stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיתוח תוכנה זריז
המנשר לפיתוח תוכנה זריז > עקרונות המנשר

ראש סדר העדיפויות הוא לספק מוקדם ובאופן רציף ככל האפשר תוכנה בעלת ערך ללקוח.
מצפים בברכה לשינויים בדרישות התוכנה, אפילו בשלב מתקדם של הפיתוח. תהליכים מהירים ברי-שינוי מאפשרים יתרון משמעותי בתחרות על הלקוח.
אספקה של תוכנה עובדת באופן תדיר, ממספר שבועות עד למספר חודשים, עם שאיפה לסולם זמנים קצר.
אנשי פיתוח והמשתמש העסקי חייבים לעבוד ביחד באופן יום יומי לאורך הפרויקט.
בנה פרויקטים על בסיס יחידים בעלי מוטיבציה. תן להם את סביבת העבודה, ענה על צורכיהם וסמוך עליהם שהעבודה תיעשה.
הדרך האפקטיבית והמספקת ביותר לשיתוף מידע בקבוצת הפיתוח היא שיחה פנים אל פנים.
תוכנה עובדת היא יחידת המידה העיקרית להתקדמות אמיתית בפיתוח.
תהליכים "קלי תנועה" מקדמים פיתוח בר-קיימא (sustainable development, כלומר תהליך שאינו פוגע בעתיד על מנת ליהנות ממנו בהווה).
המשקיעים, המפתחים והמשתמשים צריכים לשמור על קצב קבוע לאורך זמן.
יש לספק תשומת לב מתמשכת למצוינות טכנולוגית ועיצוב (Design) טוב שמגביר את "קלות התנועה".
פשטות - היא חיונית (האומנות למקסם את כמות העבודה שלא תעשה).
הארכיטקטורה, העיצוב והדרישות חייבות להתבצע בתוך "קבוצות עצמאיות" (כמו עוצבה בצבא שמנהלת את עצמה ובעלת כל המשאבים לפעילותה).
בזמנים רגועים, על הצוות להגות ולחשוב איך להפוך להיות יותר אפקטיבי, ואז לשנות את התנהגותו בהתאם.
כלים ומתודולוגיות

סביב הגישה הזריזה פותחו מגוון רב של כלים, מושגים ומתודולוגיות המאפשרים
פיתוח בצוותים משולבים - פיתוח זריז מבוסס על צוותי פיתוח שאינם מאורגנים סביב טכנולוגיות (למשל הפרדה בין בסיס נתונים לממשק) אלא סביב פיצ'רים. באופן זה ניתן לייצר מוצרים שלמים יותר בקבועי זמן מהירים יותר.
אינטגרציה מתמשכת - אתגר האינטגרציה במערכות גדולות הופך להיות נדבך מרכזי בפיתוח. הגישה של אינטגרציה מתמשכת טוענת כי בכל שלב הפיתוח נידרש לאינטגרציה בתוך המערכת השלמה.
מושגים מרכזיים:
חתירה ל"מוצר מינימלי חיוני" (MVP - minimal viable product) והתפתחות על בסיס פידבק ממשי מנקודה זו.
ספרינט - סבב פיתוח מואץ הממוקד ביעדים ברורים ותחום לזמן קצר.
איטרציה - הפיתוח הזריז הוא איטרטיבי, הוא מתקדם מסבב (איטרציה) לסבב.
באקלוג (Backlog) - רשימה של צרכים שהמוצר נדרש למלא, המנוסחת בשפת המשתמש, והמהווה תשתית ולעיתים תוכנית לפיתוח.
כלים אג'יליים לניהול משימות - בשנים האחרונים נוצרו תוכנות רבות שמסייעות לנהל משימות ופרויקטים לצוותים אג'יליים, בשונה מהמקובל לפיתוח במודל מפל המים (Waterfall).
לקריאה נוספת

Highsmith, Jim (2004), Agile Project Management. Addison-Wesley Professional
Schwaber, Ken (2004), Agile Project Management with Scrum. Microsoft Press
Larman, Craig (2003), Agile and Iterative Development: A Manager's Guide. Addison-Wesley Professional
Cockburn, Alistair (2001), Agile Software Development. Addison-Wesley Professional
Beck, Kent (2000), Extreme Programming Explained: Embrace Change. Addison-Wesley Professional
McCarthy, Jim (1995), Dynamics of Software Development. Microsoft Press
הערות שוליים

