stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקו האדום (תוכנית טלוויזיה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  Rebound (אנ')
 סוגה:  שעשועון
 בימוי:  אלון אלוש
 מנחים:  ירון ברובינסקי
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שפות:  ישראל עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  12 
 הפקה
 מפיק:  איתן אבוט  גיא המאירי  גולן נחום
 חברת הפקה:  אבוט המאירי
 הפצה:  פרימנטל 
 עורכים:  רונן וודלינגר
 אתר צילומים:  אולפני ברודקאסט חולון
 אורך פרק:  50 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ITV
 רשת שידור בישראל:  כאן 11
 פורמט (תמונה):  HDTV, 1080p
 תקופת שידור בישראל:  30 באוגוסט 2018 – 22 באוקטובר 2018
 
הקו האדום הוא שעשועון טריוויה ששודר בערוץ כאן 11. התוכנית התבססה על השעשועון הבריטי "Rebound" בו שישה מתמודדים מתחרים זה בזה ונגד הקו האדום שמאיים להשיג אותם.
מבנה התוכנית

שישה מתמודדים מתחרים זה בזה וגם נגד "הקו האדום" שמאיים להשיג אותם ונע במהירות לעברם. בגרסה הישראלית מתמודדים ארבעה מתחרים.
למשחק חמישה שלבים:
מבנה התוכנית > כסף מהיר

כל המתמודדים עומדים בצד אחד של הבמה, ונדרשים לענות על שאלה באמצעות ארבע תשובות אפשריות המוצגות בזמן שהקו האדום נע לעברם, וככל שהקו מתקרב אליהם, כך שווי התשובה יורד עד לאפס כשהקו האדום מגיע אל המתחרים. בגרסה הישראלית השווי ההתחלתי של כל שאלה הוא 5,000₪ לעומת 1,000£ בגרסה המקורית. בשתי הגרסאות למתמודדים 10 שניות לענות על השאלה. בשלב זה נשאלים המתמודדים 5 שאלות.
מבנה התוכנית > ראש בראש

לאחר השלב הראשון עוברים המתמודדים לשלב ה"ראש בראש", במהלכו המתמודד שניצח בסיבוב הראשון בוחר מתמודד שיתחרה מולו ואחת משתי קטגוריות. השניים עומדים בשני הקצוות של הבמה והקו נמצא במרכז הבמה. לאחר שהמנחה שואל שאלה, הקו מתחיל לנוע לכיוון המתמודד שנשאל, שכדי לשנות את כיוון הקו הוא נדרש לענות על השאלה נכון. כל מתמודד יכול לטעות עד 3 פעמים בטרם ייפסל (בגרסה הישראלית עד פעמיים). ברגע שהקו מגיע אל המתמודד בטרם ענה הוא מאבד מחזור חיים אחד והיריב בוחר את הקטגוריה הבאה. לאחר שאחד המתמודדים נפסל כספו עובר למנצח. בישראל נערכים שני סבבים ושני המפסידים מתחרים ראש בראש על כרטיס לשלב הבא ואילו אחד מהם נפסל, והמנצח זוכה בכספו בחזרה.
מבנה התוכנית > כסף מהיר

שלושת המתמודדים שנשארו עוברים לסיבוב "כסף מהיר", בו הם נשאלים עוד 5 שאלות ויכולים להרוויח עוד כסף. בגרסה הישראלית לשעשועון השווי ההתחלתי של כל שאלה הוא 10,000₪ בסוף שלב זה המתמודד שלו פחות כסף משני המתמודדים האחרים מודח וכספו מתחלק בין השניים האחרים.
מבנה התוכנית > ראש בראש

שני המנצחים מתמודדים בשלב דומה לשלב ה"ראש בראש" הקודם אך עם שינויים קלים. בגרסה הישראלית כל מתמודדים יכול לטעות עד 3 פעמים בטרם יודח. המתמודד שניצח עולה לגמר וזוכה בכסף של כל שלושת המתמודדים.
מבנה התוכנית > קו הגמר

המתמודד שניצח בסיבוב הקודם עולה לגמר, בו הוא צריך לענות על 15 שאלות ולהתקדם על הבמה בהתאם למספר השאלות עליהן ענה. לאחר כל סבב של 5 שאלות יכול המתמודד לפרוש עם חלק מהסכום, שעולה בהתאם למספר השאלות, כמו גם מהירות תנועתו של הקו האדום. אם המתמודד נתפס על ידי הקו הוא מודח ולא זוכה בכסף.
הגרסה הישראלית

