stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלמנזו ויילדר
מורשת

בית הילדות של אלמנזו ויילדר ליד מאלון, ניו יורק, היה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 2014. החווה מופעלת ומתקיימת על ידי עמותת אלמנזו ולורה אינגלס ויילדר, והיא מהווה מרכז חינוכי אינטראקטיבי, מוזיאון וחווה פועלת.
הערות שוליים

↑  McDowell, Marta (2017). The World of Laura Ingalls Wilder: The Frontier Landscapes That Inspired the Little House Books. Portland, Oregon: Timber Press. p. 46. ISBN 978-1-60469-727-8.
↑  Fraser, Caroline (2017). Prairie Fires: The American Dreams of Laura Ingalls Wilder. New York: Metropolitan. p. 113. ISBN 978-1-62779-276-9. In later life, [Wilder] would give February 13, 1857, as his date of birth, but early federal and New York state census records consistently identify the year as 1859.
↑  "Franklin County 1876 New York Historical Atlas". D. G. Beers & Co. נבדק ב-23 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Schoolhouse to be dedicated at Almanzo Wilder farm". Watertown Daily Times. 16 באוגוסט 2013. אורכב מ-המקור ב-23 ביוני 2018. נבדק ב-23 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Christmas with Almanzo". The Malone Telegram. 5 בדצמבר 2016. אורכב מ-המקור ב-23 ביוני 2018. נבדק ב-23 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Farmer Boy" site near Malone earns Literary Landmark designation". North Country Public Radio. 15 ביולי 2015. נבדק ב-23 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Almanzo & Laura Ingalls Wilder's Relatives". tripod.com. נבדק ב-8 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  John E. Miller (1998). Becoming Laura Ingalls Wilder. Thorndike Press. pp. 194–202. ISBN 0786216905.
↑  William Anderson (2007). Laura Ingalls Wilder — A Biography. Harper & Brothers. p. 199. ISBN 9780060885526.
↑  Rose Wilder Lane (1939). "Rose Wilder Lane; W7263" (PDF). Autobiographical Sketch of Rose Wilder Lane. Library of Congress. p. 2. נבדק ב-12 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mrs. Lane, 81, Was Novelist, FDR Policy Foe". The Boston Globe. 1 בנובמבר 1968. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  לורה אינגלס וילדר, עיר קטנה בערבה, עברית, תרגום: מרים ארן, ישראל, 1984, עמ' 149
↑  Barth, Janis (23 ביולי 1989). "Unearthing the clues to a children's classic". The Philadelphia Inquirer. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Weekly list of actions taken on properties: 11/17/14 through 11/21/14". National Register of Historic Places listings. U.S. National Park Service. 28 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Almanzo Wilder farm". Almanzo & Laura Ingalls Wilder Association. אורכב מ-המקור ב-29 בינואר 2005. {{cite web}}:  (עזרה)
| בית קטן בערבה |
| --- | --- | --- |
| ספרים | בית קטן ביער הגדול • בן איכרים • בית קטן בערבה (ספר) • בית קטן על גדות נחל השזיף • בית קטן על גדות אגם הכסף • החורף הארוך • עיר קטנה בערבה • שנים של זהב • בדרך הביתה (ספר) • ארבע השנים הראשונות |  |
| תוכניות טלוויזיה | בית קטן בערבה (סדרת טלוויזיה) • בית קטן בערבה (סדרת טלוויזיה, 2025) |  |
| דמויות | צ'ארלס אינגלס • קרוליין אינגלס • מרי אינגלס • לורה אינגלס ויילדר • אלמנזו ויילדר • קארי אינגלס • גרייס אינגלס • רוז ויילדר ליין |  |
| שחקני טלוויזיה | מייקל לנדון • מליסה גילברט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1263890962  ISNI: 0000 0000 5031 5888  LCCN: no88006286  VIAF: 2022650   WorldCat (עם VIAF): 2022650 
לורה ואלמנזו ויילדר, 1885 בקירוב
חוות רוקי רידג', מנספילד, מיזורי
קברם של לורה אינגלס ויילדר ובעלה אלמנזו ויילדר בבית הקברות מנספילד, מנספילד, מיזורי. לידם קבורה הבת רוז ויילדר ליין.
דוד השישי נארין

מטבעות דירהם מתקופתו של דוד נארין. הוטבעו במטבעה של טבילסי
דוד השישי נארין (בגאורגית: დავით VI ნარინი, דַוית VI נאריני) או דוד השישי הזוטר (1225-1293) מבית בגרטיוני, היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת מ-1245-1246 ומשנת 1248 ועד למותו בשנת 1293, בתקופת השלטון המונגולי בגאורגיה. הוא היה המלך הראשון של ממלכת אימרתי משנת 1258 ועד למותו בשנת 1293, ונשא בתואר דוד הראשון, מלך אימרתי.
חייו

