stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איגואנה ירוקה
פיזיולוגיה

על אף שמה, האיגואנה הירוקה אינה ירוקה כולה, אם כי הצבע הירוק דומיננטי. לאיגואנה כתמים של צבע חום, אפור או שילוב ביניהם. גם באותו פרט איגואנה ניתן להבחין בשינויי צבע במהלך היום.
בהיותה זוחל האיגואנה זקוקה למקור חום על מנת לשמור על טמפרטורת גופה. את החום משיגות האיגואנות מרביצה במקום החשוף לשמש.
בראשה שני נחיריים, חורים קטנים בקצה הראש המשמשים לנשימה ולהפרשת מלחים. לה עיני חרוט צהובות כשל חתול, אלא שאצל האיגואנה האישון פתוח לרווחה. אוזניה הם קרום שקוף ועגול בשני צידי הראש, ללא שבלול חיצוני, עור התוף חשוף.
שיניה מחודדות דמויות מסור מוסתרות על ידי השפתיים. הלשון, בדומה לנחשים, מאכלסת את כל הקולטנים של חוש הטעם וחוש הריח.
לאיגואנה תא קולט אור בעזרתו רואה צבעים באופן חד ואף מצליחה לראות קרינה אולטרה סגולה. תכונה זו משמשת אותה למדידת רמת קרינת ה-UV שהיא מקבלת ובכך לקבל מספיק קרינה להפקת ויטמין D. לאיגואנה זוג קשקשים עגולים וגדולים במיוחד שמשמשים כשריד אבולוציוני הייחודי לאיגואנה. בתחתית ראשה וצווארה של האיגואנה מצוי עור דמוי מפרש, הנקרא פימה, כאשר היא מרגישה מאוימת או מתוחה היא פורשת אותו לקבלת מראה גדול יותר ומאיים.
לאיגואנה ארבע רגליים בעלות מפרקים רבים וציפורניים חדות (מתחדשות), בעוד ברגליים האחוריות ישנן שתי אצבעות ארוכות במיוחד. זנב האיגואנה הוא שרירי ביותר ומהווה עד שני שלישים מגודלה, ובעזרתו היא מסוגלת להלקות את טורפיה וכן איגואנות אחרות שפלשו לטריטוריה שלה. הזנב מסייע לאיגואנה במהלך השחייה, שידועה כאחד הצדדים החזקים שלה. בזנב מאוחסן מעט שומן שיכול לעזור לה בעת רעב. האיגואנה יכולה להיפטר מהזנב בעת מאבק עם טורף או לחץ, אבל לאחר מכן היא פגיעה מאוד ולזנבה לוקח פרק זמן ארוך מאוד להתאושש.
בפס ארוך לאורך גב האיגואנה עוברים אותם קשקשים דמויי דוקרנים, אשר לא נמצא להם שום שימוש מלבד זה שהם מעניקים לה מראה מאיים יותר.
הערות שוליים

↑  איגואנה ירוקה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538404405171  NKC: ph493939
אורז בר

| אורז בר |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד-פסיגיים
סדרה:: דגנאים
משפחה:: דגניים
סוג:: Zizania
שם מדעי
 Zizania ‏ליניאוס
| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  73.93 ג'
 
 קלוריות:  101 קק"ל
 
 חלבונים:  3.99 ג'
 פחמימות:  21.34 ג'
 שומן:  0.34 ג'
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין B1:  0.052 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.087 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  1.287 מ"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.135 מ"ג
 
 ברזל:  0.60 מ"ג
 סידן:  3 מ"ג
 מגנזיום:  32 מ"ג
 נתרן:  3 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  1.8 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
אורז בר הוא שמם העממי של ארבעה מיני דגנים מהסוג Zizania שמקורם בצפון אמריקה ובסין.
למרות שמו, מינים אלו אינם קרובים ישירים של האורז האסייתי, אם כי שניהם שייכים לשבט Oryzeae.
הצמח גדל במים רדודים במקווי מים קטנים ובנחלים שזרימתם איטית, כשהמים מכסים חלק ניכר מהצמח ולעיתים רק התפרחת שבראש הצמח נמצאת מעליהם. הגרעינים משמשים למאכל מיני ברווזיים ובני אדם.
מינים

