לווית
גאוגרפיה והיסטוריה

על פי הארכאולוג האנגלי ג'יימס מלארט, ההודו-אירופאים הקדומים ביותר שהגיעו לצפון-מערב אנטוליה היו רוכבי סוסים שהגיעו לאזור מהצפון ויסדו בשנת 3000 לפנה"ס את האתר שנקרא כיום (בטורקית) דמירג'יהיוק (Demircihöyük) שבמחוז אסקישיר (Eskişehir Province) של היום, באזור שנקרא בעבר פריגיה. הם היו אבותיהם של הלווים שישבו את טרויה שכבה II, והתפשטו בהמשך לאזורים אחרים באנטוליה.
לחיזוק התאוריה שלו הוא ציין את הפצתם של כלי קרמיקה ממשפחה חדשה העשויה על גבי אבניים, שנקראת כלים מחופים אדום (Red Slip Wares). על פי מלארט, הגירתם של הפרוטו-לווים התרחשה במספר גלי הגירה, על פני מאות שנים. המגמה במחקר היא לראות הגירות אלה בעיקר כהגירות שלוות ולא הגירות של כיבושים.
הלווית הייתה אחת השפות שהייתה בשימוש באלף השני והאלף הראשון לפנה"ס על ידי קבוצות במרכז ומערב אנטוליה וצפון סוריה. בנוסחים של קוד החוקים החתי בשפה החתית הקדומה, חלק מהאזורים שבו ישבו דוברי השפה הלווית נקראו לוּוִיה:
כי יהרוג מישהו סוחר, ישלם מאה מנה כסף ויביט לו לביתו. אם זה בארץ לויה או בארץ פַּלַה, ישלם מאה מנה כסף ואף יפצה על רכושו. אם זה בארץ חתי, יביא בעצמו את הסוחר (המת) הלז.
השערת החוקרים היא שהלווית הייתה מדוברת ברמות שונות של השפה, בשטח גדול של מערב אנטוליה, כולל טרויה, ארץ הנהר שָׂחַה (היום Gediz River) ועמק קייקוס (היום Bakırçay), וכן בממלכת מירה שמרכזה שכן בעמק נהר מיאנדר. בעותק מאוחר ופגוע של קוד החוקים החתי, השם לוויה התחלף בשם ארזווה, ממלכה במערב אנטוליה שהתקיימה באלף ה-2 לפנה"ס. שיא כוחה היה במאות ה-15 וה-14 לפנה"ס. ממלכה זאת שכנה בערך בשטח שבו נמצאו ארץ הנהר שחה וממלכת מירה. בתקופה שלאחר התקופה החתית, אזור ארזווה ידוע בשם לידיה והשפה שדיברו בה הייתה השפה הלידית (Lydian language). החקיקה החתית עשתה הבחנה אתנית בענישה בין לווים לחתים. למשל בחקיקה שעוסקת בחטיפה, מידת העונש הייתה תלויה בזהות החוטף, חתי או לווי, זהות הנחטף וכיוון החטיפה, האם מארץ חתי לכיוון לוויה, או להפך.
בתחילת המאה ה-13 לפנה"ס, יצא המלך החתי מורשיליש השני למלחמה כנגד ארזוה. הוא ניצח בקרב, שבעקבותיו הוגלו רבבות שבויים לארץ חתי. המקורות מציינים הגליה של 66,000 איש (מספר הנראה לחוקרים מוגזם). הגולים התגייסו לצבא החתי ויושבו גם באזורים דלי אוכלוסין. הגליות אלה שינו את המאזן הדמוגרפי בממלכה החתית, וזה אולי הסבר לגידול בהשפעת השפה הלווית בתעודות החיתיות המאוחרות. דוברי השפה הלווית הפכו לרוב בבירה החתית חתושש.
בתקופת מלוכתם של חתושיליש השלישי ואשתו פודוחפה שמלכו במחצית המאה ה-13 לפנה"ס, הפך השימוש בכתובות מונומנטליות החקוקות באבן בשפה הלווית בכתב הירוגליפי לנרחב ביותר. כתובות אלה החליפו את האנלים של ימי מורשיליש השלישי. הכתובות התגלו בעיר חתושש וברחבי הממלכה.
ההשפעה של השפה הלווית בחצר המלוכה החתי גדלה, ועד לנפילת האימפריה החתית ברבע הראשון של המאה ה-12 לפנה"ס, משפחת המלוכה החתית הפכה דו-לשונית, בדברה לווית וחתית. זמן רב לאחר שהשפה החתית נכחדה בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, השפה הלווית המשיכה להיות מדוברת בממלכות הנאו-חיתיות. לאחר הנפילה, הפכה כרכמיש שבסוריה למרכז של התרבות החתית. השליט של כרכמיש היה מבית המלוכה החתי. התרבות החתית המשיכה להתקיים בממלכות הנאו-חתיות ואיתן המשיך השימוש בשפה הלווית. החשובות בממלכות באנטוליה היו תובל, מליד, גורגום, כומוח, ממלכת שמאל וקְוֵה. בסוריה התקיימו הממלכות הנאו-חתיות הבאות: פתינה, חלב, חמת, בית עדיני (אנ'). בתוך אזורים אלה התקיימו גם ממלכות ארמיות כמו ארפד וארם דמשק. האוכלוסייה הייתה מעורבת לווית וארמית. החוקרים התבססו על קביעת התרבות של הממלכה, בעיקר על שפת מאות הכתובות בשפה הלווית שהתגלו בהן. ממלכת אשור החלה לפלוש בתחילת המאה ה-11 לפנה"ס לכיוון מערב. ההשתלטות נמשכה כ-150 שנה והם שמו קץ לממלכות הנאו חיתיות. מאמצע המאה ה-9 לפנה"ס, פסק השימוש בכתיבה הירוגליפית בשפה הלווית.