stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכנסים של האינטלקטואלים היהודים דוברי הצרפתית

הכנסים של האינטלקטואלים היהודים דוברי הצרפתית (בצרפתית: Les Colloques Des Intellectuels Juifs De Langue Française; כונה בקיצור Le Colloque) היו סדרת כנסים אינטלקטואליים יהודים-צרפתים שנוסדה ב-1957 על ידי קבוצת אינטלקטואלים בראשות הסופר אדמון פלג והמלחין לאון אלגאזי, כשלוחה של הקונגרס היהודי העולמי. לאורך שנות השישים והשבעים היוו הכנסים, שנועדו לדון בתודעה היהודית ובמשמעותה העכשווית, מוסד מרכזי של הקהילה היהודית בצרפת, כחלק מתהליך השיקום שלה לאחר השואה, וזירת ההתפתחות והמפגש המרכזית של ההגות היהודית-צרפתית המודרנית. בלב הכנסים עמדו רבני והוגי אסכולת פריז במחשבת ישראל, בהם אנדרה נהר, עמנואל לוינס, ולדימיר ינקלביץ, הרב יהודא ליאון אשכנזי ("מניטו"), אליענה אמדו לוי-ולנסי ונוספים.
כל כנס עסק בנושא מוגדר, סביבו נערכו דיונים פומביים ונמסרו הרצאות מפי מרצים קבועים לצד מרצים אורחים - יהודים ולא יהודים - שהוזמנו להשתתף בכנס. הכנסים נפתחו ב"קריאה תנכית" - הרצאה המבוססת על פרשנות נושא או פרק בתנך מפי אנדרה נהר, ונחתמו ב"קריאה תלמודית", הרצאה פילוסופית סביב סוגיה מן התלמוד הבבלי הקשורה לנושא הכנס, מפי עמנואל לוינס (קריאות אלו כונסו מאוחר יותר בספרים ותורגמו לעברית בתחילת שנות האלפיים). ההרצאות והדיונים של מרבית הכנסים פורסמו לאחריו כספרים על ידי הוצאות אקדמיות חשובות בצרפת, מה שהרחיב את מעגל ההשפעה של הכנסים.
עד שנות התשעים דעכה התחייה המחשבתית היהודית בצרפת ועמה מעמדם של הכנסים, שחדלו להתקיים באופן סדיר ב-2004. במאה ה-21 נערכים מספר כנסים תחת אותו שם, כמחווה או כניסיון להחיות את הכנסים הוותיקים: בצרפת, מאז 2017, מתקיים מדי שנתיים הכנס המחודש תחת השם "הכנס החדש של האינטלקטואלים היהודים דוברי צרפתית" (NCIJ), ביוזמת הקרן ליהדות צרפת (FJF) ובית הספר ללימודים יהודיים ופילוסופיה עכשווית של אוניברסיטת סורבון. בין השאר הרצו בו אלן פינקלקראוט, ברנאר-אנרי לוי ואחרים. בישראל נערך החל מ-2017 כנס שנתי תחת השם "הכנסים של האינטלקטואלים דוברי הצרפתית בישראל" בחסות הארגון "דיאלוגיה". בכנס המחודש הרצו בין היתר הרב אורי שרקי, שמואל טריגנו, ד"ר שמואל ויגודה, פרופסור בטי רויטמן ופרופסור יהושע תרי אלקולומברה.
היסטוריה > רקע

כבר בתקופה שבין מלחמות העולם, וביתר שאת לאחר מלחמת העולם השנייה, ניכרה מגמת נטישת היהדות והזהות היהודית בקרב צעירי הקהילה היהודית בצרפת, ובמקביל אצל אינטלקטואלים יהודים צרפתים רבים. מגמה זו, ובפרט יחסם של הפילוסופים סימון וייל ואנרי ברגסון, שהיו מנוכרים או אדישים ליהדות, נתפסו בעיני יוזמי הכנס כנובעים מבורות לגבי משמעותה של היהדות וביחס לטקסטים המכוננים שלה. מגמת ההתנכרות ליהדות, לצד ההשלכות הרעיוניות והתודעתיות כבדות המשקל של השואה ושל הקמת מדינת ישראל, הביאו למה שתיארו יוזמי הכנס כמבוכה ביחס לתודעה היהודית. לאור זאת, ב-1957 כינס הסופר והמשורר היהודי אדמון פלג קבוצת אינטלקטואלים יהודים, על מנת להתמודד עם המגמות שתוארו ולדון ב"תודעה היהודית". בדיעבד כתבה אליענה אמאדו-לוי-ולנסי כי "הכנס הראשון היה ביטוי של מבוכה... שניסו לתת לה מענה "הלא נבוכים", אך לשווא".
קיום הכנסים והצלחתם התאפשרו בזכות ביסוס מוסדות החינוך היהודי בצרפת בשנים שמייד לאחר המלחמה, בראשם בית הספר באורסיי, מוסד חינוכי להכשרת מנהיגות יהודית שהובל על ידי הרב אשכנזי ונבנה סביב האתוס של המורה יעקב גורדין, וכן בית הספר למורים של אליאנס שניהל עמנואל לוינס. התבססות זו גרמה לצמיחת שכבה יהודית משכילה שהזדהתה עם הצורך בדיון ומחשבה על אודות הזהות היהודית בעת המודרנית.
היסטוריה > הכנסים הראשונים

