stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנשה ארביב

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1959 (בן 65) כ"ט באדר א' ה'תשי"ט נווה שרת 
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  מנש
 מספר צאצאים:  5 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:  ניצב
 תפקידים בשירות
 קצין בימ"מ  מפקד מרחב יפתח  נציג משטרת ישראל בארצות הברית  מפקד יחידת להב 433
 
מנשה ("מנש") ארביב (נולד ב-9 במרץ 1959) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כמפקד יחידת להב 433.
ביוגרפיה

ארביב גדל בשכונת נווה שרת בתל אביב בן למשפחה בת 12 ילדים, שהוריה עלו מלוב. אביו היה רב ואזרח עובד צה"ל.
בפברואר 1978 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושירת כלוחם בגדוד 890. השתתף בפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה בלבנון. לאחר מכן התגייס לימ"מ, השלים את מסלול הלוחם ביחידה וקורס קציני חי"ר, ושימש כמפקד צוות. בעת ששימש כקצין אמל"ח ביחידה, לקח חלק בפריצה ל"אוטובוס האמהות". בהמשך שירת ביחידת המסתערבים של משמר הגבול שפעלה ברצועת עזה ופיקד על מרחב שרון במשמר הגבול.
בהמשך הקריירה שלו במשטרה פיקד על תחנת טייבה, ובשנת 2000 מונה למפקד מרחב יפתח. בתקופתו התמודד עם התפרעויות ערביי ישראל במרחב, במהלך אירועי אוקטובר 2000, המהומות הקשות ביותר בתל אביב-יפו מאז קום המדינה. ארביב כיהן בתפקיד עד 2002, תקופה בה נרשמה עלייה חדה במעשי הרצח ועלייה במקרי השוד ובעבירות הסמים במרחב, לצד ירידה בעבירות הרכוש. בתפקידו הבא שירת כמפקד היחידה המרכזית של מחוז המרכז, בין השאר עמד בראש צוות חקירות מעובה שהביא לתפיסתו של רוצח השוטר אביב קרוזו.
בנובמבר 2004 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב השרון, תפקיד בו שירת עד יולי 2007, עת מונה לראש מנהלת תיאום פעילות אכיפת דיני מקרקעין (מתפ"א) באגף המבצעים של המשטרה. ב-2008 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב, וב-2011 שימש כממלא מקום מפקד המחוז עד לכניסתו לתפקיד של אהרן אקסול. באוגוסט 2011 החליף את אורי בר-לב כנציג המשטרה בארצות הברית. ביוני 2013 קודם לדרגת ניצב ובאוגוסט מונה למפקד יחידת להב 433.
בינואר 2014, במהלך פרשת הניצבים, יצא לחופשה עקב חקירת מח"ש בחשד שקיבל טובות הנאה מחסידיו של הרב יאשיהו פינטו. ארביב הכחיש את החשדות נגדו, וטען "זהו ניסיון נפשע לתפור לי תיק". ב-9 בפברואר הודיע על פרישתו מהמשטרה.
ב-5 במרץ 2017 הוגש נגדו כתב אישום על ידי מח"ש, בו הואשם במרמה, הפרת אמונים ואי מילוי חובה רשמית. בפברואר 2018, במסגרת עסקת טיעון, הודה ארביב בעברה של אי-מילוי חובה רשמית והוסרו מכתב האישום עבירות המרמה והפרת אמונים. בדצמבר 2018 נגזרו עליו ארבעה חודשי מאסר על תנאי ו־200 שעות שירות לתועלת הציבור.
ארביב נשוי בשנית ואב לחמישה.
הערות שוליים

