stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים
ראו גם

מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים
הערות שוליים

↑  Jeffrey T. Schnapp (1996). Fascinating Fascism. Journal of Contemporary History, Vol. 31, No. 2, Special Issue: The Aesthetics of Fascism (Apr., 1996), pp. 235–244, accessed 4 February 2009.
↑  Giovanni Gentile (1928). "Philosophic Basis of Fascism", Foreign Affairs, vol. 6 (January/February) 1928, pp 290-304.
↑  Giovanni Gentile (1929). Origini e dottrina del fascismo. Rome, 1929, 69 pp., revised 1934, 105 pp.
↑  Emiliana P. Noether (1971). Italian Intellectuals under Fascism. The Journal of Modern History, Vol. 43, No. 4 (Dec., 1971), pp. 630-648, accessed 4 February 2009.
ערך זה הוא קצרמרבנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ובאני ג'נטילה, מיוזמי המכתב ואחד מהאינטלקטואלים שחתמו עליו
סיימון אבן בולדווין

סיימון אבן בולדווין (באנגלית: Simeon Eben Baldwin;‏ 5 בפברואר 1840 – 30 בינואר 1927) היה משפטן, פרופסור למשפטים ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-65 של קונטיקט.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

בולדווין נולד ב-5 בפברואר 1840 בניו הייבן, קונטיקט, שם חי במשך רוב חייו, והיה בנם של המשפטן, מושל קונטיקט והסנאטור האמריקאי רוג'ר שרמן בולדווין ואמילי פיטקין פרקינס, והיה אחד מתשעה ילדים. בין אבותיו היו חמשת המושלים הראשונים של מושבת קונטיקט. אב קדמון נוסף היה רוג'ר שרמן, חתום על הכרזת העצמאות. אביו כיהן בין השנים 1844–1846 כמושל קונטיקט.
כילד למד בגראמר סקול הופקינס בניו הייבן, קונטיקט. פעיל בכל עבודת הבוגרים שלה, הוא, ליתר דיוק, במשך שנים רבות נשיא חבר הנאמנים שלה; ב-1910, לרגל מאתיים וחמישים שנה לייסוד בית הספר, נשא שיח על תולדותיו; כאשר זמן קצר לפני מותו היה צורך לשכן את בית הספר ברבעים חדשים, הוא היה אחד הגדולים, אם לא הגדול, מבין התורמים הבודדים שתרומתם אפשרה אוסף של מבנים מודרניים למה שהוא אהב להתייחס אליו כמוסד הרביעי הוותיק ביותר ללמידה בארצות הברית.
מגראמר סקול הופקינס הלך למכללת ייל, שם סיים את לימודיו בכיתה של 1861. יש מידע מועט על ארבע שנותיו בקולג'. ניתן להסיק מכך שהתכונות הקפדניות שהיו לו מאוחר יותר התגלו כבר בזמן הזה, מהעובדה שהוא נבחר כחבר בפי בטא קפא ובאחוות הגולגולת והעצמות. רישומים כמו שיש לנו לא מצביעים על כך שהיה משהו יוצא דופן בסטודנט הצעיר הזה, שבין בני דורו בכיתה היה המשורר אדוארד רולנד סיל, ושניים אחרים שכמוהו היו לימים קשר רב עם חיי האוניברסיטה, שלו. החברים טרייסי פק ופרנקלין בוודיץ' דקסטר.
ביוגרפיה > שנים מוקדמות

