stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסיבה

ערך זה עוסק באירוע חברתי. אם התכוונתם לחלק בבית המקדש, ראו .
מסיבת פולמון
מסיבה היא אירוע חברתי, שאמור לשעשע ולענג את המשתתפים בו. לעיתים יש לו משמעויות דתיות, תרבותיות או עונתיות, אך המונח "מסיבה" מתייחס להיבט החברתי של ההתכנסות.
קיים קשר בין מסיבות לבין חגיגות וחגים דתיים או תרבותיים, אבל מסיבות נערכות בדרך כלל על ידי גורמים פרטיים או מסחריים והן לרוב לא-פורמליות. כמעט כל אירוע או עילה יכולים לשמש כ"סיבה למסיבה". בתרבויות מסוימות נהוג אף להפוך את טקס האשכבה במותו של אדם למסיבה, על מנת לעודד את קרובי המת. בדרך כלל נערכות מסיבות לרגל ימי הולדת, חתונות, ימי שנה, מסיבת רווקים, נישואים ויום נישואים. לעיתים נערכות מסיבות בעסקים המיועדים לכך – מועדונים ודיסקוטקים – אך לעיתים נערכות ומאורגנות מסיבות באופן פרטי או תחת כיפת השמיים.
פנחס אפרתי

אין תמונה חופשית
פנחס אפרתי (9 באפריל 1907 – 10 בינואר 1988) היה רופא פנימי, מנהל בית החולים ע"ש שוויצר בטבריה (1939–1949), מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים בפרדס כ"ץ (1949-1952), פרופסור מן המניין לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, מנהל מחלקה פנימית ב' במרכז רפואי קפלן, וחוקר בעל שם בינלאומי.
קורות חיים

נולד בעיר הומנה שבסלובקיה. בנעוריו הצטרף לתנועת "החלוץ", ואת קבוצתו צירף לתנועת "השומר הצעיר" שהיה חבר בהנהגתה. 
אפרתי למד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג. בתום לימודיו שירת בצבא הצ'כוסלובקי כרופא צבאי.
בשנת 1933 עלה אפרתי לארץ ישראל. אפרתי הצטרף, על פי המלצתו של ד"ר חיים יסקי שניהל את בית החולים הדסה הר הצופים, לסגל המחלקה הפנימית בניהולו של ד"ר משה רחמילביץ'. בנוסף הצטרף לארגון "ההגנה". חבריו לתנועה עלו ארצה כגרעין, התיישבו בעין הקורא שליד ראשון לציון והמתינו למשבצת קרקע להתיישבות.
בשנת 1936 עלו חברי הגרעין על הקרקע והקימו את שער הגולן. אפרתי עזב את ירושלים, שירת כרופא נודד בעמק יזרעאל.
בשנת 1939 פנו לאפרתי אנשי הוועד הלאומי והציעו לו לקבל את ניהול בית החולים על שם שוויצר בטבריה. הוא קיבל את המינוי שהפך אותו למנהל בית החולים הצעיר ביותר בארץ ישראל.
אפרתי שהה בטבריה, שם חקר והפך לבר סמכא בנושא הכשת נחשים והטיפול בה. 
בסוף 1949 עבר אפרתי לנהל את המחלקה הפנימית בבית החולים בפרדס כ"ץ.
בשנת 1952 הצטרף אפרתי לצוות המייסד של בית החולים ע"ש קפלן ברחובות. לאחר הקמת בית החולים ניהל את המחלקה הפנימית במשך שנים רבות.
בנוסף, אפרתי הקים וניהל מעבדה למחלות דם בבית החולים קפלן: "המעבדה למורפולוגיה של הדם ולציטולוגיה", הקרויה על שמו, בה עבד כמעט עד יומו האחרון.
אפרתי שלט ב-13 שפות, כולל: הונגרית, סלובקית, רוסית, גרמנית, אנגלית, איטלקית וערבית. שר הבריאות ישראל ברזילי הזמין אותו לכהן כמנהלו הכללי של משרד הבריאות, אך לא נענה.
מתלמידיו: פרופ' ראובן ויסקופר.
אפרתי נפטר ב-1988.
היה נשוי ואב לשני בנים ובת.
אקדמיה

