בית הולשטיין-גוטורפ
דוכסי שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ

דוכסי שלזוויג והולשטיין בגוטורפ:
1544–1586: אדולף
1586–1587: פרידריך השני
1587–1590: פיליפ
1590–1616: יוהאן אדולף
1616–1659: פרידריך השלישי
1659–1694: כריסטיאן אלברכט
1694–1702: פרידריך הרביעי
1702–1720: קרל פרידריך
דוכסי הולשטיין-גוטורפ בקיל:
1720–1739: קרל פרידריך
1739–1762: קרל פטר אולריך (לימים פיוטר השלישי מרוסיה)
1762–1773: פאול (קיסר 1796–1801) 1773 החליף תביעה עבור דוכסות אולדנבורג
הדוכסים בתואר של הולשטיין-גוטורפ בסנט פטרבורג (בית הולשטיין-גוטורפ-רומנוב):
1773–1801: פאול (קיסר 1796–1801)
1801–1825: אלכסנדר הראשון
1825–1831: קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
1831–1856: ניקולאי הראשון מרוסיה
1856–1881: אלכסנדר השני מרוסיה
1881–1894: אלכסנדר השלישי מרוסיה
1894–1918: ניקולאי השני מרוסיה
1918–1918: אלכסיי ניקולאייביץ', הצארביץ' של רוסיה
1918–1938: קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (לאחר רצח הקיסר והצארביץ' ב-1918, התואר עבר לענף הגברי הבכיר שנותר בחיים של משפחת רומנוב)
1938–1992: ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (הדוכס הגדול ולדימיר מת עם יורשות בלבד, ולכן התואר אמור לעבור לחבר הבכיר בבית רומנוב-הולשטיין-גוטורפ, אולם נושא זה היה שנוי במחלוקת)
דעה אחת  היא שהיורש הוא בנו הלא-שושלתי של הדוכס הגדול דימיטרי, בנו היחיד של פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שהיה אחיו הצעיר של אלכסנדר השלישי. יורש זה אינו שושלתי במובן הרוסי, אך לענף הדני של בית אולדנבורג לא היה איסור מוצהר נגד נישואים לא שוויוניים (אלא נגד נישואים לא מורשים בדנמרק), כמו שלזוויג, שבה נמצא שלוס גוטורפ, והוא מעולם לא היה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה או תחת תחום השיפוט שלה. היורשים הללו גרים בארצות הברית ולא הגישו תביעה ציבורית לתארים.
1992–2004: הנסיך פול דימיטרייביץ' רומנובסקי-איליינסקי
2004-הווה: הנסיך דימיטרי פבלוביץ' רומנובסקי-איליינסקי (נולד ב-1954)
לנסיך דימיטרי פבלוביץ' רומנובסקי-אילינסקי אין בנים. יורשו הגברי היחיד, אחיו הנסיך מיכאל רומנובסקי-אילינסקי, גם הוא ללא יורשים זכרים, וכרגע אין יורשים זכרים נוספים בשורה של רומנובסקי-אילינסקי שיירש את התביעה התאורטית הזו לדוכסות. טענה זו תעבור אחריו דרך הקו של אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה אל אנדריי אנדרייביץ', נסיך רוסיה וצאצאיו.
דעה אחרת קובעת שהוויתור של ניקולאי השני ב-11 באוגוסט 1903 מהתביעות לתארים ולדוכסות אולדנבורג עבור עצמו ועבור כל משפחתו וצאצאיו  איפשר לאף אחד מיורש רומנוב לשאת את התארים התקפים מבחינה שושלת של שלזוויג הולשטיין באופן עצמאי.
דעה שלישית היא שעד סוף האימפריה הרומית הקדושה היה זה עיקרון של חוק הנסיכות הגרמני שבני כל המשפחות הנסיכותיות שהחזיקו בה במעמד של רייכסשטנד נדרשו להתקשר ב-ebenbürtig כדי להעביר זכויות שושלות לצאצאיהם. אם צאצאים של נישואיו של הדוכס הגדול דמיטרי עם אודרי אמרי נחשבים לא כשירים למלא אחר תביעת הדוכס הולשטיין, לא ברור אילו, אם בכלל, מבין הענפים השונים מהשורה הזכרית של צאצאי הרומנובים הקיסריים נשארים כשירים. אם נישואים בגלות עם נסיכות או רוזנות רוסיות עומדות בסטנדרט הזוגי, ייתכן שעדיין קיימים יורשים מהשורה הזכרית. עם זאת, אם כל הנישואים שנחשבו מורגנטיים לפי אמות המידה האימפריאליות הרוסיות היו גם לא שושלותיות עבור הירושה הגוטורפית, השושלת הבכירה מבחינה גנאלוגית של הולשטיין-גוטורפ תהיה של כריסטיאן, דוכס אולדנבורג, ראש הענף הנוכחי שמוצאו כריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין, אחיו הצעיר של הדוכס פרידריך הרביעי. הוא כבר תובע את התואר של הדוכס הגדול של אולדנבורג. כך או כך, מלך דנמרק הפעיל ריבונות בדוכסות והעניק תמיכה כספית לענפים הזוטרים שלזוויג-הולשטיין של בית אולדנבורג. התביעה להולשטיין שירש הקיסר פאבל הראשון מפיוטר השני הוחלפה ב-1773 בדוכסות אולדנבורג הדנית (נשמרות זכויות ירושה), ששליטיה איבדו שם את הריבונות ב-1918. כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק איבד את שלזוויג והולשטיין במלחמת שלזוויג השנייה ב-1864, שבעקבותיה שולבו שתי הדוכסויות בממלכת פרוסיה ולאחר מכן בקיסרות הגרמנית. המלכים הדנים המשיכו להשתמש בתארים הדוכסיים המסורתיים שלהם עד מותו של מלך פרדריק התשיעי, מלך דנמרק ב-1972. בשנת 1920, צפון שלזוויג הוחזרה לשלטון דני לאחר משאל עם, שאר הדוכסויות לשעבר נותרו חלק מגרמניה.