stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טראג'י פ. הנסון
הערות שוליים

↑  Will Thorne, Will Thorne, ‘Empire’ Cookie Spinoff in the Works, Taraji P. Henson Inks First-Look Deal With 20th Century Fox TV, Variety, ‏2020-07-23 (באנגלית)
↑  מרי ג'יי בלייג', Taraji P. Henson: The 100 Most Influential People of 2024, TIME, ‏2024-04-17 (באנגלית)
↑  Winners, NAACP Image Awards (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007368249505171  PLWABN: 9810598924005606  BNE: XX4820783  BnF: cb161583855 (data)  GND: 138659982  ISNI: 0000 0000 7826 4891  LCCN: no2006023535  MusicBrainz: 89f93b5e-1933-49e1-84ba-bb7061635254  NKC: xx0103129  NTA: 380128691  SUDOC: 150196563  VIAF: 73602072   WorldCat (עם VIAF): 73602072
יגאל שרון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 ביולי 1959 (בן 65) תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד פלחה"ן צנחנים  מפקד גדוד 101  מפקד חטיבת הבקעה  מפקד חטיבת יהודה
 פעולות ומבצעים
 מבצע ליטני   מלחמת לבנון  האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון
 תפקידים אזרחיים
 עו"ד מנכ"ל רשת ארומה אספרסו בר
 
יגאל שרון (נולד ב-4 ביולי 1959) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד גדוד 101 וכמפקד חטיבת יהודה.
ביוגרפיה

בנעוריו למד שרון בפנימיית הכפר הירוק שברמת השרון. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1977 במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים שרון עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה בגדוד. בהמשך לחם במלחמת לבנון הראשונה ושימש כמפקד פלוגה בחטיבה. בשנים 1986-1985 שימש כמפקד פלחה"ן צנחנים וכקצין אג"ם חטיבתי. בשנים 1991-1989 שימש כמפקד גדוד 101, והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון. בתפקידו הבא שירת כסמח"ט הצנחנים. לאחר מכן שימש כסמח"ט חטיבת הבקעה ומשהודח מפקדה, אבי בורגר, פיקד עליה במשך כשנה. לאחר מכן שימש כמפקד חטיבת יהודה. בתום תפקידו בשנת 1999 פרש מצה"ל.
שרון למד משפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, הוסמך כעו"ד, ובשנים 2010-2007 שימש כמנכ"ל רשת ארומה אספרסו בר.
הערות שוליים

↑  אביחי בקר, אלוף עצבות, באתר הארץ, 24 באפריל 2002.
↑  בילי בסרגליק, החברים של בני, באתר "LOCAL רמת השרון", ‏ 10.02.2011, יגאל שרון: "בני הוא בן כיתה שלי מהכפר. יחד למדנו בפנימייה. התגייסנו לגדוד הנח"ל המוצנח הוא כבן משק. שרתנו יחד בגדוד הנח"ל המוצנח ואחר כך החלפתי אותו בתפקיד מפקד יחידת החא"ן של הצנחנים (יחידת חבלה מוצנחת). בני שירת אחר כך כמח"ט חברון ובהמשך אני הייתי בתפקיד זה. היו לנו הרבה ממשקים בשרות הצבאי."
↑  רשימת מפקדי פלוגת ההנדסה החטיבתית של הצנחנים, באתר חטיבת הצנחנים.
↑  רשימת מפקדי גדוד 101 של הצנחנים, באתר "חטיבת הצנחנים".
↑  איתי רז, "המפצח", במחנה, ‏ 06.02.1998, עמודים 30-35.
↑  אביחי בקר, "דרך נועם", הארץ, ‏ 05.05.2000, כפי שהועלה באתר "פרש".
↑  אילנית חיות, ‏מנכ"ל רשת ארומה ישראל, יגאל שרון, פורש מתפקידו, באתר גלובס, 27 באפריל 2010.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחיא חמיד א-דין

יחיא מוחמד חמיד א-דין מוחמד אל-מותווכל (בערבית: يحيى محمد حميد الدين محمد المتوكل, 18 ביוני 1869 – 17 בפברואר 1948) היה האימאם של תימן משנת 1904 עד 1948, ומייסד שושלת אל-מותוואכל.
ביוגרפיה

