stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חדשיניים

| חדשיניים |
| --- | --- |
 לבנתן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: לווייתנאים
תת־סדרה:: דמויי היפופוטם
על־משפחה:: דולפינים
משפחה:: חדשיניים
סוגים
 Delphinapterus  Monodon
שם מדעי
 Monodontidae ‏גריי, 1821

חדשיניים (שם מדעי: Monodontidae), משפחת של לווייתני שיניים הכוללת שני מינים, שניהם יחידים בסוגם:
לבנתן לבן (Delphinapterus leucas)
חדשן (Monodon monoceros)
שני המינים החיים ייחודיים במראה החיצוני שלהם: הלבנתן לבן כולו, ולזכרי החדשן יש חט מסולסל היוצא מפיהם.
גודלם של החדשיניים בינוני. אורכם נע בין שלושה לחמישה מטרים. חוטמם קטן מאוד. הם חסרי סנפיר גב, אולם במקומו יש להם גבשושית קטנה לאורך גבם. סנפירי החזה גדולים. הם מפיקים מגוון של קולות, ובדומה ללווייתנאים אחרים - הם משתמשים באקולוקציה על-מנת לנווט.
החדשיניים ניזונים מדגים, מרכיכות ומסרטנאים קטנים. ההיריון נמשך בין 14 ל-15 חודשים, ובסופו ממליטה הנקבה על-פי רוב גור יחיד. הגורים נגמלים מיניקה רק בגיל שנתיים, ומגיעים לבגרות מינית רק בגיל חמש עד שמונה שנים. הם חברתיים, ונעים בקבוצות שמונות מספר פרטים, ושעשויות להגיע לגודל של מאות פרטים.
מיון

מבין משפחות לווייתני השיניים, החדשיניים מקורבים ביותר לדולפיניים ולפוקניים. לפי מחקרים מולקולריים, נראה כי הפוקניים והחדשיניים התפצלו מהענף המרכזי לפני כ-11 עד 15 מיליוני שנים.
משפחה חדשיניים (Mondontidae)
סוג ומין יחיד Haborodelphis japonicus - נכחד
סוג ומין יחיד Denebola brachycephala - נכחד
תת-משפחה Delphinapterinae
סוג ומין יחיד לבנתן לבן (Delphinapterus leucas)
סוג ומין יחיד Casatia thermophila - נכחד
תת-משפחה Monodontinae
סוג ומין יחיד חדשן (Monodon monoceros)
סוג ומין יחיד Bohaskaia monodontoides - נכחד
חרוטשיניים

| חרוטשיניים |
| --- | --- |
 Champsodon nudivittis
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-אצטגנון
משפחה:: חרוטשיניים
סוג:: חרוטשן
שם מדעי
 Champsodon ‏גינטר, 1867

חֲרוּטְשִׁנִּיִּים (שם מדעי: Champsodontidae) הם משפחת דגים מתת-סדרת דמויי-אצטגנון שבסדרת הדקראים ובתוכה סוג יחיד - חֲרוּטְשֵׁן (Champsodon; מלטינית: "champsai" - תנין "odous " - שן, כלומר בעלי שיני-תנין) בו 13 מינים החיים במי האזור האינדו פסיפי בימים רדודים טרופיים עד לעומק 1,120 מטרים.
אלו דגים קטנים באורך 7–14 סנטימטרים והם בעלי לסתות גדולות מלאות שיניים חדות הדומות לשיני תנינים, ומהם קיבלו את שמם. גופם מוארך ובעל סנפירים קטנים מצוייצים, סנפיר גב כמעט שלא בולט וכמה סנפירי גפיים ארוכים והזנב דק ושטוח. הם מותאמים לישיבה על הקרקעית ולהמתנה לטרף כמו דגים קטנים וחסרי חוליות שונים.
מינים

Champsodon atridorsalis
חֲרוּטְשֵׁן הַכַּף (Champsodon capensis)
Champsodon fimbriatus
Champsodon guentheri
Champsodon longipinnis
Champsodon machaeratus
Champsodon nudivittis
חֲרוּטְשֵׁן עֻמַאן (Champsodon omanensis)
Champsodon pantolepis
Champsodon sagittus
Champsodon sechellensis
Champsodon snyderi
Champsodon vorax
חרוט צ'סטר

| --- | --- |

מיקום חרוט צ'סטר במפה מפורטת
 מידע כללי
 גובה:  188 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  62°38′11″S 61°05′06″W﻿ / ﻿62.6365°S 61.0849°W﻿ / -62.6365; -61.0849
  (למפת איי שטלנד הדרומיים מוגדלת) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהחרוט צ'סטר(למפת איי שטלנד הדרומיים רגילה) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהחרוט צ'סטר
 