בשנת 1954 קיבל אפרתי מינוי אקדמי כמרצה קליני מטעם הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית. היה זה המינוי האקדמי הראשון שניתן על ידי האוניברסיטה העברית לאקדמאי מחוץ לירושלים. בשנת 1966 הועלה אפרתי לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1972 לפרופסור מן המנין. כל אותן שנים היה חבר בסגל ההוראה של בית הספר לרפואה בירושלים.
בשנת 1967, לאחר שהפרופ' אנדרה דה-פריס הקים את בית הספר לרפואה בתל אביב, לעומת הגישה השלילית של הרופאים הפנימיים בהדסה לרעיון רפואת המשפחה, ראה פרופ' דה פריס, שעל מנת להקים בית ספר מודרני לרפואה יש צורך במחלקה לרפואת המשפחה. עם הכרת המקצוע כנושא אקדמאי התעורר הצורך להכיר בו כמומחיות. רוב הפרופסורים הפנימאים התנגדו, ופרופ' מקס פולק נאלץ לגייס את אפרתי, רופא כפרי בגליל, בעברו, שתמך במהלך.
לקריאה נוספת

, אתר ההנצחה, פרופ' פנחס אפרתי
"רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, עמודים 102–103.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  הרפואה, 118, 15 בינואר 1990 עמוד 121
↑  "אתיקה רפואית בישראל" עורכים: איתמר תאודור, עמנואל תאודור (תמונת העטיפה: פרופ' אפרתי)
↑  בית החולים שוויצר
"מן המצפור יורדים בכביש הראשי עד לרמזור הראשון, שם פונים שמאלה לרחוב גולומב, בסופו פונים ימינה ובצומת הקרוב שמאלה. כאן, בתוך החצר, נמצא בית חולים ע"ש פטר שוויצר, נדבן אמריקני שמימן את בנייתו של בית חולים זה. בשנת 1921 הונחה אבן הפינה במעמד הנציב העליון הבריטי, אך המקום נחנך רק בשנת 1930, בגלל קשיים כספיים. בשל המצב הכלכלי הקשה בו היה שרוי היישוב נאלצו לסגור את בית החולים שנה אחת בלבד לאחר שנפתח, אך הוא נפתח שנית בשנת 1935, לאחר שאת טבריה פקד שיטפון עז שבעטיו נפגעו רבים. בית חולים זה נבנה בקריית שמואל, שהייתה אז שכונה חדשה במעלה ההר, רחוקה מהעיר העתיקה בה גרו רוב תושבי טבריה. סגנון הבנייה של בית החולים היה שונה לחלוטין מסגנון הבנייה שרווח בטבריה באותה תקופה. היום נשתמר במקום רק המבנה הראשי של בית החולים, ועל שטחו בנו בתים רבי קומות".] תיירות טבריה- על ישראל, טבריה והסביבה, חני זיו
↑  "חקר מנגנון הגרנולוציטופויאזה בעכבר"  עמנואל ניר - חיבור לשם קבלת התואר דוקטור לפילוסופיה, הדרכה" פרופ' דוד דנין, פרופ' פנחס אפרתי, מועצה מדעית של מכון ויצמן
↑  מינויים בביה"ס לרפואה של האוניברסיטה בירושלים, הצופה, 17 באוגוסט 1966
↑  מינויים באונ' בבירה, מעריב, 24 בינואר 1972
↑  "היסטוריה של רפואת המשפחה", רפואת המשפחה בתל אביב פרופ' פיליפ זיו, מדיקל מדיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414926805171  VIAF: 95156675015333581868   WorldCat (עם VIAF): 95156675015333581868
פרס הרב לורד יעקובוביץ

| --- | --- |
 הגוף המעניק:  ועידת רבני אירופה 
 תקופת הפרס:  2011–הווה (כ־14 שנים) 
 נקרא על שם:  עמנואל יעקובוביץ 
 
פרס הרב לורד יעקובוביץ של יהדות אירופה (באנגלית: The Harav Lord Jakobovits Prize of European Jewry) הוא פרס המוענק על-ידי ועידת רבני אירופה לאישים בעלי השפעה ציבורית שהפגינו תמיכה ביהודי אירופה, הגנו על זכויותיהם הדתיות, ונאבקו באנטישמיות. הפרס נוסד ב-2011 בידי הרב פנחס גולדשמידט, נשיא ועידת רבני אירופה.
הלורד יעקובוביץ והפרס

