סיפור בהמשכים
היסטוריה

במאה התשע-עשרה, טרם התקדמות הדפוס לממדים ולטכנולוגיה בני זמננו, היה מחירם של ספרים גבוה והם נחשבו כמעט כמוצר מותרות, שרק אנשים אמידים יכלו לרכוש לעצמם. ספרייה מכובדת בסלון הביתי הייתה מנת חלקם של עשירים בלבד. לעומתם, אנשי מעמד הביניים ומעמד הפועלים צרכו בעיקר עיתונים כחומר לקריאה. מצב זה הביא סופרים רבים, שרובם נמנו על מעמד הביניים, להתפרנס מכתיבתם של סיפורים בהמשכים עבור כתבי עת ועיתונים פופולריים. אחרים הפיצו בעצמם את ספריהם בקבצים חודשיים, שהתפרסו על פני שנה או שנתיים ונמכרו בדוכנים או נשלחו באמצעות הדואר ישירות למנויים קבועים.
סופרים מפורסמים, שספריהם הפכו לנכסי צאן ברזל בספרות הכלל-עולמית, החלו את דרכם ככותבי סיפורים בהמשכים. אחד הראשונים שבהם הוא צ'ארלס דיקנס, שהחל בשנת 1836 בהפצת ספרו הראשון, "מועדון הפיקוויקים", בחוברות שיצאו לאור אחת לחודש והופצו בעשרות אלפי עותקים, כמעט לכל רחבי העולם דובר האנגלית. רוב ספריו של דיקנס, כ"אוליבר טוויסט", "ניקולס ניקלבי" ואחרים, פורסמו כסיפור בהמשכים, בכתבי העת "Household Words" ו-"All The Year Round". יש הטוענים כי זו הסיבה שהם ארוכים כל כך, וגדושים באירועים ובסיפורים שאינם קשורים לגוף העלילה ולעיתים אף מכבידים עליה - ככל שרבו הפרקים והסדרה התארכה יותר, מובטחת הייתה פרנסתו של דיקנס לפרק זמן ארוך ושכרו גדל בהתאם.
אלכסנדר דיומא האב פרסם בשנת 1844 שלוש נובלות בו זמנית, כולן בהמשכים. "שלושת המוסקטרים", "המלכה מרגו" ו"הרוזן ממונטה כריסטו". המניע לעיסוקו בסוגה ספרותית זו, היה ככל הנראה כלכלי - כותב מוכשר כמוהו, יכול היה לכתוב בכמה כתבי עת במקביל ולהרוויח משכורת יפה, מה שאכן הפך אותו לאחד הסופרים המפורסמים בזמנו ומגדולי העשירים בצרפת. על מנת לעמוד בהספק, נעזר דיומא במספר סופרי צללים וביניהם אוגוסט מקיוט, שכתב את טיוטת הסיפורים, כשדיומא הרחיב את העלילה והעשיר את הדמויות. רוב ספריו של דיומא שראו אור בשנים שלאחר מכן, הופיעו תחילה כסיפורים בהמשכים בכתבי עת שונים בצרפת.
הסאטיריקן ויליאם מייקפיס תאקרי נחשב אף הוא כאחד מחלוצי הסיפור בהמשכים. הוא הגיע לעיקר פרסומו בזכות הרומן "יריד ההבלים", שפורסם בהמשכים בשנים 1847 ו-1848 בלוויית איורים. באותה העת החל גם צ'ארלס דיקנס לפרסם את הרומן "דייוויד קופרפילד", מה שהביא להשוואה בינו לבין תאקרי ואף ליריבות בין השניים.
סופר המסתורין וילקי קולינס, מאבות הספרות הבלשית, החל גם הוא את דרכו ככותב סיפורים בהמשכים, בעבור כתבי עת שונים, וספריו הנודעים "אבן הירח" ו"האישה בלבן" פורסמו בהמשכים במגזין "All The Year Round".