שלושה מינים גדלים בצפון אמריקה:
אורז בר צפוני (Zizania palustris) הוא צמח חד-שנתי שצומח באזור הימות הגדולות וביערות המחטניים של אלברטה, ססקצ'ואן ומניטובה בקנדה ומינסוטה, ויסקונסין ומישיגן בארצות הברית.
אורז בר (Zizania aquatica) גם הוא צמח חד שנתי שגדל באזור נהר סנט לורנס ולחופי האוקיינוס האטלנטי ומפרץ מקסיקו שבארצות הברית.
אורז בר טקסני (Zizania texana) הוא צמח רב-שנתי שגדל באזור קטן לאורך נהר סן מרקו שבמרכז טקסס. המין נמצא בסכנת הכחדה בגלל צורת ההאבקה שלו ובגלל זיהום הסביבה. גרגר אבקה של צמח הזכר יכול להגיע למרחק כ-76 ס"מ בלבד ממנו ואם הוא לא מגיע לנקבה בטווח הזה, לא תיווצר הפריה.
מין אחד גדל באסיה:
אורז בר מנצ'ורי (Zizania latifolia) הוא צמח רב-שנתי שמקורו בסין. הוא כמעט שאינו גדל בר בארץ מוצאו, אך נקלט במקרה בניו זילנד, שם הוא מצליח להתפשט ומוגדר כמין פולש.
שימוש כמזון

המין שגרעיניו משמשים בדרך כלל למאכל הוא המין הצפוני. האינדיאנים בארצות הברית ובעקבותיהם גם אחרים, קוצרים אותו תוך כדי שיט בסירת קאנו לתוך סבך האורז, מכופפים את הגבעולים, ובעזרת מקלות עץ דשים אותם ומפרידים את הגרעינים לתוך הקאנו.

בגלל ערכו התזונתי וטעמו, עלה הביקוש לאורז בר בסוף המאה ה-20 והחל גידול מסחרי שלו בארצות הברית ובקנדה כדי לענות על הביקוש. עם זאת, כבר באמצע המאה החלו ניסויים בגידולו במינסוטה. היצרניות המובילות כיום הן קליפורניה ומינסוטה (בה הוא גם המאכל הרשמי) בהן הוא מגודל בעיקר בשדות אורז לשעבר. בקנדה, לעומת זאת, הוא נקצר לרוב בגופי מים טבעיים, וססקצ'ואן היא הפרובינציה המובילה בתחום. גם הונגריה ואוסטרליה מגדלות את אורז הבר. בסין הוא מצוי גם בטבע וגם בגידול מתורבת בגנים צפים, בעיקר סביב נהר יאנגצה. הוא תורבת במדינות נוספות במזרח אסיה כגון יפן, מלזיה וקוריאה. כיום הוא מגודל פחות בשביל גרעיניו והתוצר העיקרי שלו הוא גבעוליו שנאכלים גם הם.
הערות שוליים

↑  מחקר של אוניברסיטת טקסס
↑  המכון הלאומי למים ולמחקר אטמוספירי של ניו זילנד
↑  רשימת סמלי מינסוטה
↑  אורז הבר באוסטרליה
↑  בספר "אוכל בסין"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536672805171  GND: 4126929-9  NARA: 10662676  NDL: 00819360
אוגר אירופי

| אוגר אירופי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי עכבר
משפחה:: אוגריים
תת־משפחה:: אוגרים
סוג:: Cricetus
מין:: אוגר אירופי
שם מדעי
 Cricetus cricetus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


אוגר אירופי או אוגר מצוי (שם מדעי: Cricetus cricetus) הוא מין יחיד בסוגו בתת-משפחת האוגרים, החי באירופה ובאסיה ומגודל כחיית מחמד נפוצה.
מאפיינים

האוגר האירופי קרוב למיני אוגרים נוספים כמו האוגר הסורי (Mesocricetus auratus) והאוגר הסיבירי (Phodopus sungorus sungorus) והוא נראה ומתנהג כמוהם. הוא אינו בסכנת הכחדה והוא מגודל בשבי כחיית מחמד, מה שמאריך בהרבה את תוחלת חייו.
האוגר האירופי הוא אוגר חום שבטנו שחורה ומעט לבנה בצדדיו. משקלו של פרט בוגר 220–460 גרם ואורכו 20–35 ס"מ.
האוגר חי באזורי אחו ובשטחים חקלאיים בעלי אדמה רכה או דשא. הוא נפוץ מבלגיה ואלזס במערב, לרוסיה במזרח ורומניה בדרום. הוא נפוץ גם באסיה עד לאזור של הרי אלטאי ונהר היניסיי.
שינוי פיזי

