התפרקות יוגוסלביה
רקע

יוגוסלביה כבשה חלק נכבד מחבל הבלקן, כולל רצועת אדמה בחוף המזרחי של הים האדריאטי, המשתרעת דרומה ממפרץ טריאסטה במרכז אירופה ועד לשפך בויאנה, עד אגם פרספה בפנים היבשה, ומזרחה עד שערי הברזל על הדנובה ומידז'ור בהרי הבלקן, ובכך כללה המדינה חלק גדול מדרום-מזרח אירופה, אזור עם היסטוריה של סכסוכים אתניים.
המרכיבים שטיפחו את המחלוקת כללו גורמים מודרניים והיסטוריים, כולל היווצרות ממלכת יוגוסלביה, ההתפרקות הראשונה והמלחמות הבין-אתניות ורצח העם שהתרחשו בעקבותיה במהלך מלחמת העולם השנייה, רעיונות של אלבניה הגדולה, קרואטיה הגדולה וסרביה הגדולה, דעות סותרות לגבי הפאן-סלאביות, והכרה חד-צדדית של גרמניה המאוחדת ברפובליקות המתפרקות.
לפני מלחמת העולם השנייה, מתחים גדולים נבעו מההרכב האתני המגוון של יוגוסלביה המלוכנית ומהשליטה הפוליטית והדמוגרפית היחסית של הסרבים. היסוד למתחים היו המושגים השונים של המדינה החדשה. הקרואטים והסלובנים חזו מודל פדרלי שבו הם ייהנו מאוטונומיה גדולה מזו שהייתה להם כארץ כתר נפרדת תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית. תחת אוסטריה-הונגריה, גם הסלובנים וגם הקרואטים נהנו מאוטונומיה רק בחינוך, במשפט, בדת ו-45% מהמיסים.
המתיחות בין הקרואטים לסרבים התפתחה לעיתים קרובות לסכסוך גלוי, כאשר המבנה הביטחוני, שנשלט על ידי סרביה, הפעיל דיכוי במהלך בחירות וההתנקשות באספה הלאומית של מנהיגים פוליטיים קרואטים, כולל Stjepan Radić, שהתנגד לאבסולוטיזם של המונרך הסרבי. ההתנקשות והפרות זכויות האדם היו נושאים לדאגה של ליגת זכויות האדם וקולות מחאה מזרזים מצד אינטלקטואלים, כולל אלברט איינשטיין. בסביבה זו של דיכוי נוצרה קבוצת המורדים הרדיקליים (לימים דיקטטורה פשיסטית) האוסטאשה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המתיחות במדינה נוצלה על ידי מדינות הציר הכובשות שהקימו מדינת בובות קרואטית המשתרעת על פני רוב קרואטיה ובוסניה והרצגובינה של ימינו. מדינות הציר העמידו בראשות המדינה העצמאית של קרואטיה את האוסטאשה.
האוסטאשה קבעו שהמיעוט הסרבי הוא גיס חמישי של ההתפשטות הסרבית, ונקטו במדיניות רדיפה נגד הסרבים. המדיניות המתוכננת הייתה ששליש מהמיעוט הסרבי יהרג, שליש יגורש ושליש יומר לקתוליות וייטמע בעם הקרואטי. לעומת זאת, בצ'טניקים ניהלו מסע רדיפה משלהם נגד לא-סרבים בחלקים של בוסניה והרצגובינה, קרואטיה וסנג'ק לפי תוכנית מולייביץ' ("על מדינתנו וגבולותיה") והוצאת הפקודות של דראז'ה מיכאילוביץ' שכללו "טיהור מכל הבנות ולחימות העמים".
הן הקרואטים והן המוסלמים גויסו כחיילים על ידי האס אס (בעיקר הדיוויזיה ההררית אס אס ה-13). במקביל, הוצב המלוכן לשעבר, הגנרל מילאן נדיץ', על ידי מדינות הציר כראש ממשלת הבובות והסרבים המקומיים גויסו לגסטפו ולחיל המתנדבים הסרבי, שהיה מקושר לוואפן אס אס הגרמני. ממשלת הבובות נאבקה ולבסוף הפסידה לתנועה הפרטיזנית האנטי-פשיסטית בהובלה קומוניסטית שהורכבה מבני כל הקבוצות האתניות באזור, מה שהוביל להקמת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הערכת הקורבנות הרשמית ביוגוסלביה במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה של 1,704,000 הרוגים. איסוף נתונים לאחר מכן בשנות ה-80 על ידי ההיסטוריונים ולדימיר ז'רבייץ' ובוגולוב קוצ'וביץ' הראה שמספר ההרוגים בפועל היה כמיליון. מתוך מספר זה, 330,000 עד 390,000 סרבים נספו מכל בקרואטיה ובבוסניה. אותם היסטוריונים גם קבעו את מותם של 192,000 עד 207,000 קרואטים ו-86,000 עד 103,000 מוסלמים ברחבי יוגוסלביה.
