stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקונגרס הציוני העולמי החמישי
מהלך הקונגרס

הקונגרס נפתח באווירה חגיגית. בנאום הפתיחה של הקונגרס הצהיר הרצל, כי "יופה-כוח מטעם השולטן לפרסם ברבים על כוונתו הטובה כלפי העם היהודי". כמו כן, הודיע כבר בנאום-הפתיחה על ההחלטה בדבר ייסוד הקרן הקיימת לישראל, כארגון שתפקידו לרכוש קרקעות להתיישבות יהודית. בציינו את העשור למותו של ד"ר פינסקר, הכריז את ה"אבטואמנציפציה" כיצירה הציונית המעולה ביותר שנתחברה על נושא זה באותה תקופה.
בנאום הפתיחה שלו התייחס הרצל בקצרה לפגישתו האחרונה עם הסולטאן העות'מאני, אך לא מסר פרטים, אלא רק אמר: "הגעתי לידי הכרה כי הח'ליף השליט הוא ידיד ומגן ליהודים", והוסיף כי המשא ומתן עמו "עתיד להימשך".
הנושאים העיקריים שעל סדר יומו של הקונגרס היו:
קבלת תקנון חדש להסתדרות הציונית.
יסוד הקרן הקיימת (יישום הצעתו של פרופ' צבי הרמן שפירא, בקונגרס הציוני הראשון).
הקמת מפלגת צעירים ציונית בשם "הפרקציה הדמוקרטית", שבה השתתפו בין השאר, ד"ר אהרן אליאשברג, ד"ר שמואל רביקוביץ, שמואל רוזנפלד, ד"ר איזידור אלישוב, שרה עזריהו, יוסף עזריהו, יוסף יאשונסקי, ד"ר חיים חיסין, אהרן מיכל ברכיהו, ליאון לויטה, צבי אברסון, ד"ר מרטין בובר, ליב יפה, ד"ר ברתולד פייבל, ד"ר יוסף קלוזנר, מנחם שיינקין, פרופ' סופיה גיצוב, משה גליקין, ד"ר חיים ויצמן, ליאו מוצקין, ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן, זאב טיומקין, שמואל פבזנר ואפרים משה ליליין.
לציוני רוסיה היה רוב בקונגרס. הם סקרו את פעילותם הרבה שכללה את התכנסותן ברוסיה של 965 אגודות ציוניות, ורכישת רוב המניות של אוצר התיישבות היהודים. מנהיגי הציונות ברוסיה נבחרו אל "הוועד הפועל הגדול" של ההסתדרות הציונית, ובהם מנחם אוסישקין, ד"ר צבי ברוק, ד"ר י' צ'לנוב, יצחק לייב גולדברג, ד"ר י' ברנשטיין-כהן, הרב שמואל יעקב רבינוביץ, זאב טיומקין, עו"ד ישראל יסינובסקי, פרופ' עמנואל מנדלשטאם, פרופ' צבי בלקובסקי, ד"ר י' ילסקי; וכן נבחרו לוועדות השונות: לוועדת התרבות: אחד העם, י"ח רבניצקי, נחום סוקולוב, ד"ר י' לוריא, ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן וד"ר ז' ביחובסקי; לוועדת הקק"ל: עו"ד שמשון רוזנבוים; לוועדת התיישבות: מאיר דיזנגוף, מ' בן-עמי וש' ברב"ש.
האופוזיציה להרצל חוזקה הפעם בסיעה קולנית של סטודנטים רדיקליים, רובם יוצאי רוסיה, שלמדו באוניברסיטאות בשווייץ. חלקם דגל בסוציאליזם וחלקם העדיף "תרבות יהודית" על דיפלומטיה והטיף ל"פעולה מעשית" בארץ ישראל. האופוזיציה התרכזה ב"סיעה הדמוקרטית". חבריה שאפו ל"דמוקרטיזציה" של התנועה הציונית וטענו כי הרצל נוהג בה ב"רודנות". אולם בהצבעות נחשפה האופוזיציה כמיעוט מבוטל. כמו כן, עלתה שאלת ה"תרבות". האופוזיציה דרשה את העמקת הלאומיות היהודית באמצעות הדגשתה של תרבות יהודית ייחודית, במקום לפעול רק כתגובה למציאותה של אנטישמיות. בניגוד לשנים הקודמות, הרצל גילה הפעם הרבה יותר אהדה לנושא. ויצמן הציע הקמת אוניברסיטה יהודית, אולי בירושלים.
לקריאה נוספת

יוסף גדליהו קלוזנר, הקונגרס הציוני החמישי, ברלין: אחיאסף, תרס"ב.
אריה צנציפר (רפאלי), פעמי הגאולה, תל אביב: נ. טברסקי, 1951, עמ' 112–113.
מיכאל היימן (עורך), מפתח השמות והעניינים לפרוטוקול של הקונגרס הציוני החמישי, בזל, 30-26 בדצמבר 1901, (הוכן בידי מנפרד וינקלר ומשה שרף), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, המכון לחקר הציונות על שם חיים ויצמן, 1977.
הערות שוליים

