stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלי סמבירא
הערות שוליים

↑  דבריה בהשקת הספר "קול התור", 16 באפריל 2021
↑   גלי סמבירא, ברשת החברתית LinkedIn
↑  איתמר אייכנר, פמיניסטית, נגד המהפכה ובעד 2 מדינות: המנכ"לית המפתיעה שמינתה דיסטל, באתר ynet, 1 במאי 2023
↑  מערכת ישראל היום, דיסטל פיטרה את מנכ"לית משרדה: "חוסר שביעות רצון מביצועיה המקצועיים", באתר ישראל היום, 27 באוגוסט 2023
↑  איתמר אייכנר, בעיצומו של משבר ההסברה: דיסטל הדיחה את מנכ"לית המשרד, באתר ynet, 1 במאי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311744905171  VIAF: 49534003   WorldCat (עם VIAF): 49534003
דיאטת סאות' ביץ'

דיאטת סאות' ביץ' (באנגלית: South Beach Diet) היא דיאטה פופולרית, שפותחה על ידי הקרדיולוג האמריקאי ארתור אגסטון (אנ'). הדיאטה התפרסמה לראשונה ב-2003 בעקבות פרסום ספרו רב המכר של אגסטון שעסק בדיאטה.
הדיאטה שמה דגש על צריכת "פחמימות טובות", ובעיקר מזונות אשר עשירים בסיבים תזונתיים, או מזונות עשירים ברכיבים תזונתיים, ולרוב שמה גם דגש על אכילת מאכלים עם אינדקס גליקמי נמוך.
בשלב הראשוני של הדיאטה, שנמשך שבועיים, הדיאטה מנסה לשים סוף לתשוקה לצרוך "פחמימות רעות" באמצעות הימנעות מאכילת דגנים או פירות. לאחר שלב זה, מוחזרים הדגנים והפירות בהדרגה לתזונה, אך בכמויות קטנות יותר מהכמויות שנצרכו בעבר, כאשר המיקוד הוא בצריכת מזונות בעלי אינדקס גליקמי נמוך, כמו דגנים מלאים במקום קמח לבן.
על פי אגסטון, ל"פחמימות טובות" יש אינדקס גליקמי נמוך, כלומר הן מתעכלות ונספגות באיטיות. מושם דגש גם על צריכה של פחמימות בעלות ערך תזונתי טוב יותר מהחלופות (לדוגמה, מותר לצרוך כמויות מתונות של אורז חום, אך אסור לצרוך אורז לבן). לפי אגסטון אכילת סיבים או שומן יחד עם פחמימות מאטה את תהליך העיכול שלהם. לפי אגסטון שומנים טובים הם חד שומנים לא רוויים (Monounsaturated fats) ורב שומנים לא רוויים (Polyunsaturated fats). לפי אגסטון שומנים רוויים (Saturated fats) וחומצת שומן טראנס הם "רעים".
הדיאטה שמה דגש על שינוי קבוע בדפוסי האכילה, כגון מעבר לאכילת דגנים מלאים וכמויות גדולות של ירקות, בנוסף לצריכת כמויות נאות של חד שומנים לא רוויים ורב שומנים לא רוויים, כולל חומצות שומן אומגה 3, כאשר במקביל מפסיקים לאכול מזונות מעובדים ובמיוחד מזונות המכילים קמח לבן וסוכר מזוקק.
הערות שוליים

↑  "Brief Report: nutrition and weight loss information in a popular diet book: is it fact, fiction, or something in between?". Journal of General Internal Medicine. 21 (7): 769–74. ביולי 2006. doi:10.1111/j.1525-1497.2006.00501.x. PMC 1924692. PMID 16808780. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Sandra Bastin for University of Kentucky Extension Service. August 1998; revised March 2004. University of Kentucky Extension Service: Fad Diets(הקישור אינו פעיל)
↑  "People to watch". Nature Medicine. 12 (1): 29–29. 2006. doi:10.1038/nm0106-29. ISSN 1078-8956. James Hill wants Americans to shed pounds. But instead of promoting any one fad diet, he embraces most--Atkins, South Beach, grapefruit-only--as relatively effective ways to lose weight.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
גגרה

