stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב מלץ (בן פישל)
תולדותיו > ראשית חייו

יעקב מלץ נולד בפיוטרקוב טריבונלסקי, פולין, לאפרים פישל מלץ ודבורה ניימן. (אביו היה נינו של האדמו"ר הרופא הפרופ’ רבי חיים דוד ברנהרד הידוע כ"בעל התשובה" מפיוטרקוב, ומצאצאי האדמו"ר אפרים פישל מסטריקוב, אח אמו של אברהם מברך בנצ’קובסקי). קיבל חינוך יהודי חרדי, אך היה גם בעל השכלה עברית וכללית רחבה אותם רכש בעצמו; הצטיין במשחק השח מט.
מלץ פעל בתנועת "צעירי ציון" בפיוטרקוב, מאז הקמתה בוורשה ב-1918. כנציג התנועה לקח חלק פעיל בוועידת היסוד של המפלגה הציונית הסוציאליסטית בפולין ב-1921. בשנה זו, התקיימו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לרשויות המקומיות בפולין העצמאית. ומאז נעשתה תנועת "צעירי ציון" גורם עצמאי בחיים הציבוריים, הכלכליים, הפוליטיים והציונים בעיר ומלץ היה מנהיגה. בשנת 1924 וב-1931 נבחר מלץ לוועד הקהילה היהודית מטעם "צעירי ציון" ולסגן היושב ראש שלה. במשך שנות העשרים היה חבר הוועד של סניף המשרד הארץ ישראלי בעירו. בשנת 1930 היה ממארגני הפגנת מחאה נגד הממשלה בריטניה שגזרה נגד העלייה היהודית לארץ.
משנת 1926 ניהל מלץ את "הבורסה" של פיוטרקוב, פנימייה לעשרות נערים יתומים, בעיקר קורבנות הפוגרום שערכו גייסות גנרל ראול באלאכוביץ בקהילות היהודים בערים ובעיירות בגבול פולין-רוסיה. שימש גם כמורה ומחנך לנערי הפנימייה, ודאג כי יקבלו חינוך והשכלה יהודית וכללית, והכשרה מקצועית במסגרת בית הספר המקצועי "אורט".
משנת 1932 עבד בסניף המרכזי בוורשה. התנדב כאחראי הניהולי של המטבח לנזקקים שהיה ברחוב גרשה 14.
מלץ היה חבר במועצת העיר מ-1919. בשנת 1925 וב-1928 נבחר שוב להיות חבר המועצה העירונית של פיוטרקוב, כנציג "פועלי ציון" - צ"ס. הוא מונה ליושב ראש "הוועדה להיגינה ושמירת בריאות הציבור", וכשופט בבית משפט השלום. העבודה המשותפת של המפלגות הסוציאליסטיות היהודיות והפולניות במועצה הובילו לשיתופי פעולה רחבים. בין השאר, אורגנו הפגנות משותפות באחד במאי ברחבי העיר שכללו השמעת שירים ביידיש ובעברית, והופעת נואמים פולנים ויהודים שדיברו על סולידריות בין עמים. מלץ היה מעורב במועצה העירונית בקידום יוזמות מטיבות עם מצב היהודים בעיר ומוסדותיהם, מונעות ומוחות נגד יוזמות אנטישמיות ואנטי-ציוניות. במהלך כהונתו יזם בהצלחה קריאת רחוב בעיר על שם י"ל פרץ.
ב- 1933 נבחר מלץ על ידי הקונגרס הציוני העולמי הי"ח בפראג לחבר מועצת הסוכנות היהודית.
ב- 1934 נבחר מלץ לחבר וועד קרן היסוד בפולניה.
תולדותיו > בארץ ישראל

עלה לארץ עם משפחתו ב-7 בספטמבר 1936 באניה "ירוזלמה". וחי את מרבית שנותיו בתל אביב. התפרנס כפקיד בתנובה אקספורט, שהוקמה בסמוך להגעתו, ואחר כך בסולל בונה. הוא שרת במשמר האזרחי, שימש כשופט בבית משפט עירוני בתל אביב, והיה פעיל זמן מה במפא"י. אולם מרכז עולמו הייתה הקהילה בפולין: ביתו שימש בית חם ומקום התוועדות לכל יוצאי פיוטרקוב, והוא נחשב כ"מוכתר" של יוצאי עירו.
משנתגלה לו עומק האסון, שפקד את העם היהודי ואת משפחתו בשואה נשבר ליבו והוא קיבל על עצמו לדאוג לפליטי עירו ולשמר את זכר הקהילה. לשם כך הוקם, ב-21 באפריל 1943 "ארגון יוצאי פיוטרקוב והסביבה בישראל", שהוא היה מיוזמיו ומקימיו. ב-18 במאי 1943 נבחר מלץ ליו"ר הראשון של הארגון ושימש בתפקיד זה שנים רבות. במהלך שנים אלו שקד על איסוף מסמכים, תיעוד ומידע בנוגע לעיר ולבניה, יזם את מה שהפך למפעל חייו: "ספר יזכור" של העיר אשר יצא לאור ב-1965 בעריכתו, יחד עם נפתלי לאו-לביא, לשימור הזיכרון של הקהילה שנחרבה בשואה. מלץ גם יזם את הקמת ארכיון קהילת פיוטרקוב, המצוי כיום במרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין- גורן באוניברסיטת תל אביב.
משפחתו