↑  Schwaber, K.; Beedle, M. (2002). "Agile Software Development with Scrum". Prentice-Hall, ISBN 0130676349.
↑  Cockburn, Alistair (2001). "Agile Software Development". Addison-Wesley Professional, ISBN 0321482751.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535269305171  BNE: XX5107539  BnF: cb16516550f (data)  GND: 4806620-5  LCCN: sh2007006411  NDL: 001312051  SUDOC: 152847367 
מודל לתהליך פיתוח זריז - באקלוג, איטרציה, מוצר
כרטיס סיפור משתמש, טכנולוגיה תחתית בהתגלמותה
חלק מארכיטקטורת המערכת של מערכת ממוכנת למכירת כרטיסי נסיעה, בתיווי חופשי מבוסס SysML ו-UML
תומאס הנדריקס

תומאס אנדרוז הנדריקס (באנגלית: Thomas Andrews Hendricks;‏ 7 בספטמבר 1819 – 25 בנובמבר 1885) היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא גרובר קליבלנד. קודם לתפקיד זה הוא כיהן כמושל אינדיאנה, סנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה

הנדריקס נולד באוהיו ובשנת 1820 עברו הוריו להתגורר באינדיאנה. שניים מדודיו כיהנו בתפקידים פוליטיים - תומאס הנדריקס האב היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וויליאם הנדריקס כיהן כמושל אינדיאנה. הנדריקס למד לימודים קלאסיים בקולג' הנובר וסיים את לימודיו ב-1841. לאחר מכן הוא למד משפטים בפנסילבניה ובשנת 1843 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק בתחום בשלביוויל שבאינדיאנה.
בשנת 1848 נבחר הנדריקס לבית הנבחרים של אינדיאנה ובאותה שנה הוא כיהן כיו"ר בית הנבחרים. בשנת 1851 הוא היה ציר לוועידה החוקתית השנייה של אינדיאנה והיה חבר הוועדה הממונה על חלוקת האזורים המנהליים במדינה והנהלים הכלכליים בנושאי מיסוי. בוועדה זו נקבעה גם מידת הפרדת הרשויות במדינה והנדריקס הביע תמיכה בחיזוק הרשות השופטת וביטול השימוש בחברי מושבעים.
בשנים 1851–1855 כיהן הנדריקס כנציג מחוז מגוריו בבית הנבחרים של ארצות הברית. במהלך תקופה זו הוא עמד בראשות שתי ועדות, אך כשל במערכת הבחירות לכהונה שלישית נוספת. בתום כהונתו הוא מונה למנהל מנהל המקרקעין של ארצות הברית וכיהן בתפקיד בשנים 1855 - 1859. בשנת 1860 הוא כשל בהתמודדות לתפקיד מושל אינדיאנה ולאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין באינדיאנפוליס.
הנדריקס נבחר בשנת 1862 לכהן כסנאטור מטעם אינדיאנה. כהונתו נמשכה בין השנים 1863–1869. בשנת 1872 הוא נבחר למושל אינדיאנה וכיהן בתפקיד בין 1873–1877, המושל הראשון מטעם המפלגה הדמוקרטית בצפון ארצות הברית לאחר סיום מלחמת האזרחים האמריקנית. במהלך כהונתו הוא נאלץ להתמודד עם המוסדות הנבחרים במדינה שבהם היה רוב לנציגי המפלגה הרפובליקנית. מרבית הצעות החקיקה שהוצעו מטעמו עוכבו זמן ממושך או נדחו, אך הוא צלח באישור שינוי שיטת הבחירות במדינה ובשינויים לחיזוק הרשות השופטת. במישור הלאומי צבר הנדריקס זכויות רבות בקרב המפלגה הדמוקרטית עקב ביקורתו על ממשלו של הנשיא יוליסס גרנט.
בתום כהונתו כמושל, הנדריקס לא ביקש להתמודד בשנית לתפקיד עקב מועמדותו במפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית (1877). הנדריקס התמודד במפלגה הדמוקרטית לקבלת המועמדות לנשיאות ארצות הברית עוד ב-1868, ולאחר מכן שוב ב-1876. בשנת 1872 הוא הועמד לבחירה ואף קיבל לזכותו את הקולות שהוענקו למועמד הוראס גרילי, שנפטר בסמוך לבחירות, אך המועמד הרפובליקני גרנט ניצח בבחירות. בשנת 1876, לאחר שנבחר סמואל טילדן כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, התמודד הנדריקס עמו לתפקיד סגן הנשיא. בשנת 1884 הוא הועמד פעם נוספת לבחירה לתפקיד, לצד המועמד לנשיאות גרובר קליבלנד, וניצח.
הנדריקס כיהן כסגן נשיא ארצות הברית חודשים ספורים בלבד, בין השבעתו במרץ 1885 ועד לפטירתו בנובמבר אותה שנה. הוא נפטר בשנתו במהלך נסיעה לביקור באינדיאנה. תפקיד סגן הנשיא נותר פנוי לאחר מותו ועד לכניסתו לתפקיד של לוי מורטון ב-1889.
אליזבת, נסיכת אנהלט

