stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לכה דודי
מנהגים הקשורים לפיוט > אמירת חלקים מהפיוט

ברבים מבתי הכנסת הספרדיים בירושלים, בייחוד בוותיקים שבהם, וכן אצל יהודי ארם צובא נהוג לומר רק את הבתים באקרוסטיכון "שלמה" (שמור וזכור, לקראת שבת, מקדש מלך, התעוררי) והבית האחרון - "בואי בשלום". יתר הבתים אינם נאמרים. מקור קדום למנהג זה נמצא בעדות (מכתב ידו של מהר"י צמח) על ר' חיים ויטל שהיה שר בתים אלו (ועל פי זה יש ששיערו שתחילה חיבר הרב אלקבץ רק בתים אלו, ובמהדורה מאוחרת יותר [אחרי שר' חיים ויטל למד את הפיוט, ואולי אף אחרי שהוא נפטר] הוסיף עליו את שאר הבתים).
ברוב קהילות נוסח ספרד, כאשר ערב שבת חל ביום טוב נהוג לומר את הבתים "שמור וזכור", "לקראת שבת", "ימין ושמאל" ו"בואי בשלום" ולדלג על היתר. ברוב קהילות נוסח אשכנז אין אומרים את הפיוט בכלל כשחל ביום טוב, בחלק מקהילות אשכנז המערבי אומרים כרגיל, ויש אומרים את כל הפיוט חוץ מבית "התנערי".
בקהילות לא אורתודוקסיות רבות, אומרים רק את הבתים הראשון, השני החמישי והאחרון (שמור וזכור, לקראת שבת, התעוררי ובואי בשלום). הבתים האחרים, שעוסקים בעקרונות האמונה היהודית שאינה מקובלת בקהילות אלה, מושמטים.
לקריאה נוספת

ראובן קימלמן, לכה דודי וקבלת שבת: המשמעות המיסטית, לוס אנג'לס: כרוב; ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('מקורות ומחקרים בספרות הקבלה'), תשס"ג 2003.
אהרן ארנד, החלפת הניגון בפיוט לכה דודי, סיני קיא ה'תשנ"ג. עמודים צג - צה.
יעקב בזק, עיונים בלכה דודי סיני גיליון קב' עמודים קפג - קצו.
הערות שוליים

↑  על פי לשון המדרש במכילתא מַסֶּכְתָּא דְבַחֹדֶשׁ יִתְרוֹ פָּרָשָׁה ז.
↑  על פי לשון הפסוק בספר זכריה, פרק י"ד, פסוק ט'.
↑  על פי לשון הפסוק בספר ירמיהו, פרק י"ג, פסוק י"א.
↑  על פי לשון הפסוק בספר ישעיהו, פרק נ"ב, פסוקים א'–ב'.
↑  לשון הפסוק בספר תהלים, פרק ס"ט, פסוק י"ט.
↑  לשון הפסוק בספר ישעיהו, פרק נ"א, פסוק י"ז.
↑  לשון הפסוק בספר ישעיהו, פרק ס', פסוק א'.
↑  על פי לשון הפסוק בספר ישעיהו, פרק נ"ב, פסוק א'.
↑  על פי לשון הפסוק בספר ישעיהו, פרק מ', פסוק ה'.
↑  על פי לשון הפסוק בספר ישעיהו, פרק נ"ד, פסוק ד'.
↑  על פי לשון הפסוק בספר תהלים, פרק מ"ב, פסוק ו'.
↑  על פי לשון הפסוק בספר ישעיהו, פרק י"ד, פסוק ל"ב: "כִּי ה' יִסַּד צִיּוֹן וּבָהּ יֶחֱסוּ עֲנִיֵּי עַמּוֹ".
↑  לשון הפסוק בספר ירמיהו, פרק ל', פסוק י"ח.
↑  על פי לשון הפסוק בספר ירמיהו, פרק ל', פסוק ט"ז: "וְהָיוּ שֹׁאסַיִךְ לִמְשִׁסָּה".
↑  על פי לשון הפסוק בספר ישעיהו, פרק מ"ט, פסוק י"ט.
↑  על פי לשון הפסוק בספר ישעיהו, פרק ס"ב, פסוק ה'.
↑  על פי לשון הפסוק בספר ישעיהו, פרק נ"ד, פסוק ג'.
↑  על פי לשון הפסוק בספר ישעיהו, פרק כ"ה, פסוק ט'.
↑  על פי לשון הפסוק בספר ישעיהו, פרק נ"ז, פסוק ב'.
↑  על פי לשון הפסוק בספר משלי, פרק י"ב, פסוק ד'.
↑  על פי לשון הפסוק במגילת אסתר, פרק ח', פסוק ט"ו.
↑  על פי לשון הפסוק בספר דברים, פרק י"ד, פסוק ב'.
↑  משה בן מכיר, סדר היום, ורשא תרל"ו, עמוד 43, באתר היברובוקס
↑  ראובן קימלמן, לכה דודי וקבלת שבת: המשמעות המיסטית, עמוד 24
↑  משה חלמיש, הנהגות קבליות בשבת
↑  סדר קבלת שבת ופזמון לכה דודי, במקורות וקורות, ירושלים תשמ"ב
↑  אברהם ברלינר, כתבים נבחרים א, ירושלים תש"ה-תש"ט עמ' 43
↑  יהודה רצהבי, "לכה דודי" של המקובל ר' שלמה אלקבץ ומקורותיו, מחניים, ירושלים 6 תשנ"ד, עמ' 163
↑  ראובן קימלמן, לכה דודי וקבלת שבת: המשמעות המיסטית, עמוד 26
↑  הרצאה שנישאה בערב לכבוד ספר זה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אור לכ' בכסלו תשע"ט, עמודים 7-8
↑  מגילת שיר השירים, פרק ז', פסוק י"ב
↑  ייתכן שביאור המנהג הוא שפונים אל פתח בית הכנסת, שבו נכנסת השכינה.
↑  בקהילות אשכנז המערביות, נוהגים שהאבל נכנס אחרי מזמורי "מזמור שיר ליום השבת" ו"ה' מלך".  עיין מנהגי ישורון, נוא יארק תשמ"ח, עמ' 5.
↑  מנהגי ישורון, נוא יארק תשמ"ח, עמ' 5.
↑  ראו בשני הקישורים החיצוניים האחרונים.
↑  בין שירי אברהם פריד שני לחנים לבית זה, אחד קצבי ואחד שקט.
↑  תמונה, באתר פורום אוצר החכמה
↑  יהודה ליבס, ר' שלמה אלקבץ ושירו לכה דודי
↑  סקירה: חביבה פדיה, ראובן קימלמן, "לכה דודי" וקבלת שבת(הקישור אינו פעיל, 29.9.2021), באתר של חביבה פדיה (פורסם במקור במועד בשנתון למדעי היהדות כרך יז תשס"ז).
↑  דף של אחד הלחנים המופיעים באתר כשבדף זה דברים על הפיוט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007321244505171  GND: 1050618319  LCCN: n2003066695  MusicBrainz work: 6d1b5868-db8e-476e-8ba5-12710ce1f172  VIAF: 1148703884036930476   WorldCat (עם VIAF): 1148703884036930476
מו דאליץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בדצמבר 1899 בוסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  31 באוגוסט 1989 (בגיל 89) לאס וגאס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פאלם ממוריאל 
 
