stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זית (סוג)
מיני הזית

משרעת התפוצה של 12 המינים רחבה ומתוחמת לאזורים הטרופיים והסוב-טרופיים של העולם הישן ועד דרום מערב האוקיינוס השקט (כולל מזרח אוסטרליה). למעט, הזית האירופי שתפוצתו גם באגן הים התיכון, באפריקה ובאסיה (לא בתת-היבשת ההודית). 7 מינים מתרכזים באפריקה (כולל זית אירופי), אחד בלעדי למדגסקר, אחד בלעדי לפיליפינים ושניים בלעדיים למלזיה. המין Olea paniculata מצוי מתת-היבשת ההודית ועד יונאן שבסין ועד מזרח אוסטרליה.
זית הבר (שם מדעי: Olea europaea subsp. europaea, שם נרדף: Olea oleaster) נחשב כתת-מין של הזית האירופי. זהו עץ או שיח עמיד ליובש ומשמש גם כיום ככנה בהרכבות של עצי זית. צמחי הבר אינם נבדלים מצמחי התרבות שלו אלא בענפיהם הקוצניים ובעליהם הקטנים.
זית אפריקני (שם מדעי: Olea capensis שם נרדף: Olea africana) - עץ בגודל בינוני הנפוץ בדרום אפריקה. נקרא באנגלית Black Ironwood, "עץ הברזל השחור". המין כולל 3 תת-מינים וגודלו משתנה בהתאם לבית גידולו משי קטן ועד עץ שגובהו 30 מ' ויותר. הוא נפוץ לאורכה של אפריקה באוכלוסיות מקוטעות מדרום אפריקה ועד למרכז היבשת, אך לא מגיעים לסהרה ולא לצפון אפריקה. הוא עץ חסכן במים הנפוץ במגוון בתי גידול סלעיים. הוא נבדל מזית אירופי בפירותיו הקטנים ובגוון עלים זהוב ולא כסוף.
Olea laurifolia - עץ, שגזעו נחשב לקשיח ביותר בטבע. העץ נפוץ בחבל נטאל בדרום אפריקה. נחשב כתת-מין של זית אפריקני (Olea capensis subsp. capensis) ומוצאו מדרום אפריקה.
Olea paniculata - עץ גדול, המגיע לגובה של 15 עד 18 מטרים ונפוץ במזרח אסיה מתת-היבשת ההודית ועד מסין ועד מזרח אוסטרליה.
זית יונאן (Olea yuennanensis) - שיח עד עץ קטן אנדמי לדרום-מערב הרפובליקה העממית של סין. צמח זה ממשפחת הזייתים, משויך כיום לתת-הסוג Tetrapilus ולא לסוג "זית".
מורפולוגיה

הסוג כולל עצים, או שיחים ירוקי-עד.
הענפים וענפים צעירים מכוסים עדשתיות, שהן כתם מחוספס, כהה, מורם במקצת, הפורץ דרך האפידרמיס ושונה מסביבתו בגבעול ובשורש. סידור העדשתיות על פני הגבעולים שונה הוא. לפעמים הן מופיעות בשורות אורך או רוחב, אך על פי רוב הן מפוזרות על פני השטח בצורה בלתי סדירה. מבחינה אנטומית העדשתיות הן קבוצות תאים בעלות חללים בין-תאיים המפסיקות את רצף השעם ומאפשרות לחמצן להיכנס אל הרקמות החיות המכוסות שעם.
הלוואים חסרים.
העלים נגדיים ולפעמים מסורגים ליד התפרחת, פשוטים (בדומה לסוג ליגוסטרום ולילך) תמימים (אבל, משוננים בסוג בר-זית) וגלדניים. צידם התחתון מכוסה קשקשים מכסיפים. העירוק מנוצה.
התפרחות הם אשכולות או מכבדים היוצאים מחיק העלים.
הפרחים לבנים' קטנים וכמעט גלגליים, נכונים, דו-מיניים או חד-מיניים, השחלה עילית, העטיף כפול על פי רוב (לפעמים הכותרת חסרה). הצופן נמצא בבסיס השחלה. אחר הפריחה צבע הפרחים הופך מלבן לצהבהב. בחלק בבני המשפחה ההאבקה נעשית על ידי הרוח.
הגביע קצר מאוד, בעל 4 אונות (שיניים).
הכותרת מאוחת עלים, גלגלית כמעט, בעלת צינור קצר ו-4 אונות.
האבקנים 2, בולטים מחוץ לכותרת ובעלי זירים קצרים ואבקנים גדולים.
השחלה עילית בעלת 2 מגורות, בכל מגורה ביצית אחת או שתיים, עמוד השחלה קצר על פי רוב או יושב. הצלקת דמוית גולה או בעלת שני אונות
הפרי בית גלעין (בדומה לבר-זית) מוארך או דמוי ביצה ואורכו ס"מ אחד או יותר. בעל 1 או 2 זרעים (יתר הביציות מתנוונות), ציפתו מכילה שומן, הגלעין קשה כעצם.
הזרעים עם עובר ישר, עם או בלי אנדוספרם; השורש של העובר מעוקל כלפי מעלה או מטה.
גלריה