האימאם יחיא היה נצר לשושלת הקאסימית.
ב-1911 חתם האימאם יחיא על הסכם דאען עם האימפריה העות'מאנית, בו הוכר שלטונו של האימאם על חלקי תימן שנשלטו בידי הזיידים. לאחר חתימת ההסכם הוא התפנה לנקום באלו שהתנגדו לשלטונו ותמכו בעות'מאנים. במלחמת העולם הראשונה עמד יחיא לצד העות'מאנים ונלחם נגד האנגלים ובני בריתם.
ב-30 באוקטובר 1918, בעקבות קריסתה של האימפריה העות'מאנית, הכריז האימאם יחיא בצפון תימן על מדינה ריבונית עצמאית. בשנת 1926 יחיא הכריז על הקמת ממלכת תימן, ובנוסף להיותו המלך היה גם המנהיג הרוחני, וזכה להכרה דיפלומטית במדינה, כגון עם ממלכת איטליה, שעמה חתם על האמנה האיטלו-תימנית בשנת 1926.
בשנת 1920 הרחיב האימאם יחיא את כוחו צפונה לעבר תהאמה ומחוז עסיר, אולם הוא התנגש עם עליית השפעתו של מלך ממלכת נג'ד וחג'אז, עבדול עזיז אבן סעוד מבית סעוד. כדי לעמוד נגדו הוא ניהל שיחות שלום עם אויבו מימי מלחמת העולם הראשונה, חוסיין בן עלי, שהבשילו בינואר 1923 לכדי הסכם. באוקטובר 1925, לאחר שחוסיין בן עלי העביר את שלטונו לבנו, עלי בן חוסיין מחיג'אז, הציע את עצמו יחיא כמתווך בינו לבין אבן סעוד, בנסותו לקדם את האינטרסים שלו. בעקבות קריסת חיג'אז בפני אבן סעוד, כרת יחיא ברית עם הבריטים.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, הכוחות הסעודים כבשו שטחים נרחבים מהממלכה לפני נסיגה מחלק מן האזור, כולל את דרום תהמה והעיר אל-חודיידה. הגבול עם ערב הסעודית התקבל ב-20 במאי 1934 בהסכם טאיף, לאחר מלחמת סעודיה-תימן שהסתיימה ב-1934. אי-הכרה של יחיא בגבול הדרומי עם הפרוטקטורט של עדן הבריטית (מאוחר יותר דרום תימן), גרמה מדי פעם עימותים עם הבריטים.
האימאם יחיא נרצח במהלך הפיכה צבאית ב-17 בפברואר 1948, בעת שנסע במכוניתו מחוץ לעיר.
יחסו ליהודים

האימאם יחיא נהג כלפי היהודים על פי החוק המוסלמי. מיד עם עלותו לשלטון, חידש את "תנאי עומר".
לאחר שחתם על הסכם דאען בשנת 1911, הוא הטיל מיסים חדשים על היהודים שנחשבו כתומכי העות'מאנים נגדו, וגבה מיסים אלו ביד תקיפה, מה שהביא, יחד עם הרעב ויוקר המחיה, לבריחה של היהודים מתימן לארצות אחרות.
כדי למנוע עליית יהודים לארץ ישראל, בשנת 1920 הוא הוציא חוק אמאמי שקבע כי כל יהודי שהיגר מתימן בתקופת השלטון העות'מאני והותיר אחריו נכסי דלא-ניידי, והפקיד עליהם את קרוביו או אפוטרופוס, נכסיו מוחרמים לאוצר המלכות; וכי כל מוסלמי הקונה מיהודי נכסי דלא-ניידי, ולאחר מכן היגר היהודי מתימן, הקנייה בטלה והנכסים עוברים לאוצר המלכות. תקנה זו נשארה בתוקף עד לשנת מותו של האמאם ב-1948.
אף על פי כן, יהודי תימן אהבו אותו והתפללו לשלומו. עדויות רבות מאוד מציינות שהוא הגן על היהודים מפני שרירות-לב של פקידי שלטון, מפקדי צבא או כל מוסלמי אחר. במקרים רבים הוא נטה ליהודים חסד והתעלם מחריגות מ"תנאי עומר". הוא ידע על פרשת הברחת יתומים יהודים לעדן, אך נמנע מלהעניש את המעורבים, ועל כן קראו לו יהודי תימן מלך חסד. לאחר הירצחו, התאבלה עליו קהילת יהודי צנעא ועלתה להתפלל על קברו. עם זאת, היו שציינו שהגנתו על היהודים במקרים פרטניים הייתה רק כסות לשלטונו שהתאכזר ליהודים. זכריה גלוסקא אמר עליו בשנת 1920: "האנטישמי הגדול ליהודי תימן".
האימאם יחיא היה ידוע ביחסו ההוגן ליהודים, והעריך מאוד את הרבנים הראשיים כגון מארי יחיא יצחק הלוי ומארי יחיא אביץ'.
לקריאה נוספת

חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, פרק 6.2.2: תימן – האסלאם הזידי, השבטים, וממלכתו של האמאם יחיא, עמ' 309–328; סעיף 6.4.3.6: האמאם יחיא חמיד אל-דין והיהודים (נכתב בידי פרופ' יהודה ניני), עמ' 379–380.
הערות שוליים

1 2  משה הכהן, ע"ד פלישת התימנים לארץ ישראל, הצבי, 21 בפברואר 1912
↑  המצב בתימן, החרות, 22 במרץ 1917
↑  בין מלך חג'אז ואימאם יחיא, דואר היום, 9 במרץ 1921
↑  לקראת ההתאחדות הכל ערבית, דואר היום, 17 בינואר 1923
↑  אימאם יחיא יתווך בין עלי ואבן סעוד, דבר, 27 באוקטובר 1925
↑  לקביעת גורלה של חג'אז, דבר, 17 בנובמבר 1925
↑  הסכם בין האימאם יחיא וסיר גילברט קלייטון, דבר, 10 במרץ 1926
1 2  ארליך, ספר ג, סעיף 6.4.3.6 (נכתב בידי פרופ' יהודה ניני), עמ' 379.
↑  היהודים בתימן, הצפירה, 4 ביולי 1912
1 2 3  ארליך, ספר ג, סעיף 6.4.3.6 (נכתב בידי פרופ' יהודה ניני), עמ' 380.
↑  אברהם צארום, המצב בתימן, דואר היום, 13 ביולי 1920
↑  אספת הנבחרים הישיבה השביעית, דואר היום, 24 באוקטובר 1920
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568454805171  GND: 130331929  ISNI: 0000 0001 0128 4744  LCCN: n84062004  NTA: 215636279  SUDOC: 120807270  VIAF: 90050633   WorldCat (עם VIAF): 90050633
חוף הנסיכה אסטריד

| --- | --- |

תצלום לוויין של חוף הנסיכה אסטריד ושל חוף הנסיכה ראגנהילד.   מדף הקרח הסמוך לחוף חלק, בהמשך במעלה התמונה ניתן לראות קרחונים הצפים בים.
 מדינה / טריטוריה:  אין ערך
 על שם:  אסטריד, נסיכת נורווגיה 
 קואורדינטות:  70°45′S 12°30′E﻿ / ﻿70.75°S 12.5°E﻿ / -70.75; 12.5 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחוף הנסיכה אסטריד(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחוף הנסיכה אסטריד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חוף הנסיכה אסטריד (באנגלית: Princess Astrid Coast) הוא חוף ים המהווה חלק מחוף ארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
לכל אורכו של החוף הוא גובל במדפי קרח.
למול החוף מצויים ים לאזארב, וים ריסר-לארסן - המהווים חלק מהאוקיינוס הדרומי.
קרחוני פנים היבשת (שחלקה בגובה 4 קילומטרים), מוחזקים במקומם על ידי רכסי הרי החוף. הקרחונים זורמים באוכפים ובעמקים שבין ההרים, לחוף הנסיכה אסטריד; בשל הרוחות העזות הזורמות בעמקים אלה, פני הקרח באזור החוף מחורצים.
היסטוריה > גילוי החוף

האזור התגלה על ידי קפטן ה. האלוורסן (H. Halvorsen) מהספינה סבילה (Sevilla) במרץ 1931 - צייד לווייתנים נורווגי.
היסטוריה > מקור השם

בשנת 1932 קרא האלוורסן לחוף על שמה של הנסיכה אסטריד מנורווגיה.
היסטוריה > תחנת מחקר

במרכז חוף הנסיכה אסטריד מצוי נווה המדבר שירמאכר, בו הייתה מצויה תחנת המחקר המדעית הסובייטית נאבולאזארווסקאיה (Novolazarevskaia) שהוקמה בשנת 1961.
לקריאה נוספת

• Syed Ainul Hussain, Ajai Saxena, , Indian Journal of Marine Sciences Vol. 37(4), December 2008, pp. 455-461
הערות שוליים

1 2 3 4  מידע גאוגרפי באתר נאס"א
1 2 3 4  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  חוף הנסיכה אסטריד באנציקלופדיה הסובייטית הגדולה
| אנטארקטיקה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה | העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה • המשלחת האנטארקטית הבלגית • המשלחת השוודית לאנטארקטיקה • משלחת הקוטב הדרומי • משלחת טרה נובה • אמנת אנטארקטיקה |  |
| תביעות טריטוריאליות |  ארץ אדלי •  אנטארקטיקה הארגנטינאית • אוסטרליה הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית •  הטריטוריה האנטארקטית הבריטית • צ'ילה אנטארקטיקה צ'ילנה • ניו זילנד שטח חסות רוס • ברזיל "אזור האינטרסים" של ברזיל באנטארקטיקה • נורווגיה ארץ המלכה מוד ואי פטר הראשון •  שוואביה החדשה (1939–1945) • ארץ מרי בירד |  |
יחיא ימיני