דוד היה בנה של רוסודן, מלכת גאורגיה ובעלה מוחמד מור'יס אוד-דין טורקאן שאח. הוא צורף כשליט הממלכה, על ידי אימו, בשנת 1230. מתוך חשש כי אחיינה דוד השביעי אולו יטען לכתר הגאורגי, משליכה אותו רוסודן לכלא, בחצר חתנה, הסולטאן כאי חוסרווה השני, ושולחת את בנה דוד לחצר המנוגולית, כדי לקבל את הסכמתם להפוך אותו ליורש המוחלט שלה. היא נפטרה בשנת 1245, ודוד נארין, עדיין בחצר המונגולית, הופך אוטומטית לשליט הממלכה.
משבושש דוד נארין לשוב לממלכתו, ובהאמינם כי הוא נפטר בשנת 1244, המליכו, בשנת 1246/47, אצילי גאורגיה את בן-דודו דוד השביעי אולו, שהצליח להשתחרר מכלאו כבר בשנת 1242 בעקבות תבוסתו של כאי חוסרווה למונגולים, למלך. בשנת 1248, הוכר על ידי גויוק חאן, כשליט משותף זוטר לבן-דודו דוד אולו, ומכאן קיבל את שמו דוד השישי נארין ("דוד השישי הזוטר"). ואילו בן-דודו נקרא דוד השביעי אולו ("דוד השביעי הבכיר").
בני הדודים שלטו במשותף עד לשנת 1258/1259, כאשר דוד נארין ביצע מרידת נפל כנגד העול המונגולי, נמלט לכותאיסי, הקים את ממלכת אימרתי במערב גאורגיה, והפך למלך הראשון של הממלכה. בשנת 1261 הוא נתן מחסה לדוד אולו, שניסה בתורו למרוד בשליטה המונגולית. אף על פי כן חתם דוד אולו על הסכם שלום עם המונגולים וחוזר, בשנת 1262, לטביליסי, שבמזרח גאורגיה. כך מתפצלת הממלכה הגאורגית לשני חלקים, כאשר ממלכת אימרתי הייתה בתחילה חלק מהממלכה הגאורגית המאוחדת, והתפצלה ממנה לאחר המרידה. שני השליטים נשאו בתואר "מלך גאורגיה".
דוד נארין פיתח יחסי ידידות עם אורדת הזהב ומצרים, והדף את התקפות החאנתים (سلسله ایلخانی) הפרסים. בשנת 1269, הוא נתן מחסה לטגודור מטוראן, אחיו של ברק חאן מטוראן, שמרד בשליט האילחאנתי, אבקה חאן (1234-1282). אולם כשהחלו כוחותיו של טגודור להשליט טרור באוכלוסייה הגאורגית, צידד דוד בגנרל של אבקה חאן, סירמון. למרות זאת ניסה אבקה חאן להפיל את דוד בכך שעזר לדוכס דוכסות רצ'ה (מרצ'ה) קחבר (השלישי כנראה) קחברידזה, ושלח, בשנות השבעים של המאה השלוש עשרה, שתי משלחות כנד ממלכת אימרתי. למרות זאת הצליח דוד לשמור על עצמאות ממלכתו, וניסה להחזיר את ההשפעה הגאורגית באימפריה של טרפזונטס. מסיבה זו הוא תקף, באפריל 1282, את טרבזון בתקופת היעדרותו של יואן השני קומננוס, שהיה בקונסטנטינופול. למרות כישלונם בכיבוש העיר, כבשו הגאורגים מספר מחוזות ועזרו, בשנת 1285, לאחותו למחצה של יואן, תאודורה, בתו של מנואל הראשון ואשתו הגאורגית, רוסודן, לתפוס את הכתר הטרפזונטי. אולם נאלצו לברוח במהירות.
דוד נפטר בכותאיסי בשנת 1293, וירש אותו בנו בכורו, קונסטנטין הראשון.
משפחה > נישואים

תמר, בתו של האציל הגאורגי אמאנלליסדזה
תאודורה, בתו של הקיסר הביזנטי מיכאל השמיני פלאולוגוס, בשנת 1254
משפחה > צאצאים

קונסטנטין שירש אותו. מאשתו תמר
מיכאל, שימלוך לאחר אחיו קונסטנטין, מאשתו תמר
וחטנג, המלך ה-16 של הממלכה הגאורגית המאוחדת, מאשתו תמר
אלכסנדרה, מאשתו תאודורה
הערות שוליים