חרוט צ'סטר או קונוס צ'סטר (באנגלית: Chester Cone) היא גבעה, שאינה מכוסה קרח בחלקו המרכזי של חצי האי ביירס, באי ליווינגסטון שבאיי שטלנד הדרומיים באנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 188 מטרים מעל פני הים.
הפסגה מתנשאת מעל אגם מידג' שמצפון-מערבה לה.
פסגת חרוט צ'סטר ממוקמת 8.56 קילומטרים דרומית-מזרחית לנקודת סטארט, 6.32 קילומטרים צפונית-מזרחית לנקודת דבילז, ו-4.2 קילומטרים ממערב לגבעת צ'אמבלאק.
היסטוריה

הפסגה נקראת על שם קפטן צ'סטר, האמריקאי, אשר היה רב החובל של אוניית ציד כלבי הים אסקס (Essex), אשר הגיעה לאיי שטלנד הדרומיים בעונת הקיץ האנטארקטי 1821–1822.
חוקתנות עממית

חוקתנות עממית (Popular-Constitutionalism) היא גישה בתאוריה החוקתית, שטענותיה העיקריות הן:
פרשנות חוקתית שיפוטית המתעלמת מעמדת הציבור באותה עת, פוגעת בבסיס העיקרון הדמוקרטי.
בהתבסס על עקרון חכמת ההמונים, פרשנות חוקתית שתתבסס על עמדת הציבור מגבירה את הסיכויי לקבלת החלטה נכונה.
עדיפה קבלת החלטות חוקתיות על ידי התחשבות בעמדת הציבור, גם במחיר של החלטות שגויות, על פני עמדה המקדמת קבלת החלטות, נכונות ככל שיהיו, באופן המנוגד לרצון הציבור.
לפי גישת החוקתנות העממית מאחר שהלגיטימיות של השלטון מותנית בכך שהוא מבטא את רצון העם, על פרשנות החוקה, שעומדת בראש פירמידת הנורמות, חייבת להתחשב ברצון העם. עם זאת, גם לפי גישה זו בית המשפט צריך ורשאי לפרש את החוקה במנותק מעמדת הציבור בבואו להגן על זכויות המיעוט.
בארצות הברית פועלת תנועת "החוקתנות העממית", שחרתה עקרונות אלו על דגלה.
יצירת התאוריה

בשנת 2001 פרסם לארי קרמר, דיקן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד, את גישתו לפיה כוונת מנסחי החוקה האמריקאית הייתה שזו תפורש בידי העם עצמו באמצעות הצבעה או חבר מושבעים. כיום דוגלת בגישה זו תנועת "החוקתנות העממית", בה חברים שמרנים לצד ליברלים.
בישראל, פרופ' גדעון ספיר הידוע כמתנגד לאקטביזם השיפוטי, ותלמידו ד"ר שאול שארף אשר משמש כמרצה למשפט חוקתי במרכז האקדמי פרס וכעמית בכיר במכון בגין למשפט וציונות בירושלים - תומכים בגישת החוקתנות העממית.
יישום הגישה

יישום גישת חוקתנות עממית באופן מלא, מעביר את ההכרעה בשאלת הפרשנות לידי העם, באמצעות משאל עם או באמצעות נציגי העם בפרלמנט.
יישום מתון של גישת החוקתנות העממית מותיר את ההכרעה בידי בית המשפט העליון, אך מטיל עליו להביא בחשבון כשיקול מרכזי את עמדת הציבור כפי שהיא מבוטאת באמצעות משאל עם או באמצעות נציגי העם בפרלמנט.
כיום ישנן קריאות בקרב תומכי החוקתנות העממית, לקיים משאל עם בשאלת פרשנות חוקתית, במיוחד כשזו עוסקת בנושא הנתון במחלוקת פוליטית, ועקב הטכנולוגיה שמאפשרת ביתר קלות ביצוע משאלי עם.
לקריאה נוספת

Larry D. Kramer, The People Themselves: Popular Constitutionalism and Judicial Review, Oxford University Press, 2005
הערות שוליים

↑  (Larry D. Kramer, The Supreme Court, 2000 Term – Foreword: We the Court, 115 Harv. L. Rev. 4 (2001.
↑  גדעון ספיר ושאול שארף חוקתנות עממית, מחקרי משפט ל 161, התשע"ה.
↑  שאול שארף, דמוקרטיה היברידית: טכנולוגיה אינטרנטית בשירות הדמוקרטיה, מעשי משפט יב, 307 ‏(2021)
המחאת תביעה בנזיקין

המחאת תביעה בנזיקין היא מצב של העברת זכות התביעה של הניזוק לצד שלישי, הנקרא "נמחה".
הסכם המחאה הופך את הנמחה באופן מיידי לנושה של הנתבע, אשר זכאי להמשיך בניהול ההליכים המשפטיים נגדו ובאפשרות לזכות בתביעה.
הגדרה ומיקום גאומטרי של הנושא בדיני הנזיקין > המחאת תביעות כחלק מדיני המחאת חיובים