↑  תצלום הכרזה שמור בארכיונו של אפרים משה ליליין, בספרייה הלאומית בירושלים.
↑  אריה צנציפר (רפאלי), פעמי הגאולה, תל אביב: הוצאת נ. טברסקי, 1951, עמ' 113.
↑  טיוטת נאומו של הרצל בקונגרס החמישי שמורה בארכיונו, תיק VII - Herzl, Theodor, בספרייה הלאומית בירושלים.
1 2  עמוס אילון, הרצל, עמ' 376–377.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370410005171 
כרזה מעשה ידי אפרים משה ליליין לכבוד הקונגרס הציוני העולמי החמישי, עם משפט מתוך ברכת העבודה
משתתפי הקונגרס הציוני החמישי
קבוצת המומחים לשלום ולביטחון

לוגו המועצה לשלום ולביטחון
קבוצת המומחים לשלום ולביטחון (עד שנת 2015 פעלה גם בשמות המועצה לשלום ולביטחון או עמותת מומחים לביטחון), היא עמותה המורכבת בעיקר מיוצאי מערכת הביטחון הישראלית בעלי דרגות בכירות, שנוסדה בשנת 1988 בידי מספר חברים ובראשם האלוף אהרן יריב.
מטרת העמותה, כעולה מפרסומיה, היא תמיכה בתהליך השלום כמרכיב חיוני בביטחון הלאומי של ישראל. עמדת המועצה היא שיש לחתור להסכם, שניתן להשיגו רק תמורת פשרה טריטוריאלית והקמת מדינה פלסטינית שבירתה במזרח ירושלים לצד מדינת ישראל, תוך שמירה על סידורי ביטחון. המועצה הביעה תמיכה בהסכמי אוסלו (1993), ביציאה החד-צדדית מלבנון (2000) ובתוכנית ההתנתקות (2005). העמותה אינה מגדירה עצמה גוף פוליטי, אולם בכתבות וידיעות רבות היא מתוארת כמזוהה עם השמאל הישראלי ומקבלת מימון מגופים המזוהים איתו.
פעילות התנועה

על פי רישומי העמותה חברים בה למעלה מ-1,000 חברים. נכון לשנת 2014, נשיאות העמותה כוללת את המנכ"ל אביב פייגל ואת ממלא מקום נשיא המועצה תא"ל גדי זהר. בין חברי הוועד המנהל נמנים: הלית בראל (שכיהנה בעבר כמנכ"לית המועצה), האלוף (במיל.) נתי שרוני, ניצב שאול גבעולי (שכיהן גם כמנכ"ל המועצה משנת 1994), אל"ם (במיל.) אסעד אסעד, תא"ל ישראלה אורון, תא"ל דב (פופי) צדקה, תא"ל ישראל בהרב, אלוף עמוס לפידות, טליה ששון, תא"ל גיורא רם-פורמן ואל"ם שאול אריאלי.
המועצה התייצבה כידיד בית המשפט בהליכים המתנהלים בעניין תוואי גדר ההפרדה. היא הגישה תצהירים לבג"ץ נגד התוואי שגובש על ידי ישראל, בטענה שהתוואי נבחר משיקולים פוליטיים ושקיים תוואי ביטחוני חלופי אחר, הפוגע פחות במרקם החיים של התושבים הערבים.
העמותה יצאה כנגד דוח גולדסטון וכתבה כי "לא ייתכן שאין אבחנה ברורה בין התוקף לנתקף כאשר החמאס אינו חדל מירי רקטות ומצהיר על כוונה לחסל את מדינת ישראל. לא ייתכן שייכתב דוח הגורם לפסילה של זכותה של ישראל כמדינה דמוקרטית, להילחם בטרור חסר כל סייגים ומעצורים."
במהלך 2010 ו-2011 יצאה המועצה בקמפיין "יש פרטנר" ובקמפיינים נוספים. ביוני 2011 ערכה כנס בנושא ההכרזה הפלסטינית בספטמבר בהשתתפות האלוף עמוס ידלין.
על פי אתר העמותה, היא עוסקת גם בתחומי המאחזים, תקציב הביטחון, ערביי ישראל והשירות בצה"ל.
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, השיקה הקבוצה קמפיין ברחבי הארץ, ברשתות החברתיות ובמדיה המסורתית תחת הסלוגן: "עם ביביבנט נשאר תקועים עם הפלסטינים".
בשנת 2017 השיקה הקבוצה קמפיין המבוסס על סרטון "מה מטריד את ישראלה?", שבו גבר מחופש לאישה עם מבטא מזרחי מייצג את מדינת ישראל שחוששת מרוב פלסטיני.
העמותה משתפת פעולה עם ארגונים אחרים, בהם: המפקד הלאומי, יוזמת ז'נבה, "עתיד כחול לבן" וג'יי סטריט.
מימון ותקציב

