stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמון הנציב
היסטוריה

בשנת 1933 נחנך הבניין בטקס מפואר. בארמון התגוררו ארבעה נציבים עליונים: סר ארתור ווקופ עד לשנת 1938, סר הרולד מקמייקל עד לשנת 1944, ג'ון ורקר, ויקונט גורט השישי עד נובמבר 1945 וסר אלן גורדון קנינגהם עד תום המנדט הבריטי בשנת 1948. הנציבים השתמשו בארמון לניהול המנדט, וכן לקבלות פנים ולמסיבות רשמיות ששמן יצא למרחוק.
היסטוריה > במלחמת העצמאות

עם סיום המנדט הבריטי העבירו הבריטים את ארמון הנציב לארגון הצלב האדום, והמבנה שימש כמטה הארגון במהלך מלחמת העצמאות. האזור שסביב הארמון היה לאזור קרב כאשר הערבים הקימו עמדות ממזרח לארמון והישראלים הקימו עמדות בחוות הלימוד ממערב לה. גם לאחר כניסת ההפוגה השנייה לתוקף, המשיכו הערבים לצלוף ולהפגיז מדי פעם מאזור ארמון הנציב בגרמם אבדות בין החיילים והאזרחים.
על אף שהאזור היה בשטח המפורז, משה דיין, שהיה מפקד אזור ירושלים ומפקד חטיבת עציוני, פקד לכבוש את ההר שבמרכזו ניצב ארמון הנציב, אך מבלי להיכנס למבנה עצמו, זאת כדי למנוע מלוחמים ערבים לירות ממנו לעבר תלפיות. שם המבצע - "סעודה שלישית".[דרוש מקור] דיין לא שעה לאזהרות קציני חטיבת עציוני שהאזור נשלט באש על ידי הערבים מארמון הנציב. בליל ה-17/18 באוגוסט 1948 יצאו כוחות מגדוד 62 (גדוד "בית חורון") של חטיבת עציוני, מאזור מחנה אלנבי, בפיקודו של מאיר זורע ('זרו'), בשני ראשים, ותפסו את שני צידי ההר, מצפון ומדרום, מבלי להיכנס לארמון שנמצא במרכזו. מפקד הכוח הדרומי, סרן מאיר חפץ, נהרג תוך כדי הקרב וחייליו קיבלו פקודת נסיגה. הכוח הצפוני, בפיקוד מ"פ ב' צבי צלנר שהגיע למקום הקרב רכוב על גבי משוריינים, השלים את משימתו וכבש רגלית את השלוחה הצפונית, אך עם עלות השחר הם התגלו לערבים שפתחו באש בתוספת לארטילריה. לוחמי עציוני נתפסו חשופים בשטח גלוי. זרו וצלנר ביקשו אישור לכבוש את מבנה הארמון ולמצוא בו מחסה, אך המח"ט דיין לא היה במפקדתו ולא נמצא מי שייתן להם אישור לכך. לפיכך ניתנה להם פקודת נסיגה שהפכה למנוסה מבוהלת לכיוון חוות הלימוד. הערבים הסתערו על הגבעה וכבשוה. אבדות חטיבת עציוני היו כבדות: 14 הרוגים, 24 פצועים ו-10 שבויים. אחד הנופלים נקבר באופן זמני בשטח המפורז שסביב ארמון הנציב והובא לקבורה בישראל רק שנתיים מאוחר יותר. חלק מגופות עמיתיו נאספו רק לאחר מספר שבועות על ידי הצלב האדום, הועברו לקבורה זמנית בשייח באדר א' יחד עם שאר הרוגי הקרב, ורק לאחר שנתיים הובאו לקבורה קבועה. קרב זה נחשב לכישלונו הכבד ביותר של דיין בתפקידו כמפקד חזית ירושלים. בטיילת ארמון הנציב יש אנדרטה משותפת לנופלים בקרב ארמון הנציב במלחמת העצמאות ובכיבוש אזור ארמון הנציב במלחמת ששת הימים.
היסטוריה > לאחר מלחמת העצמאות

