stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וינפילד דרבין
מושל אינדיאנה > דיכוי ארגוני הלבנים

מדיניותם של קודמיו בתפקיד של דרבין כלפי ארגוני הלבנים (Indiana White Caps) הובילה לגידול בפעילותם. אף על פי שלא ידוע המספר המדויק, לפחות 68 מעשי לינץ' התרחשו בשנים שקדמו לכהונתו של דרבין כנגד חשודים בפשעים, ומספר רב של מעשי לקיחת החוק לידיים בוצעו על ידי קבוצות אלו. רוב פעילותם התקיימה בדרום אינדיאנה. ב-1899 העבירה האספה הכללית של אינדיאנה חוק נגד מעשי לינץ', שדרש מהשריפים לפנות למושל לקבלת סיוע צבאי כאשר התרחשה סכנה לביצוע מעשי לינץ' והעניק למושל סמכות להעביר מתפקידם שריפים שסירבו להעביר בעת הצורך עצירים למשמורת המדינה, ולהציב כוחות מיליציה להגנת העצירים. על אף חוק זה, מעשי לינץ' נמשכו עד להשבעתו של דרבין כמושל. ב-1902 הוא הפעיל את החוק לאחר מעשי לינץ' שהתרחשו, והעביר מתפקידם כמה בעלי תפקידים בכוחות אכיפת החוק והציב אנשי מיליציה על המשמר.
ב-1903 נהרג קצין משטרה באוונסוויל, והשריף המקומי שלח בקשה למושל לסיוע בהגנת החשוד שהיה במעצר. דרבין שיגר פלוגת מיליציה כדי להגן על בית המעצר. עד מהרה הקיף המון של חברי הארגונים הלבנים את בית המעצר ואנשי המיליציה החלו להתעמת איתם במשך כמה שעות. אחד מהאנשים בהמון ירה לעבר החיילים, שהגיבו בפתיחה באש כלפי ההמון, פצעו 11 איש והרגו אחד. עד מהרה התפזר ההמון. במשך 30 השנים הבאות לא התרחשו יותר מעשי לינץ' באינדיאנה עד ללינץ' בתומאס שיפ ואברם סמית'.
מושל אינדיאנה > סדר יום פרוגרסיבי

במהלך העשור שקדם לכהונתו של דרבין כמושל צמחה התעשייה באינדיאנה בקצב מהיר, ומספר גדול של ארגוני עובדים החלו לקום במדינה. דרבין קידם את חקיקתם של חוקים להגבלים עסקיים, חוקים להטלת קנסות על קניית קולות במערכות הבחירות, והקים בתי משפט לנוער. הוא ערך ביקורת ברחבי המדינה, וחשף מעילות באוניברסיטת אינדיאנה שבוצעו על ידי פקידי הממשל במחוז מנורו. הוא איים שיעביר את המוסד החינוכי לעיר אחרת אם המועצה המנהלת שלו לא תיקח את העניינים לידיה.
השימוש במכוניות התרחב מהיקף אפסי כמעט לרמה כזאת שדרבין החל לקדם את סלילתם של כבישים מרכזיים במדינה. הוא ראה את היתרונות שבמעמדה של אינדיאנה באומה, שהצריכו את המעבר של חלק גדול של תנועת כלי הרכב מהמערב דרכה בדרכם לצפון-מזרח ארצות הברית.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל שב דרבין לאנדרסון כדי לחדש את פעילותו העסקית. ב-1911 הוא שב לפעילות פוליטית כאשר הדמוקרטים ניסו לכנס ועידת חוקה. יחד עם המושל לשעבר פרנק הנלי הוא נסע ברחבי המדינה וניהל מערכה נגד הדמוקרטים והצעתם לכינוס הוועידה. הוא המשיך להיות פעיל במפלגתו, וב-1912 הוצגה שוב מועמדותו למשרת המושל. הרפובליקנים היו חלוקים על סוגיה חוקתית, אף על פי שנמנע כינוס הוועידה שהוצע על ידי הדמוקרטים. רבים מחברי המפלגה פרשו ממנה ועברו בשנה שלאחר מכן לשורות המפלגה הפרוגרסיבית. בבחירות הכלליות הגיע דרבין למקום השלישי והובס על ידי מועמד הדמוקרטים סמואל רלסטון, שנבחר כמושל, ועל ידי מועמד הפרוגרסיבים אלברט בוורידג', שהגיע למקום השני.
דרבין שב שוב לאנדרסון, שם הוא נשאר עד יומו האחרון. וינפילד דרבין נפטר באנדרסון ב-18 בדצמבר 1928 כתוצאה מדלקת ריאות שנוצרה מסיבוך של שפעת. הוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבאינדיאנפוליס.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 216-222.
ויקטור גרטלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באוגוסט 1901 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  5 ביולי 1969 (בגיל 67) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1957)  אמן דגול של הונגריה (1966) 
 
