המערכה ברצועת הביטחון
היסטוריה > שנות ה-90

לקראת "ועידת מדריד" הגביר חזבאללה את פעילותו נגד צה"ל, בעיקר על ידי מארבי מטענים. ב-29 באוקטובר 1991 נהרגו 3 חיילי צה"ל מחטיבת גולני. מטען הצד שעליו עלה הסיור הונח כ-3 ק"מ צפונית מערבית לכפר סוג'וד בגזרה המזרחית של אזור הביטחון. הסיור היה במשימה מבצעית איסופית. באותו יום הותקף ממארב כוח נוסף של צה"ל באזור שתולה-זרעית. במהלך התקיפה והמרדף נפצעו 5 חיילי צה"ל ונהרגו 2 מחבלים.
ב-13 בדצמבר 1992 חטפו פעילי חמאס את שוטר משמר הגבול נסים טולדנו ורצחו אותו, הרצח הוביל לגירושם של 415 אנשי חמאס וג'יהאד ללבנון כעבור ארבעה ימים.
במאהל המגורשים במַרג' א-זוהור, בתיווך איראני, נוצר הקשר בינם ובין חזבאללה. המגורשים קיבלו מהם הדרכה בהרכבת מטעני נפץ ומכוניות תופת. כשישראל החזירה את המגורשים, שימש הידע הזה בסיס שעליו השתיתו המגורשים את גלי הפיגועים בישראל באותה תקופה.
בשנת 1993 החלה הסלמה חמורה בלחימה ברצועת הביטחון. בין 13 באפריל ל-24 במאי נהרגו תשעה חיילים ישראלים, בין 8 ל-22 ביולי נהרגו שישה חיילים ישראלים בדרום לבנון וחזבאללה שיגר רקטות לעבר יישובי הצפון מספר פעמים. בעקבות רצף האירועים הורתה הממשלה בראשות ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין לרמטכ"ל אהוד ברק לצאת למבצע דין וחשבון. מטרת המבצע הייתה להוציא את אוכלוסיית יישובי הצפון ממעגל הלחימה, האמצעי היה ליצור פאניקה ותנועה של פליטים על ידי הפגזה ארטילרית מסביב כפרים ובתוכם, מתוך תקווה שתושביהם ילחצו על ממשלת לבנון לפעול נגד חזבאללה. במהלך המבצע, שנמשך שבעה ימים (מ-25 ביולי 1993 ועד 31 ביולי 1993), הותקפו כפרי חזבאללה רבים בידי תותחים, טנקים ומטוסי חיל האוויר שזרעו בהם הרס רב. המבצע הופסק כעבור שבעה ימים, לאחר שהושגו הבנות בין ישראל לחזבאללה. המבצע זכה לכינוי מלחמת שבעת הימים בלבנון.
ב-7 בפברואר 1994 נהרגו 4 חיילי צה"ל במארב מחבלים באזור המעלב, בין מוצבי ריחן וסוג'וד.
על-פי משה תמיר, בספרו, "מלחמה ללא אות", אמנון ליפקין-שחק, שנכנס לתפקיד הרמטכ"ל בשנת 1995, החליט על שינוי תפיסתי ביחס ללחימה בדרום לבנון – מפעילות ביטחון שוטף למלחמה. השינוי בא לידי ביטוי בעיקר בהפניית משאבים ואמצעים – אימוני היחידות עסקו בהרחבה בתרחישי לחימה נגד גרילה, והוקם בית ספר ללחימת גרילה ששאב השראה מצבא בריטניה והידע שרכש מלחימתו בצפון אירלנד. למרות השינוי התפיסתי ביחס ללחימה ברצועת הביטחון, הלוחמים שלחמו ברצועת הביטחון לא קיבלו את אות מלחמת לבנון הראשונה. בינואר 2012 הסכים שר הביטחון אהוד ברק לבדוק מחדש את נושא הענקת אות לחימה "ללוחמי רצועת הביטחון" בעקבות פנייה של הפורום "רצועת הביטחון מלחמה ללא שם".
