stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגדל הדנובה
היסטוריה

הדונאטורם נבנה במהלך השנים 1962–1964, כפי שתוכנן על ידי האדריכל האנס לינטל, לקראת תערוכת הגננות הבינלאומית של וינה 1964. המגדל נישא לרום של 252 מטרים. הנחת אבן הפינה התקיימה ב-12 באוקטובר 1962. לאחר כ-18 חודשי בנייה, תחת פיקוחו של אברהרד פודיש, המגדל נפתח רשמית ב-16 באפריל 1964 על ידי נשיא אוסטריה אדולף שרף.
מאז, הוא הפך לחלק מקו הרקיע של וינה ולנקודת תצפית פופולרית ואטרקציה תיירותית. הוא ממוקם באמצע דונאופארק, אשר נבנה כדי לארח את יריד הגננות ברובע ה-22 של וינה, דונאושטאדט, ליד הגדה הצפונית של הדנובה.
מתקנים > מעליות מהירות

שתי מעליות מהירות מסיעות נוסעים לרציף הצפייה של המגדל בגובה 150 מטרים. לכל מעלית, הנושאת עד 14 נוסעים, לוקחות רק 35 שניות להגיע לרציף התצפית. ברוחות חזקות, המעליות נוסעות בחצי מהירות בלבד, כי תנודות אפשריות של המגדל עלולות לגרום לתנועה מסוכנת של כבל המעלית. בעלייה של 779 מדרגות (775 מדרגות לפי האדריכל האנס לינטל), ניתן להגיע לרציף גם ברגל. עם זאת, המדרגות נגישות בדרך כלל רק במהלך ריצת דונאטורם השנתית, או במקרה חירום.
מתקנים > אנטנות ומשדר רדיו

צריח הדונאטורם נושא אנטנות של רשתות טלפון סלולרי, תחנות רדיו VHF פרטיות ועוד מספר שירותי תקשורת רדיו. למרות הדמיון שלו למגדלי טלוויזיה במקומות אחרים, הוא לא שימש לשידורי טלוויזיה. מַשְׁדֵּר הטלוויזיה העיקרי של אזור וינה ממוקם על גבעת קאלנברג.
מתקנים > מסעדות מסתובבות

על המגדל פעילות שתי מסעדות מסתובבות (בגובה של 161.2 מטר ו-169.4 מטר). המסעדות מסתובבות סביב צירן ועוצרות בכל פעם לחמישים שניות, כדי לאפשר למבקרים להשקיף על הנוף ולתצפת על חלקי הבירה האוסטרית ונהר הדנובה שמתחת. לוקח לפלטפורמה 26, 39 או 52 דקות כדי להשלים סיבוב מלא. המסעדות היו במקור זהות במידה רבה אך לימים השתנו, בחלק העליון המסעדה בעלת אופי יוקרתי לעומת המסעדה התחתונה, אשר הפכה לבית קפה.
תאונת כדור פורח

ב-6 ביוני 1968 נערכה ועידה של קרן הצדקה השווייצרית "Pro Juventute" באי הדנובה, במהלכה שוגרו ארבעה כדורים פורחים מאחו בדונאוטורם. בעוד ששלושה מהם ריחפו על פני המגדל, הרביעי נע לכיוון המגדל. הוא התנגש בו ונתלה על רשתות הביטחון, בגובה של 150 מ'. רשת הבלון נקרעה והמעטפת שלו השתחררה. שאריות הרשת והסל נפלו ארצה. מטיס הבלון האמריקני פרנסיס שילדס מת, יחד עם שני נוסעים אוסטרים: גונטראם פאמר, פקיד בכיר בהנהלת הדואר והטלגרף האוסטרית, ודיטר קספר, עיתונאי מסוכנות העיתונות האוסטרית.
צילומי התקרית הופיעו בסרט "ימי זעם" (1979), בבימויו של פרד ורשופסקי ובהנחיית וינסנט פרייס.
מחלוקת בוויקיפדיה הגרמנית

הדונאטורם חולק כמה מאפיינים ארכיטקטוניים עם מגדל הטלוויזיה בשטוטגרט (אנ'), אך מעולם לא תוכנן למטרות שידור טלוויזיה. בוויקיפדיה הגרמנית התקיים דיון ארוך בן 600,000 תווים על הכותרת והקטגוריות המתאימות, שכן כמה מחברים, רבים מהם אוסטרים, התייחסו לדונאטורם כמגדל תצפית בלבד. מחלוקת סוקרה על ידי דר שפיגל, אחד העיתונים הגדולים באירופה.
ראו גם

וינר ריזנראד – גלגל ענק בווינה
מגדל הטלוויזיה של ברלין – מגדל דומה בברלין, גרמניה
מגדלי DC
רשימת המגדלים הגבוהים בעולם
הערות שוליים

↑  אי הדנובה ופארק הדנובה – טבע ירוק, מים ו-7 אטרקציות מומלצות, באתר אוסטריה למטיילים, ‏6 בנובמבר 2018
↑  "Watch Days of Fury (1979) on the Internet Archive". 1979.
1 2  Spiegel 19.04.2010, INTERNET, Im Innern des Weltwissens, Mathieu von Rohr
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7732994-6
לקס

