stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שבועות
מנהגי החג > טקסי ביכורים מודרניים

מראשית ימיה בקשה התנועה הציונית לחבר מחדש בין היהודים לאדמתם, חיבור שנותק עם היציאה לגלות. ארתור רופין כותב:
"עוד בתחילת התנועה היהודית־הלאומית נצבת ההכרה, כי החקלאות צריכה לשמש יסוד כלכלי ליהודים ההולכים להתיישב בארץ־ישראל...שיבת היהודים לארץ אבותם צריכה להיות בעת ובעונה אחת גם שיבה לעבודת האדמה".
ואכן, בתולדות המפעל הציוני היה לחקלאות מעמד ייחודי, והיא זכתה להערכה ויוקרה, ונתפסה כמבטאת יעדים וערכים בעלי חשיבות לאומית עליונה. בהתאם לכך, הוגי הדעות של המפעל הציוני ראו בחג השבועות חג המבטא את הקשר הקדום בין עם ישראל לארצו, על שום ההיבטים החקלאיים שלו.
בשנים הראשונות לחגיגות השבועות בקיבוצי העמק התעוררה התנגדות מצד הממסד הדתי ואף דרשו להפסיק את קיום החגיגות במתכונתן המחודשת. בתחילה דרשו להעביר את החגיגות ליום חול, אך לאור התנגדות הקיבוצים, גברה הדרישה לבטל את החגיגות. [דרוש מקור]
טקסי ביכורים נפוצים עד היום בכל ישובי ההתיישבות העובדת, בקיבוצים, במושבים, במושבות ובכפרים. בטקסים האלה לוקחת חלק כל קהילת היישוב, ומועלה בהם מופע חגיגי עם שירים וריקודים ותהלוכה של כלים חקלאיים מקושטים, ביניהם טרקטורים, וכן מוצגים התינוקות שנולדו במהלך השנה החולפת. טקסי ביכורים נוהגים לערוך גם במרבית הגנים ובבתי הספר היסודיים בכל רחבי הארץ. הילדים לובשים חולצות לבנות ונושאים טנא ובו פירות העונה, ומתקיימים אירועים שונים לכבוד החג.
מנהגי החג > חג המים

מנהג קדום בקרב יהודי צפון אפריקה לשפוך מים זה על זה ביום שבועות. המנהג מוזכר על ידי רבי משה בן מימון אלבאז, מקובל בן המאה השש עשרה, בספרו היכל הקודש, וכך הוא כותב: "נהגו כל ישראל לזרוק מים זה על זה ביום שבועות, וגם כן טובלין בטבילה, או בטהרת תשעה קבין קודם שחרית, לזיכרון טל התחיה שהיה יורד עליהם בהר סיני יום מתן תורה; כמו שאמרו רבותינו, בשעה ששמעו ישראל הדיבור מפי הגבורה פרחה נשמתן...".
במרוצת הדורות התפתחו צורות שונות וטעמים שונים למנהג. היו אף שהאמינו כי מי שהותז עליו מים לא יאונה לו רע לאורך השנה. יש המשערים כי המנהג הושפע מחגיגת מלחמות מים דומה בשם "אנסארה", שהייתה נפוצה בסביבה הנוכרית באזור צפון אפריקה. רבנים שונים, בהם הרב יוסף משאש והרב יעקב אריאל, ייחסו את המנהג ל"אנשים ריקים" וקראו לבטל את המנהג בשל האיסורים ההלכתיים הכרוכים בו.
כיום, המנהג פשט בשבועות לכלל ישראל והוא כולל משחקים וקרבות מים בעיקר בין ילדים.
מנהגי התפילה והפיוטים

בקהילות האשכנזים, נוהגים לקרוא את מגילת רות לפני קריאת התורה. קריאת התורה היא בפרשת יתרו, שבה מתואר מעמד הר סיני. המפטיר הוא בפרשת פינחס, והוא עוסק בחג הביכורים ובקורבנותיו. ההפטרה היא בתחילת ספר יחזקאל (מעשה מרכבה). ביום טוב שני של גלויות קוראים "כל הבכור" (ספר דברים, פרק ט"ו, פסוק י"ט – פרק ט"ז, פסוק י"ז) (אם חל בשבת מתחילים "עשר תעשר" כדי שיהיו מספיק פסוקים, והאיטלקים מתחילים "כי ימכר לך אחיך העברי"), ומפטירים בחבקוק (ספר חבקוק, פרק ג', פסוק א' – פרק ג', פסוק י"ט, ויש מתחילים פסוק אחד קודם בספר חבקוק, פרק ב', פסוק כ').
מנהגי התפילה והפיוטים > פיוטים > בערבית

