stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דגל יחידה
דגלי יחידות לפי מדינה > ישראל

בצבא הגנה לישראל בדומה לצבאות אחרים בעולם, ישנו דגל לכל זרוע וחיל כאשר בראשם דגל ראש המטה הכללי של צה"ל, דגל משרד הביטחון ודגל צה"ל. דגלי הזרועות כוללים את דגל חיל האוויר, דגל חיל הים ודגל משמר הגבול. בנוסף לאלו, ישנם גם דגלי חילות בהם חיל הרגלים, חיל השריון, חיל התותחנים, חיל האיסוף הקרבי, חיל הרפואה, חיל השלישות וחילות נוספים. בחיל הרגלים הישראלי אף נהוג דגל ייחודי לכל חטיבה; גולני, צנחנים, הנח"ל, כפיר וגבעתי. דגלי החילות וחטיבות חיל הרגלים מורכבים בדרך כלל משני צבעים המופרדים אחד מהשני בזווית אלכסונית אשר יורדת משמאל לימין.
בנוסף לדגלים הרשמיים, רוב היחידות הקטנות יותר לרוב בגודל גדוד ומעלה אך לעיתים גם קטנות יותר, מאמצות לעצמם דגלי יחידה אשר מונפים בשטח היחידה או באירועים מיוחדים. דגלים אלו הם לרוב סמל היחידה על דגלי בד בצבעים שונים או בעלי רקע של צבעי החיל או החטיבה, כך לדוגמה, פלוגה בחטיבת גולני יכולה לאמץ לעצמה דגל לא רשמי שמורכב מסמל הפלוגה במרכזו של דגל חטיבת גולני, לחלופין גדוד שריון מסוים יעטר את דרכי הבסיס שלו בדגלים בצבעים שונים כאשר במרכזם סמל הגדוד.
בשונה מצבאות אחרים, בצה"ל מעולם לא הייתה מסורת של נשיאת דגלי יחידות בשדה הקרב (משום גילו הצעיר), כמו גם שליחידות הלוחמות אין דגלים רשמיים המייחדים אותם (למעט כאמור חטיבות חיל הרגלים). עם זאת, לעיתים בשעת קרב או פעילות מבצעית, כלי רכב קרביים או רק"מים כגון טנקים, עשויים לתלות את דגל החיל או במקרים נדירים יותר את דגל היחידה, על הרכב. כך לדוגמה, טנקים עשויים לשאת את דגל חיל השריון או אף את דגל הגדוד בראש האנטנה, לחלופין יחידות הנדסה עשויים לצאת לפעילות מבצעית כאשר דגל החיל מעטר את דחפורי הדי-9. מנהגים אלו לרוב אינם מקובלים, אך נפוצים במידה מסוימת כחלק 'מגאוות היחידה' של חיילי היחידות.
דגלי יחידות לפי מדינה > צרפת > התקופה הנפוליאונית

בדומה למדינות אירופה אחרות, מקורות דגלי היחידות כמו גם דגלי הלאום הגיעו מצבאות ימי הביניים. עד לסוף המאה ה-18 דגלי היחידות עוצבו באופן דומה לצבאות ימי הביניים עם צלב סימטרי המחלק את הדגל לארבעה קנטונים, כאשר עם תחילת המהפכה הצרפתית הוכנסו ליחידות הצבא דגלים שהתבססו על עיצוב דגל הטריקולור (אדום, לבן וכחול). הדגלים בעיצובם החדש ניתנו באופן עקרוני לגדודים השונים בכל רגימנט ולפלוגות פרשים, כאשר דגלי חיל רגלים היו בגודל 80X80 ס"מ, דגלי פרשים בגודל 60X60 ס"מ. דרגונים ויחידות ארטילריית פרשים השתמשו בגידאון (דגל בעל זנב סנונית) בגודל 60X70 ס"מ. הדגלים עוצבו עם צרות יהלום בצבא לבן במרכז המחלקת את הדגל לארבעה משולשים בפינות, בפינה השמאלית העליונה והימנית תחתונה המשולשים נצבעו כחול, בעוד שבפינה השמאלית תחתונה וימנית עליונה המשולשים נצבעו אדום, בכך הכילו דגלי היחידות את צבעי הרפובליקה החדשה.
ההבדלים בעיצוב הדגל בין היחידות השונות היו בעיקר בקישוטים שעיטרו אותו אשר השתנו בין סוגי היחידות השונות. שם ומספר היחידה נכתבו בצד הקדמי של הדגל במרכז היהלום מבלי שיהיה סמל המייחד את היחידה (כמו בהרבה צבאות אחרים). לרוב בתוך ארבעת המשולשים בפינות הדגל הופיע מספר היחידה כשהוא מעוטר בזר דפנה.
העיט האימפריאלי

