stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גמר גביע אופ"א 1994
הדרך אל הגמר

| איטליה אינטר מילאנו | איטליה אינטר מילאנו | איטליה אינטר מילאנו | איטליה אינטר מילאנו | סיבוב | אוסטריה אוסטריה זלצבורג | אוסטריה אוסטריה זלצבורג | אוסטריה אוסטריה זלצבורג | אוסטריה אוסטריה זלצבורג |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| יריבה | סיכום | משחק ראשון | משחק שני |  | יריבה | סיכום | משחק ראשון | משחק שני |
| רומניה ראפיד בוקרשט | 5 – 1 | 3 - 1 (ב) | 2 - 0 (ח) | סיבוב ראשון | סלובקיה דונאיסקה סטרדה | 4 – 0 | 2 - 0 (ב) | 2 - 0 (ח) |
| קפריסין אפולון לימסול | 4 – 3 | 1 - 0 (ב) | 3 - 3 (ח) | סיבוב שני | בלגיה רויאל אנטוורפן | 2 – 0 | 1 - 0 (ב) | 1 - 0 (ח) |
| אנגליה נוריץ' סיטי | 2 – 0 | 1 - 0 (ח) | 1 - 0 (ב) | שמינית הגמר | פורטוגל ספורטינג ליסבון | 3 – 2 | 0 - 2 (ח) | 3 - 0 ה (ב) |
| גרמניה בורוסיה דורטמונד | 4 – 3 | 3 - 1 (ח) | 1 - 2 (ב) | רבע הגמר | גרמניה איינטרכט פרנקפורט | 1 – 1 (5 - 4פ) | 1 - 0 (ב) | 0 - 1 ה (ח) |
| איטליה קליארי | 5 – 3 | 2 - 3 (ח) | 3 - 0 (ב) | חצי הגמר | גרמניה קרלסרוהה | 1 – 1 | 0 - 0 (ב) | 1 - 1 (ח) |
הדרך אל הגמר > אינטר מילאנו

אינטר פתחה את הטורניר מול ראפיד בוקרשט הרומנית. במשחק הראשון בבית כבש דניס ברגקאמפ בפנדל לאחר 19 דקות. אלכסנדרו אנדראשי איזן זמנית בפתיחת המחצית השנייה, אך ברגקאמפ השלים שלושער עם שני שערים נוספים וקבע 1–3 בסיום. בגומלין בחוץ כבש סרג'יו בטיסטיני רבע שעה לסיום, וים יונק כבש שמונה דקות לאחר מכן, ובסיום 0–2 לאינטר, שעולה לסיבוב השני עם ניצחון כפול, 5-1 בסיכום המפגשים.
בסיבוב השני פגשה אינטר את אפולון לימסול הקפריסאית. המשחק הראשון בבית הוכרע משער של ברגקאמפ כבר לאחר שבע דקות, 1-0 בסיום. בגומלין בחוץ נפתח המשחק בסערה, איגור שאלימוב קבע 0–1 לאחר חמש דקות בלבד, ברגקאמפ הכפיל שלוש דקות לאחר מכן. שלוש דקות נוספות עברו, ומילנקו שפוליאריץ' צימק את התוצאה. בדקה השלושים איזנה לימסול משער של סלדז'ן שצ'פוביץ', ובדקה ה-38 קבע דוידה פונטולאן 3-2 לאינטר, תוצאה שנותרה עד למחצית. גיורגוס יוסיפידיס איזן חמש דקות לסיום, וקבע את תוצאת הסיום, 3-3. אינטר העפילה לשמינית הגמר עם 3–4 בסיכום המפגשים.
בשמינית הגמר הוגרלה אינטר למפגש עם נוריץ' סיטי האנגלית. פנדל מדויק של ברגקאמפ, עשר דקות לסיום המשחק, העניק לאינטר ניצחון 0–1 בחוץ. שער מאוחר נוסף של ברגקאמפ, הפעם בדקה ה-88, העניק לקבוצתו ניצחון ביתי, שוב באותה התוצאה, ועם 0–2 בסיכום המפגשים המשיכה אינטר לרבע הגמר.
בשלב רבע הגמר פגשה אינטר את בורוסיה דורטמונד הגרמנית. במחצית הראשונה בדורטמונד כיכב יונק עם שער בדקה ה-33, ושער נוסף שלוש דקות לאחר מכן. מיכאל שולץ צימק שבע דקות לסיום, אך בדקה האחרונה קבע שאלימוב את תוצאת הסיום, 3-1 לאינטר. בגומלין הביתי עלתה דורטמונד ליתרון בדקה ה-38 משער של מיכאל צורק. שתי דקות בתוך המחצית השנייה קבע לארס ריקן 2-0 לדורטמונד, שהתקרבה מרחק שער אחד ממהפך, אך תשע דקות לסיום כבש אנטוניו מאניקונה את השער המצמק. רק 1–2 לדורטמונד בסן סירו, 4-3 לאינטר בסיכום המפגשים.
המשוכה האחרונה בדרך לגמר הייתה בת ארצה של אינטר, קליארי. פונטולאן העלה את אינטר ליתרון חוץ בדקה השישית, אך לואיז אוליביירה איזן כעבור חמש דקות. רובן סוסה החזיר את היתרון לאינטר בדקה ה-61, אך שערים מאוחרים של אנטוניו קריניטי (81) ושל ג'וזפה פנקארו (86) קבעו מהפך במשחק, 3-2 מרשים לקליארי בסיום. בגומלין הביתי העלה ברגקאמפ את קבוצתו ליתרון בפנדל בדקה ה-37, שער שמחק למעשה את יתרונה של קליארי מהמשחק הראשון. ניקולה ברטי כבש בדקה ה-54, ותשע דקות אחריו קבע יונק את תוצאת המשחק, 3-0 לאינטר, 5-3 בסיכום שני המפגשים, וכרטיס לגמר המפעל בפעם השנייה בתולדות המועדון.
הדרך אל הגמר > אוסטריה זלצבורג