מערבית: כמו בכל יום טוב, אומרים באשכנז פיוטים בברכות קריאת שמע של ערבית. בשני מנהגי אשכנז, בלילה הראשון אומרים "וירד אביר יעקב" לר' יוסף טוב עלם. ביום טוב שני, במנהג המערבי אומרים "א-ל א-להים ה' דבר ויקרא ארץ" לראב"ן, הכולל ביכור "אשריך ישראל" על הבאת ביכורים, ובמנהג המזרחי אומרים "וירד א-להים על הר סיני" מאת יצחק בן משה.
מנהגי התפילה והפיוטים > פיוטים > בשחרית

יוצרות (פיוטים הנאמרים בתוך ברכות קריאת שמע של שחרית): כמו בכל ימים טובים, נוהגים באשכנז ובאיטליה לומר פיוטי יוצרות בברכות קריאת שמע של שחרית. בשני מנהגי אשכנז אומרים ביום טוב ראשון יוצר "אדון אמנני", אופן "ועתה בנים שירו למלך", וזולת "אנכי שמעת ונתאימו", כולם לר' שמעון בן יצחק. בקצת קהילות המנהג המזרחי, אומרים גם מאורה "אמרות האל טהורות" לר' יהודה הלוי, שנוהגים לאומרו בכל יום שקוראים את עשרת הדיברות. ביום טוב שני, אומרים יוצר "אילת אהבים" החתום שמעון, לאופן ברוב הקהילות חוזרים על "ועתה בנים" כאתמול ובקצת קהילות אומרים "ארחות אראלים יקדישו" האנונימי, וזולת במנהג אשכנז המערבי אומרים "אנכי גדול בנועדים" האנונימי, ובמנהג המזרחי חוזרים על "אנכי שמעת ונתאימו" כאתמול. במנהג איטליה, אומרים ביום הראשון "אור ישראל קדושי", וביום שני אומרים "אלהים בהנחילך דת מורשה", ובארץ ישראל נוהגים לומר ביום טוב היחיד "אלהים בהנחילך דת מורשה".
קרובות (חזרת הש"ץ של שחרית): לפי מנהג אשכנז, כמו ברוב ימים טובים, אומרים פיוטים בחזרת הש"ץ של שחרית. הקרובות של שבועות ארוכות ביותר, וכוללות פיוט הנקרא סדר עולם, המתאר כמפי התורה עצמה, את סירובה של התורה להינתן לאבות העולם, ונתינתה בסופו של דבר למשה רבינו, ופיוט "סדר דברין" המייחד קטע ארוך ('רהיט') לכל אחת מן הדברות. שתי הקרובות יותר ארוכות מבשאר ימים טובים, וייתכן שהאריכו בפיוטים דווקא בשבועות משום שיש בו פחות מאפיינים לעומת שאר החגים. באשכנז, אומרים בשני ימי שבועות את הקרובות "ארץ מטה" לר' אלעזר הקליר ו"אורח חיים" לר' שמעון בן יצחק, ויש חילוקי מנהגים לגבי איזו קרובה לומר באיזה יום.
מנהגי התפילה והפיוטים > פיוטים > בקריאת התורה

'הכתובה' – חלק מהספרדים נוהגים לומר לפני קריאת התורה את הפיוט המכונה "הכתובה" שחובר על ידי רבי ישראל נג'ארה. פיוט זה מתאר את ה"כתובה" כביכול, בין הקב"ה (החתן) לבין עם ישראל (הכלה).
אקדמות – מנהג האשכנזים לומר בתפילת שחרית את הפיוט אקדמות באמצע או לפני קריאת התורה. הפיוט נאמר בארמית, בליווי מנגינה מיוחדת. הוא פותח בבקשת רשות לקרוא בתורה, ועוסק במעלת התורה ובשכר הצפון ללומדיה.
ברוב קהילות אשכנז מחוץ לישראל (היום רק במנהג אשכנז המזרחי), אומרים באמצע הפטרת יום טוב שני את הפיוט "יציב פתגם" לרבנו תם.
מוציאים שני ספרי תורה, בראשון קוראים ביום הראשון לחמישה קרואים (כמו בכול יום טוב) במעמד הר סיני שאירע ביום שבועות, בספר שמות, פרק י"ט, פסוק א' עד פרק כ', פסוק כ"ב. בספר תורה השני עולה המפטיר בספר במדבר, פרק כ"ח, פסוקים כ"ו–ל"א, קוראים את הפטרת מעשה מרכבה האשכנזים והספרדים נוהגים לקרוא בספר יחזקאל, פרק א', פסוקים א'–כ"ח והתימנים מוסיפים עד פרק ב', פסוק ב', נהגו בכול קהילות ישראל להוסיף את פרק ג', פסוק י"ב. ביום טוב שני של גלויות, קוראים בספר הראשון בספר דברים, פרק ט"ו, פסוק י"ט עד פרק ט"ז, פסוק י"ז, כשחל בשבת מתחילים לקרוא כבר מפרק י"ד, פסוק כ"ב, כדי להשלים לשבעה קרואים הנקראים בשבת. בספר התורה השני קוראים כמו ביום הראשון ומפטירים בספר חבקוק, פרק ג'.
יזכור – בבתי הכנסת מנהג אשכנז המזרחי נוהגים לומר יזכור בשבועות (מחוץ לישראל ביום טוב שני), לפני שמכניסים את ספר התורה לארון הקודש. במנהג אשכנז המערבי, לא נוהגים לומר יזכור ברגלים כלל, אך הוא הונהג בכמה קהילות מנהג זה בתקופה מאוחרת. בקהילות אשכנז המערבי אומרים סדר "מתנת יד" שמברכים את הקהל ואת חשובי הקהל "בעבור שיתנו מתנת ידם", הקשור לקריאת התורה של יום טוב שני ("איש כמתנת ידו").
מנהגי התפילה והפיוטים > פיוטים > מוסף ומנחה

