stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון הלובר
אוספים היסטוריים ורכישות

מקורותיהם של אוספי הלובר השונים מגוונים. המוזיאון מבוסס בראש ובראשונה על האוסף המלכותי, בעיקר באוספי הציור (שהכילו בערך 2,500 יצירות בעת מותו של לואי השישה עשר). האוסף העיקרי נבנה על ידי פרנסואה הראשון (שאסף בעיקר ציורים איטלקיים) ועל ידי לואי הארבעה עשר שהזמין יצירות רבות וקנה אחרות, ביניהן 200 ציורים מהבנקאי אברהרד יאבאך (Everhard Jabach). לאוספים נוספו גם ציורים, מספר גדול של פסלים שנתפסו בזמן המהפכה.
לאוספי המוזיאון התווספו, כמו כן, מגוון יצירות ופריטים שנתפסו באירופה במהלך מלחמות נפוליאון, ומספר רב של אובייקטים שנלקחו מחפירות ארכאולוגיות שנעשו במצרים ובמזרח התיכון, חלקם, כמו רשימת המלכים מכרנך, נלקחו מהאתר ללא כל אישור תוך גרימת נזק לממצאים. במהלך השנים נוספו ירושות, תרומות ורכישות רבות לאוספי המוזיאון, מהם ראוי לציון במיוחד אוספו של הברון אדמונד דה רוטשילד (1845-1934) שהוענק ללובר בשנת 1935, וממלא חדר תצוגה. אוסף רוטשילד מכיל מעל 40,000 תחריטים, כ-3,000 ציורים וכ-500 ספרים מאוירים.
מבין הציורים המפורסמים, הציור המוכר ביותר, מונה ליזה (מאת לאונרדו דה וינצ'י) כמו-גם הגננת היפה (מאת רפאל) היו חלק מאוספו של פרנסואה הראשון (שרכש את המונה ליזה בשנת 1519). הציור החתונה בקנה (מאת פאולו ורונזה) הגיע למוזיאון הודות לביזתו ממנזר בוונציה בשנת 1798. הקבצן הצעיר (מאת מוריו) נרכש על ידי לואי החמישה עשר בשנת 1782.
שני הפסלים המפורסמים ביותר של המוזיאון, ונוס ממילו, שהתגלה בשנת 1820 ונרכש באותה שנה על ידי שגריר צרפת בטורקיה, וניקה מסמותרקיה, שהתגלה שבור בשנת 1863, באי סמותרקי על ידי הקונסול הצרפתי באדירנה, שארל שמפואזו.
מלבד אמנות, בלובר תצוגות רבות מסוגים אחרים, הכוללים ארכאולוגיה, היסטוריה, פיסול ואדריכלות. ישנו אוסף רהיטים גדול, בו הפריט המרהיב ביותר היה בעבר לשכת המלך (Bureau du Roi) במאה ה-18, וכיום הוחזר לארמון ורסאי.
ממצאים ארכאולוגיים מפורסמים באוסף

[דרוש מקור][מפני ש...]
ונוס ממילו
מצבת העיטים
רשימת המלכים מכרנך
מצבת חוקי חמורבי
מצבת מישע
הרמאפרודיטוס הישן
יצירות אמנות מפורסמות באוסף > המאות ה-13 עד ה-15

המדונה והילד מכותרים מלאכים מאת צ'ימבואה (1270 בערך)
פרנציסקוס הקדוש מאסיזי מקבל את אותות הסטיגמטה מאת ג'וטו (1290–1300 בערך)
פורטרט של ז'אן השני (הטוב), צייר אלמוני (1350 בערך). הציור נרכש על ידי לואי החמישה עשר, כחלק מהאוסף המלכותי.
הבתולה עם הקנצלר רולן, מאת יאן ואן אייק (1435 בערך). התמונה נתפסה בעת המהפכה הצרפתית (1796).
פורטרט של שארל השביעי, מאת ז'אן פוקה (1445–1448). נרכשה בשנת 1838.
הקונדוטיירה, מאת אנטונלו דה מסינה (1475). נרכשה בשנת 1865.
סן סבסטיאן, מאת אנדראה מנטניה (1480).
סירת השוטים, מאת הירונימוס בוש (1490–1500).
פורטרט עצמי עם פרחים, מאת אלברכט דירר (1493). נרכשה בשנת 1922.
לה בל פרונייר, מאת לאונרדו דה וינצ'י (1499–1495).
יצירות אמנות מפורסמות באוסף > המאה ה-16