↑  בנו של אחיה, גיאורגי הרביעי לשה
↑  יורש מוחלט (heir apparent) - מי שבעל זכות לרשת את הכתר, וזכות זו אינה יכולה להשתנות בעקבות הולדתו של יורש אחר
דמוקרטיה ליברלית
מאפיינים

הדמוקרטיה הליברלית מאופיינת לרוב בזכות הצבעה לכל, המעניקה לכל אזרח בוגר את הזכות לבחור נציגים ולהיבחר כנציג בחלק מרשויות השלטון, ללא הבדל גזע, מגדר או בעלות בקניין. עם זאת, בעבר היו שיטות משטר המוגדרות כדמוקרטיה ליברלית שבהן הוגבלה זכות ההצבעה לנשים, לחסרי רכוש, או למיעוטים אחרים. גם בדמוקרטיות ליברליות כיום מועלות דרישות שמשמעותן בפועל צמצום של זכות ההצבעה, ולמשל הדרישה, הקיימת בארצות הברית להליך רישום הקודם להצבעה. מרכיב חשוב בדמוקרטיה הליברלית הוא כי קבלת ההחלטות הפוליטית נקבעת לא על ידי כלל האזרחים, אלא על ידי אלו שבחרו להשתתף בהצבעה. בדמוקרטיה הליברלית המודרנית אחוז ניכר מהאוכלוסייה אינו משתתף פעיל בהליך הדמוקרטי.
על הבחירות בדמוקרטיה הליברליות להיות הוגנות וחופשיות. ההליך הפוליטי מעודד תחרות. הפלורליזם הפוליטי מוגדר לרוב באמצעות קיומן ושגשוגן של מפלגות המבטאות טווח נרחב של דעות ואידאולוגיות.
החוקה מגדירה את האופי הדמוקרטי של המדינה. מטרת החוקה נראית לרוב כהגבלת סמכות הממשלה. המסורת הפוליטית בארצות הברית מדגישה לרוב את הפרדת הרשויות, את קיומה של רשות שופטת עצמאית, ומערכת של בלמים ואיזונים בין גופי הממשל. דמוקרטיות אירופיות המוגדרות אף הן כליברליות, מדגישות שהמדינה הדמוקרטית היא מדינת חוק, שקיים בה שלטון החוק. סמכות הממשלה מופעלת באופן לגיטימי רק כאשר היא תואמת את החוק הכתוב והמפורסם ברבים. דמוקרטיות ליברליות רבות משתמשות בפדרליזם ככלי לביזור סמכויות אנכי, על מנת למנוע שימוש לרעה בכוחו של הממשל המרכזי, וחלוקת סמכויות המדינה בין סמכויות עירוניות, מדינתיות ופדרליות.
מאפיינים > זכויות וחירויות

המאפיין הבולט ביותר של הדמוקרטיה הליברלית הוא הגנתה על זכויות האזרח וחירויות האזרח. עיסוק זה בהגנה על זכויות האזרח ובשמירת חירויותיו הוא מאפיין כה בולט של הדמוקרטיה הליברלית, עד שהפך למעשה למזוהה עמה, ועם המושג דמוקרטיה בכללותו. החירויות והזכויות שהדמוקרטיה הליברלית מגינה עליהן לרוב עוסקות בהגנה על האזרח מפני פעילותה של המדינה בשטח הנתפס כ"פרטי", אם זו הגנה מפני פעולה שרירותית של המדינה, או מפני פעולת המדינה המסיגה את גבולו של האזרח כאדם אוטונומי. ככל שהאוטונומיה של האזרח משתמעת מהיותו אדם חופשי, מגינה הדמוקרטיה אף על זכותו לחיים ולביטחון (אם כי לא לביטחון כלכלי), וכן חירותו מעבדות. המלומד רוברט א. דאהל הגדיר בשנת 1971 שמונה מאפיינים לפעולתה של הדמוקרטיה, וכינה את שיטת המשטר השומרת על מאפיינים אלו בשם "פוליארכיה". רבים רואים במאפיינים אלו את מאפייניה הבולטים של הדמוקרטיה הליברלית. יש המוסיפים להם מאפיינים נוספים, אך רשימת שמונת המאפיינים היא תנאי מינימלי והכרחי:
חופש ההתאגדות
חופש הביטוי
זכות הצבעה
הזכות לשאת במשרה ציבורית
זכותם של המנהיגים הפוליטיים להתחרות על תמיכת הציבור
הזכות לקבלת מקורות מידע חלופיים
קיומן של בחירות הוגנות וחופשיות
מוסדות המביאים לכך שפעולת הממשלה תהיה תלויה בתוצאות הבחירות
רשימה זו כוללת כתנאי מקדים, אך לא מפורש, את הזכות לחיים, לביטחון, ולקניין.
באופן דומה מונה הפילוסוף ג'ון רולס, אחד מההוגים החשובים של הדמוקרטיה הליברלית במאה העשרים בספרו "תאוריה של צדק" חירויות בסיסיות שבלעדיהן אין משמעות לאידיאל של אנשים שווים וחופשיים – חופש המחשבה, חופש הדיבור, חופש העיתונות, חופש הדת, הזכות להחזיק בקניין, החופש ממאסר שרירותי המשתמע מהרעיון של שלטון החוק, והזכות להצביע ולשאת במשרה ציבורית.
ביישום הזכויות מטילות הדמוקרטיות הליברליות מגבלות על זכויות, במיוחד כאשר אלו מתנגשות זו עם זו. כך, למשל, דיני זכויות היוצרים הם פשרה בין חופש הביטוי וחופש הקניין. ייתכנו הגבלות על ביטויים מסוימים, הנוגדים את הדמוקרטיה, או מעודדים טרור.
ההצדקה הניתנת למגבלות אלו היא כי הן דרושות על מנת להבטיח את עצם קיום הדמוקרטיה, או את קיום החירויות שאותן היא מבטיחה. כך, למשל, אם תאפשר הדמוקרטיה הסתה לרצח ראש הממשלה עלול הדבר לפגוע בזכותם של האזרחים לבחור את הממשלה שבה הם רוצים. הדמוקרטיות הליברליות חלוקות בדעתן עד כמה ניתן לפגוע בזכויות. בארצות הברית לדוגמה, חופש הביטוי נתפס כזכות מוחלטת כמעט.
מאפיינים > תנאים מוקדמים

