stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לשון חז"ל
התפתחות לשון חז"ל ואופייה

| --- | --- |
 מן הדוגמאות ל"תרגום" של לשון המקרא ללשון חז"ל שהציג אבא בנדויד בספרו "לשון מקרא ולשון חכמים" 
לשון המקרא: לשון חז"ל
ויאמר דוד אל עבדיו: המת הילד? ויאמרו: מת.: אמר להם דויד לעבדיו: מת התינוק? אמרו לו: הן.
ויקם דוד מהארץ וירחץ ויסך ויחלף שמלתו,: מיד עמד דויד מן הארץ, רחץ וסך ושינה כליו.
ויבא בית יהוה, וישתחו: בא לו למקדש ונשתחווה
ויבא אל ביתו וישאל וישימו לו לחם ויאכל.: ונכנס לביתו, ביקש ונתנו לפניו פת וסעד.
ויאמרו עבדיו אליו: מה הדבר הזה אשר עשיתה?: אמרו לו עבדיו: מה ראית לעשות כן?
בעבור הילד חי צמת ותבך,: בשביל תינוק החי היית מתענה ובוכה
וכאשר מת הילד, קמת ותאכל לחם!: ועכשיו שמת אתה עומד וסועד!
ויאמר: בעוד הילד חי,: אמר להם: כל זמן שהיה התינוק קיים,
צמתי ואבכה,: הייתי מתענה ובוכה,
כי אמרתי: מי יודע,: כסבור הייתי: מי יודע,
וחנני יהוה וחי הילד;: אפשר המקום חן אותי והתינוק חיֶה.
ועתה מת, למה זה אני צם?: עכשיו שמת, תענית למה לי?
האוכל להשיבו עוד?: וכי יכול אני להחזירו?
אני הולך אליו, והוא לא ישוב אלי.: אני הולך אצלו, והוא אין חוזר אצלי.

רוב העדויות מן המקרא ומספרות חז"ל מורות על כך שלשון חז"ל היא התפתחות הדרגתית מאוחרת ללשון המקרא, אך יש גם עדויות לקיום מקביל ועתיק של ניב ובו יסודות קדומים של לשון חז"ל, שהתקיימו או השתמרו בניב המקביל מהשפה הקדומה, בעוד שבעברית המקראית המוקדמת אבדה או השתנתה. המעבר בין שני הכרונולקטים – עברית מקראית ולשון חז"ל – היה הדרגתי. תחילתו של מעבר זה ניכר כבר בספרי המקרא המאוחרים, שללשונם קווי דמיון מסוימים ללשון חז"ל, כמו בספר עזרא, דברי-הימים ואסתר. כך גם לגבי הטקסטים שיש בידינו מהתקופה שבין חתימת התנ"ך לכתיבת המשנה, כמו מגילות מדבר יהודה והספרים החיצונים.
התפתחות לשון חז"ל ואופייה > היחס המשתנה ללשון חז"ל בתקופות שלאחריו

רוב מדקדקי העברית בימי הביניים ובראשית העת החדשה, סברו שלשון חז"ל היא התפתחות מאוחרת של לשון המקרא. כלומר, השפה העברית המקורית השתנתה בהשפעת לשונות זרות (בעיקר ארמית).
התפתחות לשון חז"ל ואופייה > היחס המשתנה ללשון חז"ל בתקופות שלאחריו > לשון משובשת - מנחם בן סרוק

חלק מן המדקדקים, כגון מנחם בן סרוק, החשיבו את השינויים ששינתה לשון חז"ל מלשון המקרא כשיבושים של השפה, והתייחסו ללשון חז"ל כאל שפה מקולקלת ומשובשת. יחס זה נמשך גם אצל הכותבים בתקופת ההשכלה, שהקפידו לכתוב את ספריהם אך ורק במילים שישנן כבר במקרא ולא במילים שהתחדשו בפי חז"ל, מתוך רצונם להיבדל מהאוחזים במסורת הרבנית.
התפתחות לשון חז"ל ואופייה > היחס המשתנה ללשון חז"ל בתקופות שלאחריו > לשון ראויה

