stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבוצת אלבר

| --- | --- |

לוגו קבוצת אלבר
 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 מייסדים:  אבשלום הרשקוביץ
 תקופת הפעילות:  1994–הווה (כ־30 שנה)
 חברת אם:  חברת אלבר
 חברות בנות:  ממסי, יורופקאר ישראל, מוטופרטס, אלבר קרדיט, יבואנית דיאלים, טריומף והארלי דיווידסון
 בעלות:  קבוצת אלעזרא
 ענפי תעשייה:  רכב ומימון
 הכנסות:  2.61 מיליארד ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  308 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  113 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  795 מיליון ש"ח (2023)
 סך המאזן:  4.95 מיליארד ש"ח (2023)
 יו"ר:  אור אלעזרא, אלי אלעזרא
 מנכ"ל:  דוד לנקרי
 עובדים:  כ-1600
  
 אתר חברת אלבר
 
אלבר שירותי מימונית בע"מ, המוכרת בשם קבוצת אלבר, היא חברה ציבורית העוסקת במכירה, בהשכרה ובהחכרה של כלי רכב, במימון עסקאות קניית רכב, בשירותי מוסך ושירותי דרך, בייבוא כלי רכב ועוד. 

אלבר היא אחת מקבוצות הרכב הגדולות בישראל. נכון לשנת 2019, המחזור של כלל תחומי הפעילות של החברה עמד על 3.2 מיליארד שקל, וסך המאזן עמד על 4.3 מיליארד שקל.

הקבוצה עוסקת בשירותים מתחום הרכב: מכירת כלי רכב משומשים וחדשים, עם ממוצע שנתי של 33 אלף כלי רכב הנמכרים בשנה לשוק הפרטי; השכרה בישראל ומחוצה לה, טרייד אין, מכירת אופנועים וקטנועים, ליסינג פרטי ותפעולי, שירותי מימון, שירותי מוסכים ושירותי דרך. מנכ"ל קבוצת אלבר הוא דוד לנקרי.
היסטוריה

חברת אלבר הוקמה בשנת 1994 על ידי דיסקונט השקעות. בשנת 2002 נרכשה החברה על ידי קבוצת אלעזרא בבעלות איש העסקים אלי אלעזרא תמורת 268.5 מיליון שקל. במהלך השנים התרחבה החברה והפכה לקבוצת אלבר, ותחתיה חברות בנות מתחום הרכב שבבעלותה המלאה.
בשנת 2012 רכשה הקבוצה את חברת ממסי שירותי דרך וגרירה. באותה שנה חתמה על הסכם יבואנית רשמית של אופנועי דיאלים הקוריאנית, והקימה רשת מוסכים מורשה יבואן בפריסה ארצית.
בשנת 2015 רכשה את חברת מוטופרטס, העוסקת בייבוא ושיווק חלקי חילוף לרכבים ומשאיות. בשנה זאת הוקמה אלבר קרדיט – חברת מימון לרכישת רכב. כמו כן אלבר הפכה בשנה זאת ליבואנית הרשמית של הארלי דיווידסון בישראל.
בשנת 2017 חתמה על הסכם זכייניות של חברת השכרה הבינלאומית יורופקאר בישראל.
בשנת 2019 חתמה על הסכם יבואנית רשמית של אופנועי טריומף.
היסטוריה > מבנה הקבוצה נכון לשנת 2020

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא לפי הדוח השנתי https://mayafiles.tase.co.il/rpdf/1357001-1358000/P1357829-00.pdf.
אלבר מכירת רכב – מכירת כלי רכב מיד ראשונה, 0 ק"מ וטרייד אין.
אלבר ליסינג – ליסינג ללקוחות פרטיים וליסינג תפעולי לציי רכב.
יורופקאר - השכרת רכב בישראל ומחוצה לה לתקופות ארוכות וקצרות כזכיינית הרשמית של יורופקאר בישראל.
אלבר קרדיט – פתרונות מימון לרכב חדש או יד ראשונה.
אלבר מוטו – היבואנית הרשמית של מותגי האופנועים הארלי דיווידסון, דיאלים וטריומף.
ממסי – שירותי דרך וגרירה.
רשת מרכזי שירות אקספרס – רשת מוסכים מורשה יבואן בפריסה ארצית.
מוטופרטס – חלקי חילוף לכלי רכב ומשאיות.
היקף הפעילות הכלכלית