עמנואל יעקובוביץ (8 בפברואר 1921 – 31 באוקטובר 1999) שעל שמו נקרא הפרס, היה רבה הראשי של בריטניה, חבר בבית הלורדים, ודוקטור לפילוסופיה. קודם לכן שימש כרבה הראשי של הקהילה היהודית באירלנד, וכיהן גם כרב בית הכנסת השדרה החמישית בניו יורק. שימש גם כנשיא ועידת רבני אירופה. בשנת 1981 הוכתר הרב יעקובוביץ בתואר אבירות, ושבע שנים לאחר מכן היה לרב הראשי הראשון שקיבל מושב בבית הלורדים וזכה בתואר ברון.
מייסדי הפרס, שקראו אותו על שמו, מנמקים את החלטתם בדברים הבאים: "הלורד יעקובוביץ הקדיש את חייו לרדיפת פילוסופיה הדוגלת במחויבות דתית לצד הנהגה בלתי מתפשרת של אהבה והתחשבות בזולת. היכולת לאחד קהילות ולהכיר בערכה של האמונה בעולם המודרני, היא זו שאותה ייקר במיוחד במשך חייו, ופרס זה נועד להכיר ולהוקיר תכונה זו מעל הכל".
עיצוב הפרס

הפרס הוא מיצג אומנותי של ספר תורה פתוח המונח על גבי שלושת ספרי תורה פתוחים.
הפרס עוצב בידי הפסל ג'ורג'י פרנגוליאן (אשר בין יצירותיו נמנות האנדרטה על קברו של בוריס ילצין בבית הקברות נובודוויצ'יה במוסקבה, אנדרטת אוקוג'אבה במדרחוב ארבאט במוסקבה ופסל הקיסרית אליזבת בבלטייסק).
מקבלי הפרס

2012: ראש ממשלת פולין לשעבר ונשיא הפרלמנט האירופי לשעבר פרופ' יז'י בוזק.
2013: קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
2015: ראש ממשלת צרפת לשעבר, מנואל ואלס.
2016: מלך ספרד, פליפה השישי.
2023: נשיא צרפת, עמנואל מקרון.
הערות שוליים

1 2 3  פרס ע”ש לורד יעקובוביץ, באתר CER
↑  יוני גבאי, הרבנים העניקו פרס לקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, באתר כיכר השבת, ‏26 במאי 2013
↑  חנני ברייטקופף, הגר"פ גולדשמידט העניק לנשיא צרפת פרס יוקרתי, באתר כיכר השבת, ‏9 דצמבר 2023
בית אליוט

| --- | --- |

עטיפת DVD
 סוגה:  דרמה תקופתית
 יוצרים:  ג'ין מארש איילין אטקינס
 שחקנים:  סטלה גונה לואיז לומברד איידן גילט מגי אולרנשו
 פסקול:  ג'ים פרקר
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מקום התרחשות:  אנגליה 
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  34
 הפקה
 טכניקת צילום:  מערך מרובה מצלמות
 אורך פרק:  50 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC 1
 רשת שידור בישראל:  הערוץ הראשון
 פורמט (תמונה):  4:3
 פורמט (קול):  סטריאו
 תקופת שידור מקורית:  31 באוגוסט 1991 – 6 במרץ 1994
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בית אליוט (באנגלית: The House of Eliott) היא סדרת טלוויזיה בריטית בהפקת ה-BBC ששודרה במשך שלוש עונות בין 1991 ל-1994. בסדרה מככבות סטלה גונה בדמות ביאטריס אליוט ולואיז לומברד בדמות אוונג'לין אליוט. הן מגלמות שתי אחיות המקימות עסק לתפירת בגדים בלונדון של שנות העשרים של המאה העשרים, שהופך בסופו של דבר לבית אופנה בעיצוב הוט קוטור. עוד מככב בסדרה איידן גילט בתפקיד צלם וקולנוען בשם ג'ק מדוקס. יוצרות הסדרה ג'ין מארש ואיילין אטקינס יצרו יחד קודם לכן את סדרת הדרמה "על אדונים ומשרתים". את פרקי הסדרה כתבו תסריטאים שונים בהם ג'יל היים, פיטר באקמן, דבורה קוק וג'יני הול.
תקציר עלילה > עונה ראשונה

