הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1924
מועמדים > מועמדים דמוקרטיים

שגריר ארצות הברית בבריטניה ג'ון דייוויס מוירג'יניה המערבית
מזכיר האוצר לשעבר ויליאם גיבס מקאדו מקליפורניה
מושל ניו יורק, אל סמית'
הסנאטור אוסקר אנדרווד מאלבמה
הניצחונות בבחירות 1922 גרמו לדמוקרטים רבים לחשוב שהם יוכלו להשיב לעצמם את השלטון, ושמועמד פופולרי כמו ויליאם גיבס מקאדו מקליפורניה, שיכול היה לזכות בתמיכת הפועלים ותומכי וילסון, יוכל לנצח בבחירות. השערוריות בממשל הרדינג רק הגבירו את ההתלהבות, אף על פי שכמה דמוקרטים גם הם היו מעורבים שם. מותו של הרדינג ועלייתו של קולידג' מנעו פגיעה ברפובליקנים, אבל הדמוקרטים האמינו עד לוועידה שהם יכולים לנצח.
מקאדו בן השישים הוביל מיד, הוא היה פופולרי בקרב העובדים בשל תפקודו במהלך המלחמה וגם היה החתן של וילסון, מה שזיכה אותו בנקודות זכות אצל תומכי וילסון. אבל בתחילת 1924, מערכת היחסים שלו עם כמה מהמעורבים בשערוריות הרדינג פגעה בו. אחרי התפטרותו ב-1918, קשריו עם אדוארד דוני היו לו לרועץ: הוא ייצג אותו בבית המשפט תמורת מאה אלף דולר, בנוסף לשכר קבוע. עוד חלק מהעסקה קבע שמקאדו יקבל עוד מיליון דולר אם הממשלה המקסיקנית תגיע להסכם טוב עם דוני בנוגע לשדות הנפט שלו בטקסס.
הפרשה עם דוני הקטינה את רצונו של מקאדו להתמודד על הנשיאות. בפברואר, הקולונל אדוארד האוס הפציר בו לפרוש. רבים קיוו שלאחר הבחירות המקדימות סיכויו ישתפרו. ויליאם ג'נינגס ברייאן, שתמך במקאדו, טען שהפרשה פגעה בו. רבים מתומכיו טענו שהוא כבר לא מתאים למועמדות. בנוסף לכך, רבים בציבור טענו ב-1918 שהיבחרו לנשיא תהיה רעה. הם טענו שהוא רוצה להילחם במקסיקו ובגרמניה, ושהפריד עובדים לפי גזעים במשרדו. הליברלים טענו שניסה לזכות בתמיכת הציבור, והצביעו על כך שהיה מוכן לשלם מהר את הבונוס ליוצאי הצבא.
רוב ההתנגדות למקאדו מצד הדמוקרטים העירוניים והליברליים התרחשה מכיוון שהקו קלוקס קלאן תמכו בו. ג'יימס קוקס, המועמד הדמוקרטי ב-1920, טען שמקאדו קרוב מדי לקלאן. תומכיו טענו שמקאדו בסך הכל ניסה לשמור על שתיקה כי נזקק לתמיכה. מקאדו טען שהוא מתנגד לדעות קדומות, אבל הליברלים בציבור העדיפו את מועמדותו של לה פולט. מקאדו נפגע עוד יותר ב-3 בפברואר 1924, עם מותו של וילסון (שבאופן אירוני, חי גם אחרי שמחליפו בבית הלבן מת). בתור חותנו של מקאדו, הוא היה יכול לתמוך בו בעניין חבר הלאומים.
מקאדו עדיין המשיך במסע הבחירות שלו, וזכה בקלות מול מועמדים פחותים יותר ממנו, בעיקר בגלל תמיכתו בחוק היובש ותמיכת הקלאן.
