stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרו (מטבע)

אפרו (באנגלית: Afro) הוא המטבע המתוכנן של האיחוד האפריקאי - באופן אנלוגי עם האירו. ההחלטה להנפקת "אפרו" התקבלה באבוג'ה בירת ניגריה, בעת חתימת ההסכם על מרחב כלכלי אחד באפריקה. נכון לעכשיו, מתוכננת הצגת "אפרו" לשנת 2025, אך הסיכויים לתוכנית זו מעורפלים למדי, מכיוון שמדינות רבות מתכננות להצטרף לאיגודים כספיים אחרים, למשל, כף ורדה מתכננת להצטרף לגוש האירו.
כמה איגודי מטבעות באפריקה, האיחוד הכלכלי והמוניטרי של מערב אפריקה והקהילה המוניטרית והכלכלית במרכז אפריקה, משתמשים בפרנק CFA.
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה תכננה להכניס מטבע משותף בשנת 2009, הקהילייה המזרח-אפריקנית תכננה להציג שילינג מזרח אפריקאי עד 2015. בדרום אפריקה אפשרי גם איחוד מוניטרי המבוסס על ראנד דרום-אפריקאי.
ראו גם

אירו
יחידת מטבע אירופית
ערך זה הוא קצרמרבנושא אפריקה ובנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אפולוניוס מפרגה

| --- | --- |

 לידה:  262 לפנה״ס? פרגה, טורקיה 
 פטירה:  190 לפנה״ס? (בגיל 72 בערך) אלכסנדריה, מצרים 
 שם לידה:  Ἀπολλώνιος 
 
אפולוניוס מפרגה (פרגאיוס, ביוונית:  Ἀπολλώνιος ὁ Περγαῖος, בלטינית: Apollonius Pergaeus; ‏262 לפנה"ס - 190 לפנה"ס) היה מתמטיקאי יווני ואסטרונום הידוע בשל כתביו על חתכי החרוט.
מקורו של אפולוניוס בעיר ההלניסטית פרגה (אנ') באזור פמפיליה (אנ') באסיה הקטנה.
המתודולוגיה והטרמינולוגיה החדשנית שלו, במיוחד בתחום של חתכי חרוט, השפיעו על מלומדים רבים מאוחרים יותר ובהם תלמי, מאורוליקוס, יוהאנס קפלר, אייזק ניוטון, ורנה דקארט. אפולוניוס הוא שנתן לאליפסה, לפרבולה ולהיפרבולה את השמות בהם אנו מכירים אותם, בספרו הקוניקה.
ראו גם

מעגל אפולוניוס
בעיית אפולוניוס
אנרכיזם קולקטיביסטי

אנרכיזם קולקטיביסטי היא דוקטרינה שתומכת בביטול מוסדות המדינה והבעלות הפרטית על אמצעי הייצור, ובהחלפתן בבעלות שיתופית הנשלטת ומנוהלת על ידי היצרנים (העובדים) עצמם. על פי האנרכיזם הקולקטיביסטי, העובדים יקבלו שכר על בסיס הזמן שהם תורמים לייצור. השימוש בשכר זה יהיה למטרת רכישת מוצרים בשוק שיתופי. עיקרון זה סותר את העיקרון באנרכו-קומוניזם, במסגרתו מערכת השכר תבוטל, והאנשים בחברה ייקחו באופן חופשי מצרכים ממחסן סחורות, על בסיס צורך. אם כך, האנרכיזם הקולקטיביסטי נחשב כשילוב בין "אינדיבידואליזם", במובן שבו העובדים הם הבעלים של כלי העבודה שלהם והרכוש אותו יצרו, ובין "קולקטיביזם", במובן שבו האדמה היא בבעלות שיתופית.
האנרכיזם הקולקטיביסטי מזוהה בעיקר עם ההוגה האנרכיסטי מיכאיל באקונין, עם חלקים אנטי-סמכותניים באינטרנציונל הראשון ועם התנועה האנרכיסטית הספרדית המוקדמת. הוגה אנרכיסטי נוסף הקשור בזרם זה, הוא האנרכיסט הגרמני יוהאן מוסט, עד שנהיה אנרכו-קומוניסט. כיום, למעשה, הזרם אינו קיים באותה מתכונת בה היה קיים בראשית ימיה של התנועה האנרכיסטית המודרנית, אך יש הרואים את האנרכו-סינדיקליזם כגרסה חדשה של האנרכיזם הקולקטיביסטי .
בראשית דרכם, האנרכיסטים הקולקטיביסטים השתמשו במושג "קולקטיביזם" על מנת להבדיל את עצמם מהמוטואליסטים שאימצו את שיטתו של פייר-ז'וזף פרודון, ומהסוציאליסטים המדינתיים שאימצו את שיטתו של קרל מרקס. בשם החירות, באקונין כתב ש"עלינו למחות תמיד נגד כל דבר שדומה בצורה כלשהי לקומוניזם או לסוציאליזם מדינתי". באקונין התייחס לשתי שיטות אלו כסמכותניות מבסיסן.
האינטרנציונל הראשון

