stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערפה

| --- | --- |
 לידה:  מואב
 פטירה:  מואב
 בן או בת זוג:  כליון 
 תקופה:  תקופת השופטים
 בתנ"ך:  מגילת רות
 
יד וַתִּשֶּׂנָה קוֹלָן, וַתִּבְכֶּינָה עוֹד; וַתִּשַּׁק עָרְפָּה לַחֲמוֹתָהּ, וְרוּת דָּבְקָה בָּהּ.

— מגילת רות, פרק א', פסוק י"ד
 ציור מעשה ידי ויליאם בלייק מוצג בגלריה לאמנות בסאות'המפטון
עָרְפָּה היא דמות מקראית משנית המופיעה במגילת רות. ערפה הייתה אשתו המואביה של כיליון, בנה של נעמי, שלו נישאה בעת שמשפחת נעמי שהתה במואב. כאשר שבה נעמי לארץ יהודה לאחר מותם של בעלה ושני בניה, נפרדה ערפה מנעמי ושבה אל משפחתה שבמואב. רות, כלתה האחרת של נעמי, סירבה להיפרד ממנה והתלוותה אליה בדרכה ליהודה. ערפה נזכרת בפרק א' בשני פסוקים (פסוק ד' ופסוק י"ד).
במקרא

ערפה נזכרת בתחילת את מגילת רות. סיפור המעשה, המתרחש בתקופת השופטים, מציג משפחה הכוללת את ראש המשפחה אלימלך, את אשתו נעמי ואת שני בניהם מחלון וכליון. הארבעה, תושבי בית לחם שביהודה, היגרו למואב בשל רעב שהשתרר בארץ. במואב מת אלימלך, ובניה של נעמי נשאו להם נשים מבנות המקום, ששמותיהן ערפה ורות. כעבור כעשר שנים מתו גם מחלון וכליון. לנעמי נודע כי הרעב ביהודה תם והיא פנתה לשוב לארצה. נעמי הפצירה בכלותיה, ערפה ורות, לחזור לבית הוריהן תוך שהיא מברכת אותן שיזכו להינשא שוב. שתי הכלות סירבו בתחילה, אך לאחר הפצרותיה והזהרותיה של נעמי, נפרדה ממנה ערפה בעוד רות נשארה עמה.
במקרא > שמה

לפי חז"ל שמה בא לה כי הפנתה עורף לנעמי. יאיר זקוביץ טוען כי אין כל ביטחון, שהמחבר המקראי ביקש להציג שם בעל משמעות (ראו: שמה ודמותה של ערפה על פי ספרות האגדה), בניגוד לשמות הבנים מחלון וכיליון, שמתפרשים בדרך כלל על פי סופם של הבנים, מלשון מחלה וכליה. לשיטתו, לערפה ניתנה הזדמנות להציג את עצמה ולפעול בפני הקורא. מעבר לכך הביטוי: הָפַךְ יִשְׂרָאֵל עֹרֶף, מציין במקרא נסיגה בפני אויב, או בריחה. לשיטתו, צירופים מקראיים אלה אינם עולים בקנה אחד עם יחסו של המחבר לערפה. יש המסתייעים בשפות שמיות עתיקות להסבר גיזרונו של השם: באוגריתית "ערפת" משמעה עננים, וגם באכדית קיימת מילה דומה. אף ייתכן שהשם הוא מואבי וגזרונו ומשמעו אינם ידועים. על פי חז"ל, שמותיהן של הדמויות במגילת רות הם שמות המעידים על אופיין, כך למשל, חז"ל דורשים כי שמות בעליהן של עורפה ורות הם יואש ושרף, על פי הנאמר בספר דברי הימים א (ד', כ"ב), ושמותיהם מחלון וכליון מעידים על אופיים.
במקרא > דמותה בעלילת מגילת רות