אוסטריה זלצבורג החלה את דרכה לגמר בהגרלה נוחה יחסית, דונאיסקה סטרדה הסלובקית. במשחק הראשון בבית גברו האוסטרים 0–2 על יריבתם הסלובקית משערים של מרטין אמרהאוזר בדקה הארבעים ושל היימו פפייפנברגר חמש דקות לסיום ההתמודדות. בגומלין ניצחו האוסטרים באותה התוצאה, משערים של הרמן סטאדלר בדקה ה-19 ושל פפייפנברגר בדקה ה-59. 4-0 בסיכום לזלצבורג, שממשיכה לסיבוב השני בפעם השנייה בלבד בתולדותיה.
בסיבוב השני, אותו צלחה זלצבורג בפעם הראשונה בתולדותיה, פגשו האוסטרים את רויאל אנטוורפן הבלגית. זלצבורג אירחה את המשחק הראשון, וניצחה 0–1 משער של ניקולה ג'ורצ'ביץ' לאחר 67 דקות. בגומלין בבלגיה שוב גברה זלצבורג 0–1 על יריבתה, הפעם משער של וולפגנג פיירסינגר שש דקות לסיום. 2-0 בסיכום לזלצבורג בדרך לשמינית הגמר.
בשמינית הגמר פגשה זלצבורג את ספורטינג ליסבון הפורטוגלית. במשחק הראשון בליסבון התקרבה זלצבורג להדחה מהמפעל, כאשר סרגיי שרבאקוב כבש לאחר 23 דקות וז'ורז'ה קאדטה הכפיל בדקה ה-63, 2-0 לספורטינג בסיום. זלצבורג אירחה את הגומלין בפיגור של שני שערים וללא שער חוץ, והמחצית הראשונה הסתיימה ללא שערים, מה שקירב אותה יותר להדחה. בחצי השני חזרה זלצבורג להתמודדות כבר בדקה ה-48, כאשר ליאו ליינר קבע 0–1. בדקה האחרונה של המשחק קבע אדי הוטר 2-0 דרמטי לזלצבורג, ששלח את המשחק להארכה. בדקה ה-113, שבע דקות בלבד לסיום, כבש אמרהאוזר את השער השלישי במשחק, 3-0 לזלצבורג, שממשיכה לרבע הגמר לאחר מהפך מרשים.
ברבע הגמר המתינה לזלצבורג איינטרכט פרנקפורט הגרמנית. המשחק הראשון התקיים באצטדיון ארנסט האפל בווינה, לאחר שנמצא כי האצטדיון בזלצבורג אינו מתאים לאירוח משחקים בשלבים המאוחרים של המפעל. בדקה ה-33 כבש הוטר את שער הניצחון באצטדיון הווינאי, 1-0 לזלצבורג בסיום. במשחק החוץ בפרנקפורט נכנעה זלצבורג באותה התוצאה, משער של מאוריציו גאודינו בדקה ה-21. לאחר הארכה ללא שערים, הגיעו הקבוצות להכרעה בדו-קרב בעיטות עונשין. חמש הבעיטות הראשונות של שתי הקבוצות הסתיימו בשוויון 4-4, כאשר הבועט השלישי מכל קבוצה היה זה שהחמיץ (גאודינו לפרנקפורט, פיירסינגר לזלצבורג). הבעיטה השישית הביאה להכרעה, לאחר ששוערה של זלצבורג אוטו קונראד כבש, מנפרד בינץ מפרנקפורט החמיץ, ובסיום 4–5 לזלצבורג בדו-קרב.
בחצי הגמר פגשה זלצבורג יריבה גרמנית נוספת, קרלסרוהה. המשחק הראשון באצטדיון ארנסט האפל הסתיים ללא שערים. בגומלין בחוץ כבש סטאדלר את שער היתרון של זלצבורג לאחר 12 דקות בלבד. ריינר קרייג איזן בדקה ה-54, ובסיום נפרדו הקבוצות בשוויון 1-1, וזו הייתה גם התוצאה בסיכום שני המפגשים. שער החוץ של סטאדלר הספיק לזלצבורג כדי לנצח בדו-קרב בזכות חוק שערי חוץ, ולהעפיל לגמר האירופי הראשון בתולדותיה.
סיכום המשחק > המשחק הראשון > הרכבי הקבוצות