החל מסוף שנת 1995 גבר המתח בין חזבאללה לצה"ל באזור הגבול הצפוני של מדינת ישראל. חזבאללה ירה פעם אחר פעם קטיושות לעבר יישובים ישראלים בגבול הצפון, והפר בכך את הבנות "דין וחשבון" שנחתמו עם סיום מבצע דין וחשבון (1993).
על אף ביקורם של מזכיר המדינה האמריקאי וראש ממשלת צרפת באזור, וניסיונות ההרגעה שלהם, ירי הקטיושות נמשך. ב-9 באפריל 1996 נחת מטח קטיושות כבד על יישובי גבול הצפון. ראש הממשלה, שמעון פרס, החליט כי ישראל לא תוכל להמשיך ולהבליג והורה לצה"ל לצאת למבצע ענבי זעם אשר מטרתו הייתה להפסיק את ירי הקטיושות ולהביא לשקט בגבול הצפוני של מדינת ישראל.
במהלך המבצע הותקפו מאות מטרות של חזבאללה הן על ידי חיל האוויר והן על ידי חיל התותחנים. בנוסף הטיל חיל הים מצור ימי על חופיה של לבנון. במהלך כל אותה התקופה המשיך חזבאללה לירות קטיושות לעבר שטח ישראל כאשר צה"ל מגיב בירי לכיוון עמדות הירי.
ב-18 באפריל ירתה סוללת תותחים אש לחילוץ לטובת כוח מיוחד שהיה בפעילות באזור כפר קאנא ונתקל במארב; בעת ירי אש לחילוץ, טווח הביטחון מוקטן ופגז תועה נחת בתוך הכפר, ופגע בריכוז של פליטים ובכוח האו"ם ששהה בסמוך. מההפגזה נהרגו 102 אזרחים, ו-100 נפצעו, מתוכם ארבעה חיילים מהאו"ם. באותו יום הותקפו גם מטרות אחרות באזור א-נבטיה שם נהרגו 11 אזרחים נוספים, בהם אישה ושבעת ילדיה. ישראל הביעה צער על הפגיעה בחפים מפשע, אך ההרג עורר בעולם תגובות נזעמות, והחל לחץ בין-לאומי להפסקת המבצע. בעקבות האירוע בקאנא, ראש הממשלה שמעון פרס אמר במסיבת עיתונאים: "אנו מאוד מצטערים אך איננו מתנצלים".
ב-25 באפריל התקבלה במועצת הביטחון של האו"ם החלטה שכללה גינוי מפורש לישראל, ודרישה להפסיק את הפעילות בדרום לבנון. ישראל המשיכה בפעילות יומיים נוספים, והמבצע הסתיים בחתימת הסכם הבנות חדש בין ישראל, סוריה ולבנון ב-27 באפריל 1996 (הבנות מבצע ענבי זעם). ב-12 בספטמבר 1997 ביצעה יחידת אגוז את מבצע נוף פראי במסגרתה נהרג האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה.
מחיר הדמים ההולך וגובר ששילם צה"ל לאורך השנים על השהות ברצועת הביטחון הוביל ללחץ ציבורי גובר לפינויה, כמו זה של ארגון "ארבע אמהות" שהוקם לאחר אסון המסוקים. אירועים אחרים שהגבירו את הלחץ הציבורי לפינוי היו: אסון השריפה בוואדי סלוקי, אסון השייטת ונפילתו של מפקד יחידת הקישור ללבנון, תא"ל ארז גרשטיין, בפברואר 1999.
בישראל נוצר לחץ ציבורי לצמצם את מספר ההרוגים והפצועים בלבנון, שהוביל את צה"ל לנקוט משנה זהירות בפעולותיו.
ואכן, הממוצע השנתי של ההרוגים והפצועים בקרב חיילי צה"ל פחת, מ-26 הרוגים ו-88 פצועים בשנים 1993–1997, ל-12 הרוגים ו-56 פצועים בשנת 1999, עקב אימוץ נוהלי התנהגות זהירים ומתגוננים יותר.