stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה
היסטוריה > לאחר המלחמה (1946–1998)

לאחר מלחמת העולם השנייה קמה המפלגה מחדש בכל אזורי הכיבוש בגרמניה. בגרמניה המערבית החלה המפלגה את דרכה באופוזיציה, ממועד הבחירות הראשונות ברפובליקה הפדרלית ב-1949 ועד לשנת 1966.
בגרמניה המזרחית אולצה המפלגה להתמזג עם המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, וליצור את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה בשנת 1946. במהלך נפילת השלטון הקומוניסטי בשנת 1989 הוקמה מחדש המפלגה כמפלגה נפרדת, מחוץ לשורות מפלגת האיחוד, ולא כפלג שלה, ולאחר מכן התאחדה מחדש עם אחותה שבמערב, עם איחודה של גרמניה.
בשנת 1959 קיבלה המפלגה את "תוכנית גודסברג" שבה נטשה את העקרונות המרקסיסטים והדגישה תוכניות לרווחה חברתית. בתחילה התנגדה המפלגה לחימושה מחדש של גרמניה ולהצטרפותה לברית נאט"ו, בשנת 1955, והעדיפה כי המדינה תישאר נייטרלית, אך לאחר מכן ניהלה מדיניות שהביאה לקשרים חזקים עם המדינות המשתתפות בברית.
ב-1966 השתתפה המפלגה בקואליציה שבראשה עמד הקאנצלר קורט גאורג קיזינגר, איש המפלגה הנוצרית דמוקרטית. ב-1969 זכתה המפלגה ברוב בבחירות, בפעם הראשונה מאז 1928. מערכת הבחירות נוהלה על ידי הארי וולטר שניהל מערכות בחירות נוספות עד לשנת 1980. המפלגה הייתה המפלגה המובילה בגרמניה בין 1969 ל-1982 תחת הנהגתם של הקאנצלרים וילי ברנדט והלמוט שמידט.
וילי ברנדט הוביל מדיניות שנקראה "המדיניות המזרחית" ("אוסטפוליטיק"), אשר ביקשה להפיג את המתיחות של המלחמה הקרה תחת הסיסמה "שינוי באמצעות התקרבות" וכן לפתוח בהדרגה את חומת ברלין.
ב-7 בדצמבר 1970 קיים ברנדט ביקור היסטורי בוורשה בירת פולין. ברנדט חתם בביקור על הסכם שיתוף פעולה, והכרה בגבול המערבי של פולין. צעד זה, שעורר בגרמניה פולמוס ואף התנגדות, הביא בין השאר לשיפור היחסים עם שאר מדינות הגוש המזרחי. הסכמים נוספים נחתמו עם ברית המועצות, צ'כוסלובקיה אליהם הצטרף גם "הסכם היסודות" עם מזרח גרמניה.
כהונתו של ברנדט כקאנצלר הביאה גם לרפורמות במדיניות החברתית, בחינוך ובמשפט. בשנת 1972 חש ברנדט כי הוא מאבד את הרוב שלו בבונדסטג. הוא הוביל את המפלגה לבחירות, ובהן זכתה המפלגה לרוב של 45.8% מן הקולות והייתה לסיעה החזקה בבונדסטג.
ב-6 במאי 1974 התפטר ברנדט במפתיע מתפקיד הקאנצלר, על רקע פרשיית הריגול של עוזרו האישי גינתר גיום. לאחר התפטרותו של ברנדט מתפקיד הקאנצלר, נבחר לתפקיד שר האוצר בממשלתו, הלמוט שמידט. בשנותיו כקאנצלר טיפל שמידט במספר משברים שפקדו את גרמניה, ובהם: משבר האנרגיה העולמי בשנת 1974, התגברות הטרור של קבוצות שמאל רדיקליות בגרמניה, ו"עידן הקרח" בין מזרח גרמניה ומערב גרמניה. באוקטובר 1982 נפלה ממשלתו של שמידט לאחר חבירת המפלגה הליברלית (FDP) לאופוזיציה בראשות הלמוט קוהל.
בבחירות שנערכו בשנת 1982 איבדה המפלגה את השלטון כאשר הלמוט קוהל, מנהיגה החזק של המפלגה הנוצרית דמוקרטית, זכה בארבע תקופות כהונה רצופות כקאנצלר. בשנת 1998 הפסיד קוהל בבחירות למועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית גרהרד שרדר.
אישים בולטים בשורות המפלגה > מנהיגים לפני מלחמת העולם הראשונה