↑  אמיר בוחבוט‏, ההיסטוריה חוזרת: קור הרוח של הרמטכ"ל ראוי לשבח, באתר וואלה, 2 בדצמבר 2011.
↑  עודד שלום, "מתקפת מנש", ידיעות אחרונות המוסף לשבת, ‏ 24.01.2014, עמודים 10-12.
↑  דוח ועדת אור, באתר בתי המשפט
↑  אורי ניר‏, עדות: המשטרה יישמה את לקחי אוקטובר בחסן-בק, באתר וואלה, 18 ביוני 2001
↑  אטילה שומפלבי, "יש קושי במניעת מעשי רצח", באתר ynet, 28 בדצמבר 2001
↑  עמית בן-ארויה, החשוד ברצח השוטר בלוד נעצר בירדן, באתר הארץ, 23 ביוני 2002
↑  יוסי יהושוע וראובן וייס, "הגדוד של המדינה", ידיעות אחרונות מוסף 7 ימים, ‏ 07.10.2011.
↑  יניב קובוביץ, מח"ש חוקרת מידע לפיו מפקד להב קיבל טובות הנאה מאנשי הרב פינטו, באתר הארץ, 16 בינואר 2014
↑  ניצב ארביב: לא קיבלתי טובות הנאה, פינטו מנסה לתפור לי תיק, באתר הארץ, 16 בינואר 2014
↑  אמרי סדן‏, סיוע מפינטו ברכישת דירה ובוויזה לארה"ב: ניצב בדימוס ארביב מואשם במרמה, באתר וואלה, 5 במרץ 2017
↑  חן מענית, ‏אישום נגד ניצב בדימוס מנשה ארביב, לשעבר ראש לה"ב 433, באתר גלובס, 5 במרץ 2017
↑  אמרי לוי סדן‏, מפקד להב 433 לשעבר הורשע בהסדר טיעון בפרשת פינטו, באתר וואלה, 22 בפברואר 2018
↑  תפ (ראשון לציון) 14715-03-17 מדינת ישראל נגד מנשה ארביב, ניתן ב-19 בדצמבר 2018
| להב 433 |
| --- | --- | --- |
| מפקדי להב 433 | יואב סגלוביץ (ינואר 2008 - ינואר 2009) • יורם הלוי (ינואר-אוקטובר 2009) • דודו מנצור (אפריל 2010 - יולי 2012) • מני יצחקי (יולי 2012 - ספטמבר 2013) • מנשה ארביב (ספטמבר 2013 - פברואר 2014) • רוני ריטמן (אוגוסט 2014 - מאי 2018) • יגאל בן שלום (מרץ 2018 - מאי 2020) • מוטי לוי (מאי 2020 - מאי 2024) • מני בנימין (ספטמבר 2024 ואילך) |  |
| יחידות בלהב 433 | אתג"ר • יאחב"ל • היחידה הארצית לחקירות הונאה • היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית • היחידה הארצית לחקירת סוהרים • יחידת הגדעונים • יחידת הסייבר הארצית • יחידת פלס |  |
נבהרדק

ערך זה עוסק בעיר בבלארוס. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
לימוד תורה בחדר בעיירה היהודית נובוגרודק, 1930
חברי השומר הצעיר בנבהרדק 1932/1933
נבהרדק (בבלארוסית: Нава́градак, נהגה "נַבַהְרַדַק", גם Навагру́дак; ברוסית: Новогру́док, "נוֹבוֹגְרוּדוֹק"; בפולנית: Nowogródek; בליטאית: Naugardukas) היא עיר במחוז גרודנו שבבלארוס. אוכלוסיית העיר נאמדה ב-31,700 אלף איש (2007). העיר התפרסמה בעולם היהודי בזכות ישיבת נובהרדוק, מהישיבות הבולטות של תנועת המוסר.
היסטוריה

העיר נזכרת בכתובים משנת 1116. הייתה שייכת לרוס של קייב, ולאחר התפוררותו הייתה בירתה של אחת הנסיכויות. ב־1240 נכבשה העיר על ידי המונגולים של באטו חאן. במאה ה-14 צורפה לליטא; לפי אחת המסורות הייתה עיר בירתה הראשונה של ליטא. מ־1392 היא השתייכה לאיחוד הפולני-ליטאי, ומ־1794, לאחר חלוקת פולין השלישית, הפכה לחלק מהאימפריה הרוסית. ב־1895 היו בה 13,656 תושבים, מתוכם 8,137 יהודים.
בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה לאחר מלחמת העולם הראשונה ב־1918, לפי הסכם ריגה, צורפה הרפובליקה העממית של בלארוס(אנ'), לרפובליקה הפולנית השנייה, והייתה לבירת מחוז נובהרדוק. ב-17 בספטמבר 1939 נכנסו לעיר חיילי הצבא האדום וצירפו אותה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס, והעיר הייתה למרכז המינהלי של מחוז נובהרדוק, במחוז גרודנו. ב-22 ביוני 1941 פלשו הגרמנים לברית המועצות, וב-23 ביוני נסוג הצבא האדום מהעיר. העיר, שנכבשה ב-3 ביולי בידי הגרמנים, שוחררה ב־7 ביולי 1944 על ידי הסובייטים. מ־1991 נמצאת בבלארוס העצמאית.
היסטוריה יהודית