| --- | --- |

יחיא ימיני בשנות ה-60
 לידה:  1894 צנעא, תימן 
 פטירה:  13 בינואר 1983  (בגיל 89 בערך) ירושלים, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות (ערך בלתי־ידוע) 
 תחום יצירה:  צורפות, סיתות, סופר סת"ם
 זרם באמנות:  האמנות הארץ ישראלית
 הושפע על ידי:  זאב רבן, שמואל פרסוב
 
מחלקת כסף-פיליגרן בבית ספר בצלאל 1909. הנער במרכז הוא יחיא ימיני. המורה פרסוב נשען על השולחן משמאל, ובוריס שץ, מנהל בית הספר, מציץ מהגומחה מימין
יחיא ימיני (1894, צנעא, תימן – 1986, ירושלים) היה צורף, אמן פיליגרן, סתת אבן וסופר סת"ם, מן המפורסמים שבבוגרי בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות ומוריו.
קורות חיים

ימיני נולד בצנעא ועלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1898 בקירוב. בילדותו למד ב"חדר" ולאחר מכן בבית הספר של רשת אליאנס 'כל ישראל חברים' בירושלים. בגיל 14 פרש מהלימודים כדי להצטרף לסדנת מחלקת הכסף-פיליגרן בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, שבה עבד בהמשך כמורה עד 1917.
עבודתו

ימיני הצטרף ב-1917 כחבר לקבוצת האמנים 'כתר', בניהולו של זאב דובנוב. בין השנים 1920–1921 היה חבר בקבוצת האמנים 'קו לבן' שיצרה תכשיטים בכסף ובזהב, בניהולו של אליעזר שטריך, ובהמשך הצטרף לקבוצת אמני פיליגרן בניהולו של שמואל פרסוב, שהיה מורהו מיום שהצטרף לבצלאל.
ב-1924 פרש ימיני מכל קבוצות האמנים ופתח בית מלאכה עצמאי בשכונת נוה בצלאל שהוקמה באותה שנה, ברחוב שמואל הירשנברג 6. מקום זה היה גם ביתו עד יום מותו. חמש שנים לאחר פתיחת בית המלאכה הצטרף אליו בנו, יעקב ימיני, שהוכשר על ידו בעבודת פיליגרן וצורפות. הנכד בועז ימיני המשיך אף הוא במלאכת הסב וביחד עם אביו יעקב הפעיל במשך שנים מוזיאון משפחתי קטן לזכר ימיני הסב בבית המשפחה ברחוב הירשנברג (נסגר ב-2010).
בצד עבודתו כצורף היה ימיני גם סתת אבן, ויצר לא מעט מעיטורי האבן במבנה הימק"א בירושלים, במהלך בנייתו בין השנים 1924–1933.
אופי יצירתו

יצירותיו של ימיני, שהיו ברובן פריטים ותכשיטים בסגנון יודאיקה ובטכניקת הפיליגרן, הושפעו באופן בולט ממורהו זאב רבן, שעיצב עבורו רבים מדגמי תכשיטיו גם לאחר שהפך לעצמאי. ימיני נחשב לתוצר מובהק של תחום הצורפות בארץ ישראל, לאחר שלמד מנערותו במסגרות יזומות במנותק מהמסגרות המסורתיות שבהן בדרך כלל נלמדה מלאכת הצורפות והפיליגרן בתימן. רוב מוריו היו אשכנזים שלמדו את מלאכת הצורפות המזרחית מכלי שני, וכך נחשף ימיני לצורפות מסורתית "מעובדת".
עם זאת, ימיני הקפיד לשמור על זיקה לפרקטיקות ולמוטיבים מסורתיים ובדומה לצורפים מסורתיים בתימן הוא שלט בכמה מלאכות (סופר סת"ם וסתתות) והיה מעורב בקידום לימוד התורה בקהילתו ובתיעוד ושימור תרבותה. בכישרונו הגדול היה ימיני לתלמיד המובהק ביותר של מחלקת הכסף והפיליגרן בבצלאל, והתווה במידה רבה את האופי "הבצלאלי" של אמנות היודאיקה. הוא נערץ כל כך על ידי צורפים תימנים בני זמנו בירושלים שחיקו את סגנונו, עד כי עבודת הצורפות התימנית בעיר מאותם ימים הייתה שיקוף נאמן לקו "הבצלאלי" שזוהה בעקבות כך כ"יודאיקה תימנית".
תערוכות ופרסים