כנגד הדעה שזלזלה בלשון חז"ל קמו הסוברים שיש ללשון חז"ל מעמד ראוי. דוגמה מפורסמת לנושא שהיה שנוי במחלוקת הוא השורש תר"ם. במקרא המילה "תרומה" היא משורש רו"ם (כמו המילים הֵרים, הרמה). חז"ל יצרו את השורש התנייני תר"ם, וחידשו את הפעלים תרם ויתרום. בן סרוק וסיעתו סברו שהפועל הזה משובש ולא תקני. החולקים עליהם (למשל יונה אבן ג'נאח) טענו שיצירת שורשים תנייניים היא תופעה לשונית אותנטית ולגיטימית, ולכן השורש תר"ם מותר בשימוש. בין הסוברים כך היה הרמב"ם, שכתב בפירוש המשניות שלו:
אמרם בכל המשנה תרם ותורם ויתרום מקשים עליו הבלשנים החדשים, ואומרים שהעיקר הרים ומרים וירים. ואינו קשה באמת, כיון שהעיקר בכל לשון חוזר למה שדברו בו בעלי אותו הלשון ונשמע מהם, ואלו בלי ספק עבריים בארצם, כלומר בארץ ישראל, והנה נשמע מהם תרם וכל מה שהופעל ממנו. וזו ראיה שזה אפשרי בלשון, ושזה מונח מכלל המונחים העבריים. ועל זה הדרך תהיה תשובתך לכל מי שחושב מן החדשים שלשון המשנה אינו צח ושהם עשו פעלים שאינם נכונים באיזו מלה מן המילים. והיסוד הזה שאמרתי לך נכון מאוד אצל המלומדים השלמים המדברים על העניינים הכלליים הכוללים כל הלשונות כולם.
התפתחות לשון חז"ל ואופייה > היחס המשתנה ללשון חז"ל בתקופות שלאחריו > בתקופת ההשכלה

בתנועת ההשכלה: בין חוקריה המודרניים הראשונים של הלשון העברית, דוגמת שלמה לויזון (שמאמרו על דקדוק לשון המשנה נדפס בתחילת מהדורת המשניות הגדולה של דפוס ראם) ואברהם גייגר, רווחה הדעה כי לשון חז"ל היא עברית מעורבת בארמית. לויזון היה כה איתן בדעתו זו, שכתב:
ולו ארכו ימי שקט הבית השני אשר רוב התלמידים היו אז מכירים עוד בטיב שפת עבר... אזי התהוה ברבות הימים מהרכבת לשון עברי וארמי לשון חדשה... כאשר התהוה... לשון חדשה מהרכבת לשון רומי עם לשון עם גאלליא ומזה יצא לשון איטלקי.
התפתחות לשון חז"ל ואופייה > התפתחות מניב עתיק מקביל למקראית

עם השנים הוכיחו חוקרי לשון חז"ל שיש בה מאפיינים לשוניים מקבילים ואף קודמים ללשון המקרא. דעה אחת גורסת, כי לשון חז"ל מייצגת ניב מקביל ללשון המקרא, שהיה קיים בעברית מראשיתה (חיים רבין, יחזקאל קוטשר). משערים שהניב היה קיים כשפה מדוברת, ולכן אין לו ביטוי במקרא; ורק בתקופת חז"ל הוא נכנס ללשון הספרות והיה לשפה שבה נכתבו המשנה, התלמודים והמדרשים. ניתן למצוא מאפיינים של לשון חז"ל אף בכתובות מתקופת המקרא. כך למשל, נפוצות בכתובות חילופי ב-פ, צורת העבר הנסתרת "הָיָת" (קיימת מעט במקרא ונפוצה מאוד בחז"ל), ואחרות.
דעות אחרות (משה צבי סגל) גורסות, כי מדובר בהתפתחות טבעית של השפה העברית, שיש בה השפעות ניכרות של שפות שבאו במגע עם העברית בתקופות מאוחרות, כגון ארמית ויוונית.
התפתחות לשון חז"ל ואופייה > לשון חז"ל כשפה מדוברת

שאלה שיש לה זיקה לאותו נושא היא האם לשון חז"ל הייתה שפה מדוברת או שהייתה רק שפת כתב וספר, בשעה שהשפה המדוברת הייתה ארמית. הדעה שהייתה שלטת במחקר לאורך המאה ה-19 היא שלשון חז"ל היא שפה מלאכותית שלא שימשה לדיבור אלא רק לכתיבה, כמו הלטינית באירופה של ימי הביניים המאוחרים. אברהם גייגר היה אחד המחזיקים בדעה זו. בתחילת המאה ה-20 פרסם משה צבי סגל מאמר ארוך ובו ניסה להוכיח שלשון חז"ל הייתה שפה מדוברת וחיה, לפחות בתקופת התנאים.[דרושה הבהרה] אליעזר בן-יהודה פרסם בכרך המאמרים של מילונו מאמר, שבו הוא מראה שלשון חז"ל הייתה מדוברת עד סוף תקופת המשנה. ייתכן שהמחלוקת לגבי השימוש בעברית בתקופת חז"ל לא נבעה רק מניתוח בלשני, אלא גם מהתנגדותם של חוקרים שהיו שייכים לתנועת ההשכלה, לתפיסת עולמם של חז"ל, ומאידך לתמיכתם של חוקרים ציוניים, בתחיית הלשון העברית. בשנות ה-60 נתגלו במערת האיגרות מכתביו של בר כוכבא מהמאה השנייה לספירה. במכתבים אלה פונה בר כוכבא אל חייליו בעברית ובארמית, ויש ללשונו מאפיינים מובהקים של לשון חז"ל. למרות זאת, לשימוש בעברית בהקשר זה יש מניע לאומי, והמחלוקת על היקף השימוש הרגיל בעברית לא תמה. היום מוסכם שהדיבור בלשון חז"ל נמשך לפחות במאה הראשונה, וכנראה גם במאה השנייה לספירה, אך פסק בהדרגה. בתקופת התלמוד אכן הייתה לשון חז"ל בעיקר שפה כתובה, אולם בכמה כפרים קטנים בארץ ישראל נמשך הדיבור בעברית אפילו עד הכיבוש הערבי במאה השביעית.
חנוך ילון שיער שבתקופת הדעיכה של לשון חז"ל, הייתה העברית מדוברת בעיקר בפי פשוטי העם והילדים, ואילו המעמד הגבוה והמשכיל דיבר בלשון בינלאומית – ארמית (בבבל) או יוונית. במספר סיפורים בתלמוד מתואר כיצד הילדים או המשרתים מדברים עברית, ואילו החכמים משיבים להם בארמית. בסיפור אחד מבארת שפחתו של רבי יהודה הנשיא מילים עבריות שהתלמידים שלו לא הכירו.
התפתחות לשון חז"ל ואופייה > השפעת שפות זרות על לשון חז"ל