לכנס הראשון הזמינו המארגנים שלושים משתתפים, אולם הידיעה על אודות הכנס התפשטה והגיעו אליו לא פחות מ-300 איש. כנס שני באותו נושא נערך כשנתיים מאוחר יותר, בספטמבר 1959.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
רשימת הכנסים והפרסומים

| מספר הכנס | נושא | שנת הופעת הפרסום | בית ההוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1-3 | התודעה היהודית | 1963 | Presses universitaires de France |
| 4-5 | התודעה היהודית. ביחס להיסטוריה: הסליחה | 1965 | Presses universitaires de France |
| 6, 8 | מאוויים ומעשים של התודעה היהודית  ("Tentations et actions de la conscience juive") | 1971 | Presses universitaires de France |
| 10, 11 | נעורים ומהפכנות בתודעה היהודית | 1972 | Presses universitaires de France |
| 12, 13 | האחר בתודעה היהודית | 1973 | Presses universitaires de France |
| 14 | השבת בתודעה היהודית | 1975 | Presses universitaires de France |
| 15 | בדידותו של ישראל | 1975 | Presses universitaires de France |
| 16 | התודעה היהודית למול המלחמה | 1976 | Presses universitaires de France |
| 17 | המודל של המערב | 1977 | Presses universitaires de France |
| 18 | קהילה מוסלמית | 1978 | Presses universitaires de France |
| 19 | ירושלים - בין הייחודי והאוניברסלי | 1979 | Presses universitaires de France |
| 21 | פוליטיקה ודת | 1980 | Éditions Gallimard |
| 22 | התנך בהווה | 1981 | Éditions Gallimard |
| 23 | ישראל, היהדות ואירופה | 1982 | Éditions Gallimard |
| 24 | אלילים | 1984 | Éditions Denoël |
| 25 | זיכרון והיסטוריה | 1985 | Éditions Denoël |
| 27 | שבעים אומות | 1987 | Éditions Denoël |
| 28 | הכסף | 1989 | Éditions Denoël |
| 29 | שאלת המדינה | 1989 | Éditions Denoël |
| 30 | ה'לגבי-עצמו' ("Le Quant-à-soi") | 1991 | Éditions Denoël |
| 32 | מוסר ופוליטיקה בסיכון | 1993 | Éditions Denoël |
| 33 | הזמן חסר הכיוון ("Le Temps désorienté") | 1993 | Éditions Albin Michel |
| 34 | רעיון האנושות | 1995 | Éditions Albin Michel |
| 35 | הגוף | 1996 | Éditions Albin Michel |
| 36 | צדק קשה - בעקבות עמנואל לוינס | 1999 | Éditions Albin Michel |
| 37 | איך לחיות יחד? | 2000 | Éditions Albin Michel |
| 38 | האחריות: אוטופיה ומציאות | 2003 | Éditions Albin Michel |
| 39 | אתיקה של שנת היובל: לקראת תיקון עולם | 2005 | Éditions Albin Michel |
| 40 | לחשוב ולבנות שלום במזרח התיכון | 2004 | Éditions Albin Michel |
אירועי הכנס המחודש הנערך בצרפת תחת השם "הכנס החדש של האינטלקטואלים היהודים דוברי צרפתית" (NCIJ):
| מספר הכנס | שנה | נושא הכנס |
| --- | --- | --- |
| 1 | 2017 | עליית האלימויות |
| 2 | 2019 | לשרוד: להיאבק, להשתנות, להיפתח |
| 3 | 2021 | פרטי\ציבורי: גבולות ויחודיות במרחב היהודי |
| 4 | 2023 | היהודים, המלחמה ותחושת הטרגדיה |
לקריאה נוספת

יהוידע עמיר (עורך), נצח בעתות של שינוי: אנדרה נהר וההגות היהודית הצרפתית לאחר השואה, ירושלים: מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס״ה
הערות שוליים