מוריס בארני דאליץ (באנגלית: Morris Barney Dalitz;‏ 25 בדצמבר 1899 - 31 באוגוסט 1989) היה גנגסטר יהודי אמריקאי, איש עסקים, בעל קזינו ופילנתרופ. הוא היה אחת הדמויות המרכזיות שעיצבו את לאס וגאס במאה ה-20. לעיתים קרובות הוא כונה "מר לאס וגאס".
קורות חיים

דאליץ נולד ב-25 בדצמבר 1899 בבוסטון, מסצ'וסטס, להורים יהודים, בארנט "ברנרד" דאליץ (נולד ב-8 במאי 1874 באוסטריה) ולאנה כהן (אוקטובר 1876 באוסטריה). הוא גדל במישיגן .
בתחילת דרכו הוא עבד בעסקי הכביסה של משפחתו, אך החל את הקריירה שלו כשהחלה תקופת היובש ב-1919, והרוויח מהגישה שלו למשאיות הכביסה בעסק המשפחתי. בנוסף, הוא פיתח שותפות עם סינדיקט הפשע "מסאו" וסיפק משקאות חריפים מקנדה ומקסיקו. למרות שהוא הודה בשבועה שהוא הפעיל בתי הימורים בלתי חוקיים, דאליץ מעולם לא הורשע בפשע.
עם ביטול האיסור על סחר במשקאות חריפים ב-1933, פנה גאליץ להימורים והפעיל בתי קזינו בלתי חוקיים אך מוגנים בסטובנוויל, אוהיו וקובינגטון, קנטקי. במשך עשר שנות פעילותו, דאליץ ניהל את The Pettibone Club, אולם הימורים בלתי חוקי שפעל בדרום-מערב מחוז ג'אוגה, אוהיו (ברחוב פטיבון ממזרח לסולון) בין השנים 1939 ל-1949. הוא התגייס לצבא במלחמת העולם השנייה ב-25 ביוני 1942 ועלה בדרגה מטוראי לסגן ראשון. הוא השתחרר ב-29 במאי 1945.
קריירה