בשנת 2016 עמד מחזור הקבוצה על כ-2.6 מיליארד שקלים. בשנת 2017 עמד מחזור הקבוצה על כ-2.8 מיליארד שקלים. בשנת 2018 עמד מחזור הקבוצה על כ-3 מיליארד שקלים, ונכון לשנת 2019 עמד מחזור המכירות השנתי של הקבוצה על כ-3.2 מיליארד שקלים.
בצי הרכב של אלבר כ-36 אלף כלי רכב. לקבוצה 1,600 עובדים ב-100 סניפים בפריסה ארצית.
איגרות החוב של הקבוצה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  קבוצת אלבר: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
1 2  אלבר - שווי שוק, באתר מאי"ה, ‏נלקח ב-29 ביולי 2020
↑  אופנועי דיאלים, באתר דיאלים, ‏נלקח ב-29 ביולי 2020
↑  הארלי דוידסון משיקה סניף קונספט ענק בת"א, באתר 4X4, ‏נלקח ב-29 ביולי 2020
↑  ליאור גוטמן, עכשיו זה רשמי: אלבר תייצג את מותג השכרת הרכב יורופקאר, באתר כלכליסט, 28 באוגוסט 2017
↑   שלי אפלברג, זינוק של 47%: אלבר הרוויחה 20 מיליון שקל ברבעון השלישי של השנה, באתר TheMarker‏, 21 בנובמבר 2019
↑  קובי ישעיהו, ‏אלבר: גם בצניחה של 70% בעסקאות ליסינג השנה נוכל לשרת את החוב, באתר גלובס, 26 במרץ 2020
ונישיה סטנלי

| --- | --- |

דיוקנה של ונישיה, ליידי דיגבי מאת סר אנתוני ואן דייק
 לידה:  דצמבר 1600 
 פטירה:  1 במאי 1633 (בגיל 32) 
 בן או בת זוג:  Kenelm Digby (1625, 1625–?)   Richard Sackville, 3rd Earl of Dorset 
 
סר קנלם דיגבי מאת סר אנתוני ואן דייק, בערך. 1640
ונישיה אנסטסיה, ליידי דיגבי (שם נעורים: סטנלי, באנגלית: Venetia Anastasia, Lady Digby (née Stanley) ; דצמבר 1600 - 1 במאי 1633) הייתה יפהפייה נודעת ומהוללת בתקופת בית סטיוארט (1603–1714) ואשתו של איש חצר ומדען בולט, סר קנלם דיגבי, המוכרת כיום בעיקר בעקבות יצירות האמנות והחיבורים שנוצרו אודותיה או בהשראתה.
היא הייתה גם נכדתו של תומאס פרסי, הרוזן השביעי מנורת'מברלנד, ונינתו של אדוארד סטנלי, הרוזן השלישי מדרבי.
יצירות בהן הונצחה > ציורים ופסלים

דמותה צוירה לפחות שלוש פעמים על ידי ואן דייק בשנות השלושים של המאה ה-16: בדיוקן משפחתי; בדיוקן בדמות פרודנציה - "הזהירות" (אחת משבע המידות הנוצריות); ובדיוקן ערש מותה, אותו הזמין ממנו דיגבי, שבהמשך גם איבד אותו דיוקן באחת מהפעמים בהן ברח מאנגליה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית. (הציור נמצא כעת בגלריית דאליץ' בלונדון).
בנוסף צוירה ונישיה במספר מיניאטורות.
לאחר מותה דיגבי הזמין גם יציקות גבס של ראשה, ידיה ורגליה של ונישיה. על קבר השיש המפואר שלה הוקם פסל של ראשה.
בשנת 1666, שנה בלבד לאחר מותו של דיגבי, נשרפה הכנסייה כליל בשריפה הגדולה של לונדון. מאוחר יותר תיאר החוקר ג'ון אוברי כי ראה את פסל הברונזה המוזהב שעמד על קברה של ונישיה, אך האש המסה את כל הזהב כליל, ומאוחר יותר, נמס הפסל לחלוטין.
יצירות בהן הונצחה > חיבורים

