stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם המילטון (ביולוג)
חוק המילטון

המילטון נרשם לקורס בתואר שני במדעים (MSc) בדמוגרפיה בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE), תחת נורמן קרייר, שעזר להשיג מענקים שונים עבור לימודיו. מאוחר יותר, כאשר עבודתו הפכה מתמטית וגנטית יותר, היו מנחיו ג'ון האג'נל מה- LSE וסדריק סמית' מיוניברסיטי קולג' לונדון (UCL).
פישר וג'ון הלדיין ראו בעיה בניסוח האופן שבו אורגניזמים יכולים להגביר את כשירות הגנים שלהם על ידי סיוע לקרוביהם, אך לא הכירו בחשיבות הבעיה ולא השקיעו בניסוחה. המילטון עבד על מספר דוגמאות, והבין שהמספר שחסר לחישוביו היה מקדם היחסים (coefficient of relationship) של סיואל רייט. זה הפך לכלל המילטון העוסק בברירת שארים: בכל סיטואציה מעוררת התנהגות, הפרט מעריך את כשירותו של שכנו מול זו שלו לפי מקדמי היחסים המתאימים למצב. מבחינה אלגברית, הכלל קובע שיש לבצע פעולה יקרה אם:
כאשר C הוא העלות בכשירות לשחקן, r הוא הקשר הגנטי בין השחקן למקבל, ו-B הוא תועלת הכשירות למקבל. עלויות ויתרונות כשירות נמדדים בפוריות. r הוא מספר בין 0 ל-1. שני מאמרים של המילטון משנת 1964 בשם "ההתפתחות הגנטית של התנהגות חברתית" (The Genetical Evolution of Social Behaviour) (אנ') זוכים בשנים האחרונות להתייחסות נרחבת.
אולם ההוכחה והדיון בהשלכותיה כללו מתמטיקה מפורטת, ושני סוקרים לא זיהו את חשיבות המאמר. השלישי, ג'ון מיינרד סמית', זיהה את המשמעות. עבודתו של המילטון הובילה לחיכוכים עם מיינרד סמית'. המילטון חשב שסמית' עצר את עבודתו כדי לתבוע קרדיט על רעיון (בתקופת הסקירה פרסם מיינרד סמית' מאמר שהתייחס בקצרה לרעיונות דומים). המאמר של המילטון הודפס ב-Journal of Theoretical Biology וכאשר פורסם לראשונה, לא זכה להתייחסות רבה. ההכרה במשמעותו גברה בהדרגה וכיום הוא מצוטט באופן שגרתי בספרי ביולוגיה.
רוב הדיון מתייחס לאבולוציה של אאוסוציאליות בחרקים מסדרת הדבוראים (Hymenoptera - נמלים, דבורים וצרעות) בהתבסס על מערכת קביעת המין ההפלודיפלואידית הבלתי רגילה שלהם. מערכת זו פירושה שהנקבות קרובות יותר גנטית לאחיותיהן מאשר לצאצאיהן (הפוטנציאליים). לפיכך, טען המילטון, "פעולה יקרה" תוקדש לעזרה בגידול אחיותיהן במקום להתרבותן-עצמן.
התנהגות מרושעת

במאמרו מ-1970, "התנהגות אנוכית והתנהגות קנטרנית במודל אבולוציוני", שקל המילטון את השאלה האם נזק שגורם אורגניזם לאחר חייב להיות בהכרח תוצר לוואי של הסתגלות להישרדות. מה לגבי פגיעה של אורגניזם באחר בכוונה ללא תועלת עצמית נראית לעין? התנהגות כזו המילטון מכנה spiteful, מונח שניתן לתרגמו כקנטרני או מרושע. ניתן להסביר זאת כעלייה בסיכוי שהאללים הגנטיים של האורגניזם יעברו לדורות הבאים על ידי פגיעה באלו שקשריהם פחות חזקים מקשרים מקריים, רנדומליים.
סביר להניח שקנטרנות או נוקמנות (spite) לא תתפתח לסוגים מורכבים של הסתגלות. יעדי התוקפנות צפויים לנקום, ורוב זוגות הפרטים (בהנחה של מין פאנמיקטי (Panmixia), מין שבו כל פרט הוא פוטנציאל לזיווג) מציגים רמה ממוצעת של קשר גנטי, מה שהופך את בחירת המטרות הנוקמנית לבעייתית.
הבדלים חריגים בין שיעורי הזכרים והנקבות באותו המין