ההשקעה שלו בלאס וגאס החלה בסוף שנות ה-40 עם בנייתו של מלון דזרט אין. כאשר הקבלן המקורי של אתר הנופש, וילבור קלארק, נגמר הכסף, דאליץ וחבורת קליבלנד מייפילד רואד חילצו אותו. הקזינו נפתח בשנת 1950. קלארק נותר הפנים אתר הנופש; דאליץ נשאר בשקט ברקע כבעלים האמיתי. הוא גם ניהל את אתר הנופש והקזינו "Stardust" במשך זמן מה לאחר מותו של טוני קורנרו. דאליץ היה הבעלים של הדזרט אין עד 1967, אז מכר אותו להווארד יוז. הקזינו האחרון שהיה בבעלותו של דאליץ היה קזינו סאנדנס הוטל, מאוחר יותר שונה שמו לפיצג'רלד'ס, ולאחרונה, The D Las Vegas.
עם אלארד רואן, ארווין מולסקי ומרב אדלסון, הוא הקים את Paradise" Development", חברה לפיתוח נדל"ן בשנות ה-50. ביחד הקימו את בית החולים סאנרייז, קניון בולווארד ואת הקאנטרי קלאב של לאס וגאס מאוחר יותר, הם הקימו יחד את אתר הנופש והספא La Costa בקרלסבד, קליפורניה.
בראיון עם הסאן ב-1983, אמר דאליץ כי הוא רואה בבניית מרכז הכנסים של לאס וגאס את ההישג הגדול ביותר שלו. "לאס וגאס הייתה פעם רק עיירת הימורים. עכשיו אנחנו יעד נופש. מרכז הכנסים משלים את המטרה שלנו", אמר.
נדבנות

בשנת 1982 קיבל דאליץ את פרס "לפיד החירות" מהליגה נגד השמצה. בערב שנערך לכבודו הוא הוצג על ידי הקומיקאית ג'ואן ריברס.
חיים אישיים

נישואיו הראשונים היו לעדנה לואיז קיטינג שאיתה התחתן ב-23 במרץ 1922 באינדיאנה, ולאחר מכן לטוני קלארק, לה התחתן ב-8 בדצמבר 1945 במחוז דייד, פלורידה. ב-1946 נולד להם בן, אנדרו ב' דאליץ; הוא מת ב-1972. דאליץ נישא לאווריל קניגה בתחילת שנות ה-50, והם גרו יחד בבית במלון דזרט אין בלאס וגאס, נולדה להם בת סוזן דאליץ במאי 1957. אווריל וסוזן חיו מאוחר יותר בניו יורק, מקסיקו ושווייץ הם התגרשו ב-1965. מו דאליץ חי עם ברברה שיק עד מותה של שיק ב-1986. סוזן דאליץ היא אם לשלושה מנכדיו של מו: כריסטופר בראון (יליד 1985), צ'לסי בראון (יליד 1988) ונואה גולין (יליד 1996).
מותו

דאליץ נפטר בשעה 2:00 לפנות בוקר ב-31 באוגוסט 1989. הוא היה חולה קשה מאז 1986. המוות יוחס לאי ספיקת לב, יתר לחץ דם כרוני ואי ספיקת כליות. ההלוויה התקיימה ב-5 בספטמבר 1989 בקהילת נר תמיד.
הערות שוליים

↑  "The Unlikely, Still-Ongoing Journey of the Late Moe Dalitz" (אורכב 26.05.2015 בארכיון Wayback Machine), Suzanne Dalitz, Vegas Seven, April 9, 2014
↑  "Moe Dalitz", John L. Smith, Las Vegas Review Journal, February 7, 1999
1 2  Balboni, Alan (1999). "Moe Dalitz: Controversial Founding Father of Modern Las Vegas".  In Davies, Richard O. (ed.). The Maverick Spirit: Building the New Nevada. Wilbur S. Shepperson series in history and humanities. University of Nevada Press. pp. 23–43. ISBN 0874173272. נבדק ב-26 באפריל 2014. dalitz torch of liberty adl. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Newton, Michael (2009). Mr. Mob: The Life and Crimes of Moe Dalitz. McFarland. pp. 40–41. ISBN 9780786453627.
↑  Narvaez, Alfonso (1 בספטמבר 1989). "Reporter". The New York Times. נבדק ב-15 בפברואר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Thoughts at Large: "The Pettibone Club"".
↑  "THE MEN WHO MADE LAS VEGAS - MOE DALITZ THE MAN WITH a DOUBLE LIFE - striplv.com". אורכב מ-המקור ב-4 בנובמבר 2016. נבדק ב-2 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Hyman, Harold (1 בספטמבר 1989). "Reporter". Las Vegas Sun. נבדק ב-26 באפריל 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Koch, Ed; Manning, Mary (15 במאי 2008). "Reporter". Las Vegas Sun. נבדק ב-15 בפברואר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Ed Koch, Desert Inn, Stardust chief helped integrate Las Vegas Strip, Las Vegas Sun, September 1, 2008
↑  Hyman, Howard (1 בספטמבר 1989). "Las Vegas gaming pioneer 'Moe' Dalitz dies at 89". Las Vegas Sun. נבדק ב-15 בפברואר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5633 0122  LCCN: n2009017375  VIAF: 83493137   WorldCat (עם VIAF): 83493137
אהרון דיקסון

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1949 (בן 76) שיקגו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מפלגה:  מפלגת הירוקים בארצות הברית 
 
אהרון דיקסון (באנגלית: Aaron Dixon; נולד ב-2 בינואר 1949) הוא אקטיביסט קהילתי אפרו-אמריקני. במהלך שנות חייו יסד עם עמיתים את סניף סיאטל של מפלגת הפנתרים השחורים בארצות הברית ופעל רבות כנגד אי הצדק אותן חוות אוכלוסיות מוחלשות. הוא היה מועמד לסנאט של ארצות הברית בבחירות שנערכו בשנת 2006.
קורות חיים