ערך זה עוסק בעיר בג ' ורג ' יה. אם התכוונתם למחוז, ראו .
| --- | --- |
סמל גגרהסמל גגרה
גגרה על חוף הים השחור
גגרה על חוף הים השחור
 מדינה:  גאורגיה גאורגיה
 מחוז:  אבחזיה מחוז גגרה
 חבל ארץ:  אבחזיה אבחזיה
 ראש העיר:  יוריי חגוש
 שפה רשמית:  אבחזית, רוסית 
 תאריך ייסוד:  המאה ה-6 לפנה"ס
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  11,959 (2020)
 קואורדינטות:  43°20′0″N 40°13′0″E﻿ / ﻿43.33333°N 40.21667°E﻿ / 43.33333; 40.21667
 אזור זמן:  UTC +4
 http://gagra-city.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גאורגיה מוגדלת) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור גגרה(למפת גאורגיה רגילה) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור גגרה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גגרה (בגאורגית: გაგრა, באבחזית: Гагра) היא עיר במחוז גגרה שבאבחזיה אשר במערב גאורגיה. גגרה משתרעת לאורך כ-5 ק"מ מהחוף הצפוני של הים השחור, לרגלי הרי קווקז. האקלים הסובטרופי הפך את גגרה למקום נופש בריאותי פופולרי באימפריה הרוסית ובתקופת ברית המועצות.
מאז מלחמת אבחזיה בשנות ה-90, הלכה והידלדלה אוכלוסיית העיר. אוכלוסיית העיר מונה 10,700 איש, כאשר הדבר נבע קרוב לוודאי מהטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה. התיירים הרוסים, שעדיין פוקדים את העיר תכופות, מגיעים לרוב מסוצ'י, הממוקמת 22 ק"מ צפונית לעיר.
היסטוריה

העיר נוסדה בתור קולוניה יוונית בשם טריגליט (Triglite), שהייתה מיושבת ביוונים ואבחזים קדמונים. הקולוניה נשלטה בידי ממלכת פונטוס במאה הראשונה לפני הספירה. לאחר מכן השתייכה הקולוניה לאימפריה הרומית, שהחליפה את שמה לניטיקה (Nitika). המיקום הגאוגרפי של העיר הוביל לחיזוקה על ידי הרומאים, וזאת משום שהעיר הותקפה תכופות על ידי הגותים ואחרים. אחרי נפילת רומא, גגרה ואבחזיה נכבשו על ידי האימפריה הביזנטית.
גגרה התאחדה עם הממלכה הגאורגית של אימרתי החל מהמאה התשעית, הזמן בו החלה לפעול. היא הפכה להתיישבות מסחרית עיקרית בין היתר עם סוחרים גנואנים וונציאנים, כאשר היצוא העיקרי של העיר היה: עצים, דבש, שעווה ועבדים. השם גגרה מופיע לראשונה במפה משנת 1308 ששוטט על ידי האיטלקי פייטרו ויסקונטי. המפה נמצאת כעת בספריית מרקוס הקדוש בוונציה.
היסטוריה > גגרה תחת השליטה הרוסית

במאה השש עשרה, גגרה, יחד עם יתר אבחזיה נכבשה על ידי  האימפריה העות'מאנית. הסוחרים המערביים גורשו מהעיר, והעיר נכנסה לתקופה ארוכה של הידרדרות, אשר רוב התושבים המקומיים נמלטים להרים. החל מהמאה ה-18 העיר הפכה למשהו שהוא יותר מכפר המוקפת ביערות וביצות מלאות מחלות. גורלה של העיר השתנה ובמאה ה-19 חזרה למצבה, כאשר האימפריה הרוסית התרחבה לאזור, וכבשה את אבחזיה. הביצות יובשו, והעיר נבנתה סביב בית חולים צבאי. אך עדיין אוכלוסייתה הייתה קטנה. בשנת 1866, הצביע מפקד האוכלוסייה,  על: 336 גברים ו-280 נשים. בעיקר משפחות מקומיות של קציני צבא והתלויים בהם. העיר סבלה קשות בתקופת מלחמת רוסיה טורקיה (1877-1878), כאשר יחידות טורקיות פלשו, השמידו את העיר, וגירשה את האוכלוסייה המקומית. רוסיה, בסופו של דבר, ניצחה במלחמה, ובנתה מחדש את העיר.
לאחר המלחמה, העיר "נתגלתה" על ידי הנסיך פטר מאודנבורג, ממשפחות האצולה הרוסיות. הוא ראה את הפוטנציאל האקלים הסובטרופי של האזור, והחליט לבנות מקום נופש ברמה גבוה. לאחר שארגן סכום מסוים מהממשלה, הוא בנה לעצמו מקום בגגרה והקים בניינים אחרים נוספים במגוון סגנונות אקלקטיים אירופאיים. כמו כן נבנה פארק, עם עצים טרופיים, ואפילו תוכים וקופים יובאו, כדי לייצר אווירה טרופית. אבל, למרות ההשקע הגדולה, מקום הנופש לא היה להצלחה גדולה בהתחלה. מאוחר יותר, הוא משך כמויות הולכות וגדלות של תיירים זרים ששייטו במימי הים השחור.
היסטוריה > גגרה תחת שלטון ברית המועצות