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים.
כשבוחנים את ההבדל בין סוגי האוגרים: אוגרים סוריים ואוגרים סיביריים אפשר לראות שקיימים שינויים עונתיים במשקל הגוף בעיקר על ידי שינוי מאגרי השומנים בפגר שלהם. אוגרים סוריים עולים במשקל ואילו אוגרים סיביריים יורדים במשקל בעקבות חשיפה קצרה לאור היום. אוגרים סוריים מתכוננים לחורף על ידי הגדלת האנרגיה הנאגרת כשומני הפגר. לעומת זאת, אוגרים סיביריים מורידים את המסה המטבולית שלהם ולכן דורשים צריכת אנרגיה נמוכה יותר לצורך תחזוקת אנרגיה.[דרושה הבהרה]
באוגרים סוריים ואולי סיביריים השינויים הקצרים במשקל ביום מוגזמים על ידי דיאטות עתירות שומן.
ריבוי

האוגר האירופי מגיע לבגרות מינית בגיל 43 ימים, והוא מתרבה מתחילת אפריל עד אוגוסט. ההריון נמשך 18–20 ימים, והשגר כולל 3–15 צאצאים. תקופת ההנקה נמשכת שלושה שבועות.
האוגר האירופי אומנם לא נמצא בסכנת הכחדה אך קיימת עלייה בתמותה של המין. מאחר שאמצעי הגנה להפחתת תמותה במערב אירופה לא הצליחו לעצור את הירידה, המין נעלם גם מיותר מ-75% מהתפוצה שלו במרכז ומזרח אירופה. ב-48 מתוך 85 מחוזות רוסיה, בלארוס, אוקראינה ומולדובה, התפוצה היחסית שלה ירדה.
תוכניות שימור של האוגר האירופי בצרפת למשל מראה את האיומים העיקריים על מכרסם זה בסכנת הכחדה חמורה הם ההתרוששות והפיצול של בית הגידול שלו עקב שינויים בשיטות החקלאות.
מעמדו של מין זה השתנה ממזיק לסכנת הכחדה תוך כמה עשורים בלבד, חייב להוביל לקבלה של המין על ידי אזרחים ובמיוחד חקלאים, קיימת סכנת הכחדה.
הערות שוליים

↑  אוגר אירופי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Alexey Surov, Agata Banaszek, Pavel Bogomolov, Natalia Feoktistova, Stefanie Monecke, Dramatic global decrease in the range and reproduction rate of the European hamster Cricetus cricetus, Endangered Species Research 31, 2016-10-06, עמ' 119–145 doi: 10.3354/esr00749
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4153921-7 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אבובית (צמח)

| אבובית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: אבובית
שם מדעי
 Ziziphora ‏לינאוס, 1753
אַבּוּבִית (שם מדעי: Ziziphora) היא סוג קטן ממשפחת השפתניים המקיף צמחים עשבוניים חד-שנתיים ורב-שנתיים ובני שיח קטנים שגבעוליהם מעוצים בתחתיתם, שהם על פי רוב ריחניים ובעלי 2 אבקנים נושאי מאבקים. הסוג מונה 14 מינים, ו-18 תת-מינים, מהם 14 תת-מינים נמנים עם אבובית החרטומים. תפוצת הסוג מההרים הגבוהים והצחיחים של מרכז אסיה ומערבה, וממונגוליה ועד אפגניסטן בואכה מערבה להרים בחצי האי הבלקני. בישראל הסוג מיוצג על ידי 3 מיני בר: אבובית מקורקפת - מין לא שכיח הגדל ברוב האזורים של ישראל כולל בחרמון; אבובית החרטומים - מין נדיר מאוד בחגורה הגבוהה של החרמון; אבובית עדינה - מין נדיר מאוד של מדבריות בחגורת הַסְּפָר הגבוהה בהרי יהודה ובהר הנגב הגבוה. השם העברי "אבובית" פרושה צינורית משום שהגביע וצינור הכותרת צרים מאוד. על ההבדל ביניהם ראו בפרק מיני הבר בישראל.
מאפייני הסוג

