עיתונות עברית
עיתונות היישוב > ימי המנדט הבריטי

תחילת המנדט הבריטי בישרה לראשונה על חופש עיתונות יחסי בארץ ישראל. ב-1919 נפתחו שני עיתונים "בורגניים": הארץ, שקם על בסיס "חדשות מהארץ", ביטא קו ציוני כללי ודגל בדיווח מאופק ומאוזן; ודואר היום (1919–1936), בעריכתו של איתמר בן-אב"י, שהמשיך את הקו ה"צהוב" יחסית של עיתוניו של אביו, אליעזר בן-יהודה, וייצג את הימין הפוליטי. שני העיתונים הופיעו בירושלים, אך ב-1923 עבר "הארץ" לתל אביב. בשנת 1934 ראה אור עיתון הציונים הכלליים הבוקר. כן יצא במסגרת החוג הציוני-כללי השבועון בוסתנאי (רחובות, 1929–1939), ביטאונה של התאחדות האיכרים. ב-1937 החלה תנועת המזרחי להוציא את היומון הצופה.
ב-1925 החלה ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל להוציא את ביטאונה, דבר, בעריכתו של ברל כצנלסון, וזה הפך ליומון הנפוץ ביישוב והיווה למעשה שופרה של הנהגת היישוב, כלומר תנועת העבודה ובראשן מפא"י. עוז אלמוג מציין כי העיתון "עוצב בעיקרו במתכונת העיתונות המודרנית, אך היה שונה ממנה בחד-צדדיות המובהקת שלו שהתבטאה בנאמנות כמעט עיוורת למפא"י ולתנועה הציונית, בתקיפת יריבים מבית ומחוץ, ובטשטוש גבולות שכיח ובלתי מוסתר בין דיווח להבעת דעה". העיתון ידע מאבקים רבים בין כותבים שביקשו חופש פעולה וסיקור לבין עסקני התנועה שהכתיבו את הקו. מוספיו השבועיים של "דבר" – "דבר לילדים" (צורף לראשונה ב-1931 כמוסף לעיתון), "דְּבר הפועלת" (החל מ-1934), "הגה" בעברית קלה לעולים חדשים (שבועון, 1940–1950) ו"דְּבר השבוע" (החל מ-1946) – נתנו כיסוי מלא לתחומי המשפחה והחיים, בפרט בקרב אנשי ההתיישבות העובדת, שליבנו מעל דפי "דבר" את פולמוסיהם, בתחומים שונים, מנושאי התיישבות וכלכלה ועד ספרות ותיאטרון. בין 1946 ל-1948 תמכה מפא"י בעיתון ערב בשם "חדשות הערב" במטרה להתחרות בעיתון "ידיעות אחרונות". בשנים 1919–1930 ו-1943–1945 הוציאה מפלגת אחדות העבודה את השבועון "קוּנטרֵס". ב-1943 הוציאה תנועת השומר הצעיר את עיתונה "משמר", שב-1948 שונה שמו לעל המשמר; העיתון הופץ במשקי הקיבוץ הארצי והחל ב-1945 צורף לו גם שבועון הילדים "משמר לילדים". ב-1937 נוסד יומון מק"י, "קול העם" – הביטאון הקומוניסטי הראשון בעברית.
התנועה הרוויזיוניסטית, אשר יוצגה על ידי "דואר היום", החלה להוציא יומונים משלה – החלוץ שבהם היה חזית העם (1931–1934) בעריכתו של יהושע השל ייבין, ואחריו יצאו הירדן (1934–1939) והמשקיף (1938–1940) בעריכת אייזיק רמבה. במקביל ראה אור שבועונו של אלכסנדר זאובר, עיתון מיוחד (1933–1952), שבניגוד ליומונים, שבהם התפרסמו מאמרים פרוגרמטיים ופולמוסיים מול ההסתדרות ותנועת העבודה, התאפיין בעיסוק ברכילות ובכתבות צבע. שבועון רכילותי נוסף היה תשע בערב של העיתונאי אורי קיסרי, שראה אור לראשונה ב-1937 ושינה את שמו ב-1946 להעולם הזה. השינויים בשמות העיתונים נועדו לסכל צווי איסור וצנזורה שהטיל שלטון המנדט.
ב-1922 נוסד שבועונה של אגודת ישראל "קול ישראל" (1922–1950; נקרא גם "הקול"), וב-1932 החל לצאת באופן בלתי סדיר ביטאונה של מפלגת פועלי אגודת ישראל, "שערים", שב-1951 הפך ליומון.