ויקטור גרטלר (בהונגרית: Gertler Viktor; בודפשט, 24 באוגוסט 1901 – בודפשט, 5 ביולי 1969) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
ביוגרפיה

גרטלר נולד במשפחה יהודית. אביו היה אדולף גרטלר, סוחר יליד ארשקאויוואר ואמו הייתה פרידריקה (פרידה) ברגר (1880-1943).   סבו וסבתו מצד אביו היו יוז'ף גרטלר (1837-1920) סוחר, ובטי שלזינגר, ומצד אמו סבו היה פילפ ברגר וסבתו ברטה פייגל. לאחר סיום בחינות הבגרות התחיל לעבוד כפקיד בנק. בהמשך למד שירה ואחר כך סיים את לימודי המשחק בבית הספר לדרמה של סידי ראקושי. הוא סיים את לימודיו בשנת 1923 וחתם חוזה בתיאטרון הלאומי של פץ'. בנוסף למשחק, החל גם לביים. הוא נסע לברלין בשנת 1927 כדי לצלם סרטים. במפעל הקולנוע הגרמני UFA, הפך תחילה לעוזר, לימים לעורך ולאחר מכן לבמאי. הוא חזר להונגריה עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933. בשנת 1934 התחתן עם ארז'בט שרש בבודפשט. סרטו העלילתי הראשון היה "האחות מריה", שצולם בשנת 1936. הוא התגורר בבריסל במהלך מלחמת העולם השנייה וחזר להונגריה לאחר סיום המלחמה. בשנים 1945–1947 ניהל בית ספר לקולנוע בבודפשט ובין תלמידיו הרבים היה גם במאי הקולנוע היהודי הונגרי יאנוש הרשקו. אחר כך היה מרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בין 1948 ל-1954.
סרטיו > כעורך

בגרמניה ובאוסטריה:
The Three from the Filling Station (1930)
The Man in Search of His Murderer (1931)
Der Kongreß tanzt (1931)
Inquest (1931)
About an Inquest (1931)
I by Day, You by Night (1932)
Storms of Passion (1932)
Congress Dances (1932)
Quick (1932)
A City Upside Down (1933)
Gently My Songs Entreat (1933)
Peter (1934)
Catherine the Last (1936)
סרטיו > סרטיו כבמאי

הקונגרס רוקד (1931 - גם העורך)
האחות מריה (1936)
חתונה בכפר (יום רביעי הגנוב) (1936)
מריקה (1937)
הגבר כולו משוגע (1937)
עולם האדונים (1938)
מכשפת טירת ליאניוואר (1938)
האדם שהוחלף (1938 - גם תסריטאי)
יום 1 במאי חופשי בבודפשט (1945)
ללא שקרים (1945)
מלבוש פאר הונגרי (1949)
אורי מורי (מסיבת אדונים) ( (1949)
קרב בשלום (1951)
כבוד ותהילה (1951)
חנות כלבו ממשלתית (1953)
סבי ואני (1954)
כיסא הקסם (1954)
דריסה (1955)
אבא של דולרים (1956)
אביר פזמן (1956)
קדחת (1957)
בחצות (1957)
במעלה המדרון (1958)
דיו אדום 1958)
המקרה של הנער הנוסטי עם מרי טוט (1960)
איש הזהב (1962)
אדם שלא קיים (1963)
כלות אלמנות (1964)
ואז הברנש... (1966)
המעגל האחרון (1968)
פרסים

פרס קושוט (1957)
פרס האמן הדגול (1966)
ספרו

הסרט שלי (1942 - אוטוביוגרפיה)
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי 1978-1991 (A-Z).
הערות שוליים

↑  "Berger Frida halotti bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári halotti akv. 259/1943. folyószáma alatt".
↑  "Gertler Adolf és Berger Frida házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 911/1900. folyószáma alatt".
↑  "Gertler József halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 1726/1920. folyószáma alatt".
↑  "Berger Fülöp és Feigl Berta házasságkötési bejegyzése a pesti izr. neológ hitközség házassági akv. 88/1879. folyószáma alatt".
↑  "Gertler (Viktor) Győző és Sörös Erzsébet házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 200/1934. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811812748805606  BnF: cb14681024n (data)  GND: 1061451518  ISNI: 0000 0000 7844 9001  LCCN: n2009028505  VIAF: 74114766   WorldCat (עם VIAF): 74114766 
קבר ויקטור גרטלר בבודפשט. בית עלמין פרקשראטי: 6 / 9-1-146.
הקרב מול נורדהינדר בנק