בישראל, נרכש השעשועון לשידור על ידי ערוץ כאן 11 ועלה ב-30 באוגוסט 2018. את השעשועון, שמופק על ידי חברת "אבוט המאירי", הנחה ירון ברובינסקי.
ראו גם

המרדף
פיצוחים
מקבילית המוחות
וילהלם פרידמן באך

| --- | --- |

 לידה:  22 בנובמבר 1710 ויימאר, דוכסות סקסוניה-ויימאר 
 פטירה:  1 ביולי 1784 (בגיל 73) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 מוקד פעילות:  האלה, דרזדן 
 תקופת הפעילות:  מ-1773 
 מקום לימודים:  בית הספר ע"ש תומאס בלייפציג, אוניברסיטת לייפציג 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 בן או בת זוג:  Dorothea Elisabeth Georgi (25 בפברואר 1751–?) 
 
וילהלם פרידמן באך (בגרמנית: Wilhelm Friedemann Bach;‏ 22 בנובמבר 1710 – 1 ביולי 1784) היה מלחין ונגן גרמני, ילדם השני ובנם הבכור של יוהאן סבסטיאן באך ומריה ברברה באך. על אף גאוניותו המוכרת כנגן עוגב, מאלתר ומלחין, לא הצליח להתבסס בעבודה קבועה ובמשכורת יציבה וסופו שמת עני וחסר כל.
הערות שוליים

↑  פ. ע. גרדנוויץ, "עולם הפסנתרן", עמ' 92
↑  "עולם הפסנתרן"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277721005171  PLWABN: 9810534841005606  BIBSYS: 90125250  BNE: XX1169361  BnF: cb13891034c (data)  CiNii: DA06882310  GND: 118505548  ICCU: MUSV003537  ISNI: 0000 0001 0987 8504  KulturNav: f575dd5b-bd18-4fbb-9330-344ed1e3b0be  LCCN: n79145903  LNB: 000036968  MusicBrainz: 4af324c6-0a7c-4c84-b7ce-c60ffe4a8f33  NKC: jn19990000369  NLA: 36109298  NLG: 133270  NLK: KAC2020R5772  NTA: 074115545  RERO: 02-A000015101  SELIBR: 209878  SNAC: w6q244nq  SUDOC: 035265876  Trove: 1213680  VIAF: 74036708   WorldCat (עם VIAF): 74036708
הרחקות דרבנו תם

הרחקות דרבנו תם הן שורה של סנקציות שניתן להפעיל במקרים שונים על בעל המסרב לתת גט לאשתו. חלוקות הדעות על עילות הגירושין המאפשרות הטלת סנקציות אלו, בין אלו הסוברים כי נצרך בשביל זה חיוב הלכתי בגט, לבין אלו המטילים אותן בכל מקרה בו אחד מבני הזוג חפץ להתגרש.
סנקציות אלו כוללות לדוגמה איסור על עלייתו לתורה, צירופו למניין, לימודו תורה, מילת בניו, קבירת קרוביו בקבר ישראל, ושאר איסורים היוצרים ריחוק בין הציבור לבינו (ראה פירוט להלן). ההרחקות מתוארות לראשונה בספרו של רבנו תם, "ספר הישר", והרמ"א פסק כמותו להלכה.
מהות התקנה

רוב הפוסקים סוברים כי הרחקות דרבנו תם אינן בגדר חרם ונידוי, שבהם נאסר לנקוט כנגד סרבן גט משום שנחשבים כפייה והגט נחשב "גט מעושה".
הסיבות שאכן אין בהרחקות אלו חשש של גט מעושה, הן: א. בעוד שחרם ונידוי מכוונים ישירות כלפי הנדון ויש בהם פגיעה בבעל עצמו, הרחקות דרבנו תם מופנות אל הציבור ולא אל הבעל. ב. כי עיקרן הוא בהימנעות בני הציבור מלעשות טובה עם הבעל, על ידי התרחקותם ממנו, ולא עשיית רע בידיים.
מהות התקנה > התקנות

במצב שבית הדין רואה שאכן ישנה עילה לכך, הוא מצווה על הציבור הרחב:
שלא לדבר עם הבעל כלל.
שלא לשאת ולתת עימו הן במסחר, הן בכל משא ומתן של ממון.
שלא לארחו ולהאכילו ולהשקותו.
שלא לבקרו בחוליו.
שלא להושיבו בבית הכנסת.
שלא להעלותו לתורה.
שלא לאפשר לו לומר קדיש.
שלא לתת לו לעבור לפני התיבה.
שלא לשאול בשלומו.
שלא לחלוק לו כבוד כלל, ולהתרחק מעליו ככל האפשר.
יישום התקנות