↑  Les Colloques Des Intellectuels Juifs De Langue Française, ערך באנציקלופדיה יודאיקה באתר encyclopedia.com
↑  Sophie Nordmann, La pensée juive en France après 1945 : les colloques des intellectuels juifs de langue française et la question de « l’être-juif » (V. Jankélévitch, M. Blanchot), Annuaire de l'École pratique des hautes études 2016-2017 125, École pratique des hautes études, 2018, עמ' 447-451
↑  Sandrine Szwarc, L’intellectuel francophone : du juif français à l’Israélien, Pardès 59, 2016, עמ' 253–261 doi: 10.3917/parde.059.0253
↑  שמואל טריגנו, ‏האם יש עתיד ליהדות צרפת?, תכלת גליון 20, קיץ תשס"ה 2005
↑  עמנואל לוינס, תרגום: דניאל אפשטיין, מבוא, תשע קריאות תלמודיות, הוצאת שוקן, 2001, מסת"ב 978-965-19-0851-4
↑  אמי בוגנים, אסכולת פריס של מחשבת היהדות, באתר הסוכנות היהודית לארץ ישראל, ‏2005
↑  Le colloque des intellectuels juifs de langue française, באתר "אקדם"
↑  שמואל ויגודה, הטקסטים המשיחיים - ראשיתן של הקריאות התלמודיות, בתוך: עמנואל לוינס, חירות קשה - מסות על היהדות, תרגום: עידו בסוק, רסלינג, תל אביב 2007, עמוד 31
↑  Perrine Simon-Nahum, "Penser le judaïsme". Retour sur les Colloques des intellectuels juifs de langue française (1957-2000), Archives Juives 38, 2005, עמ' 79-106
↑  Le colloque des intellectuels juifs de langue française, Akadem, ‏19 במרץ 2017 (בצרפתית)
↑  Nouveau colloque des intellectuels juifs de langue française (01 ; 2016 ; Paris) - Survivre : résister, se transformer, s'ouvrir : Nouveaux colloques des intellectuels juifs 2019, Librairie La Procure (בצרפתית)
↑  Yohan Ziri, cacjoadmin, Nouveau Colloque des Intellectuels juifs, Centre d'Art et de Culture Juive, ‏2021-11-26 (בצרפתית)
↑  Les juifs, la guerre et le sens du tragique | Musée d’art et d’histoire du Judaïsme, www.mahj.org, ‏2023-08-01 (בצרפתית)
כוחות היבשה של הוורמאכט

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  21 במאי 1935 – 20 באוגוסט 1946 (11 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה 
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  OKH 
 
כוחות היבשה של הצבא הגרמני (בגרמנית: Heer) הוקמו על ידי אדולף היטלר במאי 1935 כחלק מהצבא הגרמני המחודש (הוורמאכט). בנוסף לזרוע היבשה כלל הוורמאכט שתי זרועות נוספות – חיל האוויר (הלופטוואפה) והצי (הקריגסמרינה). בראש ה-Heer עמדה המפקדה העליונה של כוחות היבשה, ה-OKH (ראשי תיבות בגרמנית של "Oberkommando Des Heeres"), שהייתה כפופה למפקדה העליונה של הוורמאכט, ה-OKW. אף שבתאוריה המפקדות של שלוש הזרועות של הצבא הגרמני היו כפופות ל-OKW, למעשה הן פעלו באופן עצמאי. היטלר, שלא בטח בנאמנות של ראשי הצבא הגרמני, לקח על עצמו את הפיקוד העליון על צבא היבשה בדצמבר 1941, תוך ניצול כישלון הצבא הגרמני בקרב מוסקבה והמצב המסוכן שנוצר בעקבות מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה, ושמר בידיו את הפיקוד על ה-OKH עד לתום המלחמה.
עם הקמתו כלל צבא היבשה הגרמני 21 דיוויזיות שאורגנו במסגרת 3 ארמיות, אך במהלך השנים הבאות, ובעיקר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא התרחב עד שכלל מאות דיוויזיות ועשרות ארמיות. בשנים 1939–1945 גויסו לצבא היבשה כ-13 מיליון איש, מתוכם כ-1.6 מיליון נהרגו ולמעלה מ-4 מיליון נפצעו.
לאחר תבוסת גרמניה הנאצית במלחמה החליטו בעלות הברית ב-20 באוגוסט 1946 להורות על פירוק הוורמאכט הגרמני באופן רשמי, וזה היה גם סופה של זרוע היבשה עד להקמת הבונדסוור בשנת 1956.
יצחק בן-צבי

משפחת שימשלביץ. יושבים: יצחק בן-צבי, הסבתא אסתר, אב המשפחה צבי שמשי, אשתו דבורה. עומדים: רחל ינאית בן-צבי, אהרון ראובני, אשתו סופי ראובני, שולמית ובעלה פרופסור יצחק קלוגאי. למטה: דינה מזר עם הבנים של בן-צבי עלי ועמרם. (1926)
יצחק בן־צבי (שימשלביץ; י"ח בכסלו ה'תרמ"ה, 6 בדצמבר 1884 – כ"ט בניסן ה'תשכ"ג, 23 באפריל 1963) היה נשיאהּ השני של מדינת ישראל, חלוץ בתקופת העלייה השנייה, היסטוריון ומראשי תנועת העבודה בארץ ישראל. בין תפקידיו הציבוריים היה ממייסדי "פועלי ציון", יו"ר הוועד הלאומי, חבר ועד הקהילה בירושלים וחבר הכנסת מטעם מפא"י. מחותמי מגילת העצמאות. כחוקר עסק בתולדות עם ישראל וארץ ישראל והתמקד בחקר קהילות ישראל השונות, בראשן עדות המזרח. נבחר שלוש פעמים לכהונה כנשיא מדינת ישראל.
ביוגרפיה