דיקסון נולד בעיר שיקגו שבמדינת אילינוי בארצות הברית, ב-2 בינואר 1949. הוריו, פרנס (Frances Sledge Dixon) ואלמר (Elmer James Dixon), היו פעילים חברתיים שהחזיקו בדעות ובתפיסות סוציאליסטיות וחינכו בביתם למען חשיבות הצדק החברתי תוך הדגשת הצורך במאבק פעיל עבורו.
בגיל 9 דיקסון עבר עם משפחתו לעיר סיאטל שבמדינת וושינגטון. בשנת 1961, כשהיה בגיל 11, הוא הצטרף לצעדה שנערכה בעיר למען הפסקת האפליה בדיור בסיאטל, לצידו של ד"ר מרטין לותר קינג. בשנת 1963, הוא היה הראשון להשתלב בבית ספר תיכון (Queen Anne High School) שבו למדה עד אז אוכלוסייה של לבנים בלבד.
במהלך לימודיו באוניברסיטת וושינגטון (University of Washington), דיקסון פעל להקמת "האגודה למען תלמידים שחורים בסיאטל" (SABSU - Seattle Association of Black Student Unions), ובנוסף היה פעיל יחד עם לארי גוסט (Larry Gossett) וחברים נוספים בהקמת סניף של "ועדת התלמידים הלא אלימה" (SNCC - Student Nonviolent Coordinating Committee). כחבר באגודה למען תלמידים שחורים בסיאטל, דיקסון עזר בארגון הפגנות למען אפרו-אמריקנים, ובנוסף עזר להקים עוד אגודות למען תלמידים אפרו-אמריקנים בתיכונים בסביבה.
בשנת 1968, בובי האטון, אחד ממייסדי מפלגת הפנתרים השחורים, נורה על ידי שוטר. דיקסון נכח בהלווייתו, ובעקבותיה הוא וחבריו (בניהם לארי גוסט) הקימו את סניף סיאטל של מפלגת הפנתרים השחורים, כשדיקסון היה בן 19 בלבד. כחלק מפעילותו בסניף, דיקסון הוציא לפועל את פרויקט "ארוחת בוקר חינמית לילדי בית ספר", שהצליחה לתת מענה ל־10,000 ילדים. תוכנית זו דאגה שלילדים אלה תוגש ארוחה כל יום לפני בית הספר. בנוסף לפרויקט זה, דיקסון גם פעל למען פתיחת קליניקה רפואית ומשפטית שנתנה את שרותיה בחינם.
דיקסון היה הקפטן של סניף סיאטל של מפלגת הפנתרים השחורים למשך ארבע שנים, ולאחר מכן הצטרף לסניף המרכזי של המפלגה, בעיר אוקלנד שבמדינת קליפורניה. במהלך עבודתו בסניף אוקלנד, הוא שימש גם כשומר הראש של ראשת המפלגה איליין בראון (Elaine Brown), ובשנת 1978 סייע במסע הבחירות של ליונל וילסון לראשות העיר אוקלנד ותרם לניצחונו. וילסון הפך לראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון של אוקלנד.
בשנת 2002, דיקסון הקים ארגון ללא כוונת רווח הנקרא סנטרל האוס (Central House). ארגון זה מספק לצעירים חסרי בית דיור שאינו מיועד לטווח ארוך. במסגרת ארגון זה, הופעל מיזם המוביל צעירים לחשיבה חיובית, מדרבן אותם לסיים את לימודיהם בתיכון, ומעודד אותם להצליח לשלוט על גורלם ועל חייהם.
בשנת 2006, כשהיה בן 57, דיקסון היה מועמד לבחירות לסנאט מטעם מדינת וושינגטון. הוא ייצג את מפלגת הירוקים וזכה ב־21,041 מהקולות, שהיוו 1% אחוז מהמצביעים. בנוסף לקמפיין הבחירות שלו, דיקסון ארגן את המרכז לצדק חברתי שבסיסו היה במחוז מרכזי בעיר סיאטל. בינואר 2007, המרכז לצדק חברתי קיים עצרת אנטי-מלחמתית שלוותה בצעדה.
בשנת 2012 דיקסון פרסם אוטוביוגרפיה, הנקראת  “My People Are Rising: Memoir of a Black Panther Party Captain”. בספר הוא מתאר את פעילותו כחבר במפלגת הפנתרים השחורים, ומתייחס לכך שהקדיש את חייו למאבק מתמיד לשינוי ולעזרה לחלש ולשונה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Aaron Dixon's Biography, The HistoryMakers (באנגלית)
1 2 3  Aaron Dixon: Black Panther Party - Seattle Civil Rights and Labor History Project, depts.washington.edu
1 2  Aaron Dixon Book Talk | King's Books, www.kingsbookstore.com
↑  CNN.com, CNN.com doi: 10.15367/com.v15i2.469
ישראל קסטנר

| --- | --- |

ישראל קסטנר בשידור של "קול ישראל" בהונגרית, תחילת שנות ה-50
 לידה:  אפריל 1906 קלוז', האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 נרצח:  15 במרץ 1957 (בגיל 50) תל אביב-יפו, ישראל ישראל 
 מדינה:  הונגריה, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מפלגה:  מפא"י 
 
