stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדיניות לשונית בישראל
מימוש המדיניות הלשונית > מוסדות לחקר השפה ולהכוונתה

משנת 1953 פועלת בישראל האקדמיה ללשון העברית, שעוסקת בחקר השפה העברית ובהכוונתה. מוסד זה הוא המשכו של ועד הלשון העברית, שראשיתו ביישוב העברי בארץ ישראל, בשנת 1890. האקדמיה פועלת מכוח חוק המוסד העליון ללשון העברית, תשי"ג-1953, והחלטותיה בענייני דקדוק, כתיב, מינוח ותעתיק חלות על מוסדות המדינה, על הרשויות המקומיות ועל מוסדות חינוך.
בשנת 2007 אישרה הכנסת את חוק המוסד העליון ללשון הערבית, תשס"ז-2007, המקים, החל משנת 2008, מוסד בעל סמכויות דומות ביחס לשפה הערבית, השלישי מסוגו בעולם.
מימוש המדיניות הלשונית > מדיניות ותקנות כלפי שפות העולים

במגילת העצמאות מובטח כי מדינת ישראל תקיים חירות לשונית, אולם בפועל, סמוך להקמת המדינה, פורסמו תקנות המגבילות שימוש בשפות זרות. הדוגמה הבולטת ביותר היא התקנה האוסרת על הופעות ביידיש של להקות מקומיות (בהסתייגות כי מותרות הופעות ביידיש של להקות מחוץ לארץ) שהתקבלה באוגוסט 1949. בעקבות התקנה הזאת פעלו תאטרוני היידיש באופן כמעט מחתרתי, ואף נאלצו לשלם קנסות לעיתים קרובות עקב פעילותם. עד לשנות ה-80 לא ניתנו בדרך כלל לעולים חדשים שירותים בלשונות מוצאם, ונדרש מהם לפנות אל מוסדות המדינה בעברית. עם זאת, כיוון שרוב הפקידים היו רב-לשוניים (כיוון שהם בעצמם היו עולים ותיקים, או צאצאי עולים), הייתה אפשרות לעולים לקבל שירות לא-רשמי בשפותיהם. מדיניות זו השתנתה לחלוטין מסוף שנות ה-80. מסוף שנות ה-80 ובמשך למעלה מ-10 שנים הגיע לארץ גל גדול של עולים, בעיקר מארצות ברית המועצות לשעבר, אולם גם מאתיופיה. עולים אלה זכו לשירות ברוסית ובאמהרית מצד משרד הקליטה ורשויות אחרות. פקידים ששירתו עולים קיבלו שיעורים ברוסית, ומסמכים והודעות רשמיות שהופנו לעולים נוסחו ברוסית ובאמהרית. כמו כן התאפשר לעולים לגשת למבחנים מקצועיים ופסיכומטריים בלשונות מוצאם.
מימוש המדיניות הלשונית > עברות שמות

בתחילת ימות המדינה, ועוד קודם לכן, נהוג היה כי הנושאים בתפקידים בכירים או ייצוגיים יעברתו את שמם. כך דוד גרין עברת את שמו לדוד בן-גוריון, שמעון פרסקי נודע בשם שמעון פרס, ואוברי איבן היה לאבא אבן.
בשלב מסוים חלחלה התפיסה שכפייה על אדם לשנות את שמו היא חדירה גסה מדי לפרטיות, ונפסקה הפניית דרישה זו לעובדי השירות הציבורי. בעוד שבקרב עולי שנות החמישים רווח המנהג לעברת את שמם, הרי מנהג זה נדיר למדי בקרב עולי שנות התשעים, ורבים מהם שומרים על שמם המקורי. בכמה מקרים החליטו בעלי תפקידים בכירים שעברתו את שמם לחזור לשם הלועזי המקורי, או לצרף אותו לשם העברי החדש.
ראו גם

חד-לשוניות
לקריאה נוספת

אילן סבן ומוחמד אמארה, "מעמד השפה הערבית בישראל: משפט, מציאוּת, וגבולות השימוש במשפט לשינוי מציאות", מדינה וחברה, 2004, כרך 4, חוברת 1
אילן סבן, "הזכויות הקיבוציות של המיעוט הערבי-פלסטיני: היש, האַין ותחום הטאבו", עיוני משפט, כו(1), 2002, עמ' 260–271.
ביאורים

↑  פירוט ראו בהמשך בפסקה "מעמד האנגלית".
↑  כגון החובה הדורשת מהרשויות לדאוג, שכל פרסום רשמי מטעמן (למשל של תוכניות מתאר) – יהיה בכל אחת מהשפות הרשמיות.
↑  כגון הזכות המַרְשָׁה לעתור לבית המשפט בשפה זו.
↑  במיוחד העובדה שפקודת סידרי השלטון והמשפט ביטלה רק את החובות "הדורשות" את השימוש באנגלית, אך לא את הזכויות "המרשות" את השימוש באנגלית.
↑  אך ראו להלן בפרק "תקנון הכנסת".
הערות שוליים