אוגוסט בבל
וילהלם ליבקנכט
קרל קאוטסקי
אדוארד ברנשטיין
רוזה לוקסמבורג
אישים בולטים בשורות המפלגה > יושבי ראש המפלגה > בימי האימפריה הגרמנית ורפובליקת ויימאר

1892–1911: אוגוסט בבל ופאול זינגר
1911–1913: אוגוסט בבל והוגו האזה
1913–1917: פרידריך אברט והוגו האזה (האזה פרש בשנת 1916 כדי להקים את המפלגה הסוציאליסטית הבלתי תלויה)
1917–1919: פרידריך אברט ופיליפ שיידמן
1919–1931: אוטו ולס והרמן מילר; לאחר 1922 גם ארתור קריספין כנציג הבלתי תלויים שחזרו והתאחדו עם המפלגה.
1928–1931: אוטו ולס וארתור קריספין
1931–1933: אוטו ולס, ארתור קריספין והנס פוגל
אישים בולטים בשורות המפלגה > יושבי ראש המפלגה > בגלות

1933–1939: אוטו ולס והנס פוגל
1939–1945: הנס פוגל
אישים בולטים בשורות המפלגה > יושבי ראש המפלגה > לאחר המלחמה

אוטו גרוטהוול - יו"ר המפלגה במזרח, טען לסמכות כלל גרמנית, והתמזג עם המפלגה הקומוניסטית בשנת 1946 ליצירת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
קורט שומאכר - מייסד המפלגה מחדש במערב, בשטחי הכיבוש הבריטים, התנגד לדרישות גרוטווהל, והקים מחדש את המפלגה.
אישים בולטים בשורות המפלגה > יושבי ראש המפלגה > יושבי ראש במערב גרמניה

1946–1952: קורט שומאכר
1952–1963: אריך אולנהאואר
1964–1987: וילי ברנדט
1987–1991: הנס יוכן פוגל
אישים בולטים בשורות המפלגה > יושבי ראש המפלגה > יושבי ראש המפלגה במזרח גרמניה לאחר הקמתה מחדש

1989–1990: איברהים בהמה
1990: מרקוס מקל
המפלגות במזרח ובמערב התאחדו באוקטובר 1990.
אישים בולטים בשורות המפלגה > יושבי ראש המפלגה > לאחר איחוד גרמניה

1990–1991: הנס יוכן פוגל
1991–1993: ביורן אנגהולם
1993: יוהאנס ראו (יושב ראש בפועל)
1993–1995: רודולף שרפינג
1995–1999: אוסקר לפונטיין
1999–2004: גרהרד שרדר
2004–2005: פרנץ מינטרפרינג
2005–2006: מתיאס פלאצק
2006–2008: קורט בק
2008–2009: פרנץ מונטפרינג
2017-2009: זיגמר גבריאל
2018-2017: מרטין שולץ
2018: אולאף שולץ
2018-ואילך: אנדריאה נאלס
אישים בולטים בשורות המפלגה > קאנצלרים של גרמניה משורות המפלגה

1918: פרידריך אברט
1919: פיליפ שיידמן
1919–1920: גוסטב באואר
1920 ו-1928–1930: הרמן מילר
1969–1974: וילי ברנדט
1974–1982: הלמוט שמידט
1998–2005: גרהרד שרדר
2021-: אולף שולץ
אישים בולטים בשורות המפלגה > נשיאי גרמניה משורות המפלגה

1919–1925: פרידריך אברט
1969–1974: גוסטב היינמן
1999–2004: יוהאנס ראו
2017-מכהן: פרנק-ואלטר שטיינמאייר
על פי חוקת גרמניה: לאחר מלחמת העולם השנייה, על נשיא גרמניה להיות בלתי מפלגתי, ולפיכך אין לראותו כאיש המפלגה בתקופת כהונתו.
לקריאה נוספת

Carl E. Schorske, German Social Democracy, 1905-1917: The Development of the Great Schism (Harvard University Press, 1955)
Vernon L. Lidtke, The Outlawed Party: Social Democracy in Germany, 1878-1890 (Princeton University Press, 1966)
Koppel S. Pinson, Modern Germany - its history and civilization (the MacMillan Company, 1963
Geoffrey Barraclough, The Origins of Modern Germany (Capricorn Books, 1963
האנציקלופדיה העברית, כרך יא, עמוד 455 ואילך.
הערות שוליים