בין 1964 ל-1977 הרצה המילטון באימפריאל קולג' בלונדון. הוא פרסם מאמר ב־Science על "הבדלים חריגים בין שיעורי הזכרים והנקבות באותו המין". פישר (1930) הציע מודל מדוע היחס בין שיעורי הזכרים והנקבות באותו המין, באופן "רגיל" הוא כמעט תמיד 1:1 (אך ראו אדוארדס 1998). הבדלים חריגים בין שיעורי הזכרים והנקבות באותו המין, במיוחד אצל צרעות, נזקקו להסברים. המילטון התוודע לרעיון וגיבש פתרון ב-1960, כאשר הוטל עליו לעזור לתלמידו של פישר, אדוארדס (AWF Edwards), לבחון את השערתו של פישר לגבי הבדלים בין שיעורי הזכרים והנקבות באותו מין. המילטון שילב ידע נרחב בהיסטוריה של הטבע עם תובנה לגבי הבעיה, ופתח תחום מחקר חדש.
המאמר הציג את המושג "אסטרטגיה בלתי מנוצחת", שג'ון מיינרד סמית' וג'ורג' פרייס היו אמורים לפתח לכדי המושג "אסטרטגיה יציבה אבולוציונית" (ESS), מושג בתורת המשחקים שאינו מוגבל לביולוגיה אבולוציונית. פרייס גזר את משוואת פרייס, ובכך גזר מחדש את כלל המילטון. מאוחר יותר סקר מיינרד סמית' את אחד המסמכים של פרייס ושאב ממנו השראה. המאמר לא פורסם אך מיינרד סמית' הציע להפוך את פרייס למחבר שותף של מאמר ה-ESS שלו. פרייס התאבד ב-1975, והמילטון ומיינרד סמית' היו בין הבודדים שנכחו בהלוויה.
המילטון נחשב מרצה גרוע. חיסרון זה לא השפיע על הפופולריות של עבודתו, שכן זו זכתה לפופולריות על ידי ריצ'רד דוקינס בספרו מ-1976 הגן האנוכיי.
ב-1966 התחתן עם כריסטין פריס והיו להם שלוש בנות, הלן, רות ורוונה. 26 שנים מאוחר יותר הם נפרדו בידידות.
המילטון היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ומאוחר יותר בילה תשעה חודשים עם משלחת Xavantina-Cachimbo של החברה המלכותית ושל החברה הגיאוגרפית המלכותית כפרופסור אורח באוניברסיטת סאו פאולו.
משנת 1978 היה המילטון פרופסור לביולוגיה אבולוציונית באוניברסיטת מישיגן. במקביל נבחר לחבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים. הגעתו עוררה מחאות ושיבושים מצד סטודנטים שלא אהבו את הקשר שלו לסוציוביולוגיה. שם עבד עם איש מדע המדינה רוברט אקסלרוד על דילמת האסיר והיה חבר בקבוצת BACH עם החברים המקוריים ארתור בורק, רוברט אקסלרוד, מייקל כהן וג'ון הולנד.
המרדף אחר המלכה האדומה

המילטון היה חסיד תאוריית המלכה האדומה של האבולוציה של הרבייה המינית (בנפרד מהתיאוריה האחרת באותו שם שהוצעה בעבר על ידי ליי ואן ואלן). תאוריה זו נקראה על שם דמות בסרטו של לואיס קרול, מבעד למראה ומה אליס מצאה שם, שרצה ללא הרף אבל אף פעם לא עוברת מרחק כלשהו:
תיאוריה זו מניחה שהמין התפתח בשל שילובים חדשים של גנים לטפילים, שמנעו מהטפיל לטרוף את האורגניזם: מינים בעלי רבייה מינית היו מסוגלים ללא הרף "לברוח" מהטפילים שלהם. כמו כן, טפילים הצליחו לפתח מנגנונים לעקוף את מערכת הגנים החדשה של האורגניזם, ובכך להמשיך בתחרות.
שיבה לבריטניה

בשנת 1980 נבחר המילטון לעמית החברה המלכותית, ובשנת 1984 הוזמן על ידי ריצ'רד סאות'ווד להיות פרופסור מחקר בחברה המלכותית במחלקה לזואולוגיה באוקספורד, ועמית בניו קולג', שם שהה עד מותו.
משנת 1994 היה המילטון בן זוגה של מריה לואיסה בוזי, עיתונאית וסופרת מדע איטלקית.
אוספי מאמריו, "דרכיה הצרות של ארץ הגנים" (Narrow Roads of Gene Land), החלו להתפרסם ב-1996. הכרך הראשון נקרא "אבולוציה של התנהגות חברתית" (Evolution of Social Behaviour) .
אבולוציה חברתית