אליזבת, נסיכת אנהלט (בגרמנית: Eduard von Anhalt;‏ 7 בספטמבר 1857 - 20 ביולי 1933), הייתה בתו של פרידריך הראשון, דוכס אנהלט ואשתו של אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
ביוגרפיה

אליזבת נולדה ב-7 בספטמבר 1857 בוורליץ, לפרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו-קתן ואנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של אדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן. ב-17 באפריל 1877 התחתנה אליזבת עם אדולף פרידריך, נסיך הכתר של מקלנבורג-שטרליץ, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
בשנת 1904 מת חמיה פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובעלה עלה לשלטון במקומו כאדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ. בשנת 1914 מת בעלה אדולף פרידריך, ובנה אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו. בשנת 1918 מת בנה אדולף פרידריך, ואליזבת ירשה את טירת הציד פרילביץ.
ב-נוישטרליץ מתה אליזבת ב-20 ביולי 1933, ובנותיה ירשו את נחלותיה.
משפחתה

ב-17 באפריל 1877 התחתנה אליזבת עם אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
מריה, דוכסית מקלנבורג (1878–1948), התחתנה עם גאורג, רוזן יאמטל, ולאחריו התחתנה עם יוליוס ארנסט, נסיך ליפה
יוטה, דוכסית מקלנבורג (1880–1946), התחתנה עם דנילו, נסיך הכתר של מונטנגרו
אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (1882–1918)
קרל בורווין, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (1888–1908)
אליזבת אנה, נסיכת פרוסיה

| --- | --- |

אליזבת אנה, נסיכת פרוסיה
 לידה:  8 בפברואר 1857 פוטסדאם, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892) 
 פטירה:  28 באוגוסט 1895 (בגיל 38) פולדה, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 שם מלא:  אליזבת אנה, נסיכת פרוסיה
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 בן זוג:  פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג
 
אליזבת אנה, נסיכת פרוסיה (Elisabeth Anne von Preußen, ‏8 בפברואר 1857 - 28 באוגוסט 1895) הייתה בתו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה ורעייתו של פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
ביוגרפיה

אליזבת אנה נולדה ב-8 בפברואר 1857 בפוטסדאם, לפרידריך קרל, נסיך פרוסיה, ולמריה אנה, נסיכת אנהלט, בתם של לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט ופרדריקה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה. אביה, אחיינו של הקיסר וילהלם הראשון, היה גנרל-פלדמרשל בצבא הפרוסי ופיקד בהצטיינות על ארמיות במלחמת שבעת השבועות ובמלחמת צרפת–פרוסיה.
ב-18 בפברואר 1878 התחתנה אליזבת אנה עם פרידריך אוגוסט, נסיך הכתר של אולדנבורג, ובאותו יום גם התחתנה שרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתו של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה עם ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן. החתונות היו האירועים הראשונים בפרוסיה מאז הקמת האימפריה הגרמנית, ובשל כך היה האירוע מאוד גדול. נישואי השניים היו מאושרים, ולזוג נולדו שתי בנות.
ב-28 באוגוסט 1895 מתה אליזבת אנה בפולדה, והיא בת 38 בלבד. לפני מותה בנה פרידריך אוגוסט ארמון חדש, ולאחר מותה קרא לו בשם "ארמון אליזבת אנה". לאחר מותה התחתן בעלה עם אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, ובשנת 1900 הוא הפך לדוכס גדול לאחר מות אביו פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
משפחתה

ב-18 בפברואר 1878 התחתנה אליזבת אנה עם פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ממנו נולדו לה שתי בנות:
סופיה שרלוטה, דוכסית אולדנבורג (1879–1964), התחתנה עם אייתל פרידריך, נסיך פרוסיה
מרגרטה, דוכסית אולדנבורג (1881–1882)
הערות שוליים

↑  פרידריך קרל היה נכדו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה
↑  מריה אנה הייתה נינתו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 103245623X  VIAF: 297982890   WorldCat (עם VIAF): 297982890
גילנות

גִּילָנוּת (באנגלית: Ageism) היא דעה קדומה כנגד אדם, הנובעת מגילו של אותו אדם. את המושג האנגלי, Ageism, טבע בשנת 1969 הגרונטולוג רוברט באטלר, על משקל מילים אחרות המבטאות אפליה, כגון גזענות.
לגילנות יש שני הבטים עיקריים:
סטריאוטיפ המתקבע על אדם עקב גילו, כמו צעיר, מבוגר, בגיל ההתבגרות, וזאת מבלי להתייחס לתכונותיו האישיות של אותו אדם. מחקרים שנערכו במדינות המערב גילו כי סטריאוטיפ זה קיים במידה זו או אחרת אצל כל אדם.
התקבעות הסטריאוטיפ עלולה להשפיע על שיקול הדעת ולבוא לידי ביטוי באפליית אדם, או העדפתו על פני אחרים.
השוני ממקבילותיה