הרחקות דרבנו תם לא הופעלו כדבר שבשגרה, ועל כך כתב המהריב"ל כי למרות שהדברים מוסכמים על הפוסקים, מכל מקום ”לא ראינו לרבני הדור הזה שנהגו בכך” - כלומר, השימוש בהן הוא במקרים נדירים ויוצאי דופן בלבד, ובשאר כל המקרים נהגו החכמים שלא להשתמש בסנקציות מאוחרות אלו.
כיום נהוג להשתמש בהרחקות אלו, כיוון שהרבה פוסקים לא קיבלו את מנהגו של המהריב"ל, והרב עובדיה יוסף אף ציין למקום אחר שבו רואים שהמהריב"ל בעצמו מסכים לכך.
בשנת 2016, בעל שסירב לגרש את אשתו ספג פסק דין נידוי מבית הדין הרבני האזורי והגדול, נוהל נגדו מסע ביוש והופסקה עבודתו כפיזיקאי באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת תל אביב. עתירה שהוגשה לבג"ץ, בדרישה למנוע הטלתן של הרחקות דרבנו תם נדחתה ברוב קולות.
בשנת 2019, על סמך פסק דין של אגודת הרבנים, הורה הרב דוד לאו, נשיא בית הדין הרבני הגדול, לחברה קדישא שלא לקבור אישה שהובאה לקבורה מארצות הברית, מאחר שבנה סירב לגרש את אשתו. האישה נקברה לאחר שבן התחייב לגרשה ואחיו הפקידו ערבות לעמידתו בהתחייבות.
הרחקות דרבנו תם אינן מופעלות כנגד סרבניות גט.
לקריאה נוספת

א' בארי, הרחקות רבינו תם, שנתון המשפט העברי יח-יט, תשנ"ב-תשנ"ה, עמ' עמ' 65
א' לביא, הרחקות דרבינו תם ושלילת רשיון נהיגה במקרים בהם אין חיוב לגרש, שורת הדין ה, תשנ"ט, עמ' רלז-רעב
הרב יוסף גולדברג, בעניין הרחקות דרבינו תם (בהתייחסות לחוק בתי דין רבניים קיום פסקי דין של גירושין התשנ"ה 1995), נספח ו לספרו גט מעושה, ירושלים תשס"ג, עמ' רסה-רצו.
איריס בראון (הויזמן), 'ביוש מפוקח ומבוקר: המשפט העברי בן זמננו אל מול אתגר הרשתות החברתיות', דיני ישראל לג (תש"ף), עמ' 54-21.
הערות שוליים

↑  עטרת דבורה ח"ב סימן פ"ב ואילך
↑  סימן כ"ד
↑  שולחן ערוך, אבן העזר, סימן קנ"ד, סעיף כ"א
↑  דוגמה: קובי נחשוני, שיימינג ברשות בית הדין: זה הד"ר לפיזיקה שמעגן את אשתו, באתר ynet, 19 בפברואר 2016
1 2  בפסק פד"ר 1078402/11 של בית הדין הרבני האזורי בחיפה
↑  שו"ת "תעלומות לב", ח"ב, סימן יח
↑  בשו"ת מהריב"ל (חלק ב סוף סימן עט) כתב:
"מיראי הוראה אני ולא אסמוך להקל לכוף בשוטים או בנידויים, אבל לעשות ההרחקה מרבנו תם, אף על פי שכתבתי צדדים להחמיר, מכל מקום דעתי נוטה להקל. ואם יסכימו מבעלי ההוראה מחכמי הדור להחזיק בזאת ההרחקה [...] גם אני מסכים עמהם."
↑  בג"ץ 5185/13 פלוני נ' בית הדין הרבני הגדול בירושלים, ניתן ב־28 בפברואר 2017
לילך דניאל, בג"ץ נתן אור ירוק ל"שיימינג" ואימץ נוהג מימי הביניים, באתר "תקדין", 5 במרץ 2017
↑  משה ויסברג, קבורת אשה נאסרה עד שבנה יפקיד את הגט, באתר בחדרי חרדים, י"ט אב תשע"ט 20/08/2019
התקופה הדו-גושית בפוליטיקה הישראלית