דגלי היחידות בצרפת הנפוליאונית היו הרבה פחות מרשימים ויחודיים משום שבראש כל דגל יחידה הוצב פסלון של עיט מוזהב, דגל היחידה הצרפתי כונה לרוב 'העיט' גם בפי הבריטים. המסורת והחשיבות שסבבו סביב דגלי היחידות בתקופה זו בקרב צבאות אירופה, הופנו בצרפת כלפי העיט, כאשר הדגלים עצמם היו פשוטים הרבה יותר וזהים בין היחידות השונות.
הרעיון להציב פסלון של עיט בראש דגלי יחידות צרפת הוחלט על ידי נפוליאון עצמו בשנת 1804, יחד עם הכנסת הדגלים החדשים לצבא. הפסלון עוצב בקווים מקבילים לעיט הרומאי שהיה אף הוא נהוג בראשי דגלי הלגיון. הפסלון הורכב ממספר חלקי ברונזה, הוא שקל כ-1,850 גרם, גובהו היה 308–310 מ"מ ורוחבו המקסימלי היה 255 מ"מ.
דגלי יחידות לפי מדינה > צרפת > צרפת כיום

רגימנטים אשר נחשבים באופן מסורתי רגליים (חיל רגלים, הנדסה, נחתים רגליים, צנחנים, לגיון הזרים וכדומה) נושאים דגל יחידה שמכונה 'דגל' (drapeaux). מצד שני, רגימנטים אשר נחשבים באופן מסורתי לרכובים (הזרוע הרכובה המשוריינת, דרגונים מוצנחים, הוסרים מוצנחים, חיל תותחנים וכדומה) נושאים דגלי יחידה שמכונה 'סטנדרט' (standards) בדומה למסורת הרווחת.
דגלי היחידה עוצבו עם צבעי הטריקולור על גבי דגל בצורת ריבוע בגודל 90X90 ס"מ (הסטנדרט בגודל 64X64 ס"מ). הדגל הוצב על סטְייב באורך 2.11 מטרים (בסטנדרט האורך היה מעט קצר יותר) אשר עוטר בראשו בפִינִייַל בצורת ראש חנית עם האותיות 'RF' לציון הרפובליקה הצרפתית, כאשר מהצד השני צוין שם או מספר היחידה. מהפינייל נתלה קרוֶוט באורך 90 ס"מ ורוחב 24 ס"מ עשוי בד בצבעי הטריקולור המעוטר בציצית מוזהבת. על הקרווט מתואר שם היחידה או מספרה המתוחמים בתוך זר דפנה מוזהב. הקרווט משמש גם לתליה של אותות ועיטורים צרפתיים להם זכתה היחידה.
בנוסף לצרפת, מדינות רבות אחרות הושפעו מצרפת וכיום חולקות הרבה מהמסורת הצרפתית, ביניהם מספר מדינות אירופה כמו בלגיה ורומניה ומדינות שבעבר היו קולוניות צרפתיות כגון מספר מדינות באפריקה. מדינות אלו מושפעות מהמסורת הצבאית הצרפתית מה שניכר בסוגי היחידות, מבנה הצבא, מדים וכדומה. בהתייחסות לסגנון דגלי היחידות, עיקר הדמיון עם העיצוב הצרפתי ניתן למצוא בעיקר במדינות אירופה שהושפעו מצרפת כמו בלגיה ורומניה.
בצד הקדמי (כאשר המוט לשמאל הדגל) נכתב: RÉPUBLIQUE FRANÇAISE (הרפובליקה הצרפתית) ומתחת שם היחידה. בארבעת הקנטונים מופיע מספר היחידה בתוך זר דפנה.
בצד האחורי נכתב HONNEUR (הכבוד), ET (ו..), PATRIE (המולדת) מילה מעל מילה ומתחת מתוארים תוארי הקרב של היחידה. גם בצד זה מופיעים מספרי היחידה בעיטור זר דפנה.
מסורת ומורשת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ראו גם

דגל צבאי
תואר קרב
טקס נשיאת הדגלים
לקריאה נוספת

Davis, L. Brian, Flags of the Third Reich 2: Waffen SS, London, UK, Osprey, 1994.
Katcher, Philip, Flags of the American Civil War, Vol 1-3, London, UK, Osprey, 1992-3.
Sumner, Ian, British Colours & Standards 1747-1881 (1): Cavalry, London, UK, Osprey, 2001.
Turnbull, Stephan, Samurai Heraldry, London, UK, Osprey, 2002.
Wise, Terence, Flags of the Napoleonic Wars, Vol 1-3, London, UK, Osprey, 1991-2.
הערות שוליים

