stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סינר

מלצרים בסינר מסורתי, פריז, 2013
תינוק עם סינר, לאחר הארוחה
צייר לובש סינר ציירים מלא, ארצות הברית, 1927
גבר מסתפר עם סינר המגן על בגדיו
עובדות משק בית בשוודיה, סוף המאה ה-19, לובשות סינרי מטבח בעיצובים שונים
עובדות משק בית בקליפורניה, 1940, לובשות סינרים מודרניים יותר
סִינָר (בעגת הדיבור גם "סינור") הוא פריט לבוש, הנלבש מעל הבגדים כשחלקו העיקרי מכסה את קדמת הגוף ונסגר מאחור, ונועד להגן על הבגדים מפני לכלוך. יש סינרים במידות וצורות שונות, בהתאם לייעודם.
סוגי סינרים

סינר תינוקות (לבובית) - מיועד לכסות את התינוק מצווארו עד מותניו או לפניו, בעת הארוחות. צורתו כמרובע, לעיתים שוליו מעוגלים. נכרך סביב הצוואר ונקשר בעורף באמצעות שרוכים או צמדן. לעיתים יש במקום אמצעי הסגירה פתח לראש שתפור בו גומי, כך שיתרחב בעת הלבשת הסינר. עשוי בד, ניילון או פלסטיק קשיח, או שתי שכבות - שכבה חיצונית מחומר בלתי חדיר למים ושכבה פנימית (הבאה במגע עם בגדי התינוק) מבד. לעיתים בתחתיתו כיס לקליטת שאריות מזון. בחלק מהסינרים הכיס ניתן לפתיחה או להסרה כדי להקל על ריקונו וניקויו. סינרי תינוקות מקושטים לרוב בהדפסים צבעוניים עליזים.
סינר מלצרים - סינר בד הנכרך סביב המותניים ונקשר מאחור באמצעות שרוכים. עיצובו המסורתי הוא בצבע לבן, דמוי חצי עיגול, לעיתים עם שוליים מסולסלים. במדי המלצרית המסורתיים נלבש הסינר מעל חצאית. כיום סינרי מלצרים מעוצבים בצבעים שונים לפי טעם בית העסק, ועשויים להיות בצורה מרובעת כדי לכסות טוב יותר את בגדי המלצר. סינר מלצרים כולל כיס המיועד לפנקס ועט לשם קבלת הזמנות.
בעבר סינרים דומים שימשו בעלי מקצועות נוספים, כגון חדרנית או זבנים. היו תקופות בהן אופנת הנשים הכתיבה לבישת סינר דמוי סינר מלצרית מעל השמלה. כמו כן יש ארצות שבהן סינר מלצרית הוא חלק מהתלבושת הלאומית.
סינר מטבח - נועד להגן על הבגדים בעת עבודות מטבח מלכלכות כגון טיגון או שטיפת כלים. עשוי בד או פלסטיק דק. קיימים שני עיצובים מקובלים, האחד דמוי סינר מלצרית קלאסי הנכרך סביב המותניים, האחר הוא באורך מלא - כולל גם חלק עליון ריבועי בגזרת גופייה, כך שנקשר גם בעורף. סינר המיועד להילבש בעת הכנת ברביקיו כולל לעיתים כיסים לכלים המשמשים לטיפול בבשר בעת הצלייה. לסינרי מטבח שלל צבעים והדפסים, לעיתים הדפסים הומוריסטיים - כתובות כגון "נשק את הטבח/ית" או הדפסים של גוף בגודל טבעי, המקנים ללובש מראה מחופש.
סינר ציירים - דומה בצורתו לסינר מטבח באורך מלא, אך עשוי פלסטיק כדי להקל על שטיפת הצבע ממנו. סינר ציור המיועד לילדים דומה בצורתו לחולצה, עם פתחים לזרועות, כדי להגן טוב יותר על בגדיהם. יש גם סינר ציירים בגזרת חלוק שמכסה את כל הבגד העליון של הצייר ומגיע עד לירכיים. בוויקיפדיה האנגלית סינר האמנים נקרא Smock-frock
סינר חליבה - דומה אף הוא לסינר מטבח באורך מלא, אך עשוי פלסטיק עבה או גומי. לרוב נלווים אליו מגפי גומי.
סינר ספּרים - דמוי גלימה, אורכו כמעט כגובה אדם, מיועד לכסות את בגדי המסתפר בצורה מיטבית בעודו יושב על כיסא הספר. עשוי ניילון, נקשר בעורף, מיועד להגן על בגדי המסתפר מגזרי שיער ומצבעי שיער וחומרים כימיים אחרים (להחלקה, לסלסול ועוד) המשמשים במספרות.
סינר הנקה - אביזר המיועד לאפשר דיסקרטיות בעת הנקה לאם המניקה. צורתו כשכמייה, נלבש סביב צוואר האם, ומכסה את קדמת גופה ואת התינוק היונק.
סינרים בהיסטוריה

