stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ני וייז פאוור
הערות שוליים

↑  "Women in History: Jennie Wyse Power biography". ScoilNet.ie. אורכב מ-המקור ב-2007-11-19. נבדק ב-2018-04-11.
1 2  O'Neill, Marie, (1991), From Parnell to de Valera: A Biography of Jennie Wyse Power 1858–1941. Dublin: Blackwater Press. ISBN 0861213335
↑  Official programme, All-Ireland football final, 2009.
1 2  Jennie Wyse Power, Irish Patriot And Women’s Rights Activist, Dies In Dublin, Stair na hÉireann
↑  "A plaque on Henry Street you've probably walked past". Come here to me!. 28 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Daly, 'Local Government and the First Dail', p.126. Townshend, "The Republic", p.122.
↑  Meda Ryan, "Michael Collins and the Women of Ireland.", p.78.
↑  Field Day Anthology of Irish Writing vol. 5, p. 122
↑  "Mrs. Jane Wyse Power". Oireachtas Members Database.
↑  The other women were Alice Stopford Green, Ellen Cuffe, Countess of Desart, and Eileen Costello
↑  O'Sullivan, Donal (1940), The Irish Free State and Its Senate. London, Faber and Faber. pp. 102–03
↑  Gaughan Rev. Anthony (1996), Memoirs of Senator Joseph Connolly. Dublin, Irish Academic Press. p. 273
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12480714d (data)  GND: 1237011426  ISNI: 0000 0000 3308 2998  LCCN: n92055407  SUDOC: 248384651  VIAF: 28727205   WorldCat (עם VIAF): 28727205 
לוח לכבוד חתימת הצהרת העצמאות האירית שהוצב על ביתם של ג'ני וג'ון וייז פאוור בדבלין
א. רנדול שנברג

| --- | --- |

א. רנדול שנברג, 2017
 לידה:  12 בספטמבר 1966 (בן 58) סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  מערב לוס אנג'לס, קליפורניה
 פעילות בולטת:  השבת יצירות אמנות שנגזלו מיהודים בתקופת השואה  חקר גנאלוגיה של משפחות יהודיות ממרכז אירופה
 השכלה:  אוניברסיטת פרינסטון  בית הספר למשפטים ע"ש גולד באוניברסיטת דרום קליפורניה
 מקצוע:  עריכת דין
 תואר:  דוקטור למשפטים
 
אֶריק רַנדוֹל שנברג (באנגלית: Eric Randol Schoenberg; (נולד ב-12 בספטמבר 1966) במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית) הוא עורך דין וגנאלוג יהודי-אמריקאי המתמחה בתיקים הנוגעים להשבת רכוש יהודי גזול, בעיקר על ידי המשטר הנאצי בתקופת השואה.
שנברג התפרסם בתביעתה של מריה אלטמן להשבת ציורים של גוסטב קלימט מידי ממשלת אוסטריה לבעלותה המלאה.
קורות חייו ופועלו

רנדול שנברג נולד בקליפורניה למשפחה יהודית ממוצא אוסטרי. אביו רונאלד שנברג היה משפטן. אימו ברברה היא בתו של המוזיקאי אריך צייזל. מצד אביו הוא נכד למלחין ארנולד שנברג.
שנברג סיים לימודי תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון ב-1988. בתוך כך למד תקופה קצרה באוניברסיטה החופשית של ברלין. ב-1991 קיבל תואר דוקטור למשפטים (JD) מאוניברסיטת דרום קליפורניה, והוא נמנה עם סגל המרצים בבית הספר למשפטים שלה.
שנברג שותף במשרד עורכי דין בוּריס ושנברג (Burris and Shoenberg LLP) שבסיסו בלוס אנג'לס, קליפורניה.
שנברג כיהן כנשיא מוזיאון השואה בלוס אנג'לס בשנים 2005–2015. הוא עוסק בחקר אילנות משפחה של יהודי מרכז אירופה ופועל בהתנדבות כאוצר באתר Geni.com. שנברג חבר בוועד המנהל של JewishGen ומחבר ספרי הדרכה בנושא הגנאלוגיה של יהודי אוסטריה ושל יהודי צ'כיה.
שנברג מתגורר עם משפחתו בפרוור ברנטווד (אנ') במערב לוס אנג'לס. הוא שומר מצוות כדרך היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית. בדפי GENi שבפיקוחו מוצגים בני משפחתו גם בשמותיהם העבריים. אריק רנדול שנברג נקרא בשם רונן, אשתו פמלה נקראת גם פנינה, ולילדיהם הוענקו השמות דורית שושנה, נתן נחמן אברהם ויוסף סמואל. אחיו נקרא ראובן ואחיותיו – מרגלית ומלכה.
קורות חייו ופועלו > השבת הציורים של קלימט

