פסק דין מירנדה נגד אריזונה
התפתחויות מאוחרות

כיוון שבדרך כלל החשוד נשאל האם הוא מבין את זכויותיו בתי המשפט נוטים לפסוק כי לאחר הקראת הזכויות כל ויתור על זכויות מירנדה חייב להיעשות במודעות מלאה ומרצונו החופשי של החשוד. מחלקות משטרה רבות בארצות הברית הדפיסו טפסים רבים שעליהם כתובות הזכויות, שעליהם החשודים צריכים לחתום ולהוסיף את התאריך (לאחר ששמעו וקראו את האזהרות פעם נוספת) במקרה שהם עתידים להיחקר.
אולם, משמעות הוויתור שנראה כרצוני היא שניתן להניח בסבירות גבוהה כי החשוד מבין מה הוא עושה, וכי הוא לא מאולץ לחתום על כתב הוויתור; בית המשפט פסק בקולורדו נגד קונלי (1986) כי אין זה רלוונטי כלל וכלל אם החשוד אכן היה לא שפוי בזמן החקירה.
הודאה שהושגה תוך הפרה של תנאי מירנדה עשויה להיות שמישה בתנאים מסוימים. התביעה יכולה להשתמש בהודאתו של הנאשם במקרה שהוא טוען טענה מסוימת, והתביעה מעוניינת להציג את ההודאה על מנת לערער את אמינותו.
הודאה "ספונטנית" שניתנה על ידי החשוד בזמן שהיה במשמורת עשויה להיות קבילה כראיה אם היא ניתנה שלא כתגובה לתשאול של המשטרה או התנהגות אחרת שנועדה לגרום לתגובה מפלילה, אף על פי שעדיין לא הוקראו לו זכויות מירנדה או שהוא ביקש לנצל את זכותו לייעוץ משפטי ועורך הדין טרם הגיע.
אולם, ישנו חריג לפסיקת מירנדה כאשר מדובר בנושאים הקשורים לביטחון הציבור. אם, לדוגמה, החשוד מחזיק במידע הנוגע לאיתורו של כלי נשק, או בכל נסיבות דומות אחרות, ניתן לחקור אותו גם ללא הקראה של אזהרת מירנדה, ודבריו יהיו קבילים כעדות בבית המשפט.
במספר מחקרים אמפיריים שנערכו על ידי תומכי ומתנגדי מירנדה התברר כי הקראת הזכויות משפיעה במידה מועטה על ההסתברות שהחשוד יסכים לדבר עם המשטרה ללא עורך דין. אולם, מתנגדי הפסיקה, כולל הפרופסור למשפטים פול קאסל, טענו כי שחרורם של 3% או 4% מהחשודים בפלילים הוא עדיין מחיר גבוה מדי.
פסיקת מירנדה נותרה על כנה גם לאחר פסק דין דיקרסון נגד ארצות הברית (2000), שבו נבחן התוקף של החקיקה העוקפת שנקבעה בקונגרס לאחר מירנדה. הסוגיה שעמדה במרכז הדיון הייתה האם אזהרות מירנדה אכן מתחייבות מתוקף החוקה, או האם הן מופעלות כאמצעי בקרה.
בית המשפט קבע ברוב 7 לעומת 2 כי "האזהרות חייבות להפוך לחלק מהתרבות הלאומית", בפסק דין שנכתב על ידי השופט ויליאם רנקוויסט. השופט אנטונין סקאליה כתב בדעת המיעוט שלו כי האזהרות שניתנו לאליס סמית' אינן מחויבות המציאות כתוצאה מהחוקה. סקאליה ציטט שורה של מקרים שבהן בית המשפט (בהרכבו בתקופתו של סקאליה) קבע כי "[הם] תועדו ברשומות כשאמרו כי הפרה של מירנדה איננה הפרה של החוקה". סקאליה ציטט כתומכים בדעה זו את רנקוויסט, אנתוני קנדי, סנדרה דיי או'קונור וקלרנס תומאס.
המקרה של דיקרסון הגיע אל בית המשפט בנסיבות שנחשבו לחריגות. אף על פי שמחלקת המשפטים בתקופת קלינטון ראתה במירנדה כפסק דין תקף ומחייב, בית המשפט נאלץ להוציא צו בירור (לטינית: certiorari) על מנת למנוע פיצול מחוזי לאחר שבית המשפט לערעורים במחוז הרביעי פסק על דעת עצמו כי הקונגרס עקף את מירנדה בכך שחוקק את חוק בקרת הפשע והרחובות הבטוחים. עורך הדין הראשי סירב להגן על חוקתיות החוק, כך שבית המשפט הזמין את פרופסור קאסל לטעון כנגד התוקף של מירנדה.
לאורך הזמן החוקרים החלו לפתח שיטות מתוחכמות על מנת לכבד את "לשון" אך לא את "רוח" מירנדה. במקרה של מיזורי נגד סייברט (2004) בית העליון עצר את אחת השיטות השנויות במחלוקת. משטרת מיזורי נהגה לא להקריא את זכויות מירנדה בכוונה, לחקור את החשודים עד להשגת ההודאה, ואז להקריא את האזהרות ולהחתים את החשודים על כתב ויתור זכויות. השופט דייוויד סוטר כתב בדעת הרוב:
Strategists dedicated to draining the substance out of Miranda cannot accomplish by training instructions what Dickerson held Congress could not do by statute.
אסטרטגים החותרים לעקר את פסק-דין מירנדה מתוכנו, אינם יכולים להשיג באמצעות נהלים פנימיים את מה שהקונגרס, כפי שקבע פסק-דין דיקרסון, לא יכול היה להשיג באמצעות תחיקה.
גם כאשר מתעלמים מהולכת שולל של החשוד על ידי חוקריו, הנושא של בחירה חופשית בוויתור על זכויות מירנדה נדון פעמים רבות, ונטען כי עצם היותו של החשוד במשמורת היא סיבה מספקת להטיל ספק ביכולת הבחירה החופשית שלו.