stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי בלארוס–הונגריה
נציגויות דיפלומטיות

בלארוס מחזיקה בהונגריה שגרירות בבודפשט.
הונגריה מחזיקה בבלארוס שגרירות במינסק וקונסוליית כבוד בברסט.
יואב צוקר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 במרץ 1973 (בן 51) 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
יואב צוקר (נולד ב-31 במרץ 1973) הוא שחקן, מדבב ודוגמן ישראלי.
ביוגרפיה

צוקר שירת בצה"ל כקצין ביחידה מובחרת וכשהשתחרר, הפך לאחד הדוגמנים הידועים בישראל. הוא השתתף בקמפיינים לפפסי קולה, בורגר ראנץ', פלפל, לי ג'ינס סליו ועוד. בשנת 1997 נבחר ל"דוגמן השנה", לצד סנדי בר, שנבחרה ל"דוגמנית השנה".
לאחר מכן הנחה במסגרת "זאפ לראשון" במשך 7 שנים את התוכניות:
קופסת הלהיטים עם עופר נחשון.
זאפ קולטורה עם נטלי עטיה.
שח-תיין עם קלרה ח'ורי.
אילי ולילי עם טל מן.
מסיבת פיג'מות בזאפ עם עדי אשכנזי.
צוקר השתתף בסדרה "רמת אביב גימל", שם שיחק באחד התפקידים הראשיים במשך שלוש עונות. הוא גילם את תומר, סטודנט לרפואה שבמהלך הסדרה הפך להיות החבר הרציני של שרון (בגילומה של יעל בר זוהר). הוא גם הנחה תוכניות רבות בערוץ הספורט (כמו "אלוף האלופים" עם בקי גריפין) ובערוץ 2 (כגון תחרות הסופר מודל) ושיחק בסדרות נוספות בתפקידי אורח.
הגיש את תוכנית הספורט "זמן בייג'ינג" לקראת האולימפיאדה בערוץ הראשון. צוקר הנחה את הגרלות הלוטו של מפעל הפיס, את התוכנית רודפי פרסום בוואלה ואת התוכנית "ספורט ביזנס" בערוץ ONE.
בעבר היה מבעלי המועדון התל אביבי המצליח "האוס אנד פיין" ומבעלי הבר "סלונה" שביפו.
צוקר סיים לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, עבד כמנהל מותג בפרוקטר אנד גמבל, כמנהל שיווק בחברה בינלאומית גדולה ושימש כמנכ"ל חברת "זניט מדיה" מקבוצת פובליסיס ישראל. בין השנים 2016–2021 שימש כסמנכ"ל החדשנות של חברת Natural Intelligence,, בין השנים 2021–2022 שימש כסמנכ"ל שיווק בחברת הסטארטאפ "PayEm" וכיום משמש כסמנכ"ל שיווק בקרן הון הסיכון Collider Ventures.
בשנת 2017 הועסק כיועץ ניו מדיה בשירות שר המדע אופיר אקוניס.
בשנת 2018 החל לעסוק בדיבוב, כאשר דיבב בהפקות "נוטי נאטס", הדרקון הראשון שלי: העולם הנסתר", "ווילי: מהיר וחייכני", "ברבי וקסם הדולפינים" ו"ברבי: הרפתקאות בבית החלומות".
צוקר נשוי לגילי ואב לשתי בנות- גאיה ואורי.
הערות שוליים

↑  נתי טוקר, לאחר שבע שנים בתפקיד מנהל פעילות הדיגיטל: יואב צוקר עוזב את זניט מדיה, באתר TheMarker‏, 7 באוקטובר 2014
↑  הגר רבט, משקיעים זה לחלשים: הסטארט-אפים שמתעקשים לעשות את זה לבד, באתר כלכליסט, 22 בינואר 2020
יואב צוקר ימונה לשותף בסטארט אפ אוטונומיק, באתר כלכליסט, 6 בנובמבר 2014
↑  תומר אביטל, כמה הייתם משלמים כדי שמישהו יעזור לאופיר אקוניס להעלות פוסטים לפייסבוק?, באתר הארץ, 26 במרץ 2018
↑  ינאי יחיאל, שי פוגלמן, יואב צוקר - ענייני פנים, באתר הארץ, 19 ביולי 2023
רוני פינקוביץ'

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  18 באפריל 1964 יפו, ישראל 
 פטירה:  10 בדצמבר 2020 (בגיל 56) ציריך, שווייץ 
 סוגה מועדפת:  דרמה
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1982–2020 (כ־38 שנים)
 עיסוק:  בימוי תיאטרון, כתיבת מחזות, לימוד משחק
 מקום לימודים:  תלמה ילין 
 בן או בת זוג:  תומי יואל 
 צאצאים:  איאן פינקוביץ' 
 מספר צאצאים:  3
 פרופיל ב-IMDb
 
