stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציד מכשפות
ציד מכשפות כביטוי > אנטישמיות > רדיפת יהודים בעקבות המוות השחור

לפני פיתוח תאוריית החיידקים כגורמי מחלות אנשים היו חסרי אונים כלפי מחלות ומגפות וחיפשו דרכים שונות ומשונות להינצל מהן. חלק מן המחלות יוחסו לגורמים על טבעיים כמו כוכבי שביט או התנהגות לא מוסרית, ולעיתים יוחסו המחלות להרעלת מים או למיאזמה – אוויר רע. עלילת הרעלת הבארות התפתחה במאה ה-12 בגרמניה ועלתה על פני השטח מפעם לפעם. בזמן התפרצות המוות השחור התפתחה לאחר התפרצות המגפה האשמה, ובעיקר לאחר התבררות ממדיה האדירים, הואשמו היהודים בכך שהרעילו את הבארות ובכך גרמו לפריצת המגפה. האשמה זו חוזקה בעדויות שנגבו מיהודים שהודו, לאחר עינויים קשים, בכך שזיהמו את מקורות המים משנאתם לנוצרים. כמה מהם סיפרו אף שההרעלה היא חלק מקנוניה שרוקם ארגון יהודי שמרכזו בעיר טולדו ומטרתו כינון שלטון יהודי כלל עולמי. כך למשל, ב-1348 רופא יהודי בשיון "הודה" כי נשלח על ידי רב מטולדו להרעיל את הבארות. היו שטענו כי הם מוענשים בידי האל, בשל כך שהם נותנים מחסה בקרבם ליהודים "שנואי האל".
לאחר שיהודים אולצו בעינויים, להודות בהרעלת הבארות, ההמון האמין שאלו הם פני הדברים. בקהילת בזל שמנתה כשש מאות יהודים, נשרפו למוות כל בני הקהילה, בתוך בניין עץ שנבנה במיוחד לצורך זה. בטבח שטרסבורג הם נשרפו בבית הקברות היהודי. בכל הערים שעל נהר הריין נשרפו יהודים למוות ולעיתים, כמו במקרה של קהילת פרנקפורט דמיין, הקדימו היהודים והעלו את עצמם באש, כדי לא ליפול בידי הנוצרים. במיינץ, התאגדו היהודים כדי להגן על עצמם, אספו נשק והצליחו להרוג 200 אנשים מן האספסוף שבא להורגם. בסופו של דבר, הצליחו תושבי העיר הנוצרים להכניע את היהודים וטבחו בהם בהמונים. אלו ששרדו, העלו את עצמם באש בבתיהם. ההערכה היא כי ב-24 באוגוסט 1349, מתו כ-6000 יהודים במיינץ. קהילת ארפורט שמנתה כ-3,000 יהודים, הושמדה כליל. הרציחות, המגפה ובריחת תושבים יהודים גרמה לכמעט השמדה של קהילות יהודיות במדינות מערב אירופה ולכך שיהודים רבים היגרו למזרח אירופה.
ציד מכשפות כביטוי > ציד מכשפות במאה ה-20

קיימות מספר דוגמאות ל"ציד מכשפות" גם במאה ה-20.
תחת שלטונו של יוסיף סטלין היה חיפוש אינטנסטי של אויבים, כליאתם על רקע האשמות קלושות ולעיתים קרובות עינויים ורצח. דבר זה התקיים לדוגמה בטיהורים הגדולים ומשפט הרופאים.
אגדת תקיעת הסכין בגב בה טענו גרמנים לאומנים כי יהודים, קומוניסטים ובונים חופשיים גרמו לתבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
מקארתיזם מהווה דוגמה מפורסמת ל"ציד מכשפות" בחברה דמוקרטית. הסנאטור ג'וזף מקארתי, האשים אמריקאים רבים בהיותם קומוניסטים ודאג להחרמתם.
ראו גם

מכשפה
איסורי כישוף ביהדות
מכשפות סמלסברי
פטיש המכשפות
נשיקת הבושה
פרידריך שפה
עינויים
ציד המכשפות בסיילם
משפטי הכישוף בבמברג
תאוריית החיידקים כגורמי מחלות
על-טבעי
לקריאה נוספת

קרל סייגן, עולם רדוף שדים – המדע כנר בעלטה, הד ארצי הוצאה לאור ספרית מעריב
לארה אפס, אנדרוז גאו – גברים מכשפים באירופה המוקדמת, ספר בהוצאת אוניברסיטת מנצ'סטר – 2003.
ולטר בנימין, רדיו בנימין, תרגם הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2016, הפרק "משפטי מכשפות", עמ' 19–30.
רוברט מוליקן

