stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העולם כרצון וכייצוג
כרך 1

שופנהאואר השתמש במילה "רצון" באופן שנקשר גם למושגים כמו תשוקה, תכלית, אינטרס, דחף, ומאמץ. הפילוסופיה של שופנהאואר גורסת שכל אלמנט בטבע, כולל האדם, הוא ביטוי של "רצון" שאינו יודע שובע. זה דרך הרצון, כשלעצמו של כל הקיום, שבני האדם מוצאים את כל סבלם. הרצון הוא הגורם לסבל הזה. הוא טוען שרק הנאה אסתטית יוצרת בריחה רגעית מהרצון. למושג התשוקה של שופנהאואר יש הקבלות חזקות במחשבה הבודהיסטית. הבודהיזם מזהה את תחושת חוסר שביעות הרצון המתפשטת של הפרט כמניעה את התשוקה, בערך בדומה למה ששופנהאואר היה מכנה הרצון לחיים. שניהם טוענים שהתרופה למצב זה כוללות פעילויות סגפניות מהורהרות.
האפיגרף לכרך הראשון הוא ציטוט מאת יוהאן וולפגנג פון גתה: "האם הטבע לא יבין את עצמו סוף סוף? (Ob nicht Natur zuletzt sich doch ergründe?). הלקוח מהפואה "Staatsminister von Voigt" שנכתבה ב-27 בספטמבר 1816.
כרך 1 > אפיסטמולוגיה (ספר I)

משפט הפתיחה של 1§ הוא "העולם הוא הייצוג שלי" (Die Welt ist meine Vorstellung). בספר הראשון שופנהאואר רואה את העולם כייצוג. ספציפית, הספר הראשון עוסק בייצוג בכפוף ל"עקרון הטעם המספיק" (Satz vom Grunde). בספר השלישי שופנהאואר חוזר להתייחס לעולם כייצוג; הפעם, הוא מתמקד בייצוג ללא תלות בעקרון הטעם המספיק (כלומר הרעיון האפלטוני, האובייקט המיידי וההולם של הרצון, שהוא מושא האמנות).
שופנהאואר מתחיל את החיבור בבחינת העולם כפי שהוא מראה את עצמו לנו בתודעתנו, כשאובייקטים מסודרים בהכרח לפי מרחב וזמן ולפי סיבתיות. מניסיוננו, העולם מסודר על פי עקרון הטעם המספיק. אנו תופסים ריבוי של עצמים הקשורים זה לזה בדרכים הכרחיות.
האפיגרף של ספר I הוא ציטוט של ז'אן ז'אק רוסו "Sors de l’enfance, ami, réveille-toi" (בתרגום חופשי: צא מהילדות, חבר, התעורר!).
כרך 1 > אונטולוגיה (ספר II)

בספר השני, שופנהאואר טוען שהרצון הוא הדבר כשלעצמו הקנטיאני, המהות היחידה העומדת בבסיס כל האובייקטים והתופעות בעולם. קאנט האמין שהמרחב והזמן הם רק צורות ההסתכלות שלנו שבאמצעותן עלינו לתפוס את עולם התופעות, וגורמים אלו (כנראה) שלא חלים על הדבר כשלעצמו. שופנהאואר הצביע על כך שאפשר לשפוט ולהבחין בין אובייקטים רק בזמן ובמרחב, ולכן הדבר כשלעצמו חייב להיות אחד. כל הדברים הקיימים, כולל בני אדם, חייבים להיות חלק מהאחדות היסודית הזו. הביטוי של הרצון הבודד בריבוי האובייקטים שאנו חווים הוא "האובייקטיבציה של הרצון". ריבוי קיים והפך אפשרי רק דרך הזמן והמרחב, ולכן שופנהאואר מתייחס אליהם כאל עקרון ההתפרטות,principium individualis (אנ'). הרצון, כדבר כשלעצמו, מצוי מחוץ לעקרון הטעם המספיק (על כל צורותיו) ולכן הוא חסר בסיס (אם כי כל אחת מתופעות הרצון כפופה לעיקרון זה). הרצון, שאינו כפוף ל"עקרון ההתפרטות", משוחרר מכל ריבוי.
כל התופעות מגלמות שאיפה מהותית: חשמל וכוח משיכה, למשל, מתוארים ככוחות, ואלו עבור שופנהאואר אובייקטיפיקציה של הרצון. באותו האופן גם יכולת ההכרה האנושית, כפופה לדרישות הרצון.
ואולם, כל מה שרצוני בהכרח מוביל לסבל. שופנהאואר מציג תמונה פסימית לפי כרצונות אינם ממומשים הם כואבים, והנאה היא רק התחושה הנחווית ברגע שמסירים כאב כזה. עם זאת, רוב הרצונות לעולם אינם מתגשמים, ואלו שמתגשמים מוחלפים באופן מיידי ברצונות קשים יותר למימוש.
כרך 1 > אתיקה (ספר IV)

