stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיקו טאשירו
קריירה

באוגוסט 2009 זכתה טאשירו באליפות העולם לקדטים (עד גיל 17) שנערכה בבודפשט. באוגוסט 2010 היא השתתפה באולימפיאדת הנוער בסינגפור וזכתה במדליית הזהב. באוקטובר אותה השנה היא זכתה גם באליפות העולם לג'וניור (עד גיל 20) שנערכה באגאדיר.
בנובמבר 2013 טאשירו זכתה במדליה הראשונה שלה בתחרות מהסבב העולמי לבוגרים כאשר זכתה במדליית כסף בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי.
באליפות העולם בשנת 2014 שנערכה בצ'ליאבינסק, אליפות העולם הראשונה בה טאשירו השתתפה, היא זכתה במדליית ארד לאחר חמישה ניצחונות והפסד אחד. את ארבעת הקרבות הראשונים שלה היא ניצחה באיפון והגיעה לשלב חצי הגמר בו הפסידה באיפון לירדן ג'רבי הישראלית לאחר ריתוק. טאשירו נשרה לקרב על מדליית הארד בו גברה באיפון על אדוויג' גוונד האיטלקייה.
באליפות העולם בשנת 2015 שנערכה באסטנה, טאשירו שוב זכתה במדליית הארד. היא ניצחה את שני הקרבות הראשונים שלה באיפון אך הפסידה בשלב רבע הגמר לקלריס אגבניינו הצרפתייה ונשרה לקרבות בית הניחומים. לאחר ניצחון על אניקה ואן אמדן ההולנדית, טאשירו עלתה לקרב על מדליית הארד וזכתה במדליה אוטומטית לאחר שיריבתה ההולנדית יול פרנסה לא יכלה להופיע לקרב.
טאשירו השתתפה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 וסיימה במקום החמישי בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג. היא הגיעה עד שלב חצי הגמר בו הפסידה לקלריס אגבניינו ונשרה לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה היא הפסידה בניקוד ווזארי לירדן ג'רבי הישראלית.
באליפות העולם בשנת 2018 שנערכה בבאקו היא זכתה במדליית כסף. את שלושת הקרבות הראשונים שלה היא ניצחה באיפון והגיעה לשלב חצי הגמר בו ניצחה בווזארי את טינה טרסטניאק הסלובנית. בגמר טאשירו התמודדה מול קלריס אגבניינו הצרפתייה ולאחר ארבע דקות ללא ניקוד, הקרב נכנס לניקוד זהב. 50 שניות בתוך זמן ניקוד הזהב, טאשירו הפסידה באיפון.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, זכתה טאשירו פעם נוספת במדליית הכסף. את שתי קרבותיה הראשונים היא ניצחה באיפון. ברבע הגמר היא ניצחה בווזארי את סאנה ורמיר ההולנדית לאחר תרגיל קוסוטו-גרי ובחצי הגמר היא ניצחה את טינה טרסטניאק הסלובנית לאחר שטרסטניאק ביצעה נעילת בריח בשם וואקי-גטאמה בצורה לא חוקית והודחה. בגמר טאשירו התמודדה מול קלריס אגבניינו הצרפתייה והפסידה בווזארי 7 דקות ו-7 שניות בתוך זמן ניקוד זהב.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכתה טאשירו במדליית כסף יחד עם נבחרת יפן בתחרות הקבוצתית. בתחרות האישית בקטגוריית המשקל של עד 63 ק"ג, היא הודחה בסיבוב השני לאחר הפסד לאגאתה אוזבודה-בלאך מפולין.
זכיות בתחרויות מהסבב העולמי

| שנה | קטגוריה | עיר | מדינה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2014 | גראנד פרי | בודפשט | הונגריה הונגריה |
| 2015 | מאסטרס | רבאט | מרוקו מרוקו |
| 2016 | מאסטרס | גוודלחרה | מקסיקו מקסיקו |
| 2017 | גראנד פרי | חוחחוט | הרפובליקה העממית של סין סין |
| 2017 | גראנד סלאם | טוקיו | יפן יפן |
| 2017 | מאסטרס | סנט פטרסבורג | רוסיה רוסיה |
| 2019 | גראנד סלאם | דיסלדורף | גרמניה גרמניה |
| 2019 | גראנד סלאם | באקו | אזרבייג'ן אזרבייג'ן |
| 2020 | גראנד סלאם | דיסלדורף | גרמניה גרמניה |
| 2021 | גראנד סלאם | טשקנט | אוזבקיסטן אוזבקיסטן |
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
קיסמט (מחזמר)

