stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וני מיטשל
ביוגרפיה > שנות ה-2000 - עבודות מאוחרות

שני אלבומיה הבאים של מיטשל לא הציגו שירים חדשים משל עצמה, ולטענת מיטשל, הם נוצרו על מנת לסגור את חובות החוזה שלה. Both Sides Now יצא בשנת 2000, כלל בתוכו גרסאות כיסוי בסגנון ג'אזי יחד עם תזמורת בניצוחו של וינס מנדוזה. הוא זכה לביקורות משבחות ונמכר היטב. השירים היחידים באלבום שנכתבו בידי מיטשל היו להיטי העבר שלה, A Case of You ו-Both Sides Now, אשר זכו גם הם לביצוע חדש.
בשנת 2000 פתחה בקנדה תערוכת ציורים. את התערוכה מיקמה בקנדה כדי שהוריה יוכלו להגיע אליה.
בשנת 2001 זכתה בפרס הגראמי על מפעל חיים.
בשנת 2002 יצא האלבום Travelogue, אוסף משיריה הידועים בליווי תזמורת, ומיטשל הודיעה שזה יהיה אלבומה האחרון. באותה שנה, בריאיון למגזין הרולינג סטון, דיברה מיטשל על כך שאינה מרוצה ממצב המוזיקה של התקופה, ותיארה אותו כ"בור שופכין". היא תיארה את סלידתה מהרודנות של תעשיית המוזיקה, ועל רצונה לשלוט במוזיקה של עצמה, ככל הנראה דרך שיווקה באינטרנט.
במהלך השנים הבאות, האלבומים שמיטשל הוציאה היו אוספים של יצירותיה הוותיקות. בשנת 2003 איגדה חברת Geffen את הקלטותיה תחת החברה במארז של ארבעה אלבומים בעריכת רימסטרד עם שלושה שירי בונוס, לצד הערות כתובות בידי מיטשל. שירי הבונוס כללו גרסת דמו קולית ללא מילים, ליווי הפסנתר בשיר Good Friends וגרסת כיסוי לשירו של בוב דילן, It's All Over Now, Baby Blue. אלבומי אוסף נוספים בעלי נושא יצאו גם במהלך השנים הבאות: The Beginning of Survival ו-Dreamland בשנת 2004 ו-Songs of a Prairie Girl בשנת 2005. האחרון כלל מקבץ משירי ילדותה בקנדה, והוא יצא אחרי שמיטשל הוזמנה להופעה לחגיגות המאה של ססקצ'ואן, בקונצרט נכחה אף המלכה אליזבת, ונכללו בו מחוות לשיריה של מיטשל.
על אף הצהרתה של מיטשל שהיא לא מתכוונת להופיע עוד, היא עוד נהגה להופיע באירועים חברתיים הקשורים באיכות הסביבה. את חייה היא חלקה בין שני בתים. האחד הוא ביתה הישן בלוס אנג'לס, והשני הוא חווה בקולומביה הבריטית אשר ברשותה עוד משנות השבעים המוקדמות. כיום היא מתמקדת בעיקר באומנות ויזואלית, אשר אינה מיועדת למכירה, ומוצגת באירועים נדירים.
ביוגרפיה > עבודות נוספות

בשנות התשעים המוקדמות, חתמה מיטשל על חוזה עם חברת ההוצאה לאור Random House על פרסום אוטוביוגרפיה. הביוגרפיה עוד לא יצאה לאור, וכאשר נשאלה, סיפרה מיטשל בשנת 2005 כי היא מתעדת ברשמקול את כתביה, ושהפרויקט בתהליכי עבודה מתמשכים. לטענתה מדובר בפרויקט שיהיה מחולק לארבעה חלקים של אוטוביוגרפיה וששם הראשון יהיה "הייתי הגבר השחור היחיד במסיבה".
באוקטובר 2006, סיפרה מיטשל בראיון כי היא עובדת על מקבץ שירים חדשים, לראשונה מזה עשור. מספר חודשים לאחר מכן, בראיון נוסף ל"ניו יורק טיימס", פרסמה מיטשל שהאלבום, ששמו הוא Shine, בא בהשראה מהמלחמה בעיראק. הביקורות טענו כי האלבום כולל רגש מינימלי שחוזר אל עבודתה הישנה של מיטשל ומתמקד בעיקר על נושאים פוליטיים וסביבתיים.
בפברואר 2007, חזרה מיטשל לקנדה להופעת הבכורה של הבלט "הכינור והתוף", המבוסס על שיריה. מיטשל אף תיעדה בצילומים את החזרות לבלט בשביל סרט דוקומנטרי עליו היא מתכוננת לעבוד. על אף חוסר העיסוק במוזיקה, טענה מיטשל כי מעולם לא הייתה כה עסוקה.
בקיץ של אותה שנה, הדליף מנהל אתר המעריצים של מיטשל כי קיימות השערות כי היא חתמה על חוזה של שני אלבומים עם חברת בתי הקפה "סטארבאקס"., תחת חברת Hear Music. אלבומה האחרון Shine שוחרר בספטמבר תחת אותה החברה, ובאותו יום יצא גם אלבום מחווה למיטשל, River: The Joni Letters, בידי הרבי הנקוק, חבר ותיק של מיטשל. בין המוזיקאים שחברו ליצירת האלבום: נורה ג'ונס, לאונרד כהן וטינה טרנר.
בפברואר 2008, זכה האלבום בפרס גראמי לאלבום השנה. בפעם הראשונה מזה ארבעים ושבע שנים זכה מוזיקאי ג'אז בקטגוריה זו.
ביוגרפיה > בעיות בריאות והתאוששות