לאותה תוצאה ניתן לפרש את פעולת איגוד בתי הספר האמריקאיים למשפטים, אשר בשנת 1902 בחר בו לנשיא. בשנת 1869 הוא מונה כפרופסור למשפטים בפקולטה של בית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, אז עומדת להיסגר. השתתפותו הפעילה בענייני בית ספר זה הייתה אמורה להימשך רק חמישים שנה, שכן רק ב-1919 פרש כפרופסור אמריטוס. תחייתו של בית הספר למשפטים הייתה במידה רבה עבודתו. הוא הגדיל את היקף הפקולטה, הנהיג קורסים חדשים, פיתח עבודה לתואר שני, ובמשך זמן רב נשא חלק ניכר מהאחריות הפיננסית לקיומו של בית הספר. אופייני לו שכאשר זמן קצר לפני פרישתו שונתה שיטת ההוראה למה שמכונה "שיטת התיקים", לה התנגד השופט בולדווין, כמו רוב בני דורו, הוא לא שינה לרגע את גישתו לנאמנות. לבית הספר, שכמה שנים אחר כך היה אמור להיזכר בנדיבות רבה בצוואתו.
במהלך החלק האמצעי של חייו הוא עסק באופן פעיל בהוראת משפטים. גם כאן הוא הראה יכולת. אחד שלמד משפטים תחתיו וכמוהו הפך לשופט העליון של בית המשפט העליון לערעורים בקונטיקט אומר כי תלמידיו הוותיקים רואים בעבודתו כמורה "כמיוחדת יותר ובעלת משקל רב יותר בהשפעה על חיי אדם מכל חלק אחר בעבודתו. כנראה בימיו לא ניתן היה להכניס לכיתתו חצי תריסר מורים למשפטים בארצנו" (American Bar Association Journal, פברואר 1927, עמ' 74).
מ-1897 עד 1910, בולדווין היה חבר בבית המשפט העליון של מדינת קונטיקט, שם כיהן כשופט עליון מ-1907 עד 1910.
במשך שתים עשרה שנים (1907–1919) הוא כיהן כמנהל הלשכה למשפטים השוואתיים של איגוד עורכי הדין האמריקאי (כמו גם העורך של "העלון השנתי" למשפטים כלליים).
במשך השנתיים שלאחר סיום לימודיו בקולג' הוא למד משפטים בייל, בהרווארד ובמשרדו של אביו. בשנת 1863 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין. שבע עשרה שנות שירותו כשופט עמית ושופט עליון של בית המשפט העליון של מדינת קונטיקט וארבע שנותיו כמושל בחלק האחרון של חייו, אולי הסתירו עבור בני דורו המאוחרים את העובדה שהוא גם היה עורך דין מצליח. בעיסוק במשפט הוא זכה להצטיינות הן במדינתו והן מחוצה לה, ואיתה לתגמולים הכספיים הנלווים בדרך כלל להצלחה בלשכה. הוא חי מאוד את הצד המעשי של עבודתו של עורך הדין ומעולם לא איבד את התלהבותו. כמעט עד סוף ימיו הוא ניהל משרד עורכי דין, שבו ביקר מדי יום כל עוד בריאותו מאפשרת, והמשיך להוסיף לספריית המשפטים שלו. כבר ב-1919 ספרו "האיש הצעיר והחוק" גילה לו עדיין בלב עורך דין. ב-1878, הוא היה ממייסדי איגוד עורכי הדין האמריקאי וכיהן כנשיא לשכת עורכי הדין האמריקאית בין השנים 1890 ל-1891.
לאחר ארבע שנים של מחקר, הוא הוציא בשנת 1871 את "Baldwin's Connecticut Digest", שתמך בעורכי הדין של קונטיקט במחקריהם וגם הביא לקוחות לפרקטיקה המשפטית שלו. באותה שנה, הוא הפך ליועץ משפטי לרכבת ניו יורק וניו אינגלנד, ובאמצע שנות ה-80 של המאה ה-19, הוא היה עורך דין מוביל בתחום הרכבות והעסקים.
בנוסף לעבודתו כעורך דין וכמורה הוא נטל חלק פעיל בענייני הציבור של ניו הייבן. הוא כיהן בוועדת הגנים הציבוריים, במועצה המשותפת של ניו הייבן ובדירקטוריון של בית החולים ניו הייבן. הוא התעניין מאוד בעבודה דתית, הוא היה נשיא מועדון הקהילה של ניו הייבן ושל ימק"א. מ-1884 עד 1896 הוא היה נשיא האגודה ההיסטורית של המושבות של ניו הייבן, עבורה כתב מאמרים רבים בעיקר בנושאי היסטוריה.
ביוגרפיה > אחריתו

בולדווין מת ב-30 בינואר 1927 בניו הייבן.
ביוגרפיה > חיים אישיים

הוא היה בנו של רוג'ר שרמן בולדווין, גיסו של דווייט פוסטר (1828–1884), דודו של אדוארד בולדווין ויטני, נכדו של סיימון בולדווין, ונינו של רוג'ר שרמן.
ב-19 באוקטובר 1865 הוא התחתן עם סוזן מירס וינצ'סטר, בתם של אדמונד וינצ'סטר והרייט מירס. לסיימון ולסוזן היו שלושה ילדים: פלורנס, רוג'ר והלן. בשנת 1873, סוזן אושפזה במוסד לבריאות הנפש לאחר שפיתחה הפרעה נפשית לאחר פטירת בתם פלורנס ב-1872. אחותה שרלוט סייעה בגידולם של שני הילדים הנותרים, רוג'ר והלן, ופיקחה על משק הבית.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  "Simeon Eben Baldwin". Museum of Connecticut History (באנגלית). 2015-08-14. נבדק ב-2024-03-24.
1 2 3 4 5  "Simeon Eben Baldwin". National Governors Association. 2015-01-07. נבדק ב-2024-03-24.
↑  "Book of Members, 1780–2010: Chapter B" (PDF). American Academy of Arts and Sciences. נבדק ב-9 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  American Antiquarian Society Members Directory
↑  "Milestones: Feb. 7, 1927". Time (באנגלית אמריקאית). 1927-02-07. ISSN 0040-781X. נבדק ב-2023-01-19.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258017805171  GND: 117561479  ISNI: 0000 0000 8266 1064  LCCN: n79018127  NTA: 163202613  SNAC: w6hq4dzr  SUDOC: 150587988  Trove: 1085384  VIAF: 74633432   WorldCat (עם VIAF): 74633432 
בולדווין בסביבות 1910
מנהיגי ברית המועצות

