stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי בנגאזי
גורל יהודי הקהילה בשואה > מחנה הריכוז ג'אדו

למחנה הריכוז ג'אדו הממוקם כ-235 ק"מ דרומית לטריפולי, נשלחו כאמור רובה המוחלט של קהילות קירינאיקה לרבות קהילת בנגאזי. הקהילה העירונית המשגשגת נדחקה לביתנים באותו מחנה צבאי ישן שהומר למחנה ריכוז. הביתנים היו ללא מחיצות, ולכל אחד מהם נדחסו כ-350 נפש בצפיפות נוראית. תנאי התברואה היו מחפירים ויהודים אף סבלו מתת-תזונה. המחנה, שנוהל על ידי קצינים איטלקים סיפק 100–150 גרם לחם ליום לצד אספקה שבועית קטנה של מזון בסיסי. היהודים היו אחראים לחלוקת המזון הדל, שלא הספיק. לאחר דחיות רבות של בקשותיהם של נציגי היהודים להגדלת קצבאות המזון, נעתרו לבסוף מפקדי המחנה והרשו לסוחרים ערבים למכור סוגי מזון בסיסיים יומיים בשבוע. המוצרים נמכרו ביוקר ורק מעטים יכלו לרכושם. לאחר בקשות רבות אחרות אושר גם סיוע מהקהילה בטריפולי.
בינואר 1943, ימים ספורים לפני כיבוש המחנה בידי בעלות הברית, נקראו כל עצירי המחנה לרחבה הכללית אל מול מכונות הירייה. תחושתם של אנשי המחנה הייתה שבכל רגע תתקבל שיחת הטלפון שתפקוד על הירי. כשהגיעה שיחה זו, הפקודה לא נשמעה. לאחר מספר ימים נסוגו שומרי המחנה, וכ-200 עצירים ברחו על נפשותיהם.
בבוא הבריטים למחנה הם מצאו את רוב היהודים במצב רעוע ולא מאורגן. בחודש מרץ אותה השנה ביקר במחנה הרב הצבאי הבריטי אורבך, שקיבל את הסכמת הממשל להעלות כ-60 יהודים לארץ ישראל. פליטי המחנה הועברו תחילה לטריפולי וגרמו לנטל גדול על הקהילה המקומית, ועד אוקטובר 1943, שבו מרבית הניצולים לבנגאזי. פני הקהילה לא חזרו לקדמותם, רק מעטים הצליחו להתייצב כלכלית. קרוב ל-600 נפש נספו, מתוך 2,600 היהודים ששהו במחנה הריכוז ג'אדו.
גורל יהודי הקהילה בשואה > מחנה הריכוז ג'אדו > עדויות

נולדתי בשנת 1935 בבנגאזי שבלוב. אבי, בנימין, היה נשוי לשתי נשים, אשתו הראשונה הייתה עקרה, ולכן נשאה אישה נוספת, רחל, אשר ילדה לו בן ושש בנות. אני הילדה הרביעית. היחסים בין שתי הנשים ביו יחסי אהבה ותמיכה. בעוד שלאמי החורגת קראנו "אימא", לאמנו הביולוגית קראנו בשמה, רחל. הייתי ילדה צעירה כאשר כבשו הבריטים את האזור מידי האיטלקים בסוף שנת 1940. לאחר כמה חודשים נסוגו הבריטים והגרמנים נכנסו. בשנת 1942 נשלחה משפחתי למחנה ג'אדו. אבא נלקח לעבודות פרך. במחנה הייתה הקצבת מזון מצומצמת. הכנת הארוחות התבצעה בסתר. לילה אחד נעצרה אמי החורגת, נלקחה למקום מסוים ונקשרה לעמוד. אמי, שהייתה קשורה מאוד לצרתה, יצאה בהפגנתיות עם דלי מים על מנת שתיעצר. היא אכן נעצרה ונחבלה יחד עם אמי החורגת – עד כדי כך היו היחסים ביניהן חמים וקרובים. למחרת בבוקר שוחררו שתיהן. הכול סבלו שם מרעב, כינים ומחלות, בעיקר טיפוס. בינואר 1943 שחררו הבריטים את המחנה ואנחנו חזרנו לבנגאזי. חיילי הבריגדה עזרו בשיקום החיים, סיפקו מזון ובגדים, והקימו בית ספר. היהודים חששו מהערבים שחטפו בנות יהודיות, לכן התחילו להעלות את בני הנוער, חלקם בנישואים פיקטיביים...
...במאי 1942 חזרנו לבנגאזי. התחלתי ללמוד בבית ספר איטלקי. לאחר חודש הוצאתי מבית הספר ולאחר כשלושה חודשים נשלחה משפחתי למחנה ההסגר בג'אדו, כ-1,500 ק"מ מהעיר. במחנה גילחו את שערותינו. סבלנו ממחסור במזון. מנת הלחם היומית הייתה 150 גר'. בתחילה החזקנו מעמד, אך לאחר כ-4 חודשים התחלנו לסבול ממחלות כגון טיפוס, רעב וכינים – אנשים רבים מתו כתוצאה מכך. במשך עשרת החודשים ששהינו שם מתו כ-2,000 איש מתוך 2,700 שהגיעו למחנה...
גורל יהודי הקהילה בשואה > עבודות כפייה

