stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אור לחינוך
אופן התנהלות התוכנית

החניכים והחונכים המשתתפים בתוכנית מגיעים למקום מפגש קבוע בכל יישוב, לרוב מרכז קהילתי או מתנ"ס, אחת לשבוע, ביום קבוע ובשעות קבועות.
החלק הראשון של הפעילות נעשה במסגרת אישית (חניך וחונך) אחת לשבוע, בהובלת החונך. במהלך חלק זה עובדים המשתתפים על פיתוח המצוינות האישית של החניכים בתחומים השונים, על פי תוכנית אישית לכל חניך וחניך. חלק מהתוכנית מובנים ומוכנים מראש, וחלקם ניתנים על ידי החונך כמענה לצרכים המתעוררים על ידי החניך במהלך המפגשים וביניהם.
החלק השני של הפעילות נעשה במסגרת קבוצתית, אחת לשבוע, בהובלת ראש הסניף. במהלך חלק זה מתקיימת פעילות חברתית עבור כלל המשתתפים, במסגרתה מועברים תכנים בתחומי דעת שונים וכן פעילויות לגיבוש ערכים. לעיתים במהלך הפעילות הקבוצתית נפגשים המשתתפים עם מרצים, אנשי ציבור וידוענים. מטרת חלק זה, מעבר להעשרה ולפעילות בתוך קבוצת השווים היא לגרום לכל חניך לחוות תחושה ברורה של הצלחה והובלה של קבוצת השווים לפחות פעם אחת במהלך שנת הפעילות.
בין הפגישות השבועיות מתקיימות לעיתים פעילויות נוספות, כגון ימי שיא בבתי הספר, טיולים משותפים ותקשורת שוטפת בין החניך לחונך באמצעות אתר האינטרנט והסביבה הלימודית של התוכנית.
החלק השלישי של הפעילות נעשה במסגרת קהילתית, אחת לחודש. במהלך חלק זה יוצאים כלל המשתתפים בסניף לפעילויות התנדבות בקהילה, ובכך כלל המעורבים, לרבות החניכים הצעירים, תורמים מזמנם, יכולתם וכישוריהם למען הקהילה. למעשה, בדרך זו "משלמים" החניכים על הפעילות אותה הם מקבלים, ולא נדרשים לשלם בכסף עבור שנת הפעילות.
הפרויקט מלווה בפעולת הערכה, הן מצד החונכים והן מצד ראשי התוכנית. עבור כל חניך (וגם כל חונך) מתקיים מעקב שוטף אחר התמדתו בתוכנית, פיתוח תחומי המצוינות האישית שלו, התפתחות חברתית והרגשה כללית לאורך כל שנת הפעילות. בנוסף, עוקבת פעולת ההערכה אחר תהליך האיתור והמיון הן של החניכים והן של החונכים. ממצאי ההערכה מועברים באופן שוטף לראשי התוכנית ולוועד המנהל של העמותה, ומהווים בסיס לשיפור מתמיד של תהליכי העבודה.
מבנה

בראש העמותה עומד דירקטוריון הנבחר מדי שנה בבחירות דמוקרטיות מבין חברי העמותה. כל אדם, מעל גיל 16, אשר פועל במסגרת אור לחינוך רשאי להגיש מועמדותו להיות חבר בעמותה. כיום, מורכב הדירקטוריון משבע חברות וחברים. בראש הדירקטוריון עומד דני הררי. העמותה מקבלת ליווי שוטף של אנשי עסקים מתנדבים, התורמים מזמנם וכישוריהם על מנת לפתח את העמותה וצוותה.
העמותה מפעילה מספר סניפים אזוריים ברחבי הארץ. בראש כל סניף עומד סטודנט אשר מוכשר על ידי העמותה לתפקיד ומקבל מלגת לימודים. כל ראש סניף אחראי על כ-25 חונכים הפועלים במסגרת הסניף, ולכל חונך מוצמד חניך אחד. בוגרי התוכנית, הן החונכים והן החניכים, מצטרפים לקהילת בוגרי העמותה המונה היותר למעלה מ-2,500 חברות וחברים, אשר ממשיכים במעורבות חברתית על פי רצונם ויכולותיהם.
חברי העמותה בפעילות קהילתית - צביעת בית ספר באשדוד
זלנגו

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  2004–הווה (כ־21 שנים) 
 ענפי תעשייה:  תעשיית התוכנה 
  
 www.zlango.com
 
זלנגו (באנגלית: Zlango) הייתה חברה ישראלית שפיתחה פלטפורמה למשלוח הודעות טקסט ויזואליות במכשירי סלולר, ברשתות חברתיות וברשת האינטרנט.
החברה פיתחה שפת אייקונים ייחודית לשליחת הודעות SMS לטלפונים ניידים, שנקראה "זלנגו", תוך שימוש באייקונים במקום מילים, בפורמט שנקרא ZMS.
היסטוריה