בספר הרביעי, שופנהאואר חוזר להתייחס לעולם כרצון. הוא טוען בספר זה להציג תיאור גרידא של התנהגות אתית אנושית, שבו הוא מזהה שני סוגים של התנהגות: האחת, חיוב ה"רצון לחיים" (Wille zum Leben) והשנייה דחייתו. אלו מהוות את המהות של כל אינדיבידואל. שופנהאואר הבהיר לאחר מכן את הפילוסופיה האתית שלו בשני מאמריו: "על חופש הרצון" (1839) ו"על בסיס המוסר" (1840).
לפי שופנהאואר, הרצון בקונפליקט עם עצמו בשל האגואיזם שכל אדם וחיה ניחנים בו. חמלה נובעת מחריגה מהאגואיזם, כשחודרת התפיסה האשלייתית של האינדיבידואליות, ניתן לחוש אמפתיה ולהזדהות עם סבלו של אחר. החמלה יכולה לרמוז לאפשרות של הליכה מעבר לתשוקה ולרצון. שופנהאואר מכחיש מכל וכל את קיומו של "חופש הרצון" במובן המקובל, ורק שולל כיצד ניתן לאשר או לשלול את הרצון, אך אינו נתון לשינוי, והוא משמש כשורש השרשרת של הדטרמיניזם הסיבתי.
שופנהאואר דן בהרחבה בהתאבדות, ומציין שהיא לא ממש שוללת את הרצון או כל חלק ממנה בשום צורה מהותית, שכן המוות הוא רק הסוף של תופעה מסוימת אחת של הרצון, שלאחר מכן מסודרת מחדש.
הסגפנות, נתפסת כהכחשה האולטימטיבית של הרצון, כפי שנהוגה על ידי נזירים המזרח, ומאפשרת להחליש לאט את הרצון האינדיבידואלי באופן שהוא הרבה יותר משמעותי מהתאבדות אלימה, שהיא למעשה, במובן מסוים, חיוב של רצון.
העיסוק בסגפנות הוביל את שופנהאור להעריך את הבודהיזם, הודנטה, והינדואיזם, כמו גם כמה מסדרי נזיריים ומנהגי סגפנות בכנסייה הקתולית. הוא הביע בוז כלפי הנצרות הפרוטסטנטיות, היהדות והאסלאם, שאותם ראה כאופטימיים, נטולי מטפיזיקה ואכזריים כלפי בעלי חיים שאינם אנושיים.
לטענת שופנהאואר, האמת העמוקה היא שבמקרים של אישור יתר של הרצון, כשאינדיבידואל אחד מפעיל את רצונו לא רק להגשמתו, אלא לשם שליטה פסולה של אחרים - הוא אינו מודע להיותו לאדם שהוא פוגע בו. כך למעשה הרצון פוגע בעצמו כל הזמן, והצדק נעשה ברגע ביצוע הפשע, שכן אותו אינדיבידואל מטפיזי הוא גם המבצע וגם הקורבן.
לפי שופנהאואר, שלילת הרצון לחיים היא הדרך לגאולה מסבל. הישועה יכולה לנבוע רק מההכרה שהאינדיבידואליות היא לא יותר מאשליה. את העולם כשלעצמו לא ניתן לחלק ליחידות בדידות אינדיבידואליות. האדם שהפנים תובנה זאת 'שולל' את רצונו ובכך משתחרר מכאבי הקיום הנובעים מהשאיפה הבלתי פוסקת של הרצון. כשהרצון נשלל, החכם הופך לשום דבר, מבלי למות בפועל. כשהרצון נעלם, גם הרצון וגם העולם הופכים לשום דבר. לדידו, עבור מי שהשיג את מצב חוסר-הרצון, העולם כרצון נחשף בתור הכלום. אחיזתו עלינו כמציאות לכאורה מתבטלת, כך שהיא עומדת כעת בפנינו כדבר מלבד חלום רע שממנו אנחנו מתעוררים.
שופנהאואר מסיים את הספר הרביעי באמירה הבאה:
עברו מי שבתוכם הרצון התהפך והתכחש לעצמו, העולם האמיתי הזה שלנו, על כל שמשותיו ושבילי החלב שלו, הוא - כלום.
המקור בגרמנית
...ist Denen, in welchen der Wille sich gewendet und verneint hat, diese unsere so sehr reale Welt mit allen ihren Sonnen und Milchstraßen – Nichts
בהערת שוליים, שופנהאואר משייך את ה'כלום' הזה למושג "פראז'נה פרמיטה" של המהאיאנה, כנקודה שבה הסובייקט והאובייקט אינם קיימים עוד.
כרך 1 > ביקורת על הפילוסופיה הקאנטיאנית (נספח)

