stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בת עמי לא תחשה
תוכן הפיוט

הנושא המרכזי בפיוט הוא הזכרת זכותם של שלושת האבות – אברהם, יצחק ויעקב, שעבורם יגן עלינו ה'. כיוון שבמקורו, נועד הפיוט לתפילת מנחה של יום כיפור, לאחר אמירת סדר העבודה, על כן נושא-המשנה השזור בכל בתי הפיוט הוא עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים בבית המקדש, ובפרט הקטרת הקטורת בקודש הקדשים.
שלושת האבות מוזכרים בפיוט בהיבטים המתקשרים לעבודת בית המקדש, וכך חוברים שני נושאי הפיוט לאחד. הפיוט מזכיר כי אברהם, לפי חז"ל, תיקן את תפילת שחרית הנאמרת במקום קרבן תמיד של שחר; יצחק התרצה לה' ככהן גדול בעת עבודת יום הכיפורים, במעשה העקדה או בתפילת המנחה שתיקן; ויעקב לן בהר המוריה, בו ייבנה המקדש.
במסגרת נושא המשנה מספר הפייטן על העבודה ומיצר על ביטולה עם חורבן הבית, ולצד הצער מדגיש כי בעוונותינו נחרב הבית, וה' צדיק בדינו עמנו. על כן, כנסת ישראל ”בִמְקוֹם עוֹלָה וְאִשֶּׁה, תָּכִין תַּחַן חוּקָה”, כלומר תפילה, ולפיכך מייחל הפייטן לקב"ה כי ”חֵלֶף קָרְבְּנוֹת פֶּדֶר, תְּפִלָּתִי תֵרָאֶה”; נמשיך ונתקן את מעשינו, ביָדעֵנוּ כי ”נִבְחָר לַיָי מִזֶּבַח, עֲשׂה מִשְׁפָּט וּצְדָקָה”, ואולי ימחל לנו ה' וישיב לנו את העבודה בבית המקדש השלישי, עם ביאת המשיח.
מבנה הפיוט

הפיוט הוא בעל שישה בתים, כאשר הראשון משמש כפתיח. כל אחד מחמשת הבתים הבאים הוא בן שמונה צלעות, שבסופן חוזר הרפרן: ”לַיָי מַגִּישֵׁי מִנְחָה בִּצְדָקָה”, הרומז לתפילת המנחה לה יועד הפיוט במקורו. כל אחת מהצלעות היא בת שש תנועות. בראשי הבתים חתום שם המחבר: בנימן. חריזתו של הפיוט ייחודית ויוצאת דופן, כאשר בכל בית מעוצבת חריזה פנימית כאשר שש הצלעות הראשונות מחורזות זו עם זו לסירוגין (הצלע הראשונה עם השלישית והחמישית, השנייה עם הרביעית והשישית), הצלע השביעית מחורזת עם קודמתה, והשמינית מחורזת בחריזה חיצונית זהה בכל הבתים ותואמת את הרפרן. שתי הצלעות האחרונות בכל בית הן תמיד פסוק מקראי או פרפרזה על פסוק.
מבנה הפיוט > אמצעים אמנותיים

חריזה מוקפדת ומשקל צלעות שווה.
אקרוסטיכון: האותיות שבתחילת כל שורה יוצרות את חתימת המחבר, בנימן.
האישים המוזכרים בפיוט מצוינים רק כינויים, ולא בשמותיהם: אברהם מכונה "נְשִׂיא אֱלֹהִים הַנֶּאֱמָן, רֹאשׁ צוּרִים אֵיתָנַי"; יצחק הוא "יְחִידוֹ"; יעקב קרוי "מְפַלֵּל יוֹשֵׁב אֹהֶל"; הכהן הגדול הוא "אִישׁ לָקַח מְלֹא חָפְנָיו קְטוֹרֶת סַמִּים דַּקָּה".
הצגת הנושא הפיוט כבר בבית הראשון: בקשת הרחמים מה', במקום עבודת בית המקדש שאיננה.
הפיוט עשיר בהרמזים מקראיים.
הערות שוליים

↑  יש הגורסים צִירִים.
↑  כך גרסת סידורו של זליגמן בער והבאים אחריו; בסידורים הישנים הייתה הגרסה: לְרִבּוּי פְּדָרִים יָהֵל... וְאִם אֵין קָרְבָּן לְיַחֵל. בשבועון "המגיד", שנה י"ז, היו ששינו את הנוסח ל:לְרִבּוּי פְּדָרִים יִחֵל... וְאִם אֵין קָרְבָּן לְיָהֵל.
↑  אליעזר ליזר לנדסהוט, עמודי העבודה, עמ' 55, מס' 70, הובאו דבריו אצל: יהודה ליב בורגס, הערות, המגיד, 1 בינואר 1863 (שנה שביעית, עמוד 7). באותו המקום הוסיף בורגס כי לפי זה ייתכן כי אמירת הבית האחרון בפיוט ביום כיפור קטן מהווה שקר, כיוון שדבריו – בְּזָכְרִי עַל הַסֵּדֶר עֲבוֹדַת מְשָׁרְתִים בָּאֵי הֵיכָל – מכוונים לאמירת סדר העבודה של הכהן הגדול, הנאמרת בתפילת יום הכיפורים אך לא ביום כיפור קטן.
↑  הלל משה סרמוניטה ואנג'לו מרדכי פיאטלי, מחזור ליום כיפור כמנהג בני רומה (ירושלים, תשע"ז), עמ' תסא.
↑  למשל בסידור כל בו, דפוס וילנא, חלק ג' עמ' 314.
יוסט ליבמן