↑  מתוך הגדרת 'סטנדרט' במילון אוקספורד Oxford Languages | The Home of Language Data, languages.oup.com (באנגלית בריטית).
↑  Davis, 1994, עמ' 3
↑  Sumner, 2001, עמ' 3
↑  צבעי הפייסינג (Facing), היו צבעים אשר ייחדו רגימנטים שונים ברוב צבאות אירופה. צבעים אלו היו צבעי הצווארון, השרוולים ותחתיות המעיל של המדים. כך לדוגמה, לרוב הרגימנטים של המשמר ורגימנטים מלכותיים לבשו מדים בעלי צבעי פייסינג בצבע כחול כהה.
↑  Wise, 1991, עמ' 3-5.
↑  סטייב (באנגלית: Stave) הוא המוט אשר עליו הוצב הדגל.
↑  פִינִייַל (Finial) ראש התורן או המוט אשר ניצב מעל הדגל ובעל עיצוב מעוטר כגון ראש חנית.
↑  קרווט (בצרפתית: cravate) פיסת בד קשורה בדרך כלל הכוונה לסוג של צעיף בד רחב, בהשאלה המונח מתייחס לרצועת בד קשורה סביב מוט הדגל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000054372 
גידאון של רגימנט הדרגונים הקלים ה-19 של הצבא הבריטי, 1899.
צבע המלך וצבע הרגימנט של רגימנט הרגלים ה-73, 1851.
דגלי יחידות של המשטרה הצבאית.
דגל הרגימנט השווייצרי ה-3 בשירות צרפת הנפוליאונית, עם העיט הנפוליאוני בראשו.
דגל הרגימנט ה-1, הנחתים הרגליים.
משחק ילדים

ערך זה עוסק בדבר אשר נועד לילדים. אם התכוונתם לזיכיון סרטי אימה, ראו .
ילדים משחקים במשחק הזיכרון
משחק ילדים קבוצתי במעגל
משחק ילדים באומנות – ציור של ילדים משחקים.
ילדים משחקים בסוסים, מתוך ספר הלימוד "חברי"
משחק ילדים הוא משחק שבדרך-כלל המשחקים בו הם ילדים. למשחק ילדים יש חוקים, אשר עוצבו במהלך שנים רבות והתפתחו באופן אבולוציוני.
במשחק ילדים יש לכל משתתף סיבה לבצע את תפקידו היטב. השילוב הכולל של ילדים בתפקידים שונים, המבצעים את תפקידיהם היטב, מביא לידי מנגנון משומן ומאוזן, אשר גורם סיפוק לילדים המשחקים בו, ובדרך אגב מפתח בהם כישורים מוטוריים, שכליים וחברתיים.
גבולות הגדרת משחק הילדים

כאשר ילד אחד או יותר עסוקים בפעילות הסובבת סביב חפצים מורכבים, החפצים תופסים את מרכז ההתרחשות.
עיסוק כזה, בצעצועים מורכבים, אינו משחק במובן החברתי של המילה, אף אם הוא יכול לפתח כישורים מוטוריים ושכליים, כישורי שיתוף פעולה ועבודה בצוות. צעצועים שהשימוש בהם אינו מהווה משחק הם למשל רכבת צעצוע, מלאכת יד, תצרף.
אביזרי משחק

משחק עשוי לכלול אביזרים.
חלקם אביזרי חובה – למשל כדור במשחקי כדור, סכין בכיבוש ארצות, או אבן במשחק חמש אבנים.
חלקם מהווים "מחזיקי מקום" בלבד: דרוש חפץ שיימצא במקום מסוים, אך חפץ זה לא חייב להיות חפץ בעל תכונות מוגדרות, למשל המטפחת במשחק יש לנו גולם במעגל: גם כובע או חולצה, פיסת נייר או צעצוע יכולים למלא את מקומה.
חלקם רק מסייעים ביד הדמיון, כמו במשחקי "נדמה לי".
אביזרי משחק > משחק ב"נדמה לי"

חפצים המשמשים במשחק ה"נדמה לי" מתפקדים כצעצועים, אף אם לא יוצרו כדי להיות צעצועים.
גם שבר רהיט, ענפים, כלי בישול וכלי מיטה משמשים בה במידה כצעצועים במשחק ה"נדמה לי".
המשחק ב"נדמה לי" הוא המשחק הקרוב ביותר למשחק בצעצועים קנויים, ואכן צעצועים קנויים משמשים בו לעיתים, גם אם לא בשימושם המקורי. הורים עשויים לגלות כי אף שמנעו מילדם צעצועים בדמות כלי נשק, הוא משתמש בצעצועים אחרים (למשל מקל מטאטא או בובה) ומעמיד פנים כי הם כלי נשק.
למשחק ב"נדמה לי" (או "נגיד ש...") אין חוקים מוגדרים, אף כי עשויה להתפתח דינמיקה חברתית במהלך המשחק בהם: מכיוון שחוקי המשחק אינם כתובים, המשחק המשותף ב"נדמה לי" מגדיר בסופו של דבר דמויות דומיננטיות יותר ופחות.
הדמויות הדומיננטיות יותר הן אלה המכתיבות את חוקי העולם הבדיוני. האם האבא בא לביקור עכשיו? האם הסבתא כועסת על האמא כי היא לא טיפלה בתינוק כראוי? האם השוטר הצליח לפגוע בגנבת כשירה לעברה, או שהיא התחמקה? לאמיתו של דבר, המשחק ב"נגיד ש.." הוא משחק בהגדרת חוקי המשחק – בתכנון מנגנונים. משחק מבוגרים קרוב למשחק זה הוא המשחק מאו.
משחק גולות הוא משחק שבו משתמשים הילדים בגולים העשויים מזכוכית צבעונית. המטרה של המשחק היא לפגוע על ידי קליעה מדויקת בגולים של היריב, כל פגיעה היא ניצחון ומאפשרת לקולע לקבל את הגולה של היריב.
משחק זה בדרך כלל מסווג כמשחק הנפוץ בקרב הבנים.
ביזור לעומת ריכוזיות