בסוף יוני 1942 פרסם מושל לוב צו המשווה את מעמדם החוקי של הגברים בלוב לאלו שבאיטליה, ומשמעות הדבר הייתה גיוסם לשירות אזרחי של כל הגברים בני 18–45. באוגוסט 1942, כ-3,000 יהודים נשלחו למחנה העבודה "סידי עזאז" סמוך לכ'מוס, אך בשל העדר תשתית מתאימה לקליטתם, נותרו במקום בין 600 ל-1,000 יהודים והיתר הוחזרו לבתיהם, לעבודות בשירות המדינה בעיר ולמחנות עבודה בקירינאיקה. יהודים אלו היוו כוח עבודה משמעותי שחסר לקהילה והקשה עליה כלכלית.
המחנה היה מבודד ומדברי, ושומריו המעטים היו איטלקיים. לא היו מבנים אלא רק אוהלים. המחנה היה פתוח, ועשירי המחנה אף רכשו מוצרי מזון בכ'מוס ולעיתים חלקו אותו עם האחרים. עם הזמן גם החלו משפחות מטריפולי לבקר את קרוביהם.
הכלואים במחנה החלו את יומם בשעה 6:00 במפקד שמי והסתיים בשעה 17:00. המזון שקיבלו הכלואים היה חצי ק"ג לחם או אורז או כוס מקרוני. התחשבות מיוחדת חסרת תקדים הייתה כאשר השומרים האיטלקים התירו ליהודים לנוח בשבת. תקרית אלימה בודדת התרחשה לאחר שאחד העצירים, כמוס זאנגו, התווכח עם שומר איטלקי וכתוצאה מזה נורה למוות. השומר הועבר למחנה אחר, ומאותו הרגע נמנעו היהודים מוויכוח כלשהו עם השומרים האיטלקים.
גורל יהודי הקהילה בשואה > חיילי הבריגדה היהודית וקהילת בנגאזי

עם הכיבוש הבריטי את האזור בשנת 1943, הגיעו גם חיילים מהבריגדה היהודית לעיר, וקשרים נרקמו בינם לבין בני הקהילה היהודית. חיילי הבריגדה אף הקימו בית ספר עברי בבנגאזי, והיו מעורבים בפעילותו.
לאחר השואה > עדויות

...עליתי ארצה באנייה "מדיקס" בשנת 1946. עשיתי זאת באופן חוקי מאחר והייתי בעל דרכון בריטי, כך התאפשרה כניסתי לארץ ללא בעיות. לאחר קום המדינה עלו יתר בני משפחתי לארץ. בתחילה היו במחנה בית ליד ואחר כך עברו לכפר סבא הערבית, אז הצטרפתי אליהם. בתקופה ההיא הכרתי את דידי חיים שעלתה מרומניה. לאחר נישואינו בשנת 1951 עברנו למושב אלישמע...
נולדתי בשנת 1933 בבנגאזי שבלוב. אני בן הזקונים, הקטן מכל בני המשפחה,אבא אמא, ארבעה בנים ושלוש בנות. משפחתי הייתה מסורתית ואמידה, היה לנו בית גדול ויפה בבנגאזי. חגגנו את החגים היהודים על פי המסורת והלכנו לבית הכנסת בשבתות [...]
אבא החל לעסוק במסחר בקר וסחר עם איטליה ואני התחלתי ללמוד בבית הספר העברי ובו למדנו עברית וערבית. כשהייתי בן 10 נשלחתי עם כל משפחתי למחנה ג'אדו. שם היינו כשנה ושלושה חודשים, עבדנו קשה מאוד בסיקול אבנים וקיבלנו אוכל מקולקל. כשהבריטים שחררו את המחנה, חזרנו לבנגאזי.
לאחר הקמת המדינה ב-1948 החלו היהודים בלוב לסבול מרדיפות המקומיים. בשנת 1949 עלינו ארצה מנמל טריפולי. הגענו למחנה עולים "שער עלייה" משם הועברנו למחנה בית ליד ומשם לכפר סבא הערבית. לאחר זמן הצטרפנו למייסדי אלישמע...
נולדתי ב-7 בפברואר 1931 בבנגאזי, לוב. ס"ט – ספרדי טהור, מקור המשפחה מגירושי ספרד. אבי היה סוחר בדים וכלי בית וחיל בצבא צרפת במלחמת העולם השנייה. אמי הייתה עקרת בית ואני הבן הבכור במשפחה של 10 ילדים, שישה בנים וארבע בנות [...]
בתחילת המלחמה הייתי כבן 8, למדתי בבית ספר שבו לימדו חיילי הבריגדה. העיר בנגאזי ספגה הרבה הפצצות בגלל כיבוש העיר וביתנו שהיה גדול נהרס מההפצצה הראשונה.
את תקופת הפרעות בלוב לאחר מלחמת העולם אני מגדיר כשואה הגדולה ביותר. אני ואחי עסקנו גם בפעילות ציונית, ולאחר שהתגלינו, היינו נתונים לאיומים. השייח' המקומי הזהיר את אמי כי הערבים עומדים לפגוע בשני בניה. על מנת להציל אותנו הוברחנו לנמל, שם הועלנו לאנייה שלקחה אותנו לאיטליה. בהמשך נסענו ברכבת למארסיי, שם היינו במחנה הכשרה טרום צבאי. לאחר כמה חודשים עלינו על אנייה והפלגנו ארצה...
הנצחת הקהילה