| --- | --- |
              אוסטריה זלצבורג :               אינטר מילאנו
סיכום המשחק > משחק הגומלין

שבועיים לאחר המשחק הראשון, נפגשו הקבוצות למפגש הגומלין בסן סירו. אינטר הגיעה עם הרכב כמעט זהה לזה שניצח בזלצבורג, כאשר ביאנקי המורחק הוחלף בדוידה פונטולאן שהוצב בכנף שמאל, ואנג'לו אורלנדו, שפתח בכנף שמאל במשחק הראשון, הוסט לכנף ימין. מנגד, ערכה האורחת מספר שינויים בהרכב, ואף במערך. בניגוד למשחק הראשון, אז פתחה עם קשר התקפי מובהק, הציב באריץ' שלישיית קישור בקו אחד, כדי לנסות ולהתמודד עם שלישיית הקישור של אינטר. באריץ' ערך שלושה שינויים בהרכב, כאשר וולפגנג פיירסינגר ואדי הוטר פתחו במרכז הקישור במקומם של אמרהאוזר שירד לספסל ושל מרקיניו שעבר לתפקיד החלוץ. בהתקפה, ניקולה ג'ורצ'ביץ' פתח במקומו של היימו פפייפנברגר המושעה, ומרקיניו שהוסט מהקישור תפס את מקומו של סטאדלר.
המחצית הראשונה התנהלה בעיקר במגמה התקפית מצדה של זלצבורג, שרצתה להשיג את השוויון בדו-קרב. היא נתקלה ביכולת טובה של זנגה בין הקורות, ולא הצליחה לממש את יתרונה במגרש גם על לוח התוצאות, שוויון 0-0 בהפסקה.
המחצית השנייה הביאה עמה מספר מצבים קורצים לכיבוש מצד שתי הקבוצות. זלצבורג שלחה שחקנים רבים קדימה והפעילה לחץ על שחקני אינטר, שמנגד יצאו להתקפות מהירות ומסוכנות, כאשר רובן סוסה בולט בשורות המארחת. המצב המסוכן הראשון היה של סוסה, שהצליח להשתלט על כדור עומק בתוך הרחבה וניצב לבד מול קונראד היוצא, אך החמיץ את המסגרת. בצד השני נתקלה האורחת בחוסר מזל משווע, כאשר בעיטה ממרחק של מרקיניו פגעה בשתי הקורות, תחילה בקורה הרחוקה, ממנה ניתזה לקורה הקרובה. בדקה ה-62 נכבש השער היחיד במשחק. סוסה שלח לרחבה את יונק, שהתגבר על השומר שלו ומכשלושה מטרים הקפיץ מעל קונראד, 1-0 לאינטר.
בסיום, אינטר משחזרת את ניצחונה מזלצבורג עם 0–1 נוסף בסן סירו, ועם 0–2 בסיכום שני המפגשים, מניפה בפעם השנייה בתולדותיה את גביע אופ"א.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 11 במאי 1994 | איטליה אינטר מילאנו | 1 - 0 | אוסטריה אוסטריה זלצבורג | סן סירו, מילאנו, איטליה צופים: 80,326 שיפוט: סקוטלנד ג'ים מקלאסקי |
| 11 במאי 1994 | וים יונק  62' | (סיקור) |  | סן סירו, מילאנו, איטליה צופים: 80,326 שיפוט: סקוטלנד ג'ים מקלאסקי |
סיכום המשחק > משחק הגומלין > הרכבי הקבוצות