משחקי הילדים נחלקים למשחקים מבוזרים וריכוזיים. משחקים ריכוזיים הם משחקים בהם שחקן אחד שונה מהותית בתפקידו מיתר השחקנים. הוא מנהל את המשחק, ואינו נהנה כמו יתר השחקנים.
למשל, השחקן הקורא הוראות במשחק ים יבשה, או השחקן המכריז מספרים במשחק שקית.
זאת בניגוד למשל למשחקים מבוזרים בהם לכל השחקנים תפקיד שווה כדוגמת שבע בום או איש תלוי.
משחקי שכונה מאופיינים בביזור באופן טבעי. ילדים עשויים לקחת משחק ריכוזי, כדוגמת המלך אמר או ים יבשה,
ולשנות את חוקיו כך שיהיה מבוזר. שינוי חוקים כזה אפשרי בדרך כלל באמצעות הכנסת המושג של משחק חוזר:
הילדים משחקים במשחק הריכוזי מספר פעמים, כאשר עונשו של המפסיד (או זכותו של המנצח) לקחת את התפקיד המיוחד בסיבוב הבא של המשחק.
ביזורם של משחקי השכונה אינו עדות לכך שהם הוגנים או סימטריים.
משחקים אלה יפלו פעמים רבות לטובה את הילדים החזקים יותר, בכך שיקצינו את הפער המוטורי בין ילדים: ילדים שקופצים טוב יותר בחבל קפיצה, למשל, יזכו לזמן תרגול רב יותר, בעוד שילדים שהתחילו בפיגור קטן מבחינה מוטורית יישארו מאחור.
הדבר היחיד שביזורם של משחקי השכונה מעיד עליו הוא עמידותם והתהליך האבולוציוני שעברו. משחק שאינו יכול להימשך לאחר שאחד הילדים נקרא לעלות הביתה אינו משחק עמיד. השוו למשל למשחק הקופסה דיפלומטיה, אשר מחייב נוכחות של שבעה שחקנים בדיוק במהלך כל המשחק הממושך.
משחק התלוי בבחירה קשיחה של חלוקת תפקידים אף הוא אינו משחק עמיד, מכיוון שעל אף חוסר ההוגנות כתלות בנתוני ההתחלה המוטוריים של משחקי הילדים, הרי שהחוקים שווים לכל נפש.
בחוקי המשחק לא מצוין כי ילד מסוים חייב תמיד להיות התופס במשחק התופסת: הכרעת גורל משמשת לקבלת ההחלטה הראשונית. ילדים לא יסכימו לקבל על עצמם את דין הפור, אם משמעותו תהיה הוצאתם מן המשחק למשל כל אחר הצהריים.
עם זאת, שימוש בתפקיד שרות למשך פרק זמן קצר מהווה גזירה סבירה. לעיתים אף עשוי ילד מחונן מוטורית להתנדב לתפקיד הלא רצוי, תוך הפגנת ביטחון עצמי: ילד שרץ מהר יותר מכולם יודע כי ייחלץ מהר מתפקיד התופס. בהתנדבו לתפקיד הוא משיג מספר מטרות נוספות:
הוא משחק זמן קצר בתפקיד שבדרך כלל אינו משחק בו
הוא מאפשר לקבוצה לדלג מעל לשלב המייגע של קבלת ההחלטה מי יהיה תופס
הוא מביא לקבלת החלטה הוגנת במובן זה שהיא עקבית עם יתר ההחלטות במשחק: בהתעלם מהתנדבותו שלו, כל התופסים במשחק נבחרים על שום כישלונם האישי – היתפסותם במשחק. אף אחד לא ממורמר מכיוון ש"נתקע" כתופס רק בגלל תהליך קבלת החלטות.
ביזור לעומת ריכוזיות > העברת חוקים