ביאטריס (בת 30, ידועה בשם בי) ואוונג'לין (בת 18, ידועה בשם איווי) הן אחיות שנותרו יתומות אחרי מותו הפתאומי של אביהן הרודן, הנרי אליוט. מכיוון שהן נשארו כמעט חסרות כל וחסרות השכלה, האחיות נאלצות למכור את בית המשפחה כדי לשלם את חובותיו של האב. כדי להתפרנס הן פונות לתחום האהוב עליהן שהוא עיצוב ותפירת בגדים, ובי מתקבלת לעבודה כמזכירה באולפן צילום בניהולו של ג'ק מדוקס. ג'ק ואחותו פנלופי הופכים לחברים טובים של האחיות, וג'ק מספק להן סכום כסף כדי לפתוח עסק משלהן בשם "בית אליוט". פנלופי מדוקס מציגה בפניהן את טילי ווטקינס, תופרת מסורה וחרוצה, אותה הן מעסיקות בחברה. נושא קבוע בסדרה הוא מאבקן של נשים בשנות העשרים של המאה העשרים לחיות חיים של הגשמה עצמית ועצמאות. בנוסף לכך שהנרי אליוט הותיר את בנותיו חסרות פרוטה, המוציא לפועל של צוואתו הוא בן דודן ארתור, שמונע מהן את הכספים שמגיעים להן בטענה שזה לטובתן. אחרי שארתור נעצר ונכלא בשל מעורבות בהברחת סמים, הוא מהגר לבוסטון שבארצות הברית, והן מקבלות את סכום גדול של כסף מירושת אביהן. זה מאפשר לביאטריס ואיווי להרחיב את העסק שלהן, ובעזרתו של הבנקאי סר דזמונד גילספי, הסנדק של איווי, העתיד נראה ורוד. איווי חוגגת את יום הולדתה ה-21 והופכת לשותפה בחברה. "בית אליוט" מציג את הקולקציה הראשונה שלו של עיצובים בלעדיים עבור אנשי האצולה.
תקציר עלילה > עונה שנייה

העונה מתחילה באביב 1924. האחיות מעסיקות את פלורנס רנבי בתפקיד מנהלת חדר העובדים. ביאטריס ואיווי מוזמנות לפריז על ידי מעצב האופנה ג'יילס קרניאק, שמציע להן חוזה של חמש שנים כמעצבות בחברה שלו. בי מתחתנת עם ג'ק מדוקס, שהיה המעסיק שלה בעבר, והם חוזרים ללונדון. איווי נשארת בפריז לעבוד בבית האופנה "Maison Gilles". שנה אחר כך, שבמהלכה ניהלה רומן עם ז'יל קרניאק חוזרת איווי לבית אליוט זוהרת ובוגרת יותר. הקריירה של ג'ק כבמאי קולנוע נמצאת במגמת עלייה. באחת ההקרנות של סרטיו פוגשת איווי את לורד אלכסנדר מונטפורד, חבר פרלמנט נשוי, ומתפתח ביניהם רומן. ג'ק וביאטריס נפרדים בשל חוסר הסכמה ביניהם בנוגע להולדת ילדים והלחץ בעבודתם. בית אליוט עומד בפני חורבן אחרי החשדות בעקבות מותו של סר דזמונד גילספי, וענייני הכספים עוברים לניהולו של ראלף סרויאן. האחיות חושדות בחוסר יושר של סרויאן, וסר אלכסנדר מונטפורד גורם לחקירה רשמית של הבנק. מתברר שסרויאן הונה את לקוחות הבנק, ולאחיות אליוט נותר מעט מאוד מחסכונותיהן והשקעותיהן.
סרטו של ג'ק "The Strikers" זוכה להצלחה רבה ומפיק הוליוודי מציע לו עבודה בארצות הברית, אבל הוא דוחה את ההצעה ומחליט במקום זאת לעבוד בברלין. בינתיים הולך ודועך השוק של אופנת העילית עקב השפל של סוף שנות העשרים. ביאטריס ואיוונג'לין מקבלות הצעה להציג בארצות הברית את עיצובי הבגדים שלהם עבור רשת החנויות סירס ורובאק. לבי יש עדיין רגשות כלפי ג'ק. בבית האופנה טילי מתחתנת עם נורמן פוס, שף במלון מקומי, וממונה למשרת מנהלת חדר העבודה. בפרק האחרון של העונה היא מבשרת שהיא בהיריון.
בין פלורנס רנבי וטילי קיים חיכוך מתמיד, פלורנס הנרגזת עוזבת את חדר העבודה וכמעט נפגעת ממכונית חולפת. בסופו של דבר אחרי שאיווי מעדיפה לתקן צווארון פרווה בדרך שהציעה מאדג' במקום דרכה של פלורנס, היא מחליטה להתפטר. פלורנס עוזבת את בית אליוט והפעם נפגעת ממכונית ומתה. בלוויה, מר רנבי, בעלה של פלורנס, מתעמת עם מאדג' וטילי, ואחר כך עם ביאטריס ואיווי על מותה של פלורנס על היחס שקיבלה. בעיקר הוא קובל על כך שבי ואיווי לא שמו לב למאבק. הוא מספר להן ש פלורנס הייתה נאמנה מאוד, ולא הסכימה לשמוע דבר שנאמר נגדן. בהמשך הוא חוזר ומתנצל על ההתפרצות. הוא אומר שהוא חייט, ומכיוון שבית אליוט זקוקים ביותר לחותך מומחה, הם שוקלים להעסיק אותו. לבסוף הן מחליטות שעדיף שהוא לא יעבוד בבית אליוט בגלל הזכרונות על פלורנס. הן מתחילות להעסיק את צ'ארלס.
תקציר עלילה > עונה שלישית