לאחר מותה, שלח דיגבי את ילדיו לגור עם סבתם, בעוד הוא עצמו עבר לקולג' גרשם. שם הוא בילה בתחילה את זמנו בכתיבת דפי הספד לאשתו, אותם איגד יחד עם שירי משוררים תחת פטרונותו לספר בשם "בשבחי ונישיה".
חיבורו של דיגבי "זכרונות פרטיים" העוסק בונישיה ובו בתקופת החיזור שלהם פורסם בגרסה מצונזרת בלונדון בשנת 1828  חיבור זה הוא אחד ממקורות המידע העיקריים על ונישיה, ונראה כי דיגבי תיקן אותו מדי פעם במהלך חייו. הוא השתמש בשמות הבדויים תאג'נס וסטליאנה עבור הדמויות הראשיות, ותיאר את רומן הנעורים שלהם, את המכשולים שונים לאורך התבגרותם, ואת איחודם הסופי בנישואים חשאיים, שלאחריהם נולד ילדם בחשאי בבית אביה של סטליאנה. הספר מסתיים כשטיאגנס נמצא במשלחת ימית (בדומה לדיגבי עצמו), ומצפה לשובו הביתה אל אשתו ובניו. עם זאת, אין ראיות המאמתות את הבסיס העובדתי של המסמך. לא ידוע, למשל, זהותו המדויקת של "מרדונטיוס", המחזר המתחרה לו הייתה מאורסת "סטליאנה" בתקופה שבה "תיאגנס" נחשב מת. אוברי ניסה לזהות אותו כריצ'רד סאקוויל, הרוזן השלישי מדורסט, אך הזיהוי אינו תואם שום בחינה היסטורית.
כאשר פורסם החיבור לראשונה, החלקים שצונזרו ממנו, שהיו בעיקר מיניים, הופצו תחילה באופן פרטי בחוברת נפרדת, ולבסוף נכללו כנספח להדפסה מאוחרת יותר, תוך שנה או שנתיים מהפרסום הראשון.
החוקר האיטלקי ויטוריו גבריאלי פרסם ברומא מהדורות באנגלית של החיבורים "בשבח ונישיה" ו"זכרונות פרטיים" במחצית השנייה של המאה ה-20.
החיבור "חיים קצרים" של ג'ון אוברי היה מקור המידע ביותר אודות ונישיה במשך מאות בשנים, על אף שהמידע שפורסם בו היה בגדר שמועה בלבד. גם בקטלוג של גלריית דאליץ' שפורסם יחד עם תערוכת הדיוקנאות של ואן דייק שכללה גם את דיוקנאות דיגבי וונישיה, נפלו שגיאות מסוימות (למשל התייחסות אליה כענייה על אף שלא הייתה כזאת), אך זהו המשאב הוויזואלי העדכני הטוב ביותר.
דיוקנאות

יצחק (או פיטר? ) אוליבר, אולי ליידי ונישיה סטנלי, לימים דיגבי, בסביבות 1615, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון
אחרי אנטוני ואן דייק, מיניאטורה דיוקן כפול, 1632, טירת שרבורן העתיקה, דורסט
אחרי אנטוני ואן דייק, מיניאטורה דיוקן כפול, עם Kenelm Digby, Sherborne Old Castle, Dorset
אחרי אנטוני ואן דייק, דיוקן משפחתי, עם ילדים, 1633
אנטוני ואן דייק, "ונישיה סטנלי על ערש דווי", 1633, גלריית תמונות דולוויץ', לונדון
אנטוני ואן דייק, דיוקן, שתי גרסאות, בפאלאצו ריאלה, מילאנו; ובאוסף המלכותי, ווינדזור
אנרי טוטין, מיניאטורה, 1637, מוזיאון וולטרס לאמנות, בולטימור
יצחק (או פיטר? ) אוליבר, מיניאטורה, nd,
הערות שוליים

↑  Grandson of the Earl of Derby via his father Sir Thomas Stanley, Sir Edward was made a baronet and invested as a Knight of the Bath. His family tomb in Tong church inscribed with reference to daughter "Venesie" surviving him.
↑   Michael Foster, "Digby, Sir Kenelm", Oxford Dictionary of National Biography
↑  Oliver Lawson Dick, ed. Aubrey's Brief Lives. Edited from the Original Manuscripts, 1949, s.v. "Sir Kenelm Digby", p. 98
↑  Will of Dorset: Foster, "Kenelm Digby", ODNB. Supposed children: see, for example, the claim by R.T. Petersson, Sir Kenelm Digby, The Ornament of England (Harvard University Press, 1956), not merely that they had had a child, and Dorset had left a bequest to her, but that Digby later filed a lawsuit when it was withheld.
↑  Review of Hope's Selected Poetry and Prose, Halstead Press, Sydney, 2000.
↑  There is a more detailed account on Edward Sackville's page.
↑   Foster, "Kenelm Digby", ODNB
↑  Mendelson, "Venetia Digby", ODNB
↑   Mendelson, "Venetia Digby", ODNB
↑   (Digby, Letter-Book, 134
↑   Letter-Book, 448
↑  Foster, "Kenelm Digby", ODNB
↑  National Archive, PRO, PROB 11/325, f.130
↑  Now at Sherborne Castle, see Catharine MacLeod, Elizabethan Treasures: Miniatures by Hilliard and Oliver (National Portrait Gallery, 2019)
↑  Kenelm Digby, Loose Fantasies, ed. V. Gabrieli, 1968
לקריאה נוספת

Moshenska, Joe (2016). A Stain in the Blood: The Remarkable Voyage of Sir Kenelm Digby. London: Heinemann. ISBN 9780434022892.
Elegies on Venetia Digby’s death, British Library, Add. MS 30259
ונישיה סטנלי על ערש דווי מאת סר אנתוני ואן דייק, 1633.