חוקיהם של משחקים ריכוזיים מועברים לקבוצה בדרך כלל על ידי דמות סמכותית, כגון מורה להתעמלות או מדריכים בתנועת נוער. משחקים המגיעים למיסוד רשמי, מקבלים סט חוקים אשר ועדה סומכת עליו ידיה, וניתן לקרוא את החוקים בספר רשמי. משחקים כאלה, אף אם לא היו ריכוזיים מלכתחילה, הופכים ריכוזיים מכיוון שדרוש שופט אשר יקפיד על קיום כלליהם. במקרים קיצוניים, השופט מהווה חלק ממהלך המשחק, כאשר לא משנה מה באמת קרה, אלא מה השופט אמר שקרה. למשל, האם השופט החליט שנעברה עברה, או את ידו של מי הרים השופט לאות ניצחון.
חוקיהם של משחקי שכונה מתקדמים באופן טבעי מפה לאוזן. החברה בשכונה היא חברה מעורבת גילאים, ובאופן כמעט רציף מתווספים אליה שחקנים צעירים, בעוד שהבוגרים פורשים ממנה. רצף גילאים זה מאפשר קיומו של זיכרון קולקטיבי ארוך, אשר מכיל גם משחקי עבר שאינם באופנה. משחקים אלו שמורים בזכרונם של הבוגרים. משחקים מפעפעים גאוגרפית, על פי רוב כאשר אחד השחקנים שב ממקום מרוחק ומלמד את חבריו חוקים ומשחקים חדשים. נדיר כי שחקן ייסע למקום אחר וילמד את השחקנים שם את המשחקים שהביא ממקומו הוא, מכיוון שקביעת המשחק בו תשחק הקבוצה תלויה בהרגלי הקבוצה, באופנה הנוכחית ובמעמדו החברתי של מציע המשחק.
בחברה המודרנית בה משחקים הילדים עם חבריהם לשכונה זמן מועט, אם בכלל, ומתרכזים סביב חוגים ומשחקי מחשב, נוצר פער בהעברת מידע בנוגע לחוקי משחקי השכונה, אשר הולכים ונשכחים. כתגובה לכך קמים חוגים, קייטנות ויוזמות של הורים, במסגרתם מלמדים מבוגרים את הילדים את חוקיהם של משחקי שכונה. בכך מאריכים אפקטיבית המבוגרים את אורכו של הזיכרון הקבוצתי, ויוצרים באופן מלאכותי קבוצות אחידות-גיל המשחקות משחקי שכונה.
קבלת החלטות

במהלך משחקי ילדים עולה תכופות צורך בקבלת החלטות. לעיתים יש לבחור נציג שימלא תפקיד רצוי, כגון שבוי מדומה במשחק המחניים. לעיתים יש לבחור את מי שימלאו תפקידים רצויים פחות, כמו החמור במשחק חמור חדש, שוער בכדורגל וכיוצא בכך. קביעת התור, סדר המשחקים, אף הוא החלטה שיש לקבל, ואשר לעיתים מכתיבה את מהלך המשחק כולו.
לצורך קבלת החלטות כזו נעשה שימוש במשחקי מזל (כגון אבן נייר ומספריים, משלוש יוצא אחד, או זוג או פרט), במלחמת אגודלים או בשירי בחירה כגון אן דן דינו.
קבלת החלטות > משחקי מזל

החלטות נוספות שיש לקבל הן החלטות על חוקי המשחק. בדרך כלל מודעים הילדים למגוון מסוים של חוקים, ופותרים את הבעיה בטרם החל המשחק, על ידי קבלת החלטה באשר למערכת החוקים הנבחרת עבור אותו משחק. בעיות מתעוררות בדרך כלל כאשר ילדים מחברות שונות (למשל, ממקומות שונים) משחקים יחד, אך אינם מודעים לכך שחוקי המשחק המסתתרים מאחורי שם המשחק בו נקבו עשויים להיבדל לפי חברה. במקרים כאלה לא מקובל להיעזר בהגרלה או במשחק דמוי הגרלה, שהרי הילדים אינם מנסים לבצע בחירה אלא להוכיח כי הצדק איתם, ללא עוררין.
קבלת החלטות > מילות קוד

במצב זה קוראים הילדים לעזרתם סמכות חיצונית מלאכותית, המחזקת את ידם, על ידי שימוש במילת קוד מוסכמת המסיימת את הוויכוח. מילת קוד כזו אכן מסיימת את הוויכוח לעיתים קרובות, גם אם אין כל הילדים מכירים אותה מראש, וזאת בשל עצמת השכנוע המתלווה לקולו של ילד הנעזר בסמכות חיצונית שכזו.
מילות קוד לדוגמה הן: "סטופ כדור הארץ נגעתי באדום שמתי יד", "נגעתי בברזל", "נגעתי באדום", "(אחת שתיים שלוש) סטופ כדור הארץ" ו"נגעתי הלבן מפתח סגור". כל המילים מלוות בנגיעה במתכת או בחפץ אדום/לבן.
מילות קוד כאלה שימושיות גם לצורך הכרעה מהירה בשלב טרום המשחק, לצורך קבלת החלטות א-סימטריות (שמשתתף אחד מרוויח מהן יותר מן האחרים בבירור).
לדוגמה, על מנת להכריע מי יעמוד בשער יש הנוהגים לקרוא : "בין הראשונים!". בעקבות קריאה זו על שאר הנוכחים לקרוא גם כן "בין הראשונים!" במהירות האפשרית. האחרון לקרוא את הקריאה יעמוד בשער.
משחקי פגיעה בכדור