האזכור הראשון של הקהילה היהודית בעיר הוא משנת 1484, כאשר המלך קז'ימייז' הרביעי מבית יגיילו מינה ארבעה יהודים מתושבי העיר, לגביית מסים. הקהילה מוזכרת גם במאה ה-16 בתשובותיהם של ר' שלמה לוריא ור' יואל סירקיש. בשנת 1563 החליט המלך זיגמונט השני לאשר ליהודים לגור רק בחלק ספציפי של העיר ברחובות וילנו וטרומקו, ואסר עליהם להקים בתים חדשים ברחוב פודליסקה. בית הכנסת הגדול נבנה בשנת 1648. ב-1888 היו בעיר 15 בתי מדרש.
כמה רבנים מפורסמים כיהנו בקהילת נבהרדק:
ר' דוד בן משה, מחבר הספר "גליא מסכת", כיהן כרב העיר בין 1794–1836.
בשנים 1836-1851 כיהן כרב העיר ר' אלכסנדר זיסקינד הרכבי.
בשנים 1851- 1864 כיהן ברבנות העיר הרב יצחק אלחנן ספקטור.
בין 1864 ל-1873 כיהן כרב העיר הרב ברוך מרדכי ליבשיץ, בעל "ברית יעקב".
בשנים 1883–1908 כיהן ברבנות הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטין, מחברו של הספר ערוך השולחן על פי סדר השולחן ערוך.
לאחר פטירת הרב אפשטיין, התמנה לבקשתו לממלא מקומו הזמני הרב יוסף שלמה כהנמן, למשך כמה חודשים.
ב-1910 מונה לרב העיר הרב יצחק יעקב ריינס, אך לאחר עיכובים ומחלוקות שונות, מינויו לא יצא אל הפועל.
באותה שנה נבחר הרב אברהם אהרן בורשטיין לתפקיד רב העיר, אולם בשל התנגדותו לתנועת המוסר מינויו עורר התנגדות רבה מצד הישיבה המקומית, ולכן עזב את התפקיד לאחר זמן קצר מאוד.
בשנת ה'תרע"א נבחר הרב מנחם קרקובסקי לתפקיד. כיהן עד שנת 1917.
רבה האחרון של העיר היה מאיר שנישינר (בוגר הישיבה המקומית).
בשנת 1896 הוקמה בעיר "ישיבת נובהרדוק", אשר בשנת 1915, כשהאזור הפך מוקד לקרבות בין צבאות גרמניה ורוסיה, עברה להומל.
בין השנים 1910-1917 התקיימה בעיר ישיבה נוספת, "תורה ודעת" בראשת הרב המקומי מנחם קרקובסקי.
היסטוריה יהודית > בשואה

ב-22 ביוני 1941 פלשו הגרמנים לברית המועצות, וב-23 באותו חודש נסוג הצבא האדום מהעיר. הגרמנים נכנסו ב-3 ביולי, והחלו מיד ברצח הדרגתי של יהודים והגבלת תנועתם. היהודים חויבו ללבוש טלאי צהוב, הם הוגבלו ביציאה מחוץ לעיר, נאסר עליהם לקנות מוצרי מזון והם רוכזו בגטו. כראש היודנראט מונה השופט צחנובסקי, שנדרש לשלוח אנשים לעבודות פרך. מספר ימים לאחר מכן אספו הגרמנים קבוצה של 70 מנכבדי הקהילה, שכללה רופאים, עורכי דין ומורים, ורצחו אותם מחוץ לעיר. לאחר מכן נאספו סוחרים ובעלי מקצוע ונשלחו לעיר קרסקטין, שם נרצחו. בדצמבר ביצעו חיילי איינזצגרופן את האקציה הראשונה, ורצחו חלק מהאנשים העובדים עם בני משפחותיהם ביער שליד העיר. ביוני 1942 הועברו לגטו כמה מאות יהודים מאיוויינייץ ונרצחו תוך מספר חודשים. ב-7 באוגוסט 1942 נרצחו כ-2,000 איש נוספים מחוץ לעיר. ב-4 בפברואר 1943 נרצחו 500 משוכני גטו פרסיקי. ב-7 במאי 1943 אירע רצח המוני נוסף ו-375 איש מעובדי הגטו נרצחו; רק 300 נשארו בחיים במחנה עבודה. יהודים רבים הצטרפו לפרטיזנים לאחר האקציה השנייה והשלישית, אך חלק מהם מצאו את מותם בפלוגות אנטישמיות לאחר מכן. לאחר שחרור העיר על ידי הסובייטים עזבו רוב היהודים הניצולים לפולין לפי הסכם חילופי אוכלוסין ולאחר מכן עלו לארץ ישראל.
על תולדות הקהילה היהודית מהקמתה עד לחורבנה בשואה, נכתב בכרך השמיני של החלק הרביעי המוקדש לפולין בפנקס הקהילות שבהוצאת יד ושם.
לקריאה נוספת

ר' דב כ"ץ, תנועת המוסר - תולדותיה, אישיה ושיטותיה.
משה מרקוביץ' ודוד וולברינסקי, לקורות עיר נובהרדוק ורבניה, ורשה ה'תרע"ג.
אליעזר ירושלמי (עורך), פנקס נאווארעדאק, תל אביב ה'תשכ"ג.
הערות שוליים

↑  שו"ת מהרש"ל נט
↑  שו"ת הב"ח החדשות סח
↑  איתם הנקין, תערוך לפני שולחן: חייו, זמנו ומפעלו של הרי"מ עפשטיין בעל ערוך השולחן, הוצאת מגיד, ירושלים התשע"ט, עמ' 173-175.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562020905171  GND: 4446666-3  LCCN: n81131664  NKC: ge578717  VIAF: 129019497   WorldCat (עם VIAF): 129019497
ליאור ייני

| --- | --- |

ליאור ייני, 2014
 לידה:  2 בספטמבר 1936 ט"ו באלול ה'תרצ"ז אפיקים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  2 בינואר 2021 (בגיל 84) י"ח בטבת ה'תשפ"א תל אביב-יפו, ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1961–2021 (כ־60 שנה)
 עיסוק:  זמר, שחקן
 צאצאים:  שרן ייני 
 פרופיל ב-IMDb
 