הגבעול מעוגל (אינו רָבוּעַ כמרבית בני משפחת השפתניים). העלים נגדיים, פשוטים, ירוקים, תמימים או כמעט כך, בעלי פטוטרת קצרה או יושבים. טרף העלה על פי רוב משובץ בבלוטות בצדו התחתון. התפרחות הן דורי פרחים הפזורים לאורך הגבעול בחיקי עלים למעין שבולת מוארכת וצרה או צפופים ודחוסים למעין קרקפת בקצה הגבעול. עלי התפרחות אורכם כעלי הגבעול או קטנים יותר. הפרחים על פי רוב דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים, כותרתם אינה נכונה, דו-שפתנית. הגביע דמויי צינור צר (דמויי אבובית ומכאן שם הסוג) שרוחבו כמ"מ אחד, ישר עד מעוקל קלות, בעל 13 עורקים, לועו עם טבעת שערות, בעל 2 שפתיים לא ברורות (דו-שפתני במקצת). השפה העליונה עם 3 שיניים. השפה התחתונה עם 2 שיניים. השיניים לא שוות, קרובות זו לזו, לעיתים רחוקות מתפצלות עם הבגרות המינית. הכותרת דו-שפתנית ועל פי רוב שעירה. צינור הכותרת בולט מעט מתוך הגביע, מורחב במקצת בחלקו העליון, וחסר טבעת שערות בפנים. השפה העליונה זקופה, תמימה וקודקודה מפורץ. השפה תחתונה פרושה, בעלת 3 אונות, האונה האמצעית צרה יותר מהאונות הצדדיות המעוגלות, וקודקודה מפורץ. האבקנים מעורים בצינור הכותרת ומספרם 4 [2]. רק שני הקדמיים פוריים ומגיעים לשפת הכותרת העליונה, 2 האבקנים האחוריים עקרים (מחוסרי מאבקים או אבקה) לא מפותחים, קצרים או נעדרים. לשכות המאבקים סרגליים וצרים, שתי הלשכות מפותחות ופוריות או רק אחת מפותחת, ואז האחרת מנוונת ומצטמצמת למעין תוספת או נעדרת. השחלה עילית בעלת 4 מגורות ובכל מגורה ביצית אחת זקופה. עמוד העלי יוצא מבין המגורות, מבסיס השחלה (gynobasic) והוא שסוע לשתי אונות לא שוות, האונה האחורית קצרה. הפרי עשוי 4 פרודות דמויות ביצה וחלקות.
מיני הבר בישראל

הסוג אבובית מיוצגת בישראל בשלושה מינים, מהם שניים נדירים - אבובית החרטומים ואבובית עדינה ואחד שכיח יותר - אבובית מקורקפת. הם נבדלים האחד מן השני בבית הגידול, במראה התפרחת, בעלים ובריח. הפרחים של אבובית החרטומים לרוב לבנים, אך יש בשטח אוכלוסיות שפרחיהן ורודים מעט, בנגוד לאבובית מקורקפת שפרחיה ורודים. לאבובית מקורקפת יש דורי פרחים דחוסים לקרקפת, בניגוד לקרקפת עדינה שדורי הפרחים פזורים לאורך הגבעול.
אֿבובית החרטומים