תחום האבולוציה החברתית, שלכלל המילטון יש חשיבות מרכזית בו, מוגדר באופן רחב כחקר האבולוציה של התנהגויות חברתיות, כלומר כאלה המשפיעות על כשירותם של יחידים שאינם השחקן עצמו. ניתן לסווג התנהגויות חברתיות בהתאם להשלכות שלהן על הכשירות של הפרט ושל הנמען. התנהגות המגבירה את הכשירות של השחקן מועילה הדדית אם גם הנמען מרוויח, והיא אנוכית אם הנמען סובל מאובדן. התנהגות שמפחיתה את כשירותו של השחקן היא אלטרואיסטית אם הנמען מרוויח, והיא מרושעת אם הנמען סובל מהפסד. סיווג זה הוצע לראשונה על ידי המילטון ב-1964.[דרוש מקור]
המילטון הציע את תאוריית האבולוציה המשולבת של צבע עלי הסתיו כדוגמה לתאוריית האיתות האבולוציונית.
משלחת לקונגו

במהלך שנות ה-90 התעניין המילטון בטיעון השנוי במחלוקת לפיו מקור ה-HIV נעוץ בניסויים בחיסוני פוליו פומיים שערכה הילרי קופרובסקי באפריקה במהלך שנות ה-50. מכתב מאת המילטון בנושא לכתב העת Science נדחה ב-1996. למרות דחייה זו, חזר על ההשערה בדבריו ב-BBC וכתב הקדמה לספר משנת 1999, The River, מאת העיתונאי אדוארד הופר, שחקר את ההשערה. כדי לחפש עדויות עקיפות להשערת ה-OPV (ההשערה שחיסון פוליו אחראי לאיידס, Oral polio vaccine AIDS hypothesis) על ידי הערכת רמות טבעיות של נגיף SIV, נגיף כשל חיסוני סימיאני (Simian immunodeficiency virus), בפרימטים, יצא המילטון עם שני חוקרים אחרים בתחילת 2000 לטיול ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו שסועת המלחמה דאז. אף אחת מ-60 דגימות השתן והצואה שאסף המילטון לא הכילה וירוס SIV ניתן לזיהוי.
מוות

המילטון חזר ללונדון מאפריקה ב-29 בינואר 2000. הוא אושפז בבית החולים ביוניברסיטי קולג', לונדון, ב-30 בינואר 2000. הוא הועבר לבית החולים מידלסקס ב-5 בפברואר 2000 ומת שם ב-7 במרץ 2000. ב-10 במאי 2000 נחקרה סיבת מותו בבית המשפט למקרי המוות של וסטמינסטר. חוקר מקרי המוות הגיע למסקנה כי מותו נבע מ"אי ספיקת איברים עקב דימום במערכת העיכול העליונה עקב הפרעה בתריסריון ודימום עורקי דרך כיב ברירית". בעקבות דיווחים המייחסים את מותו לסיבוכים הנובעים ממלריה, חקירה של ה-BBC קבעה כי הוא חלה במלריה במסעו האחרון באפריקה. עם זאת, הפתולוג הציע את האפשרות שהכיב והדימום כתוצאה מכך נבעו מגלולה (שייתכן שנלקחה בגלל תסמיני מלריה) שהתמקמה בדיברטיקולום (Diverticulum). גם אם השערה זו הייתה נכונה, הקשר בין מלריה לבין גורמי המוות שנצפו היה עקיף.
טקס זיכרון חילוני (הוא היה אגנוסטיקן ) שארגן ריצ'רד דוקינס התקיים בקפלה של ניו קולג', אוקספורד ב-1 ביולי 2000. הוא נקבר ליד Wytham Woods. הוא כתב חיבור בשם "הקבורה המיועדת שלי ומדוע" בו כתב: 
"אשאיר סכום בצוואתי האחרונה כדי שגופי יינשא לברזיל, אל היערות האלה. הוא יאובטח מפני הפוסומים והנשרים כפי שאנו מאבטחים את התרנגולות שלנו; חיפושית קופרופנאוס הגדולה תקבור אותי. הם יכנסו, יקברו, יחיו על בשרי; ובצורת ילדיהם וילדי, אברח מהמוות. בלי תולעת בשבילי ובלי זבוב מלוכלך, אזמזם בדמדומים כמו דבורת בומבוס ענקית. אני אהיה רבים, נזמזם כנחיל אופנועים, אנשא, גוף אחר גוף מעופף, החוצה אל השממה הברזילאית מתחת לכוכבים, נישא מתחת לאליטה היפה והבלתי-משותכת, שכולנו נחזיק על הגב. אז אזרח סוף סוף גם אני כמו חיפושית אדמה סגולה מתחת לאבן."
הכרך השני של אסופת מאמריו, "אבולוציה של מין" (Evolution of Sex), פורסם ב-2002, והכרך השלישי והאחרון, "מילים אחרונות" (Last Words), ב-2005.
פרסים