ערך זה עוסק בפיזיקאי והכימאי האמריקאי רוברט סנדרסון מוליקן. אם התכוונתם לפיזיקאי רוברט אנדרוז מיליקן, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  7 ביוני 1896 ניובריפורט, ארצות הברית 
 פטירה:  31 באוקטובר 1986 (בגיל 90) מחוז ארלינגטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כימיה פיזיקלית, כימיה אורגנית, כימיה תאורטית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת שיקגו  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 מנחה לדוקטורט:  ויליאם דרייפר הרקינס 
 מוסדות:  אוניברסיטת המדינה של פלורידה  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת ניו יורק 
 תלמידי דוקטורט:  לאונה וודס, William Lichten 
 פרסים והוקרה:  מדלית פריסטלי (1983)  חבר זר של החברה המלכותית (20 באפריל 1967)  ההרצאות לזכר סילימאן (1964)  פרס פטר דביי (1963)  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  פרס נובל לכימיה (1966)  פרס וילארד גיבס (1965)  מלגת גוגנהיים (1929) 
 
רוברט סנדרסון מוליקן (בשם מלא באנגלית: Robert Sanderson Mulliken;‏ 7 ביוני 1896 – 31 באוקטובר 1986) היה כימאי ופיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1966 על פיתוח תאוריית האורביטל המולקולרי. כן נקראת על שמו השיטה לחישוב מטענם החשמלי של אטומים במולקולה, Mulliken population analysis.
ביוגרפיה

נולד בניובריפורט מסצ'וסטס הסמוכה לבוסטון. אביו היה פרופסור לכימיה אורגנית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). כבר כנער סייע לאביו, שחיבר ספר בן ארבעה כרכים על כימיה אורגנית, במלאכת העריכה.
בשנת 1913 זכה במלגת הצטיינות והחל ללמוד כימיה והנדסה כימית ב-MIT. ב-1917 קיבל תואר ראשון. עקב כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, סייע מוליקן למאמץ המלחמתי ועבד באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די. סי. בייצור גז רעיל במעבדתו של ג'יימס בריאנט קונאנט. כעבור תשעה חודשים גויס לחיל הלוחמה הכימית של צבא ארצות הברית (United States Army Chemical Corps), אך המשיך בעבודתו במעבדה. לאחר המלחמה הבין שאינו רואה את עתידו במעבדה הכימית ונרשם למסלול לתואר דוקטור באוניברסיטת שיקגו.
ב-1921 קיבל תואר דוקטור. עבודת הדוקטורט של מוליקן בשיקגו עסקה בבידוד איזוטופים של כספית באמצעות אידוי בהדרכתו של זוכה פרס נובל לפיזיקה רוברט מיליקן. לאחר שנחשף לעבודתו של הרמן שלזינגר על דיבורן (Diborane (אנ'), תרכובת של בורון ומימן – B2H6), החליט להקדיש את עצמו לחקר תכונותיהן של מולקולות מעניינות. הוא עסק בהפרדת איזוטופים של בורון ובמבנה מולקולות של בורון-חנקן באמצעות ספקטרוסקופיה, אותה למד במיוחד באוניברסיטת הרווארד, שם גם העמיק את ידיעותיו בתורת הקוואנטים. באותה עת הכיר גם את עמיתיו לעתיד, רוברט אופנהיימר, ג'ון ואן ולק, והרולד יורי.
בין השנים 1925 ל-1927 שהה מוליקן באירופה ועבד עם ארווין שרדינגר, פול דיראק, ורנר הייזנברג, לואי דה ברויי, מקס בורן וולתר בותה (כולם חתני פרס נובל). יחד עם פרידריך הונד החל לגבש את תאוריית האורביטל מולקולרי, הנקראת Hund-Mulliken theory.
עד 1928 כיהן כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת ניו יורק. ב-1931 קיבל מינוי כפול הן כפרופסור לפיזיקה והן כפרופסור לכימיה באוניברסיטת שיקגו והמשיך ללמד גם בניו יורק. בשנת 1936, בגיל 40, נבחר כחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, החבר הצעיר ביותר בתלדות הארגון, עד לאותה עת.
במלחמת העולם השנייה ניהל מוליקן את פרויקט הפלוטוניום של אוניברסיטת שיקגו. בהמשך פיתח שיטות מתמטיות על מנת לחשב את מבנה האלקטרונים במולקולות שעוררו לדרגת אנרגיה, באופן ששיטות מוקדמות יותר לא יכלו לבצע. עבור העבודה שביצע בתקופה זו זכה בפרס נובל בשנת 1966.
ב-1952 עשה שימוש בכלים של מכניקת הקוונטים על מנת לנתח תגובות בין חומצות לואיס לבין מולקולות בסיס.
בשנת 1967 נבחר כעמית זר בחברה המלכותית הבריטית.
ב-31 באוקטובר 1986, בגיל 90, נפטר מהתקף לב בבית בתו בווירג'יניה.
חיים אישיים