מיטשל אמרה כי היא סובלת מ"תסמונת מורגולונס" (אנ'), ובשנת 2010 אמרה כי היא מתכננת לעזוב את תעשיית המוזיקה על מנת להעניק אמינות רבה יותר לאנשים שאובחנו כחולים כמוה.
בשנת 2015, מיטשל לקתה במפרצת מוחית, אשר דרשה ממנה לעבור פיזיותרפיה, ולקחת חלק בשיקום יומיומי. מיטשל הופיעה בפומבי לראשונה בעקבות המפרצת כאשר השתתפה בקונצרט של צ'יק קוריאה בלוס אנג'לס באוגוסט 2016. היא הופיעה עוד כמה הופעות, ובנובמבר 2018 דייוויד קרוסבי אמר שהיא לומדת ללכת שוב.
מאז 2018 מיטשל עבדה על מספר פרויקטים ארכיוניים. בספטמבר 2018 הוציאה חברת Eagle Rock Entertainment את הסרט הדוקומנטרי של הבמאי מוריי לרנר, Both Sides Now: Live at the Isle of Wight Festival 1970, שכלל צילומי וידאו משוחזרים וראיונות שלא נראו בעבר עם מיטשל, בתוספת תוכנית נפרדת הכוללת את הקונצרט השלם ללא הפרעה. ב-2 בנובמבר 2018, הוציא מיטשל מהדורת ויניל מחודשת של Love Has Many Faces: A Quartet, A Ballet, Waiting to Be Danced. מהדורת ויניל במהדורה מוגבלת של "כחול" יצא לאור בינואר 2019.
ב-7 בנובמבר 2018 מיטשל השתתפה בקונצרט "ג'וני 75: חגיגת יום הולדת בלוס אנג'לס". כדי לחגוג את יום הולדתה ה-75 עם קבוצה נבחרת של אמנים, ביניהם ג'יימס טיילור, גרהאם נאש, סיל וקריס קריסטופרסון. הההופעה יצא לאור כ-DVD ומהדורת ויניל יצא לחנויות התקליטים באפריל 2019. מאוחר יותר השתתפה מיצ'ל בקונצרט מחווה נוסף, Songs Are Like Tattoos.
בספטמבר 2020 הוכרז כי מיטשל וחברת התקליטים Mitchell and Rhino יפיקו את "ארכיוני ג'וני מיטשל", סדרת מהדורות קטלוגיות המכילות חומר מהארכיון האישי שלה. המהדורה הראשונה של הפרויקט, אוסף בן חמישה דיסקים שכותרתו ארכיוני ג'וני מיטשל - כרך א': השנים הראשונות (1963–1967), יצא לאור ב-30 באוקטובר 2020.
ביולי 2022 לאחר 22 שנים, הופיעה בהופעה מלאה בפסטיבל הפולק של ניופורט, כשלצידה הזמרת האמריקאית ברנדי קרלייל.
בינואר 2024, מיטשל הכריזה על מופע בשם "ג'וני ג'אם", שיתקיים בהוליווד בול בלוס אנג'לס ב-19 באוקטובר 2024. המופע הזה מציין את ההופעה הרשמית הראשונה של מיטשל בלוס אנג'לס מאז שנת 2000.
מורשת מוזיקלית > סגנון גיטרה ייחודי

כמעט ולא קיים שיר אחד של מיטשל שלא דרש כוון מיתרי הגיטרה. היא כתבה שירים בכוונונים רבים ושונים, אשר אליהם שייכה את השם "האקורדים המוזרים של ג'וני". השימוש הלא שגרתי הזה אפשר לה ליצור שירים בעלי הרמוניות מסובכות ומגוונות, ללא התלות באקורדים מורכבים לאצבוע, ואכן, רוב שיריה בנויים על אקורדים פשוטים למדי לנגינה. אמנם, כיוון גיטרה מסוג זה יצר צליל עשיר וקצבי במיוחד אשר מיוחס כיום בעיקר למיטשל.
בשנת 2003 דירג אותה מגזין "הרולינג סטון" במקום השבעים ושניים ברשימת "הגיטריסטים של כל הזמנים". היא האישה שדורגה במקום הגבוה ביותר במצעד.
מורשת מוזיקלית > השפעות על אמנים אחרים