ערפה היא דמות משנית בעלילת מגילת רות, כלומר אינה חלק מהסיפור המרכזי העוסק ברות ונעמי.
יש הטוענים כי דמותה היא דמות חיובית, מכמה סיבות: היא מבקשת ללכת עם חמותה, וחוזרת בה רק לאחר הפצרותיה של נעמי. ערפה נושקת לנעמי, אך זו אינה מחזירה לה בנשיקה. הכתוב אינו מציין במפורש כי ערפה עוזבת את נעמי אלא רק רומז לכך בעקיפין. חוקרת המקרא אדל ברלין, משווה את דמותה של ערפה לדמות של ושתי במגילת אסתר; לדעתה, שתיהן אינן מיועדות להיות דמות מרכזית, אולם תפקידן חשוב בכל זאת, כיון שהן משמשות כניגוד לדמות הנשית המרכזית. אמנם ערפה לא הייתה מרושעת או חסרת התחשבות, ובחוזרה למשפחתה היא מילאה אחר הוראותיה של נעמי ועשתה את הדבר ההגיוני ביותר; דמותה משמשת כרקע להבלטת פעולתה של רות כיוצאת מן הכלל. רק בניסיון השלישי מצליחה נעמי לשכנע את ערפה. ערפה הפוחדת מפני המצב במקום יעדן, שבה על עקבותיה ואין בכך שום דבר שלילי. חוקרת הספרות אילנה פרדס טוענת, שהחלטתה של ערפה היא בתחום ההתנהגות והמוסכמות בחברה.
לפי הסבר זה, מטרת דמותה של ערפה היא להתעמת עם הדמות המרכזית בסיפור, רות (שעל שמה נקראת המגילה), ולהבליט את אישיותה החיובית של רות, על רקע דמותה של ערפה, המעט חיוורת ממנה. הרב איתן שנדורפי הוסיף שעל רקע ההדדיות שבין ערפה לרות לאורך כל הדרך עד העזיבה של ערפה וחזרתה לבית אביה, הקושי של רות להמשיך לדבוק בנעמי בולט יותר ומגדיל את מעלת המעשה של רות.
הרב יואב אוריאל טוען שאין בדרכה של ערפה כל רע, אך היא נקטה במידת הדין (היושר), על פיו עדיף לה להישאר במואב, ולכן היא לא זכתה למה שזכתה רות, שממנה יצא דוד המלך, כיון שגמלה חסד עם חמותה.
יוסף בן מתתיהו, בספרו "קדמוניות היהודים", רק מתאר ביובש כי ”ערפה נשארה” (במולדתה), והסיפור חסר את סצנת הנשיקה והפרידה של ערפה מנעמי.
בספרות האגדה

לפי מדרש רות רבה, ערפה ורות היו שתיהן בנותיו של עגלון מלך מואב. התלמוד מזהה את ערפה עם הרפה, הנזכר במקרא כדמות שמצאצאיה יצאו ענקים פלשתים (ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק ט"ז). שני שמות אלה, ערפה והרפה, נדרשים שם על דרך גנאי. על בניה הענקים של ערפה-הרפה נאמר שם: "בשכר ארבע דמעות שהורידה ערפה על חמותה זכתה ויצאו ממנה ארבעה גיבורים". עוד נאמר שם: "אמר הקב"ה: יבואו בני הנשוקה (ערפה) וייפלו ביד בני הדבוקה (רות)". הדברים רומזים לדוד המלך, מצאצאי רות, שהרג את גָּלְיָת בקרב בעמק האלה (ספר שמואל א', פרק י"ז). המסורת המזהה את ערפה עם הרפה באה לידי ביטוי גם במדרש רות זוטא, המזהה את גָּלְיָת הפלישתי כבנה של ערפה (על פי המקרא, גָּלְיָת הוא מצאצאי הרפה). יאיר זקוביץ מציין כי המסורת אשר מזהה את ערפה עם הרפה מתעלמת מהעובדה שערפה היא מואבייה ואילו בני הרפה הם פלשתים. לשיטתו הזיהוי נובע מהיות בני הרפה המכונים אף הם 'רפאים' (ספר דברים, פרק ב', פסוק כ') והם תושבי עבר הירדן. במסכת סנהדרין מוזכר גם, שישבי היה בנה של ערפה וגם אותו הרג דוד בעזרת אבישי בן אחותו.
בספרות המודרנית

המעשייה "מגילת ערפה" מאת חיים נחמן ביאליק, המופיעה בספרו "ויהי היום", מתארת את אשר עלה בגורלה של ערפה לאחר הפרידה מנעמי. המעשייה מושפעת מן המדרשים המתייחסים לערפה. על ערפה נכתבו כמה שירים, בהם 'ערפה' של שמואל בס ו'ערפה' של אברהם הוס. גם המשורר היידי איציק מאנגר כתב שיר בשם 'ערפה', שבו העתיק את סיפור העלילה לעיירה היהודית במזרח אירופה (השיר תורגם לעברית על ידי בנימין טנא).
לקריאה נוספת

יאיר זקוביץ, רות, סדרת "מקרא לישראל", הוצאת מאגנס ועם עובד, 2007.
עתליה ברנר, אהבת רות, אשר היא טובה לך משבעה בנים, ספריית הפועלים, 1988.
יוסף רוט-רותם, "על הדמויות המשניות במגילת רות", בית מקרא מט/ג (תשס"ד) (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
אהובה אשמן, תולדות חוה - בנות, אמהות ונשים נוכריות במקרא, הוצאת ידיעות אחרונות, 2008, עמ' 57–58.
משה גרסיאל, "המבנה הספרותי, התפתחות העלילה ומלאכת הסיפור במגילת רות", בית מקרא כג (תשל"ח), עמ' 444–457 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
ביאורים

