עבדות באימפריה העות'מאנית
עבדים בהרמון הסולטאן

מעט מאוד ידוע למעשה על הרמון הסולטאן, והרבה מהדיווחים עליו מבוססים על השערות ודמיון. יש שתי סיבות עיקריות להיעדר דיווחים מדויקים בנושא. הראשונה היא המחסום הפיזי שהטילו אנשי החברה העות'מאנית על כניסה להרמון ובגלל שנכפתה שתיקת מקורבים. השנייה היא שכל הדיווחים מתקופה זו הם מנוסעים אירופאים, שגם לא היו בקיאים במידע, וגם לא הייתה להם גישה למה שקורה בתוך ארמון הסולטאן בשל היותם זרים לא מוסלמים (כאפר).
למרות זאת, סיפורים שערורייתיים על הרמון הסולטאן והמנהגים המיניים של הסולטאנים היו פופולריים, גם אם הם לא היו נכונים. דיווחים מהמאה ה-17 שאבו הן ממגמה חדשה יותר, מהמאה ה-17, כמו גם מסגנון מסורתי יותר של מספר היסטוריה; הם הציגו מראית עין של הכחשת דיווחים קודמים וחשיפת אמיתות חדשות, תוך שהם ממשיכים להפיץ סיפורים ישנים כמו גם ליצור סיפורים חדשים. עם זאת, דיווחים אירופיים של שבויים ששימשו כשומרים בארמון הסולטאן, והדיווחים, השליחות והמכתבים של שגרירים תושבי איסטנבול, של מזכיריהם ושל שאר חברי הסוויטות שלהם, מספקים תובנות אמינות יותר מאשר ממקורות אירופיים אחרים, שלרבים מהם הייתה מוטיבציה דתית. בנוסף, מתוך קבוצה זו של מקורות מהימנים יותר, כתבי הוונציאנים במאה ה-16 עלו על כל האחרים בנפח, במידת הכיסוי, בתחכום ובדיוק.
הפילגשים של הסולטאן העות'מאני כללו בעיקר שפחות קנויות. פילגשים של הסולטאן היו בדרך כלל ממוצא נוצרי (בדרך כלל אירופאי, צ'רקסי, אבחזי או גאורגי). האליטות של הרמון האימפריה העות'מאנית כללו נשים רבות, כמו אמו של הסולטאן, פילגשים מועדפות, פילגשים מלכותיות, ילדים (נסיכים/נסיכות) ואנשי מינהל. הצוות האדמיניסטרטיבי של הארמון היה מורכב מקצינות רבות בדרגים גבוהים, שהיו אחראיות על הכשרתן של ג'אריות (אנ') למטלות הבית.
אמו של סולטאן, למרות שמבחינה טכנית הייתה שפחה, קיבלה את התואר רם המעמד "ולידה סולטאן" אשר העלה אותה למעמד של שליטת האימפריה (ראה סולטנות הנשים). אמו של הסולטאן מילאה תפקיד משמעותי בקבלת ההחלטות עבור הרמון הסולטאן. אחת הדוגמאות הבולטות הייתה קסם סולטאן, בתו של כומר נוצרי יווני, ששלטה באימפריה העות'מאנית במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-17. רוקסלנה (הידועה גם בשם Hürrem Sultan), דוגמה בולטת נוספת, הייתה אשתו האהובה של סולימאן המפואר. היסטוריונים רבים החוקרים את האימפריה העות'מאנית, מסתמכים על עדויות עובדתיות של משקיפים על האסלאם של המאה ה-16 וה-17.
הצמיחה האדירה של מוסד ההרמון שחזרה את הקריירה ותפקידיהן של נשים במבנה הכוח של השושלת. היו נשות הרמון שהיו האימהות, הנשים החוקיות, בני הזוג, הקלפסות והפילגשים של הסולטאן העות'מאני. רק כמות קטנה מנשות ההרמון הללו שוחררו מעבדות ונישאו לבני זוגן. הנשים האלה היו: Hurrem Sultan, Nurbanu Sultan, Kosem Sultan, Gulnus Sultan, Bezmialem Sultan ו-Perestu Sultan.
הפילגשים נשמרו על ידי סריסים משועבדים, לעיתים קרובות מאפריקה הפגנית. בראש הסריסים עמד הקיזלר אגה ("אגה של הבנות [שפחה]"). בעוד פרשנות מסוימת של החוק האסלאמי אסרה על סירוס גברים, לנוצרים באתיופיה לא היו הגבלות כאלה; לפיכך, הם שיעבדו את חברי השטחים מדרום ומכרו את הסריסים שהתקבלו לפורטה העות'מאנית. הכנסייה הקופטית-אורתודוקסית השתתפה רבות בסחר בעבדים סריסים. כמרים קופטים כרתו את הפין והאשכים של נערים בסביבות גיל שמונה בניתוח סירוס.
הנערים הסריסים נמכרו אז באימפריה העות'מאנית. רוב הסריסים העות'מאנים סורסו בידי הקופטים במנזר אבו גרבה בהר גבל אטר. נערים שנלכדו באזור האגמים הגדולים באפריקה ומאזורים אחרים בסודן כמו דארפור וקורדופאן, שועבדו, ואז נמכרו ללקוחות במצרים.
בעוד שרוב הסריסים הגיעו מאפריקה, רוב הסריסים הלבנים נבחרו מתוך הדוושירמה, נערים נוצרים שגויסו מהבלקן העות'מאני ומהיוונים האנטוליים. בשונה מהסריסים השחורים, שסורסו במקום מוצאם, הם סורסו בארמון. מספר סריסים ממוצא דוושירמה המשיכו למלא תפקידים חשובים בצבא העות'מאני ובממשלה, כמו הווזירים הגדולים האדים עלי פאשה, סינאן בורוביניץ' והאדים חסן פאשה.