העמותה מממנת את פעילותה באמצעות תרומות המגיעות ברובן מחו"ל, וכן באמצעות דמי חבר. מחזור הפעילות בשנת 2008 היה 550,342 שקלים ובשנת 2009 היה 359,101 שקלים. עיקר התקציב הושקע בפעילות הסברה. התורמים העיקריים בשנים 2008–2009 היו המיליארדר ש. דניאל אברהם (אנ') (174,000 שקלים), הקרן החדשה לישראל (כ-170,000 שקלים) והקרן לשיתוף פעולה כלכלי (154,000 שקלים).
בשנת 2009 הצטרפה העמותה לדיון בערר שהגישו תושבי בית ג'אלה כנגד גדר ההפרדה והגישו תצהיר התומך בדעות התושבים כנגד דעת משרד הביטחון. לאחר שהשופטת רצתה לחקור את העמותה אודות מקורותיה הכספיים סירבו בעמותה לענות ומשכו את התצהיר.
נכון לשנת 2025 העמותה אינה מחזיקה באישור ניהול תקין, וככל הנראה לא הגישה את דוחותיה הכספיים לרשם העמותות.
הערות שוליים

↑  ההתנתקות חשובה לביטחון
↑  שהם וקסלר, המועצה לשלום ולביטחון: תחזיות כושלות במימון זר, באתר מידה, 17 במרץ 2014
↑  שמעון כהן, בשמאל חוששים: הדתיים משתלטים על צה"ל, באתר ערוץ 7, 28 בנובמבר 2014
↑  השופטת שאלה על מקורות המימון-השמאלנים נטשו את האולם, באתר רוטר.נט
↑  טל רוזנר, המועצה לשלום וביטחון הגישה לבג"ץ תצהיר נגד הגדר, באתר ynet, 17 במרץ 2004
עמוס הראל, הרמטכ"ל אשכנזי: תוואי הגדר - עניין מדיני, באתר הארץ, 28 ביולי 2008
↑  דו"ח ועדת גולדסטון – עמדת המועצה לשלום ולביטחון, באתר המועצה לשלום ולביטחון
↑  יהודית אופנהיימר, קמפיין הגנרלים נגד ביביבנט: שנאת האחר במסווה של שלום, באתר שיחה מקומית, 9 במרץ 2015
המועצה לשלום ולביטחון יצאה בקמפיין לקראת הבחירות, באתר המועצה
ריאיון עם תא"ל (מיל) גדי זהר, יו"ר קבוצת המומחים ולשלום ולביטחון - בתוכנית של אברי גלעד, ערוץ 20, 9 במרץ 2015
סרטוני הקמפיין, בערוץ יוטיוב של המועצה
סרטון הקמפיין, בדף הפייסבוק של המועצה
↑  אורלי נוי, המועצה לשלום וביטחון, האובססיה הציונית והמזרחים, באתר שיחה מקומית, 12 במרץ 2017
סרטון הקמפיין, בערוץ יוטיוב של המועצה
סרטון הקמפיין, בדף הפייסבוק של המועצה
↑  סיכום פעילות המועצה בשנת 2010, באתר העמותה
 עמדת המועצה לגבי המפקד הלאומי מיסודם של עמי איילון וסרי נוסייבה
↑  שהם וקסלר, המועצה לשלום ולביטחון: תחזיות כושלות במימון זר, באתר מידה, ‏2014-03-17
↑  דוח מילולי לשנת 2008 ודוח מילולי לשנת 2009
↑  nrg מעריב - בלוגים - - למה הקרן החדשה לישראל יושבת בחו"ל?
↑  פסק-דין בתיק ו"ע 06–875, עיסא ח'ליליה ואח' נגד משרד הביטחון, בפסקדין, אתר המשפט הישראלי
↑  קבוצת המומחים לשלום ולבטחון (ע"ר) | גיידסטאר - אתר התאגידים של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il
אייל אבן צור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 באוקטובר 1974 (בן 50) תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 
אייל אבן צור (נולד ב-12 באוקטובר 1974 בתל אביב) הוא זמר, מלחין, טכנאי קול ומוזיקאי ישראלי. פרסומו הראשון בא כסולן להקת נעליים, ולאחר מכן פיתח קריירת סולו, לצד עבודה כאיש סאונד ומפיק מוזיקלי מצליח.
ביוגרפיה

