stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלאוטילה נלי
קורות חייה

נולדה בסוף שנת 1524 למשפחה פלורנטינית אמידה. היא הוטבלה ב-29 בינואר 1529 בשם פוליסנה מרגריטה (Pulisena Margherita). אביה, פיירו דה לוקה נלי, היה סוחר אריגים.
כשהייתה נערה נפטרה אמא ואביה נישא בשנית. לאחר מכן, בגיל 14, הפכה לנזירה ושינתה את שמה לפלאוטילה. היא הצטרפה למנזר הדומיניקני ע"ש סנטה קתרינה מסיינה. במהלך חייה אף שימשה שלוש פעמים בתפקיד אם המנזר.
במנזר פיתחה את כישרון הציור שלה. היא גם הקימה סדנה שאיפשרה לנזירות נוספות להכשיר עצמן כציירות. העבודות שלה ושל תלמידות הסדנה היו פופולריות מאוד בפירנצה וההכנסות ממכירתן תרמו לקיום המנזר.
פלאוטילה נשארה במנזר עד מותה ב-1588.
יצירתה

פלאוטינלה הייתה יוצרת פורייה מאוד, ציירה מיניאטורות וגם תמונות גדולות ממדים, כולן יצירות דתיות.
היא הושפעה מעבודותיהם של הציירים-הנזירים פרא ברתולומאו ופרא פאולינו (אנ'), שסקיצות ורישומים שלהם נשמרו במנזר שלה. אוטודידקטית לימדה את עצמה לצייר תוך העתקת סקיצות ורישומים אלו.
כבר וזארי ציין שבציורים שלה מורגשת העובדה שפלאוטילה לא הייתה חשופה לדמויות של גברים, לדעתו לשליחים ב"סעודה האחרונה" שלה היו תווי פנים נשיים. מאידך במחקר החדש מציינים את ההקפדה על הפרטים, למשל בפרטי מזון ב"סעודה האחרונה", ורואים בכך ייחוד של הציור הנשי.
מיצירותיה

קתרינה מסיינה עם חבצלת", 1636, שמן על לוח עץ, גלריית אופיצי, פירנצה.
"הבשורה", שמן על לוח עץ, 97X72 ס"מ,גלריית אופיצי, פירנצה.
"הקינה על ישו" 539X350 ס"מ הייתה במקור בכנסיית המנזר של סנטה קתרינה מסיינה, שוחזרה ב-2006, נמצאת כיום במוזיאון סאן מרקו (אנ'), פירנצה.
"פנטקוסט", 539X350 ס"מ. הייתה במקור בחדר האוכל של מנזר סנטה קתרינה מסיינה, נמצאת כיום בכנסיית סנטה מריה נובלה, פירנצה.
"הסעודה האחרונה", שמן על בד, אורכה 6.7 מטר. זוהי היצירה היחידה החתומה על ידי פלאוטילה ששרדה. שוקמה לאחרונה, הייתה במקור בחדר האוכל של מנזר סנטה קתרינה מסיינה, נמצאת כיום בכנסיית סנטה מריה נובלה, פירנצה.
גלריה

"קתרינה מסיינה עם חבצלת", 1636, שמן על לוח עץ.
"הבשורה", שמן על לוח עץ, 97X72 ס"מ.
"הקינה על ישו", 539X350 ס"מ
"פנטקוסט", 539X350 ס"מ
"דומיניקוס הקדוש מקבל את מחרוזת התפילה", שמן על לוח עץ,  147X231 ס"מ
רישום של אשה צעירה, גיר שחור על נייר, 319X231 מ"מ,גלריית אופיצי, פירנצה.
גילויה מחדש

למרות שפלאוטילה מוזכרת בספרו של וזארי, לא היה בה עניין במשך הדורות.
רק ב–25 השנים האחרונות נעשו מאמצים לאיתור ולזיהוי יצירותיה ולמחקר ארכיוני על תולדותיה. כחלק ממאמץ זה שוחזרו 20 תמונות שלה. השיא של מאמץ זה הייתה תערוכה מוקדשת לפלאוטילה נלי שהתקיימה בגלריית אופיצי בשנת 2017.
הערות שוליים

1 2 3   תמר הרציג וספי הנדלר, הנסים והנפלאות הנשכחים של פלאוטילה נלי, הציירת הראשונה של הרנסנס, באתר הארץ, 8 ביוני 2017
↑  מאמר על פלאוטינלה נלי באתר women artist blog (איטלקית)
↑  תיאור וניתוח היצירה (אנגלית)
↑  מאמר מעיתון פלורנטיני המודיע על גמר השחזור (אנגלית)
↑  הודעה על תערוכת פלאוטילה נלי באתר של גלריית אופיצי (אנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428588905171  BnF: cb16058636m (data)  GND: 122707958  ISNI: 0000 0000 6681 6505  LCCN: nr00027986  NTA: 328763381  RKD: 59113  SUDOC: 13099782X  ULAN: 500049444  VIAF: 32885369   WorldCat (עם VIAF): 32885369 
הסעודה האחרונה אורכה 670 ס"מ
פרי העץ המורעל

