מתוך הקטע ידוע שטימוכארס כתב חיבור על תולדות אנטיוכוס, אולם לא ברור על איזה מהמלכים הסלאוקים בשם זה מדובר כאן, מכיוון שידוע בוודאות שארבעה מהמלכים הסורים שנקראים "אנטיוכוס" השתתפו במבצעים צבאיים נגד ירושלים:
אנטיוכוס השלישי, שנלחם נגד חיל המצב של תלמי החמישי במצודת החקרא בסביבות 200 לפנה"ס.
אנטיוכוס הרביעי אפיפנס, שהיסטוריונים יוונים רבים התייחסו ללכידתו את ירושלים בשנים 169 ו-167 לפנה"ס.
אנטיוכוס החמישי אופטור, שהטיל מצור על בית המקדש בשנת 162 לפנה"ס.
אנטיוכוס השביעי סידטס, שצר על ירושלים בשנת שלטונו הראשונה של יוחנן הורקנוס החשמונאי (134 לפנה"ס), אירוע שגם הוא היה ידוע היטב בהיסטוריוגרפיה היוונית.
אנטיוכוס השלישי, שנתמך על ידי היהודים, צר רק על מצודת החקרא, שהוחזקה על ידי חיל המצב התלמיי, ואילו אנטיוכוס הרביעי כלל לא ביצע פעולות של מצור, בזמן שבנו, אנטיוכוס החמישי, הטיל מצור רק על המקדש. מאחר שאין אזכור בקטע של טימוכארס לחקרא או למקדש והאנטיוכוס היחיד שצר על העיר ירושלים היה סידטס, על ידי תהליך אלימינציה נראה כי הסקר הגאוגרפי היה חלק מההקדמה לתיאור המצור על ירושלים על ידי אנטיוכוס השביעי סידטס.
אפשרות זו היא הסבירה ביותר, מאחר שהמצור של סידטס על ירושלים היה ארוך ונזקק להסבר. טימוכארס הסביר שהמצור היה ארוך כל כך בגלל חוזקה של העיר, השפע במים שנמצאו בה וחוסר הפוריות של סביבתה.
טימוכארס כתב את המונוגרפיה על סידטס ככל הנראה לא הרבה אחרי מותו של סידטס בשנת 129 לפנה"ס בזמן ניסיונו לסכל את התפשטות ההשפעה הפרתית מערבה.
הקטע אצל אוסביוס מכיל את המידע היחיד שיש בידינו על טימוכארס ועבודתו, אולם קיימים רמזים לגבי זמנו ומקומו. הסקירה המפורטת יחסית של ירושלים במסגרת מונוגרפיה שכזאת, מצביעה על כך שהחיבור על אנטיוכוס השביעי היה די ארוך. למרות מאמציו העצומים לשקם את חוזקה ואחדותה של האימפריה הסלאוקית, אנטיוכוס סידטס לא היה מצביא מזהיר או בנאי מפורסם של מפעלי בנייה מונומנטליים, שכל אחד מהם עשוי להצדיק מונוגרפיה נרחבת על הישגיו על ידי היסטוריון מאוחר יותר. לא סביר שסופר מן העת העתיקה היה בוחר בו מכל השליטים של העולם העתיק או אפילו מבין המלכים הסלאוקים בלבד, כנושא של מונוגרפיה (בניגוד לביוגרפיה קצרה), אלא אם היה לו מניע אישי מיוחד לעשות זאת. בשקלול הנסיבות הללו, המטרות האפולוגטיות הנשקפות מתוך הסקירה הגאוגרפית, והסבירות שטימוכארס הוא זה שדיווח על ההצעה המפורטת של יועצי המלך (בפרק למטה), כולם מצביעים על כך שטימוכארס לא היה סתם סופר, אלא היסטוריון חצר של אנטיוכוס השביעי, או לפחות מקורב לחצר המלוכה.
תיאור ירושלים