במהלך שישים ותשע שנות קיומה, מנהיגה של ברית המועצות היה בדרך כלל מנהיג דה פקטו שלא היה בהכרח ראש המדינה, אלא מילא תפקידים כמו ראש הממשלה או המזכיר הכללי של המפלגה. על פי חוקת 1977, יו"ר מועצת השרים של ברית המועצות היה ראש הממשלה, ויו"ר נשיאות הסובייט העליון היה ראש המדינה.
במהלך עלייתו לשלטון של יוסיף סטלין בשנות ה-20 של המאה ה-20, הפך תפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות לשם נרדף עבור מנהיגה של ברית המועצות. תפקיד זה בוטל על ידי סטלין עצמו בשנת 1952, אך נוצר מחדש על ידי ניקיטה חרושצ'וב עבור עצמו, תחת השם המזכיר הראשון. בשנת 1966 החזיר לאוניד ברז'נייב, יורשו של חרושצ'וב, את השם המקורי. נושא המשרה שלט בפועל במפלגה הקומוניסטית, ודרכה בברית המועצות כולה, עד שנת 1990. בהיעדר מסגרת חוקית רשמית לסמכויותיו של המזכיר הכללי, לא היו כללים ברורים למנגנון הירושה של התפקיד. לכן, עם מותו או הדחתו של כל מנהיג סובייטי, יורשו היה זקוק לתמיכתם של גופים מפלגתיים או ממשלתיים חזקים כדוגמת הפוליטביורו או הוועד המרכזי. בשנת 1990, יצר המזכיר הכללי דאז מיכאיל גורבצ'וב תפקיד חדש – נשיא ברית המועצות, אליו נבחר הוא עצמו בבחירות שנערכו בין חברי ועידת נציגי העם. תפקיד הנשיא החליף את המזכיר הכללי והיה לראש המדינה דה פקטו ודה יורה, ונקבע כי במקרה של מותו, התפטרותו או הדחתו של נשיא מכהן, סגן הנשיא יתמנה למחליפו. למעשה, ברית המועצות שרדה פחות משנתיים וקרסה בדצמבר 1991, ותרחיש זה מעולם לא קרה.
במקביל, חברי ועידת נציגי העם הצביעו על הסרתו של סעיף 6 בחוקת ברית המועצות, שקבע כי ברית המועצות היא מדינה חד-מפלגתית הנשלטת על ידי המפלגה הקומוניסטית, דבר שגרם לערעור שליטתה של המפלגה בברית המועצות.
היסטוריה > לנין (1922–1924)

במהפכת אוקטובר בשנת 1917, תפסו הבולשביקים את השלטון ברפובליקה הרוסית והקימו את רוסיה הסובייטית. מנהיגה של המפלגה הקומוניסטית, ולדימיר לנין, נבחר ליו"ר הסובנארקום (ראשי תיבות ברוסית של "מועצת הקומיסרים העממיים"), שהייתה הרשות המבצעת לפי חוקת 1918. ב־30 בדצמבר 1922 הוקמה ברית המועצות, כאיחוד פדרלי של שש רפובליקות סובייטיות עם מעמד זהה: רוסיה, אוקראינה, אזרבייג'ן, בלארוס, ארמניה וגאורגיה. עם הקמת ברית המועצות, הוכפפו כל מועצות הקומיסרים המקומיות לסובנארקום של ברית המועצות, שבראשו הועמד לנין, שהמשיך לכהן גם כיו"ר הסובנארקום הרוסי. למעשה, היה לנין בבריאות לקויה מאז ניסיון ההתנקשות בחייו באוגוסט 1918, וכשהוקמה ברית המועצות הוא כבר היה על ערש דווי לאחר שני אירועי שבץ בשנת 1922. שבץ שלישי במרץ 1923 נטל ממנו לחלוטין את יכולת התפקוד, והוא מת בינואר 1924.
היסטוריה > סטלין (1924–1953)