במקרים רבים, מתוארת מיטשל בתור "מוזיקאית של המוזיקאים". עבודתה היא בעלת השפעה אדירה על קשת רחבה של אמנים השונים זה מזה, כמו אנני לנוקס, ג'ף באקלי, אלביס קוסטלו, טורי איימוס, מדונה, פרינס, ביורק, ג'ורג' מייקל ומוריסיי.
מספר אמנים אף יצרו להיטים מגרסאות כיסוי לשיריה של מיטשל, כמו למשל שרה מקלכלן שביצעה את השיר River באלבומה Windstorm. להקת Counting Crows ביצעה גרסת כיסוי רוקיסטית ומצליחה ל-Big Yellow Taxi בשנת 2002, וג'נט ג'קסון לקחה את החלק המרכזי בשיר לסינגל שלה משנת 1997, Got 'Til It's Gone. בשנת 2004, ביצע ג'ורג' מייקל כיסוי לשירה Edith And The Kingpin בתוכנית רדיו. השיר "וודסטוק" קיבל גרסאות כיסוי מצד קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג באלבום Déjà Vu  ובידי איווה קסידי והשיר A Case of You בוצע בידי טורי איימוס, ג'יין מונהייט, פרינס ודיאנה קראל. על אף שמיטשל נמנעת מלהעיר על אמנים אחרים, במיוחד אלה המושפעים ממנה, היא גילתה סיפוק רב מעבודתן של שתי מוזיקאיות הג'אז, קסנדרה וילסון ודיאנה קראל, על גרסאות לשיריה. שמאזינים רבים נוהגים לזכור בעיקר את יצירותיה המוקדמות, מוזיקאים רבים מצאו השראה במוזיקה הניסיונית והמאוחרת יותר שלה.
אחת מהמחוות הידועות ביותר למיטשל, הוא השיר Going to California של לד זפלין, אשר נכתב על התאהבותם של ג'ימי פייג' ורוברט פלאנט במיטשל, מה שמקבל תימוכין בהופעותיהם, כאשר פלאנט נהג לומר ג'וני לאחר השורה "למצוא מלכה ללא מלך, נאמר שהיא מנגנת בגיטרה ובוכה ושרה".
מדונה טוענת כי מיטשל היא המוזיקאית הנשית הראשונה שבאמת הצליחה לרגש אותה בצעירותה. לטענתה, "מכל הזמרות להן הקשבתי, יש לה את ההשפעה הגדולה ביותר עליי, מהבחינה הלירית".
ת'רסטון מור ולי רנאלדו, ממייסדי להקת הרוק האלטרנטיבי סוניק יות', הביעו במספר ראיונות את הערכתם ואהבתם למוזיקה של מיטשל. מור אמר "ג'וני מיטשל! השתמשתי ביסודות מכתיבת השירים שלה ומכיווני הגיטרה שלה ואף אחד אפילו לא יודע מכך". רנאלדו כלל את Ladies of the Canyon ברשימת 13 האלבומים האהובים עליו. כיווני הגיטרה של סוניק יות' הושפעו רבות מאלה של מיטשל ואף יש ללהקה שיר בשם "Hey Joni".
בשנת 2007 הוציאה חברת התקליטים Nonesuch את האלבום A Tribute to Joni Mitchell, אשר כלל ביצועים של מוזיקאים מפורסמים לשיריה של מיטשל: סופיאן סטיבנס, ביורק, קייטנו ולוזו, בראד מלדאו, קסנדרה וילסון, פרינס, שרה מקלכלן, אנני לנוקס, אמילו האריס, אלביס קוסטלו, קיי די לאנג וג'יימס טיילור. חלק מהשירים הוקלטו עוד בסוף שנות התשעים, בעבודה על פרויקט בשם A Case Of Joni שלא מומש. בין אלו שלא זכו להגיע לפרויקט המחווה הסופי, ג'נט ג'קסון ושריל קרואו. באותה שנה יצא גם אלבומו פסנתרן הג'אז הרבי הנקוק שהוקדש לשיריה של מיטשל. היא עצמה שרה בו גרסה חדשה לשירה "The Tea Leaf Prophecy".
דיסקוגרפיה > אלבומים

1968: Song to a Seagull
1969: Clouds
1970: Ladies of the Canyon
1971: Blue
1972: For the Roses
1974: Court and Spark
1975: The Hissing of Summer Lawns
1976: Hejira
1977: Don Juan's Reckless Daughter
1979: Mingus
1982: Wild Things Run Fast
1985: Dog Eat Dog
1988: Chalk Mark in a Rain Storm
1991: Night Ride Home
1994: Turbulent Indigo
1998: Taming the Tiger
2000: Both Sides Now
2002: Travelogue
2007: Shine
דיסקוגרפיה > אלבומי הופעה