↑  תוצאות הבחירות ב-2009, באתר rightpundits.com
↑  אסף אוני, ‏הבלתי ייאמן: גרמניה עשויה למצוא את עצמה בקלפי כבר בשנה הקרובה, באתר גלובס, 29 בדצמבר 2023
↑  Teevs, Christian (2024-03-15). "Umfrage zur Ampelkoalition: Mehrheit sieht bei Regierung keine einzige Stärke". Der Spiegel (בגרמנית). ISSN 2195-1349. נבדק ב-2024-11-06.
↑  אסף אוני, ‏משבר בגרמניה: הקרב על התקציב הוביל לפירוק הממשלה, באתר גלובס, 7 בנובמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268463605171  PLWABN: 9810586048805606  BnF: cb11867469p (data)  CANTIC: a11659130  GND: 2022139-3  ISNI: 0000 0001 2353 4548  LCCN: n80067141  NDL: 00278064  NKC: kn20010711415  RERO: 02-A000154481  SUDOC: 050601717  VIAF: 151021191   WorldCat (עם VIAF): 151021191 
"בית וילי ברנדט", מטה המפלגה הסוציאל־דמוקרטית של גרמניה בברלין, הקרוי על שם וילי ברנדט, ממנהיגיה הבולטים של המפלגה
פרוטוקול הישיבה שקיבלה את "תוכנית ארפורט", 1891
גרהרד שרדר
יושב ראשה הקודם של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, קורט בק (משמאל) עם נשיא גרמניה לשעבר מטעם המפלגה, יוהאנס ראו
אטלנטיק (אוניית מעפילים)

אטלנטיק (Atlantic) הייתה אוניית מעפילים אשר הפליגה במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי של ברטולד שטורפר, אוסטרי ממוצא יהודי, שפעל להצלתם של יהודי ארצו בשיתוף פעולה עם השלטונות הנאציים. שטורפר היה מעורב גם בהפלגתן של האוניות: "מילוס" ו"פאסיפיק".
תולדותיה

"אטלנטיק" הייתה אונייה מונעת קיטור, נרכשה כמו "מילוס" ו"פסיפיק" מחברת הספנות היוונית "אבגרינוס" (ביוונית: "Αυγερινός") על ידי ברטולד שטורפר.
"אטלנטיק" הפליגה בסוף ספטמבר 1940 מנמל טולצ'אה שברומניה ועליה כ-1,880 מעפילים, שהגיעו על גבי ספינות הנהר הליוס ושנברון מברטיסלאבה. על פי דו"ח שמסר שטורפר 329 נוסעים היו חברי קבוצת "מכבי" מפראג ומפרסבורג, 761 נפש מאוסטריה, 25 נפש מהעיר ברלין ו-525 נפש מדנציג. ב-11 באוקטובר 1940 הגיעה האטלנטיק לאיסטנבול, בה קיבלו לחם מיהודי העיר. האונייה המשיכה לכרתים ובה הם הצליחו לרכוש פחם להמשך המסע. אולם הצוות היווני של האונייה שלא רצה להמשיך במסע השחית חלק מהפחם ולבסוף סירב להמשיך במסע. בעקבות זאת השתלטו המעפילים על האונייה ויצאו לדרך ב-8 בנובמבר 1940. באמצע המסע נותרה האונייה ללא פחם והצוות הפעיל את המנועים בשריפת כל דבר מעץ על האונייה שלא היה הכרחי. האונייה נאלצה לפנות לקפריסין שהייתה קרובה יותר מארץ ישראל, אך גם אליה לא הגיעה. לבסוף היא נגררה לקפריסין בידי ספינות בריטיות.
"מילוס" ו"פאסיפיק" שהפליגו במקביל אליה, הגיעו ראשונות ונתפסו על ידי כוחות צבא בריטיים.
הבריטים ריכזו את מעפילי האוניות באוניית הגירוש "פאטריה", מתוך כוונה להובילם לאי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי. ב-24 בנובמבר הגיעה ה"אטלנטיק" לנמל חיפה. הבריטים העבירו חלק מהמעפילים אל "פאטריה", והתכוונו להעביר את יתרתם למחרת. מפקדת "ההגנה" החליטה לסכל את הגירוש, באמצעות גרימת נזק לדופן האונייה. מטעני הנפץ שהובאו על ידי אנשי "ההגנה" והוצמדו לדופנהּ על ידי המעפילים אנשי החלוץ, גרמו לקריסתה, והיא טבעה. כמאתיים מהמעפילים וחמישים ימאים בריטיים שהיו על הסיפון נהרגו בטביעה. ניצולי "פאטריה" הועברו למחנה המעצר בעתלית, ושאר מעפילי ה"אטלנטיק" נשלחו ב-9 בדצמבר 1940 לאי מאוריציוס, וישבו בו כחמש שנים.
ראו גם

