תיאטרון בישראל
היסטוריה של התיאטרון הרפרטוארי > שנות השמונים ואילך > המאבק על פניו של התיאטרון הציבורי

עם השנים הלכו והטשטשו ההבדלים בין התיאטראות הממוסדים. חלק ניכר מההפקות נמכר להיכלי תרבות מחוץ לתל אביב, המרכיבים עונה רפרטוארית מהצגות של תיאטראות שונים ברחבי הארץ. חלוץ היכלי התרבות היה תיאטרון ירושלים שהוקם ב-1971, שאינו מפיק הצגות אלא מארח את מיטב הצגות העונה ומוכר אותן למנויים. בעקבותיו קמו לפי דגם דומה היכלי התרבות בעיר הפריפריה השונות. מדיניות תוכניות המנויים הייתה בנויה על "חבילות" מוכנות מראש שכללו תמהיל ובו, למשל, מחזה קלאסי (משייקספיר ועד צ'כוב), מחזה מודרני מתורגם, קומדיה מקורית או מתורגמת ומחזה ישראלי מקורי "קשה", בכך היוו תוכניות המנויים פלטפורמה באמצעותה שיווקו מחזות לא פשוטים לקהל רחב, שספק אם היה רוכש כרטיס להצגה לולא הוצגה במסגרת "חבילת המנויים". הצורך הכלכלי של התיאטראות הרפרטואריים להרחיב את מעגל רוכשי הכרטיסים ולהסתמך על מכירת הצגות למנויים מן הקהל הרחב הביא לשינויי התמהיל ולהפקת הצגות רבות הפונות למכנה משותף נמוך יחסית כקומדיות קלילות ומחזות זמר.
עקב המהפך והחלת אידאולוגיית השוק החופשי, ירדה בהתמדה התמיכה הממשלתית בתיאטראות ואלה נאלצו להשלים חלק גדל והולך מעוגת התקציב על ידי מכירת כרטיסים שחייבה מספר גדל והולך של הפקות פופולריות. במקביל, מחזות מעוררי מחלוקת דתית או שהכילו ביקורת על הממשלה, עוררו חברי כנסת ושרים לקריאות להגביל את התמיכה הציבורית או להתנות אותה. בחגיגות שנת ה-40 לתיאטרון הקאמרי הגיב ראש הממשלה, שמעון פרס לדרישות אלה במילים "השלטון חייב לתמוך בתיאטרון כדי שהתיאטרון לא יאלץ לתמוך בשלטון". הדיון הציבורי הער הוכיח כי התיאטרון בישראל הוא בעל תפקיד מעצב חשוב בעיצוב נורמות תרבותיות וחברתיות.
בשנות השמונים ניסו מחזאים ישראלים לאתגר עצבים חשופים בתרבות הישראלית כגון השואה, מוות, מלחמות והסכסוך הישראלי-פלסטיני (מלחמת לבנון הראשונה, האינתיפאדה) ועולם הדת. סמן הרדיקליות באותה עת היה תיאטרון חיפה בניהולם המשותף של גדליה בסר ויהושע סובול. כך יהושע סובול ב"מלחמות היהודים", "סינדרום ירושלים" (חיפה, 1987), "נפש יהודי" (חיפה, 1982) ו"גטו" (חיפה, 1983), חנוך לוין ב"יסורי איוב" (הקאמרי, 1981) ו"הפטריוט" (תיאטרון נוה צדק, 1982), יצחק לאור ב"אפרים חוזר לצבא" (שהופק בתיאטרון חיפה, נפסל ב-1985 על ידי הצנזורה ועלה ב-1989 על במת צוותא), שמואל הספרי ב"החילוני האחרון" (הקאמרי, 1986), הלל מיטלפונקט ב"מאמי" (צוותא, 1986) ואחרים. באותה עת ניסו המועצה לביקורת סרטים ומחזות ("הצנזורה") וחברי כנסת כמרים גלזר-תעסה להצר את חופש הביטוי, אך לרוב התיר בג"ץ את העלאת ההצגות, תוך עירור דיון ציבורי ער בתיאטרון. לאחר תקופה סוערת זו בוטלה הצנזורה על מחזות, אך הנהלות התיאטראות הגדולים, מצידן, החלו להחיל צנזורה-עצמית על מנת להתרחק משערוריות ולמשוך קהל רב ומגוון.
שלושת התיאטראות הגדולים נמצאים שנים רבות תחת הנהלה קבועה ושמרנית למדי המקפידה על איזון תקציבי ואינה ששה לניסיונות חדשניים, הקאמרי בהנהלת נעם סמל מאז 1992, תיאטרון בית לסין בהנהלת ציפי פינס מאז 1993 והבימה בהנהלת יעקב אגמון מאז 1995 ואילן רונן מאז 2005. תיאטרוני חיפה ובאר-שבע ידעו טלטלות וחוסר יציבות ניהולית. תיאטרון החאן הירושלמי זכה מאז 2001, עת מונה מיכאל גורביץ' למנהלו האמנותי וגיבש בו אנסמבל שחקנים, המופיעים ברוב המחזות (אריה צ'רנר, יוסי עיני, אבי פניני, ארז שפריר, שמרית לוסטיג, נילי רוגל, יהויכין פרידלנדר ואחרים), לפריחה אמנותית ומסחרית עם להיטים כגון "הקמצן" (2003), "אושר" (2004), "תעלולי סקפן" (2009), "גן הדובדבנים" (2010), "הלילה השנים עשר" (2010), "אוכלים" (חידוש, 2010) ורבים אחרים.
החל משנת 1995 מוענק פרס התיאטרון הישראלי למספר קטגוריות בתיאטרון הישראלי.