לשון חז"ל הושפעה רבות משפות זרות שהיו מדוברות ביחד איתה. ההשפעה החזקה ביותר הייתה של הארמית; יש מי שחושב שדוברי לשון חכמים היו דו־לשוניים, ובארץ־ישראל דיברו ארמית ועברית כאחת. לעומתם, יש הסבורים שהיו אזורים שלא דיברו בהם אלא אחת משתי הלשונות, אבל הדוברים היו חשופים גם ללשון האחרת (ובאזורים מסוימים היה גם ציבור שדיבר יוונית). המגע הזה בין העברית לארמית ניכר היטב בלשון חז"ל הכתובה. יש חוקרים הנוטים להפריז בהשפעת הארמית על לשון חכמים, ויש המצמצמים אותה ביותר. הארמית השפיעה בעיקר באוצר המילים, אבל גם בתחום הדקדוק: ביצירת צורות חדשות (כמו משקל קָטוֹל – פעוט, לקוח; בניין נִתַּפְעַל) בשטח ההגייה ובשטח התחביר. דרך הארמית הגיעו ללשון חז"ל גם מילים מן האכדית ומן הפרסית, למשל המילה אתרוג, שאינה קיימת במקרא ומוצאה פרסי.
שפות נוספות שהשפיעו על לשון חז"ל, בעיקר בתחום אוצר המילים, הן היוונית והלטינית, בהשפעת השלטון ההלניסטי ואחריו הרומי בארץ. לשון חז"ל משופעת במילים יווניות – סנדל, בסיס, סנהדרין, פנקס ועוד, וגם בכמה מילים לטיניות, למשל ספסל (subsellium), ‏ לבלר (libellarius).
גבולות וחלוקה פנימית

בדרך כלל תוחמים את לשון חז"ל בין תום תקופת הזוגות וחורבן בית שני (כלומר, בסביבות 50–70 לספירה) לבין חתימת התלמוד הבבלי (בערך 485 לספירה). לפני לשון חז"ל דיברו בלשון המקרא, ובדרך כלל בוחנים את לשון חז"ל לפי הדמיון והשוני בינה ללשון המקרא. בתקופה שבין חתימת המקרא למאה הראשונה לספירה אפשר להתייחס לשכבת לשון נוספת, שבה נכתבו מגילות מדבר יהודה וספר בן סירא.
אחרי חתימת התלמוד מתחילה תקופת הביניים של העברית, שבה נכתבו בעיקר פיוטים, מדרשים, ספרי הלכה, פרשנות המקרא ופרשנות התלמוד הבבלי, וספרי אמונה ומחשבת ישראל.
בתוך לשון חז"ל מבחינים בשלוש תקופות משנה:
מקורות להכרת לשון חז"ל > כתובות

החומר האפיגרפי מתקופת חז"ל הוא מועט יחסית. מתקופת המשנה שרדו אגרות בר כוכבא. בכמה בתי כנסת עתיקים נמצאו עשרות רבות של כתובות מתקופות מאוחרות יותר, בעיקר מתקופת האמוראים, למשל כתובת ברעם, כתובת עין גדי, כתובת חמת טבריה וכתובת רחוב.
מקורות להכרת לשון חז"ל > עדי נוסח