הסמליל הרשמי המקורי של ההפקה
קיסמֶט (Kismet) הוא מחזמר שהועלה לראשונה ב-1953. את המחזמר עיבדו רוברט רייט וג'ורג' פורסט, על פי מוזיקה מאת אלכסנדר בורודין רוב המלודיות במחזמר הן מן האופרה "הנסיך איגור" ומיצירות נוספות. השיר הידוע ביותר מן המחזמר הוא "Stranger in Paradise" שלחנו הוא לחן "המחולות הפולובציים" מן האופרה. טקסט המחזה, שעלילתו מתרחשת בבגדאד של עלילות "אלף לילה ולילה" ושונה לחלוטין מעלילת האופרה, נכתב על ידי צ'ארלס לדרר (Charles Lederer) ולותר דייוויס (Luther Davis) לפי המחזה "קיסמט" מאת אדוארד נובלוק (Edward Knoblock) משנת 1911. המחזמר זכה להצלחה רבה, הועלה 583 פעמים בתיאטרון זיגפלד בברודוויי וזכה ב-1954 בשלושה פרסי טוני למחזמר הטוב ביותר, להופעה הטובה ביותר (לאלפרד דרייק בתפקיד הראשי) ולמנצח תזמורת הטוב ביותר (ללואיס אדריאן). החל מ-1955 הועלה המחזה בווסט אנד בלונדון והועלה שם 648 פעמים. באותה שנה אף הופק סרט מוזיקלי לפי המחזמר, בבימויו של וינסנט מינלי.
שם המחזה

קיסמֶט (בטורקית: Kısmet; בערבית: قسمة) הוא מושג בתרבות האסלאם שפירושו מזל או גורל.
עלילה > מערכה ראשונה

בחצר המסגד יושבים פייטנים-קבצנים. ברקע נשמע קולו של האימאם (Sands of Time ,לפי הפואמה "במרכז אסיה" מאת בורודין). אחד מהם, חאג', נסע למכה. את מקומו תופס פייטן אחר, קבצן ולו בת יפה, מרסינה, הגונבת פירות בבזאר לשם קיומם, בשעה שהוא מקבץ נדבות (fate, לפי הפרק הראשון של הסימפוניה השנייה של בורודין). כיוון שחאג' (המקורי) קילל, חמש עשרה שנים לפני זמן המחזה, ראש משפחת פשע מקומית בשם ג'אוואן ובנו הקטן אבד כתוצאה מהקללה, נחטף הפייטן-קבצן שתפס את מקומו של חאג' ומובא בפני ג'אוואן. מעתה ולכל אורך המחזה נקרא הפייטן הקבצן בשם חאג'. ג'אוואן דורש מחאג' להסיר את הקללה והפייטן מבטיח לעשות זאת תמורת 100 מטבעות זהב (fate, פעם שנייה). ג'אוואן חוזר למרכז בגדאד לחפש את בנו.
במקביל, השר הרשע (הווזיר) מבקר עם אשתו המפתה לאלום בשוק סחורות השיירות (Bazaar of the Caravans, לפי מוזיקה מתוך המחולות הפולובציים מהאופרה הנסיך איגור). הם דנים בסידור הלוואה עבור הווזיר. בתמורה לכסף אותו ילווה ממלך אבאבו, יצרף החליף הצעיר להרמונו את אחת מבנות המלך, או את שלושתן. לאלום וסוחרי השוק משכנעים את הנסיכות שבגדאד היא המקום להיות בו ולא ממלכתן הנידחת (Not Since Nineveh).
מרסינה נתפסת בשוק בעת גנבה, אולם אז בדיוק מגיע חאג' ומשלם בעבור הפירות (Baubles, Bangles and Beads ,לפי הפרק השני של רביעיית מיתרים מס' 2 מאת בורודין). הוא נותן לה מחצית מהכסף ועוזב. החליף ויועצו, עומר, מסיירים בשוק בזהות בדויה. החליף מתרשם מיופייה של מרסינה ומחליט לעקוב אחריה. כאשר חאג' משלם במטבעותיו עבור שפחה, תופסת אותו המשטרה ומביאה אותו בפני הווזיר. הווזיר מזהה לפי סימנים שהמטבעות שייכים לג'וואן ואוסר את חאג' בעוון גנבה ושייכות לכנופייתו של ג'אוואן. בינתיים מוצאת מרסינה בית נאה לה ולאביה, החליף מגיע לבית ומציג עצמו כגנן. השניים מתאהבים מיד, שרים את דואט האהבה המרכזי במחזה ("Stranger in Paradise", לפי לחן מן המחולות הפולובציים) ומבטיחים להפגש שנית בגן עם עלות הירח. החליף מספר לעומר כי הוא מאוהב ומספר שוטרים שומעים זאת (He's in Love, לפי לחן מן המחולות הפולובציים).
בארמון הווזיר נידון חאג' לעונש מלקות בגין גנבה ולקטיעת כף ידו הימנית. חאג' טוען שקטיעת ידו לא תאפשר לו לנגן ומציע לספר לווזיר סיפור, על מנת להוכיח את כוחו כמספר סיפורים (Gesticulate, פרק רביעי מן הסימפוניה הראשונה של בורודין). לאלום מוקסמת מהסיפור ומהפייטן ומתחננת לבעלה שיחון אותו, לשווא. חאג' מקלל את הווזיר ואל החדר מוכנס ג'וואן, התובע מחאג' לספר מיד היכן בנו. אך מיד ג'אוון שם לב כי הווזיר עונד לצווארו מדליון שהיה שייך לבנו. כך מתברר כי הווזיר הוא-הוא בנו שנחטף. ג'וואן מהלל את חוכמתו של חאג' וקסמיו. הווזיר, מצידו, שופט את אביו למוות משום שאין זה יאה שראש השופטים במסופוטמיה יהיה בנו של ראש הפושעים שלה.
בשעה שג'אוואן מובל לביצוע גזר הדין, מבין הווזיר שמכשף גדול קילל אותו. באותו זמן נכנס החליף ומבשר שמצא כלה ושהוא עומד להתחתן באותו לילה. הווזיר מוטרד: אם החליף לא ישא לאשה את אחת מבנות מלך אבאבו, יאבד הווזיר את כל כספו. כיוון שהוא סבור שהכל פרי קללתו של חאג', הוא מתחנן בפניו שיבטל את הקללה ומציע למנותו לאמיר. לאלום מבינה שהפייטן איננו קוסם, אך היא מתאהבת בו וחולמת על חיים כפולים (Bored, שיר שנכתב עבור הסרט, אך משולב ברוב ההפקות הבימתיות של המחזמר). כאשר הווזיר חוזר שר חאג' שיר "מיסטי" עם נערות ההרמון (fate, פעם שלישית), ובשיאו קופץ מהחלון, כשהוא מותיר אחריו את גלימתו ואת הנוכחים המומים.
עלילה > מערכה שנייה