ב-1929 נשא לאשה את הלן, בתו של הגאולוג אדולף קרל נואה מאוניברסיטת שיקגו. לשניים שתי בנות. אשתו נפטרה ב-1975.
בואו לאכול איתי: ספיישל פסח 2025

| --- | --- |

סמליל הספיישל
 בימוי:  טליה נחמני
 מנחים:  קריינות: שי אביבי
 משתתפים:  ראו בהמשך
 פרסים:  נסיעה קולינרית לאיטליה
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר פרקים:  5
 הפקה
 מפיק:  אבי ארמוזה מיכל שלף וולמן
 חברת הפקה:  Armoza Formats
 עורכים:  אבי ארמוזה טליה נחמני
 שידור
 רשת שידור:  כאן 11
 תקופת שידור מקורית:  13 באפריל 2025 – 17 באפריל 2025 (5 ימים)
 
 → עונה שמינית
בואו לאכול איתי: ספיישל פסח 2025 היא עונת ספיישל פסח השנייה ועונת היחידים השמינית של תוכנית המציאות הישראלית "בואו לאכול איתי". העונה כוללת חמישה פרקים והיא תשודר החל מ-13 באפריל עד 17 באפריל 2025 בכאן 11.
על העונה

עונה זאת היא עונת ספיישל פסח השנייה של התוכנית, העונה השמינית שמתקיימת בפורמט היחידים (הרביעית בכאן 11), והעונה השמינית במצטבר שתשודר בכאן 11.
בנובמבר 2024 פורסם שתצולם עונת ספיישל פסח נוספת יחד העונה התשיעית של התוכנית. צילומי הספיישל נערכו במהלך חודש דצמבר 2024.
במרץ 2025 פורסם שמשתתפי הספיישל הנוכחי יהיו אנשים מוכרים מעולם האוכל והבישול, ולא משתתפי עבר של התוכנית בדומה לעונת הספיישל הקודמת.
משתתפים

סמדר וקנין (סמדי בומבה) – מבאר שבע. משתתפת עבר בתוכנית "מאסטר שף".
ניסן שור – בן 44. עיתונאי מבקר אוכל.
נועה (דואה) לוי - שפית פרטית.
שחף שבתאי – שף בעל מסעדות בארץ ובעולם.
גל זהבי - יוצר תוכן ואושיית רשת בתחום הפודי.
מדרוג

| פרק | תאריך שידור מקורי ישראל | נתוני צפייה> אחוזי צפייה | נתוני צפייה> מספר צופים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 13 באפריל 2025 |  |  |  |
| 2 | 14 באפריל 2025 |  |  |  |
| 3 | 15 באפריל 2025 |  |  |  |
| 4 | 16 באפריל 2025 |  |  |  |
| 5 | 17 באפריל 2025 |  |  |  |
| ממוצע עונתי | ממוצע עונתי |  |  |  |
הערות שוליים

↑  זריחה נוגה עולה על בואו לאכול איתי התחלנו לצלם את עונה 9!, בעמוד הפייסבוק של תאגיד השידור הישראלי, 17 בנובמבר 2024
↑  אפרת קרסנר,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'"בואו לאכול איתי" בליהוק מפתיע: כוכבת ריאליטי שכולם מכירים, באתר אייס, 3 במרץ 2025
1 2 3 4 5  מי ישתתף בספיישל פסח החדש של "בואו לאכול איתי"?, באתר ישראל היום, 3 במרץ 2025
↑  המדרוג נכתב על פי נתוני צפייה ראשוניים, כולל צפייה נדחית עד 2:00 בלילה
↑  במגזר היהודי
↑  באוכלוסייה הכללית
קנדל וורטס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בדצמבר 2002 (בת 22) פיטסבורג, ארצות הברית 
 שם לידה:  Kendall K Vertes 
 מדינה:  ארצות הברית 
 https://kendallvertes.com
 פרופיל ב-IMDb
 
הריקוד הקבוצתי הזוכה בתחרות הארצית לשנת 2014 Amber Alert של להקת הריקוד של אבי לי. השנייה מימין, קנדל וורטס.
קנדל וורטס (באנגלית: Kendall Vertes; נולדה ב-9 בדצמבר 2002) היא רקדנית ג'אז ומחול מודרני, זמרת ודוגמנית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל השתתפותה בסדרת הדוקו-ריאליטי "רקדניות קטנות" שמשודרת בערוץ הטלוויזיה האמריקאי Lifetime.
ביוגרפיה

וורטס נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה, לג'יל ולארנו וורטס. יש לה עוד שתי אחיות גדולות, שרלוט וריילי וורטס. היא התחילה לרקוד בגיל שנתיים.
קריירה