שנברג נודע כמי שפעל להשבת הציורים של האמן גוסטב קלימט שנבזזו על ידי הנאצים ממשפחת באואר-בלוך ונותרו בחזקת ממשלת אוסטריה. היורשת החוקית של הציורים הייתה מריה אלטמן והתביעה לבעלותה עליהם הוגשה מטעמהּ. הליכי המשפט היו מסובכים ונתקלו בהתנגדות עזה של האוסטרים, אך שנברג צלח את המכשולים המשפטיים והמדיניים, וב-2006 ניתן פסק הדין לטובת מריה אלטמן. לאחר השבתן, מכרה אלטמן את היצירות לגלריות שונות ברחבי ארצות הברית בסכום כולל של מאות מיליוני דולרים, וחלק מהכספים נתרמו להקמת מוזיאוני שואה בארצות הברית.
המערכה להשבת הציורים זכתה לסיקור תקשורתי, והיא מוכרת מהספר "האישה בזהב"
ומהסרט שנוצר בעקבותיו ב-2015. את דמותו של שנברג מגלם בסרט השחקן ראיין ריינולדס. שנברג הסביר בהרצאותיו לציבור את גלגולי התביעה המשפטית להשבת הציורים, ותיאוריו אינם זהים לגמרי לאלה שהוצגו בסרט.
הצלחתו של שנברג במאבק המשפטי על השבת הציורים לבעליהם העְשירה אותו, שכן שכרו חוּשב לפי ערכן של היצירות בשוק.
כתב העת California Lawyer (אנ') העניק לו ב-2007 תואר "פרקליט השנה".
לאחר המשפט, כיהן כנשיא מוזיאון השואה בלוס אנג'לס, ועסק בפעילויות פילנתרופיות שונות ובמחקרים גנאלוגיים.
בשנת 2023 יצא הסרט "פיורטה" בבימויו של מתיו מישורי. הסרט עוסק במסעם של שנברג ובנו המתבגר ג'ואי במטרה לחקור את ההיסטוריה המשפחתית שלהם. במקביל, שנברג עבד עם "אנו – מוזיאון העם היהודי" על אפליקציה בתחום הגנאלוגיה שנועדה לאפשר לכל מבקר לגלות את הקשרים המשפחתיים שלו ועד כמה הוא מקורב לאישים גדולים בעם היהודי.
ראו גם

מריה אלטמן
האישה בזהב (סרט)
דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר
הערות שוליים

↑  מופיע על פי רוב ברשומות כ-E. Randol Schoenberg; מכונה Randy, ושמו העברי: רוֹנֵן שנברג
↑  שמו ראנדול ושם אביו רונאלד מאויתים בשיכול אותיות של השם ארנולד
↑  דף GENi של א. רנדול שנברג
↑  מדובר ביצירות "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר" (מוכר בשם "האישה בזהב"), "דיוקנה השני של אדלה בלוך-באואר", "עץ התפוח I", "יער אשור/ יער לבנה", ו"בתים באונטראך שעל אגם אטר"
↑  אן-מארי אוקונור, האישה בזהב (מאנגלית: יוני פורטוגלי), תל אביב: פן הוצאה לאור, 2013
↑  הרצאתו של שנברג, "?Whatever Happened to Klimt’s Golden Lady", באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, 6 במאי 2015, סמוך ליציאת הסרט "האישה בזהב"
1 2  יניב פוהורילס, אחרי הניצחון שהפך לסרט: המסע בעקבות פיורטה, באתר ynet, 22 בספטמבר 2023
↑  הסרט "Fioretta" באתר IMDb
↑  פיורטה הקרנת בכורה | אנו - מוזיאון העם היהודי, באתר Museum of the Jewish People
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423987805171  BIBSYS: 9046800  BnF: cb16138274t (data)  CiNii: DA17010960  GND: 136883591  ISNI: 0000 0000 7103 1219  LCCN: no2008189927  NTA: 32409695X  RERO: 02-A025822307  SUDOC: 132894246  VIAF: 53981273   WorldCat (עם VIAF): 53981273 
גוסטב קלימט, "האישה בזהב", 1907
ג'רלד ברוקהרסט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 באוקטובר 1890 ברמינגהאם, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  4 במאי 1978 (בגיל 87) פרנקלין לייקס, ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  מכון בירמינגהאם לאמנות ועיצוב 
 תחום יצירה:  תצריב, אמנות חזותית 
 