האחיות אליוט ומאדג' מסכמות ביקור מוצלח בארצות הברית בחסות רשת החנויות סירס ורובאק, שבו הציגו קו של בגדים בייצור המוני של בית אליוט. לבי שעדיין חיה בנפרד מג'ק יש מחזר חדש, דונלד ברדלי מנהל ברשת סירס שמגיע לאנגליה בעקבות האחיות. בי מחליטה שהיא עדיין אוהבת את ג'ק. הוא משנה כיוון מבימוי קולנועי לעיתונות חוקרת. באמצעות העובדת החדשה גרייס קיבל, פוגשת איווי את האמנים מיילס בניסטר ודניאל פייג'. מיילס מתקבל לעבודה בבית אליוט כמאייר, ובהמשך הופך למעצב. דניאל הוא אמן מוכשר שלדעת איווי הוא זקוק לפריצת דרך כדי להצליח. שני הגברים מתאהבים באיווי, והיא משיבה אהבה לדניאל. בינתיים גם למאדג' יש אהבה חדשה, וזה לא בעלה הזועף. טילי ובעלה שאיבדו את התינוק שלהם נאבקים לשמור על נישואיהם. לקראת סוף העונה בית אליוט כמעט ומתפרק. לבי ולג'ק נולדת בת, לוסי. ג'ק נבחר לחבר בבית הנבחרים, ואיווי מתחתנת עם דניאל. אביו של מיילס מחליט להיות שותף בבית אליוט כשהוא מגלה שבנו הוא מעצב אופנה מוכשר. הוא רוצה שבית אליוט יפסיק לעסוק באופנה עילית ויעבור לייצור בגדים המוני הבטוח יותר מבחינה כלכלית. הפרק האחרון של מסתיים בעימות סוער בין השותפים אודות עתידה של החברה והיחסים בין האחיות.
כותבי הסדרה לא ציפו שה-BBC תבטל את הסדרה בסוף העונה השלישית. לכן הסדרה מסתיימת ללא סגירת קצוות של קווי העלילה.
הפקה

"בית אליוט" מצוין שהוא סדרת הדרמה האחרונה של ה-BBC שרוב צילומי הפנים נערכו במרכז הטלוויזיה של ה-BBC בשיטת מערך מרובה מצלמות. לקראת סוף הסדרה ב-1994, הפקה בשיטה זו נזנחה עבור סדרות דרמה לטובת צילום במצלמה יחידה בפילם או במצלמות וידאו. מכיוון שהסדרה צולמה ונערכה בווידאו בהבחנה רגילה, אי אפשר להציג אותה בפורמט HDTV.
חלק מהסצנות צולמו ב"בית קליפטון היל" וב"גולדני הול" בבריסטול. סצנות אחרות צולמו בצ'לטנהם שבגלוסטרשייר. צילומי החוץ של הבית ממוקמים בברקלי סקוור 24 בבריסטול. גם קולסטון הול שימש כאתר צילומים לסדרה.
צוות השחקנים

סטלה גונה – ביאטריס אליוט
לואיז לומברד – אוונג'לין אליוט
איידן גילט – ג'ק מדוקס
מגי אולרנשו – פלורנס רנבי
פרצ'סקה פולן – פנלופי מדוקס
קאתי מרפי – טילי ווטקינס
ג'ודי פלין – מאדג' האוול
דיאנה רייוורת' – בטי
ויקטוריה אלקוק – אגנס
סטיבן צ'רצ'ט – ג'וזף וינט
ביל תומאס – צ'ארלס קוואנס
ברברה ג'פורד – ליידי לידיה אליוט
פיטר בירץ' – ארתור אליוט
צוות השחקנים > תפקידי משנה