גולי מאוריציוס
לקריאה נוספת

יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", ירושלים: הוצאת כרטא, 1991, עמ' 72.
רות זריז, ברטולד שטורפר וחלקו בהצלת יהודים מגרמניה, בתוך: אניטה שפירא (עורכת), העפלה, מאסף לתולדות ההצלה, הבריחה, ההעפלה ושארית הפליטה, תל אביב: העמותה לחקר מערכות ההעפלה ע"ש שאול אביגור, אוניברסיטת תל אביב, הוצאת עם עובד, תש"ן-1990, עמ' 124–142.
דליה עופר, המסע למאוריציוס ופרשת האוניות "מילוס", "פסיפיק" ו"אטלנטיק" בראי הספרות והמחקר ההיסטורי, בתוך: רעיה כהן ויוסי מאלי (עורכים), ספרות והיסטוריה, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ט-1999, עמ' 207–227.
הערות שוליים

↑  ראו: רות זריז, ברטולד שטורפר וחלקו בהצלת יהודים מגרמניה, בתוך: אניטה שפירא (עורכת), העפלה, עמ' 130.
↑  אהרן צברגבאום, פרשת מאוריציוס, קובץ מחקרים, יד ושם תש"ך (1959), עמ' 194-200
פרטיזנים יהודים

חברי ארגון הפרטיזנים המאוחד בגטו וילנה
פרטיזנים יהודים היו לוחמים יהודים ביחידות צבאיות לא סדירות, שהשתתפו בתנועת ההתנגדות היהודית נגד גרמניה הנאצית ומשתפי הפעולה עמה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מספר יחידות פרטיזנים יהודיות פעלו ברחבי אירופה הכבושה על ידי הנאצים. חלקן כללו יהודים מעטים שנמלטו מהגטאות או ממחנות הריכוז, ואחרות, כמו יחידת הפרטיזנים של בלסקי, מנו מאות איש וכללו גם נשים וילדים. יחידות הפרטיזנים היו רבים יותר במזרח אירופה, אך היו קיימות גם בצרפת הכבושה ובבלגיה, שם פעלו עם ההתנגדות המקומית. לוחמים יהודים רבים השתתפו כבודדים בתנועות הפרטיזניות האחרות בארצות כבושות אחרות. בסך הכל היו כ-30,000 פרטיזנים יהודים בתקופת השואה.
פעולות

הפרטיזנים עסקו במלחמת גרילה ובחבלה נגד הכיבוש הנאצי, המרידו בני נוער ושחררו אסירים. בליטא הרגו כ-3,000 חיילים גרמנים. לעיתים היו להם קשרים עם יושבי הגטאות והמחנות, עם היודנראטים ועם יחידות התנגדות אחרות, איתן חלקו מודיעין צבאי.
במזרח אירופה הצטרפו יהודים רבים לשורות הפרטיזנים הסובייטים. לאורך המלחמה התמודדו עם אנטישמיות ואפליה מצד הסובייטים וחלק מהפרטיזנים היהודים נהרגו, אך עם הזמן רבות מיחידות הפרטיזנים היהודיות נקלטו במבנה הפיקודי של תנועת הפרטיזנים הסובייטית הרחבה יותר. פרטיזנים סובייטים הגיעו למערב אוקראינה בשנת 1943, כללו רוסים, אוקראינים, פולנים ויהודים, ויחידותיהן היו קטנות יותר מאשר בבלארוס, מה שהתאים יותר ללוחמה פרטיזנית. מנתוני ארכיון סובייטי שפורסמו עולה כי היהודים היו 5.2% מהפרטיזנים באוקראינה.
אספקה