אייל אבן צור, אחיו הצעיר של הזמר והיוצר שחר אבן צור ובנו של המתופף שמעון אבן צור, החל את דרכו המוזיקלית בתחילת שנות התשעים בלהקת "הבן של שכן" בה היה חבר גם פיטר רוט. הלהקה הוציאה שיר אחד בשם "NOBODY'S PERFECT" באלבום האוסף "החדש שני", והתפרקה.
בשנת 1996 הקים אבן צור את הלהקה "נעליים" בה היה הזמר, כותב השירים והגיטריסט. יחד איתו היו חברים בלהקה עידו אגמון, אלעד קרן ואורן רביב. הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "נעליים", בשנת 1998 בהפקתו המוזיקלית של ירמי קפלן. האלבום כלל את הלהיטים "למה", "רע" ו"ריח". בשנת 1999 הוציאה "נעליים" מיני אלבום עם גרסת כיסוי לשיר של להקת משינה – "פולארויד".
במקביל לפעילותו בלהקת "נעליים", ביסס אבן צור לבסס את מעמדו כאחד מאנשי הסאונד הבולטים בישראל. עבד עם ברי סחרוף, משינה, אסף אמדורסקי, מוניקה סקס, דנה ברגר ואחרים.
בשנת 2001 יצא אלבומו של רמי פורטיס "חצי אוטומטי". אבן צור שהיה שותף לכתיבה, נגינה, עיבודים ולהפקה המוזיקלית של האלבום, יחד עם פורטיס. אבן צור גם היה טכנאי ההקלטה והמיקס באלבום, שכלל בין היתר את השירים "הדלת" ו"חצי אוטומטי".
בשנת 2010 הוציא אייל אבן צור את אלבום הסולו הראשון שלו "לב 1". השיר הבולט באלבום היה הלהיט "גרה ממול".
בשנת 2012 הפיק אבן צור את "אלישע בנאי וארבעים השודדים" – אלבום הבכורה של אלישע בנאי והשודדים, שכלל את הלהיטים "סן דייגו" ו"ברצלונה".
בשנת 2014 הפיק מוזיקלית את אלבומה של להקת מוניקה סקס "מקצועות חופשיים", שכלל את השירים "שוב יורד אור חאקי אפרורי" ו"מרוב אהבה".
בשנת 2016 הוציא אבן צור את אלבומו השני "בדרך לחירות", בו בלט השיר "שלוש קומות". באלבום מתארח שאנן סטריט בדואט "הכל טוב" אותו כתבו השניים ביחד.
במאי 2020, הוציא את השיר "אין עוד זמן" שנכתב בשיתוף פעולה של אבן צור וגלעד כהנא. השיר מתייחס לאובדן אביו של אבן צור וללידת בתו הבכורה זמן קצר לאחר מכן ומשקף את התחושות של אובדן, געגוע ושמחה, שמובילים למסר של חיבור בין טוב לרע במסע החיים.
בינואר 2022, פורסם כי אבן צור בתהליך עבודה על מיני-אלבום והוא הוציא את השיר "צורה". במרץ 2022, הוציא את הסינגל השני מתוך המיני-אלבום, "תלבושת אחידה". ביוני 2022, הוציא את המיני אלבום "רגע אחד".
באוגוסט 2024, הוציא את השיר "סרט", סינגל ראשון מתוך אלבום עתידי, המתאר מונולוג אישי של אבן צור, המכוון אליו עצמו ולבת זוגו. בדצמבר 2024 הוציא את הסינגל "דובדבנים", הסינגל השני מתוך אלבום עתידי, שנוצר בעקבות חוויה משפחתית בטיול בצפון, במהלכו האוטו נתקע, וחוויותיו שונו בעקבות שיחה עם בתו.
דיסקוגרפיה

"לב 1" (2010)
"בדרך לחירות" (2016)
נעליים (1998)
פולארויד (1999)
רמי פורטיס - חצי אוטומטי (אלבום) (2001)
אלישע בנאי - אלישע בנאי וארבעים השודדים (אלבום) (2012)
מוניקה סקס - "מקצועות חופשיים (אלבום)" (2014)
הערות שוליים

1 2   בן שלו, שחר ואייל אבן צור: "כשאבא ניגן, כל המסביב היה נעלם", באתר הארץ, 9 בפברואר 2020
↑  חן לב, ‏הכרזת העצמאות: אייל אבן צור הפיק אלבום שני ומצא אהבה חדשה, באתר מעריב אונליין, 21 ביולי 2016
↑  יובל אראל‏, אייל אבן צור – אין עוד זמן, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 4 במאי 2020
↑  יובל אראל‏, אייל אבן צור – צורה, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 18 בינואר 2022
↑  יובל אראל‏, אייל אבן צור – תלבושת אחידה, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 27 במרץ 2022
↑  יובל אראל‏, רגע אחד עם אייל אבן צור, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 27 ביולי 2022
↑  יובל אראל‏, אייל אבן צור – סרט, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 29 באוגוסט 2024
↑  יובל אראל‏, אייל אבן צור – דובדבנים, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 18 בדצמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297311305171  ISNI: 0000 0004 0255 5317  MusicBrainz: 6b8a329d-514d-4877-808c-e3445a3b0757  VIAF: 298400343   WorldCat (עם VIAF): 298400343
הכרזת המלחמה של ארצות הברית נגד האימפריה היפנית