אזהרות – לפי מנהג אשכנז, אומרים אזהרות באמצע חזרת הש"ץ של תפילת מוסף. פיוטי האזהרות של קהילות אשכנז ("אתה הנחלת" ליום א' ו"אזהרת ראשית" יום ב') הם קדומים וממחבר לא ידוע; בסוף האזהרות, נוהגים בשני הימים לומר פיוט אז שש מאות.
במנהג הקדום, גם הספרדים אמרו את האזהרות באמצע חזרת הש"ץ של מוסף, אך היום נוהגים לאומרם לפני תפילת מנחה. התימנים אומרים את האזהרות לאחר ההפטרה. ברוב קהילות הספרדים והתימנים אומרים את פיוט האזהרות שחיבר רבי שלמה אבן גבירול, ובחלק מקהילות צפון אפריקה אומרים פיוט אזהרות של רבי יצחק בן ראובן אלברגלוני, ובקהילות מרוקו נוהגים לקרוא את שני פיוטי האזהרות.
כד יתבין ישראל – קצת בני עדות אשכנז נוהגים לזמר את הפזמון (שמקורו אינו ידוע) 'כד יתבין ישראל', משום שהוא עוסק בעניין שמחת התורה.
היום שלאחר החג

יום טְבוֹחַ (או "ימי טבוח"), הוא הזמן להקרבת קורבנות שהיה אסור או שלא הספיקו להקריב בחג השבועות ושאותם הביאו מיד לאחר שבועות. בשל הקורבנות הרבים שהיו מובאים באותו זמן, התקבל הכינוי – "יום טבוח".
בכל אחד משלוש הרגלים היו מביאים עולי הרגל, קורבנות יחיד, כגון עולת ראיה, שלמי חגיגה ושאר קורבנות שאין מקריבים ביום טוב. בפסח וסוכות הקריבו את הקורבנות שהביאו האנשים בשאר ימי החג שהם חול המועד, ובכל מקרה הם ימי חג ושמחה, אולם חג השבועות הוא יום אחד בלבד. לכן הימים שלאחריו שימשו להשלמת הבאת אותם קורבנות ולאכילתם של שלמי החגיגה (לפי דעת בית הלל), כך שבמיוחד ביום שלמחרת חג השבועות היו מובאים קורבנות רבים, ונחשבים ששת הימים שלאחר השבועות כימים מיוחדים. יש נוהגים שלא לומר בהם תחנון. ומפני שיום הקרבת קרבנות נחשב יום שמחה נוהגים לייחס ליום שלאחר שבועות יותר שמחה מימי אסרו חג האחרים, חשיבות זו באה לידי ביטוי באיסור להספיד ולהתענות בו.
כאשר שבועות חל בשבת (מה שאף פעם לא מתרחש בלוח הקבוע), אז ישנם קורבנות נוספים שלא ניתן להקריב וגם אז אפשר להקריבם עד שישה ימים לאחר שבועות.
בימי בית שני הייתה רגישות מיוחדת לימים שלאחר שבועות מפני המחלוקת עם הצדוקים שטענו בניגוד למסורת התורה שבעל פה שחג השבועות תמיד יהיה ביום ראשון. לכן היו דעות בחז"ל שאפשר לקבוע ביום ראשון שלאחר שבועות יום תענית כדי לבטל את דעת הצדוקים בנושא.
בנצרות