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מנה על בסיס סלמון 
 מוצא:  ארצות הברית 
 מרכיבים עיקריים:  cured salmon, אלתית 
 
ערך זה עוסק בפילה סלמון כבוש. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
לקס על בייגל
גרבלקס על קרקר, עם פלפל שחור ולימון
לַקְס הוא פילה סלמון כבוש. זהו מאכל אופייני למטבח היהודי-אשכנזי ושמו נגזר מיידיש ("לאקס"), וקיים גם בשפות הגרמנית, האיסלנדית, השוודית, הדנית, הנורווגית וכן האנגלית העתיקה. בארצות הברית הוא מוגש לרוב על בייגל עם גבינת שמנת.
גרסה נוספת של לקס היא "גרבד לקס" או "גרבלקס" הסקנדינבי, המוגש כמתאבן.
ראו גם

סלמון מעושן
ליאור גריידי

| --- | --- |

 לידה:  1966 (בן 58 בערך) רמת גן, ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר לתיאטרון חזותי 
 תחום יצירה:  וידאו ארט 
 פרסים והוקרה:  פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית (2017) 
 leorgrady.com
 
ליאור גריידי (נולד בשנת 1966) הוא אמן רב תחומי ישראלי. עבודותיו המושגיות במדיות שונות, פיסול, צילום, וידאו וריקמה- חוקרות זהות פוליטית ומסורת, דרך שימוש באובייקטים יומיומיים ודימויים סמליים.
ביוגרפיה

גריידי, נולד ברמת גן להורים דתיים יוצאי תימן. בצעירותו יצא בשאלה. בגיל 30 עבר להתגורר בניו יורק, ממנה שב לאחר כ-17 שנה. עבודותיו המושגיות חוקרות זהות פוליטית ומסורת, דרך שימוש פואטי באובייקטים יומיומיים ובדימויים מוכרים. עבודותיו נכללות באוספים ציבוריים ופרטיים. ב־2019, יצא לאור ספר האמן הראשון שלו פועל טבעי, בהוצאת שטרנטל. גריידי הוא בוגר תוכנית קרן מנדל ישראל למנהיגות בתרבות יהודית לשנת 2020.
ביוגרפיה > פעילותו האמנותית

עבודותיו של גריידי, עוסקות באופן מינימליסטי בייצוג תרבותי לאומי קווירי, מזרחי, תימני ומסורתי. גריידי מייצר אובייקטים תרבותיים המספרים על היסטוריות מחוקות במרחב הלאומי. בעבודותיו הוא מחבר בדרך פואטית בין אובייקטים יומיומיים, דימויים מוכרים, חומרים, וטכניקות מסורתיות (כגון רקמה והשימוש בשמן זית וזהב) לבין ההיסטוריה של האמנות המערבית. גריידי מתערב בנרטיב של הגוף הלאומי במספר מהלכים, כאשר הוא מייצר דימויים המנכסים מחדש את מה שההיסטוריה של הציונות ההגמונית ניפתה אל מחוץ לתחומיה והגדירה כקטגוריות מוציאות: מודרניזציה/מסורת, לאומיות/דת, הטרוסקסואליות/הומוסקסואליות, עבריות/ערביות. בדימוייו מנכיח מערכת יחסים סימבולית חדשה המנטרלת את המונופול של נקודת המבט ההגמונית.
עבודותיו > פועל טבעי

(הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב יפו, אוצרת: יעל קייני, 2016)
בתערוכה הוצגו וידאו, כתמים, מילים ומכתבים – עבודות חדשות הממשיכות את עיסוקו בנרטיב היסטורי מקומי דרך סיפורם של תימני כנרת אשר חיו בה בין השנים 1912–1930. סיפורם של תימני כנרת הוצל ועומעם מהנרטיב החלוצי אף ששהו שם ותרמו ממרצם, אונם ורוחם לצד החלוצים.
סיפורם העגום מזכיר את סיפורה של רחל המשוררת שגופה ורוחה אף הם לא צלחו את הכנרת. אך יותר מכל תופסת השפה העברית מקום וערוץ יוצא דופן לבחינת ההיסטוריה. הטקסטים הרקומים בעבודות השונות לקוחים מתוך מכתביהם של תימני כנרת לראשי היישוב. בשפה פואטית, ובלשון עשירה ומוקדמת הם מתארים ומאירים את נסיבות ישוב הכנרת מנקודת מבטם. עבודת הווידאו הדו ערוצית שחזרה ריקוד תימני מסורתי בבחינת היסטוריה המועברת דרך הגוף.
עבודותיו > ישנן בנות