האנתרופולוגית אליזבט ואיילנד ברבאר,[Elizabeth Wayland Barber] טוענת בספרה Women`s Work, The first 200,000 years שנשים לבשו כבר בזמנים פרה היסטוריים מעין סינרים שהגנו על החלקים הרגישים בגופן וגם על בגדיהן. סינרים אלו שמשו את הנשים גם כמעין מנשא. הן הניחו דברים על הסינר, הרימו את קצוותיו התחתונים ויצרו מנשא שנתמך על המותניים ונישא ביד אחת. לדבריה בארצות הבלקן לבשו עד אמצע המאה ה-20 סינרים שהיו מורכבים מסינר קדמי צר וסינר אחורי רחב יותר שקצוותיו נגעו בסינר הקדמי.
בציור מהמאה ה-15 של הצייר ג'אן בורדישון [Jean Bourdichon] נראה נגר עובד בסדנתו בעוד אשתו טווה חוטים, ושני בני הזוג לובשים סינרים ארוכים למותניהם.
בשנות שלטונו של אוליבר קרומוול באנגליה הוא תיקן תקנות שדורשות מנשים וילדות  להתלבש ב'צורה מהוגנת' . מה שהביא לסגנון הפוריטני של סינור לבן מעל לשמלה שחורה שכיסתה נשים מהצוואר ועד לרגליהן. סינורים דומים לבשו גם נשות המתיישבים הראשונים באמריקה.
במאה ה-18 סינרים היו חשובים מספיק כדי שישקיעו זמן רב בהוספת רקמה ותוספות יפות לשוליהם, אף על פי שהם נתפרו לרוב משמלות ישנות. במסדר 'הבונים החופשיים' סינר מעור טלה הוא מסמלי החברות.
בשנות ה-1960 סינר היה מקובל כל כך כחלק ממראה עקרת הבית, שבספרי תפירה ורקמה באותה תקופה ניתן למצוא משפטים כמו 'סינר רקום לילדה רצוי מאוד, וייתן לה תחושה שהיא כבר די מבוגרת כאשר היא עוזרת לערוך את שולחן ארוחת הערב'.
סינר ספּרים עות'מאני מהמאה ה-18
מוכרת בחנות כובעים בפריז ב-1822 עוטה סינר שחור. ציור מאת Chalon
אשה פוריטנית עוטה סינר על שמלתה, ציור מאת Edward Percy Moran, משנת 1897
סינר פלסטיק מעוטר בצבעים זוהרים
שימושים מושאלים

יש המשתמשים במילה "סינר" לתיאור כתם צבע על חזה בעל חיים, משפטים לדוגמה: "לנחליאלי סינר שחור באזור החזה"; "לחתול השחור סינר וגרביים לבנים".
"חוסה תחת סינר אמו" - ביטוי המציין ילד תלותי ומפונק. לעיתים נאמר גם על בעל כנוע הנשוי לאשה דומיננטית - "חוסה תחת סינר אשתו".
דוד פאיאנס כתב מילים לשיר 'טויסט הבעלים בסינור' אותו הלחין אריה לבנון.
בשיר 'החופש הגדול' שכתבה והלחינה נעמי שמר מוזכר 'סינור כחול'.
סינרים ומיחזור

אנשים רבים יוצרים לעצמם ולבני ביתם סינרים מבגדים ישנים שכבר אינם שמישים. הגזרות של סינרים פשוטות וקל לעשותם.
הערות שוליים