ישראל רודולף (רֶזֶ'ה) קַסְטְנֶר (בהונגרית: Kasztner Rezső;‏ אפריל 1906 – 15 במרץ 1957) היה משפטן, עיתונאי ופעיל פוליטי. בזמן השואה היה חבר ועד העזרה וההצלה בבודפשט שארגן פעולות הצלה שונות, בהן "רכבת קסטנר" הידועה גם כ"רכבת המיוחסים". הוא נרצח בידי מתנקשים בתל אביב, לאחר שנטען ששיתף פעולה עם הנאצים.
בשנת 1952 פרסם העיתונאי הירושלמי מלכיאל גרינוולד, כתבה שבה האשים את קסטנר כי שיתף פעולה עם השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה. היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן, הגיש כתב אישום נגד גרינוולד בגין הוצאת דיבה. משפטו של גרינוולד, שעורר עניין ציבורי רב, הפך לבירור רחב יריעה של שואת יהודי הונגריה ופעילותו של קסטנר במהלכה, ונודע כ"משפט קסטנר". בצד הנאשם עמדו עורכי הדין שמואל תמיר, דב לוין, דן פון ויזל ושרגא בירן. בצד התובע עמד הפרקליט אמנון תל מפרקליטות מחוז ירושלים. ביוני 1955 זיכה בית המשפט המחוזי את גרינוולד מרוב ההאשמות, והשופט בנימין הלוי כתב בפסק דינו כי "קסטנר מכר את נפשו לשטן". על רקע המשפט נרצח קסטנר בתל אביב.
המדינה ערערה על פסק הדין של בית המשפט המחוזי, ופסק הדין של בית המשפט העליון, שניתן לאחר הרצח, קבע ברוב של 3 מול 2 שופטים, כי קסטנר לא שיתף פעולה עם הנאצים ולא היה מעורב ברצח בעקיפין של יהודי הונגריה ובשותפות גזל עם הנאצים. עם זאת, השופטים הסכימו פה אחד ש"קסטנר הציל באמצעות שקר ביודעין ובאורח פלילי" את פושע המלחמה הנאצי קורט בכר מעונש המוות שציפה לו בנירנברג. השופט שמעון אגרנט כתב בפסק דינו כי "את קסטנר תשפוט ההיסטוריה ולא בית המשפט".
ביוגרפיה > ראשית דרכו

קסטנר נולד בשנת 1906 בעיר קלוז' (קלויזנבורג) שבחבל טרנסילבניה, בעת שהחבל היה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בשטח רומניה), למשפחה יהודית דתית אמידה, אחד משלושת ילדיהם של הלנה ויצחק. אמו ניהלה את החנות המשפחתית. קסטנר נשלח לגימנסיה, ובסיום לימודיו ידע לדבר בשבע שפות. בגיל 15 הצטרף לתנועת נוער ציונית ובהמשך היה רכז התנועה בעירו. קסטנר לא התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטה, עקב נומרוס קלאוזוס. מאוחר יותר התקבל לבית הספר למשפטים בעירו וסיים בתואר דוקטור למשפטים.
החל משנת 1925 עבד כעיתונאי בעיתון היהודי בשפה ההונגרית "אוי קלט" (Új Kelet) בקלוז', תחילה ככתב ספורט ולאחר מכן ככתב מדיני. בין השאר, ראיין את אנשי משמרות הברזל האנטישמיים. בשנים 1929–1931 שימש ככתבו המדיני של העיתון בבוקרשט ונמנה עם הנהלת המשרד הארצישראלי של הסוכנות היהודית שם. היה מראשי תנועת הנוער הציוני בטרנסילבניה ופעיל בתנועת העבודה הציונית, וכן שימש כמזכיר הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה היהודית בפרלמנט הרומני.
קסטנר היה לעוזרו וליד ימינו של ד"ר יוסף פישר, חבר הפרלמנט הרומני ויושב ראש התנועה הציונית בטרנסילבניה. בשנת 1937 נישא לאליזבט (בודיו) פישר, בתו של ד"ר פישר.
בשנת 1940 סופחה טרנסילבניה להונגריה, העיתון נסגר בהוראת השלטונות, וחברותו של קסטנר בלשכת עורכי הדין נשללה עקב מוצאו. הוא עבר בסוף השנה לבודפשט, שבה מילא תפקיד בקרן היסוד. החל משנת 1942 כיהן כסגן נשיא ההסתדרות הציונית בהונגריה. אשתו הצטרפה אליו בבודפשט בשנת 1941.
ביוגרפיה > פעולותיו בשואת יהודי הונגריה