בסוף ספר 4, שופנהאואר צירף דיון מעמיק ביתרונותיה וחסרונותיה של הפילוסופיה של קאנט. ביקורתו של שופנהאואר נפתחת בציטוט הבא מתוך וולטייר מ"עידן לואי ה-14": " C'est le privilège du vrai génie, et surtout du génie qui ouvre une carrière, de faire impunément de grandes fautes ("זו הפריבילגיה של גאונות אמיתית, ובעיקר הגאון שפותח דרך חדשה, לעשות טעויות גדולות ללא עונש.")
שופנהאואר טוען שהכשרון הגדול ביותר של קאנט היה ההבחנה בין התופעה [Erscheinung] והדבר כשלעצמו [Ding an sich], מה שמוכיח שהתודעה תמיד עומדת בינינו לבין הדברים, ולפיכך איננו יכולים לדעת את הדברים כפי שהם מחוץ לתודעתנו. בין הפגמים של קאנט, טוען שופנהאואר, הוא האופן הבלתי נסבל שבו בחר קאנט להציג את הדבר כשלעצמו ב"ביקורת התבונה הטהורה". שופנהאואר טען שקאנט לא הצליח להבחין בין הכרה אינטואיטיבית ומופשטת - כלומר ייצוגים אינטואיטיביים - מה שהוליד בלבולים ושגיאות חמורות. בביקורת על העדפתו של קאנט לסדר את המערכת הפילוסופית שלו על פי סימטריה ארכיטקטונית אלגנטית, שופנהאואר מתאר בשלב מסוים את שתים עשרה הקטגוריות של קאנט כמיטה פרוקרוסטית איומה שאליה הוא כופה באלימות את כל מה שבעולם ואת כל מה שקורה בבני אדם.
כרך 2

הכרך השני כלל מספר חיבורים המרחיבים את הנושאים שנסקרו בראשון. החשובים ביותר הם הרהוריו על המוות והתיאוריה שלו על מיניות, שראתה בו ביטוי של הרצון השלם המוודא שהוא יחיה ומונע מבני האדם את שכלם ושפיותם בגעגועיהם ליקיריהם.
נקודה שהתיישנה רע היא תורת הגנטיקה שלו. הוא טען שבני אדם יורשים את רצונם, ובכך את אופיים, מאבותיהם, אבל את האינטלקט שלהם מאמהותיהם והוא מספק דוגמאות מביוגרפיות של דמויות גדולות כדי להמחיש את התיאוריה הזו. הכרך השני מכיל גם התקפות על פילוסופים בני זמננו, בעיקר אידיאליסטים גרמניים כמו פיכטה, שלינג ויריבו הגל.
השפעה

הספר נתקל בשתיקה ציבורית בעשורים הראשונים לפרסומו. יוצאי דופן היו יוהאן וולפגנג פון גתה וז'אן פול (אנ'). כלתו של גתה, אוטילי פון גתה, סיפרה שגתה התחיל לקרוא את ספרו של שופנהאואר בלהט כפי שהיא מעולם לא ראתה בו. גתה אמר לכלתו שעכשיו יש לו עונג במשך שנה שלמה, כי הוא יקרא אותו לגמרי, בניגוד למנהגו לדגום דפים. השפעתו של שופנהאואר ניכרת בספר השיחות עם גתה Gespräche mit Goethe (אנ'). ז'אן פול שיבח את הספר כ"יצירה פילוסופית גאונית נועזת, רבת פנים ומלאת כושר המצאה ועומק", והעיר ביחס לשופנהאואר ש"שבחו של איש גאון אחד משפר לחלוטין את מה שההמון חסר המחשבה זנח".[דרוש מקור]
ההתעלמות הציבורית הגיעה לקיצה בשנים האחרונות לחייו של שופנהאואר, ובעקבות ההתעניינות החדשה בספר הוא הפך לפילוסוף המשפיע ביותר בגרמניה עד למלחמת העולם הראשונה. ההתעניינות החדשה בשופנהאואר ובספר זה בפרט, הולידה בשנות ה-60 של המאה ה-19 את "מחלוקת הפסימיזם", שנסבה סביב שאלת משמעות החיים וערך הקיום. הפילוסופים פרידריך ניטשה ופיליפ מיינלנדר שלקחו חלק במחלוקת, תיארו שניהם את גילוי הספר כהתגלות. ניטשה העיר, "אני שייך לאותם הקוראים של שופנהאואר שיודעים היטב, לאחר שיהפכו את העמוד הראשון, שהם יקראו את כל האחרים, ויקשיבו לכל מילה שהוא אמר". הספר השפיע רבות על יוליוס באהנסן שדן אודותיו עם שופנהאואר באופן אישי.
דיוניו של שופנהאואר בשפה ובאתיקה בספר זה השפיע רבות על לודוויג ויטגנשטיין.
השפעתו של שופנהאואר חרגה מעולום הפילוסופיה. אמנים רבים נמשכו לעבודה זו, בין היתר תרמה לכרך העובדה כי כרבע מהיצירה עוסקת באסתטיקה ובאמנות. יש לציין את ריכרד וגנר (שהצהיר שהושפע ממנו בכתיבת טריסטן ואיזולדה), ארנולד שנברג, גוסטב מאהלר, (שהתייחס לספר בתור "הכתיבה המעמיקה ביותר על מוזיקה שאי פעם פגש"), תומאס מאן, הרמן הסה, חורחה לואיס בורחס, לב טולסטוי, דייוויד הרברט לורנס וסמואל בקט.
ספרו של שופנהאואר השפיע גם על עולם המדע המודרני. צ'ארלס דרווין ציטט את הספר בספרו מוצא האדם. יש שקראו בו רעיונות שניתן למצוא בתורת האבולוציה, למשל, לפיהם היצר המיני הוא כלי של הטבע להבטיח את איכות הצאצאים. שופנהאואר טען בעד טרנספורמיזם בכך שהצביע על אחת העדויות החשובות והמוכרות ביותר לאמיתות תורת המוצא, ההומולוגיות במבנה הפנימי של כל החולייתנים. השקפותיו של שופנהאואר על עצמאותן של מערכות מופרדות במרחב, עקרון האדיבידוציה (principium individualis) השפיעו על איינשטיין, שכינה אותו גאון. שרדינגר שם את התווית שופנהאואריאנית על תיקיית ניירות בתיקיו "אוסף מחשבות על Principium individualis הפיזי".
תרגומים > עברית