פֶּנְטֵקוֹסְט (מיוונית: Πεντηκοστή, החמישים במספר) הוא חג בדת הנוצרית המציין את ירידת רוח הקודש על שליחיו של ישו חמישים ימים לאחר חג הפסחא, ומתקשר לחג השבועות ביהדות. הפנטקוסט מסיים את עונת הפסחא.
משירי החג

סלינו על כתפינו (לוין קיפניס/ידידיה אדמון)
חג שבועות תעשה לך (ידידיה אדמון)
ארץ זבת חלב (לחן אליהו גמליאל,לחן עמנואל עמירן)
ניצנים נראו בארץ (נחום היימן)
שיבולת בשדה (מתתיהו שלם)
מלאו אסמינו בר (פנחס אלעד-לנדר / דוד זהבי)
שיבולי פז (עמירם קופר / יעקב שגיא)
אגלי טל

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אברהם בורנשטיין 
 שפת המקור:  עברית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1905 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001839601, 001839454, 001839412, 003930420, 001839499, 001134034
 
אגלי טל הוא ספר על הלכות שבת שחיבר רבי אברהם בורנשטיין, אדמו"ר ומייסד חסידות סוכטשוב. כרכו הראשון והיחיד של הספר עוסק ב-11 מלאכות הנצרכות לעשיית לחם החל מזריעה ועד לאפייה ('סידורא דפת') ומלאכת גוזז. נדפס לראשונה בתרס"ה (1905).
הספר התפרסם במהירות, וישיבות רבות בפולין החלו ללמוד מסכת שבת באותה תקופה בעקבותיו.
הקדמת הספר

בהקדמת הספר מפרט המחבר את דרך הלימוד אותה רכש אצל חותנו, רבי מנחם מנדל מקוצק, וכותב:
”וכד הוינא כבר עשר חידושים חדשתי, אחר כך נכנסתי לפני ולפנים לבית חמי אדומו"ר זצ"ל מקאצק מקור החכמה והתבונה, ממנו דרכי העיון למדתי וממנו נתודעתי מה יקרא חידושי תורה באמת, כי לא כל הפלפולים חידושים המה. ולא יאומן כי יסופר השגחה הגדולה אשר השגיח עלי בעינא פקיחא גם בעניין סדר הלימוד וחידושים”.
הקדמת הספר התפרסמה בעיקר אודות הדברים שכתב על דרכי העיון אותם למד מהרבי מקאצק, וכן מהפלמוס שבו מאריך אודות לימוד תורה בשמחה. המחבר מביא את דעת הסבורים כי לימוד בשמחה מהווה פגיעה בעקרון תורה לשמה, עקרון שמשמעו אי מעורבות של שיקולים חיצוניים במניעים ללימוד התורה. המחבר מכריע להפך, לפיה השמחה במהלך לימוד התורה היא חלק חשוב ממצוות לימוד התורה, ובאמצעותה הלומד מתדבק בתורה.
בהמשך שוטח המחבר את חשיבות לימוד הלכות שבת על פי תורת הקבלה, על פי תורת החסידות, ועל פי תורת הנגלה. כמו כן הוא כותב הערות בצד ההקדמה שכתב הוא בעצמו, ובהם הוא כותב חידושי תורה רבים על התלמוד, ומסביר אותם בדרך החסידות ובדרך הקבלה. הוא מזהיר את הלומד בספרו לעיין בו במתינות שכן הושקעה בו מחשבה רבה, וכאשר יש קושי לעיין בתלמוד ובראשונים כדי להבין את הדברים.
תוכן הספר

