stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממשלת ישראל העשרים ותשע
ציוני דרך ומדיניות

ב-2002, לנוכח המצב הביטחוני הקשה באינתיפאדה השנייה, פרשו אנשי איחוד לאומי-ישראל ביתנו, והצטרפו מפלגות גשר ומפד"ל לקואליציה.
במישור הביטחוני נקט תחילה שרון מדיניות של איפוק יחסי ולא החמיר במידה ניכרת את הצעדים הצבאיים בהם נקטה ישראל כנגד האינתיפאדה. אולם, בעקבות הפיגוע במלון פארק ב-27 במרץ 2002 (ליל הסדר ה'תשס"ב), אשר חודש מרץ השחור היווה את שיאו, כאשר במהלכו נרצחו 105 ישראלים בפיגועים, יזמה הממשלה את מבצע חומת מגן ולאחריו מבצע דרך נחושה, שהובילו להשתלטות מלאה של ישראל על ערי הגדה, ולשיפור ניכר במצב הביטחוני. באפריל 2002 החליטה הממשלה על הקמת גדר ההפרדה כדי למנוע כניסת מחבלים לשטח ישראל.
אל מול התעצמותו ההולכת וגוברת של חזבאללה בדרום לבנון וההתקפות המזדמנות על מוצבי צה"ל לאורך גבול הצפון, העדיפה הממשלה שלא להגיב בצורה תקיפה, מתוך רצון שלא להיגרר ללחימה בשתי חזיתות. ב-29 בינואר 2004 אף נערכה עסקת חילופי השבויים עם חזבאללה בתמורה לגופות שלושת חללי אירוע החטיפה בהר דב והחזרתו של אלחנן טננבאום, עסקה שספגה ביקורת ציבורית קשה. כעבור מספר שנים היו שהאשימו כי מדיניות זו של הממשלה בראשות שרון ייצרה את התנאים שהובילו למלחמת לבנון השנייה. מנגד, אחרים טוענים שלנוכח המשבר הביטחוני והכלכלי הקשה שגרמה האינתיפאדה, היה צורך ממשי לרכז את מירב המאמצים בבלימת הטרור הפלסטיני ופיגועי ההתאבדות, מה גם שלמרות הלחימה הספורדית על קו הגבול, אזור הצפון היה שליו יחסית באותן השנים וזכה לפריחה תיירותית.
במישור הכלכלי המיתון החמור אליו נקלעה המדינה הלך והחריף, ובכירי המשק הביעו תרעומת על כך שהממשלה אינה נוקטת בצעדים הנדרשים לנוכח עומק המשבר. תגובתה של הממשלה, אשר לא יכלה להתעלם מהביקורת לאורך זמן התבטאה לבסוף בצמצום מתון בהוצאות הממשלתיות, אך זו לא נתפסה כהולמת מספיק בשווקים הכלכליים, והיו שהביעו חששות מקריסה אפשרית של הכלכלה הישראלית. אחרי מבצע חומת מגן אף הוצגה ב־25 באפריל 2002 תוכנית חירום כלכלית שכונתה חומת מגן כלכלית.
בנובמבר 2002 התפטרו שרי מפלגת העבודה. רה"מ שרון מינה מחליפים לשרי המפלגה, הבולטים שבהם: בנימין נתניהו במקום שמעון פרס במשרד החוץ ושאול מופז (חרף הביקורת הרבה למינוי בשל תקופת הצינון הקצרה, רק 4 חודשים לאחר פרישת מופז מצה"ל) במקום בנימין בן אליעזר, בתפקיד שר הביטחון. אף על פי שמינה מחליפים, בחר שרון להקדים את הבחירות.
ביאורים

↑  הסיעה מנתה 19 חברים עם כינון הממשלה, בהמשך מספרם גדל ל-21 עם הצטרפות שני ח"כים ממפלגת המרכז.
↑  סיעת העבודה - מימד מנתה 23 חברים עם כינון הממשלה, בהמשך מספרם גדל ל-25.
↑  ב-7 במאי 2001, הסיעה הצטרפה לישראל אחת.
1 2 3  הצביעו בעד הקמת הממשלה גם טרם כניסתן לקואליציה.
↑  הסיעה מנתה 5 ח"כים עם הצטרפותה לממשלה. בהמשך, 2 ח"כים מהסיעה עברו לליכוד ומס' חבריה קטן ל-3.
↑  סיעת גשר מנתה 3 ח"כים עם הצטרפותה לממשלה, בהמשך מספרם קטן ל-2.
↑  ניהל בפועל את ענייני המשרד לקליטת העלייה.
↑  ניהל בפועל את ענייני משרד התשתיות הלאומיות בין מרץ לספטמבר 2003.
הערות שוליים