העולם כרצון וכדימוי א תרגום: יוסף האובן (נבו), הוצאת י' גולן, 2004
העולם כרצון וכדימוי ב תרגום: יוסף האובן (נבו), הוצאת י' גולן, 2004 (מכיל את ההשלמות לארבעת החלקים של כרך א'
תרגומים > באנגלית

The World as Will and Representation : vol. 1, 1818–1819, vol. 2, 1844
Vol. 1 Dover edition 1966, ISBN 978-0-486-21761-1
Vol. 2 Dover edition 1966, ISBN 978-0-486-21762-8
Peter Smith Publisher hardcover set 1969, ISBN 978-0-8446-2885-1
לקריאות נוספות

Bryan Magee, The Philosophy of Schopenhauer, Oxford University Press, 1997 (reprint), ISBN 0-19-823722-7
Schopenhauer, Arthur. The World as Will and Representation. Dover. Volume I, ISBN 0-486-21761-2. Volume II, ISBN 0-486-21762-0
Susanne Möbuß, Schopenhauer für Anfänger: Die Welt als Wille und Vorstellung – eine Lese-Einführung (introduction in German to The World as Will and Representation), 1998.
פרס המוזיקה של MTV אירופה לאמן הטוב ביותר

| --- | --- |

טיילור סוויפט, הזוכה בפרס לשנים 2022–2024
 תקופת הפרס:  2007–הווה (כ־17 שנים)
להלן רשימה של הזוכים והמועמדים לפרס המוזיקה של MTV אירופה לאמן הטוב ביותר.
הערות שוליים

↑  Levine, Nick (1 בנובמבר 2007). "In full: MTV Europe Music Awards winners". דיגיטל ספיי. נבדק ב-19 באוקטובר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Here Are All the Winners from the 2017 MTV EMAs". נבדק ב-13 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "2018 MTV EMA WINNERS: SEE THE FULL LIST". MTV. נבדק ב-5 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "אריאנה גרנדה, BILLIE EILISH, LIL NAS X, AND MORE: THE 2019 EMA NOMINATIONS ARE HERE". MTV. נבדק ב-3 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "READY, SET, VOTE! THE 2020 MTV EMA NOMINEES ARE HERE!". MTV Networks Europe. 6 באוקטובר 2020. נבדק ב-6 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Max Pilley, Here are all the winners from the 2024 MTV EMAs, NME, ‏2024-11-10 (באנגלית בריטית)
| פרסי המוזיקה של MTV אירופה |
| --- | --- | --- |
| טקסים | 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 |  |
| קטגוריות מרכזיות | שיר • קליפ • שיתוף פעולה • אמן • מופע החדש • פופ • אלקטרוני • רוק • אלטרנטיבי • היפ הופ • לטיני • ‏R&B • מופע חי • מופע הפוש • מעריצים הגדולים ביותר • קיי פופ • וידאו קליפ למטרה טובה • הקליפ הארוך הטוב ביותר • מופע המטהוורס הטוב ביותר |  |
| קטגוריות אזוריות | אוסטרליה • אפריקה • בלגיה • ברזיל • קנדה • קריבי • צרפת • גרמניה • סין • הונגריה • הודו • ישראל • איטליה • יפן • קוריאה • אמריקה הלטינית – צפון • אמריקה הלטינית – מרכז • אמריקה הלטינית – דרום • הולנד • ניו זילנד • המדינות הנורדיות • פולין • פורטוגל • רוסיה • דרום מזרח אסיה • ספרד • שווייץ • בריטניה ואירלנד • ארצות הברית |  |
| קטגוריות עבר | אלבום • זמר • זמרת • מראה • עולמי • להקה • אייקון עולמי |  |
יששכר סיטקוב