החלקים האנטי-סמכותניים של האינטרנציונל הראשון ב-1872 ש"לשאיפות של הפרולטריון לא יכולה להיות מטרה אחת חוץ מאשר יצירת ארגון כלכלי ופדרציה חופשיות לחלוטין, המבוססות על העבודה והשוויון של הכול ובלתי-תלויות בכל ממשלה פוליטית", בו לכל פועל תהיה את "הזכות להנאה מהתוצר הגס של עבודתו, ולפיכך, את האמצעים לפיתוח כוחותיו האינטלקטואלים, חומריים ומוסריים המלאים בסביבה שיתופית". השינוי המהפכני הזה יכול להיות רק "התוצאה של פעולה ספונטנית של הפרולטריון עצמו, גופי המסחר שלו והקומונות האוטונומיות". עמדה דומה אומצה על ידי פדרציית הפועלים של האזור הספרדי ב-1882.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, רוב האנרכיסטים הארופאים אימצו עמדה אנרכו-קומוניסטית, הדוגלת בביטול עבודת השכר ובחלוקה על פי צורך. באופן אירוני, התווית "קולקטיביסט" החלה להתקשר לעיתים קרובות עם המרקסיסטים שתמכו בסוציאליזם מדינתי ובשמירה על סוג מסוים של מערכת שכר במהלך המעבר לקומוניזם מלא. האנרכו-קומוניסט, פיוטר קרופוטקין, תקף את עמדה זו במאמרו "מערכת השכר הקולקטיביסטית", שהודפס מחדש בספרו "כיבוש הלחם" ב-1892.
תאוריה

ההבדל בין אנרכיזם קולקטיביסטי לאנרכו-קומוניזם הוא שתחת אנרכיזם קולקטיביסטי, אמצעי הייצור יהפכו לרכוש משותף של החברה, אך מערכת השכר תשמר בהתבסס על כמות העבודה המבוצעת. אנרכו-קומוניסטים קראו גם הם להפיכת אמצעי הייצור לרכוש חברתי, אך גם לחלוקת הטובין. במקום האמירה "לכל אחד על פי עבודתו", באנרכו-קומוניזם הקהילה תספק את דרישות המחייה לכל חבר ללא תשלום על פי המוטו "לכל אחד על פי צרכיו".
הבדל נוסף בין אנרכיזם קולקטיביסטי לאנרכו-קומוניזם הוא שאנרכיזם קולקטיביסטי מדגיש בעלות קולקטיבית על רכוש, בעוד שאנרכו-קומוניזם דוחה את מושג הבעלות לטובת מושגים כשימוש או החזקה, כאשר אמצעי הייצור אינם בבעלות שום אדם או קבוצה.
האנרכיסטים הקולקטיביסטים לא מתנגדים לשימוש בכסף. במקור רבים מהם ראו את הפילוסופיה שלהם כשלב מעבר לאנרכו-קומוניזם, אך כיום רבים מהם רואים את שיטתם ואת השימוש בכסף כקבועים, ולא כשלב מעבר.
ראו גם

כלכלה השתתפותית
לקריאה נוספת

אברהם יסעור (עורך), אנרכיזם - אנתולוגיה, הוצאת רסלינג, 2004.
הערות שוליים

↑  Bakunin Mikail. Bakunin on Anarchism. Black Rose Books. 1980. p. 369
↑  מתוך הספר "פדרליזם, סוציאליזם ואנטי-תאולוגיה" (1867)
↑  אנרכיזם: היסטוריה מתועדת של רעיונות חירותניים
↑  כפי שנוסחה על ידי האנרכיסט חוזה לונאס פוחולס, בחיבורו "קולקטיביזם" .
↑  This paragraph sourced by Shatz, Marshall; Guess, Raymond; Skinner, Quentin. The Conquest of Bread and Other Writings. Cambridge University Press. p. xvi
↑  Proudhon. What is Property, pp. 395-6
↑  Berkman, Alexander. The ABC of Anarchism, p. 68
| אנרכיזם |
| --- | --- | --- |
| זרמים | אנרכו-אגואיזם • אנרכו-אקזיסטנציאליזם • אנרכו-אפיסטמולוגיזם • אנרכיזם יהודי • אנרכו-קומוניזם • אנרכו-סינדיקליזם • אנרכיזם פוסט-קולוניאלי • אנרכו-פרימיטיביזם • אנרכה-פמיניזם • אנרכו-פציפיזם • אנרכיזם אינדיבידואליסטי • אקו-אנרכיזם • אנרכיזם לאומי • אנרכו-סינתזה • אנרכו-קפיטליזם • אנרכיזם-קווירי • אנרכיזם קולקטיביסטי • אנרכיזם ללא תארים • פוסט-אנרכיזם |  |
| מסביב לעולם | אנרכיזם בישראל • אנרכיזם בספרד • אנרכיזם באפריקה • אנרכיזם באנגליה • קהילות אנרכיסטיות |  |
| בתרבות | אנרכיזם וחברה • אנרכיזם ודת • אנרכיזם ואמנות • אנרכיזם שחור • אנרכיזם נוצרי • אנרכיזם בודהיסטי • סמלים אנרכיסטיים |  |
| בהיסטוריה | הקומונה הפריזאית • מהומות היימרקט • מרד קרונשטאדט • נסטור מאכנו • מאי 1968 |  |
אמיתה קיצית

| אמיתה קיצית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סוככאים
משפחה:: סוככיים
סוג:: Visnaga
מין:: אמיתה קיצית
שם מדעי
 Visnaga daucoides ‏גרטנר