יצחק בן-צבי נולד בעיר המחוז פולטבה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), בתחום המושב היהודי, בן בכור לקריינה (עטרה) בת הרב ישראל לייב קופילביץ, ולצבי שימשלביץ (לימים שמשי), עסקן וסופר ציוני. מצד אמו היה נין הרב מאיר הלוי אפשטיין ומצד אביו היה צאצא הרב יחיאל היילפרין, הרב אליהו חיים מייזל מלודז', הרב המקובל משה אשכנזי (משה איוויער), ונצר לרש"י. אחיו היו משה (שנפטר בגיל 12 במרץ 1906) והסופר אהרן ראובני, ואחיותיו היו המשוררת שולמית קלוגאי ודינה, אשת בנימין מזר.
בן-צבי התחנך בילדותו ב"חדר", משנת 1891, ולאחר מכן בחדר מתוקן. עם מוריו נמנו אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' ונתן וסילבסקי (לימים ציר לקונגרס הציוני הראשון). בביתם דיברו הוריו רוסית, אך אביו היה מורה לעברית וחבר אגודת "בני משה". בשנת 1891 ביקר אביו בארץ ישראל למטרת התיישבות עתידית, ובשובו הרבה לספר על רשמיו. עקב המגבלות על יהודי האימפריה הרוסית, למד בן-צבי מחוץ לגימנסיה הכללית[דרושה הבהרה] ונבחן בה מדי סוף שנה. בשנת 1901 התקבל כתלמיד מן המניין, ולמד בה עד סיום לימודיו ב-1905. עברית למד בחוגים פרטיים, לצד השתתפותו בחוג עברית בהנהגת משה אהרון בורוכוב, אביו של דב בר בורוכוב, שלמד איתו בגימניסה והיה שותף לתחומי עניינו בפילוסופיה, בהיסטוריה ובסוציולוגיה, מה שגרם ליצחק להתרחק מהדת.
בשנת 1904 הגיע בן-צבי לביקור ראשון בארץ ישראל. בדרכו ביקר בקהילות היהודיות באימפריה העות'מאנית, ביוון ובלבנון. כחודשיים שהה לבדו בארץ ישראל, ובמהלכם סייר רגלית ברחבי הארץ (יפו, ראשון לציון, נס ציונה, רחובות, עקרון, גדרה, קסטינה, מסחה, ירושלים, חיפה, טבריה, פתח תקווה, צפת ומטולה). בתקופה זו נפטר בנימין זאב הרצל, ובן-צבי השתתף בטקס זיכרון לכבודו. בביקורו בארץ קשר קשרי הכרות עם ישראל ואליעזר שוחט, יחזקאל חנקין ואליעזר בן-יהודה.
ביוגרפיה > פועלי ציון ובר גיורא