המחאת תביעות היא סוג של המחאת חיובים. דיני המחאת חיובים קובעים הסדרים להעברת זכויות או חבויות מכוח חוזה ומכוח חקיקה. החוק המרכזי לעניין זה הוא חוק המחאת חיובים התשכ"ט-1969, שנותן תוקף לסוגי המחאות שונות. החוק קובע כי ישנן זכויות שלא ניתנות להעברה, מעצם מהותן, על פי הסכם בין החייב לנושה (לדוגמה מתן צ'ק "למוטב בלבד") או מכוח דין, כמו בנושא הנידון.
המחאה של זכות תביעה בנזיקין נמצאת בקטגוריה של הגבלת ההמחאה לפי דין, בהתבסס על סעיף 22 לפקודת הנזיקין.
סעיף 22: אין המחאה בנזיקין
 הזכות לתרופה בשל עוולה, וכן החבות עליה, אינה ניתנת להמחאה אלא מכוח הדין.
הסעיף שולל מהניזוק את האפשרות להמחות את זכותו לאחר, וכן שולל את יכולתו של המזיק להמחות את חבותו. ההמחאה אסורה כל עוד החיוב הנזיקי תקף. כאשר החיוב הנזיקי פוקע, צומחת במקומו זכות הניתנת להעברה בדרכים המוכרות על פי חוק. זכות נזיקית פוקעת אם ביהמ"ש מכיר בזכות הניזוק, על ידי פשרה, או מכוח הלכת התחלוף (ה-subrogation) (ס' 62 לחוק חוזה הביטוח).
הגדרה ומיקום גאומטרי של הנושא בדיני הנזיקין > הבחנה בין עסקת המחאה לבין עסקת תחלוף

בעסקת התחלוף מדובר בתובע ששילם חוב של אחר ובא בנעליו כלפי החייב, כשתקרת תביעתו לעולם אינה עולה על הסכום ששילם לנושה. דוגמה לכך היא חברת ביטוח המשלמת למבוטחה את נזקי תאונת הדרכים שעבר, ואחר כך דורשת את אותו סכום בדיוק מהפוגע (או מחברת הביטוח שלו). לעומת זאת, עסקת המחאה היא מטיבה משוערת: הנמחה רוכש זכות תביעה במחיר נמוך ככל האפשר מתוך תקווה להיפרע מן החייב בסכום גבוה ככל האפשר. התקרה לתביעתו אינה קבועה בגבולות המחיר ששילם תמורת ההמחאה.
ההתפתחות ההיסטורית של פרקטיקת ההמחאה > מקור איסור ההמחאה בתביעות

דוקטרינת המחאת התביעות עתיקה ביותר, שורשיה מגיעים עד יוון העתיקה והמשפט הרומי. תורות המשפט העתיקות קיבלו מקרים מסוימים של צדדים שלישיים בלתי קשורים הבאים לעזרת אחד מצידי התביעה, ממניעים פטרנליסטיים בעיקרם.
המשפט המקובל הקלאסי התנגד להעברת זכות במהלך ההליכים המשפטיים למימושה, ואף קבע איסור פלילי ועוולה נזיקית על פעולה זו. זוהי עילת ה-champerty, שהיא סוג קיצוני של עילת ה-maintenance העוסקת בסיוע לאחד מצדדי התביעה ללא הצדקה חוקית לכך. עילת ה-champerty נבדלת מה-maintenance בכך שמעבר לרכיב הסיוע נוסף בה אלמנט של רווח למסייע. חוקים אלו התפתחו בתקופה הפיאודלית באנגליה של ימי הביניים, כדרך התמודדות עם ניצולם של אצילים ובעלי אדמות את טקטיקות ההתערבות בתביעות כדי לדכא ולעשוק את פשוטי העם.
שיקוליו של המשפט המקובל בקביעת איסורים אלה היו:
החשש מפני ניצול ההתערבות בתביעות על ידי יריביו של הנתבע לצורכי נקמנות.
הגנה על אוכלוסיות חלשות.
רצון להקטין את מספר ההתדיינויות המשפטיות (שנחשב כמנוגד לעקרון הנוצרי של סלחנות).
חשש מכך שהנמחה יקבל פיצויים גבוהים יותר בשל היותו אדם בעל אמצעים.
לשיקולים אלו הצטרפה ההשקפה שליחסי התובע-נתבע מימד אישי ולא ניתן לנתקו.
עם הזמן פיתח המשפט האנגלי חריגים לכלל הנוקשה, מתוך הבנה שהמציאות המשתנה שינתה גם חלק מהטעמים לאיסור (חברה מסחרית וקפיטליסטית, מערכת משפט יעילה והגונה יותר, חברה ניידת).
 חריגים עיקריים שנקבעו הם לאפשר את ההמחאה במידה ולנמחה אינטרס מספיק חזק בתוצאות התביעה (נקבע לגבי תביעות קנייניות וחוזיות ב-1780), והאפשרות להמחות את פירות התביעה, כל עוד ניהול התביעה נשאר בידי הניזוק עצמו.
ההתפתחות ההיסטורית של פרקטיקת ההמחאה > התפתחות איסור ההמחאה במשפט המקובל ובארצות הברית