1974: Miles of Aisles
1980: Shadows and Light
דיסקוגרפיה > אוספים

1972: The World of Joni Mitchell (באוסטרליה וניו זילנד בלבד)
1996: Hits
1996: Misses
The Complete Geffen Recordings (מארז יצירות בשנים 82–91)
2004: The Beginning of Survival
2004: Dreamland
2004: Starbucks Artist's Choice
2005: Songs of a Prairie Girl
2014: Love Has Many Faces: A Quartet, A Ballet, Waiting to Be Danced
פרסים ומועמדויות

| שנה | ארגון | קטגוריה | פרויקט | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס גראמי | אלבום הפולק הטוב ביותר | Joni Mitchell at Newport | זכייה |  |
דורון לוריא

| --- | --- |

 לידה:  18 באפריל 1950 (בן 74) תל אביב-יפו, ישראל 
 ענף מדעי:  מוזיאולוגיה, אוצרות 
 מקום לימודים:  תיכון חדש  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  מוזיאון תל אביב לאמנות  אוניברסיטת תל אביב 
 בן או בת זוג:  איה לוריא 
 
דורון לוריא (נולד ב-18 באפריל 1950) הוא מרצה, אוצר וחוקר אמנות. מומחה למוזיאולוגיה, לאמנות אירופאית ולחקר האותנטיות של יצירות אמנות. שימש כאוצר בכיר לאמנות וכרסטורטור הראשי במוזיאון תל אביב לאמנות עד 2017.
ביוגרפיה

דורון לוריא נולד בתל אביב והוא בוגר בית הספר "תיכון חדש" בעיר. בשנת 1975, קיבל תואר בוגר מטעם המחלקה לעיצוב גרפי באקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל" בירושלים. לוריא למד רסטורציה באמסטרדם (1975–1977) והתמחה בחקר האותנטיות של יצירות רמברנדט, אצל פרופ' ארנסט ון דה ווטרינג (Ernst van de Wetering), גדול המומחים בעולם בתחום וברומא (1977–1978), עם התמחות בציור איטלקי מן המאות 16-17 וברסטורציה של פרסקאות. בשנים 1978–1979, התמחה ברסטורציה של תמונות בלונדון. לוריא למד לתואר שני (.M.A‏, 1992) ושלישי (2000) בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב והגיש עבודת דוקטור שנושאה "התופעה של זיוף תמונה על תמונה אחרת".
מאז 1979 עבד במוזיאון תל אביב לאמנות, תחילה כרסטורטור, לאחר מכן כרסטורטור ראשי (משנת 1984) ומשנת 1988 גם כאוצר לאמנות המאה ה-16 עד המאה ה-19. בשנים 2007-2017 כיהן לוריא כאוצר בכיר לאמנות וכרסטורטור הראשי של מוזיאון תל אביב. במסגרת עבודתו זו, אצר לוריא 36 תערוכות וכן ערך את שנתוני המוזיאון בשנים 1997 ו-2002.
לצד עבודתו ארוכת השנים במוזיאון תל אביב לאמנות, משמש דורון לוריא כיועץ, אוצר ורסטורטור עצמאי בארץ ובעולם ופעיל במגוון תחומים נוספים. במשך שלוש שנים (2005-2008) ערך והגיש את התכנית "ציפורי לילה משחזרות" בגלי צה"ל, לימד ומלמד במוסדות שונים בהם: החוג לתולדות האמנות והפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, בה לימד את המקצוע "חוק ומשפט באמנות", בהזמנתו של פרופ' שלמה גיורא שוהם (חתן פרס ישראל לקרימינולוגיה), במוזיאון תל אביב ובאוניברסיטה הפתוחה, בנושאי: מוזאולוגיה, אוצרות, התפתחות המוזאונים, רסטורציה, טכניקות באמנות, האותנטיות של יצירות אמנות ועוד. עד שנת 2019, היה לוריא חבר ב"קודארט" (CODART – Dutch And Flemish art From The Low Countries) - הארגון הבינלאומי למומחים לאמנות הולנדית של המאה ה-17 ומשנת 2005, הוא מכהן כיו"ר הוועדה להכרה ברסטורטורים, מטעם משרד התרבות.
לוריא פרסם עשרות מאמרים בתחומי התמחותו, 25 קטלוגים של תערוכות אותן אצר ושלושה ספרים: "חשיפה כפולה", "רמברנדט – מיתוס מול מציאות" (שניהם בהוצאת מפה) ו"בת אבודה" (בהוצאת מודן). כמו כן ערך מדעית את הספר "הבלש הצעיר והשוד הגדול במוזיאון" (מאת: אנה נילסן. הוצאת כנרת-זמורה ביתן).
בשנים 1980–1994 שר במקהלה הפילהרמונית תל אביב.
אשתו, האוצרת ד"ר איה לוריא היא מנהלת מוזיאון הרצליה מאז 2014.
רשימת תערוכות באוצרותו > מוזיאון תל אביב לאמנות