אַמִּיתָה קֵיצִית (שם מדעי: .Visnaga daucoides Gaertn, שם נרדף: Ammi visnage), הוא צמח עשבוני חד-שנתי, זקוף וגבוה (מעל חצי מטר), קירח, ירוק בהיר וצפוף עלים ממשפחת הסוככיים. העלים ארוכים, גזורים-מנוצים לאונות ארוכות, נימיות או דמוי סרגל וכל האונות הסופיות של כל העלים הן סרגליות או נימיות ואינן משוננות. הסוככים גדולים ובעלי סוככונים רבים. הפרחים קטנים ולבנים ומפיצים ריח נעים. הפרי הוא דו-זרעון קירח, מאורך וקטן. הסוכך עם הבשלת הפרי סגור, קרנותיו נסגרות ונפתחות בהירטבו בגשם (בשונה מאמיתה גדולה).
לפי המיון העכשווי אמיתה קיצית (Visnaga daucoides) משויכת לסוג Visnaga, שכולל מין נוסף מדרום איטליה ועד לסיציליה, ולא לסוג אמיתה (.Ammi L), שמונה, מלבד אמיתה גדולה עוד 2 מינים נוספים שגדלים בר רק באיים האזוריים.
מאפיינים

אמיתה קיצית היא צמח עשבוני חד-שנתי, ים תיכוני, זקוף, מסתעף בעיקר בחלקו העליון, קירח וגובהו 30 עד 70 ס"מ. היא בולטת בצבעה הירוק בהיר, בצפיפות עליה, בסוככים צפופים ובהרבה פרחים קטנים ולבנים.
הגבעולים מצולעים-מעוגלים ומסתעפים.
העלים מסורגים, ללא לוואים ועם פטוטרות ארוכות, מורחבות בבסיסן בצורת נדן החובק את מפרק הגבעול. מרבית העלים גזורים-מנוצים פעמיים עד שלוש פמים לאונות נימיות, ארוכות או סרגליות. האונות הסופיות של כל העלים שלה הן נימיות או סרגליות, ואינן משוננות, בשונה מאמיתה קיצית שאונות הסופיות של העלים שלה או לפחות של העלים העליונים דמויות אזמל או מוארכות ושפתן משוננת.
התפרחת היא סוכך מורכב ומרובה סוככונים, גדול, קוטרו 10 ס"מ, נישא לרוב בקצה הגבעול ולעיתים גם על ענפים צדדיים. בבסיס הסוכך מעטפת שקצרה מקרנות הסוכך והיא מורכבת מ-3 עד 5 עלים (חפים) גדולים, מנוצים-גזורים 2 פעמים, שאונותיהם נימיות.
קרנות הסוכך נסגרות בהבשלה או בהתייבשות כעין קן או מטאטא, בשונה מאמיתה גדולה שקרנות הסוכך שלה נשארות פתוחות.
הסוככונים רבים בכל סוכך ומרובי פרחים. קרנות הסוכך שנושאות את הסוככונים אינן שוות זו לזו. בתחתית הסוככון מעטפית שעליה (חפיות) מרובים, דמוי מרצע ותמימים.
הפרחים לבנים, מפורדי עלי כותרת, דו-מיניים ואורכם 1 עד 2 מ"מ. פרחי ההיקף גדולים מהפרחים הפנימיים ולא סימטריים, הם ניכרים בעלי הכותרת החיצוניים שהם גדולים מהאחרים.
חמשת שיני הגביע בלתי ניכרות.
הכותרת בת 5 עלים נפרדים לבנים-ירקרקים. עלי הכותרת החיצוניים של הפרחים ההיקפיים אינם גדולים משאר עלי הכותרת שבסוכך.
חמשת האבקנים ניצבים בסירוגין לעלי הכותרת.
השחלה תחתית, בת 2 עלי שחלה מאוחים ו-2 מגורות חד-זרעיות. בראשה נמצא כנית - גופיף שטוח או חרוטי המחולק בדרך כלל לשתיים ומפריש צוף. מן הכנית עולים 2 עמודי שחלה מפושקים ומורחבים בבסיסם לדיסקוס. הצופן מתפתח בבסיס עמוד השחלה והוא משותף לבסיס עמוד השחלה ולכנית.
הפרי דו-זרעון, המורכב מ-2 פרודות חד-זרעיות. דו-זרעון הוא של מפרדת, אלא שבעצם הוא פרי מדומה, כיוון שהוא מתפתח משחלה תחתית. בשלב הפרי הירוק הפרודות מעורות זו בזו באמצעות עמוד ביניים, שהוא המשכה של מצעית הפרח. הן נפרדות במהלך ההבשלה זו מזו לאורך התפר  שהוא שטח המגע שבין הפרודות.
הפרי בעל 2 פרודות, פחוס מהצדדים (ולא מגבן כמו אצל דל-קרניים כרמלי), דמוי ביצה (באמיתה גדולה הפרי מוארך), ולא כעין לוחית דמוית דיסקוס (כבדל-קרניים כרמלי). הפרי, שאורכו 1.5 עד 2 מ"מ, קירח, אינו מבריק ואינו שיכני או קוצני ו-5 צלעותיו נראות בבירור. לפרודות אין שולים נפוחים או צלעות מכונפות. בראש הפרי 2 עמודי שחלה משתיירים.
כל פרודה בעלת 5 צלעות ראשיות (שמהן 3 עוברות במרכז הפרודה ו-2 בשוליה), נימיות ובהן עוברים צרורות צינוריות. ברווחים שבין הצלעות הראשיות עובר בקליפת הזרעון ביבי שמן אחד. בין הצלעות הראשיות האלו עוברות 4 צלעות משניות. הביב של השמנים הם בעצם חללים בין תאיים מיוחדים מוארכים (לא כדוריים) שאוגר את השמנים המופרשים. החלל נוצר על ידי התרחקות של דפנות התאים זה מזה.
העלווה מתחילת ינואר ועד תחילת אוקטובר. הפריחה מסוף פברואר ועד תחילת אוקטובר.
בית גידול ותפוצה