↑  חומת מגן כלכלית
↑  גדעון אלון, צבי זרחיה ומאת יוסי, רטר, ממשלת האחדות התפרקה; שרון: אנסה להקים ממשלה חלופית, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2002
1 2  ליאור כגן, מכה לאוצר: התוכנית הכלכלית נפלה בקריאה ראשונה; שרי ש"ס פוטרו, באתר TheMarker‏, 21 במאי 2002
↑  סמדר שמואלי, השרים אלון וליברמן פרשו מהממשלה, באתר ynet, 12 במרץ 2002
↑  מפלגת "עם אחד" תתכנס אחר הצהריים לאשר פרישתה מהממשלה, באתר וואלה, 10 בפברואר 2002
↑  סמדר שמואלי, דוד לוי מתפטר: הממשלה אטומה, באתר ynet, 29 ביולי 2002
ינון בן נריה

| --- | --- |
 ענף מדעי:  אימונולוגיה
 מקום לימודים:  הפקולטה למדעי הרפואה והבריאות, אוניברסיטת תל אביב (30 ביוני 1979)  מכון ויצמן למדע (30 ביוני 1980) 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 ביולי 1986) 
 תלמידי דוקטורט:  מיכל ציון 
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת. (2019)  פרס רפפורט (2016) 
 צאצאים:  יובל בן נריה 
 תרומות עיקריות
 חקר הסרטן
 
ינון בן נריה הוא רופא ואימונולוג, פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. מבכירי חוקרי הסרטן בישראל.
ביוגרפיה

בן נריה סיים לימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב בשילוב עם לימודי דוקטורט באימונולוגיה במכון ויצמן למדע. עם סיום השרות הצבאי כרופא קרבי הוא יצא להשתלמות בתר-דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שם חקר את הגנים והחלבונים המעורבים בלוקמיה כרונית. בשובו לארץ בשנת 1986 הוא קיבל משרה במרכז לאוטנברג לאימונולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, שם הוא מכהן כיום כפרופסור, ראש קבוצת מחקר וסגן דיקן למחקר. קבוצת המחקר של בן נריה חוקרת איתות ביולוגי, תהליכי בקרה בתאים נורמליים המשתבשים בתאי סרטן. בין הישגי המחקר של הקבוצה נמנים זיהוי קולטן תאי המזרחן חלבונים בתגובה לעקה חמצנית, הדגמה ראשונה של תהליך צימוד יוביקויטין לחלבון כתהליך המניע את הפעלת פקטור שיעתוק הגנים המרכזי בדלקת וזיהוי האנזימים המבקרים את תהליך ההפעלה, זיהוי אנזימי מפתח במסלול איתות התפתחותי חשוב ועוד.
בין התרומות של בן נריה לחקר הסרטן נמנים זיהוי הגורם המולקולרי הראשון המסביר את הקשר בין דלקת וסרטן, גילוי דלקת סמויה הנפוצה בתאים סרטניים ומזרזת התפתחות סרטן בנוכחות מוטציות סרטניות, ואפיון גנים המשחקים תפקיד מפתח בסרטן המעי הגס. מעבר למחקר בסיסי עוסק בן נריה גם במחקר תרגומי בסרטן, לדוגמה, פיתוח תרופות המבוססות על מעכבי אנזימים לטיפול בסרטן הדם.
בן נריה הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חבר נבחר בארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית EMBO, יושב ראש ההנהלה המדעית של המרכז למצוינות בחקר אותו ביולוגיים באוניברסיטת פרייבורג ופרופסור עמית באוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי. הוא זכה בפרס לנדאו של מפעל הפיס, פרס המייסדים של חברת טבע, פרס רפופורט למחקר ביו-רפואי (2016) ובפרס א.מ.ת. (2019).
בן נריה נשוי לזיוה, גנטיקאית, והוא אביו של השף יובל בן נריה.
סבאלברד

מפה טופוגרפית
מבט על לונגיירבין מההרים הסמוכים
סְבָאלְבָּרְד (בנורווגית: Svalbard), אשר ידוע גם בשם "'ספיצברגן'", הוא ארכיפלג הנמצא באוקיינוס הארקטי, בערך באמצע הדרך מנורווגיה לקוטב הצפוני. איים אלו הם החלק הצפוני ביותר בממלכת נורווגיה.
היסטוריה