לפני הצטרפותה של קנדל לסטודיו של אבי לי מילר, קנדל למדה בבתי הספר למחול Rogers Dance בפיטסבורג ובסטודיו 19 בקרנברי טאונשיפ, פנסילבניה. קנדל וורטס ואמה ג'יל הן חברות קבועות בלהקה של אבי לי מילר, הלהקה עליה מבוססת הסדרה רקדניות קטנות. הן הצטרפו לסדרה רקדניות קטנות בעונה השנייה, בשנת 2012.
בשנת 2012 וורטס רקדה בתור רקדנית רקע בקליפ "summer love song".
בשנת 2014 רקדה ושרה בקליפ "freaks like me" עם טודריק הל, תוך שהיא מגלמת שתי דמויות, קרואלה דה וויל ובל.
היא השתתפה גם בקליפ של מקנזי זיגלר, "It's A Girl party" בתור רקדנית רקע.
ביוני 2015 הוציאה שיר משלה בשם "Wear Em Out". באותה שנה, דצמבר 2015, הוציאה שיר נוסף, בשם "winter wonderland".
ב-2016 השתתפה בקליפ של ג'וג'ו סיווה (אחת מחברות הלהקה של אבי לי מילר).
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012–2017 | "רקדניות קטנות" | עצמה | תוכנית ריאליטי; עונות 2–7 |
פילמוגרפיה > קליפים

| שנה | שיר | תפקיד | אמן/ית | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | "summer love song" | עצמה | ברוק היילנד | רקדנית רקע |
| 2013 | הופיעה בריקוד "the last text" | עצמה |  | רקדנית |
| 2014 | הופעת אורח בסטודיו של אבי לי מילר | עצמה |  | רקדנית |
| 2014 | "freaks like me" | עצמה |  | זמרת ורקדנית רקע |
| 2014 | "It's A Girl party" | עצמה | מקנזי זיגלר | רקדנית רקע |
| 2014 | "freaks like me" | קרואלה דה וויל\ בל | טודריק היל | זמרת ורקדנית רקע |
| 2015 | "together we stand" | עצמה |  | רקדנית |
| 2015 | "Wear Em Out" | עצמה | קנדל וורטס | זמרת |
| 2015 | "winter wonderland" | עצמה | קנדל וורטס | זמרת |
| 2016 |  | עצמה | ג'וג'ו סיווה | רקדנית |
הערות שוליים

↑  Kendall Vertes, Fandom - Wikia
1 2  Kendall Vertes - Official Page, youtube
לוגו הסדרה- "רקדניות קטנות" בה קנדל וורטס משתתפת
שי גולדן

| --- | --- |

גולדן, 2022
 לידה:  7 באפריל 1971 (בן 53) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 עיסוק:  סופר, עיתונאי ומגיש טלוויזיה ורדיו
 מעסיק:  ערוץ 13
 מספר צאצאים:  2
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  100010503758991
 
שי גוֹלדֶן (נולד ב-7 באפריל 1971) הוא סופר, עיתונאי, מגיש טלוויזיה ורדיו ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה

גולדן נולד בחיפה, וננטש על ידי אמו בבית החולים רוטשילד עם אחיו רן בן השנה. את שמו "שי" נתנו לו הרופאים. לטענתו, אמו הביולוגית עסקה בזנות ואביו הוא אחד הלקוחות שלה. היא הסתבכה בהונאה ונכלאה כאשר היה בן חמש. גולדן גדל עד גיל ארבע בבית שבתי לוי ואז עבר לבית יתומים בכפר יחזקאל. בגיל שש אומץ יחד עם אחיו רן על ידי אוולין ואריה גולדן, עולים מרומניה.
משפחתו המאומצת גרה ברמת גן, שם גדל ולמד בבית הספר "ארנון" ובתיכון בליך. את שירותו בצה"ל עשה כלוחם בחיל התותחנים במהלך האינתיפאדה הראשונה. לאחר שירותו הצבאי עבד במשך תקופה קצרה כדייל קרקע.
הוא בעל תואר ראשון בספרות משווה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
קריירה > עיתונות כתובה ורדיו