עם מותו של לנין, ירש אלכסיי ריקוב את תפקידו כיו"ר הסובנארקום, ובאופן רשמי הפך למנהיג ברית המועצות. אך למעשה, עיקר הכוח השלטוני התחלק בין הטרויקה של יוסיף סטלין, גריגורי זינובייב ולב קמנייב. סטלין היה המזכיר הכללי של המפלגה מאז אפריל 1922, והוא השכיל להפוך את המשרד לאחד ממוקדי הכוח החזקים ביותר בברית המועצות. עיקר מאבקם של הטרויקה היה כנגד לאון טרוצקי, איש אמונו של לנין וקומיסר הצבא, שנדחק במהרה לשוליה הפוליטיקה הסובייטית ובסופו של דבר נרצח בגלות ב־1939. סטלין המשיך לבסס את שלטונו, ועד סוף שנות ה־20 הוא הפך למנהיגה הרודני והיחיד של ברית המועצות, כשהוא דוחק את כל יריביו ושותפיו בעבר. תפקיד המזכיר הכללי הפך למנהיגה דה פקטו של ברית המועצות, וכזה הוא יישאר עד 1990.
מדיניותו הכלכלית של סטלין הייתה נסיגה ממדיניותו של לנין, וכללה תיעוש מהיר, הלאמה של כל התעשיות הפרטיות, וקולקטיביזציה של החקלאות, תוכניות שגרמו לרעב המוני (במיוחד באוקראינה) ולוו בדיכוי המוני של מעמד האיכרים ("הקולאקים"). כמנהיג הפוליטביורו (הרשות המבצעת של המפלגה), סטלין ביסס את כוחו המוחלט במדינה בשנת 1938, לאחר הטיהורים הגדולים, סדרה של מסעות רצח, דיכוי והגלייה פוליטיים. עוד לפני כן, בקונגרס המפלגה ה־17 ב־1934, סטלין לא נבחר מחדש למזכיר המפלגה והתפקיד הוזכר לאחר מכן לעיתים נדירות בלבד. הוא שלט כעת במפלגה ובממשלה מכוח אישיותו וכוחו הפוליטי בלבד. במאי 1941 נטל סטלין את תפקיד יו"ר מועצת הקומיסרים העממים של ברית המועצות, תפקיד ראש הממשלה דה יורה, בו החזיק עד אז ויאצ'סלב מולוטוב (שירש את ריקוב בדצמבר 1938). ביוני 1941 כוחותיה של גרמניה הנאצית פלשו לברית המועצות, וביולי נטל סטלין את תפקיד קומיסר ההגנה העממי. תחת פיקודו, עצר הצבא האדום את הגרמנים סמוך למוסקבה בדצמבר 1941. עד 1943 הפכה ההגנה להתקפת נגד שהסתיימה בניצחונה המוחלט של ברית המועצות ובעלות בריתה.
לאחר המלחמה, עיצב סטלין את מזרח אירופה והקים מדינות קומוניסטיות מקומיות באלבניה, בולגריה, גרמניה המזרחית, הונגריה, פולין, צ'כוסלובקיה ורומניה, שהפכו כעת לגוש המזרחי בהנהגתה של ברית המועצות, כעת מעצמת על. בינתיים, תפקיד המזכיר הכללי בוטל רשמית בכנס המפלגה ה־19 ב־1952, אך סטלין (שכעת שלט כיו"ר מועצת הקומיסרים) נותר חבר המזכירות הדומיננטי, ושמר כמובן על כוחו הפוליטי. סטלין מת במרץ 1953, לאחר ששלט יותר מ־29 שנים ושימש כמזכיר הכללי 30 שנים ו־7 חודשים, כמעט מחצית מקיומה של ברית המועצות.
היסטוריה > ברז'נייב (1964–1982)