↑  בתחילה אין לדעת מי נשוי לרות ומי נשוי לערפה. סדר ציון שמותיהן של ערפה ורות נכתב במבנה כיאסטי לשמות בעליהן. מבנה זה מתבאר בפרק ד', פסוק י', שם נאמר במפורש כי רות היא אשת מחלון. על מבנים כיאסטיים במגילת רות ראו: יאיר זקוביץ, רות מקרא לישראל, ירושלים, מאגנס, 1990, עמ' 13-14.
↑  במקור: "לֵכְנָה שֹּׁבְנָה אִשָּׁה לְבֵית אִמָּהּ". יעקב קליין טוען שהסיבה לכך היא שעל פי החוק המקראי, אשה אלמנה שאין לה זרע, חייבת לחזור לבית אביה. עוד הוא טוען, שהמושג בית אב משמש במקרא מושגים כמו משפחה ובית משפחה ואילו המושג 'בית האם' מציין מושג מצומצם יותר כנראה מגורי האם והבנות ולכן יש להניח כי הביטוי 'בית אמה' או 'בית האם' מצוין רק בשיחות נשים, אך אין לראות בצירוף מקראי זה רמז לחברה מטריארכלית שכן החברה הקדומה מאופיינת בצורת חיים פאטריארכלית.
↑  [דרוש מקור][מפני ש...]חשיבותן של הדמויות המשניות רבה לקידום העלילה, דמותן מרחיבה ומעמיקה את המשמעות והמסר של הסיפור, ומדגישה את תכונות הדמות הראשית: (דמות משנית שלילית מדגישה שהגיבור חיובי ממנה, ראו: פנינה מול חנה, שמואל א')
הערות שוליים

↑  יעקב קליין, בתוך עולם התנ"ך 'מגילות', דוידזון עתי, תל אביב 1994, עמ' 83
↑  רות רבה, פרשה ב', פסקה ט'
↑  ראו ספר ירמיהו, פרק ב', פסוק כ"ז.
↑  יאיר זקוביץ, עולם התנ"ך, מגילות, תל אביב: דוידזון עתי, 1994, עמ' 80–81
↑  יאיר זקוביץ, עולם התנ"ך, מגילות, תל אביב: דוידזון עתי, 1994, עמ' 81.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף צ"א, עמוד ב'
↑  ראו גם: יוסף רוט-רותם, "על הדמויות המשניות במגילת רות", בית מקרא מט ג (תשס"ד), עמ' 70.
↑  יהודה קיל, על מגילת רות, הגיונות במקרא ובחינוך, משרד החינוך, המנהל לחינוך דתי, תשנ"ו; ראו גם: אלכסנדר רופא, מבוא לספרות המקרא, כרמל, ירושלים, 2006: עמ' 191.
↑  אדל ברלין, אסתר מקרא לישראל, ירושלים, מאגנס, תשס"ד.
↑  אילנה פרדס, הבריאה לפי חוה, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996, עמ' 85.
↑  הרב איתן שנדורפי, לשם מה נכתב סיפורה של ערפה במגילת רות?, באתר בני ציון
↑  הרב יואב אוריאל, מרות עד דוד - החסד, באתר בני ציון
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים א-ב, ספר חמישי, ירושלים, מוסד ביאליק עמ' 175.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ב, עמוד ב'
↑  "גָּלְיָת הַגִּתִּי... אֶת-אַרְבַּעַת אֵלֶּה יֻלְּדוּ לְהָרָפָה בְּגַת" ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק י"ט, ספר שמואל ב', פרק כ"ב).
↑  יאיר זקוביץ, צבת בצבת עשויה, תל אביב: עם עובד, 2009, עמ' 181.
↑  דף צה
↑  ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוקים ט"ו–י"ז
↑  ראו: מלכה שקד, לנצח אנגנך: המקרא בשירה העברית החדשה - אנתולוגיה, תל אביב, ידעות אחרונות, 2005, עמ' 478, 482.
| תקופת השופטים |
| --- | --- | --- |
| שופטי ישראל | עתניאל בן קנז • אהוד בן גרא • שמגר בן ענת • דבורה הנביאה • גדעון בן יואש •  תולע בן פואה • יאיר הגלעדי • יפתח הגלעדי • אבצן מבית לחם • אילון הזבולוני • עבדון בן הלל • שמשון  • עלי הכהן • שמואל הנביא • יואל ואביה בני שמואל |  |
| דמויות בולטות נוספות | בני קיני • ברק בן אבינעם • יעל אשת חבר הקיני • אבימלך בן גדעון • יותם בן גדעון • פינחס בן אלעזר הכהן • אלקנה • חנה • פנינה • חפני ופינחס • אשת פינחס • מנוח • אשת מנוח • בת יפתח • משפחת אביעזר • יהונתן בן גרשום |  |
| דמויות במגילת רות | אלימלך • בעז • נעמי • רות • ערפה • מחלון וכליון |  |
| דמויות נוכריות בולטות | עגלון מלך מואב • יבין מלך חצור • סיסרא • דלילה • אם סיסרא • כושן רשעתים • זבח וצלמונע |  |
| אירועים | מלחמת סיסרא • שירת דבורה • פסל מיכה • פילגש בגבעה • מגילת רות |  |
| מקומות | גלגל • משכן שילה • נחלות שבטי ישראל • המצפה • מעברות הירדן • חרושת הגויים •  קריית יערים • אלון מעוננים • אלון מוצב • תומר דבורה • בית אל • מרוז |  |
| עמים | שבעת העממים • כנען • פריזי • יבוסי • אמורי • חיווים • חתים • גרגשי • ארמים • מואב • עמון • עמלק • פלשתים • מדין • בני קדם • הקיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513529905171  GND: 1147228019  SUDOC: 253746639  VIAF: 357151246519644131329   WorldCat (עם VIAF): 357151246519644131329 
וַתֹּאמֶר נָעֳמִי, לִשְׁתֵּי כַלֹּתֶיהָ, לֵכְנָה שֹּׁבְנָה, אִשָּׁה לְבֵית אִמָּהּ