| --- | --- |
              אינטר מילאנו :               רד בול זלצבורג
ג'וסיה רויס

| --- | --- |

 לידה:  20 בנובמבר 1855 גראס ואלי, ארצות הברית 
 פטירה:  14 בספטמבר 1916 (בגיל 60) קיימברידג', ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט אובורן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מנחה לדוקטורט:  George Sylvester Morris 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מונחה לדוקטורט:  נורברט וינר, קלארנס אירוינג לאויס, William Ernest Hocking, Henry M. Sheffer 
 זרם:  הגליאניזם 
 עיסוק:  פילוסוף, היסטוריון, מרצה באוניברסיטה, סופר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בן או בת זוג:  Katharine Head Royce 
 חתימה:   
 
ג'וֹסֵיה רוֹיס (באנגלית: Josiah Royce; 20 בנובמבר 1855 –  14 בספטמבר 1916) היה פילוסוף אמריקאי פרגמטי ואידיאליסט אובייקטיבי (אנ') ומייסד האידיאליזם האמריקאי. רעיונותיו הפילוסופיים כללו את השילוב בין פרגמטיזם ואידיאליזם, פילוסופיית הנאמנות שלו והגנתו על אבסולוטיזם.
"מילה לתקופה" (A Word for the Times) של רויס (1914) צוטט בנאום מצב האומה מ-1936 של פרנקלין דלאנו רוזוולט: "המין האנושי עובר כעת את אחד המשברים הגדולים שלו. רעיונות חדשים, נושאים חדשים - קריאה חדשה לגברים להמשיך במלאכת היושר, הצדקה, האומץ, הסבלנות והנאמנות. [...] למדתי, אהבתי, עבדתי, ללא לאות ובתקווה, להיות ראוי לדור שלי".
רויס הוא הפילוסוף האמריקאי הקלאסי היחיד שגם למד וכתב היסטוריה. יצירותיו ההיסטוריות התמקדו בעיקר במערב ארצות הברית.
קורות חיים

רויס נולד ב-20 בנובמבר 1855 בגראס ואלי (אנ') בקליפורניה. בנם של ג'וסיה ושרה אלינור (בייליס) רויס, שמשפחותיהם היו מהגרים אנגלים ושחיפשו את מזלם בתנועת החלוצים האמריקאים מערבה ב-1849. בשנת 1875 קיבל .B.A מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (שעברה מאוקלנד לברקלי במהלך לימודיו), שם קיבל מאוחר יותר משרה ללמד חיבור באנגלית, ספרות ורטוריקה.
בזמן שהותו באוניברסיטה, הוא למד עם ג'וזף לקונט (אנ'), פרופסור לגאולוגיה וידיעת הטבע ודובר בולט לאי הסתירה שבין האבולוציה לדת. בהספד שפורסם זמן קצר לאחר מותו של לקונט, תיאר רויס את השפעת משנתו של לקונט על התפתחותו שלו, וכתב: "הפלא שהתעורר כך היה, עבורי, תחילתה של הפילוסופיה" (עמוד 328). לאחר שלמד בגרמניה אצל הרמן לוצה (אנ'), הוא חזר לארצות הברית כדי לסיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם הוענק לו אחד מארבעת הדוקטורטים הראשונים של המוסד, בפילוסופיה בשנת 1878. בג'ונס הופקינס לימד קורס על תולדות המחשבה הגרמנית, שהייתה "אחד מתחומי העניין העיקריים שלו" מכיוון שהוא היה מסוגל לתת את הדעת על הפילוסופיה של ההיסטוריה. לאחר ארבע שנים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הוא עבר לאוניברסיטת הארוורד ב-1882 כתחליף לוויליאם ג'יימס שיצא לשנת שבתון, שהיה ידידו ויריב פילוסופי של רויס. תפקידו של רויס בהרווארד נעשה קבוע ב-1884, והוא נשאר שם עד מותו ב-14 בספטמבר 1916.
רויס היה חבר נבחר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובחברה הפילוסופית האמריקאית.
היסטוריוגרפיה