מונה ליזה, מאת לאונרדו דה וינצ'י (1503–1506), נרכשה על ידי פרנסואה הראשון בשנת 1519.
המדונה בין הסלעים, מאת לאונרדו דה וינצ'י (1483).
אנה הקדושה, הבתולה וישו הילד, מאת לאונרדו דה וינצ'י (1503–1519).
המדונה והילד עם יוחנן המטביל, קרויה גם La belle jardinière, מאת רפאל (1508). הייתה שייכת לאוסף המלכותי, נרכשה על ידי פרנסואה הראשון.
העבד המורד, פסל לא גמור מאת מיכלאנג'לו (1513).
העבד הגוסס, פסל לא גמור מאת מיכלאנג'לו (1513).
פורטרט של בלתזאר קסטיליון (Portrait of Balthazar Castiglione), מאת רפאל (1515 בערך), נרכשה על ידי לואי הארבעה עשר מקניינו של הקרדינל מזראן.
החתונה בקנה, מאת פאולו ורונזה (1562–1563). הציור היה תלוי בגובה 2.5 מטר מעל הרצפה במנזר סן ג'ורג'יו מג'ורה במשך 235 שנים, עד שנבזז על ידי נפוליאון בשנת 1797.
יצירות אמנות מפורסמות באוסף > המאה ה-17

הנגר יוסף הקדוש, מאת ז'ורז' דה לה טור (1642) נתרם בשנת 1948.
הצליינים באמאוס, מאת רמברנדט (1648), נתפס בעת המהפכה הצרפתית בשנת 1793.
הקבצן הצעיר, מאת מוריו (1650 בערך), נרכש על ידי לואי החמישה-עשר בשנת 1782
בת שבע במקלחת, מאת רמברנדט (1654, הורש למוזיאון בשנת 1869).
אקס ווטו (Ex Voto), מאת פיליפ דה שאמפן (1662), נתפס בעת המהפכה הצרפתית בשנת 1793.
רוקמת התחרה, מאת יאן ורמיר (1669–1670), נקנתה בשנת 1870.
Et in Arcadia ego, מאת ניקולא פוסן (1637–1638).
יצירות אמנות מפורסמות באוסף > המאה ה-18

פורטרט של לואי הארבעה-עשר, מאת ריגו (Hyacinthe Rigaud), 1701.
הפלגה לקיתרה, מאת אנטואן ואטו (1717).
La Raie, מאת ז'אן-בטיסט סימאון שארדן (לפני 1728).
שבועת האחים ההוראטים, מאת ז'אק-לואי דויד (1784).
Master Hare, מאת ג'ושוע ריינולדס (1788–1789).
אירוסין בכפר – מאת ז'אן-בטיסט גרז.
יצירות אמנות מפורסמות באוסף > המאה ה-19

דיוקן של אישה שחורה, מאת מארי-גיימין בנואה (1800).
נפוליאון בונפרטה מבקר את נפגעי יפו, מאת אנטואן-ז'אן גרו (1804).
רפסודת המדוזה, מאת תאודור ז'ריקו (1819).
החירות מובילה את העם, מאת אז'ן דלקרואה (1830).
מרחץ טורקי, מאת ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר (1862).
יצירות של אמנים כגון פרגונר, רמברנדט, רובנס, טיציאן, קאראווג'ו, פוסן ודויד מוצגות דרך קבע במוזיאון. מבין הפסלים המפורסמים באוסף מצויים ניקה מסמותרקיה ופסל ונוס ממילו.
דיוקן של ז'אן השני (הטוב), צייר אלמוני (1350 בערך)
הבתולה עם הקנצלר רולן, מאת יאן ואן אייק (1435 בערך)
סירת השוטים מאת הירונימוס בוש (1490–1500)
העבד הגוסס מאת מיכלאנג'לו (1513)
רוקמת התחרה מאת יאן ורמיר (1669–1670)
פורטרט של לואי הארבעה עשר מאת ריגו (1701)
הכתרת נפוליאון לקיסר וז'וזפין לקיסרית מאת דויד (1805–1807)
רפסודת המדוזה, מאת תאודור ז'ריקו (1818)
החירות מובילה את העם, מאת אז'ן דלקרואה (1830)
מרחץ טורקי מאת ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר (1862)
ניהול

המוזיאון נוהל זמן רב על ידי מדינת צרפת, תחת "איגוד המוזיאונים הלאומיים" (Réunion des Musées Nationaux). לאחרונה השיג האתר כוח ניהול עצמי רב יותר, כ"מוסד ציבורי אוטונומי" (Etablissement Public Autonome. תאגיד בבעלות ממשלתית), במטרה לשפר את ניהול הרחבתו.
גישה

לצד המוזיאון נמצאת תחנת המטרו Palais Royal — Musée du Louvre, אשר נקראת על שמו ועל שם הארמון פאלה רויאל הסמוך. עד שנות התשעים של המאה ה-20 היה שם התחנה פאלה רויאל; שמה שונה לאחר שנבנתה דרך-גישה תת-קרקעית חדשה, מתחת לכיכר קרוזל, שקישרה את התחנה לחלק התת-קרקעי במוזיאון המחודש.
לובר-לאנס