</br> גלריית תמונות דולוויץ ', לונדון.
אנרי טוטין, מיניאטורה אמייל לאחר המוות, 1637
הלוויית לוי אשכול

חיילים נושאים את ארונו של אשכול בעת הלוויה, משה מרלין לוין, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
קהל בלוויה, משה מרלין לוין, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
מסדר צבאי בעת הלוויה, משה מרלין לוין, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
הלוויית לוי אשכול, ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל, נערכה ביום שישי, 28 בפברואר 1969, בחלקת גדולי האומה בהר הרצל שבירושלים, בנוכחות קהל רב. הייתה זו הפעם הראשונה בה הובא ראש ממשלה או נשיא לקבורה בחלקת גדולי האומה. ההלוויה התקיימה יומיים לאחר פטירתו של אשכול, אשר נפטר מהתקף לב בעודו מכהן בתפקיד.
פטירתו של אשכול

לוי אשכול סבל ממחלת לב. ב-3 בפברואר 1969 לקה בהתקף לב, ממנו החלים והחל לחזור בהדרגה לעבודתו כשהוא מקיים חלק מפגישות העבודה במעון ראש הממשלה. בבוקר 26 בפברואר לקה שוב בליבו ובשעה 07:20 בבוקר, נפטר. לצידו היו רעייתו מרים אשכול ורופאיו פרופסור משה רחמילביץ', ד"ר שטיינר וד"ר בראון.
אשכול הביע בפני מכריו את רצונו להיקבר בקיבוצו, דגניה ב'. עם פטירתו התכנסה הממשלה לישיבה בה הכריעו השרים בעד ההצעה להביאו לקבורה בירושלים משום ש"יהיה בכך משום סמליות אם לוי אשכול ז"ל, אשר בימי כהונתו שוחררה ואוחדה ירושלים, יובא לקבורות בבירה". בעקבות החלטתם זו יצאה משלחת שרים אל בית ראש הממשלה להתייעצות עם המשפחה ולקבלת הסכמתה.
עם תום ישיבת הממשלה, שרי הממשלה ובראשם נשיא המדינה זלמן שזר והרבנים הראשיים, יצאו אל בית ראש הממשלה לניחום המשפחה. בשעות הצהריים הוצב הארון בכניסה לבית ראש הממשלה ולצדו משמר כבוד של משטרת ישראל.
בשעה 12 התכנסה הממשלה בשנית לישיבת אבל, בה מונה יגאל אלון לממלא מקום ראש הממשלה כשהוא יושב לצד כיסא ראש הממשלה המיותם. הממשלה הכריזה על אבל לאומי שיחול מ-27 בפברואר בשעה שש בבוקר ועד תום מסע ההלווייה שיתקיים ב-28 בפברואר ובמהלכו יסגרו בתי השעשועים ברחבי המדינה. שר הפנים משה חיים שפירא הורה על הורדת דגלי המדינה לחצי התורן.
טקס האשכבה ומסע הלוויה

ב-27 בפברואר בשעה שש בבוקר הועבר ארונו של אשכול מבית ראש הממשלה אל רחבת הכנסת. הארון הוצב על כן גבוה שבחזיתו סמל מדינת ישראל ומשני צדיו נרות דולקים ומשמר כבוד של אנשי משמר הכנסת. לאחר הגעתן של בנות המשפחה (בהיעדרה של בתו נועה אשכול שעשתה דרכה מארצות הברית), עברו מרבית חברי הכנסת על הארון ולאחר מכן, מהשעה שמונה בבוקר ועד חצות, ביקרו במקום אלפים רבים מרחבי הארץ. במהלך היום בלטו בציבור המבקרים תושבים ערבים ממזרח ירושלים וכן נוכחותה של אלמנת ראש הממשלה מרים אשכול, שחזרה וניצבה לפני הארון מספר פעמים לאורך היום.
ב-28 בפברואר התקיים ברחבת הכנסת טקס האשכבה לקראת מסע הלוויה. מהלך הטקס כלל מספר שלבים:
הרב הצבאי הראשי שלמה גורן נשא דברי תפילה ופתח בתפילת "שר וגדול נפל היום הזה בישראל".
הרב הראשי איסר אונטרמן נשא תפילת אשכבה וקרא מתוך פרק מ"ט של תהלים
אחיו של אשכול, בן ציון שקולניק, אמר קדיש
נשיא המדינה זלמן שזר נשא דברי הערכה לדמותו בנאום שנמשך כ-14 דקות
החזן הצבאי הראשי נשא תפילה
בסיום החלק הטקסי נישא הארון על ידי קצינים מצה"ל, משטרת ישראל ומשמר הגבול, ולצידם משמר כבוד של שמונה אלופי צה"ל. הארון הועלה לרכב קומנדקר צבאי ויצא בדרכו לאורך הרחובות רוטשילד, קפלן, רופין והרצל. המסע נעצר בסמוך ליד הרב הרצוג, שם נישאה תפילה קצרה ונאמר שוב קדיש על ידי האח בן ציון שקולניק. בראש המסע צעד משמר כבוד של 60 צוערי קצונה. במסע ההלוויה השתתפו כ-160 כלי רכב, מהם 30 אוטובוסים.
משעות הבוקר ולאורך הטקס ומסע הלווייה, ננקטו ברחבי ירושלים אמצעי ביטחון חסרי תקדים ולמעלה מאלפיים אנשי כוחות הביטחון הופקדו על שמירת הסדר. מסע הלווייה נמתח לאורך שלושה קילומטרים ולאורכם הוצבו חיילי צה"ל לאורך הרחובות במרווחים של חמישה מטרים. בנוסף, שוטרים חמושים של משמר הגבול הוצבו על גגות בתים לאורך המסלול והליקופטרים צבאיים חגו מעל שטח העיר.
טקס הקבורה