ניצחונותיו עזרו למקאדו לקבל תמיכה פיננסית מתורמי המפלגה, וחיזקו את החלטתו של המושל אל סמית' מניו יורק, שהיה צעיר בעשר שנים ממקאדו, לנסות לזכות במועמדות ולא רק לחסום את מקאדו בשם מנהיגי המפלגה מהמזרח. הבחירות המקדימות הללו גרמו לפילוג קשה במפלגה, אבל גם חיזקו את מקאדו: הכפריים, תומכי הקלאן ותומכי חוק היובש תמכו בו כדי לחסום את סמית'. הקלאן התנגד לכל מועמד מלבד מקאדו, במיוחד לסמית', שהיה, לטענתם, קתולי מ"ג'ו יורק" (כינוי גנאי בעקבות המיעוט היהודי בניו יורק). הבחירות רק חשפו את הפיצול במפלגה שאיים לקרוע אותה. המהגרים העירוניים והליברלים, שהתנגדו לתוכניותיו של מזכיר האוצר מלון ותמכו במקאדו, התרחקו יותר ממנו, והפיצול העירוני-כפרי עלה על הכל.
התחרות בין מקאדו וסמית' גרמה לדילמה בוועידה הדמוקרטית הלאומית. דחיית מקאדו לטובת סמית' תוביל לרגש אנטי-קתולי ולאבדן מיליוני קולות בטוחים בדרום. אבל דחיית סמית' לטובת מקאדו תפגע בקתולים, שהיו שישה עשר אחוזים מהאוכלוסייה ותמכו בדמוקרטים בדרך כלל. הבחירה הייתה גורלית.
ניו יורק נבחרה לארח את הוועידה הדמוקרטית של 1924, בעיקר מפני ששלושה עשר מועמדים רפובליקניים מהמדינה איבדו את כיסאותיהם בבחירות ב-1922 בניו יורק. תומכי חוק היובש התנגדו לניו יורק, אבל מקאדו הסכים לבחור בה, לפני שסמית' הפך לאיום רציני עבורו. מדינתו המאמצת של מקאדו, קליפורניה, אירחה את הדמוקרטים ב-1920.
הוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1924 התכנסה מ-24 ביוני עד ל-9 ביולי, והשאלה האם לגנות את הקו קלוקס קלאן הייתה חשובה. מקאדו שלט בשלוש מתוך ארבע מהוועדות במפלגה, כולל הוועדה שתפקידה היה להחליט על המצע. רוב החברים החליטו לא לגנות את הקלאן- אף על פי שהם כן גינו דעות קדומות וחוסר סובלנות. סמית' לא רצה לנפח את העניין, אבל תומכיו רצו לגרום למקאדו להזדהות עם הקלאן ולנצח אותו במאבק. הם דרשו גינוי הקלאן.
ויליאם ג'נינגס ברייאן, שניסה לשמור על המפלגה, טען שכל העיסוק בקלאן רק מחזק אותו, ושעדיף להימנע מהנושא. ברייאן גם האמין שגינוי הקלאן יפגע במקאדו. ברוב זעום, הקלאן הצליח להימנע מגינוי. ונדל וילקי, המועמד הרפובליקני לנשיאות ב1940, היה ציר דמוקרטי ב-1924 ותמך בגינוי הקלאן.
ב-30 ביוני הוועידה התחילה בהליך בחירת המועמד. מקאדו וסמית' ניסו אסטרטגיות שונות לניצחון. סמית' גרם לכך שחלק מתומכיו יתמכו במקאדו בתחילה, כדי שיגרמו לתחושה שכוחו של מקאדו הולך ופוחת מסיבוב לסיבוב. מקאדו לא הפגין את מלוא כוחו בהתחלה. מפני שבאותו הזמן, המועמד הדמוקרטי היה חייב לזכות בשני שלישים מהקולות כדי לזכות במועמדות, לא מקאדו ולא סמית' הצליחו לנצח. הפיצול במפלגה מנע בחירה של אחד מהם. מקאדו לא תמך בחוק שני השלישים, אבל תומכיו רצו לשמור על זכותם להטיל וטו על מועמדותו של סמית'. סמית' מעולם לא קיבל קולות בדרום ויותר מעשרים קולות ממדינות שהיו ממערב למיסיספי. הוא הגיע בשיאו ל-368 צירים מתוך 729 שהיה צריך כדי לזכות במועמדות, אף על פי שהיה מועמד די חזק עבור קתולי. כוחו של מקאדו היה גדול יותר: הוא השיג 528 צירים בסיבוב השבעים. שני המועמדים לא היו באמת חזקים, אלא נבחרו בעיקר בגלל אסטרטגיה של קבוצות במפלגה. שאר הקולות התחלקו בקרב מועמדים אלמוניים ומקומיים שקיוו לזכות מן ההפקר. הם סירבו לפרוש כל עוד הוועידה הייתה כל כך מפולגת.