עילת ה-champerty במשפט המקובל איבדה מחיוניותה החל מאמצע המאה ה-19, כאשר רוב המחאות התביעה נבעו מהסכמים בין עורך דין ללקוח, הקובעים שכר טרחה התלוי בהצלחת התביעה (ה-contingent fee). הסכמים אלו עברו בקרה באמצעות מערכת נוקשה של קודים אתיים שקבעו בתי המשפט. השימוש בהסכמים כדוגמת אלו התפתח במקביל גם בארצות הברית, כתגובה לתביעות רבות ומוצדקות של חלוצי מערב היבשת, שלא הייתה להם אפשרות לממנן. חוקיות הסכם זה עוגן בביהמ"ש העליון האמריקאי בפרשת Stanton v. Embrey בשנת 1877.
העיסוק בעילת ה-champerty שב למרכז הבמה בשנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-20,
עת החלו חברות, דרך פרסומות רדיו וטלוויזיה, בניסיונות לשדל נפגעי תאונות דרכים להפקיד בידיהם את הזכויות על תביעותיהם.
ההתפתחות ההיסטורית של פרקטיקת ההמחאה > התפתחות איסור ההמחאה במשפט המקובל ובארצות הברית > המחאת תביעות כנוגדת את תקנת הציבור > אנגליה

האיסור החוקי בוטל באנגליה בשנות ה-60, ובמקומו נותרה אפשרות לבתי המשפט לבחור שלא לאכוף עסקאות המחאה הנוגדות את תקנת הציבור. לדוגמה, בפס"ד Trendex Trading מ-1982 ציין לורד דנינג כי אכן לא קיים יותר איסור גורף על המחאת תביעות אולם אין אפשרות להמחות זכות תביעה אישית. ממקרה זה וממקרים נוספים ניתן לראות כי למרות שהסוגיה טרם הוכרעה בפסיקה האנגלית, נראה שקיימת רתיעה מהותית לאפשר את דיני ההמחאה ביחס למקרים נזיקיים אישיים, כגון נזקי גוף ופגיעה בשמו הטוב של האדם, וזאת בניגוד לנזקי רכוש.
כרגע אין עדיין הלכות ברורות בשאלה אילו סוגי חוזי המחאה ייחשבו כמנוגדים לתקנת הציבור. נקודת המוצא היא כי כל מקרה ייבחן על פי מכלול הנסיבות האופפות אותו, ורק אם יוחלט כי מפר את ההגנות העומדות בבסיס האיסור המקורי, היינו הגנה על טוהר המשפט והגנה על אינטרסים של תובעים חלשים, יוחלט לבטלו. לעניין זה- פסקי הדין: Sanders v Templer,  Devlin v Baslington  and Giles v Thompson
ההתפתחות ההיסטורית של פרקטיקת ההמחאה > התפתחות איסור ההמחאה במשפט המקובל ובארצות הברית > המחאת תביעות כנוגדת את תקנת הציבור > ארצות הברית