הקרב מול נורדהינדר בנק (באנגלית: Battle off Noordhinder Bank), שרטון בדרומו של הים הצפוני, בין אנטוורפן ואוסטנד לבין שפך התמזה, היה קרב ימי שנערך ב-1 במאי 1915, בין כוחות של הצי המלכותי הבריטי לכוחות של הצי הקיסרי הגרמני, במהלך מלחמת העולם הראשונה. בקרב השתתפו מן הצד הבריטי ארבע משחתות וארבע ספינות מכמורת מוסבות, ומן הצד הגרמני שתי ספינות טורפדו מצי פלנדריה. לגרמנים אבדו שתי ספינות הטורפדו, ולבריטים אבדה ספינת מכמורת אחת, ועוד ספינת מכמורת ניזוקה.
רקע

ב-28 באוגוסט 1914, התחולל קרב מפרץ הלגולנד, הקרב הימי הראשון במלחמת העולם הראשונה. הצי הגרמני הובס בקרב זה, ואיבד שלוש סיירות קלות, משחתת ושתי ספינות טורפדו. בעקבות הקרב ניתנה לצי הגרמני הקיסרי הוראה להימנע מעימות עם כוח אויב גדול יותר, כדי לא לספוג אבדות נוספות ולפגוע במורל. מדיניות זו הותירה את הים הצפוני בשליטת הצי הבריטי, שסייר באופן קבוע באזור. יחד עם זאת, באזור פעלו כוחות ימיים גרמניים קלים, 'צי פלנדריה', אשר יצאו לסיורים ולפשיטות באזור.
ב-17 באוקטובר 1914, נגרמו לאותם כוחות גרמניים קלים אבדות רציניות בעת הקרב מול חוף טסל, שנסתיים כמעט בלא אבדות לבריטים. הגרמנים הגיעו למסקנה שצי פלנדריה זקוק לתגבורת ולאחר כמה חודשים העבירו אליו ספינות טורפדו נוספות וצוללות.
אירועים טרם הקרב

ב-1 במאי 1915 הבחינו שני מטוסי ים גרמניים בארבע ספינות מכמורת בריטיות, שהוסבו לצורכי הצי, מול נורדהינדר בנק. אחד המטוסים נאלץ לבצע נחיתת אונס, ושתי ספינות טורפדו גרמניות נשלחו הן לחלץ את צוות המטוס, הן להטביע את הספינות הבריטיות שנתגלו.
בינתיים, הטביעה צוללת גרמנית את המשחתת הבריטית 'רקרויט' (Recruit, "גיוס") אשר פטרלה ליד גודווין סנדס (Goodwin Sands), שבסמוך לקצהו הדרומי מזרחי של האי הבריטי. הבריטים ערכו סריקות כדי לאתר את התוקף, ולחיפושים הצטרפו ארבע ספינות המכמורת. כך, שתי ספינות הטורפדו הגרמניות וארבע ספינות המכמורת הבריטיות הגיעו לטווח תצפית ומגע הדדיים בערך בשעה 15:00, מול נורדהינדר בנק. ספינות המכמורת היו חמושות, כל אחת, בתותח שלוש ליטראות. ספינות הטורפדו היו חמושות, כל אחת, בתותח ארבע ליטראות ובצמד צינורות טורפדו.
הקרב

מיד כשהבחינו בספינות המכמורת הבריטיות, ירו לעברן ספינות הטורפדו הגרמניות שני טורפדו כל אחת, וסך הכול ארבעה. אחד הטורפדו פגע בספינת המכמורת 'קולומביה' (Columbia) והטביע אותה. 13 מאנשי צוות ה'קולומביה' נספו. כיוון שכך, ולנוכח נחיתות חימושה, נגחה ספינת מכמורת אחרת, 'ברבדוס' (Barbados), את אחת מספינות הטורפדו הגרמניות, ואם כי 'ברבדוס' ניזוקה, הספינה הגרמנית נפגעה קשה עד כדי כך שהגרמנים החליטו להפסיק את הלחימה ולסגת מן המקום. בדרכם החוצה מן הקרב עוד הספיקו הגרמנים למשות מן המים לוטננט ושני נערי סיפון מצוותה של 'קולומביה', ולקחת אותם בשבי. עוד נער סיפון נמשה על ידי הבריטים.
ספינות המכמורת דיווחו על ההתקלות ל"כוח האריץ'" (Harwich Force), כוח ימי ובו מספר סיירות קלות וכמה עשרות משחתות, שבסיסו היה בנמל האריץ', ואבטח את הנתיבים לנמלי דרום מזרח אנגליה. "כוח האריץ'" שיגר ארבע משחתות לאזור הקרב. המשחתות נהנו מעליונות מספרית ומעליונות בחימוש, שכלל שלושה תותחי ארבעה אינץ', ושניים או ארבעה צינורות טורפדו בכל אחת מהספינות. הן השיגו את הגרמנים אשר ניסו לסגת לחופי בלגיה, ולאחר מרדף שארך כשעה הטביעו את שתי ספינות הטורפדו, ללא אבדות לעצמן. אבדות הגרמנים היו 13 הרוגים ו-46 אנשי צוות שנישבו. בהמשך נודע מחקירת השבויים כי הבריטים השבויים מצוות ה'קולומביה' נותרו נעולים מתחת לסיפון וטבעו. להגנתם טענו השבויים הגרמנים כי לא נותר להם זמן לחלץ את הבריטים השבויים, ושלמעשה הספיקו בדוחק להיחלץ בעצמם.
אחרית דבר