נוסח ההכרזה
ב-8 בדצמבר 1941, יום לאחר המתקפה על פרל הארבור, הכריזה ארצות הברית מלחמה נגד האימפריה היפנית, לאחר שהקונגרס האמריקאי אישר את ההכרזה. הכרזה זו נוסחה שעה בלבד לאחר שנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט נשא את "נאום הקלון". בעקבות ארצות הברית, בעלות בריתה של יפן, גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, הכריזו מלחמה על ארצות הברית. ממשלת יפן התכוונה במקור למסור הודעה על כך שהיא נסוגה ממשא ומתן שלושים דקות לפני המתקפה, אך לשגרירות יפן בוושינגטון לקח יותר מדי זמן לפענח את נוסח ההכרזה, שנכתב ביפנית.
רקע

במתקפה על פרל הארבור נהרגו יותר מ-3,400 חיילים אמריקאים. במקור נקבע כי המתקפה לא תתחיל עד שלושים דקות לאחר שיפן תודיע לארצות הברית שהיא נסוגה ממשא ומתן נוסף, אך המתקפה החלה לפני כן. זאת משום שטוקיו העבירה את ההודעה לשגרירות יפן בוושינגטון. אולם בשל שנכתבה ביפנית היה צריך לפענחה, לתרגמה ולהקלידה על ידי פקידי שגרירות בדרגות גבוהות, שלא היו מסוגלים לבצע את המשימות הללו בזמן שהוקצב להם. לפיכך, השגריר לא מסר את ההודעה אלא לאחר תחילת המתקפה. ההודעה נוסחה כך שלמעשה לא כללה הכרזת מלחמה ולא ניתוק יחסים דיפלומטיים; לכן לא הייתה זו הכרזת מלחמה נאותה. יפן הכריזה רשמית מלחמה על ארצות הברית ועל האימפריה הבריטית ב-7 בדצמבר 1941.
בריטניה הכריזה מלחמה על יפן תשע שעות לפני ארצות הברית. היא עשתה זאת, בין היתר, בשל התקפות יפניות על המושבות הבריטיות מלאיה, סינגפור והונג קונג. למרות שרבים מהאמריקאים גילו יחס אוהד לבריטניה במהלך המלחמה, הייתה התנגדות רחבה להתערבות אמריקאית בענייני אירופה.
"נאום הקלון" וההצבעה על ההכרזה

בישיבת הקונגרס יום לאחר המתקפה הובאה הכרזת המלחמה להצבעה. באותה ישיבה נשא נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט את "נאום הקלון". הנאום נועד לחזק את טענת ארצות הברית כי היא קורבן של התגרות ותוקפנות יפנית שפנתה לפטריוטיות ולא לאידיאליזם. הנאום זכה לתמיכה רחבה. ההכרזה הובאה לאישור בסנאט ולאחר מכן בבית הנבחרים בשעה 13:10. רוזוולט חתם על ההצהרה בשעה 16:10.
ג'נט רנקין מהמפלגה הרפובליקנית, שהייתה פציפיסטית מוצהרת, הייתה חברת הקונגרס היחידה שהצביעה נגד ההכרזה. עמיתים רבים, ביניהם חבר הקונגרס אוורט דירקסן, שהחזיק דעות דומות לרנקין בנושאים רבים, ביקש ממנה לשנות את הצבעתה או לפחות להימנע, אך היא סירבה. "כאישה אני לא יכולה לצאת למלחמה," אמרה, "ואני מסרבת לשלוח מישהו אחר". הצבעתה של רנקין עוררה הדים רבים, מרביתם שליליים. העיתונות לעגה להחלטתה. יומיים לאחר מכן הגיעה להצבעה הכרזת מלחמה דומה נגד גרמניה ואיטליה; הפעם, רנקין נמנעה.
ראו גם

הכרזת המלחמה של גרמניה הנאצית נגד ארצות הברית
הערות שוליים

↑  "Japan declares war, 1941 | Gilder Lehrman Institute of American History". www.gilderlehrman.org. נבדק ב-2023-11-13.
רוזוולט חותם על ההכרזה
הכרזת מלחמה

החלטה של הקונגרס האמריקאי שנחתמה על ידי הנשיא תאודור רוזוולט ב-8 בדצמבר 1941 שהכריזה מלחמה על יפן.
הכרזת מלחמה היא מעשה רשמי שבאמצעותו מדינה אחת מכריזה על פעילות מלחמה קיימת או קרובה נגד אחרת. ההצהרה היא מעשה פומבי על ידי גורם מורשה של ממשלה לאומית, במטרה ליצור מצב מלחמה בין שתי מדינות או יותר. החוקיות של מי המוסמך להכריז מלחמה משתנה בין אומות וצורות ממשל. במדינות רבות, הכוח הזה ניתן לראש המדינה או הריבון. הפרוטוקול הבינלאומי הרשמי להכרזת מלחמה הוגדר באמנת האג (III) משנת 1907 בדבר פתיחת פעולות איבה.
מאז 1945 הפכו התפתחויות במשפט הבין-לאומי כגון מגילת האומות המאוחדות, האוסרת הן על האיום והן על השימוש בכוח בסכסוכים בינלאומיים, את הכרזות המלחמה למיושנות במידה רבה ביחסים הבינלאומיים, אם כי להצהרות כאלה עשויות להיות רלוונטיות ביחס לחוקים המסדירים לחימה או בהקשר למדינות נייטרליות. מועצת הביטחון של האו"ם, במסגרת הסמכויות הניתנות בסעיפים 24 ו-25, ובפרק השביעי של האמנה, רשאית לאשר פעולה קולקטיבית לשמירה או לאכוף של שלום וביטחון בינלאומיים. סעיף 51 של אמנת האומות המאוחדות קובע גם כי: "שום דבר באמנה הנוכחית לא יפגע בזכות הטבועה להגנה עצמית אינדיבידואלית או קולקטיבית אם תתרחש מתקפה מזוינת נגד מדינה".
הכרזות מלחמה היו נדירות ביותר מאז תום מלחמת העולם השנייה. חוקרים דנו בסיבות לירידה, כאשר חלקם טוענים שמדינות מנסות להתחמק מההגבלות של המשפט ההומניטארי הבינלאומי (השולט בהתנהלות במלחמה) בעוד שאחרים טוענים שהכרזות מלחמה מהוות סממנים של תוקפנות ומטרות מקסימליסטיות.
רקע