אמיתה גדולה גדלה בקרקעות כבדות ואדמות שחף של בתי-גידול מופרעים, בצדי דרכים, בשדות מעובדים, בשוליהם, ובשדות בור, בעיקר בקרבת האדם, אך גם בבתי-גידול טבעיים. התפוצה העולמית היא מקרונזיה, ומאגן הים התיכון ועד חצי האי-ערב והאזור האירנו-טורני של מערב אסיה (אירן ועיראק). בישראל היא גדלה בשפלה ובהר, בנגב צפוני, בבקעה, בגולן ובסיני.
שימושים רפואיים על פי מקורות קדומים ועד ימינו

מדיווחיהם של הרופאים הקלאסיים עולה כי זרעי הצמח שימשו, בין היתר, לטיפול בהכשות ובעקיצות של בעלי חיים ארסיים, לזירוז הווסת ולניקוי מערכת המין הנקבית. בימינו משמשים הזרעים ברפואה העממית להמסת אבנים בכליות ולריפוי דלקות בדרכי השתן.
הערות שוליים

↑  Visnaga daucoides Gaertn., POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2 3 4  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 329-330
↑  .Visnaga Mill, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  .Ammi L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2 3  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 480-481
1 2 3 4 5  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 318-321
1 2 3  ברוך רובין, עזריה אלון (ע), החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 10, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1983, עמ' 258-259
1 2 3  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 480-481
1 2 3  א. פאהן, אנטומיה של הצמח, מהדורה שניה, מורחבת ומעודכנת, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987, עמ' 167, 530, 562
↑  אמיתה גדולה, באתר צמחיית ישראל ברשת
↑  אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמ' 80.
אמיתי בן שפטיה

עץ המשפחה של משפחת אחימעץ, ובו רבי אמיתי בן שפטיה (אמיתי II)
רבי אמיתי בן שפטיה היה מגדולי פייטני איטליה, מחכמי היהודים וראש הישיבה בקהילת אוריה (באיטלקית: Oria. בספרות הרבנית: אוֹיְרִי), במחוז פוליה שבדרום איטליה, ובנו של החכם והפייטן שפטיה בן אמיתי. חי ופעל באזור שנת ד'תר"ן (890). ראש אסכולת הפיוט הדרום-איטלקי וממעצבי הפיוט המרכז-אירופי בכלל. מפיוטיו הרבים היו לאבני היסוד של הסידור ומחזור התפילה היהודי, מהם הידוע ביותר הוא פיוטו המונומנטלי אזכרה אלהים ואהמיה.
משפחתו