לקרב מול נורדהינדר בנק היו כמה השלכות טקטיות באשר לזירת הים הצפוני ותעלת למאנש: הקרב הראה לגרמנים שספינות הטורפדו אינן מתאימות למשימות התקפיות ואלה נשלחו למשימות של שמירת חופים. כמו כן, תגברו הגרמנים את צי פלנדריה בכלי שיט חזקים יותר.
לקריאה נוספת

Groner, Eric (1990). German Warships 1815 - 1945 Volume One: Major Surface Vessels. Annapolis: Naval Institute Press. ISBN 0-87021-790-9.
Corbett, Sir Julian S. (1921). Naval Operations Volume Two. New York and London: Longmans, Green and Co.
Karau, Mark (2003). Wielding the Dagger. Westport: Praeger Publishers. ISBN 0-313-32475-1.
Hurd, Sir Archibald (1921). The Merchant Navy Vol. 1. New York: Longmans, Green & Co.
ולרי בלום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1956 (בת 68 בערך) ג'מייקה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  אוניברסיטת קנט 
 פרסים והוקרה:  חבר במסדר האימפריה הבריטית 
 
ולרי בלום (באנגלית: Valerie Bloom;‏ נולדה בשנת 1956, ג'מייקה) היא סופרת ילדים בריטית ילידת ג'מייקה.
קריירה

ולרי בלום נולדה בג'מייקה למשפחה מרובת ילדים כילדה התשיעית. בשנת 1979 היא עברה לאנגליה. בלום למדה באוניברסיטת קנט בה קיבלה תואר באנגלית ובלימודי אפריקה והאיים הקריביים. בהמשך היא סיימה לימודי תואר שני.
ולרי בלום פרסמה בתחילת הקריירה הספרותית שלה מספר ספרי אוסף סיפורים  במהלך שנות ה-80. בשנת 1997 היא כתבה ספר שירה לילדים Fruits שזכה בפרס נסטלה. באותה שנה הספר קיבל גם Américas Award.
בשנת 2003 היא פרסמה את רומן הראשון שלה Surprising Joy בהוצאת מקמילן ספרי ילדים. בשנת 2007 היא פרסמה באות ההוצאה לאור רומן נוסף The Tribe.
בשנת 2008 ולרי בלום התקבלה למסדר האימפריה הבריטית.
ולרי בלום ממשיכה לכתוב שירים לילדים ומוציאה ספרים מאוירים. בסך הכול היא כתבה מעל ל-10 ספרים.
ולאדאס דרופאס

| --- | --- |

 לידה:  1923 
 פטירה:  1 באפריל 2019 (בגיל 96 בערך) 
 מדינה:  ליטא 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (27 במאי 1981) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ולאדאס דרופאס
 