שני הפלגים התחילו להתייאש. כמה תומכי מקאדו פנו אל פרנקלין דלאנו רוזוולט כדי שישכנע את סמית' להיות הסגן של מקאדו. אנשי הטמאני הול ניסו למשוך את הוועידה עד שהאנשים מחוץ לניו יורק יאלצו לעזוב בעקבות המחירים של המלונות. ההתנגדות של הצירים מניו יורק לדרום, בעיקר לברייאן, רק גרמה לדרומיים להיות נחושים יותר. מקאדו וברייאן ניסו להעביר את הוועידה למקום אחר. תומכי מקאדו אף ניסו להעביר חוק שיגרום להדחת מועמד אחד בכל סיבוב עד שיישארו רק חמישה, אבל צירי סמית' ואלו שתמכו במועמדיהם המקומיים התנגדו. סמית' הציע שכל הצירים ישוחררו ממחויבויותיהם- ומקאדו נטה להסכים לכך בתנאי שיבוטל חוק שני השלישים- אף על פי שסמית' ציפה לכך שהצירים מאילינוי ומאינדיאנה, שנשלטו בידי מנהיגי מפלגה שתמכו בו, יישארו אצלו. תומכי סמית' סירבו לוותר, ולא היו מוכנים שמקאדו יהיה מועמד. הסיבוב השישים ואחת, ששבר שיא מבחינת אורך הסיבובים, לא היה זמן לוותר.
נראה היה שסמואל רלסטון, סנאטור מאינדיאנה, יהיה מועמד של פשרה. גם הקלאן ואנשי מקאדו היו מוכנים לתמוך בו. הוא התנגד לגינוי הקלאן. מקאדו גם הוא תמך בו, ואפילו היה מוכן לפרוש אם תומכי סמית' יתמכו בו. היו לו מעט אויבים, ותמיכה רחבה. הוא עבר את ג'ון דייוויס והגיע למקום השלישי בסיבוב ה-52. אולם התומכים במקאדו ובסמית' סירבו לוותר. ב-8 ביולי, רלסטון השיג 93 קולות בסיבוב ה-87, שהיו בעיקר מאינדיאנה ומיזורי. לפני שהיום נגמר, הוא קיבל 200 קולות, יותר ממה שדייוויס הצליח לקבל בשיאו. רוב הצירים באו ממקאדו, אבל חזרו אליו אחר כך. רבים טענו שרלסטון היה יכול להפוך למועמד אם לא היה פורש ברגע האחרון. רלסטון עצמו היה מבוגר, בן שישים ושש, ומת כעבור שנה.
הוועידה, מותשת לחלוטין, החליטה לבחור בג'ון דייוויס, מועמד פשרה שזכה במאה ושלושה קולות בסיבוב השלישי. סמית' ומקאדו פרשו שניהם. לתפקיד סגן הנשיא נבחר צ'ארלס ברייאן, אחיו של ויליאם ג'נגינס ברייאן, ומושל נברסקה, שזכה למעט יותר משני השלישים שנזקק להם. השילוב בין עורך הדין מוול סטריט למועמד הרדיקלי והכפרי לא יצר איזון אלא תחושה מפולגת, וצירים רבים שלא הכירו את דייוויס זיהו אותו כשמרן בגלל קיצוניותו של ברייאן.
בנאום הניצחון, דייוויס הבטיח שיאכוף את חוק היובש, אבל שמרנותו הובילה אותו לתמוך בחירות אישית ובזכויות המדינות, ולכן הוא נחשב למתנגד לחוק.