ימיני הציג מיצירות היודאיקה והתכשיטים שלו בתערוכות במגדל דוד בירושלים וביריד המזרח שהתקיים מדי שנה בתל אביב.
ב-1931 הוא זכה במדליית כסף על עבודות הפיליגרן שלו בתערוכה הקולוניאלית הבינלאומית בפריז.
כיום ניתן לראות רימונים לכתרי תורה וכמה יצירות נוספות של ימיני בתצוגת הקבע של היודאיקה במוזיאון ישראל.
הערות שוליים

↑  אורגינאליות ארץ ישראלית, עמ' 314
↑  אורגינאליות ארץ ישראלית, עמ' 305
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 456042  NLI: 987007525003505171  ULAN: 500479841  VIAF: 308271454   WorldCat (עם VIAF): 308271454
יוזף יופה

| --- | --- |

יוזף יופה
 לידה:  15 במרץ 1944 (בן 80) לודז', גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר פול ה. ניץ ללימודים בין-לאומיים מתקדמים  מכללת סווארת'מור  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס  קולג' אירופה 
 מעסיק:  אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת סטנפורד 
 בן או בת זוג:  כריסטין ברינק 
 פרסים והוקרה:  פרס תאודור וולף (1983)  פרס לודוויג ברנה (1998)  פרס לודוויג ארהארד לפרסום בכלכלה (2012)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 
"די צייט" בעריכת יוזף יופה
יוזף יופה (בגרמנית: Josef Joffe, נולד ב-15 במרץ 1944) הוא יהודי גרמני ממוצא פולני, המוציא לאור של השבועון הנקרא ביותר בגרמניה (מעל שני מיליון קוראים מדי שבוע) "די צייט" ולשעבר העורך הראשי. קודם לכן היה במשך כחמש עשרה שנים בעל טור ועורך מאמר המערכת של עיתון נפוץ אחר בגרמניה "Süddeutsche Zeitung". נחשב לאחד מראשי הוגי הדעות הנאו-קונסרבטיבים באירופה, אף כי השבועון שלו מביע בדרך כלל דעות פוליטיות מרכזיות. מבחינת דעותיו הפוליטיות, יופה הוא חלק בלתי נפרד מהממסד האינטלקטואלי השמאלי האירופי, ויחד עם זאת, נץ מדיני - ביטחוני, פרו אמריקאי ופרו ישראלי, בצורה יוצאת דופן בקרב ממסד זה. היה במשך השנים ומכהן גם כיום כמרצה ופרופסור בשורת אוניברסיטאות, מהיוקרתיות ביותר בעולם.
קורות חיים

יופה נולד במרץ 1944 למשפחה יהודית ממוצא פולני (לודז'), שברחה מפולין מאימת הנאצים. המשפחה הסתתרה בעת לידתו באזור שכיום הוא חלק מליטא ואשר באותה עת הסובייטים טרם הגיעו אליו. האחרונים כבשו את האזור רק במחצית השנייה של שנת 1944, חודשים אחדים לאחר לידתו של יופה.
משתמה מלחמת העולם השנייה נדדה המשפחה באירופה שלאחר המלחמה, עד שהשתקעה במערב ברלין, בה גדל יופה ולמד. הוריו של יופה היו יהודים בעלי השכלה מועטה יחסית ואף אחד משניהם לא סיים שמונה כיתות לימוד, אך הם שהטביעו בו לדבריו את התשוקה לידע וללימודים.
ב-1961 התקבל יופה הצעיר, להשלמת לימודי התיכון, בבית ספר תיכון במישיגן, ארצות הברית, במסגרת חילופי סטודנטים. לאחר מכן הוא המשיך בסווארטמור קולג', פנסילבניה (ליד פילדלפיה), שם סיים תואר ראשון ב-1965. הוא המשיך ללימודי תואר שני (MA) ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס וקיבל את הדוקטורט שלו - Ph.D, בבית הספר לממשל של אוניברסיטת הרווארד, ב-1975.
יופה חזר לגרמניה ב-1976 והחל בקריירה העיתונאית שלו ככתב הפוליטי של "די צייט", כאשר במקביל שימש בחלק מהזמן הזה כמרצה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בשנים 1985–2000 היה בעל טור ועורך ב"זו דויטשה צייטונג", כאשר שוב, במקביל הוא משמש כמרצה, תחילה באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן באוניברסיטת פרינסטון.
יופה גר כיום בהמבורג, נשוי לעיתונאית ד"ר כריסטין ברינק ויש לו שתי בנות.
עיתונאי ומרצה

