היסטוריה של בוליביה
1825–1879: מהכרזת העצמאות עד מלחמת האוקיינוס השקט

בנוסף להכרזת העצמאות, האספה המכוננת הכריזה שסימון בוליבר יהיה נשיא המדינה הראשון, והזמינה אותו לכתוב חוקה למדינה. בוליבר הגיע למדינה ב-8 באוגוסט. הוא כיהן כנשיא במשך חמישה חודשים, ובמהלכם הוא הוציא מספר רב של צווים, ביניהם הכרזה על שוויון לכלל האזרחים ורפורמה בקרקעות, שכוונה להיטיב עם התושבים הילידים. צווים אלה לא יושמו בתקופתו, אך נכללו בחוקה הראשונה של בוליביה, שהתקבלה בזמן כהונת יורשו, אנטוניו חוסה דה סוקרה. על אף השאיפות לרפורמות רחבות הקף וליצירת מבנה שלטוני רפובליקני, המערכת הפוליטית של בוליביה נותרה נטועה בעברה הקולוניאלי במשך רוב המאה ה-19. שינויים מעשיים במבנה המשטרי של המדינה החלו בשני העשורים האחרונים של המאה.
בוליביה יצאה ממלחמת העצמאות כשכלכלתה הרוסה ובמצב קשה. בנוסף, אחת המשמעויות של העצמאות של בוליביה ושל המדינות האחרות ביבשת הייתה אובדן האיחוד הכלכלי של היבשת תחת האימפריה הספרדית. המדינות השונות יישמו מדיניות כלכלית מרקנטיליסטית, שכללה מכסים, מגבלות על סחר בין-לאומי והטלים על שימוש זר בנמלים ובתשתיות אחרות. לבוליביה היה נמל בקוביחה (אנ') במדבר אטקמה לחוף האוקיינוס השקט (כיום צ'ילה), אך רק שליש מהסחורות עברו דרכו, והגישה אליו בדרכי היבשה לא הייתה מיטבית. בנוסף, בוליביה התקשתה להשיג אשראי בין-לאומי. כתוצאה מכך התקשתה בוליביה לחדש את המסחר הבין-לאומי ולגייס את ההון שהיה דרוש לשיקום תעשיית המכרות. השקעה במכרות נדרשה הן משום שמכרות רבים נהרסו בתקופת המלחמה והן משום ששיטת הכרייה שהייתה נהוגה לפני המלחמה לא הייתה כדאית יותר, והמכרות התקשו לשרוד בלי לעבור לשימוש במנועי קיטור. רק בשנות ה-50 של המאה ה-19 הצליחו המכרות להגיע לתפוקה דומה לזו של העשור השני של אותה מאה, ותפוקה זו הייתה נמוכה בכ-50% ביחס לתפוקת המכרות בעשור האחרון של המאה ה-18. גורמים כלכליים אלה הביאו לירידה באוכלוסייה של פוטוסי ואורורו ולהגירה של אנשים בעלי ידע טכני והשכלה מהמדינה. הממשלה נאלצה לפנות יותר ויותר למיסוי רגרסיבי שהכביד על הכלכלה. רק הערים לה פאס וקוצ'במבמה, שביססו את כלכלתן בעיקר על מסחר פנים, גדלו והצליחו לשמור על יציבות כלכלית. במצב זה, כל הרפורמות הליברליות שניסה לקדם סוקרה, למעט מאבקו נגד כוחה של הכנסייה במדינה, כשלו.
ממשלי הנשיאים לאחר סוקרה היו נאמנים לגישתו אך נתקלו בקשיים דומים. הם התמודדו גם עם סכסוכים צבאיים עם מדינות שכנות, כולל פלישה של פרו לבוליביה במלחמה ב-1828 (אנ'). תקופת נשיאותו של אנדרס דה סנטה קרוס (1829–1839), שלפני כן כיהן גם כנשיא פרו, הייתה משמעותית במיוחד. ממשל סנטה קרוס לא הצליח לפתור את הבעיות הכלכליות שבהן נתקלו קודמיו, אך הוא קידם רפורמות אדמיניסטרטיביות ושינויים דרמטיים ביחסי החוץ של בוליביה (אנ'), שלזמן מה הצליחו להשיג יציבות. בשנים 1834–1835 פרצו בפרו סכסוכים אלימים בין מנהיגים צבאיים שגייסו צבאות כדי להילחם האחד בשני. ביוני 1835 שלח סנטה קרוס את צבא בוליביה כדי להתערב בסכסוך, בהזמנת אחד הצדדים. בינואר 1836 הביס צבאו של סנטה קרוס את הצבא של הגנרל פליפה סנטיאגו סלאוורי (אנ') והוציאו להורג. לאחר מכן החליט סנטה קרוס לארגן מחדש את פרו לשתי ישויות מדיניות אוטונומיות – דרום פרו וצפון פרו – ושביחד עם בוליביה, ישויות אלה יהוו את הקונפדרציה הפרואנית-בוליביאנית. הקונפדרציה סייעה להשגת יציבות, וסנטה קרוס קידם רפורמות בפרו, שהיה בהן פוטנציאל להופכה לכוח כלכלי משמעותי ביבשת. עם זאת, צ'ילה חששה מעליית כוחה של הקונפדרציה וניסתה לערער את השלטון בדרכים שונות, כולל מלחמת הקונפדרציה, שבמסגרתה פלשה צ'ילה לפרו והביסה את כוחות הקונפדרציה בקרב על לימה. בעקבות תבוסה זו גלה סנטה קרוס, והקונפדרציה פורקה. בכך לא הסתיימו הסכסוכים הצבאיים באזור. חיילים בוליביאנים נשארו בדרום פרו, ובמלחמת פרו–בוליביה של 1841–1842 (אנ') פלש צבא פרואני לבוליביה ואף כבש את לה פאס. המלחמה הסתיימה בהסכם שלום שבמסגרתו הסכימו שתי המדינות שהן יישארו עצמאיות וריבוניות, ובוליביה הסיגה את כלל חייליה מפרו.