| --- | --- |

פורטרט של יהודי חצר עם טבעת שצויר על ידי אנטוני שונג'אנס(אנ') ב-1702. יש שמייחסים אותו ליוסט ליבמן אך ייתכן שמדובר ביששכר ברנד להמן
 לידה:  1639 הלברשטאדט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  30 בינואר 1702 (בגיל 63 בערך) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי הישן בברלין 
 מקום מגורים:  גטינגן, המבורג, ברלין 
 בן או בת זוג:  אסתר ליבמן (1676–1702)  Malké Liebmann 
 
יוסט ליבמן (בגרמנית: Jost Liebmann, שמו בעברית: יהודה ברלין, נולד בסביבות 1639 בהלברשטט; נפטר ב-כ' בטבת ה'תס"ב, 30 בינואר 1702 בברלין) היה יהלומן, איש עסקים ובנקאי יהודי גרמני. שימש כפרנס וכיהודי חצר במרקיזות ברנדנבורג ובממלכת פרוסיה.
ביוגרפיה

נולד בהלברשטט בסביבות 1639 למירל אשכנזי ולבעלה אליעזר ליפמן – סוחר מגטינגן. בשנת 1660 נסע יוסט להמבורג, שם התגוררה קרובת משפחתו גליקל מהמלין. הוא החל לעסוק במסחר בעזרתו של חיים מהמלין בעלה הראשון של גליקל, והתעשר. ב-1664 חתמו השניים על שותפות אך זו לא עלתה יפה והם נפרדו כעברו שנה והסתכסכו. יוסט עבר לעסוק עצמאית במסחר תכשיטים ויהלומים. בין השאר סיפק כתר משובץ יהלומים בשווי 300,000 ר"ט לבת זוגו של פרידריך הראשון בעת הכתרתו ב-1701. הוא היה היהודי הראשון בממלכה שזכה להכרה רשמית בספרי המסחר שלו.
נישא בפעם הראשונה למלכה גולדשמידט בתו של הרב שמואל מהילדסהיים אחיו של חיים מהמלין, וב-1676, לאחר מותה, נישא לאסתר ליבמן (אנ') בתו של שמואל שולהוף ואלמנתו של יהודי החצר ישראל אהרן. בעקבות נישואין אלו עבר להתגורר בברלין, ומאז הוא ואסתר היו פעילים בנושאים ציבוריים שונים בעיר. הם היו הראשונים שקיבלו אישור חוקי להפעלת בית כנסת בברלין, ועל רקע זה התנגדה אסתר להקמתו של בית הכנסת הישן שנחנך לבסוף רק לאחר מותה ב-1714. בנוסף הקימו בני הזוג גם ישיבה ומינו את חתנם אהרן בן בנימין וולף לעמוד בראשה. לאחר מכן, פעלו למנותו גם כרב העיר והרב הראשי של מרקיזות ברנדנבורג.
כתב עליו אליעזר ליזר לנדסהוט:
היה עמוד ברזל, וחומה בצורה לישראל ובפרט ליהודים בברלין
יוסט מת ב-1702 בברלין ואשתו השנייה המשיכה את עסקיו. לדברי גליקל מהמלין, רכושו הסתכם ב-100,000 רייכס-טאלר.
משפחתו

אביו היה אחי אמו של יהודי החצר ליפמן כ"ץ(אנ') חמיו של הרב דוד אופנהיים. אחיו הוא הרב יצחק בנימין וולף, הידוע בשל ספרו "נחלת בנימין".
בנו ר' אברהם (1671–1730) היה רב הערים הלברשטט ואמסטרדם. (נפטר כ"ד באדר ה'ת"ץ).
בתו הינדכן, נישאה לר' נפתלי הירץ פער אופנהיים מפרנקפורט. נינם יהודה (יעקב הרץ) היה בעלה של
אשת הסלון אמליה בר, ואביהם של המלחין ג'אקומו מאיירבר והאסטרונום וילהלם בר(אנ').
לקריאה נוספת

אודות המחלוקת על בנין בית המדרש, ראו: יצחק דוב פעלד, קונטרס חלקי אבנים, נספח לשו"ת נשאל דוד, חלק ג', ירושלים תשל"ה, עמ' ריד, באתר היברובוקס.
הערות שוליים

↑  האמל, גליקל בת ליב פינקרלה, זכרונות גליקל, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  האמל, גליקל בת ליב פינקרלה, זכרונות גליקל, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  האמל, גליקל בת ליב פינקרלה, זכרונות גליקל, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  לאנדסהוט, אליעזר ליזר בן מאיר, תולדות אנשי השם, באתר אוצר החכמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 136993834  VIAF: 81246730   WorldCat (עם VIAF): 81246730
משה דאשקולה גירונדי