פרי העץ המורעל (לפי האנגלית: Fruit of the poisonous tree; המונח שיצרה האקדמיה ללשון העברית: רְאָיָה הבאה בַּעֲבֵירה) הוא מונח משפטי שמקורו בארצות הברית המשמש לתיאור ראיה שהושגה באופן לא חוקי ומידע הנובע ממנה. ההגיון במונח הוא שאם מקור הראיה (ה"עץ") לא כשר, אזי כל תוצאה שלו (ה"פרי") היא כמוהו.
במשפט האמריקאי

הדוקטרינה, שנוסחה במקורה בארצות הברית, קובעת כי ראיה כשהושגה בעבירה אינה קבילה בבית משפט אמריקני. לדוגמה, אם שוטר מבצע חיפוש ללא הרשאת שופט בבית, ומוצא אקדח ששימש לביצוע רצח, השופט היושב בדין יפסול את האקדח מלשמש כראיה נגד הנאשם. הדוקטרינה נוסחה לראשונה בפסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1920, והשם "פרי העץ המורעל" מקורו בפסק דין מ-1939 שנוסח על ידי פליקס פרנקפורטר.
כלל זה הוא הרחבה לכלל המניעה (Exclusionary rule), אשר, למעט חריגים מסוימים, מונע קבלת ראיה במשפט פלילי שהושגה תוך הפרה של התיקון הרביעי של חוקת ארצות הברית, המגן מפני חיפוש, פריצה או תפיסה שרירותיים על ידי השלטון. בדומה לכלל המניעה, תורת "פרי העץ המורעל" נועדה להרתיע את המשטרה משימוש באמצעים לא חוקיים להשגת ראיות.
קיימים שלושה מקרים שבהם תתקבל ראיה גם אם היא "פרי עץ מורעל":
הראיה התגלתה בחלקה עקב מקור חוקי.
הראיה הייתה מתגלה באופן בלתי נמנע גם ללא המקור הלא חוקי.
הקשר הסיבתי בין הפעולה הבלתי חוקית לבין הראיה שהושגה קלוש מאוד.
במשפט בישראל

במשך שנים רבות לא אימץ המשפט הפלילי בישראל את תורת "פרי העץ המורעל", וראיות שהושגו באופן בלתי חוקי לא נפסלו, אם כי קיבלו משקל נמוך יותר. ב-4 במאי 2006 קבע בית המשפט העליון בפסק דין תקדימי כי ניתן לפסול ראיות שהושגו שלא כדין, אולם בניגוד למקובל במשפט האמריקאי, בית המשפט העליון אינו קובע כי חובה לפסול ראיות אלה, ומדגיש את ההפך - שרק במקרים בהם מאזן אי הצדק גדול במיוחד, ניתן יהיה לפסול את הראיות. עיקרון זה יושם בערעור של נהג שהורשע בהריגה על סמך אמירה שלו במהלך חקירה, לאחר שהחקירה לא הופסקה אף על פי שביקש לסיים את החקירה עד שייפגש עם עורך דין. שופטי הרוב בערעור ביטלו את הרשעתו בהריגה והמירו אותה בהרשעה בגרימת מוות ברשלנות.
דוקטרינת פרי העץ המורעל לא נקלטה בישראל. בית המשפט העליון העדיף על פניה גישה הקרויה "דוקטרינת הפסילה הפסיקתית". לפי דוקטרינת הפסילה הפסיקתית, יפסול בית המשפט ראיות שהושגו בניגוד לחוק אם פגעו בזכותו של נאשם להליך הוגן. כלומר, בית המשפט השוקל לפסול ראיה חייב לבחון אם האופן שבו הושגה פגע בזכותו של נאשם להתגונן בבית המשפט. גישה זו, הנשענת על איזון, היא המקובלת בעולם. ביוני 2022, בכנסת ה-24, אושר חוק (חוק לתיקון פקודת הראיות (מס' 19), התשפ"ב–2022) המעגן את שיקול הדעת השיפוטי לפסול ראיה שהושגה בניגוד לדין. הצעת החוק הבהירה, כי הכלל יחול על כל ראיה – הודאת נאשם, הודעת עד או ראיה חפצית.
במדינות נוספות