רבי אמיתי (המכונה גם: ר' אמיתי בעל שם) הוא חלק ממשפחת אחימעץ האיטלקית, שקורותיה מסופרים במגילת אחימעץ. בספר "אוצר הגדולים" הביא שייתכן כי שרשי המשפחה מגיעים עד לגלות חורבן בית שני. אביו הוא רבי שפטיה בן אמיתי, פייטן ורופא, שאף ריפא על פי מגילת אחימעץ את בתו של בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית בתמורה לביטול גזירת שמד שגזר הקיסר על יהודי איטליה. אחותו של רבי אמיתי, כסיאה, נישאה לבן דודם רבי חסדיה בן חננאל, ומצאצאיהם היה אחימעץ בן פלטיאל. רבי חסדיה בן חננאל נהרג מאוחר יותר בשעת כיבוש אוריה בידי הערבים בשנת ד'תרפ"ה (925). לרגל נישואיהם של אחותו ובן-דודו חיבר רבי אמיתי את היוצר "אדון מגיד מראשית אחרית", בו הוא מפייט: ”בְּמַחֲשַׁבְתּוֹ אָז כְּעָלָה לִבְרֹאת חֲתָנִים, קֹדֶם יְצִירָתָם הִקְדִּים כָּל תִּקּוּנִים, לְלַמֵּד טַכְסִיסֵי חֻפָּה לְבָנִים”, והולך ומתאר את כל הבריאה כעשויה אך ורק לצורך שמחתם של אדם וחוה, הזוג הראשון.
לרבי אמיתי נולד בן בשם עבדיאל, ובנו של רבי עבדיאל היה רבי ברוך, עליו מסופר כי אבי-סבו רבי שפטיה השתמש תמיד בספר קבלה קדמון העוסק במעשה מרכבה, ועם פטירתו עבר הספר בין צאצאיו עד שהגיע לרשותו של רבי ברוך; אך כאשר בהזדמנות אחת לא נהגו בספר בכבוד הראוי, פרצה מגפה במשפחת רבי ברוך, ולא שככה עד שהושלך הספר לים בתוך כד עשוי עופרת. רבי ברוך עצמו לא נפגע במגפה, אך כעונש נותר בלא יורשים זכרים עד מותו, וענף המשפחה תם עם נישואי בנותיו לאחרים.
חייו ויצירתו

רבי אמיתי מילא את מקום אביו כראש הקהילה של אוריה, ואף כיהן כראש ישיבה בעירו. בנוסף, היה רבי אמיתי פייטן פורה, אף יותר מאביו, וכן היה עשיר גדול ובעל נכסים.
במגילת אחימעץ מסופר גם על סכסוך שהיה לו עם מלמד בעירו אוריה בשם רבי משה, שבסופו הוכרח רבי משה לעקור לעיר הצפונית פאביה.
בשם האר"י מובא שנהג לומר רק את הפיוטים שחוברו לפי חכמת הקבלה, וביניהם כלל את פיוטי רבי אמיתי ואביו רבי שפטיה; בדומה לכך כותב כבר רבי אברהם בן עזריאל בספרו "ערוגת הבושם" כי רבי אמיתי ואביו רבי שפטיה ”שניהם היו בעלי השם”, כלומר בקיאים בחכמת הקבלה.
פיוטיו הרבים עיצבו את צורתו של הפיוט המרכז-אירופי המוקדם, וחלקם הפכו לנכסי צאן ברזל של הפיוט היהודי ככלל. כבר בזמן הראשונים דנו גדולי החכמים בפיוטיו, כמו פיוטו "אשנבי שחקים" המוזכר בדבריהם של בעלי התוספות. על חשיבותו של רבי אמיתי בעיני בעלי התוספות תעיד העובדה כי רבנו תם, גדול חכמי צרפת במאה ה-11, טרח לכתוב פירוש לפיוט "אומץ בראש כל מועדות" של רבי אמיתי.
בפיוטיו ניכרת רוחן של הגזירות הקשות שנגזרו על יהודי איטליה בתקופת הקיסר הביזנטי בסיליוס הראשון, ומצויים בהם אף רמזים לוויכוחים דתיים שערכו מולו הכמרים הנוצריים; מאידך, חיבר רבי אמיתי גם פיוטי שמחה קולחים דוגמת "אדון מגיד מראשית אחרית". בפיוטיו הוא מרבה לשלב שמות מלאכים, ואחד הבתים בפיוטו "אזכרה אלהים ואהמיה" עורר פולמוס נרחב באשר לפנייה ל"מידת הרחמים" של הקב"ה ולא לקב"ה עצמו.
ידועים לנו למעלה מארבעים פיוטים של רבי אמיתי, מהם ציין חוקר הפיוט ישראל דוידזון עשרים ושלושה. שמעון ברנשטיין פרסם פיוט נוסף שלו (אופַן לשבת של שבועות) במאסף "חורב" כרך חמישי, ניסן תרצ"ט. פיוטיו כונסו בנספח למהדורת קלאר של מגילת אחימעץ, ובפרסום נפרד בידי יונה דוד.
בין הפיוטים שנכתבו גם "אפפונו מים" על קשיי הגלות.
בין פיוטיו קדושתא מקיפה לשבת חתן, מספר יוצרות (בהם, כאמור, מערכת של יוצר, אופן וזולת שכתב לחתונת אחותו), אופנים רבים, וסליחות. סליחתו הידועה ביותר היא אזכרה אלהים ואהמיה הנאמרת בקרב האשכנזים בהזדמנויות רבות, בהן בתפילת נעילה.
ידיעות רבות אודות רבי אמיתי נתפרסמו במחקרו בן ארבע השנים של חוקר הפיוטים בנימין קלאר, מנרצחי שיירת הדסה.
לקריאה נוספת