גולדן החל את דרכו כעיתונאי במדורי התרבות והספורט בפורטל האינטרנט של וואלה. לאחר מכן היה עורך אתר סקופ, מבקר טלוויזיה ב"ידיעות אחרונות", עורך מוסף התרבות של "מעריב", סמנכ"ל תוכן וערוצים בענני תקשורת. עורך המוסף הפוליטי של עיתון "הארץ" כשבמקביל כתב טור שבועי במוסף הכלכלי "דה מרקר", ובשנים 2009 – 2011 ערך את מוסף "הארץ". בשנת 2011 שב ל"מעריב" וכיהן כסגן עורך העיתון עד להעברת הבעלות על העיתון לידי שלמה בן צבי ב-2012.
החל מ-2011 הוא מגיש את תוכנית הרדיו השבועית "מייבשים את הביצה" ברדיו תל אביב (בימי שישי 10:00-8:00), לצידה של שרון כידון. התוכנית זכתה בפרס "תוכנית המלל הטובה ביותר" לשנת 2012.
במרץ 2021 החל להגיש תוכנית רדיו יומית בתחנת גלי ישראל.
קריירה > ספרות

גולדן כתב מספר ספרים, רובם בעלי רקע אוטוביוגרפי. ספרו הראשון, קובץ הסיפורים "האהבה כמחלה חשוכת מרפא", זכה בפרס מטעם קרן ברנשטיין ליצירת ביכורים. ספריו הנוספים: "בא לך להיות אלוהים?" (רומן), "הבן הטוב" (אוטוביוגרפיה), "המפצח" (רומן מתח פסיכולוגי). ב-2013 הוציא גולדן את ספרו החמישי: "הפוגה בין אסונות", קובץ סיפורים קצרים. ספרו "הבן הטוב" עובד למחזה בבימויו של איציק ויינגרטן שהועלה בתיאטרון הבימה בשנת 2015.
קריירה > משחק וריאליטי

בשנת 2010 הופיע בתוכנית הטלוויזיה החושפנית "מחוברים", ובה חשף את חייו לעיני המצלמות וסיפר את סיפור היתמות והאימוץ שלו, יחסיו המורכבים עם בני משפחתו ואת המסע בעקבות אמו הביולוגית.
בשנת 2012 שיחק בסדרת הדרמה היומית "תנוחי" ב-HOT3. ב-2018 גם שיחק בסדרה "שלטון הצללים".
קריירה > הגשה בטלוויזיה

בשנת 2011 השתתף כחבר פאנל בתוכנית "דיבור ישיר" ששודרה בערוץ 2, עבור הזכיינית קשת. בנובמבר 2012, החל גולדן להנחות בערוץ 2 את תוכנית האקטואליה "מדברים על זה" לצידה של שרון כידון.
במאי 2018 החל להגיש את התוכנית "סוגר עניין", מעין סיכום לחדשות היום, ברשת 13. שידור התוכנית נמשך במשך שנה עד מאי 2019. במרץ עד אפריל 2021 הגיש את תוכנית האקטואליה "לפני החדשות" ברשת 13, לצידה של שרון כידון.
מנובמבר 2021 הגיש את תוכנית הטלוויזיה הישראלית "ישראל הבוקר" מאולפני ערוץ החדשות עכשיו 14. בנוסף, נוהג להתארח כפאנליסט בתוכניות הטלוויזיה השונות של חדשות 14. מאוגוסט 2024 הגיש את תוכנית "האולפן הפתוח", לצידה של יערה זרד, בערוץ עכשיו 14. בנובמבר 2024 הודיע על עזיבת ערוץ 14 וחזרה לערוץ 13, בו ישמש כמגיש תוכניות ופאנליסט.
חיים אישיים

גולדן נישא בגיל 26 למיכל ונולדו להם שני ילדים בבנימינה. לאחר 18 שנות נישואין הם התגרשו. מתגורר באור עקיבא.
ב-28 במרץ 2024 חשף שהוא סובל מדיכאון קליני וחרדה.
ספריו

האהבה כמחלה חשוכת מרפא, ספרית פועלים, תש"ס 1999
בא לך להיות אלוהים?: רומן, כתר ספרים, 2002
המפצח: רומן מתח פסיכולוגי, כתר ספרים, 2004
הבן הטוב, זמורה-ביתן, 2008
הפוגה בין אסונות, זמורה-ביתן, 2013
ניסויים בחיי משפחה, זמורה-ביתן, 2014
הילדים של מחר, זמורה-ביתן, 2017
המצאת החיים, הוצאת עם עובד, 2021
הערות שוליים