בשובו לפולטבה סייעה התרשמותו הבלתי אמצעית למאבקו של דב בר בורוכוב נגד העלאת תוכנית אוגנדה בפני הקונגרס הציוני. בעקבות פרעות "המאות השחורות" באוקראינה (1905), יצא ליקטרינוסלב והשתתף בהלוויית 70 קורבנות. בפולטבה היה פעיל בהגנה העצמית היהודית, וייסד עם בורוכוב את מפלגת "פועלי ציון". סניפים למפלגה ולארגון ההגנה הוקמו על ידיו גם בערים קרמנצ'וג ופרילוק. באוגוסט באותה שנה נרשם ללימודי מדעי הטבע באוניברסיטת קייב, שם למד עד סוף 1906 אך בעקבות שביתה שב לעיסוקיו בפולטבה. באותה עת נחלקה המפלגה לשני גופים פוליטיים, ובן-צבי היה חבר מרכזי בוועדה לניסוח מצע "פועלי ציון" לאחר הפילוג וחבר ועד המפלגה המרכזי. בתקופה זו הפך למטרה למעקב מטעם השלטונות. בפולטבה היה ראש ארגון ההגנה העצמית המשותף לכלל המפלגות בעיר.
חברי מערכת "האחדות", (מימין לשמאל) יישובים: יצחק בן-צבי, דוד בן-גוריון ויוסף חיים ברנר; עומדים: אהרן ראובני ויעקב זרובבל (1912)
ביוני 1906 התגלה מחסן נשק של ארגון ההגנה העצמית בחצר בית אביו. אביו נידון ל-16 שנות גלות בסיביר, ועמו יצאו רעייתו ובתם, וכן אחיו ואחותו של בן-צבי. בן-צבי עצמו נמלט והגיע דרך קייב לווילנה. פעילותו המפלגתית נמשכה, ובחודש יולי השתתף בשם בדוי בוועידת המפלגה בצפון-מערב רוסיה. לאחר מכן יצא למסע תעמולה בגרמניה, אוסטריה ושווייץ, ועסק בהרחבת תשתית המפלגה. בשלהי 1906 חזר לווילנה, ונאסר בה יחד עם חברי מערכת עיתון המפלגה "דער פּראָלעטאַרישער געדאַנק". כעבור עשרה ימים שוחרר, אך זמן קצר לאחר מכן נאסר בשנית למשך שלושה שבועות במהלך ועידה מפלגתית בגרודנו. בראשית 1907 (אדר תרס"ז) עזב את רוסיה בדרכו לארץ ישראל, ובהיותו באוסטריה החל לפעול למען צירוף המפלגה לאינטרנציונל הסוציאליסטי.
ב-30 במרץ 1907, חזר בן-צבי לארץ ישראל והשתקע ביפו בדירה ששכר מידי השומרוני אברהם צדקה, שממנו למד ערבית ועל אודות מנהגי העדה השומרונית. בחג שבועות ישב בנשיאות ועידת פועלי ציון בארץ ישראל, ונבחר לנציג המפלגה בקונגרס הציוני השמיני, לצד ישראל שוחט. בקיץ החל בעריכת ביטאון המפלגה "דער אנפאנג". בדרכו לקונגרס הציוני בהאג השתתף בוועידת המפלגה בקרקוב ובוועידה העולמית של ברית פועלי ציון, ובה נבחר לנציג הברית בארץ ישראל. בשובו מהקונגרס היה בין מייסדי ארגון "בר גיורא", אשר ההחלטה על הקמתו התקבלה בחדרו ביפו.
מאוחר יותר היה בין מייסדי "השומר" (כינויו המחתרתי היה "אבנר" או "עובדיה"). בתקופה זו עלתה לארץ רחל ינאית, שותפתו להנהגת המפלגה בווילנה. יחד עמה התגורר בשכונת החבשים בירושלים, השניים היו בין חברי הקומונה "ירושלים החדשה", בהנהגת בוריס שץ, וייסד את העיתון האחדות, עיתונה של מפלגת פועלי ציון. יחד היו בתקופה זו בין ראשוני חברי איגוד פועלי הדפוס בישראל. בשנת 1908, בעקבות הכאה של פועל דפוס, הנהיג בן-צבי את שביתת פועלי הדפוס בירושלים, שביתה שלא זכתה להשגים, אך נחשבת לאחת משביתות הפועלים הראשונות בארץ ישראל. בעקבות פנייה של בוריס שץ השתתפו בן-צבי ורחל ינאית בייסוד הגימנסיה העברית רחביה והיו ממוריה הראשונים.
את פגישתם הראשונה בארץ ישראל מתארת רחל ינאית כי יצחק נראה מודאג בעת הפגישה, ככל הנראה בשל דאגתו הרבה לגורל קרוביו ברוסיה. אך בעת שרחל באה השתפר מעט מצב רוחו של יצחק, בקיץ באותה שנה טיילו השניים רבות בירושלים, מאוחר יותר החלו גם לסייר בשכם, חברון, יריחו ובכלל באזור השומרון. לפי רחל ינאית, השניים הלכו לחברון רגלית מירושלים, ואז לצעוד לעבר עין גדי. מסעותיו עם רחל סקרנו את יצחק ועוררו בן רצון חזק לחקור בצפון ארץ ישראל.
ביוגרפיה > בטורקיה ובתקופת מלחמת העולם הראשונה