יונה דוד, שירי אמיתי (ירושלים, תשל"ה). (הספר באתר אוצר החכמה)
צ'זרה קולפמינה, Nozze nella Oria ebraica del IX secolo, אוריה 1988
צ'זרה קולפמינה, Una zemirah di Amittai ben Shefatiah da Oria, ב-Nicolaus. Rivista di Teologia ecumenico-patristica" 21", שנת 1994
I. Fasiori, Un piyyut apocalittico di Amittai ben Shefatiah da Oria, in Sefer Yuhasin anno XXVII 2011.
I. Fasiori, La scuola poetica ebraica di Oria nel IX secolo: inni per lo shabbat di Amittai ben Shefatiah, prefazione di C. Colafemmina, Messaggi ed., Cassano delle Murge 2012.
I. Fasiori, L'Angelo della morte negli inni di Amittai ben Sefatiah da Oria: principe della Torah?, in: "Materia Giudaica" 17-18 (2012-2013), pp. 116-126.
הערות שוליים

↑  יונה דוד, שירי אמיתי ב"פתח דבר".
↑  אוצר הגדולים, ח"ב ערך תתמח.
↑  מגילת אחימעץ
↑  ראו אוצר הגדולים, חלק ז' ערך תרכט.
↑  אוצר הגדולים, "פתח האוצר", חלק א' עמוד קי"ב.
↑  ערוגת הבושם, חלק ב' עמוד 181.
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ט"ז, עמוד ב', ד"ה פסוק.
↑  אוצר השירה והפיוט, חלק רביעי עמ' 368.
↑  פתח דבר עמ' 7, ספר שירי אמיתי מהדורה שנייה, הוצאת עכשיו, ירושלים תשל"ה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506245205171  GND: 1050812166  LCCN: no2014071364  VIAF: 308216914   WorldCat (עם VIAF): 308216914
אפולוניוס פון מלטיץ

| --- | --- |
 לידה:  11 ביוני 1795 גרה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  2 במרץ 1870 (בגיל 74) ויימאר, הדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך 
 בן או בת זוג:  Klothilde von Bothmer 
 
אפולוניוס פון מלטיץ (בגרמנית: Apollonius Freiherr von Maltitz ‏ 11 ביוני 1795 - 2 במרץ 1870) היה סופר, משורר ודיפלומט גרמני.
קורות חייו

פון מלטיץ נולד בגרה. הוא היה לדיפלומט בשירות הצארות הרוסית החל בשנת 1811 וייצג אותה בערים שונות, בעיקר בגרמניה. הוא שירת ברצף כנספח בצירויות רוסיות בקרלסרוהה, שטוטגרט, וינה, ברלין וריו דה ז'ניירו; בשנת 1836 התמנה למזכיר (Legationsrat and Gesandtschaftssekretär) במינכן. משנת 1841 עד פרישתו בשנת 1865 היה הנציג הראשי של רוסיה בוויימאר. מלטיץ כתב דברי שירה, דרמה ורומנים שונים, שחלקם היו נודעים מאוד בתקופתו.
בין השאר כתב מלטיץ את "סונטת השטן", המתארת, במידה מסוימת של חירות פיוטית, את תהליך חיבורה של "סונאטת סלסולי השטן בסול מינור" של המלחין והכנר הוירטואוז ג'וזפה טרטיני.
לקריאה נוספת

"סונטת השטן", בתרגום לעברית של יצחק הירשברג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811462017605606  GND: 116721758  ISNI: 0000 0000 4261 5928  LCCN: no2002058963  VIAF: 8146944   WorldCat (עם VIAF): 8146944
אלבה (מחוז)

מחוז אלבה (ברומנית: Alba ‏או Județul Alba) הוא מחוז (ז'ודץ) בחבל טרנסילבניה שברומניה. בירת המחוז היא העיר אלבה יוליה עם 63,536 תושבים. שטח המחוז הוא 6,242 קמ"ר (2.6% משטח רומניה) ומספר התושבים הוא 342,376 (2011).
מחוז אלבה גובל צפונית עם מחוז קלוז', צפונית-מזרחית עם המחוז מורש, מזרחית ודרומית-מזרחית עם מחוז סיביו, דרומית עם מחוז ולצ'ה, מרבית ודרומית-מערבית עם מחוז הונדוארה וצפונית-מזרחית עם המחוזות ארד וביהור.
המחוז כפי שהוא כיום הורכב בשנת 1968 משטחים שהשתייכו עד אז לאזורים (רג'ונה, regiune) קלוז', הונדאורה, ברשוב ומורש-אוטונומית הונגרית (חלקים מהנפות - raion) טרנבן ומדיאש. רובו של המחוז השתייך בזמן המשטר המלוכני שבין מלחמות העולם למחוזות אלבה וסיביו.
בשטח המחוז נמצאים כמה אזורים אתנו-תרבותיים מיוחדים:ארץ המוצים (Țara Moților), חבל המוקאנים (Țara Mocanilor), אזורים של סקלרים (Secuime) עם ה"כיסאות" הסקלריים של ארייש ושל סבש ו"אדמת המלך" (Pământul crăiesc).
השם