פרטיזנים יהודים נאלצו להתגבר על קשיים גדולים ברכישת אמצעי לחימה, בהשגת מזון ומקלט ובהתחמקות מלכידה. הם בדרך כלל חיו במחפורות (זמליאנקות, הידועות ברוסית כ-zemlyankas, землянка) במחנות יער. פעולות תגמול נאציות היו אכזריות, והשתמשו בענישה קולקטיבית נגד פרטיזנים והגטאות שמהם ברחו, ולעיתים קרובות השתמשו ב"פעולות אנטי פרטיזניות" כעילה להשמדת יהודים. באזורים מסוימים קיבלו פרטיזנים יהודים תמיכה מכפריים אך בגלל אנטישמיות נרחבת ופחד מפני תגמול, הפרטיזנים היהודים היו לעיתים קרובות לבד. החקלאים נאבקו כדי להשביע את רצונם של הצדדים היריבים שדרשו מזון, וזאת כדי להימנע מענישה, מה שהביא לפעמים לסכסוכים בינם לבין הצדדים - פרטיזנים יהודים, פרטיזנים סובייטים, פרטיזנים פולנים או אוקראינים, אנשי כוחות הארמייה קריובה או הארמייה לודובה, פרטיזנים ליטאים וכו'.
כפי שציין אלן לוין, "פרטיזנים ונמלטים יהודים הואשמו בגניבת מזון מחקלאים פולנים באופן קבוע", אך עם זאת, מעשי שוד כאלה היו דרכם היחידה להימנע מרעב.
חלק מהיחידות רעבו, וחלקן קיבלו אספקה ואף יכלו לסייע לברית המועצות. כדי לשרוד, היהודים נאלצו להניח בצד מגבלות תזונה מסורתיות. איכרים ידידותיים סיפקו אוכל, אך במקרים מסוימים נגנב מזון מחנויות וחוות או שהפרטיזנים פשטו על מחסנים המיועדים לחיילים גרמנים. עם התקדמות המלחמה, מדי פעם הצניחה ממשלת ברית המועצות תחמושת, כסף מזויף ואספקת מזון ליחידות פרטיזניות שהיו ידועות כידידותיות.
לאלה שהצליחו לברוח מהגטאות והמחנות לא היו אלא בגדיהם שלגופם, ואלה הפכו לעיתים קרובות לסמרטוטים. בגדים ונעליים היו מצרך נדיר. מדים גרמניים היו שלל יקר. הם היו חמים ושימשו תחפושות והסוואה למשימות.
מי שנפצע או חלה, לעיתים קרובות לא שרד בגלל היעדר עזרה רפואית או אספקה. לרוב יחידות הפרטיזנים לא היה רופא והם טיפלו בפצועים בעצמם, ופנו לרופאי כפרים רק כמוצא אחרון, מחשש להסגרה.
ביערות הסתתרו גם מחנות משפחתיים שבהם היו נמלטים יהודים ממחנות או מגטאות, רבים מהם צעירים או מבוגרים מכדי להילחם, שקיוו לשרוד שם את המלחמה. בעוד שחלק מיחידות הפרטיזנים דרשו מהמצטרפים להיות מוכנים ללחימה ובעלי כלי נשק כתנאי להצטרפות, רבים מהבלתי לוחמים מצאו מחסה אצל יחידות הלחימה היהודיות ובעלי בריתן. אנשים ומשפחות אלה תרמו לרווחת הקבוצה בכך שעבדו כבעלי מלאכה, טבחים, תופרים וכרופאי שטח.
יחידות פרטיזנים בולטות

יחידות פרטיזנים יהודיות כללו את פרטיזני בלסקי שהפעילו "מחנה משפחתי" גדול בבלארוס (למעלה מ-1,200 איש עד קיץ 1944), מחנות אחרים בבלארוס, פרטיזני פרצ'ב בדרום-מזרח פולין וארגון הפרטיזנים המאוחד שפעילותו החלה במרד בגטו וילנה בליטא ומאוחר יותר עסק בפעולות חבלה וגרילה. שלושים ושניים צנחנים מהיישוב אומנו על ידי הבריטים והוצנחו אל מעבר לקווי האויב על מנת לעסוק בפעילות פרטיזנית. במרד גטו ורשה, שתי יחידות של לוחמים, הארגון הצבאי היהודי הימני (ŻZW) והארגון היהודי הלוחם (ŻOB) הובילו את המרד בנפרד. שרידיהם הפכו לפרטיזנים עם חיסול הגטו במאי 1943.
יחידות פרטיזנים בולטות > בלארוס

בבלארוס היו בין 12,000 ל-15,000 פרטיזנים יהודים, כולל פרטיזני בלסקי.
יוסף ברוידה היה מפקד פלוגת פרטיזנים יהודית בביילורוסיה.
יחידות פרטיזנים בולטות > פולין