לבנגאזי, כקהילה שסיפורה נתפס שנים רבות כמקרה חיצוני או נלווה לסיפר המרכזי של השואה - כשואת יהדות אירופה, לא קמו מפעלי הנצחה רשמיים עד לשנים האחרונות. היעדר ההנצחה פגע בניצולים פגיעה כפולה; לא רק זאת שהם, משפחתם וקהילתם סבלו ממוראות השואה, היה עליהם עוד להיאבק על מנת להכליל את סבלם בזיכרון הציבורי הישראלי.
ב-26 באוקטובר 2010 התקיימה לראשונה ביד ושם עצרת לזכרם של יהודי לוב שנספו בשואה, במלאת 68 שנים לשחרור לוב בנוכחות מאות ניצולי שואה יוצאי לוב ובני משפחותיהם. באזכרה שהתקיימה באוהל יזכור העלתה את אש התמיד ניצולת השואה ליאורה מיכאל מטריפולי שבלוב. ניצול השואה יעקב אַבְּטַה מלוב נשא קדיש, פרקי תהילים ותפילת אשכבה.
העצרת נפתחה בהקרנת קטע קצר מעדותה של איריס (אינס) מוצרי לבית חביב, ניצולת שואה מבנגאזי, שהדליקה משואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם. בעצרת נשאו דברים סגן שר האוצר חבר-הכנסת יצחק כהן, יושב ראש מועצת יד ושם הרב ישראל מאיר לאו, יושב ראש הנהלת יד ושם מר אבנר שלו, שמעון דורון, חבר הנהלת הארגון העולמי של יהודים יוצאי לוב ומר אריה ברנע, חבר העמותה הפרלמנטרית הישראלית לפעילות לזכר השואה וסיוע לניצוליה. בעצרת שר הזמר והמוזיקאי דוד ד'אור, בן ליוצאי לוב.
הנצחת הקהילה > ספרות

בנגאזי–ברגן־בלזן, רומן מאת יוסי סוכרי שיצא לאור בשנת 2013, הוא הרומן הראשון בעברית – וקרוב לוודאי בכל שפה – המגולל את סיפורם העלום של יהודי לוב בשואה. קורותיה של משפחה יהודית שההיסטוריה מזמנת לה מערבולת של התנסויות אימתניות, החל בכיבוש הגרמני של לוב ב-1941 וכלה בשחרור מחנה הריכוז ברגן־בלזן ב-1945. בני משפחת חג'ג', מהנכבדות בקהילת בנגאזי, נעקרים מאורח חייהם, מעירם האהובה וממולדתם: עם עוד יהודים לובים הם נלקחים ממדבר סהרה הלוהט, מועברים בספינה למחנה מעצר הררי באיטליה ונשלחים ברכבות אל גרמניה המושלגת, להיכלא ולמות בברגן־בלזן.
שלושה מסעות משתרגים פה: מסכת הפורענויות שחווים יהודי לוב, על יחסי העבד והאדון הנטווים בינם, צאצאי היבשת השחורה, ובין בני אירופה, שוביהם האיטלקים והגרמנים; מסע החניכה של גיבורת הרומן סילבנה חג'ג', צעירה משכילה, מבריקה ויפת תואר הכופרת בנורמות הפטריארכליות של סביבתה; ומסע צלילי בתוך בליל לשונות, שהעיקרית בהן היא הערבית היהודית הלובית.
הרומן נע במקצבים משתנים בין יבשות וארצות ומציג בלשון ארצית ופיוטית לסירוגין סיפר אחר מזה המוכר מייצוגי השואה הרווחים. זוהי שואה של יהודים מארצות ערב, שחזותם כהה ושפתם שמית – סימני היכר שהציבו אותם במדרג הגזע של הנאצים כנחותים אף יותר מיהודי אירופה. זוהי שואה של מי שלאחר שנים נתפסו כזרים במרחב הזיכרון הציבורי של השואה אף בעיני היהודים האירופים שהיו שותפים לגורלם – יסוד זר אפילו בתוך אותה פלנטה אחרת.
הערות שוליים