1978 - חברות כבוד לאזרח זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים
1980 - עמית בחברה המלכותית של לונדון
1982 - פרס ניוקומב קליבלנד של האגודה האמריקאית לקידום המדע
1988 - מדליית דרווין של החברה המלכותית של לונדון
1989 - מדליה מדעית של האגודה הליניאית של לונדון
1991 - מדליית פרינק מהאגודה הזואולוגית של לונדון
1992/3 - פרס Wander של אוניברסיטת ברן
1993 - פרס קראפורד של האקדמיה המלכותית השוודית למדעים
1993 - פרס קיוטו של קרן אינמורי
פרס פיסן לשנת 1995 של קרן פיסן
1997 - תואר כבוד של אקדמאי למדע בפינלנד
1999 - חבר באגודה הפילוסופית האמריקאית
ביוגרפיות

אלן גרפן כתב ספר זיכרונות ביוגרפי עבור החברה המלכותית.
ספר ביוגרפי יצא לאור גם בהוצאת Ullica Segerstråle : Segerstråle, U. 2013. האורקל של הטבע: חייו ויצירתו של המילטון (Nature's oracle: the life and work of W. D. Hamilton). הוצאת אוניברסיטת אוקספורד .
ביוגרפיות > אסופת מאמרים

המילטון החל לפרסם מאמרים ואלו נאספו החל משנת 1996, בדומה למאמרים שנאספו מתוך כתביו של פישר, עם חיבורים קצרים המעניקים הקשר לכל מאמר. הוא נפטר לאחר הכנת הכרך השני, ואסופת המאמרים שהרכיבה את הכרך השלישי נערכה על ידי חבריו.
Hamilton W.D. (1996) Narrow Roads of Gene Land vol. 1: Evolution of Social Behaviour Oxford University Press, Oxford. ISBN 0-7167-4530-5
Hamilton W.D. (2002) Narrow Roads of Gene Land vol. 2: Evolution of Sex Oxford University Press, Oxford. ISBN 0-19-850336-9
Hamilton W.D. (2005) Narrow roads of Gene Land, vol. 3: Last Words (with essays by coauthors, ed. M. Ridley). Oxford University Press, Oxford. ISBN 0-19-856690-5
ביוגרפיות > מאמרים משמעותיים

Hamilton, W. (1964). "The genetical evolution of social behaviour. I". Journal of Theoretical Biology. 7 (1): 1–16. Bibcode:1964JThBi...7....1H. doi:10.1016/0022-5193(64)90038-4. PMID 5875341.
Hamilton, W. (1964). "The genetical evolution of social behaviour. II". Journal of Theoretical Biology. 7 (1): 17–52. Bibcode:1964JThBi...7...17H. doi:10.1016/0022-5193(64)90039-6. PMID 5875340.
Hamilton, W. (1966). "The moulding of senescence by natural selection". Journal of Theoretical Biology. 12 (1): 12–45. Bibcode:1966JThBi..12...12H. doi:10.1016/0022-5193(66)90184-6. PMID 6015424.
Hamilton, W. (1967). "Extraordinary sex ratios. A sex-ratio theory for sex linkage and inbreeding has new implications in cytogenetics and entomology". Science. 156 (774): 477–488. Bibcode:1967Sci...156..477H. doi:10.1126/science.156.3774.477. PMID 6021675.
Hamilton, W. (1971). "Geometry for the selfish herd". Journal of Theoretical Biology. 31 (2): 295–311. Bibcode:1971JThBi..31..295H. doi:10.1016/0022-5193(71)90189-5. PMID 5104951.
Hamilton W. D. (1975). Innate social aptitudes of man: an approach from evolutionary genetics. in R. Fox (ed.), Biosocial Anthropology, Malaby Press, London, 133–53.
Axelrod, R.; Hamilton, W. (1981). "The evolution of cooperation". Science. 211 (4489): 1390–1396. Bibcode:1981Sci...211.1390A. doi:10.1126/science.7466396. PMID 7466396. with Robert Axelrod
Hamilton, W.; Zuk, M. (1982). "Heritable true fitness and bright birds: A role for parasites?". Science. 218 (4570): 384–387. Bibcode:1982Sci...218..384H. doi:10.1126/science.7123238. PMID 7123238. S2CID 17658568.
ראו גם