כתבי היד המוקדמים ביותר שקיימים לנו ללשון המשנה הם מהמאה השמינית, ורובם מהמאה העשירית והלאה, כך שקיים פער של כ-800 שנה בין עריכת המשנה לבין הנוסח שקיים לפנינו. אף על פי כן ניתן ללמוד הרבה מכתבי היד, וניכרים בהם הבדלים רבים מהנוסח המצוי היום בדפוסים.
כתבי היד החשובים של המשנה הם, בסדר יורד: כתב יד קאופמן, כתב יד פארמה א, כתב יד קיימברידג'-לו וכתב יד פריז. אלה כתבי יד של המשנה כולה, ויש גם כתבי יד טובים של חלקים מהמשנה, בהם כתב יד פארמה ב וכתב יד אנטונין. זאת מלבד מאות קטעים מגניזת קהיר, בהם כאלה המנוקדים בניקוד בבלי.
כתבי יד של ספרי תנאים אחרים – כתב יד ותיקן 32 לספרי וכתב יד ותיקן 66 לספרא.
הבעיה העיקרית של כתבי היד היא ה"תיקונים" שערכו בהם המעתיקים; אלה, שהיו רגילים ללשון המקרא, סברו שהצורות המיוחדות ללשון המשנה שנקרו לפניהם הן טעויות, ושינו את הנוסח לצורה שהכירו. בדפוסים הבעיה החמירה הרבה יותר, והמדפיסים הראשונים מתפארים שתיקנו את הנוסח המודפס "על פי הדקדוק" (כלומר, על פי הדקדוק של לשון המקרא).
מקורות להכרת לשון חז"ל > מסורת העדות

חומר נוסף על לשון חז"ל אפשר לגלות על פי מסורות הקריאה של המשניות כפי שהתגלגלה לאורך הדורות. למשל, הכפלת האות ר בדגש חזק, שנעלמה מרוב כתבי היד ומכל הדפוסים בהשפעת לשון המקרא, השתמרה אצל התימנים ואצל חלק מעדות המזרח, כפי שהראה חנוך ילון.
מקורות להכרת לשון חז"ל > עדויות עקיפות

עדויות עקיפות על לשון חז"ל אפשר למצוא בעברית של השומרונים; חוקרים (ובראשם זאב בן חיים) הוכיחו שהם קוראים את התורה בהגייה שדומה להגיית לשון חז"ל. עדויות נוספות ניתן למצוא בתעתיקים של המקרא ליוונית וללטינית, למשל בהכספלה של אוריגינס שחי בקיסריה באמצע המאה השלישית, ובה שמות מקומות ואנשים וכן מילים ייחודיות לעברית שנרשמו באותיות יווניות, או בוולגטה של הירונימוס, שבה יש תעתיק של המקרא לאותיות לטיניות על פי מה ששמע, לפי עדותו, מפי יהודים בבית לחם במאה הרביעית לספירה באמצע תקופת חז"ל, כמאה שנה לאחר חתימת המשנה, בתקופת האמוראים.
מאפיינים לשוניים של לשון חז"ל

ללשון חז"ל מאפיינים לשוניים רבים מאוד, המבדילים בינה לבין לשון המקרא. כאן יובאו רק דוגמות מעטות.
מאפיינים לשוניים של לשון חז"ל > מאפיינים מתחום תורת ההגה

התלכדות העיצורים שׂ (שי"ן שמאלית) ו-ס, עד כדי החלפת שׂ ב-ס בחלק גדול מן השורשים. בכתבי היד אפשר למצוא צורות כמו "סעורה" (במקום שעורה), "סמח" (במקום שמחה).
התלכדות העיצורים מ ונ בסוף מילה: בכתבי היד נמצא אוכלים/אוכלין, אדם/אדן, שלום/שלון. סבורים שההגייה של שני העיצורים כנראה הייתה /n/ או הגייה של עיצור מאונפף, על פי המקרה. לתופעה של אנפוף בסוף מילה משייכים גם מילים המסתיימות בתנועה שנוספה להן ן' בסופן, למשל למעלן ולמטן (במקום למעלה ולמטה), להלן (במקום הלאה) ופשתן (במקום פשתה המקראית).
לעיתים ישנה נשילה של א בתחילת מילה: במקום ר' אלעזר נמצא ר' לעזר. תופעה זו היא מאוחרת וקיימת בעיקר בכתבי יד של לשון האמוראים. אצל התנאים הממצא הוא מעורב: יש אליעזר/אלעזר לצד לעזר/ליעזר. הממצא האפיגרפי מקיים את ה-א' בצורה די חזקה.
מעבר של התנועה i ל-e: בכתבי היד הלל הזקן מנוקד הֶלֵל, וכך גם בתעתיק של תרגום השבעים. מעבר דומה התרחש מתנועה u ל-o.
ערעור העיצורים הגרוניים ח, ע – תופעה שקיימת בעיקר בתקופת האמוראים, ויש לה עדות מפורשת בתלמוד הירושלמי, שם היא מיוחסת לעברית שבפי תושבי בית שאן, חיפה וטבעון: ”תני אין מעבירין לפני התיבה לא חיפנין ולא בישנין ולא טיבעונין מפני שהן עושין היהין חיתין ועיינין אאין אם היה לשונו ערוך מותר”.
בג"ד כפ"ת מורפות אחרי רי"ש, שיש לה אופי פונטי של תנועה (שרביט).
תנועות a הופכות ל-u מתוך הדמות לעיצורים שפתיים, ל, ו-ר': קורדום, מסובין.
מאפיינים לשוניים של לשון חז"ל > מאפיינים מתחום תורת הצורות > מאפיינים נוספים מתחום תורת הצורות