עיקרו של הספר נכתב על ידי רבי אברהם בורנשטיין בצורת פילפול, אך בנו רבי שמואל התבקש על ידו להוציא מתוך החיבור את הדברים שפסק הלכה למעשה ולכתוב אותם בפני עצמם, וכפי שכותב בסוף הקדמתו:
ולטוב יזכר שם בני מהר"ש נ"י שטרח הרבה בסידור הכתבים על מכונם, המוקדם - מוקדם, והמאוחר - מאוחר. וגם מלאתי את ידו להוציא את כל פסקי הלכות מתוך הפלפול ולעשות את פנים הספר בלשונו כי הוא בעל צחות לשון הקודש. וקמא קמא דתיקן הביא לפני וראיתיו מתאים עם הביאור לא החטיא המטרה. [רק במקומות מועטים שהצרכתי להגיה קצת הלשון לפי הלך רוחי] והכל מסודר באופן נאות כל הלכה על מכונה ועליה יסוב הביאור בחפץ לבבי
משכך מבנה הספר עשוי בצורה כפולה: במרכז הדף נכתבו ההלכות ויסודותיהן בקצרה מבנו, ומסביב לכך נמצא חיבורו בו הוא מסביר את הכללים והמקורות לאותו פסק.
בסיום ההקדמה מזהיר המחבר שלא לקנות ספרים שאין עליהם הסכמה מגדולי ישראל שבדקו את הספר, ווידאו שאין בו דברי שקר שבדה המחבר מליבו בשם גדולי ישראל.
הספר עוסק בעיקר בדיני בורר אופה וגוזז, כשאגב כך מפלפל המחבר בנושאים שונים ורבים. הספר גדוש בחידושים רבים שהעסיקו אחרונים אחרים מהם שחלקו על דבריו ומהם שהסכימו. מבין חידושיו ידועים חידושים אלה:
מלאכה שלא הסתיימה - מחלק בין מלאכת אופה, למלאכת זורע: בעוד במלאכת אופה אינו עובר על איסור כאשר הוציא את הבצק קודם שנאפה, במלאכת זורע עובר על איסור בעצם כך שהניח את הזרע במקום שיכול לבוא לידי השרשה, אפילו אם לבסוף הזרע לא השתרש, בגלל שהציאו או מחמת סיבה אחרת, זאת בניגוד לדעתו של הרש"ש ועוד אחרונים, שאינם מחלקים בכך.
קירוב מלאכה - מכוח חידושו הקודם, הוא סבור כי אדם שיקרב את צמיחת הזרע - אינו עובר בכך על מלאכת זורע, אך המקרב את האפיה או הבישול עובר על איסור מהתורה.
מלאכת דש - שרק כאשר הדרך לעשות את המלאכה בשדה ובכרי נחשב הדבר כ'דש'. אך כאשר הדרך לעשות זאת קודם האכילה כגון פיצוח אגוזים, אין בכך איסור דש.
בישול בחמה - סבור שההיתר הוא כיוון שאין פעולת בישול זה טובה כבישול באש: ”כיוון שיש שינוי בהנפעל מותר לכתחילה” (מלאכת אופה, אות מד). יש שכתבו מכוח דבריו להעדיף לבשל במקום הצורך כגון בבתי חולים או לחולה וכדומה על ידי מיקרוגל מאשר בדרך הרגילה.
שלא כדרך - מבאר שישנם שני סוגי שלא כדרך: כאשר השינוי בדבר הנפעל כדוגמת אכילה שלא כדרך - שינוי זה הוא פטור בכל התורה. אך כאשר השינוי הוא רק בצורה הפעולה ולא בתוצאה כגון שעושה את המלאכה בשמאל במקום בימין - שינוי זה הוא פטור רק במלאכת שבת, מטעם שאין הדבר נחשב 'מלאכת מחשבת'.
הערות שוליים

↑  הרב אהרן ישראל בורנשטיין, 'מראה הדשא' עמוד קעט.
↑  למעשה הרעיון מופיע כבר אצל רבי אברהם מן ההר, בספרו "פירוש רבינו אברהם מן ההר", נדרים, דף מ"ח, עמוד א': "שעיקר מצותו היא ההנאה והתענוג במה שמשיג ומבין בלימודו".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987013325329205171
מכה

ערך זה עוסק בעיר מכה. אם התכוונתם למשמעויות אחרות, ראו .
| --- | --- |

פוטומונטז' של מכה
 מדינה:  ערב הסעודית ערב הסעודית
 מחוז:  מכה
 ראש העיר:  ח'אלד בן פייסל אל-סעוד
 שטח:  760 קמ"ר
 גובה:  277 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  2,385,509 (2022)
  ‑ במטרופולין:  2,500,000 (2008)
  ‑ צפיפות:  4,200 נפש לקמ"ר (2008)
 קואורדינטות:  21°25′00″N 39°49′00″E﻿ / ﻿21.41667°N 39.81667°E﻿ / 21.41667; 39.81667
 אזור זמן:  UTC +3
 http://www.holymakkah.gov.sa
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ערב הסעודית מוגדלת) ריאד ג'דה אל-מדינה דמאם בוריידה ח'מיס מושייט איראן כווית עיראק ירדן יש. מצרים סודאן ארי. תימן עומאן איחוד האמיר.  ק. המ. הפ.  ים סוף מכה(למפת ערב הסעודית רגילה) ריאד ג'דה אל-מדינה דמאם בוריידה ח'מיס מושייט איראן כ. עיראק ירדן יש. מצ. סודאן ארי. תימן עומאן איחוד האמיר.  ק. המ. הפ.  ים סוף מכה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מֶכָּה (בערבית: مَكَّة الْمُكَرَّمَة, תעתיק מדויק: מַכַּה אלְמֻכַרַּמַה, תרגום מילולי: מכה המכובדת) היא עיר במערב ערב הסעודית ובירת מחוז בעל שם זהה. מכה היא מקום הולדתו של מוחמד, מה שהופך אותה לעיר החשובה ביותר לאסלאם, ושוכן בה מסגד אל-חראם, המסגד הראשון בחשיבותו באסלאם, שבו ניצב מבנה הכעבה, הכולל את האבן השחורה. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022, אוכלוסיית העיר מונה כ-2.38 מיליון בני אדם, והיא העיר השלישית בגודלה בערב הסעודית, אחרי ריאד וג'דה.
כל מוסלמי מצווה לעלות לרגל לעיר (חג') לפחות פעם בחייו, ומדי שנה עולים אליה לרגל כ-17 מיליון מוסלמים. כיום מכה היא עיר מודרנית, קוסמופוליטית ומגוונת מבחינה אתנית.
על פי החוקים הסעודיים, הכניסה למכה מותרת רק לבני דת האסלאם.
מקור השם