כ-100,000 יהודים לחמו בצבא הפולני נגד גרמניה הנאצית במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין. הם היוו 10% מהצבא הפולני, בהתאם לשיעור היהודים באוכלוסייה הכללית. באותה מערכה כ-30,000 יהודים נהרגו, נשבו או הוכרזו כנעדרים. ארמייה קריובה הפולנית העניקה הכשרה וכלי נשק לאי"ל בגטו ורשה, וקיבלה יהודים ויחידות יהודיות, כמו יחידת הפרטיזנים של לוקאווייצקי בפיקודו של אדמונד לוקאוויצקי תחת חסות ארמייה קריובה, וכן המחלקה היהודית במחלקת ויגרי (Wigry) בגדוד של ארמייה קריובה, גדוד שהשתתף במרד ורשה בשנת 1944. ארמייה קריובה גם שיתפה פעולה עם יחידות יהודיות במבצעים להגנה עצמית. יהודים אחרים הצטרפו ליחידות המזוהות עם הפרטיזנים הסובייטים בפולין. ארמייה לודובה הייתה יחידת הפרטיזנים העיקרית שהייתה מזוהה עם הקומוניזם בפולין הכבושה. לקבוצה זו סופק נשק על ידי ברית המועצות. היו כ-30 יחידות פרטיזניות יהודיות ורובן היו קשורות לארמייה לודובה. כמחצית מהן היו ביערות. ביערות פעלו גם יחידות פרטיזנים עצמאיות שפעלו לשחרור יהודים מגטאות מקומיים ללא תמיכה או תיאום מבחוץ. יחידת פרטיזני סווירז (Swirz), שהוקמה על ידי האחים איזידור והרש קרטן, שחררה מעל 400 יהודים במזרח גליציה.
יחידות פרטיזנים בולטות > ברית המועצות

היחידות הפרטיזניות הראשונות שהוקמו ביוזמת ברית המועצות קמו ב-1941. יחידות אלה הופיעו בעיקר ביערות, שכן 6,000-8,000 יהודים הצליחו להימלט ליערות. רבים לא הצליחו להגיע, אלא אם כן הצטרפו למבצעיהם של פרטיזנים סובייטים. קבוצה פרטיזנית אחת באזור הסובייטי הייתה בגטו מינסק. את הקבוצה הובילו קומוניסטים יהודים. הקבוצה בגטו מינסק נתמכה על ידי היודנראט שאיפשר להם לארגן בריחה המונית ליערות הסביבה. בבריחה זו נמלטו 6,000-8,000 יהודים, שניסו להצטרף ליחידות פרטיזנים קיימות. ביערות שבאזור ויניצה פעלו מאות פרטיזנים יהודים. חלקם הסתירו את זהותם היהודית עקב אנטישמיות. היו מספר רב של יחידות פרטיזנים בברית המועצות, אך המחקר עליהן נתקל בקשיים עקב עיכובים בפתיחת ארכיונים בברית המועצות לשעבר.
יחידות פרטיזנים בולטות > ליטא

בליטא היו ארבעה גטאות שנותרו לאחר מסע הרצח ההמוני בידי הנאצים ב-1941. בשלושה מהם היו יחידות התנגדות חמושות - וילנה, שווינציאן וקובנה. בגטו וילנה קמה יחידת ההתנגדות היהודית "ארגון הפרטיזנים המאוחד" (Fareynikte Partizaner Organizatsye, או FPO). ה-FPO ניסה לשכנע את יהודי גטו וילנה להתקומם נגד הנאצים אך נכשל. הכישלון הוביל את הקבוצה לעזיבה לאחר התנגשות מזוינת עם הגרמנים בספטמבר 1943. יחידת הפרטיזנים עזבה את הגטו בגלל חוסר תמיכה ועברה דרך הביוב כדי לברוח ליערות ליטא המזרחיים. יחידת הפרטיזנים בגטו קובנה לא התכוונה להילחם בגטו עצמו אלא מחוץ לגטו. חברי הקבוצה ארגנו בריחה גדולה מהגטו שהתרחשה לאורך תקופה ארוכה. רבים ברחו והצטרפו ליחידות פרטיזניות חיצוניות, ורבים פרשו והקימו יחידות משלהם. רבים מהם לחמו ביער רודניקי, וביערות קוזיאן (קאזיאני) והודוצישקי.
יחידות פרטיזנים בולטות > יוגוסלביה

התרומה היהודית לתנועה הפרטיזנית היוגוסלבית הייתה משמעותית. 4,572 יהודים היו רשומים כפרטיזנים, 3,000 מהם ביחידות לוחמות. בהם היו שנמלטו מגירוש או ברחו או שוחררו ממחנות ריכוז ועבודה. למשל גדוד ראב, שהורכב ממאות אסירים יהודים ששוחררו ממחנה הריכוז ראב האיטלקי בספטמבר 1943. בין הפרטיזנים שלחמו במונסטיר שבמקדוניה, אז ביוגוסלביה, היו צעירים יהודים. 1,318 יהודים שנלחמו למען הפרטיזנים ביוגוסלביה נהרגו במהלך המלחמה, לעשרה חברים יהודים הוענקה המדליה הגבוהה ביותר של יוגוסלביה באותה תקופה, מסדר הגיבור העממי.
פרטיזנים בולטים