מאחר שעבודות רבות שבלובר מאוחסנות במחסנים, הוחלט ששלוחה של המוזיאון תוקם בצפון צרפת. הפרויקט הושלם בסוף שנת 2012. המבנה החדש מתאים להצגת בין 500 ל-600 יצירות מרכזיות ומיועד לקבל כ-500,000 מבקרים בשנה. שש ערים היו מועמדות לארח את הפרויקט: אמיין, אראס, בולון-סור-מר, קאלה, לאנס וואלנסיין). ב-29 בנובמבר 2004 ראש הממשלה הצרפתי ז'אן פייר רפראן בחר בלאנס כאתר לשלוחת הלובר החדשה, שנקראה לה לובר-לאנס.
המבנה החדש, שמצוי תחת המנהל הציבורי של מועצת מחוז נור-פה דה קאלה, מאכלס תצוגה חצי-קבועה על-פני שטח של חמש מאות מטרים רבועים. יש בו חלל נוסף עבור תצוגות לאומיות ובינלאומיות מתחלפות. הבניין מורכב ממבני זכוכית ואלומיניום במרכזו של גן גדול. בעיצוב הבניין עסק משרד האדריכלות היפני SANAA, בראשות קזויו סג'ימה (Kazuyo Sejima) וריון נישיזווה (Ryue Nishizawa), יחד עם אמרי קולברט ל. פ. (Imrey Culbert LP).
לובר אבו דאבי

במאי 2009 הניח ניקולא סרקוזי אבן פינה לשלוחה נוספת של המוזיאון באבו דאבי שבמפרץ הפרסי. המבנה של לובר אבו דאבי תוכנן על ידי האדריכל ז'אן נובל כמבנה כביר בעל כיפת שיש שהיקפה 180 מטר. הכיפה מורכבת מאלפי אלמנטים בדמות כוכבים הלקוחים ממוטיבים עיטוריים (ערבסקה) ומונחים זה על זה בשמונה שכבות. המוזיאון ממוקם באי התיירותי סעדיאת. סמוך לו החלה בניית מוזיאון גוגנהיים בשטח של 30 אלף מטר רבוע, שתכנונו הופקד בידי האדריכל פרנק גרי. בניית המוזיאון החלה בשנת 2009, ולאחר מספר דחיות וקריאות לחרם בשל תנאי העסקה לקויים של עובדי הבנייה - נפתח המוזיאון בשלהי 2017.
לובר אבו דאבי הוא מיזם ראשוני מסוגו של שיתוף פעולה בין מוזיאונים בעולם והוא אף מוזיאון האומנות הגדול במזרח התיכון.
במוזיאון מוצגות בין היתר יצירות אמנות אשר הושאלו ממוזיאון הלובר שבפריז במחיר גבוה.
כן מוצג במוזיאון ספר תנ"ך שנכתב בתימן בשנת 1498.
ג'דדיה סמית

| --- | --- |
ג'דדיה סמית, פורטרט שצויר בתקופתו, ככל הנראה בידי חבר מזיכרון לאחר מותו של סמית ב-1831
ג'דדיה סמית, פורטרט שצויר בתקופתו, ככל הנראה בידי חבר מזיכרון לאחר מותו של סמית ב-1831
 לידה:  6 בינואר 1799 ג'ריקו, כיום חלק מביינברידג', במחוז טיוגה במדינת ניו יורק, ארצות הברית
 נרצח:  27 במאי 1831 (בגיל 32) צפון הטריטוריה של מקסיקו, דרומית לעיירה יוליסס של ימינו במחוז גרנט בקנזס, ארצות הברית
 לאום:  אמריקאי
 תקופת הפעילות:  ? – 27 במאי 1831 
 אזורים שחקר:  הרי הרוקי, החוף המערבי של ארצות הברית, דרום-מערב ארצות הברית, הראשון שחצה את מדבר האגן הגדול ממערב למזרח.
ג'דֶדיה סטרונג סמית (באנגלית: Jedediah Strong Smith‏; 6 בינואר 1799 – 27 במאי 1831) היה פקיד, איש ספר, צייד, צייד פרוות, קרטוגרף ומגלה ארצות של הרי הרוקי, החוף המערבי של ארצות הברית ודרום-מערב ארצות הברית בתחילת המאה ה-19. רק 75 שנים אחרי מותו, שבהן היה אלמוני, התגלה סמית מחדש כאמריקני שמסעותיו הובילו לשימוש במעבר הדרומי, מעבר הרים ברוחב 30 קילומטרים שהיה נקודת המעבר העיקרית בחציית קו פרשת המים של אמריקה עבור מתיישבים בדרכם מערבה דרך שביל אורגון.
סמית נולד ב-1799 למשפחה ממעמד הביניים. בגיל 23, הוא עקר לסנט לואיס והצטרף לחברת סחר הפרוות של ויליאם אשלי (William H. Ashley‏; 1778–1838) ואנדרו הנרי (Andrew Henry‏; 1832–1775). סמית הוביל את משלחת המחקר הראשונה המתועדת מאזור הספר של ימת המלח הגדולה לנהר קולורדו. משם הייתה החבורה של סמית לאמריקנים הלבנים הראשונים שחצו את מדבר מוהאבי לתוך קליפורניה. בדרכם חזרה היו סמית ובני לווייתו לאזרחים הראשונים של ארצות הברית שחקרו וחצו ממערב למזרח את הרי סיירה נבדה ומדבר האגן הגדול. סמית ובני לווייתו היו האמריקנים הלבנים הראשונים שסיירו לאורך החוף של קליפורניה (ביבשה) והגיעו עד אדמת אורגון. במהלך מסעות אלו הוא שרד שלושה מעשי טבח שביצעו אינדיאנים ותקיפת דוב. מחקריו והתיעוד שכתב על מסעותיו שימשו אחר-כך כמידע חשוב בתהליך ההתפשטות האמריקנית מערבה.
במרץ 1831, בעודו בסנט לואיס, ביקש סמית מג'ון איטון (John H. Eaton‏; 1856–1790), שר המלחמה של ארצות הברית, מימון פדרלי למסע מחקר של המערב, אך נדחה. סמית הודיע לאיטון שהוא משלים מפה של המערב על בסיס מסעותיו. במאי של אותה שנה יצאו סמית ושותפיו למסע מסחר מתוכנן לסנטה פה. ב-27 במאי 1831, בזמן שהשיירה שהתה בדרום-מערב קנזס של ימינו, יצא סמית לבדו לחפש מים, ולא שב. כמה שבועות אחר-כך התברר כי נרצח בהיתקלות עם אינדיאנים משבט הקומאנצ'י. גופתו לא אותרה מעולם.
אחרי מותו נשכחו כמעט לגמרי זכרו והישגיו של סמית. בתחילת המאה ה-20 עשו חוקרים והיסטוריונים מאמצים להכיר בהישגיו ולחקור אותם. ב-1918 התפרסם ספרו של הריסון קליפורד דייל (Harrison Clifford Dale) שתיאר את מסעותיהם של אשלי וסמית למערב. ב-1935 נכללה ביוגרפיה קצרה של סמית במילון הביוגרפיות. הביוגרפיה המקיפה הראשונה על סמית הודפסה ב-1936. ביוגרפיה פופולרית שכתב דייל מורגן (Dale Morgan) התפרסמה ב-1953 וקיבעה את סמית כגיבור לאומי.
נעוריו ובגרותו