אשתו פריידה לבית הורוביץ, שהייתה כל השנים שותפה נאמנה לפעילותו, נולדה ב-30 במרץ 1890 בפיוטרקוב טריבונלסקי, ונפטרה בתל אביב ב-10 באוקטובר 1973. בתו הבכורה מרי אשת נפתלי רוזנהוך, הייתה אמנית, שרתה ב-ATS ובהגנה בתל אביב, ולמדה במכללת לוינסקי לחינוך. בתו השנייה רות הייתה אחות במקצועה, בתחום בריאות הנפש, בוגרת המחזור הראשון של בית ספר לאחיות בבית החולים הדסה ברחוב בלפור בתל אביב, ובעלת תואר ראשון בסיעוד מאוניברסיטת תל אביב. שרתה כאחות ב"הגנה" בתל אביב. נכדתו זוהר הנה קלינאית תקשורת ופעילה חברתית. גרה בתל אביב.
לקריאה נוספת

יעקב מלץ, נפתלי לאו-לביא, פיוטרקוב - ספר זיכרון פיוטרקוב טריבונאלסקי והסביבה, תל אביב: ארגון יוצאי פיוטרקוב טריבונאלסקי והסביבה, 1965. (צילום כריכת הספר)
יעקב מלץ ז"ל – 20 שנים לפטירתו, הדים, כתב העת של ארגון יוצאי פיוטרקוב טריבונלסקי
לא ציפיתי

| --- | --- |
 סינגל בביצוע סוליקו בהשתתפות קרולינה
 יצא לאור:  2005
 תאריך הקלטה:  2005
 סוגה:  רגאיי, היפ הופ
 שפה:  עברית 
 אורך:  2:48
 
לא ציפיתי הוא סינגל מאת ההרכב המוזיקלי סוליקו בשיתוף עם קרולינה.
רקע

השיר הוא גרסת כיסוי לשירה של הזמרת הג'מייקנית טניה סטיבנס "It's a Pity".
אף על פי שהשיר מעולם לא יצא באופן רשמי, הוא היה לבין המושמעים בתחנות הרדיו באותה השנה והגיע למקום ה-33 במצעד השנתי של גלגלצ.
הערות שוליים

↑  תשס"ה (גלגלצ), באתר פזמונט
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לואיש מאטה

לואיש קרלוס משאדו מאטה (בפורטוגזית: Luís Carlos Machado Mata; נולד ב-6 ביולי 1997 בפורטו שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת פוגון שצ'צ'ין מליגת העל הפולנית.
קריירת מועדונים

מאטה גדל במחלקת הנוער של פורטו. בשנת 2016 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון במסגרת הליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-26 בינואר 2017 הושאל מאטה עד לתום עונת 2016/2017 לפורטימוננסה מהליגה הפורטוגלית השנייה. הוא ערך 17 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-31 באוגוסט 2018 הושאל מאטה למשך עונה אחת לקרטחנה מפרימרה דיויסיון RFEF. הוא ערך 16 הופעות ליגה במועדון במהלך תקופת ההשאלה.
ב-9 ביולי 2020 חתם מאטה על חוזה לשלוש שנים בפוגון שצ'צ'ין מליגת העל הפולנית.
הערות שוליים

↑  FC Porto: Gleison junta-se a Luís Mata no Portimonense באתר Mais Futebol, ‏ 26 בינואר 2017 (בפורטוגזית)
↑  El Cartagena 'pesca' en el mismo puerto באתר La Opinión de Murcia, ‏ 31 באוגוסט 2018 (בספרדית)
↑  Oficial: Luís Mata é reforço do Pogon Szczecin até 2023 באתר Record, ‏ 9 ביולי 2020 (בפורטוגזית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לואיש מאטה".
לואיש לופש

לואיש הנריקש דה בארוש לופש (בפורטוגזית: Luís Henriques de Barros Lopes; נולד ב-16 בפברואר 2000 בליסבון שבפורטוגל), הידוע בכינוי דוק (בפורטוגזית: Duk), הוא כדורגלן פורטוגזי שמוצאו מכף ורדה המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אברדין מליגת העל הסקוטית ובנבחרת כף ורדה.
קריירת מועדונים