בינואר 1857 פרסמה ג'ורג' אליוט, את תחילת "סיפורו העגום של הכומר עמוס ברטון", בכתב העת "בלק-ווד'ס מגזין" - "Blackwood's Magazine", המשכו של הסיפור ראה אור בגיליון חודש פברואר של כתב העת. סיפור זה, היה הראשון בסדרת סיפורים קצרים בהמשכים שהודפסו לבסוף כאנתולוגיה "סצנות מחיי כמרים".
הסופר הצרפתי ז'ול ורן, הנודע כאחד מחלוצי ספרות המדע הבדיוני, פרסם את רוב ספריו החל משנת 1863, בהמשכים דו-שבועיים. הסיפורים פורסמו תחילה במגזין הספרות של המו"ל פייר-ז'ול הצל: "הספרייה המשפחתית המאוירת" - "Bibliothèque illustrée des Familles", ששמו הוסב לאחר מכן ל"מגזין החינוך והבידור" - "Magasin d'éducation et de récréation". לאחר השלמת פרסום כל הפרקים, הודפסו הם כספר ושווקו לחנויות. היציאה לחנויות הייתה על פי רוב לקראת סוף השנה, על מנת לאפשר את קניית הספר כמתנת חג המולד לילדים. הסדר זה נמשך לאורכן של 25 שנה, בהן יצאו לאור מיטב ספריו של ורן.
פיודור דוסטויבסקי, הנחשב לאחד הסופרים הרוסים החשובים ביותר, פרסם חלק מספריו כסיפורים בהמשכים, במסגרת ירחונים שאותם הוציא לאור עם אחיו מיכאיל. ספרו האחרון, "האחים קרמזוב", נכתב אף הוא במשך קרוב לשנתיים ופורסם על ידיו בכתב עת בהמשכים. הרומן בשלמותו יצא לאור בנובמבר 1880.
עלילות הבלש האגדי שרלוק הולמס נכתבו תחילה כסיפור בהמשכים בעבור הסטרנד מגזין הלונדוני, על ידי ארתור קונן דויל. הוא פרסם לראשונה את פרקו הראשון של "חקירה בשני", במהדורת חג המולד של הסטרנד בשנת 1887, מה שהביא את העיתון לפופולריות רבה. קהל הקוראים, ש"התאהב" בשרלוק הולמס, הביא את הסטרנד לשיא תפוצתו, כאשר נתפרסם בו לראשונה, בהמשכים, הספר "כלבם של בני בסקרוויל". תורים ארוכים של קוראים השתרכו ליד משרדי העיתון, בציפייה לכל פרק חדש. במרוצת הזמן, הצירוף שבין הסטרנד לבין סיפורי שרלוק הולמס, הפך את קונן דויל לסופר הפופולרי בזמנו.
אגתה כריסטי, רודיארד קיפלינג ואחרים, נמנו אף הם עם כותבי הסיפורים בהמשכים בסטרנד מגזין.
בשנת 1914 קיבל הסיפור בהמשכים פן נוסף, עם פרסומו בארצות הברית של תמליל המחזה "פיגמליון" מאת ג'ורג' ברנרד שו, במתכונת של מחזה-סיפור בהמשכים, מעל דפי כתב העת "Everybody's Magazine".
ז'אנר הסיפורים בהמשכים תפס מקום נכבד בעיתוני ילדים לכל אורך המחצית השנייה של המאה העשרים, הן מתוך רצון להביא ספרות משובחת לילדים והן כדי לשמר את עניינם ולהבטיח את המשך הקריאה בעיתון משבוע לשבוע.
במשך הזמן, עם התפתחות הדפוס, הוזלו עלויות ההדפסה, ורבה הייתה נגישותו של ציבור הקוראים לספרים, הן ברכישה עצמית והן באמצעות ספריות ציבוריות. כך פחת ערכו של הסיפור בהמשכים, והוא נעלם אט-אט מעל דפי כתבי העת השונים, כשרובם המכריע של הסופרים בני זמננו החלו לפרסם את סיפוריהם כספרים בפני עצמם.