ג'רלד ברוקהרסט (באנגלית: Gerald Brockhurst‏; 31 באוקטובר 1890 – 4 במאי 1978) היה צייר ותחריט אנגלי.
במהלך שנות השלושים והארבעים של המאה העשרים הוא נודע כצייר פורטרטים, וצייר דמויות מפורסמות כמו מרלן דיטריך והדוכסית מווינדזור. ידוע בעיקר בזכות הדפסים קטנים חרוטים של נשים יפות ואידיאליזציה שלהן - רבות מהן דוגמנו על ידי אשתו הראשונה והשנייה.
ביוגרפיה

נולד ברובע אדגבסטון בבירמינגהאם ב-31 באוקטובר 1890, בנו של סוחר פחם בשם ארתור ברוקהרסט, עד מהרה הראה כישורי רישום מוקדמים ונכנס לבית הספר לאמנות בברמינגהאם בגיל שתים עשרה. הוא היה תלמיד בבית הספר המלכותי של האקדמיה בשנת 1907, וזכה במדליית הזהב ובמלגת נסיעה בשנת 1913, מה שאיפשר לו לבקר גם בצרפת וגם באיטליה.
נסיעה זו הובילה אותו ללמידה מקרוב של אמנים מהמאה ה-15 כמו פיירו דלה פרנצ'סקה, בוטיצ'לי ולאונרדו דה וינצ'י, שלעבודתם הייתה השפעה מתמדת עליו. בשנת 1914 הוא התחתן לראשונה עם אשה צרפתייה, אנאיס פולין, ששימשה מודל לרוב תחריטי הנשים הצעירות המוקדמים שלו (במיוחד משנת 1920 עד 1934).
בין השנים 1915–1919 גרו ברוקהרסט ואשתו אנייס באירלנד, שם היו מיודדים עם האמן אוגוסטוס ג'ון וחבורתו.
אף שניסה את כוחו בתחריט בשנת 1914, רק בשנת 1920 החל את דרכו כחרט ברצינות, ובסופו של דבר זכה להצלחה גם בתור יוצר דפוס וגם כצייר דיוקנאות. ברוקהרסט ערך את תערוכתו החשובה הראשונה בשנת 1919, בלונדון, ולאחר שהתקבלה היטב חזר להתגורר בעיר.
בשנת 1921 הוא היה אחד החברים הראשונים בחברה לאמנות גרפית שהוקמה באותה העת, והציג איתם. לאורך שנות השלושים המשיך בקריירה מצליחה כאמן פורטרטים. עם לקוחות בולטים ובהם כוכבי קולנוע מרל אוברון (אנ') ומרלן דיטריך, כמו גם הדוכסית מווינדזור, שבעלה הזמין את דיוקנה.
בשנת 1937 נבחר ברוקהרסט לאקדמיה המלכותית והצליח לקבל מחיר של 1,000 גינאות עבור דיוקן. באותה שנה התפרסמו פרטים על יחסיו עם הדוגמנית הצעירה קתלין וודוורד, שאותה כינה את שם דורטי, לאחר שהיא נתנה ראיון ל"סנדיי אקספרס". נישואיו של ברוקהרסט התערערו בעבר, כאשר בשנת 1922 אשתו גילתה את הניאוף שלו עם מרגריט אחותה. היחסים עם קתלין וודוורד הביאו פגעו קשה בנישואיו. באוגוסט 1939 ברוקהרסט ודורטי עברו לארצות הברית, ולבסוף הוא התגרש מאשתו הראשונה בשנת 1940.
בניו יורק, ברוקהרסט התפרסם והתעשר בעזרת סדרת דיוקנאות של אנשים מפורסמים, אך תפוקת הדפוס שלו פחתה, במיוחד התחריטים שלו. הוא הפיק כמה ליטוגרפיות בסוף הקריירה שלו (בסביבות 1945). בשנת 1951 הוא נבחר כחבר לאקדמיה הלאומית לעיצוב.
ברוקהרסט ודורטי התיישבו בפרנקלין לייקס, ניו ג'רזי.
ברוקהרסט נפטר שם ב-4 במאי 1978.
הערות שוליים