לופש גדל במחלקות הנוער של מונטלבארנסש, ספורטינג ליסבון, אואיראש, בלננסש ובנפיקה ליסבון. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של בנפיקה ליסבון במסגרת הליגה הפורטוגלית השנייה, במדיה ערך 42 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים.
ב-15 ביולי 2022 חתם לופש על חוזה לשלוש שנים באברדין מליגת העל הסקוטית. ב-31 ביולי ערך לופש את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 2-0 לסלטיק במסגרת המחזור הראשון לעונת 2022/2023. ב-6 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-1 על סנט מירן במסגרת המחזור השני בליגה.
קריירה בינלאומית

ב-11 ביוני 2022 ערך לופש את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כף ורדה, בהפסד 1-0 לנבחרת אקוודור במשחק ידידות.
כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן

כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן (גרמנית: Christian III. von Pfalz-Zweibrücken; ‏7 בנובמבר 1674 - 3 בפברואר 1735), היה רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד בין השנים 1717–1735 ורוזן פפאלץ-צווייבריקן בין השנים 1731–1735.
ביוגרפיה

כריסטיאן נולד ב-7 בנובמבר 1674 בשטרסבורג, לכריסטיאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד ולקתרינה אגתה, רוזנת ראפולשטיין, בתם של יוהאן יקוב, רוזן ראפולשטיין ואנה קלאודיה מזאלם-קירבורג.
בשנת 1697 התגייס כריסטיאן לצבא הצרפתי, ומונה למפקד הרגימנט האלזסי. בשנת 1699 מתה אמו קתרינה אגתה, רוזנת ראפולשטיין, וכריסטיאן ירש את רוזנות ראפולשטיין. בשנת 1702 הועלה כריסטיאן לדרגת מרשל דה קאמפ, ובשנת 1704 הועלה לדרגת לוטננט גנרל. בשנת 1708 פיקד כריסטיאן על כוחותיו בהצלחה בקרב אודנארד, שהיה חלק ממלחמת הירושה הספרדית.
בשנת 1717 מת אביו כריסטיאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד, וכריסטיאן ירש את רוזנות פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד. בשנת 1731 מת גוסטב, דוכס צווייבריקן, וכריסטיאן ירש את רוזנות פפאלץ-צווייבריקן. בתחילה התנגדו לכך קרובי משפחתו של גוסטב, אולם ב-24 בדצמבר 1733 אושר הדבר בהסכם שנחתם בינו לקרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ במנהיים.
ב-3 בפברואר 1735 מת כריסטיאן בצווייבריקן, ובנו כריסטיאן הרביעי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-21 בספטמבר 1719 התחתן כריסטיאן עם קרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן, בתם של לודוויג קראפט, רוזן נסאו-זארבריקן ופיליפינה הנרייטה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
קרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן (1721–1774), התחתנה עם לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט
כריסטיאן הרביעי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן (1722–1775)
פרידריך מיכאל, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד (1724–1767)
כריסטיאנה הנרייטה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן (1725–1816), התחתנה עם קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט
יעל ארליכמן

| --- | --- |

 לידה:  דצמבר 1954 (בת 69) גבעת ברנר, ישראל 
 מקום לימודים:  המדרשה לאמנות 
 www.erlichmanyael.com
 
יעל ארליכמן (נולדה בדצמבר 1954) היא פסלת ישראלית.
ביוגרפיה

יעל ארליכמן נולדה בשנת 1954 בקיבוץ גבעת ברנר, לנחמה ופנחס (פיני) ויינשטיין. 
אביה היה מפקד בפלמ"ח, מפקד גדוד בצה"ל ומנהל מפעל "רימון" בקיבוץ.
כשהייתה בת 3, עזבה משפחתה את הקיבוץ ועברה להתגורר באפקה. ארליכמן למדה בבית הספר היסודי אלחריזי בתל ברוך, והמורה שלה לציור הייתה הציירת אסתר פרץ-ארד. ארליכמן מציינת את השפעתה האמנותית עליה מאז ועד היום. היא למדה בבית הספר התיכון בגבעת ברנר, ובצבא שירתה בחיל הקשר בשארם א-שייח'.
יעל נישאה ליעקב ארליכמן בשנת 1981, ויש לה שלוש בנות ושני נכדים. היא מתגוררת ברמת השרון.
לימודי אמנות

במשך השנים למדה יעל בשני בתי ספר לאומנות ואף התמחתה אצל פסלים ידועים.
מכון אבני - אמנות
המדרשה לאמנות - תולדות האמנות ורישום
סטודיו אסתר פרץ-ארד - ציור ורישום
סטודיו מרים חורי-גוטהולץ - פיסול
סטודיו כברי - תחריט
ואדים קופטויבסקי - ציור בשמן
יצירתה