רוני פינקוביץ' (18 באפריל 1964 – 10 בדצמבר 2020) היה במאי תיאטרון, מחזאי ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה

פינקוביץ' נולד ביפו, גדל ברמת גן ולמד במגמת תיאטרון בתיכון תלמה ילין. מגיל שתים עשרה שיחק ילדים בהצגות תיאטרון ב"הבימה" במחזות "תיבת הצללים", "הדיבוק" ו-"שלומית". ועוד לפני גיוסו לצבא שיחק בסרטים נועה בת 17" ב-1982, וב-"בחינת בגרות" ב-1983.
ביוגרפיה > תחילת הדרך

בצבא שירת בתיאטרון צה"ל, במקביל שיחק בסרטו של אבי נשר "זעם ותהילה" ב-1984, בסרט "אירית עירית" ב-1985, ובתפקיד גדי המ"מ (מפקד מחלקה) ב"שתי אצבעות מצידון" ב-1986, סרט שהופק על ידי דובר צה"ל, ובו שיחק במסגרת שירותו הצבאי כחייל סדיר. בסוף אותה שנה שיחק בדרמת הטלוויזיה "פסק זמן" שהופקה על ידי הטלוויזיה החינוכית הישראלית בשיתוף ערוץ 4 הבריטי.
לאחר השירות הצבאי למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב, ואחר כך בימוי באוניברסיטת מידלסקס בלונדון.
בשנת 1988 שיחק במחזה הטלוויזיוני "אורחים", שכתבו חנן פלד וירון לונדון, לצד עדנה פלידל וששי קשת.
בשנת 1990 החל להנחות את תוכנית הילדים "קריאת כיוון" של הטלוויזיה החינוכית, באותה השנה כתב וביים את המחזה ״פרודו״, שסיפור העלילה שלו נסוב סביב ארוחת ערב בבית בורגני קוסמופוליטי עם זוג המארחים, ושני זוגות אורחים, שנחשפים בריקנותם במהלך הלילה. המחזה התנהל בג'יבריש ועלה בתיאטרון שהקים פינקוביץ' בשם "הבטון", שפעל במפעל לשעבר לידי בורסת היהלומים ברמת גן. המחזה זכה לביקורות חיוביות, אך המחזה ירד והתיאטרון נסגר לאחר מספר חודשים עקב הקשיים במימון המיזם.
ביוגרפיה > בשנות ה-90

בשנת 1990 ביים את הלילה השנים עשר של שייקספיר בתיאטרון חיפה. זאת הייתה ההפקה הראשונה של פינקוביץ׳ בתיאטרון הרפרטוארי. בסוף אותה שנה ביים את המחזה "המוזג" שעלה תחילה בפסטיבל עכו|, ואחר כך בתל אביב. בנוסף ביים את המחזה "הפליקן" מאת אוגוסט סטרינדברג, ב"בית צבי".
בשנים 1991–1994 שימש כבמאי בית בתיאטרון הבימה, שם ביים את ההצגות "רעל ותחרה", "קרב של שחור וכלבים", "לילות הדבש והאימה" ו"מר סלימר המתוק". ב-1991 שיחק במחזה "סולו" של יהושע סובול. אחר כך שיחק וביים בתיאטרון חיפה, בין היתר: ביים את "להיות או לא להיות", כתב וביים את המחזות: לילות הדבש והאימה, "מעקב באפילה", "פירוק". כמו כן, ביים את ההצגות "סילביה", "טוב", "מה עושים עם ג'ני?", "אבודים ביונקרס", "שוברים רגליים" ו"זהות".
בשנת 1997 מונה למנהל האמנותי של תיאטרון חיפה, תפקיד אותו מילא עד שנת 2000.
ביוגרפיה > בשנות ה-2000