במבט השוואתי על מדינות אחרות של המשפט המקובל, אימצו באוסטרליה, קנדה, אנגליה, ובדרום-אפריקה דוקטרינות פסילה גמישות ומתונות יותר, המבוססות על מודל עיוני שונה מזה הנוהג בארצות-הברית ובחרו קו מתון יותר לפסילת ראיות, הדומה לדוקטרינת הפסילה הנהוגה בישראל.
אוסטרליה - החוק האוסטרלי קובע כי ראיה שהתקבלה באופן בלתי חוקי או בלתי ראוי לא תהיה קבילה בכל הליך פלילי או אזרחי, אלא אם כן, על רקע האופן שבה הושגה, הרציות של קבלתה גוברת על אי הרציות של קבלתה, הכלל הוא שהראיה שהושגה שלא כדין תיפסל, ואילו התרתה כקבילה היא בגדר חריג. משמעות הדבר היא שנטל השכנוע באשר לקבילותה של הראייה מוטל על שכמה של התביעה.
קנדה - שני תנאים לפסילת ראיות לפיו: ראשית, יש להוכיח כי הראיה הושגה תוך הפרה של זכות חוקתית המוגנת לפי הצ'רטר הקנדי (מגילת הזכויות). שנית, על בית-המשפט לפסול ראיה כאמור אם בהתחשב במכלול הנסיבות, הוכח כי קבלת הראיה בהליכי המשפט תוביל לפגיעה מהותית במערכת עשיית הצדק.
אנגליה - נקודת המוצא היא כי כל ראיה רלוונטית קבילה במשפט. עם זאת מוסמך בית-המשפט לפסול קבילותה של ראיה שהוגשה בפניו על ידי התביעה, לאחר שבחן את העניינים הבאים: ראשית על בית-המשפט לבחון את מכלול נסיבות המקרה, לרבות נסיבות השגת הראיה. שנית, על בית-המשפט להשתכנע כי בנסיבות העניין, קבלת הראיה במשפט תהא בעלת השפעה כה שלילית על הגינות ההליכים עד כי יש לפוסלה.
דרום אפריקה - בדומה לדוקטרינות הפסילה הנוהגות באוסטרליה, אנגליה ובקנדה, קובע דוקטרינה יחסית המותירה לבית-המשפט שיקול-דעת בפסילת הראיה. המודל העיוני עליו מבוססת דוקטרינת הפסילה אינו מתן סעד בגין הפגיעה בזכות החוקתית הראשונית בעת השגת הראיה, כי אם מניעת פגיעה עתידית בערכים מוגנים - הגינות ההליך והפגיעה במערכת עשיית הצדק - עקב קבלת הראיה במשפט ("המודל המניעתי").
ראו גם

פסק דין מירנדה נגד אריזונה
פסק דין יששכרוב
לקריאה נוספת

פרופ' נחום רקובר, ההגנה על צנת הפרט, פרק תשיעי: "קבילות ראיה שהושגה תוך פגיעה בפרטיות", 299. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשס"ו-2006.
הערות שוליים

↑  מילים ומונחים חדשים (סיוון תשע"ט, יוני 2019) באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  ע"פ 5121/98 טור' רפאל יששכרוב נ' התובע הצבאי הראשי
↑  ע"פ 9956/05 אסף שי נ' מדינת ישראל
↑   חן מענית, הכנסת אישרה את החוק שמאפשר פסילת ראיות שהושגו שלא כדין, באתר הארץ, 30 ביוני 2022
↑  מאגר החקיקה הלאומי, חוק לתיקון פקודת הראיות (מס' 19), התשפ"ב–2022, באתר הכנסת
↑  ע"פ 5121/98 רפאל יששכרוב נ' התובע הצבאי הראשי, ניתן ב־4 במאי 2006, פסקאות 57–59
קבאדי

משחק קבאדי במהלך משחקי אסיה בשנת 2018
קָבַּאדִי הוא ספורט קבוצתי. המשחק נערך בין שתי קבוצות של שבעה שחקנים, כשמטרת המשחק היא ששחקן בודד בהתקפה, המכונה "שודד (raider)", ירוץ בחצי המגרש של הקבוצה היריבה, יפסול כמה שיותר שחקני-מגן על ידי נגיעה, יחזור לחצי המגרש של הקבוצה התוקפת בלי להיות מוכשל על ידי המגנים, והכל בנשימה אחת. נקודות נצברות עבור כל שחקן הגנה שנפסל על ידי השודד, ואילו הקבוצה היריבה מרוויחה נקודה על עצירת השודד. השחקנים מוצאים מהמשחק אם הם נפסלים או מוכשלים, אך הם שבים חזרה למשחק על כל נקודה שקיבלה הקבוצה שלהם מפסילה או מהכשלה.
ענף זה פופולרי בתת־היבשת ההודית ובמדינות אסייתיות אחדות שמסביב. אף על פי שמשחק הקבאדי מופיע בהיסטוריה של הודו העתיקה, המשחק זכה לפופולריות כספורט תחרותי רק במאה ה-20.
זהו הספורט הלאומי של בנגלדש. כמו כן, זהו המשחק הרשמי של המדינות ההודיות של אנדרה פראדש, ביהר, הריאנה, קרנאטקה, קרלה, מהאראשטרה, אודישה, פנג'אב, טאמיל נאדו, טלנגאנה ואוטר פרדש.
סמליל ענף הקבאדי
ישנם שני תחומים עיקריים של קבאדי: "פונג'אבי קבדי", המכונה גם "סגנון מעגל", כולל צורות מסורתיות של הספורט הנערכות במגרש מעגלי בחוץ, ואילו "הסגנון הסטנדרטי", הנערך על מגרש מלבני בתוך אולם ספורט. הסגנון הסטנדרטי הוא הסגנון בו משתמשים כיום בליגות מקצועיות גדולות ובתחרויות בינלאומיות.
המשחק ידוע בשמות רבים בחלקים שונים של תת־היבשת ההודית, כגון: kabaddi או chedugudu באנדרה פראדש וטלנגאנה; kabaddi במהאראשטרה וקרנאטקה; kabadi או ha-du-du בבנגלדש; bhavatik באיים המלדיביים; kauddi או kabaddi בתוך אזור פנג'אב; hu-tu-tu בהודו המערבית, hu-do-do במזרח הודו; chadakudu בדרום הודו; kapardi בנפאל; ו-kabadi או sadugudu בטאמיל נאדו.
היסטוריה