כשירות כוללת
הערות שוליים

↑  "Obituary by Richard Dawkins", The Independent, 10 March 2000. See also his eulogy by Richard Dawkins reprinted in his book A Devil's Chaplain (2003).
↑  BBC Radio 4 – Great Lives – 2 Feb 2010
↑  Aaen-Stockdale, C. (2017), "Selfish Memes: An Update of Richard Dawkins' Bibliometric Analysis of Key Papers in Sociobiology", Publications, 5 (2): 12, doi:10.3390/publications5020012
↑  "WD Hamilton". TheGuardian.com. 9 במרץ 2000. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Brown, Andrew (2000). The Darwin Wars: The Scientific Battle for the Soul of Man. London: Touchstone. ISBN 978-0-684-85145-7.
1 2  "William Donald Hamilton". American Academy of Arts & Sciences (באנגלית). נבדק ב-2021-12-02.
↑  The Red Queen Hypothesis at Indiana University. Quote: "W. D. Hamilton and John Jaenike were among the earliest pioneers of the idea."
↑  Hamilton, WD; Brown, SP (ביולי 2001). "Autumn tree colours as a handicap signal". Proc. R. Soc. B. 268 (1475): 1489–1493. doi:10.1098/rspb.2001.1672. ISSN 0962-8452. PMC 1088768. PMID 11454293. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  "The Politics of a Scientific Meeting: the Origin-of-AIDS Debate at the Royal Society". Politics and the Life Sciences. 20 (20). בספטמבר 2001. נבדק ב-1 בספטמבר 2020. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "'Scientists started Aids epidemic'". BBC News. 1 בספטמבר 1999. נבדק ב-1 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bozzi, Maria Luisa (29 בספטמבר 2001). "Truth and Science: Bill Hamilton's Legacy" (PDF). נבדק ב-1 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bozzi, Maria Luisa (29 בספטמבר 2001). "Truth and Science: Bill Hamilton's Legacy" (PDF). נבדק ב-1 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bliss, Mary (6 בינואר 2001). "Origin of AIDS". The Lancet. 357 (9249): 73–4. doi:10.1016/S0140-6736(05)71578-6. PMID 11197392. נבדק ב-1 בספטמבר 2020. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "ECU Ruling: Great Lives, BBC Radio 4, 2 February 2010". BBC. נבדק ב-24 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ullica Segerstrale (28 בפברואר 2013). Nature's Oracle: The Life and Work of W.D.Hamilton. OUP Oxford. pp. 383–. ISBN 978-0-19-164277-7. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Hamilton, W. D. (2000). "My intended burial and why". Ethology Ecology and Evolution. 12 (2): 111–122. doi:10.1080/08927014.2000.9522807.(הקישור אינו פעיל, July 2018)
1 2  Grafen, A. (2004). "William Donald Hamilton. 1 August 1936 -- 7 March 2000" (PDF). Biographical Memoirs of Fellows of the Royal Society. 50: 109–132. doi:10.1098/rsbm.2004.0009.
↑  "APS Member History". search.amphilsoc.org. נבדק ב-2021-12-02.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568179005171  BIBSYS: 90914276  BnF: cb13477518v (data)  CiNii: DA10513078  dblp: 82/4759  GND: 131482890  ICCU: UFIV117580  ISNI: 0000 0000 8362 3967  LCCN: n95035200  LNB: 000061917  MGP: 91627  NDL: 00820088  NKC: jx20130920002  NSK: 000154328  NTA: 15097504X  RERO: 02-A008955345  SELIBR: 307170  SNAC: w6wx1x9s  SUDOC: 069361800  Trove: 1046710  VIAF: 19828406   WorldCat (עם VIAF): 19828406
יעל דר

| --- | --- |

יעל דר, יוני 2020
 לידה:  1958 (בת 67 בערך) 
 ענף מדעי:  ספרות
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  זהר שביט 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  הארץ 
 תרומות עיקריות
 חקר ספרות הילדים והנוער בישראל
 
יעל דר (נולדה ב-19 במרץ 1958) היא חוקרת ספרות ילדים ותרבות ילדים ישראלית, פרופסור מן המניין בתוכנית למחקר תרבות הילד והנוער שבאוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

