ג'ון בל
חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית

ב-1827 התמודד בל על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השביעי של טנסי שהתפנה כאשר הנציג המכהן, סם יוסטון, נבחר כמושל המדינה. בל ויריבו במרוץ פליקס גראנדי, ניהלו מסע בחירות צורם שבו שניהם טענו שהם תומכים ביוזמותיו של אנדרו ג'קסון. אף על פי שבסופו של דבר הביע ג'קסון את תמיכתו בגראנדי, זכה בל בתמיכה רחבה יותר של הבוחרים הצעירים וזכה בבחירות בהפרש של כאלף קולות.
כמו חברי קונגרס רבים מהדרום, התנגד בל ל"מכס התועבות" (אנ') (Tariff of Abominations) של 1828. הוא גם התנגד למימון הפדרלי לשיפורים ב"דרך קמברלנד" (אנ'), בטענה שהממשלה הפדרלית חסרה את הסמכות החוקתית לממן מיזם שכזה. אחת היוזמות הגדולות של בל הייתה חוק הקרקעות של טנסי, שבו הוא ועמיתיו חברי הקונגרס הקונגרס מטעם טנסי, ג'יימס פולק ודייווי קרוקט, הציעו שהממשלה הפדרלית תעביר חלק מקרקעותיה בטנסי לרשות המדינה כדי שתוכל להקים בתי ספר ציבוריים. חברי הקונגרס מהמדינות המזרחיות התנגדו לכך, בציינם שהניהול הכושל של טנסי של משאבי הקרקע שלה היא לא אשמת הממשלה הפדרלית וכי יש לגנוז את החוק.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של בל (1829–1831), הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לענייני האינדיאנים של בית הנבחרים. בתפקידו זה הוא ניסח את "חוק העברת האינדיאנים" (אנ'), שהוגש על ידי הוועדה בפברואר 1830 ומאוחר יותר אותה שנה הוא נחתם על ידי הנשיא ג'קסון. חוק זה הוביל להעברתם של שבטי הצ'רוקי ושל שבטים נוספים אל אוקלהומה דרך מסלול הדמעות במהלך המחצית השנייה של העשור. אחד המתנגדים הקולניים ביותר לחוק היה חבר הקונגרס ממסצ'וסטס, אדוארד אברט, לימים שותפו הפוליטי של בל.
לאחר המהפך בקבינט של ג'קסון בעקבות פרשיית התחתונית ב-1831, המליץ הסנאטור יו לווסון וייט על בל לתפקיד מזכיר המלחמה, אך המינוי ניתן ללואיס קאס. עם זאת, המשיך בל להיות בעל בריתו של ג'קסון במהלך כהונתו השלישית בקונגרס, התנגד ל"זכות הביטול" ותמך בחוק שהרחיב את סמכויות הנשיא כתגובה ל"משבר הביטול" (אנ').
הקרע בין בל לבין ג'קסון החל להתגלע במהלך תקופת כהונתו הרביעית של בל בקונגרס (1833–1835). ג'קסון התנגד לרעיון של בנק מרכזי ומשך ב-1833 את פיקדונות הממשלה מהבנק השני של ארצות הברית (אנ'). בתחילה לא הגיב בל בסוגיה זו, בעוד שפולק הגן על פעולות הממשל. ביוני 1834, בעקבות התפטרות יושב ראש בית הנבחרים, אנדרו סטיבנסון, שאף פולק לתפוס את מקומו. יריביו של ג'קסון העניקו את תמיכתם לבל והוא נבחר ברוב של 114 תומכים מול 78 מתנגדים. בעקבות בחירתו, הצהיר בל שהוא לא בהכרח התנגד למתן זיכיון מחודש לבנק, צעד שג'קסון התנגד לו בתקיפות, ובעלי בריתו של פולק התקיפו את בל בעיתונות כידיד של הבנק.
הקרע הסופי ביחסי בל–ג'קסון הגיע ב-1835 כאשר בל תמך במועמדות לנשיאות של יו לווסון וייט, שהיה אחד משלושת חברי המפלגה הוויגית החדשה שהתמודדו נגד היורש שג'קסון בחר, מרטין ואן ביורן. ג'קסון כינה את בל, וייט ואת יריבו משכבר הימים דייווי קרוקט כ"בוגדים צבועים". כאשר התכנס בית הנבחרים באותה שנה, יזם פולק מערכה לזכייה בכס היושב ראש והביס את בל ברוב של 132 תומכים ו-84 מתנגדים. ידידיו של ג'קסון היו כה שבעי רצון מתבוסתו של בל, עד שהם קיימו חגיגה בגני ווקסהול בנאשוויל עם בקבוקי שמפניה וירי בתותחים.
בל בילה את רוב שנותיו הנותרות בבית הנבחרים ביוזמות חקיקה שברובן לא צלחו ושמטרתן הייתה לחסל את מערכת "מתן הג'ובים". ב-1837 הוא הובס שוב על ידי פולק בבחירות ליושב ראש הבית, והפעם ב-116 קולות לפולק ו-103 קולות שהצביעו עבורו. במאי בשנה הבאה התנהל דיון בבית הנבחרים על הצעת חוק שהתייחסה למעשי האיבה של האינדיאנים, כשבל דחף לניהול משא ובעל בריתו של ג'קסון, הופקינס ל. טרני, דחף לאישור הקמתו של כוח צבאי. כאשר הטיח בל בטרני שהוא "כלי שרת" של ג'קסון, תקף אותו טרני ובין השניים התפתחה תגרת אגרופים.
ב-1839 ניסה ג'קסון לשכנע את המושל לשעבר של טנסי, ויליאם קרול, להתמודד בבחירות מול בל, אך קרול סירב, בטענה שאף אחד לא מסוגל להביס את בל במחוז הבית שלו. לבסוף שכנעו חסידיו של ג'קסון את רוברט ברטון להתמודד, אך הוא הובס בקלות על ידי בל בבחירות הכלליות. במרץ אותה שנה תכננו בעלי בריתו של בל בבית הנבחרים מתקפה אחרונה נגד פולק (שפרש כדי להתמודד עם משרת המושל) על ידי הסרת הביטוי "ללא משוא פנים" (impartial) מדברי התודה המקובלים לפרישתו.