בשנת 2000 חזר יופה ל"די צייט", כיהן במשך מספר שנים כעורך ראשי יחד עם מיכאל נאומן ומאז הוא מכהן שם בתפקיד המוציא לאור, וממשיך גם כאחד העורכים, עד היום.
ב-2005 הוא ייסד יחד עם זביגנייב בז'ז'ינסקי, פרנסיס פוקויאמה, ואליוט א. כהן (עיתונאי והוגה דעות נאו-קונסרבטיבי ידוע בזכות עצמו) דו ירחון בשם The American Interest, העוסק ביחסים בינלאומיים ומדיניות חוץ וביטחון. הוא מרבה לכתוב גם לדו ירחון זה, גם כיום, בנוסף לכתיבתו בשורת עיתונים אחרים, לרבות הניו יורק טיימס, פוריין אפיירס, קומנטרי, ניו ריפבליק, פוריין פוליסי, The New York Review of Books, The Times Literary Supplement, "הארץ" ורבים אחרים, ובנוסף לכתיבתו בעיתונו "די צייט".
במקביל הוא גם ממשיך לסירוגין, להרצות, באוניברסיטאות שונות ברחבי העולם, לרבות דארטמות' קולג' שבניו המפשייר, אוניברסיטת מינכן, סמינר זלצבורג ועוד.
בנוסף לכך, יופה חבר מועצת הנאמנים של הסמינר הרבני (רפורמי) היחידי בגרמניה - קולג' אברהם גייגר, שנוסד ב-1999, חבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, חבר מכון ליאו בק הניו יורקי (שלו יש גם סניף בירושלים), לחקר יהדות גרמניה, ועוד.
פרסים ואותות כבוד שקיבל

Theodor-Wolff-Preis (1982) - לעיתונאות
Ludwig-Börne-Preis (1998) - לסיפרות ומאמרי דעה
Federal Cross of Merit of the Federal Republic of Germany (1996)
Honorary Doctorate of Swarthmore College (2002)
Honorary Doctorate of the Lewis and Clark College (2005)
ספריו בגרמנית

Schöner denken. wie man politisch unkorrekt ist. München: Piper, 2007 - ISBN 3-492-05016-6 (zusammen mit Dirk Maxeiner, Michael Miersch, Henryk M. Broder)
Die Hypermacht. Warum die USA die Welt beherrschen. Hanser, München 2006, ISBN 3-446-20744-9.
Das waren die Achtziger Jahre. Rückblick auf ein Jahrzehnt, das uns bevorsteht. Rowohlt, Reinbek 1982, ISBN 3-499-14887-0 (zusammen mit Michael Naumann u.a.)
Friede ohne Waffen? Der Streit um die Nachrüstung. Heyne, München 1981, ISBN 3-453-01524-X.
ספריו באנגלית

The Limited Partnership. Europe, the U.S., and the burdens of alliance. Ballinger, Cambridge, Mass. 1987, ISBN 0-88730-216-5.
Eroding Empire. Western relations with Eastern Europe. The Brookings Institution, Washington, D.C. l987, ISBN 0-8157-3213-9.
A Century's Journey. How the great powers shape the world. Basic Books, New York 1999, ISBN 0-465-05475-7 (יחד עם Robert A. Pastor)
The Future of the Great Powers: Predictions, Orion (February 1999). ISBN 0-297-84000-2
Überpower: The Imperial Temptation of America, W. W. Norton (June 2006). ISBN 0-393-06135-3
ראו גם

נאו-קונסרבטיזם
הערות שוליים

↑  וול סטריט ג'ורנל, 17 באפריל 2012
↑  וול סטריט ג'ורנל, 26 באפריל 2011
↑  קומנטרי, יוני 2006
↑  "עולם בלי ישראל", פוריין פוליסי, 11 במרץ 2005
↑  יאיר שלג, שונאים, סיפור פוסט-לאומי, באתר הארץ, 5 במרץ 2003
↑  ראיון עם יוזף יופה, 2000 באתר אוניברסיטת ברקלי, קליפורניה
↑  פרופיל של יוזף יופה
↑  יוזף יופה | השואה כסלע קיומנו, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2009
↑  יוזף יופה | עצת הלל הזקן לנתניהו, באתר הארץ, 4 במרץ 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303402305171  PLWABN: 9810667787005606  BIBSYS: 1069783  BnF: cb12212610f (data)  GND: 109054342  ISNI: 0000 0000 6645 5623  LCCN: n80129974  NKC: vse2014830407  NTA: 068665032  SNAC: w6cd74cm  SUDOC: 030778832  VIAF: 71439850   WorldCat (עם VIAF): 71439850
זיגמר גבריאל