יעל דר נולדה בקיבוץ גלאון וגדלה ברמת השרון. את לימודיה האקדמיים עשתה מהתואר הראשון לשלישי באוניברסיטת תל אביב. למדה לתואר ראשון בחוג לתורת הספרות ואת התארים השני והשלישי בבית הספר למדעי התרבות. את עבודות המאסטר והדוקטורט כתבה בהנחיית פרופסור זהר שביט. נושא התזה לתואר השני היה: "אגדת הלאום המתהווה: הסיפורים לילדים ולנוער שכתבה וערכה ברכה חבס בשנים 1940-1933" (1977). נושא עבודת הדוקטורט היה: "המעבר מ'סיפור של יישוב' ל'סיפור של מדינה' בספרות הילדים העברית, 1948-1939" (2002).
ב-2009 התמנתה דר למרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב, ב-2013 התמנתה לפרופסור חבר, ובשנת תש"פ התמנתה לראשית התוכנית לתואר השני במחקר תרבות הילד והנוער באוניברסיטה, בה לימדה מאז היווסדה ב-2010. בשנת 2023 התמנתה לפרופסור מן המניין.
יעל דר הייתה מבקרת ספרות הילדים של עיתון "הארץ" בשנים 2011-2002 וכתבה במסגרת זו מאות רשימות על ספרי ילדים.
יעל דר נשואה בשנית לדורון וינשטוק, פסיכולוג קליני, והם מתגוררים בתל אביב. לדר שתי בנות מנישואיה הראשונים.
מחקריה

מחקריה של יעל דר עוסקים בתרבות הילד בתקופת היישוב, בעשורים הראשונים למדינת ישראל. זהו מחקר המטפל בהקשר הבין-דורי ובזיקות השונות בין תרבות זו ותרבות המבוגרים באותה עת.
מחקריה > שלושה דורות של הנחלת זיכרון-שואה לילדים

מחקרה של דר עוסק, בין היתר, בנרטיב השואה לילדים בישראל במהלך שלושה דורות וביטוייו בספרות הילדים משנות השואה ועד ראשית המאה העשרים ואחת. היא בחנה את התמורות בנרטיב הספרותי הזה שהונחל לילדים במהלך התקופה וכיצד הוא השתלב בשיח הציבורי. היא בחנה לא רק את השינויים בזיכרון השואה שהונחל לילדים, אלא גם את התמורות ובזיקתו למערכת החינוך הממלכתית.
בספרה ומספסל הלימודים לוקחנו: היישוב לנוכח השואה ולקראת מדינה בספרות הילדים הארץ-ישראלית, שראה אור ב-2006 בהוצאת מאגנס, הראתה דר כי ספרות הילדים שימשה כר פורה לשיח בין-דורי ייחודי בתקופת השואה, וכי זו הקדימה את השיח החינוכי בהנחלת זיכרון השואה לילדי הארץ.
דר חקרה גם גל חדש של ספרי שואה לילדים שהחל להתפרסם בשנות התשעים של המאה העשרים. ספרות זו, שהיא בעלת מאפיינים פואטיים וחברתיים ייחודיים, מיועדת לתלמידי הגן והכיתות הנמוכות. דר מיפתה וניתחה נרטיב חדש זה תוך התמקדות בהיבטיו החברתיים והתרבותיים.
מחקריה > הזיקה בין כתיבה לילדים וכתיבה למבוגרים

דר חקרה את הזיקות בין ספרות הילדים לבין ספרות המבוגרים, בתקופת היישוב ובשנותיה הראשונות של מדינת ישראל. בשנים אלה, סופרים ומשוררים קאנוניים למבוגרים כתבו גם לילדים, כתיבה שנתפשה בעיניהם קלה ומשנית לכתיבתם הרצינית יותר. למרות זאת, המסקנות העולות ממחקריה הן כי היחסים בין שני סוגי הכתיבה אינם סוג של תלות וחיקוי הספרות למבוגרים.
מחקריה > קנון ספרותי לילדים ובנוי אומה

בספרה קנון בכמה קולות: ספרות הילדים של תנועת העבודה, 1950-1930, בוחנת דר את מאמציה של תנועת העבודה להכתיב קנון ספרותי לילדים, כחלק מביסוס מעמדה כהגמוניה תרבותית.
מהספר עולה, כי בניגוד לדעה המקובלת, הרואה בספרות הפועלים לילדים ספרות אינדוקטרינרית במהותה, "מגויסת" ו"תעמולתית", הרי שספרות זו התאפיינה דווקא בריבוי הקולות. השיח של הקנון הפועלי לילדים היה, בשנות ייסודו, שיח דיאלקטי מתמשך, שלקח על עצמו להתוות דרך "נכונה" ובה בעת - ואולי כחלק מהאתוס המהפכני של התנועה - הציג אמביוולנטיות באשר לצדקתה, תהיות ואף ביקורת נוקבת.
מחקריה > קלסיקה וקלסיקונים בספרות הילדים העברית