↑  רוביק רוזנטל, הזירה הלשונית: נחשב בעיני מי?, באתר nrg‏, 10 ביוני 2005
↑  James Snowdon, The Folk Dress of Europe, first American, USA: Mayflower, 1979, עמ' Colored plates, ISBN 0-8317-34221. (באנגלית)
↑  Kerstin Lokrantz, תרגום: Paivi Crofts, Aetist`s Smock, Simple Clothes and How to make them, 1978, Great Britain: Penguin, 1972, עמ' 20. (באנגלית)
↑  Elizabeth Wayland Barber, More than hearts on our sleeves, WOMEN~S WORK: The first 20,000 Years, 1995, USA: W.W. Norton, 1994, עמ' 139-140, ISBN 0-393-31348-4. (באנגלית)
↑  Edward Lucie-Smith, The European Middle Ages, The Story of CRAFT, The Craftsman`s Role in Society, 1981, Cornell: Cornell Phaidon, 1981, עמ' 125, ISBN 0-8014-1428-8. (באנגלית)
↑  Aprons Team, The Long and Illustrious History of the Apron, APRONS, ‏28/1/2014 (באנגלית)
↑  Jane Ashford, Wigs & Drapery 1660-1720, The Art Of dress, Clothes and Society 1500-1914, 1996, Great Britain: Harry N. Abrams, 1996, עמ' 117-8, ISBN 0-8109-6317-5. (באנגלית)
↑  12 Masonic Symbols Explained, Ancient pages, ‏2/7/2018 (באנגלית)
↑  Joan Nicholson, Where to use Embroidey, Creative EMBROIDERY, MCMLX, New York: Sterling, MCMLX, עמ' 65. (באנגלית)
↑  טויסט הבעלים בסינור, באתר שירונט
↑  נעמי שמר, החופש הגדול, באתר שירונט
↑  mb. marcie, https://www.instructables.com/id/Old-Dress-to-New-Apron/, INSTRUCABLEs Craft (באנגלית)
חתול שחור עם "סינר" לבן
סן סלוודור דה לה פונטה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוצב 
 מיקום:  הוואנה 
 מדינה:  קובה 
 קואורדינטות:  23°08′47″N 82°21′28″W﻿ / ﻿23.14625278°N 82.35771944°W﻿ / 23.14625278; -82.35771944
  (למפת קובה מוגדלת) הוואנה סנטיאגו קמגואיי אולגין סנטה קלרה גואנטנמו ביאמו ויקטוריה דה לאס טונאס סיינפואגוס פינאר דל ריו  איי בהאמה הים הקריבי מפרץ מקסיקוסן סלוודור דה לה פונטה(למפת קובה רגילה) הוואנה סנטיאגו קמגואיי אולגין סנטה קלרה גואנטנמו ביאמו ויקטוריה דה לאס טונאס סיינפואגוס פינאר דל ריו  איי בהאמה הים הקריבי מפרץ מקסיקוסן סלוודור דה לה פונטה
 
תצפית מכיוון אל מורו לסן סלוודור דה לה פונטה
סן סלוודור דה לה פונטה (בספרדית: San Salvador de la Punta) הוא מבצר בפתחו המערבי של מפרץ הוואנה.
היסטוריה

בנייתו של המבצר החלה ב-1590, זמן קצר לאחר שהחלה בנייתו של מבצר אל מורו מעברו השני של המפרץ. עוד קודם לכן, ב-1577, הסתיימה בנייתו של קאסטיו דה לה ריאל פוארסה, לא הרחק ממנו, אך לאחר שהספרדים נוכחו כי מיקומו המרוחק מפתח המפרץ לא תאפשר הגנה יעילה על העיר, הוחלט גם על הקמתם של שני מבצרים אלה. בניית המבצר התנהלה בעצלתיים, וב-1595 נוצר עיכוב משמעותי בלוח הזמנים, לאחר שסופת הוריקן הרסה חלקים שכבר נבנו. ב-1602 החליט מתכנן המבצר, עקב העיכובים, לצמצם את היקפו, ולהותיר בו מגדל מרכזי אחד, בו הוצבו כעשרה תותחים. בסופו של דבר, הסתיימה הבנייה ב-1610. ב-1630 נמתחה שרשרת עשויה נחושת בין סן סלוודור לבין אל מורו, שאפשרה את חסימת המפרץ מפני אניות בשעות הלילה ובעת התקפה.
במהלך הפלישה הבריטית לקובה ב-1762, נהרסו חלקים רבים במבצר. לאחר שובם של הספרדים לאי, ב-1763, הם החלו בשיפוץ המבצר ובהרחבת ביצוריו. בין היתר, נוספו ארבע רחבות, שעל כל אחת מהן הוצב תותח.
ב-1997 שיפצה ממשלת קובה את המבצר, והוקם סביבו פארק, ובו אנדרטה לזכרו של מקסימו גומס, מראשי המאבק הקובני לעצמאות.
סן סמואלה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 על שם:  שמואל 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־11
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־11 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות רומנסקית 
 קואורדינטות:  45°26′01″N 12°19′42″E﻿ / ﻿45.43361°N 12.32829°E﻿ / 45.43361; 12.32829
  (למפת ונציה מוגדלת) סן סמואלה(למפת ונציה רגילה) סן סמואלה
 