עקרונית, עשויה גילנות להיות מופנית כלפי כל קבוצת גיל, אך ברוב המקרים מדובר בדעות קדומות כלפי צעירים או כלפי קשישים. הגילנות שונה ממקבילותיה (גזענות, שוביניזם, הומופוביה וכיוצא בזה) בכך שמטבע הדברים, אדם יכול, למשל, להיות גילן כלפי קשישים, ואחר כך להיות קשיש בעצמו. לא כך הדבר לגבי רבות מהדעות הקדומות אחרות - בהן נדיר יותר למצוא אדם המגלה גזענות כלפי קבוצת מיעוט מסוימת, בעודו שייך אליה באופן חלקי או מלא.
גילנות במקומות עבודה

גילנות מתקשרת פעמים רבות לאפליה במקומות עבודה. בשונה מאפליה על רקע גזע או מגדר, בדרך כלל האפליה הגילנית לא באה לידי ביטוי בשכר. עובדים מבוגרים מרוויחים בדרך כלל יותר מצעירים בשל הוותק שצברו. עם זאת, מעסיקים נוטים להעדיף עובדים חדשים צעירים, ולהציע תוכניות פרישה מוקדמת לעובדיהן המבוגרים. מחקר שנערך בארצות הברית בעניין גילה כי הסיכוי שחברה תראיין מועמד צעיר גבוה ב-40% מהסיכוי שתבחר לראיין מועמד מבוגר.(הקישור אינו פעיל) מחקר שנערך באוניברסיטת קנט שבאנגליה מצא כי 29% מהנשאלים סבלו מאפליה על רקע גיל. מדובר בשיעור גבוה משיעור הסובלים מאפליה על רקע מגדר או גזע.
גילנות באה לידי ביטוי גם בתחומי הבידור. השחקן פירס ברוסנן טען כי החלפתו בתפקיד ג'יימס בונד נבעה מגילנות. עם זאת, נראה (וגם נעשו סרטים תיעודיים בעניין) שהגילנות בעולם הבידור מפלה נשים יותר מגברים וחלה עליהן כבר מגיל צעיר יחסית (נטען למשל שמגיל מסוים שחקנית יכולה לקבל עבודה רק בתפקיד "אמא של").
גילנות במקומות עבודה > הדין בישראל

בישראל, בשנות ה-50, התקשו מבוגרים רבים מעל גיל 45, ובמיוחד מעל גיל 55, למצוא עבודה. בלשכות העבודה כלל לא הסכימו לרשום מחפשי עבודה בני 55 ומעלה. במקומות עבודה רבים נקבעו גילאי סף שמעליהם לא יסכימו לקבל עובדים. למשל, באתא סירבו לקבל עובדים מעל גיל 24, בבנק לאומי מעל גיל 28, ובדואר ישראל, אגד ונשר מפעלי מלט ישראליים מעל גיל 30. חברי הכנסת ניסו להתמודד עם בעיית אבטלת הקשישים בדרך של הקצאת סוגים של עבודה לקשישים ונכים. באוגוסט 1953 העבירה הכנסת בקריאה ראשונה את "חוק החצרנים" שיזמה חנה למדן, המחייב בתים משותפים להעסיק חצרן נכה או מעל גיל 50, במטרה לספק עבודה לאנשים מבוגרים. הצעת חוק נוספת הייתה של אידוב כהן שהציע להגביל את העבודה בממכר סיגריות, טבק ובולים לנכים וקשישים בלבד. לאחר שחוקים אלו לא קודמו, הקימה שרת העבודה, גולדה מאיר, ועדה בראשות חנה למדן ולבחינת מצב התעסוקה של קשישים ודרכי פתרון של בעיית האבטלה שלהם. הוועדה המליצה להקצות ענפי תעסוקה לקשישים בלבד, לרשום מובטלים בלשכות התעסוקה עד גיל הפנסיה ולאסור בחוק הימנעות מתעסוקה בגלל גיל.
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988, אוסר על אפליית עובדים ומועמדים לעבודה לפי שלל גורמים, ובהם גיל העובד, למעט אם ההבחנה נדרשת ממהותו או אופיו של התפקיד.
עם זאת, בחוק גיל פרישה נקבע גיל פרישת חובה, שבהגיע העובד אליו רשאי המעסיק לחייבו לפרוש מהעבודה, ובחוקים אחרים נקבע גיל מרבי לתפקידים שונים, כולל תפקידי שופטים וגיוס למשטרה.
בפרשת רקנטי דן בית המשפט העליון בעתירתם של דיילים שלפי הסכם העבודה הקיבוצי שלהם, נדרשו לפרוש מתפקידם בגיל 60. בית המשפט דחה את טענותיה של חברת "אל על" לפיהן הפרישה נחוצה מאחר שהתפקיד דורש הופעה נאה וכוח פיזי, וקבע כי הדבר מנוגד לחוק שוויון הזדמנויות בעבודה. באוגוסט 2012 קבע בג"ץ שהדרישה מעובדי שירות בתי הסוהר לפרוש לפנסיה בגיל 57 אינה חוקית.
גילנות במתן שירותים

חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים מונה, בדומה לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, שלל גורמים שאין להפלות לפיהם באספקה של מוצרים ושירותים ובכניסה למקומות בידור ומקומות ציבוריים, ובשנת 2014 נוספה לרשימת גורמים אלה הפליה מחמת גיל. בנובמבר 2018 פסק בית המשפט לתביעות קטנות בהרצליה שעל בנק אוצר החייל לשלם פיצוי בסך 15,000 ש"ח לאדם שאותו סירב לקבל כערב מחמת גילו.
גילנות ומגדר

ההצטלבות בין גילנות ומגדר מעמיקה היבטים של אפליה חברתית באופן המייצר חוויות ייחודיות ומורכבות לנשים. מחקרים מצביעים על כך שנשים מבוגרות מתמודדות עם הדרה כפולה – הן בשל גילן והן בשל מגדרן. בעוד גברים מבוגרים נתפסים לעיתים כבעלי ניסיון וחוכמה, נשים בגיל דומה נתפסות במקרים רבים כפחות רלוונטיות, מה שמוביל להקטנת מקומן בשוק העבודה ובמרחב הציבורי. בנוסף, האובייקטיביזציה של נשים בחברה, הנשענת על אידיאלים של נעורים ויופי, תורמת להדרה של נשים מבוגרות ולהכחדה הסימבולית שלהן מהמרחב הציבורי.
עם זאת, מחקר שנערך בישראל ופורסם בשנת 2023, בקרב במאים נודעים במחצית השנייה של חייהם העלה שגם הם סובלים במקרים רבים מאפליה, המתבטאת בין השאר במימון מופחת של קרנות לסרטיהם.
ראו גם

יום הזקנה הבינלאומי
לקריאה נוספת

אתר לכל גיל, הבית הישראלי למיגור תופעת הגילנות. האתר הוא חלק מהמאבק העולמי כנגד סטריאוטיפים, הדרה, אפליה ואי שוויון על רקע גיל, בעריכת פרופ' ליאת איילון
ישראל דורון - משפט צדק וזקנה (מהדורה שנייה). ג'וינט ישראל, אשל
ישראל דורון - זיקנה בהיכלים של צדק: זקנים וגילנות בפסיקות בית המשפט העליון. תל אביב: רסלינג. קישור לסקירה על הספר
מיכל סגל, שגית מור ושירה הנטמן (2014). עמדותיהם של זקנים כלפי מערכת החוק ובתי המשפט במדינת ישראל: סוגיות בנושא נגישות, אמון וגילנות. גרונטולוגיה, מ"א (3). קישור לתקציר המאמר
ישראל (איסי) דורון, ליאת איילון, שרון שיוביץ-עזרא, אהוד בודנר, נואית ענבר, חיה קורן, חוה גולנדר, חיים חזן, שרה כרמל, שרה אלון, ג’ני ברודסקי, אביבה גולדברג (2013). גילנות בישראל ובאירופה ממצאים ראשונים מתוך הסקר החברתי האירופי (ESS). גרונטולוגיה, ל"ח (2–3). קישור לתקציר המאמר
שרון שיוביץ-עזרא, איה בן-הרוש, ישראל (איסי) דורון, ליאת איילון, חוה גולנדר, שרה אלון וארתור ליבוביץ. (2011). סקירת כלים למדידה עקיפה של גילנות באמצעות תיאורי מקרה בקרב אנשי מקצועות הבריאות. גרונטולוגיה ל"ח (2–3). קישור לתקציר המאמר
אהוד בודנר (2011). מקורות לגילנות בקרב זקנים וצעירים. גרונטולוגיה. ל"ח, (2-3). קישור לתקציר המאמר
ישראל (איסי) דורון (עורך). (2013). גילנות בחברה הישראלית, ת"א: הקיבוץ המאוחד. קישור לתיאור הספר.
Barbara Macdonald ‏, Look me in the eye : old women, aging, and ageism, San Francisco: Spinsters, Ink, 1st ed, 1983, פרק Barbara's Introduction, ISBN 0-933216-09-2
ישראל (איסי) דורון, גילנות ואנטי-גילנות בפסיקת בית המשפט העליון, המשפט, י"ד, תשע"א
שלומית אהרוני ליר וליאת איילון, "עקבות האור על העדשה - מגדר, גיל וזמן בקולנוע", רסלינג, 2023.
הערות שוליים