ויקינגים ורוסים גילו כנראה את סבאלברד כבר בתחילת המאה ה-12. ישנם ממצאים נורדיים עתיקים על ארץ ששמה "סבאלבּרדי" (סְבָלְבָּרְדִ'י) שפירוש שמה הוא "חוף קר". בשנת 1617 גילו הבריטים את ארץ המלך קרל המהווה חלק מקבוצת איי סבאלברד. ההולנדי וילם ברנץ ערך את התגלית המתועדת הראשונה של הארכיפלג. סופר כי ההולנדים צדו כ-60,000 לווייתנים סביב האי.
בשנת 1925 החליטה נורווגיה להפוך את האיים לחלק מממלכתה במקום להשאירו אזור לא עצמאי. בין 1940 ל-1980 ערכו אוניברסיטאות רבות, רובן אנגליות, מיפוי נרחב של האיים. האי הגדול ביותר בארכיפלג הוא ספיצברגן ("הרים מחודדים" בהולנדית). פעם היה זה שמו של הארכיפלג כולו, והאי אשר קרוי היום שפיצברגן היה קרוי "וסט ספיצברגן" או "ספיצברגן המערבי".
במלחמת העולם השנייה, גרמניה הנאצית הקימה באיים תחנה מטאורולוגית צבאית. חיילי התחנה איבדו קשר עם בסיס האם, ונכנעו רק ב-4 בספטמבר 1945, כארבעה חודשים לאחר תום מלחמת העולם השנייה באירופה. בכך היו לחיילים הגרמנים האחרונים אשר נכנעו במלחמה זו.
ב-2008 נחנכה בארכיפלג כספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד, הכספת היא מבנה תת-קרקעי שמטרתו לשמור על מגוון הזרעים בעולם, בדגש על צמחי מזון, למקרה של הכחדה. הכספת ממוקמת באי שפיצברגן, חלק מארכיפלג סבאלברד, הקרוב לעיר לונגיירביאן, צפונית לנורווגיה. מטרת כספת הזרעים הגלובלית היא לקיים "רשת ביטחון", מפני אירוע הכחדה של מאגר גנים מסורתי של צמחי מזון.
פוליטיקה

באמנת סבאלברד מ-9 בפברואר 1920 קיבלה נורווגיה שליטה על האיים. למרות זאת, לפי האמנה, מותר לאזרחי כל מדינה לנצל את אוצרות-הטבע של האיים. כתוצאה מכך, מושבה רוסית קבועה גדלה בבארנצבורג. מושבה רוסית אחרת בשם פירמידה ננטשה בשנת 2000. מושבה זו פעלה כמשק אוטרקי לכל דבר, וננטשה לאחר שמטוס נוסעים שאמור היה להביא למקום תושבים נוספים ממרחבי רוסיה, התרסק בדרך.
בעבר, האוכלוסייה הסובייטית/רוסית עברה במספרה את האוכלוסייה הנורווגית, אך כיום מספר הנורווגים רב יותר.
על אמנת סבאלברד חתומות מדינות רבות. לפי האמנה, נורווגיה אינה יכולה להשתמש בארכיפלג למטרות צבאיות ומחויבת לשמור על הסביבה הטבעית.
התעניינות עולמית

סבאלברד נהנית ממרבצי פחם גדולים, ועל פי הערכות שונות יש במימי האוקיינוס הארקטי העוטפים אותה גם מרבצי נפט גדולים. אוצרות הטבע הללו הופכים אותה למוקד עניין עולמי. בנוסף לכך, בשל המיקום הקרוב לקוטב מצד אחד, והמאויש מצד שני, הוקמו באזור לונגיירביין משדרי ענק, המקיימים תקשורת רצופה עם לוויינים ששוגרו לחלל, ומספקים תמונה איכותית למטאורולוגים לצורך קביעת תחזית מזג האוויר. יכולת זו העניקה לסבאלברד משנה תוקף של חשיבות.
גאוגרפיה

סבאלברד כולל ארכיפלג באוקיינוס הארקטי. שטחם הכולל של האיים הוא 62,050 קילומטרים רבועים. ישנם שלושה איים גדולים:
שפיצברגן ("הרים מחודדים"), 39,000 קמ"ר
נורדאוסטלנדט ("הארץ הצפון-מזרחית"), 14,600 קמ"ר
אדגייה ("אי אדג'", על שם תומאס אדג', צייד לווייתנים אנגלי), 5,000 קמ"ר
כמו כן, ישנם איים קטנים יותר (בארנציה, פרינס קארלס פורלנד, קביטיה, ביירנייה, ארץ המלך קרל, הופן ועוד) ועשרות איונים קטנים.
60% משטחו של סבאלברד מכוסה בקרחונים. למרות זאת, זרמי מים חמים גורמים לאקלים להיות חמים מעט יותר, מה שמשאיר את המים שסביב האיים פתוחים וניתנים לשייט רוב השנה. בלונגיירבין, שמש החצות נמשכת מ-20 באפריל עד ל-23 באוגוסט.
גאוגרפיה > יישובים > יישובים נורווגים

לונגיירבין (Longyearbyen) - עיר הבירה של הארכיפלג, אוכלוסייה של 2,417 (נכון לשנת 2020).
סבאגרובה (Sveagruva) - אוכלוסייה של 300 (אוכלוסייה לא-קבועה).
נו אלסון (Ny ålesund) - אוכלוסייה של 35.
ביירנייה (Bjørnøya) - אוכלוסייה של 9.
גאוגרפיה > יישובים > יישובים רוסיים