העדות של טימוכארס מספקת את התיאור הטופוגרפי הראשון הידוע לנו של ירושלים על ידי סופר יווני.
ניתן לצפות מטימוכארס, כביוגרף של אנטיוכוס השביעי, להדגיש את אי-נגישותה של העיר כהכנה לתיאור מצור קשה וממושך, שהסתיים מבלי שהעיר תיכנע או תיכבש על ידי צבא המלך.
אוסביוס הביא את תיאורו של טימוכארס בדיבור עקיף, צורה שבאופן טבעי הובילה לטעויות. בנוסף לטעויות סופר אפשריות בכתב היד, מה שחשוד במיוחד הוא זה שההיקף של ירושלים זהה באורכו לרדיוס של האזור האמצעי הצחיח.
היקף העיר הוא מוגזם. היקף של 40 סטדיות (7.6 קילומטרים) הוא כמעט כפול מההיקף האמיתי של העיר באותה תקופה.
יחד עם זאת, איגרת אריסטיאס מציינת את אותו היקף לירושלים וגם את שפעת המים בעיר.
על פי יוסף בן מתתיהו, המחסור במים היווה קושי רציני לאנטיוכוס סידטס בזמן המצור על ירושלים.
מלבד תיאורו המוגזם של טימוכארס על אספקת המים בתוך העיר, המידע על שטח צחיח ברדיוס של 40 סטדיות מחוץ לעיר הוא שגוי, מכיוון שהוא נכון רק לגבי מדבר יהודה שממזרח לעיר, וגם בו ישנם כ-20 קילומטרים (100 סטדיות) מירושלים עד לאזור הפורה - עמק יריחו.
אזכור הגנים מחוץ לעיר המושקים במים הזורמים מתוך העיר, מדגיש את הקביעה שהעיר עצמה הייתה שופעת במים, אך במקביל אינו סותר את הטענה שהשטח מחוץ לעיר היה צחיח. לקורא ניתן להבין כי בזמן המצור זרימת המים מתוך העיר הופסקה והצבא הסלאוקי לא יכול היה ליהנות מפרות הגנים.
תיאור דומה מאוד של ירושלים מופיע גם אצל סטראבון (בתחילת המאה ה-1 לספירה), שגם הוא מזכיר את הניגוד בין שפע המים בתוך העיר לחוסר המים שמחוץ לה, אולם אצלו השטח חסר המים מסביב לעיר הוא גדול יותר, 60 סטדיות.
לחלוקה המעגלית המשונה של השטח שמחוץ לירושלים, המופיעה בשני התיאורים, אין אף מקבילה אחרת בתיאורים הרבים של ירושלים. ככל הנראה אין בספרות היוונית-רומית חלוקה דומה של עיר אמיתית וסביבותיה למעגלים מרכזיים. חלוקה כזאת קיימת בתיאור העיר הדמיונית אטלנטיס, שהייתה מוקפת ברצועות מעגליות של ים ואדמה. ייתכן ותיאור זה נתן השראה לטימוכארס או לסופר מוקדם יותר לתאר כך עיר אמיתית.
סיפור כניסת אנטיוכוס הרביעי לבית המקדש