ספרה של דר דודה של שום איש: קלסיקה וקלסיקונים בספרות הילדים העברית מנסה לפענח את סוד התהוותו של קנון ספרותי ישראלי לילדים, באמצעות דיון ביצירתם של 26 יוצרים ויוצרות מרכזיים שנולדו לפני הקמת המדינה: נתן אלתרמן, עודד בורלא, חיים נחמן ביאליק, פניה ברגשטיין, ט. כרמי, לאה גולדברג, ע. הלל, מרים רות, מרים ילן שטקליס, חיה שנהב ועוד.
פרסומיה > ספרים שכתבה

עוד סיפור אחד ודי, מדריך מפה לספרי ילדים. הוצאת מפה: תל אביב, 2002, 224 עמ'. (הספר בקטלוג ULI)
מדריך מפה לספרי ילדים (מהדורה מורחבת ומעודכנת של עוד סיפור אחד ודי). הוצאת מפה: תל אביב, 2005, 311 עמ'. (הספר בקטלוג ULI)
ומספסל הלימודים לוקחנו: היישוב לנוכח השואה ולקראת מדינה בספרות הילדים הארץ-ישראלית, 1948-1939, הוצאת מאגנס, 2006, 286 עמ'. (הספר בקטלוג ULI)
קנון בכמה קולות: ספרות הילדים של תנועת הפועלים, 1950-1930, יד יצחק בן-צבי: ירושלים, 2013, 240 עמ'. (הספר בקטלוג ULI)
דודה של שום איש: קלסיקה וקלסיקונים בספרות הילדים העברית. עם עובד וסל תרבות ארצי, 2014, 175 עמ'. (הספר בקטלוג ULI)
דוד אסף ויעל דר, אולי נתראה עוד: מכתבי תלמידים יהודים מפולין לארץ ישראל בין שתי מלחמות העולם, הוצאת מאגנס, 2024.
The Nation and the Child. Nation Building in Hebrew Children’s Literature, 1930-1970. Amsterdam / Philadelphia: John Benjamins Publishing Company, 2018.
פרסומיה > ספרים שערכה

יעל דר, טל קוגמן, יהודית שטיימן (עורכות) ילדים בראש המחנה: ילדות ונעורים בעתות משבר ותמורה חברתית. אוניברסיטת תל אביב ומכון מופ"ת, 2010, 381 עמ'.
יעל דר ויהודית שטיימן (עורכות) ברוח הזמן: החזרת הספרות להקשרה ההיסטורי והתרבותי. מכון מופ"ת, תל אביב, 2007.
הערות שוליים

↑  דוד אסף‏, בשורת ספרים: ואולי נתראה עוד..., בבלוג "עונג שבת", 5 באפריל 2024;
 עופר אדרת, הם היו בני 10, שרק ביקשו לעלות ארצה. המכתבים שהותירו אחריהם נוגעים ללב, באתר הארץ, 1 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260281605171  LCCN: no96042243  SUDOC: 235374881  VIAF: 117149066542765601297   WorldCat (עם VIAF): 117149066542765601297
יוסי כץ (גאוגרף היסטורי)

| --- | --- |

 לידה:  2 ביוני 1953 (בן 71) 
 ענף מדעי:  גאוגרפיה, היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטת העברית
 מנחה לדוקטורט:  יהושע בן אריה, שלום רייכמן
 מוסדות:  המחלקה לגאוגרפיה וסביבה באוניברסיטת בר-אילן (1 באוקטובר 1988) 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2016) 
 תרומות עיקריות
 מחקרים בהיסטוריה התיישבותית בארץ ישראל,קק"ל, חשיפת רכוש ניצולי שואה בישראל, קומונות הוטריות בצפון אמריקה, התיישבות אירופאית בקנדה
 
יוסי כץ (נולד ב-2 ביוני 1953) הוא היסטוריון וגאוגרף ישראלי, חתן פרס ישראל בתחום חקר הגאוגרפיה, חקר הארכאולוגיה וחקר ידע ארץ ישראל, פרופסור מן המניין במחלקה לגאוגרפיה וסביבה באוניברסיטת בר-אילן. מכהן גם כראש הקתדרה ללימודי תולדות הקרן הקיימת לישראל ומפעליה באוניברסיטה זו. תחומי מחקריו הם בגאוגרפיה היסטורית, גאוגרפיה והיסטוריה משפטית, גאוגרפיה והיסטוריה התיישבותית, גאוגרפיה תרבותית וגאוגרפיה מדינית ועיצוב גבולות.
ביוגרפיה