אנשי השומר: יושבים (מימין לשמאל): מנדל פורטוגלי, מאיר ספקטור, מרדכי יגאל, יצחק נדב. עומדים (מימין לשמאל): יששכר סיטקוב, ישראל גלעדי ואליעזר פינקלשטיין
יששכר סיטקוב (דצמבר 1888, כ"ד בכסלו ה'תרמ"ט – 17 במרץ 1951) מחברי השומר והמפקדה הארצית של ההגנה, חבר התאחדות האיכרים ושליחה להבאת עליית סיטקוב.
ביוגרפיה

סיטקוב נולד באודסה להוריו, אריה סיטקוב ולאה לבית קרדונסקי. הוא קיבל חינוך מסורתי ובין השאר למד בחדר שיסד מנדלי מוכר ספרים. הוא היה חבר בפועלי ציון באודיסה והשתתף בהגנה היהודית שאורגנה על ידי זאב ז'בוטינסקי בעיר. בשנת 1908 עלה לארץ ישראל והלך לעבוד יחד עם יוסף חיים ברנר בחדרה עבור אגודת נטעים. לאחר זמן מה עבר לעין גנים, שם החל לעבוד בשמירה תחת אברהם שפירא. בסוף 1909 הצטרף לארגון השומר ועבר ליבנאל בה היה לראש השומר בגליל התחתון. משם עבר להיות ראש השומרים בחדרה ובראשון לציון. בשנת 1913 הוא נאסר על ידי הטורקים בעקבות מותו של ערבי שניסה לגנוב במושבה, בידי השומרים בראשון לציון. הוא שוחרר בהתערבותו של הקונסול הרוסי. בימי מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915 נאסר על ידי הטורקים יחד עם שאר ראשי השומר והוגלה לדמשק. לאחר שחרורו שהה בכפר סבא, בה חלה בטיפוס. לאחר המלחמה, בשנת 1919 נסע לרוסיה לשרת בצבא, אך לאחר מספר חודשים ערק מהשירות וברח דרך אודיסה ווינה לארץ ישראל.
הוא התיישב בראשון לציון ליד חותנו, סייע לחותנו בכרמיו וגידל דבורים. בשנת 1920 הוא עבד עבור המשרד לעבודות ציבוריות של אחדות העבודה בניהול הנחת מסילת הרכבת סרפנד-לוד. בשנת 1924 הוא עבור עבור חברת החשמל בהנחת קו עמודי החשמל מתל אביב לסרפנד.
ב-1925 הוא עסק ברכישת 72,000 דונם בסביבות באר שבע מידי הבידואים עבור יהושע חנקין והכשרת הישוב. בשנת 1926 עבר לרחובות בה נטע פרדס קטן וניהל את משקו של משה סמילנסקי.
משנת 1929 היה מפקד ההגנה באזור יהודה ובשנת 1932 צורף למפקדה הארצית של ההגנה מטעם הצבור האזרחי ו"התאחדות האכרים". משנת 1936 עבר לעבוד במשרה מלאה עבור ההגנה. באותה תקופה שימש גם כשומרו האישי של חיים ויצמן.
ב-1935 יצא לפולין, רומניה וצ'כוסלובקיה לבחור עובדי אדמה יהודים שיקבלו את 400 הסרטיפיקטים שהוקצו להתאחדות האיכרים. העולים בסרטיפקטים אלו נודע בעולי עליית סיטקוב.
סיטקוב נפטר מהתקף לב ב-17 במרץ 1951 ונקבר בבית קברות גני אסתר בראשון לציון.
משפחתו

יששכר נישא לחנה בת יחיאל ושרה טרכטנברג. חנה נולדה ב-1894 בראשון לציון ונפטרה ב-1977 ברחובות. לזוג נולדו שלושה ילדים (גדעון, אריה ושפרה) אולם גדעון ושפרה נפטרו בילדותם.
הנצחתו