רבי משה בר שלמה דאשקולה גירונדי היה משורר ספרדי שחי בסוף המאה ה-13, אחיינו ותלמידו של רמב"ן.
חייו

לא ידועים פרטים על חייו של רבי משה, ככל שידוע הוא שהיה אחיינו של רמב"ן (אביו שלמה היה אחיה של אשת הרמב"ן) ותלמידו.
הרמב"ן באגרתו מירושלים (1267) מספר לבנו נחמן על ירושלים החרבה, בסיום המכתב הוא כותב:
ותקרא לשלום בני ותלמידי ר' משה ב"ר שלמה אחי אמך, הנני מגיד לו כי עליתי אל הר הזיתים המכוון כנגד הר הבית... 
 ושם כנגד בית המקדש קראתי חרוזותיו בבכיה רבה כאשר נבא
אליעזר לנדסהוט שיער שהתפילה על חורבות ירושלים המיוחסת לרמב"ן היא התפילה שחיבר רבי משה, ח"ד שעוועל סייג את דבריו שרק חלק מהתפילה של רבי משה בן שלמה.
פיוט נוסף של רבי משה גירונדי הוא פיוט לפורים בשם "שיר אהבה חדש שירו לאל נאמן". הפיוט נקלט במנהגי אשכנז, ארגיל רומניה ופרובנס. בכותרת פיוט זה נכתב השם "משה בר שלמה בר מאיר סשקולה", גרוס משער שהכוונה לעיר אסקולה שבצרפת.
צונץ טען ששמו גירונדי על סמך כתב יד בו נכתב "דון משה סשקולא ז"ל גירונדי", צונץ ייחס לו גם את הפיוט "המן נלחץ ומרדכי נושע", טובה רוזן וישראל רוזן הוכיחו ממספר קולפונים שייחוס פיוט זה לרבי משה גירונדי הוא שגוי ומחברו האמיתי הוא רבי משה אבן עזרא.
פיוט נוסף הוא "מחדשי שיר כעת חדשו שיר חדש".
רבי משה גירונדי חיבר גם רשות לנשמת בשם "מחשב תבונתי". חיים שירמן, ייחס פיוט רשות זה לרבי משה אבן עזרא, ובעקבותיו זו הייתה הדעה המקובלת שנים רבות. טובה רוזן טענה שזיהויו של שירמן התבסס רק על סמיכות בכתב יד לפיוט אחר שלו, אך לדעתה לזיהוי זה אין שחר. בכתב יד אחר יוחסה הרשות למחבר הפיוט "שיר אהבה חדש" שמחברו הוא רבי משה גירונדי. בכתב יד זה נמצאו עוד שני פיוטים, "אמרו מליצי לצבי" ו"כל עץ יער", שלושת הפיוטים נדפסו על ידי רוזן.
לקריאה נוספת

טובה רוזן, "ממשה (אבן עזרא) עד משה (ד'אשקולה גירונדי)", בתוך: רויטל ושמואל רפאל-ויוונטה (עורכים), רבבות לאפרים: קובץ מחקרים בספרות עם ישראל, אוניברסיטת בר-אילן 2018, עמ' 49–59.
בנימין בר־תקוה, סוגות וסוגיות בפיוט הפרובנסלי והקטלוני, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר־שבע תשס"ט עמ' 42.
הערות שוליים