ג'רמי ברודנל – סבסטיאן פירס
רוברט דאוס – פיגי גרסטון
קלי האנטר – דפני הייקוק
דייוויד דה קייזר – סר דזמונד גילספי
מיני דרייבר – מרי, פקידת הקבלה של ג'ק אחרי ביאטריס
ברט קווק – פיטר לו צ'ינג
מייקל קאלבר – ראלף סרויאן
קייט פהיי – אליס בורגוין
טובי ויטהאוס – נורמן פוס
רופרט פרייזר – לורד אלכסנדר מונטפורד
אליזבת גארווי – ליידי אליזבת מונטפורד
קרוליין טרוברידג' – קטיה בלטסקי
מלאני רמזי – גרייס קיבל
רוברט הנדס – מיילס בניסטר
ריצ'רד לינטרן – דניאל פייג'
ג'יימי פורמן – ג'רי אלת'ורפ
איאן רדפורד – לארי קוטר
DVD

כל שלוש העונות של "בית אליוט" יצאו על גבי DVD בהפצת Acorn Media UK בשנים 2004, 2006 ו-2007.
ספרים

"The House of Eliott" מאת ג'ין מארש
"The House of Eliott - A House at War" מאת אליזבת' או'לירי
"The House of Eliott: The Anxious Years" מאת אדוארד פ. ריץ'
הערות שוליים

↑  The House of Eliott (1991–1994) Full Cast & Crew
↑  Wells, Matt (2007-01-11). "Here's one we made much, much earlier - and now it's time to move". The Guardian. נבדק ב-2007-01-14.
↑  'House of Eliott Locations' at Gloucestershire On Screen
לייל בריינרד

לייל בריינרד (באנגלית: Lael Brainard; נולדה ב-1 בינואר 1962) היא כלכלנית אמריקאית המכהנת כיום כראש המועצה הלאומית לכלכלה בבית הלבן. בעבר כיהנה כסגנית הפדרל ריזרב.
ראשית חייה

לייל בריינרד נולדה בהמבורג שבגרמניה למשפחה אמריקאית. אביה היה דיפלומט בשירות החוץ של ארצות הברית, ומשפחתה נדדה בין מדינות שונות בילדותה. היא למדה באוניברסיטת וסליאן, שם סיימה תואר ראשון בהצטיינות יתרה. לאחר מכן השלימה דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת הרווארד.
בריינרד נשואה ואם לשלוש בנות.
קריירה

בתחילת דרכה המקצועית שימשה בריינרד כחוקרת במכון ברוקינגס בוושינגטון הבירה, שם עסקה בנושאים של מדיניות כלכלית בין-לאומית. בהמשך, עבדה במחלקת האוצר של ארצות הברית תחת ממשל קלינטון, שם פיתחה מדיניות הקשורה ליחסים כלכליים בין-לאומיים והייתה מעורבת במשא ומתן על הסכמי סחר. בריינרד פרסמה מחקרים רבים בנושאי סחר בין-לאומי, מדיניות מוניטרית, ותפקידם של ארגונים בין-לאומיים. גישתה הכלכלית משלבת בין פרגמטיות לבין מחויבות לערכים חברתיים וסביבתיים. בריינרד נכללה ברשימת "100 הנשים המשפיעות בעולם"[דרושה הבהרה] של מגזין פורבס, וקיבלה פרסים על תרומתה לקידום כלכלה עולמית יציבה ושוויונית.
קריירה > בממשל אובמה

בשנת 2009 מונתה בריינרד לתת-מזכירת האוצר לעניינים בין-לאומיים על ידי הנשיא ברק אובמה. במסגרת תפקידה, הייתה אחראית על גיבוש מדיניות כלכלית בין-לאומית וניהלה שיחות עם מדינות זרות וארגונים בין-לאומיים. היא נודעה בגישתה המתוחכמת להתמודדות עם משברים כלכליים עולמיים, ובמיוחד במשבר החובות בגוש האירו.
קריירה > בממשל אובמה > מועצת הנגידים של פדרל ריזרב

בשנת 2014 מונתה לחברת מועצת הנגידים של פדרל ריזרב על ידי הנשיא אובמה. בתפקידה זה עסקה בעיצוב המדיניות המוניטרית של ארצות הברית ובפיתוח כלים חדשים להתמודדות עם אתגרים כלכליים כמו אי-שוויון חברתי ושינויי אקלים.
קריירה > בממשל ביידן > סגנית יו"ר הפדרל ריזרב