— מגילת רות, פרק א', פסוק ח'
 רות מצטרפת לנעמי וערפה חוזרת לארצה, ציור מעשה ידי ויליאם בלייק, משנת 1795
HSPA1L

HSPA1L הוא חלבון סוכך (שפרון) שבבני אדם מקודד על ידי גן בעל שם זהה, הנמצא בכרומוזום 6. חלבון זה הוא חלק ממשפחה של שפרונים הנקראת באנגלית Hsp70, אשר ממאופיינים במבנה דומה, ומשקל מולקולרי של 70 קילודלטון. בהיותו שפרון, חלבון זה מקל על קיפול נכון של חלבונים חדשים שתורגמו וקופלו בצורה שגויה, וכן מייצב או מפרק חלבונים מוטנטים. הפונקציות שלו תורמות לתהליכים ביולוגיים מגוונים, כולל העברת אותות, אפופטוזיס, הומאוסטזיס חלבוני, צמיחה והתמיינות תאית. חלבון זה נקשר למספר רב של סוגי סרטן, מחלות ניווניות עצביות, הזדקנות תאים והזדקנות, ומחלת השתל נגד המאחסן.
חלבון זה מורכב משני אזורים מבניים (דומיינים) מרכזיים. החלק הראשון, הקרוב לצד ה-N טרמינלי של החלבון, קושר מולקולת ATP, בעוד שלחלק השני נקשרים החלבונים אשר נדרשים לעבור קיפול בשפרון זה.
↑  Ito Y, Ando A, Ando H, Ando J, Saijoh Y, Inoko H, Fujimoto H (אוג' 1998). "Genomic structure of the spermatid-specific hsp70 homolog gene located in the class III region of the major histocompatibility complex of mouse and man". Journal of Biochemistry. 124 (2): 347–53. doi:10.1093/oxfordjournals.jbchem.a022118. PMID 9685725. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Ishihara M, Ohno S (נוב' 1997). "Genetic influences on sarcoidosis". Eye. 11. 11 (2): 155–61. doi:10.1038/eye.1997.44. PMID 9349405. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  "Entrez Gene: HSPA1L heat shock 70kDa protein 1-like".
1 2 3  Mayer MP, Bukau B (מרץ 2005). "Hsp70 chaperones: cellular functions and molecular mechanism". Cellular and Molecular Life Sciences. 62 (6): 670–684. doi:10.1007/s00018-004-4464-6. PMC 2773841. PMID 15770419. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  Wang X, Wang Q, Lin H, Li S, Sun L, Yang Y (פבר' 2013). "HSP72 and gp96 in gastroenterological cancers". Clinica Chimica Acta; International Journal of Clinical Chemistry. 417: 73–9. doi:10.1016/j.cca.2012.12.017. PMID 23266770. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Atarod S, Turner B, Pearce KF, Ahmed SS, Norden J, Bogunia-Kubik K, Wang XN, Collin M, Dickinson AM (פבר' 2015). "Elevated level of HSPA1L mRNA correlates with graft-versus-host disease". Transplant Immunology. 32 (3): 188–94. doi:10.1016/j.trim.2015.02.002. PMID 25680846. {{cite journal}}:  (עזרה)
התזמורת הסימפונית של נאשוויל

התזמורת הסימפונית של נאשוויל (באנגלית: Nashville Symphony) היא תזמורת סימפונית אמריקאית, היושבת בנאשוויל, טנסי. משכן הקבע של התזמורת הוא המרכז הסימפוני סקרמרהורן.
היסטוריה