סמית נולד ב-6 בינואר 1799 בג'ריקו (Jericho) במחוז טיוגה, כיום חלק מהעיירה ביינברידג' (Bainbridge) במחוז צ'ננגו (Chenango) במדינת ניו יורק שבארצות הברית. הוא היה אחד מ-14 הילדים של ג'דדיה הראשון, יליד ניו המפשייר, וסאלי סטרונג (Sally Strong). הוריו היו צאצאים למשפחות שעקרו לניו אינגלנד בתקופת ההגירה של פוריטנים מאנגליה בין 1620 ל-1640. מקור השם ג'דדיה מהתנ"ך, והוא תעתיק לאנגלית של הכינוי יְדִידְיָה שהעניק נתן הנביא לשלמה. סמית קיבל חינוך בסיסי, למד מעט לטינית וכתיבה נאה. סביב שנת 1810, הסתבך אביו של סמית, שניהל חנות מכולת, בפרשיה משפטית הקשורה לכסף מזויף, שבעקבותיה החליט האב לעקור עם משפחתו מערבה למחוז אירי שבפנסילבניה.
כנער הצטרף סמית לכנסייה המתודיסטית, ובניגוד למרבית עמיתיו הוא תואר על ידי חבריו והביוגרפים שלו כנוצרי אדוק. בגיל 13 החל סמית הבן לעבוד כפקיד על סיפונה של ספינת משא בימת אירי, שם למד שיטות עסקים וככל הנראה פגש סוחרים שעבדו עבור חברות סחר פרוות צרפתיות שנהגו לנסוע בקביעות בין מטה החברות במונטריאול למחוזות האינדיאנים הרחק במערב. עבודה זו יצרה אצל סמית את השאיפה לעסוק במסחר שיש בו גם אלמנטים של הרפתקאות באזורי הפרא. לטענת ההיסטוריון דייל מורגן (Dale L. Morgan) הגיעה האהבה של סמית לטבע ולהרפתקאות ממדריכו הרוחני, ד"ר טייטוס סימונס (Dr. Titus G. V. Simons), רופא שהיה ביחסי ידידות עם משפחת סמית. סמית שמר על קשר עם ד"ר סימונס כל חייו, בייחוד לאחר שאחד מאחיו נישא לבתו של ד"ר סימונס. מורגן משער שסימונס נתן לסמית הצעיר עותק של יומנם של ויליאם קלארק ומריווד'ר לואיס מ-1814 שתיאר את מסעותיהם במסגרת משלחת לואיס וקלארק בשנים 1804–1806 לאוקיינוס השקט. על פי האגדה נשא עמו סמית את היומן בכל מסעותיו ברחבי מערב אמריקה הצפונית. שנים אחר-כך סיפק סמית לקלארק, שמונה ל"מפקח כללי על ענייני האינדיאנים", מידע רב על מסעותיו למערב. ב-1817 עקרה משפחת סמית שוב מערבה לאוהיו, והתיישבה בעיירה גרין (Green Township), כיום בתחומי מחוז אשלנד.
סמית מצטרף ל"מאה של אשלי"