.
שמעון פרס ויצחק שמיר, 1988, ראשי "ממשלת הרוטציה"
התקופה הדו-גושית היא תקופה בין השנים 1981–1999 שבה התאפיינה הפוליטיקה הישראלית במערכת מפלגתית דו-גושית. מערכת זו התבטאה בקיומן של שתי מפלגות; מפלגת שלטון ומפלגת אופוזיציה המשמשת חלופה ממשית. היווצרות המבנה הדו-גושי, שמרכזו שתי מפלגות גדולות, נבע מתהליך התחזקות של שתי מפלגות, אחת מכל גוש, ומירידת כוחה של המפלגה הדומינטטית, מפא"י. בגוש המערך התמזגו מפא"י, אחדות-העבודה ורפ"י ואילו מפ"ם נחלשה ול"ע כמעט התחסלה. בגוש הליכוד התמזגו חרות והליברלים. התחזקות זאת הביאה לגדילה של מספר המנדטים לכל אחת מהן, וגדילה של שתיהן בהשוואה לשאר המפלגות.
הרקע לתקופה

סיום תקופת הדומיננטיות של מפא"י בשלטון החל להסתמן בשנת 1965, עקב מגמת עלייה בסך כל המנדטים של שתי הרשימות הגדולות. בבחירות 1965 מספר המנדטים של שתי הרשימות הגדולות היה שבעים ואחד מנדטים. שמונה שנים לאחר מכן, המספר טיפס כבר לתשעים מנדטים. 1977 הייתה שנה בה התרחש המהפך שלטוני לראשונה ובה הליכוד עלה לשלטון. סך המנדטים של שתי הרשימות הגדולות הגיע לשיאו בבחירות 1981 ומספרו עמד על תשעים וחמש.
הנטייה לדו-גושית נבעה מכמה מישורים, מפלגות המרכז שהוקמו באותו זמן החזיקו תקופה קצרה והתמזגו עם השמות הגדולים. במערכת שכזאת, שתי המפלגות הגדולות רוצות לנצח בבחירות ולכן הן מתקרבות למרכז המפה הפוליטית שבה נעשה צפוף מידי ואינן מותירות מקום למפלגות המרכז. כמו כן, המפלגות הקטנות החלו להיות מזוהות עם גוש הליכוד או לחלופין לגוש המערך. ערב בחירות 1981, הכריזו מנהיגי תמ"י והמפד"ל כי הן משתייכות לגוש הליכוד, בעוד ששינוי ורץ הודיעו על השתייכותן לגוש המערך. רק מפלגתו החדשה של משה דיין (תל"ם), סירבה להזדהות עם אחד מהגושים.
מהלך ומאפייני התקופה