↑  אליעזר לנדסהוטה, עמודי העבודה, רשימת הפייטנים עם פיוטיהם, ברלין 1856, עמ' 234 – 235, באתר היברובוקס
↑  הרב י"י זילברליכט, תפילה על חורבות ירושלים, ישורון ו, עמ' תרכ"ט.
↑  מתחילת הפיוט עד "ועתה תשתפך עליי נפשי" שמשמעותו שעד כאן זה דברים שנכתבו בעבר ומקטע זה אלו דברים שאני כתבתי
↑  בנימין בר־תקוה, סוגות וסוגיות בפיוט הפרובנסלי והקטלוני, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר־שבע תשס"ט עמ' 329
↑  יום טוב ליפמן צונץ, Literaturgeschichte der synagogalen Poesie Berlin 1865, pp. 403, 482
↑  ישראל לוין וטובה רוזן, שירי הקודש למשה אבן עזרא מהדורה מדעית, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, שני כרכים, תל אביב תשע"ב-תשע"ד, עמ' 287.
↑  בנימין בר־תקוה, סוגות וסוגיות בפיוט הפרובנסלי והקטלוני, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר־שבע תשס"ט, עמ' 374.
↑  חיים שירמן, מבחר השבעים: פיוטים ושירים, המכון לחקר השירה העברית, תל אביב תש"ח, עמ' צ, שיר 4; שמעון ברנשטיין, משה אבן עזרא: שירי הקודש, מסדה, תל אביב תשי"ז, שיר לט עמ' לט; אהרן מירסקי, הפיוט, הוצאת מאגנס, ירושלים תש"ן, עמ' 64.
↑  כתב יד קיימברידג' Add. 1745
| רמב"ן |
| --- | --- | --- |
| כתביו | פירוש הרמב"ן לתורה • חידושי הרמב"ן לתלמוד • מלחמות ה' • תורת האדם • השגות לספר המצוות לרמב"ם • דרשות הרמב"ן • איגרת הרמב"ן • אגרת הקודש • איגרת הרמב"ן לחכמי צרפת |  |
| אירועים בולטים | ויכוח ברצלונה (פבלו כריסטיאני • חיימה הראשון, מלך אראגון) • פולמוס הרמב"ם |  |
| רבותיו | רבי יהודה בר יקר • רבי נתן בן מאיר |  |
| חבריו | הרבנים עזרא ועזריאל בני שלמה • בן בלימה • רבי יונה גירונדי • משפחת רמב"ן |  |
| מתלמידיו | רא"ה • רשב"א • רבי שמואל הסרדי • רבי יצחק דמן עכו • רבי יצחק בן טודרוס • רבי ששת דסמרקדיל • רבי יצחק בן אברהם מנרבונה • רבי דוד בונפיד • רבי מאיר המעילי • רבי נתן בן יוסף • רבי משה דאשקולה גירונדי |  |
| חוקרי הרמב"ן  (מחברי ספרים) | שרגא אברמסון • משה הלברטל • שלם יהלום • יהונתן יעקבס • עודד ישראלי • יעקב שלום ליכט • מרים סקלרץ • חביבה פדיה • עמוס פונקנשטיין • חיים דוב שעוועל • יצחק אונא • רוברט חזן (אנ') |  |
| אתרים על שמו | בית כנסת הרמב"ן (הרובע היהודי) • בית כנסת הרמב"ן (קטמון) • קבר הרמב"ן • מערת הרמב"ן • רחוב רמב"ן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414357305171  VIAF: 51154921342863592492   WorldCat (עם VIAF): 51154921342863592492
יחזקאל דוברושין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בדצמבר 1883 Mutyn, אוקראינה 
 הוצאה להורג:  1953 (בגיל 69 בערך) Abez labor camp, רוסיה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 שפות היצירה:  יידיש 
 פרסים והוקרה:  עיטור אות הכבוד 
 
ספר שירים מאת דוברושין
יחזקאל דוֹבְּרוּשִׁין (ברוסית: Иезекииль Моисеевич Добрушин;‏ 1883, מוטין, פלך צ'רניגוב, האימפריה הרוסית – נרצח בידי השלטון הסטליניסטי כנראה ב"אוגוסט השחור", בשנת 1952) היה משורר יידיש, מתרגם, מחזאי, מבקר ועורך.
חייו

נולד בעיירה מוטין שליד קרולבץ (Кролевец), בפלך צ'רניגוב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום באוקראינה) למשפחה אמידה של סוחרי יערות. למד בבית ספר יהודי ממשלתי, והשתלם בלימודי לשונות זרות. לימים היה למתרגם ליידיש, ותרגם מיצירתם של טובי הסופרים באירופה.
בהיותו כבן עשרים, יצא דוברושין לצרפת, ולמד בסורבון שבפריז, שם השלים לימודי משפטים. בימים בהם היה בצרפת פעל דוברושין יחד עם יהודים אחרים שפעלו לטובת תיקון מצבו הלאומי של העם היהודי. דוברושין חזר לאוקראינה בשנת 1909, והשתקע בקייב. החל את דרכו כמורה בסמינר למורים בעיר, ובשנת 1920, לאחר המהפכה, עבר למוסקבה, וישב בה עד גירושו למחנה המוות בסיביר.
במוסקבה נתמנה דוברושין לפרופסור לספרות יידיש באוניברסיטה העממית היהודית, שהוקמה בידי הקומוניסטים. הוא היה פעיל בתחום ספרות היידיש, ואף היה מזכיר אגודת הסופרים היהודים, תפקיד חשוב מטעם השלטונות. בעת מלחמת העולם השנייה היה דוברושין מהדמויות הבולטות בוועד היהודי האנטי-פשיסטי, יצירותיו נתפרסמו בכל רחבי ברית המועצות, והוא זכה לפרסום רב.
בסוף שנת 1948 נאסר יחזקאל דוברושין, נחקר ועונה בידי השלטון הסובייטי, וגורש למחנה עבודה ומעצר בסיביר. שם כנראה הוצא להורג, עם סופרים יהודים נוספים, ב"אוגוסט השחור" של שנת 1952.
דוברושין פרסם כארבעים כרכים של סיפורת ושירה ביידיש, והיה בין מייסדי ספרות הילדים היהודית בברית המועצות. הוא פרסם מקראות לילדים, קבצים ומאספים של ספרות ואמנות. בראשית דרכו אף פרסם מעט בעברית, אך עד מהרה עבר ליידיש, שלה נתן את כל כוחו. הוא הרבה לתרגם, ובין השאר תרגם מיצירות אלכסנדר בלוק, ויקטור הוגו, אנטול פראנס ואחרים.
נכון ל-2006, לא תורגם לעברית אף ספר מספריו. אחד משיריו (מתוך "פארנאכטן", 1917) נכלל במבחר השירה "זר שלגים" בתרגום בני מר:
אֲנָשִׁים אֲפֹרִים, אֲפֹרִים הַשָּׁמַיִם —
אִם הֵם עוֹד קְצָת עֵרִים, אִם עוֹצְמִים הֵם כְּבָר עַיִן,
אִם בְּנֹפֶת צוּפִים, אִם מְלֵאִים הֵם בְּדֹפִי,
אִם מְלֵאֵי נֶחָמָה, אוֹ קִטּוּר פִילוֹסוֹפִי.
אֲנָשִׁים אֲפֹרִים, אֲפֹרִים הַשָּׁמַיִם —
לֹא בְּרָכָה בְּפִיהֶם, לֹא קְלָלָה, וְאָז מָה אִם
אֵינָם נְבוּלִים — אַף אֶחָד לֹא פּוֹרֵחַ,
אִם הֵם עוֹד בַּחַיִּים, אוֹ שֶׁנָּס כְּבָר הַלֵּחַ.
אֲנָשִׁים אֲפֹרִים וְאָפֹר הָרָקִיעַ —
הַאֻמְנָם סוֹף הָעֹבֶשׁ אֵי פַּעַם יַגִּיעַ?
דוברושינו, כפר באזור סאקי בחצי האי קרים, נקרא על שם יחזקאל דוברושין
הערות שוליים