"עץ הברזל השחור" בדרום אפריקה
עץ זית עתיק בירושלים
עלים ופרי O. paniculata
מסיק זיתים בישראל
פרי השיח O. lancea באי רודריג הסמוך למאוריציוס, באוקיינוס ההודי
הערות שוליים

1 2  .Olea L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2 3 4 5  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 343-4
↑  Olea capensis, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Tetrapilus tsoongii (Merr.) de Juana, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Tetrapilus tsoongii (Merr.) de Juana, WFO: World Flora Online. Published on the Internet
↑  א. פאהן, אנטומיה של הצמח, מהדורה שניה, מורחבת ומעודכנת, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987, עמ' 17
1 2  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 504-505
1 2  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 332-337
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1166731
חוברת ערב

| חוברת ערב |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חובתאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חובתיים
סוג:: חוברה גדולה
מין:: חוברת ערב
שם מדעי
 Ardeotis arabs ‏לינאוס, 1758

Ardeotis arabs
חוברת ערב או חוּבָּה עַרְבִית (שם מדעי: Ardeotis arabs) היא מין עוף מדברי ממשפחת החובתיים והיא קרובת משפחתה של חוברת קורי הענקית.
כמו רוב מיני החוברות הזכרים גדולים בהרבה מהנקבות ומשקלם הממוצע 5.7-10.9 ק"ג בהשוואה לנקבות ששוקלות 4.5-7.7 ק"ג. המשקל המקסימלי לחוברה זהו היא 16.8 ק"ג. גובהם הממוצע 70-92 ס"מ. הם מזכירות מאוד את קרוביהם - חוברות קורי ובעלי צווארים אפורים, ראשים מעט לבנים, כנפיים חומות וגדולות ובטן לבנה ויש להם ציצה שחורה מאחורי הראש. עם זאת הם הרבה יותר רזים מהם. הם מותאמים לתנאי מדבר ונוטים לעוף לעיתים רחוקות ובעת סכנה יעדיפו לרוץ. הם מחפשים באדמה חרקים קטנים וזחלים למאכל.
חוברות אלה חיות באזורים הצחיחים של צפון ומרכז אפריקה וגם בדרום אסיה במדינות: אלג'יריה, בורקינה פאסו, קמרון, צ'אד, חוף השנהב, ג'יבוטי, אריתריאה, אתיופיה, גמביה, גאנה, גינאה ביסאו, קניה, מאלי, מאורטניה, מרוקו, ניז'ר, ניגריה, סנגל, סומליה וסודאן וכן באסיה בעיראק, ערב הסעודית ותימן. הם בירידה בתפוצתם.
הערות שוליים

↑  חוברת ערב באתר הרשימה האדומה של IUCN
| חובתיים |
| --- | --- | --- |
| חובה קטנה (סוג ומין יחיד) | חובה קטנה |   |
| חובה גדולה | חובה גדולה |   |
| חובה זהובת-עורף | חובת לודוויג • חובת דנהם • חובה נובית • חובת הוגלין |   |
| חוברה גדולה | חוברה אפריקנית • חוברת ערב • חוברה אוסטרלית • חוברה הודית גדולה |   |
| חוברה | חוברה צפון-אפריקאית • חוברת מקווין |   |
| חובה לבנת-עורף | חובה לבנת בטן • חובה כחולה • חובת קארו • חובת ריפל • חובה חומה קטנה |   |
| חוברה שחורה | חוברה שחורה צפונית • חוברה שחורה דרומית |   |
| חובה בנגלית | חובה בנגלית |   |
| חובה מנוקדת | חובת הארטלוב • חובה שחורת בטן |   |
| חובה מצוייצת | חובת סביל • חובה צהובת ציצה • חובה אדומת ציצית |   |
| חובה זוטרת | חובה זוטרת |  |
חדף אירופי

| חדף אירופי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: אוכלי חרקים
משפחה:: חדפיים
סוג:: חדף ארך-זנב
מין:: חדף אירופי
שם מדעי
 Sorex araneus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