↑  עירית אברמסקי-בליי, קהילת בנגזי תחת שלטון הפשיזם, בשביל הזיכרון 25, תשנ"ח, עמ' 12
↑  אוריאל רפפורט, מגלות לקוממיות, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ו, יחידה 11, עמ' 42.
1 2  קהילת יהודי בנגאזי, מאגרי המידע הפתוחים של מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות. 28-02-2019
↑  עירית אברמסקי-בליי (עורכת), קהילת לוב, פנקס הקהילות, ירושלים: יד ושם, 1997, עמ' 19–20
↑  דוד ג'אן (ג'יעאן) ויוסף בן דוד ג'אן (ג'יעאן), רבי אברהם חביב זצ"ל, באתר מרכז מורשת יהדות לוב
↑  דוד ג'אן (ג'יעאן) ויוסף בן דוד ג'אן (ג'יעאן), מנהיגות רוחנית, באתר מרכז מורשת יהדות לוב
↑  פנינה קרקוקלי, הצלם של ג'אדו – שאול בדוסה ז"ל, כתב עת לבלוב גיליון 21, מרכז מורשת יהדות לוב, אדר ב' מרץ 2016, עמ' 18–23.
↑  רונית קדם-דרור, חיי היהודים בלוב מאז 1911, באתר "רגעים היסטוריים", מצוטט מתוך אתר הכנסת, ‏אפריל 2004
↑  יעקב חג'ג'-לילוף, התנועה העברית הציונות והתנועה הציונית בלוב בתקופה הבריטית, באתר מרכז מורשת יהדות לוב
↑  פדהצור בנעטיה, לילו ווקיו, גיבור ישראל, באתר מרכז אור שלום, 5 בנובמבר 2003
ניסים וחאלו ברת'ה, על במותיך חלל: מאורעות תש"ה (1945) בעיירה זנזור, מרכז אור שלום, 20 בנובמבר 2003
יעקב חג'ג' לילוף, אוניברסיטת בן-גוריון, מאורעות 1948, 49 שנים אחרי, באתר מרכז אור שלום, 20 בנובמבר 2003
↑  יהדות לוב במלחמת העולם השניה, יד יצחק בן צבי
↑  יד ושם, עצרת לזכרם של יהודי לוב שנספו בשואה
↑  מרכז משאבים והדרכה אישית, באתר בית הספר המרכזי להוראת השואה – יד ושם
אליאס (אליהו) לביא בצעירותו. 15/04/1948 
Viale Di Litoria, Bengasi
צלם: שאול בדוסה ז"ל
משפחת לביא, מיוצאי בנגאזי – לאחר העלייה לארץ, בשנת 1956.
אליהו (אבא), דורינה "דידי" (אימא), דוד (בן בכור) ואברהם "אבי" (בן צעיר).
צלם: דינו מימון ז"ל
תעודת הוקרה שהוענקה על ידי צה"ל בשנת 2013 לאלפונסו תמם, ניצול שואה מבנגאזי
כוחה של מספר שש

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פיטקוס לור (ג'יימס פריי וג'ובי האגהס)
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  נוער מדע בדיוני
 מקום התרחשות:  פלורידה 
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  HarperCollins
 תאריך הוצאה:  2011
 מספר עמודים:  406 317 (בגרסה העברית)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כנרת
 תרגום:  ארז אשרוב
 סדרה
 סדרת ספרים:  בני לוריאן
 ספר קודם:  אני מספר ארבע
 הספר הבא:  עלייתו של מספר תשע
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003435658
 
כוחה של מספר שש הוא הספר השני בסדרת המדע הבדיוני לנוער, בני לוריאן, מאת פיטקוס לור. הוא ספר ההמשך ל"אני מספר ארבע", ופורסם ב-23 באוגוסט 2011 על ידי HarperCollins Publishers.
תקציר העלילה

הסיפור מסופר על ידי כמה חברי גארד: מספר ארבע (ג'ון סמית), שנמצא במנוסה עם סאם, שש וברני קוסאר (הדלי, כימרה מלוריאן), ומספר שבע (מרינה), שמסתתרת בסנטה תרזה, מנזר בספרד. בעוד ג'ון, מספר שש וסאם מנסים להישאר צעד אחד לפני המוגדוריאנים בעודם מחפשים את שאר הלורים ששרדו, מספר שבע מחפשת אחר חדשות על ג'ון אחרי הקרב האמיץ שלו בבית הספר שהופיע בסוף אני מספר ארבע.
תקציר העלילה > הסיפור של שבע