בארנצבורג (Баренцбург) - אוכלוסייה של 455 נפש (נכון לשנת 2020).
גרומנט (Грумант) - ננטש בשנת 1961, חידוש כריית הפחם הוכרז בשנת 2003.
פירמידה (Пирамида) - ננטש בשנת 2000. נכון לשנת 2012 קיים ביישוב פירמידה בית מלון, שבנייתו לא הושלמה עקב אי עמידה בתקן הנורווגי. המלון שנועד מלכתחילה לשמש כמלון הצפוני בעולם, משמש כמוזיאון קטן ובו מוצגים שונים הנוגעים למקום ולאוכלוסייה שהתגוררה במקום. האזור כולו משמש כאזור תיירותי המתוחזק על ידי כ-10 אנשים. ניתן להיכנס בו למתקנים הנטושים ששמשו את תושביו בעבר ולהתרשם מההשקעה הכספית הניכרת שהשקיעו במקום השלטונות הסובייטיים, בניסיון להוכיח כי הקומוניזם יכול להתקיים ואף להפוך לגן עדן. מ-2013 פעיל לפרקים המלון המקומי, ובמקום כ-30 אנשי תחזוקה, ללא תושבי קבע.
גאוגרפיה > יישובים > יישובים הולנדים

סמרנבורג (Smeerenburg) - ננטש בשנת 1660
אין דרכים המקשרות בין היישובים. בין כלי-התחבורה סירה, מטוס, מסוק, אופנוע שלג ומזחלת.
דמוגרפיה

אוכלוסייתו של סבאלברד כוללת 2,969 נפשות (2020). כ-56% מתוכם נורווגים, והשאר זרים. השפה הרשמית בסבאלברד היא נורווגית, ורוסית מדוברת במושבות הרוסיות.
בספרות

סבאלברד מופיע פעמים רבות בטרילוגיית חומריו האפלים של פיליפ פולמן. עלילת הספר המשימה קוטב של אליסטר מקלין מתרחשת בביירנייה (אי הדובים). ספרו של שמואל ארגמן - הצוללת הפליגה בחצות, מתאר בריחה נועזת של יהודים מרוסיה הסובייטית לאי שפיצברגן. בסדרת ההמשך של 39 רמזים חלק מהעלילה מתרחש בסבאלברד.
ראו גם

כספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
1 2  אוכלוסייה - הערכה ליולי 2019
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  "Population of Svalbard". Statistics Norway. נבדק ב-2020-07-04.
| מדינות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן 1 • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה 2 • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • גאורגיה 1 • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • הרפובליקה הצ'כית • ותיקן • טורקיה 1 • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מונטנגרו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צרפת •  קזחסטן 1 • קפריסין 2 • קרואטיה • רומניה • רוסיה 1 • שוודיה • שווייץ |  |
| חבלי ארץ "לא מוכרים" | אבחזיה • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה • קוסובו • צפון קפריסין 2 |  |
| שטחים תלויים | אולנד • אקרוטירי ודקליה 2 • איי פארו • גיברלטר • גגאוזיה • גרנזי • יאן מאיין • ג'רזי • האי מאן • סבאלברד |  |
| הערות | 1 חלק משטח המדינה נמצא באסיה. 2 מבחינה גאוגרפית נמצאת באסיה, אך נחשבת חלק מאירופה מסיבות היסטוריות. |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557351205171  BIBSYS: 10049263  BNE: XX457887  GND: 4056316-9  LCCN: n80002284  MusicBrainz: 13fdd600-e404-4c8a-8834-6181bafcac0f  NARA: 10044777  NKC: ge134627  VIAF: 152436829   WorldCat (עם VIAF): 152436829
מוחמד בהשתי

מוחמד חוסייני בֶּהֶשתי (בפרסית: سیّد محمد حسینی بهشتی, תעתיק מדויק: סיד מחמד חסיני בהשתי, 24 באוקטובר 1928 – 28 ביוני 1981) היה משפטן, פילוסוף, איש דת ופוליטיקאי איראני שהיה ידוע כאדם השני בהיררכיה הפוליטית של איראן לאחר המהפכה. הוא נחשב לאדריכל העיקרי של החוקה של איראן לאחר המהפכה, כמו גם של המבנה המנהלי של הרפובליקה האסלאמית. כמו כן, הוא בחר והכשיר כמה פוליטיקאים בולטים ברפובליקה האסלאמית, כגון הנשיאים לשעבר חסן רוחאני ומוחמד ח'אתמי, עלי אכבר ולאיתי, מוחמד ג'וואד לאריג'אני, עלי פלאחיאן ומוסטפא פורמוחמדי. בהשתי שימש גם כמזכיר הכללי של מפלגת הרפובליקה האסלאמית, והיה ראש מערכת המשפט האיראנית. עוד כיהן כיושב ראש מועצת המהפכה האסלאמית ואספת המומחים. הוא סיים דוקטורט בפילוסופיה, ושלט באנגלית, גרמנית וערבית.
בהשתי נהרג ב-28 ביוני 1981 בפיצוץ שמיוחס לארגון מוג'אהדין ח'לק (MEK), יחד עם יותר מ-70 חברי מפלגת הרפובליקה האסלאמית, שביניהם 4 שרי ממשלה ו-23 חברי פרלמנט. ממשלת איראן האשימה את מוחמד רזא כולאהי כפעיל מוג'אהדין ח'לק המעורב בתקרית.
ביוגרפיה