זיגמר הרטמוט גבּריאל (בגרמנית: Sigmar Hartmut Gabriel; נולד ב-12 בספטמבר 1959) הוא פוליטיקאי גרמני שכיהן כשר החוץ של גרמניה ומשנה לקנצלר גרמניה. כיהן כיו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה מ-2009 עד 2017, עובדה שהפכה אותו למנהיג הוותיק ביותר של המפלגה מאז וילי ברנדט. בנוסף, היה השר הפדרלי לאיכות הסביבה בשנים 2005–2009 והשר הפדרלי לענייני כלכלה ואנרגיה בשנים 2013–2017. מ-1999 עד 2003 היה ראש ממשלת סקסוניה התחתונה.
גבריאל הוא פרוטסטנטי לותרני, ומשתייך לאגף הימני של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
ראשית חייו

גבריאל נולד בגוסלאר שבמערב גרמניה לוולטר גבריאל (1921–2012), פקיד ציבור עירוני ותומך של המפלגה הנאצית, ולאנטוניֶה גבריאל (1922–2014), אחות בבית חולים. הוריו של גבריאל התגרשו ב-1962, ובמשך שש השנים הבאות חי עם אביו וסבתו לינה גבריאל, בעוד אחותו גרה עם אמם. לאחר מאבק משמורת ממושך הוענקה לאמו משמורת על שני הילדים ב-1969.
גבריאל למד בבית ספר בגוסלאר, ושירת כחייל בחיל האוויר הגרמני משנת 1979 עד 1981. הוא למד פוליטיקה, סוציולוגיה וגרמנית באוניברסיטת גטינגן. ב-1982 עבר את בדיקת המדינה הראשונה כמורה לדקדוק בבית ספר ב-1987, ובשנת 1989 את בדיקת המדינה השנייה.
לגבריאל בת, ססקיה, ילידת 1989, מחברתו לשעבר, ממוצא יהודי, שהורי הוריה נרצחו באושוויץ. היה נשוי לאחר מכן למוניס דמירל, ממוצא טורקי, בין השנים 1989 ל-1998, ולא היו להם ילדים. בשנת 2012 הוא התחתן עם רופאת השיניים אנקה שטדלר, איתה היה במערכת יחסים מאז 2008. ב-2012 נולדה בתם מארי. בתו תיאה נולדה ב-2017.
קריירה פוליטית

ב-1977 הצטרף גבריאל למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) והחזיק במהרה במספר תפקידים בפוליטיקה המקומית. בשנת 1990 נבחר לראשונה לפרלמנט המדינה של סקסוניה התחתונה, שם הוביל את הסיעה מ-1998 עד 1999.
קריירה פוליטית > ראש ממשלת סקסוניה התחתונה

ב-15 בדצמבר 1999, לאחר התפטרותו של גרהרד גלוגובסקי, הפך גבריאל לראש ממשלת סקסוניה התחתונה. הוא כיהן בתפקיד זה עד 4 במרץ 2003. בשנים אלו הוצג כמקורבו וכבן חסותו של גרהרד שרדר, אז קנצלר גרמניה, ואולי אף כיורש אפשרי לתפקיד.
קריירה פוליטית > השר לאיכות הסביבה, שימור טבע ובטיחות גרעינית

בין השנים 2005 ל-2009 היה גבריאל השר הפדרלי לסביבה, שימור הטבע והבטיחות הגרעינית של הממשלה הראשונה של אנגלה מרקל (CDU). במהלך כהונתו קידם גבריאל את הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה מתחדשת. הוא גם הוביל את המשלחת הגרמנית לשיחות האקלים של האו"ם ב-2006 בניירובי. בשנת 2007, כאשר גרמניה הייתה נשיאת מועצת האיחוד האירופי, הוא הוביל את המשא ומתן בין שרי האיחוד האירופי לאיכות הסביבה על מאמץ שאפתני לצמצם את פליטת גזי חממה ל-20% מתחת לרמות 1990. באותה שנה התלווה למרקל בביקור בן יומיים בגרינלנד, כדי לראות את אתר הקרח של אילוליסאט (אתר מורשת עולמית של אונסק"ו) ואת קרחון Sermeq Kujalleq, על מנת לקבל מבט ממקור ראשון על ההשפעות של התחממות כדור הארץ.
לרגל חגיגות ה-60 למדינת ישראל להקמתה של מדינת ישראל, השתתף גבריאל בישיבת הממשלה המשותפת הראשונה של ממשלות גרמניה וישראל בירושלים בשנת 2008.
קריירה פוליטית > מנהיג האופוזיציה 2009–2013