סן סמואלה (באיטלקית: San Samuele) היא כנסייה בוונציה שבאיטליה.
היסטוריה

הכנסייה ממוקמת בכיכר הסמוכה לפאלאצו גראסי ולפאלאצו מאליפיירו, ומוקדשת לשמואל הנביא מאחר שבכנסייה מוצגים שרידים המיוחסים לשמואל. הכנסייה ייחודית בשל כך, שכן מועטות הכנסיות בוונציה המוקדשות לנביא מהתנ"ך ולא לקדוש נוצרי מהברית החדשה.
הכנסייה נבנתה בשנת 1000 לערך, בסגנון גותי מאוחר, על ידי משפחות האצולה הוונציאניות בולדו וסוראנצו. בראשית המאה ה-12 נהרסה הכנסייה בשתי שריפות, ושוקמה לאחר כל אחת מהן.
בשנת 1685 נבנתה הכנסייה מחדש שבחזיתה אכסדרת עמודים. בעת הבנייה המחודשת שמרה כנסייה על סגנונה הגותי. אכסדרה זו נסגרה בשנת 1952 ומעלה נבנתה מרפסת עמודים מקורה (לוג'יה).
מעל מזבח הכנסייה מוצג צלב מהמאה ה-14 מעשה ידי פאולו ונציאנו.
בכנסייה ציורי קיר המתארים את שמונה הסיבילות (אשר, על פי האמונה הנוצרית, ניבאו את חייו של ישו ואת צליבתו).
על תקרת הכנסייה פרסקאות המתוארים את הקדושים הנוצריים הירונימוס, אוגוסטינוס, אמברוזיוס וגרגוריוס. מעל המזבח פרסקאות המתארים את ישו ואת ארבעת נושאי הבשורה: מתי, מרקוס, לוקאס ויוחנן.
סופיה ג'קס-בלייק

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1840 הייסטינגס, סאסקס, אנגליה
 פטירה:  7 בינואר 1912 (בגיל 71) מארק קרוס, רוטרפילד, סאסקס, אנגליה
 מקום קבורה:  Rotherfield 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אדינבורו, School of Medicine, Trinity College Dublin 
 תפקידים:  רופאה, עיתונאית, סופרת, מורה, סופרג'יסטית 
 בן או בת זוג:  מרגרט טוד 
 
סופיה לואיזה ג'קס-בלייק (באנגלית: Sophia Jex-Blake; ‏21 בינואר 1840 - 7 בינואר 1912) הייתה רופאה, מורה ופמיניסטית אנגלייה. היא הובילה את המאבק לקבלת נשים באוניברסיטאות עם שש נשים נוספות כאשר החלה ללמוד רפואה באוניברסיטת אדינבורו בשנת 1869. הקבוצה נקראה שביעיית אדינבורו. הייתה הרופאה הראשונה בסקוטלנד, ואחת הראשונות בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד שהובילה קמפיין לחינוך רפואי לנשים. הייתה מעורבת בהקמת שני בתי ספר רפואיים לנשים בלונדון (הראשון ביניהם בית הספר לרפואה לנשים בלונדון) בזמן שבו אף אוניברסיטה לא איפשרה לנשים ללמוד.
ראשית חייה

סופיה ג'קס-בלייק נולדה בהייסטינגס, אנגליה ב-21 בינואר 1840, בתו של עורך דין בדימוס תומאס ג'קס-בלייק (1790–1868), פרוקטור של שיתוף הרופאים, ומארי ג'קס-בלייק (1800/01–1881). אח שלה הוא תומאס וילים ג'קס-בלייק, מנהל ודיקן של קתדרלת ולס.
היא למדה בבתי ספר פרטיים שונים בדרום אנגליה, ובשנת 1858 נרשמה למכללת המלכה בלונדון למרות התנגדות הוריה. בשנת 1859, כאשר עדיין הייתה סטודנטית, הוצע לה להיות מורה למתמטיקה במכללה, ושם היא נשארה עד 1861, בה היא חיה לזמן קצר עם משפחתה של אוקטביה היל. היא עבדה ללא תשלום מפני שמשפחתה לא ציפתה מהבת שלהם להתפרנס ואכן אביה לא הרשה לה לקבל שכר.
נסיעות לארצות הברית

בשנת 1865 נסעה ג'קס-בלייק לארצות הברית על מנת ללמוד עוד על השכלת הנשים. היא ביקרה בבתי ספר שונים, והושפעה מאוד מהתפתחויות של חינוך משותף בארצות הברית ומאוחר יותר פרסמה את "A Visit to Some American Schools and Colleges" (ביקור בכמה בתי ספר ומכללות אמריקאיים). בבית החולים ניו אינגלנד לנשים ולילדים בבוסטון היא פגשה את אחת הרופאות החלוצות בארץ, לוסי סיוול, ושם גם עבדה כעוזרת רופא. זו הייתה נקודת מפנה עבור ג'קס-בלייק, כשהיא הבינה שלהיות רופאה היה הייעוד של חייה.
בשנת 1867, יחד עם סוזן דימוק, חניכה מבית החולים בניו אינגלנד, היא כתבה ישירות לנשיא אוניברסיטת הרווארד ועמיתיו בקשה להתקבל לבית הספר לרפואה. התשובה הגיעה כעבור חודש, במכתב בו נכתב: "אין הוראה לחינוך נשים בכל מחלקה באוניברסיטה זו". בשנה שלאחר מכן, היא קיוותה ללמוד במכללה רפואית חדשה שהוקמה על ידי אליזבת בלקוול בניו יורק, אבל באותה שנה אביה מת והיא חזרה לאנגליה כדי להיות עם אמה.
'בזכות ולא בחסד'

