אתנוגרפיה פמיניסטית
התפתחות היסטורית של אתנוגרפיה פמיניסטית

ראשיתה של שיטת המחקר האתנוגרפית במחצית המאה ה-19, באנתרופולוגיה, והיא התפתחה במהלך המאה ה-20, כשסוציולוגים אימצו שיטה זו. האנתרופולוגים התמקדו בחברות לא מערביות והסוציולוגים בחברות מערביות. דיסציפלינות נוספות אימצו את שיטת המחקר, כמו: גאוגרפיה, סיעוד, תקשורת ודת. בהמשך, התפתח מגוון של צורות עכשוויות כולל סייבר- אתנוגרפיה, אתנוגרפיה של צילום, ואוטואתנוגרפיה שהיא אוטוביוגרפיה אתנוגרפית.
המחקר האתנוגרפי הפמיניסטי החל להתפתח בתקופת הגל השני של הפמיניזם בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, כתחום חדש באנתרופולוגיה, כביקורת על הדרת נשים משדה המחקר בדיסציפלינה או הצגתן בדרכים רדוקציוניות. האתנוגרפיה הפמיניסטית היא חלק מהאתגר שמציב הפמיניזם למחקר הפוזיטיביסטי המבוסס על הגדרות לוגיות, אובייקטיביות, וקריטריונים מוגדרים מראש למדידה. הפמיניסטיות דגלו בניתוח מחקרי מפורט, גמיש וסובייקטיבי כמתאים לייצוג חוויות חיים של נשים בחברה פטריארכאלית. בימיה הראשונים, האתנוגרפיה הפמיניסטית התמקדה בנשים – התבצעה על ידי נשים, למענן ואודותיהן. היא עסקה במתן קול לנשים המודרות לשוליים שחוויות חייהן הוצגו והובנו לעיתים נדירות. האתנוגרפיות הפמיניסטיות באקדמיה ראו עצמן כמעניקות קול למושתקות. הן העלו ספקות לגבי הנחות מקובלות במדעי החברה ביחס לגברים ונשים, נשיות וגבריות. הן טענו שמדובר בהבניה חברתית. תפקיד האתנוגרפיה היה לגלות איך ההבניה נוצרה בהקשרים חברתיים שונים, ומתוך גישה ביקורתית לדרכי הבנית זהויות מגדריות ויחסים בין מגדריים.
עם התפתחות לימודי גבריות בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, המחקר האתנוגרפי הפמיניסטי עסק גם בגברים ובגבריות. במקרים רבים העיסוק בנושא זה היה בהקשר של יחסי כוח והבנתם באמצעות מחקר על בעלי הכוח. עם התפתחות הגישה הפוסט מודרנית, הוטלו ספקות לגבי ההנחות הקודמות לכיוון של נרטיב של דקונסטרוקציה וייצוג. הגישה השתנתה מחתירה לחשיפת החוויות האותנטיות המגדריות כפי שהובנו באופן חומרי וכלכלי בחברה, לגישה השמה דגש על השונות, הייצוג והתחום הסימבולי.
האתנוגרפיה הפמיניסטית ספגה ביקורת בשנות ה-80 בעיקר מנשים שחורות שטענו שנשים לבנות לא יכולות לייצג קולות מושתקים של נשים שחורות ללא הנחות גזעניות. הטלת ספק נוספת הובעה על ידי הסוציולוגית ג'ודית סטייסי במאמרה ב-1988 בו ערערה על אפשרות קיומה של אתנוגרפיה פמיניסטית. היא טענה ששיתוף וחברות בין חוקרים ומשתתפים במחקר עלולים להגביר את הנזק הנחווה על ידי משתתפי המחקר החושפים את חייהם בפני החוקר, יותר מאשר במחקרים המבוססים פחות על יחסים. הנחקרים עשויים לחשוף מידע אישי שיצטערו בהמשך על חשיפתו. החוקר שולט בדרך בה הדברים יוצגו. המשתתפים עלולים לחוש מנוצלים, נבגדים ונזנחים, כאשר החוקר מסיים את מחקרו ומתנתק מהם.
חוקרים גברים פוסטמודרניים גם העלו ספקות לגבי ההנחות האתנוגרפיות בשנות ה-80 וטענו שאתנוגרפיה בכלל היא תמיד הבניה. המסמכים והטקסטים הכתובים על ידי האתנוגרף מעצבים את המציאות יותר מאשר מציגים את העולם החברתי. החוקר בוחר איך להתבונן בסביבה החברתית ואיך לכתוב את הדו"ח האתנוגרפי. לטענתם, כתיבה אתנוגרפית לא יכולה לטעון לחשיפת האמת, לכן מבחינה אתית רצוי שתהיה מרובת קולות- משמיעה קולות רבים, ונמנעת מניסיונות לאחד ביניהם בהסברים. ביקורת פוסט מודרנית מסוג זה משרתת סגנונות חדשניים של כתיבה, כולל שירה, צילום, יומנים ומכתבים, המתנזרים מכתיבה ליניארית.
ביקורת האתנוגרפיה הפמיניסטית הקדימה את הביקורת הפוסט מודרנית, ויש ביניהן דמיון בדרישות האתיות ובדרישות לרפלקסיביות של החוקר. קיימות דעות שונות לגבי דרכי ההתמודדות. חלק תומכים בכך שמחקרים פמיניסטיים ופוסט מודרניים צריכים לשלב אתנוגרפיה אתית שמתחשבת בשונות (מעמד, גאוגרפיה, אתניות, דת) של נשים וגברים. הפמיניסטיות יכולות לעשות דקונסטרוקציה של צורות שיח דומיננטיות על מנת לחשוף הנחות חבויות. המשתתפים והחוקרים יכולים לנתח במשותף את התכנים בעזרת נקודות מבט מרובות. מנגד, אחרים חוששים שכתיבה כזו פחות נגישה לקוראים וההתנגדות להתמקדות הקודמת בקולות אותנטיים של נשים עלולה למנוע מהן את הסוכנות ( agency) לה זכו בייצוג הקונבנציונלי של הכתיבה.
השינויים באתנוגרפיה הפמיניסטית קשורים בהתפתחויות באפיסטמולוגיה (תאוריות של ידע). דיונים על אפיסטמולוגיה פמיניסטית התקיימו במקביל לוויכוחים על אתנוגרפיה, כך שאי אפשר לנתק ביניהם. התהליך והתוצר של אתנוגרפיה מושפע מהאפיסטמולוגיה של האנשים בשדה, בעיקר החוקרים.
האתנוגרפיה הפמיניסטית ממשיכה להתפתח, בכיוון של אתנוגרפיה רפלקסיבית, מודעת ליחסי הכוח, מכירה במגוון ובשונות, בייצוג ובהבניה הקיימים במחקר. יש הכרה בכך שהדיווחים הכתובים חלקיים, אך בעלי ערך בחשיפת הדרכים המסובכות בהן גברים ונשים נותנים משמעות לחייהם בתוך המגדר. האתנוגרפיות הפמיניסטיות מנסות להתעלות מעבר לדיכוטומיות של קורבנות או סוכנות, בהכרה שבחירה ואילוצים שזורים זה בזה בחיי נשים.