שמה המלא של העיר הוא מַכַּה אלְמֻכַרַּמַה (مكة المكرمة) או בעברית – מכה המכובדת. שמה העתיק של העיר הוא "בַּכָּה". שם זה מופיע ביחס לעיר בקוראן: "הבית הקדוש הראשון אשר נועד לבני אדם הוא זה שנמצא במקום הנקרא בַּכָּה, אשר בעיר מכּה, והוא מקור של ברכה והדרכה לבני עולם ובו אותות ברורים על היותו "המקום" של אברהם. כל הנכנס אליו מוגן מרודפיו וכל מי שבאפשרותו חייב לעלות אליו לרגל". המילה "מכה" מופיעה בסורה 48: "אללה הוא אשר עצר בהם ובכם מלהמשיך במלחמה בתוך העיר מכּה לאחר שהשתלטתם עליהם". בערבית דרומית – השפה העתיקה של דרום חצי האי ערב – האותיות "בּ" ו-"מ" ניתנות להחלפה. במקומות אחרים בקוראן נקראת מכה "אֻם אל-קֻרַא" (أم القرى) – אם הערים.
האזור בו נמצאת מכה נקרא "פאראן" ומתייחס למדבר פארן המוזכר בתנ"ך. המסורות הערביות והמוסלמיות גורסות כי גבולות מדבר פאראן הם גבולות החג'אז וכי ישמעאל השתקע במקום שבו עומדת מכה כיום. יאקות אל-חמאווי, הגאוגרף הסורי מהמאה ה-12, כתב כי פאראן היא מילה עברית שהומרה לערבית וכי היא אחד משמותיה של מכה המוזכרים בתורה. ייתכן וטענות יאקות אל-חמאווי והמסורות המוסלמיות הגורסות כי גבולות מדבר פאראן הם גבולות החג'אז, מקורן בניסיון לראות את הכתוב בספר דברים, 33: 2-3 שבתנ"ך כנבואה מהתנ"ך על הנביא מוחמד( כפי שנטען בפרשנות העדה האחמדית, הפסוק עוסק במשה ישוע ומוחמד).  אחת הגבעות שבפאתי העיר נקראת "תל פראן". ר' סעדיה גאון מזהה את "מֵשָׁא" המקראית עם מכה.
היסטוריה

מקורות אסלאמיים מייחסים למכה חשיבות גם בתקופה הקדם-אסלאמית, כמקום שבו בנו אברהם וישמעאל את הכעבה כמקדש לאלוהים. בנוסף, מקורות אלה נוהגים לייחס לה חשיבות כמוקד מסחר עולמי בתקופה שלפני עליית האסלאם. עם זאת, מקורות חיצוניים, כלומר כאלה שנכתבו על ידי אנשים חיצוניים לאסלאם, אינם מזכירים את מכה כלל. מחקרים מודרניים מראים כי אין כל עדויות לקיומו של מסחר דרך מכה, אלא דווקא דרך המפרץ הפרסי תחת הסאסאנים.
לאחר ההג'רה לעיר אל-מדינה, שינה מוחמד כמה מהוראותיו הקודמות, שניתנו במכה, ובהן גם כיוון פניהם של המוסלמים בשעת התפילה ("קִִיבלה"). עד אז פנו לכיוון ירושלים, ואילו מעתה, אחרי ההכרה בקדושתה של מכה ואכזבתו מעמדת היהודים שנפגש איתם במדינה, פנו למכה.
הכעבה הייתה בתקופה שלפני האסלאם מקדש לאלים מקומיים. ב-629 צעד מוחמד עם 2,000 איש למכה, הקיף את הכעבה 7 פעמים, נגע במקלו באבן השחורה ואמר: "אין אלוה מבלעדי אללה". ההתנהגות המכובדת של אנשי מוחמד עשתה רושם על חלק מבני שבט קורייש והם החליטו למנותו למצביא עליהם. אז הבין מוחמד שבידו לכבוש את מכה. הוא חזר לאל-מדינה וב-630 יצא עם 5,000 לוחמים למכה, בטענה שאחד השבטים הפר את הסכם שביתת הנשק. אבו סופיאן הבין שאין טעם להתנגדות ופתח את שערי מכה. מוחמד הרג רק את ראשי אויביו וניפץ את הפסילים בכעבה, אך השאיר את האבן השחורה וציווה כי מעתה רק מוסלמים יוכלו להיכנס למכה.
עם התרחבות האסלאם לאחר מותו של מוחמד הפכה העיר לחשובה ביותר בדת האסלאמית ונהרו אליה עולי רגל רבים. השליטה עליה הייתה מקור לעימותים ולסכסוכים בין שליטים מוסלמים שונים. בשנת 1916 חוסיין בן עלי הכריז על עצמו כעל מלך חג'אז והפך עצמו לח'ליפה.
ב-12 באוקטובר 1924 נכבשה מכה בידי אבן סעוד מידי השושלת ההאשמית, ששלטה עד אז בעיר, וחוסיין הוברח מממלכתו.
עלייה לרגל - חג'