המערכת הדו-גושית מאופיינת באיזון כוחות אלקטורלי בין הגושים. שתי המפלגות הגדולות נתקלות בקשיים בהרכבת הממשלה ולפיכך כל קול עשוי להכריע את הכף. מבנה זה מוביל להקמת מפלגות מרכז שעמדתן מאפשרת שיתוף פעולה עם הימין או השמאל. על מפלגות אלו למקם עצמן במרכז, הן אינן מצטרפות לאחת משתי המפלגות הגדולות מתוך הזדהות אידאולוגית כי אם במטרה להטות את כף המאזניים. לשם כך, הן מוכנות להצטרף לכל קואליציה ובייחוד למרבה במחיר התגמולים השלטוניים. הצלחת מפלגות מרכז היא לטווח הקצר. ואילו לטווח הרחוק, כאשר הן מצטרפות למפלגה הגדולה בגוש הן נעלמות ומוותרות על עקרונותיהן ומאמצות את מדיניות אחד הגושים וכך מרחיקה את תומכיה.
בבחירות שנערכו בספטמבר 1984, זכתה מפלגת העבודה ב-44 מנדטים לעומת 47 והליכוד ב-41 מנדטים לעומת 48 שקיבלו בכנסת הקודמת. יחסי הכוחות בין הגושים שהקימו המפלגות היו שקולים בדיוק: 60 למנדטים לגוש העבודה מול 60 מנדטים לגוש הליכוד. בחירות אלו אופיינו במספר תקדימים: הראשון, מספר שיא של מפלגות קטנות – 15 במניין. השני, בפעם הראשונה בהיסטוריה הפוליטית, לא הצליחה המפלגה הגדולה להקים קואליציה. בתחילה הטיל הנשיא על שמעון פרס, יו"ר המפלגה הגדולה, להרכיב ממשלה, אולם הוא לא הצליח ליצור קואליציה עם רוב. הליכוד הצליח להגיע לגוש חוסם של 60 ח"כים אך לא הצליח לגייס שום מפלגה נוספת ומנגד לא רצה להקים קואליציה צרה. הליכוד והמערך לא רצו בבחירות חוזרות ולכן החליטו לגבש קואליציה משותפת ביניהן. לאחר שלושים ותשעה ימים הוקמה ממשלת אחדות לאומית שהייתה רב מפלגתית. הממשלה שהורכבה הייתה הגדולה ביותר שהוקמה עד אז. בבחירות אלו היו כבר שתי מפלגות, יחד ואומץ, שלא הכריזו על השתייכותן לאחד הגושים. בבחירות 1988 לא הייתה כבר אף מפלגה שעשתה זאת. כלומר, בין שני הגושים לא התייצבה מפלגת מרכז נטולת זהות גושית. דבר נוסף שהתרחש בבחירות אלו שהוא אחד מהמאפיינים של התקופה היה הפער הקטן במספר המנדטים בין שתי המפלגות הגדולות. גם בבחירות 1988 נותר שוב פער קטן, של מנדט אחד בלבד, מה שגרם שוב לכינון ממשלת אחדות לאומית.
המעבר לדו-גושיות התאפיין בשימוש הגובר של במונחים של ימין ושמאל. מונחים אשר לא נמצאו בשימוש בתקופה הדומיננטית. התגברות ההומוגניות בקרב בוחרי המערך והליכוד היא תופעה נוספת הקשורה במעבר לדו-גושיות; אם בעבר שאבה מפא"י את כוחה מכל שכבות החברה באופן כמעט שווה, כעת במעבר לדו-גושיות החלה נטייה ברורה להומוגניות. גם בצד השני של המפה הפוליטית, הרכב הבוחרים של גח"ל והליכוד היה הטרוגני והפך הומגני יותר. המערך, נתמך בעיקר על ידי בוחרים ממוצא אירופאי- אמריקני ומבעלי ותק רב בארץ. ואילו הליכוד לעומתו, נהנה מתמיכה של המוני בני עדות המזרח, בעוד שבקרב האשכנזים הוותיקים בארץ כוחו נחלש. חלוקה זאת משקפת בין היתר, את ההתפלגות המעמדית.
סיום התקופה

ישנן סיבות רבות שהביאו להחלשת כוחן של שתי המפלגות הגדולות. עם השנים נוספו שסעים בחברה הישראלית והפכו קשים יותר לפתרון, כדוגמת הסכסוך הישראלי-פלסטיני או יחסי דתיים-חילוניים. מה שגרם לעלייתן של מפלגות חדשות רבות, שכל אחת במצע שלה וביעדה מכוונת לבעיה שונה או פלג אחר בחברה הישראלית. כמו כן, בשנת 1996 שונתה שיטת הבחירות לראשות הממשלה בישראל, לבחירה ישירה של ראש הממשלה. הבוחר יכול היה לתת את קולו גם למפלגה פחות דומיננטית, מה שתרם להגדלת כוחן של המפלגות הקטנות ולסיום התקופה הדו-גושית.
לקריאה נוספת

גולדברג גיורא, המפלגות בישראל: ממפלגות המון למפלגות אלקטורליות, תל אביב, רמות, 1992.
נויברגר בנימין, המפלגות בישראל, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1997.
קנולר אפרת, לא ימין, לא שמאל: צמיחתן והיעלמותן של מפלגות מרכז בישראל (1965–1999), רמת גן, 2000.
הערות שוליים

↑  ראו נויברגר.
1 2 3 4  ראו גולדברג.
1 2 3  ראו קנולר.
התעלה הצפונית (האיים הבריטיים)

| --- | --- |
מיקום התעלה הצפונית
מיקום התעלה הצפונית
 מידע כללי
 על שם:  צפון 
 מיקום:  בין אירלנד לבריטניה הגדולה
 סוג:  מצר ים
 ים של:  האוקיינוס האטלנטי
 מידע נוסף
 נהר מזין:  באן, נהר פויל 
 מדינות באגן הניקוז:  הממלכה המאוחדת 
 ערים:  בליקאסל, לרן, בנגור
 איים:  רכלין, סאנדה
 קואורדינטות:  55°03′27″N 5°37′19″W﻿ / ﻿55.0575°N 5.62194°W﻿ / 55.0575; -5.62194
  (למפת הממלכה המאוחדת מוגדלת) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים התעלה הצפונית(למפת הממלכה המאוחדת רגילה) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים התעלה הצפונית(למפת סקוטלנד רגילה) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני התעלה הצפונית(למפת סקוטלנד מוגדלת) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני התעלה הצפונית 
 