משחקי פגיעה בכדור הם משחקי ילדים המבוססים על העיקרון הבא: כדור משחק עובר בין השחקנים. כאשר שחקן אחד זורק את הכדור על שחקן אחר, יש שלוש תוצאות אפשריות:
השחקן השני תפס את הכדור. מאורע זה גורר התרחשות לטובת השחקן השני, או לרעת השחקן הראשון, או לטובת שחקנים הקשורים בשחקן הראשון בקשר שלילי (קשר של "שבי").
הכדור פגע ראשית כל ברצפה. בדרך כלל, אין התרחשות בעקבות מאורע זה.
הכדור פגע בשחקן השני, אך הוא לא תפס את הכדור. מאורע זה גורר התרחשות לטובת השחקן הראשון או לרעת השני, או לטובת שחקנים הקשורים בשחקן השני בקשר שלילי (קשר של "שבי").
משחקים אלו מסתיימים בדרך כלל כאשר כל השחקנים נפגעו. הם עשויים לשמש דרך לביטוי של אלימות כלפי ילדים בעלי מעמד חברתי נמוך.
משחקי ילדים אלימים

משחקי ילדים אלימים הם משחקי ילדים שכולם או רובם כרוכים בפגיעה גופנית הדדית או בפגיעה גופנית ביחיד – קורבן קבוע או מתחלף. הצורך בהיאבקות ובתחרות קיים אצל ילדים באופן טבעי, ומשחקים אלימים עשויים לנתב את הדחף להיאבקות גופנית לפסים מרוסנים, כמו במלחמת כריות. פגיעה במהלך מלחמת כריות היא בדרך כלל תאונה, ולא פגיעה מכוונת. גם במשחק ערימת ילדים לא חייב להיות ניסיון פגיעה מכוון: ניתן לשחק במשחק זה תוך הנאה ממגע, ולאו דווקא בתור תקיפה.
מצד שני, משחקים אלימים עשויים לפתוח פתח לאלימות טהורה, ואפילו להטפלות מאורגנת לשעיר לעזאזל. משחקים כאלה הם:
קרב תרנגולים
חימומי קיר – יחיד עומד מול הקיר. הקבוצה עומדת מולו במרחק של כחמישה מטרים וצריכה לפגוע בכדור בקרבן. מי שמפספס מתחלף עם הקורבן. משמש טכנית כסיום משחק עשרים ואחת.
פיצוצים, חימומים – המשתתפים רודפים זה אחרי זה עם כדור וזורקים אותו בכח זה על זה.
במשחקים אחרים, למשל עשרים ואחת, מהווה החלק של הפגיעה הגופנית רק חלק מרתיע, המדרבן את השחקנים שלא להכשל במשימתם, כמו המשחק מעגל כוח. עם זאת, גם במשחקים אלה עלול העונש, אשר אמור להיות סמלי, להפוך להתעללות ביחיד דחוי.
גם אינטראקציה גופנית פשוטה, אשר אינה מוגדרת כעונש אלא כחלק ממהלך המשחק, עלולה להפוך לכלי להתעללות ביחיד או ביחידים דחויים. במשחקי פגיעה בכדור (כדור פגיעה ודומיו) עלולה הפגיעה להפוך לקשה במכוון. גם משחקים בסגנון חמור חדש עלולים לגרום נזק, אף אם קשה יותר לכוון את התאונות במשחק זה.
בחברות מסוימות, גם משחקים תמימים עלולים לקבל נופך אלים. לכן נמצא גרסאות אלימות של משחקים שאין כל סיבה לשלב בהן אלימות:
קדאווה כגרסה אלימה של משחק התופסת. אם כי כאן לאלימות יש תפקיד במשחק – האיום באלימות מספק לשחקן שנמצא בתפקיד הבלתי רצוי ביותר מניע להתנהג לפי מסגרת החוקים. כל שחקן אחר משחק לפי החוקים פן ייענש ויהפוך לתופס, אך לתופס עצמו אין מה להפסיד.
צביטה מחזיר חזיר כגרסה אלימה של ג'ינקס.
גרסאות של חמור חדש ושל סוס ארוך.
ראו גם

רשימת משחקי ילדים
רשימת שעשועי ילדים
רשימת צעצועים
רשימת משחקי ילדים אלימים
הוראה מתקנת
מספרים
לקריאה נוספת

עדי יפת פוקס, משחקי הילדוּת שלנו, 2005.
יעקב וייס, ילדות נשכחת הווי ונוסטלגיה בסמטאות חיפה, 2001, עתיר הוצאה לאור בע"מ.
ילדים משחקים ב"גומי"
ילדים משחקים עם גלגלים בחצר קיבוץ גבעת השלושה
קטע מציורו של פיטר ברויגל האב "משחקי ילדים"
רובין סואנס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1947 (בן 77 בערך) נורת'האמפטונשייר, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 עיסוק:  שחקן, מחזאי
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון 
 פרופיל ב-IMDb
 