בתחילת תקופת שלטונו של ברז'נייב, רבים היו סבורים כי הוא מנהיג זמני וכי המפלגה עתידה למנות מנהיג אחר בקרוב. ברז'נייב אכן חלק בתחילה את הכוח הפוליטי יחד עם ראש הממשלה קוסיגין והמזכיר השני ניקולאי פודגורני (שותפו המרכזי להפלת חרושצ'וב), וההנהגה הסובייטית בשנות ה־60 הייתה קולקטיבית יותר מאי פעם. באוקטובר 1964 אסר הוועד המרכזי על אדם יחיד לשמש בו זמנית כמזכיר הכללי וראש הממשלה, על מנת להימנע ממקרה דומה לחרושצ'וב. בינתיים, ניסה אלכסנדר שלפין, ראש הק.ג.ב. לשעבר ויו"ר הוועדה לפיקוח על הממשלה בהווה, למלאות את החלל המנהיגותי ולתפוס את השלטון. ברז'נייב ושותפיו הדיחו את שלפין, והוועדה שבראשה עמד פורקה בדצמבר 1965. בדצמבר 1965 הודח יו"ר נשיאות הסובייט העליון מיקויאן, שתמך באופן חלקי בחרושצ'וב, ובמקומו מונה פודגורני. למעשה, הייתה זו הדחה כפולה, שכן פודגורני שטיפח שאיפות שלטוניות הועבר למשרה טקסית, איבד את רוב כוחו הפוליטי ובסיס התמיכה שלו נשחק בשנים הבאות בהתמדה. קוסיגין נותר דמות חזקה מאוד בממשל, עד כדי כך שבשנת 1967 סבר בטעות הנרי קיסינג'ר כי קוסיגין הוא מנהיגה של ברית המועצות ומי שמתווה את מדיניות החוץ, משום שייצג את ברית המועצות בפסגת גלאסבורו. למעשה היה קוסיגין אחראי גם על הניהול הכלכלי של המדינה, והוא גם ערך מספר רפורמות בשנת 1965 שכונו "רפורמות קוסיגין". אך הדיכוי המזוין של האביב של פראג עמד בעוכריו, שכן הוא גרם לריאקציה בתוך המפלגה ומעבר של מוקדי כוח מידיו של קוסיגין שנפס כרפורמטור, אל ברז'נייב. האחרון הרחיב את יותר את סמכויותיו לאחר מאבק פוליטי קצר עם מיכאיל סוסלוב, המזכיר השני שבא במקום פודגורני. ברז'נייב יצא וידו על העליונה, וסוסלוב נותר בתפקידו עד 1982 ומעולם לא ערער שוב על סמכותו של ברז'נייב.
ברז'נייב וחבריו תמכו בקו המפלגתי הכללי שננקט לאחר מותו של סטלין, אך סברו כי הרפורמות של חרושצ'וב זעזעו את יציבותה של ברית המועצות. ברז'נייב חיזק את סמכותה הריכוזית של מזכירות המפלגה והממשלה על חשבון הוועד המרכזי והפוליטביורו, לעומת חרושצ'וב שטיפח את המנהיגות המקומית וביזר את הכוח הפוליטי. הוא היה מיומן בפוליטיקה הסובייטית הפנימית, לא פעל בפזיזות או בחיפזון, כיבד את עמיתיו ולא חזר על טעויותיו של חרושצ'וב שזלזל בהם. בתחילת שנות ה־70 ביסס ברז'נייב את מעמדו כמנהיגה המוחלט של ברית המועצות, ובמאי 1977 הוא הדיח את פודגורני מהפוליטביורו. פודגורני עדיין נחשב באותה תקופה לאיש השני החזק ביותר בברית המועצות (לאחר ברז'נייב ולפני קוסיגין), והדחתו הפתיעה את העולם וסימלה את כוחו המוחלט של ברז'נייב. חודש לאחר מכן הוא הודח מתפקידו כיו"ר הנשיאות, וברז'נייב עצמו מילא את מקומו. קוסיגין נותר בתפקידו עד 1980 (הוחלף בידי ניקולאי טיחונוב), אך איבד את רוב כוחו הפוליטי זמן רב לפני כן. ברז'נייב היה למעשה מנהיגה של ברית המועצות מתחילת שנות ה־70 עד מותו בנובמבר 1982.
היסטוריה > אנדרופוב וצרניינקו (1982–1985)

בריאותו של ברז'נייב הדרדרה בחורף של 1981–1982, והמזכיר השני סוסלוב בן ה־79 היה נראה כמי שיקבע את זהותו של המנהיג אחרי מותו של ברז'נייב. אך סוסלוב מת בינואר 1982, ובמאי נכנס לתפקיד המזכיר השני יורי אנדרופוב. אנדרופוב היה ראש הק.ג.ב. מאז 1967. כהונתו עמדה בסימן מאבק עז עם שר הפנים ניקולאי שצ'ולוקוב, ידידו של ברז'נייב, שגרם לקרע בין הק.ג.ב. למשטרה הסובייטית. גם עתה, לא חשש אנדרופוב מברז'נייב, וחתר לשליטה בפוליטביורו בסיוע אנשיו בק.ג.ב., תוך שהוא מאשים את ברז'נייב בשחיתות. ברז'נייב מת בנובמבר, ולאחר מאבק שליטה קצר בן יומיים נבחר אנדרופוב למזכיר הכללי. הוא הסתייע לשם כך בק.ג.ב. ובצבא, לאחר שהבטיח לזה האחרון כי לא יקצץ בתקציב הביטחון. יריבו העיקרי, קונסטנטין צ'רניינקו (שהיה איש אמונו של ברז'נייב), נבחר למזכיר השני ולמעשה חלק עמו את השלטון. אנדרופוב בן ה־69, האדם המבוגר ביותר שמונה עד אז למזכיר הכללי, החל בבדק בית יסודי בשורות המפלגה והממשלה שאוישו בידי פקידים מזדקנים. ביוני 1983 הוא נבחר גם ליו"ר הסובייט העליון, תפקיד אותו מילא ברז'נייב מאז 1977.
בריאותו של אנדרופוב התרופפה במהירות במהלך 1983, והוא היה למנהיג הסובייטי הראשון שמחמיץ את חגיגות יום השנה למהפכת אוקטובר. הוא מת בפברואר 1984 מאי ספיקת כליות לאחר שנעלם מעין הציבור מזה חודשים רבים. הדבר המשמעותי ביותר שעשה אנדרופוב במהלך כהונתו היה טיפוחו של פקיד מפלגתי צעיר בשם מיכאיל גורבצ'וב. בנובמבר 1978 מונה גורבצ'וב למזכירות הוועד הכללי, ומאז התקדם באופן מהיר במעלה השלטון והפך ב־1980 לחבר מלא בפוליטביורו. לאחר שברז'נייב מת, מצא בו אנדרופוב בן ברית נאמן בפוליטביורו, והוא אף ניהל באותה תקופה חלק גדול מישיבותיו. גורבצ'וב היה המוציא לפועל העיקרי של מדיניותו של אנדרופוב, ששם לו למטרה להצעיר את כוח האדם המבוגר במפלגה. אנדרופוב ראה בו את יורשו, ואף אמר זאת מפורשות על ערש דווי, אך רבים בוועד המרכזי חששו לתת לגורבצ'וב בן ה־53 את מושכות השלטון. כך קרה, שצ'רניינקו, בן בריתו הוותיק של ברז'נייב בן ה־71, נבחר לאחר דיון ממושך למזכיר הכללי. צ'רניינקו היה במצב בריאותו ירוד, אך הצליח להוביל מדיניות, שהייתה נסיגה מהרפורמות המעטות של אנדרופוב בחזרה אל עידן ברז'נייב. לפי המסורת מהשנים האחרונות, מונה צ'רניינקו באפריל 1984 ליו"ר נשיאות הסובייט העליון. אך כצפוי, לא שרד צ'רניינקו זמן רב מדי בתפקידו, והוא מת במרץ 1985. גורבצ'וב (שמילא את מקומו של צ'רניינקו כמזכיר השני של המפלגה, אך לא נבחר לכך באופן רשמי), היה עתה המועמד המועדף, והוא זכה לתמיכתו של אנדריי גרומיקו, ותיק בעלי הכוח הסובייטים שהיה שר החוץ מאז 1957 (28 שנים). יום למחרת פטירתו של צ'רניינקו, הצביע הפוליטביורו פה אחד על גורבצ'וב לתפקיד המזכיר הכללי. גורבצ'וב בן ה־54, היה המנהיג הצעיר ביותר של ברית המועצות מלבד סטלין, והיחיד שנולד בה.
רשימת מנהיגויות קולקטיביות