בתחילת ספטמבר 1948 הוסכם על פירוז האזור והעמדות הישראליות והערביות פורקו. ב-7 באוקטובר 1948 הועבר הבניין לידי ארגון האו"ם. רישום במסמכים הרשמיים של האו"ם מציין:
”לאחר הודעה מראש לשני הצדדים, ולאחר שלא נשמע התנגדות מצד ישראל ומצד ירדן, הועבר הארמון עם השטח שמסביבו מידי הצלב האדום לרשות האומות המאוחדות.”
בתחילת שנת 1949 התגוררו בארמון הנציב חברי הוועדה המפשרת שהורכבה מנציגים בינלאומיים שבאו לפשר בין ישראל לערבים. בינואר 1949 נכנסו 11 שוטרים ישראלים ו-11 שוטרים ירדנים לשמור על הארמון אך הם הוחלפו לאחר זמן קצר על ידי 30 חברי משמר או"ם.
ביוני 1949 נסוגו הכוחות הישראליים והירדנים מהאזור המפורז סביב הארמון, לאחר שבחודשים הקודמים התקדמו כוחות ירדניים ולאחר מכן כוחות ישראליים לתוך האזור המפורז. האזור המפורז סביב ארמון הנציב נחשב בעיה הדורשת פתרון לאור רצונם של שני הצדדים להשתמש בשטחים שבאזור ועל כן עלו הצעות שונות לפתרון הבעיה. במיוחד עלתה דרישה ירדנית לכלול את הקולג' הנמצא בין חוות הלימוד ושכונת תלפיות לידיה כדי שיהיה ניתן להשתמש בה. בינואר 1950 הוצע להפוך את הארמון למוזיאון. בפברואר 1950 הגיש הקולונל הודסון שהיה יו"ר ועדת שביתת הנשק הישראלית-ירדנית הצעה פרטית לפיו הארמון יועבר לידי ממלכת ירדן וישראל תאפשר גישה חופשית לקולג' הנמצא בין חוות הלימוד ושכונת תלפיות. התוכנית לא יצאה אל הפועל בגלל התנגדות ישראלית. במאי 1952 העביר הגנרל ריילי מהאו"ם את מטהו מביירות לארמון הנציב בצעד שישראל פרשה כניסיון לשוב אל רעיון בינאום ירושלים.
היסטוריה > במלחמת ששת הימים

ב-5 ביוני 1967, עם פרוץ מלחמת ששת הימים כבשה פלוגה של הלגיון הירדני את ארמון הנציב. החיילים הירדנים ירו מתוך הארמון לעבר מערב ירושלים ואף נעו מארמון הנציב לכיוון חוות הלימוד שעמדה על הגבול בואכה ירושלים המערבית.
מספר שעות אחר כך פרץ כח צה"ל של החטיבה הירושלמית למתחם, והכוח הירדני שתפס את הארמון נסוג אל המוצבים הסמוכים. משקיפי האו"ם שהיו במקום ומשפחותיהם פונו אל ירושלים המערבית. בשעה 15:40 הושלם כיבוש מתחם ארמון הנציב ובאופן זמני הורד דגל האו"ם מראש המגדל ובמקומו הונף דגל ישראל. בקרב זה נהרגו 4 לוחמי החטיבה הירושלמית ו-25 מחיילי הלגיון הירדני.
היסטוריה > לאחר ששת הימים

סמוך לסיום קרבות מלחמת ששת הימים ביקש או תאנט שישראל תחזיר לרשות האו"ם את ארמון הנציב. לאחר המלחמה הופעלו לחצים כבדים על ישראל להחזיר את ארמון הנציב לידי האו"ם, מצד האו"ם ומצד מדינות ידידותיות לישראל. ישראל קיימה בנושא משא ומתן עם האו"ם, והממשלה הסכימה לאפשר לאו"ם להשתמש במבנה בתנאי שיובהר שהמבנה נמצא בבעלות ישראלית והאו"ם איננו אלא דייר במבנה, ואילו האו"ם סירב להכיר בבעלות ישראלית על השטח שעד אז היה מפורז. ב-12 ביולי התקיימה בסמוך לארמון הפגנה שבה השתתפו כ-200 איש, בהם שופט בית המשפט העליון בנימין הלוי, אשר דרשו להימנע מהחזרת הארמון לאו"ם. אליעזר שוסטק דרש דיון דחוף בכנסת בנושא וטען שהחזרת הארמון לאו"ם מסכנת את המערכה הצבאית והמדינית על ירושלים.
במחצית השנייה של אוגוסט 1967 הושג הסכם שעל פיו מתוך 176.6 דונם שהיו בידי האו"ם עד המלחמה, 44.6 דונם יימסרו לרשותו. האו"ם רצה שבהסכם עם ישראל יצוין שהשטח "הוחזר" לרשות האו"ם אך ישראל התנגדה והמילה "הוחזר" לא נכתבה בהסכם. או תאנט הבהיר שההסכם הוא הסכם מעשי ואינו שולל את זכותו של האו"ם לדרוש מישראל להשיב לידיו את כלל שטח מתחם ארמון הנציב. במרשם המקרקעין רשום מתחם ארמון הנציב כנכס ישראלי.
בתחילת אוקטובר 1967 חיבלה חוליה של הפת"ח באנטנה במתחם.
במסגרת הקמת שכונות הטבעת הוקמה דרומית לארמון שכונת תלפיות מזרח, המכונה גם שכונת "ארמון הנציב". באמצע שנות התשעים הוקמה ליד הארמון ובצמוד לשכונה טיילת ארמון הנציב הצופה על העיר העתיקה.
בספרות