התרנגולים. משמאל לימין: ליאור ייני, ישראל פוליאקוב, עליזה רוזן, גברי בנאי, דבורה דותן
מני פאר מראיין את ייני בתוכנית האירוח "סיבה למסיבה" בערוץ 1 בשנות ה-80 של המאה ה-20
ליאור ייני (2 בספטמבר 1936 – 2 בינואר 2021) היה זמר ושחקן ישראלי. מהזמרים הבולטים בישראל בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ייני נישא ב-1959 לשחקנית זמירה עילם. כשנה לאחר גירושיהם, נישא ב-1963 לבמאית נעמי פולני, ולזוג נולדו בן ובת, השחקן והזמר יותם ייני (1964) שהופיע עמו בהרכב האיחוד של "התרנגולים", ואיה (1968), אחות במקצועה. שניהם חזרו בתשובה בהתבגרותם. יותם ייני היה חבר בלהקת "התרנגולים 2000" שחידשה את שירי "התרנגולים", והופיע לצד אביו בהצגות בתיאטרון חיפה. ייני ופולני התגרשו ב-1970. מאוחר יותר בת זוגו הייתה אביבה אורשלום והוא נסע בעקבותיה לצרפת. הקשר ביניהם הסתיים באמצע שנות השמונים.
אחרי חזרתו ארצה הכיר ייני את אחייניתה של פולני, רותי, שהפכה לבת זוגו לחיים, לשניים נולד בן, הכדורגלן וקפטן נבחרת ישראל, שרן ייני (1986).
ייני נפטר ב-2 בינואר 2021, בגיל 84. נטמן בבית העלמין ירקון.
דיסקוגרפיה

התרנגולים, האלבום השני (1963)
החמציצים (1966)
שירי תיאודוראקיס (1973)
תודה רבה (1970)
השלום שלי (1976)
שירים רוסיים אהובים - קלינקה (1976)
ליאור ייני שר ויסוצקי (1995)
חדש וישן - סדרת מבראשית (2003)
פילמוגרפיה

"סיירים" (1967)
"42:6" (1969)
"לאן נעלם דניאל וקס?" (1972)
"המשאית" (1972)
הערות שוליים

↑  ליאור  ייני בשירי תיאודורקיס, דבר, 23 באוגוסט 1973
↑  אתר דני כץ
↑  נערת השבוע, העולם הזה, גיליון 1148, 30 בספטמבר 1959, עמ' 28
↑  חתונת התרנגולים, העולם הזה, גיליון 1357, 12 בספטמבר 1963, עמ' 21
↑  יעקב בר-און, ‏קריאת התרנגול: ליאור ייני נהנה מהתחייה המפתיעה ביוטיוב, באתר מעריב אונליין, 5 באוגוסט 2015
↑  אירית רותם, אין אור ואין שלום, מעריב, 6 בספטמבר 1985
↑  רן בוקר, הזמר ליאור ייני הלך לעולמו, באתר ynet, 2 בינואר 2021
↑  ליאור ייני באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298444905171  BnF: cb16555834m (data)  ISNI: 0000 0003 6020 7786  MusicBrainz: c8bdc982-d9fd-4c20-bf07-e8a4e14a1da0  VIAF: 220721674   WorldCat (עם VIAF): 220721674
פאולו טוסטי

| --- | --- |

צילום ערוך מאת קרלו דה מארקי מהתחלת המאה ה-20
 לידה:  9 באפריל 1846 אורטונה, אברוצי, ממלכת שתי הסיציליות 
 פטירה:  2 בדצמבר 1916 (בגיל 70) רומא, ממלכת איטליה 
 מוקד פעילות:  איטליה   בריטניה
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של נאפולי
 סוגה:  קנצונטה
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  ריקורדי, Chappel, Enoch
 פרסים והוקרה:  אביר מפקד  במסדר הוויקטוריאני המלכותי 
 פרופיל ב-IMDb
 
סר פרנצ'סקו פאולו טוסטי (איטלקית: Francesco Paolo Tosti;‏ 9 באפריל 1846 - 2 בדצמבר 1916) היה מלחין, זמר, מורה לפיתוח קול, שפעל בתקופת הבל אפוק, לרבות כשלושים שנה כמוזיקאי של חצר מלכי אנגליה. נודע במיוחד כמלחין של רומנסות מן הז'אנר הנקרא "רומנסות סלוניות" (romanze da salotto) ושל קנצונטות נפוליטניות.
אחרי 1894 לימד כפרופסור באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
ביוגרפיה > רקע משפחתי, ילדותו שנות לימודיו