בתחילת דרכה האמנותית עסקה יעל בציור, אך בעשרים שנה האחרונות היא מקדישה את זמנה לפיסול. פסלי הברונזה של יעל הם ברובם דמויות של אנשים. יעל נותנת שמות לפסליה כמו - איזבל, שרלוט ועוד, וביחסה זה היא מגדילה את הקסם של הפסלים המואנשים שהיא יוצרת.
יעל יוצקת את פסליה בבית יציקה "אש יציקות" ומעורבת בשלבי היציקה השונים. בסיום התהליך היא משייפת ומלטשת כל פסל בנפרד, וכך גם כשמדובר בסדרה של פסלים, הרי שמראה ההבעה הסופי של כל פסל שונה מעט משל האחר.
יצירתה > תערוכות

מאז שנת 2000 מוצגות עבודותיה של יעל בתערוכות שונות בארץ ובמדינות נוספות, ביניהן ארצות הברית, הולנד ואיטליה. עבודותיה נמכרות לאוספי אמנות ולחברות עסקיות ומוצגות בחללים ציבוריים, בגני תעשייה ובבתים פרטיים. בשנת 2011 הוזמנו מיעל שני פסלי חוץ גדולים מאוד. האחד, "שורשים" - מוצב בגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב, והאחר, "נולדו בדרך", מוצב במלון בראשית הצופה אל מכתש רמון. בשנת 2016 הוצב פסלה "הזורע" בקיבוץ מעברות.
יצירתה > ביקורות

אורית לוטרינגר, אוצרת ומבקרת אמנות, כותבת כי פסליה של יעל מלאי חיים ומשקפים את חדוות היצירה של האמנית. ורדה שטיינלאוף, אוצרת לאמנות במוזיאון תל אביב, מוצאת ביצירתה של יעל ארליכמן קבלת האחר על שונותו, ואף רואה בדמויות של פסליה "מפגש עם עבר מוכר, אך לא לגמרי מזוהה".
יצירתה > פרסים

בדצמבר 2009 הוזמנה יעל להציג את פסליה בביאנלה לאמנות עכשווית בפירנצה, איטליה, שם זכתה בפרס הנשיא ע"ש לורנצו דה מדיצ'י.
גלריה

סולטנה
דיאמנטה
אלגריה
אבבא-ואנט-ג׳מימה
סוטו-וג׳יזל
הערות שוליים

↑  סטודיו יולה, ארליכמן יעל פיסול בברונזה, באתר ארליכמן יעל פיסול בברונזה, ‏2015
↑  סטודיו יולה, ארליכמן יעל פיסול בברונזה סירטונים, באתר ארליכמן יעל פיסול בברונזה, ‏2015
↑  סטודיו יולה, ארליכמן יעל פסלים, באתר ארליכמן יעל פיסול בברונזה, ‏2015
↑  סטודיו יולה, ארליכמן יעל פיסול בברונזה קטלוג, באתר ארליכמן יעל פיסול בברונזה, ‏2015
↑  סטודיו יולה, ארליכמן יעל פיסול בברונזה תערוכות, באתר ארליכמן יעל פיסול בברונזה, ‏2015
↑  אורית לוטרינגר, ארליכמן יעל פיסול בברונזה, יעל ארליכמן, באתר ארליכמן יעל פיסול בברונזה, ‏2009
↑  ורדה שטיינלאוף, על עבודות הפיסול של יעל ארלימן, באתר ארליכמן יעל פיסול בברונזה, ‏2011
↑  וואי נט, כבוד לפסלת ישראלית בביאנלה בפירנצה, באתר ynet, 29 בדצמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009165965105171  ISNI: 0000 0003 6792 653X  LCCN: no2012038214  VIAF: 233453403   WorldCat (עם VIAF): 233453403 
יעל ארליכמן בזמן היצירה
יעל ארליכמן עם הפסל "סוראיה"
יעקב גרונדמן

יעקב (יענקל'ה) גרונדמן (20 ביולי 1939 – 24 במאי 2004) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי. שחקן בני יהודה תל אביב ונבחרת ישראל, ומאמנה של הנבחרת במשותף עם יצחק שניאור בשנים 1988–1992.
ביוגרפיה