אף על פי שבורגנות וחברה אזרחית משגשגת אינן חלק מהממשל ככזה, קיומן נתפס כתנאי מקדים לקיומה של דמוקרטיה ליברלית. יש המגדירים את כלכלת השוק החופשי כתנאי הכרחי נוסף לקיומה של דמוקרטיה ליברלית. תנאים אלו כשלעצמם הכרחיים אך בלתי מספיקים. הניסיון שנצבר בעשורים האחרונים של המאה ה-20 – עשורים שבהם מדינות רבות עברו משיטה אוטוקרטית, או משיטה אוטוקרטית המלווה בכלכלה ריכוזית, לדמוקרטיה ולכלכלת שוק – הראה כי דמוקרטיה חדשה עומדת בפני מגוון רחב של אפשרויות. דמוקרטיה כזו יכולה להתייצב ולהפוך לדמוקרטיה ליברלית, כפי שאירע בחלק ממדינות הגוש המזרחי, או להפוך לסוג כלשהו של דמוקרטיה פופוליסטית ללא מרכיבים ליברליים, או אף לחזור לדיקטטורה במובן זה או אחר, עם כלכלת השוק או בלעדיה.
במדינות שקיבלו על עצמן את הדמוקרטיה ללא מסורת דמוקרטית רבת שנים, עצם קיומן של בחירות לא הספיק על מנת להגיע למשטר דמוקרטי ליברלי. לשם כך נדרש שינוי מעמיק בחשיבה האזרחית.
אחד המאפיינים הקשים לתפיסה למי שלא הורגל בחשיבת הדמוקרטיה הליברלית הוא התפיסה של "אופוזיציה נאמנה". זהו מרכיב תרבותי קשה להשגה במקומות שבהם חילופי המשטר היו אלימים ונעשו כתוצאה מאירועים דרמטיים וספונטניים, ולא כתוצאה מבחירות הנקבעות מראש. הרעיון כי כל השחקנים במגרש הדמוקרטי מסכימים על מחויבות בסיסית להליך הדמוקרטי דורש התאמה. נאמנות כזו אין פירושה נאמנות למדיניות של משטר מסוים, או למפלגה מסוימת, אלא לעקרונות הבסיס של השיטה הדמוקרטית.
תפוצת הדמוקרטיה הליברלית בעולם