ב-2001 ביים ב"הבימה" את המחזה "יומנה של אנה פרנק" מאת פרנסס גודריץ' ואלברט האקט.
ב-2002 ביים ב"קאמרי" את ההפקה החמישית של המחזמר "עוץ לי גוץ לי", ההפקה עלתה שוב מספר פעמים במשך כחמש שנים. באותה שנה גם ביים ב"הבימה את "אוהבים את אופל" מאת המחזאי האמריקאי ג'ון פטריק.
ב-2003 ביים את המחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר ב"הבימה".
ב-2004 ביים אופרה לילדים שהלחין גיל שוחט, על פי הספר "מקס ומוריץ" בנוסח עברי של דן אלמגור. באותה שנה גם ביים ב"קאמרי" את המחזה "הדודה ואני" מאת מוריס פאניץ', בתרגום שמוליק לוי.
ב-2005 שיחק בסדרת הטלוויזיה "חדר מלחמה" בתפקיד סגן המפקד. באותה שנה הועלתה בתיאטרון בית לסין הקומדיה "פילומנה" מאת אדוארדו דה פיליפו בבימויו של פינקוביץ', שגם כתב את הנוסח העברי ביולי 2017 הועלתה שוב "פילומנה" בתיאטרון "הבימה" בבימויו של פינקוביץ'.
ב-2006 עלה במסגרת בפסטיבל פותחים במה המחזה "תה", אותו גם כתב, וב-2007 המחזה "סופ"ש עם תום" שביים. באותה שנה גם ביים את מופע הקאמבק של רבקה זהר "חלקת אלוהים", שהחזיר אותה לבמות לאחר כ-20 שנה, ואף תועד לערוץ 2.
ב-2010 מונה למנהל האמנותי של תיאטרון המדיטק בחולון, תפקיד אותו מילא עד 2017. באותה שנה ביים את המחזה "איחש פישר", מחזה של חנוך לוין שלא הוצג מעולם עד אז. המחזה הוצג במשך כשנה בתיאטרון הקאמרי.
בנובמבר 2016 הועלתה בתיאטרון הבימה ההצגה "הצמה של אבא" בבימויו של פינקוביץ'.
ב-2017 ביים ב"בית ליסין" את המחזה "הזוג המוזר - הגרסה הנשית" מאת ניל סיימון.
בתחילת 2018, כתב וביים את המחזה "התקווה" בהבימה. בספטמבר 2018 ביים בתיאטרון בית לסין המחזה "אנשים, מקומות ודברים" מאת דנקן מקמילן, וביוני 2019 הועלתה באותו תיאטרון הקומדיה "עבדאללה שוורץ" מאת רמי ורד, גם כן בבימויו של פינקוביץ'.
בינואר 2020, עלה המחזה "קונטקט" שפינקוביץ' כתב, ביים וגם שיחק, על שבע דמויות שהגורל קשר ביניהן והן מחפשות פשר ומשמעות לאהבה. במחזה השתתפה גם בתו איאן יואל פינקוביץ'.
לימד משחק בבית צבי ובסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, וניהל את תיאטרון המדיטק בחולון.
ביוגרפיה > חיים אישיים

פינקוביץ' היה נשוי לשחקנית העבר תומי יואל, ולהם שלוש בנות, ביניהן השחקנית איאן יואל פינקוביץ'.
לאחר שהתמודד עם טרשת נפוצה במשך 30 שנה, בחר לסיים את חייו בהמתת חסד בשווייץ, ב-10 בדצמבר 2020.
השבועות האחרונים של חייו תועדו ושודרו בתור הפרק "גרסת הבמאי" במסגרת העונה החמישית של תוכנית התחקירים "זמן אמת" בכאן 11.
ביוגרפיה > פרסים והוקרה

ב-1990 זכה בפרס הבימוי בפסטיבל עכו על בימוי המחזה "המוזג".
ב-2003 זכה בפרס הבימוי ע"ש יוסף מילוא על בימוי ההצגה "עוץ לי גוץ לי".
ב-2008 זכה בפרס תיאטרון בית לסין על בימוי. בין נימוקי הוועדה הבוחרת:
רוני פינקוביץ' הוא מהבולטים שבבמאי דור הביניים בישראל, מנהיג טבעי שיודע גם לשלב ידיים בעבודת הצוות של התיאטרון. הפרס ניתן לו על תרומתו המיוחדת לתיאטרון בשנים האחרונות ועל היותו גורם מוביל בעיצוב רוחו האמנותית של התיאטרון. מעבר לעבודותיו המוצלחות כבמאי רפרטוארי, רוני נרתם בחדוות יצירה אמיתית לסייע בבימוי ערבי מחווה וערבים מיוחדים של התיאטרון, כמו גם למדיניות האמנותית של התיאטרון בקידום מחזאים צעירים.
הצלב האדום האמריקאי

| --- | --- |


 תחום:  emergency and relief 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  וושינגטון די. סי., ארצות הברית
 מקום פעילות:  ארצות הברית
 מייסדים:  קלרה ברטון
 יושב ראש:  בוני מקאלבין האנטר
 מנכ"ל:  גייל מקגוורן
 עובדים:  35,000 
 תקופת הפעילות:  ה-21 במאי 1881 – הווה
 פרסים והוקרה:  פרס סדן הכסף (1986)  מדליית הזהב של הקונגרס 
 www.redcross.org
 