רובין סואנס (באנגלית: Robin Soans; נולד בשנת 1947) הוא שחקן ומחזאי אנגלי.
קריירה

סואנס מתמחה במחזות דוקומנטריים ומחזות verbatim. בין המחזות שכתב "Across the Divide"‏ (2007); "A State Affair"‏ (2000), על החיים של אנדריאה דאנבר באחוזת ברדפורד, בהפקת להקת התיאטרון Out of Joint;‏ "The Arab Israeli Cookbook" (תיאטרון גייט 2004); Talking to Terrorists (להקת התיאטרון Out of Joint ותיאטרון רויאל קורט); "Life After Scandal" (תיאטרון המפסטד); "Crouch, Touch, Pause, Engage" (להקת התיאטרון Out of Joint, התיאטרון הלאומי ויילס, תיאטרון ארקולה ותיאטרון שרמן). מחזות נוספים של סואנס הם "Bet Noir" (תיאטרון יאנג ויק 1986), "Sinners and Saints" (קרוידון ורהאוס) ו-"Will and Testament".
ב-2008 כתב סואנס את המחזה "Mixed Up North" עבור האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון, אודות קבוצת תיאטרון נוער שנוצר כאמצעי לאחד קהילות נפרדות גזעית בעיירה התעשייתית ברנלי שבלנקשייר. ב-2009 הועלתה ההצגה בהפקה מקצועית משותפת של להקת התיאטרון Out of Joint ושל תיאטרון בולטון אוקטגון.
כשחקן הופיע סואנס בתיאטרון המלכותי הלאומי, בתיאטרון רויאל קורט, עם הלהקה השייקספירית המלכותית ובתיאטרון שייקספיר גלוב. בקולנוע כיכב בסרטו של ביל דאגלס "Comrades" על אודות קדושי טולפאדל.
ב-2014 שיחק סואנס בתפקיד ארתור במחזה "Visitors" מאת ברני נוריס בתיאטרון ארקולה.
ב-2015 הוצג המחזה "Crouch, Touch, Pause, Engage", אודות שחקן הרוגבי גארת' תומאס וצעירים בברידג'נד, בסיבוב הופעות בבריטניה ובתיאטרון ארקולה.
הערות שוליים

↑  Rita, Sue and Bob Too by Andrea Dunbar / A State Affair by Robin Soans, Methuen Books, 2000, ISBN 0-413-75700-5
↑  Talking to Terrorists by Robin Soans, Oberon Books, 2005, ISBN 1-84002-562-X
↑  "Crouch, Touch, Pause, Engage". נבדק ב-21 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Visitors at the Arcola Theatre
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313068405171  BnF: cb16651398p (data)  GND: 1128847507  ISNI: 0000 0000 6700 8892  LCCN: no2001067399  NKC: xx0133233  SUDOC: 154222364  VIAF: 46416402   WorldCat (עם VIAF): 46416402
לואי השמונה עשר, מלך צרפת

לואי השמונה עשר, מלך צרפת (בצרפתית: Louis XVIII;‏ 17 בנובמבר 1755 – 16 בספטמבר 1824) היה מלך צרפת ונווארה מ-1814 עד מותו ב-1824, על אף שלפי הצהרתו החזיק בשלטון החל משנת 1795. מלכותו פסקה לתקופה קצרה בשנת 1815 בעקבות חזרתו של נפוליאון לצרפת בתקופת שלטון מאה הימים. הוא היה נצר לשושלת בורבון ונולד בארמון ורסאי שממזרח לפריז.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

לואי סטאניסלא זאבייה, נולד בשנת 1755 כבנו הרביעי של יורש העצר הצרפתי לואי, בנו של המלך לואי החמישה עשר, וקיבל עם לידתו את התואר "רוזן פרובנס". לאחר מות אביו ומאוחר יותר של סבו המלך, עלה אחיו, לואי השישה עשר, לכס המלוכה בצרפת, מה שהעניק ללואי את התואר "מסייה", המציין את היותו אחיו המבוגר ביותר של המלך המכהן. בעקבות מותם של שני אחיו הגדולים, הפך לואי ליורש העצר הצרפתי, אולם, לאחר לידתם של שני בניו של המלך לואי השישה עשר, הוא הפך למעשה להיות שלישי בתור למלוכה.
ביוגרפיה > נישואיו

ב-14 במאי 1771 לואי נישא למריה ג'וזפינה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד ונכדתו של מלך ספרד, פליפה החמישי. הנסיכה, שנקראה בצרפת מארי ז'וזפין, עברה שתי הפלות טבעיות, ב-1774 ו-1781, ולאחר מכן הזוג נותר חשוך ילדים.
ביוגרפיה > המהפכה הצרפתית