עיריית רחובות קראה רחוב ברחובות על שמו של סיטקוב.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  דוד תדהר (עורך), "יששכר סיטקוב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2170
1 2 3 4 5  משה סמילנסקי, יששכר סיטקוב ז"ל, הארץ, 15 במאי 1951
↑  ארכיון המדינה, Sitkov Isahar of Rehovot - Application for a licence to carry a firearm - עמ' 10, באתר ארכיון המדינה
↑  יששכר סיטקוב איננו, הַבֹּקֶר, 19 במרץ 1951
↑  נפטר י. סיטקוב, מעריב, 18 במרץ 1951
↑  יששכר סיטקוב באתר GRAVEZ
↑  חנה סיטקוב ז"ל, מעריב, 4 בנובמבר 1976
שושלת פיאסט

| --- | --- |

 מדינה:  ממלכת פולין (1025–1385) 
 מייסד:  Piast the Wheelwright 
 תקופת השושלת:  המאה ה-9 לערך – 1675 
 ענפים:  Silesian Piasts, בפסקה זו 4 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
שושלת פיאסט (בפולנית: Piastowie) הייתה השושלת הראשונה ששלטה בפולין, מיסודה של פיאסט העגלן (פיאסט קולוג'יי) או פיאסט אוראץ', בן חושציסקו, החצי-אגדי. לפי האגדה בנו של פיאסט, שמוביט היה הנסיך הראשון של שבט פולאן. צאצאיו היו לסטק ושמומיסל. השליט הראשון משושלת זו שזהותו נחשבת ודאית מבחינה היסטורית היה הנסיך מיישקו הראשון (במאה ה-10). שושלת פיאסט שלטה בפולין מסביבות שנת 960 עד שנת 1370, שנת מותו של המלך קז'ימייז' הגדול. ענפים של שושלת זו המשיכו לשלוט בדוכסות מזוביה ובדוכסויות של שלזיה החל משנת 1370 ועד מותו של הנציג הפיאסטי האחרון בשלזיה בשנת 1675. בני פיאסט התחתנו עם בני שושלות ומשפחות אצולה רבות ברחבי אירופה והחזיקו תארים רבים, אחדים מהם במסגרת האימפריה הרומית הקדושה.
מקור השם

הדוכסים והמלכים הראשונים של פולין החשיבו את עצמם צאצאים של דמות חצי אגדית בשם פיאסט קולוג'יי, שהוזכרה לראשונה ב"כרוניקות ומעשי הדוכסים והנסיכים הפולנים" (Cronicae et gesta ducum sive principum Polonorum) שנכתבה ב-1113 על ידי גאלוס אנונימוס. אולם, במונח "שושלת פיאסט" השתמש לראשונה במאה ה-17 ההיסטוריון הפולני אדם נרושביץ'.
היסטוריה

ייתכן כי הנציג הראשון של משפחת פיאסט היה בן שבט פולאן, ששהה בסביבות שנת 940 בפולין גדול במצודת גייצי. כעבור זמן קצר בני פיאסט עברו לגור בגנייזנו, שם התנהלה חצרו של הנסיך מיישקו הראשון אחרי שנת 960. לפרק זמן מסוים שלטה שושלת פיאסט על אזורי פומרניה, בוהמיה, ולוזציה, וכן ברותניה או אוקראינה הטרנסקרפטית של ימינו (זקרפטיה) והאזור ספיש (ספש בהונגרית) או ציפס הנמצא בימינו בסלובקיה. השליטים הראשונים נשאו את התואר דוכס או מלך.
המונרכיה הפולנית נאלצה להתמודד במערב עם מדיניות ההתפשטות של האימפריה הרומית הקדושה בעלת הלאום הגרמני. מלכים כדוגמת מיישקו הראשון, קז'ימייז' הראשון וולדיסלב הראשון, ניסו להגן על הממלכתם על ידי הסכמים, קבלת חסות ונישואים פוליטיים עם בני השושלת האוטונית והשושלת הסאלית. מדרום וממזרח עמדו מול הממלכה הפולנית שכנים בעלי עוצמה כמו שושלת פשמיסל הבוהמית, בית ארפאד ההונגרי והענף ההונגרי של בית אנז'ו ומאוחר יותר מדינת מסדר האבירים הטבטוני והדוכסות הגדולה של ליטא.
מעמד הפיאסטים נחלש זמנית בצורה ניכרת אחרי צוואתו של בולסלאב השלישי, עקום הפה. למשך 150 שנה התפצלה הממלכה לכמה דוכסויות, בעוד הדוכסים הפיאסטים נאבקו על כס מלכותם בקרקוב, בירת פולין קטן. דוכסים רבים כגון מיישקו השלישי הזקן, ולדיסלב השלישי או לשק הראשון הלבן הוכתרו, והודחו זמן קצר לאחר מכן. הענף הוותיק של הפיאסטים השלזיים, צאצאים של הבן הבכור של בולסלב השלישי, ולדיסלב השני הגולה עברו תהליכים נפרדים והחל מן המאה ה-14 היו בני חסות של הכתר הבוהמי.
אחרי דעיכת הענף המלכותי הפולני והענף הפיאסטי הצעיר בשנת 1370, כתר פולין עבר לידי מלך מבית אנז'ו, לודוויק או לאיוש הראשון, מלך הונגריה, בנה של אליזבטה מפולין, אחותו של המלך קזימיר הגדול. הענף המזובי של הפיאסטים כבה עם מות הדוכס יאנוש השלישי בשנת 1526. השליט הפיאסטי האחרון היה גאורג וילהלם, דוכס ליגניץ, שנפטר בשנת 1675. דודו, אוגוסט מלגניצה, הפיאסט הזכר האחרון, נפטר בשנת 1679.
הצאצאית החוקית האחרונה, הדוכסית קרולינה מלגניצה-בריג, נפטרה בשנת 1707 ונקברה במנזר טז'בניצה. 
עם זאת משפחות רבות, כמו למשל צאצאים לא חוקיים של דוכס שלזיה, אדם ונצסלאוס מציישין (1617–1574) ראו עצמם מיוחסים לשושלת פיאסט.
הסמל