זלנגו הוקמה בשנת 2004 על ידי יואב לורך, סופר, מחזאי, יזם היי-טק ופוליגלוט, שחיפש דרך לקצר הודעות טקסט SMS (שהיו מוגבלות באורכן אך היו פופולריות ביותר), כאשר גילה ששימוש בטקסטים מקוצרים הסירו רק 20% מהאותיות, הוא החליט לפתח שפה המבוססת על אייקונים. השם שנבחר לה "זלנגו" הוא שילוב של לינגו, סלנג ושפה, כשהאות Z כמחווה ליוצר שפת אספרנטו אליעזר לודוויג זמנהוף.
השפה הייתה מורכבת מ-220 אייקונים, שכל אחד מהם סימן מילה שמהצירוף שלהם יחד אפשר ליצור משפט. המטרה הייתה שדוברי שפות שונות יכלו לתקשר והכתיבה של הודעות SMS תהיה שוטפת ומהירה יותר. זלנגו פעלה באמצעות יישום ג'אווה קטן, שהותאם לרוב המכשירים הסלולריים שפועלו ברשתות בתקן GSM ו-CDMA. הודעות ה-ZMS (הודעות זלנגו) היו מועברות על גבי תשתית ה-SMS או האינטרנט הסלולרי בעזרת שרת ייעודי. המודל העסקי של זלנגו היה מבוסס על חלוקת רווחים עם מפעילי סלולר על כל הודעה שנשלחה בשפת זלנגו.
בפברואר 2007 גייסה החברה 12 מיליון דולר מקרנות הון הסיכון בנצ'מרק קפיטל ואקסל.
בשנת 2009 מונה רוני חיים למנכ"ל במקום יואב לורך והוביל מהלך אסטרטגי שבו שינתה החברה את מודל פעילותה והתאימה אותו לטלפונים חכמים. עד אז החברה עבדה רק מול ספקי הסלולר, אז בחרה לפעול ישירות גם עם משתמשי הקצה באמצעות אפליקציית מובייל שהשיגה כ–5 מיליון הורדות בכלל הפלטפורמות. מודל ההכנסות היה על ידי שילוב תוכן שיווקי ושירותים מבוססי מיקום או הטבות מיוחדות למשתמשי האפליקציה. באותה שנה גם השלימה סבב גיוס של 3 מיליון דולר.
בשנת 2011 החברה הייתה המשא ומתן למיזוג עם חברת ורינגו (Vringo), שפיתחה טכנולוגיה לשילוב של וידאו ברינגטונים, אך בסופו של דבר המהלך לא יצא לפועל. עם זאת באותה עת השלימה החברה סיבוב גיוס הון שלישי, בסך 6 מיליון דולר.
ב–2013 החליף אודי גראף, לשעבר מנכ"ל HP ישראל, את רוני חיים כמנכ"ל והחבה החלה מהלך שך מיתוג מחדש ושינתה את שמה ל–Lango. אך לאחר שלא הצליחה לייצור מודל עסקי רווחי החברה נסגרה בתחילת 2014.
פריסה עולמית

הפלטפורמה של זלנגו יושמה על ידי שורה של חברות תקשורת סלולרית ברחבי העולם, בעלות מאות מיליוני לקוחות, בין השאר:
באיטליה עם חברת טלקום איטליה
באלבניה עם חברת AMC
באיים הקריביים עם חברת LIME
בהונג קונג עם חברת וודאפון
בווייטנאם עם כל ששת המפעילות הסלולריות במדינה
בישראל עם החברות פלאפון, אורנג' וסלקום
בפיליפינים עם ארבע חברות
בפולין עם החברות Play, ובואר
בפורטוגל עם חברת TMN
בשווייץ עם חברת Swisscom
באוקראינה עם חברת קייבסטאר
בקמבודיה עם מפעיל הסלולר וייאטל
לזלנגו גם הפיצה תוסף לתוכנת המסרים המיידיים ICQ במספר שפות ומדינות, שאפשרו להשתמש בשפה שלה כדי לשוחח עם משתמשיה.
השפה

שפת זלנגו כללה יותר מ-220 אייקונים בכמה קטגוריות שונות. לרוב לאייקונים יש משמעויות מרובות: לדוגמה, הסמל של "אני" יכול להיות גם "אני", הסמל של "סע" יכול להיות גם "בוא", והסמל של "מכונית" יכול לשמש גם ל"נסיעה".
המשמעויות שזלנגו ייחסה לכל אייקון היו רק הצעות שכן החברה עודדה את המשתמשים להמציא את המשמעויות האישיות שלהם לאייקונים.
הערות שוליים