בשנת 1920, לפני ייסודה של תזמורת נאשוויל בשנת 1946, הקימה קבוצה של נגנים חובבים ומקצועיים בנשויל הרכב תזמורתי, ובחרה בג'ורג' פּוּלֶן, מבקר מוזיקה בעיתון "נאשוויל בנר" ופרופסור באוניברסיטת ואנדרבילט לנשיא ומנהל ההרכב. על אף צמיחה מתמדת במהלך העשור הבא, נפל הארגון הזה קורבן לשפל הגדול של שנות ה-30' באמריקה. בשנת 1946 חזר וולטר שארפ, יליד נאשוויל, משירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה בהחלטה נחושה לייסד תזמורת סימפונית חדשה למרכז טנסי. בעזרת כמה חברים חובבי מוזיקה, הציג שארפ את תוכניתו לפני מנהיגי קהילה ושכנע אותם בנחיצותה, והתזמורת הסימפונית של נשוויל קמה והייתה לעובדה.
שארפ הביא את ויליאם סטריקלנד, מנצח צעיר מניו יורק, לשמש כמנהל המוזיקלי והמנצח הראשון של התזמורת. התזמורת הופיעה בקונצרט הראשון שלה בסתיו 1946 ב"אודיטוריום יד למלחמה" במרכז נשוויל. במהלך חמש העונות הבאות היה סטריקלנד אחראי לקביעת רמות הביצוע הגבוהות שהתזמורת ונצחיה עומדים בהן עד עצם היום הזה. גאי טיילור (1959-1951), ויליס פייג' (1967-1959), תור ג'ונסון (1975-1967) ומייקל צ'ארי (1982-1976) היו המנהלים המוזיקליים הבאים. בתקופת כהונתו של צ'ארי העתיקה התזמורת את סדרת המנויים שלה מן האודיטוריום אל אולם ג'קסון במרכז אמנויות הבמה של טנסי.
החל ב-1983 הנהיג המנהל המוזיקלי והמנצח קנת סקרמרהורן את תזמורת נשוויל במשך 22 שנים, עד מותו באפריל 2005. המוניטין של התזמורת השתבחו במהלך כהונתו בזכות הקלטות, שידורי טלוויזיה ומסע בחוף המזרחי של ארצות הברית, ששיאו היה בקונצרט בקרנגי הול ב-25 בספטמבר 2000. לאחר מותו של סקרמרהורן, באפריל 2006, התמנה ליאונרד סלטקין ליועץ האמנותי של התזמורת, בחוזה לשלוש שנים, עד 2009.
הערות שוליים

↑  מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד פברואר 2018
↑  at Carnegie Hall on September 25, 2000 בן מאתיסון, פלייביל ארטס: קנת סקרמרהורן, מנצחה לאורך שנים רבות של תזמורת נשוויל, מת בגיל 75 19 באפריל 2005
↑  ויויאן שווייצר, פלייביל ארטס: ליאונרד סלטקין מצטרף לתזמורת נשוויל כיועץ אמנותי, בעוד החיפוש אחר מנהל מוזיקלי נמשך 24 באוגוסט 2006
MGMT (גן)

מתיל-DNA-חלבון-ציסטאין מתילטרנספראז (בקיצור: MGMT), הידוע גם בשם O 6- alkylguanine DNA alkyltransferase AGT, הוא חלבון שבבני אדם מקודד על ידי הגן .  MGMT
חלבון זה חיוני ליציבות הגנום, שכן הוא מתקן שברים הנגרמים באופן טבעי במולקולת ה-DNA, באופן ספציפי בחומצת הגרעין גואנין, ומונע חוסר התאמה ושגיאות במהלך שכפול ותעתוק DNA . בהתאם לכך, אובדן MGMT מגביר את הסיכון לסרטן בעכברים לאחר חשיפה לחומרים אלקילטיביים .
↑  Tano K, Shiota S, Collier J, Foote RS, Mitra S (בינואר 1990). "Isolation and structural characterization of a cDNA clone encoding the human DNA repair protein for O6-alkylguanine". Proc. Natl. Acad. Sci. U.S.A. 87 (2): 686–90. Bibcode:1990PNAS...87..686T. doi:10.1073/pnas.87.2.686. PMC 53330. PMID 2405387. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Natarajan AT, Vermeulen S, Darroudi F, Valentine MB, Brent TP, Mitra S, Tano K (בינואר 1992). "Chromosomal localization of human O6-methylguanine-DNA methyltransferase (MGMT) gene by in situ hybridization". Mutagenesis. 7 (1): 83–5. doi:10.1093/mutage/7.1.83. PMID 1635460. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Shiraishi A, Sakumi K, Sekiguchi M (באוקטובר 2000). "Increased susceptibility to chemotherapeutic alkylating agents of mice deficient in DNA repair methyltransferase". Carcinogenesis. 21 (10): 1879–83. doi:10.1093/carcin/21.10.1879. PMID 11023546. {{cite journal}}:  (עזרה)
אורי ורדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באוקטובר 1965 (גיל: 59)
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  שחקן
 פרופיל ב-IMDb
אורי ורדי (נולד ב-1 באוקטובר 1965) הוא שחקן ישראל.
ביוגרפיה