הכרזות מלחמה היו אמצעים דיפלומטים מקובלים מאז תקופת הרנסאנס.
לפי החוק הבינלאומי, הכרזת מלחמה מובילה להתנגשויות צבאיות בין הצבאות של המדינות המעורבות. הקמת חבר הלאומים, שהוקם בשנת 1919 לאחר מלחמת העולם הראשונה, הראתה שהמעצמות מחפשות דרכים אמיתיות למנוע את הקטל והזוועות של מלחמת העולם הראשונה. מאידך, המעצמות לא הצליחו למנוע את מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה הוקם האו"ם כדי למנוע סכסוכים עתידיים.
הכרזות מלחמה שתקפות עד היום

הכרזות מלחמה אחדות תקפות עד היום, אם כי יש להן בעיקר משמעות פוליטית:
מאז מלחמת העצמאות שורר מצב מלחמה בין ישראל ובין סוריה ולבנון.
מכיוון שסירבה לחתום על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עיראק נמצאת, רשמית, במלחמה עם ישראל.
בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית שורר מצב מלחמה מאז מלחמת קוריאה.
מרוקו וסהרה המערבית נמצאות במצב מלחמה בעקבות העימותים בסהרה המערבית מאז 2020, ובגלל סוגיית בקשתה של סהרה המערבית לקבל עצמאות ממרוקו.
בין ישראל לארגון הטרור חמאס שורר מצב מלחמה בעקבות טבח שבעה באוקטובר (ארגון החמאס, אינו מדינה, ולכן לא ניתן להכניס סעיף זה תחת הכרזת מלחמה. מלחמה ניתן להכריז רק בין שתי מדינות).
הכרזות מלחמה שאינן תקפות

במהלך מלחמת העולם הראשונה, שרר מצב מלחמה בין מעצמות המרכז למדינות ההסכמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שרר מצב מלחמה בין מדינות הציר לבעלות הברית.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, הכריזה מצרים מלחמה על ישראל. הכרזה זו אינה תקפה משנת 1977, לאחר הסכם השלום בין המדינות.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, ירדן (שתמכה במצרים) הכריזה מלחמה על ישראל. הכרזה זו אינה תקפה משנת 1994, לאחר הסכם השלום בין המדינות.
לאחר פרוץ מלחמת ששת הימים, הכריזה מאוריטניה מלחמה על ישראל (על אף ששתי המדינות מעולם לא נלחמו זו בזו). מאז קיום היחסים הדיפלומטיים בין ישראל למאוריטניה בשנת 1999, ההכרזה אינה תקיפה (היחסים התנתקו בלי קשר בשנת 2009).
לאורך מלחמת אוגדן, שרר מצב מלחמה בין סומליה לאתיופיה.
לאורך מלחמת אוגנדה–טנזניה, שרר מצב מלחמה בין טנזניה לאוגנדה.
לאורך מלחמת איראן–עיראק, שרר מצב מלחמה בין עיראק לאיראן.
בזמן מלחמת פוקלנד, שרר מצב מלחמה בין ארגנטינה לממלכה המאוחדת.
בתקופת הפלישה האמריקאית לפנמה, שרר מצב מלחמה בין ארצות הברית לפנמה.
לאורך מלחמת אריתריאה–אתיופיה, שרר מצב מלחמה בין אתיופיה לאריתריאה.
בעקבות התערבותה של סודאן במלחמת האזרחים בצ'אד, שרר מצב מלחמה בין צ'אד לסודאן.
במהלך תקופה קצרה ביוני 2008, אריתריאה וג'יבוטי היו במצב מלחמה בעקבות עימותים בגבול אריתריאה–ג'יבוטי.
במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה, שרר מצב מלחמה בין גאורגיה לרוסיה. אין מצב מלחמה בין המדינות מאז סיום המלחמה, אך עד היום שוררת עוינות בין המדינות.
במהלך משבר הגליג, שרר מצב מלחמה בין סודאן לדרום סודאן.
במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, שרר מצב מלחמה בין ארמניה ואזרבייג'ן.
בישראל

בסעיף 40 לחוק יסוד: הממשלה נאמר:
(א) המדינה לא תפתח במלחמה ולא תנקוט פעולה צבאית משמעותית העלולה להוביל, ברמת הסתברות קרובה לוודאי, למלחמה, אלא מכוח החלטת הממשלה.