↑  Ethnologue.com - Israel המקור מונה 37 שפות וניבים, אך אינו מחשיב את הצרפתית המדוברת בפי עולים רבים
↑  The Mandate for Palestine, באתר משרד החוץ
↑  סעיף 82 לדברי המלך במועצה על ארץ־ישראל, 1922 עד 1947
↑  נפתח בית החולים הממשלתי החדש בחיפה, דבר, 23 בדצמבר 1938
↑  סעיף 15(ב) לפקודת סדרי השלטון והמשפט
↑  אמנה בינלאומית כדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, באתר "נבו"
↑  אמנון רובינשטיין וברק מדינה, המשפט החוקתי של מדינת ישראל, הוצאת שוקן, מהדורה שישית, 2005, כרך א: עקרונות יסוד, עמ' 339-336
↑  חוק-יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, באתר נבו
↑  תקנה 14 לתקנות הרוקחים (מכירה של תכשיר בלא מרשם שלא בבית מרקחת או שלא בידי רוקח), תשס"ה-2004
↑  ניר יהב ועידן אבני‏, "חייבו את עיריית נצרת עילית להציב שילוט בערבית", באתר וואלה, 13 באפריל 2011
↑  פרוטוקול הדיון על הצעת החוק לתיקון פקודת התעבורה בוועדת הכלכלה של הכנסת, מתוך אתר הכנסת ; הדיון התקיים ב-22 בנובמבר 2005
↑  התעתיק באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  עוזי אורנן, בגידתה ההולכת ונמשכת של האקדמיה ללשון, באתר "האייל הקורא", סקירת כללי התעתיק וביקורת עליהם
↑  שרון רופא-אופיר, הערבים: "השר כץ יחלוף, ירושלים תישאר القـُدْس", באתר ynet, 13 ביולי 2009
↑  ניר חסון, לשכת רה"מ: הצעת כץ למחוק שמות יישובים בלועזית - לא  ריאלית, באתר הארץ, 6 ביולי 2011
↑  כללי התעתיק השימושי (הפשוט) מעברית לערבית, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  שופט בית המשפט העליון לשעבר, חיים כהן, בספרו "המשפט", עמ' 564, שנת תשנ"ב
1 2 3 4 5 6 7 8 9  ד"ר נטלי אקון, ‏"אוטונומיה לשונית ולא שפה רשמית", השילוח, 16, אוקטובר 2019
↑  רות גביזון וטלי בלפור, "זכויות קיבוציות של מיעוטים: חומר רקע לדיון – מוגש לוועדת החוקה של הכנסת במסגרת חוקה בהסכמה רחבה", 2005, עמ' 51
↑  מוחמד אמארה, החיוניות של השפה הערבית בישראל מנקודת השקפה סוציולינגוויסטית, הירחון האלקטרוני של עדאלה 29, אוקטובר 2006
↑  תקנות חינוך ממלכתי (מועצה מייעצת לחינוך הערבי), תשנ"ו-1996, באתר "נבו"
↑  נתן ולפוביץ', הרשלה מאוסטרופולי בבית המשפט, באתר הארץ, 30 במרץ 2004
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
שלט רחוב בעברית, בערבית ובאנגלית בעיר ירושלים בירת ישראל
פנקסי חיסונים ישראליים, השמאלי מ-1983 והימני מ-1991, דרכם ניתן להבחין בהתערערות מעמדה של הצרפתית בישראל לצרכים מנהליים.
שילוט תלת-לשוני בירושלים.
שילוט תלת לשוני בנתיבי איילון
רחוב בן-עמרם שבשכונת נווה פנחס בחולון הוא המקום היחיד בישראל שיש בו שילוט בכתב העברי השומרוני
שילוט דו-לשוני בעברית וברוסית, עם שגיאות כתיב בטקסט הרוסי, בגן ציבורי בחולון
מודעה של המוסד לבטיחות ולגיהות מ-1956, ובה כיתוב בעברית, ביידיש ובערבית
חייל - החלף את שמך הלועזי לשם עברי.
סיסמה על מעטפה של דואר צבאי
ישעיהו וולפסברג-אביעד

ישעיהו אביעד
ישעיהו (אוסקר) אביעד (ווֹלפסברג); (בגרמנית: Oscar Wolfsberg;‏ ט"ז בתשרי תרנ"ד, 26 בספטמבר 1893 – ה' באב תשי"ז, 2 באוגוסט 1957) היה רופא ילדים, רב, סופר-פובליציסט, הוגה דעות, פעיל פוליטי במסגרת הציונות הדתית, ממנהיגי המזרחי, ודיפלומט ישראלי.
קורות חיים

