טיסה 19
החקירה

הצי האמריקאי, בהוראת מזכיר הצי ג'יימס פורסטל, ערך חקירה מקיפה של התקרית ובסופה פרסם דו"ח בן כ-500 עמודים. במסקנות הדו"ח נקבע תחילה כי היעלמות טיסה 19 נגרמה כתוצאה מטעות אנוש של טיילור, אולם מאוחר יותר שונה הדו"ח ובמקום זאת נכתב כי טיסה 19 נעלמה מסיבות לא ידועות. הסברה הרווחת היא שהשינוי בוצע בלחץ אמו של טיילור, שטענה שהצי מאשים את בנה ללא הצדקה ובהיעדר ממצאים ברורים לגורלה של הטיסה בדמות גופות אנשי הצוות ושברי המטוסים. החוקרים קבעו כי מטוס המרטין מארינר BuNo 59225 התפוצץ ככל הנראה באוויר כתוצאה מתקלה טכנית והתרסק. מטוס המארינר היה ידוע בכינוי "פצצת דלק מעופפת", כינוי שניתן לו בגלל אדי דלק שפעמים רבות מילאו את פנים המטוס בעת טיסתו והיו עלולים להתלקח מכל ניצוץ קטן. במטוס נקבעו נהלים מחמירים האוסרים בין היתר על עישון בזמן הטיסה. על פי ההערכות, אחד מאנשי צוות המטוס, שאולי לא היה מודע לנהלים או בחר להתעלם מהם, הדליק סיגריה וגרם לפיצוץ.
במהלך החקירה התברר שסדרה של אירועים ונסיבות פגעו בצורה קשה במאמצים לאתר את טיסה 19 בזמן אמת:
טיילור, הטייס שנבחר להוביל את טיסה 19, היה מדריך חדש בבסיס פורט-לודרדייל והייתה זו הפעם הראשונה בה פיקד על משימה במתווה זה. מסיבה זו, התמצאותו של טיילור באזור הטיסה של המטוסים בבסיס הייתה לקויה.
לאחר שטיסה 19 סיימה לבצע את חלקה הראשון של המשימה, החל מזג האוויר להשתנות לרעה. עננות כבדה, גשם זלעפות ורוחות עזות הקשו מאוד על הטסת המטוסים וניווטם.
הסברה הרווחת היא שהמצפנים במטוסו של טיילור פעלו כשורה. טיילור סבר שהמצפנים מקולקלים, כנראה משום שטס בהנחה שרוח האף היא במהירות של כ-30 עד 50 קמ"ש, כפי שנאמר לו בתחילת הטיסה. למעשה, השינוי הקיצוני והפתאומי במזג האוויר הביא לכך שרוח האף התחזקה והגיעה למהירות של עד 140 קמ"ש, דבר שהביא לסטיית המטוס מכיוון טיסתו המקורי ללא ידיעתו של טיילור. כאשר הבחין טיילור שאינו נמצא במקום שבו אמור היה להיות, אף שהיה משוכנע שטס בכיוון הנכון, הסיק בטעות שהמצפנים במטוסו מקולקלים.
רוברט קוקס, מדריך טיסה ותיק ומנוסה בפורט-לודרדייל, היה הראשון שיצר קשר עם הטיסה לאחר שנודע כי איבדה את דרכה. ייתכן שלקוקס היו היכולת והניסיון לאתר את הטיסה, אולם זמן קצר לאחר שיצר את הקשר הראשוני עם טיילור, תקלה טכנית במטוסו השביתה את תקשורת הרדיו שלו והוא חזר לבסיס.
תקשורת הרדיו בין פלורידה לטיסה 19 הייתה מקוטעת כל אותו היום עקב בעיות טכניות והפרעות מתחנות רדיו בקובה. בעיה מרכזית נוספת בתקשורת הייתה קריסת רשת הטלפרינטר בין השעות 15:27 ל-21:08, שהתבררו כשעות הגורליות של הטיסה. קריסת הרשת הגבילה מאוד את התקשורת ואת התיאום בין התחנות השונות שעסקו בניסיון לאתר את הטיסה האבודה.