(א1))  על אף האמור בסעיף קטן (א) ובסעיף 33(א), הממשלה רשאית להחליט על אצילת סמכותה לפי סעיף קטן (א), דרך כלל או  במקרה מסוים, לוועדת שרים שנקבעה בחוק; החליטה הממשלה על אצילת סמכותה לוועדת השרים, תפעיל ועדת השרים את סמכותה רק אם מצא ראש הממשלה כי הפעלת הסמכות בידי הוועדה, במקום הממשלה, נדרשת, בנסיבות העניין, בשל טעמים של ביטחון המדינה או יחסי החוץ שלה, לרבות טעמי סודיות הכרוכים בהם.



(ב) אין בסעיף זה כדי למנוע פעולות צבאיות אחרות הנדרשות למטרת הגנה על המדינה וביטחון הציבור.



(ג)  הודעה על החלטת הממשלה לפתוח במלחמה או לנקוט פעולה צבאית משמעותית לפי סעיף קטן (א) תימסר לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת בהקדם האפשרי ואם התקבלה ההחלטה בידי ועדת השרים כאמור בסעיף קטן (א1) ,תימסר הודעה על כך, בהקדם האפשרי, לממשלה ולוועדת משנה של ועדת החוץ והביטחון של כנסת; ראש הממשלה ימסור את ההודעה בהקדם האפשרי גם במליאת הכנסת; הודעה על פעולות צבאיות אחרות כאמור בסעיף קטן (ב) תימסר לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת בהקדם האפשרי.
ב-30 באפריל 2018 הועבר תיקון לחוק בישראל כך שהקבינט המדיני-ביטחוני הוסמך להכריז מלחמה, בהשתתפות של מחצית מחברי הקבינט בהצבעה, אך בלי לקבוע את הרוב הנדרש. כן נקבע כי החלטה על הכרזת מלחמה תוכל להתקבל בנסיבות מסוימות על ידי שר הביטחון וראש הממשלה בלבד. יש שטענו שהשינוי נובע עקב המתיחות השוררת בזמן זה בין איראן לישראל.
ב-17 ביולי 2018 התקבל תיקון נוסף לחוק, שביטל את הסמכות שניתנה לשר הביטחון וראש הממשלה להחליט לבדם על הכרזת מלחמה בנסיבות מסוימות, והסמכות נשארה בידי הקבינט המדיני-ביטחוני. בנוסף, בוטלה ההוראה הדורשת השתתפות של מחצית מחברי הקבינט בהצבעה על הכרזת מלחמה, כך שלמעשה אין כל הוראה בדבר כמות המשתתפים והרוב הנדרש.
ב-8 באוקטובר 2023 הוכרזה מלחמת חרבות ברזל בעקבות טבח שבעה באוקטובר (ההודעה הרשמית על כך השתמשה במונח "פעולות צבאיות משמעותיות" ולא במונח "מלחמה").
הערות שוליים

↑  חוק יסוד: הממשלה, באתר הכנסת
↑   יהונתן ליס, הכנסת אישרה: ראש הממשלה יוכל להכריז מלחמה בהתייעצות עם שר הביטחון בלבד, באתר הארץ, 30 באפריל 2018
↑  הודעת ראש הממשלה בכנסת, 12 באוקטובר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX556895  GND: 4165685-4  NKC: ph231093
בטון

התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, מבנה העשוי כולו מבטון חשוף, בסגנון הברוטליזם
ילדות משחקות בתוך צינור בטון גדול, ברזיל 2008
בטון (מצרפתית: Béton; בכתיב ארכאי: ביטון) הוא חומר המשמש לבנייה. בטון מודרני מורכב מתערובת של צמנט, חול, חצץ ומים. לאחר ייצור התערובת מובילים אותה לאתר הבנייה במערבל בטון, ולעיתים משתמשים לשינוע הבטון אף במשאבת בטון. לאחר שעה עד 10 שעות, תערובת הבטון מתקשרת (מאבדת את התכונות הפלסטיות). לאחר מכן, התערובת מתקשה ומתחזקת.
סקירה כללית