גם בארצות הברית המחאת תביעות מנוגדת לתקנת הציבור ברוב המדינות, בחלקן היא אף בלתי חוקית. דוגמה לכך היא מדינת ניו-יורק, בה כל תביעה המובאת על ידי נמחה מסולקת על הסף. גם במדינות בהם אין איסור פלילי, אין לתביעות מומחות יכולת מעשית לשרוד, משום שבתי המשפט לא יאכפו הסכם הנוגד את תקנת הציבור.
למרות האיסורים החקיקתיים, בשנים האחרונות צצו חברות מסחריות המשקיעות בקניית זכויות תביעה מאנשים פרטיים, ומאגדות זכויות אלו על-מנת לממן את ההוצאות המשפטיות. התביעה הקנויה הראשונה הייתה ב-1978, Thee v. Parker Bros בניו יורק, החברה הקונה הצליחה לעקוף את האיסורים המשפטיים, אולם התביעה לא הניבה פירות. תביעה נוספת, Killian V Millard ב-1991 בקליפורניה הצליחה גם היא לעקוף את המכשולים ונחלה הצלחה רבה לחברה התובעת.
במדינת ניו-ג'רזי מעולם לא היה איסור פלילי או איסור באמצעות תקנת הציבור נגד המחאת תביעות. ההחלטה לא לקבל למערכת המשפט את דוקטרינת ה-champerty עוגנה בהחלטת בית המשפט העליון של ניו ג'רזי בעניין Schomp v Schenk. שם נאמר במפורש כי זמנים שונים ונסיבות משתנות כבר לא משאירים מקום לאיסורי ההמחאה שנוסחו באנגליה של ימי הביניים. (החלטה שהתקבלה כבר בסוף המאה ה-19).
חברות העוסקות בהסכמי המחאה יכולות לנצל את אי קיום האיסור על-מנת לעקוף את האיסורים שבמדינות ארצות הברית אחרות, באמצעות שימוע ההסכם במדינת ניו-ג'רזי (על ידי קביעת תנאי כזה בחוזה עסקת ההמחאה או על ידי כריתתו במדינה זו).
במדינת מסצ'וסטס, בשונה מניו ג'רזי, האיסור בוטל אחרי שהונהג במדינה שנים רבות. ביטול האיסור התקבל בהחלטה בהמ"ש העליון בעניין Saladini v. Righellis ., שהתבססה במידה רבה על שיקולי מדינת ניו ג'רזי שלא לקבל את האיסור, יותר ממאה שנים קודם לכן.
כיום מתקיים דיון רחב בארצות הברית בנושא רפורמה בדיני הנזיקין, שתביא לייעול הליטיגציה ולצמצום עלויות. תומכי הרפורמה טוענים שכיום מערכת המשפט מוצפת בתביעות קלות דעת, ומעלים מספר הצעות לשיפור המצב. הצעה לביטול כולל של איסור על המחאות תביעות טרם עלתה, אך עם התקדמות הדיון סביב הרפורמה ניתן להניח שהנושא יידון בהרחבה.
סקירת הדין הישראלי > מקור החקיקה

סעיף החוק הרלוונטי לעניינינו הוא ס' 22 לפקודת הנזיקין: "הזכות לתרופה בשל עוולה, וכן החבות עליה, אינה ניתנת להמחאה אלא מכוח הדין". כלומר- לא ניתן להעביר את הזכות לפיצויים או את החובה לשלם פיצויים על עוולה שנגרמה לאדם, על פי סעיף 22 ניתן לו מדיני המחאת חיובים, האוסרים על המחאה במקום שאסור על פי דין, על פי מהות ההמחאה או מפני שבאותו חוזה ספציפי הוחלט לאסור על המחאה.
האיסור בסעיף הוא על העברה פסיבית או אקטיבית. העברה פסיבית היא כאשר אדם מבטיח לחברו כי אם יתבעו את החבר לדין, הוא יתייצב במקומו- חילופי הנתבע. לעומת זאת, העברה אקטיבית היא העברת ניהול תביעה לתובע חדש – חילופי התובע.
סקירת הדין הישראלי > פיתוחים פסיקתיים בביהמ"ש העליון

המשפט האנגלי הכיר עם השנים, כאמור, במספר חריגים לאיסור ההמחאה.
השופט ברק כותב בספר "דיני הנזיקין" כי המשפט האנגלי השתרש בארץ, בלי שחריגיו השתרשו איתו, למרות זאת ניתן לראות כי במהלך השנים אומצו החריגים האנגליים גם במשפט הישראלי.
סקירת הדין הישראלי > פיתוחים פסיקתיים בביהמ"ש העליון > פרשת פילוסוף

בשנת 1971, בפס"ד פילוסוף נ' מדינת ישראל, אומץ החריג האנגלי לאיסור ההמחאה, כאשר הכיר בית המשפט העליון בהבדל שבין המחאת זכות התביעה וניהולה, לבין המחאת הפירות שיתקבלו מתביעה זו. השיקול העומד בבסיס הכרה זו הוא חוסר הרצון לפגוע בנתבע. המחאת פירות התביעה בלבד מונעת מצבים בהם החלפה של תובע בתובע חזק יותר (כספית/מעמדית וכדומה) יגרום לנתבע להפסדים גדולים יותר. זה מכיוון שאין קשר בין הנתבע לנמחה בשלבי התביעה אלא רק בין התובע לנמחה.
סקירת הדין הישראלי > פיתוחים פסיקתיים בביהמ"ש העליון > פרשת אדלסון ופרשת סמיר