(גלריה קו 16, תל אביב יפו, אוצרת, רווית הררי, 2014)
בלב התערוכה עומד הווידאו "פוסטרים", המורכב ממסך מפוצל שבצדו האחד מככבת עפרה חזה ובשני דנה אינטרנשיונל. זהו וידאו אילם לחלוטין, והאלם גורם לצופה לבחון את שפת הגוף, את הבעות הפנים, את הדימוי והתדמית הוויזואלים הדומים והשונים של השתיים, את הגוף והפנים החשופים ללא מגננת הקול השר, לנתח את שפת הזוהר, לפצח את חידת הנשיות. גריידי מחזיר אותן אל כור מחצבתן, וכור מחצבתו, בתערוכה שנוצרה במיוחד לגלריה קו 16 שבדרום מזרחה של העיר. הוא מחזיר אותן אל השוליים מהן צמחו ופרשו כנף, השוליים הרקומים שבשולי הצלחתן, מחזיר אותן אל התום הראשוני שאבד ולא אבד בסיפור החיים והמוות. אל מול הווידאו גולש על הקיר הנגדי אשד של מטפחות ראש ססגוניות, שקצוותיהן נטבלו בצבע זהב, והצבע נקרש על ציציותיהן כברכה שהייתה לקללה, או כשריון מגונן. כשמקרבים את הפנים אל רכות המטפחות עולה מהן קול חרישי של גבר הקורא את מילות שיריה של דנה - כתת־מודע נסתר, אחר, הבוקע מחיק מעטה הנשיות, שהוא נוכח מאוד אך גם חשוף לחלוטין לכל פגע מזדמן או זומם. בהמשך הקיר תלוי בד ציור גולמי שגריידי רקם עליו בחוט זהב את שמות אלבומיה של חזה. כך גריידי מערב קודש וחול, זכרי ונקבי, ללא הפרד. עדויות במטפחות הראש של אמותיהן, וזר צמחי גינה בידיהן, חולמות על העולם הגדול שמעבר לשכונת התקווה ויפו.
עבודותיו > גוף זר

(גלריה P8, תל אביב יפו, אוצרת, רווית הררי, 2019)
גריידי מציג בגלריה את תפארת הקוביה הלבנה. בתערוכה מוצג מעין מזבח מרכזי על הרצפה בצורת האות חית, המזבח מורכב מקירות חרסינה שעליהן נשפך אספלט שחור הזולג לצדדים. מסביב לעבודה המרכזית 5 עבודות. החרסינות הלבנות, שהן למעשה ציורים לבנים המייצרים את תחושת החרסינות הלבנות והפשוטות של פעם, לוקחות את הצופה הישר אל מחוזות הניקיון וחדר הרחצה. עבודה נוספת, מעין וילון רחצה ועליו הכיתוב הרקום בזהב "ורחץ במים כל בשרו". המשפט הרקום על הווילון הוא משפט הנאמר לאחר שפיכת זרע לשווא. הניקיון, הרחצה והטהרה יוצרים הקבלה בין ההצבה בתערוכה למקדש. על הקיר משמאל תמונה רקומה של המילה "לפניך". המעלה על הדעת מיד השתחוויה לאלוהים של הנביאים, המלכים, בבית המקדש. הכל בנוי לקראת קדושה, היטהרות ושאיפה לנשגב, אך מסתכם בשפיכת זרע לשווא, בריק, זוהי סוג של בלדה ל"בזות" המונח שטבעה קריסטבה. כמו בכל תזה מוצלחת התערוכה מציגה קונטרסט. בין קדושה לביזוי שלה, בין היטהרות לליכלוך, בין הפרט המתפלל ומיטהר לאל שאינו שועה לתפילה.
שאלות הנוגעות לניגודיות הזועקת שבין לבן ושחור, הלבן הוא יפה, נקי בוהק ונשגב, ואילו השחור, הוא מחוספס, מונע ישיבה, זולג. כמו כן, לניגודיות שבין הצבע החום לפנינה, החום מקיף את הפנינים הנשיות שהן הן "הגוף הזר" וממסגר אותן. שאלות הנוגעות לנשיות המאד נוכחת בתערוכה באמצעות הפנינים, הניקיון הבוהק, וכך בשאלות מגדר והשתייכותו של האמן לקהילת הלהט"ב ולעדה התימנית. כתוצאה, העבודות הנובעות מהספירה האישית, הפרטית, הגוף של גריידי עצמו הן למעשה פוליטיות ורלוונטיות לשדות רחבים הרבה יותר -פוליטיים, התערוכה היא מעשה מפגן של "הפרטי הוא הפוליטי".
תערוכות יחיד

2012: "אובייקטים של חיבה", גלריה וואיי, ניו יורק, אוצרת: Cecilia Jurad
2012: ללא כותרת (ארונית), גלריה ראש לאמנות, ניו יורק, אוצר: Nico Wheadon
2014: "מלך שחור", הלובי – חלל תצוגה, תל אביב, אוצרת: אורית מור
2014: "ישנן בנות", גלריה קו 16, תל אביב, אוצרת: רווית הררי
2015: "הלב חומד כל יופי", גלריה אס טי איי, תל אביב, אוצרת: כרמית גלילי
2016: "פועל טבעי", הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב, אוצרת: יעל קייני
2019: "ביתלחם", גלריה נווה שכטר, תל אביב, אוצרת: שירה פרידמן
2019: "גוף זר", גלריה P8, תל אביב, אוצרת: רווית הררי
תערוכות קבוצתיות