החליף ופמלייתו מתקרבים לביתה של מרסינה (Night of my Nights, סרנדה מ"הסוויטה הקטנה" של בורודין). בבית, מרסינה חולמת על אהובה (Stranger in Paradise, סולו). חאג' נכנס בסערה ואומר לבתו שעליהם להימלט מיד לדמשק, אך מרסינה מסרבת. במריבה שמתפתחת חאג' כמעט מכה את מרסינה והיא נמלטת. כאשר נכנס החליף מרסינה לא נמצאת.
לווזיר נודע שכלתו של החליף נעלמה והוא שמח שיש גם לו כוחות כישוף (?Was I Wazir, לפי הפרק הרביעי מתוך רביעיית מיתרים מס' 1 מאת בורודין). בינתיים חאג' נמצא עם לאלום והם מתכננים לרכב על גמל לנוה מדבר קרוב (Rahadlakum). אל חדרם נכנסת מרסינה והאב והבת מתפייסים. היא מבקשת מחאג' שיימצא את אהובה. בינתיים, בחדר הסמוך, דורש החליף מהווזיר שימצא את אהובתו (And This Is My Beloved, לפי הפרק השלישי מתוך רביעיית מיתרים מס' 2 מאת בורודין). חאג' ועומר נפגשים ומתנצחים (The Olive Tree, לפי הטריו בפרק השלישי של האופרה הנסיך איגור).
הווזיר מנסה לשכנע את החליף שאהבת אשה אחת זה מעט מדי ונותן לו להציץ בהרמונו הסמוך דרך חור בקיר. שם מבחין החליף במרסינה. החליף מזועזע לראות את אהובתו בין נשותיו של הווזיר. הווזיר מצידו, מופתע אף הוא וחושד שהכל פרי כשפיו של חאג'. הוא מצהיר שמרסיה היא אכן אשתו. והחליף שבור הלב מבטיח לשאת אשה אחרת באותו לילה. הווזיר ממהר לשאת את מרסיה לאשה בניגוד לרצונה ומבטיח שיבוא לבקרה עם ליל. מרסינה מבטיחה לעצמה שתתאבד לפני כן.
בלילה, החליף עורך פגישה של הדיוואן ובו מוצגות לו נשים לבחירה: זוביידה מדמשק (Zubbediya, לפי האריה של ולדימיר גוליצקי מהאופרה הנסיך איגור), סמריס מבנגלור (Samaris' Dance, מתוך המחולות הפולובציים) ושלוש בנותיו של מלך אבאבו. החליף לא מתרשם. הווזיר מודה לחאג' ש"סידר" לו את מרסיה ומספר לו, תוך צחוק, שנשא אותה לאשה מייד. חאג' מבין מה קרה ונוטל לידו סכין, אך לאחר מכן מתעשת, מוציא לוחית קטנה, משליך אותה לבריכה וטוען שכאשר היא תשוב ותעלה יופיע על גביה שמה של כלתו של החליף לפי גורלו. במקביל, הוא נותן לווזיר בחשאי לוחית ועליה השם אבאבו ומציע לו להחליף את הלוחיות כאשר יוציא את הלוחית מהבריכה על מנת לתיתה לחליף. כאשר הווזיר נכנס לבריכה ועומד לבצע את ההחלפה, מזנק אחריו חאג' מוכיח אותו על מעשה המרמה לנגד עיני הנוכחים ובמאבק שמתפתח, מטביע אותו.
החליף נושא לאשה את מרסיה ומתכוון לחון את חאג' על מעשה הרצח שביצע בפומבי. אך חאג' מסרב לחנינה ורק מבקש להיות מוגלה על גבי גמל לנווה מדבר ושם לנחם את לאלום בצערה על מות בעלה (Sands of Time, פעם שנייה).
הפקות