האשורים והבבלים הכינו תערובות בטון עם חרס במקום מלט. המצרים השתמשו בבטון שהורכב מסיד וגבס. ברומא הכינו בטון מסיד מעורב עם אפר געשי. הבטון המודרני הומצא בידי המהנדס הבריטי ג'ון סמיטון (John Smeaton‏; 1724–1792) בשנת 1756, תוך ערבוב מלט, חלוקים ולבנים מפוררות. כיום גוברת הנטייה לעשות שימוש בחומרים ממוחזרים בייצור בטון, בעיקר באפר שנכתש מתוצרי הלוואי של תחנות כוח פחמיות. באופן זה קטן הצורך בחציבה מחד ובאזורי פסולת מאידך.
לבטון חוזק לחיצה גבוה, אך חוזק מתיחה נמוך (חוזק לחיצה גבוה – ניתן להעמיס על הבטון משקל כבד בבטחה. חוזק מתיחה נמוך – אי אפשר למתוח את הבטון מבלי שהוא ישבר). כדי להתגבר על מגבלה זו, בדרך-כלל יוצקים בטון יחד עם מוטות חיזוק מברזל, רשתות ברזל, או כבלים. התוצאה מכונה "בטון מזוין". בטון זה מסוגל להתמודד הן עם כוחות לחיצה והן עם כוחות מתיחה. המצאת הבטון המזוין מיוחסת לגנן הצרפתי ז'וזף מוניה (Joseph Monier‏; 1823–1906), שהכניס לראשונה בשנת 1868 מוטות פלדה לעציצי בטון שהכין.
כדי להגביר את חוזק המתיחה של הבטון, מותחים כבלי פלדה בעזרת ציוד מכני הנדסי, ועליהם יוצקים את הבטון. כבלים אלו שואפים להתכווץ חזרה (בדומה לקפיץ) וכך יוצרים על הבטון כוחות לחיצה. כאשר יופעלו על הבטון כוחות מתיחה שוב (על ידי משקלן של מכוניות שייסעו על הגשר, למשל) הם יאוזנו על ידי כוחות הלחיצה שנוצרו בצורה מלאכותית בזמן הבנייה. בבטון זה נעשה שימוש במבנים הדורשים חוזק רב והוא נקרא "בטון דרוך".
לעיתים מוספים חומרים שונים לתערובת הבטון כדי לשפר תכונות שונות, כגון זמן ההתקשות. בין השאר נעשה שימוש גם בחומרים לוכדי אוויר, הגורמים להופעת בועות אוויר קטנות בבטון, ובכך משפרים את הבידוד התרמי שהוא מספק. עם זאת, בועות אוויר גדולות מדי, אשר עלולות להיווצר בטעות בשל מוטות פלדה שבתוכו, ותבניות העץ (טפסות) אשר שימשו ליציקתו, פוגעות בחוזק הבטון. ציפוף הבטון נעשה בעזרת הכאה בפטישים על דפנות התבנית בה נמצא הבטון או בעזרת מרטט חשמלי שמוכנס ישירות לבטון.
גימור פני הבטון ביציקה נעשה בהתאם לשימוש הרצוי: במקומות שבהם באה שכבה נוספת על גבי היציקה (כדוגמת ריצוף), הבטון מרודד בצורה גסה בלבד. לעומת זאת באולמות ספורט ומבני תעשייה שבהם נותר הבטון חשוף, מתבצעת לרוב החלקה מלאה של הבטון באמצעות כלי עבודה המכונה "הליקופטר".
הבטון משמש, בדרך-כלל, לבניית השלד הנושא של הבניין, ובכלל זה, יסודות, רצפה, תקרות ועמודים תומכים, ואילו הקירות עצמם נבנים מבלוקים או מלבנים. עם זאת, לאחר מלחמת המפרץ הראשונה חוקק בישראל חוק המחייב כל דירת מגורים להכיל חדר אחד לפחות הבנוי כולו מבטון מזוין. חדר ממוגן זה, המכונה "מרחב מוגן", מהווה תחליף למקלטים שהיו מחויבים על-פי חוקי הבנייה הישנים.
סקירה כללית > הבטון בישראל

בתולדות הבנייה המודרנית בישראל מילא הבטון תפקיד מרכזי. הוא ליווה את הבנייה מראשית היישוב במפעלים אזרחיים כמו תחנת הכוח בנהריים ובבנייה למגורים, כמו גם בפרויקטים ביטחוניים כמו הקריה למחקר גרעיני. השימוש הרב בבטון, בעיקר בשנותיה הראשונות של המדינה, הביא גם להקמת מפעל נשר רמלה. כתוצאה מכך התגבש בארץ סגנון בנייה למגורים אשר מתבסס על שלד בטון. למבנה הטיפוסי הזה ישנם יתרונות מסוימים של חוזק וגמישות וחופש בתכנון. מצד שני, מאחר שלבטון תכונות תרמיות בעייתיות מאוד, נמצא כתוצאה מכך סטנדרט הבידוד התרמי בפיגור ניכר בהשוואה לעולם המפותח[דרוש מקור]. לבטון מיוחסת השפעה עצומה גם על סגנון הבנייה המקומי שהתפתח בארץ – למתכנן ניתנת חירות כמעט מושלמת לתכנן את המבנה ללא תלות קונסטרוקטיבית בין הקומות של המבנה בבניינים פשוטים.
חוקי הבנייה בישראל מחייבים את כל הבניינים לשלד מבטון מזוין או שלד פלדה המצופה בבטון.