1991: "איזאק לויטן".
1992: "לאון באקסט - היפהפייה הנרדמת" (יחד עם ח. כרמלי).
1992: "רסטורציה וחשיפה - חמש תמונות דיוקן ישראליות כפולות משנות העשרים".
1993: "חמש תמונות פלמיות מתחילת המאה ה-17" (רובנס, ון דייק, יאן ברויחל).
1994: "דיוקנאות משפחה הולנדיים במאה ה-17".
1995: "ון דייק ותקופתו" (יחד עם נ. לב).
1997: "יאן ליוונס - עקידת יצחק".
1998: "מחדר פלאות למציאות מדומה" (יחד עם ש. מאירי).
1998: "יוזף ישראלס - על החיים ועל המוות".
2000: "מפלאי המזרח: ציור הודי-מוגולי מאוסף חלילי".
2002: "על כל פנים" - 4000 שנות דיוקן, מהעת העתיקה ועד ימינו.
2003: גויה - "לוס קאפריצ'וס"
2003: "מהנאו-קלאסיקה לרומנטיקה - אמנות בשנים 1750-1850"
2004: "רמברנדט - 100 תצריבים" (בשיתוף עם בית רמברנדט, אמסטרדם)
2004: "אירוסים, נרקיסים ופרפרים - עיצובי הזכוכית של אמיל גאלה"
2005: "איזידור קאופמן”
2005: "חד גדיא - הגדות של פסח"
2005: "מלכים בשר ודם - התנ"ך באמנות המאות 16-19"
2006: "פאם פאטאל – האשה ההורסת"
2007: פורצלן "מייסן" מאוסף גרטנר
2009: אמנון דוד ער – ציורים.
2009: "עמק – בדרך לכפר יהושע": ציורי אלי שמיר
2011: אנסלם קיפר: "שבירת הכלים"
2011: "במקום שבו ברושים עומדים" - תערוכת זיכרון לפרופ' מרדכי עומר
2012: "כולם היו בניו - שושלת ברויגל"
2013: "אנג'ליקה שץ – בת אובדת, בת אבודה"
2014: "דלפט כחול-לבן"
2014: סיגל צברי: "ניגון של עשב"
2014: אורי גרשט: "רסיסים"
2015: ליאוניד בלקלב: "חוקר דיוקנאות אובססיבי"
2016: סיפור רוסי (הדיוקן הרוסי – מפוטין ועד רספוטין)
2016: עופר רותם (פרס שיף)
2016: זיוף?
2017: "להזהיב את החבצלת" (כפתורים וחפצים אחרים)
2017: פאטמה שאנאן (פרס שיף).
2019: "עשור לפרס שיף"
רשימת תערוכות באוצרותו > תערוכות בחללי אמנות אחרים

2010: "אלברט רובין - התחלות" - תערוכה במשכן לאמנות עין חרוד (יחד עם ד"ר גליה בר אור).
2021: "ברלין- יפו" - תערוכת יחיד של רוני טהרלב. גלריה רוטשילד,  תל אביב.
2022: "שובו של האורנמנט" - תערוכת יחיד לאן בן-אור, גלריה רוטשילד, תל אביב.
2022: "ללא היסוס" - ציורי סוסים. תערוכת יחיד של בברלי ברקת, גלריה רוטשילד, תל אביב.
2024: "חזית: איליה גפטר", בית האמנים תל אביב.
2024: "דוד ניפו: ציפורים שרו", גלריה רוטשילד, תל אביב.
רשימת קטלוגים בעריכתו