מכיוון שגדל במשפחה שהכנסתה צנועה מאוד, החליט סמית לנסות להשתכר בעצמו מגיל צעיר. ייתכן שעזב את משפחתו בחיפוש אחר תעסוקה או מסחר שנה בטרם התיישבה המשפחה בעיירה גרין. ב-1822 התגורר סמית בסנט לואיס, אז העיר המערבית בארצות הברית שנחשבה לקצה ה"ציוויליזציה". בשנה זו ענה סמית למודעה בעיתון מיזורי גאזט (Missouri Gazette) שפרסם הגנרל ויליאם אשלי (William H. Ashley). גנרל אשלי וסוחר הפרוות מייג'ור אנדרו הנרי (Andrew Henry), יוצאי צבא ותיקי מלחמת 1812 הקימו שותפות לעסוק בסחר בפרוות וחיפשו "מאה" "צעירים בעלי יוזמה" לחקור ולהניח מלכודות בהרי הרוקי. ויליאם קלארק שהיה "המפקח הכללי על ענייני אינדיאנים" העניק לאשלי והנרי רישיון לסחור עם האינדיאנים במעלה נהר המיזורי, והוא עודד אותם להתחרות עם הבריטים בסחר הפרוות באזור צפון-מערב ארצות הברית של ימינו. ג'דדיה סמית, אז צעיר גבוה (מעל 180 סנטימטרים) כחול עיניים בן 23 בעל נוכחות כובשת, הרשים את גנרל אשלי ששכר אותו.
בשלהי אביב 1822 הפליג סמית במעלה נהר המיזורי בספינת הנהר "אנטרפרייז" (Enterprize). הספינה טבעה שלושה שבועות לאחר תחילת ההפלגה. סמית והאחרים בקבוצה המתינו באתר הספינה הטרופה לספינה חלופית כשהם צדים ותרים אחר מזון. אשלי הביא ספינה חדשה ובה 46 אנשים נוספים, וכבר בתחילת הפלגת ההמשך קיבל סמית לראשונה הצצה לעולם הספר המערבי, כשפגש בילידים בני שבטי הסו והאריקרה. ב-1 באוקטובר הגיעה הספינה ליעדה, מחנה פורט הנרי (Fort Henry) בשפך הנהר ילוסטון למיזורי. המחנה נבנה זמן קצר קודם לכן על ידי מייג'ור הנרי ואנשיו שהגיעו לאתר מוקדם יותר. סמית וחלק מהאנשים המשיכו במעלה המיזורי עד לשפך הנהר מסלשל (Musselshell River) במרכז מונטנה, שם בנו מחנה במטרה להניח מלכודות לבונים במהלך החורף.
טבח אריקרה

באביב של השנה הבאה (1823) הורה מייג'ור הנרי לסמית לחזור במורד המיזורי עד לנהר גרנד במטרה להעביר מסרים לאשלי לקנות סוסים מבני שבט האריקרה, שהיו עוינים ללבנים עקב התכתשות קודמת עם ציידים מחברת הפרוות של מיזורי (Missouri Fur Company). אשלי, שהביא אספקה כמו גם 70 אנשים נוספים במעלה הנהר בספינה, פגש את סמית בכפר של בני האריקרה ב-30 במאי. הם התמקחו על קניית כמה סוסים ו-20 גלימות ביזון ותכננו לעזוב מוקדם ככל האפשר על מנת להימנע מצרות, אבל מזג האוויר עיכב אותם. משום ששמעו על תקרית שבה הרגו בני חבורה אחרת של ציידי פרוות שני אינדיאנים משבט האריקרה נקטה חבורת אשלי באמצעי הגנה. הסירות עגנו באמצע הנהר ורק חלק מהאנשים לן על החוף עם הסוסים. אבל למרות זאת הופתעו 40 האנשים מחבורת אשלי שעה שבשחר של 3 ביוני, היום שבו התכוונו לעזוב, הם הותקפו על ידי לוחמי האריקרה. 13 נהרגו ו-10 נפצעו בטבח שהתרחש. ההתנהגות של ג'דדיה סמית בזמן ההתגוננות הייתה הבסיס למוניטין שלו: ”כאשר חבורתו הייתה בסכנה היה מר סמית תמיד בחזית לפגוש בה, והיה האחרון להימלט. אלו שראו אותו על החוף, בקרב ריקרי, ב-1823, יכול להעיד על האמת בהצהרה זו”.
סמית ואדם נוסף נבחרו על ידי אשלי לחזור ברגל לפורט הנרי לדווח למייג'ור הנרי על האסון. אשלי ושאר בני החבורה שנותרו בחיים רכבו חזרה במורד הנהר, ובסופו של דבר השיגו עזרה מקולונל הנרי לוונוורת (Henry Leavenworth) שהיה מפקד מבצר פורט אטקינסון (Fort Atkinson). באוגוסט שלח לוונוורת 250 חיילים יחד עם 80 מאנשי אשלי-הנרי, 60 אנשים מחברת הפרוות של מיזורי ולוחמי מבני הסו, שהיו אויביהם של האריקרה, במטרה להכניע את האריקרה. לאחר מערכה כושלת, שבה הצליחו בני האריקרה להתחמק מהצבא הגדול שנשלח נגדם, נחתם הסכם שלום עם בני האריקרה. סמית מונה למפקד של אחת משתי הפלוגות של אנשי אשלי-הנרי, ומכאן ואילך הוא כונה "קפטן סמית".
המסע הראשון, תקיפת הגריזלי והמעבר הדרומי