מרינה מוצגת בסיפור ישר מההתחלה. היא גרה בבית יתומות דתי, הנמצא בתוך מנזר. יחד איתה, במנזר, נמצאת אדלינה, וכמה חברות שלה מבית הספר. בית הספר נמצא בסנטה תרזה, ספרד.
לאחר שלא הצליחו להתרגל לחיים בכדור הארץ, מרינה, מספר שבע, והספאן שלה, אדלינה, הגיעו למנזר / בית היתומות סנטה תרזה, והן גרות שם במשך 10 שנים. אדלינה ויתרה על האמונה בלוריאן, וכעת מנסה להסתגל לחיים רגילים כנזירה. היא החביאה את השידה של שבע והתעלמה מכל מה שקשור ללוריאן. מעוצבנת מהגישה של אדלינה, מרינה מחפשת אחר מספר ארבע האגדי כעת, במטרה לאחד את כל הגארד, אך ללא הצלחה. בתחילת הספר היא במרחק חמישה חודשים מיום הולדתה ה-18, בו היא תוכל סוף כל סוף לעזוב את בית היתומות.
כשלבית היתומות מגיעה ילדה בת שבע בשם אלה, הן מיד הופכות לחברות טובות. אלה עוזרת לה למצוא את השידה שלה, ומרינה מסממת את אדלינה כדי לפתוח אותה. כשהיא פותחת אותה, המוגדוריאנים מוצאים אותן והן בקושי בורחות. אדלינה סוף סוף מבינה שטעתה ומקריבה את עצמה כדי להציל את מרינה. מרינה פוגשת אדם בשם קרייטון שמסביר שאלה היא מספר עשר, והיא גם אטרנוס, כלומר היא יכולה לשנות את גילה לכל גיל שכבר עברה. הם פוגשים את שש והורגים את הרודפים אחריהם. הקטור, חברה הטוב האנושי של מרינה שיודע על לוריאן, מת בתהליך. החבורה של מרינה (שבע), שש, אלה, וקרייטון מחליטים לחפש את שאר המספרים כדי שהם יוכלו להתאחד.
דמויות

ג'ון סמית - המספר של הספר הראשון. הוא מספר גם חצי מהספר הזה. הוא חבר הגארד הלורי הרביעי.
מספר שש - חברת הגארד הלורי השישית שמלווה את ג'ון בספר הזה, ומתפתחת לאהובתו השנייה.
סאם גוד - חברו הטוב של ג'ון ואהובה השני של מספר שש.
מרינה - המספרת של חצי מהספר. היא חברת הגארד הלורי השביעית. היא סוף סוף פוגשת את מספר שש בסוף הספר.
אדלינה - הספאן של שבע. היא מתה במהלך הקרב נגד המוגדוריאנים במנזר על מנת להציל את מרינה. לפני כן, בעודה במנזר, היא כבר לא מאמינה שלוריאן חי.
אלה - חברתה הטובה של מרינה. היא חברת הגארד הלורי העשירית, ויש לה את היכולת לשנות גילאים.
קרייטון - הספאן הלא-רשמי של אלה (אלה הייתה צעירה מדי כדי שיתאימו לה ספאן).
הקטור ריקרדו - חברה האנושי היחיד של מרינה.
מספר תשע - חבר הגארד הלורי התשיעי בסדרה. בהתחלה הוא היה אסיר של המוגדוריאנים.
שרה הארט - בת זוגו של ג'ון מעדן, אוהיו. היא נחשדת בהסגרתו ל-FBI.
קבלה

הספר קיבל בעיקר ביקורות טובות עם ציון ממוצע של 4.2 מתוך 5 בדירוג של אתר Goodreaders (מבוסס על 4,806 דירוגים).
עיבוד קולנועי

אחרי ההצלחה של הגרסה הקולנועית של אני מספר ארבע, היו שמועות על סרט המשך. נכון ל-16 במאי 2011, לפי דברי התסריטאית מרתי נוקסון, התוכניות 'נגנזו' באופן זמני.
"כוחה של מספר שש" היה הספר הראשון שעובד על ידי ה-Booktrack, חברת סטארט-אפ טכנולוגית ניו-יורקית שמתאימה "מוזיקה מסונכרנת, אפקטים קוליים, ורעשי רקע" למלל של ספרים אלקטרוניים.
איציק דנינו

יצחק (איציק) דנינו (נולד ב-26 במאי 1965) הוא ראש עיריית אופקים מטעם מפלגת הליכוד מאז 2013.
תחילת דרכו

איציק דנינו נולד וגדל באופקים כבן זקונים למשפחת דנינו מבין שמונה ילדים. הוריו נמנו על גרעין המייסדים של העיר אופקים עם הקמתה בשנת 1955. אביו, מאיר דנינו, היה בעל עסק מקומי בעיר והיה ממייסדי בית כנסת על שם רבי עמרם בן דיוואן. אחיו הגדול הוא חבר הכנסת שלום דנינו.
את חינוכו והשכלתו היסודית והתיכונית רכש דנינו בעיר אופקים בבית הספר היסודי 'מורשה' (כיום 'מורשת ישורון') ובמקיף הדתי העירוני. בצה"ל החל את שירותו כלוחם בחיל השריון וסיים בחיל הרפואה לאחר פציעה שמנעה ממנו מלהמשיך בשירות קרבי. בעל תואר ראשון במשפטים ותואר שני במינהל עסקים.
לאחר שחרורו מצה"ל השתלב דנינו בעולם העסקי והחל בהקמת מספר יוזמות עסקיות ובהן הקמת בית האבות הגריאטרי בבאר שבע, 'דורות בנגב'.
בשנת 2003 החל את דרכו הציבורית ונבחר כחבר מועצת העיר אופקים. הוצב במקום ה-29 ברשימת הליכוד לבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009) כנציג מחוז נגב, ובמקום ה-44 ברשימת הליכוד ישראל ביתנו בבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) אך לא נכנס לכנסת.
ראש עיריית אופקים