↑  28 paintings by or after Gerald Brockhurst, artuk.org (באנגלית)
↑  Gerald L. Brockhurst (1890-1978), A Retrospective from the William P. Brumfield Memorial Collection; essay by Abe M. Tahir Jr., web.archive.org, ‏2010-11-30
↑  Anne L. Goodchild, 'Brockhurst, Gerald Leslie (1890–1978)', Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004
↑  "New York Times". 19 June 1939.
↑  Decree nisi against Mr. Gerald Brockhurst, R.A.'". The Times. 12 April 1940. p. 5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527021105171  PLWABN: 9810533938405606  AAG: 475  AGSA: 3957  BnF: cb17781755f (data)  FNZA: 1910  GND: 136352774  ISNI: 0000 0000 6688 0339  LCCN: n88619207  NGV: 1774  NKC: xx0228787  NTA: 262437279  RKD: 12735  SNAC: w6n87kqk  SUDOC: 084688459  TePapa: 299  ULAN: 500019583  VIAF: 55726145   WorldCat (עם VIAF): 55726145
הקורפוס האלפיני (איטליה)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ממלכת איטליה ממלכת איטליה
 שיוך:  הצבא המלכותי האיטלקי הצבא המלכותי האיטלקי
 סוג:  גיס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באפריל 1942 – בשלהי אפריל 1943
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה: קרב סטלינגרד מבצע סטורן קטן
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  52,380
 ציוד עיקרי:  226 תותחים ב-47 סוללות
 פיקוד
 מפקדים:  גָבְּרִיאֶלֶה נָאשִׁי
מבנה ארגוני של הקורפוס האלפיני בעת הלחימה בחזית המזרחית
הקורפוס האלפיני של הצבא האיטלקי, או הגיס האלפיני של הארמייה השמינית (באיטלקית: Corpo d'Armata Alpino), היה גיס איטלקי שלחם בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר במסגרת הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי והשתתף בקרב סטלינגרד. במהלך מבצע סטורן קטן לחם הקורפוס בקרב הקרבה לחילוץ חיילי הארמייה האיטלקית שכותרה והצליח לפרוץ את המצור תוך אובדן מרבית חייליו.
רקע - היחידות האלפיניות בצבא איטליה

היחידות האלפניות בצבא האיטלקי הן יחידות עילית של חיל הרגלים, המאומנות בלוחמה הררית בתנאי מזג אוויר קיצוניים. היחידה הראשונה הוקמה ב-1872 ומטרתה הייתה להגן גבולה הצפוני של ממלכת איטליה שגבל עם צרפת והאימפריה האוסטרו-הונגרית. מ-1888 נותבו הכוחות האלפינים גם למשימות מחוץ לגבולות איטליה. במהלך מלחמת העולם השנייה מנה הכוח האלפיני שש אוגדות שלחמו במלחמת איטליה–יוון, במערכה בבלקנים, במערכה בצפון אפריקה ובחזית המזרחית.
הקמת הקורפוס

ב-1 באפריל 1942 הוקמה הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי לאחר החלטתו של בניטו מוסוליני להעמיק את המעורבות באיטלקית בחזית המזרחית. ביולי הגיעו כוחות החלוץ לחזית נהר דון והגנרל איטלו גריבולדי החליף את ג'ובאני מסה בפיקוד על הכוחות האיטלקים. הארמייה חולקה לשלושה גייסות  שאחד מהם היה הקורפוס האלפיני אשר נחשב לכוח עילית. הגנרל גבריאלה נאשי מונה למפקד הקורפוס.
מבנה הקורפוס וציודו

הגייס הורכב משלוש אוגדות שמנו 17,460 חיילים כל אחת. האוגדה האלפינית השנייה - טרידנטינה, והאוגדה האלפינית השלישית - ג'וליה, שכללו 2 רגימנטים של חיל רגלים קל, רגימנט ארטילרייה וכן כוחות עזר כל אחת. האוגדה האלפינית הרביעית – קונאו, שכללה 2 רגימנטים של חיל רגלים קל וכוחות עזר ובמהלך לחימתה בחזית המזרחית, לא כללה רגימנט ארטילריה. בנוסף כלל הגייס 11 סוללות ארטילריה שהוכפפו למפקד הקורפוס וצוידו ב-32 תותחים בקוטר 105 מילימטרים, ו-13 תותחים בקוטר 149 מילימטרים.
קרב סטלינגרד ופירוק הקורפוס