עם הגעת המסע למתחם הר הרצל נישא הארון אל חלקת הקבר בידי שישה אלופי צה"ל (מרדכי הוד, אריאל שרון, ישראל טל, אהרן יריב, אברהם בוצר ושמואל איל) ושני ניצבי משטרת ישראל (יהודה פראג ואלי דקל). ששת האלופים ניצבו משני צדי הקבר והטקס הרשמי החל:
יושב ראש הכנסת קדיש לוז נשא דברי פרידה ואמר כי "עם פטירתו של לוי אשכול חש אני כאילו מסתיימת תקופה גדולה בקורות שיבת ציון".
תפילת צידוק הדין נאמרה מפי הרב הצבאי הראשי שלמה גורן
הרב יצחק נסים ביצע את טקס הקריעה
החזן הצבאי הראשי נשא את תפילת אל מלא רחמים
דוד בן-גוריון נמצא בשנים האחרונות ביריבות קשה עם אשכול וסירב להשתתף בלוייתו.
בטקס הלוויה נכחו נציגים בדרגים פוליטיים ממספר מדינות:
אוסטרליה אוסטרליה: יושב ראש בית הנבחרים ויליאם אסטון
ארצות הברית ארצות הברית: מזכיר הבריאות, החינוך והסעד רוברט פינץ', תת-מזכיר המדינה ג'וזף סיסקו, קולונל מארק גראוול ובכירים נוספים, לרבות ידידו האישי של הנשיא ניקסון מקס פישר. המשלחת האמריקנית הייתה הגדולה ביותר מקרב המשלחות הממלכתיות. נוסף למשלחת הלאומית נכח גם הארווי רוטנברג כנציג מטעם מדינת ניו יורק.
בריטניה בריטניה: תת-שר החוץ ויושבת ראש מזכירות מפלגת הלייבור איירין ווייט וחבר בית הנבחרים בארנט ג'נר
גרמניה המערבית גרמניה המערבית: נשיא הבונדסראט פרופ' הרברט ווייכמן
סווזילנד סווזילנד: חבר הממשלה דלמיני (תוך כדי ביקורו בישראל)
קנדה קנדה: חברי הפרלמנט פיליפ גיבנס ופול מרטין האב
בגמר הטקס נורו שלושה מטחי כבוד וחיילות צה"ל הניחו על הקבר 47 זרי פרחים שנשלחו מטעם רשויות, מוסדות ואישים. בחלקת הקבר הוצב חייל למשמר כבוד ובמהלך השבת נהרו אלפים אל חלקת גדולי האומה לחלוק כבוד לראש הממשלה.
תגובות

יום ההלוויה מראשית הטקסים ברחבת הכנסת ועד תום הקבורה הועברו בשידור ישיר בקול ישראל ובטלוויזיה הישראלית. עם פטירתו של אשכול הוזעקה לירושלים ניידת השידורים המיוחדת לשידורי שדה, אשר החלה להיערך בתל אביב לשידורים המיוחדים שתוכננו לחג הפורים. תוכנית השידורים כולה, למעט מהדורות החדשות, בוטלה עד תום ימי השבעה. חיי המסחר בתל אביב רבתי היו משותקים ביום ההלוויה ובשוק הכרמל סגרו רוכלים את דוכניהם עד גמר הלוויה. מאות הצטופפו ליד חנויות אלקטרוניקה לצפייה בטקס.
עם פטירתו של אשכול החלו להתקבל מברקי ניחומים מנכבדים באזור רצועת עזה. ראש עיריית אל עריש אף עמד בראש משלחת שהגיעה אל משרדי הממשל הצבאי ברצועה. משלחות דומות בראשות שייח'ים ומנהיגי השבטים הבדואים הגיעו אל משרדי הממשלה הצבאי בחצי האי סיני. עקב האבל בוטלו טקסי חג הקורבן שנועדו להיערך בכפרים הערבים שבגליל המערבי ובעיר עכו.
בבתי הספר התקיימו טקסי התייחדות ועקב ביטול שידורי הטלוויזיה הלימודית, בתי ספר הקשורים עמה בתוכנית הלימודים צפו בשידורי הטקסים.
ביחידות צה"ל השונות הודלק נר זיכרון והוקראה פקודת יום של הרמטכ"ל חיים בר-לב שעיקרה קרבתו של אשכול לצה"ל ולחייליו ושותפותו בבניין עוצמתו וכוח הרתעתו של הצבא: "ההתעצמות הרבה והפיתוח הניכר בחילות האוויר והשריון חלו בעת כהונתו כשר הביטחון. בתקופה זו הוכן צה"ל למלחמה באיכות וברמה שבאו לביטוי עליון במלחמת ששת הימים".
לרגל הלווית אשכול הורד הדגל במרכז האו"ם לחצי התורן. ממשלת ארגנטינה הכריזה על יום ההלוויה כיום אבל ודגל המדינה הורד לחצי התורן בכל מוסדות הציבור והצבא.
הערות שוליים