בסתיו 1823 לאחר סיום המערכה נגד האריקרה הפליגו סמית וכמה מהאנשים האחרים בצוות של אשלי במורד הנהר לפורט קיווה (Fort Kiowa). בספטמבר 1823 יצא סמית מערבה בראש קבוצה שהיו בה בין 10 ל-16 חברים, והחל בכך את המסע הראשון שלו למערב. הם עשו דרכם ביבשה אל הרי הרוקי. סמית וחבורתו היו הלבנים הראשונים שחקרו את דרום הגבעות השחורות בדקוטה הדרומית של ימינו ומזרח ויומינג. בעודו מחפש את בני שבט הקרואו על מנת לרכוש סוסים טריים ולקבל הוראות לגבי הדרך מערבה, תקף את ג'דדיה סמית דוב גריזלי שהפיל אותו לקרקע. צלעותיו של סמית נשברו וחברים בקבוצתו היו עדים ללחימתו בדוב, שקרע את עורו בצד עם טפריו, לכד את ראשו בין מלתעותיו, וקרקפתו ואוזנו כמעט שנתלשו. הדוב נסוג לפתע, והאנשים אצו לסייע לסמית. סמית הורה לחברו ג'יימס קליימן (James Clyman) לתפור את אוזנו בחזרה בצורה רופפת, והציידים קיבעו את צלעותיו השבורות, וניקו את פצעיו. לאחר שהחלים מפצעיו המדממים, גידל סמית את שערו על מנת שיסתיר את הצלקת הארוכה מגבותיו לאוזנו.
החברה בילתה את יתרת 1823 כשהיא חורפת באגן וינד ריוור (Wind River Basin). ב-1824 שלח סמית משלחת חלוץ לאתר נתיב מתאים דרך הרי הרוקי. סמית הצליח להשיג מידע מילידים בני שבט הקרואו. בזמן שניסו לתקשר עם בני הקרואו, הכין אחד מאנשיו של סמית מפה מיוחדת (עור ביזון וחול), ובני הקרואו היו יכולים להראות לסמית ואנשיו את הכיוון למעבר הדרומי. ג'דדיה ואנשיו חצו דרך המעבר ממזרח למערב והגיעו לנהר גרין סמוך לשפך של הנהר ביג סנדי (Big Sandy River) באזור שכיום הוא בשטחה של מדינת ויומינג. החבורה התפצלה לשתי קבוצות, האחת בהנהגתו של סמית והשנייה בהנהגתו של תומאס פיצ'פטריק (Thomas Fitzpatrick), על מנת להניח מלכודות לבונים במעלה ובמורד הנהר גרין. שתי הקבוצות נפגשו ביולי והוחלט שפיצ'פטריק ושני אנשים ייקחו את הפרוות ואת החדשות על גילוי נתיב לחציית הרי הרוקי לאשלי בסנט לואיס. המעבר הדרומי נתגלה קודם לכן ב-1812 כאשר צייד הפרוות הקנדי רוברט סטיוארט (Robert Stuart) שהועסק בחברת הפרוות של ג'ון ג'ייקוב אסטור חזר דרכו מחוף האוקיינוס השקט, אבל מידע זה נשמר בסוד. סמית כתב אחר כך מכתב לשר המלחמה ג'ון איטון ב-1830 והפך את המידע על המעבר הדרומי לנחלת הכלל.
אחרי שפיצ'פטריק עזב חצו סמית ואנשיו שנית את המעבר הדרומי, אבל מסלולם המדויק אינו ידוע עד שהגיעו בנובמבר 1824 לתחנת המסחר בפרוות "פלטהד פוסט" (Flathead Post) במונטנה. מייג'ור הנרי חזר לסנט לואיס ב-30 באוגוסט ואשלי החל לתכנן תוכניות להוביל שיירה בחזרה להרי הרוקי על מנת להיפגש עם אנשיו מחדש. הנרי סירב לחזור עם אשלי ובחר במקום זאת לפרוש מהסחר בפרוות.
המפגש הראשון של 1825 ושותפות "סמית, ג'קסון וסבלט"

אשלי יצא מסנט לואיס בשלהי 1824, ולאחר מסע מחקר בוויומינג ויוטה הוא וסמית נפגשו מחדש ב-1 ביולי 1825 במה שלימים הפך לראשון מבין מפגשי הרי הרוקי (Rocky Mountain Rendezvous) השנתיים שהתנהלו עד 1840, שבהם מכרו הציידים פרוות ורכשו אספקה. במהלך המפגש הציע אשלי לסמית להיות שותף במקום הנרי. סמית חזר לסנט לואיס לזמן מה, וביקש שם מרוברט קמפבל (Robert Campbell), לעתיד איש עסקים מצליח, להצטרף לחברה כפקיד.
המפגש השני ב-1826