רויס בולט מאוד בקרב הפילוסופים מכיוון שהוא היה הפילוסוף האמריקאי הגדול היחיד שבילה תקופה משמעותית בחייו בלימוד וכתיבת היסטוריה, במיוחד של מערב ארצות הברית. "כאחד מארבעת הענקים בפילוסופיה האמריקאית של זמנו […] רויס האפיל על עצמו כהיסטוריון, הן במוניטין והן בתפוקה" (פומרוי, 2). במהלך שלוש השנים הראשונות שלו בהרווארד, לימד רויס נושאים רבים ושונים כמו חיבור באנגלית, משפטים, פסיכולוגיה ופילוסופיה עבור פרופסורים אחרים. אף על פי שבסופו של דבר התמקד בכתיבת פילוסופיה, הבחרות המוקדמת שלו התאפיינה בתחומי עניין רחבים, שבמהלכם כתב רומן, חקר תופעות פארא-נורמליות (כספקן), ופרסם נפח משמעותי של ביקורת ספרותית. רק כהיסטוריון ופילוסוף הוא הצטיין. אולם רויס התפרש ליותר מדי תחומים, ובשנת 1888 סבל מהתמוטטות עצבים שחייבה אותו ליטול חופשה מתפקידיו.
ספרו של ג'ון קלנדנינג משנת 1999 הוא הביוגרפיה הסטנדרטית של רויס. ניתן למצוא הערות אוטוביוגרפיות של רויס במחקרו של אופנהיים. בשנת 1883 פנתה אל רויס חברת הוצאה לאור שביקשה ממנו לכתוב את תולדות המדינה של קליפורניה, "לאור מצבו הלא מובטח בהרווארד ורצונו להמשיך בעבודה הפילוסופית שלשמה הגיע מזרחה, רויס מצא את האפשרות אטרקטיבית [ …]. הוא כתב לחבר שהוא 'מתפתה לכסף'". רויס ראה במשימה פרויקט צדדי, שהוא יכול להשתמש בו כדי למלא את זמנו הפנוי. ב-1891 הגיעה קריירת הכתיבה ההיסטורית שלו לסיומה, אך לא לפני שפרסם מספר סקירות על הכרכים ההיסטוריים של קליפורניה, ומאמרים בכתבי עת כדי להשלים את ההיסטוריה שלו.
פילוסופיה