החג' (ערבית: حجّ) הוא מונח באסלאם המתאר עלייה לרגל למכה. החג' הוא העלייה לרגל השנתית הגדולה ביותר בעולם כיום. הוא החמישי מבין "חמשת עמודי האסלאם" באסלאם הסוני ואחד מאחד עשר ענפי הדת באסלאם השיעי. על פי החג' כל מוסלמי בריא בגופו מחויב לעלות לרגל למכה לפחות פעם אחת בחייו, אם יש לו המשאבים הכספיים הנדרשים. כל זאת כדי לחזק את האחדות המוסלמית ואת הכניעה שלהם בפני אלוהים. מוסלמי אשר ביצע את מצוות החג' זוכה בתואר "חג'", ולעיתים כינוי זה אף מתווסף לשמו. העלייה לרגל מתבצעת בין היום השמיני ליום השנים עשר של חודש ד'ו אל-חיג'ה, החודש השנים עשר בלוח השנה המוסלמי.
כיוון שכיום ישנם בעולם כ־1.6 מיליארד מוסלמים, העיר מכה מוצפת בקהל עצום בזמן העלייה לרגל. בחודש החג' מגיעים למכה עד 4 מיליון עולי רגל. זרם עצום זה מכביד מאוד על העיר, שאינה תמיד מצליחה למנוע צפיפות גדולה, או לספק מקום מגורים לכל האורחים. מצב זה הביא לתאונות קשות וגם למקרי מוות רבים ולפציעות, בעיקר כתוצאה מרמיסה בשל צפיפות. אלו שמתים במהלך הטקסים נחשבים לקדושים שמתו על קידוש שם אללה. בשנת 1990 נרמסו למוות 1,426 אנשים במהלך מהומה שפרצה במנהרה בעיר. במהלך 16 השנים שלאחר אסון 1990 אירעו במכה עוד שבעה אירועים במהלך הח'ג (אנ'), שבהם נרמסו למוות עשרות עד מאות אנשים תחת רגלי הקהל. ב-12 בינואר 2006 נהרגו לפחות 346 אנשים. האסון החמור ביותר מסוג זה התרחש ב-24 בספטמבר 2015, ובו נספו לפחות 2,121 עולי רגל.
ערים תאומות

הערים התאומות של מכה הן:
ערב הסעודית אל-מדינה, ערב הסעודית
טורקיה איסטנבול, טורקיה
ערב הסעודית טאיף, ערב הסעודית
טורקמניסטן מרב העתיקה, טורקמניסטן
אפיטקסיה מהפאזה הנוזלית

אפיטקסיה מהפאזה הנוזלית (באנגלית:  liquid phase epitaxy, בראשי תיבות: LPE) היא שיטת גידול גבישים אפיטקסיאלית המתרחשת בממשק (אנ') שבין נוזל ובין מצע מוצק, חד-גבישי (אנ'). כבשאר שיטות האפיטקסיה משמשת LPE לגידול שכבות דקות חד-גבישיות על מצע חד-גבישי אחר עבה יותר. היא נבדלת מהשיטות האחרות בכך שחומר המוצא לגידול (פאזת ההזנה) נמצא במצב צבירה נוזלי. LPE היא אחת השיטות הוותיקות לגידול שכבות אפיטקסיאליות. גם לקראת סוף הרבע הראשון של המאה ה-21, מייצרים בשיטה זו כמויות גדולות של פרוסות של מוליכים למחצה, וחומרים אחרים.
היסטוריה