במהלך המפגש השני בקיץ 1826 החליט אשלי לצאת מתחום ציד הפרוות. הוא וסמית רכבו צפונה על מנת לפגוש את דייוויד ג'קסון (David Edward Jackson) ואת ויליאם סבלט (William Sublette), המכונה "קנטקי", באזור הנהר בר סמוך לעיירה סודה ספרינגס באיידהו של ימינו. אשלי מכר את חלקו בשותפות שלו ושל סמית לשותפות החדשה סמית, ג'קסון וסבלט (Smith, Jackson & Sublette), אבל הסכים להמשיך לשלוח אספקה למפגשים, ולתווך במכירת הפרוות שיובאו אליו לסנט לואיס.
השותפים החדשים פיצלו ביניהם את התפעול של השותפות. סבלט ניהל את המשרד בסנט לואיס והיה אחראי לארגון מפגשי הרי הרוקי, ג'קסון היה אחראי לציד בהרי הרוקי וסמית הופקד על איתור שדות ציד חדשים. במהרה התחוורה המציאות לשותפים החדשים, שהבונים נעלמו במהירות מהאזור ששתי החברות הקודמות נהגו לטמון בו מלכודות. אבל מפות מאותה תקופה נשאו בתוכן הבטחה לנהרות שטרם צדו בהם בונים במערב, בייחוד הנהר האגדי בואנוונטורה. האמונה הייתה שהנהר בואנוונטורה הוא גם נתיב מים שאפשר לשוט בו עד האוקיינוס השקט, ולכן ייתכן שגם יציע דרך חלופית לשינוע של הפרוות במקום כל הדרך חזרה לסנט לואיס. באביב הקודם חיפש סמית נהרות הזורמים לאוקיינוס השקט צפונית מערבית לימת המלח הגדולה. אף שהגיע עד מזרח נבדה, הוא החמיץ את הנהר הומבולדט, המקור ככל הנראה לאגדת הנהר בואנוונטורה. לאחר שהחליט שהנהר בואנוונטורה חייב להיות דרומה מאזור זה, הכין סמית תוכניות למשלחת מחקר שתחדור עמוק לתוך הטריטוריה המקסיקנית של אלטה קליפורניה.
המפגש השלישי של 1827 והמסע השני לקליפורניה, 1827–1828

כמוסכם, שלח אשלי אספקה למפגש, ואנשיו נטלו עימם 3,400 קילוגרם פרוות של חברת סמית, ג'קסון וסבלט ומכתב מסמית לוויליאם קלארק, אז בתפקיד הממונה על ענייני האינדיאנים על האזור מערבית לנהר המיסיסיפי, שבו תיאר מה ראה בשנה הקודמת. סמית עזב לקליפורניה מיד לאחר שהמפגש הסתיים. התלוו אליו 18 גברים ושתי נשים קנדיות-צרפתיות, כשהוא חוזר פחות או יותר על אותו נתיב מהשנה הקודמת. עם זאת, במהלך השנה הקודמת, הפכו בני המוהאבי שלאורך נהר הקולורדו, שהיו כה ידידותיים בשנה הקודמת לעוינים עקב התנגשות עם ציידי פרוות שהגיעו מטאוס והחליטו להתנקם בלבנים. בזמן חציית הנהר הותקפה החבורה של סמית. עשרה אנשים, כלול סילאס גובל, נהרגו ושתי הנשים נשבו. ג'דדיה ושמונה האנשים שנותרו, אחד מהם פצוע קשה מהקרב, התכוננו לקרב אחרון על הגדה המערבית של הנהר ויצרו חומה מעצים וחניתות בכך שהצמידו סכיני מטבח למוטות. עדיין היו לאנשים חמישה רובים, וכשהמוהאבי התקרבו, הורה ג'דדיה סמית לירות על אלו שהיו בטווח. שניים מבני המוהאבי נהרגו, אחד נפצע והיתר נמלטו. בטרם התארגנו המוהאבי מחדש נסוגו סמית והאנשים שנשארו רגלית לרוחב מדבר מוהאבי על שביל מוהאבי לעמק סן ברנרדינו.
סמית והשורדים האחרים התקבלו שוב היטב במיסיון בן גבריאל. החבורה נעה צפונה על מנת לפגוש את הקבוצה שסמית עזב בעמק סן חואקין והוא התאחד איתם מחדש ב-19 בספטמבר 1827. שלא כמו במיסיון סן גבריאל הם התקבלו בקרירות על ידי הכמרים במיסיון סן חוזה, שכבר קיבלו התרעה על נוכחותו המחודשת של סמית באזור. החבורה של סמית ביקרה גם ביישובים במונטריי ובירבה בואנה (סן פרנסיסקו).
המושל אצ'נדיה, ששהה באותו זמן במונטריי (בירת אלטה קליפורניה), אסר את סמית שוב, והפעם גם את אנשיו. עם זאת, למרות הפרת האמונים הוא שחרר שוב את סמית לאחר שתושבים מקומיים דוברי אנגלית ערבו לו. לאחר שהשאיר איגרת חוב בסך 30,000 דולרים, קיבל סמית בחזרה את דרכונו, על בסיס אותה התחייבות – לעזוב את הפרובינציה ולא לשוב אליה. כמו בפעם הקודמת, סמית וחבורתו נשארו בקליפורניה כשהם צדים בעמק סקרמנטו במשך כמה חודשים. כשהגיעה החבורה לקצה הצפוני של העמק, היא בדקה את הנתיב לצפון-מזרח דרך הנהר פיט, אבל החליטה שהוא בלתי עביר, ולכן סטתה לצפון-מערב כלפי האוקיינוס השקט על מנת להגיע לנהר קולומביה ולחזור דרכו לאזור הרי הרוקי. בדרכם צפונה הגיעו חבורת הציידים לאזור הפארק הלאומי הגעשי לאסן של ימינו וסמית כינה את הר לאסן בשם "הר ג'וזף" (Mount Joseph), שהיה שמו של ההר במשך כמה עשרות שנים. סמית היה לחוקר הארצות הראשון שהגיע לאדמת אורגון ביבשה כשהוא נע במעלה החוף של קליפורניה.
מסע לאדמת אורגון