בתקופת המהפכה הרוסית בשנת 1905, מרד מקומי הוליד ממשל מהפכני של העיר, לתקופה קצרה, בשם: "הרפובליקה של גגרה". היא הובסה תוך זמן קצר, וחבריה נאסרו ביחד. מלחמת העולם הראשונה, שהתרחשה רק כמה שנים לאחר מכן, הייתה אסון לגגרה. היא הרסה את התיירות המסחר, בהן הייתה תלויה. במהפכת אוקטובר, בשנת 1917, זמן קצר לאחר מכן, השתלטו הבולשביקים על העיר. למרות הניסיון הקל של הצרפתים, לדכא אותם, בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה, העיר שולבה בתקיפות לברית המועצות, ועם כינונה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה הייתה לחלק ממנה.
מנהיג הבולשיביקים, לנין, הצהיר, בשנת 1919, על יסוד "מקום הנופש של פועלים", על מקום הנופש שנבנה על ידי אודנבורג. ב-23 בפברואר 1921, בזמן המלחמה הסובייטית גאורגית נכבשה העיר על ידי הבולשביקים, ונכבשה בחזרה על ידי הגאורגים, שהחזיקו בה זמן קצר עד לכיבושה על ידי הצבא האדום ה-9 ב-1 במרץ 1921, בדרכם לכיבוש יתר ערי החוף הגאורגיות.
העיר ואתר הנופש שבו הפכו למקום הנופש פופולרי בחגים לאזרחים הסובייטיים בתקופת מלחמת העולם השנייה. כשהיא משיגה תפקיד חדש כמקום לשיקום חיילים פצועים. לאחר המלחמה, תוכניות ממשלתיות, בנו את העיר, והעיר גדלה והתפתחה באינטנסיביות כחלק מה"ריווירה הסובייטית".
היסטוריה > גגרה בתקופת בדלנות אבחזיה

בסוף שנות ה-80, גאה המתח בין גאורגיה לקהילות האבחזיות במחוז. שגרמה להתלקחות מלחמה בין השנים 1992–1993, שהסתיימה בתבוסה קטסטרופלית של כוחות הממשל הגאורגיים. מאות אלפי אנשים, שמוצאם האתני גאורגי, שהתגוררו באבחזיה, גורשו, במה שנקרא הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה, ושבמהלכו גם אלפים נהרגו. גגרה ועיר הבירה האבחזית סוחומי היו במרכז הלוחמה, וסבלו נזקים כבדים. הטרוריסט הצ'צ'ני הידוע לשימצה שאמיל באסייב לחם בגגרה בצד האבחזי, כמפקד הלוחמים המתנדבים הצ'צ'נים.
מאז גגרה, יחד עם יתר אבחזיה, התעפשה. הקונפליקט עדיין לא נפתר. אף על פי שהמאבק מתמשך, הוא תחום לגבול האדמיניסטרטיבי מזרחית לעיר.
אתרים

נקודות הציון העיקריות בגגרה הן:
חורבות מצודת אבאטה (המאות ה-4 וה-5).
כנסייה הגנת אם האל (מהמאה ה-6).
המגדל ההגנתי "מרליסקי" משנת 1841.
ארמון הנסיך מאודנבורג (מהמאה ה-19).
הערות שוליים

1 2  אוכלוסיית העיר לפי שנים:

1989 -  26,636 איש

2002 -  11,000 איש

2003 -  10,700 איש
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562535805171  LCCN: n88160848  VIAF: 130292406   WorldCat (עם VIAF): 130292406 
ארמון הנסיך פטר מאודנבורג (המאה ה-19)
גגרה בתקופה הסובייטית
כנסיית הגנת אם האל (המאה ה-6)
דון אדוארדס

ויליאם דונלון אדוארדס (באנגלית: William Donlon Edwards; 6 בינואר 1915 – 1 באוקטובר 2015) היה פוליטיקאי אמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקליפורניה במשך 32 שנים בסוף המאה ה-20.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אדוארדס נולד ב-6 בינואר 1915 בסן חוזה, קליפורניה להורים רפובליקנים. אביו וסבו היו בעלי עסק לזכויות קרקע. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון סן חוזה, אדוארדס קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת סטנפורד ב-1936, שם היה חבר בקבוצת הגולף של סטנפורד. לאחר מכן למד אדוארדס בבית הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1940.
אדוארדס היה סוכן מיוחד של הבולשת הפדרלית מ-1940 עד 1941, כשהצטרף לצי ארצות הברית כקצין מודיעין ותותחן ימי במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1950, הוא נבחר לנשיא הרפובליקנים הצעירים של קליפורניה, והתפטר לאחר שהצטרף לארגון הפדרליסטים העולמיים המאוחדים. לאחר שתפס את המפלגה הרפובליקנית כשמרנית מדי, הוא הפך לדמוקרט לפני ניצחונו הראשון בבחירות לקונגרס ב-1962. הוא היה נשיא חברת הכותרת של העמק של מחוז סנטה קלרה מ-1951 עד 1975, וציר לוועידות הדמוקרטיות הלאומיות של 1964 ו-1968.
ביוגרפיה > חבר בית הנבחרים (1963–1995)