בהשתי נולד באספהאן בשנת 1928. הוא למד הן באוניברסיטת טהראן והן אצל מוחמד חוסיין טבאטאבאי בקום. בין 1965 ל-1970, הוא הוביל את המרכז האסלאמי בהמבורג, שם היה אחראי על המנהיגות הרוחנית של סטודנטים איראנים דתיים בגרמניה ובמערב אירופה. בהמבורג עבד גם עם מוחמד חתאמי. מתחילת שנות ה-60 היה מעורב בפעילות נגד השאה ונעצר מספר פעמים על ידי המשטרה החשאית של השאה, ה-SAVAK.
בהשתי הצטרף לאייתוללה חומייני בנג'ף, עיראק.
קריירה

בעקבות המהפכה האסלאמית הפך בהשתי לאחד החברים במועצת המהפכה של איראן ולאחר זמן מה היה למזכיר המועצה. במחצית השנייה של 1979 נתמנה בהשתי לסגן נשיא מועצת המומחים עליה הוטלה המשימה ליצור חוקה חדשה לאיראן. כסגן נשיא, הוא מילא תפקיד חשוב במיוחד בקידום העיקרון של שלטון חכם ההלכה כבסיס לחוקה החדשה.
בהשתי היה ממקימי מפלגת הרפובליקה האסלאמית יחד עם עלי ח'אמנאי ומוחמד-ג'וואד באהונר, והיה המזכיר הכללי הראשון של המפלגה וחבר הוועד המרכזי שלה.
בהשתי תכנן להתמודד על הנשיאות בבחירות הראשונות לנשיאות בתחילת 1980, אך פרש לאחר שהאייתוללה ח'ומייני אמר למשלחת של רפסנג'אני וחמינאי כי הוא מעדיף שהנשיא לא יהיה איש דת.
בהשתי הוביל את מפלגתו לניצחון בבחירות למג'לס במרץ 1980 ונחשב לאיש החזק במג'לס.
ביולי 1980 נתמנה בהשתי ליו"ר בית המשפט העליון של איראן.
מותו

ב-28 ביוני 1981 נהרג בהשתי בהפצצת האפט טיר במהלך ועידת המפלגה. דובר משמרות המהפכה של איראן אמר בראיון שחבר ה"מוג'אהדין ח'לק" מוחמד רזא כולאהי היה אחראי. הוא נקבר ב-1 ביולי 1981, לאחר מספר ימים בהם ניתן להמונים לעבור על פני ארונו.
לפי ג'יימס ביוקאן, הרפובליקה האסלאמית של איראן האשימה בתחילה את מפלגת תודה, SAVAK ואת המשטר העיראקי. יומיים לאחר מכן, רוחאללה ח'ומייני האשים את ה-MEK. כמה שנים לאחר מכן הוצאו להורג באיראן ארבעה "סוכנים עיראקים" בגין התקרית. בית דין אחר בטהראן הוציא להורג את מהדי תפארי בגין אותה תקרית. ב-1985 הודיע ראש המודיעין הצבאי לעיתונות שזו הייתה עבודתם של קציני צבא נאמני השאה. כוחות הביטחון של איראן האשימו את ארצות הברית ו"שכירי חרב פנימיים".
יחד עם בהשתי מתו גם אנשי דת, שרים ופקידים רבים. על פי הדיווחים, המנהיג העליון, רוחאללה ח'ומייני, התרגש מאוד ממותו של בהשתי.
מדי שנה נערך באיראן טקס זיכרון ביום הרצח של בהשתי.
ססיליה ראוס

ססיליה אלנה ראוס (באנגלית: Cecilia Elena Rouse; נולדה ב-18 בדצמבר 1963) היא כלכלנית אמריקאית, שכיהנה כיו"ר מועצת היועצים הכלכליים של ארצות הברית. טרם כניסתה לתפקיד זה הייתה הדקאנית של בית הספר ליחסים ציבוריים ובין-לאומיים באוניברסיטת פרינסטון. ראוס הועמדה לשירות פדרלי בידי הנשיא הנבחר ג'ו ביידן, ובראשית מרץ 2021 אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויה.
ביוגרפיה