↑  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 601; עמ' 743, הערה 1007: על פי שלושת רופאיו, נפטר בשעה 7:20 ולא 8:30 כפי שנכתב בעיתונות ובמקומות אחרים המופיעים בספר "לוי אשכול ראש הממשלה השלישי מבחר תעודות מפרקי חייו" (תשס"ב).
1 2 3  לוויית אשכול מחר ב-8.30 בבוקר, מעריב, 27 בפברואר 1969.
1 2 3  לוי אשכול יובא הבוקר למנוחות, על המשמר, 28 בפברואר 1969, המשך.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  לוי אשכול הובא למנוחות בירושלים, דבר, 2 במרץ 1969, המשך.
1 2  לוי אשכול - למנוחות, על המשמר, 2 במרץ 1969.
1 2  רבבות רבות באו למסע ההלווייה, מעריב, 28 בפברואר 1969.
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך ג, פרק יח, עמ' 1600.
↑  לוויית אשכול מחר בשידור ישיר בטלוויזיה, מעריב, 27 בפברואר 1969.
| לוי אשכול |
| --- | --- | --- |
| אירועים מרכזיים בעת כהונתו כראש ממשלה | הממשלה ה-11: ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל (1964) • קבורת זאב ז'בוטינסקי בישראל (1964) • חנוכת מוביל המים הארצי (1964) • ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל (1964) • הסכם הסחר בין ישראל והשוק האירופאי המשותף (1964) הממשלה ה-12: מזכר ההבנה בין ישראל וארצות הברית (1965) • פרשת בן ברכה (1965) • הבחירות לכנסת השישית  הממשלה ה-13: מיתון 1966 בישראל • ביקור קונרד אדנאואר בישראל (1966) • ביקור לוי אשכול באפריקה (1966) • תקופת ההמתנה ומלחמת ששת הימים (1967) • הקמת מפלגת העבודה הישראלית (1968) • הוועידה הכלכלית היהודית העולמית (1968) |  |
| כללי | ביקורי לוי אשכול בארצות הברית • אזרחים תומכי אשכול • הנאום המגומגם • כל בדיחות אשכול • הלוויית לוי אשכול |  |
| הנצחת לוי אשכול | יד לוי אשכול ובית לוי אשכול • פרס היצירה לסופרים עבריים • חבל אשכול • מועצה אזורית אשכול • גן לאומי אשכול • מאגר אשכול • מגדל אשכול • שדרות לוי אשכול |  |
| משפחתו | בנות זוג: רבקה מהרשק (1927–1922) • אלישבע קפלן (1959–1930) • מרים אשכול (1969–1964)  נועה אשכול (בתו) • תמה שוחט (בתו) • עפרה נבו (בתו) • אליעזר רפאלי (חתנו) • אברהם שוחט (חתנו) • ברוך נבו (חתנו) • שיזף רפאלי (נכדו) • אשכול נבו (נכדו) |  |
אלין דה מונק

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1988 (בת 36) בוורן, בלגיה 
 שם במה:  אלקטרה
 מוקד פעילות:  בלגיה בלגיה
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 חברת תקליטים:  קפיטול
 www.elinedemunck.be
 פרופיל ב-IMDb
 