↑  http://www.bc.edu/centers/crr/ib_33.shtml
↑  "לא ידוע" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2009-01-14. נבדק ב-2007-10-03.
↑  http://commanderbond.net/Public/Stories/2994-1.shtml
↑    Anita Singh, Showbusiness Editor, ‏Scarlett Johansson: Women actresses are victims of Hollywood ageism, The Telegraph, 12 August 2008
↑  "'There IS ageism in the film industry': Veteran star Meryl Streep has no doubt about it". dailymail.co.uk. 2009-01-17. נבדק ב-2008-01-18.
↑  יצחק ארצי, צעירים מדי למות - זקנים מדי לעבודה, זמנים, 11 בפברואר 1954
↑  דורשים לבטל הגבלת־גיל בקבלת עובדים כדי לפתור בעית הקשישים, דבר, 26 בינואר 1956
↑  נתן אלמוזלינו, עבודה למובטלים ולא סיוע, על המשמר, 10 בפברואר 1953
חוק החצרנים, הארץ, 20 באוגוסט 1953
↑  יהודה שערי, החיים אינם נפסקים בגיל 55, זמנים, 28 בינואר 1955
↑  הוועדה לתעסוקת קשישים קבעה דרכי עבודתה, על המשמר, 9 בינואר 1956
↑  המלצות הוועדה לתעסוקת קשישים, הארץ, 13 ביוני 1956
↑  איסור אפליית עובד מטעמי גיל, באתר כל זכות
↑  אפליה על רקע גיל, באתר משרד הכלכלה והתעשייה, ‏13 במאי 2020
↑  אפליית עובד על רקע גיל: מהו סכום הפיצוי לעובד בן 60 שפוטר לאחר 37 שנות עבודה?, באתר דין - עורכי דין ומידע משפטי בישראל, ‏13 בדצמבר 2022
↑  הדס יום טוב, ‏איך אפשר לזהות אפליה על רקע גיל ומה הצעדים שניתן לנקוט נגדה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 1 ביולי 2021
↑  דנג"ץ 4191/97
↑  בג"ץ 1268/09 לאה זוזל נ' נציב בתי הסוהר, ניתן ב־27 באוגוסט 2012
↑   אפרת נוימן, הבנק סירב לאשר ערב בן 67 - וישלם לו פיצוי, באתר TheMarker‏, 2 בדצמבר 2018
ת"ק 425-07-18 דוד שי נגד בנק אוצר החייל בע"מ, ניתן ב-26 בנובמבר 2018
↑  Shlomit Aharoni Lir, שתישארי נראית לנצח: על מגדר ונראות בגיל מבוגר, ביטחון סוציאלי גיליון 118, 2022-01-01
↑  עקבות האור על העדשה – רסלינג הוצאת ספרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000089693  NARA: 10637961  NKC: ph187966
קהילת יהודי בית תנורא

בית תנורא 2022
קהילת יהודי בית תנורא היא קהילה יהודית שחייתה בכפר בית תנורא שבמחוז דהוכ בכורדיסטן העיראקית. הכפר שכן בסמיכות לשתי עיירות, נרווה ואל-עמאדיה. היות שרב הכפר הגיע מנרווה, הוא הטמיע בכפר את המסורת הנרוואית, שמשתמרת עד היום בבית הכנסת ליוצאי כורדיסטן בנס הרים. בכפר דיברו בניב של השפה הנכחדת בתנוראית יהודית, שכיום דוברים בה מעטים.
יהדות כורדיסטן