2009: "תחרות הפורטרטים –אאוטווין בוצ'יבר", הגלריה הלאומית לפורטרטים, מוזיאון הסמיתסוניאן, וושינגטון די סי
2009: "פרויקט הום בייס 4", לואר איסט סייד, ניו יורק, אוצרות: ענת ליטוין
2009: "זרימה:אמנות/טקסט/מדיה חדשה", המרכז לאמנות הספר, ניו יורק, אוצרות: Rocio Aranda Alvardo
2009: "קטן הוא הגדול החדש", גלריה ראש לאמנות, סקופ, יריד האמנות, ניו יורק
2010: "יו טיוב פליי שורטליסט", הביאנלה לווידאו נסיוני, מוזיאון הגוגנהיים, ניו יורק
2010: "דיוקנאות פרטיים", אלג'יירה– מרכז לאמנות בת זמננו, נוארק, ניו ג'רזי, אוצרות: Ethan Shoshan
2011: "החומות המפרידות בינינו", אפקס ארט, ניו יורק, אוצרות: Miguel Amado
2011: "מולדות מדומיינות", גלריה מינה, ניו יורק, אוצרות: Sascha Crasnow
2011: "ממקור למקוריות", גלריה ג'יי סי סי, ניו יורק
2011: "קו שנוצר על ידי הליכה", מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרות: רותי דירקטור
2011: "אגדות עירוניות", גלריה וודביל, ברוקלין, ניו יורק, אוצרות:Leonora Loeb
2011: "קו גבול", גלריה דנה, יד מרדכי, אוצרות: רווית הררי
2011: "קרבה מוזרה ליפה והנורא", גלריה הנדרשוט, ניו יורק, Maureen Sullivan
2012: "צורה", גלריה בריק, ברוקלין, ניו יורק, אוצרות: Kris Nuzzi
2014: "נונפיניטו", גלריה ארטפורט, תל אביב, אוצרות: כרמית גלילי
2014: "עד שתצא מקולי", מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד, אוצרות: יובל ביטון ורוני כהן-בנימיני
2015: "כתמים והחתמות", מזרחיות ופלסטיניות באמנות חזותית בישראל, הגלריה בבית התרבות והאמנות, נצרת, אוצרת: שולה קשת
2016: "להיות חזק מסלע", גלריה פי 8, תל אביב, אוצרות: שרון תובל
2016: "טקסטיל טריטוריה טקסט", מאנה קונטמפוררי, ג׳רזי סיטי, ניו ג׳רזי, אוצרות: אירנה גורדון
2016: "לשבור את הקרח", לה מגזין, גרנובל, צרפת
2016: "סטיה", גלריה וואי, ניו יורק, אוצרות: Meyken Barreto, Carlos Garcia-Montero, Cecilia Jurado and ghostwriter
2016: "הספר כאובייקט קווירי", המרכז לאמנות הספר, ניו יורק, אוצרות: John Chaich
2017: "טרזן על סדין", הסדנה לאמנות רמת אליהו, ראשון לציון, אוצרות: אורית חסון ולדר
2017: "המנון", הגלריה של התוכנית לתואר שני באמנויות, בצלאל, תל אביב, אוצרות: דור גז
2017: "עלטבעי", גלריה פאבל זובוק, ניו יורק, אוצר: Kris Nuzzi
2017: "זמר בודד הוא הלב", מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד, אוצרות: יובל ביטון ורוני כהן-בנימיני
2017: "העתקות שמש 1", הלובי מקום לאמנות, תל אביב, אוצרות: אורית מור
2017: "מאסף", מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד, אוצרות: יובל ביטון ורוני כהן-בנימיני
2018: "הזדמנות אחרונה לראות", מוזיאון פתח תקווה לאמנות, אוצרת: דרורית גור אריה ואיזאבל בורג'ואה
2018: "רינה ניקובה בלרינה תנכית", הקוביה, ירושלים, אוצר: גיא רז
2018: "המוזיאון מציג את עצמ"ו II ":רחוק–קרוב. חידוש תצוגת האוסף העכשווי, מוזיאון תל אביב, אוצרת: אלן גינתון
2018: "טריטוריות פרומות", בית האמנים, ירושלים, אוצרת: אירנה גורדון
2018: "אל קצה הארץ", הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית, ניו דלהי, אוצרות: דרורית גור אריה ואור תשובה
2018: "כתובת על הקיר", גלריה ת׳רשהולד, ניו דלהי
2018: "ניאו–אנדרטל", המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון, אוצרות: אודי אדלמן
2019: "יש דבר כזה באוהאוס חיפאי?", הדריון, חיפה, אוצרת: גליה בר אור
2019: "בחזרה לארטפורט", ארטפורט, תל אביב, אוצרת: ורדית גרוס
2019: "ז׳קלין כהנוב:הלבנט כמשל", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, אוצרת: שרה טוראל
פרסים