התעלה הצפונית (באנגלית: North Channel, בגאלית סקוטית ובאירית: Sruth na Maoile, בסקוטית: the Sheuch, הייתה ידועה בעבר כתעלה האירית) היא מצר ים באוקיינוס האטלנטי החוצץ בין צפון מזרח האי אירלנד לבין דרום מערב סקוטלנד שבבריטניה הגדולה.
התעלה הצפונית מחברת את הים האירי לאוקיינוס האטלנטי. הנקודה הדרומית ביותר שלה היא צוק גאלוויי שבסקוטלנד וצוק בליקינטין שבצפון אירלנד, ואילו הנקודה הצפונית ביותר בין פורטנהבאן שבסקוטלנד לצוק בנביין שבצפון אירלנד. אורך חלקה הצר ביותר של התעלה הוא 21 ק"מ ואילו חלקה העמוק ביותר מגיע ל-300 מטרים מתחת לפני הים. יש הקוראים לבנייתה של תעלה או גשר שיעברו מתחת או מעל לתעלה הצפונית, בעיקר מצד היוניוניסטים מצפון אירלנד, אך עד היום הרעיון לא הובא לידי מימוש.
וילהלם פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין

וילהלם פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין (בגרמנית: Friedrich zu Schleswig-Holstein;‏ 23 באוגוסט 1891 – 10 בפברואר 1965) היה דוכס שלזוויג-הולשטיין בין השנים 1934–1965.
ביוגרפיה

וילהלם פרידריך נולד ב-23 באוגוסט 1891 בגרינהולץ, שלזוויג-הולשטיין, לפרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ולקרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, בתם של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
בשנת 1885 מת סבו פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ואביו ירש את נחלותיו ותאריו. ב-5 בפברואר 1916 התחתן וילהלם פרידריך בקובורג עם מריה מליטה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של ארנסט השני, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים.
בשנת 1931 מת אלברט, דוכס שלזוויג-הולשטיין ללא יורשים, ובעקבות כך הפך אביו לראש בית אולדנבורג, והחל לשאת בתואר "דוכס שלזוויג-הולשטיין". ב-21 בינואר 1934 מת אביו, ווילהלם פרידריך ירש את נחלותיו ותאריו. ב-10 בפברואר 1965 מת וילהלם פרידריך בקובורג, ובנו פטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין ירש את תאריו.
משפחתו

ב-5 בפברואר 1916 התחתן וילהלם פרידריך עם מריה מליטה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של ארנסט השני, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואלכסנדרה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
הנס אלברכט, נסיך הכתר של שלזוויג-הולשטיין (1917–1944)
וילהלם אלפרד, נסיך שלזוויג-הולשטיין (1919–1926)
פטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין (1922–1980)
מריה אלכסנדרה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין (1927–2000), התחתנה עם דגלאס בארטון-מילר
הקורפוס ה-30 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 באוגוסט 1939   26 באוקטובר 1944 – 31 באוגוסט 1944   8 במאי 1945
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
הקורפוס ה-30 (בגרמנית: XXX. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > הקמה ראשונה

הקורפוס הוקם ב-26 באוגוסט 1939, והועמד תחת פיקוד אוטו הרטמן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה הקורפוס חלק מפלגת הארמייה A במסגרת קבוצת ארמיות C בחזית המערבית. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C, ובמהלך המערכה בבלקן לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-12. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-11 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף בקרב הראשון על חצי האי קרים ובמצור על סבסטופול. בספטמבר 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד קבוצת ארמיות צפון, והשתתף בקרבות הקשים על לנינגרד, כחלק מהארמייה ה-18 ומהארמייה ה-11 לסירוגין, ובדצמבר 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה התשיעית שהשתייכה לקבוצת ארמיות מרכז. ב-1 בינואר 1943 הוגדר הקורפוס ה-30 כפלגת הארמייה פרטר-פיקו, והוכפף לקבוצת ארמיות דון, עמה השתתף בקרבות הקשים באזור הדון והדונייץ. בפברואר הועמד הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, שפעלה כחלק מקבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמה בקרב חרקוב השלישי. בינואר 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, שפעלה כחלק מקבוצת ארמיות A ולאחר מכן כחלק מקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, והשתתף עמה במבצע דנייפר-קרפטי. באוגוסט 1944 לחם הקורפוס במבצע יאשי-קישינב כחלק מהארמייה השישית, והושמד במהלך הקרבות.
היסטוריה > הקמה שנייה