ב-1869, המאמר של סופיה ג'קס-בלייק "הרפואה כמקצוע לנשים" הופיע בספר שנערך על ידי ג'וזפין באטלר: עבודת נשים ותרבות נשים. במאמר זה היא טענה כי האינסטינקט הטבעי של הנשים מוביל אותן לדאוג על הטיפול בחולים, אבל מכיוון שחינוך הבנות הוגבל בעיקר למלאכות הבית, נשים בדרך כלל לא היו יכולות להגיע לתפקידים רפואיים בדומה לגברים. למרות זאת, היא טענה שאין הוכחה אובייקטיבית לנחיתות האינטלקטואלית של נשים לעומת גברים. היא טענה שניתן לבדוק בקלות את העניין על ידי כך שיאפשרו לנשים לפעול ב'זכות ולא בחסד', כלומר ללמדן באותו באופן שבו לימדו גברים וגם להעמיד אותן בדיוק לאותן בחינות.
התחלת הקמפיין להבטחת השכלה אוניברסיטאית לנשים

סופיה ג'קס-בלייק הייתה נחושה בדעתה לחפש הכשרה רפואית בבריטניה ובשל הגישה הנאורה יותר של סקוטלנד כלפי חינוך, היא חשה שאם יש אוניברסיטה שמאפשרת לנשים ללמוד בה - היא תהיה סקוטית.
היא הגישה בקשה ללמוד רפואה באוניברסיטת אדינבורו במרץ 1869, ואף על פי שהפקולטה לרפואה והסנטוס האקדמי הצביעו בעד אישור לימודיה, בית המשפט של האוניברסיטה דחה את בקשתה בטענה כי האוניברסיטה לא יכולה לעשות את הסידורים הנדרשים עבור אישה אחת.
בעקבות זאת היא פרסמה מודעות בעיתן הסקוטסמן ובעיתונים סקוטיים נוספים, בקריאה לנשים נוספות להצטרף אליה. בקשה שנייה הוגשה בקיץ 1869 בשם קבוצה שמנתה בתחילה חמש נשים (שתיים נוספות הצטרפו מאוחר יותר ויחד הן היו "שביעיית אדינבורו" - מרי אנדרסון(אנ'), אמילי בוול(אנ'), מטילדה צ'פלין(אנ'), הלן אוונס(אנ'), אדית פצ'י(אנ'), איזבל תורן(אנ') וסופיה ג'קס-בלייק). הן דרשו את הזכות להשתתף בכל השיעורים והבחינות הנדרשות לתואר ברפואה ובקשתן אושרה הפעם על ידי בית המשפט של האוניברסיטה, עובדה שהפכה את אוניברסיטת אדינבורו לאוניברסיטה הבריטית הראשונה שנתנה תארים לנשים.
התגברות העוינות והתקיפה באולם המנתחים

כאשר החלו הנשים להוכיח שהן יכולות להתחרות באופן שווה עם הסטודנטים הגברים, החלה העוינות כלפיהן לגדול. הן קיבלו מכתבים גסים, עקבו אחריהן, זיקוקים חוברו לדלתותיהן, השליכו עליהן בוץ. הפעולות הגיעו לשיאן בפרשת אולם המנתחים(אנ') ב-18 בנובמבר 1870, כאשר הנשים הגיעו לבחינה באנטומיה באולם המנתחים שבמכללה המלכותית למנתחים באדינבורו, והמון זועם של יותר ממאתיים סטודנטים נאסף בחוץ והחל לקלל ואף להשליך על הנשים בוץ ואשפה. האירועים עלו לכותרות בכל רחבי בריטניה והנשים זכו בתומכים חדשים, כמו גם באויבים. בסופו של דבר חברים משפיעים בפקולטה לרפואה הצליחו לשכנע את האוניברסיטה לא לאפשר לנשים לסיים את הלימודים, כאשר עתרו לבית המשפט וזה הכריע שנשים שסיימו את לימודיהן וקיבלו תואר לא אמורות היו להתקבל לקורס מלכתחילה ותאריהן נשללו. רבות מהנשים הלכו לאוניברסיטאות אירופאיות שכבר אפשרו לנשים לסיים את הלימודים והשלימו את לימודיהן שם.
התגברות העוינות והתקיפה באולם המנתחים > "זמן הרפורמה בא"