כינוי הקניין לזכר הוא ָךְ (ביתָךְ) ולנקבה ִיךְ (ביתִיךְ).
היעלמות כמעט מוחלטת של צורות העבר והעתיד המהופך ("ויאמר" לעבר, "ולקח" לעתיד), העתיד המוארך (נלכה) והעתיד המקוצר (ויַעַשׂ). יש כמה פעלים בעתיד מקוצר בפרקי אבות.
היעלמות הצורה "תפעלנה" לנוכחות ולנסתרות והתמזגותה עם הצורה "יפעלו".
התרחב מאוד השימוש בשמות פעולה, שבמקרא הם נדירים, כגון קטילה והקטלה; וכן התרחבה תפוצתם של משקלים כמו קטלן, קָטוֹל.
אנלוגיה של פעלים מגזרת נחי ל"א לגזרת נחי ל"י. לדוגמה, המילה "לקרוא" (ששורשו קר"א) של לשון המקרא הפכה בלשון חז"ל ל"לקרות" והתנהגה כאילו שורשה קר"י. והמילה "מצאנו" (משורש מצ"א) הפכה ל"מצינו" על משקל "שתינו".
מאפיינים לשוניים של לשון חז"ל > מאפיינים מתחום התחביר

התחביר של לשון חז"ל שונה במובהק מתחביר לשון המקרא. תחביר לשון המקרא הוא תחביר פַרַטקטי, המבוסס על איחוי של משפטים העומדים בפני עצמם בעזרת מילות חיבור. לעומת זאת תחביר לשון חז"ל הוא תחביר היפוטקטי, המבוסס על משפט שיש בו משפט עיקרי ופסוקיות המשועבדות לו באמצעות מילות קישור וכינויי זיקה. בהקשר זה תופסת מקום חשוב בלשון חז"ל מילת הקישור "שֶ" ונגזרותיה: מפני ש, כדי ש, אף על פי ש וכיוצא בזה – שימוש שאינו נמצא כמעט במקרא, גם לא בצורה המקראית "אשר".
מאפיינים לשוניים של לשון חז"ל > אוצר מילים

| --- | --- |
לשון המקרא: לשון חז"ל
ילד: תינוק
עץ: אילן
זקן: קשיש
חיכה: המתין
קנה: לקח
אנחנו: אנו

תחום אוצר המילים הוא התחום שבו ניכר ביותר ההבדל בין לשון המקרא ולשון חז"ל. בטבלה משמאל מובאות מילים מקבילות, שיש להן אותו פירוש, בלשון המקרא ובלשון חז"ל. מלבד זאת מילים רבות מאוד שינו את משמעותן בדרך של הרחבה, צמצום או גיוון בין לשון המקרא ולשון חז"ל, למשל המילה "גר" בלשון המקרא משמעה אדם בארץ זרה, ואילו אצל חז"ל משמעה מי שהצטרף לעם היהודי. הפועל "סָתַם" במקרא פירושו סגר, ובחז"ל פירושו – לא הסביר.
שינויי המשמעות ואוצר המילים הם גם תוצאה של שינויים פנימיים בתוך השפה (ומכאן אחת הראיות שהיא הייתה שפה מדוברת), וגם השפעה של שפות זרות, בעיקר ארמית, יוונית ופרסית, כפי שכבר הוזכר.
מאפיינים לשוניים של לשון חז"ל > כתיב

כתיב לשון חז"ל מלא יותר מן הכתיב של המקרא. התנועות u,i מלאות כמעט תמיד, והתנועות e,o מלאות בחלק מן המקרים. עם זאת, במילים שהן נפוצות במקרא נשאר בדרך כלל הכתיב המקראי החסר.
לשון חז"ל אחרי תקופת חז"ל