1. "נחום גוטמן: ימים ראשונים" (קטלוג תערוכה), מרכז הירידים לישראל, 1987
2. איזאק לויטן (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 1991
3. "דיוקנאות משפחה הולנדיים במאה ה-17" (קטלוג תערוכה), מוזיאון ת"א לאמנות, 1994.
4. "ון דייק ותקופתו" (קטלוג תערוכה, יחד עם נילי לב), מוזיאון תל אביב לאמנות, 1995
5. "יאן ליוונס - עקידת יצחק" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 1997
6. "מפלאי המזרח - ציור הודי-מוגולי מאוסף ד"ר חלילי" (קטלוג תערוכה, יחד עם ד"ר נ. הגר), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2000
7. "מלכים בשר ודם: התנ"ך בציורי המאות 16-19" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2005.
8. "פאם פאטאל - האשה ההורסת" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006
9. פורצלן "מייסן" מאוסף גרטנר (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2007.
10. אמנון דוד ער – ציורים (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2009.
11. עמק – בדרך לכפר יהושע: ציורי אלי שמיר (קטלוג תערוכה), מוזיאון ת"א לאמנות, 2009
12. "אלברט רובין - התחלות". המשכן לאמנות עין-חרוד (יחד עם ד"ר גליה בר אור), 2010.
13. אנסלם קיפר: "שבירת הכלים" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2011
14. "שושלת ברויגל" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2012
15. סיגל צברי: "ניגון של עשב" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2014
16. "דלפט כחול-לבן" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2014
17. אורי גרשט: "רסיסים" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2014-2015
18. ליאוניד בלקלב: "חוקר דיוקנאות אובססיבי" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2015
19: עופר רותם (פרס שיף) (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2016
20. זיוף? (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2016
21: פאטמה שאנאן (פרס שיף). (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2017
22. "עשור לפרס שיף" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2019
23. "חזית: איליה גפטר" (קטלוג תערוכה), בית האמנים תל אביב, 2024
פרויקטים מיוחדים

1977: רסטורציה של ציורי קיר מן המאה ה-16 בכנסיית "יקובי" (יקוביקרק) באוטרכט, הולנד.
1978: רסטורציה של ציורי קיר מן המאה ה-15 בכנסיית סן ניקולא במונטה די מצו, חבל הדולומיטים, צפון איטליה.
1978-1979: רסטורציה של תמונות ב"סטודיו מרגוליס", סיינט ג'ונס ווד, לונדון, אנגליה.
1986-1987: שחזור ושיקום יצירתו של נחום גוטמן מ-1959: "תל אביב - ימים ראשונים". 21 פאנלים מצוירים. (מרכז הירידים)
1988-1992: מחבר שאלות לתוכנית הטלוויזיה "מקבילית המוחות" (עורך ומגיש: יצחק שמעוני).
2001: יועץ לשיחזור חדר-העבודה של יצחק רבין ב"מרכז רבין למורשת ישראל", ת"א.
2003: חבר בוועדה לבדיקת "מרכז השימור" בירושלים, מטעם משרד התרבות.
2006: חבר בצוות ההיגוי- יועץ מיוחד למוזיאון היהודי באמסטרדם, לתערוכה "רמברנדט היהודי".
2005: יו"ר הוועדה מטעם משרד התרבות להכרה ברסטורטורים מקצועיים בישראל.
2008-2009: אחראי על שחזור משרדו של ראש העיר הראשון, מאיר דיזנגוף, ב"בית העיר" (רח' ביאליק, ת"א).
2017-2018: אוצר תערוכה בנושא שימור ושחזור של אמנות איטלקית – המוזיאון ליהדות איטליה, ירושלים.
עריכה והנחיית תוכניות אודות ה beatles בגל"צ, תיאטרון גבעתיים, בית אריאלה ועוד.
2002-2020: מבקר התרבות בתוכניתו של מולי שפירא, "בילוי נעים" בגל"צ.
הופעות אורח בתוכניות אקטואליה רבות בטלוויזיה, בהן: רפי רשף, ירון לונדון ומוטי קירשנבאום
הופעת אורח בתוכנית "הנוכלות" של אילן פלד.
הערות שוליים

1 2 3 4  דן חמיצר, דורון לוריא מקבל תיקונים, כותרת ראשית, 9 בפברואר 1983
↑  הארץ, ספר של דורון לוריא על זיופי אמנות, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2003
↑  שהם סמיט, אמנות הזיוף, באתר הארץ, 23 בפברואר 2004
↑  ליאת זנד, עכבר העיר, מי תלה כאן אשה?, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2006
↑  הילה שקולניק ברנר, עכבר העיר תל אביב, "עמק": נופים הם לפעמים געגועים לבית, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2009
↑  סמדר שפי, אפוקליפסה מרהיבה, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2011
גליה יהב, רוקד על זכוכיות, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2011
↑  אלי ערמון אזולאי, יובל סער ודניאל ראוכוורגר, "הנמרודים החדשים" ו-"פורמטולוגיה" - תערוכות חדשות, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2011
↑  יוני אשר, לראות ולהיראות, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2012
↑  אלי ערמון אזולאי, הסודות הקדומים של בצלאל, באתר הארץ, 3 בינואר 2013
↑   יובל סער, לעלות על ספינת הרפאים של התערוכה ״דלפט כחול לבן״, באתר הארץ, 24 ביוני 2014
↑  עכבר העיר, תערוכות השבוע: החיים האמיתיים באיראן, באתר הארץ, 30 ביוני 2013
↑  סוניה דיין, עכבר העיר, פיצוצים באוויר: אורי גרשט ממשיך לחקור את גבולות הצילום, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2014
 גליה יהב, אורי גרשט שובר שיא אישי של קיטש, באתר הארץ, 26 בפברואר 2015
↑  אבי פיטשון, התערוכה "זיוף?": יותר מדי אנקדוטות, פחות מדי שיח אמנותי עכשווי, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264881705171  CiNii: DA18136228  GND: 1089413424  ISNI: 0000 0000 6694 9770  LCCN: nr97008925  NTA: 145664554  SUDOC: 164186514  VIAF: 58985232   WorldCat (עם VIAF): 58985232
חיבוקים שבורים