לפני קריסתה הייתה יוגוסלביה מעצמה תעשייתית אזורית והצליחה כלכלית. מ-1960 עד 1980, הצמיחה השנתית של התוצר המקומי הגולמי (תמ"ג) הייתה 6.1% בממוצע, שירותי הבריאות היו בחינם, שיעור האוריינות היה 91% ותוחלת החיים הייתה 72 שנים. לפני 1991, הכוחות המזוינים של יוגוסלביה היו מהמצוידים ביותר באירופה.
יוגוסלביה הייתה מדינה ייחודית, שהייתה מקושרת הן לגוש המזרחי והן למערבי. יתרה מזאת, נשיא יוגוסלביה, יוסיפ ברוז טיטו, היה אחד ממייסדי העולם השלישי ו-G77 אשר פעלו כאלטרנטיבה למעצמות-העל, ארצות הברית וברית המועצות. חשוב מכך, יוגוסלביה פעלה כמדינת חיץ בין המערב לברית המועצות, וגם מנעה מהסובייטים לקבל אחיזה בים התיכון.
השליטה של הממשל המרכזי החלה להתרופף עקב תלונות לאומניות מתגברות ורצונה של המפלגה הקומוניסטית לתמוך ב"הגדרה עצמית לאומית". כתוצאה מכך הפכה קוסובו לאזור אוטונומי של סרביה, לפי חוקת 1974. חוקה זו פירקה את הסמכויות של הבירה והאזורים האוטונומיים בוויבודינה (אזור בעל מספר רב של מיעוטים אתניים) ובקוסובו (עם אלבנית גדולה).
למרות המבנה הפדרלי של יוגוסלביה החדשה, עדיין שרר מתח בין הפדרליסטים, בעיקר הקרואטים והסלובנים שרצו אוטונומיה רחבה יותר, לבין האוניטריסטים, בעיקר סרבים. המאבק התרחש בצורה מחזורית, של מחאות למען זכויות אישיות ולאומיות רחבות יותר (כגון האביב הקרואטי) ודיכוי לאחר מכן. חוקת 1974 הייתה ניסיון לקצר דפוס זה על ידי ביסוס המודל הפדרלי והפורמליזציה של זכויות לאומיות.
התרופפות השליטה הפכה את יוגוסלביה לקונפדרציה דה פקטו, מה שהפעיל לחץ על הלגיטימיות של המשטר בפדרציה. מאז סוף שנות ה-70, פער הולך וגדל של משאבים כלכליים בין האזורים המפותחים והלא מפותחים של יוגוסלביה דרדר קשות את אחדות הפדרציה. הרפובליקות המפותחות יותר, קרואטיה וסלובניה, דחו ניסיונות להגביל את האוטונומיה שלהן כפי שנקבע בחוקת 1974. דעת הקהל בסלובניה ב-1987 הייתה שכלכלת הרפובליקה תהיה חזקה יותר אם תהיה עצמאית מיוגוסלביה מאשר בתוכה. היו גם מקומות שלא ראו תועלת כלכלית מהשהייה ביוגוסלביה. לדוגמה, המחוז האוטונומי של קוסובו היה לא מפותח, והתמ"ג לנפש ירד מ-47% מהממוצע היוגוסלבי מיד לאחר המלחמה ל-27% בשנות ה-80. הוא הדגיש את ההבדלים העצומים באיכות החיים ברפובליקות השונות.
הצמיחה הכלכלית נבלמה עקב חסמי סחר מערביים בשילוב עם משבר האנרגיה העולמי ב-1973. יוגוסלביה נקלעה לאחר מכן לחובות כבדים לקרן המטבע הבין-לאומית עקב המספר הגדול של הלוואות שלקח המשטר. כתנאי לקבלת הלוואות, דרשה קרן המטבע הבין-לאומית ליברליזציה בשוק היוגוסלבי. עד 1981, יוגוסלביה צברה חוב חוץ של 19.9 מיליארד דולר. דאגה נוספת הייתה שיעור האבטלה, שעמד על כמיליון איש עד 1980. לבעיה זו נוספה "חוסר הפרודוקטיביות של הדרום", שלא רק הוסיפה למצוקותיה הכלכליות של יוגוסלביה, אלא גם הרגיזה את סלובניה וקרואטיה עוד יותר.