ולאדאס דרופאס (בליטאית: Vladas Drupas;‏ 2 בספטמבר 1922- 25 באפריל 2019), מהנדס ליטאי, טייס שכיהן כיו"ר פדרציית הטיסה של רפובליקת ליטא. סייע ליהודים בליטא במהלך מלחמת העולם השנייה. בעקבות פעילות זו, זכה לאות חסיד אומות העולם.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ולאדאס דרופאס היה בן 19, כאשר נכבשה קובנה בידי הנאצים ב-24 ביוני 1941, ולאחר שב-15 באוגוסט נכלאו יהודי קובנה בגטו, החל ולאדאס יחד עם דודו יוזס דפקוס, להעביר יהודים לבתי מסתור של קרוביו וחבריו, לאחר שהסתירם בדירתו שהייתה קטנה מדי. ולאדאס עמד בקשר קבוע עם עו"ד דאנוטה ואנצלאוסקיאטה, אשר סיפקה ליהודים שהסתיר תעודות זהות מזויפות. במהלך 'אקציית הילדים' שהחלה ב-5 בנובמבר 1943, הוציא ולאדאס מן הגטו אם ובת, אותן העביר לידי האיכר אנטנאס מטוצבצ'יוס. בשנת 1945, התגייס בעל כורחו לצבא הרוסי, ממנו שוחרר בשנת 1946.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה שב ולאדאס לליטא, שם החל ללמוד בניין במכללה הפוליטכנית של קובנה. את לימודיו סיים ב-1952 והחל בקריירה מצליחה של ניהול פרויקטים בתחום הבנייה. בנוסף לעבודתו בניהול פרויקטים, ולאדאס למד לטוס וכיהן כיושב ראש הפדרציה לטיסה ספורטיבית של רפובליקת ליטא. בשנות ה-80 עבר ולאדאס לגור בישראל. כך חילק את זמנו בין ישראל לליטא לסירוגין, עד שעקב מחלה ב-2018, שב והשתקע בליטא. דרופאס נפטר ב-25 באפריל 2019.
הכרה והנצחה

בשנת 1981, הוכר ולאדאס דרופאס כחסיד אומות העולם, על ידי יד ושם וניטע עץ לזכרו בגן חסידי אומות העולם ביד ושם, ירושלים. בשנת 2022 הוקדש עבורו פרק בסדרה "Righteous Among the Nations", של תאגיד השידור הליטאי RLT, אשר הביאה את סיפורם של חסידי אומות העולם ליטאים. על מצבתו של דרופאס, נכתב אודות פועלו לאחר המלחמה- "ספורטאי תעופה, טייס חיל האוויר הליטאי, ולאדאס דרופאס".
קברו אותר בליטא במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב).
לקריאה נוספת

גרשון פינצ'בסקי, חסד אחרון :סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים, יד ושם, עמ' 89.
הערות שוליים

↑  מכתב מאת סוניה קוזלובסקי ליד ושם, 18 ביוני 1979, תיק מספר M.31/2890, ארכיון יד ושם
↑  פינצ'בסקי, גרשון, חסד אחרון/סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2023, עמ' 89
↑  Pasaulio teisuoliai. Vladas Drupas buvo ne tik aviacijos legenda: vyras išgelbėjo dešimtis žydų, lrt.lt, ‏2020-02-22 (בליטאית)
↑  קברו של דרופאס, בית העלמין שבקובנה, ליטא (מתוך הערך "ולאדאס דרופאס"- יד ושם).
ווריינג

ווריינג (באנגלית: Weriyeng או Warieng) הוא אחד משני בתי הספר האחרונים לניווט מסורתי במרכז איי קרוליין שבמיקרונזיה, השני הוא פאנור (Fanur). כאשר היו בתי-ספר רבים יותר, שני אלה נחשבו לטובים ביותר.
ווריינג נוסד באי פולאפ (היום פאטיב).
המפורסמים מבין תלמידי בית הספר הם פאיוס מאו פיאליג (אנ') והיפור (אנ').
ערך זה הוא קצרמרבנושא חינוך ובנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ואניטי פייר (כתב עת, 1983)

| --- | --- |


 מו"ל:  הוצאת קונדה נאסט 
 בעלים:  הוצאת קונדה נאסט 
 תאריכי הופעה:  1913–הווה (כ־111 שנים) 
 שפה:  אנגלית, צרפתית 
 מערכת:  ניו יורק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ISSN:  0733-8899
 www.vanityfair.com
 
ואניטי פייר (באנגלית: Vanity Fair; מילולית: יריד ההבלים) הוא כתב עת שיוצא לאור בארצות הברית.
הגרסה הראשונה של ואניטי פייר התפרסמה בין השנים 1913–1936. המגזין הושק מחדש בשנת 1983, הוא כולל חמש מהדורות בינלאומיות ועוסק בתרבות פופולרית, אופנה ואקטואליה.
היסטוריה > המגזין המקורי