ישעיהו נולד ב-1893 בהמבורג שבגרמניה, למשפחה המיוחסת לשל"ה. קיבל חינוך דתי בבית הוריו. בצעירותו למד בתלמוד תורה עממי, ולאחר מכן בגימנסיה הריאלית היהודית-חרדית ובגימנסיה הממלכתית בהמבורג. בהיותו בן 18 החל את לימודיו בביולוגיה ורפואה באוניברסיטאות היידלברג, וירצבורג וברלין. בה בעת למד גם פילוסופיה יהודית וכללית, היסטוריה, מתמטיקה, ספרות ואמנות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כרופא צבאי בחזית המזרחית ובסיום המלחמה השתקע בברלין והחל בעבודתו כרופא ילדים.
היה מחברי הוועד המרכזי של תנועת המזרחי וערך את ביטאונה Die Jüdische Presse. ייצג אותה ואת הפועל המזרחי בכמה קונגרסים ציוניים. בתרפ"ו נבחר לנשיא המזרחי בגרמניה, הוועד הפועל הציוני, הוועד האדמיניסטרטיבי של הסוכנות היהודית והנהלת הקהילה היהודית בברלין.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל, ובה המשיך לעסוק במקצוע הרפואה.
בארץ ישראל שימש כחבר המוסדות העליונים של הפועל המזרחי, הנהלת מוסד הרב קוק, הנהלת הברית העברית העולמית ובית דין הכבוד של ההסתדרות הציונית.
בנוסף היה ממייסדי כפר הנוער הדתי (1938) שעל יד כפר חסידים והיה למדריכו הרוחני. בשנת 1941 היה חבר סיעת "יצירה ובניין" בה היה גם יצחק רפאל.
ב-1948, נבחר לשמש כנציגה הדיפלומטי הראשון של ישראל בארצות הסקנדינביות.
באוקטובר 1956 החל לשמש כציר ישראל בברן שבשווייץ; עם מינויו כציר עִברת את שמו ל"אביעד". בתפקיד זה שימש עד מותו ב-1957.
בספרו "יהדות והווה", יש משום סיכום השקפתו המשלבת בין הגות ליהדות: "היהדות כמכלול ערכי האומה, אמונה, דת, הלכה, מוסר ומחשבה. העם היהודי כנושא תהליך היסטורי מסוים, כולל פרשת ייסוריו ופעליו גם יחד. והמדינה כנקודת-מיפגש של כל נתיבי העבר וזרמיו וכנקודת מוצא למהלכי העתיד רבי היעוד והיחול".
בשנת 1955 זכה בפרס כבוד ע"ש הרב קוק, על ספרו "עיונים ביהדות".
אביעד נפטר ב-1957 בז'נבה. נקבר בירושלים.
הותיר אישה, שני בנים ובת.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
כתביו

התחום העיקרי ביצירותיו של אביעד היה פילוסופיה יהודית וכללית. בתחום זה פרסם מאמרים רבים בכתבי העת "סיני", ו"תלפיות". תחום אחר ביצירתו היו בעיות ההווה: ציונות, ציונות דתית ותורה ועבודה.
המגמות העיקריות ביצירותיו הן להבין את תרבות ישראל ולהפגישה עם המדע, הן בתחום הטבע והן בתחום ההיסטוריה.
"תקופה חדשה בקרן היסוד", ירושלים: קרן היסוד, תרצ"ה. (ספרון) (ראה אור במקביל גם ביידיש ובגרמנית)
בפרוזדור: קובץ מאמרים נבחרים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ג. (יהדות)
"יסודות החנוך הלאומי", ירושלים: המחלקה לענייני הנוער – הנוער הדתי של הנהלת ההסתדרות הציונית בהשתתפות קרן היסוד בהוצאת הספרים הארץ ישראלית ('למדריך: ספרית המכון למדריכי הנוער הדתי'), תש"ג. (ספרון)
הרב ד"ר נחמיה צבי נובל, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער – המדור הדתי של הנהלת ההסתדרות הציונית בהשתתפות קרן היסוד בסיוע מוסד הרב קוק ('דמויות בציונות ובתולדות הישוב'), תש"ד.
מדרש גאולת הקרקע: חלק א: הקרקע וגאולתו לפי השקפת היהדות מאת ישעיהו וולפסברג; חלק ב: גאולת הקרקע בהלכה ובאגדה מאת הרב משה דוד גרוס, ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, תש"ו.
המזרחי והתנועה תורה ועבודה, ירושלים: המכון להשכלה ציונית ('הספרייה הציונית הקטנה'), תש"ו 1946.
פרופיסור חיים אהרון (הרמן) שטרוק, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער – המדור הדתי של הנהלת ההסתדרות הציונית בהשתתפות קרן היסוד בסיוע מוסד הרב קוק ('דמויות בציונות ובתולדות הישוב'), תש"ו 1946.
הציונות: פרקים במהותה, חזונה ומציאותה, ירושלים: מוסד הרב קוק על ידי קריית ספר, תש"ו.
ישעיהו וולפסברג, בנימין לובוצקי, משה קליינמאן, התנועה הציונית בהתפתחותה, קורס ב: הזרמים האידאולוגיים, ירושלים: מכון להשכלה ציונית – בית ספר בכתב לתורת הציונות, תש"ז.
שערים: לבעיות המחשבה והזמן, ירושלים: מוסד הרב קוק שעל-יד המזרחי העולמי, תש"ח. (הקובץ השני של מאמריו, שנתפרסמו בשנים תרצ"ד–תש"ז) (יהדות)
חיים ויצמן: נשיא ראשון למדינת ישראל, במלאת שנה לפטירתו, כסלו תשי"ד, ירושלים: הספרייה הציונית, תשי"ד.
עיונים ביהדות, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשט"ו. (קובץ מאמרים)
הרהורים בפילוסופיה של ההיסטוריה, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ח.
דיוקנאות, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ב.
יהדות והווה, ירושלים: הספרייה הציונית על ידי הנהלת ההסתדרות הציונית, תשכ"ב 1962.
כתביו > בעריכתו