לאחר כחמש שנים בהן ניהלה את עיריית אופקים ועדה קרואה התמודד דנינו על ראשות העיר אופקים בשנת 2013 וזכה ב-61.8% מקולות הבוחרים. הוא נבחר מחדש ב-2018 ברוב של 81.95% וב-2024 ברוב של 73%.
ראש עיריית אופקים > במלחמת חרבות ברזל

כ-50 תושבי אופקים נרצחו על ידי החמאס בטבח שאירע בעיר ועשרות נפצעו. עיריית אופקים פינתה חלק מהתושבים למלונות בים המלח, אך נמתחה ביקורת על טיפולה בהם - על כך שלא קיבלו סיוע נוסף לימי ההתרעננות במלונות, ועל כך שהפינוי למלונות לא נעשה על פי קריטריונים מסודרים.
חיים אישיים

נשוי לעליזה ואב לשניים.
הערות שוליים

↑   שירלי סיידלר, רוביק דנילוביץ' הדהים את באר שבע עם ניצחון סוחף של 92%, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2013
↑  באתר דה מרקר
↑  בשיטת כל הקודם זוכה, ולא בהכרח מהמעגל הראשון לטבח
↑   שרון שטרית, ראש העיר אופקים מפקיר את ניצולי הטבח ודן אותם לסבל מתמשך, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2023
↑   עדן סולומון, הבחירות לראשות אופקים מציפות מחדש את תחושת ההפקרה של התושבים לאחר הטבח, באתר הארץ, 27 בפברואר 2024
גבעה (יהודה)

גִּבְעָה הייתה עיר מקראית בהר יהודה. העיר נזכרת בספר יהושע, כחלק מתיאור נחלת שבט יהודה, ונמנית בקבוצה 7 של רשימת ערי יהודה, בספר המדבר הדרומי של הר יהודה: "נה מָעוֹן כַּרְמֶל וָזִיף וְיוּטָּה. נו וְיִזְרְעֶאל וְיָקְדְעָם וְזָנוֹחַ. נז הַקַּיִן גִּבְעָה וְתִמְנָה עָרִים עֶשֶׂר וְחַצְרֵיהֶן."
ברשימות היחש של יהודה נזכרת גִבְעָא בין צאצאי כָּלֵב, לצד מַדְמַנָּה ועַכְסָה, ומקובל להניח כי מדובר גם כאן באותה גִּבְעָה, למרות הבדלי הכתיב.
לפי גרסה אחת במקרא, אימו של אֲבִיָּה / אֲבִיָּם מלך יהודה הייתה מִיכָיָהוּ בַת אוּרִיאֵל מִן גִּבְעָה, וייתכן שגם כאן מדובר באותו מקום, אך אין שום אינדיקציה ברורה לכך, ובשאר המקורות אימו של אביה היא מעכה בת אבישלום.
משמעות האזכור המקראי

גִּבְעָה נזכרת כאמור ברשימת ערי יהודה. רשימה זו מתוארכת במחקר לחציה השני של תקופת המלוכה. היא ערוכה בסדר גאוגרפי לא חמור, ונחלקו הדעות אם שיקפה חלוקה מנהלית של ממלכת יהודה, ובאיזה שלב: בימי חזקיהו טרם מסע סנחריב, או סביב ימי יאשיהו בשלהי התקופה. מכלל המחקר ומסקר הר יהודה כולו עולה כי תארוך לימי חזקיהו אפשרי, אך יש עדיפות לתארוך לימי יאשיהו. גִּבְעָה התקיימה, איפוא, בתקופה זו.
קבוצה 7 ברשימת ערי יהודה נמצאת כאמור בהר יהודה, בספר המדבר הדרומי שלו. באזור זה ידוע לנו על קיומן של משפחות כלֵביות, כגון נבל הכרמלי, "אִישׁ בְּמָעוֹן וּמַעֲשֵׂהוּ בַכַּרְמֶל", שהיה כלבי; מקובל להניח כי שם העיר "הַקַּיִן", הנזכרת גם היא בקבוצה ובצמוד לגבעה, מעיד גם על משפחות קיניות שישבו כאן. ניתן איפוא להניח שגם יושבי גבעה היו בעלי שיוך משפחתי דומה. אזכורה של גבעא/גבעה ברשימות היחש מחזק הנחה זו; העובדה שגִּבְעָא נזכרת שם לצד עכסה בת כלב, הקשורה בדביר שבקבוצה 7 של רשימת הערים, ויחד עם מַדְמַנָּה שמקובל לזהותה גם כן ביישוב בדרום יהודה, מחזקת מצידה את זיהוי גִּבְעָא של רשימות היחש עם גִּבְעָה שלפנינו, שגם היא נמנית עם קבוצה 7 של רשימת ערי יהודה.
הזיהוי