ב-1983 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "הפנימייה" בבימויו של יעוד לבנון, גילם את אורי.
ב-1985 הופיע בסרט האימה האמריקאי "הכלה" בתפקיד ילד.
ב-1990 הופיע בסדרת האימה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" ששודרה בערוץ הראשון, שיחק בפרק: העגיל שיחק את האקס של אוסי (טל קרסלניק).
ב-1992 שיחק בתפקיד ראשי לצידו של אקי אבני בסרט "נערי החוף", גילם את רובי.
ב-1993 הופיע בסרט "נקמתו של איציק פינקלשטיין" בכיכובו של משה איבגי, שיחק בתפקיד סמל.
בשנים 1995־2000 שיחק בתפקיד ראשי באופרת הסבון של ערוץ 2 "רמת אביב גימל" גילם את דמותו של בני פלד, עו״ד, בעלה של טלי פלד (תמר הנגבי).
ב-1996 שיחק בסרט "צעירים לנצח" גילם את שחר. באותה השנה גם שיחק בסרט "מי האבא?" גילם את אריה.
ב-1998 הופיע בסרט "ארבע נכנסו לפרדס".
ב-2002 התארח בעונה החמישית של הסדרה הקומית של ערוץ 2 "שמש" גילם את דמותו של אליהו אליוביץ פקיד בעירייה.
ב-2014 שיחק בסרט "חלונות" שיחק בתור (האפיזודה "בגלל החום").
ויליאם שרמן

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1820 לנקסטר, אוהיו, ארצות הברית ארצות הברית
 פטירה:  14 בפברואר 1891 (בגיל 71) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות קאלווארי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית 
 בן או בת זוג:  אלינור בויל יואינג שרמן 
 צאצאים:  Eleanor Sherman Thackara, Thomas Ewing Sherman, William Tecumseh Sherman 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית   צבא האיחוד
 תקופת הפעילות:  1840–1853  1861 – 1884
 דרגה:   הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית
 תפקידים בשירות
 מפקד ארמיית הטנסי   הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האמריקנית
 
ויליאם טקומסה שרמן (באנגלית: William Tecumseh Sherman;‏ 8 בפברואר 1820, אוהיו - 14 בפברואר 1891, ניו יורק) היה גנרל אמריקני, מהמפקדים הבולטים של צבא ארצות הברית (צבא הצפון) במלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865). שרמן זכה להכרה כאסטרטג אך ספג ביקורת בשל מדניות האדמה החרוכה הקשוחה שבה נקט במהלך המערכה אותה הוביל כנגד מדינות הקונפדרציה. ההיסטוריון והתיאורטיקן הצבאי הבריטי, סר באזיל לידל הארט, קבע כי שרמן היה "הגנרל המקורי ביותר במלחמת האזרחים" ו"הגנרל המודרני הראשון".
שרמן נולד בעיירה לנקסטר, אוהיו, למשפחה בולטת מבחינה פוליטית. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, בווסט פוינט ב-1840. ב-1853 קטע את הקריירה הצבאית שלו וניסה להשתלב בעסקיים פרטיים, אך ללא הצלחה רבה. ב-1859 התמנה למנהל סמינר מדינת לואיזיאנה ללמידה ואקדמיה צבאית, כיום אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, אך התפטר מתפקידו כאשר לואיזיאנה פרשה מהאיחוד. שרמן פיקד על חטיבת מתנדבים בקרב בול ראן הראשון ב-1861, ולאחר מכן הועבר לזירה המערבית. הוא הוצב בקנטקי, שם הפסימיות שלו לגבי תחזית המלחמה הובילה להתמוטטות שחייבה אותו לחופשה קצרה. הוא התאושש ויצר שותפות הדוקה עם הגנרל יוליסס ס. גרנט. שרמן שירת תחת גרנט בשנים 1862 ו-1863 בקרב פורט הנרי ובקרב פורט דונלסון, קרב שילה, במערכה שהובילה לנפילת מעוז הקונפדרציה ויקסבורג על נהר המיסיסיפי, ובמערכת צ'טנוגה, אשר הגיעה לשיאה עם תבוסת צבאות הקונפדרציה במדינת טנסי.
ב-1864, כאשר גרנט יצא מזרחה ומונה לגנרל המפקד של כלל צבאות האיחוד, ירש אותו שרמן כמפקד הזירה המערבית. שרמן הוביל את כיבוש העיר האסטרטגית אטלנטה, הצלחה צבאית שתרמה לבחירתו מחדש של הנשיא אברהם לינקולן. ה"מצעד אל הים" המפורסם של שרמן עבר דרך ג'ורג'יה, קרוליינה הדרומית וקרוליינה הצפונית, וכלל לחימה מועטה אך הרס בקנה מידה גדול של תשתיות צבאיות ואזרחיות, מדיניות שיטתית שנועדה לערער את היכולת והנכונות של הקונפדרציה להמשיך בלחימה. שרמן קיבל את כניעתם של כל צבאות הקונפדרציה בקרולינות, ג'ורג'יה ופלורידה באפריל 1865, אך התנאים עליהם ניהל משא ומתן נחשבו נדיבים מדי על ידי שר המלחמה האמריקני אדווין סטנטון, שהורה לגנרל גרנט לשנות אותם.
כאשר נבחר גרנט לנשיא ארצות הברית, במרץ 1869, ירש אותו שרמן כגנרל המפקד של הצבא. שרמן שירת בתפקיד זה מ-1869 עד 1883 והיה אחראי למעורבותו של צבא ארה"ב במלחמות האינדיאנים. הוא סירב בתוקף להיגרר לפוליטיקה המפלגתית. ב-1875 פרסם את זיכרונותיו, שהפכו לאחד התיעודים הידועים ביותר של מלחמת האזרחים.
ילדות, לימודים, שירות צבאי וקריירה אזרחית לפני מלחמת האזרחים > שנים מוקדמות