דיווח על המצור של אנטיוכוס סידטס על ירושלים נמצא אצל יוסף בן מתתיהו, אך קדם לו דיווח שהופיע אצל ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס).
על פי גרסת דיודורוס, רוב חבריו של אנטיוכוס יעצו לו "לכבוש את העיר בסערה ולמחות כליל את העם היהודי, מאחר שרק הם מכל העמים... ראו בכל בני־האדם אויבים". חבריו ציינו שאבות היהודים גורשו ממצרים "בתור כופרים שנואי־האלים... ומשארגנו את עם היהודים הפכו את שנאתם לאנושות למסורת".
דיודורוס מדווח עוד ש"ידידיו הזכירו לאנטיוכוס גם את הטינה שרחשו אבותיו לפניו לעם הזה", כאשר אנטיוכוס אפיפנס "נכנס משהביס את היהודים אל קודש הקודשים של בית המקדש" ומצא שם פסל של משה רכוב על גבי חמור ובידיו מגילה הכוללת את חוקי היהודים. משה היה האיש ש"ציווה על היהודים את מנהגיהם המיזנתרופיים והמופקרים. ומכיוון שאפיפאנס היה מזועזע משנאה שכזאת המופנית נגד כל האנושות, הוא שם לעצמו למטרה לשבור את נוהגיהם המסורתיים."
דיודורוס מספר שבסקירתם את האירועים הללו, חבריו של סידטס האיצו בו להשמיד את האומה היהודית לחלוטין, או לפחות לבטל את חוקי היהודים ולאלצם לשנות את אורח חייהם. אבל המלך, בהיותו אדם רחב לב, לקח שבויים, גבה מס ופירק את חומות ירושלים, אבל דחה את ההאשמות נגד היהודים.
גם הסופר המצרי-יווני אפיון (המאה ה-1 לספירה) טען שאנטיוכוס אפיפנס מצא בבית המקדש פסל של חמור, שהיהודים היו "נותנים לו כבוד אלהים ומרוממים אותו באמונה רבה", ומכיוון שהיה "מעשה זהב כולו וכסף רב מחירו" - לקח אותו עם יתר אוצרות המקדש. על פי יוסף בן מתתיהו, אפיון טען שאת סיפורו על כניסת אנטיוכוס למקדש (שמלבד עלילת החמור כולל גם עלילת דם על פולחן יהודי הכולל קרבן אדם) הוא מצא אצל פוסידוניוס ואפולוניוס מולון.
עיבודיהם של פוסידוניוס ומולון לסיפור אבדו, אולם מכיוון שסיפור כניסת אנטיוכוס אפיפנס למקדש ומציאת פסל החמור מופיע אצל דיודורוס וגם אצל אפיון, ייתכן מאוד שלשניהם היה מקור משותף, ככל הנראה פוסידוניוס. ומכיוון שאצל דיודורוס הסיפור מופיע כחלק מדיווחו על המצור של סידטס (שמלבד עלילת החמור כולל גם את עלילת המצורעים), בצלאל בר כוכבא מציע את חיבורו של טימוכארס כמקור הדיווח על סידטס (ובתוכו גם הסיפור על אפיפנס), כאשר ככל הנראה פוסידוניוס בחר להשמיט את עלילת הדם (ולכן אינה קיימת בגרסת דיודורוס).
אולם טימוכארס לא המציא את סיפור כניסת אנטיוכוס הרביעי למקדש. לא הייתה סיבה שבגינה ימציא סיפור כזה, בהיותו היסטוריון של אנטיוכוס השביעי שהגיע להסדר פשרה עם היהודים ואף היו לו חילות עזר יהודים שליוו אותו במערכה הפרתית. יתר על כן, רוב המלכים שבאו אחרי אנטיוכוס הרביעי (ובהם אנטיוכוס השביעי) השתייכו לענף היריב של בית המלוכה שיצא מסלאוקוס הרביעי, אחיו הבכור של אנטיוכוס אפיפנס. ניתן להניח שטימוכארס השתמש במקור כלשהו (שגם הוא אינו המקור המוחלט של העלילות עצמן) מבית המלוכה מתקופת אנטיוכוס אפיפנס או אנטיוכוס אופטור, בנו ויורשו, שהתאמץ להצדיק את חילול הקודש שבוצע על ידי המלך במקדש היהודי ואת הרדיפה חסרת התקדים של הדת היהודית.
מקורו של טימוכארס היה ככל הנראה היסטוריון חצר של בית המלוכה הסלאוקי שקדם לו, מהדור של מרד החשמונאים.
לקריאה נוספת

מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, XXV. Timochares, pp. 134-136
בצלאל בר כוכבא - Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, 14. The Geographical Description of Jerusalem by Timochares, the Siege, and the Libels, pp. 458-468
הערות שוליים

↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 3, 238-239, 277, 377, 378, 490
↑  Eusebius of Caesarea, Praeparatio Evangelica, Book IX, Chapter XXXV
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 12, סעיף 133.
↑  ספר חשמונאים א, פרק א, פסוקים כ-מ; ספר חשמונאים ב, פרק ה, פסוקים יא-טז, כה-כו.
↑  ספר חשמונאים א, פרק ו, פסוקים מח-נד.
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, ספרים 35-34, פרק 1, סעיפים 5-1.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 13, פרק ח, פסקאות ב-ג, סעיפים 248-236.
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 459
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, XXV. Timochares, p. 134
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic, Period, p. 248, 278, 466
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 465
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 458
1 2 3  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 461
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 464, n. 20
↑  איגרת אריסטיאס, פסוק קה (105): "גודל העיר מצומצם, בהיות הקפה ארבעים אצטדיונים בקרוב"; פסוק פט (89): "ושם שפעת מים בלתי פוסקת כי בפנים נובע מעין טבעי שופע...תחת האדמה מקוי מים נפלאים...ולכל אחד מהם צינורות בלי מספר, כי נמשכים שמה זרמי מים מכל צד." (תרגום הרטום)
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 13, סעיף 237.
↑  סטראבון, גאוגרפיקה, ספר 16, פרק 2, סעיפים 36, 40.
↑  אפלטון, קריטיאס (אנ'), d113
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 462
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 13, פרק ח, פסקאות ב-ג, סעיפים 248-236.
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, ספרים 35-34, פרק 1, סעיפים 5-1.
↑  פטר שפר, יוּדוֹפובּיה, תרגום מאנגלית: להד לזר; פרק 1 גירוש ממצרים, דיודורוס הסיקלי, עמ' 39.
↑  פטר שפר, יוּדוֹפובּיה, תרגום מאנגלית: להד לזר; פרק 2 האל היהודי, פולחן החמור, עמ' 90.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר שני, פרק ז.
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 238, 490
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 464-465
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 239
טונגה (קמרון)