אַבּוּבִית הַחַרְטֻמִּים (שם מדעי: .Ziziphora clinopodioides Lam) מונה 14 תת-מינים, ובישראל גדל תת-מין Z. c. subsp. clinopodioides. תת-מין זה הוא בן שיח של החרמון הגבוה, מעוצה ומסועף בבסיסו. עלי התפרחת אינם שונים בצורתם משאר העלים ופרחיו לבנים.
מאפיינים: בן-שיח מסועף מבסיסו, נמוך מאוד, שרוע וצמוד לקרקע, מדיף ריח נענע (מנתה) וגדל בישראל במרומי החרמון. הוא ירוק כל השנה, פרט לתקופה בה הוא מכוסה שלג ושרוי בתרדמה. הוא יוצר מעין גוש מעוגל ושטוח, שקוטרו עד 50 ס"מ וגובהו בין 3 ועד 7 ס"מ (בחרמון, במקומות אחרים עד 30 ס"מ). הגבעולים מעוגלים (לא רְבוּעִים) מעוצים (מתעצים במהרה) שרועים ומתפתלים. הגבעולים הצעירים זקופים ומתרוממים מעט מעל גרגרי החצץ ונושאים בקודקודם תפרחות דמויות קרקפת של פרחים זעירים וצפופים. עלי התפרחת (החפים) מקיפים את הקרקפת כמעטפת. העלים נגדיים, אפרפרים-מלבינים דמוי קטיפה, אליפטיים עד אזמלים, אורכם 10 עד 15 ורוחבם 2 עד 5 מ"מ, עורקיהם בולטים והם מכוסים בצפיפות בשערות לבנות זעירות ומשובצים בתחתיתם בבלוטות שמדיפות ריח נענע נעים וחזק במיוחד. העלים משמשים לחליטת משקה, לתיבול תה וכתבלין לבשר. התפרחות אמיריות (בקצה הגבעולים), דמויות קרקפת מעוגלת פחות או יותר שאורכה ורוחבה 15 עד 20 מ"מ. בכל תפרחת יש 14 עד 30 פרחים. הפרחים קטנים, דו-שפתניים ולבנים או מעט ורודים. עלי התפרחת הרבים (החפים) עוטפים את התפרחת. הגביע דמוי צינור צר, אורכו 5 עד 6 מ"מ, רוחבו כמ"מ אחד, קצהו דו-שפתני במקצת, עם שיניים קצרות, דקות וצמודות אחת לשנייה, לאורכו 13 עורקים בולטים וכסות פלומתית צפופה. צינור הכותרת אינו בולט מהגביע בפרחים זכריים עקרים, ובולט מעט בפרחים דו-מיניים. הצוף נמצא בבסיס צינור הכותרת. הכותרת לבנה, ורוד עד סגול, אורכה 8 עד 11 מ"מ ודו-שפתנית. השפה העליונה קצרה, זקופה, תמימה וקודקודה מפורץ. השפה תחתונה פרושה ושסועה ל-3 אונות רחבות ומעוטרות לעיתים בפסים לילכיים. האונה האמצעית צרה יותר מהאונות הצדדיות המעוגלות, וקודקודה מפורץ. האבקנים 4 במספר, שניים פוריים ושניים מנוונים. לעיתים שני האבקנים המנוונים יעדרו לחלוטין. במאבק לשכה אחת בלבד מפותחת ופורייה (2 שקי-האבקנים הפוריים מאוחים זה לזה לאורכם). הפרודות (אגוזיות) חומות בהירות.
בית גידול ותפוצה - תפוצתו של אבובית החרטומים היא מצפון לדרום, משלשת ההרים טיין-שן במרכז אסיה, דרך ההרים הגבוהים של אפגניסטן, פרס וטורקיה עד להרים בדרום מזרח חצי האי הבלקני. החרמון מהווה את גבול התפוצה הדרומי שלו במזרח הים התיכון. בחרמון הוא גדל מרום של 2,000 מ' עד 2,800 מ'. הוא צמח שולט בבתי גידול חשופים, מוארים ומוכי רוח במדרונות של סלעי דולומיט וגיר בעלי גוון צהבהב מנוקזים היטב. קומתו הנמוכה מונעת את חשיפת הניצנים הרדומים לפגיעה של פתיתי שלג בשעת סערה החושפת את השלג מעל פני הקרקע. שם הסוג אבובית מבטא את הצינור (האבוב) הארוך של הפרח. לא ברור מקורו של שם המין "החרטומים". הפריחה בחרמון מאמצע יוני עד אמצע אוגוסט.
אבובית מקורקפת

אַבּוּבִית מְקֻרְקֶפֶת (שם מדעי: .Ziziphora capitata L) הוא צמח עשבוני חד-שנתי, המשתייך לאזור הים-תיכוני ואירנו-טורני. הוא קטן יחסית, בגובה של 4 עד 9 ס"מ, וצורתו זקופה, בלתי מסתעפת ויש לו ריח חריף אופייני, אבל הוא אינו יפה לשימוש כתבלין. תפרחתו של הצמח מסודרת בצורת קרקפת צפופה בראשו, והפרחים בצבע ורוד. מבין שלושת מיני האבובית הקיימים בישראל, זהו המין השכיח ביותר. הוא גדל בפסגות ההרים ובבתות פתוחות בעיקר בחגורת הספר, לעיתים במפוזר ולעיתים בקבוצות קטנות.
מאפיינים: הגבעולים מעוגלים (לא רְבוּעִים). העלים, נגדיים, פשוטים, תמימים, רחבים, זיפניים. הם אינם ריחניים, בניגוד לרבים מבני משפחתו, ובמיוחד בניגוד לבן-סוגו, אבובית החרטומים. התפרחות אמיריות (בקצות הגבעולים), דמוית קרקפת מעוגלת פחות או יותר. עלי התפרחת רחבים דמויי ביצה, זיפניים ונראים כמעין מעטפת. הפרחים דו-שפתניים צבעם ורוד או סגול, בולטים וזקופים בתפרחת. הגביע דמוי צינור ארוך ודק (אבוב), בקצהו 5 שיניים לאורכו 13 עורקים וגם הוא מכוסה בזיפים ארוכים כמו עלי התפרחת. צינור הכותרת ארוך וצר (אבוב). הכותרת קטנה, דו-שפתנית ופרושה. השפה העליונה רחבה. השפה התחתונה פרושה ובסיסה בהיר ועליה כתמים כהים. לפרח רק 2 אבקנים, שני האחרים מנוונים, שרידיים.
בית גידול: אבובית מקורקפת נפוצה בבתות ספר ובשדות בוּר ברוב אזורי צפון הארץ ומרכזה, ואף חודרת בערוצים דרומה עד מרכז הנגב וסיני, ובמדרונות אבניים היא מגיעה צפונה עד רום של 1,800 מ' בחרמון. תפוצתה העולמית משתרעת בארצות הים התיכון והמזרח התיכון. הפריחה מסוף ינואר עד סוף יוני.
אבובית עדינה