יש הסבורים שמטוס ה-PBY קטלינה, שהיה אחד ממטוסי החיפוש הראשונים שהמריאו, היה מאתר את טיסה 19 בזמן, אולם תקלה טכנית גרמה למטוס לשוב על עקבותיו.
הסברה בקרב החוקרים היא שטיילור החטיא את הפנייה שהיה אמור לבצע מעל האי קאסטאווי קי, ובמקום זאת הגיע לאי אחר (אחד מאיי אבקו) וביצע את הפנייה שם. מייד לאחר מכן המשיך לטוס לכיוון צפון-מערב וציפה לראות את איי גרנד בהאמה משתרעים לפניו כמתוכנן. טיילור אכן הבחין באי גדול אותו חשב לחלק מאיי גרנד בהאמה אף על פי שלמעשה, בגלל הסטייה מהדרך, מדובר היה בחלק הצפוני של איי אבקו. מכיוון שאת האי הוא ראה מימינו ולא מלפניו כפי שציפה, הסיק ככל הנראה מנקודה זו שמצפניו מקולקלים והפסיק להסתמך עליהם. הוא קבע את כיוון הטיסה למה שסבר שהוא כיוון דרום-מערב כדי לחזור לבסיס. ההערכה היא שבפועל הוא טס בכיוון צפון-מערב, לתוך האוקיינוס הפתוח. כדי להוסיף על הבלבול, טיילור ראה מימינו איים נוספים שנדמו לו כקי וסט (חלק מהפלורידה קיז), הנמצאים דרומית-מערבית לפלורידה והרחק מהמקום בו הוא היה אמור להיות. לבסוף מצא עצמו טיילור באמצע האוקיינוס, במקום שבו חשב למצוא את פורט-לודרדייל. בנקודה זו היה כבר מבולבל ולא ידע להחליט אם הוא נמצא באזור איי בהאמה או בקי וסט, ובשל תחושתו כי מצפניו מזייפים גם לא ידע מהו כיוון טיסתו הנוכחי. עובדות אלו הביאו לכך שטיסה 19 החלה לטוס בזיגזוגים, כשטיילור משנה את כיוון הטיסה מעת לעת ולמעשה מתרחק מהיבשה. מחילופי הדברים בין המטוסים הסיקו החוקרים כי כמה מפקודיו של טיילור ניחשו נכונה את מקומם המשוער וציינו, בצדק כפי שהתברר, כי טיסה לכיוון מערב תביא אותם בחזרה ליבשה. חילוקי דעות אלו עם טיילור העלו מאוחר יותר תהייה מדוע לא פנו הטייסים המתלמדים מערבה על דעת עצמם, וההסבר המקובל הוא שמשמעת צבאית מנעה מהם לפעול כך.
בשלב כלשהו ציינו חלק מפקודיו של טיילור את תחושתם שהמצפנים במטוסיהם עובדים כראוי, וטיילור הורה לטוס לכיוון צפון-מזרח בהתבסס עליהם ובהנחה שמיקומם הנוכחי בקי וסט. משלא נראתה יבשה באופק, החליט טיילור לשנות כיוון מערבה בהנחה שהוא נמצא באיי בהאמה, כפי שאכן היה. אם טיילור היה ממשיך בכיוון זה היו המטוסים מספיקים להגיע לפלורידה לפני שאזל הדלק במטוסיהם. אולם בשלב מסוים טיילור חש שהוא טס מערבה די זמן, והיות ושוב לא ראה יבשה באופק חזר להאמין כי הוא נמצא בקי וסט, והורה לטוס לכיוון צפון-מזרח. לבסוף אזל הדלק במטוסים בסביבות השעה 20:00, וההערכות קובעות שהם כנראה התרסקו לתוך האוקיינוס האטלנטי, צפונית לאיי אבקו ומזרחית לפלורידה.
אם הערכה זו נכונה, מומחים סבורים כי סיכויי ההישרדות של צוות טיסה 19 היו קלושים, בין היתר משום שמטוסי האוונג'ר לא תוכננו לצוף על פני המים ושקעו במהירות לקרקעית, ועקב העובדה שהנחיתה בוצעה לאחר רדת החשיכה ובמים קרים וסוערים.