ראוס גדלה בדל מאר שבדרום קליפורניה, ובשנת 1981 סיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון טורי פינס. לראוס שני אחים: פורסט, פיזיקאי, וקרולין — אנתרופולוגית ופרופסורית באוניברסיטת פרינסטון. אביה הוא גם הוא פיזיקאי שקיבל דוקטורט בפיזיקה מטעם המכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנת 1956. אמה עבדה כפסיכולוגית בבית ספר ציבורי. בשנת 1986 השלימה ראוס באוניברסיטת הרווארד לימודי תואר ראשון בכלכלה, וב-1992 קיבלה תואר דוקטור בכלכלה מאותה האוניברסיטה. אחרי שסיימה את לימודי הדוקטורט הצטרפה אל אוניברסיטת פרינסטון.
בשנים 2009–2011 הייתה חברה במועצת היועצים הכלכליים של ארצות הברית תחת נשיאותו של ברק אובמה. טרם שירותה בממשל אובמה ישבה במועצה הלאומית לכלכלה בבית הלבן של ביל קלינטון, מ-1998 עד השנה העוקבת. ראוס היא הדקאנית של בית הספר לעניינים ציבוריים ובינלאומיים באוניברסיטת פרינסטון. כמו כן, היא גם חברת האקדמיה הלאומית לחינוך ועמיתת-מחקר בלשכה הלאומית למחקר כלכלי. תחומי המחקר העיקריים שלה הם בכלכלת עבודה ובכלכלה חינוכית.
בשלהי נובמבר 2020 דווח כי ראוס היא מועמדותו של ג'ו ביידן, הנשיא הנבחר של ארצות הברית, לראשות מועצת היועצים הכלכליים של ארצות הברית. כאשר נכנסה לתפקידה כיושבת ראש המועצה היא נעשתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה בתולדות המועצה.
ב-3 במרץ 2021 אישר הסנאט את מינויה לתפקיד, ברוב של 95 תומכים מול 4 מתנגדים. שנתיים אחר כך פרשה ראוס מתפקידה והוחלפה בג'ארד ברנסטיין.
הערות שוליים

↑  AP‏, Del Mar native nominated for post in Biden administration, באתר Del Mar Times‏, 1 בדצמבר 2020 (באנגלית)
↑  ג'ים טנקרסלי, Biden’s New Top Economist Has a Longtime Focus on Workers, באתר הניו יורק טיימס, 2 בדצמבר 2020 (באנגלית)
↑  קן תומאס, Joe Biden Fills Out His Economic Team, באתר וול סטריט ג'ורנל, 29 בנובמבר 2019 (באנגלית)
↑  כריסטופר רגאבר, Biden names liberal econ team as pandemic threatens workers, באתר AP‏, 1 בדצמבר 2020 (באנגלית)
↑  אלכס רוג'רס, Senate confirms Cecilia Rouse to be Biden's top economist, באתר CNN‏, 3 במרץ 2021 (באנגלית)
| הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ו ביידן ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| בעלי תפקידים על פי חוק | בעלי תפקידים על פי חוק |  |
| סגנית הנשיא | קמלה האריס (2021–2025) |  |
| מזכיר המדינה | אנתוני בלינקן (2021–2025) |  |
| מזכירת האוצר | ג'נט ילן (2021–2025) |  |
| מזכיר ההגנה | לויד אוסטין (2021–2025) |  |
| התובע הכללי | מריק גרלנד (2021–2025) |  |
| מזכירת הפנים | דב האלנד (2021–2025) |  |
| מזכיר החקלאות | טום וילסאק (2021–2025) |  |
| מזכירת המסחר | ג'ינה ריימונדו (2021–2025) |  |
| מזכיר העבודה | מרטי וולש (2021–2023) |  |
| מזכיר הבריאות ושירותי האנוש | חוויאר ביסרה (2021–2025) |  |
| מזכירת השיכון והפיתוח העירוני | מרשה פאדג' (2021–2024) |  |
| מזכיר התחבורה | פיט בוטיג'ג' (2021–2025) |  |
| מזכירת האנרגיה | ג'ניפר גרנהולם (2021–2025) |  |
| מזכיר החינוך | מיגל קרדונה (2021–2025) |  |
| המזכיר לענייני חיילים משוחררים | דניס מקדאנה (2021–2025) |  |
| מזכיר ביטחון המולדת | אלחנדרו מיורקס (2021–2025) |  |
| בעלי תפקידים ברמת קבינט | בעלי תפקידים ברמת קבינט |  |
| מנהל הסוכנות להגנת הסביבה | מייקל רייגן (2021–2025) |  |
| מנהלת משרד הניהול והתקציב | שאלנדה יאנג (2021–2025) |  |
| ראש המודיעין הלאומי | אווריל היינס (2021–2025) |  |
| ראש ה-CIA | ויליאם ברנס (2021–2025) |  |
| נציבת הסחר של ארצות הברית | קתרין טאי (2021–2025) |  |
| שגרירת ארצות הברית באומות המאוחדות | לינדה תומאס-גרינפילד (2021–2025) |  |
| היועץ המדעי לנשיא ארצות הברית | אריק לנדר (2021–2023) • אראטי פרבהאקר (2023–2025) |  |
| יו"ר מועצת היועצים הכלכליים של ארצות הברית | ססיליה ראוס (2021–2025) • ג'ארד ברנסטיין (2021–2025) |  |
| מנהלת הסוכנות לעסקים קטנים של ארצות הברית | איזבלה קסיאס גוזמן (2021–2025) |  |
| ראש סגל הבית הלבן | רון א. קליין (2021–2023) • ג'ף זיינטס (2023–2025) |  |
| הערה |  ↑  רשימה זו אינה כוללת מזכירים שכיהנו בפועל  ↑  ג'ולי סו כיהנה כמזכירת העבודה בפועל במשך כשנתיים.  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007442886705171  BnF: cb161804018 (data)  GND: 129261300  ISNI: 0000 0000 7690 4795  LCCN: no94000141  MGP: 223014  NARA: 204317802  NTA: 124278132  SNAC: w6c39kcn  SUDOC: 133796426  VIAF: 1086394   WorldCat (עם VIAF): 1086394
רבן יוחנן בן זכאי