אַבּוּבִית עֲדִינָה (Ziziphora tenuior L) - צמח עשבוני חד-שנתי, זעיר וזקוף, עדין ושברירי, גובהו 3 עד 10 ס"מ (לעיתים רחוקות 25 ס"מ), נטוי עד זקוף, ריחני ומכוסה כולו בשערות עדינות, מאפירות וכפופות לאחור.
מאפיינים: הגבעולים מעוגלים וצומחים בודדים או מסתעפים מצוואר השורש. העלים נגדיים, אך הם ערוכים במעין דורים לאורך הגבעול, ההולכים ומצטופפים בקצהו ויוצרים מראה של תפרחת מוארכת דמוית שיבולת צפופה, שבה ערוכים הפרחים. עלי הגבעול דלילים, דמויי ביצה, מצטררים לפטוטרת. עלי התפרחת (החפים) צרים ודמויי אזמל, חדים, עורקיהם בולטים, ובשוליהם ריסים מאפירים ארוכים. הם פונים כלפי מעלה בזווית של 45 מעלות או פחות וארוכים הרבה יותר מן הפרחים שבתפרחות.
הפרחים, שמספרם 2 עד 6, ערוכים בתפרחת דמוית שיבולת מוארכת וצרה לא צפופות או צפופות, שאורכה 2 עד 11 ס"מ ולעיתים רחוקות 15 ס"מ. הפרחים, שאורכם 10 עד 21 מ"מ, זעירים, ורודים או לבנים, כמעט יושבים (אורך העוקץ 1.5 עד 4 מ"מ).
הגביע דמוי צינור, ארוך וצר ומעט מעוקל כלפי מטה, דו-שפתני במקצת בחלקו העליון, עם 5 שיניים זעירות משולשות ומחודדות. הגביע מכוסה בזיפים ולאורכו 13 עורקים בולטים.
הכותרת דו-שפתנית, אורכה כס"מ אחד, צבעה ורוד ואף היא מכוסה בזיפים. צינור הכותרת, שאורכו כ-7 מ"מ, דמוי צינור דק (אבוב), בולט מעט מן הגביע ומחפי התפרחת, בקצה הצינור מבנה דו-שפתני שעיר, בעל 4 אונותיו קצרות דומות פחות או יותר זו לזו. השפה העליונה מעט זקופה, צרה ותמימה. השפה התחתונה שסועה בעדינות לשלוש אונות מעוגלות. בפרח 4 אבקנים, הזוג האחורי (התחתון) שבהם מנוון והזוג הקדמי חבוי מתחת לשפה העליונה ובולט מעט מתוך הפרח. כל אבקן בעל לשכה אחת פורייה (עם אבקה) ולשכה שנייה עקרה.
הפרי עשוי 4 פרודות דמויות ביצה וחלקות. הן עטופות בגביע משתייר וזיפני כל עוד הוא לא התפרק.
בית גידול ותפוצה – אבובית עדינה היא צמח אירנו-טורני של ערבות-שיחים גבוהות במדבר. התפוצה במרכז אסיה ובהרי המזרח התיכון, אבל לא מערבה ודרומה לדרום סיני ולא בקפריסין. היא שכיחה למדי במרומי הרי דרום סיני ובערבות הגבוהות של דרום ירדן (אדום) מעל 1,200 מ' ונדירה מאוד בישראל עד אפיזודית ובסכנת הכחדה בישראל, אבל היא אינה נמצאת בסכנת הכחדה עולמית. אולי האוכלוסיות המעטות והדלילות שלה בישראל הן בשוליים של אזור התפוצה המרכזי ברמות עבר הירדן המזרחי. בישראל היא נמצאת ב-3 אתרים. האתר היחיד שהצמח בטוח בו במסגרת שמורת טבע הוא בורות לוץ בהר הנגב. הפריחה מסוף פברואר ועד סוף מאי.
אבובית עדינה נבדלת מאבובית מקורקפת בשלושה מאפיינים: בתפרחת מוארכת זקופה, בעלים מוארכים ואזמלים ובריחה המושך במיוחד (בדומה לאבובית החרטומים שבחרמון), לעומת אבובית מקורקפת, אשר עליה רחבים ואינם ריחניים ודורי הפרחים ערוכים בה בקרקפת עגולה.
תמונות

אבובית עדינה
אבובית עדינה
אבובית מקורקפת בארמניה
אבובית מקורקפת מירדן
הערות שוליים