בשנת 2022 מונתה לסגנית יו"ר פדרל ריזרב על ידי הנשיא ג'ו ביידן. בריינרד שמה דגש על שמירה על יציבות פיננסית והמשך ההתמודדות עם לחצים אינפלציוניים. בפברואר 2023 מונתה בריינרד לראש המועצה הלאומית לכלכלה בבית הלבן.
הערות שוליים

↑  Lael Brainard | Federal Reserve History, www.federalreservehistory.org
↑  Lael Brainard, Forbes (באנגלית)
↑  Lael Brainard, World Economic Forum (באנגלית)
↑  Who Is Lael Brainard?, Investopedia (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304959605171  BnF: cb15593653j (data)  GND: 171921828  ISNI: 0000 0000 3534 5886  LCCN: n2003099409  MGP: 209331  NTA: 078411211  SELIBR: 382533  SUDOC: 082613508  VIAF: 27386452   WorldCat (עם VIAF): 27386452 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לכידת קהל

לכידת קהל היא התופעה שבה משפיען מושפע מדעת הקהל שלו ומספק להם את מה שהוא מאמין שהם רוצים לקבל. המשפיען "נלכד" בהשקפות והתנהגויות קיצוניות יותר מאלו שהתחיל איתן בלולאת משוב חיובית בעקבות תגובות הקהל.
התופעה החברתית בה דעת הקהל גוררת שינוי עמדות או התנהגות בקרב מעצבי דעת קהל קיימת גם טרם עידן האינטרנט והרשתות החברתיות, כגון אצל פולטיקאים המשנים את עמדותיהם בעקבות סקרי דעת קהל. אולם, המונח הספציפי לכידת קהל נטבע לראשונה באנגלית (Audience Capture) על ידי המתמטיקאי אריק וינשטיין רק בשנת 2018. הדינמיקה הייחודית שמתאפשרת בין הקהל למשפיענים ברשתות החברתיות המקוונות כולל אפשרות לתגובות מיידיות ואלגוריתמים המקדמים קיצוניות היא שהובילה לצורה הספציפית של לכידת קהל ברשת.
דוגמה ללכידת קהל ניתן למצוא בסיפור של ניקולס פרי שנודע בכינוי ניקוקדו אבוקדו. ניקולס החל את דרכו ביוטיוב בתור נגן כינור שתמך בטבעונות, אך הסרטונים שהעלה לא הובילו לכמות צפיות רבה במיוחד. בתגובה, ניקולס החל להעלות סרטונים שלו אוכל (סרטוני מוקבאנג). התגובות שקיבל ברשת עודדו אותו לאכול כמויות הולכות וגדלות, מה שהוביל אותו לפרסום רב אך גם להשמנה קיצונית ופגיעה בבריאות הפיזית והנפשית שלו.
ראו גם

תיבת תהודה (תקשורת)
בייס (פוליטיקה)
פני הדור כפני הכלב
הערות שוליים

↑  Audience Capture, The Portal Wiki (באנגלית בריטית)
↑  Gurwinder, The Perils of Audience Capture, www.gurwinder.blog (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא סוציולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוול ויקר

לוול פאלמר ויקר הבן (באנגלית: .Lowell Palmer Weicker Jr;‏ 16 במאי 1931 – 28 ביוני 2023) היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת קונטיקט, שייצג אותה בקונגרס – ראשית בבית הנבחרים (1971-1969) ולאחר מכן בסנאט האמריקאי (1971–1989) – ולבסוף היה מושל המדינה. ב-1980 ניסה, ללא הצלחה, להתמודד לנשיאות ארצות הברית. אף שהיה חבר המפלגה הרפובליקנית בתקופתו בקונגרס, לימים עזב את שורות המפלגה והפך לאחד המועמדים הבודדים שנבחרו לתפקיד מושל בארצות הברית מטעם מפלגה שלישית בשעתו, ועשה זאת כנציג "מפלגת קונטיקט".
ביוגרפיה > ראשית חייו

ויקר נולד בפריז בירת צרפת, בנם של האמריקאים מרי הייסטינגס (לבית ביקפורד) ולוול פאלמר ויקר. סבו תיאודור ויקר היה מהגר גרמני שנמנה בין מייסדי התאגיד "אדוארד רובינסון סקוויב" המתמחה בייצור מוצרי רוקחות. ב-1949 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון לורנסוויל שבמדינת ניו ג'רזי. ב-1953 סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל וחמש שנים אחר כך, ב-1958, היה לבוגר בית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה. הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו לאחר ששירת בצבא ארצות הברית בין השנים 1953–1955 והשתחרר בדרגת לוטננט ראשון.
ביוגרפיה > קריירה בקונגרס