ההפקה המקורית עלתה לראשונה בלוס אנג'לס עבור ה-Los Angeles Civic Light Opera, בהפקתו של אדווין לסטר, בעקבות הצלחת המחזמר "שיר נורווגיה", שהתבסס על לחניו של אדוארד גריג. כותבי המחזה סברו שהלחנים של בורודין יתאימו לסיפור האוריינטליסטי של "קיסמט". בקיץ וסתיו 1953 הועלה המחזה בלוס אנג'לס וסן פרנסיסקו. ב-3 בדצמבר 1953 נערכה הופעת הבכורה בתיאטרון זיגפלד בניו יורק עם אלפרד דרייק בתפקיד חאג', דורטה מורו (Doretta Morrow, שכיכבה במחזות "איש למנשה" ו"המלך ואני") כמרסינה, ריצ'רד קיילי (Richard Kiley) כחליף בגדאד, הנרי קלווין בתפקיד הווזיר, וג'ואן דיינר (Joan Diener) כלאלום.
בהפקה הבריטית השתתפו שלושה מחברי ההפקה המקורית, דרייק, מורו ודיינר.
בשנת 1955 הופק ב-MGM סרט מוזיקלי לפי קיסמט, בבימויו של וינסנט מינלי, עם אן בליית' הווארד קיל בתפקיד חאג'.
הערות שוליים

↑  על סמך אותו מחזה הופק סרט לא-מוזיקלי ב-1944, בכיכובה של מרלן דיטריך
| פרס טוני למחזמר הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1975−1949 | נשקי אותי, קייט (1949) • דרום פסיפיק (1950) • ברנשים וחתיכות (1951) • המלך ואני (1952) • קיסמט (1954) • גבירתי הנאווה (1957) • איש המוזיקה (1958) • צלילי המוסיקה/פיורלו! (1960) • ביי ביי בירדי (1961) • איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ (1962) • דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום (1963) • הלו, דולי! (1964) • כנר על הגג (1965) • איש למנשה (1966) • קברט (1967) • 1776 (1969) • קומפני (1971) • הקוסם (1975) |  |
| 2000−1976 | שורת המקהלה (1976) • אנני (1977) • סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט (1979) • אוויטה (1980) • רחוב 42 (1981) • ‏Nine‏ (1982) • קאטס (1983) • כלוב העליזים (1984) • עלובי החיים (1987) • פנטום האופרה (1988) • שדרות סאנסט (1995) • רנט (1996) • מלך האריות (1998) |  |
| 2001 ואילך | המפיקים (2001) • היירספריי (2003) • אבניו קיו (2004) • ספאמלוט (2005) • ג'רזי בויז (2006) • אביב מתעורר (2007) • בילי אליוט - המחזמר (2009) • ממפיס (2010) • ספר המורמונים (2011) • קינקי בוטס (2013) • מדריך הג'נטלמן לאהבה ורצח (2014) • המילטון (2016) • אוון הנסן היקר (2017) • ביקור התזמורת (2018) • האדסטאון (2019) • מולן רוז' (2021) • לופ מוזר (2022) • קימברלי אקימבו (2023) ‏•‏‏ נערי הכרך (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13941597s (data)  GND: 300295375  LCCN: no00007059  MusicBrainz release group: 2fe97aa2-abf6-3b25-8079-ddb038e3e2ff  MusicBrainz work: f546894e-2473-43fd-b376-791bb7e3a61b  NLA: 36124579  VIAF: 181231929   WorldCat (עם VIAF): 181231929
מיקו פרנק

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1979 (בן 45) הלסינקי, פינלנד 
 שם לידה:  Mikko Ilmari Franck 
 מוקד פעילות:  פינלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 מקום לימודים:  אקדמיית סיבליוס 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  כינור 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיקו פרנק (בפינית: Mikko Franck; נולד ב-2 בינואר 1979) הוא מנצח יהודי-פיני..
ביוגרפיה