יוסי כץ נולד וגדל בירושלים. אביו, אברהם יצחק דוד, חניך תנועת הנוער הציוני בברודי, עלה ארצה לבדו בשנת 1933 ונמנה עם מייסדי הקואופרטיב לנגרות "עציון" בירושלים. אמו, חנה בלה, ילידת ירושלים, דור שישי לעליית תלמידי הגאון מווילנה, ניהלה את ארכיון מינהל מקרקעי ישראל ועסקה בפעילות ציבורית והתנדבותית ענפה בגינן זכתה בעיטור יקירת העיר ירושלים. כץ התחנך על ברכי הציונות הדתית המתונה. עם סיום לימודיו בישיבת 'נתיב מאיר' למד מספר חודשים בישיבת 'מרכז הרב.' בצבא שרת כחובש קרבי בסיני. בתום שירותו הצבאי כץ החל בלימודיו האקדמיים ועבד לפרנסתו כחובש בבית חולים שערי צדק שם פגש את מי שלימים תהיה אשתו, רותי.
את תוארו הראשון בגאוגרפיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים סיים בשנת 1977. במהלך לימודיו התמקד כץ בגאוגרפיה ההיסטורית של היישוב ואף פרסם את עבודתו האקדמית הראשונה על המושבה כנרת. במקביל, מונה ליועץ מדעי לקראת הקמתו של מוזיאון עמדת בית תורג'מן. כץ המשיך את לימודיו לתואר שני בגאוגרפיה היסטורית במהלכם שימש כעוזר הוראה במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, במחלקה לגאוגרפיה ובמחלקה ללימודי ארץ-ישראל באוניברסיטת בר־אילן. עבודת הגמר לתואר השני נעשתה
בהדרכתו של פרופ' יהושע בן אריה והיא עסקה ב"מפעל האחוזות בארץ ישראל בשנים 1917-1908". את התואר סיים בהצטיינות בשנת 1979. עבודת הדוקטור בנושא, "פעילותן ההתיישבותית של החברות והאגודות הפרטיות בארץ ישראל בשנים 1914-1900" נערכה בהדרכת בן אריה ופרופ' שלום רייכמן ואושרה בשנת 1984. בשנה זו נמנו הוא ומשפחתו עם מייסדי היישוב אפרת בגוש עציון. בשנים 1982–1983 שימש כיועץ מדעי להקמת מוזיאון העיר ירושלים ולהקמת מוזיאון הרכבל. בשנת 1987 מונה לחבר במועצה המקומית אפרת ומחזיק תיק החינוך שלה. בשנה זו מונה גם למרצה בכיר.
בשנים 1988–1989 שהה כץ בשנת שבתון באוניברסיטת יורק (קנדה). הוא הוזמן להרצות במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת מניטובה, שם החל עיסוקו במחקר על התיישבותם של ההוטרים בערבות קנדה. בשנת 1989 מששב לארץ עם משפחתו, החל שיתוף פעולה ארוך שנים עם קק"ל ביוזמה להקמת חוג עמיתי המחקר של קק"ל באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1991, מונה לראש המחלקה לגאוגרפיה כפרופסור חבר. בשנת 1994 נפצע בראשו באירוע טרור סמוך לאפרת. בשנת 1996 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 2000–2003 שימש כראש האקדמי של מכללת צפת. בשנת 2002 הוקמה הקתדרה ללימודי תולדות קק"ל ומפעליה באוניברסיטת בר־אילן וכץ נתמנה לעמוד בראשה. בתפקיד זה הוא נושא עד היום. החל משנות ה-2000 הוא משמש כהיסטוריון של קרן קיימת לישראל ושל מינהל מקרקעי ישראל (לימים רשות מקרקעי ישראל). לצד מחקריו האקדמיים, כץ עוסק בין היתר בכתיבת חוות דעת מקצועיות והופעות בבתי משפט.
בשנת 2008 כץ ומשפחתו עברו לגור בכפר תבור. בין השנים 2013–2017 הוא שימש כיושב ראש ההוצאה לאור של הוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן והמשיך במחקריו החלוציים בתולדות היישוב ובחברויות בעשרות ועדות אקדמיות מקצועיות ציבוריות והתנדבותיות, בגין פעילותו הענפה ומחקריו החלוציים זכה בשנת 2016 בפרס ישראל בתחום חקר הגאוגרפיה, ידע ארץ ישראל והארכאולוגיה.
יוסי כץ נשוי לרותי, נינתו של האדמו"ר נחום מרדכי פרידמן מצ'ורטקוב. לשניים שישה ילדים ו-27 נכדים. הם מתגוררים כיום בשכונת רחביה בירושלים.