בארבע פעמים בהיסטוריה של ברית המועצות – לאחר מותם של ולדימיר לנין ויוסיף סטלין, לאחר הדחתו של ניקיטה חרושצ'וב, ותקופת שלטונו של קונסטנטין צ'רניינקו – היא לא נשלטה על ידי מנהיג יחיד, אלא על ידי אוליגרכיה הידועה בשם טרויקה (טריומווירט), משום שהשלטון התחלק בין שלוש דמויות ראשיות בפוליטביורו.
| שליטים (תקופת חיים) | שליטים (תקופת חיים) | שליטים (תקופת חיים) | תקופת השלטון | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  |  | מאי 1922 ↓ אפריל 1925 | כאשר ולדימיר לנין סבל בפעם הראשונה משבץ במאי 1922, הורכבה טרויקה זמנית ששלטה במקומו שהורכבה מסגן ראש הממשלה לב קמנייב, המזכיר הכללי יוסיף סטלין ויו"ר הקומינטרן גריגורי זינובייב. במרץ 1923 קיבלה הטרויקה את השליטה במדינה, לאחר שלנין איבד את יכולת התפקוד בעקבות שבץ שלישי. לאחר מותו של לנין המשיכה הטרויקה לשלוט באופן קולקטיבי, עד שהתפרקה סופית באפריל 1925 בעקבות התנגדותם של קמנייב וזינובייב למדיניות סוציאליזם בארץ אחת של סטלין. בסופו של דבר הפך סטלין לרודן יחיד, ושני שותפיו לשלטון נרצחו במהלך הטיהורים הגדולים. |
| לב קמנייב (1883–1936) | יוסיף סטלין (1878–1953) | גריגורי זינובייב (1883–1936) | מאי 1922 ↓ אפריל 1925 | כאשר ולדימיר לנין סבל בפעם הראשונה משבץ במאי 1922, הורכבה טרויקה זמנית ששלטה במקומו שהורכבה מסגן ראש הממשלה לב קמנייב, המזכיר הכללי יוסיף סטלין ויו"ר הקומינטרן גריגורי זינובייב. במרץ 1923 קיבלה הטרויקה את השליטה במדינה, לאחר שלנין איבד את יכולת התפקוד בעקבות שבץ שלישי. לאחר מותו של לנין המשיכה הטרויקה לשלוט באופן קולקטיבי, עד שהתפרקה סופית באפריל 1925 בעקבות התנגדותם של קמנייב וזינובייב למדיניות סוציאליזם בארץ אחת של סטלין. בסופו של דבר הפך סטלין לרודן יחיד, ושני שותפיו לשלטון נרצחו במהלך הטיהורים הגדולים. |
ראו גם

פוליטיקה של ברית המועצות
המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות
שליטי רוסיה
לקריאה נוספת