כשהגיעה לאדמת אורגון מנתה החבורה של סמית 19 אנשים ומעל ל-250 סוסים, ויצרה קשר עם הילידים בני שבט האומפקווה. השבטים לאורך החוף עקבו אחר התקדמות החבורה, והעבירו מידע על התכתשויות בין החבורה לילידים, והאומפקווה היו חשדניים. אחד מהם גנב גרזן, ובני החבורה של סמית הכו כמה מבני האומפקווה במטרה לאלץ את הגנב להחזיר את הגרזן. ב-14 ביולי 1828, בשעה שסמית, ושניים מאנשיו, ג'ון טרנר (John Turner) וריצ'רד לילאנד (Richard Leland), סיירו לחפש נתיב צפונה, הותקפה החבורה שלו במחנה על נהר האומפקווה. ב-8 באוגוסט 1828 בשעה שמונה בערב הגיע ארתור בלק (Arthur Black), האדם היחיד מבין אלו ששהו במחנה ששרד את הטבח, לשערים של התחנה של חברת מפרץ הדסון במבצר פורט ונקובר, פצוע קשה, וכמעט עירום לגמרי. הוא האמין כי הוא הניצול היחיד מהאנשים ששהו במחנה, אבל לא ידע מה עלה בגורלם של סמית ושני האחרים שהיו עמו. המנהל הראשי בתחנה, ג'ון מקלפלין (אנ'), שלח מסר לשבטים המקומיים שהם יקבלו תגמול אם יביאו את סמית ואנשיו שלמים ובריאים, והחל לארגן משלחת חיפוש אחריהם, אבל סמית ושני האחרים, שקיבלו אזהרה על ההתקפה, ובמקום לחזור למחנה טיפסו על גבעה מעל המחנה והיו עדים לטבח, הגיעו למבצר יומיים אחר-כך. מקלפלין שלח את סוחר הפרוות אלכסנדר מקלאוד דרומה יחד עם סמית, בלק, טרנר ולילנד וכמה מאנשי חברת מפרץ הדסון לנסות להציל אנשים אחרים שהיו במחנה שייתכן וניצלו, והסחורות שהיו עימם. לאחר שמצאו כמה סוסים במצב קשה, נשארו בלק ולילנד עם כמה מאנשי חברת מפרץ הדסון לטפל בהם ובסוסים של חברת מפרץ הדסון, וסמית, טרנר ו-18 מאנשי חברת מפרץ הדסון המשיכו לאתר הטבח. ב-28 באוקטובר הם הגיעו לשם ומצאו 11 גוויות במצב ריקבון, שאותן קברו. הם קבעו לבסוף שכל 15 האנשים החסרים נהרגו, וחילצו 700 עורות בונים ו-39 סוסים, וכן את היומנים של הריסון רוג'רס, הפקיד של סמית. ג'ורג' סימפסון (אנ'), המנהל של חברת מפרץ הדסון שילם לסמית 2,600 דולרים תמורת הסוסים והפרוות, ובתמורה הבטיח סמית שחברת הפרוות האמריקנית שבבעלותו תגביל את פעולותיה לאזור מזרחית לקו פרשת המים של אמריקה. סמית נשאר בפורט ונקובר עד אביב 1829, ואז הוא וארתור בלק רכבו בחזרה מזרחה לפגוש את שותפיו.
משלחת בלאקפוט, 1829–1830

ב-1829, ארגן קפטן סמית משלחת סחר פרוות לתוך הטריטוריה של אומת הבלאקפוט. סמית אור כמות פרוות בונים גדולה בטרם נסוג בגלל עוינות של האינדיאנים בני הבלאקפוט. ג'ים ברידג'ר שימש כנווט של הסירה בנהר פאודר (Powder River) במהלך משלחת מוצלחת זו, בארבע שנים של צייד פרוות במערב הצליחו סמית, ג'קסון וסבלט להרוויח יפה, ובמפגש הרי הרוקי של 1830 בנהר וינד (Wind River) מכרו את חברתם לקבוצה שכללה את ג'ים ברידג'ר ותומאס פיצ'פטריק ששינתה את שם החברה ל"חברת הפרוות של הרי הרוקי" (Rocky Mountain Fur Company).