גרונדמן נולד בפולין. בזמן מלחמת העולם השנייה, כפעוט בן שלוש, הסתתר גרונדמן יחד עם משפחתו בבור צר ממדים במשך שלוש שנים, תחת אסם של איכר פולני בפרושוביצה. פרט זה בסיפור חייו לא היה ידוע לרעייתו ולבתו עד יום מותו ונחשף רק בעת התחקיר לספר "כדורגל - סיפור אהבה" מאת שלמה אברמוביץ', שיצא לאור ב"טקסטים" הוצאה לאור וחשף את הסיפור ואת התצלום של יענקל'ה, לבוש בפיג'מה, ביום בו יצא מהבור.
גרונדמן החל את הקריירה בבני יהודה תל אביב, שם שיחק כקשר התקפי. הוא ניחן בבעיטה אדירה, הצטיין גם בפעולות הגנתיות והיה מנהיג טבעי בבני יהודה, אף על פי שהיה יוצא דופן כיוצא אירופה בקבוצה שרוב שחקניה באו מעדות המזרח, דבר אשר העניק לו גם את הכינוי: "הפולני". היה שותף לזכיית בני יהודה ב-1968 בגביע המדינה. הוא זומן לנבחרת ישראל על ידי המאמן גיולה מאנדי ושיחק במדיה שמונה פעמים בשנים 1961–1964.
קריירה כמאמן

בגיל 26 החליף זמנית את המאמן ישראל חליבנר ושימש כמאמן-שחקן בבני יהודה, תוך שהוא משאיר אהדה רבה בשכונת התקווה, ונמנה עד היום כאחד מגדולי שחקני המועדון בכל הזמנים ויקיר האוהדים. בגיל 28 נקטעה קריירת המשחק של גרונדמן בשל פציעה, והוא החל בקריירה חדשה כשעבר קורס מאמנים תחילה אצל עמנואל שפר. בהמשך יצא להשתלמות אימון בגרמניה. בהמשך אימן את בני יהודה (גביע המדינה), הפועל כפר סבא, מכבי פתח תקווה (העפלה מהליגה השנייה לליגה הראשונה), הפועל חיפה (גביע המדינה), מכבי תל אביב (דאבל), בית"ר תל אביב, מכבי נתניה (אליפות), הפועל תל אביב, שמשון תל אביב (פעמיים גביע הטוטו) ועוד קבוצות רבות.
כמאמן זכה לראשונה בגביע המדינה עם הפועל חיפה בשנת 1974, כשבקבוצתו כיכבו יצחק אנגלנדר, יוחנן וולך, יוסי ליפשיץ ואלי לוונטל. על המאמן המוערך אמרו שחקני הקבוצה כי הם "מעדיפים לשבת אצל גרונדמן על הספסל מאשר בהרכב אצל כל מאמן אחר".
בשנת 1977 הוביל את מכבי תל אביב לדאבל היסטורי, ושלוש שנים לאחר מכן הוביל את מכבי נתניה לזכייה באליפות. גרונדמן זכה בשני גביעי טוטו עם שמשון תל אביב, ובשנת 1988 קיבל גרונדמן הצעה לאמן את נבחרת ישראל יחד עם שחקן העבר, יצחק שניאור.
צמד המאמנים, שכונה על ידי העיתונות ש"ג, הוביל את הנבחרת להישגים נכבדים והגיע עימה עד למשחקי ההצלבה מול קולומביה, בהם הנבחרת הייתה קרובה להעפיל למונדיאל 1990.
בצד עיסוקיו כמאמן ויותר מאוחר כפרשן בתוכנית הרדיו שירים ושערים המשיך גרונדמן לעסוק גם בעסקים פרטיים והיה שנים רבות הבעלים של סוכנות "פומה" בישראל, אשר אימצה את נבחרת ישראל ואת בני יהודה. גרונדמן, שנודע ברגישותו הרבה, הרבה לתרום בסתר ולסייע לעשרות ארגונים, כאשר בראש מעייניו הייתה התמיכה בנכי צה"ל ונזקקים.
בשנת 2001 חלה בסרטן, אך עד ימיו האחרונים ב-2004, המשיך לתרום לכדורגל בישראל ובין היתר שימש כסקאוט עבור נבחרת ישראל ומאמנה, אברהם גרנט. כמו כן נענה לבקשתו של דני דבורין להמשיך כפרשן ב"שירים ושערים" וכל זאת ללא תנאים ובהתנדבות מלאה, ולמרות כאביו המייסרים ממחלת הסרטן.
מספר ימים לפני מותו הספיק גרונדמן לקבל את "אות המופת" מהתאחדות הכדורגל העולמי פיפ"א על תרומתו לכדורגל בישראל, דבר המרמז על האהדה הרבה לה זכה מי שכונה "הג'נטלמן של הכדורגל הישראלי", לא רק בישראל, אלא גם בעולם הכדורגל הבינלאומי.
כאות הוקרה על תרומתו רבת השנים לספורט בארץ והיותו סמל למופת, מודל לחיקוי ומושא להערצה, נחנך לאחר מותו האצטדיון במקום מגוריו ברמת השרון על שמו (אצטדיון גרונדמן). ב-2014 נקראה על שמו כיכר בשכונת יד אליהו בתל אביב.
הנצחה על בול דאר ישראלי