קונדה מוטרוז נאסט החל את צעדיו בתחום העיתונות כשרכש את מגזין האופנה Dress (לבוש) בשנת 1913. נאסט שינה את שם המגזין ל"לבוש ויריד ההבלים" (Dress and Vanity Fair) והוציא לאור ארבעה גיליונות של כתב העת בשם זה, לאחר שרכש את הזכות להשתמש בשם "יריד ההבלים" בארצות הברית. בשנת 1914 שינה נאסט את שם כתב העת ל"יריד ההבלים", ומינה את פרנק קרונינשילד לעורך כתב העת, תחתיו זכה כתב העת להצלחה רבה. בין היתר כתבו בעיתון סופרים רבים ובהם אלדוס הקסלי, ת"ס אליוט, פרנץ מולנר, גרטרוד שטיין ודיונה בארנס.
בשנת 1919 מונה רוברט בנצ'לי לעורך העיתון בפועל, יחד עם דורותי פארקר שעבדה קודם לכן בכתב העת "ווג". בנצ'לי שכר את המחזאי רוברט אי. שרווד לעבוד עמו על העיתון. בשנת 1925 כבר נחשב "ואניטי פייר", לצד כתב העת "הניו יורקר", לאחד מכתבי העת המובילים בתרבות האמריקאית. במגזין כתבו הסופרים תומאס וולף, ת"ס אליוט ופי. ג'י וודהאוס ואדוארד שטיכן צילם עבורו.
בעקבות השפל הכלכלי הגדול שאירע בשנת 1929 החל המגזין לסבול הפסדים בשל הירידה בכמות המפרסמים בו. בדצמבר 1935, בשל הירידה בפופולריות שלו בשנות ה-30 של המאה ה-20, מוזג עם המגזין "ווג".
היסטוריה > חידוש המגזין

בשנת 1981 החליטה הוצאת קונדה נאסט להוציא את המגזין מחדש באותו השם.
המהדורה הראשונה פורסמה בפברואר 1983 (תאריך הכריכה היה מרץ), בעריכת ריצ'רד לוק, שהיה קודם סגן עורך The New York Times Book Review. לאחר שלושה גליונות הוחלף לוק על ידי ליאו לרמן, עורך הכתבות של המגזין ווג. בגיליונות הראשונים השתתפו בין השאר: גבריאל גארסיה מארקס, פרננדו בוטרו, קלמנט גרינברג, אנדי וורהול, אירווינג פן, הלמוט ניוטון, יוסף ברודסקי, פיליפ רות וסוזן סונטג.
בשנת 1984, מונתה, בגיל 31, העיתונאית הבריטית טינה בראון לתפקיד העורכת הראשית. בראון שינתה את הדגש של המגזין והוא החל להתמקד יותר בתרבות פופולרית ואופנה. תחת ניהלה תפוצת המגזין עלתה מ-200,000 לכ-1.2 מיליון עותקים בחודש. בראון עזבה את המגזין ב-1992 והוחלפה בגריידון קרטר. בראון המשיכה אחר כך בקריירה של עורכת ומו"לית מובילה.
כתבים ובעלי טור קבועים כללו את דומיניק דאן, סבסטיאן יונגר, מייקל וולף, מורין אורת וכריסטופר היצ'נס. בין הצלמים המפורסמים של המגזין נמנו ברוס וובר, אנני ליבוביץ', מריו טסטינו והרב ריטס, שכולם סיפקו למגזין שורה של שערים מפוארים ודיוקנאות מלאי תוכן אמנותי של ידוענים. בין המפורסמים שבהם היה צילום עמוד השער מאת אנני ליבוביץ, באוגוסט 1991, ובו השחקנית ההוליוודית דמי מור עומדת עירומה (מסתירה את מבושיה בעזרת ידה ורגלה), בהריון מתקדם, תמונה שכותרתה "עוד דמי מור" ונחשבת לאיקונית בתרבות הפופ.
בנוסף לצילומיו השנויים במחלוקת, המגזין מפרסם גם מאמרים ותחקירים במגוון נושאים. בשנת 1996 כתבה העיתונאית מארי ברנר חשיפה על תעשיית הטבק שכותרתה "האיש שידע יותר מדי". המאמר עובד מאוחר יותר לסרט "המקור" (1999), בו כיכבו אל פאצ'ינו וראסל קרואו. מאמר במהדורת מאי 2005, לאחר יותר משלושים שנות מסתורין, חשף את זהותו של "גרון עמוק", אחד המקורות למאמרים ב"וושינגטון פוסט" על פרשת ווטרגייט, מה שהוביל להתפטרותו, ב-1974, של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. המגזין מציג נוהג לערוך ראיונות ארוכים עם ידוענים, כולל שאלון פרוסט. ראיונות בולטים כללו את: טרי האטצ'ר, שחשפה במגזין שהיא עברה התעללות מינית בילדותה; הריאיון הראשון של ג'ניפר אניסטון לאחר גירושיה מבראד פיט; אנדרסון קופר, שדיבר על מות אחיו; והריאיון הראשון של מרתה סטיוארט לאחר שחרורה מהכלא.
באוקטובר 2010, פרסם המגזין תחקיר על האחיות קלייר ושרה ברונפמן, בנותיו של אדגר ברונפמן (האב), שהצטרפו לארגון אמריקאי מסתורי בשם נקסיום, הזרימו אליו מיליוני דולרים מירושתן למרות התנגדות אביהן, ותובעו את מי שיוצא נגדו. אחר כך התגלה כי הארגון היה למעשה כת שעסקה בסחר במין, עבודות כפייה וסחיטה באיומים, תוך כדי התחזות לחברה המספקת שירותי שיווק.
במאי 2011, השיק המגזין מהדורה אלקטרונית למחשב לוח אייפד על בסיס דמי מנוי
ביוני 2012, ערך המגזין תחקיר על שרה נתניהו, בו טען כי היא "מנהלת את ההצגה וחורצת גורלות".
בגיליון מאי 2014, התפרסם מאמר שכתבה מוניקה לווינסקי, שכותרתו "בושה והישרדות", ובו דנה בחייה ובפרשה על מערכת יחסיה עם נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון. זמן קצר אחר כך הכריז המגזין שלווינסקי תהיה בעלת טור קבוע, ותכתוב על נושאים רלוונטיים שמעניינים אותה.
ביוני 2017, פרסם המגזין ריאיון עם הטניסאית האמריקאית סרינה ויליאמס, עם תמונת שער של ויליאמס בהריון בעירום מלא.
בנובמבר 2017, הוכרז כי ראדיקה ג'ונס, מנהלת המערכת של מדור הספרים של "הניו יורק טיימס", תחליף כעורכת הראשית את גריידון קרטר לאחר 25 שנה, ב-11 בדצמבר 2017.
מהדורות בינלאומיות