1 2 3  ערן גבאי, השפה הזו תגרום לכם לחייך, באתר TheMarker‏, 3 במרץ 2006
↑  אמיתי זיו, הודעות הטקסט טובות לחברות הסלולר, באתר TheMarker‏, 13 באפריל 2009
↑  קרן צוריאל-הררי, ‏ייואב לורך - מייסד ומנכ"ל Zlango פיתחה שפת SMS של אייקונים במקום מילים, באתר גלובס, 18 בספטמבר 2006
↑  ארי ליבסקר, ‏אליעזר בן-יהודה 2.0 - אין רעיון מגלומני יותר מזה. יואב לורך, ממציא ישראלי, הגה ופיתח שפה בינלאומית לסלולר לכמיליארד משתמשי ה-SMS בעולם, באתר גלובס, 12 בספטמבר 2006
↑  גיא גרימלנד, שפת ה-SMS של היזם יואב לורך זוכה להכרה: זלנגו גייסה 12 מיליון דולר מהקרנות בנצ'מרק ואקסל, באתר TheMarker‏, 12 בפברואר 2007
בתיה פלדמן, ‏זלנגו השלימה גיוס הון ראשון של 12 מיליון דולר מאקסל פרטנרס ובנצ'מרק ישראל, באתר גלובס, 12 בפברואר 2007
↑  פז וייסמן, חברת הסטארט אפ זלנגו השלימה סבב גיוס של 3 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 18 בנובמבר 2009
שירי חביב-ולדהורן, ‏שפת הכסף: הסטארט-אפ זלנגו מגייס עוד 3 מיליון דולר, באתר גלובס, 19 בנובמבר 2009
↑  ענבל אורפז, ורינגו וזלנגו מתמזגות; בחברה הממוזגת יושקעו 2.5 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 27 ביולי 2011
↑  בתיה פלדמן, ‏חברת הסטארט-אפ זלנגו גייסה 6 מ' ד', באתר גלובס, 6 ביולי 2011
↑  אור הירשאוגה, אחרי עשור ו-22 מיליון דולר: נסגרה חברת המסרים המיידיים הישראלית זלנגו, באתר TheMarker‏, 22 בפברואר 2014
1 2 3 4  פז וייסמן, הסטארט אפ הישראלי זלנגו חתם על עסקות במזרח אסיה בהיקף 2–4 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 17 בינואר 2010
↑  שירות גלובס, ‏אורנג' משיקה את שירות zlango - שפת SMS באייקונים, באתר גלובס, 19 ביולי 2006
↑  חתמנו על הסכם עם ICQ, באתר TheMarker‏, 4 בינואר 2008
מעיין כהן, ‏זלנגו זולגת לאינטרנט: תוטמע בתוכנת המסרים icq, באתר גלובס, 8 באוקטובר 2007
אלביסטן

| --- | --- |

מראה העיר אלביסטן, אוגוסט 2015
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 מחוז:  הים התיכון
 נפה:  קהרמאנמרש
 ראש העיר:  מוסטפא בודאי (מפלגת העם הרפובליקאית)
 שטח:  2,262 קמ"ר
 גובה:  1,150 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  127,755 (2023)
  ‑ צפיפות:  56.48 נפש לקמ"ר (2023)
 קואורדינטות:  38°13′N 37°13′E﻿ / ﻿38.217°N 37.217°E﻿ / 38.217; 37.217
 אזור זמן:  UTC +3
 אתר העיר (בטורקית)
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחוראלביסטן(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחוראלביסטן(למפת נפת קהרמאנמרש רגילה) קהרמאנמרש גוקסן אפשין גזיאנטפ שנלא. אדיאמן אדנה אוסמנייה קייסרי סיוואס מלטיהאלביסטן(למפת נפת קהרמאנמרש מוגדלת) קהרמאנמרש גוקסן אפשין גזיאנטפ שנלאורפה אדיאמן אדנה אוסמנייה קייסרי סיוואס מלטיהאלביסטן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אלביסטן (בטורקית: Elbistan; בערבית: البستان, תעתיק מדויק: אלבסתאן) היא עיר בנפת קהרמאנמרש במחוז הים התיכון שבדרום טורקיה.
גאוגרפיה ואוכלוסייה

לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 127,755 תושבים. בעיר מתגוררת אוכלוסייה מעורבת של טורקים, וכורדים אשר היגרו אליה בראשית המאה ה-21 מרחבי אירופה והעלו את רמת החיים בעיר, במידה ניכרת. אלביסטן ממוקמת על דרך המשי הישנה. בשנת 1097 בעת מסע הצלב הראשון, נכבשה העיר על ידי הצלבנים ונכבשה מחדש על ידי הסלג'וקים בשנת 1105. במאה ה-13, העיר הייתה בשליטת סולטנות רום. ב-15 באפריל 1277, הממלוכים בהנהגת ביברס, חשו לעזרת סולטנות רום הדועכת וניצחו בקרב מכריע את המונגולים שתקפו ללא הרף את הסולטנות. העיר נכבשה בשנת 1512, על ידי סלים הראשון וסופחה לאימפריה העות'מאנית.
סמוך לעיר קיים מרבץ גדול של ליגניט ושתי תחנות כוח גדולות המשתמשות במחצב להפעלתן. תושבי העיר מתפרנסים בעיקר מחקלאות וסחר חליפין של צאן, בקר וסוסים, אם כי באזור מתוכנן פארק תעשייתי, הכולל גם מכללות ללימודי מקצוע. מקורות נהר הג'ייהאן, מצויים בסמיכות לעיר ומימיו משמשים להשקיה חקלאית באזור.
הערות שוליים

↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: b38ac785-3f5f-4273-a9cf-4adab92e074e  VIAF: 135089625   WorldCat (עם VIAF): 135089625 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בטורקיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוקסט M22

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  דגם כלי רכב 
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית
 שנת ייצור:  1942
 תקופת השימוש:  1943–הווה (כ־82 שנים) 
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה מלחמות ישראל
 יחידות שיוצרו:  830 
 מידע טכני
 אורך:  3.94 מטרים
 רוחב:  2.25 מטרים
 גובה:  1.95 מטרים
 משקל:  7.4 טון
 מהירות:  64 קמ"ש
 טווח פעולה:  217 ק"מ
 מנוע:  מנוע בנזין 162 כ"ס, 6 צילינדרים, תוצרת Laycoming
 שריון:  19.5–25.4 מ"מ
 צוות:  3 (מפקד/טען, מקלען, נהג).
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 37 מ"מ M6
 חימוש משני:  מקלע M1919 בראונינג "0.3
 
לוקסט M22 (באנגלית: M22 Locust) הוא הטנק הראשון שתוכנן לתובלה אווירית אל שדה הקרב. בשל כך, הוא טנק קטן בעל שריון דק יחסית, צללית נמוכה, משקל נמוך וכוח אש מצומצם.
תכנון ומבנה

הטנק תוכנן לנשיאה באמצעות מטוס תובלה דאגלס C-54 סקיימאסטר וכן דאון בריטי מסוג Hamilcar Horsa. הייצור החל באפריל 1943, אולם עקב תקלות טכניות התעכב הייצור עד סוף שנת 1943.
בסך הכול יוצרו 830 יחידות, 260 מהן נשלחו לאנגליה במסגרת "החכר והשאל". מתוכן נשלחו 17 לדיוויזיה השישית.
עובי השריון בחזית היה 25 מ"מ. העובי בצדדים היה רק 13 מ"מ. הטנק צויד בשני פריסקופים מסוג m6, אחד לנהג ושני בצריח למפקד. כמו כן היו לו ארבע טבעות נשיאה להרמה ותובלה (ללא הצריח) מתחת למטוס C54, או בדאון בריטי מסוג Hamilcar Horsa.
סיבוב הצריח נעשה בצורה ידנית כדי לחסוך במשקל שהיה גדל במקרה של שימוש והתקנת מערכת סיבוב מכנית.
זה היה הטנק האמריקאי בעל הפרופיל הנמוך ביותר והמשקל הקטן ביותר.
היסטוריה

בפברואר 1941 הוציא הצבא האמריקאי הוראה לייצר טנק קל שיועד לתובלה אווירית. התוכניות הועברו לשלוש חברות: GMC, מרמון הרינגטון וחברת וולטר ג. קריסטי. חברת מרמון הרינגטון זכתה בחוזה. מהנדסי החברה תכננו טנק בעל צללית נמוכה מאוד יחסית, מונע במנוע לייקומינג בן שישה צילינדרים עם קירור אוויר, ומזקו"מ מקורי.
הדגם הראשון סופק בסתיו 1941. למרות התוצאות הטובות הוחלט על הכנסת מספר שיפורים שנועדו בחלקם להפחית את המשקל הכללי. הדגם השני המשופר סופק בפברואר 1942.
הטנק פותח בתחילת מלחמת העולם השנייה על ידי הצבא האמריקאי במטרה לייצר טנק קל שיהיה ניתן להטיס אותו באמצעות דאונים. זה היה הטנק הקטן ביותר שהיה בשימוש צבאות בנות הברית במלחמת העולם השנייה. זה גם היה הטנק הראשון שתוכנן מראש לתובלה אווירית. לכן היה בעל משקל קטן יחסית.
מטרתו הייתה להגביר את כוח האש של הגייסות המוטסים.
מלחמת העולם השנייה

הניסיון היחידי שנעשה בו שימוש מבצעי היה במבצע ההצנחה שקדם לחציית הריין.
בזמן ההובלה האווירית היה הכרח לפרק את הצריח מגוף הטנק ולהובילו בנפרד. לכן הייתה בנייתו שגויה מלכתחילה. האמריקאים בכלל לא ראו בו טנק קרבי והסכימו למכור בזול 300 טנקים כאלה לבריטים. בניגוד לבריטים, לאמריקאים לא היו דאונים גדולים מספיק להכיל אותו.
לאמריקאים היה דאון קטן בשם "WACO" (אנ'). דאון זה לא היה מסוגל להכיל את טנק הלוקסט. לעומת זאת לבריטים היה דאון בשם: "Hemilcar Horsa" (אנ') שהיה גדול פי שניים לעומת האמריקאי ולכן היה מסוגל להכיל בתוכו את הטנק ללא הצריח. דאון זה תוכנן במקור לשאת חיילים וציוד כבד כגון תותח נגד טנקים, או שריונית קלה.
לדאון הבריטי היה מבנה כזה שבמקרה של תקלה היה חלקו האחורי מתוכנן להיפתח בקלות ולאפשר ללוחמים להימלט במהירות. במרבית הנחיתות הקשות נפתח חלקו האחורי מעצם מכת הנחיתה.
12 טנקים הונחתו ב-24 במרץ 1945 במבצע לקראת צליחת הריין. רק ארבעה טנקים הורכבו בצורה מלאה ונעשה בהם שימוש מבצעי. מתוך ארבעה אלה רק שני טנקים הוכנסו לפעולה, בקרב השתתף רק טנק לוקוסט אחד שפגע והשמיד כ־100 חיילי אויב.
לאחר המלחמה נמכרו הטנקים, ללא הצריחים, לחוואים באנגליה ובארצות הברית שהשתמשו בהם כטרקטורים.
חלק מהם נמכרו גם למצרים לאחר שהתותחים שלהם הושבתו.
מלחמת העצמאות