אדוארדס נבחר כחבר במפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה-88 ממחוז הקונגרס ה-10 (לימים הוגדר בחלוקה מחדש למחוז הקונגרס ה-16) ולחמישה עשר הקונגרסים הבאים, וכיהן מ-3 בינואר 1963 עד 3 בינואר 1995. בשנתו הראשונה בבית הנבחרים, אדוארדס הצביע בעד ביטול ועדת הפעילות הלא-אמריקאית של הבית. אדוארדס היה מעורב בהעברת חוק זכויות האזרח משנת 1964 וחוק זכויות ההצבעה משנת 1965. אדוארדס היה חבר בוועדת המשפט של בית הנבחרים במהלך חקירת שערוריית ווטרגייט. אדוארדס התנגד למעורבות הצבאית האמריקאית במלחמת וייטנאם, הפלישה לפנמה ומלחמת המפרץ.
אדוארדס היה אחד משמונה חברי ועדת המשפט שהצביעו בעד כל חמשת סעיפי ההדחה שנוסחו נגד הנשיא ריצ'רד ניקסון במהלך שערוריית ווטרגייט. האחרים היו ג'ק ברוקס, רוברט קסטנמאייר, ג'ון קוניירס, ברברה ג'ורדן, צ'ארלס רינגל, אליזבת הולצמן ואדוארד מזווינסקי. שלושה מתוך חמשת הסעיפים אומצו לפני התפטרותו של ניקסון ב-9 באוגוסט 1974.
אדוארדס היה אחד ממנהלי ההדחה בבית הנבחרים שמונו על ידי בית הנבחרים בשנת 1988 לנהל את משפט ההדחה של אלסי הייסטינגס, שופטת בית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז הדרומי של פלורידה. עם זאת, הוא הוחלף כמנהל הדחה לפני תחילת המשפט. אולם, בשנת 1989, הוא מונה ושימש כמנהל הדחה בבית המשפט במשפט ההדחה של וולטר ניקסון, שופט בית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז הדרומי של מיסיסיפי.  אדוארדס היה יושב ראש ועדת המשנה של בית הנבחרים לחירויות האזרח וזכויות האזרח במשך 23 שנים. אדוארדס לא הועמד לבחירה מחדש לקונגרס ה-104.
ביוגרפיה > חיים אישיים ומותו

דון אדוארדס היה נשוי שלוש פעמים; הוא היה נשוי לאדית וילקי אדוארדס מ-1981 ועד מותה ב-2011.  מלאו לו 100 בינואר 2015.  הוא מת מאוחר יותר באותה שנה בכרמל ליד הים, קליפורניה ב-1 באוקטובר 2015.
מורשת

אדוארדס קיבל את עיטור השירות המצטיין של הקונגרס בשנת 2003. מקלט חיות הבר הלאומי דון אדוארדס מפרץ סן פרנסיסקו בקצה הדרומי של מפרץ סן פרנסיסקו נקרא לכבודו.
הערות שוליים

1 2 3  "Former Rep. Don Edwards: 1915–2015". San Jose Mercury News. 2 באוקטובר 2015. אורכב מ-המקור ב-28 בינואר 2016. נבדק ב-25 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Obituary, latimes.com; accessed October 3, 2015.
1 2  Clymer, Adam (2 באוקטובר 2015). "Don Edwards, Congressman Who Championed Civil Rights, Dies at 100". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "List of Individuals Impeached by the House of Representatives". United States House of Representatives. ארכיון מ-18 בדצמבר 2019. נבדק ב-15 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "About". 3 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Herhold: Edie Wilkie: A life well lived". mercurynews.com. 4 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Herhold: Ex-U.S. Rep. Don Edwards turns 100". mercurynews.com. 6 בינואר 2015. נבדק ב-3 באוקטובר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2492 0056  LCCN: n84123370  SNAC: w6mk6qkv  US Congress: E000064  VIAF: 43243171   WorldCat (עם VIAF): 43243171
דון בארקסדייל

דון בארקסדייל, 1948
דונלד ארג'י "דון" בארקסדייל (באנגלית: Donald Argee "Don" Barksdale;‏ 31 במרץ 1923 – 8 במרץ 1993) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1951–1955. בשנת 1948 הפך לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון אי פעם בנבחרת ארצות הברית בכדורסל, ובשנת 1953 היה לאפרו-אמריקאי הראשון שמשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA. בשנת 2012 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל, כ"תורם לכדורסל".
ביוגרפיה וקריירת מכללות

בארקסדייל נולד בעיר אוקלנד שבקליפורניה. בין השנים 1943–1946 למד ושיחק במכללת מרין ג'וניור אשר באזור מפרץ סן פרנסיסקו, ובשנת 1946 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). בעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות ("Helms Foundation First-team All-American"), ובכך היה לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון שזוכה בכבוד זה.
אולימפיאדת לונדון 1948