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  פדרו אלמודובר 
 הופק בידי:  פדרו אלמודובר   אגוסטין אלמודובר
 תסריט:  פדרו אלמודובר 
 עריכה:  חוזה סלסדו 
 שחקנים ראשיים:  פנלופה קרוז   בלנקה פורטיו   חוסה לואיז גומז   ליואיס אומאר
 מוזיקה:  אלברטו איגלסיאס 
 צילום:  רודריגו פריטו 
 מדינה:  ספרד 
 חברת הפקה:  אל דסאו 
 חברה מפיצה:  Budapest Film, סרטי יוניברסל 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ספרד 18 במרץ 2009   ישראל 2 ביולי 2009   ארצות הברית 20 בנובמבר 2009
 משך הקרנה:  129 דק' 
 שפת הסרט:  ספרדית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט קומדיה, סרט מתח, סרט דרמה, סרט להט"בי 
 מקום התרחשות:  האיים הקנריים 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-90 של המאה ה-20 
 תקציב:  18 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   brokenembraces
 פרסים:  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע למלחין הטוב ביותר (אלברטו איגלסיאס) 
 www.losabrazosrotos.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
חיבוקים שבורים (בספרדית: Los Abrazos Rotos) הוא סרט קולנוע משנת 2009 שכתב וביים פדרו אלמודובר, והכוכבת הראשית שלו היא פנלופה קרוז.
הסרט עוסק במשולש רומנטי בהשתתפות במאי, שחקנית מתחילה ומפיק, המתרחש על רקע צילומו של סרט. סצנות הסרט מתרחשות במשולב בשנת 1992, בשנת 1994 ובהווה (שנת 2008).
שחקנים ראשיים

פנלופה קרוז: מגלמת את מגדלנה, הקרויה בעיקר בשם החיבה שלה, לנה. זוגתו של איש העסקים ארנסטו מרטל, הנוטשת אותו עקב אהבתה למטיאו בלנקו. קרוז הופיעה בשלושה סרטים קודמים של אלמודובר: "לחזור", "אהבת בשר ודם" ו"הכל אודות אמא".
ליואיס אומאר: מגלם את מטיאו בלנקו, במאי קולנוע שלאחר שהתעוור שינה שמו להארי קיין והפך לתסריטאי. גילם את הכומר בסרטו של אלמודובר, "חינוך רע".
חוסה לואיז גומז: מגלם את ארנסטו מרטל, איש העסקים הנבגד והנוקם, הצלע השלישית במשולש האהבה שבסרט.
בלנקה פורטיו: מגלמת את ג'ודית גרסייה, מנהלת ההפקה של בלנקו כבמאי, והסוכנת שלו כתסריטאי. הופיעה גם בסרטו הקודם של אלמודובר, "לחזור", בתפקיד השכנה חולת הסרטן.
טאמאר נובאס: מגלם את דייגו, בנה בן ה-22 של ג'ודית גרסייה.
פרשנות > ארס פואטיקה

אלמודובר העיד על עצמו: "תמיד גיליתי עניין בסרטים שמתארים את עולם הקולנוע. סרטים שעלילתם היא תעשיית הקולנוע עצמה, האנשים שמאחוריה, תפארתה ושפלותה". עניין זה בולט בסרט "חיבוקים שבורים", שהוא סרט ארס פואטי, משום שבמידה רבה גיבורו של הסרט הוא הקולנוע עצמו. עלילת הסרט סובבת סביב צילומו והפקתו של סרט, ובה משולב סיפור צילומו של סרט תיעודי אודות הפקת הסרט. בנוסף, משולבות בסרט מחוות לסצנות נודעות בסרטים רבים.
מבקר הקולנוע יאיר רוה ציין כי זהו "סרט שעוסק ישירות בקולנוע, בכתיבה, ביצירה, באופן בו הקולנוע נכנע לחיים, אבל גם במקום שבו הקולנוע מסוגל לשכתב את החיים, ושיש לו כוחות של השבה לחיים – גם אם רק באופן סמלי"
במידה מצומצמת יותר צילומו של סרט קולנוע נכלל גם בסרטים קודמים של אלמודובר. סצנת הפתיחה של הסרט "חוק התשוקה" מציגה את צילומה של סצנה, שבה שחקן מקבל הנחיות מדויקות מהבמאי תוך כדי צילום הסצנה. בסוף סצנת הפתיחה של הסרט "פרח הסוד שלי" מתברר לצופה שהסצנה שראה אינה מייצגת מציאות, אלא היא תרגיל שצולם במצלמת קולנוע לשם צפייה בו במועד מאוחר יותר. סצנה דומה נכללת בתחילתו של הסרט "הכל אודות אמא". רעיון דומה לזה שבסרט "חיבוקים שבורים" נכלל בסרט "קשור אותי! אהוב אותי!", שגם בו חלק מהעלילה מתאר את צילומו ועריכתו של סרט.
פרשנות > מחוות לסרטים ולציורים