↑  על מה שמחים ומתלוננים תושבי דוברושין, מחוז סאקי?
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284213405171  PLWABN: 9810657917905606  GND: 172659760  ISNI: 0000 0000 2650 6721  LCCN: n83120191  NTA: 239073541  VIAF: 25978585   WorldCat (עם VIAF): 25978585
יצחק אבוהב דה-פונסיקה

ערך זה עוסק ברב באמסטרדם במאה ה-17. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
יצחק אבוהב דה-פונסיקה, כפי שצויר בשנת 1685 בידי Aernout Nagtegaal
הרב יצחק אבוהב דה-פונסיקה (1605 - 4 באפריל 1693) היה רב באמסטרדם והרב הראשון בעולם החדש. התפרסם גם בזכות היותו דרשן בהולנד, איש קבלה ותרגומי קבלה לעברית. התנגד באופן גלוי לתנועת השבתאות.
תולדות חייו

אבוהב, שהוסיף לשם משפחתו את שם משפחת אמו "דה פונסיקה" כדי להבדילו מבן תקופתו יצחק בן מתתיה אבוהב, נולד בשנת 1605 בקשטרו דיירה שבפורטוגל למשפחת אנוסים. כשהיה בן 7 ברח עם אמו להולנד. באמסטרדם למד אצל רבי יצחק עוזיאל, עד למותו ב-1622.
בגיל 21 התמנה לתפקיד חכם קהילת "בית ישראל" באמסטרדם (1626), אף על פי שתפקיד זה ניתן בדרך כלל לאנשים מבוגרים יותר. לאחר שאוחדו הקהילות ב-1639, כיהן כדיין בבית הדין בראשות רבי שאול מורטירה, ולצד רבי מנשה בן ישראל.
בשנת 1642 היגר אבוהב לרסיפה, בירת ברזיל ההולנדית דאז, והתמנה לתפקיד רב העיר. כאשר כבשו הפורטוגזים את העיר ב-1654, נמלט אבוהב חזרה לאמסטרדם יחד עם הקהילה היהודית המקומית. לאחר חזרתו לעיר, התמנה בשנית לתפקיד חכם ולתפקיד ראש ישיבת אמסטרדם. אבוהב הנהיג את קהילת אמסטרדם במשך כ-40 שנה ובתקופתו הקהילה פרחה ושגשגה. אבוהב נתן את הדחיפה הראשונית לבנייתו של בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם שנחנך ב-2 באוגוסט 1675.
פולמוס הגותי התעורר בין רבי יצחק אבוהב דה-פונסיקה, לבין רעו רבי שאול מורטירה, בדבר השאלה האם בן ישראל עתיד להגיע לתיקון בסופם של תהליכי זיכוך שונים, ובכל מקרה יזכה לעולם הבא, או שמא יכול יהודי להרשיע עד שיאבד את חלקו לעולם הבא לגמרי. מורטירה סבר שהוא יכול לאבד את חלקו, ודה-פונסיקה חלק עליו. הוויכוחים בשאלה זו, שעניינה רבות את האנוסים וקהילותיהם, באו בדפוס בספר "חכמי רוסיפי ואמשטרדם", ירושלים ה'תשס"ז. ספר זה מכיל גם פסקי הלכה רבים של דה-פונסיקה, ונדפס מתוך כתבי יד שנשמרו בעיר רסיפה.
אבוהב התפרסם גם כאחד מחברי בית הדין שגזרו חרם על ברוך שפינוזה..
אבוהב תרגם מספרדית לעברית את ספריו של רבי אברהם כהן דה-הירירה, "בית אלהים" ו"שער השמים".
השתתף, יחד עם רבי משה רפאל אגילר ורבי אהרן צרפתי, בכתיבת הקדמה למהדורה מפוארת של התנ"ך שהודפסה באמסטרדם בזמנו..
על ידי מגיהי דפוס אמסטרדם תס"ב של משנה תורה של הרמב"ם, הגיעו לידינו הגהות של אבוהב לדברי הרמב"ם והמפרשים.
מידע על פונשיקה, יצחק בן דוד אבוהב בקטלוג הספרייה הלאומית
"אֲבוֹהָב, יצחק", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק א, עמודים 19–20, באתר היברובוקס
"יצחק דה פונסיקה אבוהב", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
אביבה קרינסקי, כל הנשמות תחזורנה אל בית אביהן, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2010
ביוגרפיה של יצחק אבוהב דה-פונסיקה באתר "הספרייה היהודית הווירטואלית" (באנגלית)
תמונתו של הרב יצחק אבוהב דה-פונסיקה
יצחק אבוהב דה-פונסיקה, באתר "החכם היומי"
רבי יצחק אבוהב, ‏מחברת נשמת חיים, בעריכת הרב שמעון צבי אלטמן, הוצאת מכון ירושלים, 2007, באתר Academia.edu
יצחק אבוהב (1605-1693), ה-3, דף שער בספרייה הלאומית
הערות שוליים