ישעיהו וולפסברג וצבי הרכבי (עורכים), ספר צייטלין, ירושלים: הוצאת הספרים הארץ ישראלית בסיוע מוסד הרב קוק; איגוד סופרים דתיים בארץ ישראל, תש"ה 1944.
ספר יובל

י[וסף] תירוש (עורך), שי לישעיהו: ספר יובל לר’ ישעיהו וולפסברג בן הששים, תל אביב: המרכז לתרבות של הפועל המזרחי, תשט"ז 1955.
ספר לזכרו

יצחק רפאל (עורך), ספר אביעד: קובץ מאמרים ומחקרים לזכר ישעיהו וולפסברג-אביעד, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשמ"ו 1986.
לקריאה נוספת

'וולפסברג, ישעיהו (אוסקר)', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 193–194.(הספר בקטלוג ULI)
שמעון פדרבוש (עורך), חכמת ישראל במערב אירופה, כרך ב, ירושלים–תל אביב: הוצאת עוגן שליד הסתדרות העברית באמריקה בשיתוף עם הוצאת ספרים מ’ ניומן, 1963.
משה אונגרפלד, במעגלי יצירה: הוגים, משוררים, מספרים ומסאים, תל אביב: עם הספר, תשל"ו 1975.
אליעזר שביד, תולדות פילוסופיית הדת היהודית בזמן החדש, חלק שלישי, כרך ב', הוצאת עם עובד, 2005, פרק שישי: שקיעת החיים או חבלי גאולה – משנותיהם של יעקב קלצקין וישעיהו אביעד, עמ' 172–185.
ישעיהו וולפסברג-אביעד, 'דברים על עצמי', בתוך: ספר אביעד (תשמ"ו), יא–סה.
ביבליוגרפיה של פרסומיו:
י' עינת-וולפסברג, 'כתבי ד"ר י’ וולפסברג: רשימה ביבליוגרפית', בתוך: שי לישעיהו (תשט"ז), עמ' 47–63.
הערות שוליים

↑  רשימות המועמדים לוועידה השמינית של הפועל המזרחי בארץ ישראל, הצופה, 14 בספטמבר 1941
↑  ד"ר וולפסברג – ציר בשווייץ, מעריב, 23 בספטמבר 1956.
↑  יזכו בפרס הרב קוק, דבר, 16 באוגוסט 1955.
↑  ארכיון ישעיהו אביעד, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269986805171  BnF: cb156496503 (data)  CiNii: DA07158728  GND: 118947761  ISNI: 0000 0000 8362 6068  LCCN: n86080563  NTA: 074417444  RERO: 02-A011556517  VIAF: 20007584   WorldCat (עם VIAF): 20007584
כורכום

ערך זה עוסק בצמח ממשפחת הזנגביליים. אם התכוונתם לצמח במשפחת האירוסים, ראו .
שורש הכורכום
שורש הכורכום
אבקת כורכום
כֻּרְכּום (שם מדעי: Curcuma longa, בעברית: כורכומה ארוכה) הוא צמח רב-שנתי במשפחת הזנגביליים, המוכר בעיקר כתבלין וכתרופה ביתית.
מוצא הצמח בתת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה. צמח הכורכום בעל קנה שורש דמוי פקעת. גבעולי הצמח יכולים להגיע עד לגובה של שלושה מטרים. הצמח בעל עלים גדולים, פורח בסתיו בשיבולת צפופה. ריבוי צמח הכורכום נעשה על ידי חלוקת הפקעת. קנה השורש הוא בצבע כתום ועטוף בקליפה חומה, והוא מזכיר בצורתו את קרוב משפחתו של הכורכום - הזנגביל.
הכורכום מכיל חומר שנקרא כורכומין. בכורכום נעשה שימוש ברפואה המסורתית, אבל אין לו יעילות רפואית קלינית.
כתבלין