1996: פרס יצירה, הקרן לירושלים
2005: מקור – אמן רזידנס, ניו יורק
2012: אמן רזידנסי, ארט פרודקשן פנד, סטודיו P3, לאס וגאס
2013-2014: ארטפורט, המרכז לאמנות צעירה, תל אביב
2015: ספר אמן, מפעל הפיס
2015: קרן אוסטרובסקי, פרויקט וידאו
2017: פרס עידוד היצירה בתחומי האמנות הפלסטית משרד התרבות והספורט
הערות שוליים

↑  ״החירות לבחור״: שיח תרבות יהודית בין טנג׳יר 1916 לירושלים 2020, באתר קרן ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל
↑  ריאיון עם האמן
↑   אינס אליאס, תימני כנרת מגורשים ברקמה מוזהבת, באתר הארץ, 5 בינואר 2017
↑   עוזי צור, להחזיר את עפרה חזה ודנה אינטרנשיונל אל כור מחצבתן, באתר הארץ, 2 במאי 2014
↑  כרמל גוטליב, גוף זר/ ליאור גריידי, באתר כרמל גוטליב קמחי -הפואטיקה של הבית, ‏18/03/2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008594077505171
מזראטי קוואטרופורטה

| --- | --- |

מזראטי קוואטרופורטה
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  מזראטי
 שנות ייצור:  1963-1969, 1974-1990 1994-2001, 2004-הווה
 הרכבה:  דור 1-5: מודנה, איטליה דור 6: גרוגליאסקו, טורינו, איטליה
 מודל אחריו:  מזראטי ג'יבלי III 
 סיווג:  מכונית פאר בגודל מלא
 מרכב:  4 דלתות סדאן
 אורך:  5,000 מ"מ 
 
מזראטי קוואטרופורטה (באיטלקית: Maserati Quattroporte, מילולית: מזראטי בעלת ארבע דלתות) היא מכונית פאר תוצרת מזראטי שדגמים שונים שלה הופיעו בין השנים 1963-1969, 1974-1990, 1994-2001, 2004-הווה.
מכוניות מסוג זה משמשות בין היתר את נשיא איטליה ואת ראש ממשלת איטליה.
גרסאות

(1963-1970) דור ראשון
(1976-1978) דור שני
(1979-1990) דור שלישי
(1994-2001) דור רביעי
(2004-2012) דור חמישי
(2013-הווה) דור שישי
דור ראשון
דור שני
דור שלישי
דור רביעי
דור חמישי
דור שישי
ראו גם

מזראטי גראן-טוריסמו
מדרה דה דיוס

| --- | --- |
מדרה דה דיוס
מדרה דה דיוס
 מידע כללי
 אורך:  1,150 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  4,039 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  110,000 קמ"ר 
 מוצא:  הרי האנדים בדרום פרו
 יובלים:  Heath River, Chilive River, Blanco River, Colorado River, Manupare River, Las Piedras River, Los Amigos River, Inambari River, Tambopata River, Manú River, Alto Madre de Dios River 
 שפך:  בני 
 מדינות באגן הניקוז:  פרו פרו בוליביה בוליביה
 אגן הניקוז של נהר מדרה דה דיוס, במערכת הניקוז הכללית של האמזונאס
 
ריו מדרה דה דיוס (בספרדית: Rio Madre de Dios; מילולית: נהר אם האלוהים) הוא נהר גדול הזורם באמזוניה, אחד מיובליו של נהר בני. אורכו 1,150 ק"מ. מקורות הנהר נמצאים בהרי האנדים בדרום פרו ומשם ממשיך לבוליביה. הנהר חובר לנהר בני סמוך לעיירה ריברלטה. באזור הנהר האוכלוסייה היא אינדיאנים של יער, ולא אלה של ההרים, צאצאי האינקה. הנהר משמש נתיב תחבורה חשוב באזור זה של העולם.
לערבי בן בארכ

לערבי בן בארכ (בערבית:  لعربي بن مبارك‏; 6 ביוני 1917 – 16 בספטמבר 1992) היה כדורגלן ומאמן כדורגל מרוקאי-צרפתי. נחשב אחד מגדולי הכדורגלנים האפריקאים, והיה לשחקן האפריקאי הראשון שהצליח באירופה. בעקבות כך זכה לכינוי "הפנינה השחורה". בן בארכ זכה לרוב תהילתו, בתקופות ששיחק בצרפת ובספרד.
קריירה