שם המחוז, שמובנו "לבנה, צחורה", בא מהמילה הלטינית alba, הקשורה לעיר בירת המחוז, אלבה יוליה.
גם שם המחוז בהונגרית Fehér משמעותו "לבן" (Fehér megye). הגרמנים קוראים לו מחוז קרלסבורג לפי השם הגרמני של העיר אלבה יוליה - קרלסבורג.
היסטוריה > תקופת האבן

הממצאים הארכאולוגיים מהתקופה הנאוליטית שנתגלו במחוז אלבה מיוחסים לתרבות קדומה הידועה כ"תרבות פטרשט" לפי יישוב בעל אותו שם.
היסטוריה > דאקיה. השלטון הרומי ואחריו

בימי קדם שטח המחוז נכלל בממלכת הדאקים.
המחצבות שבהרי הקרפטים המערביים משכו בימי הכיבוש הרומי מתיישבים חדשים. ידועים מאותה תקופה יישובים כמו אפולום (אלבה יוליה של ימינו), אמפלום (בימינו - זלטנה), אפולון (בימינו - פיאטרה קראיווי) וגם המושבות אורליה אפולינסיס, נובה אפולנסיס, אלבורנוס מאיור (בימינו - רושיה מונטנה) וברוקלה (בימינו - איוד).
במבצר הרומאי באפולום חנו אנשי הלגיון הרומאי מס. 13 "גמינה". הפרפקט הראשון מבין השלושים שפיקדו על הלגיון, נקרא סקסטוס מיניקיוס פאוסטינוס יוליוס סוורוס.
אחרי נסיגת הכוחות הרומיים והמנהל הרומאי מדאקיה בשנים 271–275 ישנן עדויות ארכאולוגיות להמשך קיומן של יישובים באזור - כמו באלבה יוליה עצמה ובאוברז'ה במאות 2–4 ו-3–6 ובבלנדיאנה וצ'ומברוד במאות 9–10. בין לבין התקופות המוזכרות - במאות 4–7 היה האזור זירה של פלישות עמים נודדים שגרמו לקפאון ולשפל בחיים העירוניים.
היסטוריה > ימי הביניים > השלטון ההונגרי

גיולה השני, מנהיג הונגרי ודוכס טרנסילבניה ראשון, קבע את מושבו באלבה יוליה של ימינו, אז "בליגרד" ("העיר הלבנה" בשפות סלביות). העיר שנקראה בהונגרית Gyulafehérvár ("העיר הלבנה גיולה", מכאן ברומנית השם "אלבה יוליה") הייתה למשך מאות שנים בירת הוויבודות טרנסילבניה כחלק מהממלכה ההונגרית או כמדינה אוטונומית. בשנת 1009 הקים מלך הונגריה אישטוואן הקדוש את הבישופות הקתולית אלבה לפי מקורות מסוימים עוד גיולה השני הקים כאן את הבישופות הראשונה לפי הפולחן הביזנטי (אורתודוקסית).
באמצע המאה ה-12 קמה ה"רוזנות" או המחוז אלבה הביניימי. המחוז תועד לראשונה בשנת 1177.
בשנת 1241 הוחרב האזור על ידי פלישת המונגולים-טטרים.
האזור שגשג במיוחד תחת שלטון משפחות הוניאדי ובתלן. הקתדרלה הרומית-קתולית באלבה יוליה נבנתה במאה ה-13 על יסודות כנסייה קודמת. בשנת 1291 כינס מלך הונגריה אנדראש השלישי, מלך הונגריה באלבה יוליה אספה ארצית חשובה.
במאות 14–16 מוזכרת במחוז נוכחותם של כפרים רומנים ושבראשם קנזים ו"שופטים" - למשל, בפילשט 1326, הקנזים קנדיה, ניקולאיה ורומן בזלטנה - 1365 וכו'. במאה ה-15 מציינים קנזים רומנים בלופשה, בוצ'ום, אברוד, קמפן ויישובים אחרים.
מרד הצמיתים ההונגרים והרומנים בשנת 1437 (מרד בובלנה) הגיע גם לצפון המחוז אלבה - לעיר איוד ולכפרים בעמק המורש.
בשנת 1514 צמיתים רומנים והונגרים מסביבות טרסקאו, השתתפו במרד האיכרים בראשות גיירג' דוז'ה וכבשו את מבצר האצילים בטרסקאו.
בימי הביניים שטח המחוז היה זירת עימותים בין המקומיים לפולשים העות'מאנים. ב-18–22 במרץ 1442 בקרב מארוש-סנט אימרה (ברומנית - סנטימברו) הביס הוויבוד יאנוש הוניאדי את צבא הטורקי בפיקודו של מזיד ביי.
היסטוריה > ימי הביניים > נסיכות טרנסילבניה אוטונומית