לאחר הפסקת הדיבור בלשון חז"ל לא פסק השימוש בה. במהלך תקופת הביניים של העברית התקיימו גישות שונות ביחס אליה כמקור לכתיבה ספרותית. בעוד מחברים כמו רס"ג במזרח או משוררי ספרד בסוף מערב העניקו יוקרה רבה ללשון המקרא ופסלו את לשון חז"ל לשימוש בשיריהם, הנה בספרות ההלכתית ובעברית הרבנית נמשך השימוש בלשון חז"ל, תוך עירוב יסודות ארמיים והשפעות משפות נוספות. לשון חז"ל כפי שהתבטאה בספרות הרבנית סבלה מחוסר אחידות הן בדקדוק והן באוצר המילים, בין השאר בגלל השפעה כבדה של דקדוק לשון המקרא ובשל השימוש במקורות לשון חז"ל על פי דפוסים משובשים. לשון חז"ל המשיכה להתקיים בימי הביניים גם באמצעות נוסח התפילה וטקסטים ליטורגיים אחרים, אם כי בראשית העת החדשה היו מדקדקים (כגון ר' שלמה סופר, ר' שלמה זלמן הנאו ויצחק סטנוב) שביקשו לתקן את לשון התפילה על פי דקדוק לשון המקרא.
בתחילת תקופת הספרות העברית החדשה, פסלו אנשי תנועת ההשכלה באופן גורף את לשון חז"ל כלשון ספרות, למעט יוצאי דופן כגון מנחם מנדל לפין. רק לאחר שקיעת תנועת ההשכלה פרץ מנדלי מוכר ספרים את האיסור וחידש כתיבה שבה סינתזה של כל רובדי הלשון העברית. הסופרים העבריים שבאו אחריו – כגון ברנר, גנסין והזז – המשיכו את הכתיבה בעירוב לשון המקרא ולשון חז"ל, ובדורות הבאים כבר התקרבה העברית הכתובה לעברית המדוברת. שונה מכל בני תקופתו היה ש"י עגנון, שהציג כתיבה ספרותית המבוססת על לשון חז"ל בטהרתה.
מחיי העברית לא היססו להשתמש בלשון חז"ל כמקור לשוני לשפה המתחדשת, ויוסף קלוזנר אף הציע להשתית את כל העברית החדשה על לשון חז"ל, בבחינת "תפוס לשון אחרון". העברית המודרנית כפי שהתגבשה לבסוף מכילה יסודות דקדוקיים ומילוניים מלשון המקרא, מלשון חז"ל וממקורות אחרים במינונים משתנים.
מחקר של ממש בלשון חז"ל לא התקיים עד המאה העשרים. מדקדקי העברית בימי הביניים עסקו באופן בלעדי כמעט רק בלשון המקרא, וכל ספרי הדקדוק והמילונים שנכתבו בימי הביניים – למעט ספר הערוך של רבי נתן מרומי – התייחסו ללשון המקרא. עם שינוי היחס ללשון חז"ל פנו גם החוקרים לעסוק בה. בין החוקרים שחקרו את לשון חז"ל מראשית המאה העשרים ניתן למנות את משה צבי סגל, יחזקאל קוטשר, חנוך ילון, יעקב נחום אפשטיין, משה בר אשר, גדעון הנמן, ועוד רבים, והמחקר נמשך בתנופה רבה גם בראשית המאה העשרים ואחת.
לקריאה נוספת

המילון החדש לספרות חז"ל, מפעל המילון החדש לספרות חז"ל, אוניברסיטה בר-אילן, רמת גן, תשל"ב-תשל"ד.
אבא בנדויד, לשון מקרא ולשון חכמים, תל אביב: דביר, תשכ"ז–תשל"א.
חנוך ילון, מבוא לניקוד המשנה, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ד.
משה בר אשר (עורך), קובץ מאמרים בלשון חז"ל, הוצאת אקדמון.
משה בר אשר, מחקרים בלשון חכמים, מוסד ביאליק
משה בר אשר, "הטיפוסים השונים של לשון המשנה", תרביץ נג (תשמ"ד) (סריקה באתר "דעת").
משה בר אשר, "מערכת הבניינים בלשון התנאים", מחקרים בלשון ה-ו, ירושלים תשנ"ב.
יוחנן ברויאר, העברית בתלמוד הבבלי: לפי כתבי היד של מסכת פסחים, הוצאת מאגנס, 2002.
שמעון שרביט, תורת ההגה של לשון חכמים, האקדמיה ללשון העברית, 2016.
שמעו שרביט, פרקי מחקר בלשון חכמים, מוסד ביאליק, 2008.
גדעון הנמן, תורת הצורות של לשון המשנה: על פי מסורת כתב-יד פרמה (דה-רוסי 138), אוניברסיטת תל אביב, תש"ם.
Bernard Spolsky, "The Languages of the Jews: A Sociolinguistic History", Cambridge University Press, 2014.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף נ"ח, עמוד ב'
↑  ספר שמואל ב', פרק י"ב, פסוקים י"ט–כ"ג
↑  לשון חכמים, היסטוריה של העברית
↑  [הלשון העברית בישראל ובעמים, שמעון פדרבוש, מוסד הרב קוק. דוגמאות: המילה תענית בספר עזרא לעומת צום המקראית, דוד המלך בספר דברי הימים, לעומת המלך דוד בספרים שמואל ומלכים
↑  אוריאל פרנק, חומרות, הידורים ושיבושים בלשון העברית: על תיקוני שגיאות ועל שגיאות מתקנים
↑  היהדות בצבת ההשכלה (אתר הוצאת מט"ח)
↑  פירוש המשניות לרמב"ם, תחילת מסכת תרומות, תרגום הרב קאפח.
↑  מאמר על דקדוק לשון המשנה מהרב ד שלמה לעוויזאהן
↑  יחזקאל קוטשר, לשון המשנה והתלמוד - ארמית של התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי, מחניים נ"ו, דעת
↑  משה צבי סגל, Mišnaic Hebrew and Its Relation to Biblical Hebrew and to Aramaic, ‏Jewish Quarterly Review, ‏1 ביולי 1908
↑  אריה אולמן, דרכי העברית - למה קראו לשפת העם ’לשון חכמים‘?, הד האולפן החדש, גיליון 103, חורף תשע"ה - 2015
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת מגילה,  פרק ב', הלכה ב'; תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף כ"ו, עמוד ב'
↑  מילה שמקורה ביוונית, לפי אתר זה
↑  כגון ספר חסידים.
↑  משה בר-אשר, לשון חכמים -דברי מבוא, אקדמון, האוניברסיטה העברית, ירושלים, התשנ"ב, עמ' 662–663
↑  משה בר אשר, הטיפוסים השונים שללשון המשנה, תרביץ - רבעון למדעי היהדות, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנט, האוניברסיטה העברית, ירושלים, תשמ"ד
↑  שמעון שרביט, פרקי מחקר בלשון חכמים, אסופות ב, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים תשס"ח, עמוד 15
↑  משה בר אשר, עיונים בחקר הלשון כרך א, עמוד 256. לעומת זאת המילה לומר נשתמרה ואף חדרה לעברית החדשה
↑  ראו למשל דברי החוקר פנחס מנדל בהערה 17 במאמרו על התוספתא, המפנה בין היתר לספרו של יחיאל קוטשר, מבעיות המילונות של לשון חז"ל והשוואתה ללשון המקרא ערכי המילון החדש לספרות חז"ל כרך א' רמת גן תשל"ב, עמוד 47.
↑  זאב בן-חיים, עברית וארמית נוסח שומרון: על פי תעודות שבכתב ועדות שבעל פה, מוסד ביאליק, 1961