ב-20 באוקטובר 1944 הוקם הקורפוס מחדש על בסיס הקורפוס ה-65, שהיה מופקד על שיגור רקטות הV1 והV2. ב-15 בנובמבר 1944 בוטלה משימת שיגור הרקטות, והקורפוס הוצב תחת פיקוד הארמייה ה-15 בהולנד. ב-1 בינואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-25, עמה לחם עד סוף המלחמה.
מפקדים > הקמה ראשונה

אוטו הרטמן (26 באוגוסט 1939 - 25 במרץ 1941)
אויגן אוט (25 במרץ 1941 - 10 במאי 1941)
הנס פון זלמות (10 במאי 1941 - 27 בדצמבר 1941)
מקסימיליאן פרטר-פיקו (27 בדצמבר 1941 - 4 ביולי 1944)
פיליפ קלפל (4 ביולי 1944 - 16 ביולי 1944)
גאורג-וילהלם פוסטל (16 ביולי 1944 - 31 באוגוסט 1944)
מפקדים > הקמה שנייה

אריך היינמן (26 באוקטובר 1944 - 15 בנובמבר 1944)
גוסטב ההנה (15 בנובמבר 1944)
יואכים פון טרסקו (15 בנובמבר 1944 - 23 בנובמבר 1944)
פרידריך-וילהלם נוימן (23 בנובמבר 1944 - 16 בדצמבר 1944)
פיליפ קלפל (16 בדצמבר 1944 - 25 באפריל 1945)
אדולף בורמייסטר (25 באפריל 1945 - 8 במאי 1945)
סדר הכוחות > המערכה על צרפת

במהלך המערכה על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-258
הדיוויזיה ה-93
הדיוויזיה ה-79
סדר הכוחות > המערכה בבלקן

במהלך המערכה בבלקן כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-50
הדיוויזיה ה-164
סדר הכוחות > מבצע ברברוסה

במהלך מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-198
הדיוויזיה הרומנית ה-8
הדיוויזיה הרומנית ה-13
הדיוויזיה הרומנית ה-14
סדר הכוחות > מבצע יאשי-קישינב

במהלך מבצע יאשי-קישינב כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-384
הדיוויזיה ה-302
הדיוויזיה ה-257
הדיוויזיה ה-15
הדיוויזיה ה-306
הרקולס (מכונית)

| --- | --- |

Hercules
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Hercules
 שנות ייצור:  1980–1983
 הרכבה:  יון,  קורפו
 מפרט טכני
 הילוכים:  תמסורת ידנית
הרקולס (באנגלית: Hercules) היא דגם של טנדר פתוח, אשר הוגדר כרכב קל, אשר יוצר על ידי יצרנית הרכב היוונית Hercules בין השנים 1980–1983.
הרקולס (מכונית)

דגמי חברת Hercules אופיינו כמכוניות לציוד חקלאי ("farm equipment") לפי תקנות החוק היווני.
בשנים מאוחרות יותר צוידו דגמי "הרקולס" בחלקי חילוף ומנועים מחברת הרכב היונית "Namco", וקונצרן מיצובישי מוטורס היפני.
ראו גם

טנדר
מוה-רנו
הערות שוליים

↑  היסטורית מכוניות יווניות, ראו עמוד 49, דגם "הרקולס (מכונית)" academia.edu/2899187/Greek_vehicle_and_machine_manufacturers_1800_to_present
↑  דגם הרקולס deautogids.nl/merk/00409/Hercules
הרפובליקה העממית של אנגולה

הרפובליקה העממית של אנגולה (בפורטוגזית: República Popular de Angola) הייתה המדינה הסוציאליסטית המוצהרת ששלטה באנגולה מעצמאותה ב-1975 עד 25 באוגוסט 1992, במהלך מלחמת האזרחים באנגולה.
היסטוריה