חדף אירופי (שם מדעי: Sorex araneus) הוא מין של יונק קטן ממשפחת החדפיים החי בטבע במזרח אירופה, סקנדינביה, בריטניה, רוסיה ומערב אסיה. כשמו האנגלי (Common shrew) הוא נפוץ מאוד בתחומי תפוצתו ושימורו הוא "ללא חשש".
תיאור

חדף זה מגיע לאורך 55 עד 82 מ"מ ומשקלו 5 עד 12 גרם בממוצע. הוא בעל פרווה עבה בצבע חום-אפרפר עם גוונים אדומים והבטן לבנה. הוא בעל חוטם מוארך עם שפמות ארוכים העוזרים לחוש את סביבתו והוא בעל רגליים קצרות וזנב ורדרדים ועירומים משיער.
החדפים ידועים בכך שהם לא ישנים כלל, אלא מתרוצצים ללא הרף בחיפוש אחר מזון. החדף ניזון רק מטרף חי של חרקים, עכבישים, חלזונות וחשופיות, דו-חיים, זוחלים קטנים, ביצים ומכרסמים קטנים. החדף הפעיל צורך 200% עד 300% ממשקלו בארוחה והוא חייב לאכול כל שעתיים או שלוש שעות כדי לא לגווע. החדף גם נמנע מתרדמת חורף מאותה סיבה.
החדפים מתרבים בין אפריל לספטמבר, לרוב בחודשי הקיץ, כשההריון לוקח 24 עד 25 יום. הנקבה יולדת חמישה עד שבעה גורים הנגמלים כעבור בערך 20 יום. צעירי החדפים עוקבים בשיירה אחרי אימם, אוחזים בזנבה ובזנב אחיהם בטור עורפי. הם לומדים לאכול חרקים מגיל צעיר מאוד.
הערות שוליים

↑  חדף אירופי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563693605171
חוברה שחורה דרומית

| חוברה שחורה דרומית |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חובתאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חובתיים
סוג:: חוברה שחורה
מין:: חוברה שחורה דרומית
שם מדעי
 Afrotis afra ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


חוברה שחורה דרומית (שם מדעי: Afrotis afra) היא מין עוף ממשפחת החובתיים האנדמית לדרומה של דרום אפריקה והיא קרובת משפחתה של חוברה שחורה צפונית הדומה לה אך תפוצתה רחבה יותר.
מאפיינים

חוברה זו היא מבין הקטנות במשפחת החובתיים - אורכה רק 50 ס"מ ומשקלה עד 700 גרם. היא מזכירה מאוד במראה את קרובתה הצפונית וכמוה בעלת גוף, צוואר וראש שחורים ולחיים ושולי כנפיים לבנים. הכנפיים חומות ומקווקוות והמקור קצר וורוד. הזנב קצר ביותר והרגליים ארוכות וצהובות.
חוברות אלה נדירים בטבע וחיים רק בערבות וכרי הדשא בדרומה של דרום אפריקה, רבים מהם נפוצים בפארק הלאומי בונטבוק. הם ניזונים מצמחייה ומזרעים וכן מחרקים כמו הארבה.
הערות שוליים

↑  חוברה שחורה דרומית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| חובתיים |
| --- | --- | --- |
| חובה קטנה (סוג ומין יחיד) | חובה קטנה |   |
| חובה גדולה | חובה גדולה |   |
| חובה זהובת-עורף | חובת לודוויג • חובת דנהם • חובה נובית • חובת הוגלין |   |
| חוברה גדולה | חוברה אפריקנית • חוברת ערב • חוברה אוסטרלית • חוברה הודית גדולה |   |
| חוברה | חוברה צפון-אפריקאית • חוברת מקווין |   |
| חובה לבנת-עורף | חובה לבנת בטן • חובה כחולה • חובת קארו • חובת ריפל • חובה חומה קטנה |   |
| חוברה שחורה | חוברה שחורה צפונית • חוברה שחורה דרומית |   |
| חובה בנגלית | חובה בנגלית |   |
| חובה מנוקדת | חובת הארטלוב • חובה שחורת בטן |   |
| חובה מצוייצת | חובת סביל • חובה צהובת ציצה • חובה אדומת ציצית |   |
| חובה זוטרת | חובה זוטרת |  |
זיקית ים-תיכונית

| זיקית ים-תיכונית |
| --- | --- |
 זיקית ים-תיכונית אוחזת בצמח, ונשלה מתעופף ברוח
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: דמויי איגואנה
משפחה:: זיקיתיים
סוג:: זיקית
מין:: זיקית ים-תיכונית
שם מדעי
 Chamaeleo chamaeleon ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


