מארי אנטואנט
דופין (1770–1774)

כאשתו של יורש העצר, הדופן, תוארה של מארי אנטואנט עד מותו של לואי ה-15 היה "דופין" (Dauphine). על אף קבלת הפנים החמה, היא הגיעה לצרפת בתקופה קשה לממלכה מבחינה כלכלית ומדינית, שבמקרים רבים התבטאה בביקורת קשה כלפי בית המלוכה, ובהדרגה ההתלהבות הראשונית פינתה את מקומה לביקורת. ניקולה בודו (צר'), שכתב תיעוד של החיים בפריז באותה תקופה, תיאר כיצד עד 1774 החל הציבור הפריזאי לבחון את הדופין בעין שלילית וחשדנית. עם זאת, היחס העוין למארי אנטואנט התפתח בעיקר לאחר שהייתה למלכה, ובשנותיה הראשונות היא זכתה לאהדה יחסית בציבור הרחב.
בתוך האצולה, בעוד שהנרטיב הרשמי תיאר את ברית הנישואין כשחר של יום חדש ביחסים בין צרפת ואוסטריה, היה קיים פלג משמעותי של אישים שהתנגדו לברית זו ולכן גם התייחס בחשדנות למארי אנטואנט. יחסם של בני האצולה לדופין הושפע גם מסנטימנט זה וגם מאינטריגות בין-אישיות ומעימותים על כוח בתוך חצר המלך. ב-1771, הפלג האנטי-אוסטרי (שכונה "המפלגה הצרפתית"), בעיקר זה שבהובלת מאדאם דו בארי, הביא למפלתו והגלייתו של הדוכס דה שואזל, מאדריכלי הברית עם אוסטריה ומתומכיה הבולטים של מארי אנטואנט. עם זאת, פלג זה היה בעצמו מפולג בין תומכיה של מאדאם דו בארי לבין שונאיה, בראשם שלוש הבנות של לואי ה-15, סופי, ויקטואר ואדלייד. שלוש בנותיו של המלך, שכונו "הגברות" (Mesdames) וזוהו עם "ההדוקים" (Parti dévot), היו חשדניות כלפי אוסטריה ואדוקות מבחינה דתית, והן ראו את מאדאם דו בארי, קורטיזנה שהייתה לפילגשו של המלך, ככתם על משפחתם. עד 1772 הן התייחסו למארי אנטואנט בכבוד, שכן הן ראו בה כלי במלחמתם בפילגש וחפצו בקרבתו של הדופן. מריה תרזה ייעצה לבתה, באמצעות השגריר דה מרסי, לצדד בבנותיו של המלך. בהתאם, מארי אנטואנט סירבה להכיר בדו בארי, דבר שפגע במלך והעצים את ההתנגדות לה בחלקים מהחצר. לבסוף, כשנערך משא ומתן בין צרפת לאוסטריה לגבי חלוקת פולין, הפעילה מריה תרזה לחץ על בתה ליזום פיוס עם דו בארי, וב-1772 נאלצה הדופין לפנות לפילגש כאמצעי להפשרת היחסים.
כאשתו של יורש העצר תפקידה הראשון במעלה של מארי אנטואנט היה ללדת לו ילדים. מימוש תפקיד זה היה בעייתי כיוון שבשנתיים הראשונות לאחר נישואיהם, הדופן לא הראה עניין ביחסי מין. בעיה זו הייתה עניין פומבי וידוע בחצר ורסאי ובווינה, והוא עורר חשש בקרב שליחיה של מריה תרזה, שהנישואים עלולים להתבטל, שכן על פי כללי הכנסייה הקתולית ניתן היה לבטל בקלות נישואים שלא מומשו במלואם. מארי אנטואנט פיתחה בשנים אלה תחביבים שלא היו מקובלים בקרב נשים במעמדה בצרפת, ציד ורכיבה, דבר שגם כן עורר חששות אצל אימה ושליחיה. דיוקנאות שלה משנים אלה מראים אותה בלבוש המתאים לרכיבה, שנחשב לגברי. עם זאת, התחביבים החדשים סייעו לה להתחבב על המלך ועל בעלה. באוקטובר 1772 הודיע הזוג למלך שהם החלו לנסות לממש את נישואיהם, דבר שנידון גם במכתבים בין מארי אנטואנט לבין מריה תרזה, וביולי 1773 הם שבו למלך כדי להודיע שהנישואים מומשו. המלך הכריז על מארי אנטואנט כבתו, והמידע לגבי חיי האישות של הזוג שיפר את מעמדה בחצר. באותו הזמן, החל לדעוך מעמדה של דו בארי, דבר שסייע לה גם כן.