ראו גם: משה בן אשר, לשון חכמים -דברי מבוא, עמוד 26
1 2  תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות,  פרק ב', הלכה ד' (דפוס וילנא: דף ט"ז, עמוד ב')
1 2  משנה, מסכת ערובין, פרק ז', משנה ז'
↑  חנוך ילון, מבוא לניקוד המשנה, ירושלים: 1964, עמ' 128.
↑  משנה, מסכת פאה, פרק ה', משנה א'
↑  משנה, מסכת חולין, פרק ד', משנה א'
↑  יוסף יהלום, שפת השיר, ירושלים: תשמ"ה.
↑  כך ילון, מבוא לניקוד המשנה, עמ' 176–180.
↑  משנה, מסכת שבת, פרק י"ז, משנה ג' בכ"י קאופמן
↑  משנה, מסכת אבות, פרק ג', משנה ד' בקטע גניזה אצל שרביט, מסכת אבות לדורותיה, ירושלים: תשס"ד
↑  משנה, מסכת תמיד, פרק ה', משנה ה'
↑  משנה, מסכת סנהדרין, פרק ו', משנה ו'
↑  ספר שמואל א', פרק כ"א, פסוק ג' וכן ספר איוב, פרק ט', פסוק ט"ו
↑  משנה, מסכת שבת, פרק כ"ד, משנה ג'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4170127-6 
קטע מכתב יד קאופמן של המשנה, מסכת אבות, פרק א משנה ו. שימו לב לצורות מַתַיִי, עשה לָךְ, אָדָן, תִתְיוֹאַש, המיוחדות ללשון חז"ל
ישראל משה אולבסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בספטמבר 1916 כ"ח באלול ה'תרע"ו אושנצ'ין פולין 
 פטירה:  26 במאי 1966 (בגיל 49) ז' בסיוון ה'תשכ"ו ניו יורק ארצות הברית 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 השכלה:  ישיבת חכמי לובלין 
 מקום פעילות:  פולין, גרמניה
 תקופת הפעילות:  ? – 26 במאי 1966 
 השתייכות:  רבני פולין, חסידי גור
 תחומי עיסוק:  תלמוד, הלכה
 רבותיו:  הרב אריה צבי פרומר, הרב מנחם זמבה
 בני דורו:  הרב יואל הלפרן, הרב שלמה זאב צווייגענהאפט, הרב ישראל אריה זלמנוביץ
 
הרב ישראל משה אולבסקי (כ"ח באלול ה'תרע"ו – ז' בסיוון ה'תשכ"ו) היה איש ציבור ואיש חינוך במסגרת אגודת ישראל, בפולין, גרמניה וארצות הברית. היה הרב של ראדזיוב עד השואה. לאחר השואה שימש כרב בברגן-בלזן וכרב העיר צלה (אנ'). מרבני הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש הבריטי. בהמשך היגר לארצות הברית שם ייסד מוסדות של חסידות גור.
ביוגרפיה