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  דוד מרדכי אפלבאום  יצחק ארד  הפרטיזנים של בלסקי  מונדק לוקביצקי  פרנק בלייכמן  תומאס בלאט  אנטון בלאז'יץ' |  אלכסנדר בוגן  מאשה ברוסקינה  יוג'ניו קאלו  יצחק צוקרמן  סלמה אנגל-וינברג  ליאון פלדהנדלר |  דב פרייברג  פאוול פרנקל  הירש גליק  מוניו גרובר  אבא קובנר  ולדקה מיד |  אלכסנדר פצ'רסקי  משה פיאדה  יוסף סרצ'וק  יצחק ויטנברג  שלום יורן  שלום זורין  יבגני ווליאנסקי  משה גילדנמן |
ראו גם

התנגדות יהודית בשואה
לקריאה נוספת

שמעון לביא (לוקביצקי): דרכי האחרונה - יחידת הפרטיזנים היהודית של מונדק לוקביצקי; הוצאת אפי מלצר, 2018.
Arad, Y. (1990). "Family Camps in the Forests". Encyclopaedia of the Holocaust. 2. New York: Macmillan. pp. 467–469. OCLC 698360041.
Eckmann, L.; Lazar, C. (1977). The Jewish Resistance: the history of the Jewish partisans in Lithuania and White Russia. New York: Shengold. OCLC 473836052.
Gutman, I. (1990). "Partisans". Encyclopaedia of the Holocaust. 3. New York: Macmillan. pp. 1108–1122. OCLC 698360042.
Kagan, J.; Cohen, D. (1998). Surviving the Holocaust with the Russian Jewish partisans. London: Vallentine Mitchell. ISBN 9780853033356.
Levin, D. (1985). Fighting back: Lithuanian Jewry's armed resistance to the Nazis, 1941–1945. New York: Holmes & Meier. ISBN 9780841908314.
Levin, D.; Brown, Z. A. (1962). The Story of an Underground: The Resistance of the Jews of Kovno. Jerusalem: Yad Vashem. OCLC 460277004.
Levin, N. (1973). "Resistance in the Forest". The Holocaust: the destruction of European Jewry. New York: Schocken Books. OCLC 488360602.
Smolar, H. (1989). The Minsk Ghetto: Soviet–Jewish partisans against the Nazis. New York: Holocaust Library. ISBN 9780896040687.
ריצ'רד צ'ייס

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1950 סקרמנטו, קליפורניה, ארצות הברית
 התאבד:  26 בדצמבר 1980 (בגיל 30) בית הסוהר סן קוונטין, קליפורניה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות של בית הסוהר סן קוונטין
 השכלה:  בית הספר התיכוני מירה לומה
 תקופת הפעילות:  29 בדצמבר 1977 – 27 בינואר 1978 (30 ימים)
ריצ'רד "ריק" טרנטון צ'ייס (באנגלית: Richard "Rick" Trenton Chase,‏ 23 במאי 1950 – 26 בדצמבר 1980) היה רוצח סדרתי, אנס, קניבל ונקרופיל אמריקאי, אשר רצח שישה או שבעה אנשים בפרק זמן של כחודש בסקרמנטו, קליפורניה, ארצות הברית, ונודע בכינויים הערפד מסקרמנטו ודרקולה בשל מנהגו לשתות את דם קורבנותיו ולאכול חלקים מגופותיהם. לאחר לכידתו נשפט כחוק ונידון למוות למרות שהיה בעל היסטוריה נפשית רעועה ואף אובחן כסכיזופרן שנים רבות קודם לכן, אך התאבד טרם ביצוע גזר הדין.
ביוגרפיה > ילדות