בסרט משולבות מחוות לסצנות נודעות בסרטים רבים:
באופן גלוי מוצגת בסרט סצנה מסרטו של רוברטו רוסליני, "מסע לאיטליה" - מטיאו ולנה צופים בסרט זה, המוקרן בטלוויזיה, בעת שהם בלנסרוטה. בסצנה מוצג זוג המבקר בפומפיי, ומדריך הטיולים מצביע בפניהם על בני זוג שהופתעו על ידי הלבה בעת שהיו חבוקים. לנה צופה בהתרגשות בסצנה זו, ומחבקת את מטיאו תוך הבעת תקווה שגם מותה יגיע בעת שהיא מחבקת את אהובה.
הסרט "נשים ומזוודות" הוא ציטוט של סרטו של אלמודובר עצמו, "נשים על סף התמוטטות עצבים", משנת 1988. פניה של לנה בסרט זה מזכירים היטב את פניה של אודרי הפבורן בסרט "סברינה" (להשוואה: לנה לעומת סברינה).
גם ציורים נודעים זכו למחוות בסרט:
בסרט נכללות שתי סצנות סקס, המוצגות בצורה מרומזת, ללא ראיית העוסקים במעשה. בשנייה מביניהן נראה זוג עוסק בקיום יחסי מין, אך השניים עטופים בסדין מכפות רגליהם ועד מעבר לראשיהם, ושמץ מגופם אינו גלוי. רק בתום המעשה נחשפים השניים שעסקו בו. על פי פול ג'וליאן סמית', צילום זה הוא מחווה לסדרת ציוריו של רנה מגריט, "הנאהבים", שבה פני הנאהבים עטופים בסדין (להשוואה: אחת מהתמונות של מגריט לעומת קטע מהסצנה של אלמודובר הנכלל במקבץ קטעים זה).
כרזת הסרט היא באופן מובהק מחווה ליצירתו של אנדי וורהול, "מרילין מונרו" (להשוואה: מרילין מונרו של וורהול לעומת כרזת הסרט).
פרשנות > הארי קיין

"הארי קיין", השם שבו בחר מטיאו להשתמש לאחר התאונה, הוא שם סמלי. מבקרים אחדים רואים בו שילוב של השמות הארי ליים וצ'ארלס פוסטר קיין - שתי דמויות מפורסמות שגילם אורסון ולס. מבקר הקולנוע יאיר רוה מצא בשם שלל משמעויות אחרות:
פרשנות > הרס ושיקום

סצנות אחדות בסרט עוסקות בהרס, כצעד של נקמה, ובשחזור שנועד לשקם:
מרטל, בהתקף זעם על בגידתה של לנה בו עם מטיאו, במאי הסרט שבו משתתפת, דוחף את לנה, וגורם לשבירת רגליה. תוצאה זו אינה גורמת להפסקת צילומי הסרט - עלילתו מותאמת למצבה של לנה, והצילומים נמשכים
אדם, כנראה שליחו של מרטל, מגיע לחדרם של מטיאו ולנה בלנסרוטה וקורע לגזרים את תצלומיהם של זוג האוהבים, במעין טקס כישוף שבא לפגוע באויב באמצעות פגיעה בצלמו. בהמשך הסרט לוקח דייגו את פיסות התצלומים, ועמל על שחזור התצלומים שנקרעו. הצלם אלכס ליבק מתאר זאת: "הוא יושב על הרצפה ולפניו מוטלות מאות פיסות צבעוניות, כמו פיקסלים אימפרסיוניסטיים, שאותם הוא מרכיב לשלמויות חדשות-ישנות. בשמחה הוא מכריז על כך שתצלום אחד הוא כבר הצליח לשחזר. האלבום מורכב מחדש. הסמליות לובשת צורה, וכשהפאזל יושלם גם המציאות תחזור להיות מה שהייתה עם עריכה מסוימת שתנציח את האהבה."
ג'ודית מספרת למטיאו שמרטל הורה לערוך את הסרט שצילם, עם הצילומים הגרועים ביותר שנעשו, כנקמה במטיאו, ולהשמיד את יתר הצילומים. אך הצילומים המקוריים של הסרט לא הושמדו, אלא נשמרו אצל ג'ודית. כצעד משקם, מטיאו עורך מחדש את הסרט ויוצר גרסה טובה שלו.