השנים שבין 1882 ל-1895 ביססו את רויס כאחד הפילוסופים האמריקאים הבולטים ביותר. פרסום שלו ב-1885 של "ההיבט הדתי של הפילוסופיה" וב-1892 של "רוח הפילוסופיה המודרנית", שניהם מבוססים על הרצאות בהרווארד, הבטיחו את מקומו בעולם הפילוסופיה. הראשונים שבהם הכילו הוכחה חדשה לקיומו של אלוהים המבוססת על המציאות של טעות. כל הטעויות נשפטות כשגויות בהשוואה לאמת מוחלטת כלשהי, טען רויס, ועלינו להאמין בעצמנו כבלתי מסוגלים לטעות או לקבל שאפילו השגיאות שלנו הן עדות לעולם של אמת. לאחר שהבהיר שהאידיאליזם תלוי בהנחות ומתקדם באופן היפותטי, רויס מגן על הצורך בהתייחסות אובייקטיבית של הרעיונות שלנו למכלול אוניברסלי שבתוכו הם שייכים, שכן ללא הנחות אלו, "הן החיים המעשיים והן התוצאות הנפוצות ביותר של התיאוריה, מתוך ההתרשמות הפשוטה ביותר לאמונות היקרות ביותר, יהיו עבור רובנו, אם לא כולנו, בלתי אפשרית לחלוטין" ("ההיבט הדתי של הפילוסופיה", עמ' 324).
ההצדקה להנחות אידיאליסטיות היא מעשית (נקודה שרויס חזר והעלה בבגרותו, מקבל את התווית של פרגמטיסט בעצמו), אם היא אימצה את החיים המעשיים כקו מנחה וקובעת את ערכם של רעיונות פילוסופיים. רויס קיבל את העובדה שלא היה ולא יכול היה להציע תיאור שלם או משביע רצון של "היחס של המוחות האינדיבידואלים למוח חובק הכל", אך הוא דוחף קדימה למרות קושי זה להציע את התיאור הטוב ביותר שהוא יכול לנהל. עמדה זו מכונה בפי הפילוסופים של דורו פליביליזם, וניתן לייחס את האימוץ שלה על ידי רויס להשפעתם של צ'ארלס סנדרס פרס ווויליאם ג'יימס.
רויס גם מגן על דעה שלימים נקראה פרסונליזם (אנ') - כלומר, "היחס המעורפל של הפרטים המודעים למחשבה האוניברסלית... יוכרע במובן של הכללתם, כמרכיבים במחשבה האוניברסלית. הם אמנם לא יהפכו ל'דברים בחלום' של אף אדם אחר מלבדם, אבל כל המציאות שלהם, בדיוק כפי שהיא בהם, תימצא כלא יותר משבריר של מציאות עליונה. מציאות זו לא תהיה כוח, והיא גם לא תייצר את הפרטים על ידי חלימה עליהם, אלא היא תשלים את הקיום שאין בהם, כיצורים נפרדים, השלמות רציונלית”. זוהי השערה בלתי נמנעת, סבר רויס, וההיבט המוסרי והדתי שלה מצביע על קיומו של מוחלט.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  יש להשלים את נושאי האבסולוטיזם והטמפורליזם, הדיון על "תפיסת אלוהים", העולם והפרט, הפילוסופיה של נאמנות, והבעיה של הנצרות.
לוגיקה

רויס השפיע על אסכולת הלוגיקה של הרווארד, האלגברה הבוליאנית ועל יסודות המתמטיקה (אנ'). הלוגיקה שלו, פילוסופיה של הלוגיקה (אנ') ופילוסופיית המתמטיקה שלו הושפעו מצ'ארלס פרס ואלפרד קמפ (אנ').
סטודנטים שלמדו לוגיקה מרויס כוללים את קלרנס אירווינג לואיס (אנ'), שהפך לחלוץ הלוגיקה המודלית, אדוארד ורמילי הנטינגטון (אנ'), הראשון שעשה שקבע אקסיומות של האלגברה הבוליאנית, והנרי מ. שפר (אנ'), הידוע בשל הפעולה הבוליאנית על שמו. רבים מכתביו של רויס על לוגיקה ומתמטיקה הם ביקורתיים כלפי הלוגיקה של פרינקיפיה מתמטיקה, מאת ברטראנד ראסל ואלפרד נורת' וייטהד, וניתן לקרוא אותם כחלופה לגישתם. רבים מכתביו על לוגיקה והשיטה המדעית, יצאו לאור בקובצי הרצאותיו שפורסמו בשנים 1951 ו-1961).
פסיכולוגיה

הפילוסופיה של רויס לגבי האדם כתוצר של יחסי הגומלין בין האגו האישי והאחר החברתי הניחה את היסודות לכתביו של ג'ורג' הרברט מיד.
רויס ראה בעצמי תוצר של תהליך של אינטראקציה חברתית. רויס כתב: "במקור, אם כן, האגו האמפירי הוא משני לחוויות החברתיות שלנו. בחיים החברתיים המילוליים, האגו ידוע תמיד בניגוד לאלטר".
הוא גם חשב שהעצמי החברתי עלול לחלות בעצמו, ורואה באשליות של הוד או רדיפה עיוותים של התודעה העצמית היומיומית, עם הדאגה שלו למעמדו החברתי ולמקומו המשתקף בעולם.
ארווינג גופמן חשב שעבודתו החלוצית משנת 1895 על העיוותים בחוש הסובייקטיבי של העצמי המתרחשים בגרנדיוזיות של המאניה הייתה ללא מתחרים, גם כעבור שלושת רבעי מאה.
הנצחה