לצד מהפכות באימפריה העות'מאנית, קיים בן-צבי פעילות מפלגתית למען גיוס יהדות טורקיה להגברת האוטונומיה בהתנהלות ארץ ישראל, הגדלת מכסות העלייה וביטול ההגבלות על התעשייה. הצעתו לחקר מצב הפועלים והמשכילים מבין יהדות טורקיה התקבלה והובילה למסעו לביקור הקהילות היהודיות בשטחי טורקיה, יוון, לבנון וסוריה. במסעות אלו ערך מפגשים רשמיים עם מנהיגי הקהילות ונציגיהם במוסדות השלטון, אך התפנה גם לקיום מחקרים וערך הכרות ראשונית עם השבתאים. בשנת 1912 יצא שוב לצורך לימודי משפטים באוניברסיטת איסטנבול. רשמיו מטורקיה הודפסו בביטאון המפלגה "האחדות". במהלך ביקורו התרשם בן-צבי מ"פדרציית העובדים הסוציאליסטית" בהנהגתו של אברהם בן-ארויה ומאמרו הראשון בביטאון "האחדות", שנקרא "הפועל היהודי בתוגרמא" עסק בהשפעה הסוציאליסטית על ארגוני הפועלים אשר יובאה מבולגריה לאימפריה העות'מאנית והוא התמקד בפדרציית העובדים אשר הובילה לדבריו, לאיחוד בין הפועל היהודי לפועלי שאר העמים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) נפסקו לימודיו והוא שב לארץ ישראל. יחד עמו למדו דוד בן-גוריון, ישראל שוחט ודוד רמז. בירושלים, בראותו שמרבית יושבי הארץ נתינים זרים העשויים לעמוד בפני גירוש, פעל להקמת ועד להתעת'מנות. בניסיון נוסף להעמקת הקשר עם השלטונות העות'מאנים פנה למפקד על ירושלים וייסד בהסכמתו כוח יהודי מגן על העיר.
מערכת "האחדות" נסגרה בעקבות מאמר שפרסמה בתגובה לגירוש יהודי יפו (בשנת תרע"ה). בן-צבי ושותפו לפעילות הפוליטית, דוד בן-גוריון, נאסרו בגין פעילותם הציונית ונידונו לגירוש מארץ ישראל לצמיתות. ממצרים הגיעו יחדיו לארצות הברית, שבה הקימו יחד את תנועת "החלוץ" המקומית וייסדו עבורה סניפים. יחד גם כתבו את תקנות "החלוץ", שתורגמו ונשלחו לאירופה, וכן פרסמו את הספר ארץ ישראל בעבר ובהווה (מאוחר יותר יצא גם ברוסיה) וערכו את ספר יזכור. מאמריו של בן-צבי בנושא ארץ ישראל ועתידה פורסמו בעיתון "דער אידישער קאָנגרעס". עם ראשית המנדט הבריטי על ארץ ישראל, יצאו בן-צבי ובן-גוריון בקריאה לגיוס יהדות ארצות הברית לגדוד העברי, ובאותה שנה חזרו לארץ כטוראים בגדוד "קלעי המלך". בן-צבי שהה באמריקה שלוש שנים. טרם הגעתם לארץ יצאו לאימונים בקנדה, וממנה עברו לאנגליה ולמצרים.
ב-31 בדצמבר 1918 נישאו יצחק ורחל ינאית, בטקס שערך אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'.
ביוגרפיה > בתקופת המנדט הבריטי

בשנת 1919 התקיימה ועידת היסוד של מפלגת "אחדות העבודה", כאיחוד בין "פועלי ציון" ופועלים הבלתי מפלגתיים. בן־צבי נבחר למרכז ועידת היסוד. בכינוס במועצה העולמית של ברית פועלי ציון בשוודיה נבחר לחבר המשלחת להכנת תוכנית פעולה לארץ ישראל, ובשנת 1921 היה פעיל מרכזי במשלחת וחיבר את פרקי הדו"ח הנוגעים למצב המדיני, ארגון היישוב ופרשת ועד הצירים. באותה שנה אירע פילוג במפלגה העולמית, ובעקבותיו נבחר בן־צבי להנהלת הברית העולמית פועלי ציון-ציונים סוציאליסטים בארץ ישראל.
בשנת 1920 מונה על ידי הנציב העליון הרברט סמואל לחבר המועצה הממשלתית. כהונתו במועצה נמשכה שבעה חודשים, עד להתפטרותו בעקבות התנהלותה במאורעות תרפ"א (1921); בהם השתתף בפעולות "ההגנה", והיה נציג היישוב בפני שלטונות המנדט.
בן-צבי היה בין עשרת חבריה הראשונים של הסתדרות העובדים הכללית; ועם ייסודה נבחר לחבר הוועד הפועל של ההסתדרות בעל אחריות על עובדי הממשלה, פועלי הרכבת והסקטור הערבי, שעבורו הקים את העיתון "אתאחד אל-עמל", שיצא לאור בין השנים 1925–1928. כן היה ממונה על קופת פועלי ארץ ישראל, אשר נמנה בעבר עם מייסדיה. בשנות חברותו בוועד הפועל יצא בשליחויות בינלאומיות שונות לכנסים מקצועיים. מטעם "אחדות העבודה" יצא לכנסי האינטרנציונל הסוציאליסטי והשתתף בקונגרסים הציוניים בשנים 1923, 1927 ו-1929.
בן־צבי וינאית היו מהתושבים הראשונים בשכונת רחביה. הם רכשו חלקת אדמה עליה נבנה ב-1924, עוד לפני בניית בתי הקבע של השכונה, צריף בן שישה חדרים מעצים אותם קיבל כחייל משוחרר מהצבא הבריטי. המשפחה התגוררה בצריף במשך שנים רבות, ועמה התגוררו גם אביו של בן־צבי והוריה של ינאית. הצריף שימש כאחד ממרכזי הפעילות של הנהגת היישוב בירושלים. בהמשך נבנה על החלקה שלהם בית דירות, והם קיבלו בו דירה בת שלושה חדרים. בשנת 1950 פורק הצריף הועבר לקיבוץ בית קשת, לשמש בית תרבות לזכר בנו.
לפי אברהם תהומי בשנת 1924 היה בן־צבי שותף בהחלטה על רציחתו של פעיל העדה החרדית יעקב ישראל דה האן, במה שנחשב לרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בזמן המודרני.
בבחירות לעיריית ירושלים בשנת 1927 נבחר בן-צבי כחבר המועצה מטעם יהודי העיר. ב־26 במרץ 1930 התפטר יחד עם שלושת חברי המועצה היהודים האחרים אליהו יוסף שמאע, חיים סלומון ויצחק שמעיה אלישר במחאה על אי מינויו של סגן ראש העירייה סלומון היהודי לממלא מקומו של ראש העירייה ראע'ב נשאשיבי שיצא ללונדון. בשנים 1934–1938 כיהן בשנית בעירייה. בין השנים 1920–1948 היה חבר אספות הנבחרים מטעם "אחדות העבודה" ומפא"י. בכל שנות כהונתו היה חבר הנהלת הוועד הלאומי, ומשלהי כהונת אספת הנבחרים השנייה היה למחליפו של דוד ילין כיו"ר הוועד. בתקופת אספת הנבחרים הרביעית היה נשיאו. לאורך שנים אלה השתתף בחיבור פרקים היסטוריים על אודות ארץ ישראל בפרסומים רשמיים ובדו"חות לגורמים בינלאומיים, בהם ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. בשנת 1937 נבחר גם להנהלת הסוכנות היהודית.
בשנת 1933 מלך בריטניה, אדוארד השמיני, העניק לבן־צבי את התואר "חבר במסדר האימפריה הבריטית" (MBE), ובשנת 1937 ייצג את היישוב העברי (כמושבה בריטית) בהכתרת ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת בלונדון, כאשר הוא לבוש בהידור בריטי ורעייתו רחל עם אבנט ועליו מגן דוד בולט.
ב-1939 היה בין נציגי היישוב בוועידת השולחן העגול בלונדון.
ביוגרפיה > חבר הכנסת