1 2 3 4 5  רבקי גולדפינגר, עניין אישי עם שי גולדן, באתר ערוץ 7, 11 ביוני 2021
↑  ורד רמון ריבלין,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'‏"אשתי היא העוגן שלי, אבל מוסד הנישואין קרס, כולם בוגדים", באתר גלובס, 5 באוקטובר 2011
↑  נעמה לוסקי, "גירשו אותי מהמחנה שלי באלימות קשה, מבול של שנאה, ואני בתגובה זזתי עוד ועוד לימין", באתר ישראל היום, 1 באפריל 2021
↑  אורן שטרנברג,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'יש מחליף לגלית דיסטל: שי גולדן מצטרף לרדיו גלי ישראל, באתר אייס, 11 במרץ 2021
↑  רן בוקר,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'קיצוצים בשכר הטאלנטים ברשת; שי גולדן יעזוב, באתר ynet, 27 במרץ 2019
↑  שי גולדן חוזר לרשת 13, באתר ערוץ 7, 3 בנובמבר 2024
↑  מגיש חדשות 14 חושף בשידור חי: "אני סובל מדיכאון וחרדה"
↑  המצאת החיים - שי גולדן, באתר עברית
|  |
| --- | --- | --- |
| תוכניות | "ישראל הבוקר" • "עדן ועודד" • "האולפן הפתוח" • "ארבע" • "ריקלין ושות" • "הדו"ח של אראל" • "שבע" • "מהדורת החדשות המרכזית של עכשיו 14 "•"הפטריוטים" • ריקלין ושות • "פָתְחִי את שַׁי" • "כלכלי בלילה" |  |
| סגל | דור אזרד  • אמיר איבגי • שגיא אלמוג כהן • נועם אמיר • מולי ארי • הלל ביטון רוזן • דרור בלאזדה • יעקב ברדוגו • שרה ב"ק • שי גולדשטיין • בועז גולן • טל היינריך • עדן הראל • יהונתן וייס • דנה ורון • יותם זמרי • יערה זרד • עידו טאובר • יאיר אלטמן • מגי טביבי • עומרי חיים • שלו כחלון • אדיר לחקים • רונה לוי • עירית לינור • שיראל ללום נהיר • נתי לנגרמן • טל מאיר • ינון מגל • תמיר מורג • עודד מנשה • אראל סג"ל • גיל ססובר • מורן סקיטל • ליאור סודרי • אריאל עידן • איתמר פליישמן • אליה פרג'ון • גלעד צוויק • מוטי קסטל • דני רופ • שמעון ריקלין • עתי שלו • ליטל שמש |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303853105171  BnF: cb160652527 (data)  GND: 108970321X  ISNI: 0000 0000 6665 450X  LCCN: no00006945  VIAF: 11843958   WorldCat (עם VIAF): 11843958
בלוז לחופש הגדול

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  רנן שור
 הופק בידי:  אילן דה פריס, רנן שור, דורון נשר
 תסריט:  דורון נשר
 שחקנים ראשיים:  יואב צפיר   דור צויגנבום   שחר סגל   נעה גולדברג   עמרי דולב   שרון בר-זיו   עדנה פלידל   מיקי קם
 מוזיקה:  רפי קדישזון
 צילום:  איתן חריס
 מדינה:  ישראל 
 חברת הפקה:  בלוז הפקות בע"מ
 חברה מפיצה:  סרטי נחשון (1987), בלוז הפקות
 הקרנת בכורה:  יולי 1987 (פתיחת פסטיבל הקולנוע ירושלים)
 משך הקרנה:  97 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  350,000 דולר
 פרסים:  ראו פסקה
 דף הסרט ב־IMDb
 
בלוז לחופש הגדול הוא סרט קולנוע עלילתי ישראלי של הבמאי רנן שור והתסריטאי דורון נשר מ-1987, שהפך עם השנים לסרט פולחן בקולנוע הישראלי.
תקציר העלילה והדמויות

בתעלה נמשכת מלחמת ההתשה. אנחנו מתגייסים לצבא בתחושה שזה החופש הגדול האחרון שלנו. קיץ אחרון של שמש וים, קיץ אחרון שכולנו עדיין יחד וצריך לעשות דברים. להספיק. הזמן: קיץ 1970. המקום: תל אביב.
"בלוז לחופש הגדול" מלווה חבורה של שבעה נערים ונערות בחופש שבין בחינות הבגרות לבין הגיוס לצה"ל בתקופת מלחמת ההתשה ב-1970. חופש גדול אחרון שיקטע את התבגרותם ויחייב אותם בהחלטות שיקבעו את דימויים העצמי והחברתי ואת עתידם. באותם שבועות קצובים וטעונים ינסו כל אחד לעצמו, וכולם ביחד, לחלום, לממש שאיפות ולנסות ולשנות מציאות אישית וחיצונית.
הסרט מחולק ל-4 פרקים, על פי שמות גיבוריהם בני העשרה:
יוסי צוויליך – נער גמלוני ותמים, המתגייס ראשון מבין מחזור הלימודים.
ארל'ה שכטר – פציפיסט המתלבט אם להתגייס או לא ובינתיים מרסס סיסמאות מחאה ברחובות תל אביב.
מוסי שובל – מוזיקאי מחונן שהפרופיל הקרבי שלו אינו מאפשר לו להשתבץ ללהקה צבאית.
מרגו (אפילוג) – חולה סוכרת שאינו יכול להתגייס עקב מחלתו ומתעד את חבריו במצלמת הסופר 8 שלו.
הפקת הסרט