חריג נוסף שהוכר בהמחאת תביעות חוזיות וקנייניות, עלול להעיד על מגמה דומה בתביעות נזיקיות. בפס"ד אדלסון נ' רייף, בו הוגשה תביעה על ידי בנק הולנדי לפירעון חוב, הגיעו הצדדים להסכם פשרה, אולם לפני ביצוע הפשרה רכש צד שלישי את זכויות הבנק לפי הסכם הפשרה. כאשר התחיל הצד השלישי לממש את זכויותיו נטען נגדו כי לרכישה אין תוקף, כיוון שזו רכישה של זכות תביעה. ביהמ"ש דחה את התביעה לפי החריג שנקבע כבר בעניין פילוסוף, והוסיף הערת אגב לפיה מתקבלת גישת המשפט האנגלי כי אין פסול בהמחאת תביעה כאשר לתובע החדש ישנו אינטרס רכושי או מסחרי בתביעה. לרנר בספרו "המחאת חיובים" מרחיב וטוען כי גם כאשר אין אינטרס רכושי רגיל אלא אינטרס אחר עדיין יש להתיר את ההמחאה.
למרות הכרסום בתחולת איסור המחאת התביעה, כפי שמסתמן בפסיקה, אין זו מגמה חד משמעית. בפס"ד סמיר נ' סאלח כיואן משנת 2000, דוחה ביהמ"ש תביעה של קבלן הטוען שהעסיק שלושה עובדים, וארבעתם לא קבלו את משכורתם מהמעביד. הקבלן טוען כי לאחר לחץ מהעובדים הוא שילם להם את שכרם, ולכן הוא עכשיו תובע מהמעביד את שכרו ואת הסכום ששילם לשלושת הפועלים האחרים. ביהמ"ש דוחה את התביעה, אחד מנימוקי הדחייה הוא שבתשלום לעובדים למעשה נמכרה זכות התביעה, וסחר בתביעות אסור על פי דין. התייחסות כזאת, במיוחד לאור ההרחבות בשנים האחרונות נראית תמוהה מעט. ייתכן שנימוק זה ניתן רק לחיזוק התוצאה, והוא אינו הנימוק האמיתי לפסיקה (נראה שבית המשפט אינו מאמין כלל לקבלן), ולכן לא ניתן להסיק מכך כי ההלכה בנושא ההמחאה השתנתה.
הצעת הקודיפיקציה מחוללת שינוי מהותי במצב, כיוון שהיא מוחקת לחלוטין את סעיף 22.
מבט לעתיד-הצעת הקודיפיקציה

הצעת חוק דיני הממונות
מבט לעתיד-הצעת הקודיפיקציה > השינוי המוצע

במסגרת השינוי המתוכנן בפקודת הנזיקין בהצעת חוק דיני הממונות, מושמט סעיף 22 האוסר על המחאת תביעה נזיקית. בדברי ההסבר לקודקס האזרחי מוסברת ההשמטה בכך שאין הצדקה כללית לקיומה של ההוראה, הנשענת על מסורת אנגלית. בנוסף, מצוין כי במקרים המתאימים תחול ממילא הוראת תקנת הציבור שבסעיף 110, הקובעת בטלות של חוזה אם נוגד את תקנת הציבור.
סעיף 2: בשימוש בזכות, בביצוע פעולה משפטית ובקיום חיוב, יש לנהוג בתום לב.
סעיף 3: בית המשפט רשאי לשלול או להגביל זכות של אדם, בנסיבות שבהן מוצדק הדבר, בשל כך שהזכות צמחה עקב התנהגות של הזכאי הנוגדת חיקוק או הנוגדת את תקנת הציבור.
סעיף 4: לא תוגש תובענה בשל מעשה קל ערך שאדם סביר לא היה מלין עליו.
סעיף 110(א): חוזה שכריתתו, תוכנו או מטרתו הם בלתי חוקיים, או סותרים את תקנת הציבור- בטל.
שתי תמיהות עולות מהנימוקים שנכתבו בהצעת החוק להשמטת הסעיף: 

ראשית, ההתבססות על תקנת הציבור המצומצמת המוצעת בסעיף 110 מקבעת את כל המחאות התביעות בתוך דיני החוזים. כשלמעשה, ישנה אפשרות פשוטה בהרבה, לבסס זאת על סעיפים 2 ו-3 בקודיפיקציה. ההכוונה לדיני החוזים מצמצמת את הפרשנות לתקנת הציבור בתחומי ההמחאה השונים. 

שנית, באופן כללי ניתן היה לצפות שהשמטת הסעיף תלווה בדיון מעמיק יותר בהשלכות הצפויות מביטול איסור ההמחאה.
מבט לעתיד-הצעת הקודיפיקציה > רציות השינוי אל מול הסיכונים שבו

דברי ההסבר להשמטת הסעיף מאוד כלליים ואינם מספקים מענה למכלול השיקולים בעד ונגד המחאת התביעות, המצויים בספרות ובפרקטיקה נראה כי אכן חלק מהשיקולים שעמדו בבסיס איסור ההמחאה כבר אינם תואמים לחלוטין את ההתפתחויות המודרניות של המשפט, אולם עם התפתחויות אלו נוצרו שיקולים חדשים שיש לתת עליהם את הדעת.
מטרות דיני הנזיקין מתחלקות לפן האישי- במערכת היחסים בין המזיק לניזוק, ולפן החברתי-המערב שיקולי מדיניות שונים כגון הרתעה ותועלת חברתית. אלו השיקולים אליהם יש להתייחס.
מבט לעתיד-הצעת הקודיפיקציה > רציות השינוי אל מול הסיכונים שבו > שיקולים נגד ביטול האיסור