הצלב האדום האמריקאי (באנגלית: ARC) הוא ארגון סיוע חירום הומניטרי ללא מטרות רווח המבוסס על תרומות מכל העולם. חלק ניכר מפעילות הארגון הוא באיסוף תרומות דם ומכירתו למרפאות ובתי חולים. כ-40% מהדם שנתרם בארצות הברית נמכר למרפאות, בתי חולים וספקים אזוריים. בדצמבר 2004 השלים הארגון את מתקן עיבוד הדם הגדול ביותר שלו בארצות הברית בעיר פומונה שבקליפורניה. הארגון הוא השלוחה הייעודית של ארגון הצלב האדום הבין-לאומי. הארגון מציע שירותים שונים ותוכניות פיתוח.
הקמת הארגון

הארגון נוסד ב-21 במאי 1881 על ידי קלרה ברטון, אשת חינוך ואחות צבאית אמריקאית בוושינגטון די. סי., ארצות הברית. היא הפכה לנשיאת הארגון הראשונה. ברטון ארגנה פגישה ב-12 במאי בביתו של הסנטור עומאר די קונגר. בפגישה נכחו 15 אנשים ביניהם ברטון, קונגר והנציג ויליאם לורנס (שהפך לסגן הנשיא הראשון). הסניף המקומי הראשון הוקם בשנת 1881 בכנסייה האנגלית האוונגליסטית הלותרנית של דנסוויל בדנסוויל, ניו יורק. ג'יין דלאנו (1862–1919) ייסדה את שירות הסיעוד של הצלב האדום האמריקני ב-20 בינואר 1910. כיום, מנכ"לית הארגון היא גייל מקגוורן, לשעבר פרופסור לשיווק בבית הספר למנהל עסקים של הרווארד.
הקמת הארגון > קלרה ברטון

פעילותה האינטנסיבית של ברטון במהלך השנים הרעה את מצבה הבריאותי והנפשי ובעצת רופאה היא החליטה לקחת אתנחתא מעבודתה. בשנת 1868 היא סגרה את לשכת החיילים הנעדרים ונסעה לאירופה. בשנת 1869 הגיעה לשווייץ והוזמנה לבקר את ד"ר לואי אפיה, שידע זה מכבר על פעילותה במלחמת האזרחים ועל מאמציה באיתור הנעדרים. הוא היה מנתח שווייצרי שהתמחה ברפואה צבאית וחבר ב"ועדת החמישה" של ז'נבה. ועדה זו נוסדה ביוזמתו של ז'אן אנרי דינן וביססה את הקמתו של הוועד הבינלאומי של הצלב האדום. למפגש זה הייתה השפעה משמעותית על מאמציה של ברטון לשכנע מאוחר יותר את הממשל בארצות הברית לחתום על אמנת ז'נבה ולהקים ארגון של הצלב האדום במדינה.
מחקרים וניסויים במסגרת הארגון

בשנת 2001 ערך ארגון הצלב האדום האמריקאי בשיתוף עם צבא ארצות הברית ניסויים בתרסיס חדש אשר נועד לעצור דימומים, גם העזים ביותר, בתוך שניות. התרסיס מכיל שני כימיקלים בשם "פיברין" ו"תרומבין" אשר גורמים להיווצרות קריש דם החזק פי עשרה מהקריש הדם הטבעי בגוף. התרסיס החדש מאפשר לעצור את הדימום בתוך שניות על ידי ריסוסו על אזור הפציעה. גרסה נוספת של התרכיב בצורת תחבושת מיוחדת המורכבת מחומרי הקרישה, מאפשרת לעטוף איברים פגועים ובהם טחול וכבד, ובכך לעצור את הדימום ולמנוע את מותו של הפצוע. שימושים אלו של התרכיב עשויים להימצא בעוד מספר שנים בשימושם של צוותי האמבולנסים, חדרי המיון והמנתחים. התרסיס נמצא מזה כשנה בניסויים קליניים במספר בתי חולים אזרחיים בארצות הברית ובחיל הרפואה האמריקאי. עד כה, כך מדווח הצלב האדום, נצפתה הצלחה רבה לתרסיס הקרישה.
לאחרונה, נערך מחקר חדש בהובלת הוועד הבינלאומי של הצלב האדום העוסק בשימוש נרחב במדיה החברתית להצלת חיי אדם. המחקר מצא כי אפליקציות להעברת הודעות נעשו כה נפוצות, עד שראוי לשקול לעשות בהן שימוש "אסטרטגי" במסגרת פעולות הומניטריות. במסגרת המחקר פותחה אפליקציה חדשה על ידי ארגון הצלב האדום האמריקאי שמטרתה להעניק מענה לנפגעים דרך המדיה ביעילות, ובמהירות.
כלכלת הארגון