| --- | --- |
 מדינה:  קמרון קמרון
 אזור:  אזור המערב
 גובה:  825 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  13,528 (2005)
 קואורדינטות:  4°58′11″N 10°41′45″E﻿ / ﻿4.96985°N 10.6957°E﻿ / 4.96985; 10.6957 
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קמרון מוגדלת) יאונדה דואלה מרואה גארואה ברטואה במנדה נגאונדרה ניגריה ניז'ר צ'אד הרפובליקה המרכז אפריקאית  קונגו גבון גינאה המשוונית  מפרץ גינאה טונגה(למפת קמרון רגילה) יאונדה דואלה מרואה גארואה ברטואה במנדה נגאונדרה ניגריה ניז'ר צ'אד הרפובליקה המרכז אפריקאית  קונגו גבון גינאה המשוונית  מפרץ גינאה טונגה(למפת אזור המערב רגילה) באפוסם בפנג פומבאן אדמ. המרכז החוף דרום-מערב צפון-מערבטונגה(למפת אזור המערב מוגדלת) באפוסם בפנג פומבאן אדמאווה המרכז החוף דרום-מערב צפון-מערבטונגה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טונגה (בצרפתית: Tonga) היא עיירה שנמצאת באזור המערב שבקמרון.
גאוגרפיה

העיירה נמצאת כ-90 ק"מ מבירת האזור באפוסם וכ-200 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, העיירה נמצאת כ-182 קילומטרים מהגבול של קמרון עם ניגריה.
תנועה ותחבורה

טונגה ממוקמת ליד הכביש הלאומי N4.
אוכלוסייה

98% מהתושבים בטונגה הם חקלאים שעבודים בשדות קקאו וקפה.
כלכלה

בטונגה יש קניון ותחנת דלק.
הערות שוליים

↑  Información demográfica de Camerún
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בקמרון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טונגאית

| --- | --- |

בור דיג בטונגה
 מדינות:  טונגה טונגה פיג'י פיג'י ניו זילנד ניו זילנד ניואה ניואה קנדה קנדה סמואה האמריקנית סמואה האמריקנית אוסטרליה אוסטרליה ונואטו ונואטו
 אזורים:  טונגה טונגה
 דוברים:  186,010 (נכון ל־2015)
 כתב:  אלפבית לטיני
 משפחה:  שפות אוסטרונזיות שפות מלאיו-פולינזיות שפות אוקיאניות שפות טונגאיות טונגאית
 קוד שפה:  to
 קוד ISO 639-1:  to
 קוד ISO 639-2:  ton
 קוד ISO 639-3:  ton
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
טונגאית היא שפה אוסטרונזית של הענף הפולינזי שמקורה במדינת האיים טונגה. לשפה זאת יש כ-187,000 דוברים.
שפות קשורות

טונגאית היא אחת ממגוון השפות בענף הפולינזי של השפות האוסטרונזיות, יחד עם ההוואית, המאורית, הסמואית והטהיטית, למשל. יחד עם הניואית, הוא יוצר את תת-הקבוצה הטונגאית של הפולינזית.
טונגאית יוצאת דופן בין השפות הפולינזיות בכך שיש לה מבטא כביכול סופי. כמו בכל השפות הפולינזיות, טונגנית התאימה את המערכת הפונולוגית של הפרוטו-פולינזית.
ספרות טונגאית

לטונגאית יש ספרות בעל פה עשירה מאוד והיא בעיקר שפה מדוברת, ולא כתובה.
אחד הפרסומים הראשונים של טקסטים טונגאיים היה בדקדוק ובמילון השפה הטונגאית של ויליאם מרינר, שנערך ופורסם בשנת 1817 על ידי ג'ון מרטין כחלק מכרך 2 של "החשבון של מרינר על הילידים של איי טונגה, בדרום האוקיינוס השקט". האורתוגרפיה השתנתה מאז תקופתו של מרינר.
התנ"ך וספר מורמון תורגמו לטונגאית ומעט ספרים אחרים נכתבו בשפה זו.
ישנם מספר מגזינים שבועיים וחודשיים בטונגאית, אך אין עיתונים יומיים.
עיתונים שבועיים (חלקם פעמיים בשבוע):
"Ko e Kalonikali ʻo Tonga"
"Ko e Keleʻa"
"Taimi ʻo Tonga"
"Talaki"
"Ko e Tauʻatāina"
"Tonga Maʻa Tonga"
עיתונים של חודש או חודשיים, בעיקר פרסומי כנסייה:
"Taumuʻa lelei" (הכנסייה הקתולית)
"Tohi fanongonongo" (הכנסייה המתודיסטית הטונגאית)
"Liahona" (הכנסייה המורמונית)
"ʻOfa ki Tonga" (כנסיית הטוקייקולו)
לוח השנה הטונגאי