ב־1946 הגיעו טנקים שיצאו משימוש הצבא האמריקאי למאגרי ה-OFLC במצרים.
26 טנקים שנמכרו למצרים על ידי המפקדה של גנרל קרוקר (ללא אישור מלונדון), הוכנסו לשימוש בשלבים שונים של שלהי מלחמת העצמאות. רוב התותחים של טנקים אלה הושבתו בכוונה תחילה. הם שמשו את המצרים בכמה קרבות כסיוע שריון לחיל הרגלים תוך שימוש במקלעים בלבד. כך למשל, סייעו שלושה טנקים מסוג זה להתקפת חיל הרגלים על משלט עיבדיס, כשהם משתמשים במקלעיהם.
באירוע אחר, בשבוע הראשון של דצמבר 1948, הופתעו כוחות צה"ל מהתקפת נגד של טור טנקים כזה שכלל כ-20 טנקים. 12 טנקים הוצאו מכלל פעולה, חלקם על ידי מטולים נגד טנקים וחלקם על ידי תותחים נגד טנקים. כך למשל תותח 6 ליטראות רכוב על זחל"מ פגע בחמישה טנקים מצריים שנעו בטור תוך התקפת משלט שייח' נוראן (מבצע אסף). אחת הסיבות להצלחה הייתה שהטנקים לא ירו בתותחיהם.
תצוגה מוזיאלית

הטנק הראשון שעלה על מוקש בנגבה היה טנק מתוצרת איטלקית מסוג פיאט M13/40. הטנק נלקח למחנה בילו יומיים לאחר מכן ולמרות שהצבא הבטיח להחזירו – הוא לא הושב. כעבור שנה כאשר פנו אנשי נגבה לצבא בבקשה לקבל את הטנק כזיכרון לקרבות ולנופלים, נאמר להם שהטנק אבד. כפיצוי על הטנק שאבד נשלח טנק לוקסט M22 מבסיס ג'וליס. נכון לינואר 2025, זהו טנק הלוקסט היחידי בארץ. הטנק מוצג בקיבוץ נגבה.
הערות שוליים

↑  עמיצור אילן, אמברגו, עוצמה והכרה במלחמת תש"ח, מערכות, 1995. ISBN 9650507868 עמ' 143
| רק"מ של ארצות הברית מימי מלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| טנקים קלים | M1 רכב קרבי • M2 (טנק קל) • M3 סטיוארט • M22 לוקסט • M24 צ'אפי |  |
| טנקים בינוניים | M2 (טנק) • M3 לי • M4 שרמן • M26 פרשינג |  |
| משחיתי טנקים | M3 משחית טנקים • M6 משחית טנקים • M10 וולברין • M18 הלקט • M36 ג'קסון |  |
| תותחים מתנייעים | M7 פריסט • M8 הוביצר • M12 (תומ"ת) • M40 (תומ"ת) • T34 קליופה |  |
| זחל"מים משוריינים | זחל"ם M2/זחל"ם M9 • זחל"ם M3/זחל"ם M5 • זחל"ם M16 MGMC |  |
| כלי רכב משוריינים | M8 גרייהאונד • M20 • שריונית סיור T17 • שריונית סיור T18 • שריונית סיור M3 |  |
| רק"ם ניסיוני | M38 וולפהאונד • M6 (טנק) • T14 (טנק) • T20 (טנק) • T28 (משחית טנקים) • T29 (טנק) • T30 (טנק) • T34 (טנק) • T27 שריונית סיור • T40/9 (משחית טנקים) • M7/T7 (טנק) • T92 הוביצר • T55E1 |  |
טנק לוקסט M22 מגיח מבטנו של דאון בריטי מסוג Hamilcar
לוקוסט M22
משה צחר

משה צחר (ברוך-משה וייס) בצעירותו
משה צחר ורעייתו אהובה
משה צחר ודוד בן-גוריון בעת ביקורו בטבריה
משה צחר (29 במרץ 1905 (כ"ב באדר ב', ה'תרס"ה) - 3 ביולי 2000 (ל' בסיוון ה'תש"ס)) היה ראש עיריית טבריה בשנים 1950–1965 ושוב בשנים 1969–1978 – 24 שנים בסך הכול.
ביוגרפיה