במהלך קרב סטלינגרד הוצב הקורפוס כ-270 קילומטרים מהעיר סטלינגרד בקו הגנה שכלל גם כוחות הונגרים ורומנים. במהלך "מבצע סטורן קטן" תקפו שתי ארמיות סובייטיות את כוחות הארמייה השמינית האיטלקית. ארמיית המשמר הראשונה של הצבא האדום תקפה את מרכז ההגנה האיטלקית ובינואר 1943 תקפה הארמייה השישית הסובייטית את קווי ההגנה של הקורפוס האלפיני, אשר בשל נחיתותו המספרית, ולמרות לחימתו העזה, לא עמד במתקפה. בסך הכל כותרו בידי כוחות הצבא האדום כ-130,000 חיילים איטלקים, מביניהם רק הקורפוס האלפיני היה ברמת חיילות בת התמודדות עם הכוחות הסובייטים העדיפים.
הקורפוס האלפיני ניהל קרב הקרבה עקוב מדם מול הכוחות הסובייטים העדיפים, הצליח לפרוץ את הכיתור וליצור נתיב מילוט לחיילי הארמייה האיטלקית. מחיר הנפגעים ומניין הנשבים מקרב חיילי הקורפוס היה גבוה מאוד, ובסיום הקרב הוא חדל מלתפקד כיחידה לוחמת אורגאנית. האוגדה הרביעית נמחקה לחלוטין, רק 4,250 מחיילי האוגדה השנייה ו-1,200 מחיילי האוגדה השלישית שרדו את המתקפה והצליחו לסגת מאזור הקרבות. בסך הכל הצליחו להיחלץ מהכיתור כ-45,000 מחיילי הארמייה השמינית. באפריל 1943 הוחזרו החיילים האיטלקים למולדתם ולא שבו להילחם עוד במסגרת הארמייה השמינית.
גאדג'ייבו

| --- | --- |
סמל גאדג'ייבוסמל גאדג'ייבו

 מדינה:  רוסיה רוסיה
 אובלסטי:  מחוז מורמנסק מחוז מורמנסק
 תאריך ייסוד:  1957 
 שטח:  135 קמ"ר
 גובה:  30 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  9,088 (2023)
 קואורדינטות:  69°15′19″N 33°19′00″E﻿ / ﻿69.255277777778°N 33.316666666667°E﻿ / 69.255277777778; 33.316666666667 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניגאדג'ייבו(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניגאדג'ייבו(למפת מחוז מורמנסק רגילה) מורמנסק אפטיטי סברומורוסק מונצ'גורסק קנדלקשה קירובסק פוליארני זפוליארני נורווגיה פינלנד קרליה א. ים ברנץ הים הלבןגאדג'ייבו(למפת מחוז מורמנסק מוגדלת) מורמנסק אפטיטי סברומורוסק מונצ'גורסק קנדלקשה קירובסק פוליארני זפוליארני נורווגיה פינלנד קרליה א. ים ברנץ הים הלבןגאדג'ייבו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גאדג'ייבו (ברוסית: Гаджиево) היא עיר במחוז מורמנסק, הנכללת בתחומי השיפוט של העיר הסגורה אלכסנדרובסק. בעיר נמצא בסיס הצי הצפוני הרוסי.
היסטוריה

היישוב הוזכר לראשונה ב-15 במאי 1957. עד 1967 נקרא הכפר בשם יגלנאיה גובה. ב-16 באוקטובר 1967 נקרא גאדג'ייבו לזכרו של גיבור ברית המועצות, קפטן מאגומט גאדג'ייב, שמת ב-12 במאי 1942 בקרב על הצוללת K-23.
ב-14 בספטמבר 1981, על פי צו נשיאות הסובייט העליון היישוב קיבל מעמד של עיר סגורה בשם סקאליצי, אך בהתכתבות גלויה העיר נקראה מורמנסק-130.
ב-25 בפברואר 1999 שם העיר שונה לעיר גאדג'ייבו.
הערות שוליים

↑  "История, фотогалерея Гаджиево". אורכב מ-המקור ב-2009-07-27. נבדק ב-2006-04-01.
↑  Федеральный закон от 25.02.1999 г. № 3 8-ФЗ «О переименовании города Скалистый Мурманской области, расположенного в пределах закрытого административно-территориального образования Скалистый, в город Гаджиево»
שלט הרלדי

.
שלט הרלדי (מוכר גם כשלט אצולה; באנגלית: Coat Of Arms) הוא במסורת האירופית, דוגמה פשוטה וצבעונית השייכת למשפחה או אדם מסוים, אשר עשויה לשמשו במגוון רחב של דרכים. מקורם של השלטים ההרלדיים בדוגמאות אשר עיטרו את השריונות והמגינים שבהם השתמשו אבירי ימי הביניים לזיהוי קל בקרבות ותחרויות. דוגמאות אלו עיטרו את הביגוד שנלבש מעל לשריונו של האביר, וכן את מדיו, קסדתו, דגליו ודוכן הפמליה שלו. שלא כמו החותם, לשלט הרלדי יש תיאור רשמי – הבלאזון.
כיום נפוץ השימוש בשלט ההרלדי במגוון מוסדות, ארגונים, מדינות ויחידים.
אמנות העיצוב, ההצגה, התיאור והתיעוד של שלטים אלה נקראת הרלדיקה.
מסורות ושימוש