על אף שלא אומתו, תיאוריות ממקורות שונים קובעות כי מקורו של הקבאדי מהתקופה הוְודית של הודו העתיקה. במחקרים נאמר כי המשחק היה פופולרי בקרב אנשי ידאבה. בשיר שחובר על ידי המשורר המרת'י טוקראם נכתב כי האל קרישנה שיחק את המשחק בצעירותו, בעוד שבמהאבהארטה נכתב על ארג'ונה כי יש בידיו את היכולת לחמוק לתוך אזורים עוינים וגם להוציא אויבים ללא פגע - אמרה אשר מקבילה למשחק הקבאדי. ישנם גם דיווחים על גאוטמה בודהה ששיחק את המשחק בזמנו הפנוי.
למרות הטענות הסותרות הללו, הקבאדי המודרני הוא שילוב של המשחק שמשוחק בצורות שונות בשמות שונים ביבשת הודו. הודו הייתה הראשונה שסייעה לפופולריות של קבאדי כספורט תחרותי, כאשר התחרויות המאורגנות הראשונות התרחשו בשנות העשרים של המאה העשרים, הצגתם לתוכנית המשחקים האולימפיים של הודו בשנת 1938 והקמתה של הפדרציה הכלל-הודית לקבאדי בשנת 1950. התפתחויות אלה סייעו למסד את הקבאדי כספורט, שבאופן מסורתי שיחק בכפרים, כענף ספורט בתחרות בינלאומיות.
קבאדי נוסף לתוכנית משחקי אסיה החל משנת 1990.
שיטות משחק נפוצות > סגנון סטנדרטי

בגרסה הקבוצתית הבינלאומית של משחק הקבאדי, שני צוותים בני שבעה משתתפים תופסים חצאים מנוגדים של מגרש בגודל של 10 מטרים על 13 מטרים במקצה שמיועד לגברים ומגרש בגודל של 8 מטרים על 12 מטרים במקצה של נשים. לכל אחד מהקבוצות יש חמישה שחקנים מחליפים. המשחק מתנהל בשתי מחציות כשכל אחת באורך של 20 דקות עם הפסקה של 5 דקות ביניהן, בהן מחליפות הקבוצות צד במגרש. במהלך כל משחק, המכונה "פשיטה", שחקן מהצד ההתקפי, המכונה "שודד", רץ לצד של הקבוצה היריבה במגרש ומנסה לפסול כמה שיותר משבעת שחקני ההגנה על ידי נגיעה. על השודד לחצות את "קו החבטה", הנמצא במחצית המגרש של הקבוצה התוקפת, לשטח הקבוצה המגנה, ולאחר מכן לחזור למחצית המגרש שלה מבלי שיוכשל. (אם השודד נוגע ופוסל מגן ועדיין לא הגיע לקו החבטה, הוא לא צריך להגיע לקו החבטה כדי לצבור נקודות ועליו לחזור למחצית המגרש שלו בלבד). מכיוון שכל פשיטה חייבת להיעשות בנשימה אחת, בזמן הפשיטה השודד חייב לקרוא בקול "קבאדי-קבאדי-קבאדי", כדי לאשר בפני השופטים כי הפשיטה אכן נעשתה בנשימה אחת ללא שאיפה. לכל פשיטה יש מגבלת זמן של 30 שניות.
קבוצה מרוויחה נקודה אחת על כל מגן שנפסל. אם השודד מצליח להגיע אל מעבר ל"קו הבונוס" המסומן בשטח הקבוצה המגנה, הוא מרוויח נקודה נוספת המכונה נקודת בונוס. אם השודד נעצר בהצלחה (על ידי הכשלה), הקבוצה הנגדית מרוויחה נקודה. כל השחקנים שהשודד הצליח לפסול מוצאים מהמשחק, אך עבור כל נקודה שקבוצה מרוויחה מפסילת שחקן או תיקול שחקן אחד "קם לתחייה" וחוזר למשחק בהתקפה הבאה. נקודות בונוס אינן מחזירות שחקנים למגרש. שחקנים שיוצאים מגבול המגרש מוצאים מהמשחק. פשיטה בה לא צברה הקבוצה התוקפת נקודות בזמן הפשיטה מכונה "פשיטה ריקה". לעומת זאת, אם בפשיטה אחת מרוויחה הקבוצה שלוש נקודות או יותר מכונה הפשיטה - "פשיטת על". אם קבוצה פוסלת את כל שבעת השחקנים בקבוצה היריבה בבת אחת, הם צוברים שתי נקודות נוספות והשחקנים מוחזרים למשחק. המשחק מסתיים לאחר שתי מחציות, בהם הקבוצה שזכתה ביותר נקודות היא המנצחת.
שיטות משחק נפוצות > סגנון מעגלי