טוסטי נולד בשנת 1846 בעיירה אורטונה באזור אברוצי שהשתייכה בדומה לעיר נאפולי לממלכת שתי הסיציליות שבשליטת בית בורבון. הוא היה האחרון מבין תשעת ילדיהם של סוחר דגנים איטלקי בשם ג'וזפה טוסטי ושל אשתו קתרינה לבית סקיאני, והאחרון מבין חשמת הילדים ששרדו. יישוב הולדתו הנמצא במחוז קייטי על חוף האדריאטי, מנה באותן שנים כ-8000 תושבים והיה נמל ומרכז של סחר הדגנים, המקושר היטב עם ערי נמל אחרות בים האדריאטי ובים האגאי. משפחת טוסטי נהנתה ממעמד מכובד בעיירה. האם הייתה בת להורים עשירים.
 טוסטי למד תחילה בעיירת הולדתו בבית הספר של שני האחים פאוליני. אחד מהם, גאטנו פאוליני, כנר בקפלה של כנסיית סן טומאזו המקומית, העניק לפאולו את שיעורי המוזיקה הראשונים. בהמלצתו, בגיל 11 נשלח פאולו טוסטי לעיר נאפולי ללמוד במכללה המלכותית למוזיקה שעל יד כנסיית סאן פייטרו א מאיילה (הקונסרבטוריון למוזיקה של נאפולי) . הוא למד פיתוח קול, ניצוח, כינור (אצל פינטו) ובכיתה להלחנה של סבריו מרקאדנטה. מרקדאנטה התרשם מאוד מכישוריו וסידר את מינויו כמדריך. אולם טוסטי נאלץ להפסיק בשנת 1866 את לימודיו עקב מחלה, וחזר לבית הוריו, שם היה מרותק למיטה למשך כמה חודשים. על מיטת חוליו חיבר טוסטי ארבעה שירים, שהגיש לחברה הפלורנטינית לאמנות ולבית ההוצאה ריקורדי. כל הארבעה נדחו.
בצעירותו היה טוסטי חבר ב'חבורה' (cenacolo) שבה היה חבר גם המשורר גבריאלה ד'אנונציו, והוא חיבר מוזיקה לכמה משיריו המוקדמים.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית באיטליה ואנגליה

אחרי שהחלים ממחלתו עבר לגור באנקונה, שם חי מספר שבועות בעוני וחרפת רעב (התקיים מלחם יבש ותפוזים), עד שנסע בשנת 1870 לרומא ופגש את הפסנתרן והמלחין ג'וזפה זגמבאטי שלקח אותו תחת חסותו.
בעזרת זגמבאטי הזדמן ו לשיר בפני קהל באולם על שם דנטה, בנוכחות הנסיכה מרגריטה לבית סבויה (1926-1851), לימים מלכת איטליה ואשתו של המלך אומברטו הראשון. מרגריטה התלהבה משירתו, ואף העסיקה אותו כמורה אישי שלה לפיתוח קול. מאוחר יותר היא גם סידרה לו משרה בארכיון המוזיקה של החצר האיטלקית.
בשנת 1875 נסע טוסטי לאנגליה והתארח בסלונים של החברה הגבוהה, שם זכה לתמיכתו של ראש העיר לונדון וכן של בן ארצו, הצ'לן גאטאנו בראגה. בשנת 1880 התמנה למורה לפיתוח קול של המשפחה המלכותית הבריטית. באנגליה שמו הלך לפניו גם כמלחין רומנסות. שירו במקצב ואלס "For Ever and Ever", שהושר ב"תיאטרון הגלוב" בלונדון על ידי ויולט קמרון, היה ללהיט ענק. בשנות ה-1880 הפך למלחין השירים הפופולרי ביותר באנגליה, והוא קיבל הזמנות מהוצאות לאור שונות תמורת מקדמות נאות. בשנת 1894 התמנה לפרופסור באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. ב-1906 קיבל גם את האזרחות הבריטית, וידידו זה מכבר, המלך אדוארד השביעי העניק לו כעבור שנתיים את התואר אביר.
בשנת 1913, כשלוש שנים אחרי מותו של המלך אדוארד השביעי, חזר סר פרנצ'סקו פאולו לארץ מולדתו. הוא נפטר ברומא, במלון "אקסלסיור" שבוויה ונטו, ב-2 בדצמבר 1916.
סר פאולו טוסטי היה נשוי משנת 1889 לזמרת החובבת ברט דה ורי (Berthe De Verrue), בת של מהנדס בלגי שאימצה את שם המשפחה האנגלי פירסון (Pierson) ושהופיעה בסלונים המוזיקליים של לונדון תחת שם הבמה "מדמואזל בלדי". הקשר הזוגי שלהם היווה מקום מרכזי בחיים המאושרים של האמן. היא נפטרה בפריז בגיל 90 בשנת 1943 ונקברה בבית הקברות פר לשז.
בין תלמידי טוסטי ניתן לציין הזמרת ונגנית הלאוטה מריה ריטה ברונדי והזמר והמלחין פרדריק נורטון.
סגנונו

טוסטי קנה את תהילתו על ידי שיריו הקלילים, האקספרסיבים, המבוססים על מנגינות טבעיות, נגישות, המביעות סנטימנטליות עדינה. כמו כן נודע בליקוט שירי עם איטלקיים מאזור הולדתו, האברוצי Canti popoliari Abruzzesi. סגנונו הפך לפופולרי מאוד בעידן הבל אפוק וכונה תכופות "מוזיקה סלונית". הרומנסות הסלוניות של טוסטי הושרו גם בסביבה של "קפה קונצרט", אופנה שיובאה מצרפת השכנה.
יצירתו