בתאריך 6 בדצמבר 2011 דאר ישראל הנפיק סדרה של 10 בולי דאר הקרויה " אגדת הכדורגל הישראלי". אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של גרונדמן. הבול עוצב במשותף על ידי האמנים אופיר בגון ומאיר אשל. על  השובל מופיעה חתימת ידו של גרונדמן.
תארים כמאמן

אליפות המדינה :
1977 עם מכבי תל אביב
1980 עם מכבי נתניה
גביע המדינה בכדורגל :
1968 עם בני יהודה
1974 עם הפועל חיפה
1977 עם מכבי תל אביב
גביע הטוטו :
1987 עם שמשון תל אביב
1988 עם שמשון תל אביב
1997 עם בני יהודה
גביע הכ"ה :
1973 עם מכבי פתח תקווה
לקריאה נוספת

שלמה אברמוביץ', כדורגל: סיפור אהבה, טקסטים, 2005
הערות שוליים

↑  בני יהודה וחליבנר - נפרדו, מעריב, 21 בדצמבר 1964
↑  למען יענקל"ה - אנו מוכנים לתת את הלב.., מעריב, 11 בינואר 1965
↑  כדורגלנים ותיקים - בקורס מאמנים, על המשמר, 8 בנובמבר 1965
↑  גרונדמן יוצא היום להשתלמות אימון במערב גרמניה, מעריב, 21 ביוני 1966
↑  מכבי פתח תקווה מאמינה בצעיריה, מעריב, 6 באוגוסט 1972
↑  החיפני ליפשיץ "חטף" את הגביע, מעריב, 13 ביוני 1974
↑  עם סגל מוכשר ורחב ומאמן צעיר, צופה מכבי תל אביב לעתיד וורוד, מעריב, 31 ביולי 1975
↑  צבי קופמן, ה"דאבליסט", מעריב, 12 ביוני 1977
↑  גרונדמן: חוסר המחץ - הבעיה של בית"ר תל אביב, מעריב, 6 בנובמבר 1978
↑  מאמן חדש במכבי נתניה: תקופה חדשה?, מעריב, 19 באוגוסט 1979
↑  בטקס חגיגי וברביעייה הוכתרה האלופה, מעריב, 11 במאי 1980
↑  מסתמן: גרונדמן לשמשון ת"א, מעריב, 11 ביוני 1986
↑  טוטו לאומית, מעריב, 4 במרץ 1987
↑  שידור חוזר, מעריב, 7 באפריל 1988
↑  אסי ממן, ‏כבוד גדול: נחנכה כיכר על שם גרונדמן ז"ל בת"א, באתר ONE‏, 9 ביוני 2014
↑  התאחדות  בולאי ישראל, קטלוג  בולי ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304821605171  ISNI: 0000 0003 7083 1822  LCCN: no2012071194  VIAF: 250216559   WorldCat (עם VIAF): 250216559
לאוניד רבינוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בפברואר 1902 וילנה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  6 באפריל 1968 (בגיל 66) קייב, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות "לוקיאנובסקיה"
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של כוחות הטילים האסטרטגיים 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1919–1954 (כ־35 שנים)
 דרגה:   גנרל-מיור
 תפקידים בשירות
 חיל השריון
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים ברוסיה  מלחמת העולם השנייה קרב קורסק  מבצע בגרטיון  מבצע ויסלה-אודר  הקרב על ברלין
 עיטורים
 עיטור לנין  3 עיטורי הדגל האדום   עיטור סובורוב מדרגה שנייה   עיטור קוטוזוב מדרגה שנייה עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה   עיטור הכוכב האדום   ומדליות שונות  
 
לאוניד יודלבץ' רבינוביץ' (ברוסית: Леонид Юделевич Рабинович; ‏7 בפברואר 1902 – 6 באפריל 1968) היה גנרל יהודי-סובייטי בחיל השריון של הצבא האדום.
ביוגרפיה