↑  ציון, החברה ההיסטורית הישראלית להיסטוריה ואתנוגרפיה, 1984, עמ' 49
↑  יוסף קפלן, מנצרות ליהדות: חייו ופעלו של האנוס יצחק אורוביו די קאסטרו, הוצאת ספרים ע״ש י״ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1982, עמ' 192, מסת"ב 978-965-223-428-5
↑  אייזנשטיין, אוצר ישראל חלק א, ערך "אבוהב, יצחק", עמ' 19, באתר היברובוקס
↑  אייזנשטיין, אוצר ישראל חלק ב, ערך "אמשטרדם", עמ' 107, באתר היברובוקס
↑
↑  ראו יודאיקה ירושלים, ירושלים קיץ תשס"ד, פריט 345, עמ' 258–259.
↑  ראה: יעקב שפיגל עמודים בתולדות הספר העברי, עמ' 640.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281232505171  PLWABN: 9811269920205606  BNE: XX1148781  BnF: cb16295914k (data)  GND: 130223751  ISNI: 0000 0003 6936 0373  LCCN: no2004072729  NKC: zmp2014830055  NTA: 071466274  SNAC: w6sv16xj  SUDOC: 113986203  VIAF: 41554754   WorldCat (עם VIAF): 41554754 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחידת שט"ל

סמל יחידת שט"ל
יחידת שט"ל 121 (שירות טכנולוגי למודיעין) היא יחידת המודיעין החזותי של להק המודיעין (למד"ן) בחיל האוויר הישראלי.
תפקידה של היחידה הוא לפענח תצלומי אוויר ולייצר עזרים מבצעיים ליחידות חיל האוויר באמצעות אותם תצלומים. מפקד היחידה הוא קצין בדרגת סגן-אלוף. היחידה פועלת בשיתוף פעולה עם עוצבת מודיעין חזותי באגף המודיעין ועם יחידת המודיעין החזותי של מספן מודיעין (מד"ן) בחיל הים.
היחידה הוקמה בשנת 1948 מאיגוד של "מחלקת צילום אוויר" שאוישה על ידי מתנדבי חו"ל, טייסים ואנשי מיפוי בעלי ניסיון רב בצילום ופענוח תצלומי אוויר בפיקודו של איש צוות אוויר האמריקני, לי גודווין ו"מחלקת מפות" בפיקודו של ברוך קריס שנעשה למפקד היחידה הראשון, ועמד בראשה עד שנת 1963.
בעת שגרה תפקידה של שט"ל הוא לספק תשתית פענוח המאפשרת הערכת מצב על פעילות בזירת המזרח התיכון, תוך חיפוש אחר פעילות בלתי-שגרתית.
בזמן חירום תפקידה של שט"ל הוא לייצר מטרות לתקיפה עבור חיל האוויר.
כאשר צריך לתקוף מטרה, אנשי שט"ל מקבלים את תצלום האוויר, מפענחים אותו, מוצאים ומסמנים את המטרה, מייצרים את העזר ההכרחי לביצוע התקיפה ולסיום מבצעים הערכת נזק הפצצה (באנגלית: BDA, ראשי תיבות של:Bomb Damage Assessment).
עבודת המפענחים דורשת היכרות מעמיקה עם תאי השטח אותם הם מנתחים ועם אמצעי הלחימה בהם אפשר להיתקל. על המפענחים להכיר את שדות התעופה בזירה ואת כלי הטיס החונים בהם. כמו כן עליהם להכיר את מערכות הנ"מ וטילי הקרקע-אוויר (טק"א), וכן את טילי הקרקע-קרקע (טק"ק), המצויים בזירה.
תהליך המיון

מבחני המיון מתקיימים טרם הגיוס, לאחר מבחני הצו ראשון. במיונים המלש"בים נבחנים על יכולת ניתוח מידע ויזואלי ממפות ותצלומי אוויר וזיכרון חזותי.
תהליך ההכשרה