ביוני 1773 יצאו הדופן ומארי אנטואנט לביקורם הרשמי הראשון בפריז. ביקור זה, שבמהלכו נפגשה מארי אנטואנט לראשונה פנים אל פנים עם אנשי העם בצרפת, וקבלת הפנים הנלהבת של ההמון בעיר מראים על האהדה שלה זכתה הדופין באותה תקופה. הזוג נע בתהלוכה ברחבי העיר, השתתף במיסה בקתדרלת נוטרדאם, שמע דרשה בסורבון והופיע בפני קהל של עשרות אלפי אנשים ממרפסת ארמון טווילרי. ההמונים, שהיו ביקורתיים כלפי בית המלוכה ועסוקים ברכילות לגבי יחסיו של המלך עם פילגשו, התייחסו לדופין כתקווה לעתיד חדש. מארי אנטואנט דיווחה על הסיור במכתב לאימה, בו היא התפעלה מ"האהבה וההתלהבות של האנשים העניים, שהיו נרגשים מהופעתנו".
חייה של מארי אנטואנט בארמון ורסאי, כמו של אחרים בארמון, טקסי דת והרצאות מוסר היו חלק קבוע בשגרת היום. אבה ורמון, ששימש כמחנך בזמן הכנותיה לנישואים, המשיך ללוות את הדופין בוורסאי. בתכתובת בינו לבין הקיסרית מריה תרזה, הוא דיווח לאם על התנהגותה והתקדמותה המוסרית של הבת, ומכתביו היו לעיתים קרובות ביקורתיים. הקיסרית מצדה שלחה עצות ומכתבים, לעיתים קרובות נוזפים, לבתה. כמו קודמותיה, היה מצופה ממארי אנטואנט להיענות לבקשות לצדקה ולתרום כסף לנזקקים. שלא כנהוג בחצר המלוכה, תרומותיה היו לעיתים מכוונות למוסדות או משפחות ספציפיות. מחוות אלה, כגון תרומתה לנפגעי השריפה בבית החולים אוטל-דייה ב-1773, קיבלו תשומת לב ציבורית, ובתכתובת עם אימה היא הביעה דאגה מכך שמידע על תרומותיה פורסם בציבור. מקורות ראשוניים ומחקריים על חייה של מארי אנטואנט שונים זה מזה במידת הדגש שהם שמים על פעילות הצדקה שלה כדופין וכמלכה. כך למשל, זכרונותיה של הנרייטה קמפן (אנ'), ששימשה כבת לוויה של מארי אנטואנט לאורך רוב זמנה בצרפת, מדגישים הבט זה ומעלים על נס מחוות של צדקה. אולם, ממואר זה נכתב בתקופת הרסטורציה הצרפתית מתוך שאיפה לרהביליטציה של המלוכה ולשיקום מעמדן של מארי אנטואנט ושל קמפן עצמה, ומידת האמינות שלו אינה מוסכמת על כלל ההיסטוריונים. לפי הביוגרף הבריטי וינסנט קרונין, אנטואנט ולואי הקדישו שניהם כספים רבים לצדקה ותמיכה בעניים. לדוגמה, הם אימצו ומימנו את חינוכם בוורסאי של חמישה ילדים ממשפחות נזקקות, ביניהם ארמן גנייה (אנ'), יתום ממשפחה כפרית.
ההשערות שעלו במחקרים עדכניים מסתמכים על עדויות בגין המימון שהוקצה לתעמולת המהפכה על ידי מקורבים למלך ולמלכה, על מנת למוטט את שלטונם שסיכן את מעמד האצולה וההטבות הכלכליות שנהנו מהם במטרה להמליך תחתיהם שלטון שיאפשר את המשך חיי המותרות בוורסאי. עם זאת, ההתנגשות בין שלושת המעמדות בצרפת, ערש המהפכה, הובילה לשלטון טרור רצחני וסאדיסטי, במהלכו נרצחו המונים, הושמדו יצירות אומנות, מבנים ומסמכים. הכאוס הוביל לכתיבת ההיסטוריה מחדש ותדמית השלטון המלוכני השתנה לאורך תקופת מלחמות נפוליאון, חזרתה של המלוכה עם לואי ה-18 והגלות השנייה של משפחת המלוכה. השחרת דמותם של המלך והמלכה, הצדקת הוצאתם להורג, רצח יורשים פוטנציאלים והאדרת המהפיכה הצרפתית שירתו את מעבר צרפת ממלוכה לרפובליקה, וההיסטוריה נכתבה בהתאם.