מספר ארגונים ומדעני מדינה עורכים רשימות של מדינות "חופשיות" ומדינות "שאינן חופשיות" בעבר ובהווה. מאלו, הידועות ביותר הן רשימות "Polity Data" והרשימות שבדו"ח החירות בעולם של מכון המחקר האמריקני "Freedom House" – דו"ח המקובל בקרב העוסקים במחקר האקדמי בתחום. ה-Economist Intelligence Unit, ארגון עסקי מבית האקונומיסט, מפרסם אף הוא מדד המדרג את מדינות העולם על פי מידת הדמוקרטיות שלהן – מדד הדמוקרטיה, אולם מדד זה אינו מתפרסם במסגרת אקדמית ואינו עובר תהליך של ביקורת עמיתים.
ישנה הסכמה רווחת כי מדינות האיחוד האירופי, יפן, קוריאה הדרומית, ארצות הברית, קנדה, הודו, דרום אפריקה, ברזיל, צ'ילה, אוסטרליה וניו זילנד, הן דמוקרטיות ליברליות.
מכון "פרידום האוס" רואה בחלק מהמדינות שעל פי חוקתן מהוות באופן רשמי דמוקרטיות ליברליות, ובחלק ממדינות ברית המועצות לשעבר, כמדינות שאינן דמוקרטיות בפועל, לרוב בשל כך שלממשלה ישנה השפעה חזקה על תוצאות הבחירות. חלק ממדינות אלו מצויות בעיצומו של תהליך שטרם הסתיים.
מדינות שאינן דמוקרטיות באופן רשמי, כגון מדינות ששולטת בהן מפלגה אחת, ודיקטטורות מסוגים שונים, נפוצות במזרח אסיה, במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
תפוצת הדמוקרטיה הליברלית בעולם > ישראל כדמוקרטיה ליברלית

מדינת ישראל מקיימת מאפיינים רבים של דמוקרטיה ליברלית, ובראשם מערכת דמוקרטית פרלמנטרית מתפקדת, ושמירה חוקתית על זכויות אדם, להלכה אם לא למעשה, אף בהיעדרה של חוקה פורמלית, כמו גם שמירה מסוימת על הקניין הפרטי וכלכלת השוק. המאפיינים הקלאסיים של הדמוקרטיה הליברלית – הפרדת רשויות, שלטון החוק ודמוקרטיה ייצוגית – נשמרים היטב במערכת הישראלית, המקיימת הליכים של שינוי חוקתי מתוך ניסוי וטעייה, תוך שמירה על רטוריקה דמוקרטית, והצהרה על נאמנות לעקרונות דמוקרטיים וליברליים.[דרושים מקורות]
עם זאת, מספר מאפיינים ייחודיים לשיטה הישראלית פוגמים את הגדרתה כדמוקרטיה ליברלית. פניה עוז-זלצברגר טענה כי הגדרתה של ישראל כ"מדינה יהודית ודמוקרטית" הוא כזה בשל ההעדפה המובנית שהיא מעניקה ליהדות על פני צורות חיים אחרות, השוות כולן בפני הדמוקרטיה. נכון לשנת 2018, לפי ארגון "עדאלה", יש כ-30 חוקים המפלים לרעה ערבים. יש הסבורים כי מדינת לאום, שאינו פוליטי-אזרחי אלא אתני-דתי (יהודי), אינה יכולה שלא להיות מפלה. על כן, היא בהכרח "דמוקרטיה אתנית" (אנ') או אתנוקרטיה.
פורום קהלת מתמקד בעובדה שמאז המהפכה החוקתית בשנת 1992, רואה עצמו בית המשפט העליון בעל הסמכות לפסול חוקים שחוקקה הכנסת ומעניק סמכויות נרחבות ליועצים משפטיים. סמכות זו, וגישת האקטיביזם השיפוטי המעודדת את השימוש בה, שנויות במחלוקת בין זרמים מחשבתיים שונים בציבוריות הישראלית. שתיים מהטענות המרכזיות של פורום קהלת כנגד התנהלות זו מתייחסות לעקרון הפרדת הרשויות – שהוא מרכיב חיוני בדמוקרטיה ליברלית שלמה – המתעוות בכך: ראשית לטענת הפורום, שופטי בית המשפט עצמו ממונים בדרך שאינה ניתנת להגדרה כדמוקרטית שהרי לאף אזרח ישראלי אין זכות לבחור או להיבחר כשופט, ושנית, כלי הסמכות בהם נעשה שימוש מעולם לא הוענקו לבית המשפט ולייעוץ המשפטי בידי העם או נבחריו וההתערבות הגוברת בהחלטות נבחרי העם מטשטשים את ההפרדה בין הרשויות.
בסקר שנערך על ידי ארגון "פרידום האוס" בשנת 2006 קיבלה מדינת ישראל ציונים גבוהים והוגדרה כ"מדינה חופשית" (הגדרה המקבילה, אך לא חופפת באופן מדויק את הגדרת "הדמוקרטיה הליברלית"). לעומת זאת אותו ארגון סבור כי שטחי יהודה ושומרון שאותם הוא מכנה "השטחים כבושים" אינם חופשיים, וניתן לממשל בהם ציון נמוך הן בתחום הזכויות הפוליטיות והן בתחום השמירה על החירויות הבסיסיות.
לפי מדד V-Dem, ישראל של עד 1966 מוגדרת כדמוקרטיה אלקטורלית בשל המשטר הצבאי על ערביי ישראל. החל מ-1966 ועד 2024 ישראל מוגדרת במדד כדמוקרטיה ליברלית. והחל מ-2024 ישראל מוגדרת חזרה במדד כדמוקרטיה אלקטורלית, בין היתר בשל הרפורמה המשפטית.
נכון לנובמבר 2024 36% מהציבור אופטימיים לגבי עתיד השלטון הדמוקרטי בישראל. 58% מהציבור סבורים כי השלטון הדמוקרטי בישראל נמצא בסכנה חמורה.
סוגים של דמוקרטיה ליברלית, ומשתנים שלטוניים בדמוקרטיה הליברלית > דמוקרטיות ליברליות דה-פקטו