↑  .Ziziphora L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  .Ziziphora L, WFO: World Flora Online. Published on the Internet
↑  Ziziphora, POWO (2022). "Plants of the World Online. Published on the Internet
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 579
↑  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, עם עובד, תל אביב, 1998,, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 384
↑  וולטר פרגסון, אבי שמידע, הזר ווד, מיכה לבנה, בין שלגי חרמון, רמת גן: משרד הבטחון ההוצאה לאור, רשות שמורות הטבע, עמ' 18
↑  מיכה לבנה, דוד הלר, החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 11, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1983, 11983, עמ' 76
מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
אבובית החרטומים
אבובית החרטומים
אבובית מקורקפת בגיאורגיה
אבובית מקורקפת בארמניה
אבובית עדינה
אבובית עדינה
אבובית עדינה
אבובית עדינה בירדן
איקסורה מאוי

| איקסורה מאוי |
| --- | --- |
   איקסורה מאוי
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: גנציינאים
משפחה:: פואתיים
סוג:: איקסורה
שם מדעי
 Ixora Maui ‏לינאוס, 1753
איקסורה מאוי (שם מדעי: Ixora Maui), הוא שיח בגובה 90 - 120 ס"מ ממשפחת הפואתיים. הוא צמח לגינות נוי. מקובל להשתמש בו כגדר חיה, למרות שהוא לא מומלץ לכך בשל גודל עליו. השיח סובל אדמה סידנית. לצמח פריחה כתומה, הנמשכת כל השנה.
במקור, הוא מהודו ונפוץ מאוד במדינות דרום ארצות הברית בעלות אקלים טרופי. הוא סובל מכנימות וקרדיות - חרק טפילי זעיר, אך בטיפול מתאים המזיקים מושמדים.
איקסורה במשתלה

משתלת מאירה - קדומים - יוני 2008
אווז אפור

| אווז אפור |
| --- | --- |
 אווז אפור מערבי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
סוג:: אווז
מין:: אווז אפור
שם מדעי
 Anser anser ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


אווז הבית
Anser anser
אווז אפור (שם מדעי: Anser anser) הוא מין אווז ממנו בוית אַוַּז הַבַּיִת.
רבייה

גודל התטולה נע בין חמש לשמונה ביצים בקן גדול בין צמחייה צפה או צמחיית קנים (קנה מצוי, סוף וכדומה). תקופת הדגירה היא כ-28 ימים. בניגוד לרוב עופות המים, נשאר הזכר עם משפחתו. למעשה, לאווזים תא משפחתי מלוכד יותר בהשוואה לברווזים מצויים (Anatinae). שני ההורים מגנים על צאצאיהם האפרוחים מפני התקפות של ציפורים אחרות או יונקים טורפים. המשפחה ממשיכה להישאר ביחד לאורך כל השנה. אוכלוסיות נודדות ירכיבו להקות גדולות ממספר משפחות. כאשר מראים האפרוחים של השנה הקודמת מוכנות להקים טריטוריה משלהם, הם מגורשים מהלהקה\להק בידי אביהם או בידי אווזים בוגרים אחרים.
תזונה

אווזים אפורים הם עופות מרעה אשר ניזונים בעיקר מעשב, אך ילקטו גם דגנים, שורשים ועלווה. מקוריהם קטנים יחסית, על כן יעדיפו שדות מרעה ואחו שבקר וצאן משחרים בהם. אווזים מזהים את העשבים והדגנים המזינים יותר באחו, אך מאחר שלעשבים ערכים תזונתיים פחותים יחסית על האווזים לרעות זמן ממושך מהיום. בעתות סכנה, האווזים הכבדים ממילא נדרשים להמריא במהירות ועל כן מערכת העיכול צריכה להיות ריקה. מערכת העיכול של האווזים מאפשרת ספיחת חומרים תזונתיים במהירות והיפטרות מהירה מהפסולת.
שימוש בידי האדם