סרטון המראה תגובה תוקפנית של זיקית ים תיכונית שהתיישבה על ברז מים ולא מאפשרת לפתוח אותו.
זיקית ים-תיכונית (שם מדעי: Chamaeleo chamaeleon), שנקראה בעבר גם זיקית מובהקת או זיקית מצויה, היא לטאה המשתייכת למשפחת הזיקיתיים. זוהי אחת משתי הזיקיות החיות באירופה יחד עם הזיקית הסאהלית (שחיה ביוון).
מאפיינים

הזיקית הים-תיכונית נפוצה באפריקה, אסיה, ואירופה, והיא הנציגה היחידה בארץ של הזיקיות. הזיקיות הן סוליטריות, ארבוראליות ומסתייעות בזנב לאחיזה וטיפוס. אורך הזנב הוא כאורך הגוף. הזיקיות טורפות חרקים ולשם כך מסתמכות בעיקר על חוש הראייה: כל אחת מהעיניים היא עצמאית, תכונה המאפשרת התבוננות בכיוונים מנוגדים. הזיקית מתאימה את צבעיה לתנאי הסביבה. בנוסף, צבע הגוף במפגש בין פרטים יכול להעיד על מצבם הגופני של הפרטים השונים. צבע גוף כהה (שחור-אפור) של הזיקית בדרך כלל מעיד על סטרס (עקה). ניתן להבחין בין הזוויגים בהתבוננות בזנב: בסיס הזנב של הנקבה צר מזה של הזכר. בעונת הרבייה הזיקית מטילה 11–40 ביצים. הצעירים בוקעים לאחר 8–10 חודשים וגדלים ללא כל טיפול של ההורים.
זיקית ים תיכונית בתרבות

באזורי לבנון יש המאמינים שהזיקית המובהקת היא "גמל היהודים", שלעתיד לבוא ילבה בנשיפותיו את אש הגיהנום, ועל כן מי שיהרוג זיקית במכה אחת יקטין את אש הגיהנום ויזכה לגן עדן. אך אם הוא נכשל במכה הראשונה – שלא ינסה להכותה בשנית, שמא הזיקית תנקום בו.
בשנת 2024 הוציא הזמר שחר אבן צור שיר בשם "זיקית ים תיכונית" במסגרת פרויקט "אגדה חיה" בשיתוף מוזיאון הטבע.
גלריה

זיקית בספרד
בעת לכידת טרפה, צולם בפארק הלאומי קפיצ'אם
קריאה נוספת

אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. ISBN 978-965-91880-2-4, עמודים: 90-92, 279
הערות שוליים

↑  זיקית ים-תיכונית באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים – א"י (תש"ס), 2000, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  מט"ח, מידע על הזיקיות - האמונות הטפלות הקשורות להן באפריקה, על סיווגן, על צבעיהן המשתנים, על מבנה גופן, על חיי המין שלהן והרבייה, מאת ד"ר אברהם ארבל.
ערך זה הוא קצרמרבנושא זוחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זרזיר בקר צהוב-מקור

| זרזיר בקר צהוב מקור |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: זרזירי בקר
סוג:: זרזיר בקר
מין:: זרזיר בקר צהוב-מקור
שם מדעי
 Buphagus africanus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


זרזיר בקר צהוב-מקור (שם מדעי: Buphagus africanus) הוא מין של ציפור אפריקנית החיה בסמוך לאנטילופות ויונקים גדולים איתם היא חיה בשותפות הדדית. הוא קרוב רחוק של הזרזירים אך הוא והמין זרזיר בקר אדום מקור שייכים למשפחה וסוג עצמאיים.
מאפיינים