פרנק נולד בהלסינקי למשפחה של ניצולי שואה. שפת אמו הייתה שוודית. מבקרים השוו את כישרונו לזה של סיימון ראטל ואסה-פקה סאלונן בדורות שקדמו לו.
כיום מיקו פרנק מכהן כמנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת.
שנים ראשונות

פרנק החל לנגן בכינור בגיל 5 ובגיל 7 העדיף, על פי המסופר, פרטיטורות תזמורתיות על פני כל חומר קריאה אחר. הפרטיטורה האהובה עליו ביותר הייתה הסימפוניה ה-6 (הפאתטית) של צ'ייקובסקי, עליה נהג לנצח תוך האזנה להקלטה באוזניות. לימודי הכינור של פרנק באקדמיה על שם ז'אן סיבליוס בהלסינקי התקדמו לשביעות רצון הכל, אך בשנת 1995 השתנה הכל, כאשר מחלקת הנוער של האקדמיה על שם סיבליוס הציעה, לכבוד חגיגות יום השנה לייסודה, הזדמנות לנצח על תזמורת לכל המעוניין.
פרנק, אז בן 16, אחז בשרביט ויורמה פאנולה קיבל אותו מניה וביה כתלמידו הפרטי. פרנק אמר: "הוא העניק לי כל מה שאפשר ללמד על המקצוע הזה. לדוגמה, הוא השתמש בוידאו כאמצעי לעזור לי להיפטר מן המניירות המיותרות שלי." פרנק נכנס לכיתת הניצוח באקדמיה על שם סיבליוס בסתיו 1996. את הדיפלומה שלו קיבל בשנת 1998.
קריירה

עוד לפני שמלאו לו 23, כבר הספיק לנצח על כל התזמורות הסקנדינביות החשובות כמו גם על תזמורת פילהרמוניה בלונדון, התזמורת הסימפונית של לונדון, הפילהרמונית של מינכן, האופרה של ברלין והתזמורת הפילהרמונית הישראלית. הוא היה מועמד לפרס גראמי ל"ביצוע תזמורתי מצטיין" על הקלטתו הראשונה למוזיקה של ז'אן סיבליוס.
פרנק התמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הלאומית של בלגיה ואחר, בשנת 2004, התמנה למנהל מוזיקלי של האופרה הלאומית של פינלנד.
הערות שוליים

↑  Artists: Details - Ondine
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יורי סימונוב | מנהלים מוזיקליים, התזמורת הלאומית של בלגיה 2002 - 2007  | הבא: ולטר ולר |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מיונג-וון צ'ונג | מנהלים מוזיקליים, התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת 2015 - ממשיך  | הבא: לא נקבע |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007384738705171  BIBSYS: 5057406  BnF: cb155256616 (data)  GND: 129343250  ISNI: 0000 0000 8188 1401  LCCN: no00088509  MusicBrainz: 0493d043-6909-4d76-9e79-4a11ad31d00a  NKC: jx20070226001  RERO: 02-A016774099  SUDOC: 160144779  VIAF: 119151623   WorldCat (עם VIAF): 119151623
מנה ברטו

ז'ואאו דה דאוס מנה ברטו (בפורטוגזית: João de Deus Mena Barreto;‏ 30 ביולי 1874 – 25 במרץ 1933) היה איש צבא ומדינאי ברזילאי. היה מבין ראשי ההנהגה של החונטה הצבאית הברזילאית אשר בשנת 1930 ביצעה הפיכה שלטונית שהדיחה את וושינגטון לואיס מהנשיאות והחליפה אותו במועמד לנשיאות ז'טוליו ורגאס, שהיה מקורב לחוגים פנימיים בתוך הכוחות המזוינים של ברזיל.
ביוגרפיה

מקורו של ברטו בחבל ריו גראנדה דו סול. ברטו היה יליד פורטו אלגרה, האימפריה הברזילאית, בשנת 1874. אביו היה הפילדמרשל חוסה לואיש מנה ברטו ששירת בצבא ברזיל בסדרת מאבקים צבאיים, הגדול שבהם היה מלחמת הברית המשולשת. ברטו התחנך בבית ספר צבאי עד שנת 1893, עת החל בשירות צבאי פעיל. הוא הועלה בדרגות הצבא עם השנים והפך ליועצו המקורב של דודו, שכיהן בתפקיד שר המלחמה הברזילאי בממשלתו של ארמס דה פונסקה. בשנת 1918, בדרגת קולונל, מונה למפקד בריגדת הרגלים המוצבת בבירה ריו דה ז'ניירו.
לנוכח חוסר יציבות שלטונית ותסיסה אזרחית גוברת שהתנגדה לשלטון האוליגרכים של סאו פאולו ומינאס ז'ראיס, ברטו החל לתכנן הפיכה צבאית שתביא סוף למשטר האוליגרכי בראשותו של וושינגטון לואיס. מהפכת 1930 כפי שהיא נודעה הביא לנפילת הממשלה האזרחית ומנעה את השבעתו של הנשיא הנבחר, ז'וליו פרסטס. ברטו החל ביחד עם שני מהמתכננים הראשיים האחרים של המהפכה, הגנרלים אוגוסטו פרגוזו ואיזאיאס דה נורוניה, בשלטון חונטה צבאית בברזיל שנמשך 11 ימים. לאחריהם הועברו כל סמכויות השלטון לידי הפוליטיקאי ז'טוליו ורגאס, שהעניק חנינה לשותפים במהפכה ושלט בברזיל שלטון דיקטטורי עד לשנת 1945.
קונוי