את הטירונות החיילים מבצעים יחד עם יחידות אחרות בצה"ל.
לאחר הטירונות החיילים עוברים לבסיס הדרכה בו הם לומדים תכנים הקשורים לעבודה אותם יבצעו בשירותם, באחד משני התחומים: קורס פענוח וקורס מיפוי אווירי, בסופו של הקורס משתבצים החיילים בגפי היחידה השונים.
שאול ברלין

| --- | --- |
 לידה:  1740 גלוגוב, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  16 בנובמבר 1794 (בגיל 54 בערך) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 תקופת הפעילות:  ? – 16 בנובמבר 1794 
 חיבוריו:  בשמים ראש
 
רבי שאול ברלין בן הרב צבי הירש לוין (ת"ק, 1740 – כ"ג בחשוון תקנ"ה, 16 בנובמבר 1794) היה רב קהילה בגרמניה ומשכיל בסתר. חיבר כמה כתבי פולמוס במאבק בין המשכילים לרבנים, והוציא לאור את שו"ת "בשמים ראש", לדבריו קובץ שאלות ותשובות שכתב הרא"ש במאה ה-13 ולמעשה ככל הנראה זיוף שחיבר הוא עצמו.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1740 בגלוגאו (בעת הולדתו באוסטריה, וכעבור זמן קצר בפרוסיה; כיום בפולין) למשפחת רבנים מיוחסת, צאצאי החכם צבי. אביו, צבי הירש לוין, היה רב העיר ברלין. כבר מילדותו נחשב לעילוי, ובגיל צעיר שודך לבתו של רב העיר ברסלאו, יצחק יוסף תאומים, שהיה גם עשיר גדול. בגיל 20 קיבל סמיכה לרבנות ובגיל 28 התמנה לרב קהילת פרנקפורט על נהר אודר.
בשלב זה החל כנראה להתקרב בסתר להשקפותיהם של אנשי תנועת ההשכלה, ופיתח השקפה ביקורתית נוקבת על התנהלותם של הרבנים באירופה. ב-1778 כתב הסכמה לביאורו של משה מנדלסון לתורה. ב-1784, בזמן הפולמוס על "דברי שלום ואמת" של נפתלי הרץ וייזל, חיבר בעילום שם להגנתו של וייזל את "כתב יושר" – סאטירה מושחזת וחריפה על החינוך הרבני, הפלפול התלמודי והיהדות הנאיבית הנוהגת במנהגים המבוססים על אמונות טפלות, לטענתו. בין הנושאים שביקר בספר היה המנהג להרעיש בפורים בבית הכנסת בעת אזכור שמו של המן, רעש שנגד את שאיפתו של ברלין לאווירה מכובדת בבית הכנסת. עקב מעמדו האישי והמשפחתי לא פרסם את "כתב יושר" והוא נותר בכתב יד עד לאחר מותו. באותה שנה שהה תקופה קצרה באיטליה, שם כתב ביקורת על אחד מספריו של החיד"א ובעיקר עסק בכתבי יד של חיבורים יהודיים. במסגרת זו הכין לדפוס את הספר "אור זרוע", אך לא השלים את המלאכה, כנראה משום שגבר בו הצורך לצאת בביקורת מוחשית יותר על העולם הרבני. עם זאת, כלפי חוץ הסתיר את תפיסותיו הביקורתיות והמשיך לנהוג כל חייו באורח החיים הרבני. בזמן לא ידוע התגרש מאשתו ועבר לברלין.
ב-1789 פרסם בשם העט "עובדיה בן ברוך מפולין" את הספר "מצפה יקתאל", שהוא כתב פולמוס חריף נגד הספר "תורת יקותיאל" של רב קהילות אה"ו (אלטונה, המבורג וואנדסבק), רפאל זיסקינד הכהן. "תורת יקותיאל" היה חיבור הלכתי שגרתי על הלכות שחיטה, וב"מצפה יקתאל" הצביע ברלין בלשון חריפה ובוטה על שגיאות קשות, העתקות מספרים אחרים והקלות הלכתיות לא לגיטימיות שנמצאו לדעתו בספר. רבני קהילות באירופה מיהרו להחרים את הספר - שנדפס בבית הדפוס של המשכילים, "חינוך נערים" בברלין - ואת מחברו האלמוני. הם ביקשו גם מאביו של שאול ברלין, צבי הירש לוין, להחרים את המחבר, ואולם בשלב זה נתגלה לו שהמחבר הוא בנו, והוא התייצב לצד בנו וקרא לרבנים לבטל את החרם.
ספר בשמים ראש