זרזיר הבקר חי באפריקה שמדרום לסהרה מסנגל עד סודאן ומצוי ברחבי הסוואנות החמימות של אפריקה.
אורך הזרזיר מגיע ל-20 ס"מ ובעל גוף חום כהה עם ראש חום כהה בעל מקור צהוב המופנה כלפי מעלה וקצוותיו אדומות. העיניים בעלות סימנים אומים והבטן חיוורת. הרגליים בעלות טפרים חזקים ומופנות אחורה.
הזרזירים מצויים על גופם של אנטילופות שונות כמו הגנו, היפופוטם, קרנף, תאו אפריקני, ג'ירפה, זברה וחזיר יבלות ומחפש חרקים וטפילים קטנים על גופם. הם מנקים יעילים היכולים ביום אחד לחסל 100 קרציות ו-13,000 זחלי חרקים. הם ניזונים גם מחומרים מגוף המארח כמו שיער, שעוות אוזניים ובמקרה שלחיה יש פצע הם ינקרו את הפצע וישתו ממנה דם, בכך הם הופכים למזיקים מעט למארחיהם מאחר הפצע עלול להזדהם. הם גם משתמשים בשיער גופם של המארחים בשביל הקן שלהם בו הם מטילים עד 3 ביצים. בלילות הם נחים על גוף המארחים שלהם.
גלריה

זרזירים על קרנף
להקת זרזירים על גוף של תאו
זרזיר על רגל של תאו
הערות שוליים

↑  זרזיר בקר צהוב מקור באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חדקן אירופי

| חדקן אירופי |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: חדקנאים
תת־סדרה:: Acipenseroidei
משפחה:: חדקניים
סוג:: חדקן
מין:: חדקן אירופי
שם מדעי
 Acipenser sturio ‏ליניאוס, 1758

חִדְקָן אירופי (שם מדעי: Acipenser sturio), הידוע גם בשמות "חדקן בלטי" ו"חדקן מצוי", הוא מין של דג ממשפחת החדקניים, מסוג החדקן.
מאפיינים

אורך החדקן האירופי כ-1–2 מטר כשפרטים יכולים להגיע ל-3.5 מטרים (11 רגל). בממוצע המשקל שלו הוא 150 ק"ג אך יכול להגיע ל-315 ק"ג. הם מגיעים לבשלות ובגרות מינית בגיל מאוחר (הזכרים בגיל 12–14 והנקבות בגיל 16–18) ויכולים לחיות 40 שנה לכל היותר.
הם מצויים בכל חופי אירופה למעט הים השחור ואף בעלי יכולת לחצות את האוקיינוס האטלנטי ולהגיע לחופי אמריקה הצפונית. כמו שאר החדקנים הם משריצים בנהרות של החופים.
הם אוכלי צדפות וסרטנים שהם מוצאים בעזרת הבינים שלהם.
בתחילת המאה ה-19 הדג היה נפוץ לשם הכנת קוויאר אך הפך לדג מוגן ברחבי אירופה בשנת 1982 ונחשב למין במצב "פגיע" לפי הרשימה של IUCN.
הערות שוליים

↑  חדקן אירופי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293978205171  GND: 1075384400  LCCN: sh85000541
היפופיאה

| היפופיאה |
| --- | --- |
פירות ההיפופיאה מעמק נוברה בלדאק פירות ההיפופיאה מעמק נוברה בלדאק
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: יצהרוניים
סוג:: היפופיאה
מינים
 היפופיאה מצויה (Hippophae rhamnoides)‏ ‏Hippophae salicifolia
שם מדעי
 Hippophae ‏ליניאוס
שיח היפופיאה בהולנד
היפופיאה (שם מדעי: Hippophae), המכונה גם אוֹבּליפּיחה (מרוסית: Облепиха), הוא סוג של שיח נשיר קוצני בעל גרגירים שמנוניים גדולים בצבע כתום-צהוב מבריק, השייך למשפחת היצהרוניים (Elaeagnaceae).
תיאור ותפוצה