הכורכום משמש בבישול בעיקר בצורתו הטחונה, ולעיתים בשימוש בשורשים מיובשים או טריים. אבקת התבלין הנמכרת בשווקים כתבלין טהור, או בתערובת עם תבלינים או חומרים נוספים. לתבלין המופק מהשורש המיובש והטחון צבע צהוב עז, וריח ייחודי. בתיבול הוא מעניק למאכלים צבע זהוב וטעם עדין.
הכורכום מרכיב חשוב בתערובות המסאלה (קארי) ההודיות והחווייג' התימני וכן מסייע במתן צבע אופייני לרוטב חרדל.
לדעת רבים הכורכום לא כלול באיסור אכילת קטניות בפסח הנהוג בקרב יהודי אשכנז.
שימושים רפואיים

בצורתו הטריה מכיל הכורכום אשלגן, חומצה אסקורבית (ויטמין C), בטא-קרוטן וחומרים מעכבי חמצון.
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית ערך סיכום על האפקטיביות הרפואית של הכורכום. בסיכום נרשם שאף על פי שנעשו מחקרים רבים על מרכיבי הכורכום, השפעותיהם הרפואיות עדיין לא ברורות. החומר הפעיל בצמח הכורכום נקרא כורכומין (Curcumin). לכורכום ולכורכומין מגוון פעולות ביולוגיות, אך קשה לחקור אותן מכמה סיבות. ראשית, הכורכומין אינו יציב ומשתנה בקלות לחומרים אחרים. שנית, כשצורכים כורכום באופן אוראלי, הזמינות הביולוגית שלו נמוכה, ורק מעט ממנו מגיע לזרם הדם. שלישית, קיימת שונות גבוהה בהרכב החומרים של מוצרי כורכום וכורכומין.
הכורכומין נחקר בהקשר לפעילותו האפשרית נגד דלקת וכטיפול לסרטן ושימושים רפואיים נוספים. חרף מספר הרב של המחקרים בתחום, לא נמצאו ראיות ליעילות מספקת של הכורכומין לטפל בבעיות אלה. מחקר שנערך בבית החולים שיבא מצא כי כורכומין מסייע בטיפול במחלת קוליטיס כיבית, אולם שותף למחקר הדגיש כי ריכוז הכורכומין בכורכום, 5%, נמוך מכדי שצריכת כורכום תהווה טיפול במחלה.
צריכת כורכום במינונים גבוהים מהנמצא בדרך-כלל במזון, עלולה להיות מסוכנת לנשים בהיריון. עדיין לא ברור אם השימוש בכורכום בטוח בתקופת ההנקה.
הערות שוליים

↑  כורכום באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  כורכום ללא קטניות?, באתר כושרות.
1 2 3 4 5  Turmeric, NCCIH (באנגלית)
↑  מעין ברנע־זהר, גילויים חדשים על הכורכום, באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי, ‏2023-01-10
↑  "Turmeric". US National Institutes of Health, National Center for Complementary and Alternative Medicine. 2014. נבדק ב-6 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Essential Medicinal Chemistry of Curcumin
↑  נאוה רוזנפלד, הצ’ופצ’יק של הכורכום: מחקר חדש מצביע על הסגולות של התבלין, פורבס ישראל, 28 באפריל 2015
| עשבי תיבול ותבלינים קולינריים |
| --- | --- | --- |
| עשבי תיבול | ריחן מצוי (בזיליקום) • עלי דפנה • תמכה (צ'רוויל) • שום העירית (צ'ייבס) • כוסברה • עלי קארי • שמיר • אזוביון (לבנדר) • עשב לימון (למון גראס) • לואיזה לימונית • לאושטיאן • אזוב תרבותי (מָיוֹרָם) • נענע • אורגנו • פטרוזיליה • רוזמרין • מרווה (סייג') • צתרה (סייבורי) • חומעה (סורל) • לענה (טרגון) • קורנית (תימין) |  |
| תבלינים | פלפל אנגלי • אניס • פלפל שחור • פלפל ברזילאי • כרוויה (קימל) • הל (אנ') • פלפל חריף (פלפל קאיין • צ'יפוטלה • פלפל אדום כתוש(אנ') • חלפניו • טבסקו) • קינמון • ציפורן • כמון (קצח תרבותי) • שבת ריחני (שמיר) • שומר • גרגרנית יוונית • גלנגל • שום • זנגביל • חזרת הגינה • לימון פרסי • שוש קירח (ליקוריץ) • מסטיקא • מחלב • קצח תרבותי • מוסקט • אבקת בצל(אנ') • פפריקה • פלפל פרואני • זרעי רימון • זרעי פרג • זעפרן • שומשום • פלפל סצ'ואן • כוכב אניס • אוג (סומאק) • תמרהינדי • טונקה • כורכום • ואסאבי • יוזו • גרידת פרי הדר |  |
| תערובות | בהרט • ברבר • בוקה גרני • צ'אט מסאלה • אבקת קארי • דקה • תערובת חמשת התבלינים • גאראם מסאלה • אבקת שום(אנ') • מלח שום(אנ') • אריסה • חוויאג' • ארב דה פרובאנס •  חמלי סונלי • פלפל לימון • Mixed Spice • פאמפקין ספייס • ראס אל חנות • שארנה סול • טאביל • טנדורי מסאלה(אנ') • זעתר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558298505171  GND: 4156413-3  LCCN: sh85138923  LNB: 000305632  NDL: 00573981  NKC: ph776524 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אשר רוזנבלום