בשנת 2004 הייתה הכנסת הארגון 2,974,133,836$.
בשנת 2006 הגיעה סך הכנסתו של הארגון למעלה מ-6 מיליארד דולר, כאשר ההכנסות מדם ומוצרי דם לבדם היו מעל ל-2 מיליארד דולר.
כשרעידת אדמה קשה פקדה את האיטי ב-2010, מיליוני אנשים תרמו כסף לצלב האדום האמריקאי, והארגון גייס כמעט חצי מיליארד דולר לטובת תושבי האיטי – אחד ממאמצי גיוס התרומות המצליחים ביותר של ארגון הצלב האדום אי פעם. עם זאת, תחקיר חשף כי על אף טענות הארגון כי סיפק קורת גג ליותר מ-130 אלף מתושבי האיטי לאחר רעידת האדמה של 2010, הוא בנה רק שישה בתים קבועים והשתמש בחלק גדול מכספי התרומות לתשלום לארגונים אחרים.
דירוג

ב -1996, " Chronicle of Philanthropy", מגזין בתחום התעשייה, פרסם את תוצאות המחקר הגדול ביותר שנעשה בנושא פופולריות ארגוני צדקה ואמינותם בקרב הציבור האמריקאי. המחקר הראה כי ARC דורג במקום השלישי כארגון הצדקה הפופולרי ביותר באמריקה. יותר מ-48% מהאמריקנים אשר גילם מעל 12, בחרו לתאר את ארגון הצלב האדום האמריקאי בתיאורים כגון: "אהוב" ו"אהוב מאוד".
פעילות הארגון בישראל

בשנת 2013 אפליקציית הצלב האדום האמריקאי שמעניקה מענה ומסייעת במצבי חירום רפואיים הותאמה באופן מלא לשימוש גם בישראל.
מטרת האפליקציה היא לסייע בהצלת חיים בסיטואציות שונות. היא מאפשרת למשתמש נגישות מידית, גם למידע רפואי על מגוון מצבי חירום, הסברים פשוטים וברורים בעברית, אנימציות מפורטות וסרטוני הדרכה גם במקומות בהם אין קליטה סלולרית כלל.
אפליקציית העזרה הראשונה של מד"א בשיתוף הצלב האדום האמריקאי משמשת את האזרח במקרה של פציעת אדם בקרבתו בין אם בעימות ובין אם זה בשגרה ומכילה גם הנחיות בטיחות, עצות וטיפים למשתמש. האפליקציה מאפשרת למשתמש ליצור קשר טלפוני מיידי עם מוקד מד"א (טלפון חירום 101), להזעיק את כוחות מד"א ולקבל הדרכה טלפונית בחירום עד להגעת צוותי מד"א למקום.
בין יתרונותיה הגדולים של האפליקציה, נמצאת גם העובדה שהאפליקציה לא דורשת חיבור לאינטרנט, זמינה למשתמש ובכך מסייעת בהצלת חיים גם באזורים מרוחקים, בטיסה או בחו"ל.
הערות שוליים

↑  What We Do | Emergency Management | Red Cross, American Red Cross (באנגלית) (ארכיון)
↑  Our History | American Red Cross History, American Red Cross (באנגלית)
↑  מוטי גל‏, תרסיס החיים, באתר וואלה, 18 באוגוסט 2001
↑  אפליקציות להעברת הודעות: משאב הומניטרי בלתי מנוצל | ישראל – הגולן – הגדה המערבית – עזה, באתר blogs.icrc.org
↑  ארגון הצלב האדום האמריקאי איבד חצי מיליארד דולר בהאיטי, באתר כלכליסט, 22 ביולי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590174205171  CiNii: DA06414888  GND: 6045-8  ISNI: 0000 0001 2214 8581  LCCN: n79096723  NKC: ko2003174376  NLG: 238715  SNAC: w68p9rvx  Trove: 445646  VIAF: 122023057   WorldCat (עם VIAF): 122023057 
קלרה ברטון, מייסדת הארגון.
מתנדבי הצלב האדום האמריקאי, בסיוע לנפגעי הוריקן קתרינה, 2017.
מטה הארגון הרשמי, בוושינגטון די. סי.
קרב האי וייק

המשחתת היפנית קיסראגי שטובעה בווייק
תותח חוף יפני בווייק
סלע התשעים ושמונה
קרב האי וייק היה קרב בין כוחות האימפריה היפנית לכוחות ארצות הברית באי וייק. הקרב החל במקביל להתקפה על פרל הארבור והסתיים ב-23 בדצמבר 1941, עם כניעת הכוחות האמריקאים. הקרב התרחש באי וייק עצמו ובאטול הסובב אותו, והשתתפו בו כוחות קרקע, אוויר וים, ובעיקר כוחות נחתים.
האי נותר תחת שליטה יפנית עד 4 בספטמבר 1945, אז נכנע חיל המצב היפני באי בפני כוח נחתים אמריקאים.
רקע