בקיץ 1948 היה בארקסדייל השחקן האפרו-אמריקאי הראשון בתולדות נבחרת ארצות הברית, כאשר נבחר לסגל הקבוצה באולימפיאדת לונדון (1948). נבחרת ארצות הברית הורכבה אז משחקנים חצי-מקצוענים ושחקני מכללות, ביניהם אלכס גרוזה, וינס בורילה וראלף בירד. בשמונת משחקי נבחרתו קלע בארקסדייל 7.7 נקודות בממוצע למשחק (שלישי בקבוצה), ועזר לה לנצח את כל משחקיה בפער ממוצע של כ-34 נקודות. עם זכייתה של ארצות הברית באליפות הטורניר, הפך בארקסדייל לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית בכדורסל.
קריירה מקצועית

בעונת 1948/1949 החל לשחק בקבוצת "אוקלנד ביטנרס" מליגת הכדורסל החובבנית, בתקופה בה לא הורשו אפרו-אמריקאים לשחק בליגת ה-NBA. במקביל לקריירת המשחק היה בארקסדייל שדרן רדיו בתחנת מוזיקה, מגיש תוכנית טלוויזיה, ובעל עסק להפצת משקאות בירה. במסגרת עיסוקו ברדיו התיידד עם מוזיקאים רבים, ביניהם דיוק אלינגטון, שרה ווהן, פליפ וילסון ולו רולס.
לקראת עונת 1951/1952, בהיותו בן 28, חתם בקבוצת בולטימור בולטס מה-NBA. בארקסדייל היה אחד הכדורסלנים האפרו-אמריקאים הראשונים בליגה, אחרי נת'ניאל קליפטון, ארל לויד, צ'אק קופר והאנק דזוני שהצטרפו בעונה הקודמת. בשתי עונותיו בקבוצה היה הקלע השני בקבוצתו, אחרי פרד סקולרי, עם ממוצעים של 12.6 ו-13.8 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה. בעונת 1952/1953, השנייה שלו ב-NBA, הפך לאפרו-אמריקאי הראשון שנבחר להשתתף במשחק האולסטאר.
בקיץ 1953 הועבר בארקסדייל בטרייד לבוסטון סלטיקס, בה שיתף פעולה עם חברי היכל התהילה לעתיד בוב קוזי, ביל שרמן, אד מקאולי ופרנק רמזי. בכל אחת משתי עונותיו בקבוצה העפיל עמה לשלב גמר האזור המזרחי, וקלע במהלכן כ-9.0 נקודות למשחק. בסיום עונת 1954/1955 פרש ממשחק לאחר 4 עונות בלבד ב-NBA, בשל פציעה בקרסולו.
לאחר הפרישה מכדורסל

לאחר פרישתו ממשחק חזר בארקסדייל לשדר ברדיו, ובמקביל הקים חברת תקליטים ושני מועדוני לילה באוקלנד. ב-8 במרץ 1993, כשלושה שבועות לפני יום הולדתו ה-70, נפטר בארקסדייל בביתו שבאוקלנד, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
בספטמבר 2012 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל, כ"תורם לכדורסל".
הערות שוליים

1 2 3 4  ביוגרפיה, באתר היכל התהילה של הכדורסל
↑  בארקסדייל במשחקים האולימפיים, באתר sports-reference.com
1 2 3  A pioneer in green, באתר ESPN,‏ 6 בספטמבר 2012
↑  סטטיסטיקות ה-NBA של בארקסדייל, באתר basketball-reference.com
↑  ההודעה על פטירתו של בארקסדייל, באתר הניו יורק טיימס, 11 במרץ 1993
גליקוליזה

אדוארד בוכנר, בין מגלי הגליקוליזה
גליקוליזה (מיוונית: גליקו-מתוק, ליזיס-פירוק) היא מסלול מטבולי שבו מפורקת מולקולת גלוקוז לשתי מולקולות פירובט. המסלול משמש באורגניזמים להפקת אנרגיה.
הגליקוליזה היא התהליך הבסיסי ביותר להפקת אנרגיה במערכות ביולוגיות. תהליך זה קיים כמעט בכל היצורים החיים, מחיידקים ועד לבני האדם. מכך ניתן להסיק על קדמוניותו האבולוציונית ועל חשיבותו לחיים. הגליקוליזה מתרחשת בציטופלזמת התא ומורכבת משרשרת של 10 תגובות כימיות. החומר המתחיל את התהליך הוא הסוכר גלוקוז; בסופה של סדרת התגובות מפורק הגלוקוז, אשר מכיל 6 אטומי פחמן, לשתי מולקולות פירובט שכל אחת מכילה 3 אטומי פחמן. האנרגיה המופקת בתהליך נאגרת בקשרים של מולקולת ATP – נוקלאוטיד שמשמש כ"מטבע האנרגיה" של כל היצורים החיים. במהלך הגליקוליזה מפורקות (נצרכות) שתי מולקולות ATP ומיוצרות ארבע; הרווח האנרגטי הוא, אם כן, שתי מולקולות ATP. ניתן לסכם את התהליך כך:
\ \mathrm {Glucose+2ADP+2NAD^{+}+2P_{i}\rightarrow 2Pyruvate+2ATP+2H^{+}+2NADH+2H_{2}O}
תהליך הגלוקונאוגנזה, במהלכו נוצר גלוקוז בגוף, הפוך, מבחינה סכימטית, לגליקוליזה. למרות זאת, שלבי התהליך האחד אינם זהים כולם לאלו של התהליך השני. בנוסף, תהליך הגלוקונאוגנזה יעיל פחות מבחינה אנרגטית ולכן מעגל של גלוקוז-2 פירובט-גלוקוז יוביל "לבזבוז" אנרגיה ולגוף יש מנגנונים שנועדו למנוע מצב כזה.
היסטוריה

