יצחק רבין
קריירה צבאית > מלחמת העצמאות

זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, בראשית דצמבר 1947, מינה אלון את רבין לאחראי על גזרת ירושלים במטה הפלמ"ח, וכך פיקד רבין למעשה על חזית הדרך לירושלים, כשלרשותו עמדו שני גדודי פלמ"ח חדשים, שהורכבו מאנשי מילואים (רזרבה): הגדוד החמישי בפיקודו של שאול יפה והגדוד השישי בפיקודו של צבי זמיר. בסוף מרץ 1948 החליפו בתפקיד פקודו, שאול יפה. במרץ 1948, בפיקודו של רבין ובהנחיית המטה, בוצע ארגון מחדש של הפלמ"ח, שהתחלק לשלוש חטיבות: חטיבת הנגב בפיקודו של שריג, חטיבת יפתח בפיקודו של אלון וחטיבת הראל בפיקודו של רבין, כשהוא בן 26 בלבד.
החטיבה בפיקודו השתתפה בקרבות העזים על הדרך לירושלים ובתוך העיר, בקרבות שייח' ג'ראח, קטמון והר ציון. במהלך המערכה המוקדמת במלחמה נגד הארגונים המיליטנטיים הפלסטיניים, היה על חטיבתו של רבין לשמור על פרוזדור ירושלים וארבעת יישובי גוש עציון המבודדים בפרט. במרץ נעצרה התנועה לירושלים, לאחר אבדות קשות שנגרמו לשיירה שהתקדמה לעברה מקיבוץ חולדה. החלה התארגנות נרחבת למבצע פריצת הדרך לירושלים והסדר מצב בחזית שיאפשר מעבר בטוח של שיירות אספקה לעיר. רבין טען מאוחר יותר כי היו שני גורמים מקדימים שהביאו להצלחתו של מבצע נחשון לפריצת הדרך לירושלים: המתקפה של כוח חטיבת גבעתי על כוחות חסן סלאמה, שגרמה להרתעה וריתקה כוחות אלו לאזור רמלה, וקרב הקסטל שבמהלכו נפל מנהיג המיליציה הערבית עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, החלה פלישה של צבאות מדינות ערב לשטחי ארץ ישראל, ובמסגרתה תקף הלגיון הערבי את ירושלים. חטיבת 'הראל' הייתה נתונה במחסור של כוח אדם ואספקה, ויתרה מזאת היה על רבין לפצל את כוחותיו ולשלוח תגבורת של חלק מאנשיו להגנת העיר העתיקה בירושלים. התגבורת לא הצליחה לשנות את מאזן הכוחות, והמצור על הרובע היהודי בעיר נמשך. לנוכח המצב בחזית, הועברו כוחות מחטיבת 'יפתח' מהגליל לתמוך ב'הראל'. רבין פיקד על כיבושה מחדש של רמת רחל מידי הכוח הירדני-מצרי, והיה מעורב בפריצת דרך בורמה. לימים כתב רבין על חוויותיו מאותה תקופה ב"מערכות". הפיקוד הכללי על גזרת ירושלים הוטל על דוד מרכוס (המכונה "מיקי סטון"), וחטיבת 'יפתח' כולה הועברה לחזית המרכז.
בתחילת יוני, לקראת ההפוגה הראשונה, נקרע הפיקוד בין אלון, שתמך במתקפה על רמאללה, לראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שטען כי כיבוש לטרון על פרשת הדרכים לירושלים הוא היעד המועדף. לנוכח כישלון המתקפה על לטרון והאבדות הקשות שהסבה, הגיעו מרכוס, רבין ואלון למסקנה כי ההשתלטות על לטרון בלתי אפשרית ללא התארגנות מחודשת של הכוחות. כאשר נשלח רבין להסביר את המצב לבן-גוריון, האחרון רתח והתפרץ, ואף איים כי "צריך לירות ביגאל אלון" (בו הוא ראה יריב פוליטי). לבסוף היה על בן-גוריון להסכים כיוון שהמפקדים למעשה קבעו עובדה בשטח.