לוח השנה הטונגאי התבסס על שלבי הירח והיו לו 13 חודשים. המטרה העיקרית של לוח השנה, עבור הטונגאים, הייתה לקבוע את מועד השתילה והגידול של בטטות, שהיו המזון הבסיסי החשוב ביותר של טונגה.
| לוח השנה הגרגוריאני | לוח השנה הטונגאי |
| --- | --- |
אמצע נובמבר – תחילת דצמבר: Lihamuʻa
אמצע דצמבר – תחילת ינואר: Lihamui
אמצע ינואר – תחילת פברואר: Vaimuʻa
אמצע פברואר – תחילת מרץ: Vaimui
אמצע מרץ – תחילת אפריל: Fakaafu Moʻui
אמצע אפריל – תחילת מאי: Fakaaafu Mate
אמצע מאי – תחילת יוני: Hilingakelekele
אמצע יוני – תחילת יולי: Hilingameaʻa
אמצע יולי – תחילת אוגוסט: ʻAoʻaokimasisiva
אמצע אוגוסט – תחילת ספטמבר: Fuʻufuʻunekinanga
אמצע ספטמבר – תחילת אוקטובר: ʻUluenga
תחילת אוקטובר – סוף אוקטובר: Tanumanga
סוף אוקטובר – תחילת נובמבר: ʻOʻoamofanongo
ביאורים

↑  שפה זאת היא השפה הרשמית של טונגה. אצל רוב המדינות האחרות המוזכרות כאן, זאת שפה שולית בלבד
↑  כנסייה אוסטרלית
הערות שוליים

↑  "חשבון על הילידים של איי טונגה, בדרום האוקיינוס השקט. עם דקדוק ואוצר מילים מקוריים של שפתם". 1817
↑  ראה כאן (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4784143-6  NKC: ph701119
יואב יהושע וינגרטן

| --- | --- |

 לידה:  1845 ה'תר"ה 
 פטירה:  1923 (בגיל 78 בערך) ד' בחשוון תרפ"ג 
 תקופת הפעילות:  ?–1923 
 השתייכות:  תנועת החסידות 
 
הרב יואב יהושע וינגרטן (בערך תר"ה, 1845 - ד' בחשוון תרפ"ג, 1922) היה רבה של קינצק שבפולין. התפרסם בשם ספריו "חלקת יואב" ו"קבא דקשייתא".
ביוגרפיה