הידועות שבמנגינותיו הן ה"סרנדה" (Serenata) על מילים של צ'זאראו, "גוד באי" (Goodbye ) על טקסט מאת ג'ורג' ג'יי וייט מלוויל (Whyte Melville) המבוצע לעיתים קרובות באיטלקית בשם "אדיו" על מילותיו של ריצלי והשיר הנפוליטני "מארקיארה" ("Marechiare") על מילים מאת המשורר הנפוליטני הידוע סלבטורה די ג'אקומו, "אידיאלה" (Ideale)‏ (1882), L'ultima canzone, L ,
Luna d'estate,Malìa,Vorrei morir,Non t'amo più.
טוסטי לא כתב אופרות, אך זמרי אופרה רבים כללו את שיריו ברפרטואר שלהם והקליטו אותם. בין ההקלטות המפורסמות מהתחלת המאה ה-20 שנשארו בולטות אלו של:אלסנדרו מורסקי, הזמר הקסטרטו היחיד שהקליט אי פעם, בביצועו את השיר "Ideale", מטיאה בטיסטיני את "Ancora" נלי מלבה שרה "מטינאטה" ("Mattinata"), יוסי ביירלינג מבצע את "L'alba separa dalla luce l'ombra", אנריקו קרוזו את La Vucchiella. עם מבצעי יצירותיו נמנו גם  מריו אנקונה, ג'וזפה די סטפאנו, מריו לנצה, אלפרדו קראוס, קרלו ברגונצי, לוצ'אנו פברוטי, פרנקו קורלי וחוסה קארראס.
יצירתו של טוסטי כוללת כחמש מאות שירים. משקל רב שקל בה שיתוף הפעולה של טוסטי עם משוררים כמו אנטוניו פוגאצרו, רוקו פליארה, די ג'אקומו, גבריאלה ד'אנונציו (שנולד גם הוא בחבל אברוצו) ואחרים, שסיפקו לו טקסטים מתאימים. טוסטי התיידד במיוחד עם הזמר אנריקו קרוזו, ועם המשוררים סלבטורה די ג'אקומו הנפוליטני ועם גבריאלה ד'אנונציו, 
די ג'אקומו שכתב את הטקסטים לשירים כמו:
1885 Marechiare
1892 Tutto se scorda
1893 Comme va
1895 Napule - ברקרולה בשני קולות
1901 Serenata allegra
1908 Tu duorme
בימי ההשתתפות בחוג התרבות של הצייר פרנצ'סקו פאולו מיקטי, הידוע כ"מנזר של מיקטי", מפני שהתנהל בשנות ה-1880 במנזר "סנטה מריה דל ג'זו" בפרנקאווילה אל מארה, התיידד טוסטי עם המשורר ד'אנונציו. פרי שיתוף הפעולה ביניהם היו:
Quattro canzoni d'Amaranta
L'alba separa dalla luce l'ombra
O falce di luna calante מתוך Due piccole notturni
A vucchella (נכתבה ב-1892 בנאפולי, והולחנה על ידי טוסטי ב-1904)
מבחר יצירות > לכלי נשיפה

Marechiare לטרומבון  ולתזמורת כלי נשיפה
פרסים ואותות הוקרה

1897 - המלחין גבריאל פורה הקדיש לו את השיר "Le Parfum impérissable"  (בושם נצחי)  אופוס 76 מס. 1 על שירים מאת לקונט דה ליל
1908 המלך אדוארד השביעי העניק לו תואר אצולה - אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי
הנצחה

1983 - ביישוב הולדתו, אורטונה, הוקם "המכון הלאומי הטוסטיאני", המוכר החל משנת 2010 על ידי המדינה האיטלקית כ"בעל חשיבות לאומית".
בעיר נארה ביפן - הוקם "מכון טוסטי"
12 ביוני 1996 - נחנכה לוחית זיכרון על ביתו לשעבר בככר מנדוויל 12  בשכונת מרילבון בלונדון. (כיום "מנדוויל הוטל")
לקריאה נוספת

,Francesco Sanvitale - Francesco Paolo Tosti:the song of a life, Ashgate, Aldershot, Hampshire,1988,
ISBN 0 7546 3927 4
Francesco Sanvitale, Andreina Manzo Il canto di una vita: Francesco Paolo Tosti
EDT Torino 2000 ("פרנצ'סקו פאולו טוסטי - שיר חייו)
Gianni Borgna - Storia della canzone italiana ,Arnoldo Mondadori, Milano 2000,
הערות שוליים