בזמן ההפוגה הראשונה נקלע רבין במקרה למטה הפלמ"ח שנמצא במלון ריץ, מרחק קצר מחוף תל אביב, בעת שעלתה מולו הספינה אלטלנה על שרטון. כמפקד הבכיר בשטח קיבל רבין את הפיקוד על הגנת מטה הפלמ"ח. הוא ביצע את הוראתו של בן-גוריון לירות לעבר הספינה אם לא תיכנע, והורה לירות אש לעברה. הירי על האונייה המשיך גם לאחר שנפגעה על ידי פגז תותח, והוחל בפינוייה. כאשר אנשי האצ"ל תקפו את המלון הורה רבין לזרוק לעברם רימונים, ואף זרק בעצמו שישה. בשנת 1977 אמר רבין: "זה היה היום הכי שחור שלי. האמנתי בשליחות וגם קיבלתי פקודה מבן-גוריון לבצע – ופקודות צריך לבצע, מה גם שלא הייתה כל ברירה".
לאחר ההפוגה היה רבין סגן מפקד מבצע דני, שבמהלכו נכבשו הערים רמלה ולוד, וכן נמל התעופה בה. מבצע זה היה הגדול ביותר עד אז, וכלל כוחות בסדר גודל של כארבע חטיבות. במהלך המבצע, בשעה שרבין ואלון נסעו מהמפקדה ביאזור להערכת מצב בשדה הקרב, עלתה המכונית על מוקש ישראלי שהופעל ורבין נפצע ונחבל ברגלו. המבצע נחל הצלחה חלקית, כיוון שהמטרה הראשונית הייתה השתלטות על ציר לוד-רמלה וציר לטרון-רמאללה. בסופו של המבצע שוחררו רק לוד ורמלה אך נפתחה דרך עקיפה לירושלים ("כביש הגבורה") שהפחיתה מחשיבות הלגיון הערבי שעיקר כוחותיו נסוגו צפון-מזרחה לעבר רמאללה והפחיתה גם מחשיבות לטרון כצומת דרכים מרכזית בחזית.
בהמשך המלחמה פעל כקצין המבצעים של חזית המרכז, ולאחר מכן כקצין המבצעים של חזית הדרום וכסגנו של מפקד החזית יגאל אלון. במסגרת זו השתתף בתכנון ובביצוע מבצעי התקיפה רחבי ההיקף של צה"ל בשלהי מלחמת העצמאות, ובהם מבצע יואב, שפתח את הדרך לנגב ובו נכבשה באר שבע, ומבצע חורב, שמטרתו הייתה להוציא את הצבא המצרי משטחי ארץ-ישראל ולשפר עמדות לקראת משא ומתן. במהלך מבצע חורב אלון ניסה להשתלט על עוג'ה אל-חפיר בדרך הפתעה לא צפויה, וחיפש אחר דרך נבטית עתיקה שהייתה מסומנת במפות שונות. אלון שלח את רבין ביחד עם אנשי חזית הדרום ואנשי חיל ההנדסה לסייר בדרך ולהעריך את המסוגלות לחצות אותה. רבין שב לאלון עם מסקנה כי בקושי רב אכן ניתן לחצות את הדרך. כוחות צה"ל נעו באיטיות והמתקפה הראשונית של גדוד חטיבה 8 נחלה כישלון בהנסת חיל המצב המצרי. רק בבוקר 7 בדצמבר ביצעו כוחות החטיבה מתקפה חוזרת והפילו את המוצב. בסוף דצמבר פתחו הכוחות בחזית במבצע חורב, פרצו לעומק סיני ונעו צפונה על ציר הדרכים עד אל-עריש, תוך איגוף רצועת עזה. הצלחת המבצע הובילה לתחינה מצרית להפסקת אש.
לקראת תום המלחמה השתתף בשיחות רודוס, שדנו בהסכמי שביתת נשק בין ישראל למצרים, מכיוון שאלון לא רצה לקחת חלק בשיחות. רבין שב לישראל לפני חתימת ההסכם, לקראת מבצע עובדה, בעקבות הסתייגות מתוכן ההסכמות. רבין ביקר את הנכונות הישראלית לפירוז אזור ניצנה. הוא טען שישראל ויתרה למצרים יתר על המידה וביקש שלא להיות חתום על ההסכם. באוגוסט 1949 מונה לממלא מקום ומפקד בפועל של חזית הדרום במקום אלון, אך לאחר חודשיים פינה את מקומו למשה דיין, שהתמנה לתפקיד קבע בעקבות היריבות הפוליטית בין אלון לבן-גוריון. רבין מונה למפקד חטיבת הנגב, אולם עד מהרה החטיבה פורקה כחלק מפירוק הפלמ"ח.