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 קואורדינטות:  62°18′N 6°39′W﻿ / ﻿62.3°N 6.65°W﻿ / 62.3; -6.65
 שטח:  35.5±0.1 קילומטר רבוע
 גובה מרבי:  Kúvingafjall
 נתונים מדיניים
 מדינה:  איי פארו איי פארו
 אוכלוסייה:  134 (2002)
 אזור זמן:  UTC+0
  (למפת איי פארו מוגדלת) טורסהאבן קלאקסוויק סאנדורקונוי(למפת איי פארו רגילה) טורסהאבן קלאקסוויק סאנדורקונוי
 
קונוי (בפרואזית: Kunoy) הוא אי בצפון-מזרח איי פארו, בין האיים קאלסוי ובורד'וי.
גאוגרפיה

אורך האי כ-13 קילומטר ורוחבו הממוצע כ-3 קילומטר. שטח האי הוא 35.5 קמ"ר.
באי חמישה הרים: האונארטינדור (Havnartindur) (שגובהו 820 מטרים), מידאגספיול (Middagsfjall) (שגובהו 806 מטרים), קונויארנאקור (Kunoyarnakkur) (שגובהו 820 מטרים), ראנדלור (Ranndalur) (שגובהו 817 מטרים) ואורד'אפיול (Urðafjall) (שגובהו 817 מטרים).
האי ידוע בצוק בגובה 820 מטר בקצהו הצפוני שנוצר כתוצאה מהגלים באוקיינוס האטלנטי.
גאוגרפיה > יישובים

באי שני יישובים - קונוי במערב האי והאראלדסונד (Haraldssund) בחופו הדרום מזרחי של האי. יישוב נוסף - סקארד' (Skarð) ננטש בשנת 1913 לאחר שבתאונת דיג נהרגו כל שבעת הגברים ביישוב, למעט נער בן 14 וזקן בן שבעים.
הערות שוליים

↑  The Atlantic Islands: a study of the Faeroe life and scene, page 294
↑  Maurice L. Schwartz
, Encyclopedia of coastal science, page 93
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572872105171  LCCN: sh2013002337
קוויבק סיטי העתיקה

קוויבק סיטי העתיקה (צרפתית: Vieux-Québec) היא הרובע העתיק בקוויבק סיטי, עיר בירתה של פרובינציית קוויבק בקנדה. המונח "קוויבק העתיקה" מתייחס בדרך כלל לחלקה של העיר השכון בין החומות. בעיר ישנם מבנים אחרים שגילם דומה למבנים השוכנים בתוך החומות, אך המונח לא מיוחס אליהם בדרך כלל.
היסטוריה ותיאור