החל בשנת 1941 פעל קסטנר להקמת גוף המורכב מיהודים ליברליים וסוציאל-דמוקרטיים שיעזור לפליטים היהודים שהחלו להגיע להונגריה. בשנת 1943 נקרא הגוף "ועדת העזרה וההצלה בבודפשט". בראש הוועדה עמד אוטו קומוי, קסטנר היה סגנו וראש הוועדה בפועל. אנשי הוועדה היו בקשרים עם קבוצת העבודה בסלובקיה, ועם ועד שליחי היישוב, ששכן באיסטנבול שבטורקיה הנייטרלית, הקרובה גאוגרפית לשטחי הכיבוש וההשפעה של גרמניה. באמצעות קשרים אלו, ידעו אנשי הוועד על השואה המתרחשת בפולין וברוסיה. ידיעה זו התחזקה בהגיע פליטים יהודים מפולין להונגריה, ולנוכח דיווחים מפי אנשי צבא הונגרים ששירתו ביחידות הצבא ההונגרי, שנטלו חלק בפלישה הנאצית לברית המועצות. יואל ברנד היה יושב ראש 'מחלקת הטיול' של הוועדה, שהבריחה יהודים מפולין ומסלובקיה להונגריה, כשמצבה של יהדות הונגריה היה עדיין טוב יחסית ונראה היה כי איננה נתונה לסכנת השמדה.
לדעתו של אלי ריכנטל, שכתב דוקטורט בנושא בשנת 2009 ולאחר מכן הרחיב את הדברים בספר, קסטנר היה מודיע של הנאצים. במהלך המשפט הכחיש קסטנר שעמד בקשר כלשהו עם קצין המודיעין הנאצי יוזף אדולף אורבן. ואולם, לאחר המלחמה חקר שמעון ויזנטל את אורבן, שהעיד כי קסטנר היה אחד המודיעים שלו, וויזנטל התרשם שהוא דובר אמת. ויזנטל שלח מכתבים רשומים לקסטנר בשאלה אם ידוע לו על מעשים שעשה אורבן נגד יהודי הונגריה כדי שיועמד לדין, ולא קיבל תשובה. במשפט אמר קסטנר שלא הגיב מחוסר זמן. בשנת 1959 ראיין אלי ויזל את פליקס קרסטן, רופאו האישי ומקורבו של היינריך הימלר. הוא סיפר בשם מפקדו של אורבן, גנרל ולטר שלנברג, שקסטנר היה סוכן שעשה עבודה טובה עבור הגרמנים. לדברי ריכנטל, עד לכיבוש הנאצי הצטיין קסטנר ביוזמה ובתושייה להציל יהודים מרחבי אירופה. לאחר הכיבוש הוא הפך כנוע וצייתן. ריכנטל משער כי דווקא בשל ביטחונו העצמי סבר קסטנר כי יוכל להערים על הנאצים. ואולם, הנאצים היו ערמומיים ממנו והצליחו לנצלו.
היסטוריונים בעלי שם עולמי בחקר השואה, פרופ' יהודה באואר, פרופ' יחיעם ויץ ופרופ' דינה פורת, וגם מומחים ליהדות הונגריה, למשל ד"ר לונטה אולוס, אינם מסכימים עם גישתו של ריכנטל. פרופ' באואר טוען שנראה שהאמת ההיסטורית באמצע בין הקיצונים כאלי ריכנטל הרואים בו בוגד ובין אלו שרואים בו צדיק. קסטנר אכן הציל יהודים ולא הייתה לו הרבה ברירה אלא להיות בקשר עם הצורר הנאצי.
ביוגרפיה > פעולותיו בשואת יהודי הונגריה > דוח ורבה-וצלר על אושוויץ