אחד השיקולים הוא שהאיסור נועד להגן על אנשים העלולים, ברגע של חולשה, למכור את זכויותיהם בעתיד, ולהישאר כנטל על החברה בשלב מאוחר יותר, כאשר יזדקקו לכסף. זאת בדומה להוראות חוק דומות כגון איסור על המחאת חלק ממשכורת או על המחאת קצבאות הביטוח הלאומי. ההגבלה היא, לדעה זו, הגנה על אינטרס הציבור.
שיקול נוסף הוא הגנה על המזיק מפני הרעה אפשרית שתיגרם על ידי חילופי תובעים, שיקול שאומץ מהמשפט המקובל על ידי ביהמ"ש העליון בפרשת פילוסוף. בביקורת על פסיקה זו טוען לרנר (2002) בספרו כי ספק אם שיקול זה הוא הסיבה להלכה שהתקבלה, כי אחרת היה בא לידי ביטוי גם בהמחאות חוזיות וקנייניות, כיוון שגם בהן חלה סכנה כזאת.
לרנר מעלה הסבר להבדל בין סוגי התביעות- האופי האישי המאפיין את התביעות הנזיקיות בניגוד למרבית התביעות החוזיות או הקנייניות. גם להסבר זה מעלה לרנר סייג, בטיעון כי האופי האישי בא לידי ביטוי בעיקר בתביעות שעניינן נזק גוף או פגיעה אישית בשמו הטוב של האדם- ואפילו בתחומים אלו חלים שינויים- יורשיו של אדם יכולים לתבוע פיצויים מחברת ביטוח החיים שלו- על נזק גוף שנגרם לו, למשל.
קיים טיעון כי ההיצע הרב של עורכי דין שמקבלים את שכרם על פי הצלחת התביעה מייתרת את הצורך בהמחאת תביעות על ידי אנשים שאינם עורכי דין. בנוסף- הקודים האתיים שמציבים גבול לגובה שכר הטרחה שעורכי הדין יכולים לבקש במידה ותהיה הצלחה, לא מחייבים מי שאינו עורך דין.
למעשה, גם לאחר המחאת התביעה יאלץ הממחה להישאר בתמונה, על מנת להעיד ולהיחקר כדי לאפשר לשופט לקבוע את מידת הנזק ואופיו. כך אמנם נחסכת מהתובע המקורי ההתעסקות בתביעה, אולם הסבל הכרוך בשחזור האירוע נותר על כנו.
מבט לעתיד-הצעת הקודיפיקציה > רציות השינוי אל מול הסיכונים שבו > שיקולים בעד ביטול האיסור

שיקול מרכזי בדיני הנזיקין הוא פיצויי הנפגע כדי להשיבו למקום בו היה לולא הנזק מהעוולה הנזיקית. כיום נפגעים רבים לא מפוצים, מכמה סיבות. ראשית, כיוון שהם לא מסוגלים לעמוד בהוצאות הכספיות הרבות הכרוכות בניהול הליך משפטי. שנית, מכיוון שלעיתים אופי הנזק דורש טיפול דחוף. בנוסף, הסיכון שבאפשרות דחיית התביעה וחיובי תשלום ההוצאות לצד השני כתוצאה מכך גבוה יתר על המידה. אם יתאפשר לנפגע להמחות את זכותו, יוכל לקבל באופן מיידי את הפיצוי, מבלי להיגרר להליך משפטי.
תובעים מעוטי יכולת, גם כאלו שהיו תובעים אילולא אפשרות ההמחאה, יקבלו באמצעותה גישה לשירותים משפטיים יקרים ואיכותיים.
המצב בו נפגעים לא תובעים את המזיקים (מהסיבות שנמנו לעיל) מעודד הפרת הסכמים והתנהגות רשלנית, משום שהמזיק לוקח בחשבון כי ישנו סיכוי גדול שלא יועמד לדין. אפשרות ההמחאה תוביל לכך שיותר ניזוקים יתבעו את זכויותיהם, דבר שיגדיל את כוחו של שיקול ההרתעה.
כיום הסתכלות החברה על השימוש בליטיגציה שונה בתכלית מההשקפה כאשר חוקקו חוקי איסור ההמחאה. כיום זהו כלי לגיטימי ויעיל לפתרון סכסוכים, ולא דבר פסול ואפילו מרושע כפי שחשבו באנגליה של ימי הביניים.
כיום, במיוחד במדינות בהן נהוגים פיצויים עונשיים משמעותיים, ישנו ניסיון של מערכת המשפט לאזן בין כמות הנזק הכללית הנגרמת, לבין מספר המזיקים המגיעים בפועל לתשלום פיצויים. משום כך נוצר מצב שבו, על מנת ליצור הרתעה יעילה, נפסקים למעוולים הנתבעים פיצויים שעלותם משלימה את הנזקים שנגרמו על ידי מעוולים שלא נתבעים.
 כך, בדוגמה פשטנית, אם ארבעה מזיקים גרמו כל אחד בנפרד לנזק של 100, אולם מידת הסיכון לתביעה נזיקית היא רק לאחד מתוך הארבעה, מערכת המשפט תנסה שלא לפגוע במידת ההרתעה, ותחייב את אותו אדם בתשלום הנזק, לכאורה גם בשביל שלושת המעוולים האחרים- כלומר, הפיצויים שיקבעו יהיו 400 (נזק שאינו מפוזר).
כאשר מתאפשרת המחאת תביעות, הסיכון בתביעה נזיקית עולה, ולכן תשלום הנזק יפוזר בין יותר מעוולים שישלמו פיצוי המתקרב יותר לנזק שגרמו. בנוסף, ניתן יהיה לשמור כך על שיווי המשקל העדין המאפשר הפרה יעילה.
מבט לעתיד-הצעת הקודיפיקציה > השלכות אפשריות מהשינוי ודרכי התמודדות