הקהילה היהודית בכורדיסטן, אזור הררי ומרוחק, הייתה מנותקת במשך שנים רבות משאר העולם היהודי ברחבי העולם. הנוסע היהודי בנימין מטודלה מונה במאה ה־12 כמאה יישובים יהודיים באזור, שבהם חיו להערכתו כ־20,000 יהודים. עם השנים הקהילה היהודית המגוונת גדלה והתפתחה, כשהיא שומרת בתוכה שילובים ייחודיים של השפה הארמית והסורית, מסורות מגוונות ומורשת של פיוט ותפילה. בשיאה מנתה הקהילה כ־150,000 יהודים, שמושבותיהם התפרסו בין המדינות השונות שבהן שוכנת כורדיסטן.
לפי המסורת יהודי כורדיסטן מאמינים שהם צאצאיהם של עשרת השבטים. לפי המסורת הרווחת בקרב הנסטוריאנים הנוצרים שבכורדיסטן ותושבים אחרים, התיישבו בה היהודים עוד לפני חורבן הבית הראשון ולא שבו מן הגולה בימי שיבת ציון. ישנה גם אמונה שראשוני היהודים התיישבו בכורדיסטן בימי עזרא הסופר במאה החמישית לפני הספירה.
ידיעות ראשונות בכתב על יהודים בכורדיסטן הגיעו מדיווחים של הנוסע בנימין מטודלה (בערך שנת 1170), המוסר מפי השמועה כי בזמנו היו בכורדיסטן 20,000 יהודים, מפוזרים במאה קהילות בהרי חפטון (בסביבת העיר אל-עמאדיה שבצפון עיראק) עד לגבולות מדי (ביאראן). אחרי בנימין מטודלה ביקרו בכורדיסטן גם נוסעים אחרים, כגון פתחיה מרגנסבורג (1173), שעבר דרך ערי ארביל וכירכוכ (בין מוסול לבגדאד) מבלי לחדור אל הארץ פנימה, יהודה אלחריזי (1238) וזכריה אלצ'אהרי מצנעא (במאה ה-15). מאז קיימות ידיעות מעטות על יהדות כורדיסטן עד המאה ה-19. ככל הנראה במאות ה-15 עד ה-18 היו בכורדיסטן כשנים-עשר יישובים יהודיים.
במאה ה-19 מתרבות העדויות של נוסעים נוצרים (מיסיונרים) ושל שלוחי ארץ-ישראל שנסעו לכורדיסטן על מנת לגייס תרומות לטובת היישוב בארץ-ישראל ואגב להתחקות על קיומם של שרידי עשרת השבטים. מזמן לזמן היו נוסעים שלוחי ירושלים, צפת וחברון ב"שליחות כורדיסטן" (שנקראה גם "שליחות פרס"), שהיוותה חלק מ"שליחות ערביסתאן". דוד דבית הלל, יצא למסע שליחותו בשנת 1824 כדי להתחקות אחרי עשרת השבטים. ספר המסעות שלו, שיצא לאור ב־1832 בעיר מאדרס שבהודו, מתאר שבע קהילות יהודיות בכורדיסטן הפרסית. בסביבת זאכו (בצפון-מערב לאל-עמאדיה) נתקל בכת, בעלת שם עברי "כת דאודייה", שמנהגיה היו קרובים למנהגי ישראל. הוא דימה, כנראה, שהגיע אל מחוז חפצו והצליח למצוא את שרידי עשרת השבטים. ישראל בן יוסף בנימין יצא למסעותיו מרומניה בשנת 1844 וכונה בפי יהודי כורדיסטן בשם "חכם מירושלים".
יהודי הכפרים בכורדיסטן סבלו מיחס רע של התושבים והשלטונות במשך שנים רבות, הם נמכרו לעבדות, וסבלו עוני רב. המצב הוטב בימי השלטון הטורקי אך באזורים הכפריים עדיין סבלו היהודים סבל רב.
המצב הוטב בימי שלטון האנגלים בעיראק, ואחר כך במדינת עיראק החדשה. אבל ב־1929 ריחפה סכנה מעל ראשי היהודים ומצבם החמיר מאוד. בשנת 1941, בימי מרד רשיד עלי, פרצו פרעות נגד יהודים.
נוסע נוצרי אחד פגש ב־1850 ביהודים רועי-צאן נודדים, ונוסע אחר ראה שבט יהודי-כורדי שלם רועה מקנה, שנדד ממקום למקום לתור אחר מרעהו. האיכרים עבדו בשדות ובכרמים מזריחת השמש עד שקיעתה ונעזרו בנשותיהם ובילדיהם. בנימין השני מעיר ביחס אליהם, כי "את לחמם יאכלו בזיעת אפם, ולפעמים טבולים בדמי לבבם". פישל מצא בשנת 1936 איכרים יהודיים בכורדיסטן עובדים בשדות ובכרמים ושרים שירים ארמיים. רוב האיכרים היו עניים מרודים. בשנות בצורת נאלצו העניים למכור את בנותיהם מחמת הרעב שהציק להם, הבנות היו סחורה עוברת לסוחר.
המצב נשתנה במקצת משפתחה חברת "כל ישראל חברים" בפעולה בקרב יהודי כורדיסטן. היא פתחה בית ספר בעיר מוסול ב-1907 ובעיר כירכוכ ב-1900.
קהילת יהודי בית תנורא