שרמן נולד בעיר לנקסטר שבמדינת אוהיו ב-8 בפברואר 1820. אביו, צ'ארלס רוברט שרמן, היה עורך דין שמונה לשופט בבית המשפט העליון של אוהיו. הוא מת במפתיע ממחלת טיפוס הבטן בשנת 1829. אלמנתו, מרי הויט שרמן, נותרה עם אחד עשר ילדים וללא ירושה. קרובי משפחה וידידים התגייסו לסייע, ולקחו חלק מהילדים תחת חסותם. שרמן בן התשע גדל אצל שכן וחבר המשפחה, עורך הדין תומס יואינג. יואינג היה חבר בולט במפלגה הוויגית שנבחר לסנטור מטעם מדינת אוהיו והיה הראשון ששימש כמזכיר הפנים של ארצות הברית. שרמן היה בן דוד רחוק של אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, רוג'ר שרמן.
אחיו הגדול של שרמן, צ'רלס טיילור שרמן, הפך לשופט פדרלי. אחד מאחיו הצעירים, ג'ון שרמן, היה ממייסדי המפלגה הרפובליקנית ונבחר לחבר הקונגרס של ארצות הברית וסנטור, ובהמשך שימש כמזכיר האוצר של ארצות הברית וכמזכיר המדינה. אח צעיר אחר, הויט שרמן, היה בנקאי מצליח. שניים מבני משפחתו האומנת שירתו כגנרלים בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים: יו בויל יואינג, לימים שגריר וסופר, ותומס יואינג ג'וניור, שהיה עורך הדין במשפטים הצבאיים שנערכו למתנקשים בנשיא לינקולן. אחייניתו של שרמן, אותנסיה שרמן מיד, הייתה רופאה פורצת דרך בקליפורניה.
ילדות, לימודים, שירות צבאי וקריירה אזרחית לפני מלחמת האזרחים > שמות

שמו הפרטי יוצא הדופן של שרמן משך תשומת לב במשך השנים. מקור אחד מן המאה ה-19, למשל, קובע כי "הגנרל שרמן, אנו מאמינים, הוא האמריקאי הבולט היחיד שנקרא על שם צ'יף אינדיאני". על פי זיכרונותיו של שרמן הוא נקרא ויליאם טקומסה מכיוון שלאביו הייתה גחמה לצ'יף הגדול של השוני (Shawnee), טקומסה". עם זאת, בביוגרפיה של שרמן שנכתבה על ידי לויד לואיס ב-1932 נטען כי שרמן נקרא במקור רק טקומסה, והשם ויליאם ניתן לו רק בגיל תשע או עשר, כאשר הוטבל כקתולי בהוראת משפחת האומנה שלו. על פי הדיווח של לואיס, שחזר על עצמו אצל מחברים מאוחרים יותר, שרמן הוטבל בבית יואינג על ידי כומר דומיניקני, שסבר שהשם טקומסה הוא שם פאגני ואינו יאה לילד נוצרי. במקום זאת קרא לילד ויליאם, על שם הקדוש שביום חגו נערכה הטבילה. שרמן כבר הוטבל כתינוק על ידי כומר פרסביטריאני וביוגרפים אחרונים סבורים, בניגוד לטענותיו של לואיס, כי ככל הנראה ניתן לו את השם הפרטי וויליאם כבר באותה תקופה. בבבגרותו חתם שרמן על כל התכתבויותיו, לרבות עם אשתו, "וו. ט. שרמן". חבריו ומשפחתו קראו לו "קאמפ" (Cump).
ילדות, לימודים, שירות צבאי וקריירה אזרחית לפני מלחמת האזרחים > הכשרה ושירות צבאי