לדעתנו, ביטול ההוראה שבפקודת הנזיקין לא תביא לעלייה חדה בעיסוק בהמחאות תביעה, אלא יהיה תהליך הגדרתי של קביעת כללי המשחק החדשים על יתרונותיו וחסרונותיו לכל הצדדים. כפי שניתן לראות במדינות אחרות כגון אנגליה, ויילס וארצות הברית, קיימים מנגנונים משפטיים חלופיים בעזרתם אפשר יהיה לפקח על השימוש בהמחאת התביעות. כפי שטוען Marcushamer במאמרו, מצבו של התובע בניו ג'רזי (שם כזכור מעולם לא היה איסור נגד המחאת תביעות) לא הורע ממצבו של מקבילו בניו יורק (שם כזכור יש איסור חוקי על ההמחאה). שניהם נהנים באופן שווה מהגנות של חוקים אחרים, כגון איסורים נגד הבאת תביעות קלות דעת, וחובת תום הלב.
לדעתנו, הפסיקה הישראלית תאמץ את נוסחת הגג של המשפט המקובל ותבחן כל מקרה של עסקת המחאה נזיקית תחת כנפיהן של תקנת הציבור ותום הלב. העוגן החקיקתי לכך הוא ס' 2 וס' 3 להצעת חוק דיני הממונות המחיל את תום הלב ותקנת הציבור על פרשנות כל סעיפי הקודיפיקציה. בדרך זו יהיה אפשר לפקח ולשלול תוקפן של עסקות שנובעות ממניעים של נקמנות אישית, להבדיל ממניעים כלכליים מסחריים, ולפקח על עסקאות המחאה המנצלות את חולשת הממחה. בנוסף, ס' 4 האוסר על תביעות קלות ערך ימנע תביעות מיותרות שלא היו מגיעות לבית המשפט לולא אפשרות ההמחאה.
מבט לעתיד-הצעת הקודיפיקציה > השלכות אפשריות מהשינוי ודרכי התמודדות > שאלות עמם תיאלץ להתמודד הפסיקה

הסכנה היא שהקונים הפוטנציאליים יינצלו את לחץ הנפגע ויורידו את המחיר אותו יהיו מוכנים לשלם עבור זכות התביעה. הפסיקה תיאלץ להתמודד עם השאלה האם צריך לקבוע רף מינימום על-מנת להתמודד עם מקרים כאלו.
שאלות נוספות שבוודאי יעלו הן: האם בית המשפט יגביל המחאת תביעות בעלות אופי אישי מידי כגון עוגמת נפש, פגיעה בשם טוב וכדומה; הרחבת ההיקף של עוולת הנגישה, בהליכי נגד של הנתבעים המקוריים שיטענו לאינטרסים בלתי כשרים של הנמחה; מקרים בהם יטען הנתבע שהוציא הרבה יותר כספים בתביעתו נגד הנמחה מאשר היה מוציא בתביעה מול התובע המקורי; הטלת חיובים על הנמחה במידה והתביעה (שהייתה חלשה מלכתחילה) נכשלה.
בנוסף, עולה השאלה הכללית אלו אינטרסים יוזרמו דרך תקנת הציבור ותום הלב- לדוגמה האם ההתמקדות תהיה רק בצדדים או האם יילקחו בחשבון אינטרסים ציבוריים רחבים יותר, וכיצד תשפיע ההכוונה לתקנת הציבור בדיני החוזים.
מבט ביקורתי - בחינת הנושא בעיני גישת המשפט וכלכלה

ניתוח הנושא באמצעות כלי זה בא להדגים את הרווחים הפוטנציאלים משוק חופשי של המחאות תביעה. הניתוח המוצע כאן הוא על פי מאמרו של Ari Dobner.