משה צחר (ברוך-משה וייס) נולד ב-29 במרץ שנת 1905 (כ"ב באדר ב', תרס"ה) בעיירה חומסק בחבל פולסיה שברוסיה הלבנה. אביו, שלמה וייס, היה בנו של קצב ובעל חנות מכולת בעיירה הסמוכה יאנובה (יענעווע), ואמו גיטל בת למשפחת נוימן המבוססת מחומסק. אחיו, אהרון, הוסמך לרבנות בישיבת סלובודקה ונודע כעילוי גדול.
פעילותו הציבורית הראשונה הייתה בגיל 13, לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת רוסיה-פולין שבעקבותיה. אז, גילה בבניין מט ליפול בעיירה כיתה של חיילים פצועים מן הצבא האדום, שננטשו שם לאחר שהצבא הרוסי נסוג מזרחה מן האזור, ודאג למחסורם במזון ובעזרה ראשונה במשך עשרה ימים עד שהשלטונות הפולניים העבירו אותם לבית החולים כשבויי מלחמה. בזכות דאגה זו קיבל הנער ברוך-משה וייס את מה שכינה בספר זיכרונותיו "התואר הראשון שלי": "נאש-קאשאווער" – מכין הדייסה שלנו.
בגיל 15 יצא משה בשאלה, הפך ליהודי "חופשי" וחדל ללמוד תורה. באותה עת החל בפעילות ציונית. הוא ייסד בחומסק אגודת נוער ציונית בחסות תא צעירי ציון במקום, ובו הייתה חברה גם אחותו הבכורה חנה. בגיל זה החל להתקרב למי שתהיה רעייתו במשך 64 שנים, אהובה (ליבעלע) אייזנברג, בת חומסק, נצר למשפחת רבנים. בגיל 17 היה משה למורה ולימד בחומסק ובעיירות האזור במשך שלוש שנים, זאת נוסף על פעילותו הציונית, פעילותו התרבותית בתיאטרון יהודי והשתתפותו בנבחרת הכדורגל בעיירה.
בשנת 1926 עלה לארץ והצטרף לפלוגת העבודה של יוצאי פינסק (העיר הגדולה בחבל שממנו הגיע) שעבדה באזור פתח תקווה ובקיבוץ עין גנים. שם הכיר אנשים שהיו עתידים, כמוהו, לתפוס מקום נכבד בין משרתי הציבור בישראל, בהם משה איכילוב, לימים סגן ראש עיריית תל אביב, שעמו קשר קשרי חברות קרובה.
בפלוגת העבודה התבלט משה במסירותו למאבק הציוני בכלל ולמאמץ כיבוש העבודה בפרט, והיה נכון להקריב את האידאולוגיה המרקסיסטית שבה דגל בכל הנוגע לזכויות העובד, כדי להשביע את רצון המעסיקים ולהמריץ אותם להעסיק פועלים עברים. בתוך זמן קצר מונה לנציג הפלוגה במועצת פועלי פתח תקווה. כעבור כשנה וחצי החלה פלוגת עין-גנים להתפרק ורוב חבריה עברו להתיישבות קבע בקיבוץ גבת. משה החליט להקדיש את חייו לפעילות ציבורית ולא הצטרף למתיישבים בגבת. הוא עבר לטבריה, שם התגוררה אחותו זהבה (זלאטקע), ובתוך זמן קצר גויס לפעילות ציבורית בעיר.
בשנה הראשונה למגוריו בטבריה עבד כפועל בניין. ב-1927 קיבל את משרת כתב העיתון "דבר" בגליל, ובד בבד כיהן כמזכיר הקרן הקיימת לישראל בטבריה. באוקטובר 1929 נבחר לשמש מזכיר מועצת הפועלים בטבריה.
ביוגרפיה > כמזכיר מועצת הפועלים