בית הספר רויס, שהתמזג מאוחר יותר עם בית הספר לבנות של אנה הד והפך לבית הספר הד-רויס
"רויס הול" (Royce Hall), אחד מארבעת הבניינים המקוריים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס
הספרייה הציבורית של גראס ואלי, ששמה שונה לכבודו של רויס ב-1933
"בית רויס" (Royce House), מעונות בקמפוס הומווד של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, מרילנד
"פסגת רויס" (Royce Peak), פסגה בהרי סיירה נבדה
כתבים נבחרים

1885. The Religious Aspect of Philosophy
1886 California : A Study of American Character : From the Conquest in 1846 to the Second Vigilance Committee in San Francisco Berkeley : Heyday Books, c2002. First published Boston: Houghton Mifflin, 1886
1887. The Feud of Oakfield Creek: A Novel of California Life Boston and New York: Houghton, Mifflin and Company.
1892. The Spirit of Modern Philosophy
1897. The Conception of God, a philosophical discussion concerning the Nature of the Divine Idea as a Demonstrable Reality
1898. Studies of Good and Evil: a series of Essays upon Problems of Philosophy and of Life
1899. The World and the Individual First Series, The Four Historical Conceptions of Being
1900. The Conception of Immortality
1901. The World and the Individual Second Series, Nature, Man, and the Moral Order
1903. Outlines of Psychology: an elementary treatise, with some practical applications
1904. Herbert Spencer: An Estimate and a Review
1908. The Philosophy of Loyalty
1908. Race Questions, Provincialism, and Other American Problems
1909. What is Vital in Christianity?
1912. The Sources of Religious Insight. 2001 ed., Catholic Univ. of America Press. online edition
1912. William James, and Other Essays on the Philosophy of Life
1913. The Problem of Christianity. 2001 ed., Catholic Univ. of America Press. online edition (Volume One) Volume Two
1914. War and Insurance Macmillan.
1916. The Hope of the Great Community Macmillan.
1919. Lectures on Modern Idealism Ed. by J. Loewenberg. Yale University Press.
1920. Fugitive Essays
1951. Royce's Logical Essays: Collected Logical Essays of Josiah Royce Ed. by D.S. Robinson. Dubuque, IA: W. C. Brown Co.
1961. Principles of Logic. Philosophical Library.
1963. Josiah Royce's Seminar 1913–1914: As Recorded in the Notebooks of Harry T. Costello. Ed. by G.C. Smith. Rutgers University Press.
2005 (1969). The Basic Writings of Josiah Royce, 2 vols. Ed. by J. J. McDermott. Fordham University Press.
1970. The Letters of Josiah Royce. Ed. by J. Clendenning. University of Chicago Press.
1998. Metaphysics / Josiah Royce: His Philosophy 9 Course of 1915–1916. Ed. by R. Hocking and F. Oppenheim. State University of New York Press.
2001. Josiah Royce's Late Writings: A Collection of Unpublished and Scattered Works, 2 vols. Ed. by F. Oppenheim. Thoemmes Press. (Archive index בארכיון Wayback Machine)
2021. Josiah Royce's 1909 Pittsburgh Loyalty Lectures. Ed. by M. A. Foust. Cambridge Scholars Publishing.
לקריאה נוספת