בעקבות תבוסה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבחירות הפדרליות של 2009, פרנץ מינטרפרינג התפטר מתפקיד יו"ר המפלגה. גבריאל נבחר כיורשו ב-13 בנובמבר 2009. הוא נבחר מחדש כיו"ר המפלגה לשנתיים נוספות ב-5 בדצמבר 2011, וקיבל 91.6% מהקולות.
ב-2010 קרא גבריאל לנאומיו של תילו סראזין, חבר מפלגתו שכתב בביקורתיות על הגירה תוך האשמת המוסלמים על סירובם להשתלב בחברה הגרמנית, "אלימות מילולית". הוא הצהיר שאף על פי שסראזין תיאר דברים רבים ומדויקים, מסקנותיו לא מתאימות לאידיאלים השוויוניים של הסוציאל-דמוקרטיה.
בשנותיו הראשונות כיו"ר דחף גבריאל לרפורמות מפלגתיות פנימיות. הוא ביטל את ועדת ההיגוי של המפלגה לטובת הוועד הפועל המורחב והוביל את כינוסי המפלגה, שהם המפגשים החשובים ביותר של המפלגה. הוא מילא תפקיד קריטי בהקמת הברית הפרוגרסיבית ב-2013, לאחר שביטל בינואר 2012 תשלום של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, בסך 100 אלף ליש"ט בשנה, לאינטרנציונל הסוציאליסטי. גבריאל מתח ביקורת על קבלתן של תנועות פוליטיות "רודניות" ולא דמוקרטיות לאינטרנציונל הסוציאליסטי.
בבחירות הפדרליות ב-2013 נחשב גבריאל מועמד אפשרי להבסת הקנצלרית המכהנת אנגלה מרקל, אך נחשב גם "לא פופולרי ולא ממושמע" בזמנו. כתוצאה מכך, הוא וחברים אחרים בהנהגת המפלגה הסכימו למנות את פיר שטיינבריק לאחר שפרנק-ואלטר שטיינמאייר, מנהיג המפלגה, פרש מהמרוץ.
במהלך מערכת הבחירות הפך גבריאל למנהיג הראשון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהתייצב בפני כנס של מפלגת אליאנס 90 (הירוקים); בנאומו קרא לברית אדומה-ירוקה כדי לנצח את מרקל בבחירות.
קריירה פוליטית > סגן הקנצלר והשר הפדרלי, 2013

בשנת 2013 נחלה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית תבוסה שלישית ברציפות לאנגלה מרקל בבחירות הפדרליות. גבריאל ניווט בהצלחה משא ומתן קואליציוני שארך שלושה חודשים, כולל הצבעה של כ-475,000 חברי המפלגה לאישור ההסכם. הוא נחשב כמי שניהל משא ומתן במיומנות, במיוחד בהתחשב בחולשה היחסית של מפלגתו, שקיבלה מעט יותר מ-25% מהקולות בבחירות, לעומת יותר מ-41% בגוש השמרני של מרקל.
בוועידת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, זמן קצר לאחר הבחירות, גבריאל ושאר חברי הנהגת המפלגה נבחרו מחדש לתפקידיהם, אך ברוב קטן יותר; גבריאל קיבל 83.6% מקולות הבוחרים לעומת 91.6% בהצבעה הקודמת ב-2011.
גבריאל, המשמש כסגן נשיא בקבינט מרקל השלישי, קיבל על עצמו את האחריות לשיפור תחום האנרגיה בגרמניה, כחלק ממשרד הכלכלה החדש. מאז סוף שנת 2016 הוא חבר בוועדה הממשלתית של ממשלת גרמניה בנושא הברקזיט, שבה שרים דנים בנושאים ארגוניים ומבניים הקשורים לעזיבתה של בריטניה את האיחוד האירופי.
ספקולציות באשר לעתידו של גבריאל כמנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עולות מאז שהוא השיג רק 74% בהצבעה של נציגי המפלגה בדצמבר 2015 - הנמוך ביותר עבור מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בעשרים שנה. ב-24 בינואר 2017 הודיע גבריאל כי לא יתמודד כמועמד לקנצלר ב-2017; במקום זאת הוא הציע שמרטין שולץ יהיה מועמד ויחליף אותו כיו"ר המפלגה.
גבריאל גם הודיע שיחליף את שטיינמאייר כשר החוץ. הוא נכנס לתפקידו ב-27 בינואר 2017. כשר החוץ אמר גבריאל שהברית הטרנס-אטלנטית תימשך בין גרמניה לארצות הברית, אך גרמניה תצעד לשווקים גלובליים שארצות הברית נוטשת, ותקבל על עצמה תפקיד גדול יותר בזירה הבינלאומית אם דונלד טראמפ ימשיך במדיניות בדלנית.