ישנן ארבע צורות עיקריות של קבאדי הודי שמוכר על ידי הפדרציה לחובבים. בסַנגִ'יבַאנִי-קבאדי, שחקן אחד "קם לתחייה" כאשר שחקן אחד מהקבוצה הנגדית נפסל ויוצא מהמגרש. המשחק מתנהל לאורך 40 דקות עם הפסקה של חמש דקות בין שתי המחציות. ישנם שבעה שחקנים בכל צד והקבוצה שמוציאה את כל השחקנים בצד של היריב מרוויחה ארבע נקודות נוספות. בסגנון גָאמִינִי, שבעה שחקנים משחקים בכל צד ושחקן שהוצא צריך להישאר בחוץ עד שכל חברי הקבוצה שלו בחוץ. הקבוצה שמצליחה להוציא את כל שחקני הצד של היריבה מרוויחה נקודה. בשיטת משחק זו אין משך זמן קבוע, והמשחק נמשך עד שחמש או שבע נקודות כאלה מורווחות על ידי אחת הקבוצות. סגנון עָמַאר דומה לצורת סנג'יבאני במסגרת הזמן, אך בניגוד לשאר הסגנונות, שחקן שנפסל נשאר בתוך המגרש בזמן שהמשחק נמשך. עבור כל שחקן מהקבוצה המגנה שנפסל, הקבוצה התוקפת מרוויחה נקודה. פּוּנָגַ'אבִּי קבאדי הוא וריאציה שמשוחקת במגרש עגול בקוטר 22 מטר.
הערות שוליים

1 2 3 4  Kabaddi | Kabbadi Rules | How to play Kabbadi | Kabbadi Players | YoGems, ‏29 ביוני 2020 (באנגלית)
↑   כריסטופר קלארי, המשחקים המשונים של משחקי אסיה, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2014
↑  Kabaddi Information: History, How to Play & Rules (באנגלית)
↑  Kabaddi | sport, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  A tale of kabaddi, Bangladesh's national sport, Dhaka Tribune, ‏2016-12-15 (באנגלית)
↑  The Pioneer, Kabaddi goes international, The Pioneer (באנגלית)
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2016-03-04
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538510805171  LCCN: sh85071210  NDL: 00577468 
משחק קבאדי בסגנון פּוּנָגַ'אבִּי בקנדה
צציליה סלפק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1900 
 פטירה:  1942 (בגיל 42 בערך) 
 מדינה:  פולין 
 מקצוע:  עיתונאית 
 
צציליה סלפק (באנגלית: Cecilia Slepak ובגרמנית: Cecylia Słapakowa; ‏ 1900 - 1942 או 1943), הייתה עיתונאית ומתרגמת. תרגמה מיידיש לפולנית את 12 הכרכים של סדרת הספרים "דברי ימי עם עולם" העוסקת בהיסטוריה של עם ישראל, שכתב שמעון דובנוב. הסדרה פורסמה בשנת 1948, לאחר מותו. בנוסף, כעיתונאית כתבה עבור העיתון היומי היהודי-פולני "Nasz Przegląd"‏ (Nasz Przegląd) ("המגזין שלנו").
סלפק הייתה אחת מחברי ארכיון המחתרת "עונג שבת" בגטו ורשה, חלק מהצוות שאסף מידע על יהודי הגטו בעזרת מכתבים, יומנים וכתבים אחרים. כחלק מחברותה בצוות, הייתה אחראית על מחקר שיזם עמנואל רינגלבלום שעסק בנשים בגטו. במסגרת מחקר זה ראיינה 16 נשים משכבות וקבוצות גיל שונות.
פעילותה