בית תנורא (נקרא גם: באר תנורא) הוא כפר יהודי לשעבר ואשורי בהווה, השוכן במחוז ברווארי באזור מנהלי דהוכ בכורדיסטן העיראקית. השם "בית תנורא" מקושר לתנורים החפורים באדמה שאפיינו את הכפר. יש מקורות בהם השם נכתב "בי תנורא".
היישוב היה מיושב ביהודים שטענו שאבותיהם ייסדו אותו לאחר שיבתם מבבל, ולפי טענה אחרת מהקווקז, אם כי מסמכים רבים מראים שהכפר התקיים בתקופה הקדם-יהודית ככפר אשורי פאגאני. היהדות כנראה הפכה לדתו של הכפר במאות הראשונות לפני הספירה או לאחריה.
על פי אגדה שהייתה מוכרת בכפר, כאשר הגיעו ראשוני הכפר למקום נגלה אליהם אליהו הנביא ובדרכי נס הקים את בית הכנסת של הכפר. לאחר מכן עלה במרכבת אש השמימה.
מבחינה כלכלית, הכפריים פרנסו את עצמם בעבודת כפיים ובחקלאות. ב-1893 נבזזה הקהילה בידי כורדים מן ההרים, שהרגו שני יהודים ופצעו אחרים. הנותרים ברחו לכפרים שכנים ולא העזו לחזור לבתיהם עד שהובטחה להם הגנתו של הוואלי של מוסול, אותה שריינו בעזרת מכתב ממשה הלוי, הרב הראשי של טורקיה.
האוכלוסייה של בית תנורא הידלדלה מאוד במהלך השנים ואפילו במאה העשרים עדיין הייתה קטנה מזו שהייתה שם במאות קודמות, בשל מקרי טבח שהובילו הכורדים כנגד האוכלוסייה. אולם לאחר רצח העם האשורי גדלה אוכלוסיית הכפר, כאשר טיארי-אשורים מהרי הקארי צפונית לטורקיה התיישבו בכפר. האוכלוסייה האשורית הייתה כמעט שווה במספרה לאוכלוסייה היהודית, אולם האוכלוסייה היהודית נותרה הרוב, וגם רוב האדמות החקלאיות נותרו בבעלות יהודית. כך עד 1951, כאשר 17 המשפחות היהודיות שנותרו עלו לישראל.
בית הכנסת

במרכז הכפר עמד בית כנסת, במקום שבו לפי האמונה המקומית שכנה מערה שאליה הגיע אליהו הנביא. מערה זו מוזכרת אף בדברי הנוסע ר' ישראל יוסף בנימין, שביקר במקום במאה ה-19:”נגד פתח המערה, מן החומה למעלה תלוי וילון ממין בגד יקר מאוד ושזור בחוטי זהב וארגמן. באמצע ספון המערה המצויר בציורים שונים, ונרותיה יבערו תמיד ולא ישבותו. ועוד כמה אבוקות ונרות הבוערים במקום סתר הזה ישלחו אור נוגה סחרחר...”
שפה

הניב המקומי, הידוע בתור "ניב הארמית היהודית החדשה של בית תנורא", או בתנוראית יהודית הוא בין הגרסאות הנדירות ביותר והנמצאות בסכנת ההכחדה החמורה ביותר מכל ניבי הארמית החדשה המדוברים של ימינו.
דיאלקט ארמי זה, שאינו אחיד גם אצל היהודים, מכיל מילים עבריות, תלמודיות וגם יסודות כורדיים, טורקיים, ערביים ופרסיים. למלך קוראים "מלכא", למלכה – "מלכתא". ההרים סביב סיוורק (Suverek), בסביבת דיארבקיר, נקראים "טורי תלגא" (הרי שלג) ועוד כהנה וכהנה. הנשים המקוננות למתים משמיעות שירי חרוזים ב"ג'בלי".
עם המעבר לישראל נשחק הניב עם נוכחות השפה העברית וניבים אחרים של הארמית החדשה הקיימים בישראל.
העלייה לארץ ישראל

בסוף המאה התשע עשרה ובראשית המאה העשרים חוו תושבי הכפר היהודים תקיפות מצד הכורדים והאשורים המקומיים. הדבר הביא להתמעטות אוכלוסיית יהודי הכפר. החל משנות ה-20 של המאה ה-20 החלו תושבי הכפר לעלות לארץ ישראל, ורבים מהם התיישבו בירושלים. בשנת 1937 נמצאו בבית תנוראי כ-20 משפחות יהודיות שעברו לדוהוכ, ובשנת 1951 עלו לישראל. בשנות ה-40 של המאה ה-20 חיו 17 משפחות גדולות בכפר. קהילה זו היגרה בשלמותה לישראל בשנת 1951, ומאז לא נותרו יהודים בכפר.
עולי הכפר והתיישבו ביישובים נס הרים, אבן ספיר, מעוז ציון וירושלים, בין היתר בשכונת ליפתא. את הקבוצה שהתיישבה בנס הרים הנהיג מרדכי סיידוף, סבו של ישי סיידוף המשמש כיום כחזן המושב.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ד"ר שמעון מרכוס, יהודי כורדיסתאן, באתר www.daat.ac.il
1 2  שומר על הגחלת: ישי סיידוף ומסורת יהודי כורדיסטן, באתר www.nli.org.il
1 2 3 4  רוביק רוזנטל, כולנו אומרים: איסתרא בלגינא קיש קיש קריא, באתר nrg‏, 1 באוקטובר 1999
1 2  חזי מוצפי, The Jewish Neo-Aramic Dialect of Betanure