התקופה שבין 1932 ל-1934 מכונה בפי חוקרי התקופה "מלחמת האזרחים ביישוב" על רקע ארגון העבודה בין הרוויזיוניסטים להסתדרות. חלק ניכר מהמלחמה התבטא מעל דפי העיתונות המפלגתית, במאמרים נוקבים משני צדי המתרס לפני רצח ארלוזורוב ובעקבותיו.
בשנת 1933 חוקק השלטון המנדטורי את פקודת העיתונות, במטרה לתת לו מכשיר פיקוח יעיל על העיתונות היהודית והערבית כאחת ובכך לדכא גילויים של מחאה ומרי נגד השלטון. פקודה זו היוותה את אחת הפגיעות הקשות בחופש הביטוי ובחופש העיתונות. היא קבעה כי על מנת להוציא עיתון נדרש רישיון מהממשל, והעניקה לשלטון את הסמכות לסגור עיתון אם פורסם בו חומר כלשהו העלול לדעתו "לסכן את שלום הציבור", וכן את בית הדפוס שבו הודפס העיתון.
עם קום מדינת ישראל אומצה פקודת העיתונות לספר החוקים הישראלי והיא עודנה בתוקף; הסמכות למתן רישיונות או לסגירת עיתונים נמסרה לשר הפנים.
ב-1936 רכש זלמן שוקן את "הארץ" ממשה גליקסון והפך אותו, בעריכת בנו, גרשום שוקן, לעיתון מודרני, מהימן ופתוח ברוח העיתונות האנגלית, בעל קו ליברלי ואף קפיטליסטי, אך פחות מחויב ומגויס מפלגתית משאר עיתוני היישוב. כיוון שביקורתו של "הארץ" על הנהגת היישוב בנושאים כלכליים נמסרה באורח מאופק ומאוזן, היא התקבלה בהערכה, בניגוד לפופוליזם ולבוז שיוחסו ב"דבר" ובתנועת הפועלים ל"דואר היום" ולעיתוני הרוויזיוניסטים.
ב-1939 ראה אור העיתון הבלתי-מפלגתי ועיתון הערב הראשון בעברית, ידיעות אחרונות, בשליטתו של יהודה מוזס ובעריכת עזריאל קרליבך. ב-14 בפברואר 1948, ללא כל הודעה מוקדמת, נטשה קבוצת עיתונאים עם צוות ההנהלה והדפוס הבכיר של העיתון, בהנהגתו של קרליבך, והקימה עיתון ערב מתחרה בשם "ידיעות מעריב", שהפך עד מהרה למעריב והיה לעיתון הנפוץ ביותר בראשית המדינה. משפחת מוזס הצליחה לשקם את "ידיעות אחרונות", אך לא סלחה מעולם על הקמת "מעריב".
העיתונות העברית ביישוב יצרה את אחת הסוגות הייחודיות ורבות ההשפעה – הטור המחורז בענייני השעה. אהרון צפנת ("בעל הטורים") פרסם טורים כבר ב-1925 ב"היום" הוורשאי, וכן פִּרסמו טורים אלכסנדר פן (תחת שם העט "תנו רבנן"), קדיש יהודה סילמן ויהודה קרני; אולם הבולט והחשוב במסגרת סוגה זו היה נתן אלתרמן, מחברם של הטורים "סקיצות תל אביביות", ב"דבר" (יולי–נובמבר 1934) ו"רגעים", ("הארץ", מנובמבר 1934 עד ינואר 1943) ומאז ינואר 1943 "הטור השביעי", שראה אור במשך 24 שנים. הטורים[דרושה הבהרה] נטלו ידיעה חדשותית, לעיתים שולית, והפנו אליה זרקור, לרוב אישי, שנתן במה לדיון ציבורי. הטורים זכו להד עצום בציבור, נקראו על ידי הציבור הרחב ומנהיגי היישוב וזכו לתגובות רציניות אף מצד מתנגדיו של אלתרמן (כמו "טור מול טור" של מרדכי שלו, שהתפרסם בביטאון הלח"י, "המעש"). טורי עיתון ספציפיים רבים זכו להתייחסות שחרגה ממקומם העיתונאי ("מכל העמים", "הלשון השוודית", "נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי", "על זאת" ו"מגש הכסף").
בעת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הייתה העיר מנותקת ולא קיבלה עיתונים מתל אביב, ולפיכך ראו בה אור עיתונים עצמאיים: "ידיעות ירושלים", "חדשות הצהרים", "חדשות הערב", "ידיעות אחרונות" (מהדורת ירושלים) ו"ידיעות חדשות" (בגרמנית).