מינויו של וייס לתפקיד מזכיר מועצת פועלי טבריה חל בתקופת שפל קשה לתנועת העבודה העברית בעיר. באותה עת הסתיימו מיזמי בנייה גדולים באזור (בית החולים שוויצר, תחנת הכוח בנהריים, כביש טבריה-צמח), פועלים רבים עזבו את העיר בחיפוש אחר עבודה, ומספר חברי ההסתדרות בעיר צנח למאה ותשעים חברים בלבד. וייס יזם בנייה רחבת היקף בעיר, בכלל זה את מרכז הקניות הראשון, והפך את מועצת הפועלים לגוף קבלני שהתחרה על מכרזי בנייה כדי להבטיח את העסקתם של פועלים עברים. כמו כן עודד את התושבים היהודים בעיר להקים לעצמם בתי מגורים ולבנות אותם מבטון – כי בבנייה באבן היו הפועלים הערבים מומחים הרבה יותר מן הפועלים העברים.
בניגוד לימיו בפלוגת העבודה, אז הקריב את זכויות העובד שלו-עצמו למען המטרה הרחבה יותר, כמזכיר מועצת פועלים לא הסכים לפגוע בזכויות של עובדים אחרים כדי לרצות מעסיקים, ובמקרה של מיזם בנייה גדול עבור חברת פיק"א אף הגיעו הדברים להתנגשות שהובילה לשיחת נזיפה למזכיר המועצה הצעיר והנלהב מפי יו"ר ההסתדרות ולימים ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל, דוד בן-גוריון. וייס לא נרתע מבן-גוריון ורכש בכך את כבודו.
ב-1931, לאחר שהתבסס מעט בטבריה, שלח להביא מפולין את אהובתו אהובה ונשא אותה לאישה.
במסגרת מאמציו להבטיח עבודה לפועלים העברים בעיר סייע וייס לשותפים בחברה לפיתוח חמי טבריה להשיג אישורים מראש העיר היהודי דאז, זאכי אלחדיף, לעבודות הפיתוח למרחצאות העתיקים, שעד אז היו מוזנחים והגיעו למצב של מקווה טהרה צנוע ולא יותר. בין השותפים בחברה זו היו האחים טייבר, מהם השיג וייס הבטחה להשתמש בעבודה עברית בבניית המלון החדיש "גלי כנרת". בכל התקופה הזו התמיד וייס באהבתו לספורט ולכדורגל בפרט, ושימש שופט במשחקי קבוצות העיר הפועל, מכבי והקבוצה הערבית בעיר.
במהלך כהונתו כראש מועצת הפועלים פעל משה וייס לקירוב האוכלוסייה הספרדית הוותיקה בעיר לתנועת פועלי ארץ ישראל, לשמירה על יחסים טובים עם ציבור החרדים ולטיפוח יחסי שכנות וכבוד הדדי עם האוכלוסייה הערבית הגדולה בעיר. מאמציו ומאמצי אחרים בתחום זה מנעו את אירועי הדמים של שנת תרפ"ט בטבריה, אף שהייתה עיר מעורבת של יהודים וערבים.
ביוגרפיה > כראש העירייה

כראש העיר טבריה פעל צחר רבות לפיתוח העיר ובתקופתו הפכה העיר למרכז מלונאות ונופש מהמובילים בישראל. מדיניותו הייתה לסייע למשקיעים המעוניינים בפיתוח העיר להשקיע מהונם במיזמי בנייה ועל ידי כך ליצור בה מקומות עבודה. ואכן, לאורך חופי הכנרת ובמעלה העיר נבנו בתי מלון מפוארים ועממיים כאחד שמשכו אליהם אלפי תיירים בשנה. לקראת סוף כהונתו הממושכת אף סגר מעגל ואישר את עבודות השיפוץ והשדרוג המסיביות בחמי טבריה ובמלון גלי כנרת, שהיו בין הישגיו הראשונים בעיר כמעט חמישים שנה קודם לכן.
בשנות החמישים של המאה העשרים, שהתאפיינו בקליטת עלייה, דאג צחר לעולים ולוותיקים כאחד. את העולים העסיק בעבודות ציבור יזומות אשר שיפרו מאוד את חזות העיר. הוא פעל לפירוק המעברה הצמודה לעיר תוך כדי הקצאת מגרשים לבניית בתים לעולים בשיטת "בנה ביתך". גם לוותיקים דאג צחר בהקצאת מגרשים להקמת שיכון ותיקים בעיר, ועם זאת ויתר על אפשרות להבטיח בית גם לעצמו, אחד הוותיקים שבהם, כדוגמה אישית לעמידה על ערכי טוהר מידות מחמירים.
בשנים 1954–1955 ניהל צחר עימות עם משרד הבריאות בראשות השר יוסף סרלין (ציונים כלליים) בסוגיית מיקומו של בית החולים החדש שייבנה בעיר. צחר התנגד להקמת בית החולים בפורייה, בשל ריחוקו היחסי ממרכז העיר, אולם הפסיד במאבק זה ובית החולים הוקם ברכס פורייה הצופה על העיר.
באוגוסט 1954 נעצר תושב העיר רפאל בן-קיקי בחשד שניסה להטמין פצצה ברכב השרד של ראש העיר וכן בגרימת נזק לרכוש ההסתדרות וקופת חולים כללית בעיר. במהלך החקירה התברר כי בן-קיקי אף שלח מכתבים לראש הממשלה בן-גוריון, בהם האשים את ראש העיר צחר באפליה עדתית. בסופו של דבר זוכה החשוד בשל מצבו הנפשי ואושפז במוסד פסיכיאטרי לתקופה מסוימת.
בשנים אלה התפרסם משה צחר כאשר במהלך שביתת אוטובוסים בעיר השתמש ברכב השרד של ראש העיר כדי להסיע ילדים לבתי הספר בבקרים, וקונים עמוסי סלים כבדים מן השוק שבעיר התחתית אל מעלה העיר בשעות אחר הצהריים.
ביוגרפיה > ספורט