לסוג היפופיאה שישה מינים ושנים עשר תת-מינים, שתפוצתם משתרעת על פני שטח נרחב באירופה ובאסיה, הנמצא בשטחיהן של סין, מונגוליה, הודו, נפאל, פקיסטן, רוסיה, הממלכה המאוחדת, צרפת, דנמרק, הולנד, גרמניה, פולין, פינלנד, שוודיה ונורווגיה. למעלה מ-90 אחוזים – או כ-1.5 מיליון הקטאר (10.5 מיליון דונם) מכלל שיחי ההיפופיאה נמצאים בסין, שבה מנוצל הצמח למטרות שימור מים ואדמה.
השיחים צומחים לגובה של 0.5 עד 6 מטרים, ולעיתים נדירות (במרכז אסיה) מגיעים אף עד לגובה של 18 מטרים. על פי רוב גדל השיח באזורים יבשים וחוליים. הצמח סביל למלח באוויר ובקרקע, אך הוא דורש אור שמש מלא לשם צמיחה טובה, ואינו מיטיב לצמוח בצילם של עצים גדולים.
תיאור ותפוצה > ההיפופיאה המצויה

ההיפופיאה המצויה (Hippophae rhamnoides) הוא המין הנפוץ ביותר, עם תפוצה שנפרשת מן החופים המערביים של אירופה ועד צפון-מערב סין. במערב אירופה הוא תחום בעיקר לאזור החופים, שבהם המלח הניתז מן הים מונע מצמחים גדולים אחרים להתחרות בו; במרכז אסיה הוא נפוץ בעיקר באזורים מדבריים-למחצה, שבתנאי היובש השוררים בהם לא יכולים צמחים אחרים לשרוד; במרכז אירופה ובאסיה הוא נפוץ גם בגבהים שמעל לקו העצים (קו דמיוני במרומי ההרים שמעבר לו לא צומחים עצים) ובאזורים שמשיים אחרים כגון גדותיהם של נהרות.
להיפופיאה המצויה ענפים דחוסים, נוקשים וקוצניים. עליו צרים ומחודדים בקצותיהם, גונם ירוק-כסוף חיוור, אורכם 3–8 ס"מ ועוביים פחות מ-7 מ"מ. הוא דו ביתי – ישנם צמחים זכריים וצמחים נקביים. הצמח הזכרי מפיק פרחים בעלי גון הנוטה לחום, היוצרים אבקה המפוזרת באמצעות הרוח.
תיאור ותפוצה > ההיפופיאה המצויה > גרגירים ועלים

הצמח הנקבי מפיק גרגירים כתומים, שקוטרם 6–9 מ"מ. הגרגירים רכים ועסיסיים, ועשירים בוויטמין C (בריכוז ממוצע של 600 מ"ג ל-100 גרם, ולעיתים אף של 1,500 מ"ג ל-100 גרם). יש פרטים העשירים בנוסף גם בוויטמין A, בוויטמין E ובשמנים. הגרגירים מהווים מרכיב חשוב בתזונת החורף של ציפורים מסוימות, ובעיקר בזו של הקיכלי האפור.
העלים נאכלים בידי פגיותיו של מין של עש החי באזור החוף, וכן בידי פגיות של פרפראים אחרים.
תיאור ותפוצה > Hippophae salicifolia

המין Hippophae salicifolia (היפופיאה בעל עלים דמויי-ערבה) נפוץ רק בהרי ההימלאיה, מדרום לתפוצתו של ההיפופיאה המצוי, וגדל בפסגות גבוהות ובעמקים יבשים. הוא נבדל מן ההיפופיאה המצוי בעליו, שהם בעלי עובי של עד 10 מ"מ וגונם ירוק ופחות כסוף, ובצבע הצהוב של גרגיריו.
שימושים > תזונה

לגרגיריו של ההיפופיאה שימושים רבים. הם אכילים ומזינים, אם כי חמוצים ועפיצים למדי, ואינם טעימים למאכל בצורתם הנאה, אלא אם הם מוקפאים (במטרה להפחית את העפיצות) או מעורבבים במיץ מתוק יותר כגון מיץ תפוחים או ענבים. בנוסף, ניתן להשתמש בהם להכנת עוגות, ריבות וליקרים.
כאשר נמעכים גרגירי ההיפופיאה, המיץ המתקבל נפרד לשלוש שכבות: למעלה מתקבל קרם כתום סמיך; באמצע, שכבה המכילה בצורה אופיינית אחוז גבוה של שומנים רוויים ולא-רוויים; ובשכבה התחתונה – משקעים ומיץ.
שימושים > שמן אובליפיחה

שמן אובליפיחה הוא שמן בעל גוון כתום עז הנוטה להכתים בגדים.
השמן עשיר בוויטמין E.
תעשיית הקוסמטיקה עושה לעיתים שימוש בשמן - ניתן למצוא סבונים, שמפו וקרמים המכילים את שמן האובליפיחה.
כמו כן ישנם רופאים הממליצים למרוח את השמן על צלקות לאחר ניתוחים פלסטיים, כוויות ועוד על-מנת לעזור באיחוי ושיקום הצלקות והעור.
שימושים > קטיף ועיצוב