קווי המתאר של סיפור הסרט נכתבו לראשונה ב-1976 על ידי רנן שור כבר במהלך לימודיו בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב והתבססו על חוויות שעבר עם בני מחזורו, מחזור מכתב השמיניסטים בתל אביב של 1970, בתקופת מלחמת ההתשה.
שנתיים לאחר מכן הצטרף לכתיבת התסריט דורון נשר, אז שחקן צעיר ששיחק בסרטו הקצר של שור "הקרב על מבצר ויליאמס". נשר ושור כתבו בין השנים 1978–1985 שש גרסאות לתסריט שנדחו על ידי קרן הקולנוע הישראלי. במקביל, סירבו משקיעים פרטיים להשקיע בסרט על רקע שונותו מסרטי נעורים מסחריים נוסח "אסקימו לימון" שהופקו עד אז בישראל. גיבורים פציפיסטיים ודיונים פוליטיים נחשבו באותה תקופה ל"רעל קופתי". יותר מכך, משרד התעשייה והמסחר סירב להעניק סיוע בסיסי לסרט בטענה כי הוא סרט לא פטריוטי. הסרט אושר לבסוף להפקה על ידי קרן הקולנוע הישראלי ב-1985.
ההפקה יצאה לבסוף לדרך בתקציב נמוך של 350,000 דולר, כאשר עבור מרבית אנשי הצוות היה זה סרט ארוך ראשון. חלק מרכזי מתפיסת הבימוי של הסרט הייתה החיבור להוויה הישראלית והתל אביבית, מתוך גאווה ותחושת שייכות לתרבות הישראלית, כנגד שיקולים מסחריים. מבחני הבד לסרט נערכו באוגוסט 1986.
הליהוק של הסרט חיפש שחקנים עם מראה ישראלי טיפוסי, ולא נרתע משימוש בשחקנים לא מוכרים, מתוך כוונה ליצור תחושת מלאות ישראלית. המוזיקה המלווה את הסרט עושה שימוש מודע בפזמונים, טקסטים ואייקונים ישראליים מעוררי אסוציאציות כמו "יוסי ילד שלי מוצלח" (ע. הלל/סשה ארגוב), "הליכה לקיסריה" (חנה סנש/דוד זהבי), "למה לי לקחת ללב" (אריק איינשטיין ושלום חנוך/שלום חנוך), ו"טוב למות בעד ארצנו" – משפטו האלמותי של יוסף טרומפלדור.
במהלך החזרות, מצאו שור ונשר לנכון להעביר לשחקנים הצעירים את רוח התקופה באמצעות ערימת תקליטים, ספרים וסרטים שביטאו את חוויית "אני ואתה נשנה את העולם" של סוף שנות ה-60. בין הסרטים היו "שיער", "אדם בעקבות גורלו" ו"המסעדה של אליס", מוזיקה של "הביטלס", לאונרד כהן, ג'ימי הנדריקס, "הדלתות", ג'ניס ג'ופלין וכדומה; וספרים של הרברט מרקוזה, פנחס שדה, יצחק אוורבוך אורפז ועוד.
הסרט, שמתרחש בתקופת הקיץ והחופש הגדול, צולם בשל אילוצי הפקה בחורף 1986 בתל אביב, ששינתה את פניה מאז זמן התרחשות העלילה - שנת 1970. אתרי הצילום המרכזיים היו חוף רידינג, תיכון עירוני א' לאמנויות ורחוב הגלבוע, כאשר קטעי המופע צולמו בקיבוץ רמת הכובש, שרבים מחבריו לוהקו כשחקני משנה וניצבים בסרט.
הקרנה והפצה

הקרנת טרום-הבכורה לעיתונאים, צוות ההסרטה ומשתתפי הסרט נערכה ביוני 1987, באולפני "ברקי־המפריס" בגבעתיים (מתחם סרטי גבע).
הסרט היה הסרט הישראלי הראשון שנבחר לפתוח את פסטיבל הקולנוע ירושלים ביולי 1987, הוקרן בבתי הקולנוע וזכה לאהבת הקהל ולביקורת חיוביות. הסרט זכה להצלחה מיוחדת בתל אביב, שבה מילא אולמות במשך שישה שבועות רצופים[דרוש מקור]. תוך שלושה חודשים מיום יציאתו לאקרנים צפו בסרט כ-280,000 איש.
בשנת 2009, הוקרן הסרט שוב בבתי הקולנוע של רשת לב, בנוסף באותה שנה יצא גם בפורמט DVD (בחברת אן-אם-סי יונייטד, במארז הכולל גם דיסק של פסקול הסרט).
בשנת 2016, יצא הסרט מחדש אחרי שעבר דיגיטציה ושחזור והיה לסרט הישראלי הראשון הזוכה להפצה מחודשת בפעם השלישית.
פרסים ופסטיבלים