בן בארכ התחיל את הקריירה בקבוצה של עיר הולדתו - אידיאל קלאב קזבלנקה. בשנת 1938, בהיותו בן 20, עבר בן בארכ לקבוצת אולימפיק מרסיי הצרפתית, והיה הכדורגלן האפריקאי הראשון שזכה להצלחה באירופה. מה שאפשר לו לעשות את המעבר הזה הייתה העובדה שהוא היה אזרח צרפתי, משום שבאותם ימים מרוקו הייתה מושבה צרפתית באפריקה. בצרפת זכה בן בארכ לכינוי "הפנינה השחורה". הצלחתו של בן בארכ הייתה מיידית - הוא הפך לחביב האוהדים, בשל כישרונו הרב ויכולותיו הטכניות. פלה אמר עליו: "אם אני המלך של הכדורגל, אז לערבי בן בארכ הוא אלוהי הכדורגל".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר בן בארכ למרוקו. עם סיום המלחמה, חתם בסטאד פרנסיס פריז. לאחר 3 עונות במדי הקבוצה, חתם בן בארכ באתלטיקו מדריד מההליגה הספרדית. הכינוי שנתנו לו אוהדי אתלטיקו היה "רגל האלוהים", מכיוון שהיה מלך השערים של הקבוצה בעונות ששיחק בה. בן בארכ סייע לאתלטיקו לזכות באליפות ספרד פעמיים ברציפות, בעונות 1949/1950 ו-1950/1951. בשנת 1953 חזר בן בארכ לאולימפיק מרסיי, ובשנת 1955 עבר לבל אבאס האלג'יראית, שם סיים את קריירת המשחק שלו.
בן בארכ נחשב לאחד הכדורגלנים הטובים ביותר ששיחקו בנבחרת צרפת, וזאת אף על פי ששיחק רק 19 משחקים במדיה. לזכות בן בארכ 3 שערים בנבחרת צרפת.
לאחר הפרישה

לאחר פרישתו של בן בארכ ממשחק פעיל, מונה לתפקיד מאמן נבחרת מרוקו, והיה למאמן הראשון של נבחרת זו, משהוקמה בשנת 1957. בשנת 1960 מונה למאמן הזמני של מרוקו.
בן בארכ נפטר ב-16 בספטמבר 1992, בעיר הולדתו קזבלנקה. 6 שנים לאחר מותו זכה בן בארכ בתואר המצוינות של פיפ"א על תרומתו לכדורגל. פרס זה הוא הפרס בעל החשיבות הגבוהה ביותר שמעניק הארגון.
תארים

3 אליפויות מרוקו
2 אליפויות ספרד - 1949/1950, 1950/1951
הערות שוליים

↑  עוזי דן, האפריקאים הגדולים, באתר הארץ, 19 בינואר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb124337650 (data)  ISNI: 0000 0003 5916 394X  SUDOC: 101460406  VIAF: 216224932   WorldCat (עם VIAF): 216224932
מבצע ברקלי

מבצע ברקלי (Operation Barclay), היה מבצע הטעיה רב ממדים, במלחמת העולם השנייה שמטרתו הייתה להסיט את תשומת לב גרמניה הנאצית מהכוונה לפלוש לסיציליה במבצע האסקי.
רקע

בועידת קזבלנקה בינואר 1943 החליטו נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, שהשלב הבא במלחמה, לאחר הצלחת מבצע לפיד, יהיה מה שכונה בהמשך מבצע האסקי - פלישת בעלות הברית לסיציליה, שהחל בלילה שבין 9 ביולי ל-10 ביולי 1943.
לסיציליה הייתה חשיבות למאמץ הגרמני. היו בה בסיסי לופטוואפה, שמספרם הלך וגדל במשך הזמן לשלושים, שסייעו לרומל בצפון-אפריקה. חשיבות הכוח האווירי גרמה להם להיות מטרות להתקפות ולכיבוש על ידי בעלות הברית ולכן היו ממוגנים היטב.
האחראי על הגנת סיציליה היה גנרל אלפרדו גוצוני, מפקד הארמייה השישית של צבא איטליה. הוא היה כבר שנתיים בפרישה לפני כן, בן 66 ולפני כן לא היה בסיציליה. האיטלקים היו משוכנעים שהנחיתות יתבצעו בחלקו הדרום מזרחי של האי, ואילו הגרמנים, שידעו שהארמייה השמינית הבריטית שלחה תגבורות ליוון באביב 1941 ציפו שהארמייה השמינית תשוב אל הבלקן, שכונה על ידי וינסטון צ'רצ'יל "שיפולי הבטן הרכים של אירופה". בנוסף, הבסיסים והמפקדות ליד קהיר נראו לגרמנים מתאימים לסייע לבעלות הברית במבצע כזה.
המבצע