אין תמונה חופשית
אשר רוזנבלום (פברואר 1918 – מרץ 2002) היה משפטן וסוחר יודאיקה, אשר שימש בשנים 1950–1952 מנכ"ל משרד הפנים מטעם הפועל המזרחי.
ביוגרפיה

אשר רוזנבלום נולד בד' באדר ה'תרע"ח (1918). בשנת 1933 עלה לארץ ישראל מבריסק עם משפחתו. הוא התגורר בשכונת שיינקין ועבד כדוור בדואר המנדטורי. לאחר מכן סיים לימודי תיכון, למד מדעי הרוח באוניברסיטה העברית ועריכת דין בבית הספר המנדטורי למשפטים. בשנת 1945 הוסמך כעורך דין. במקביל היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי. בשנת 1940 היה מזכיר איגוד הפקידים של סניף הפועל המזרחי בירושלים. בשנת 1941 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה". בשנת 1949 היה חבר סיעת "אל המקור".
עם קום מדינת ישראל, מונה למנהל האגף לנפגעי רכוש במשרד לנפגעי המלחמה, שבראשו עמד הרב יהודה לייב פישמן מימון ומנכ"לו היה יצחק רפאל. באוקטובר 1948 החליף רוזנבלום את רפאל, שעבר לסוכנות היהודית. במאי 1949 עבר לכהן כמנכ"ל משרד הפנים, תחת שר הפנים משה שפירא. ביוני 1952 התפטר מתפקיד מנכ"ל משרד הפנים. בפרסום במעריב נטען שהתפטר מסיבות אישיות. לעומת זאת, שלמה נקדימון טען לאחר שנים בעיתון חרות שהוא התפטר בגלל חילוקי דעות עם השר. באוגוסט 1952, בבחירות לוועידת הפועל המזרחי, היה מאנשי הסיעה המאוחדת של יצחק רפאל ואליהו-משה גנחובסקי.
בשנות ה-50 היה חבר הוועד הפועל של הפועל המזרחי. 
בשנת 1960, מונה על ידי מפא"י לוועדת הבחירות של הרבנות הראשית, בניגוד לעמדת ראשי מפלגתו. בעקבות זאת הוא סולק מהמפד"ל.
כעורך דין, ייצג נאשמים בעבירות כלכליות שונות, בהם יהודה שפיגל, שנאשם בקבלת שוחד בפרשת תל גיבורים.
בשנות ה-60 כיהן בהנהלה של כתב העת אמות. בשנות ה-70 כיהן בוועדת הרכישות של מוזיאון תל אביב לאמנות.
נשא לאשה את נחמה, בתו של הרב יצחק יעקב וכטפויגל. נולדו להם שלושה בנים, שאחד מהם הוא אדם ברוך.
נפטר בח' בניסן ה'תשס"ב (2002).
הערות שוליים

1 2 3  שלמה נקדימון, עו"ד רוזנבלום: למה הם נטפלו אלי, חרות, 9 בדצמבר 1960; המשך
1 2  ישעיהו אביעם, יש לו ידידים מכל המפלגות ..., מעריב, 29 בנובמבר 1960
↑  25 עורכי דין הוסמכו אתמול, דבר, 27 ביולי 1945
↑  בהפועל המזרחי, הצופה, 3 בדצמבר 1940
↑  רשימות המועמדים לוועידה השמינית של הפועל המזרחי בארץ ישראל, הצופה, 14 בספטמבר 1941
↑  בסיעת אל המקור - למען התנועה, הצופה, 7 ביולי 1949
↑  חילופי גברא במשרד המרכזי לנפגעי המלחמה, קול העם, 6 באוקטובר 1948
↑  עו"ד א. רוזנבלום - מנהל כללי של משרד הפנים, חרות, 8 במאי 1949
↑  הסתייגות השמאל הקיצוני, הצופה, 4 בינואר 1950
↑  הושלמו ההכנות להעברת משרד הפנים לירושלים, הצופה, 15 בפברואר 1950
↑  התפטר עו"ד א. רוזנבלום, מעריב, 17 ביוני 1952
↑  הרשימה המאוחדת, רשימת המועמדים, הצופה, 19 באוגוסט 1952
↑  מסיבת חברים בסניף ראשל"צ, הצופה, 20 בפברואר 1958
↑  הדתיים רומזים על משבר סביב הבחירות לרבנות, חרות, 25 בנובמבר 1960
↑  עו"ד אשר רוזנבלום נבחר כחבר החמישי בועדת הבחירות, חרות, 28 בנובמבר 1960
↑  אולטימטום לרפאל ורוזנבלום, חרות, 29 בנובמבר 1960
↑  מאסר שנה לפקיד שגנב תעודות מזון, הצופה, 28 באוקטובר 1959
↑  פקיד לשעבר בעירית תל אביב, חרות, 2 ביוני 1959
↑  י. שפיגל משתף־פעולה עם חוקריו, דבר, 20 בינואר 1963
↑  שלמה גרודזנסקי, סיום מעציב לקמודיה של טעויות, דבר, 13 באפריל 1966
↑  חוזה ולא שלום, דבר, 20 בנובמבר 1978
שמואל קיפניס