אלין דה מונק (בצרפתית: Eline De Munck; נולד ב-22 בינואר 1988), ידועה גם בשם הבמה אלקטרה, היא זמרת ושחקנית בלגית. דה מונק הוציאה את אלבום הבכורה שלה, More Is More, בשנת 2010. הוא הגיע למקום השני במצעד האלבומים של פלנדריה. בתקופה הזו היא מנחה את תוכנית הרדיו Que Pasa.‏
בהמשך היה היית המנחה בערוץ טלוויזיה JMC לצד שון דונדט.
אלין דה מונק התחילה את קריית שחקנית בשנת 2007 כאשר שיחקה באופרת סבון בלגית Thuis. בשנים 2012–2017 היא הצטלמה בסדרת טלוויזיה Crime Clowns. בשנת 2020 היא התחילה לשחק בסדרה Instafamous. בסך הכול היא שיחקה במעל ל-15 סדרות טלוויזיה.
בשנת 2013 היא דיבבה בסדרת הנפשה "הדבורה מאיה". בשנת 2019 היא דיבבה לפלמית ב"צעצוע של סיפור 4".
דיסקוגרפיה > אלבומים

| אלבום | FLA |
| --- | --- |
More Is More: 2
דיסקוגרפיה > סינגלים

| שיר | FLA |
| --- | --- |
"Footprints in the Sand": 7
"Real Love": 7
"I Hate It But I Love It": 3
"Do You Really Wanna Be with Me": 3
"Dance Dance": 24
הערות שוליים

↑  "Eline De Munck". Q-music. אורכב מ-המקור ב-6 באוקטובר 2014. נבדק ב-4 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sean Dhondt en Eline De Munck ontwerpen festivalmode voor JBC, Het Nieuwsblad (בהולנדית (פלמית))
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: fe406666-65ed-42d4-aa6d-30d43373b91e
אאורה נורמי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1988 (בת 36 בערך) 
 מדינה:  פינלנד 
 
אָאוּרָה נוּרְמִי (בפינית: Aura Nurmi;‏ נולדה בשנת 1988) היא משוררת פינית.
ביוגרפיה

אאורה נורמי נולדה בשנת 1988 בהלסינקי. היא עוסקת במופעי שירה, בארגונם, בביצועם ובהוצאתם לפועל בשיתוף פעולה עם עמיתיה. ספר ביכוריה, "חיות בר", ראה אור בשנת 2016 וזיכה אותה בפרס קָלֵוִי יֶנְטִי. נוּרְמִי לומדת ספרות כללית באוניברסיטת הלסינקי ומקדישה חלק ניכר מזמנה למיזמים המעודדים לקריאה בקרב הדור הצעיר.
תרגומים עבריים של אחדים משיריה ראו אור בספר "חסד ויערות", אסופה לשירה פינית צעירה, שראתה אור בשנת 2020, בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל.
לקריאה נוספת

רמי סערי (משורר, עורך ומתרגם), חסד ויערות – אסופת משוררים פינים צעירים, הוצאת כרמל, 2020, עמודים 97–105.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2021009774  VIAF: 5175161453865064330009   WorldCat (עם VIAF): 5175161453865064330009 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הורסט שומאן

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1906 האלה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  5 במאי 1983 (בגיל 77) פרנקפורט, גרמניה המערבית 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, גרמניה הנאצית, גרמניה המערבית 
 השכלה:  אוניברסיטת אינסברוק  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית, German Völkisch Freedom Party 
 
הורסט שומאן (בגרמנית: Horst Schumann‏; 1 במאי 1906 – 5 במאי 1983) היה רופא גרמני ופושע מלחמה ששירת כקצין אס-אס בדרגת שטורמבאנפיהרר, השתתף בניסויי העיקור והסירוס במחנה ההשמדה אושוויץ, וערך ניסויים בעיקור המוני של יהודים באמצעות קרני רנטגן.
ביוגרפיה

הורסט שומאן נולד ב-1 במאי 1906 בעיר האלה, לפאול שומאן שהיה רופא. הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1930 ולשורות האס אה בשנת 1932. בשנת 1933 סיים לימודי רפואה, והחל לעבוד כאסיסטנט במחלקה הכירורגית בקליניקה של אוניברסיטת האלה. משנת 1934 הועסק במשרד לבריאות הציבור בעיר האלה כרופא הראשי של העיר. בשנת 1939 גויס לחיל האוויר הגרמני כרופא.
בעקבות פגישה עם ד"ר ויקטור בראק הצטרף לתוכנית T4 - אותנסיה בראשית אוקטובר 1939, ובינואר 1940 נתמנה לראש מרכז האותנסיה של העיר גראפנאק בווירטמברג, שבה פעל תא הגזים הראשון, להמתת חולי נפש בגז פחמן חד-חמצני. בבוא קיץ 1940 הוא עבר למרכז האותנסיה של העיר זוננשטיין. שומאן השתייך גם לוועדה של רופאים ששלחה אסירים חולים וחלשים ממחנות הריכוז אושוויץ, בוכנוואלד, דכאו, פלוסנבירג, גרוס-רוזן, מאוטהאוזן, נוינגמה ונידרהאגן למרכז ההמתה של תוכנית אותנסיה.
ביוגרפיה > באושוויץ