עמוס עוז תיאר את המקום ומסיבת נכבדים שנערכה בו, בספרו "הר העצה הרעה". יהודה האזרחי כתב בספר "עיר, ארץ ושמים" עד כמה הוא מקנא בנציב העליון, ”שתפס את המקום הפנטסטי ביותר בעולם”, והוסיף: ”הוא יכול לראות מבעד חלונות ארמונו את הנוף הכי נשגב והכי הכי קדוש שבכל העולם, כאילו זה שלו.”. הסופר חנוך ברטוב שלחם בקרב ב-1948, כמפקד חוליית מקלע בכוח הצפוני ונפצע, מתאר את חוויותיו בספרו "מתום עד תום".
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים - הבנייה בתקופת המנדט הבריטי. הוצאת כתר
רון פוקס, "מבט מארמון הנציב, נוף ירושלים בראי האדריכלות המנדטורית", עורך יהושע בן-אריה, ארץ-ישראל, כרך 28 (ספר טדי קולק), 2007, עמ' 413–426.
Ron Fuchs & Gilbert Herbert, “Representing Mandatory Palestine, Austen St. Barbe Harrison and the Representational Buildings of the British Mandate in Palestine 1922-37", Architectural History, Journal of the Society of Architectural Historians of Great Britain, 2000 (vol. 43), pp. 281–333.
הערות שוליים

↑  המילה נוטה במשקל רְכִיב ולכן מנוקדת בשווא גם בנפרד; ועיינו במילון האקדמיה למונחי דיפלומטיה (תשנ"ט, 1999) בערך commissioner; מילון אבן שושן (2003) ומילון רב מילים המקוון. כמו כן עיינו ב-החלטת האקדמיה.
↑  ד"ר אופיר העברי, לפנות את מאחז ארמון הנציב, באתר ynet, 5 בספטמבר 2016
↑  טוראי שמעון דוידוביץ, אתר יזכור
↑  סמל אוריאל לוי וועקנין יוסף, אתר יזכור
↑  שני הצדדים הורסים ביצוריהם באזור הצלב האדום, דבר, 6 בספטמבר 1948
↑  אתמול בא רק החבר הצרפתי של הוועדה המפשרת, דבר, 25 בינואר 1949
↑  ליד הוועדה, דבר, 31 בינואר 1949
↑  שני הצדדים נסוגו מהאזור המפורז ליד ארמון הנציב, דבר, 15 ביוני 1949
↑  בעית הר הצופים תידון בישיבת הוועדה המעורבת, דבר, 2 בנובמבר 1949
↑  מציעים להפוך את ארמון הנציב למוזיאון, דבר, 15 בינואר 1950
↑  ישראל מתנגדת למסירת ארמון הנציב לעבה"י, דבר, 24 בפברואר 1950
↑  העברת משרד החוץ לירושלים, דבר, 23 במאי 1952
↑  השם המחוק הוא של הלוחם סנדי ויטנברג, לאחר שהתברר כי הוא חי. ראו: אלישע קאהן, מת לחיות: תעלומת ההרוג ה-14 בקרב על ארמון הנציב, באתר nrg‏, 14 באוגוסט 2012. בהמשך נוסף לטבלה שמו של ההרוג ה-14, שמאי גולדשטיין.
↑  "1967 והארץ שינתה את פניה" של תום שגב עמוד515
↑  הממשלה טרם גיבשה סופית עמדה לגבי השטחים שנכבשו, דבר, 12 ביוני 1967
↑  טרם הושג הסדר בעניין ארמון הנציב, דבר, 14 באוגוסט 1967
↑  הפגינו ליד ארמון הנציב, דבר, 13 ביולי 1967
↑  השימוש בארמון הנציב רק לפיקוח על הפסקת האש, דבר, 19 ביולי 1967
↑  תום שגב, 1967 - והארץ שינתה את פניה, עמוד 515
↑  נחתם ההסכם על מסירת ארמון הנציב לרשות או"ם, דבר, 24 באוגוסט 1967
↑  החל משפט מנהיג אל פת"ח ד"ר נור, דבר, 29 בינואר 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524127305171 
ארמון הנציב סמוך לבנייתו
מובלעת ארמון הנציב לאורך הקו העירוני (בצהוב)
אנדרטה בטיילת ארמון הנציב לנופלים מחטיבת ירושלים בקרבות באזור במלחמת העצמאות ובמלחמת ששת הימים
בית הכנסת גמילות חסדים בסוצ'אבה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1870
 תאריך פתיחה רשמי:  1870 
 