המשטר הוקם ב-1975, לאחר שאנגולה הפורטוגזית, מדינה אוטונומית, קיבלה עצמאות מפורטוגל באמצעות הסכם אלבור. המצב במדינה האוטונומית האפריקאית הגדולה האחרת לשעבר של פורטוגל, הרפובליקה העממית של מוזמביק, היה דומה. לאומה שזה עתה נוסדה היו יחסי ידידות עם ברית המועצות, קובה והרפובליקה העממית של מוזמביק. המדינה נשלטה על ידי התנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA), שהייתה אחראית על המעבר למדינה חד-מפלגתית מרקסיסטית-לניניסטית. הקבוצה נתמכה הן על ידי קובה והן על ידי ברית המועצות, וכן ממדינות ברית ורשה.
ממשלת אנגולה ניהלה את תפוקת הנפט שלה ביעילות. המאזן המסחרי נותר רווחי והחוב החיצוני נשמר בגבולות סבירים. ב-1985 הסתכם החוב ב-324 מיליון דולר, או כ-15% מהיצוא.
נעשה מאמץ גדול בתחום חינוך מבוגרים ואוריינות, במיוחד במרכזים עירוניים. ב-1986 עלה מספר התלמידים בבית הספר היסודי על מיליון וחצי, וכמעט חצי מיליון מבוגרים למדו קרוא וכתוב. שפת ההוראה נותרה פורטוגזית בעיקרה, אך נעשו ניסויים להחדיר לימוד שפות אפריקאיות מקומיות משנות הלימוד הראשונות. היחסים בין הכנסיות למפלגת השלטון נותרו רגועים יחסית.
קבוצת מתנגדים, האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA), בראשות ז'ונאס סאווימבי, הציתה מלחמת אזרחים עם MPLA, בגיבוי משני של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה וארצות הברית, הוקמה הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אנגולה בניגוד לרפובליקה העממית של אנגולה. ארצות הברית עשתה כל שביכולתה על מנת למנוע את התפשטות הקומוניזם באפריקה וזו הדוגמה הגדולה ביותר. מלחמת אזרחים זו ייצגה את אחד מעימותי הפרוקסי האלימים ביותר של המלחמה הקרה, שהביאה ל-1.4-1.5 מיליון הרוגים בשנים 1975–2001, וגרמה לעקירה פנימית של יותר מארבעה מיליון בני אדם.
בינואר 1984 נוהל משא ומתן על הסכם. דרום אפריקה השיגה מאנגולה הבטחה להסיר את תמיכתה ב-SWAPO (תנועת העצמאות הנמיבית שהוקמה באנגולה מאז 1975) בתמורה לפינוי כוחות דרום אפריקה מאנגולה. למרות הסכם זה, דרום אפריקה, בתואנה של רדיפה אחר כוחות גרילה של SWAPO, ערכה מבצעים רחבי היקף על אדמת אנגולה בכל פעם ש-UNITA הייתה מותקפת על ידי כוחות ממשלת אנגולה. במקביל, דרום אפריקה ארגנה פיגועים באנגולה. במאי 1985 יירט סיור אנגולי יחידת כוחות מיוחדים דרום אפריקאית במאלונגו שעמדה לחבל במתקני נפט.
ארצות הברית סיפקה למורדים טילי קרקע-אוויר סטינגר דרך בסיס קמינה בדרום זאיר, בסיס שארצות הברית שקלה להפעיל מחדש לצמיתות. הסיוע האמריקאי כלל גם נשק נ"ט כדי לאפשר ל-UNITA להתנגד טוב יותר למתקפה הגוברות של צבא לואנדה נגד אזורים שעדיין בשליטתה במזרח ובדרום-מזרח המדינה.
בשנות ה-80 המשיכה דרום אפריקה לתמוך ב-UNITA, וממשלת לואנדה איבדה תקווה לניצחון צבאי בטווח הקצר. בשנת 1988, הקרב על Cuito Cuanavale, שבו נלחמו כוחות בגיבוי קובני ודרום אפריקה עד לקיפאון, הוביל להסכם המשולש, שהבטיח את עצמאותה של נמיביה ואת נסיגת הכוחות הקובנים והדרום אפריקאים מאנגולה.
בשנת 1991 חתמו MPLA ו-UNITA על הסכם השלום הידוע בשם הסכמי Bicesse, שאיפשר בחירות רב-מפלגות באנגולה.
בשנת 1992 הפכה הרפובליקה העממית של אנגולה לרפובליקה של אנגולה ונערכו בחירות. עם זאת, הסכם השלום לא החזיק מעמד, שכן סאווימבי דחה את תוצאות הבחירות והלחימה התחדשה ברחבי המדינה עד מותו ב-2002.