↑  F.Sanvitale 1988 עמ' 1
↑  F.Sanvitale 1988 עמ' 2
↑  The song of a life ע' 31-32
↑  G.Borgna p.37
↑  G.Borgna p.38
↑  Canzoni-stornelli (2) "L'ultima canzone" door  אקילה לאמפו (פסנתר) דלפו מניקוצ'י (טנור) (piano)
↑  Romanze 3, no 1, "Ideale", אקילה לאמפו (טנור) דלפו מניקוצ'י (פסנתר)
↑  Canzoni napoletane A vucchella  דלפו מניקוצ'י (טנור), אקילה למפו (פנסתר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282833305171  PLWABN: 9810702798505606  BIBSYS: 1102269  BNE: XX5633127  BnF: cb13900518k (data)  CiNii: DA0628548X  GND: 119246635  ICCU: CFIV121294  ISNI: 0000 0001 1026 2045  LCCN: n81048020  LNB: 000044503  MusicBrainz: 2f935fb1-f679-440f-b87f-0ac3cfbe8173  NDL: 00884652  NKC: xx0015369  NLA: 35425663  NLG: 233107  NLK: KAC199627720  NSK: 000060325  NTA: 074928015  RERO: 02-A003906784  SELIBR: 280923  SNAC: w6834b91  SUDOC: 121934217  Trove: 948232  VcBA: 495/319871  VIAF: 46947921   WorldCat (עם VIAF): 46947921 
מרגריטה תרזה די סבויה, שעודדה את טוסטי בהתחלת הקריירה האמנותית
פאולו טוסטי בקריקטורה במגזין""ואניטי פייר" בשנת 1885
סימון אבקריאן

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1962 (בן 62) גונס, עמק האואז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  Catherine Schaub  Catherine Schaub-Abkarian 
 פרסים והוקרה:  פרס מולייר לבמאי הטוב ביותר (2020)  Molière du théâtre public (2020)  Molière de l'auteur (2020)  פרס מולייר לשחקן הטוב ביותר (2001) 
 פרופיל ב-IMDb
 
סימון אבקריאן (בצרפתית: Simon Abkarian‏; נולד ב-5 במרץ 1962) הוא שחקן צרפתי.
ביוגרפיה

אבקריאן נולד בגאנס שבמחוז איל-דה-פראנס בצרפת, למשפחה ממוצא ארמני. בגיל 9 עבר עם משפחתו לגור בלבנון.
ביוגרפיה > בתיאטרון

בשנת 1977, כשהיה בגיל 15, עבר להתגורר בלוס אנג'לס ארצות הברית ושם שיחק בתיאטרון הארמני כ-8 שנים.
בשנת 1985, כשהיה בגיל 23, חזר לצרפת, שם הצטרף לאריאן מנושקין בתיאטרון תיאטר דו סולֵיי (Théâtre du Soleil) ושיחק עימה במספר הצגות, אבקריין עזב את התיאטרון בצרפת בשנת 1993.
על משחקו במחזה "Beast on the Moon" בשנת 2001, המציג את חייו של ניצול מרצח העם הארמני, זכה בפרס מולייר לשחקן הטוב ביותר.
ביוגרפיה > בטלוויזיה

בשנת 2012 לקח חלק בסדרת הטלוויזיה, "Kaboul Kitchen", וכן שיחק בסרט הטלוויזיה האמריקאי "זרפה" (Zarafa). בשנת 2013 שיחק בסדרת הדרמה, "The Marchers". באותה שנה שיחק בסדרה "The Cut".
בשנת 2008 שיחק גם בסדרת הריגול הבריטית, "ספוקס" כקונסול האיראני.
ביוגרפיה > בקולנוע