בית הכנסת גמילות חסדים בסוצ'אבה
בית הכנסת גמילות חסדים (ג"ח) הוקם בסוצ'אבה (Suceava) בשנת 1870, במימון המוסד לגמילות חסדים המקומי ומשום כך נקרא על שמו. בית הכנסת שוכן ברחוב דימיטריה אונצ'יול (ברומנית: Dimitrie Onciul) מס' 7, במרכז העיר סוצ'אבה. הוא בית הכנסת השני שהוקם בעיר לאחר בית הכנסת הגדול שהוקם במאה ה-18 ונשרף ב-1771, ואת אבן הפינה למבנה החדש שהוקם ב-1799 הניח ר' חיים טירר מצ'רנוביץ.
לבית הכנסת יש מבנה אסימטרי משום היותו מורכב משני מבנים מחוברים וסגנון הבנייה מעורב. הוא שופץ כמה פעמים, בשנים 1910, 1975, 1983 ו-2003. עזרת הנשים נתמכת על ידי 12 עמודים מעוטרים המסמלים את שבטי ישראל. לאחר השיפוץ האחרון נכלל בית הכנסת ברשימת אתרי המורשת המוצגים בפני המבקרים באזור.
הוא בית הכנסת היחיד שנותר מעשרת בתי הכנסת שפעלו בסוצ'אבה, כשאת השאר הרסו הקומוניסטים.
בבית כנסת זה כיהנו, בין היתר, ר' משה הגר, הרבי משאץ-ויז'ניץ הראשון ובנו, ר' חיים הגר שירש אותו גם כאדמו"ר משאץ-ויז'ניץ.
הערות שוליים

↑  עשרת בתי הכנסת שפעלו בסוצ'אבה
↑  נכד ר' מנחם מנדל הגר שייסד את החצר החסידית בויז'ניץ והיה נכד ר' מנחם מנדל מקוסוב, מייסד השושלת.
אילן ברקוביץ'

ערך זה עוסק במשורר. אם התכוונתם לכדורסלן, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 באוגוסט 1973 (בן 51) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אילן ברקוביץ' (נולד ב-3 באוגוסט 1973) הוא משורר ומבקר שירה ישראלי.
ביוגרפיה

אילן ברקוביץ' פרסם עד כה שישה ספרי שירה, וכן שירים רבים בעיתונות הספרותית ובכתבי העת לשירה, בהם "שבו", "מאזנים" ו"הליקון". ספרו "תפוזים" זכה לביקורות אוהדות, בין השאר מצד המשורר יצחק לאור. שלושה מהספרים שראו אור הם חלק מטרילוגיה מתוכננת: "תפוזים" "חרובים" ו"חרוזים". שירתו של ברקוביץ' עוסקת באהבה לגווניה, והוא רואה את עצמו כטרובדור הנאמן למסורת השירית העתיקה.
בשנת 2008 החל ברקוביץ' לפרסם מדור קבוע בשם 'משורר בשטח' במוסף לתרבות וספרות של העיתון "הארץ". המדור מתמקד בשירה צעירה ונכתב בטון הצהרתי ומהפכני שעורר תגובות רבות, בהן נזעמות.
בנוסף ליצירתו, ברקוביץ' סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון והשני באוניברסיטת ת"א, בחוגים לפילוסופיה כללית ולספרות עברית. עבודת הגמר שלו עסקה בשירת החול של המשורר ר' ישראל נג'ארה על פי ספרו האגרתני "מימי ישראל" (1600, ונציה). כמו כן, ברקוביץ' משמש כחוקר במרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית באוניברסיטת תל אביב.