כדי לאשש אצל מדינות הציר את התפיסה שהפלישה תהיה לבלקן ואת ההיערכות הרצויה מצדן, שצריכה להיגזר מתפיסה כזו, פתחו בעלות הברית ב-"מבצע ברקלי" - מבצע הונאה צבאית רב ממדים שכלל כמה מרכיבים ומבצעי משנה שונים:
המפורסם שבמבצעי המשנה היה מבצע קציצה (או מבצע בשר קצוץ). יואן מונטגיו עמד בראש צוות שעשה שימוש בגופת חסר בית שמת באנגליה. הגופה הולבשה במדי קצין בחיל הנחתים המלכותי שנשא עליו "מסמכים מסווגים" מזויפים, לפיהם תהיה הפלישה ביוון או בסרדיניה. הגופה נפלטה לחוף בספרד ב-30 באפריל 1943, והמידע שנמצא עליה הגיע מהספרדים לידידיהם באבווהר.
נערך "מבצע מפל" (Operation Waterfall), שעשה שימוש בריכוזי טנקי דמה ומטוסי דמה במזרח הים התיכון, כדי ליצור מצג שוא של הכנות לפלישה ליוון.
נערך "מבצע בעלי חיים" (Operation Animals) שכלל מעשי חבלה באתרים שונים ביוון, כדי ליצור רושם לפעילות מוגברת של פרטיזנים כהכנה לפלישה.
בחופי האי זנטה הונחתו כוחות שמטרתם הייתה להשאיר לסיורים הגרמנים סימנים ברורים לנוכחותם ולעניין המוגבר שגילו בעלות הברית באי.
בתאום של ועדת XX נעשה שימוש ברשתות הסוכנים הכפולים, בראשם זו של חואן פויול גארסיה ("גארבו"). פויול הפעיל סוכן משנה מומצא ("דיק" - סוכן 6) דרום אפריקאי, השולט בשפות רבות ש"פעל" בתוך מפקדת בעלות הברית באלג'יר. הוא דיווח שעל סמך מסמכים שראה כשעבד במחלקת המודיעין תתבצע ככל הנראה נחיתה בניס ובקורסיקה. הוא אף "גנב" מסמכים הנוגעים לפלישה והעבירם לפויול. (לרוע המזל "נספה" דיק בהתרסקות מטוס בצפון אפריקה, עקב מותו האמיתי של הקצין בעל כתב היד הייחודי שכתב את מכתביו של דיק.)
הופעל סוכן כפול צרפתי, אנדרה לייתהם, שגויס לאבווהר בפריז ב-1942 והיה חלק מרשת ריגול גרמנית בצרפת. ב-8 במאי 1943 הוא התייצב בפני המודיעין הצרפתי בצפון אפריקה והציע לשמש כסוכן כפול. כינויו היה "ז'ילבר" והוא דיווח למפעיליו הגרמנים על התכנסות כוח פלישה גדול בנמל ביזרטה בתוניסיה, שהורכב למעשה מאסדות נחיתה מזויפות.
במפקדתו של גנרל ג'ורג' פטון ברזילאן, בקרבת החוף בצפון אפריקה, הייתה תלויה על הקיר מול הכניסה מפת סרדיניה, באופן שעובדים אזרחיים, שעשויים היו להדליף מידע, אשר עברו בחצר, יכלו לראות אותה מבעד הפתח.
תוצאות המבצע

ב-12 במאי הוציא היטלר פקודה לפיה יש לצפות לתקיפת בעלות הברית ביוון ובסרדיניה.
שבועיים אחרי הפלישה לסיציליה עדיין האמין היטלר, שהפלישה העיקרית תהיה ליוון. ב-25 ביולי הוא שלח את ארווין רומל לפקד על הכוחות הגרמנים ביוון ושלח את דיוויזיית הפאנצר הראשונה מצרפת לאזור העיירה טריפוליס ביוון. בסוף חודש מאי השלימו הגרמנים הנחת שלושה שדות מוקשים מול חופי יוון. ובראשית יוני העבירו שייטת ספינות טורפדו מסיציליה אל הים האגאי.
ההונאה נועדה להניע את הגרמנים והאיטלקים להאמין, שבסיציליה תהיה התקפת הסחה שמטרתה להסתיר את הפלישה העיקרית לסרדיניה. פלישה לסרדיניה הייתה, לכאורה, הגיונית מבחינת גרמניה ואיטליה, כי זו נמצאת מרחק קצר מרומא.
כמו כן, נחיתה עתידית ברומא תסכן את הצבא הגרמני בסיציליה ובדרום איטליה.
גנרל-פלדמרשל אלברט קסלרינג ביקר בסיציליה במאי 1943, לדון בסדרי ההגנה. סוכם שארבע דיוויזיות גרמניות יגיעו לאי, אך מתוכן היו מוכנות בעת מבצע האסקי רק שתיים:
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 בחלקו המערבי של האי.
דיוויזיית פאנצר מוצנחת הראשונה הרמן גרינג, שעמדה לקבוע את מפקדתה בקלטג'ירונה.
לסיכום: הצלחת ההונאה סייעה לבעלות הברית בפלישתן לסיציליה, בשל הזזת חלק ניכר מכוחות התגבור הגרמניים מהאי האיטלקי אל עבר יוון וסרדיניה.
ראו גם

מבצע פורטיטיוד
קבוצת הארמיות הראשונה
מנהלת המבצעים המיוחדים
הטעיית הצבא הטורקי בקרב באר שבע
לקריאה נוספת

בן מקנטייר, "מבצע קציצה פרשיית הריגול האמיתית ששינתה את מהלכה של מלחמת העולם השנייה", תרגום: כרמית גיא, תל אביב: עם עובד, 2010
ג'ון ססיל מסטרמן, "הסוכנים הכפולים הסוכנים הכפולים בבריטניה במלחמת העולם השנייה", תרגום: א. טייכר, תל אביב: מערכות, תשל"ו-1975
הערות שוליים