ישנן חמש מהדורות בינלאומיות של המגזין: הממלכה המאוחדת (מאז 1991), איטליה (מאז 2003, גרסה המתפרסמת מדי שבוע), ספרד (מאז 2008), צרפת (מאז 2013), ומקסיקו (מאז 2015).
"ואניטי פייר" גרמניה הושק בפברואר 2007 בעלות של 50 מיליון יורו, אז כתב העת החדש היקר ביותר בגרמניה מזה שנים, וההשקעה הגדולה ביותר של הוצאת קונדה נאסט מחוץ לארצות הברית. לאחר שהתפוצה ירדה מחצי מיליון לפחות מ-200,000 בשבוע, המהדורה הגרמנית נסגרה בשנת 2009.
דירוגים

ואניטי פייר נוהג לפרסם רשימות של דירוגים שונים, בין היתר מאז 2004 פרסם את "רשימת המתלבשים הטובים בעולם". כך לדוגמה בשנת 2009 נבחרה מישל אובמה במקום הראשון וקרלה ברוני בשני. ואניטי פייר הפסיק לפרסם את רשימת המתלבשים בשנת 2017, לאחר מינוי ראדיקה ג'ונס לעורכת ראשית. דירוגים נוספים כוללים את "רשימת האנשים המשפיעים ביותר בעולם", ו"רשימת האנשים המשפיעים בתקשורת ובעולם התרבות".
הערות שוליים