בסביבות שנת 1295 פשמישל השני השתמש בסמל עם עיט לבן.
BMW

| --- | --- |
לוגו חברת BMW

 נתונים כלליים
 סוג:  רשת חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בפרנקפורט (BMW)  הבורסה לניירות ערך בפרנקפורט (BMW3) 
 מייסדים:  קארל ראפ
 תקופת הפעילות:  7 במרץ 1916 – הווה (108 שנים) 
 חברות בנות:  לנד רובר  רולס-רויס גרמניה  BMW South Africa  מיני (מכונית)  BMW-Flugmotorenbau  BMW i  רולס-רויס  BMW Group Classic  ב.מ.וו M  BMW Group Plant Dingolfing  Alpina 
 מיקום המטה:  מינכן 
 משרד ראשי:  גרמניהמינכן, גרמניה
 ענפי תעשייה:  ייצור כלי רכב, aeronautical engineering, תעשיית הרכב, activities of holding companies 
 מוצרים עיקריים:  כלי רכב: מכוניות ואופנועים
 הכנסות:  142.61 מיליארד אירו (2022)
 רווח תפעולי:  19.62 מיליארד אירו (2022)
 רווח:  17.94 מיליארד אירו (2022)
 הון עצמי:  91.29 מיליארד אירו (2022)
 סך המאזן:  246.93 מיליארד אירו (2022)
 יו"ר:  Norbert Reithofer 
 מנכ"ל:  אוליבר ציפסה
 עובדים:  149,475 (אוקטובר 2023)
  
 www.bmw.com
 
דגם "328", משנת 1938
משרד החברה הראשי במינכן שבגרמניה
ב.מ.וו סדרה 6
דגם ה-K1200S, מודל 2005
נלסון פיקה בב.מ.וו. M1 פרו-קאר במהלך מרוץ מכוניות בגרמניה ב-1980
מכונית הפורמולה 1 של קבוצת ב.מ.וו-סאובר
דגם התצוגה H2R IAA
דגם הקונספט ב.מ.וו X-Coupe
BMW (ראשי תיבות של Bayerische Motoren Werke                ‏האזנהקובץ:De-Bayerische Motoren Werke Aktiengesellschaft.ogg‏Ⓘ‏- "מפעל מנועים בווארי" בגרמנית) היא יצרנית מכוניות יוקרה ואופנועים גרמנית. החברה הוקמה במקור בשנת 1916 כיצרנית מנועי מטוסים, אך בהמשך התרחבה גם לתחום הרכב. החברה שולטת ביצרניות הרכב הבריטיות מיני ורולס-רויס.
היסטוריה > השנים הראשונות