| --- | --- |
 :  ראו גם – אווז הבית
האווז בוית לפני כ-5,000 שנים במספר אזורים במקביל - הן בסין והן במצרים. לאורך ההיסטוריה נהגו לגדל אווזי בית לצורכי ביצים ובשר למאכל, וכן על מנת להפיק עור ונוצות לשימושים שונים. נוצות אווז ארוכות שימשו בעבר לכתיבה.
כיום מגדלים אווזים בלולים תעשייתיים בלהקות גדולות, בעיקר בתעשיית הבשר והנוצות.
כבד האווז נחשב למעדן ומחירו גבוה. במספר מקומות בעולם קיימת תעשייה של פיטום אווזים לצורך הגדלת הכבד באופן מלאכותי. הפיטום נעשה באמצעות צינור האכלה מסיבי המוכנס ידנית דרך הוושט, דרכו נדחס המזון ישירות לקיבה באמצעות לחץ אוויר גבוה.
פעולת הפיטום כרוכה בנזקים משמעותיים לבריאותם ולרווחתם של העופות המפוטמים, ובלחץ ארגוני זכויות בעלי חיים נאסרה במדינות רבות, לרבות ישראל.
נוצות ומוך אווזים (פלומה הנמרטת מאזור החזה של האווז) הם מילוי נפוץ למצעים ולשמיכות פוך. מילוי שתכולת המוך בו גבוהה נחשב לאיכותי יותר. מריטת הנוצות נעשית באווזים בעודם חיים, מספר פעמים במהלך חייהם. פעולה זו כרוכה בכאב ובעקה לאווזים, וסופגת גם היא ביקורת מצד פעילי זכויות בעלי חיים.
לקריאה נוספת

מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ ישראל, כרך שני, עורך - עזריה אלון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אווז אפור באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543318305171  BnF: cb11946843m (data)  GND: 4021887-9  LCCN: sh85057326  LNB: 000077358  NKC: ph1007190
אוסטראה

ערך זה עוסק בסוג של רכיכה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| אוסטראה |
| --- | --- |
 קונכיות של צדפות ממין Ostrea edulis
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: צדפות
סדרה:: אוסטרואידה
תת־סדרה:: אוסטראודיאה
משפחה:: אוסטרידאה
סוג:: אוסטראה
שם מדעי
 Ostrea ‏לינאוס, 1758
צלחת מלאה צדפות אוסטראה
אוֹסְטְרֵאָה הוא סוג של צדפות ימיות המשמשות למאכל.
תיאור

הקונכייה של צדפות אלה עבה, מקומטת ובעלת צורה לא סדירה. הקונכייה התחתונה קמורה וגדולה מזו העליונה.
שימושים

הצדפה נחשבת למאכל תאווה בצרפת ובארצות הברית.
תפוצה

בארץ ישראל גדלים שני מינים בים התיכון ומין נוסף גדל בים סוף.
מינים

לסוג זה שייכים המינים:
Ostrea angasi
Ostrea conchaphila
Ostrea cristata
Ostrea denselamellosa
Ostrea digitalina - נכחד
אוסטריאה נאכלת Ostrea edulis
Ostrea equestris
Ostrea gryphoides - נכחד
Ostrea lurida
Ostrea megadon
Ostrea sandvicensis
לקריאה נוספת

מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל, כרך שני, עורך - עזריה אלון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
אטקוס אטלס

| אטקוס אטלס |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: פרפראים
תת־סדרה:: Glossata
משפחה:: שבתאיים
סוג:: Attacus
מין:: אטקוס אטלס
שם מדעי
 Attacus atlas ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


אטקוס אטלס או עש האטלס (שם מדעי: Attacus atlas) הוא עש ממשפחת השבתאיים אנדמי ליערות אסיה. ידוע כאחד מהפרפראים בעלי הכנפיים הגדולות בעולם ומוכר גם בזכות סימני האזהרה בקצה כנפייו הדומים לראשי נחשים. המין תואר לראשונה על ידי קרל לינאוס במהדורה העשירית של Systema Naturae משנת 1758.
עש האטלס הוא אחד הפרפראים הגדולים בעולם, עם מוטת כנפיים בגודל של עד 24 סנטימטרים ושטח של 160 סמ"ר רק העש Thysania agrippina ו-עש הקיסר בעלי מוטת כנפיים גדולה יותר, ושטח הכנפיים קטנות רק מעש הרקולס. כמו ברוב הפרפראים, הנקבות גדולות וכבדות באופן ניכר מזכרים, בעוד שלזכרים יש מחושים רחבים יותר.
בית גידול

בית הגידול שלהם הוא בעיקר יערות טרופיים יבשים, יערות משניים ואדמות שיחים ברחבי דרום אסיה, מזרח אסיה ודרום מזרח אסיה, כולל בורנאו, אם כי דגימה אחת, נקבה בוגרת, נמצאה בשנת 2012 ברמסבוטום, אנגליה לאחר שנחתה על אדן החלון, ויש להניח שהוא נמלט מאוסף פרטי.
אטימולוגיה

עש אטלס נקרא על שם אטלס, הטיטאן של המיתולוגיה היוונית (בשל גודלו). בהונג קונג, הקנטונזית פירושו "עש ראש הנחש", מאחר שהבליטה בקצה הכנף הקדמית הדומה לראש של נחש.