1 2  בני מיכלסון, מבצע קציצה - האיש שלא היה ולא נברא, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
↑  בן מקנטייר, מבצע קציצה פרשיית הריגול האמיתית ששינתה את מהלכה של מלחמת העולם השנייה, תרגום: כרמית גיא, תל אביב: עם עובד, 2010, עמודים 255-257
| ביון במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| בעלות הברית המערביות | בעלות הברית המערביות |  |
| גופים | MI9 • MI6 • MI5 • מנהלת המבצעים המיוחדים • ועדת XX • המשרד לשירותים אסטרטגיים • קבוצת הארמיות הראשונה / הארמייה ה-14 (ארצות הברית) |  |
| אישים | ארצ'יבלד וייוול • ג'ספר מסקליין • דאדלי קלארק • ג'ון גודפרי • יו דלטון • איאן פלמינג • ג'ון לה קארה • יואן מונטגיו • חואן פויול גארסיה • אדי צ'פמן • אלן טיורינג • אנשי סגל בלצ'לי פארק • פריץ קולבה • אלן דאלס • אנשי המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS) |  |
| מבצעים | מבצע ברקלי / מבצע קציצה • מבצע שומר ראש / מבצע פורטיטיוד |  |
| מושגים קשורים נוספים | אניגמה • אולטרה • PURPLE • מג'יק • התזמורת האדומה (טרפר) |  |
| ברית המועצות | ברית המועצות |  |
| גופים | נקוו"ד • ג.ר.או • סמר"ש • המשרד לביטחון המדינה |  |
| אישים | לברנטי בריה • ויקטור אבאקומוב |  |
| גרמניה | גרמניה |  |
| גופים | אבווהר • גסטפו • אס דה • המשרד הראשי לביטחון הרייך |  |
| אישים | וילהלם קנריס • הנס אוסטר • הנס ברנד גיזביוס • ארווין פון לאהוסן • הנס פון דוהנאני • ריינהרד היידריך • אוטו אולנדורף • ארנסט קלטנברונר • ולטר שלנברג |  |
| מבצעים | תקרית גלייביץ • פרשת ציצרו • מבצע פסטוריוס • מבצע בוליבאר • מבצע נורדפול (אנ') |  |
מוזיקה קומית

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  קומדיה • מוזיקה פופולרית
 כלים:  זמרה • כלי נגינה שונים
 תת-סוגות
 מוזיקת פרודיה • שיר נובלי
 סוגות היתוך
 רוק קומי • פופ קומי • היפ הופ קומי • ג'אז קומי • קאנטרי קומי • לאונג' קומי
 
מוזיקה קומית (באנגלית: Comedy music) או קומדיה מוזיקלית היא סוגה מוזיקלית בעל אופי קומי או הומוריסטי. ניתן לקשר את ההיסטוריה שלה למאה הראשונה ביוון העתיקה וברומא, ובמרוצת השנים גם לתקופת ימי הביניים, לתקופות קלאסיות ורומנטיות ולמאה ה-20. בין האמנים במאה ה-20 ניתן למנות את אלן שרמן (אנ'), פרנק זאפה, טייני טים, גברות בארנקד (אנ'), רנדי ניומן וגם וירד אל ינקוביק. אמנים במאה ה-21 כוללים את טניישס די וטיסת הקונקורד.
רקע ופרסים

מוזיקה קומית מזוהה לעיתים קרובות עם תרבות הנגד, בשל המסרים החתרניים שהיא מציגה. האופי האינפורמטיבי הזה של המוזיקה הקומית תורם גם לשיפור הלמידה בתוך הכיתה ומחוצה לה. צורות בידור כמו תיאטרון מוזיקלי משלבות לעיתים קרובות גם מוזיקה קומית.
כדי ליצור אפקטים קומיים במוזיקה, מלחינים פיתחו מספר טכניקות לחן עיקריות, כולל שימוש בטקסט קומי, פרודיה מוזיקלית ושילובים בלתי צפויים של אלמנטים תחביריים בין היתר. ניתן לסווג מוזיקה קומית למספר סוגים, כגון מוזיקת פרודיה (אנ'), שיר נובלי (אנ'), רוק קומי (אנ') והיפ הופ קומי (אנ'). פרסים המוקדשים למוזיקה קומית כוללים את פרס גראמי לאלבום הקומדיה הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי, ופרסי הקומדיה המוזיקלית.
הערות שוליים

1 2  Matthew McKeague, Lyrical lessons: The potential of informative comedy music as supplementary teaching material, The European Journal of Humour Research 6, 2018-11-13, עמ' 30–49 doi: 10.7592/EJHR2018.6.3.mckeague
↑  Sign in, Humanities LibreTexts, ‏2016-12-06 (באנגלית)
↑  Arias, Enrique (2001). Comedy in Music: A Historical Bibliographical Resource Guide. Greenwood Press.