לעיתים הדמוקרטיה הליברלית מורכבת על שיטת ממשל שאינה דמוקרטיה דה יורה. כך למשל המקרה עם בריטניה שהיא להלכה מונרכיה, אך למעשה דמוקרטיה ליברלית, ובה שולט פרלמנט שהנציגים בו נבחרים. בבריטניה, בקנדה ובמדינות אחרות, השליט להלכה הוא המונרך השושלתי, אך בפועל עיקרה הגדול של השררה השלטונית מצוי בידי הפרלמנט הנבחר. ישנם הסבורים כי מלוכה שושלתית גם בצורתה החוקתית המצומצמת נוגדת את הדמוקרטיה הליברלית באופן עקרוני. אחרים סבורים כי כל עוד תפקידי המונרך טקסיים, וכל עוד סדרי היסוד של הדמוקרטיה הליברלית נשמרים, אין מניעה להתייחס גם למונרכיה חוקתית כאל דמוקרטיה ליברלית.
סוגים של דמוקרטיה ליברלית, ומשתנים שלטוניים בדמוקרטיה הליברלית > ייצוג יחסי אל מול כלל הרוב

ישנן דמוקרטיות ליברליות שבהן נציגים נבחרים על פי מחוזות בחירה המחולקים לפי מפתח גאוגרפי, אתני או אחר. המפלגה או הנציג שזוכה לרוב במחוז בחירה מייצג את המחוז בפרלמנט. במדינות אחרות, בהן מדינת ישראל, נהוגה שיטה שמתבססת כולה על ייצוג יחסי, כאשר כל המדינה נחשבת לאזור בחירה אחד, והמושבים בפרלמנט מחולקים על פי אחוז הקולות שקיבלה המפלגה בבחירות הכלליות במדינה.
חלוקת המדינה לאזורי בחירה, וחלוקת המושבים על פי השיטה הרובית, הם מרכיבים חשובים של הזן של הדמוקרטיה הליברלית המכונה מודל וסטמינסטר, הנהוג באנגליה ובמדינות המושפעות משיטת הממשל באנגליה. למודל זה מאפיינים רבים נוספים, אם כי זה הבולט בהם.
אחת המחלוקות העיקריות בין תומכי שתי השיטות היא האם עדיף שייבחרו נציגים שיוכלו לייצג באופן יעיל אזורים ספציפיים במדינה, או שעדיף לספור את כל הקולות ביחד בלי להתחשב במחוזות, וכך לאפשר ייצוג גם למיעוטים קטנים שקולותיהם מפוזרים בין מחוזות.
מספר מדינות, כגון גרמניה וניו זילנד, משלבות בין שתי השיטות – האזורית והיחסית. בבית המחוקקים התחתון שלהן יש שני סוגי מושבים: סוג אחד מוענק לנציגי מחוזות, שכל אחד מהם נבחר ברוב קולות במחוז בחירה ספציפי, ושאר המושבים מוענקים באופן יחסי לקולות שקיבלו המפלגות בבחירות.
סוגים של דמוקרטיה ליברלית, ומשתנים שלטוניים בדמוקרטיה הליברלית > משטר נשיאותי ומשטר פרלמנטרי

במשטר נשיאותי הרשות המבצעת נבחרת באופן נפרד מן הרשות המחוקקת, ואינה תלויה בה או שהיא תלויה בה במידה מועטה ביותר לביצוע תפקידיה. במשטר פרלמנטרי הרשות המבצעת נבחרת על ידי הרשות המחוקקת, ולרוב תלויה בה על מנת לשמור את תפקידה, ופגיעה להצבעת אי אמון. שתי השיטות תואמות את הדמוקרטיה הליברלית. דוגמה בולטת לדמוקרטיה ליברלית בעלת משטר נשיאותי היא ארצות הברית, כאשר דמוקרטיות ליברליות בעלות משטר פרלמנטרי רווחות באיחוד האירופי.
ביקורת הדמוקרטיה הליברלית > עריצות הרוב