קטיף פירות ההיפופיאה קשה בשל קוציו הצפופים של השיח. טכניקת קטיף נפוצה היא הסרתו של ענף שלם; אולם פעולה זו הרסנית לצמח, ומפחיתה את היבולים הבאים. הענף שהוסר מוכנס להקפאה, וטלטול קל שלו גורם לגרגירים לנשור. הענפים שנחתכו מוכנסים להקפאה עמוקה של 32°C−, ומופשרים קלות על פני השטח בעת הסרת הגרגירים. הגרגירים נמעכים, בתהליך שבו נפטרים מכ-95% מן העלים ומיתר הפסולת. הגרגירים הנוזליים מאוחסנים בטמפרטורה של 22°C−.
הדרך היעילה ביותר לקצור את הגרגירים מבלי לפגוע בענפים היא באמצעות שימוש במנער-גרגירים (מכשיר אשר פותח באסטוניה לפני מספר שנים). קציר מכני מותיר עד ל-50% מן הגרגירים במטע, וניתן לקצור את הגרגירים רק פעם בשנתיים – בעוד שבשימוש במכונה זו ניתן להגיע ליבול הגדול עד פי ארבעה מזה המתקבל בשיטת חיתוך הענפים.
במהלך המלחמה הקרה, פיתחו גננים מברית המועצות ומגרמניה המזרחית זנים מגוונים, בעלי ערך תזונתי רב יותר, גרגירים גדולים יותר, עיתות הבשלה שונות וענפים בעלי צורה המקלה על קציר הגרגירים. במשך עשרים השנים האחרונות גודלו גידולים ניסיוניים בארצות הברית – אחד בנבדה ואחד באריזונה – ובפרובינציות המערביות של קנדה.
שיח ההיפופיאה מהווה גם צמח נוי פופולרי, העשוי לשמש גדר חיה. בחלקים מסוימים של העולם משתמשים בשיח החזק כדי לייצב את גדותיהם של נהרות ושיפועים תלולים. נופו של הצמח זוכה להערכה באזורים בעלי אקלים צפוני, שכן אשכולות הגרגירים הצבעוניים נשמרים לאורך החורף. מוכרי פרחים משתמשים בענפיו של השיח לעיצוב קישוטים.
ראו גם

שמן אובליפיחה
הערות שוליים

↑  Subhuti Dharmananda, Sea Buckthorn, Institute for Traditional Medicine, Portland, OR
↑  Alam Zeb, Chemical and Nutritional Constituents of Sea Buckthorn Juice, Department of Biotechnology, University of Malakand, Chakdara, N.W.F.P, Pakistan, in: Pakistan Journal of Nutrition 3 (2): 99-106, 2004 (באנגלית)
↑  Dalija Seglina et al, The Effect of Processing on the Composition of Sea Buckthorn Juice, Journal of Fruit and Ornamental Plant Research, Vol. 14 (Suppl. 2), 2006 ()
↑  Kallio, Heikki; Yang, Baoru; Peippo, Pekka; Tahvonen, Raija; Pan, Ruilin (April 2002). http://pubs.acs.org/doi/abs/10.1021/jf011556o. Journal of Agricultural and Food Chemistry. 50 (10): 3004–3009. doi:10.1021/jf011556o. ISSN 0021-8561. Retrieved 2015-06-10. (באנגלית)
↑  Agriculture and Agri-Food Canada, Prairie Farm Rehabilitation Administration Center, Sea-buckthorn: A promising multi-purpose crop for Saskatchewan, January 2008 (באנגלית)
↑  Kam, Barbara; Nora Bryan, The Prairie Winterscape: Creative Gardening for the Forgotten Season, Fifth House Ltd., 2003, pp. 108-110. ISBN I-894856-08-2. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph581693 
צנצנות ריבת היפופיאה, בקבוקי מיץ היפופיאה וליקר היפופיאה
חדקן

| חדקן |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: חדקנאים
תת־סדרה:: Acipenseroidei
משפחה:: חדקניים
סוג:: חדקן
שם מדעי
 Acipenser ‏ליניאוס, 1758