בינואר 1941, הקים הצי האמריקאי בסיס צבאי באטול וייק, וב-19 באוגוסט התייצב באי חיל המצב הקבוע הראשון - יחידות מגדוד ההגנה הראשון של חיל הנחתים - שמנה 449 חיילים, עליו פיקד מייג'ור ג'יימס דֶבֵרוֹ (Devereux). בנוסף, שהו על האי 68 אנשי הצי האמריקאי וכ-1,200 אזרחים, עובדי חברה פרטית.
לצורכי הגנת האי הותקנו עליו שש סוללות תותחי חוף 127 מ"מ, שנים עשר תותחי נ"מ 76.2 מ"מ, שמונה עשר מקלעים כבדים מדגם M2 בראונינג (12.7 מ"מ) ושלושים מקלעי 7.62 מ"מ מסוגים שונים.
ב-28 בנובמבר 1941 הגיע לווייק קומנדר וינפילד קאנינגהאם מהצי האמריקאי ונטל את הפיקוד על חיל המצב שבו. לרשותו עמדו עשרה ימים בלבד ללמוד את ההגנה על האי ולהכיר את חייליו בטרם פרצה המלחמה.
ב-8 בדצמבר 1941, שעות ספורות לאחר פתיחת ההתקפה על פרל הארבור (מכיוון שווייק נמצא מערבית לקו התאריך הבינלאומי), תקפו את וייק 36 מפציצים יפניים שהמריאו מבסיסים באיי מרשל והשמידו שמונה מתוך תריסר מטוסי F4F ויילדקט של חיל הנחתים האמריקאי בעודם על הקרקע. מטרתה העיקרית של תקיפה זו הייתה השמדת כלי הטיס ועל כן נותרו עמדות ההגנה באי בשלמותן. מתוך 55 אנשי צוות אוויר נהרגו 23 ואחד עשר נפצעו. בנוסף נהרגו בתקיפה זו עשרה אזרחים, בני שבט צ'מורו, עובדי חברת פאן אמריקן.
ניסיון הנחיתה הראשון

בבוקר 11 בדצמבר הדף חיל המצב האמריקאי, בסיוע ארבעת מטוסי הוויילדקט הנותרים, את ניסיון הנחיתה היפני הראשון, שכלל את הסיירות הקלות "יוּבּארי," "טֶנריוּ" ו"טאטסוטה;" את המשחתות "יאוי," "מוטסוקי," "קיסראגי," "הָיַאטֶה," "אויטֶה" ו"אסנאגי;" שתי ספינות פטרול (משחתות שהוסבו אד הוק) ושתי נושאות גייסות שנשאו 450 חיילים מכוח הנחיתה הימי המיוחד.
הנחתים האמריקאים פתחו באש תותחי 127 מ"מ לעבר צי הפלישה. מייג'ור דברו, מפקד הנחתים תחת קאנינגהאם, הורה לחייליו לא לירות עד שהכלים היפנים יהיו בטווח תותחי החוף. "סוללה L" שעל האי פיל הצליחה להטביע את המשחתת היאטה במרחק של כ-3.5 ק"מ מהחוף על ידי שתי פגיעות ישירות במחסן הנשק שלה, דבר שגרם לפיצוץ עז שלאחריו שקעה המשחתת בתוך שתי דקות לעיני המגינים על החוף. המבנה העילי של הסיירת יובארי נפגע כאחת עשרה פעמים. ארבעת מטוסי הוויילדקט הצליחו אף הם להטביע את המשחתת קיסראגי, לאחר שהטילו פצצות ישירות על חרטומה, שם אוחסנו פצצות עומק. שתי המשחתות שקעו על כל צוותיהן, והיאטה הייתה כלי השיט היפני הראשון שטובע במלחמת העולם השנייה. הכוח היפני נסוג מבלי שהשלים את משימתו, ונסיגה זו הייתה ההפסד הראשון ליפנים במלחמה.
הבעיה העיקרית שבפניה ניצב חיל המצב האמריקאי היה המחסור שלהם במכ"ם. פתאומיות התקיפה היפנית היוותה רמז לדרך הפעולה היפנית, וממטרים עזים בשילוב עם שאון הגלים הובילו לעיתים למצב בו היו המטוסים היפנים כמעט בעמדת תקיפה כשנצפו לראשונה.
ניסיון הנחיתה הראשון > ניסיון התגבור של הצי האמריקאי