באוקטובר 1943 נפגש אוסקר שינדלר עם קסטנר ועם שמואל שפרינגרמן ומסר להם דיווח מפורט על ההשמדה בפולין ובפרט באושוויץ. בתום המלחמה דיווח קסטנר על הפגישה, אך השמיט את הדיווח על אושוויץ.
קסטנר כתב לסאלי מאיר, ב-14 במאי: "משלוחי הגירוש הראשונים עזבו... את גבולות הארץ, ולפי הידיעות האחרונות שלנו מכינים כנראה משלוחי גירוש נוספים בהיקף גדול מאד. כפי שנודע לנו הוכנו כבר קטרים וקרונות במידה מספיקה, ואפילו המוני היהודים כבר מצפים במתיחות ובבהלה את התפתחות הדברים."
רודולף ורבה ואלפרד וצלר היו מהמעטים שהצליחו לברוח ממחנה ההשמדה אושוויץ והראשונים שדיווחו לעולם המערבי על מעשי הזוועה של הנאצים במחנה ועל תוכנית ההשמדה המתוכננת של יהדות הונגריה. בסוף אפריל 1944 חיברו דו"ח שבו תוארו דרכי השמדת היהודים באושוויץ והודגש מספרם הרב של הנרצחים. קסטנר עצמו סיפר כי בפגישה עם ורבה הזהירו הלה מפני גירוש יהודי הונגריה לאושוויץ. בספרו "אינני יכול לסלוח" (1962) ציין ורבה כי על אף שתוכן הדו"ח היה בידי ההנהגה היהודית בסלובקיה ובהונגריה כבר בראשית מאי 1944, לפני תחילת הגירושים המאסיביים מהונגריה, לא הופץ המידע בקרב המועמדים להשמדה. הוא סבר כי שבירת סוד מחנה אושוויץ הייתה מונעת את השמדתם של יהודים רבים.
היו שחלקו על האשמותיו של ורבה. פרופ' יהודה באואר כתב שלפי הצעת קסטנר הקים היודנרט משרד במטרה להזהיר את הקהילות בערי השדה לא לעלות על הרכבות. בכל המקרים סירבו היודנרטים המקומיים לעשות זאת, אם כי המידע בעניין הגיע אליהם רק במהלך הגירושים. עוד אומר באואר שבידי יהודי הונגריה היה מידע על מדיניות הרצח הנאצית, גם אם לא על תאי הגזים באושוויץ, וזאת בשל ידיעות שפורסמו בשידורי ה-BBC, כאלפיים יהודים שברחו מפולין להונגריה וגורמים נוספים. גם אם הפרוטוקולים של ורבה היו מגיעים לידי הנהגות הקהילות היהודיות בהונגריה, באואר משער כי היהודים לא היו יכולים להתמרד או לברוח.
מאידך, לדעת אלי ריכנטל, רוב היהודים בהונגריה לא ידעו מה צפוי להם גם כשעלו לקרונות הרכבת. המנהיגות הייתה שקועה בקונספציה שלפיה האליטות ההונגריות לא יזניחו את היהודים, והציבור היה תלוי במנהיגיו והשתכנע מעמדתם. קסטנר עצמו סבר לאחר השמדת היהודים בערי השדה כי הוא הפר את אמון הקורבנות כשלא הודיע להם לאן פניהם מועדות, מה שיכול היה להציל לפחות את הכבוד היהודי. יש כאלה המסיקים מכך שאילו היו שומעים זאת ממנהיג סמכותי כמו קסטנר אפשר היה להציל אלפים רבים.
ביוגרפיה > פעולותיו בשואת יהודי הונגריה > פועלו במהלך שואת יהודי הונגריה > פרשת סחורה תמורת דם

ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה, והאסון רבץ לפתחה של יהדות הונגריה. יחד עם הכוחות הגרמנים, הגיעו לבודפשט אדולף אייכמן ומספר קציני אס אס, על מנת לארגן את השמדת יהודי הונגריה. בעזרת קשריהם עם סוכני האבווהר, נפגשו אנשי הוועדה עם דיטר ויסליצני מצוותו של אייכמן. בפגישות הראשונות, ניסו אנשי הוועדה להציע עסקה להצלתם של יהודי הונגריה תמורת תשלום, בעקבות עסקה דומה שנעשתה בין חברי קבוצת העבודה בסלובקיה עם ויסליצני. בנוסף הועלתה ההצעה לאפשר את יציאתם של 600 בעלי סרטיפיקטים מהונגריה. כחודש לאחר הפגישה הראשונה, נוצר קשר עם אדולף אייכמן, ועם קורט בכר, ראש המחלקה הכלכלית של האס אס. אייכמן ואנשיו הציעו לחברי הוועד את שחרורם של מיליון יהודים תמורת עשרת אלפים משאיות וסחורות (תוכנית שכונתה "סחורה תמורת דם"). אחד מחברי ועד ההצלה, יואל ברנד, טס לאיסטנבול, ומשם נסע ברכבת לחלב כדי להיפגש עם משה שרת, ולהעביר את ההצעה לבריטים; יחד איתו נסע בנדי גרוס, יהודי וסוכן גרמני, כדי להגיש הצעה לשלום מטעם הימלר. אולם הבריטים, בהוראת שר המושבות, הלורד מוין, שמו את ברנד במעצר בקהיר. ההצעה שהביא נדחתה על הסף על ידי הבריטים ועל ידי האמריקאים מתוך חשש לפגיעה במאמץ המלחמתי המשותף עם ברית המועצות.
ביוגרפיה > פעולותיו בשואת יהודי הונגריה > פועלו במהלך שואת יהודי הונגריה > "רכבת המיוחסים/קסטנר/ההצלה"