על פי מסורת ההרלדיקה האנגלית והסקוטית בעליהן של שלטים הרלדיים הם יחידים ולא משפחות. במסורות אלו השלטים הם רכוש חוקי המועבר מאב לבנו כאשר נשים ובנות יכולות אף הן להציג שלט הרלדי אך מותאם בצורה אשר מציגה את קרבתן לנושא השלט הנוכחי. שלט הרלדי נמצא בבעלותו של אדם יחיד (בניגוד למשפחה שלמה). בשלט לא נעשה שימוש בידי יותר מאדם אחד בכל זמן נתון. שאר בני המשפחה היו רשאים לשאת שלט דומה אשר בוצע בו שינוי בפרט או צבע כלשהו, בדרך כלל עם מטען כלשהו או תוספת אחרת לשלט. מטען אחד שכזה יכול להיות התגיות אשר בשימוש ההרלדיקה הבריטית והספרדית כחלק משיטת הקדנסיה.
בשל חשיבותם כרכוש חוקי השימוש בשלטים כסימן אפיון, בייחוד כחותמת על מסמכים חוקיים, הצריך רגולציה קפדנית אשר נעשתה (ונעשית במדינות אחדות עד היום) באמצעות כרוזים - בעלי מקצוע אשר עסקו במדע של חקר השלטים. מסורות נוספות (כגון ההרלדיקה הפולנית) מחמירות פחות ומאפשרות לכל חברי שושלת אחת או משפחה אחת להציג את אותו שלט. אף על פי שאלמנט אחד או יותר מתוך השלט ישמר לשימושו של ראש הבית.
התקנים

ההתקנים הם החלקים המרכיבים את השלט ההרלדי. חלק מההתקנים יכולים לעמוד ברשות עצמם כסיכה הרלדית.
התקנים > המגן

המגן הוא ההתקן העקרי בשלט ההרלדי. עליו מסודרים המטענים והצורות המתוארים בבלאזון. מגיניהם של גברים נושאי שלט הרלדי עוצבו לרוב בצורת טיפוסית למגן אשר שימשו את האבירים. מאחר שצורה זו נתפסה כצורה "לוחמנית" המתאימה לגברים לוחמים בלבד, הנשים השתמשו במגינים מעוינים ואנשי הכמורה נשאו מגינים סגלגלים. עיצובים שונים כדוגמת הדיסקה נפוצים גם כן.
התקנים > הקסדה

היות שהמגן שימש את האביר לזיהוי קל בשדה הקרב ובטורנירים, אין זה מפתיע כי גם הקסדה נכללה בהתקנים ההרלדיים אשר שולבו בשלט ההרלדי לציונו של אביר או לוחם. יתרה מכך, השימוש בקסדה (או פריט לבוש ראש אחר ככתר או נזר) כחלק מהשלט ההרלדי מעל המגן, החל מאוחר מתחילתו של השימוש האמיתי בהם. בכמה מסורות הרלדיות (כגון הצרפתית) דרגתו של האציל השתקפה במספר הפסים אשר הופיעו על חזיתה של הקסדה או בסוג המתכת אשר הייתה בשימוש. לחלופין, דרגתו של האציל עשויה להיות מבוטאת בכתר אשר הולבש על הקסדה או במקומה על המגן.
התקנים > הציצה

הציצה היא דמות (או קבוצת דמויות), בדרך כלל חיה גדולה כלשהי, הממוקמת מעל לקסדה. באופן מסורתי שימשה הציצה גברים, למעט מלכות אנגליה, אשר השתמשו אף הן בסמלים הרלדיים כמו ציצה.
בעבר היו אצילים אשר השתמשו בציצה שלהם כסיכה הרלדית אישית. דבר זה הוביל לשימוש שגוי במילה, לתיאור מגן או שלט הרלדי שלם.
בבלאזון תיאור הציצה מכיל בתוכו את תיאורה של העטרה ("על עטרה בצבעי X ו-Y..."), כדוגמת העטרה אשר מתוארת בשלט האצולה של קנדה: "על עטרה בצבעי ארז'ן וגולס, אריה צועד אור".
התקנים > העטרה