כאשר סמואל דה שמפלן ייסד את קוויבק כבירתה של צרפת החדשה, ב-1608, הוא בחר במישור תלול שממנו ניתן לצפות אל נהר סנט לורנס. חלקו העתיק של העיר הוקם על הצוק המוגן על ידי מבצר סן לואי. לקוויבק סיטי היה מתווה אורבני ברור מאז יום הקמתה, והעיר העתיקה נחלקה לשתיים על ידי הצוק - הרובע העסקי המסחרי בעיר התחתית בה שכן גם הנמל אשר עמד בקשרי מסחר עם אירופה ועם הצפון הרחוק; והרובע המנהלי והדתי שהתבסס בהדרגה בעיר העליונה.
הממלכה המאוחדת שלטה בעיר בין 1759 ל-1867, ובתקופה זו הייתה הצמיחה העירונית מוגבלת לגבולות האתר, כך שהתרחבות העיר נעצרה בביצורים המערביים שנבנו ב-1720 על ידי גספאר שוֹסגרוֹ דה לרי (Gaspard Chaussegros de Lery). בנייתו של המבצר בקצה הדרום מזרחי של קפ-או-דיאמן (Cap-aux-Diamants) על ידי המהנדס אליאס דארנפורד בין השנים 1819 ל-1831, והתרחבות הביצורים כך שהקיפו את כל העיר, סייעו לגיבוש המאפיינים הטופוגרפיים הנוכחיים של העיר. קוויבק סיטי היא דוגמה לשימור התרבות העירוני כיוון שבין השנים 1875 ל-1880 נקט לורד דופרין עמדה כנגד הריסתם של הביצורים הלא נחוצים, ודאג לחציבת שערים חדשים בחומות. החל מתחילת המאה ה-20 ביצורי קוויבק מתוחזקים על ידי קרנות של ממשלת קנדה.
הרבעים העתיקים שוכנים בעיר התחתית בסמוך לארמון המלכותי, וביחד עם שדרת נוטרדאם הם נושאים אופי אופייני למאה ה-17 ולמאה ה-18. כנסיית נוטרדאם דה ויקטורי שנבנתה ב-1688 חרבה במהלך המצור של שנת 1759, ושוקמה במהלך תקופת השלטון הבריטי. מנזרי הישועים (1625), רקולה (1629), האורסוליאנים (1642) והסמינר (1663) הנמצאים בעיר העילית לא שמרו על צורתם המקורית. אולם, למרות המצור של שנת 1759 ושריפות במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19, שרדו חלק ממאפייניהם המקוריים.
כיום (2008), האזור ההיסטורי של קוויבק סיטי ששטחו 1,350 דונם, כ-5% אחוזים משטחה הכולל של העיר, זוכה להגנה חוקתית לפי חוקים שנחקקו ב-22 באוגוסט 1963 וב-16 במרץ 1983.
בקוויבק סיטי ההיסטורית שוכנים 700 מבנים היסטוריים כאשר 2% מהם מתוארכים למאה ה-17, 9% למאה ה-18 ו-43% למחצית הראשונה של המאה ה-19. צורתה הנוכחית של העיר הושפעה במידה רבה מפעולתם של בני משפחת באיירז'ה (Baillairgé), שושלת אדריכלים שפעלו בעיר במשך כמה דורות ויישמו בעבודתם פירושים שונים של אדריכלות נאו-קלאסית.
מראה פנורמי של העיר העתיקה
מבנים חשובים > המצודה

המבצר שוכן בראש קפ-או-דיאמן (1 במפה) בסמוך למישורי אברהם המבצר הוא חלק חשוב מביצורי העיר, ובסמוך אליו שוכנים בניין הפרלמנט של קוויבק, בנייני ממשל וכמה בתי מלון הגבוהים ממנו ומהווים דוגמה אופיינית לבניית הערים במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, והורחבו בשנת 1745 לאחר חורבנה של מצודת לואיסבורג שבאקדיה, בפיקוחו של המהנדס הצבאי גספאר שוֹסגרוֹ דה לרי.
הביצורים בצורת כוכב הניצבים במקום כיום נבנו על ידי הבריטים בין השנים 1820 ל-1831 על פי תוכניות המהנדס הצבאי המלכותי לוטננט קולונל אליאס ווקר דארנפורד, והם כללו בתוכם חלק מהמבנים הצרפתיים שנבנו ב-1745. פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה בין 1872 ל-1878 והפך את המבצר לבית מגורים מלכותי המשמש את המושל הכללי מספר שבועות בכל שנה.
בשנת 1943 נערכה במבצר ועידת קוויבק.
מבנים חשובים > שאטו פרונטנאק

המלון הגדול שאטו פרונטנאק (Château Frontenac grand hotel) הוא אחת מהאטרקציות התיירותיות הפופולריות ביותר בעיר (2 במפה). המלון עוצב על ידי האדריכל ברוס פרייס והוא מהווה חלק מסדרת מלונות מסילת הרכבת הגדולה של קנדה שנבנו על ידי חברת הרכבות קנאדיין פסיפיק בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, במטרה לעודד תיירות יוקרתית ולמשוך נוסעים עשירים לרכבות שלה.  המלון שוכן בראש צוק גבוה והוא המאפיין הבולט ביותר בקו הרקיע של קוויבק סיטי ואחד מסמליה, מאז נפתח בשנת 1893.
שאטו פרונטנאק נקרא על שם לואי דה בואד דה פרונטנאק, שהיה המושל הכללי של צרפת החדשה בין 1672 ל-1682 ובין 1689 ל-1698. המלון נבנה במרחק קצר מהמבצר ההיסטורי, שהוקם בין היתר כתוצאה ממאמציו של פרוטנאק.
המלון מנוהל ומתופעל על ידי חברת המלונות והנופש פיירמונט של טורונטו. ב-31 באוקטובר 2000 נמכר המלון על ידי החברה תמורת 185 מיליון דולר קנדי לחברת ההשקעות הנדל"ן מלונות לגאסי, אולם נכון לאוגוסט 2005 החברה עדיין מחזיקה בבעלותה 11.14% אחוזים ממניות המלון.
מבנים חשובים > בית החולים אוטל דייה