בשנת 1913 הקים קארל ראפ מפעל לייצור מנועי מטוסים בשם Rapp Motorenwerke. המפעל מוקם בעיר מינכן שבגרמניה, זאת בשל קרבת המקום למפעל ייצור מטוסים שפעל באזור. פעילות החברה התרחבה במהירות כתוצאה מהזמנות צבא גרמניה במלחמת העולם הראשונה אם כי מנועיה, שתוכננו על ידי ראפ, סבלו מבעיות התאמה למטוסים צבאיים והסכמי הייצור עם הצבא לא חודשו. ב-1916 עסק המהנדס האוסטרי פרנץ פופ בחיפוש אחר חברה שתייצר עבור צבא אוסטריה-הונגריה מנועים מתכנון אוסטרי. פופ מצא את מפעלו של ראפ כמתאים ושכנע אותו ואת השלטונות האוסטריים להתחיל בייצור. כחלק מהעסקה אולץ ראפ להכניס שותפים לחברה, ופופ הפך לדמות דומיננטית בהנהלת המפעל.
פופ דאג לגייס לחברה את מקס פריץ, מהנדס אוסטרי צעיר, אשר עבד קודם לכן עבור מפעל מטוסים באוסטריה. כישרונו של פריץ הוביל בתוך כשנה לייצור מנוע שהתבסס על תכנונו של ראפ, אך פתר את בעיות ההתאמה למטוסים, ואף הפך בהמשך למנוע ששבר שיאי גובה טיסה. הדומיננטיות של פופ והעובדה שמנועי החברה התבססו מאותה עת על תכנוניו של פריץ, הובילו לעזיבתו של ראפ בשנת 1917. עם עזיבתו שונה שם החברה ל-BMW (ב.מ.וו), וכך קרויה החברה עד היום. כיום נוהגת החברה לקבוע את שנת יסודה ב-1916, אך זו היא שנת היסוד של חברה בווארית גדולה בשם BFW שעסקה בייצור מטוסים. BFW הוקמה על ידי חברת מאן הגרמנית, על בסיס מפעלו של גוסטב אוטו, בנו של ניקולאוס אוטו, ממציא מנוע ארבע הפעימות. ב.מ.וו הייתה בקשרים עסקיים עם BFW במהלך המלחמה, אך כאשר תמה המלחמה ושעסקיה של BFW קרסו, יזם פרנץ פופ ב-1922 את מיזוגה של ב.מ.וו לתוך BFW תוך שהוא מנצל את נכסיה ועובדיה של החברה, בעוד השם ב.מ.וו ממשיך לייצג גם את החברה הממוזגת.
חוזה ורסאי, שנחתם בשנת 1919 אחרי תבוסתה של גרמניה, אסר עליה לייצר מטוסים. מפעלי המטוסים נסגרו, ומפעל ב.מ.וו החל לייצר מעצורים לרכבות. באותה שנה החלה החברה לתכנן מנוע אופנוע ששימש אופנוע בשם 'ויקטוריה' שיוצר על ידי חברה גרמנית אחרת.
בשנת 1923 בנתה החברה את האופנוע הראשון שלה. היה זה דגם בשם R32 שהשתמש במנוע דו צילינדרי בנפח 500 סמ"ק ובתצורת 180 מעלות המכונה 'בוקסר'. תצורת מנוע זו ליוותה את החברה עוד שנים רבות עד ימינו כשב.מ.וו היא היחידה שמייצרת אופנועים בעלי מנוע בתצורה זו. שמות דגמי הבוקסר מתחילים תמיד באות R, אך המינוח בוקסר הפך לשמם השני. חידוש נוסף באופנוע היה השימוש בגל הינע במקום שרשרת. גם מאפיין זה נשמר באופנועי ה-R עד לימינו.
בשנת 1928 החלה החברה לייצר מכונית קטנה, בשם 3/15. הייתה זאת אוסטין שבע, מכונית בריטית, שיוצרה ברישיון בגרמניה. בשנים הבאות החלה החברה לייצר מכוניות מקוריות, שנחשבו מתקדמות ומהירות מאוד לתקופתן. ביניהן היו ה-327 (סלון) וה-328 (רודסטר), ולשתיהן היה מנוע בנפח 2 ליטר.
בשנת 1935 הציגה החברה חידוש בתחום מיתלי האופנועים. דגמי ה-R12 וה-R17 צוידו לראשונה במזלג טלסקופי על בסיס הידראולי. חידוש זה שיפר את אחיזת הכביש של האופנוע והגביר באופן משמעותי את בטיחותו. עד היום, רוב דגמי האופנועים בעולם עושים שימוש בטכנולוגיה זו. באותה שנה מכרה החברה למעלה מ-10,000 אופנועים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

חברת ב.מ.וו הייתה ספק עיקרי של מנועי מטוסים ואופנועים לצבא הגרמני. מעל 30 אלף מנועי מטוסים חזקים (דגם 801) יוצרו עד שנת 1945. החברה עסקה גם בפיתוח מנועי סילון, ובפיתוח טילים לשימוש צבאי. החברה סיפקה ליחידות ממונעות של הצבא הגרמני במהלך המלחמה אופנועים מדגמי R75 ו-R12. לעיתים קרובות נעשה שימוש באופנועים אלו עם סירת צד.
החברה הודתה שהעסיקה במהלך המלחמה בין 25 ל-30 אלף עובדי כפייה, שהיו אסירים במחנות ריכוז (בעיקר בדכאו) ובמחנות שבויים.
לקראת סוף המלחמה, הופצצו מפעלי החברה בצורה מסיבית. המפעלים המזרחיים (במזרח גרמניה) נכבשו על ידי הצבא האדום, והמפעל במינכן נהרס כמעט לחלוטין.