בן-צבי היה אחד מחברי מועצת העם שכוננה לקראת הקמת מדינת ישראל, ומתוקף כך, אחד מחותמי מגילת העצמאות. כחבר מועצת המדינה הזמנית נשא בה דברים שש פעמים, והעלה בה לדיון את שאלת מצב העיר ירושלים תחת מצור. לאחר הקמת מדינת ישראל נבחר לחבר הכנסת מטעם מפא"י. בכנסת הראשונה היה חבר ועדת הפנים ובכנסת השנייה היה חבר ועדות הפנים והכנסת.
במסגרת תפקידו הִרבה בן-צבי לעסוק בענייני רשויות מקומיות, ובייחוד ירושלים, ובענייני חוקה ודיני עונשין. בשנת 1950 מונה לחבר ועדת החקירה הממשלתית בנושא חינוך ילדי עולים. עוד בפעילותו הפרלמנטרית קרא לשוויון זכויות בין המינים, הגנת אסירים בבתי סוהר, דרש מתן זכות כניסה לישראל לשומרונים ועמד על שמירה על יחסים תקינים עם ערביי ישראל. בשנות כהונתו בכנסת, קיבל את רשות הדיבור במליאה 45 פעמים. בדבריו הרבה להתייחס ולצטט מכְּתבים יהודים היסטוריים. השאילתה הראשונה שהציג נגעה בשאלת העדה השומרונית.
ביוגרפיה > נשיא המדינה

לאחר פטירתו של חיים ויצמן, הציע דוד בן-גוריון את בן-צבי כמועמד מפא"י לנשיאות המדינה בישיבת המפלגה שנערכה ב-26 בנובמבר 1952. בהצבעה החשאית ניצח בן-צבי את יוסף שפרינצק בהפרש של 14 קולות.
ב-8 בדצמבר 1952 נבחר לתפקיד, נבחר אליו בשנית ב-1957 ופעם נוספת ב-1962 בתמיכת 62 ח"כים של הקואליציה ובהימנעות 42 ח"כים של האופוזיציה. בן-צבי היה לנשיא המדינה היחיד שנבחר לשלוש כהונות, ובעת מועמדותו לכהונה שנייה ושלישית היה מועמד יחיד לתפקיד, ללא מתנגדים. בראשית כהונתו השלישית הלך לעולמו, ב-23 באפריל 1963 (כ"ט בניסן תשכ"ג).
יצחק ורחל בן-צבי סירבו לעבור מביתם ברחוב אבן גבירול בירושלים למעון יוקרתי וייצוגי. על כן, רכשה ממשלת ישראל ממשפחת ולירו את מתחם בית הנשיא יצחק בן-צבי ברחוב אלחריזי 17. בביתם קיימו את תפקידיו המסורתיים של נשיא המדינה; בערב ראש חודש נהגו להזמין לביתם נציגי עדות וגלויות שונות, ובתקופת כהונתו התארחו באופן זה נציגי יהדות תימן, צפון אפריקה, פרס, בוכרה, הונגריה, בבל, רומניה, כורדיסטן, צ'כוסלובקיה, מצרים, איטליה, הודו, יוון, בולגריה, בריטניה ואירלנד וארצות אמריקה הלטינית. במסגרת פעילויותיה הרשמיות של רחל הוקמה קרן בית הנשיא לילדי ישראל. בתקופת כהונתו נפתח בית הנשיא לציבור הרחב פעמיים בשנה, בחול המועד סוכות וביום העצמאות. ב-1958 יצא הנשיא בן צבי לביקור ממלכתי בהולנד ובלגיה בהענות להזמנת מלכי מדינות אלה. ב 1959 יצא לביקור רשמי בבורמה, ידידת ישראל היחידה באסיה.
באוגוסט 1962 יצא בן-צבי לסיור ממלכתי באפריקה, במסגרתו ביקר ברפובליקה המרכז-אפריקאית וברפובליקה של קונגו וחתם על הסכמי שיתוף פעולה עמן.
בן-צבי נהג להשתתף בשיעור גמרא שבועי, וסירב להשתתף בחגיגות פתיחת בית כנסת רפורמי בירושלים. במסגרת סמכות החנינה שבידי הנשיא, הונחו בפני בן-צבי בין היתר בקשותיהם לחנינה של נידונים במשפטים בעלי עניין ציבורי, ובהם אדולף אייכמן ומתנקשיו של ישראל קסטנר. בתוקף סמכות החנינה שחרר בן-צבי ממאסר את כל המורשעים בטבח כפר קאסם ובראשם שמואל מלינקי.
ביוגרפיה > מותו והנצחתו