נולד לרבי נתן נטע ורבקה. בילדותו היה שקדן ומהיר תפיסה ובעודו צעיר נשלח ללמוד אצל הרב זאב נחום בורנשטיין, ה"אגודת אזוב" רבה של ביאלא פודולסק ואביו של רבי אברהם בורנשטיין, מחבר שו"ת 'אבני נזר'. כמו כן נסע ללמוד אצל רבי אברהם לנדא מטשכנוב, רבי יצחק מאיר אלתר ה"חידושי הרי"ם" מגור ורב חנוך הניך מאלכסנדר. מרבותיו למד הן תורה והן את דרך החסידות.
נישא לשרה מלכה בתו של יעקב הנדלסמן מראדום, שהיה חסיד קוצק. לאחר נישואיו התגורר בראדום, ולמד כשהוא סמוך על שולחן חמיו. באותן השנים כבר עמד בקשרי מכתבים עם רבי אברהם בורנשטיין, ה"אבני נזר", אותו הכיר משנות לימודו אצל אביו רבי זאב נחום. הוא קיבל אותו לרבו ואף במכתביו חתם כחסיד, בשמו ובשם אמו. לאחר מספר שנים עבר לגור בנאשלסק, בה התגורר ה"אבני נזר", והיה שכנו. רבו מינהו למו"צ בעיר.
בשנת תרמ"ג, לאחר שרבו עזב את העיר עקב הלשנה לשלטונות הרוסיים שלא אמר את תפילת הנותן תשועה למלכים ביום הכתרת אלכסנדר השלישי, והוא מונה לרב וראש הישיבה של לוטומיירסק, במקום הרב הקודם הרב אברהם דוד, חסיד קוצק.[דרושה הבהרה]
בשנת תרמ"ט מונה לרבה של גוסטינין, שגם בה פתח ישיבה ועמד בראשה. בישיבה זו העמיד מאות תלמידים. האדמו"ר המקומי, רבי יחיאל מאיר מגוסטינין, חיבבו ואף הורה לחסידיו לדבוק בו לאחר פטירתו.
בקיץ תרנ"ד עזב את העיר והחל לכהן ברבנות קינצק. בבואו לכהן בקינצק, כבר היה מפורסם כתלמיד חכם מופלג, ומשכך התקבל כבעל מעמד בעיר, והנהיג את קהילת קינצק ביד רמה. הוא נלחם נגד פורצי גדר, ומאידך היה מעורב בעזרה ודאגה לבני הקהילה. ישיבתו עברה לקינצק ומשכה תלמידים מרחבי פולין. את תלמידיו המצטיינים היה שולח לרבו לסוכטשוב.
על אף שהיה צעיר מרבו רק בשש שנים, נכנע אליו לחלוטין. כך למשל כותב לרבו: "בעבור שבפירוש נתן לי אדמו"ר שליט"א רשות לכתוב איזה חידוש בדברי תורה על כן אפיל תחינתי לעיין בדבריי אם הם דברי תורה". רבו כיבדו מאוד, וכתב עליו תארים מפליגים.
במשך כל חייו היה בריא ולא ביקר אצל רופא. בחודשיו האחרונים היה חלוש ומיוסר. בליל הסתלקותו ביקרו רבי דוד בורנשטיין, האדמו"ר מסוכטשוב, ואמר לו חידוש מסבו בסוגיית תנאי. זמן מועט לאחר מכן נפטר.
משפחתו

בנו רבי מאיר, מילא את מקום אביו ברבנות, עד לשואה בה נרצח. בן נוסף היה נטע ("נטע דעם רב'ס", נטע בנו של הרב). בנוסף היו לו 4 בנות, שנישאו לתלמידי חכמים חסידי סוכטשוב: ר' רפאל זאב סוקולוב ראש ישיבה בוורשה, ר' שלמה קאליש מסוסנוביץ (נישא לבתו והתאלמן ונישא לאחותה), ר' חנוך פלאקסרס ור' צבי וויסמן. בן בתו של ר' שלמה קאליש - עמוס מר חיים סייע בהוצאה לאור של כתבי ה"חלקת יואב".
חלקת יואב וקבא דקשייתא

את חלקו הראשון של ספרו חלקת יואב הדפיס בשנת תרס"ג. ספר זה כלל תשובות בארבעת חלקי השולחן ערוך. ספרו צוטט בספרו של רבו, אגלי טל, שיצא שנתיים לאחר מכן. בשנת תרס"ה הדפיס את חלקו השני של ספרו, שכלל תשובות נוספות, תשובות על השגות שקיבל על חלקו הראשון וחידושים וביאורים על הש"ס. בסוף ספרו זה הדפיס קונטרס בשם "קבא דקשייתא" (מארמית: קב של גרעיני תמרים, ובהשאלה לשונית: של קושיות) שכלל 103 שאלות (גימטריה של "קבא") חריפות בכל מקצועות התורה, ללא תשובות. שאלות אלו משכו את למדני פולין לנסות לענות עליהן, ורבי יואב יהושע קיבל מאות מכתבי תשובות על קושיותיו. הוא התבטא שבדיוק זו הייתה מטרתו, ליצור משא ומתן הלכתי עיוני בקרב הלומדים.
ספר זה הודפס לאחר המלחמה על ידי חתנו ר' שלמה קאליש. בשנת תשמ"ה הדפיס רבי דוד אברהם מנדלבוים מ"מכון גלעד" את הספר חלקת יואב במהדורה חדשה, עם תוספת תשובות וחידושים שהודפסו בספרים או בקבצים אחרים. בספר זה הדפיס הרב מנדלבוים תירוצים שנאמרו על שאלות "קבא דקשייתא" מרבנים ותלמידי חכמים. הרב ישראל גרוסמן הדפיס ספר שערי תירוצין ובו תירוצים על כל הקושיות. כמו כן גם הרב נתן גשטטנר הדפיס ספר "קבא דתירוצא", ובו תירוצים על "קבא דקשייתא".
לקריאה נוספת

אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ב, בני ברק, תשמ"ז, עמ' רמו-רפא.
הערות שוליים

↑  (אבני נזר, יורה דעה י')
↑  בנו הוא הסופר האידישאי הנודע, מיכאל בר סוקולוב
↑  ר' שלמה קליש ז"ל, הצופה, 20 באפריל 1967, עמ' 4
↑  הביטוי לקוח מהתלמוד הבבלי, מסכת יומא, דף ע"ט, עמוד ב'
↑  HebrewBooks.org Sefer Detail: שערי תירוצין -- גרוסמן, ישראל בן משה שניאור זלמן, 1923-2007, באתר hebrewbooks.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304414605171  ISNI: 0000 0003 8285 4175  LCCN: n80104632  VIAF: 266820090   WorldCat (עם VIAF): 266820090
יורם זרביב

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1965 (בן 59)
תקליטור "רסיטל לגיטרה"
יורם זרביב (נולד ב-1 בינואר 1965) הוא גיטריסט ומורה לגיטרה קלאסית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
זרביב מרצה בכיר וראש חוג כלי מיתר באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
חייו

זרביב יליד העיר אשדוד, החל את לימודי הגיטרה בקונסרבטוריון העירוני עם הגיטריסט/מלחין ומעבד שלום אוחיון ובהמשך עם הפסנתרנית/גיטריסטית וורה איגל, בגיל 15 התקבל לכיתתו של פרופ' יוסי ירושלמי עמו למד במשך שש שנים. לאחר שירותו הצבאי המשיך לפריז שם למד עם המאסטרו הספרדי אלברטו פונסה. בשנת 1991 סיים את לימודיו בתחום הביצוע Diplome supérieur d'exécution במוסד הגבוה למוזיקה ע"ש אלפרד קורטו שבפריז, בשנת 1992 היה פיינליסט בתחרות אלסנדריה שבאיטליה, פרס שני בתחרות ע"ש רונה ברטולי שבצרפת ופרס ראשון בתחרות הפסטיבל הבינלאומי לגיטרה שנערכה בתל אביב.
בשנת 1993 הקליט בפריז את התקליטור הראשון שלו בשם "רסיטל לגיטרה", בשנת 2002 הוקלטה לטלוויזיה הופעה חיה בנגינת הקונצ'רטו הידוע של חואקין רודריגו "קונסיירטו דה ארנחואס" עם התזמורת הקאמרית הישראלית בניצוחו של ירון גוטפריד. בנוסף, השתתף בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות ביניהן בוקר טוב ישראל (תוכנית טלוויזיה) ואינטרמצו עם אריק (אריה ורדי). יורם זרביב הקים מספר הרכבים קאמריים: חמישיית בוקריני, טריו אלגרה ותוכנית דואו יחד פרופ' יוסי ירושלמי, במקביל מנהל סדרה מוזיקלית בשם "רגעי קסם בגיטרה" שמתקיימת במרכז האמנויות "מונארט" שבאשדוד וסדנת קיץ לגיטרה קלאסית הכוללת כיתות אמן, עבודה עם הרכבים, הופעות והרצאות.
אורחים קבועים בסדנה - פרופ' יוסי ירושלמי וגיטריסט הג'אז סאשה פופיאן.
יורם זרביב הוזמן לנגן רסיטלים ולהעביר כיתות אמן בפסטיבלי מוזיקה רבים בארץ ומחוצה לה – צרפת, גרמניה, אנגליה, איטליה, בולגריה, הונגריה (האקדמיה ע"ש ליסט בבודפשט), רוסיה (האקדמיה ע"ש גנסין במוסקבה), גאורגיה, אוקראינה, דרום אמריקה, זמביה, בוצואנה, מוזמביק, גואטמלה, מקסיקו וסין.
הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, תזמורת האופרה הקאמרית ומחוץ לישראל עם התזמורת הפילהרמונית של ניז'ני נובגורוד-גורקי ברוסיה, הפילהרמונית של אודסה באוקראינה, הסימפונית של טביליסי בגאורגיה, הסימפונית של מקסיקו סיטי והפילהרמונית של לאון במקסיקו.
מלחינים רבים הקדישו לו את יצירותיהם, בהם המלחין הצרפתי רולנד דיאנס שהקדיש לו יצירה בשם "הארץ המובטחת", גיטריסט הג'אז ליאור יקותיאל שהקדיש לו קובץ בן ארבעה קטעים שנקרא "מצבי רוח", המלחין בוריס פיגובט שהקדיש לו יצירה שנקראת "ירושלים", המלחין אברהם כפלי הקדיש לו יצירה המבוססת על המנגינה של "צור משלו" ו"בגטל", המלחינה דלית רייך הקדישה לו יצירה שנקראת "אורות על הים".
משנת 2002 מלמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ("רובין") ומשנת 2018 מנהל את מחלקת המיתרים (קשת ופריטה).
יורם זרביב מקדיש זמן רב לעידוד נגני הגיטרה הצעירים בישראל - מארגן מדי שנה סדנת גיטרה בחופשת הקיץ (בנורדיה) ונוטל חלק פעיל בארגון תחרויות וכיתות אמן ברחבי הארץ.
יוהאן שטאמיץ