Armstrong, John Alexander (1986). Ideology, Politics, and Government in the Soviet Union: An Introduction. University Press of America. ASIN B002DGQ6K2.
Brown, Archie (1996). The Gorbachev Factor. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-827344-8.
Brown, Archie (2009). The Rise & Fall of Communism. Bodley Head. ISBN 978-0061138799.
Fursenko, Aleksandr (2006), Khrushchev's Cold War, W.W. Norton & Co., ISBN 978-0-393-05809-3
Ginsburgs, George; Ajani, Gianmaria & van den Berg, Gerard Peter (1989). Soviet Administrative Law: Theory and Policy. Brill Publishers. ISBN 978-0792302889.
Kelly, Catriona (2007), Children's world: growing up in Russia, 1890–1991, Yale University Press, p. 147, ISBN 978-0-300-11226-9
Khrushchev, Nikita (2004),  Khrushchev, Sergei (ed.), Memoirs of Nikita Khrushchev, Volume 1: Commissar, The Pennsylvania State University Press, ISBN 978-0-271-02332-8
Khrushchev, Nikita (2006),  Khrushchev, Sergei (ed.), Memoirs of Nikita Khrushchev, Volume 2: Reformer, The Pennsylvania State University Press, ISBN 978-0-271-02861-3
Khrushchev, Nikita (2007),  Khrushchev, Sergei (ed.), Memoirs of Nikita Khrushchev, Volume 3: Statesman, The Pennsylvania State University Press, ISBN 978-0-271-02935-1
Khrushchev, Sergei (2000), Nikita Khrushchev and the Creation of a Superpower, The Pennsylvania State University Press, ISBN 978-0-271-01927-7
McNeal, Robert (1975). The Bolshevik Tradition: Lenin, Stalin, Khrushchev, Brezhnev. Spectrum. ASIN B001VLGRB8.
Rappaport, Helen (1999). Joseph Stalin: A Biographical Companion. ABC-CLIO. ISBN 978-1576070840.
Reim, Melanie (2002). The Stalinist Empire. Twenty-first Century Books. ISBN 978-0-7613-2558-1.
Service, Robert (2003). A History of Modern Russia: From Nicholas II to Vladimir Putin. Harvard University Press. ISBN 0-674-01801-X.
Service, Robert (2009). History of Modern Russia: From Tsarism to the Twenty-first Century (3 ed.). Penguin Books Ltd. ISBN 978-0674034938..
Taubman, William (2003), Khrushchev: The Man and His Era, W.W. Norton & Co., ISBN 978-0-393-32484-6
Tompson, William J. (1995), Khrushchev: A Political Life, St. Martin's Press, ISBN 978-0-312-12365-9
הערות שוליים