בסופו של דבר, נשים התקבלו ללימודים לתואר שני באוניברסיטאות בריטיות אחרות ב-1877. ג'יימס סטנספלד, שהיה קשור לקמפיין הלונדוני (בעקבות כישלונו של הקמפיין באדינבורו), כתב בתקציר תולדות האירועים:
ד"ר סופיה ג'קס-בלייק תרמה את התרומה הגדולה ביותר למטרה הסופית. אני לא אומר שהיא הייתה הסיבה האולטימטיבית להצלחה. הסיבה האולטימטיבית הייתה, בפשטות, שהגיע הזמן. זהו אחד הלקחים של תולדות הקידמה: כאשר מגיע הזמן לרפורמה לא ניתן להתנגד לה, אך אם תנסה לעשות זאת, אתה עלול להרחיב את אופיה או לזרז את הופעתה. המתנגדים, בבוא העת, אינם נגררים בגלגלי מרכבת ההתקדמות - הם עוזרים לסובבם. הכוחות החזקים ביותר, ככל שהדברים פועלים, עושים כמיטב יכולתם לסייע. הכוחות בעלי הריכוז הרב ביותר כאן היו, לדעתי, מצד אחד אוניברסיטת אדינבורו בראשותו של רוברט כריסטיסון, ומצד שני תביעות הנשים בהובלת ד"ר סופיה ג'קס-בלייק.
ההכשרה כרופאה

בשנת 1874, סופיה ג'קס-בלייק עזרה להקים את בית הספר לרפואה לנשים בלונדון, וגם המשיכה בקמפיין ובלימודים. במהרה עבר בפרלמנט חוק(אנ') המתיר לרשויות הרפואיות להעניק רישיון לכל המועמדים והמועמדות שעברו הכשרה, ללא הבדלי מין. הראשונה לנצל את החקיקה החדשה הייתה המכללה המלכותית לרופאים של אירלנד, אבל לפני שסופיה פנתה אליהם, היא עברה את הבחינות הרפואיות באוניברסיטת ברן וקיבלה תואר דוקטור לרפואה בינואר 1877. ארבעה חודשים מאוחר יותר, קיבלה בדבלין הסמכה מהמכללה המלכותית לרופאים של אירלנד, ובכך סוף סוף היה באפשרותה להרשם במועצה הרפואית הכללית (הגוף הציבורי המחזיק באופן רשמי ברישום הרופאים בבריטניה) והיא הייתה לאישה השלישית הרשומה כרופאה בבריטניה.
קריירה רפואית

סופיה ג'קס-בלייק חזרה לאדינבורו, שם שכרה בית ב-4 מנור פלייס, וביוני 1878 הניחה את לוח הנחושת שלה - לאדינבורו קיבלה הרופאה הראשונה שלה. כעבור שלושה חודשים פתחה מרפאת חוץ ברחוב גרוב 73, פאונטיינברידג', שם יכלו נשים עניות לקבל טיפול רפואי תמורת סכום של כמה פני. אחרי מותה של אמה ב-1881, סופיה ג'קס-בלייק עברה תקופה של דיכאון, אך ב-1886 הקימה את בית הספר לרפואה של אדינבורו לנשים. המרפאה שהורחבה ב-1885 הועברה לחצרים גדולים יותר ברחוב 6 גרוב, שם נוספה מחלקה קטנה של חמש מיטות. מרפאת החוץ הקטנה הפכה אז לבית החולים אדינבורו ומרפאה לנשים. זה היה בית החולים הראשון של סקוטלנד לנשים שעובדות כולן בידי נשים.
שנתיים לאחר מכן הקימה את בית הספר לרפואה של אדינבורו לנשים. למעשה, המעמד החיצוני הקטן היה מאופשר במידה רבה על ידי קומץ קטן של רופאים זכרים פרו-נקביים, הקשורים לאוניברסיטת אדינבורו, המעניקים שיעורים מחוץ לגדר הפתוחים לגברים ולנשים (שהאוניברסיטה לא יכלה למנוע). התלמידים הראשונים כללו את אלסי אינגליס, את גרייס רוס קאדל ואת אחותה ג'ורג'ינה, אבל המיומנות של סופיה ג'קס בלייק כמורה לא תאמה את תפקידה כרופאה. התפוצצות חריפה התפתחה עם תלמידיה שהגיעו לשיאה בתיק משפטים ידוע לשמצה ב-1889, שם הוגשה תביעתו של ג'קס-בלייק לנזקים. לאחר מכן המשיכו אחיות קאדל ללמוד אתן עם אלזי אינגליס, שהייתה צעירה יותר, אם כי צעירה ממנה, שהקימה בית ספר יריב. שני בתי הספר הגיעו לסיום יעיל בשנת 1892, כאשר אוניברסיטת אדינבורו החלה לקחת תלמידות.
סופיה חייתה והתאמנה למשך 16 שנים בבית הידוע בשם "Bruntsfield Lodge on Whitehouse Loan". כשפרשה לגמלאות ב -1889, בית החולים אדינבורו ומרפאת הנשים והילדים עברה לשם, שם היא המשיכה לתפקד עד 1989.
חיים אישיים