"עריצות הרוב" הוא ביטוי המשקף את החשש שהשלטון שנבחר באופן דמוקרטי, יפעל לדיכויו של מיעוט מסוים. הטענה כי ממשל דמוקרטי עלול לגרום למצבים שבהם הרוב יפעל לדיכויו של המיעוט באמצעים דמוקרטיים לכאורה היא טענה טובה כלפי דמוקרטיה ישירה, ודמוקרטיה ייצוגית, כמו גם כלפי הדמוקרטיה הליברלית. עם זאת, מבחינה תאורטית הדמוקרטיה הליברלית פגיעה פחות לטענה.
הדמוקרטיה הליברלית מתייחסת לנושא זכויות האדם וזכויות המיעוט באופן הלוקח בחשבון כי ייתכן והרוב שיתקבל בבחירות ירצה לפגוע בזכויות אלו, ולכן היא מציבה מספר מכשולים בפני רוב זה. המדובר לרוב בקיומה של חוקה המגינה על המיעוטים מפעולה שרירותית של הממשלה. שינוי בחוקה דורש לרוב הליך מיוחד, ורוב מיוחס, וכך מובטח כי המיעוט לא יהיה פגיע לפעולה שרירותית של רוב מקרי שהתקבל בבחירות.
מרכיבים נוספים בדמוקרטיה הליברלית המבטיחים מפני עריצות הרוב הם הפרדת הרשויות הנהוגה במשטרים אלו כחלק מהותי מעצם המשטר, המקשה על רוב מקרי שהתקבל בבחירות לכפות את רצונו.
דמוקרטיות ליברליות שונות פיתחו מנגנונים שונים להתמודדות עם סכנת עריצות הרוב. בחברות דמוקרטיות ליברליות הומוגניות יחסית כבריטניה, בעלות מסורת של חילופי שלטון סדירים בין מפלגות הקרובות יותר למרכז הפוליטי מלקצותיו, מבין הרוב כי הוא עלול להפוך למיעוט בבחירות הקרובות, וכך גם המיעוט. עניין זה מקטין את רמת הסיכון לצדדים מקיום ההליך הדמוקרטי, ויוצר מחסומים של מסורת פרלמנטרית וחוקתית המונעת שימוש בכוחו של הרוב לרעה, גם כאשר המיעוט, שהפסיד בבחירות, נותר באופוזיציה ואינו שותף בקבלת ההחלטות. לא כך הדבר בחברות המפולגות לפי קווים אתניים, דתיים, מעמדיים או אידאולוגיים, לתת-חברוֹת בעלות מפלגות המייצגות אותן, כאשר הרוב הוא קבוע מבחירות לבחירות, והעדפות הבוחרים הן קשיחות. במקרה כזה פועלת הדמוקרטיה הליברלית ליצירת מנגנונים (כקואליציה גדולה, ייצוג יחסי או פדרליזם) המביאים לשיתופו של המיעוט בהחלטות. כך למשל שיטת הממשל בבלגיה המכונה "דמוקרטיה קונסנזואלית".
ביקורת הדמוקרטיה הליברלית > תאוריית הבחירה הציבורית