צציליה סלפק הייתה בת למשפחה של יהודים משכילים, דוברי רוסית שגרו באזור העיר וילנה. אולם רוב חייה עברו עליה בעיר ורשה. היא גרה עם בעלה, שהיה מהנדס, ובתה בדירה בקומת קרקע ברחוב אֶלֶקטוֹרַאלנה מס' 1. היא הייתה מעורה בחוגי המשכילים היהודים דוברי הפולנית בוורשה, אך גם מעורבת ומשולבת היטב בחוגי חברת העילית האינטלקטואלית מווילנה ומריגה. נהגה להתכתב עם מארק ובלה שגאל והיו לה קשרים טובים גם עם סגל הפרופסורים של המכון ליודאיקה. לדבריה של רחל אוירבך, שהייתה עיתונאית וסופרת צעירה בוורשה בסוף שנות השלושים, בעלה של צציליה נשאר לאחר המלחמה בחיים.
משפחת סלפק נהגה לערוך בביתה בימי ראשון בשעה חמש אחר הצהרים מפגשים שכונו "פייב אוקלוק". מפגשים אלה התקיימו לפני פרוץ המלחמה, ונמשכו גם בתחילתה. בההתכנסויות נפגשו כ-15 איש, אינטלקטואלים יהודים. רחל אוירבך, תיארה את אחת הפגישות שהתקיימה בחודש אפריל 1940, בזמן הכיבוש הגרמני לפני שהוקם הגטו. בְּתָאֲרָהּ את המפגש, ציינה את האווירה הנעימה ששרתה בבית בעת ההתכנסות, למרות המחסור בפריטי ריהוט רבים שהוחרמו על ידי הגרמנים. היא גם הדגישה את העובדה ששמחה מאוד על ההזמנה לבית משפחת סלפק והחשיבה זאת ככבוד גדול עבורה. לדבריה, היה מסוכן להיפגש כך מכיוון, שאם חלילה היה עובר ברחוב משמר גרמני ושומע את צלילי הנגינה היה המפגש מסתיים בכי רע. אולם, באביב 1940 נאלצה משפחת סלפק לעזוב את הדירה. מעדותה של רחל אוירבך היא סיפרה שפגשה את צציליה מדי פעם במרכז העזרה העצמית הסוציאלית, ובסוף אותה שנה פגשה אותה במטבח העממי של לֶשנוֹ 40. אוירבך שיערה ששאלותיה של צציליה אליה, שימשו למחקר החדש של עמנואל רינגלבלום על הנשים. אלא שבסך הכל לא ידוע הרבה על חייה בגטו של צציליה סלפק. אפשר אולי ללמוד על חייה מתוך ראיונותיה עם 16 הנשים. דליה עופר במאמרה ״נקודת ראותה מבעד למבטי: צציליה סלפאק מספרת על נשים״, סוברת כי סלפק הייתה פמיניסטית, אישה משוחררת, בעלת השכלה. להנחתה של דליה עופר, החינוך וההשכלה אצל סלפק היו מעל לכל, ומה שעצר ומנע את הנשים מללמוד ולהתפתח הן המסורת ומוסכמות החברה באותה תקופה.
פועלה בגטו

עמנואל רינגלבלום, מייסד הארגון המחתרתי "עונג שבת" בגטו ורשה, הזמין את צציליה סלפק בשנת 1941 לערוך את המחקר שיזם על הנשים היהודיות בגטו, מחקר שהיה אחד מסדרת המחקרים על החיים והישרדות היהודים בגטו. מטרת המחקר העיקרית הייתה ניסיון להבין את השינוי שחל בנשים מתחילת המלחמה, ובשנים הראשונות לקיום הגטו (אביב 1942).
חברי צוות "עונג שבת", שסלפק נמנתה עליהם, שקדו על איסוף שיטתי של עדויות על הנעשה בגטו ורשה ובפולין הכבושה, במטרה שתשמרנה ראיות ועדויות על החיים בתקופה נוראה זאת. הם אספו מידע וכל חומר רלוונטי, כמו עיתונים חשאיים שפורסמו על ידי המפלגות ותנועות הנוער השונות בגטו; פרוטוקולים מישיבות התנועות; עדויות שנגבו מפיהם של פליטים שהגיעו מגטאות אחרים או מי שברחו ממחנות עבודה וריכוז, רשימות על דמויות שהיו וחיו בגטו וכן כל חומר שיכול היה לשמש כעדות לאחר המלחמה. בנוסף יזם רינגלבלום גם מחקרים שונים על החיים בגטו, והמחקר על הנשים היהודיות היה אחד מהם.
מדצמבר 1941 ועד אביב 1942, ערכה סלפק ראיונות עם 16 נשים בעלות רקע חברתי שונה. בין הנשים המרואיינות שלה היו נשים שעסקו בזנות, גניבה, הברחות וקיבוץ נדבות, עקרת בית, עוזרת בית, אישה שעבדה במרכזים לאחסון מזון, נשים שעבדו במטבחים ציבוריים ובבתי יתומים וזבניות. בנוסף ראיינה אמניות - רקדנית, שחקנית ומוזיקאית. נשים ממקצועות חופשיים כמו אגרונומית, ספרנית ומתרגמת. תחומי השאלות לראיון הורכבו משאלות על אורח חייהן לפני המלחמה, השפעת הכיבוש הגרמני, וחיי היום יום לאחר הכיבוש. בחלקו המרכזי של הראיון היו שאלות על המעבר לגטו, השפעת המגורים בגטו ומאבקי ההישרדות בו. נושאים נוספים שכללו שאלות הראיון, היו השפעת המחסור במזון שהביא עמו רעב תמידי, המחלות והסכנות הגוברות, באיזו צורה פיתחו הנשים אסטרטגיות בגטו להתמודדות עם הבעיות הללו, באיזה אופן הן מסתדרות עם שינוי התעסוקה או חוסר התעסוקה, איך הן מסתדרות עם הבעל והילדים.
בעת שראיינה, הייתה מעורבת מאוד וגילתה אמפתיה לתחושותיהן ורגשותיהן של הנשים אותן ראיינה. היא כאבה את גורלן, וקבלה אותן כפי שהן. תיארה את מאמציהן כחלק ממאמץ ההישרדות של תושבי הגטו. למשל, הראיון עם האישה הזונה, היא לא מצאה כל סיבה מדוע יש להעלים את מקצוע הזנות בגטו. להפך, היא ראתה בכך דרך חיים נוספת שעזרה לאותה אישה להשיג אוכל ומוצרים הכרחיים לחיים הקשים ועל ידי כך לשרוד. אישה נוספת שססליה סלפק ראיינה הייתה בתיה טמקין ברמן, ספרנית שהקימה בגטו ספרייה לילדים. הילדים הגיעו מבתי יתומים, וממשפחות בגטו, והורשו לשאול שני ספרים, האחד ביידיש והשני בפולנית. בתיה טמקין-ברמן ניצלה ואף עלתה לישראל.
כתיבת המחקר הייתה בתקופה הקשה ביותר של הגטו ואחרי המבוא שכתבה, הציגה בקצרה מספר ביוגרפיות של הנשים הללו שאותן ריאיינה. תיארה את קצב החיים שסביבה בגישה פתוחה, בכבוד גדול למרואיינות שלה, כשהיא ערה לנשיותן. למרות זאת, נקודת המבט שלה עצמה ניכרת בתיאוריה, הואיל והיא חוותה את אותם קשיים בגטו וחשה את אותם פחדים שחשו הנשים הללו. סלפק במחקרה משתפת את הקורא בהערות פילוסופיות רבות, לדוגמה כאשר היא מתערבת בסיפור החיים של המרואיינת ומציגה פרספקטיבה משלה.
ימיה האחרונים

