מלחמת הבורים
שלב המתקפה הבורית

המלחמה פרצה ב-12 באוקטובר 1899, ולאורך חודשיה הראשונים התאפיינה במתקפה בורית אל תוך שטחי מושבת הכף (שכללה גם את מושבת נטאל) עם הצלחות ניכרות לצד הבורי. הבורים הטילו מצור על הבריטים בערים קימברלי, מאפיקנג וליידיסמית'. תושבי קימברלי, עיר מכרות היהלומים, שהו במשך שבועות במכרות מתחת לפני אדמה מאימת ההפגזות הבוריות. הבריטים ספגו מפלות בשדה הקרב, וכל ניסיונותיהם לשלוח תגבורת לערים הנצורות הסתיימו בכישלון ועלו להם באבדות כבדות.
למרות הניצחונות הבוריים בשלב הפתיחה של המלחמה, הם ביצעו טעות אסטרטגית גורלית בכך שלא ניצלו את הניידות העדיפה של כוחותיהם ואת החולשה היחסית של הצבא הבריטי במושבת הכף ובנטאל, דבר שהיה מאפשר להם לחדור לעומק השטח שבשליטת הבריטים, להשתלט במהירות על הנמלים (דרבן, איסט לונדון, פורט אליזבת וקייפטאון) וכך לחסום את התגבורת לכוחות הבריטיים שהמשיכה להגיע. במקום זה ריתקו המפקדים הבורים את כוחותיהם העיקריים ללוחמת מצור, שלא התאימה לאופיו של הצבא שעמד לרשותם, ובכך איבדו את יתרונם הגדול ביותר על הצבא הבריטי. הניסיון לשחרר את הערים הנצורות ריתק אומנם את עיקר הכוח הבריטי בחודשי המלחמה הראשונים, אולם מרגע שהבריטים החלו להזרים באין מפריע תגבורות גדולות לדרום אפריקה, ניצחונם במלחמה היה רק עניין של זמן.
בתקופת מלחמת הבורים כבר הומצא מקלע מקסים, שלימים שופץ והפך למקלע הוויקרס של מלחמת העולם הראשונה, והרובה נטען המכנס, אך הם זכו ליחס מזלזל מצד הפיקוד הבריטי, שלא חש בנוח להפעיל אותם במלחמה נגד אנשים לבנים (אף על פי שנעשה בהם שימוש נגד שבטי הילידים השחורים כבר במלחמות הזולו). הזלזול הבריטי במיומנויות הצבאיות של הבורים גרם להם לבצע שגיאות טקטיות רבות בשלבים הראשונים של המלחמה. המפקד העליון הבריטי בדרום אפריקה היה גנרל סר רדוורס בולר, שנהנה ממוניטין של מצביא פיקח והחלטי, אך לא עמד בציפיות שנתלו בו. הכוחות שבפיקודו הובסו בשורה של קרבות, כולל שלושה קרבות במהלך 5 ימים בחודש דצמבר 1899, שזכו בפי הבריטים לכינוי "השבוע השחור" (Black Week). מצד שני, הפיקוד הבורי הבכיר אימץ אסטרטגיה פסיבית בעיקרה, הסתפק בהדיפת המתקפות הבריטיות, ולא השכיל לנצל את הצלחותיו הצבאיות לצורך השגת הכרעה צבאית במערכה.
ניתן לציין מספר תבוסות בולטות של הצבא הבריטי בשלב זה של המלחמה:
הקרב על נהר המודר (Modder River‏ – 28 בנובמבר 1899) – כוח בריטי, שכלל שתי בריגדות חי"ר ומספר יחידות פרשים וחי"ר רכוב, בפיקוד לורד מת'יואן, התקדם ממושבת הכף צפונה במטרה לחלץ את העיר קימברלי מהמצור הבורי. נהר המודר היה המכשול הטבעי האחרון שעמד בין הבריטים לבין מטרתם. כוח בורי, בפיקוד קוס דה לה ריי ופיט קורנייה, התחפר בעמדות מוסוות בגדה הדרומית התלולה של הנהר, והמתין לבריטים. הפיקוד הבריטי חשב, שקו ההגנה הבורי נמצא מעברו השני (הצפוני) של הנהר, ולכן הכוחות הבריטיים התוקפים, שהתקדמו על פני הערבה השטוחה הסמוכה לנהר, הופתעו כאשר הבורים פתחו עליהם באש קטלנית. הם רותקו למקומם במשך כל שעות היום, וספגו אבדות ניכרות. הארטילריה הבריטית העדיפה פתחה באש עזה על העמדות הבוריות, אך ההפגזה לא הייתה יעילה, משום שהבריטים לא הצליחו לזהות את מיקום העמדות הבוריות, והלוחמים הבורים היו מחופרים היטב. בשעות הצהריים הצליח כוח בריטי לחצות את המודר וליצור איום על האגף הבורי הימני. הבורים הצליחו אומנם לדחוק את הבריטים לאחור, ולצמצם את גודלו של ראש הגשר שלהם בגדה הצפונית של הנהר, אך הפיקוד הבורי, שחשש מאיגוף כוחותיו, הורה להם לפנות את עמדותיהם ולסגת במשך הלילה מקו נהר המודר. הנסיגה הבורית אפשרה לבריטים לטעון לניצחון בקרב, אף על פי שכוחותיהם ספגו אבדות כבדות פי כמה מהבורים, כ-450 נפגעים לעומת 75 נפגעים בלבד בצד הבורי.