בית החולים אוטל דייה (L'hôpital de l'Hôtel-Dieu) הוא בית חולים לימודי המסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת לאוול (5 במפה). בית החולים הוא חלק מהמרכז הרפואי האוניברסיטאי של קוויבק (Centre hospitalier universitaire de Québec - CHUQ), הכולל שלושה בתי חולים ומספר מכוני מומחים. בית החולים מתמחה בטיפול בסרטן, מחלות כליה ושתלים שבלוליים. בית החולים הוקם על ידי האוגוסטינים ב-1639 והיה בית החולים הראשון בצפון אמריקה ומקסיקו. בית החולים היה בניהול המסדר האוגוסטיני עד 1962.
מבנים חשובים > קתדרלת נוטרדאם דה קוויבק

הקתדרלה בזיליקה-קטנה נוטדאם דה קוויבק (גבירתנו של קוויבק סיטי) היא הכנסייה הראשית של קנדה ומקום מושבו של הארכיבישוף הקתולי של קוויבק, שהוא תפקיד הארכיבישוף העתיק ביותר בעולם החדש שמצפון למקסיקו (6 במפה). הכנסייה היא גם בית התפילה של הקהילה הוותיקה ביותר בצפון אמריקה, והיא אף הכנסייה הראשונה בצפון אמריקה שהועלתה לדרגת בזיליקה קטנה על ידי האפיפיור פיוס ה-9 ב-1874.
הקתדרלה הוקמה ב-1647 ובמשך השנים היא נחרבה פעמיים כתוצאה משריפות. פנים הקתדרלה עוצב על ידי ז'אן באיירז'ה ובנו פרנסואה בין 1786 ל-1822. ב-1843 הציע תומאס, בנו של פרנסואה, לבנות מחדש את חזית הקתדרלה על מנת שתהיה דומה לזו של כנסיית ז'נביב הקדושה בפריז, והיא אכן עוצבה בסגנון נאו-קלאסי. הקתדרלה הנוכחית מקושטת בעבודות אמנות מרשימות כמו חופה מוזהבת למזבח, אפריון, בימות מלכותיות אפיסקופליות, חלונות זכוכית צבועים, ציורים וצ'אנסל שהוענק לקתדרלה על ידי המלך לואי ה-14).
ארבעה מושלים של צרפת החדשה ובישופים קבורים בקריפטה, כולל פרנסואה דה לאוול שהיה הבישוף הראשון של קוויבק.
מבנים חשובים > סמינר קוויבק

סמינר קוויבק הוא קהילת כמרים שנוסדה על הארכיבישוף פרנסואה דה לאוול ב-1663. בהתאם לדיונים שנערכו בועידת טרנטו, הקים דה לאוול בצרפת החדשה את הסמינר הגדול של קוויבק (Grand Séminaire de Québec) על מנת להדריך פרחי כמורה. הסמינר שימש כמקום מגוריו הזמני של הבישוף של קוויבק עד לחניכת מגוריו הרשמיים ב-1677. ב-1668 נחכו המגורים של הסטודנטים בקולג' הישועי. לאחר מכן הסמינר הקטן של קוויבק הפך למוסד שבו למדו המתעתדים להתקבל בסופו של דבר לסמינר הגדול. לאחר כיבוש קנדה בידי הבריטים הסמינר הקטן הפך לקולג' והחליף את הקולג' הישועי שהיה בתורו לבסיס צבאי.
ב-1852 הוקמה אוניברסיטת לאוול על מנת להעניק חינוך אקדמי לדוברי צרפתית, והשיעורים בתאולוגיה, רפואה ומשפטים הועברו על ידי כמרים. הכמרים הללו עודדו את הקמתו של קמפוס נוסף במונטריאול, העתיד להפוך לאוניברסיטת מונטריאול, ואת הקמתו של רובע סנט פו.
המבנים של הסמינר נבנו בין 1675 ל-1932, וכיום שוכן בסמינר הישן בית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת לאוול. בבניין קמיל רואה שוכן מרכז נוער שהוקם על ידי הסמינר ב-2004 ומרכז הארכאולוגיה של האוניברסיטה. מגורי הנזירות הדומיניקניות הפכו למוזיאון, פקולטות האוניברסיטה הישנות היו לבית ספר, ובניין ז'אן אוליבייה בריאנד (מגורי הכמרים) משמש באופן חלקי את הסמינר.
הסמינר ממשיך לשמש כמוסד דתי חשוב בדיוקסיית קוויבק, אך פעילותו הצטמצמה בעקבות מחסור בכמרים. מסיבה זו הסמינר הקטן הפך ב-1987 למלכ"ר בבעלות פרטית.