נולד ליהודה אריה ולהענא רבקה. אמו הייתה בתו של הרב דוד שלמה זלמן ניימן, רבה של אושנצ'ין. אביו נפטר בהיותו בן שש, והוא נשלח ללמוד ב"חדר" בעיר ולוצלאווק. לאחר מכן למד בהמתיבתא בוורשה ואחר כך בישיבת חכמי לובלין הוא הוסמך לרבנות על ידי הרב מנחם זמבה. לאחר חתונתו גר אצל חמיו באיזביצה קויאווסקה. ולאחר מכן כיהן כרב העיר ראדזיוב.
במהלך השואה, היה אסיר במחנה הכפייה פלצרי בצ'נסטוחובה ובמחנה הריכוז אושוויץ במהלכה איבד את כל משפחתו, אמו אשתו וילדיו למעט אחיו. לאחר צעדת המוות ומעבר בכמה מחנות ריכוז פגש את אחיו הבכור רפאל אולבסקי, במחנה ברגן-בלזן, שם התברר להם ששניהם היו אסירים באושוויץ באותו זמן בבלוקים סמוכים מבלי לדעת זאת.
פעילותו בגרמניה לאחר השואה

ב-1945 התקיים הקונגרס הראשון לשארית הפליטה באזור הכיבוש הבריטי, ובו נבחר הרב אולבסקי לאחד משלושת נציגי אגודת ישראל בוועד מחנה העקורים ברגן-בלזן שהיה בתחילה מחנה העקורים היהודים היחיד באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה. הוועד לקח אחריות ציבורית על כל היהודים באזור הכיבוש הבריטי שבגרמניה.
הרב אולבסקי היה "מסדר קידושין" במאות חתונות ויחד עם הרבנים האחרים בברגן-בלזן התיר לעגונות להינשא מחדש. גם אחיו רפאל אולבסקי היה מחברי הוועד אליו נבחר כנציג אחת המפלגות הציוניות.
הרב אולבסקי הקים בעיר צלה הסמוכה לברגן-בלזן, קהילת עקורים של יהודים פולנים, וכיהן בראשה, והקים בה את הישיבה "אור המאיר" להקמת הקהילה בצלה היה משנה חשיבות מאחר שבכוונת הבריטים הייתה להחזירם לפולין תוך הסתמכות על אי קליטתם ומעמדם כפליטים עקורים. כמו כן סייע להקמת ישיבה לצעירים ניצולי שואה בלנדסברג שנמצאה אז בדרום אזור השיפוט האמריקאי בגרמניה. גם בלנדסברג היה מחנה ריכוז ולאחר מכן מחנה עקורים. במקביל המשיך בפעולותיו הציבוריות והרבניות בוועד האזורי הבריטי ובמחנה העקורים.
פעילותו בארצות הברית במסגרת חסידות גור ואגודת ישראל

הרב אולבסקי עבר לאמריקה ב-1950, המשיך לפעול במסגרת אגודת ישראל ולקח חלק פעיל בהנהגת שיקום חסידות גור בארצות הברית לאחר השואה. שם ייסד מספר מוסדות תורניים של חסידות גור בהם "דרכי נעם", "ישיבת מחזיקי הדת" ו"מתיבתא בית ישראל" והיה חבר הוועד הפועל והמוסדות המרכזיים של אגודת ישראל.
הרב אולבסקי שאף לעלות לא"י. בשנת 1950 היה בין הנואמים בטקס העלייה לקרקע של המושב גמזו. בשל צורכי הציבור בארצות הברית נשאר שם עד שנפטר בגיל מוקדם יחסית בארצות הברית בז' בסיון ה'תשכ"ו, (1966). לאחר מסע הלוויה גדול בניו-יורק בו נשאו דברים, רבנים ונציגי שארית הפליטה הועלו עצמותיו לישראל, כאשר המשיך מסע ההלוויה בירושלים בהשתתפות רבני חסידות גור. הרב אולבסקי נקבר בסמיכות לרבו הרב מנחם זמבה בבית הקברות הר המנוחות, בירושלים.
בשנת 2006 הונצחו הרב ישראל משה ורפאל אולבסקי בשלט על בית הכנסת בעיר צלה בגרמניה.
משפחתו

אשתו רחל לאה בתו של הרב יהושע קאטובסקי, ובנם יהושע יהודה אריה נהרגו בטרבלינקה בשנת ה'תש"ג. הוא נישא בשנית לאחר השואה להרבנית זלאטא ונולדו להם כמה ילדים.
בנם, הרב דוד אולבסקי, היה ראש ישיבה של חסידי גור באמריקה. בנו, הרב ישראל משה אולבסקי (הקרוי על שמו) הוא ראש הישיבה הנוכחי.
לקריאה נוספת

הפרדס, חוברת י' שנה מ', עמ' 42, 1966.
חגית לבסקי, "משוחררים אך לא בני חורין: יסודות הארגון היהודי-לאומי בברגן-בלזן", הציונות יח (1994)
רפאל אולבסקי - הדמעה: פרקי זכרונות על אושנצ'ין-קויאבסקי, אושוויץ, בונה, וברגן-בלזן, בהוצאת ארגון שארית הפליטה מהאזור הבריטי - ברגן-בלזן - בישראל, תל אביב 1983.