לפי עמנואל רינגלבלום, נשלחה צציליה סלפק בקיץ 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה שם נרצחה. מקור אחר מצביע על כך שנשלחה למחנה העבודה בכפייה טרווניקי ונרצחה שם בשנת 1943.
הערות שוליים

1 2 3  Dalia Ofer, Her View Through My Lens: Cecilia Slepak Studies
Women in the Warsaw Ghetto
1 2 3 4 5 6  רחל אוירבך, לוי דרור (ע), תרגום: רבקה גורפיין-אוכמני, צוואות וארשה: מפגשים, מעשים, גורלות 1933 - 1943, תל אביב: מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' וספריית הפועלים, תשמ״ה- 1985, עמ' 63-54. (בעברית)
1 2 3 4  Dalia Ofer, CECILA SLEPAK, jewish Women's Archive (באנגלית)
↑  דליה עופר ולירון ג׳ ויצמן, תפקיד המגדר בחקר השואה. הערות בשולי מחקר, באתר מורשת, ילקוט מורשת, חוברת ס״ז, ‏אייר תשנ״ט - אפריל 1999
1 2 3 4  דליה עופר, נקודת ראותה מבעד למבטי: צציליה סלפאק מספרת על נשים בגטו ורשה, באתר ילקוט מורשת, ‏אפריל 2003
1 2  רינת מעגן-גינובקר, המשכיות וחידוש בתפקיד האישה היהודיה בתקופת המלחמה, באתר יד ושם, ‏נובמבר 2005
↑  יאיר שלג, מסמכים בכד חלב מתחת לאדמה, באתר הארץ, 3 באפריל 2003
↑  The Continuation and Renewed Role of the Jewish Wife and Mother
↑  נחמה טק, עימנואל רינגלבלום ההיסטוריון העלום (עמ' 73), באתר מורשת, ‏אפריל 2003, אייר תשנ״ט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810648349805606  GND: 1293308447  ISNI: 0000 0001 1233 265X  VIAF: 163645885   WorldCat (עם VIAF): 163645885
קלואה (חברה)

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  גבי אגיון, ג'קוז לנור
 תקופת הפעילות:  1952–הווה (כ־72 שנים)
 חברת אם:  רישמון 
 מיקום המטה:  פריז 
 ענפי תעשייה:  Wholesale, תעשיית הביגוד 
 מוצרים עיקריים:  women's clothing, תכשיט, הנעלה, בושם 
 מנכ"ל:  Ralph Toledano 
  
 www.chloe.com
 
קלואה (בצרפתית: Chloé) הוא בית אופנה צרפתי שהוקם בשנת 1952. החברה הוקמה על ידי גבי אגיון, וכיום היא חלק מקבוצת ריצ'מונט.
היסטוריה