בין השנים 1963–1969 היה ויקר חבר בבית הנבחרים של קונטיקט, הבית התחתון בבית המחוקקים של המדינה מטעם מחוז גריניץ'. ב-1968 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כחבר המפלגה הרפובליקנית. ויקר כיהן בבית הנבחרים כהונה אחת בלבד בת שנתיים בטרם נבחר לסנאט ב-1970. בבחירות שנערכו בשנה זו היטיב עמו פיצול ששרר בשורות המפלגה הדמוקרטית. הסנאטור המכהן תומאס דוד התמודד כעצמאי לאחר שאיבד את המועמדות הדמוקרטית לג'וזף דאפי. בסופו של דבר, ויקר זכה בבחירות עם 41.7 אחוזים מקולות הבוחרים.
ויקר שירת בסנאט של ארצות הברית במשך שלוש תקופות כהונה בנות שש שנים כל אחת, מ-1971 עד 1989. הוא זכה לתשומת לב לאומית בשל שירותו בוועדת ווטרגייט של הסנאט שחקרה את פרשת ווטרגייט, שם הפך לסנאטור הרפובליקני הראשון שקרא להתפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון. הוא נבחר מחדש ב-1976. ב-1980, לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו באותה השנה, ניסה ויקר להתמודד למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית אך ניסיון זה לא הניב פרי.
ויקר היה קול ליברלי במפלגה הרפובליקנית שנעשתה שמרנית יותר ויותר. לראיה, ב-1986, הארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" (Americans for Democratic Action) דירג את ויקר כרפובליקני הליברלי ביותר בסנאט, והעניקו לו דירוג גבוה יותר מאשר הסנאטור האחר של קונטיקט, כריס דוד הדמוקרטי. ויקר מתח לא פעם ביקורת על ההשפעה ההולכת וגוברת של הימין הנוצרי על המפלגה, תיאר את הפרדת הדת מהמדינה כ"תרומה הגדולה ביותר של המדינה לתרבויות העולם", וב-2012 הוסיף לטעון כי המפלגה "נדדה כל כך ימינה ששום מתון לא יכול היה לצלוח בחירות מקדימות". בעל בריתו הקרוב היה רפובליקני ליברל אחר בסנאט, ג'ייקוב יעבץ, בעוד יריבו המר היה עמיתו השמרן לסיעה ג'סי הלמס, עמו נהג להתעמת לא פעם בסוגיות שונות כגון הפלות ותפילות בבתי ספר ציבוריים.
ויקר היה תומך חזק בזכויות הנכים בתקופתו בקונגרס, אף על פי שבסופו של דבר איבד את מושבו לפני ש"חוק האמריקאים עם מוגבלויות" נחקק ב-1990. בריאיון עיתונאי שהעניק בערוב ימיו ויקר הגדיר את עבודתו למען "חוק האמריקאים עם מוגבלויות", את פעילותו להרחבת המימון למנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי, את מאבקו להגדלת התקציב של המכונים הלאומיים לבריאות ולמען מימון מחקר תרופת הזידוֹבוּדין (Zidovudine) כהישגים בהם היה הכי גאה בסנאט של ארצות הברית.
קשריו המתוחים של ויקר עם הממסד הרפובליקני ראשיתם עוד כאשר קיבל תמיכה נלהבת מהנשיא ניקסון בעת בחירות 1970 לסנאט, תמיכה שהתפוגגה עם התקפותיו על הבית הלבן בשל פרשת ווטרגייט. מאוחר יותר, יחסיו עם משפחת בוש נעשו עכורים, ופרסקוט בוש הבן (אחיו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש) אף שקל להתמודד נגד ויקר בבחירות המקדימות הרפובליקניות למועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט מטעם קונטיקט. הליברליזם שהפגין הרחיק ממנו יותר ויותר את הרפובליקנים בקונטיקט, במיוחד לאחר מאמצו למנוע את העמדתם של שמרנים רבים לתפקידים ציבוריים במדינה, מה שהביא להפגנות נגדו במהלך בחירות אמצע הכהונה ב-1986, ולבסוף ב-1988 הוא הפסיד את מושבו בסנאט לג'ו ליברמן. ליברמן נהנה מתמיכתם של ויליאם באקלי, המוציא לאור של כתב העת הדו-חודשי "National Review", ואחיו, הסנאטור לשעבר ג'יימס באקלי ממדינת ניו יורק, חבר המפלגה השמרנית של ניו יורק.