קרב סטורמברג (Stormberg‏ – 10 בדצמבר 1899) – ב-8 בדצמבר השתלט כוח בורי מרפובליקת אורנג' החופשית על צומת מסילת הברזל בסטורמברג, בשטח מושבת הכף הבריטית. המפקד הבריטי המקומי, ויליאם גאטאקרי (Gatacre), הגיב במהירות במשלוח כוח, שכלל כ-2,000 חיילים ו-12 תותחים, באמצעות רכבות לתחנת הרכבת הקרובה ביותר במולטאנו. הוא תכנן לערוך מסע התקדמות לילי ממולטאנו לסטורנברג, במטרה להפתיע את הבורים, ולהשתלט עם שחר על גבעה, ששלטה על עמדותיהם. הכוח הבריטי טעה בניווט, והתגלה לפני שהצליח להגיע ליעדיו. כוח בורי קטן, שתפס את גבעת קיסייברג (Kissieberg), לא התקשה להדוף את המתקפה הבריטית על הגבעה התלולה, והכוח התוקף ספג אבדות גם מהתותחים הבריטיים, שהפגיזו את הגבעה. הבריטים החלו לסגת בבהלה חזרה למולטאנו, כשהם מותקפים משני העברים על ידי קלעים רכובים בורים, ועיקר כוחם הצליח להיחלץ בשלום משדה הקרב. אולם כ-700 חיילים, שלא קיבלו את פקודת הנסיגה, נותקו וכותרו על ידי הבורים ואולצו להיכנע. אבדות הבריטים הסתכמו בכ-90 נפגעים וכ-700 שבויים, בעוד שאבדות הבורים היו זניחות (כ-30 נפגעים).
קרב מאחרספונטיין (Magersfontein‏ – 11 בדצמבר 1899) – לאחר פינוי קו נהר מודר, נסוגו הבורים לגבעות מאחרספונטיין. הכוח הבריטי בפיקוד לורד מת'יואן, שתוגבר עד שכלל כ-15 אלף חיילים ו-27 תותחים, ניסה לכבוש את הגבעות השולטות. הבריטים תכננו להפתיע את המגינים הבורים באמצעות מסע התקדמות לילי של כוחותיהם והסתערות עם שחר על העמדות הבוריות, אך הם טעו בהערכת מיקום קו העמדות הבורי. הבורים, שהתחפרו בעמדות מוסתרות למרגלות הגבעות (ולא על הגבעות עצמן, כפי שציפו הבריטים) הפתיעו את הכוחות התוקפים, שנעו עדיין בתבנית מסע, ופתחו עליהם באש קטלנית מטווח קצר לפני שהם הספיקו להתפרס. בריגדת הרמות הסקוטית (ה"היילנדרס"), שהובילה את המתקפה הבריטית, ספגה מאות נפגעים תוך מספר דקות, ורותקה למקומה. הבריטים הצליחו אומנם לבלום בקושי את ניסיונות הבורים לאגף את האגף הימני שלהם ולכתר את ה"היילנדרס", באמצעות הפעלת כוחות העתודה שלהם, אך מצאו עצמם במצב קשה, והפיקוד הבריטי נאלץ להורות על נסיגה לקו נהר מודר בשעות הלילה. אבדות הבריטים הסתכמו בכ-950 נפגעים, לעומת 236 נפגעים בצד הבורי.
קרב קולנסו (Colenso‏ – 15 בדצמבר 1899) – הקרב השלישי ב"שבוע השחור". כוח בריטי בפיקוד גנרל בולר, שכלל 14 אלף חיילים רגליים, 2700 פרשים וחי"ר רכוב ו-44 תותחים, התקדם מנטאל כדי לשחרר את העיר ליידיסמית מהמצור הבורי. מולו עמדו כ-4,500 לוחמים בורים, בפיקוד לואי בותה, שתפסו עמדות מצפון לנהר טוגלה. בדומה לקרבות הקודמים, הבריטים לא הצליחו לאתר את מיקום העמדות המוסוות היטב של המגינים הבורים, והאחרונים המתינו עד שהבריטים נכנסו לטווח האש שלהם, ואז המטירו עליהם אש קטלנית. הכוחות הבריטיים, שנעו במבנה צפוף בשטח פתוח ללא מחסה, ספגו אבדות כבדות מאוד ונאלצו לסגת ואף לנטוש חלק מהתותחים שלהם. הבריגדה האירית בפיקוד פיצרוי הארט, שהתקדמה בטעות לתוך עיקול של הנהר, נקלעה לאש צולבת ממספר עברים, וספגה 500 נפגעים תוך זמן קצר. היה זה אחד הקרבות החד-צדדיים ביותר במלחמה. אבדות הכוח הבריטי הסתכמו ב-383 הרוגים, נעדרים ושבויים, 755 פצועים, ו-10 תותחים שנפלו לידי הבורים, בעוד שהכוח הבורי ספג 33–50 נפגעים בלבד (6–8 הרוגים).