בשנת 2002 שיחק אבקריאן בסרט הקולנוע האמריקאי, "אררט" (Ararat), פרי עטו של אטום אגויאן. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע, "האמת אודות צ'רלי" (The Truth About Charlie), של הבמאי ג'ונתן דמי וכן שיחק בסרט "ארם" (Aram).
בשנת 2003 שיחק בדרמת הפשע הצרפתית "Ni pour, ni contre (bien au contraire)" של הבמאי סדריק קלאפיש.
בשנת 2004 שיחק בסרט הקולנוע הישראלי, "ולקחת לך אישה", פרי עטם של רונית ושלומי אלקבץ, בו גילם את דמותו של אליהו. על משחקו בסרט זה הוא חלק יחד עם רונית אלקבץ את פרס המשחק הטוב ביותר ב"פסטיבל מונס" בבלגיה בשנת 2004. באותה שנה שיחק בסרט האמריקאי, "יס" לצד ג'ואן אלן, סם ניל ועוד.
בשנת 2006 לוהק לשחק בסרט, "Le Voyage en Arménie". באותה שנה לקח חלק בסרט הקולנוע האמריקאי, "קזינו רויאל", בתפקיד "אלכס דמטריוס" ובהמשך לוהק לסרט, "The Serpent". בשנת 2007 דיבב את קולו של אביה של "מרג'ן" בסרט האנימציה "פרספוליס". באותה שנה שיחק בסרט, "חקירה מעבר לקווים" (Rendition).
בשנת 2008 שיחק בחלק השני בטרילוגיית הסרטים של רונית ושלומי אלקבץ, "שבעה" ובסרט שירת הכלות. בשנת 2009 שיחק בסרט הקולנוע האמריקאי, "הגנה סודית" (Secret défense). באותה שנה שיחק בסרט מאת סאלי פוטר, "Rage". באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע הצרפתי, "צבא הפשיעה" (ARMY OF CRIME), בבימויו של רובר גדיגיאן. בשנת 2010 שיחק בסרט הקולנוע, "Turk's Head".
בשנת 2014 שיחק בחלק השלישי בטרילוגיית הסרטים של האחים שלומי ורונית אלקבץ, "גט - המשפט של ויויאן אמסלם", שקדמו לו הסרטים "ולקחת לך אישה" (הסרט הראשון) ו"שבעה" (הסרט השני). הסרט זכה בפרס אופיר כ"סרט הטוב ביותר" וייצג את ישראל בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" בפרס האוסקר האמריקאי.
בשנת 2015 שיחק במותחן הפסיכולוגי האמריקאי "1915" שנכתב ובוים על ידי האמריקאי-ארמני גארין הובניסיאן. הסרט עוקב אחר במאי מסתורי שמעלה מחזה כדי להחזיר לחיים את רוחות הרפאים של טרגדיה נשכחת במלאת מאה שנים לרצח העם הארמני.
בשנת 2017 שיחק בסרט האקשן הצרפתי-אמריקאי "אוברדרייב" לצד סקוט איסטווד.
בשנת 2019 שיחק בקומדיה הצרפתית "אדמונד דה ברז'ראק" לצד הזמר טום לב, בשנה זו גם דיבב בסרט האנימציה הצרפתי "הסנוניות של קאבול" שהיה מועמד לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע, מועמד בפסטיבל הקולנוע בקאן ומועמד לפרס סזאר לסרט האנימציה הטוב ביותר.
בשנת 2022 שיחק במותחן האקשן הצרפתי "ללא הפוגה" שעלה ישירות לשירות של נטפליקס.
סימון אבקריאן, 2010
סימון אבקריאן, 1997
ג'אסטיס סמית'

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1995 (בן 29) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Justice Elio Smith 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2012
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות של אורנג' קאונטי 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'סטיס סמית' (באנגלית: Justice Smith; נולד ב-9 באוגוסט 1995) הוא שחקן אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות משחקו בתור פרנקלין ווב בסרטים "עולם היורה: נפילת הממלכה" ו"עולם היורה: עולם חדש" ובשל הופעתו בתור אזקיאל פיגארו בסדרה "גט-דאון" (2017–2016) של נטפליקס.
ביוגרפיה

סמית' נולד באוגוסט 1995 באנהיים, שבקליפורניה לאב ממוצא אפרו-אמריקאי ואם ממוצא צרפתי-איטלקי והוא החמישי מתוך תשעה אחים. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ללימודי אומנות של אורנג' (Orange County School of the Arts) בשנת 2013 והופיע במחזות ברחבי מחוז אורנג' שבקליפורניה.
קריירה

הוא הופיע לראשונה בסרט "Trigger Finger" מ-2012, עוד לפני סיום לימודיו בתפקיד קטן. שנה אחרי סיום הלימודים הוא הופיע בסדרה "Masterclass" ("מאסטר הכיתה") בתור עצמו, בסדרה "The Thundermans" למשך 2 פרקים בתור אנגוס ובסדרת הווידאו-בלוג "Vlogbrothers" בתור עצמו.
ב-2015 הופיע בסרטו של ג'ק שרייר "ערים של נייר" המבוסס על הספר ערים של נייר של ג'ון גרין, בתור מרקוס לינקולן.
ב-2017 הופיע בסדרה של נטפליקס "גט-דאון" בתור הנער אזקיאל פיגארו בתפקיד הראשי. באותה שנה השתתף לצד לוקאס הדג'ס במחזה "Yen" באוף ברודוויי של המחזאית אנה ג'ורדן. ההצגה רצה בתיאטרון לוסיל לוטרל וסמית' קיבל מועמדויות לפרס לוסיל לוטרל ולפרס דרמה דסק.
ב-2018 הופיע בסרטו של חואן אנטוניו ביונה "עולם היורה: נפילת הממלכה" בתור פרנקלין ווב שעל תפקידו קיבל מועמדות לפרס פטל הזהב - שחקן המשנה הגרוע ביותר. באותה שנה שיחק גם בסרט "יום אחרי יום".
בשנת 2019 שיחק בסרט "פוקימון: הבלש פיקאצ'ו" בתפקיד הראשי של טים גודמן. ב-2020 שיחק בסרט "כל המקומות המוארים", אשר מבוסס על ספר באותו שם של ג'ניפר ניבן.
ב-2022 חזר לתפקיד פרנקלין ווב בסרט "עולם היורה: עולם חדש".
חיים אישיים

סמית' יצא מהארון כקוויר בפוסט שפרסם באינסטגרם ביוני 2020 אמר שהוא נמצא במערכת יחסים עם השחקן ניקולאס אל אש.