בעבר הוצע לזהות את גבעה זו עם אל-ג'בעה, במשולש הערקוב שבמורדות הר יהודה צפון מערבה, אל השפלה; אולם מיקום זה לחלוטין אינו מתאים להופעתה בקבוצה 7 של ערי יהודה, בדרום מזרח הר יהודה, ואכן משה כוכבי שלל זיהוי זה. בהיעדר נתונים נוספים, יש לבקש את גבעה בסביבת האתרים הרבים מקבוצה 7 אשר מזוהים בוודאות: מָעוֹן, כַּרְמֶל, זִיף, יוּטָּה, הַקַּיִן. ניתן לצפות למצוא אותה על גבעה בולטת, כמשתמע משמה. מועמד אפשרי אחד הוא תל טוני: אתר סקר ישראל מס' 1/50/321{16-09}, נ"צ 1653.0908, גובה מוחלט 833 מ', גובה יחסי 50 (!) מ', תצפית מצוינת במידה יוצאת מגדר הרגיל. בסקר תשכ"ח לא נמצאו כאן שרידים קדומים. מאוחר יותר דוד עמית ליקט באתר חרסים מתקופת הברזל 2ב-ד וגם בסקר הר יהודה הממצא דומה, אך ללא שרידים של ממש. אפשר שאין כאן אלא פעילות הקשורה במעון הנשקפת מנגד, אבל אין לשלול לחלוטין את זיהוי העיר בגבעה כה בולטת זו. אפשרות אחרת היא כי תחום קבוצה 7 השתרע בספר הדרומי גם צפונה מעבר לקין, הצפוני ביישובים המזוהים בקבוצה. מצפון לקין ובאותו תחום גאוגרפי בא בחשבון האתר בכפר בני-נעים, שהתקיים בתקופת הברזל אם כי גם בו הממצא מתקופה זו דל. אין זו גבעה גבוהה במיוחד, אך היא משקיפה למרחקים עקב מיקומה, ובולטת מאד מכיוון המדבר. שמו העברי של יישוב זה בתקופה הביזנטית הוא כפר-ברוך, והשם בני נעים הוא תרגום של שם זה; אולם שם זה אינו מוכר במקרא ויש להניח כי השם המקראי היה שונה, ונשתכח במהלך הפער היישובי שכנראה התקיים באתר בין תקופות הברזל 2 לביזנטית.
בסקר הר יהודה העדיף הסוקר את זיהוי גבעה בבני נעים, אולם אין לשלול גם את אפשרות זיהויה בח' וטני. צפונה עוד יותר מצויים אתרי ספר רמת ההר, ח' עדיסה וח' רס א-טויל, כל אחד מהם בראש גבעה גבוהה, ולכן העלה גליל אפשרות של זיהוי גבעה כאן; אולם אזור זה נבדל ושונה מספר הדרום בו מצויים היישובים המזוהים מקבוצה 7. בח' רס א-טויל יש לזהות בכל מקרה את בית ענות מקבוצה 8 ברשימת ערי יהודה, ובח' עדיסה יישוב אחר מקבוצה 8, כנראה אלתקן.
הערות שוליים

↑  ט"ו, נ"ז.
↑  ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים נ"ה–נ"ז
1 2  ספר דברי הימים א', פרק ב', פסוק מ"ט
↑  ספר דברי הימים א', פרק ב', פסוקים מ"ח–מ"ט
↑  ספר דברי הימים ב', פרק י"ג, פסוק ב'
↑  אלברכט אלט, Judas Gaue unter Josia PJb 21, 1925}, עמ' 100-117. נמצא גם בכרך II של מאמריו, 1953: 267-288.
↑  נדב נאמן, רשימות הערים של יהודה ובנימין וממלכת יהודה בימי יאשיהו. ציון נד, תשמ"ט, עמ' 17–71.
↑  אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 3: 19.
↑  ספר שמואל א', פרק כ"ה, פסוקים ב'–ג'
↑  אבל א: עמ' 333 = Abel, F.M. 1933-38. Géographie de la Palestine, tomes I-II (3ème édition, 1967). Paris.
↑  משה כוכבי, הסקר בארץ יהודה. יהודה, שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח (עורך: משה כוכבי), תשל"ב, עמ' 28, אתר מספר 36.
↑  משה כוכבי, הסקר בארץ יהודה. יהודה, שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח (עורך: משה כוכבי), תשל"ב, עמ' 78, אתר מספר 232.
↑  אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 3: 29.
↑  אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 3: 30.
↑  גרשון גליל, 'מחוזות ההר של ממלכת יהודה', ציון מט, תשמ"ד: עמ' 215.
סטברופול (חבל מנהלי)