Auxier, Randall, ed., 2000. Critical Responses to Josiah Royce, 1885–1916, 3 vols. Thoemmes Press.
-----, 2013. Time, Will, and Purpose: Living Ideas from the Philosophy of Josiah Royce. Open Court Publishing Company.
Buranelli, Vincent, 1964. Josiah Royce. Twayne Publishers.
Clendenning, John, 1999. The Life and Thought of Josiah Royce. Vanderbilt University Press.
Cotton, J. Harry, 1954. Royce on the Human Self. Harvard University Press.
Curry, Tommy J., 2018. Another white Man's Burden: Josiah Royce's Quest for a Philosophy a white Racial Empire. SUNY Press.
Foust, Mathew A., 2012. Loyalty to Loyalty: Josiah Royce and the Genuine Moral Life. Fordham University Press.
Fuss, Peter, 1965. The Moral Philosophy of Josiah Royce. Harvard University Press.
Hine, Robert V., 1992. Josiah Royce: From Grass Valley to Harvard. University of Oklahoma Press.
Kegley, Jacquelyn Ann K., 1997. Genuine Individuals and Genuine Communities: A Roycean Public Philosophy. Vanderbilt University Press.
-----, 2008. Josiah Royce in Focus. Indiana University Press.
Kuklick, Bruce, 1985. Josiah Royce: An Intellectual Biography. Hackett.
Marcel, Gabriel, 1956. Royce's Metaphysics. Henry Regnery Company.
Oppenheim, Frank M., 1980. Royce's Voyage Down Under: A Voyage of the Mind. University of Kentucky Press.
-----, 1987. Royce's Mature Philosophy of Religion. University of Notre Dame Press.
-----, 1993. Royce's Mature Ethics. University of Notre Dame Press.
-----, 2005. Reverence for the Relations of Life: Re-imagining Pragmatism via Josiah Royce's Interactions with Peirce, James, and Dewey. University of Notre Dame Press.
Parker, Kelly A. and Krzysztof Piotr Skowronski, eds., 2012. Josiah Royce for the Twenty-First Century. Lexington Books.
Singh, Bhagwan B., 1973. The Self and the World in the Philosophy of Josiah Royce. Charles C. Thomas.
Smith, John E., 1950. Royce's Social Infinite. Liberal Arts Press.
Trotter, Griffin, 1997. The Loyal Physician: Roycean Ethics and the Practice of Medicine. Vanderbilt University Press.
-----, 2001. On Royce. Wadsworth.
Tunstall, Dwayne A., 2009. Yes, But Not Quite: Encountering Josiah Royce's Ethico-Religious Insight. Fordham University Press.
הערות שוליים

↑  "Josiah Royce". American Academy of Arts & Sciences. 2023-02-09.
↑  "Josiah Royce". www.nasonline.org.
↑  "APS Member History". search.amphilsoc.org.
↑  Clendenning, J. (1999). The Life and Thought of Josiah Royce (2nd ed.). Nashville: Vanderbilt University Press. ISBN 0-8265-1312-3.
↑  Oppenheim, F. M. (1980). Royce's Voyage Down Under: A Journey of the Mind. University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-1394-6.
↑  Earl Pomeroy, Josiah Royce, Historian in Quest of Community
↑  Josiah Royce, Self-Consciousness, Social Consciousness, and Nature. II
↑  Ellenberger, Henri (1970). The Discovery of the Unconscious. New York: Basic Books. p. 404
↑  Goffman, Erving (1972). Relations in Public. New York: Harper & Row. p. 413n. ISBN 0-06-090276-0.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267475405171  PLWABN: 9810568805705606  BIBSYS: 90209916  BNE: XX1237356  BnF: cb123438012 (data)  CiNii: DA03077883  GND: 118750062  ICCU: RAVV069097  ISNI: 0000 0000 8132 7769  LCCN: n79059752  LNB: 000122476  MGP: 24410  NDL: 00550510  NKC: skuk0004896  NLA: 35466886  NLG: 165115  NSK: 000098781  NTA: 068750293  SELIBR: 325258  SNAC: w6zg6v1d  SUDOC: 03240140X  Trove: 963379  VcBA: 495/118300  VIAF: 54221317   WorldCat (עם VIAF): 54221317 
ספריית גראס ואלי סניף רויס
גריאזי

גריאזי (ברוסית: Гря́зи) היא עיירה והמרכז האדמיניסטרטיבי (אנ') של האזור המנהלי גריאז'ינסקי שבמחוז ליפצק, רוסיה. העיירה ממוקמת על גדות נהר מאטיירה (אנ') (היובל השמאלי של נהר וורונז'), כ-30 קילומטרים דרומית מזרחית לעיר ליפצק, המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז ליפצק. לפי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2010 אוכלוסיית העיירה מונה כ-46,807  איש.
היסטוריה

העיירה נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-19, כיישוב סביב תחנת הרכבת גריאזי, שנפתחה ב-1868. היישוב קיבל מעמד של עיירה בשנת 1938.
מעמד מינהלי ועירוני

במסגרת החטיבות המנהליות, גריאזי משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של האזור המנהלי גריאז'ינסקי. כחטיבה אדמיניסטרטיבית, היא נכללת בתוך האזור המנהלי גריאז'ינסקי כעיירה גריאזי תחת סמכות השיפוט המחוזית. כחטיבה מוניציפלית, העיירה גריאזי היא תחת תחום השיפוט המחוזי של האזור העירוני של גריאז'ינסקי כ"התיישבות העירונית גריאז'י".