הצי האמריקאי שלח שתי שייטות תגבור לכוחות בווייק. הראשונה כללה את נושאת המטוסים "סרטוגה," המכלית "נֶצֵ'ס," ספינת הסיוע "טנג'יר," הסיירות "אסטוריה," "מיניאפוליס" ו"סן פרנסיסקו" ועשר משחתות. לשיירה הצטרפו גדוד ההגנה הרביעי של חיל הנחתים, טייסת מטוסי קרב מדגם F2A באפולו, וכן 9,000 פגזי 127 מ"מ, 12,000 פגזי 76 מ"מ ושלושה מיליון כדורי 12.7 מ"מ, כמו גם תחמושת למרגמות ולנשק קל. השייטת השנייה, שכללה את נושאת המטוסים לקסינגטון, שלוש סיירות כבדות, שמונה משחתות ומכלית אחת, הפליגה לכיוון איי מרשל שם היה עליה לפתוח בפעולת הסחה.
ב-22 בדצמבר בשעה 21:00 הורה תת-אדמירל ויליאם פיי, המפקד העליון בפועל של צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, על השייטות לשוב לפרל הארבור, זאת לאחר שנתקבל דיווח על הימצאותן של שתי נושאות מטוסים יפניות ושתי אוניות מערכה בסביבות וייק, ופיי רצה להימנע מאבדות מיותרות.
ההתקפה השנייה

ניסיון הנחיתה השני של היפנים התרחש ב-23 בדצמבר, והשתתפו בו רוב הכלים שהשתתפו בהתקפה הראשונה עליהם נוספו 1,000 נחתים יפנים ועתודה של 500 נחתים נוספים. היפנים התקרבו לאי בחסות החשיכה ושאון הגלים שגבר על רעש המנועים. הנחיתה על החוף הדרומי של האי וייק החלה בשעה 02:35, עם החפתן של שתי ספינות פטרול על השונית המקיפה את האי. במקביל, עלו נחתות נוספות על החוף באי וילקס. יחידות ההגנה האמריקאיות התפרסו במהירות בעמדותיהם, ופתחו באש על ספינות הפטרול שכעת צוותיהן היו עסוקים בפריקת הנחתים והיו למטרה נייחת במרחק 450 מטרים מהחוף. הספינות החלו לעלות באש וצוותיהן החלו יורדים מהספינה ביחד עם הנחתים, ובכך הוסיפו למספרם. בשלב זה היה ברור כי מבצע הנחיתה היפני מתפרס לאורך החופים הדרומיים של האטול.
לאחר לחימה עיקשת שנמשכה עד צהרי יום המחרת, נכנע חיל המצב האמריקאי. במהלך המצור בן חמישה עשר הימים על האטול נהרגו 47 נחתים אמריקאים, שלושה אנשי הצי האמריקאי, עשרה אזרחים אמריקאים ועשרה אזרחים בני שבט צ'מורו. על פי דיווחי היפנים במהלך הפלישה נהרגו בין 700 ל-900 חיילים. לאחר הכניעה תפסו היפנים את כל האנשים ששהו על האי, רובם אזרחים.
קפטן הנרי אלרוד, אחד מטייסי הטייסת של וייק, קיבל את עיטור מדליית הכבוד לאחר מותו על פעולותיו במהלך ניסיון הפלישה השני שבהן הפיל שני מטוסי A6M זירו והטביע את המשחתת קיסראגי. עיטור צבאי מיוחד - עיטור האי וייק - נוצר על מנת לחלוק כבוד למגיני האי.
כיבוש יפני

מתוך חשש ממתקפת-נגד אמריקאית, החלו היפנים לחזק את ביצורי האי. השבויים האמריקאים נדרשו לבנות מערכת של בונקרים ומוצבים, והיפנים הוסיפו על חימוש האי תותחי חוף 200 מ"מ. אך תחזיותיהם של היפנים התבדו ובמקום פלישה לאי הטיל הצי האמריקאי מצור באמצעות צוללות ובכך הביא להרעבת חיל המצב היפני. כוחות אמריקאים לא ניסו לכבוש בחזרה את האי, אך החל ב-1942 ועד כניעת יפן ב-1945 הפציצו מפציצים אמריקאיים את וייק מדי פעם.
כיבוש יפני > פשעי מלחמה