משה צחר היה חובב ספורט נלהב ופטרון מסור של הספורט העירוני ובמיוחד, כאיש מפא"י נאמן, לקבוצות ולספורטאים של מרכז "הפועל". במיוחד תמך בקבוצת הכדורגל הפועל טבריה, ונלחם עבורה (ללא הצלחה) כאשר עלייתה לליגה הבכירה בתום עונת 1957–1958 בוטלה בעִסקה בין מרכזי הפועל ומכבי, אשר ביקשו לשמר את שיטת ה"פיפטי-פיפטי" הבלתי ספורטיבית. כעבור שלוש שנים העפילה שוב הקבוצה לליגה הלאומית, הליגה הבכירה בישראל, וזכתה לשחק בה. תמיכתו של צחר בקבוצה לא התבטאה בתקציבים, שכן באותה תקופה אלו לא היו מצויים בשפע והשחקנים לא קיבלו שכר, אלא בכך שדאג למקומות עבודה נוחים לרוב שחקני הקבוצה ובכך אִפשר להם להתפנות לאימונים ולמשחקים בלא דאגות פרנסה. במשך תקופה קצרה הייתה הקבוצה אחת הטובות והססגוניות בארץ, ונודעה בקהל אוהדיה הצבעוני והנלהב ובאצטדיון העירוני שנבנה בכניסה המערבית לעיר וצפה לנוף הכנרת עוצר הנשימה. צחר היה צופה קבוע במשחקי הבית והתלווה לקבוצה לעיתים גם במשחקי חוץ. בתקופה זו אף ייצגה הקבוצה את ישראל במשחקי האינטרנציונל באוסטריה, וגם לשם התלווה צחר לקבוצה ונכח בניצחון היוקרתי 2:1 על אוסטריה זלצבורג החזקה.
נוסף על תמיכתו בקבוצת הכדורגל תמך צחר גם בספורט העממי, בדגש על ענפי מים, כיאה לבירת הגליל שלחופי הכנרת. ביוזמתו הוחל במפעל הספורט העממי הגדול במדינה – צליחת הכנרת, שבמסגרתו שוחים ספורטאים מכל רחבי הארץ מטבריה לעין גב, בארבעה מסלולים - שניים עממיים ושניים תחרותיים.
ביוגרפיה > משבר המים ורעיון הקזינו

בשנות החמישים והשישים ניצבה טבריה בפני אתגר קשה כשמערכת המים של העיר קרסה באופן חלקי ולא הצליחה לספק מים באופן שוטף לאוכלוסייה, שגדלה פי שלושה וארבעה מן הגודל שתוכננה לשרת. בסופו של דבר הצליח צחר בפתרון הבעיה, אולם ייסורי התושבים במהלך תקופת התיקונים הונצחו במערכוני הגשש החיוור, שניבאו כביכול את ההפסקה הקצרה בשלטונו של צחר בעיר בשנות השישים בשורה האלמותית "טברייני, אם הוא לא יקבל מים כאוות נפשו – הוא לא יבחר אותו בשנה הבאה לעירייה!" בטבריה היו לא מעטים שנפגעו מהצגתם כקרתנים ו"אינדיאנים" במערכונים, אולם צחר התייחס לכך בהומור והיה מרוצה מאזכורה של טבריה בתרבות הפופולרית של המדינה הצעירה.
במסגרת המאמצים להפוך את טבריה לעיר קיט בינלאומית, ביקש צחר להקים בטבריה קזינו. בספרו "בשירות הציבור" הוא מספר כי ראש הממשלה לוי אשכול השתכנע מטיעוניו, אולם לא נמצא להצעה רוב בממשלה והעניין נפל.
ביוגרפיה > ההפסד בבחירות 1965 והשיבה לראשות העיר ב-1969

בבחירות של שנת 1965 נפל משה צחר קורבן לפילוג שחל אז בשורות מפא"י והפסיד את ראשות העיר למאיר אדרעי, מועמד מפלגת רפ"י שייסד דוד בן-גוריון. מאיר אדרעי נבחר לתפקיד בקולות גח"ל ("גוש חרות-ליברלים", לימים "הליכוד") והמפלגות הדתיות בעיר. בישיבת מועצת העיר שבה נבחר רשמית ראש העיר החדש קמה מהומה בין תומכי שני המחנות, וצחר הפתיע רבים כשהציע למאיר אדרעי להתעלם מתוצאות הבחירות ולערוך משאל עם במעין הליך של בחירות אישיות (שאז טרם נהגו בבחירות המוניציפליות בישראל) בינו לבין אדרעי. אדרעי סירב להצעה (שהייתה כנראה חסרת כל בסיס משפטי) ובתום הצבעה שלוותה בצעקות ובאלימות גופנית, ושבמהלכה נאלץ צחר לעלות על שולחן ולהרים את קולו כדי להרגיע את הרוחות, נבחר מאיר אדרעי לתפקיד ברוב של שבעה חברי מועצה מול חמישה.
כעבור ארבע שנים, עם פירוקה של רפ"י והשתלבותה מחדש ב"מערך", שב צחר וכבש את כס ראש העירייה (אדרעי התמנה לסגנו בפועל ויגאל ביבי מהמפד"ל לסגנו בתואר), והמשיך לכהן בתפקיד תשע שנים נוספות.