ב-19 באפריל 1963 החל מצבו הרפואי של בן-צבי להחמיר. הוא נפטר ב-23 באפריל 1963 בשעה 07:05 בבוקר, שבוע לפני יום העצמאות והובא לקבורה בהר המנוחות, לצד קברי הוריו. במסע ההלוויה השתתפו כ-100 אלף איש. המשטרה איבדה שליטה: דיפלומטים נדחקו הצידה, וסדר הושג רק לאחר התערבות כוחות צבא בפיקוד אלופי צה"ל שנכחו במקום.
ממשלת ישראל החליטה על הוראת שעה שלפיה ביום העצמאות יונפו דגלים ציבוריים ופרטיים כאחד בחצי התורן ודגלי קישוט יעוטרו בסרט שחור לאות אבל. עשרות רבות של מכתבי תנחומים התקבלו ממנהיגי מדינות וארגונים יהודיים ובינלאומיים. דגל האו"ם במטה הארגון בניו יורק הורד למחצית התורן, ודגלי 110 המדינות החברות באו"ם לא הונפו לאות אבל. ימי אבל לאומיים הוכרזו בין היתר בארגנטינה ובאל סלוודור, ושלושה ימי אבל הוכרזו בקובה ובקונגו-ברזוויל. כן הורדו לחצי התורן דגלי המוסדות הרשמיים בבריסל, ובהם בניין מושב הקהילה הכלכלית האירופית.
בדברי ההספד שנשא ראש הממשלה בן-גוריון אמר: ”לא הכרתי איש רב פעלים וגדול רוח ויחד עם זאת צנוע, ענו ופשוט בכל הליכותיו עם גדולי עמים ועם פשוטי עם כמוהו. הוא גילם בתוכו אהבת ישראל ואחדות ישראל כאשר לא הצליח לעשות איש בימיו, והעם כולו הרגיש בדבר, ואיני יודע עוד איש אחד בדורנו שזכה לאהבת כל העם, בכל עדותיו ושבטיו, לאהבה תמה ושלמה כזו, שזכה לה יצחק בן-צבי”. במלאת שבעה למותו העלתה הכנסת את זכרו בישיבה מיוחדת שבה נשאו דברים נציגי הסיעות השונות. אסתר רזיאל-נאור ציינה כי "מקרב עמו בא, לפני עמו הלך ובתוך עמו ישב", ומשה סנה אמר כי "על אף ההבדלים היסודיים בהשקפת עולם ובדעות פוליטיות, ידענו להעריך כראוי את אישיותו, מידותיו וסגולותיו של הנשיא המנוח, כפטריוט ישראלי רב פעלים וכאחד מראשוני תנועת הפועלים בישראל". נציגי הסיעות הערביות ציינו את הבנתו הייחודית לבעיות המיעוט הערבי.
במותו נותרו אלמנתו רחל ובנו עמרם. בנו הצעיר, עלי, נפל במלחמת העצמאות על הגנת קיבוץ בית קשת (בקרב בית קשת). לאחר מות בנם, העבירו את צריף מגוריהם לבית קשת לשם הקמת בית נוער על שמו.
בן-צבי הונצח בבול ישראלי בשנת 1964 ובשטר בסך מאה שקלים חדשים. ברחבי הארץ נקראו על שמו רחובות, שכונת "רמת בן צבי" בנס ציונה, ומוסדות חינוך. יד יצחק בן-צבי לחקר תולדות ארץ ישראל וקהילות המזרח קרוי על שמו. בשנת 1965 הוציא המכון את "ספר הזיכרון ליצחק בן צבי" ובו סקירת פעילותו המדעית, רשימת פרסומיו וקובץ מחקרים הנוגעים בתחומי עניינו.