שטירל.
חִדְקָן (שם מדעי: Acipenser) הוא סוג של דג ממשפחת החדקניים. בעל 18 מינים, שרובם נמצאים במצב שימור מאוים (Threatened). החדקן הוא הסוג בעל מספר המינים הרב ביותר בסדרת החדקנאים.
במטבח העולמי

יצרנים שונים מפיקים קוויאר שחור ממינים שונים של החדקן. נהוג להבחין בינו לבין קוויאר אדום, המופק מביצי אלתית.
מכיוון שלדג החדקן אין סימני כשרות, הדג ואף ביציו אינם כשרים על פי היהדות.
מינים

חדקן סיבירי (Acipenser baerii )
תת-מין Acipenser baerii baerii
תת-מין חדקן באיקל (Acipenser baerii baicalensis)
חדקן קצר אף (Acipenser brevirostrum)
חדקן יאנגצה (Acipenser dabryanus) - נכחד מהטבע
חדקן האגם (Acipenser fulvescens)
חדקן רוסי (Acipenser gueldenstaedtii)
חדקן ירוק (Acipenser medirostris)
חדקן סחלין (Acipenser mikadoi)
חדקן אדריאטי (Acipenser naccarii)
חדקן נודיבנטריס (Acipenser nudiventris)
חדקן אטלנטי (Acipenser oxyrinchus )
תת-מין Acipenser oxyrinchus oxyrinchus
תת-מין חדקן המפרץ (Acipenser oxyrinchus desotoi)
חדקן פרסי (Acipenser persicus)
שטירל (Acipenser ruthenus)
חדקן יפני (Acipenser schrenckii)
חדקן סיני (Acipenser sinensis)
חדקן זוהר (Acipenser stellatus)
חדקן אירופי (Acipenser sturio)
חדקן לבן (Acipenser transmontanus)
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: דגי מים מתוקים (תש"ס), 2000, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293978505171  NKC: ph631051
חגב נודד

| חגב נודד |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: חגבאים
תת־סדרה:: Caelifera
משפחה:: חגביים
סוג:: חגב נודד
מין:: חגב נודד
שם מדעי
 Locusta migratoria ‏ליניאוס, 1758

נחיל חגבים קטנים בקזחסטן.
חגב נודד (שם מדעי: Locusta migratoria) הוא חרק, מין יחיד בסוגו ממשפחת החגביים.
חגב בוגר יכול להגיע לאורך של 60 מילימטר. הוא בעל חיים צמחוני ובעל תפוצה עולמית רחבה פרט לאזורי הקוטב הקרים. מנגנון ההתפתחות שלו הוא גלגול חסר. בהטלה אחת מטיל כ־10-15 ביצים.
תת-מינים

Locusta migratoria migratoria (מערב ומרכז אסיה ומזרח אירופה)
Locusta migratoria migratorioides (מרכז אפריקה)
Locusta migratoria capito (מדגסקר)
Locusta migratoria manilensis (מזרח אסיה)
מופעים בטבע

אפשר למצוא אותו בטבע בשני מופעים:
מופע בודד (מצוי יותר) – גדל בצפיפות נמוכה ומסוגל לפתח מגוון צבעים בהתאם ללחות. בלחות גבוהה החגב יפתח צבע ירוק ובנמוכה צבע המתאים לסביבתו, מצהוב בהיר דרך אדמדם, חום, אפור ועד שחור.
להקה (נדיר יותר) – מופע המוני בו תחת תנאי אקלים מסוימים מאות מיליוני פרטים מתלהקים יחד ומכסים שטחים גדולים. בעברית מכונה תופעה זו בשם ארבה. בצורת הארבה חלים בחגבים שינויים פיזיולוגיים והתנהגותיים: הם מפתחים תבנית צבע אחידה: שחור עם כתמים אדמדמים, שאינה תלויה בתנאי הסביבה. כמות הביצים שמטילה נקבת הארבה גדול יותר מזו שמטילה נקבה של הצורה הבודדת. להקות עצומות של חגבים נודדות יחדיו כדי למצוא מקורות מזון חדשים. נדידתם מתקיימת בשעות הבוקר המאוחרות ובשעות הערב המוקדמות. הארבה גורם לנזקים עצומים בשטחי חקלאות ולצמחיה הטבעית.
חגב כמזון

החגבים מהווים מקור עם אחוז חלבוני גבוה מאוד, סיבים תזונתיים, ויכולים לשמש כמשפרי טעם.