החבל המנהלי סטברופול (ברוסית: Ставропольский край) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית באזור הרי קווקז. החבל שייך מנהלית למחוז הכלכלי הצפון-קווקזי, שהוא חלק מהמחוז הפדרלי של צפון קווקז. מרכזו האדמיניסטרטיבי של המחוז הוא העיר סטברופול. הוא גובל בצפון בקלמיקיה ובמחוז רוסטוב, במערב במחוז קרסנודר, בדרום ברפובליקות קאראצ'אי-צ'רקסיה, קברדינו-בלקריה, צפון אוסטיה, אינגושטיה, וצ'צ'ניה ובמזרח בדאגסטן.
נכון לשנת 2024 התגוררו בחבל 2,886,108 תושבים.
היסטוריה

התיישבות אנושית באזור ידוע מהתקופה הפלאוליתית התחתונה.
החל מהמאה ה-7 לפנה"ס אזור היה חלק של ממלכת סקיתים. בהמשך הוא היה בשליטת סרמטים והחל מהמאה ה-4 הונים. במאה ה-7 הוא שולב בממלכת הכוזרים ובהמשך באלניה שהייתה ממכלה אזורית נוצרית. החל מהמאה ה-13 השטח שולב בהורדת הזהב. בהמשך הוא שולב בתחומי האימפריה העות'מאנית.
בהתאם לתנאי הסכם קוצ'וק קאינרג'ה משנת 1774 השליטה בשטח הועברה לרוסיה. הרוסים בנו באזור קו ביצורים. בשנת 1802 הוקמה גוברניית קווקז ובשנת 1822 בירת האזור הועברה לסטברופול. במהשך ממנה פוצלו מספר יחידות מנהליות חדשות.
לאחר סיום מלחמת האזרחים ברוסיה באזור הוקמה יחידה מנהלית חדשה. לאחר מספר שינויים בגבולות יחידות מהנליות באזור בשנת 1936 גבולות הבחל היו דומות לגבולות הנוכחיות. שמה של סטברופול שונה ל"וורושילובסק" ושם החבל שונה ל"חבל אודז'וניקידזה".
בשנת 1942 בור שטחי החבל נכבשו על ידי נאצים ושוחררו במהלך שנת 1943. באותה שנה שונה בחזרה שמה של סטברופול ושם של החבל.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 גבולות החבל השתנו מספר פעמים. בשנת 1958 ממנו פוצלה קלמיקיה.
בשנת 1992 אזור קאראצ'אי-צ'רקסיה פוצל מהחבל.
ממשל

הרשות המחוקקת היא "דומה של חבל סטברופול" שכוללת 50 חברים. בראש החבל עומד מושל שנבחר ל-5 שנים. ולדימיר ולדימירוב נבחר לתפקיד בשנת 2014 ובשנת 2024 נבחר לכהונה השלישית.
מבחינה מנהלית החבל מחולק ל-26 ראיונים ו-10 ערים בעלי מעמד נפרד.
דמוגרפיה

בהתאם לנתונים לשנת 2024 בחבל מתגוררים 2,886,108 תושבים. בערים מתגוררים 60.9% מכלל התושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין של שנת 2021  הרוסים מהווים כ-80% מאוכלוסיית החבל, והארמנים כ-4.7%.
כלכלה

באזור הוקמו מספר מפעלי תעשייה. מבוצעת הפקת נפט וגז טבעי.
תיירות מהווה חלק משמעותי של כלכלת האזור. האזור ידוע במקורות מים מינרליים ונבנו בתי מלון רבים.
כלכלה > תחבורה

בחבל קימת רשת מסילות ברזל מפותחת.
בשטח החבל עובר כביש ארצי R-217 "קווקז" שיוצא מחבל קרסנודאר.
בחבל פועלים נמל התעופה מינרלנייה וודי ונמל תעופה בסטברופול שמקלים מטוסים מחוץ לגבולות רוסיה.
דרך שטחי החבל עוברת צנרת נפט מאזור באקו וגז טבעי שבמהך מעביר גש לטורקיה דרך הים השחור.
פצלי שמן

מתקן פירוליזה לייצור נפט מהחומר האורגני בפצלי השמן
מחשוף פצלי שמן
מאובני חיטחבים בפצלי שמן
פִּצְלֵי שמן, הנקראים גם אבן ביטומנית, הם סלע משקע עשיר בחומר אורגני המכונה קרוגן. מסלעים אלה ניתן להפיק אנרגיה על ידי שריפתם בתנורים מיוחדים, או דלק נוזלי באמצעות חימום או מיצוי כימי. דלק זה מקביל בתכונותיו לתזקיקי נפט גולמי. את אנרגיית החום ניתן לנצל להסקה או להפקת חשמל.
הפקת דלק נוזלי מתבצעת על ידי חימום פצלי השמן לטמפרטורה מספקת בתהליך הנקרא פירוליזה שמאפשר הפקה של אדים שבעת קירורם הופכים לנוזל שמופרד מפצלי השמן ומשמש להפקת אנרגיה בתור דלק נוזלי.