בשנת 2021 קיבל תואר דוקטור מבית-הספר למדעי היהדות וארכאולוגיה שבאוניברסיטת תל אביב. בעבודת הדוקטור שלו חקר את שירתם המוקדמת של אמיר גלבע, ע' הלל ופנחס שדה.
ספריו

מודה באהבה (הוצאת סער, 1995)
תפוזים (הוצאת אבן חושן, 2007)
חרובים (הוצאת אבן חושן, 2010)
חרוזים (הוצאת אבן חושן, 2014)
המשורר האשכנזי האחרון (הוצאת פרדס, 2016)
הכל שירה - האוסף האקלקטי (הוצאת ספרי עיתון 77, 2022)
לקריאה נוספת

נוית בראל. מצעד המשורר. מאזנים, כרך פ"א, גל' 2 (אדר א' תשס"ח, פברואר 2008), עמ' 48–49.
הערות שוליים

↑  עמיחי שלו, ברקוביץ' פותח פה, באתר ynet, 9 ביולי 2010
↑  ברכות חמות לתלמידינו אשר יקבלו תואר דוקטור החודש, באתר אוניברסיטת תל אביב, ‏נלקח ב-10 באוגוסט 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303493705171  LCCN: no96023867  VIAF: 43891633   WorldCat (עם VIAF): 43891633 
ערך זה הוא קצרמרבנושא משוררים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אבראג' אל-בית

| --- | --- |
מגדלי אבראג' אל-בית במבט ממסגד אל-חראם
מגדלי אבראג' אל-בית במבט ממסגד אל-חראם
 מידע כללי
 סוג:  קומפלקס מבנים, גורד שחקים, מגדל שעון 
 מיקום:  מכה
 מדינה:  ערב הסעודית ערב הסעודית
 בעלים:  Saudi Binladin Group 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2004–2012 (כ־8 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2011 
 חומרי בנייה:  בטון מזוין, שיש, אבן, זכוכית, פלדה, composite construction, carbon-fiber-reinforced polymer 
 עלות:  15,000,000,000 דולר אמריקאי 
 אדריכל:  דאר אל-הנדסה, Mahmoud Bodo Rasch 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות פוסט-מודרנית 
 מידות
 גובה:  601 מ' 
 שטח:  1,500,000 מ"ר 
 קומות:  120 
 
 קואורדינטות:  21°25′08″N 39°49′35″E﻿ / ﻿21.418888888889°N 39.826388888889°E﻿ / 21.418888888889; 39.826388888889
 theclocktowers.com
  (למפת ערב הסעודית מוגדלת) ריאד ג'דה מכה אל-מדינה דמאם בוריידה ח'מיס מושייט איראן כווית עיראק ירדן יש. מצרים סודאן ארי. תימן עומאן איחוד האמיר.  ק. המ. הפ.  ים סוף אבראג' אל-בית(למפת ערב הסעודית רגילה) ריאד ג'דה מכה אל-מדינה דמאם בוריידה ח'מיס מושייט איראן כ. עיראק ירדן יש. מצ. סודאן ארי. תימן עומאן איחוד האמיר.  ק. המ. הפ.  ים סוף אבראג' אל-בית
 
מגדלי אבראג' אל-בית (בערבית: ابراج البيت, בתרגום חופשי: מגדלי הבית) הם קומפלקס מבנים בעיר מכה שבערב הסעודית. הקומפלקס, הנמצא בבעלות ממשלתית סעודית, כולל 7 גורדי שחקים. הבניין המרכזי, הנקרא גם "מלון מגדל השעון המלכותי במכה", מחזיק בשיא גינס, בכך שנמצא עליו השעון הגדול בעולם. את המגדלים החלו לבנות בשנת 2004, והם הושלמו בשנת 2012.
המגדלים נמצאים בקרבת מסגד אל-חראם, המסגד החשוב ביותר באסלאם, המקיף את הכעבה.
המגדל המרכזי