לאחר כישלון שליחותו של ברנד, המשיכו אנשי ועד ההצלה לעמוד בקשר עם אייכמן ואנשיו, כשהנושא ונותן העיקרי מביניהם הוא קסטנר. קסטנר הצליח לשכנע את הנאצים ש-600 הסרטיפיקטים (אישורים בריטיים לעלייה לארץ ישראל) שהיו בידי הוועדה מיועדים למעשה למשפחות ולא ליחידים. למשפחות צורפו גם יתומים ובודדים. בסופו של דבר היו ברכבת 1,684 נפשות. אוטו קומוי הטיל על נציגי הזרמים השונים ביהדות הונגריה (אורתודוקסים, ניאולוגים, ציונים, תנועות הנוער) לארגן את רשימות היוצאים, כולל פליטים מפולין וסלובקיה, כך שהקבוצה זכתה לכינוי "תיבת נוח". בין היוצאים היו מעשירי הקהילה בבודפשט, שמימנו בכספם את מסעה של הקבוצה כולה, עלות שהגיעה לסך של 1,000 דולר לנפש. לצדם היו נציגים מכל הזרמים והסיעות של יהודי הונגריה, בהם הרבי מסאטמאר, הרב יואל טייטלבוים ואשתו הרבנית אלטא פייגא, קבוצה של יתומים מפולין וקבוצה של כמה מאות מקלוז', שכללה גם ידידים של קסטנר וכמה עשרות קרובי משפחתו ובהם אמו, אשתו ואחיו. בין ניצולי הרכבת היו גם: הרב יהושע מנחם אהרנברג, הרב אברהם דויטש, הרב יונתן שטייף, הרב פרופסור חתן פרס ישראל מאיר וייס, הרב אליעזר חיים בלום האדמו"ר מקאשוי, הצייר פסח עיר-שי, מבקר האמנות אויגן קולב, המנהיגים הציוניים ד"ר ניסן כהן וד"ר בן-ציון קאודרס והפסיכיאטר לאופולד סונדי. בין הצעירים יותר היו הפרופסורים לעתיד: יהודה בלום, שושנה בלום-קולקה, יעקב זוסמן, שאול לדני ולדיסלאב לב, עולה הגרדום יעקב וייס, הכוריאוגרף יונתן כרמון, הסופרת יהודית רותם ואיש העסקים והפילנתרופ פיטר מונק. המשלוח נודע כ"רכבת קסטנר". קסטנר סבר שהדבר יהיה תקדים שיפסיק את תוכנית ההשמדה, ולאחריו תצאנה רכבות נוספות; תקווה זו לא התגשמה.
הרכבת יצאה מבודפשט ב-30 ביוני 1944 והייתה אמורה להגיע לארץ נייטרלית, אך הגיעה בפועל למחנה ברגן-בלזן. המשא ומתן על תוכנית "סחורה תמורת דם" המשיך להתנהל בין קורט בכר לבין נציגי הג'וינט והסוכנות היהודית, ובמהלכו שוחררו באוגוסט 1944 318 מנוסעי הרכבת ונשלחו לשווייץ, ובדצמבר נשלחו לשווייץ גם יתר 1,366 נוסעי הרכבת.
לדעתו של אלי ריכנטל, החזיק אייכמן באנשי הרכבת, כולל אשתו, אמו ואחיו של קסטנר, במשך שישה חודשים, כבני ערובה, כדי לכפות שיתוף פעולה מצד קסטנר.
באותה עת התנהלה השמדת יהודי הונגריה במלוא הקצב. החל מ-15 במאי ובמשך כשבעה שבועות נשלחו 434,351 מיהודי הונגריה אל מותם באושוויץ. ב-7 ביולי עצר מיקלוש הורטי את המשלוחים. הדבר היה כבר בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, לאחר נחיתת בעלות הברית בנורמנדי, ותוך כדי התקדמות הצבא הסובייטי בפולין. נראה היה כי קורט בכר ניהל את המשא ומתן על מנת להשיג בו תוצאה כלשהי, בהכינו בכך אליבי לעצמו לתקופה שלאחר המלחמה; אך היה זה כבר מאוחר מדי, ורכבות הצלה נוספות, במתכונת הרכבת הראשונה, לא נשלחו עד לכיבוש הונגריה על ידי הצבא הסובייטי בינואר 1945.
ביוגרפיה > פעולותיו בשואת יהודי הונגריה > פועלו במהלך שואת יהודי הונגריה > הסטת משלוחי יהודים לווינה

בדו"ח שהגיש קסטנר לסוכנות היהודית ב-1945 הוא מייחס לוועדת ההצלה את ההסטה של 6 רכבות עם כ-18,000 יהודים מדברצן וסביבותיה למחנה הריכוז שטרסהוף שליד וינה במקום לאושוויץ, שם חולקו לעבודות שונות (פינוי הריסות, מפעלי תעשייה, עבודה בחקלאות) ורובם הגדול שרדו עד תום המלחמה. רק כ-30% מהם היו למעשה "כוח עבודה", האחרים היו זקנים, נשים וילדים. ועדת העזרה וההצלה מימנה משלוחי מזון וביגוד (למשל 5,000 זוגות נעליים) שסייעו להחזיק את חברי הקבוצה בחיים. עם זאת, במשפטי נירנברג הוכח כי משלוח זה בוצע לבקשתו של קרל בלשקה, ראש העיר הנאצי של וינה, והמשלח ארנסט קלטנברונר כותב לו במפורש ב-30 ביוני 1944 כי יהודים אלו נועדו ל"זונדר אקציון", כלומר להשמדה. בדיון בבית המשפט המחוזי שלא נסתר על ידי בית המשפט העליון הוכח כי לא מדובר בפעולת הצלה של קסטנר אלא במשלוח אשר משיקולים פנימיים של הנאצים לא הופנה לאושוויץ.
השופט אגרנט בבית המשפט העליון קבע כי אמנם הצלת 15 אלף היהודים שהגיעו לשטרסהוף הייתה הונאה של אייכמן, בהיענותו לבקשת קלטנברונר ובלשקה, אך "לקסטנר היה יסוד להאמין שאמנם אייכמן נענה לבקשתו" להצלה רחבה, במסגרת המשא ומתן שניהלו השניים.