ב-28 ביולי 1941 הגיע שומאן למחנה אושוויץ. הוא עבד בבלוק 30 בבית החולים לנשים, שם הקים מעבדת רנטגן בשנת 1942. במעבדה, גברים ונשים עוקרו בכפייה באמצעות קרני רנטגן. רוב הנבדקים מתו לאחר סבל רב, או הומתו מיידית בגז מפני שכוויות הקרינה שנגרמו להם הפכו אותם לבלתי כשירים לעבודה. שומאן בחר בעצמו את האנשים שעליהם נערכו הניסויים.
שומאן ערך גם ניסויים בטיפוס הבהרות על ידי הזרקת דם נגוע של חולי טיפוס לאנשים בריאים, ולאחר מכן ניסה לרפא את החולים המודבקים. שומאן גם ניהל ניתוחים ניסויים שבוצעו על ידי רופאים אחרים וניהל יומן מפורט של הניתוחים שבוצעו באושוויץ.
שומאן עזב את אושוויץ בספטמבר 1944 ועבר לקליניקת זוננשטיין בסקסוניה שהפכה לבית חולים צבאי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בעת שירותו כרופא צבאי בחזית המערבית נתפס על ידי חיילי ארצות הברית בינואר 1945. הוא שוחרר מהשבי באוקטובר 1945. באפריל 1946 החל לעבוד כרופא של ספורטאים בעיר גלאדבק. בקשת תעודת יושר לצורך קבלת רישיון לרובה ציד הובילה לזיהויו בשנת 1951. כשהבין שעומדים לעוצרו הוא ברח על אוניית פחם ליפן. לפי הצהרתו, הוא שירת כרופא צבאי בצי הימי במשך שלוש שנים ומפני שלא היה לו דרכון גרמני, הוא ביקש דרכון כזה כשהיה ביפן בשנת 1954 וקיבל דרכון הנושא את שמו. מיפן עבר למצרים ומשם לסודאן בה עבד מטעם ארגון הבריאות העולמי במאבק במחלת השינה. הוא השתקע בח'רטום שם עבד כמנהל בית חולים. בעקבות כתבה על "הרופא האלמוני" שהתנדב לעבוד בסודן, שכללה את תמונתו, הוא זוהה על ידי ניצול מאושוויץ, ושלטונות סודאן אפשרו לו לברוח לגאנה, שם הוא קיבל הגנה מראש המדינה, קוואמה נקרומה, ועל כן לא הועמד לדין במשפט אושוויץ השני. בשנת 1962 הוא ניהל בית חולים ממשלתי בקטה-קראצ'י (אנ'). גרמניה המשיכה ללחוץ על גאנה להסגיר לידיה את שומאן, ואף נמנעה מלהסגיר פושעים לגאנה עד ששומאן לא יוסגר לידיה. גם ישראל פעלה באופן חשאי מול גאנה בבקשה ששומאן יוסגר לגרמניה.
בשנת 1966, לאחר שהודח נקרומה, הסכימה גאנה להסגיר את שומאן לגרמניה המערבית. לאחר שהוכרז בר הסגרה וערעורו בטענה שהעבירות שביצע היו בעלות אופי מדיני שאינן ברות הסגרה נדחה, הוסגר מגאנה למערב גרמניה בנובמבר 1966. במרץ 1967 העיד במשפט של נאשמים אחרים ואמר שהוא נהג לפתוח בעצמו את ברזי הגז. לאחר הכנות מרובות, משפטו נפתח בפרנקפורט ב-23 בספטמבר 1970. במשפט טען שומאן שהוא דאג לחולים שהומתו למוות הומאני. לגבי הסלקציות באושוויץ טען שהוא חשב שהוא מסמן חולים שצריכים טיפול והופתע כשאלו נשלחו להשמדה.
המשפט הופסק באמצעו בגלל בריאותו הלקויה של שומאן. הוא שוחרר מהכלא ב-29 ביולי 1972 בשל לבו החלש ובריאותו המדרדרת, שבעיתונות נטען שזויפו על ידי שומאן שכרופא יודע להעלות את לחץ הדם לקראת בדיקות רפואיות. הוא מת ב-5 במאי 1983, 11 שנים לאחר שחרורו. רוברט ג'יי ליפטון (פסיכיאטר אמריקאי שחקר את השפעות המלחמה) אמר עליו: "...לשומאן יש חשיבות גדולה בשבילנו בגלל מה שהוא עשה – מעורבות אינטנסיבית הן בהריגה ובניסויים אכזריים באושוויץ – ובגלל מה שהוא היה – איש פשוט בשורות הנאצים, ורופא".
לקריאה נוספת

מיכאל בר-זוהר, הנוקמים, לוין אפשטיין, תל אביב, 1969, עמ' 211–213