ריצ'רד "ריק" טרנטון צ'ייס נולד ב-23 במאי 1950, בסנטה קלרה, סקרמנטו, קליפורניה, ארצות הברית, לריצ'רד צ'ייס האב, איש מחשוב, וביאטריס, מורת בית ספר. אחותו, פמלה, נולדה כעבור ארבע שנים. בילדותו אהב להשתתף בפעילויות תנועת הצופים ולשחק בייסבול.
הוריו דגלו במשטר משמעת נוקשה והטילו עונשים שונים על ילדיהם בכל פעם שהפרו את כללי הבית. במקרה אחד, כאשר היה צ'ייס רק בן שנתיים, האכיל אותו אביו בכוח עד שהקיא. בנוסף נהג לנער אותו בחוזקה ולהטיח אותו כנגד הקיר. תדירות המקרים הללו פחתה עם התבגרותו, על אף שהמשיך לספוג התעללות רגשית שהופיעה במיני צורות, ובעיקר בדמות צעקות רמות מפי אביו שנטה להתעצבן בקלות בשל סיבות זוטות.
על אף שהצליחה לעבור לבית גדול יותר בסקרמנטו, סבלה המשפחה מבעיות כלכליות וכן מאלכוהוליזם קל מצדו של צ'ייס האב, דבר שהוביל את זוג ההורים לריב לעיתים קרובות אל מול ילדיהם הצעירים. כמו כן נהגה ביאטריס להטיח האשמות חסרות בסיס בבעלה וטענה כי צרך סמים, נאף עם נשות השכנים, וניסה להרעיל אותה.
כאשר היה בן עשר החל צ'ייס להפגין לראשונה התנהגות משונה, ופיתח אובססיה כלפי גוויות של בעלי חיים. תחילה נהג לענות ולהרוג חתולים בהם נתקל ברחבי שכונת מגוריו, ובהמשך התרחב תחביבו החדש גם לציפורים, ארנבים וכלבים, שאחרי חלקם צד במיומנות רבה.
בשנים הבאות שרף את המחבתות במטבח בית המשפחה במספר מקרים כאשר ניסה להכין לעצמו אוכל במהלך הלילה, ולעיתים נהג להגביר את החימום לרמה המרבית ולישון בעודו עירום על הספה. פעמים אחדות נצפה משחק בגפרורים ומצית שריפות קטנות.
שני הסממנים הללו, דהיינו סאדיזם כלפי יצורים חסרי ישע כגון בעלי חיים ופירומניה המופיעה בדמות הצתת שריפות קטנות, בנוסף לכך שצ'ייס כבר עמד בראשיתו של גיל ההתבגרות ועדיין סבל מהרטבת לילה, מציעים את קיומו של שילוש מקדונלד, תיאוריה שהועלתה בידי פרופסור ג'ון מקדונלד ב-1963, לפיה ניתן לחזות ברמת סבירות גבוהה כי ילדים יהפכו לרוצחים סדרתיים בחייהם המאוחרים במידה ויפגינו את שילוש התכונות המתואר לעיל בצעירותם.
ביוגרפיה > נעורים

עם עלייתו לחטיבת הביניים התגברה מצוקתה הכלכלית של משפחתו עד כדי שאיבדה את ביתה. מעט לפני שעלה לבית הספר התיכון נפרדו הוריו, ואמו לקחה אותו ואת אחותו לגור עם קרוביה בלוס אנג'לס. אביו הגיע לבקרם כעבור מספר ימים ולקח את צ'ייס חזרה איתו, ואילו אמו ואחותו שבו להתאחד עמם רק כעבור ארבעה חודשים.
במהלך כל אותה העת ניהל צ'ייס חיי חברה רגילים למראה ואף יזם מספר קשרים רומנטיים עם נערות בנות גילו, על אף שבכל פעם שעמד לקיים יחסי מין עם אחת מהן לא הצליח להגיע לעוררות מינית, והחל להפגין סימני הפרעה בזקפה. לקות זו, אשר הקשתה עליו לשמור על זוגיות יציבה וגרמה לו לחוות תחושת השפלה קשה, עוררה בו לראשונה את הרעיון כי גופו היה נטול את כמות הדם הנחוצה על מנת לתפקד כראוי.
תחביביו המשונים נותרו רדומים מתחת לפני השטח ועדיין לא עמדו בדרכם של חייו החברתיים, כך שלעת עתה הצליח לשמור על תקינותן של מערכות היחסים בהן היה מעורב, ואף הוזמן למסיבות ואירועים שערכו מכריו מבית הספר. נטייתו לשתות לשכרה, עם זאת, הפכה במהרה למוגזמת, ובמקרה אחד נאלצו חבריו לפנות אותו לביתו לאחר שרץ במורד הרחוב בעודו צורח בקולי קולות. על רקע תנועת ילדי הפרחים של שנות ה-60 החל צ'ייס גם להתנסות בסוגי סמים שונים, ביניהם קנאביס, ממריצים מבוססי אמפטמין ו-LSD, אשר הטילו צל כבד על אישיותו והפכו אותו לטיפוס קודר ומצוברח.
אורח חייו החדש הוביל אותו במהרה להיתקלותו הראשונה עם רשויות החוק, וכאשר היה בן חמש עשרה נעצר בגין החזקת סם מסוג קנאביס ונידון לעבודות שירות בסופי השבוע. על אף התדרדרותו ההדרגתית הצליח לסיים את חוק לימודיו, והפך לבוגר בית הספר התיכוני מירה לומה ביוני 1968.