העטרה היא גליל בד מגולגל המלופף סביב הקסדה על מנת להחזיק את המעטה במקום. כמו המעטה, העטרה צבועה גם היא בשתי טינקטורות בדרך כלל אלו אשר בהם נצבע המעטה. את עטרה ייצרו משני סרטים אשר נצבעו בטינקטורות העיקריות של המגן ולופפו האחד סביב השני.
לעיתים העטרה שימשה לייצוג מזכרת אשר ניתנה לאביר מידי גבירתו כאשר יצא למלחמה. מעין מטפחת אשר כרך מעל קסדתו על מנת להסתיר את מקום חיבור הציצה.
העטרה משמשת לעיתים גם כקישוט על חיה הרלדית ככתר או זר סביב הצוואר.
התקנים > המעטה

המעטה (Mantling או Lambrequin) הוא מעין צעיף בד אשר נתלה מהקסדה ומהווה מעין תפאורה למגן.
המעטה מתאר את כיסוי הבד אותו תלו האבירים מקסדותיהם על מנת להגן על עצמם מפני השמש והרוחות.
בדרך כלל המעטה מתואר כמרופט או אף חתוך לגזרים, כביכול כתוצאה מפגיעות חרבות בקרב. לעיתים רחוקות יותר - בדרך כלל במקרה בו איש כמורה משתמש בקסדה עם מעטה - יוצג המעטה שלם וללא רבב. דבר מעין זה הוא בחירתו של האמן ואינו בעל השלכות סמליות, אלא עיצוביות בלבד.
למעטה שני צדדים - האחד צבוע בטינקטורת צבע והשני בטינקטורה מתכתית. המעטה בדרך כלל צבוע בטינקטורות אשר בהן צבוע המגן או של המדים אשר שייכים לישות המיוצגת. עם זאת, ישנם מקרים יוצאי דופן של התאמות צבעים חריגות, בעיקר בשלטים הרלדיים של שליטים או ישויות ריבוניות.
התקנים > הנזר

סמל דמוי כתר נפוץ בשלטים הרלדיים רבים של אצילים בדרגות שונות (בעיקר של מונרכים ובני משפחותיהם) כמייצג של כתר המלוכה בהן. באופן דומה מופיע הכתר גם בשלטים הרלדיים למיניהם. בבתי מלוכה מסוימים, כגון בית המלוכה הבלגי, מעולם לא היה כתר ממשי, אלא רק סמל של כתר. לעיתים משמש סמל הכתר לייצוג מעמד דתי.
התקנים > התומכים

התומכים הן שתי דמויות אשר ממוקמות משני צדי המגן ומתוארות כמניפות אותו. התומכים עשויים להיות חיות, בני אדם, ובמקרים נדירים אף צמחים וחפצים - אמיתיים או מיתיים. לעיתים קרובות לדמויות אלו עשויה להיות חשיבות מקומית או קשר היסטורי.
אלא אם כן מצוין אחרת בבלאזון, התומכים יתוארו תמיד כעומדים זקופים על רגליהם האחוריות, וזרוע אחת שלהם גבוהה מהשנייה (תנוחה הנקראת Rampant) - עד כמה שטבע הדמויות המתוארות מאפשר זאת.
חיות פראיות מיוצגות לעיתים כשלשונן בחוץ - דבר המסמל שאגה.
תומכים הוענקו כהטבה מיוחדת לאצילים והוענקו בפקודת השליט. התומכים הועברו בירושה רק במקרים מיוחדים של אצולה תורשתית או חברי משפחת המלוכה - באנגליה, ומנהיגי שבטים או בארונים פאודליים שתוארם קדם לשנת 1587 - בסקוטלנד. תומכים שלא הועברו בירושה הוענקו בעיקר לנושאי תואר אבירות.
התקנים > החלקה

החלקה היא פרט הנוסף מתחת למגן - לרוב תל ירוק, או סלעים או כל סוג אחר של נוף - ושעליו התומכים נראים עומדים. יש הטוענים כי החלקה מסמלת את אדמתו של האדון.
יש לנקוט זהירות בהבחנה בין חלקה אמיתית לבין פריטים אחרים עליהם מניחים התומכים אחת או יותר מרגליהם.
השימוש בחלקה כפרט רשמי בבלאזון החל בתקופה מאוחרת יחסית בהיסטוריה של ההרלדיקה, והוחל ככל הנראה בשל הצורך בתומכים שונים עבור משפחות אצולה, או ישויות ריבוניות שונות. עם זאת, לעיתים מופרד בבלאזון תיאור החלקה מתיאור התומכים. כאשר שלט אצולה זוכה לתוספת של תומכים, לרוב הוא מעוטר גם בחלקה. במקרים נדירים תוענק החלקה כתוספת.
התקנים > המוטו והסלוגן