↑  אדם ברוך, ואניטי פייר - הכי יפה באמריקה, כותרת ראשית, 7 בדצמבר 1983
↑   טל ניב, "יומני הווניטי פייר": טינה בראון מלבינה את היחס לנשים בהוליווד, באתר הארץ, 17 בינואר 2018
↑  בראון בכתה, העורכים והכתבים מחאו כפיים, חדשות, 6 ביולי 1992
↑  בני אבני, שיחת העיר, חדשות, 6 ביולי 1992
↑  ריצ'ארד ווטרס, ‏טינה בראון, היצוא הבריטי לניו יורק, באתר גלובס, 3 באוגוסט 1999
ג'פרי פפר, ארבעה עקרונות שאפשר ללמוד מאשת תקשורת מצליחה, באתר TheMarker‏, 6 בדצמבר 2010
↑  דנה שוופי, דומיניק דאן: אובססיה לרצח, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2009
↑  ג'ון גאפר, ‏מה הפיל את אנני לייבוביץ'?, באתר גלובס, 28 באוקטובר 2010
↑  איתי יעקב, ותודה לדמי מור, שלא שמרה בבטן, באתר Xnet‏, 10 באוגוסט 2011
איתי יעקב, מדמי ועד בר: שערי ההיריון המוצלחים ביותר בחצי יובל, באתר Xnet‏
↑  נילי ברקן, ‏פצ'ינו יורק אש, כמו שהוא אוהב, באתר גלובס, 13 בפברואר 2000
↑  נתן גוטמן, בתום 33 שנה נחשפה זהותו של "גרון עמוק", באתר הארץ, 31 במאי 2005
איתמר לוין, ‏הטיפ שחרץ את גורלו של ניקסון, באתר גלובס, 1 ביוני 2005
↑  סוכנויות הידיעות, טרי האצ'ר סבלה מהתעללות מינית בילדותה, באתר הארץ, 8 במרץ 2006
האצ'ר מתוודה, באתר גלובס, 9 במרץ 2006
↑  יובל פגי, ‏"לא היה שם אושר": ג'ניפר אניסטון מדברת על הגירושים, באתר ‏מאקו‏, 9 בדצמבר 2018
↑  שחר סמוחה, סופר קופר, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2007
↑  רונן סרברניק, מרתה סטיוארט משתחררת מהכלא; בהודעה שפירסמה היא מצהירה: השהות בכלא היתה "אזהרה לחיים", באתר הארץ, 4 במרץ 2005
↑  שירות גלובס, ‏תחקיר "ואניטי פייר": האחיות ברונפמן הזרימו 150 מ' ד' לכת, באתר גלובס, 18 באוקטובר 2010
↑   ניו יורק טיימס, בית משפט בניו יורק גזר על מנהיג כת המין "נקסיום" 120 שנות מאסר, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2020
↑  סוכנויות הידיעות, קונדה נאסט מסתערת על אייפד: משיקה מהדורות דיגיטליות של "ואניטי פייר" ו"ניו יורקר", באתר TheMarker‏, 10 במאי 2011
↑  ואניטי פייר: "שרה נתניהו מנהלת את ההצגה וחורצת גורלות", באתר גלובס, 7 ביוני 2012
↑   מוניקה לוינסקי: "הגיע הזמן לשרוף את כובע הבארט ולקבור את השמלה הכחולה", באתר הארץ, 7 במאי 2014
↑  יצחק בן-חורין, "מרצה וסורגת". מוניקה לוינסקי עושה קאמבק, באתר ynet, 20 באוקטובר 2014
↑  Serena Williams’s Love Match, Vanity fair
↑  Michael M. Grynbaum, Graydon Carter to End 25-Year Run as Vanity Fair’s Editor, ‏4 באוגוסט 2017
↑  ניו יורק טיימס, שתי עורכות בינלאומיות למהדורות האירופיות של "ואניטי פייר", באתר הארץ, 24 במרץ 2008
↑  סוכנויות הידיעות, קונדה נאסט תוציא מהדורה צרפתית של "ואניטי פייר", באתר TheMarker‏, 19 בספטמבר 2012
↑  מייקל לואיס-, גרמניה אחרת: הסיפור המדהים על הכלכלה שנבלעה באירופה, באתר TheMarker‏, 12 בנובמבר 2011
↑  ניו יורק טיימס וקאתי הורין, האם קרלה ברוני תיכנס לרשימה?, באתר הארץ, 8 באפריל 2008
↑  קרן בר לב, ‏אייקוני האופנה של וניטי פייר: מישל אובמה בטופ, באתר ‏מאקו‏, 10 באוגוסט 2009
↑  איתי יעקב, המתלבשות הטובות בעולם בכל הזמנים: 80 שנה לדירוג הנוצץ של "וניטי פייר", באתר ynet, 8 בפברואר 2021
↑  סוכנויות הידיעות, פייסבוק שולטת: מרק צוקרברג בראש רשימת המשפיעים של "ואניטי פייר", באתר TheMarker‏, 2 בספטמבר 2010
סוכנויות הידיעות, השולט? לויד בלנקפיין דורג בראש רשימת החזקים של "ואניטי פייר", באתר TheMarker‏, 3 בספטמבר 2009
↑  ויוי נבו. מיליארדר, באתר הארץ, 25 בפברואר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: unn2015885805
ולרי בלנקי

ולרי ולדימירוביץ' בלנקי (ברוסית: Валерий Владимирович Беленький; נולד ב-5 בספטמבר 1969) הוא מתעמל יהודי יליד אזרבייג'ן. בעבר הוא התחרה עבור ברית המועצות, אזרבייג'ן וגרמניה. הוא אלוף אולימפי (ברצלונה 1992) ופעמיים אלוף עולם (שטוטגרט 1989 ואינדיאנפוליס 1991) בתחרות הקבוצתית, בעל מדליית ארד אולימפית אישית, בקרב-רב (ברצלונה 1992), פעמיים אלוף עולם (אינדיאנפוליס 1991 ולוזאן 1997) בתרגיל סוס סמוכות ופעמיים ברציפות בעל מדליית ארד מאליפות העולם (פריז 1992 וברמינגהאם 1993) בתרגיל מקבילים.