גבי אגיון נולדה במצרים בשנת 1921 ועברה לצרפת ב-1945. בשנת 1952 הקימה את קלואה, והמשיכה לנהל את החברה עד שנת 1985, שבה נרכשה על ידי יצרן הטבק אלפרד דנהיל, וכיום החברה מהווה חלק מקבוצת ריצ'מונט.
ייחודה של אגיון היה בכך שייצרה בגדים המוכנים ללבישה (אנ'), בניגוד לבגדים שהיו זקוקים למדידות והזמנה אישית, ונרכשו בעיקר על ידי המעמד הגבוה. בזמן שבו אופנת הוט קוטור הייתה בשיאה עם חברות כמו דיור ושאנל, אגיון שברה את המוסכמות בייצור סגנון שונה של בגדים ופנתה לאוכלוסייה רחבה יותר. החברה התאפיינה בפריטים כמו חולצות מכופתרות ודקיקות, צבעי בז'-קפה-לבן ששידרו פרקטיות מסוגננת המתאימה לאישה המשוחררת. הראשון שחיקה את הסגנון של אגיון היה אובר דה ז'יבנשי שהוציא קולקציה מוכנה ללבישה בשנת 1956, ארבע שנים לאחר פתיחת החנות הראשונה של אגיון.
ב-1966 התמנה קרל לגרפלד למעצב הראשי של החברה, ומשך אליה לקוחות כמו ג'קלין קנדי-אונאסיס, בריז'יט בארדו, מריה קאלאס וגרייס קלי.
ב-1975 נכנסה החברה לתחום הבישום עם יצירת הניחוח Chloe, ומאז הוציאה החברה מעל ל-30 בשמים שונים.
ב-1997 מונתה המעצבת סטלה מקרטני למעצבת הראשית של החברה למורת רוחו של לגרפלד. ב-2001 מונתה למעצבת הראשית פיבי פילו, אשר משכה לחברה מפורסמות כמו קירסטן דנסט ונטלי פורטמן. שנה לאחר מכן החברה השיקה קולקציה של נעליים ותיקי עור לראשונה.
המשרדים הראשיים של קלואה נמצאים ברובע השמיני של פריז, ולקלואה יש כיום מעל 140 חנויות ברחבי העולם.
הערות שוליים

↑  איתי יעקב, "נשים מחפשות חיבור רגשי": למה כולן רוצות ללבוש עכשיו קלואה?, באתר ynet, 5 בספטמבר 2024
↑  לירוי שופן‏, 60 שנים של סטייל, באתר וואלה, 30 בינואר 2013
↑  admin, בושם קלואה (Chloe): המתנה המושלמת לעצמך, באתר Rue Royale, ‏2019-08-21
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb166600426 (data)  LCCN: no2012046153  SUDOC: 175096929  VIAF: 296218845   WorldCat (עם VIAF): 296218845
פיטר אומטזיכט

פיטר הרמן אומטזיכט (בהולנדית: Pieter Herman Omtzigt; נולד 8 בינואר 1974) הוא פוליטיקאי הולנדי. חבר בבית הנבחרים של הולנד מאז 2003, עם הפסקות קצרות ב-2010 וב-2021. משנת 2000 עד 2021 הוא היה חבר במפלגה הנוצרית-דמוקרטית (CDA), ולאחר מכן היה במפלגת יחיד מ-2021 עד 2023. ב-2023 הקים את מפלגת החוזה החברתי החדש.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אומטזיכט נולד בהאג ב-1974 כאחד מתאומים. אביו היה עובד מדינה בחברת הדואר והטלפון הלאומית, ולאחר מכן ניהל מרכז לריטריטים מטעם הארכיבישוף של אוטרכט, והיה דיאקון באלמלו. כשהיה בן ארבע עברה המשפחה מוואסנאר (אנ') בדרום הולנד לבורנה (אנ') במחוז אוברייסל. אומטזיכט למד בתיכון בהנגלו.
מ-1992 עד 1996 למד כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת אקסטר באנגליה. לאחר מכן למד לתואר שלישי במכון האוניברסיטה האירופי בפירנצה. הוא קיבל את הדוקטורט באקונומטריה בדצמבר 2003. משנת 2002 עשה פוסט-דוקטורט במחלקה לכלכלה כמותית באוניברסיטת אמסטרדם.
ביוגרפיה > כניסה לפוליטיקה 2003–2009

בבחירות לפרלמנט של 2003, דורג אומטזיכט במקום ה-51 ברשימת המועמדים של ה-CDA. הוא לא נבחר ישירות, אך עדיין נכנס לפרלמנט ב-3 ביוני 2003 לאחר שמספר חברי פרלמנט הצטרפו כשרים לממשלתו של יאן-פטר בלקנאנדה. הוא עסק והתמחה בפרלמנט בנושא הפנסיה.
החל מנובמבר 2004, אומטזיכט הוא חבר באספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה והאיחוד המערבי האירופי. הוא סגן יו"ר ועדת המעקב המוקדשת לזכויות האדם של נוצרים במזרח התיכון, במיוחד הכנסייה הסורית-אורתודוקסית בטורקיה, עיראק וסוריה. בבחירות לפרלמנט של 2006 דורג אומטזיכט במקום ה-37. היות שהמפלגה זכתה ב-41 מושבים, הוא נבחר ישירות.
בתפקידו כמגיש דוחות של מועצת אירופה, אומטזיכט מילא תפקיד מרכזי בעריכת האמנה המחייבת את המדינות החברות בכפוף לתנאים מסוימים לספק זו לזו מידע על יתרות הבנקים של האזרחים, כדי לאתר ולהחזיר כסף שחור מפשיעה והונאת מס.