תאוריית הבחירה הציבורית היא תאוריה כלכלית הבוחנת את יעילות קבלת ההחלטות על ידי הציבור ועל ידי הממשלה במשטר של דמוקרטיה ייצוגית, ובמשתמע במשטר של דמוקרטיה ליברלית, וזאת לאור מציאות שבה אחוזי ההצבעה הם נמוכים, ועניינו הכללי של הציבור במתרחש במערכת הפוליטית הוא נמוך, כמו גם לאור חוסר יעילות של ממשלות ליברל דמוקרטיות בקידום מדיניות ציבורית.
הכלכלנים שפיתחו את התאוריה, וביניהם קנת' ארו, טענו כי הבוחר בדמוקרטיה הייצוגית מפעיל "בורות רציונלית", מושג המתאר מצב שבו עלות השגת מידע לגבי נושא מסוים עולה על התועלת שבהשגתו. כל בוחר עומד בפני סיכוי זעיר ביותר שהצבעתו תשנה את תוצאות הבחירות, והשגת מידע רלוונטי הנדרש לקבלת החלטה מושכלת באשר להצבעה דורשת מאמץ רב. לפיכך, ההחלטה הרציונלית של כל בוחר צריכה להיות שלא להתייחס לפוליטיקה, ואף להימנע מהצבעה. לטענתם הממצא האמפירי של אחוזי הצבעה נמוכים, וחוסר ידע מופגן של רבים מן האזרחים במושגים בסיסיים הנוגעים למשטר, מוסבר על ידי תאוריה זו. מצב זה מאפשר מרחב פעולה ניכר לקבוצות לחץ שיש להן מניעים חזקים לשנות החלטות וליישם קווי מדיניות שייטיבו עם הקבוצה שהם שייכים לה, דבר המביא ל"כשל ממשלתי" (המקביל בהגותם למונח כשל שוק) ולמדיניות שאינה מטיבה עם הציבור בכללותו. מנסור אולסון פיתח את המושג "תאוריית הטרמפיסט" לפיו פרט רציונלי יעדיף ליהנות מהישגי קבוצות הפועלות להשגת מטרה פוליטית, ולא לפעול בעצמו להשגתה, ולפיכך בלי תמריצים משמעותיים לפעילות, אין לצפות להשתתפות פוליטית הן כפרטים והן כקבוצות.
על תאוריה זו נמתחה ביקורת רבה, מכיוונים שונים. כתאוריה המנסה ליישם שלא כהלכה את עקרונות הכלכלה במקום שבו אין להם שליטה.
את התאוריה יש לראות בהקשרה הכלכלי. הוגי התאוריה אינם מטיפים לחזרה אל "הדמוקרטיה הישירה" או לצורות רדיקליות של דמוקרטיה, שייתכן שתבאנה להשתתפות יתר של האזרח בהליך הבחירות וליצירת אזרחים טובים ומודעים יותר. מסקנות התאוריה מפחיתות בערכו של ההליך הדמוקרטי כשלעצמו, ונותנות לשוק החופשי מעמד בכורה. הטענה היא כי פעילות ממשלתית אינה יעילה, בעוד שפעילות השוק החופשי היא יעילה. ולכן הזרם המחשבתי שהתאוריה משתייכת אליו הוא הזרם השמרני והליברטריאני הקורא לממשלה קטנה ושוק חופשי לחלוטין. פירוש זה של התאוריה כקריאה להפחתה נוספת של מעורבות הממשלה בכלכלה (בנוסף לזו הקיימת ממילא בדמוקרטיה הליברלית) מביא לראיית הביקורת של אנשי תאוריית הבחירה הרציונלית כמופנית אל הדמוקרטיה הליברלית מבפנים, ולא כביקורת חיצונית.
ביקורת הדמוקרטיה הליברלית > פלוטוקרטיה

מרקסיסטים, אנרכיסטים וזרמי שמאל רדיקלי אחרים טוענים שהדמוקרטיה הליברלית היא חלק בלתי נפרד מהשיטה הקפיטליסטית, וכי בבסיסה עומדת הנצחת שיטת המעמדות. הדמוקרטיה הליברלית נראית בעיניים אלו כדמוקרטית באופן שאינו מספק, ובלתי השתתפותית. נטען כי זוהי דמוקרטיה בורגנית, ששולטים בה בעלי ההון. לטענתם דמוקרטיה זו אינה שוויונית, מקדמת את הפערים בחברה ומנצלת את העובדים. כן מצביעה ביקורת זו על המנגנונים הבאים להנצחת שליטת בעלי ההון בממשל:
העלות הגבוהה של מסעות הבחירות בדמוקרטיה הליברלית מצריכה גיוס הון רב, בין אם ממקורות עצמאיים ובין אם על ידי גיוס תרומות. התניה זו קושרת בקשר איתנים את ההון לשלטון, ומבטיחה את השפעת בעלי ההון על הממסד הפוליטי.
אמצעי התקשורת להמונים, כוח ממשי בחברה הדמוקרטית הליברלית, נמצאים לרוב בידיים פרטיות של בעלי הון, בשל נטייתה של הדמוקרטיה הליברלית לשמירה מרבית על חופש הדיבור ולכלכלת שוק. בעלי ההון מוכנים ומסוגלים להשקיע על מנת לקבל את כלי התקשורת לשליטתם. הבעלות הפרטית באמצעי התקשורת עלולה לעוות את ההליך הדמוקרטי, מכיוון שבדמוקרטיה הליברלית המודרנית מהווים אמצעי התקשורת רכיב מרכזי בקיומה ובשמירתה של הדמוקרטיה. תפקידה של התקשורת הוא לקדם את המדיניות שהשולט באמצעי התקשורת חפץ בה, או להשקיט את ההמון באמצעות אספקת "לחם ושעשועים", כך שהדיון בנושאים המהותיים יידחק לשוליים, לשם שמירת המצב הקיים, הנוח לבעלי ההון.
אם מצב דברים זה יתפרש, כפי שאכן יש המפרשים אותו, כשלטונם המעשי של בעלי ההון, ניתן לראות את הדמוקרטיה הליברלית כפלוטוקרטיה.
הדמוקרטיה הליברלית הולכת יד ביד עם כלכלת השוק החופשי. ישנן מדינות הנוקטות בכלכלת שוק חופשי שאינן דמוקרטיות ליברליות, אך אין דמוקרטיה ליברלית שלא נהוגה בה מידה בסיסית של כלכלת שוק חופשי.