גידול ה-LPE הראשון של התקני מוליכים למחצה (אנ') ממשפחת החומרים III-V (אנ') בוצע ב-1963 על ידי ה. נלסון (Nelson) ממעבדות RCA בפרינסטון, ניו ג'רזי. נלסון גידל במערכת הטיה התקני צומת p-n ב-GaAs ללייזרים ולדיודות מינהור על ידי שימוש בתמיסת GaAs בבדיל לגידול שכבת GaAs מסוג n על מצע GaAs מסוג p. הוא פיתח גם את היכולת לגדל שכבות מסוממות n או p מתמיסות של GaAs בגליום עם תוספת קטנה של טלור או אבץ, בהתאמה. ב-1969 פיתחו חוקרים במעבדות בל בניו-ג'רזי את שיטת הסרגל לגידול GaAs לאותם צרכים.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, לפני שבשלו טכניקות האפיטקסיה החדשניות של אפיטקסיית קרן מולקולרית (MBE), אפיטקסיה מפאזת אדים אורגנומתכתיים, (metalorganic vapor phase epitaxy - MOVPE או, בשם נוסף, MOCVD- metalorganic chemical vapor deposition), ועקב מוגבלות שיטות האפיטקסיה מהפאזה הגזית שהיו קיימות אז (Hydride vapour-phase epitaxy (HVPE) (אנ') ו-Halogen vapor phase epitaxy), הפכה LPE לשיטה המועדפת לגידול סגסוגות מכילות אלומיניום, כמו AlGaAs (אנ'), או זרחן, כמו InGaAsP (אנ'), עבור מימוש דיודות פולטות אור (LEDs) ודיודות לייזר (LDs) לצעדי הפיתוח הראשונים של תקשורת אופטית מבוססת מוליכים למחצה ועבור טכנולוגיית המיקרוגלים.
החל מסוף שנות ה-90 החלה לרדת קרנה של שיטת ה-LPE בעקבות התפתחויות בשיטות הגידול MOCVD (בעיקר לייצור) ו-MBE (בתחילה בעיקר למחקר ופיתוח). בשתי שיטות אלו אפשר לייצר הטרו-מבנים (heterostructures) מתוחכמים יותר, והן מוגבלות פחות על ידי האילוצים של התאמת פרמטר הסריג, או השפעות של חוסר שיווי משקל (המסה לאחור, meltback). יתרה מכך, MOCVD ועוד יותר MBE, הציעו שליטה טובה יותר בהרכב ובמורפולוגיה של פני השטח, ובקבלת אחידות בשטח גדול כמו גם ממשקים וצמתים (אנ') חדים.
עקרון השיטה

ב-LPE מתחילים בהכנת תערובת או תמיסה (בדרך כלל תמיסה מוצקה) של היסודות הרצויים. למשל לגידול שכבות של הסגסוגת אלומיניום גליום ארסניד (אנ') (AlGaAs) מכינים תמיסה (מוצקה) של אלומיניום וארסן בגליום, ואילו לגידול שכבות של הסגסוגת כספית קדמיום טלוריד (אנ') (MCT) מכינים תמיסה (מוצקה) של כספית וקדמיום בטלור או תמיסה של קדמיום וטלור בכספית. את התמיסה הזו מכניסים לכלי מתאים (באיור 1, באופן סכמטי, לכוס), ואותו לתנור (שלא מוראה באיור 1). מחממים עד להתכת התמיסה, וממתינים להומוגניזציה של הפאזה הנוזלית. לאחר מכן מקררים את התמיסה; כשמגיעים לנקודת הרוויה של התמיסה (לנקודת הליקווידוס (אנ'), כלומר לטמפרטורה שבה, בשיווי משקל תרמודינמי, היא תתחיל להפריש מוצק) לא קורה דבר מפני שאין (כך מקווים) מרכז גרעון, שיתחיל את הגיבוש. בשלב זה אפשר להכניס את המצע לתמיסה. המצע מהווה נקודת גרעון גדולה, ולכן תתחיל ההתגבשות על פני המצע, כלומר גידול השכבה האפיטקסיאלית. אפשר גם לקרר את התמיסה עוד לפני הכנסת המוצק, כך שהתמיסה תימצא במצב של קירור יתר. בשני המקרים, אם המצע הוא בהרכב הכימי המבוקש, במבנה ובכיוון הגבישיים הרצויים, תגדל עליו השכבה האפיטקסיאלית המבוקשת. אפשר לקרר את התמיסה במהלך הגידול (כמו באיור 1) או להשאיר אותה קבועה. לאחר הזמן הנדרש להשגת עובי השכבה המבוקש, מוציאים את המוצק (המצע עם השכבה שגדלה עליו) מן התמיסה.