ב-1793, עוד בטרם הסתיים פולמוס "מצפה יקתאל", פרסם ברלין את שו"ת "בשׂמים ראש". לדבריו בהקדמת הספר, הספר הוא קובץ שאלות ותשובות של הרא"ש, שנערכו בידי חכם ספרדי לא-מוכר מדורו של רבי יוסף קארו ושמו רבי יצחק די-מולינא, והתגלגלו לבסוף לידיו. לצד תשובות הרא"ש והגהותיו של די-מולינא הוסיף פירוש משל עצמו בשם "כסא דהרסנא". כסא דהרסנא הוא שם תלמודי של מין מאכל העשוי מדגים. הוא הביע את תקוותו, כי באמצעות פרסום הספר תשכך השנאה שרחשו לו הרבנים ויושב לו מעמדו הרבני הקודם. הרבנים שקיבלו את הספר בחנו אותו בדקדקנות, ועד מהרה הגיעו למסקנה שהספר מזויף.
לצד דברי הלכה עמוקים ומקובלים, נמצאו בו מספר תשובות משונות והקלות מרחיקות לכת, למשל: היתר לנסוע בשבת למי שאין לו כסף ואינו רוצה לבקש צדקה; היתר להתאבל על מי שאיבד עצמו לדעת; היתר לשתות יין נסך בתנאים מסוימים; פטור למצטער מכל המצוות (על פי הפטור של מצטער מהסוכה) והיתר להתגלח בחול המועד. מלבד זאת דן אחד הסימנים באפשרות לשנות את ההלכה כנגד המסורת לפי שיקולים של לוגיקה ופילוסופיה.
הפולמוס נגד הספר הונהג בידי הרבנים הרב הגאון רבי מרדכי בנט, הרב הגאון רפאל זיסקינד הכהן והרב יעקב קצנלבוגן. שוב יצא אביו של שאול ברלין להגנתו וקבע כי הספר אותנטי ואינו מזויף, אולם בסופו של דבר נאלץ שאול ברלין לעזוב את ברלין. הוא נסע לאמסטרדם ומשם ללונדון, ושם מת לאחר כשנה בעוני ובבדידות. בצוואתו ביקש שלא לקרוא בכתבי היד שנשא איתו אלא לשלוח אותם לאביו בברלין, וכן לא להספידו ולקבור אותו בבגדיו.
הספר "בשמים ראש" נותר שנוי במחלוקת עד היום: הוא לא התקבל על הכלל ונותר חשוד בעיני רבים, ומאידך לא נפסל באופן גורף. אף על פי שהיו רבים שפסלו את כולו בטענת זיוף או שראו את חלק מהתשובות שבו כמזויפות והיו אף שהתנגדו לו בחריפות, עשרות פוסקי הלכה ציטטו ממנו דברים כראיות במשא ומתן הלכתי. והיו מהם שהכשירו אותו מפורשות. אף על פי שהפוסקים מודעים היטב לבעייתיות של הספר, הנטייה המקובלת היא להתייחס לדברים "מצד האמור, ולא מצד מי שאמרם" (כניסוחו של הרב ש"י זוין), כלומר להתייחס לתוכנם בלבד בלי להעניק להם תוקף של דברי הרא"ש; וזאת מתוך הערכה של החריפות והבקיאות המתגלות בחומר ההלכתי שבספר.
אצל ההיסטוריונים וחוקרי הספרות התקבלה בדרך כלל הדעה שהספר הוא זיוף, אם כי יש דעות שונות בשאלה אם בעיקרו הספר מבוסס על חומר קדום ושאול ברלין הכניס בו רק שינויים מעטים, או שהספר כולו זויף על ידיו.
מלבד כתביו הנדפסים, הצהיר בנו אריה לייב כי יש ברשותו עוד כתבים של אביו הרב שאול ברלין: "כמה גווילין בגמרא עם פירוש תוספות" וכן "ספר פרק השג יד על כל הש"ס" ועוד שני ספרים על גפ"ת: "ספר די לחכימא וספר רסיסי לילה", וגם הגהות של אביו על ספר אור זרוע .
משפחתו

בנו אריה ליב - היה תלמידם של אביו וזקניו ושל רבי פנחס הורוויץ בעל ההפלאה. כתב הקדמה על ספר אור עיניים [חיבור העוסק ב"סדר מעשה בראשית, ממשלת הכוכבים והמאורות, האבות ועל הטוב הצפון לעם ישראל"]. בה הביע הערכה רבה לחכמי ישראל על פני חכמי אומות העולם, ובסוף הקדמה זו הביע את צערו ואת סבלו וכתב שמשנת תקנ"ד אין לו אישה. בשלב מסוים הוא המיר את דתו והתנצר, אולם לפני מיתתו כתב איגרת להרב מאיר וייל ובו התוודה על כל חטאיו.
בתו הענא - הייתה נשואה לאברהם הערץ מיעסניץ.
לקריאה נוספת

משה סמט, "ר' שאול ברלין וכתביו", בתוך קריית ספר מג
משה סמט, " 'בשמים ראש' של ר' שאול ברלין - ביבליוגרפיה, היסטוריוגרפיה ואידאולוגיה", בתוך קריית ספר מח
משה פלאי, הריפורמה הדתית של הרב החרדי שאול ברלין: פרק בתולדות מאבקה של ההשכלה העברית בגרמניה לחידוש פני היהדות, תדפיס מתוך: Hebrew Union College Annual (1971) XLII, ניו יורק
שמואל פיינר, מהפכת הנאורות: תנועת ההשכלה היהודית במאה ה-18, ירושלים תשס"ב[דרושה הבהרה]
Talya Fishman, "Forging Jewish Memory: Besamim Rosh and the Invention of Pre-Emancipation Jewish Culture", in E. Carlebach, J. Efron, D. Myers, eds., Jewish History and Jewish Memory: Essays in Honor of Yosef Hayim Yerushalmi, Brandeis University Press, 1998, pp. 70-88