תהליך הגליקוליזה התגלה במקרה, על ידי האנס ואדוארד בוכנר ב-1897. הם חקרו את תהליך התסיסה מחוץ לתאים.
במהלך הניסוי, היה צורך להימנע משימוש בחומרים אנטיספטיים כמו פנול, ולכן השתמשו בסוכרוז. במהלך הניסוי הם נתקלו בתופעה: הסוכרוז הותסס לכוהל על ידי מיץ השמרים.
חשיבות הגילוי טמונה בכך שזו הפעם הראשונה שבה ראו כי תסיסה יכולה להתרחש גם מחוץ לתא החי. עד אז האמינו בתאוריה של לואי פסטר, לפיה התסיסה קיימת רק בתא החי. המנגנון השלם הובא ב-1940 על ידי מגוון רב של חוקרים ובהם: Gustav Embden ו Otto Meyerhof ולכן הגליקוליזה נקראת גם לפעמים: "Embden-Meyerhof Pathway".
התהליך

עשר תגובות הגליקוליזה נחלקות לשני שלבים: החמש הראשונות מהוות את שלב ההכנה; בשלב זה לא רק שלא נוצרות מולקולות ATP, אלא שהוא אף דורש צריכה של שתי מולקולות ATP (כלומר, של אנרגיה). חמש התגובות האחרונות מהוות את שלב הרווח, ובו אכן משתנה מאזן האנרגיה ומתקבל רווח סופי של 2 מולקולות ATP. להלן תיאור מילולי של שלבי הגליקוליזה:
התהליך > שלב ההכנה

גלוקוז מקבל קבוצת זרחה מ-ATP והופך לגלוקוז-6-פוספט. בשל איבוד הזרחה יהפוך ה-ATP ל-ADP. האנזים המזרז את התגובה הוא הקסוקינאז. בנוסף, בכבד קיים גם האנזים גלוקוקינאז שמזרז את התהליך בריכוזי גלוקוז-6-פוספט גבוהים.
גלוקוז 6-פוספט משנה את מבנהו המרחבי, מטבעת של 6 אטומי פחמן לטבעת של 5 פחמנים, והופך לפרוקטוז 6-פוספט. זהו צעד קריטי, שכן ללא השינוי האיזומרי לא יכולים להתרחש השלבים הבאים. זהו שלב הפיך לחלוטין. האנזים המזרז את התגובה הוא פוספוהקסוז איזומרז.
פרוקטוז 6-פוספט מקבל קבוצת זרחה מ-ATP והופך לפרוקטוז 1,6-ביספוספט. זהו שלב ההתחייבות - לאחר שלב זה תימשך הגליקוליזה ללא בקרה משמעותית עד השלב הלפני אחרון. האנזים המזרז את התגובה הוא פוספופרוקטוקינאז (PFK1).
פרוקטוז 1,6-ביספוספט מתפרק לשתי מולקולות תלת-פחמניות: גליצראלדהיד 3-פוספט ודיהידרוקסיאצטון פוספט. האנזים המזרז את התגובה הוא אלדולז.
מולקולת הדיהידרוקסיאצטון פוספט עוברת שינוי מרחבי והופכת ל-גליצראלדהיד 3-פוספט, שנוצרה יחד איתה בשלב 4. עתה קיימות שתי מולקולות של גליצראלדהיד 3-פוספט. האנזים המזרז את התגובה הוא טריוז פוספט איזומראז.
התהליך > שלב הרווח