רבן יוחנן בן זכאי (בספרות הארצישראלית נקרא זַכַּיִ או זַכַּיִי; מכונה ריב"ז; חי במאה ה-1 לספירה) היה מגדולי התנאים בתקופה שסביב חורבן בית שני. היה תלמידו של הלל הזקן, וכמו רבו, היה איש שלום הסולד ממלחמה.
לפי מסורת חז"ל, הוא נמלט מירושלים הנצורה, ושכנע את אספסיאנוס להתיר לו להקים את הסנהדרין מחדש ביבנה, שם הנהיג את שרידי החכמים, שיקם את חיי התורה בארץ ישראל, והיה מהראשונים שתיקנו תקנות המתאימות למציאות ללא מקדש. תחילה התגורר בעיירה עֲרָב שבגליל, ולאחר החורבן התיישב בעיירה ברור חיל שבשפלת לוד.
לפי המסורת, ניתן לו התואר "רבן" הואיל וכיהן תקופה מסוימת כנשיא הסנהדרין, אף על פי שלא השתייך לשושלת נשיאי בית הלל הזקן. הוא היה תלמידם של הלל ושמאי, ועל פי המסופר במדרש חי 120 שנה. הלל הזקן רבו כינה אותו בתואר: "אב לחכמה ואב לדורות".
חייו

לפי המדרש, רבן יוחנן בן זכאי עסק בראשית חייו במסחר. במשנה מסופר פעמיים שנשאל שאלה הלכתית בעֲרָב שבגליל הסמוכה לסכנין (כיום עראבה), ובתלמוד הירושלמי נזכר כי התגורר 18 שנה בעיירה ערב, וכי מתח ביקורת על אנשי הגליל שלא עסקו די בתורה והביאו לפניו רק שתי שאלות הלכתיות בעת ששהה במקום. יש לשער כי תקופה זו קדמה לחורבן, ובסופה עבר לירושלים. בירושלים התגורר כמעט עד לחורבן, ולאחר מכן המשיך ליבנה. בשנים האחרונות לחייו עזב את יבנה ועבר עם תלמידיו לברור-חיל שבדרום הארץ. יוסף בן מתתיהו, ההיסטוריון החשוב של התקופה, אינו מזכיר אותו כלל. בזמן המרד הגדול וחורבן ירושלים, נשאר רבי יוחנן לפליטה מבין חברי בית הדין בירושלים, והיה חלק מקבוצה קטנה של "רודפי שלום" שישבו ביבנה והתנגדו לקנאים.
הוא ייסד ביבנה את בית המדרש ("כרם ביבנה"), שם הונח היסוד לסידור ולעריכת התורה שבעל פה, שכונסה מאוחר יותר לששה סדרי משנה.
כאשר נפטר בנו, הצטער ריב"ז על פטירתו צער גדול, אולם תלמידו רבי אלעזר בן ערך הצליח לנחם אותו בכך שהמשיל לו משל על פיקדון יקר שמלך הפקיד אצל אדם מסוים, ובכל יום היה אותו אדם מוטרד בשאלה איך ייצא בשלום בשמירה על הפיקדון הזה. כך רבן יוחנן בן זכאי, בנמשל, בנו הוא הפיקדון. וכאשר נפטר בנו, שהיה זך ובלא חטא, ניתן לומר כי הוחזר הפיקדון בשלמות.
אחד מבניו היה רבי יהודה, בנו של רבן יוחנן בן זכאי.
חייו > תקופת החורבן

באגדות התלמוד מסופר שריב"ז חזה את הרעב הנורא שיהיה בעיר. היה ברור לו שסוף המרד ברומאים יהיה רע. כבר לפני החורבן חש באותות מבשרי רעות, וגער בדלתות המקדש שנפתחו מאליהן, והיה אומר: "יודע אני בך, שסופך עתיד להיחרב". במהלך המצור, כשה"בריונים" שרפו את התבואה בירושלים כדי לאלץ את העם לצאת למלחמה, מסופר שזעק מתוך צער, אך לראש ה"בריונים" מטיל האימה בן בטיח (שהיה אחיינו, וכונה "אבא סיקרא") אמר שהייתה זו זעקת שמחה.
כעבור שלושה ימים יצא רבן יוחנן בן זכאי לטייל בשוק, וראה אנשים מבשלים תבן כדי לזון ממי בישולו, כשראה כל זאת אמר: "בני אדם ששולקין תבן ושותין מימיו יכולים לעמוד בחילותיו של אספסיאנוס?" והחליט שאין מנוס אלא בשלום עם האויב. הוא קרא לאבא סיקרא, והצליח לשכנעו להושיט לו סיוע ולרקום עמו תוכנית שתעזור לו לצאת מהעיר. רבי יוחנן התחזה לחולה ואחר כך לנפטר. תלמידיו רבי אליעזר בן הורקנוס ורבי יהושע בן חנניה, ששותפו בתוכנית, נשאו את ארון המתים שהיה בתוכו כדי להוציאו מהעיר, כיוון שגם בזמן המצור – בשל קדושת ירושלים – קברו את המתים מחוץ לעיר. הקנאים היהודים ששמרו בשערי העיר לא אפשרו לאף אחד לצאת מירושלים. הם רצו לדקור את "הגופה" בארון המתים כדי לוודא את מותו, אולם אבא סקרא אחיינו מנע מהם לעשות זאת, באומרו: "יאמרו: 'רבן דקרו'". ביקשו לדחוף אותו, כדי שאם הוא חי יזעק. אמר: "יאמרו: 'רבן דחפו'".
חייו > התדיינותו עם אספסיאנוס