בשנות ה-40 חוותה בוליביה תקופה של שקט יחסי, בעיקר תחת כהונתו של חוסה בליביאן כנשיא (1841–1847). לאחר מכן, בשנים 1848–1880, חוותה בוליביה תקופה של כאוס פוליטי מחד וצמיחה כלכלית מאידך. במישור הכלכלי, גורמים שונים, כגון ירידה במחירים של מנועי קיטור ושל כספית, אפשרו לתעשיית המכרות להתחדש ולהשתקם, וגורמים נוספים, כגון צמיחת אוכלוסיית המדינה ושגשוג יחסי של הכלכלה באזור העמקים, אפשרו למשקיעים פרטיים להיכנס לעסקי המכרות ולהשקיע בהם. במישור הפוליטי, מרידות והפיכות הפכו לעניין שבשגרה, אך לרוב הן לא עירבו יותר מכמה מאות אנשים. בדצמבר 1864 תפס את השלטון הגנרל מריאנו מלגארחו (אנ'), שהשליט דיקטטורה בבוליביה. שלטונו מעורר מחלוקות רבות בקרב היסטוריונים. בפן הכלכלי, התקופה התאפיינה בשגשוג של הכלכלה העולמית, מה שהביא לזמינות של הון זר וביקוש להשקעות וספקולציות בבוליביה. מלגארחו אפשר למשקיעים לקנות נכסים רבים במדינה (אך לא את המכרות) וממשלו הואשם ב'נדיבות' רבה מידי למשקיעים זרים. גידול ההון והאינטרסים של בעלי המכרות בבוליביה הביאו להסכמים עם כל המדינות השכנות, שלמעשה הביאו לסיום עידן הכלכלה המרקנטיליסטית ולמעבר לכלכלת שוק חופשי. ההסכם עם פרו הפך את פרו ובוליביה לאזור עם איחוד מכסים והעניק לבולילביה זכויות שימוש בנמל באריקה (כיום בצ'ילה). יצרנים פרואנים יכלו לפעול בבוליביה ללא מגבלה. בהסכם עם צ'ילה מ-1866, ויתרה בוליביה על הכנסות ממסים ומכסים רבים. הסכמים דומים נחתמו עם ברזיל וארגנטינה ב-1867 וב-1868 בהתאמה. במסגרת אמנת אייקוצ'ו עם ברזיל, ויתרה בוליביה על כ-100,000 קמ"ר משטחה. מלגארחו קידם גם רפורמה בקרקעות, שבמסגרתה המדינה הפכה חלק גדול מהאדמות הקהילתיות לאדמות מדינה ומכרה אותן למשקיעים פרטיים. שלטונו נפל בסופו דבר במרד – בינואר 1871 מלגארחו גלה מהמדינה ובנובמבר אותה שנה הוא נורה למוות בלימה.
לאחר נפילת ממשל מלגארחו, נערכו שתי מערכות בחירות, במאי 1872 ובמאי 1873, בהם השתתפו בין 14,000 ל-17,000 אזרחים. הממשלות האזרחיות שקמו בעקבות מערכות בחירות אלה לא שינו באופן דרמטי את מדיניות פתיחת השווקים שקידם ממשל מלגארחו, והם התקשו לקבל לגיטימציה ואת תמיכת הצבא. ב-1876 עלה לשלטון הגנרל הילריון דאסה (אנ') בהפיכה צבאית. בתקופתו הייתה בוליביה במשבר פיננסי ופיסקלי חמור, וכדי להתמודד עם משבר זה פנה דאסה להלוואות ולמכירת נכסים בוליביאנים לחברות זרות. אחת התוצאות של מדיניות זו הייתה מתן דריסת רגל משמעותית לחברות, אנשי עסקים ועובדים מצ'ילה בניהול הפעילות הכלכלית במדבר אטקמה. מצב זה עודד את צ'ילה לפנות למלחמה על השליטה באזור בשנת 1879.