ב-5 באוקטובר 1943 פשטו מטוסים אמריקאים על האטול והפציצו אותו. יומיים לאחר מכן הורה אדמירל-משנה שיגמאטסו סאקאיבארה, מפקד חיל המצב היפני, על הוצאה להורג של 98 אזרחים אמריקאים שנותרו באי למטרות עבודת כפייה, מתוך חשש שפלישה אמריקאית קרבה. האסירים נלקחו לצפון האי וייק, עיניהם כוסו והם הוצאו להורג באמצעות מכונת ירייה. אחד האסירים (שמו לא נודע מעולם) הצליח להימלט מהטבח, שב לאתר מאוחר יותר וחקק את הכתובת US PW 5-10-43 ‏98 על סלע בסמוך למקום בו נקברו הקורבנות. אמריקאי זה נתפס בשנית וסאקאיבארה ערף את ראשו באופן אישי באמצעות הקטאנה שלו. הסלע עליו מופיע הכיתוב ניצב עדיין במקומו.
ב-4 בספטמבר 1945 נכנעו שאריות חיל המצב היפני לגורמים מחיל הנחתים האמריקאי. לאחר המלחמה נידון סאקאיבארה למוות על חלקו בטבח ועל פשעי מלחמה נוספים. מספר קצינים יפנים התאבדו בשבי האמריקאי ובמכתבי ההתאבדות שלהם הטילו את האשמה בטבח על סאקאיבארה. סאקאיבארה הוצא להורג בתלייה ב-18 ביוני 1947. עצמותיהם של הקורבנות האמריקאים הובאו לאחר המלחמה למנוחות בבית העלמין של האוקיינוס השקט בהונולולו.
הימלטות

ויליאם טיילור, כמו רבים משבויי המלחמה בווייק, נשלח לסין לעבודות כפייה עבור הצבא היפני הקיסרי. ב-1945 יצא ברכבת יפנית משאנגחאי בדרך לאתר העבודה, ובדרך הצליח להימלט ביחד עם ג'ק הרננדז, כשהשומרים לא הסתכלו לכיוונם. הרננדז שבר את רגלו ונשאר במקומו בעוד טיילור המשיך במסעו. בהמשך פגש טיילור חיילים מצבא השחרור העממי שלקחו אותו תחת חסותם. לאחר מסע בן 10 שבועות עם החיילים הקומוניסטים בצפון סין הצליח טיילור ליצור קשר עם כוחות אמריקאים ששלחו מטוס לאסוף אותו ולהשיבו לבסיס האמריקאי. לפני שעזב את סין, פגש טיילור את מאו דזה-דונג שנתן לו מתנה ואמר לו כי הוא שבוי המלחמה היחיד שהצליח לצאת מצפון סין.
לקריאה נוספת

Burton, John. Fortnight of Infamy: The Collapse of Allied Airpower West of Pearl Harbor, US Naval Institute Press, 2006. ISBN 9781591140962.
Sloan, Bill. Given up for Dead: America's Heroic Stand at Wake Island, Bantam Books, 2003. ISBN 9780553803020.
Uwrin, Gregory J.W. Facing Fearful Odds: The Siege of Wake Island, University of Nebraska Press, 2002. ISBN 9780803295629.
בריאן פרט, עד הסוף המר: סיפורי קרבות מפורסמים נגד כל הסיכויים, תל אביב: יבנה, 2007.
הערות שוליים

1 2  היינל, נספח III.
↑  שם, עמ' 14.
↑  שם, עמ' 15.
↑  שם, עמ' 45-43.
↑  שם, נספח III.
↑  האבס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548770605171  LCCN: sh85144849
השושלת הפלאבית

| --- | --- |

תהלוכת הניצחון של טיטוס ברומא, אחר דיכוי המרד הגדול ביהודה (ציור רומנטי מהמאה ה-19)
 
 מדינה:  הקיסרות הרומית
 בית האב:  פלוויוס
 מייסד:  טיטוס פלוויוס אספסיאנוס
 השליט האחרון:  טיטוס פלאוויוס דומיטיאנוס אוגוסטוס
 תקופת השושלת:  20 בדצמבר 69 – 18 בספטמבר 96 (26 שנים)
אילן המשפחה הפלאבית
אספסיאנוס
מטבע יהודה השבויה
מטבע של טיטוס. בצידו האחד של המטבע דיוקן הקיסר ובצידו השני שבוי יהודי כורע
שער טיטוס ברומא
דומיטיאנוס
הקולוסיאום
השושלת הפְלאבִית הייתה השושלת השנייה של קיסרי רומא, שליטי האימפריה הרומית מ-69 ועד 96 לספירה. מקור השם הוא באחד משמותיו של אבי השושלת: טיטוס פלביוס אספסיאנוס. שושלת זו לא האריכה ימים ומנתה שלושה קיסרים בלבד: אספסיאנוס, טיטוס ודומיטיאנוס. אספסיאנוס עלה לשלטון לאחר מלחמת האזרחים ב-69, שנה הידועה בשם "שנת ארבעת הקיסרים". לאחר כ-10 שנות שלטון ירש אותו בנו טיטוס, שמת כעבור שנתיים ממחלה קשה, בעודו ערירי. את טיטוס ירש אחיו דומיטיאנוס, ששלט כ-15 שנים עד שנרצח בידי מתנקשים, ובכך נסתיימה השושלת הפלאבית. אחריה עלתה שושלת "הקיסרים הנאורים", שהראשון בהם היה נרווה.