נולד בשם זלמן רבינוביץ' בעיר וילנה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית במשפחתם של יודל (יהודה) ורחל רבינוביץ' מהעיירה מולייטאי.
התגייס לצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ב-1919, השתתף בלוחמה נגד כוחות הצבא הלבן בדרום רוסיה. בהמשך לקח חלק במלחמה הפולנית-סובייטית. בשנת 1921 השתחרר מן השירות הצבאי. בשנת 1924 חזר לשירות. סיים קורס מזורז של קצינים פוליטיים ושירת בחיל האוויר. בשנת 1927 עבר לחיל רגלים ושירת כקצין פוליטי פלוגתי. בשנת 1932 התקבל ללימודים באקדמיה צבאית של חיל השריון, אותם סיים בהצלחה בשנת 1936. בתום הלימודים מונה לקצין אג"ם גדודי בחטיבת טנקים כבדים. בשנת 1938 מונה לקצין אג"ם חטיבתי. בשנת 1940 מונה לסגן ראש מטה דיוויזיה משוריינת מס' 15. במרץ 1941 מונה לראש המטה של דיוויזיה משוריינת מס' 35.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות יחד עם יחידתו נטל חלק בקרבות באזור לוצק - דובנו. בתום הקרבות ולאחר האבדות הקשות שספגה הדיוויזיה, בה הוא שירת, היא פורקה ועל בסיסה הוקמה חטיבת שריון מס' 31. רבינוביץ' מונה לראש המטה של החטיבה. יחד איתה נטל חלק בקרבות להגנת מוסקבה. באפריל 1942 מונה לראש אגף המבצעים במטה קורפוס משוריין ה-4. ביולי של אותה שנה מונה למפקד חטיבה משוריינת מס' 47. בספטמבר 1942 נפצע קשה במהלך קרב סטלינגרד. אושפז לתקופה ארוכה בבית חולים.
בינואר 1943, לאחר שהחלים מפציעותיו, מונה לתפקיד ראש המטה של קורפוס משוריין ה-1. במרץ 1943 הודח מתפקידו ומונה לראש מטה של חטיבה משוריינת מס' 23. השתתף בקרב קורסק, בו ניהל בהצלחה את החטיבה. בעקבות כך מונה לתפקיד בכיר יותר - ראש מטה הקורפוס המשוריין ה-9. מאז ועד סוף המלחמה החזיק בתפקיד הזה. השתתף בקרבות עם הגרמנים בבלארוס ובמזרח פולין (מבצע בגרטיון), נטל חלק בצליחת נהר הוויסלה במהלך מבצע ויסלה-אודר והשתתף בקרב על ברלין. ביולי 1945 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
לאחר המלחמה המשיך את השירות בכוחות המזוינים של ברית המועצות. היה ראש מטה של דיוויזיה משוריינת. בסוף 1946 מונה לראש המטה של ארמיית המשמר המשוריינת השישית, אשר נפרסה בגבול עם סין. בשנת 1950 עבר לשרת במטה של המחוז הצבאי קייב. בשנת 1954 סיים את שירותו הצבאי.
במהלך שירותו עוטר בעיטור לנין, שלושה עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה שנייה, עיטור קוטוזוב מדרגה שנייה, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה, עיטור הכוכב האדום.
התגורר בעיר קייב, שם נפטר ב-6 באפריל 1968 . נקבר בבית הקברות "לוקיאנובסקיהה".
הערות שוליים

↑  25 בינואר 1902 לפי הלוח היוליאני
לודוויג דה קודר

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1820 קאסל, נסיכות הבוחר מהסן 
 פטירה:  23 בדצמבר 1878 (בגיל 58) קרלסרוהה, הקיסרות הגרמנית 
 
לודוויג דה קודר (בגרמנית: Ludwig des Coudres‏; 10 במאי 1820 – 23 בדצמבר 1878) היה צייר היסטוריה ודיוקנאות גרמני. היה פרופסור ומורה לקלאסיקה ולציור ומנהל זמני של האקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה. בנו היה צייר הנוף אדולף דה קודר.
קורות חייו