הרב שמואל קיפניס בשנת 1938
הרב שמואל קיפניס (י"א באלול תרמ"ג, 13 בספטמבר 1883 – כ"ז בסיון תשל"ט, 22 ביוני 1979) היה רב העיר אובריטש בצפון אוקראינה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל כיהן כרב שכונת בתי הורנשטיין בירושלים, מנהל "התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות", מייסד ומנהל מכון אוצר הפוסקים בירושלים.
תולדותיו

נולד בשנת תרמ"ג בנארינסק, רוסיה לאביו הרב יהושע פאלק-קיפניס (תר"ח - י"ח אדר שני תרע"ט) שהיה רבה של נארינסק משנת תרמ"ג, ואמו ברכה נעמי (- י"ט טבת תרפ"א). היה תלמידו של הרב שמריה נח שניאורסון מבוברויסק. משנת 1907 כיהן כרבה של אובריטש נארינסק שבאוקראינה. בדצמבר 1918 כבש את עירו גדוד מחיילי סימון פטליורה. הרב קיפניס נאסר, תוך איום שאם ייפגע אחד מן הקוזאקים בידי מישהו, יוצא רב העיר להורג.
תולדותיו > אספת הרבנים בקורוסטן - תרפ"ז

הרב קיפניס יזם וארגן את "הוועידה הדתית בקורוסטן" של רבני מחוז וואלין ברוסיה שהתקיימה בחודש מרחשון תרפ"ז (26–28 באוקטובר 1926) בבית הכנסת "אוורוטש" בקורוסטון. בוועידה שהתקיימה באישור השלטון הקומוניסטי, ובהשתתפות נציגי השלטון והג.פ.א.ו. השתתפו כשבעים רבנים ממחוזות קורוסטן, ז'יטומיר, ושפטיבקא, ורבנים "אורחי כבוד" מלנינגרד, אודסה, פולטבה, קיוב, ניקוליוב וערים נוספות. בלט בנאומיו הרב שלמה יוסף זוין שהיה שותף לניסוח החלטות הוועידה.
הוועידה קיבלה שורת החלטות בקשר לפעילות רבנים וקהילות, וסדר היום הדתי בתחומים דוגמת איחוד הקהילות, כשרות המזון, מקוואות, ייצוג הקהילות לפני השלטון, ועוד. הרב קיפניס פעל לקבל את אישור השלטון להחלטות הוועידה על בסיס החוקה הסובייטית שקראה ל"הפרדת הדת מהמדינה" והותיר את ניהול ענייני הדת על ידי הרבנים, אך השלטונות לעולם לא אישרו את ההחלטות. היה זה הכנס הגדול האחרון של רבנים ברוסיה הסובייטית. יום לאחר חתימת הכנס נעצר ונחקר הרב קיפניס, ועבר שורת חקירות ותרגילי חקירה, במטרה להוציא ממנו מידע על רבנים, ובפרט על האדמו"ר מלובביץ', אולם הוא התמיד בשתיקתו.
תולדותיו > עלייתו לארץ ישראל