במהלך המאורעות אשר הובילו לפרוץ המהפכה הצרפתית, נקט לואי בעמדה ליברלית והביע התנגדות לשלטונו של אחיו, אולם הקיצוניות הגוברת של המהפכנים הוסבה במהרה גם כלפיו בהיותו שייך לבית המלוכה. בשנת 1791 ברח לואי מהמדינה, באותו הזמן בו נכשל אחיו המלך בניסיון בריחתו. הוא נמלט למדינת וסטפאליה וחי שם בעוד אחיו הוצא להורג בשנת 1793. עם מות אחיו הכריז לואי על היותו העוצר של אחיינו לואי השבעה עשר, מלכה החדש של צרפת, אשר היה ילד ולמעשה מעולם לא שלט במדינה. כשהמלך בן העשר מת בכלאו ב-8 ביוני 1795, הוא הכריז על היותו מלך צרפת החדש ושינה את שמו ללואי השמונה עשר. בהצהרת ורונה, הכריז לואי על דחייתו את השינויים שהתרחשו בצרפת מאז 1789, אשר הרסו, לדעתו, את הסיכוי להקמת שלטון מונרכיה-חוקתית מתונה, אשר תוגבל על ידי חוקה המיישמת את מרבית תוצאות המהפכה.
בשנים שלאחר מכן נסע לואי ה-18 ברחבי אירופה והתגורר בארמון הדוכס בילגבה שבקורלנד בשנים 1801-1798 וכן 1804–1807. בתקופה זו הוא זכה לחסותו של הצאר.
לאחר מכן קבע את משכנו באנגליה. באותה העת, הכח העולה בצרפת, כוחו של נפוליאון אשר העניק לעצמו את התואר קיסר צרפת, הפך את רעיון השיבה של בני משפחת בורבון לכס המלכות בצרפת ללא סביר.
ביוגרפיה > לואי מלך צרפת

בשנת 1814, עם הגלייתו של נפוליאון לאי אלבה, תפס לואי ה-18 את מקומו כשליט צרפת ונהיה למלכה באופן רשמי. מטרתו הראשונה הייתה החזרת המצב במדינה לקדמותו, כפי שהיה בתקופת אחיו לואי ה-16. ניסיונו זה לבטל את תוצאות המהפכה הפך אותו במהרה ללא אהוד במיוחד. הוא חתם על הסכם שלום עם בעלות הברית והכל היה נראה כאילו צרפת תקום שוב. אולם כעבור שנה בלבד חזר נפוליאון מגלותו ויצא למלחמה נוספת בבעלות הברית. נפוליאון ניצח בכמה קרבות אך בקרב האחרון, קרב ווטרלו, הובס והוגלה שוב, הפעם לאמצע האוקיינוס האטלנטי. לואי ה-18 שב ותפס את המלוכה במה שמכונה הרסטורציה השנייה. זמן מועט לאחר שובו של המלך לכס המלכות החלה בצרפת תקופת הטרור הלבן, תקופה בה רצחו תומכיו של המלך אלפים מתומכיו של נפוליאון. עוד הסכם שלום נחתם לפיו צרפת תוותר על כמה חבלי ארץ ותשלם כספי פיצויים.
הוא היה אדם מתון ונבון, ולכל אורך מלכותו הצליח לשמור על האיזון בין הפלגים השונים באוכלוסייה. מדיניותו של לואי ה-18 הייתה מלוכנית קיצונית אך בעזרתו הרבה של המרקיז וייל הצליח לשמור על המדיניות באופן מאוזן מבלי ליצור עימות עם הפרלמנט.
המלוכה החדשה נשענה על אותם אנשים שעמדו בראש המשטר הישן (של לואי ה-16), וגרמה לתקופה של שמרנות מסוימת הנוגדת את דעות המהפכה, שסיומה הגיע כאשר מינה לואי ה-18 ראש ממשלה חדש ושר משטרה חדש, שם קץ למשטר הישן והתחיל במדיניות ליבראלית חדשה משלו. אנשי צרפת ביקשו שקט תעשייתי על מנת לתקן את נזקי המלחמה ולואי ניצל זאת והגיע ליציבות מסוימת. היציבות לא נמשכה זמן רב, התנקשות באחיינו של לואי ומינויו של וייל לראש הממשלה החזירו את צרפת אחורה, לתקופה שמרנית. בתקופה הבאה החל לואי מאבד את כוחו כשאחיו, שארל, צובר עוד ועוד כוח. ב-1824, עם פטירתו של לואי, הוכתר אחיו כשארל העשירי, מלך צרפת.
בימי לואי חל שיפור ניכר בניהול ענייני הכספים של צרפת, החלו להתגבש מוסדות ממשלתיים, החלה התעוררות אינטלקטואלית והופיעו כתבי עת חשובים.
ראו גם

הרסטורציה