כל השלבים הבאים מתרחשים לכל אחת ממולקולות הגליצראלדהיד 3-פוספט בנפרד – ולכן מתרחשים פעמיים לכל מולקולת גלוקוז.
כל אחת משתי מולקולות הגליצראלדהיד 3-פוספט מקבלת קבוצת זרחה חופשית (לא מ-ATP) והופכת ל-3,1-ביספוספוגליצרט. שלב זה כולל גם חיזור (קבלת פרוטונים) של מולקולות +NAD ל-NADH. האנזים המזרז את התהליך הוא גליצראלדהיד 3-פוספט דהידרוגנז.
3,1-ביספוספוגליצרט מאבד קבוצת זרחה והופך ל-3-פוספוגליצרט. קבוצת הזרחה עוברת למולקולת ADP, שהופכת למולקולת ATP. זהו השלב האקסרוגני הראשון בגליקוליזה – השלב הראשון בו הגוף מפיק אנרגיה מהגליקוליזה. האנזים המזרז את התהליך הוא פוספוגליצרט קינאז.
קבוצת הזרחה שנותרה ב-3-פוספוגליצרט משנה מקום (באמצעות אנזים) ונודדת לאטום הפחמן הסמוך; התרכובת הופכת ל-2-פוספוגליצרט. האנזים המזרז את התהליך הוא פוספוגליצרט מוטאז.
2-פוספוגליצרט מאבד מולקולת מים והופך לפוספואנול פירובט. האנזים המזרז את התהליך הוא אנולאז.
פוספואנול פירובט מאבד קבוצת זרחה והופך לפירובט. קבוצת הזרחה עוברת למולקולת ADP ליצירת ATP. האנזים המזרז את התהליך הוא פירובט קינאז.
התהליך > בקרות מרכזיות בתהליך

רוב אנזימי הגליקוליזה דורשים יוני מגנזיום לפעילות הקטליטית. כפי שניתן לראות בתיאור התהליך לעיל, כל המולקולות שבין הגלוקוז והפירובט מכילות קבוצת זרחה; קבוצה זו משתלבת היטב באתר הפעיל של אנזימי הגליקוליזה, ומפחיתה בכך את אנרגיית ההפעלה שלהם. יוני הזרחה יוצרים קומפלקסים עם יוני המגנזיום, והללו נקלטים היטב על ידי האנזימים. כל אנזימי הגליקוליזה הם מסיסים במים ונמצאים בציטוזול (נוזל הציטופלזמה).
בנוסף על בקרה כללית זו – לגליקוליזה יש שלושה אתרי בקרה מרכזיים:
הפיכת הגלוקוז לגלוקוז 6 פוספט – האנזים המזרז את התגובה מעוכב על ידי גלוקוז 6 פוספט (התוצר של התגובה). עיכוב זה מונע את פירוק הגלוקוז (שכזכור "עולה" לגוף מולקולת ATP) ללא צורך. בכבד, שלו יש צורך בפירוק גלוקוז באופן קבוע, קיים האנזים גלוקוקינאז שפעיל בריכוזי גלוקוז 6 פוספט גבוהים וכך מונע את תקיעת המסלול.
הפיכת פרוקטוז 6 פוספט לפרוקטוז 1,6-ביספוספט – זהו תהליך ייחודי לגליקוליזה ולכן מהווה את נקודת הבקרה המרכזית בגליקוליזה. המעכבים של האנזים הם ATP וציטרט (תוצר של מעגל קרבס שהוא תהליך הבא אחרי גליקוליזה) והמזרזים של האנזים הם ADP ו-AMP שמעידים על מחסור באנרגיה בתא. בנוסף בכבד קיים מזרז נוסף – פרוקטוז 2,6-ביספוספט שייצורו מבוקר על ידי אינסולין וגלוקגון ומאפשר לגוף לווסת את רמת הסוכר בדם.
הפיכת פוספואנול פירובט לפירובט – האנזים המזרז את התגובה מזורז על ידי פרוקטוז 1,6-ביספוספט – תוצר ייחודי למסלול שהצטברות שלו מעידה על זה שיש עיכוב כלשהו במסלול שיש "לשחרר". האנזים מעוכב על ידי ATP, אלנין ו-אצטיל קואנזים A.
| שלב | תגובה | ΔG°' / (kJ/mol) | ΔG / (kJ/mol) |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | glucose + ATP4- → glucose-6-phosphate2- + ADP3- + H+ | -16.7 | -34 |
| 2 | glucose-6-phosphate2- → fructose-6-phosphate2- | 1.67 | -2.9 |
| 3 | fructose-6-phosphate2- + ATP4- → fructose-1,6-bisphosphate4- + ADP3- + H+ | -14.2 | -19 |
| 4 | fructose-1,6-bisphosphate4- → dihydroxyacetone phosphate2- + glyceraldehyde-3-phosphate2- | 23.9 | -0.23 |
| 5 | dihydroxyacetone phosphate2- → glyceraldehyde-3-phosphate2- | 7.56 | 2.4 |
| 6 | glyceraldehyde-3-phosphate2- + Pi2- + NAD+ → 1,3-bisphosphoglycerate4- + NADH + H+ | 6.30 | -1.29 |
| 7 | 1,3-bisphosphoglycerate4- + ADP3- → 3-phosphoglycerate3- + ATP4- | -18.9 | 0.09 |
| 8 | 3-phosphoglycerate3- → 2-phosphoglycerate3- | 4.4 | 0.83 |
| 9 | 2-phosphoglycerate3- → phosphoenolpyruvate3- + H2O | 1.8 | 1.1 |
| 10 | phosphoenolpyruvate3- + ADP3- + H+ → pyruvate- + ATP4- | -31.7 | -23.0 |
התהליך > סיכום מאזן האנרגיה