המוטו ייכתב בדרך כלל על קלף מתחת לשלט (או מעל הציצה בהרלדיקה הסקוטית) וברוב המקרים ייכתב בלטינית (אם כי שפות אחרות כצרפתית נפוצות גם כן). על פי מסורת ההרלדיקה האנגלית והסקוטית המוטו לא מוענק יחד עם השלט ההרלדי וניתן לאמצו או לשנותו על פי רצונו של נושא השלט. אך למרות זאת ישנם מספר דוגמאות חריגות להופעתם של המגילה, המוטו או האותיות בבלאזון של שלטים אחדים.
ראו גם

חותם
מון (כתר)
סשימונו
לקריאה נוספת

Fox-Davies, Arthur Charles (1909). A Complete Guide to Heraldry. New York: Dodge Pub. Co.
הערות שוליים

↑  Innes-Smith, Robert (1990). An Outline of Heraldry in England and Scotland. Pilgrim Press. p. 14. ISBN 0-900594-82-9. Mottoes are not necessarily heriditary and can be adopted and changed at will.
| הרלדיקה |
| --- | --- | --- |
| מושגים הרלדיים | שלט הרלדי • בלאזון • סיכה • כרזה • קדנסיה • כיוונים |  |
| תפקידים | כרוז • ממונה על השלטים |  |
| בלאזון | מטען • שדה • קו • צורה • טינקטורה • מסגרת • תנוחה   חלוקה לרבעים • חלוקה בניצב • חלוקה לשדות |  |
| חלקי השלט ההרלדי | מגן • שדה • תומכים • סלוגן • ציצה • עטרה • מעטה • קסדה • חלקה • מוטו |  |
| מטענים |  בנד •  גבול •  קנטון •  שברון •  צ'יף •  צלב •  פס •  פלונץ •  פאל •  פאלה •  סאלטייר |  |
| טינקטורות | טינקטורות |  |
| מתכות |  אור •  ארז'ן |  |
| צבעים |  אזור •  גולס •  פורפור •  סאבל •  ור |  |
| פרוות |  ארמין •  ואיר |  |
| כתמים |  מורי •  טנה •  סנגין |  |
| אחרים |  כחול שמיימי •  ציפורן •  סנדרה •  אורנג' |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558056905171  GND: 4064566-6  LCCN: sh85060322  NDL: 00567841  NKC: ph127654 
המגן מתוך השלט ההרלדי של מלכת בריטניה
קסדה הרלדית של מרקיז
אריה כציצה בתוספת עטרה
עטרה אזור ואור
נזר של רוזן מהממלכה המאוחדת
השלט ההרלדי של הממלכה המאוחדת, התומכים הם אריה דקסטרי וחד קרן סיניסטרי, על חלקה של כר דשא, בתוספת המוטו של מלכי בריטניה: "אלוהים וזכותי שלי"
ג'רום קרן

| --- | --- |

 לידה:  27 בינואר 1885 מנהטן, ארצות הברית 
 פטירה:  11 בנובמבר 1945 (בגיל 60) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרנקליף 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1902 
 מקום לימודים:  בית ספר שטיינהרט לתרבות, חינוך ופיתוח אנושי, New York College of Music, אוניברסיטת היידלברג, Barringer Academy of the Arts & Humanities 
 סוגה:  שיר, מחזמר 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 צאצאים:  Betty Kern 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי של חבר הנאמנים (1987)  פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר (4 במרץ 1937) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'רום דייוויד קרן (Jerome David Kern; ‏ 27 בינואר 1885 - 11 בנובמבר 1945) היה מלחין יהודי אמריקאי, מחשובי יוצרי המוזיקה הפופולרית בארצות הברית אשר היה אחד הגורמים המרכזיים בסמטת טין פאן וביצירת "ספר השירים האמריקאי הגדול" (Great American Songbook), אותם שירים קליטים שזכו לעשרות ביצועים ועיבודים במהלך השנים. הוא הלחין כ-700 שירים עבור מחזות זמר בברודוויי ועבור סרטים בהוליווד ובהם כמה מהלהיטים המפורסמים ביותר כ-I Won't Dance ,Ol' Man River, A Fine Romance, All the Things You Are, Smoke Gets in Your Eyes, The Way You Look Tonight ורבים אחרים, שהפכו לסטנדרטים של ג'אז בשל המבנה ההרמוני העשיר שלהם. במהלך הקריירה הארוכה שלו, שהשתרעה על חמישה עשורים, זכה לשבע מועמדויות לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר וזכה פעמיים.