בשנת 1933 עלה לארץ ישראל בסיוע הראי"ה קוק והרבנות הראשית והתיישב בירושלים. בירושלים שימש שנים רבות כרב בית המדרש בבתי הורנשטיין של חסידי בויאן.
באותה תקופה, עם החרפת מצב היהדות ברוסיה, גברה העלייה מאירופה ארצה. בין העולים היו רבנים שהגיעו ארצה בחוסר כל. הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב איסר זלמן מלצר יזמו את הקמת "התאחדות הרבנים פליטי רוסיא". הם שימשו נשיאי הארגון והרב קיפניס שימש מנהלו והרוח החיה בו, לצד הרבנים מרדכי סנדר קופשטיין ויהושע צימבליסט, ששימש נשיא כבוד של הארגון. הארגון סייע לרבנים בתמיכה חודשית ובסיוע בתחומים שונים. עם הזמן, כאשר הגיעו רבנים מכל מדינות אירופה, שונה שם הארגון ל"התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות".
לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה, בשנת 1945, יזמה התאחדות הרבנים הקמת שיכון הרבנים לרבנים שהוגדרו "פליטים". הרב קיפניס פעל לרכישת השטח בשכונת רוממה (כיום רחוב תורה מציון, מאחורי מתחם התחנה המרכזית, שאז שימש כמושב זקנים וזקנות הכללי המאוחד) והקים עליו את השיכון שבו התגוררו עשרות רבנים.
באותה תקופה הקים את מכון מפעל "אוצר הפוסקים", בראשות הרבנים הרצוג ומלצר. מטרת המכון הייתה להוציא סדרת ספרים שתכלול הפניות לכל ספרי השאלות והתשובות, ספרי הפסקים והספרות התורנית בכללה, שבהם יש התייחסות לכל אחד ואחד מסימני השולחן ערוך. הרעיון היה חלק מפעילות התאחדות הרבנים, מתוך מטרה לספק פרנסה בדרך כבוד לרבנים גדולי התורה שהגיעו מאירופה. הרב קיפניס עמד בראשות המכון עשרות שנים, ותחת ניהולו עמד המכון בשורה הראשונה של המכונים מסוגו.
בשנת 1965 זכה בפרס כבוד של פרס הרב קוק לספרות תורנית על ספרו. בשנת 1976 זכה לאות יקיר ירושלים.
תולדותיו > משפחתו

נישא לליפשה ולהם שלושה בנים ושלוש בנות. בנו מרדכי (נפטר בכסלו ה'תשס"ה) ניהל את מכון אוצר הפוסקים.
ספרו

לקט שמואל - על מדרשי הזוהר (שלושה כרכים) תשי"ז, תשי"ט, תש"ך
הערות שוליים

↑  במסמכי העלייה שלו (תיק עלייתו באתר ארכיון המדינה, עמ' 517), צוינה בידי בנו משה שנת לידה שונה: 1878. שנה זו תואמת גם לציון גילו (שם עמ' 575-576), בשנת תרצ"ב (1930) - 52 שנה.
↑  ראו עדותו של הרב קיפניס, בתוך: ז' שייקובסקי, 'פרשת פטליורה', העבר: רבעון לדברי ימי היהודים והיהדות ברוסיה, כרך יז, אייר תש"ל, עמ' 16.
↑  תמונת המשתתפים התפרסמה ב"תולדות תולדות חב"ד ברוסיא הסובייטית" עמוד צו. ובה נראים 101 משתתפים כולל נציגי השלטון.
↑  יעקב אדלשטיין, 'הכנס ההיסטורי האחרון של רבנים ברוסיה', שנה בשנה תשנ"ב, בעריכת הרב חיים מנחם לויטס, עמ' 466-469.
↑  שלום דובער לוין, תולדות חב"ד ברוסיה הסובייטית: בשנים תרע"ח-תש"י, ניו יורק תשמ"ח, עמ' פז-צא.
↑  ראו: תולדות חב"ד ברוסיה הסובייטית פרק כ: "הוועידה הקאראסטענית" עמודים פז-צו. אספת הרבנים בקורוסטן - תרפ"ז, באתר שטורם, מתוך: כפר חב"ד, גיליון 973 ואילך.
↑  ראו מסמכי עלייתו בתיק באתר ארכיון המדינה, עמ' 560-582.
↑  קול תורה [ג, א-ב], תשרי-חשון תרצ"ד, דף לב, ב
↑  בנימין קלוגר, מאה שערים ושכנותיה, ירושלים תשע"ז עמ' 247.
↑  אודות מכון אוצר הפוסקים ראו: אוצר הפוסקים, ירושלים תשי"ד.
↑  פרס הרב קוק יוענק ל-2 רבנים, דבר, 17 בספטמבר 1965
↑  ארועי יום ירושלים נפתחו בהענקת תארים ליקירי העיר, דבר, 27 במאי 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304976605171  GND: 1060465833  ISNI: 0000 0000 6866 3709  LCCN: no2013099135  VIAF: 97542554   WorldCat (עם VIAF): 97542554
לוגותרפיה

לוגותרפיה היא גישת האסכולה הווינאית השלישית לפסיכותרפיה, שפותחה על ידי הנוירולוג והפסיכיאטר דוקטור ויקטור פראנקל. זהו סוג של ניתוח אקזיסטנציאליסטי שמתמקד ב"שאיפה למשמעות", בניגוד לדוקטרינה של אדלר של "שאיפה לכוח" או לזו של זיגמונד פרויד של "שאיפה להנאה".