בשלבים 1 ו-3 מתפרקת מולקולת ATP ל-ADP. "איבדנו", אם כן, שתי מולקולות ATP.
בשלב 7 נוצרות 2 מולקולות ATP מ-ADP.
בשלב 10 נוצרות 2 מולקולות ATP מ-ADP.
המאזן הכללי מראה, אם כן, רווח של שתי מולקולות ATP. אנרגיה זו מהווה חלק קטן מאוד מהאנרגיה האצורה בגלוקוז. רוב האנרגיה נשמרת בשתי מולקולות הפירובט שנוצרו. אנרגיה זו מנוצלת ביצורים אירוביים בשני התהליכים המטבוליים הבאים בסדרת הנשימה התאית: מעגל קרבס וזרחון חמצוני.
המשך הפקת אנרגיה, עם או בלי חמצן

היצורים השונים נבדלים זה מזה בדרך בה הם מנצלים את הפירובט, תוצר הגליקוליזה. היצורים האווירניים (אארובים נושמי החמצן), למשל, מפרקים את הפירובט לחומר הקרוי אצטיל קואנזים A ולפחמן דו-חמצני. הפחמן הדו-חמצני נפלט לסביבה (ואכן, כידוע, היצורים האווירניים, ובכללם האדם, צורכים חמצן ופולטים פחמן דו-חמצני). האצטיל קואנזים A ממשיך לעבור סדרת תגובות מורכבת (מעגל קרבס וזרחון חמצוני), כשבסופה מופקת הרבה יותר אנרגיה מזו המופקת בגליקוליזה (אנרגיה שוות ערך לכ-36 מולקולות ATP, בהשוואה ל-2 המופקות בגליקוליזה).
יצורים אל-אווירניים (אנארוביים, חיידקים בעיקר) מסתפקים באנרגיה שמספקת להם הגליקוליזה. עם זאת, הם עדיין צריכים למחזר את מולקולות ה-NADH שנוצרו בתהליך ולכן ישתמשו בפירובט שנוצר לאחד ממספר תהליכי תסיסה שיצרו תוצרים שונים (למשל: אתנול, חומץ, חומצת חמאה, חומצת חלב). כפי שניתן לראות, רבים מתוצרי התסיסה משמשים את בני האדם להפקת מזון.
היצורים הראשונים על-פני כדור הארץ השתמשו בגליקוליזה באופן בלעדי לשם הפקת אנרגיה. התפתחותם של יצורים אווירניים, אשר פיתחו מסלולים חדשים (מוזכרים לעיל) להפקת אנרגיה, היוותה צעד משמעותי ביותר באבולוציה. יצורים הנסמכים על הגליקוליזה לבדה מפיקים, כאמור, 2 מולקולות ATP מכל מולקולת גלוקוז שהם צורכים; יצורים המשתמשים בזרחון חמצני מפיקים כמות אנרגיה גבוהה פי 18. ללא תוספת אנרגיה זו, לא היו מתפתחים יצורים גדולים, מורכבים ורב-תאיים, שכן הללו זקוקים לאנרגיה רבה, שתהליך הגליקוליזה לבדו לא מסוגל לספק.
חומרי מקור אחרים לגליקוליזה

בנוסף לגלוקוז (ולחומרי הביניים במסלול), הגליקוליזה יכולה לשמש להפקת אנרגיה משני חומרים נוספים:
פרוקטוז – ברוב רקמות הגוף יהפוך לפרוקטוז 6 פוספט (התוצר של שלב 2) בהשקעת ATP. בכבד יפורק לגליצראלדהיד 3 פוספט ודיהדרוקסיאצטון פוספט (התוצרים של שלב 4) בהשקעת 2 ATP. בשני המקרים הגליקוליזה תהיה יעילה באותה מידה (האנרגיה שהושקעה והאנרגיה שהופקה יהיו שוות).
גליצרול – בהשקעת מולקולת ATP וחיזור מולקולת +NAD יהפוך הגליצרול לדהידרוקסיאצטון פוספט (אחד התוצרים של שלב 4). הגליקוליזה תהיה יעילה באותה מידה בהפקת אנרגיה, אך מכיוון שחוזרה עוד מולקולת +NAD, בסביבה ללא נוכחות חמצן לא ימוחזרו מספיק מולקולות +NAD והתהליך יתקע.