↑  Armstrong 1986, p. 169.
↑  Armstrong 1986, p. 165.
↑  Armstrong 1986, p. 98.
↑  Armstrong 1986, p. 93.
↑  Ginsburgs, Ajani & van den Berg 1989, p. 500.
↑  Armstrong 1986, p. 22.
↑  Brown 1996, p. 195.
↑  Brown 1996, p. 275.
↑  Brown 1996, p. 196.
↑  Tompson 1995, p. 114.
1 2  Taubman 2003, p. 245.
↑  Tompson 1995, p. 121.
↑  Khrushchev 2006, p. 186.
↑  Tompson 1995, p. 123.
↑  Taubman 2003, p. 258.
↑  Taubman 2003, pp. 260–264.
↑  Fursenko 2006, pp. 15–17.
↑  Tompson 1995, p. 141–42.
↑  Taubman 2003, p. 16.
↑  McNeal 1975, p. 164.
↑  Reim 2002, pp. 18–19.
↑  Rappaport 1999, pp. 141 & 326.
↑  Rappaport 1999, p. 140.
↑  Brown 2009, p. 59.
↑  Rappaport 1999, p. 325.
| שליטי רוסיה |
| --- | --- | --- |
| נסיכי נובוגרוד | רוריק • אולג |  |
| נסיכי קייב | אסקולד ודיר • אולג • איגור • אולגה • סוויאטוסלאב הראשון • יארופולק הראשון • ולדימיר הראשון "הקדוש" • סוויאטופולק הראשון • יארוסלאב הראשון • סוויאטופולק הראשון • יארוסלאב הראשון • איזיאסלאב הראשון • וסלאב • איזיאסלאב הראשון • סוויאטוסלאב השני • וסבולוד הראשון • איזיאסלאב הראשון • וסבולוד הראשון • סוויאטופולק השני • ולדימיר השני • מסטיסלאב הראשון • יארופולק השני • ויאצ'סלב הראשון • ווסוולוד השני • איגור השני • איזיאסלאב השני • יורי הראשון • ויאצ'סלב הראשון • איזיאסלאב השני • יורי הראשון • איזיאסלאב השני • ויאצ'סלב הראשון • רוסטיסלאב הראשון • איזיאסלאב השלישי • יורי הראשון • איזיאסלאב השלישי • מסטיסלאב השני • רוסטיסלאב הראשון • איזיאסלאב השלישי • רוסטיסלאב הראשון • ולדימיר השלישי • מסטיסלאב השני |  |
| נסיכי ולדימיר | אנדרי בוגולובסקי • מיכאל הראשון • יארופולק השלישי • מיכאל הראשון • וסבולד השלישי • יורי השני • קונסטנטין מרוסטוב • יורי השני • יארוסלאב השני • סוויאטוסלאב השלישי • מיכאל חורובריט • סוויאטוסלאב השלישי • אנדרי השני • אלכסנדר נבסקי • יארוסלאב השלישי • וסילי הראשון • דמיטרי • אנדרי השלישי • דמיטרי • אנדרי השלישי • מיכאיל • יורי השלישי • דמיטרי • אלכסנדר • אלכסנדר מסוזדל • איוואן הראשון |  |
| נסיכי מוסקבה | דניאיל • יורי • איוואן הראשון "שק הכסף" • סמיון איוואנוביץ' • איוואן השני "האדום" • דמיטרי דונסקוי • וסילי הראשון • וסילי השני • איוואן השלישי "הגדול" • וסילי השלישי • איוואן הרביעי "האיום" |  |
| צארים של רוסיה | איוואן הרביעי "האיום" • פיודור הראשון • בוריס גודונוב • פיודור השני • דמיטרי הכוזב הראשון • דמיטרי הכוזב השני • וסילי שויסקי • מיכאיל הראשון • אלכסיי הראשון • פיודור השלישי • איוואן החמישי • פיוטר הראשון "הגדול" |  |
| קיסרי רוסיה | פיוטר הראשון "הגדול" • יקטרינה הראשונה • פיוטר השני • הקיסרית אנה • איוואן השישי • הקיסרית יליזבטה • פיוטר השלישי • יקטרינה השנייה "הגדולה" • פאבל הראשון • אלכסנדר הראשון "המנצח" • ניקולאי הראשון • אלכסנדר השני "המשחרר" • אלכסנדר השלישי • ניקולאי השני |  |
| שליטי ברית המועצות | גאורגי לבוב • אלכסנדר קרנסקי • ולדימיר לנין • יוסיף סטלין • גאורגי מלנקוב • ניקיטה חרושצ'וב • ליאוניד ברז'נייב • יורי אנדרופוב • קונסטנטין צ'רניינקו • מיכאיל גורבצ'וב |  |
| נשיאי הפדרציה הרוסית | בוריס ילצין • ולדימיר פוטין • דמיטרי מדבדב • ולדימיר פוטין |  |
פשרת לוקסמבורג

פשרת לוקסמבורג הייתה פשרה אליה הגיעו המדינות החברות בקהילה הכלכלית האירופית בינואר 1966, במטרה לפתור את משבר הכיסא הריק.
משבר הכיסא הריק

ביולי 1965, נקט שארל דה גול צעד אשר טלטל את הקהילה הכלכלית האירופית, כהתנגדות למספר הצעות מאת הנציבות האירופית בהנהגת וולטר האלשטיין. בהתאם להתפתחות המהירה של הקהילה בנושאי אינטגרציה של השוק הכלכלי והרצון לקדם את האינטגרציה האזורית, הגישה הנציבות הצעה להאיץ את קצב הסרת מסי המכס על תנועת סחורות בגבולות הקהילה (המדינות החברות). מה שהביא להתנגדותו של דה גול היה שהנציבות טמנה הצעות נוספות בעלות השפעה רבה בצל הצעה זאת, ביניהן: ראשית, להעביר את הכנסת המיסים על ייבוא סחורה מחוץ לקהילה, לתקציב הקהילה, במקום דמי חברות מדינתיים, ובכך למעשה ליצור מקור הכנסה עצמאי למוסדות הקהילה. שנית, הרחבת הסמכות התקציבית של הפרלמנט האירופי. שלישית, בהתאם לאמנת רומא שקבעה כי לאחר איחוד המכסים, הצבעות במועצת השרים בנוגע להצעות מאת הנציבות, יתקבלו על פי רוב מיוחס במקום בפה אחד.
דה-גול התנגד נחרצות לחבילה הצעות זאת, משום שראה בכך ניסיון לפגוע בריבונות של צרפת במסווה של קידום מדיניות החקלאות המשותפת (CAP) בה תמך והייתה בעלת אינטרס גבוה לצרפת, בעוד שאר המדינות החברות תמכו בחבילה זו, ובשל חוסר הרצון של שאר המדינות החברות לפצל את ההצעה של הנציבות למספר הצעות נפרדות, הסיגה צרפת את נציגיה מהמועצה, וכך נותר כיסא ריק.
ההשלכות של משבר זה היו עמוקות והביאו את הקהילה למצב של שיתוק והקפאת הפעילות עד שיגיעו לפשרה בנושא. פשרה זו נחתמה בינואר 1966, תחת השם 'פשרת לוקסמבורג'.