לודוויג דה קודר נולד ב-10 במאי 1820 בקאסל. אביו יוהאן דה קודר היה הדור השלישי שניהל מפעל לקישוטים באובר קניגשטראסה. כשלודוויג היה בן שנתיים אביו נפטר. אוצרות הטבע והאמנות של קאסל, כמו גם הקשרים המשפחתיים עם מנהל האקדמיה של קאסל, לודוויג הומל, גירו את לודוויג לצייר.
בשנת 1836 החל ללמוד אדריכלות בבית הספר הפוליטכני שהוקם באותם ימים. בשנה שלאחר מכן אמו איפשרה לו לעבור לאקדמיה לאמנויות בקאסל. לודוויג אמיל גרים, אחיהם של יקוב ו-וילהלם גרים, היה המורה שלו לציור שם. על מנת להשתחרר מהרוח של האקדמיה, עזב דה קודר את האקדמיה לאחר זמן קצר עם חבריו פרידריך גונקל (1819–1876) וגוסטב קאופרט (1819–1897). השלושה שכרו סטודיו משותף והתאמנו עם בעלי גלריית התמונות בקאסל. בשנת 1839 המשיך דה קודר את לימודיו באקדמיה במינכן אצל יוליוס שנור פון קרולספלד. לאחר שובו לקאסל, בשנה שלאחר מכן, ניסה את כוחו בתמונות היסטוריות. בשנת 1843 עבר לרומא לשנתיים, שם התגורר עם בני ארצו. הוא חזר לקאסל בשנת 1845, שם פגש את הצייר יוהאן וילהלם שירמר.
שירמר המליץ לו ללמוד עם קרל פרדיננד זון, וילהלם פרידריך שדו באקדמיה לאמנות בדיסלדורף. שם הוא פנה לציור פורטרטים. בנוסף לשני האחים אוסוולד ואנדראס אטנבאך, צייר הנוף הנורווגי הנס גודה היה אחד מחבריו הקרובים. בדיסלדורף היה לודוויג דה קודר ממייסדי עמותת האמנים מלקסטן.
על פי הצעתו של שירמר, שמונה לבית הספר לאמנות בקרלסרוהה, על ידי יורש העצר הנסיך ואחר כך הדוכס הגדול פרידריך הראשון מבאדן בשנת 1854, התקבל לודוויג דה קודר לבית הספר לאמנות בקרלסרוהה כפרופסור ומורה לקלאסיקה ולציור בקיץ 1855. יחד עם שירמר עבד על הקמת האקדמיה החדשה. עם כישרונו הדידקטי, מקצוע ההוראה בקרלסרוהה הפך לייעוד האמיתי שלו. תלמידיו המפורסמים ביותר כללו ציירי באדן הנס תומה, קרל רכלינג ורודולף אפ.
בשנת 1858 התחתן לודוויג דה קודר עם אליז פון רק, בתו של אלוף-משנה מבאדן בקרלסרוהה. הילדים לואיז (1859–1915) וצייר הנוף אדולף דה קודר (1862–1924) היו ילדיהם.
המזכר שלו על החוק להגנת זכויות יוצרים ביצירות ספרות ואמנות, שפורסם על ידי הוועד המרכזי של הקואופרטיב הגרמני לאמנות בוויימאר בשנת 1864, הייתה חשיבות רבה. לאחר מותו של שירמר בשנת 1863, לקח דה קודר את ניהול האקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה. עם זאת, נפילה על הקרח בשנת 1864 הובילה לפציעה קשה, ממנה לא התאושש עד מותו ב־23 בדצמבר 1878.
יצירתו

בקארלסרוהה, דה קודר התמסר לציור פורטרטים, אך גם לציורי היסטוריה דתית. קפדנות הצורה והדיוק של הרישום משולבים ביצירותיו של לודוויג דה קודר עם ציור מסודר ואלגנטי, כדי לייצר ציור מאופק באופן מיוחד. הוא לא היה חלוץ של אמנות הצביעה החדשה, אבל העשור בדיסלדורף נתן לו הבנה לגבי הטיפול הנקי בצבע. תלמידו החשוב ביותר היה הנס תומה.
דיוקנו של בתו בת ה-18 לואיז דה קודר משנת 1877 הוא יצירת מופת. בדיוקן כבר אין רגשנות, אלא חוויה מוגברת של אינדיבידואליות. הדיוקן מרשים ביחסים קרובים בין הטבע שמסביב לדמות המצוירת. בנוסף לקומפוזיציה השברירית, הדבר מושג באמצעות סגנון הציור המשוחרר, החופשי, האימפרסיוניסטי. כאן ההשראה היא של גוסטב קורבה, אדואר מאנה.
גלריה

אוסוולד אכנבאך
מגדלנה
דיוקן של לואיז
אימו עם בנו אדולף
הערות שוליים

↑  Ludwig Des Coudres. In: Friedrich von Weech (Hrsg.): Badische Biographien, 3. Teil, Braun, Karlsruhe 1881, S. 21–23
↑  Deutsche Biographie, Des Coudres, Ludwig – Deutsche Biographie, www.deutsche-biographie.de (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 116083603  ISNI: 0000 0000 6674 5225  RKD: 344821  ULAN: 500112310  VIAF: 3212674   WorldCat (עם VIAF): 3212674
לודוויג גיס

| --- | --- |
לודוויג גיס, 1920
לודוויג גיס, 1920
 לידה:  3 בספטמבר 1887 מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  27 בינואר 1966 (בגיל 78) קלן, גרמניה המערבית 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן 
 תקופת הפעילות:  1910–1962 (כ־52 שנים) 
 תחום יצירה:  פיסול, עיצוב מדליות 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית
 
"ריקוד המוות 1917-1914", מדליה (1917)
הקרוסיפיקס מוצג בתערוכת האמנות המנוונת של הנאצים במינכן ב-1937
העיט הפדרלי בעיצובו של גיס בבניין הרייכסטאג בברלין
לודוויג גִיס (בגרמנית: Ludwig Gies;‏ 3 בספטמבר 1887, מינכן, גרמניה – 27 בינואר 1966, קלן, גרמניה) היה פַּסָּל גרמני, מעצב מדליות ומורה באקדמיות לאמנויות. ב-1937 נכללו כמה מיצירותיו בתערוכת האמנות המנוונת שאצרו הנאצים במינכן. העיט הפדרלי הגרמני המעטר את אולם המליאה של הבונדסטאג בברלין מבוסס על הדגם שיצר ב-1953.