שותפתה הרומנטית של סופייה ג'קס-בלייק הייתה ד"ר מרגרט טוד. בפרישתה של ג'קס-בלייק ב-1899 עברו לוונדידן, מארק קרוס, רוטרפילד, שם כתבה ד"ר טוד את "דרך הבריחה" ב-1902 ואת "הצמיחה" ב-1906. ביתה הפך למקום מפגש של סטודנטים ועמיתים לשעבר, והיא קיבלה בברכה סופרים ומכרים מכל העולם.
חיים אישיים > קרובי משפחה

תומאס ויליאם ג'קס-בלייק (1832-1915), אח, המנהל של בית הספר "רוגבי" מ-1874 עד 1887.
קת'רין ג'קס-בלייק (1951-1860), אחיינית, הייתה מלומדת אנגלית קלאסית, מנהלת גירטון קולג' מ-1916 עד 1922.
הנרייטה ג'קס-בלייק, אחיינית, המנהלת של קולג' ליידי מרגרט הול מ-1909 עד 1921.
מוות והנצחה

סופיה ג'קס-בלייק מתה ב-Windyden ב-7 בינואר 1912 ונקברה ברוטרפילד. טוד כתבה את חייה של ד"ר סופיה ג'קס-בלייק. אוניברסיטת אדינבורו מציינת את סופיה ג'קס-בלייק עם לוחית (על ידי פילקינגטון ג'קסון) ליד הכניסה לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה, מכבדת אותה כ"רופאה, חלוצה בחינוך הרפואי לנשים בבריטניה, בוגרת של האוניברסיטה". בשנת 2015, נחשף לוחית היסטורית של סקוטלנד להנצחת מהומות המנתחים ב -18 בנובמבר 1870.
כתבים נבחרים

Jex-Blake, Sophia (1867). A Visit to Some American Schools and Colleges. London: Macmillan and Company.
Jex-Blake, Sophia (1872). Medical Women: A Thesis and a History.
Jex-Blake, Sophia (1876). The Practice of Medicine by Women. — written with Edith Pechey and Isabel Thorne* Jex-Blake, Sophia (1877). Puerperal Fever: an Inquiry into its Nature and Treatment: A Graduation Thesis.
Jex-Blake, Sophia (1884). The Care of Infants: A Manual for Mothers and Nurses. London: Macmillan and Company.
ראו גם

אליזבת בלקוול
אנה קינגספורד
אליזבת גארט אנדרסון
אידה פרוינד
לקריאה נוספת

Allen, Maggie; Elder, Michael (1981). The walls of Jericho  – a novel based on the life of Sophia Jex-Blake. ISBN 0-563-17929-5.
Ogilvie, Marilyn Bailey (1990). "Women in Science: Antiquity through Nineteenth Century A Biographical Dictionary". MIT.
Lovejoy, Esther Pohl (1957). Women Doctors of the World. London: Macmillan.
Roberts, Shirley (1993). Sophia Jex-Blake. London: Routledge.
Shirley Roberts, Blake, Sophia Louisa Jex- (1840–1912), Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004 doi: 10.1093/ref:odnb/34189
(Margaret Todd (doctor (1918). "The Life of Sophia Jex-Blake". is available at the Internet Archive
הערות שוליים

↑  Sophia jex-blake, Who's Who, Vol 59, A. & C. Black, 1907, עמ' 938–939
1 2 3 4 5 6  Shirley Roberts, Blake, Sophia Louisa Jex- (1840–1912), Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004 doi: 10.1093/ref:odnb/34189
1 2 3  Margaret Todd, The Life of Sophia Jex-Blake (Macmillan, 1918)
↑  According to Virginia Woolf, this was a "typical instance of the great Victorian fight ... of the daughters against the fathers" where a father would hope to keep a daughter in his power by saying earning a living was "beneath her".  See chapter 3 of Three Guineas (1938)
↑  Sophia Jex-Blake, A Visit to Some American Schools and Colleges, London: Macmillan and co., 1867
1 2  Shirley Roberts, Sophia Jex-Blake : a woman pioneer in nineteenth-century medical reform, London u.a.: Routledge, 1993, ISBN 978-0-415-08753-7
↑  British Medical Journal, Pennsylvania State University: British Medical Association, 1908, עמ' 1079–
↑  John A. Wagner Ph.D., Voices of Victorian England: Contemporary Accounts of Daily Life, ABC-CLIO, 2014, עמ' 211–, ISBN 978-0-313-38689-3
↑  Great Britain. Parliament. House of Commons, Parliamentary Papers, Volume 14, Harvard University: H.M. Stationery Office, 2008
1 2  Lutzker, Edythe, Women Gain a Place in Medicine, New York: McGraw Hill, 1969, עמ' 149
↑  Elizabeth Ewan, Sue Innes and Sian Reynolds, Biographical Dictionary of Scottish Women: From the Earliest Times to 2004, Edinburgh University Press, 2007
↑  Margaret Todd, The Life of Sophia Jex-Blake (Macmillan, 1918)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590154805171  PLWABN: 9811781320105606  BIBSYS: 90876257  BnF: cb16946742p (data)  CiNii: DA05808174  GND: 119185709  ISNI: 0000 0000 8021 1406  LCCN: n91083208  NKC: nlk20000085550  NTA: 263651959  SNAC: w6rv0zv2  SUDOC: 182800164  VIAF: 121572137   WorldCat (עם VIAF): 121572137 
לוח המנציח את מקום הולדתה של סופיה ג'קס-בלייק
בקשתה של ג'קס-בלייק לבגרות, שהוגשה לאוניברסיטת אדינבורו והחזיקה בארכיונים שלהם.
ברונטספילד החולים, עכשיו להמרה דירות פרטיות, 2010
היסטורית סקוטלנד להנצחת השלט לשבעת אדינבורו ולפרעת המנתחים
סם קוק