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1717 הבליצ'קוב ברוד, צ'כיה 
 פטירה:  27 במרץ 1757 (בגיל 39) מנהיים, נסיכות הבוחר מפפאלץ 
 מקום קבורה:  מנהיים 
 מוקד פעילות:  ממלכת בוהמיה, נסיכות הבוחר מפפאלץ 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קארל בפראג 
 זרם:  קלאסיציזם 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צ'כית, גרמנית 
 כלי נגינה:  כינור 
 צאצאים:  אנטון שטאמיץ, Franziska Lang, קרל שטאמיץ 
 
יוהאן ונצל אנטון שטאמיץ (בצ'כית: Jan Václav Stamic;‏ 30 ביוני 1717 (הוטבל) – 27 במרץ 1757) היה מלחין וכנר בוהמי-גרמני.
קורות חייו

שטאמיץ נולד בנמצקי ברוד (כיום האבליצקוב ברוד, צ'כיה). את שיעורי המוזיקה הראשונים שלו קיבל מאביו, נגן עוגב. בשנים הבאות למד בגימנסיה ואחר באוניברסיטת קארל בפראג. בשנת 1741 נסע למנהיים, שם נעשה תחילה לכנר הראשון בתזמורת החצר, בשנת 1743 ובהמשך, בשנת 1745, למנצח התזמורת. הוא העלה את רמת התזמורת עד להיותה אחת המכובדות ביותר באירופה. בשנים 1754–1755 שהה בפריז, שם התקבלה המוזיקה שלו ברצון. שנתיים אחר כך מת במנהיים. משרתו כמנהל מוזיקלי עברה לכריסטיאן קאנאביך.
יצירתו

שטאמיץ, שמקובל לראותו כמייסד אסכולת מנהיים וכמלחין החשוב ביותר בין חבריה, כתב מספר רב של קונצרטים (בעיקר לכינור או חליל), הרבה מוזיקה קאמרית ומיסה (1755). יצירותיו החשובות ביותר, מכל מקום, הן הסימפוניות שלו, למעלה מחמישים במספר. הוא היה המלחין הראשון שכתב בקביעות סימפוניות במתכונת של ארבעה פרקים, בצירוף מינואט וטריו לשאר שלושת הפרקים הסטנדרטיים. גם הכנסת קבוצה שנייה של חומר תמאטי נוגד לפרקי הפתיחה שלו תרמה רבות לפיתוח מה שיהיה מוכר בהמשך כצורת סונאטה.
כמו שאר המלחינים באסכולת מנהיים, נודע שטאמיץ במתן תפקיד בולט יותר לכלי הנשיפה ובשימוש נועז יותר בדינמיקה.
משפחתו

יוהאן היה אביהם של קרל שטאמיץ ואנטון שטאמיץ, גם הם מלחינים.
הערות שוליים

↑  אלפרד איינשטיין, "מוצרט", עמ' 227
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280631805171  PLWABN: 9810675022405606  BIBSYS: 90079371  BNE: XX1128291  BnF: cb13900007j (data)  CiNii: DA08554196  GND: 118752618  ICCU: CFIV156381  ISNI: 0000 0001 0914 4164  LCCN: n82101115  LNB: 000037073  MusicBrainz: d82b930c-87d0-451f-b0b0-7e7fa5e2b243  NDL: 01058244  NKC: jn20000620340  NLA: 35399436  NSK: 000693887  NTA: 068870582  RERO: 02-A000155185  SELIBR: 206350  SNAC: w6k65489  SUDOC: 130304379  Trove: 939162  VcBA: 495/143319  VIAF: 71579385   WorldCat (עם VIAF): 71579385