אחרי קרב מוהאץ' (1526) והפיכת הונגריה לפאשאיק עות'מאני, בשנת 1541 חבל טרנסילבניה, כולל מחוז אלבה, הפך בערך לנסיכות אוטונומית, שבירתו (מ-1546) הייתה אלבה יוליה. בשנת 1600 האזור נכבש זמנית על ידי שליט ולאכיה, מיכאי האמיץ.
היסטוריה > היסטוריה מודרנית > השלטון האוסטרי

אחרי שחרור הונגריה מידי הטורקים, בהתאם להסכם השלום בקרלוביץ (1699) האזור נכנס תחת שליטה אוסטרית כחלק מנסיכות במסגרת הקיסרות. העיר אלבה יוליה הייתה למרכז פוליטי ותרבות חשוב. באלבה יוליה הוקמה בשנים 1715–1738 על ידי הקיסר קרל השישי מבצר גדול לפי שיטת וובן (1648).
במאה ה-18 העיר בלאז' על בתי הספר שלה הפכה למרכז התרבות הרומנית העיקרי בטרנסילבניה.
ב-1784 בגלל דיכוי כלכלי ולאומי פרץ בטרנסילבניה מרד האיכרים הרומנים בראשות הוריה, קלושקה וקרישן. המרד דוכא על ידי הצבא האוסטרי ושלושת מנהיגיו נכלאו באלבה יוליה, נשפטו והוצאו להורג על גלגל באמצע העיר ב-28 בפברואר 1785.
היסטוריה > היסטוריה מודרנית > מהפכת 1848–1849

באביב העמים מחוז אלבה היה למוקד של מהפכת 1848 בקרב הרומנים בטרנסילבניה. ב-30 באפריל 1848 התכנסה בבלאז' האספה העממית הרומנית הראשונה שבה טבעו משתתפיה את ביטול מוסד הצמיתות ואת האמנציפציה של האומה הרומנית בטרנסילבניה. באספה נוספת עוד יותר גדולה, שבה נכחו כ-40,000 רומנים, התכנסה ב-15–17 במאי 1848 בשטח שנקרא מאז "שדה החירות" (Câmpia Libertății). נדרשו בה שחרור האיכרים הצמיתים, ביטול האיחוד עם הונגריה, עצמאות הרומנים, והובע רצון הרומנים המקומיים להתאחד עם הנסיכויות הרומניות השכנות ולאכיה ומולדובה.
בהרים התארגן צבא עממי רומני בפיקודו של אברם ינקו שהתנגד למהפכנים ההונגרים. בקיץ 1849 המהפכה, גם של ההונגרים, וגם של הרומנים, דוכאה על ידי השלטון ההבסבורגי בעזרת הצבא הרוסי. אברם ינקו נעצר ב-1852.
היסטוריה > היסטוריה מודרנית > האיחוד עם רומניה

בסוף שנת 1918 בנסיבות תבוסת גרמניה ואוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה בחזיתות אחרות, התעצמה התנועה הלאומית הרומנית בטרנסילבניה וב-1 בדצמבר 1918 התכנסה באלבה יוליה אספה לאומית גדולה. 1228 נציגים של הרומנים מכל טרנסילבניה הצביעו בה פה אחד על איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה. ב-15 באוקטובר 1922 קויים ב"קתדרלת האיחוד מחדש" האורתודוקסית בעיר טקס הכתרתם של הזוג המלכותי פרדיננד הראשון
ומריה כמלכים של רומניה המאוחדת.
היסטוריה > היסטוריה מודרנית > בימינו

בשנת 1968 ,בהתאם לרפורמה המנהלית שנערכה בשנים הראשונות של השלטון של ניקולאה צ'אושסקו הוקם מחוז אלבה עם הבירה אלבה יוליה.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי בשנת 1989, בשנת 1991 הוקמה באלבה יוליה אוניברסיטת "1 בדצמבר 1918".
גאוגרפיה

הרי הקרפטים המערביים מתרוממים במערב ובצפון-מערב. הם מתאפיינים במבנה גאולוגי מורכב, עם בצרים המכילים מחצבים אל ברזיליים כמו נחושת, עופרת, אבץ ומתכות יקרות - זהב, כסף.
האדמה היא מאוד פורייה, מה שאיפשר יישוב האזור על ידי בני אדם עוד בתקופה קדומה.
עמק המורש על יובליו - ארייש, סבש, קוג'יר והאזורים הסמוכים היוו אזורים חקלאיים נוחים לגידול בעלי החיים, לתעשיית העצים, ובעיקר לגידולי הדגן, הירקות והפירות וכן לכרמים.
מיקום עמק המורש על יובליו הקל על בנייתם של דרכים ומסילות ברזל.
בדרום המחוז נמצאים הרי סבש. 25% משטח המחוז מכוסה על ידי רמות הטרנבות המפורסמות בכרמיה ובמקורות למים מינרליים.