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1931 קלארקסדייל, ארצות הברית 
 נרצח:  11 בדצמבר 1964 (בגיל 33) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Samuel Cooke 
 שם במה:  Sam Cooke 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1950 
 מקום לימודים:  תיכון ונדל פיליפס 
 סוגה:  רית'ם אנד בלוז, מוזיקת נשמה, גוספל 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר אפרייט 
 חברת תקליטים:  ספשלטי רקורדס 
 צאצאים:  Linda Womack 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי למפעל חיים (1999)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1986)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 www.samcooke.com
 פרופיל ב-IMDb
 
סמואל "סם" קוק (באנגלית: Samuel "Sam" Cooke; ‏ 22 בינואר 1931 – 11 בדצמבר 1964) היה זמר גוספל, רית'ם אנד בלוז, מוזיקת נשמה ומוזיקת פופ, מלחין, פזמונאי ויזם. שמו מצוין פעמים רבות כמי שהיה בין ממציאי סגנון מוזיקת הנשמה.
לסם קוק היו 29 להיטים בין 40 הגדולים במצעדי הפזמונים בארצות הברית בשנים 1957 עד 1964. בין להיטיו הידועים: You Send Me, A Change Is Gonna Come, Chain Gang ו-Wonderful World. בנוסף לשירה היה גם בעליה של חברת תקליטים וחברת הוצאה לאור ופעיל בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
דורג במקום ה-16 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים של "רולינג סטון".
תולדות חייו

קוק נולד בקלרקסדייל שבמדינת מיסיסיפי, אביו היה מטיף בכנסייה הבפטיסטית. כילד שר במקהלה בכנסייה. ב-1933 עברה משפחתו לשיקגו.
ב-1956 הוציא את סינגל הפופ ("המוזיקה החילונית", בניגוד לגוספל בעל הרקע הדתי) הראשון שלו Lovable. בעקבות סינגל זה הוחתם על ידי המפיק ארט רופ (Art Rupe) שביקש ליצור ממנו כוכב רוקנרול מחוספס בסגנון ריצ'רד הקטן. אולם קוק העדיף כיוון רך ומלודי יותר. ב-1957 הוציא סינגל שעל צד "A" שלו הוקלט ביצוע ל-Summertime של ג'ורג' גרשווין וצד "B" היה השיר You Send Me. השיר שהה שישה שבועות בראש מצעד פזמורי הרית'ם אנד בלוז של בילבורד ושלושה שבועות בראש מצעד פזמוני הפופ, דבר שסימן את פריצתו של קוק מעולם הרית'ם אנד בלוז לקהל המיינסטרים.
ב-1961 הקים את חברת התקליטים SAR. הוא החתים מספר אמנים והקים גם חברת הוצאה לאור. לאחר מכן הותיר את העסק לניהול מקצועי וחתם בעצמו בחברת RCA-ויקטור. להיטו הראשון ב-RCA היה Chain Gang שהגיע למקום שני במצעד פזמוני הפופ של בילבורד ואחריו באו Bring it on Home to Me, Another Saturday Nightו-Twistin' the Night Away.
כמו רבים מאמני הרית'ם אנד בלוז של התקופה התמקד קוק בהפקת סינגלים והקליט רק מעט תקליטים. רוב תקליטיו הם אסופות שיצאו לאחר מותו.
ב-11 בדצמבר 1964 הגיע למוטל בלוס אנג'לס ששימש ככל הנראה גם כבית בושת ונורה למוות על ידי בעלת המקום. בית המשפט טען שקוק היה שיכור וניסה לתקוף את בעלת המקום, שירתה כהגנה עצמית. עם זאת יש החולקים על דעת בית המשפט וטוענים שקוק נרצח.