הסנאטור יואינג הבטיח את קבלתו של שרמן בן ה-16 כצוער באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט. שרמן חלק חדר, והתיידד, עם חניך נוסף, ג'ורג' הנרי תומאס, שגם הוא יהיה בעתיד אחד מן הגנרלים החשובים של צבא האיחוד במלחמת האזרחים. שרמן הצטיים בלימודיו באקדמיה אך זלזל במערכת הניקוד, שהורידה נקודות לצוערים בגין לבוש והופעה חסרים, וכדומה. שנים רבות לאחר לימודיו העיד שרמן על עצמו:
אז, כמו עכשיו, נקיון בלבוש ובצורה, תוך התאמה קפדנית לכללים, היו הכישורים הנדרשים לתפקיד, ואני מניח שנמצאתי לא מצטיין בכל אלה. בלימודים תמיד היה לי מוניטין מכובד עם הפרופסורים, ובדרך כלל דורגתי בין הטובים ביותר, במיוחד ברישום, כימיה, מתמטיקה ומדעי הטבע. החסרונות הממוצעים שלי, לשנה, היו כמאה וחמישים, מה שהפחית את המעמד הסופי שלי בכיתה ממספר ארבע לשש.
ויליאם רוזקרנס, שלמד גם הוא בווסט פוינט באותה תקופה ושהיה גם הוא לגנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים, זכר את שרמן כ”אחד מהחברים המבריקים והפופולריים ביותר” באקדמיה וכ”בחור בעל עיניים ערניות ומלאות חיים, בחור ג'ינג'י, שתמיד היה מוכן למעשי קונדס מכל סוג שהוא”.
שרמן סיים את לימודיו באקדמיה בשנת 1840. והחל לשרת כקצין בדרגת לוטננט שני ביחידת תותחנים, והשתתף בלחימה נגד שבט הסמינול בפלורידה. בזכרונותיו כתב שרמן כי חש צער רב על גירוש האינדיאנים, מכיוון שפלורידה הייתה גן העדן של האינדיאנים ואילו אוכלוסייתה הלבנה הייתה קטנה (באותה תקופה) מכדי שתיצור מדינה. בהמשך הוצב שרמן בג'ורג'יה ובקרוליינה הדרומית. כבנו המאומץ של פוליטיקאי ממפלגת הוויגים התקבל לוטננט שרמן בחום במעגלי החברה הגבוהה בצ'ארלסטון.
בניגוד לרבים מעמיתיו, שלחמו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846 – 1848), שרמן מונה לתפקידי מינהלה בקליפורניה, אז טריטוריה שנכבשה ממקסיקו. הוא הפליג ליעדו מניו יורק, יחד עם שני קצינים, הנרי האלק ווויליאם אורד, שהיו שניהם בדרגת ליוטננט, כמו שרמן; שניהם היו עתידים להיות גנרלים במלחמת האזרחים. מסעה של האונייה שהובילה אותם לקליפורניה דרך כף הורן נמשך 198 ימים, במהלכם יצר שרמן קשרי ידידות קרובים עם אורד ובמיוחד עם האלק, שהיה מבריק אינטלקטואלית.
שרמן ואורד הגיעו למונטריי, קליפורניה, ב-28 בינואר 1847. שרמן והאלק גרו בבית במונטריי, הידוע כיום כ"מגורי שרמן", מ-1847 עד 1849. ביוני 1848 ליווה שרמן את המושל הצבאי של קליפורניה, קולונל ריצ'רד בארנס מייסון, כדי לבדוק את מכרות הזהב במצודת סאטר. שרמן ניסח את המסמכים הרשמיים בהם הודיע המושל על גילוי זהב במקום, ובכך תרם מבלי משים לתחילתה של הבהלה לזהב. שרמן סייע בעריכת סקר לקראת הקמת העיר החדשה סקרמנטו, ותכנן את רשת הרחובות של העיר ב-1848. הוא גם פתח חנות כללית בעיר קולומה (כ-60 ק"מ מצפון מזרח לסקרמנטו) שהכניסה לו 1,500 דולר ב-1849; זאת לעומת המשכורת הצבאית שלו, שעמדה על 70 דולר לחודש. שרמן גם הרוויח כסף ממדידות וממכירת מגרשים בסקרמנטו ובבנישה (Benicia, כ-40 ק"מ מצפון מזרח לסן פרנסיסקו). למרות שזכה בדרגת ייצוג כקפטן ב-1848 על מה שהוגדר "שירות מצטיין", חוסר הניסיון הקרבי וההתקדמות האיטית יחסית שלו בצבא הרתיעו אותו. שרמן יהיה בסופו של דבר אחד הקצינים הבכירים הבודדים שלחמו במלחמת האזרחים ולא לחמו במלחמה נגד מקסיקו.