התלמוד הבבלי מזכיר את הפגישה שהתקיימה בין רבי יוחנן לבין אספסיאנוס (אביו של טיטוס), לאחר הברחתו מירושלים. על פי המתואר שם, ניבא ריב"ז לאספסיאנוס שיוכתר קיסר רומי, ואמר לו מייד "שלום עליך המלך" (בנימוק כי בית המקדש חייב ליפול בידי מלך). אספסיאנוס הסביר לריב"ז שהוא חייב להחריב את ירושלים, משום שהיא משולה לחבית דבש שדרקון (הכוונה היא לנחש) כרוך סביבה, ויש לשבור את החבית על מנת לסלק את הדרקון, גם במחיר איבוד הדבש. המשל מבקש לרמוז כי אם הקנאים (הדרקון) כרוכים על חומות ירושלים (החבית), יש להרוס את החומות כדי להביס את הקנאים, גם במחיר חורבן ירושלים והמקדש (הדבש). למשמע הדברים, רבי יוחנן בן זכאי שתק. כאשר שאל אותו אספסיאנוס מדוע לא בא אליו עד העת הזו, ענה שהבריונים (המורדים) מנעו זאת ממנו. דברי ריב"ז על הכתרתו של אספסיאנוס לקיסר, אומתו במהרה, ואספסיאנוס שהיה צריך לחזור לרומא והיה מלא התפעלות מחוכמתו של רבי יוחנן בן זכאי, נתן לו את הזכות לבקש בקשה אחת. בקשותיו של רבי יוחנן היו "תן לי יבנה וחכמיה, שושלת רבן גמליאל, ורופאים שירפאו את רבי צדוק".
ההסבר לבקשותיו של ריב"ז, על פי מסורת זו, הוא המשך פעולת ההנהגה המעשית והרוחנית היהודית, על ידי הצלת בית הנשיא שסימל את שלטון בית דוד, אישור המשך קיומו של מרכז רוחני אחד לפחות, שיהווה חלופה לבית המקדש שחרב בירושלים, והצלת רבי צדוק שהיה סמל לצדיק שהרבה בתעניות, כדי שלא תחרב ירושלים.
אולם, מחוץ למסורת חז"ל, נקשר אותו מעשה דווקא ליוסף בן מתתיהו, הן בתיאורו בספריו, מלחמת היהודים וחיי יוסף, והן בדברי היסטוריונים רומאיים בני תקופתו. ואכן, רוב חוקרי התלמוד בשנים האחרונות סוברים, על סמך ניתוח טקסטואלי והשוואה של הטקסט הזה למסורות דומות, כי מדובר בטקסט תלמודי מאוחר, בעוד שאברהם שליט משער שייתכן בהחלט ששני האישים, ריב"ז ויוסף בן מתתיהו, אכן ניבאו את נבואת הכתרתו של אספסיאנוס לקיסר רומא, אולם כל אחד ניבא בזמנו, ולכל אחד מהם היו נימוקים משלו.
חייו > לאחר החורבן

כששמע רבן יוחנן בן זכאי כי חרב בית המקדש קרע את בגדיו והתאבל כמו על מת. את סיבת החורבן תלה באי קיום מצוות: "לא רציתם לשקול לשמים בקע לגולגולת, הרי אתם שוקלים חמישה עשר שקלים למלכות אויבכם". נחמתו לעם הייתה שאומנם אבדה היכולת לכפר עוונות בהקרבת קורבנות, אך "יש לנו כפרה אחת שהיא כמותה, ואיזה? זה גמילות חסדים".
עם סיום המלחמה, פעל רבות לשיקום היהדות החרבה, בדמות חידוש מרכז אוטונומי בעיר יבנה. הממשל הרומי שסמך על אהבת השלום שלו, הניח לו לפעול ולהקים את הסנהדרין כמרכז רוחני, ללא גוון מדיני. חשיבות מיוחדת הייתה לתקנות הסנהדרין ביבנה בראשותו, שהנציחו את זכר המקדש, קבעו את לוח השנה מחדש, וכן חודש הקשר עם תפוצות הגולה.