הסרט זכה בפרס "מנורת הכסף" שחולק לראשונה ב-1988 (המקביל לפרס אופיר של אותם ימים), בקטגוריות הסרט הטוב, התסריט והמוזיקה המקורית. כמו כן זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ב"פסטיבל הישראלי בניו-יורק ובלוס אנג'לס" ב-1988, ובפרס חביב הקהל ב"פסטיבל שיקגו", 1988. הסרט הוקרן בכ-30 פסטיבלים בינלאומיים ובהם: פסטיבל מונטריאול (בתחרות הרשמית), פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ובפסטיבלים במוסקבה, שיקגו, לוס אנג'לס, הונג קונג, דבלין, וינה, ונקובר ועוד. הסרט הופץ בבתי קולנוע ובווידאו בארצות הברית ובקנדה על ידי Kino Films ו-Janus Films, הישג לסרט ישראלי באותה תקופה.
ארלה צודק

אחת מהתופעות הבולטות שהתפתחו בהשראת הסרט היא כתובת הגרפיטי "ארל'ה צודק" שנכתבה ברחבי ישראל. בסרט ארל'ה מסתובב ברחובות תל אביב של שנות השבעים ומנהל מעין יומן על הקירות. הוא מרסס כתובות גרפיטי כמו "אין מלחמה צודקת". כאשר הוא נשאל מה יעשה אם יותקף על ידי האויב, הוא עונה: “לפציפיסט אין גבול שמאחוריו יש אויב. מאחורי מה שמכונה גבול יש אנשים כמוני, כמוך”. הוא גם חושב שאולי גולדה מאיר תבוא ותגיד: "אולי אהרלה צודק? אולי צריך להפסיק את המלחמה ולהחזיר את הילדים הביתה?".
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
יואב צפיר: מוסי שובל
דור צויגנבום: אהרל'ה שכטר
שחר סגל: אהוד "מרגו" מרגוליס
עומרי דולב: יוסי צוויליך
נועה גולדברג: נעמי
שרון בר-זיו: קובי
ורד כהן: שוש
עדנה פלידל: המנהלת
מיקי קם: עדה המזכירה
מקסי נשר: סטריקובסקי השמש
משה חבצלת: אבא של מוסי
עדה בן-נחום: אמא של מוסי
אריאלה רובינוביץ: חווה כרמלי
עמית גזית: סא"ל ארבל
סלבה צ'פלין: רופא צבאי
עיבוד בימתי

ב-2018 עלה בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים עיבוד בימתי לסרט. העיבוד שנכתב ובוים על ידי תום ווליניץ, הציג את מרגו כיוצר תיאטרון מבוגר המעלה עם תלמידי שנה ג' את אותו מופע שצונזר לפני שנים רבות.
ב-19 בינואר 2024 העלה תיאטרון בית ליסין גרסת מחזמר לסרט, בכיכובם של חני נחמיאס, טל גרושקה, נועם קלינשטיין ודור הררי. יותם קושניר ביים את ההצגה, אורן יעקובי כתב את המחזה, וכתב את מילות השירים בשיתוף עם עילי בוטנר, שגם הלחין את ההצגה. אמיר לקנר אחראי על הניהול המוזיקלי והעיבודים. המחזמר היה צפוי לעלות באוקטובר 2023, אך נדחה בשל מלחמת חרבות ברזל.
| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
דור הררי: מוסי שובל
איתמר אלבז: אהרל'ה שכטר
טל גרושקה: אהוד "מרגו" מרגוליס
אבירם אביטן: יוסי צוויליך
נועם קלינשטיין: נעמי
דור אלמקייס: קובי
אלינור וייל: שוש
חני נחמיאס: עדנה המנהלת
סתווית צוברי: עדה המזכירה
רדה קנטרוביץ'/יעל דובר: חווה כרמלי
דורון אורן: סא"ל ארבל
לקריאה נוספת

חיים חזן, ד' נחמיאס וג' מנחם (עורכים) "ככה היינו: היחיד, החבורה והקולקטיב בתל אביב של בלוז לחופש הגדול", מחקרי תל אביב יפו, חוברת 261, 1993
מירי טלמון, "בלוז לצבר האבוד - חברות ונוסטלגיה בקולנוע הישראלי", הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 2001
יעל מונק, נורית גרץ, "במבט לאחור, קריאה חוזרת בקולנוע הישראלי 1948-1990, עמ' 163–168, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2015
שמוליק דובדבני, "קלאסיקה ישראלית", כתב העת הסינמטק, 29 באוקטובר 2024