המגדל המרכזי, הוא הבניין הגבוה ביותר בקומפלקס. הוא בעל 120 קומות, וגובהו 601 מטרים. עם חנוכתו ב-2012, בניין זה היה השני בגובהו בעולם. נכון ל-2024 מקדים אותו ברשימת הבניינים הגבוהים בעולם בורג' חליפה ואחריו מרדקה 118 ומגדל שאנגחאי. במגדל פועל בין היתר בית מלון.
השעון שבמבנה הוא השעון הגדול בעולם: קוטרו 43 מטרים, גדול משמעותית מהשעון במגדל הביג בן שבלונדון.
שאר המבנים בקומפלקס

בקומפלקס יש מספר בניינים בנוסף למגדל השעון: שני בניינים בגובה 279 מטרים, בעלי 58 קומות, נקראים "האג'ר" ו"זמזם", שני בניינים בגובה 232 מטרים, בעלי 61 קומות, נקראים "מקאם" ו"קִבְּלה", ושני בניינים בגובה 220 מטרים, בעלי 46 קומות, הנקראים "מַרְווה" ו"סַפה".
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1952 היו מערכת הבחירות לנשיאות ה-42 בתולדות ארצות הברית ונערכו ב-4 בנובמבר 1952. הגנרל הרפובליקני דווייט אייזנהאואר ניצח ניצחון סוחף, כשהוא קוטע 20 שנות שלטון דמוקרטי בבית הלבן. הוא הצליח להוביל את המפלגה הרפובליקנית להשגת רוב זעום בבית הנבחרים ובסנאט. באותה התקופה, עלתה המתיחות במלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות, וכך גם החשש מפני קומוניסטים, מה שהוביל למדיניות המקארתיזם. בסנאט האמריקני, הפך הסנאטור הרפובליקני ג'וזף מקארתי מוויסקונסין לדמות מוכרת במדינה אחרי שניהל חקירות בנוגע למרגלים קומוניסטים בארצות הברית. מדיניות החוץ הייתה הנושא המרכזי במירוץ על המועמדות הרפובליקנית. המדינה התפלגה בנושא מלחמת קוריאה והשחיתות בממשלה גם הפכה לבעיה. הכלכלה שגשגה והנושאים הכלכליים לא היו חשובים.
הנשיא המכהן הארי טרומן היה לא פופולרי ובחר לא לרוץ לתקופת כהונה נוספת לאחר שלא הצליח בבחירות המקדימות. הוא תמך במושל עדלי סטיבנסון מאילינוי. סטיבנסון היה מוכר כנואם רהוט ומתוחכם, אולם רבים לא ידעו אם הוא בכלל רצה לכהן כנשיא. טרומן לחץ עליו להפוך למועמד הנשיאותי, ולאחר לחץ רב הסכים סטיבנסון. בתוך המפלגה הרפובליקנית, לחם הסנאטור מאוהיו, רוברט טאפט, מול אייזנהאואר. הנושא היה מדיניות חוץ, כשתומכי אייזנהאואר טענו שטאפט תומך בבדלנות. טאפט לא ראה את ארצות הברית מעורבת במלחמה הקרה. אייזנהאואר, מפקד נאט"ו לשעבר וגיבור המלחמה, ניצח את טאפט ברוב זעום. לאחר מכן תקף אייזנהאואר את מדיניות טרומן, ובעיקר את קוריאה, הקומוניזם והשחיתות. אייזנהאואר הצליח בכל הקבוצות שלא היו בדרום המדינה.
מועמדים > המפלגה הרפובליקנית

דווייט אייזנהאואר, גנרל הצבא מניו יורק
רוברט טאפט, סנאטור מאוהיו
הרולד סטאסן, מושל מינסוטה לשעבר
ארל וורן, מושל קליפורניה
הגנרל דאגלס מקארתור מניו יורק
הקרב על המועמדות הרפובליקנית היה בין הגנרל דווייט אייזנהאואר, מועמד האגף המזרחי-מתון של המפלגה, הסנאטור רוברט טאפט, המנהיג הוותיק של האגף השמרני במפלגה, המושל ארל וורן מקליפורניה שמשך מצביעים מערביים ועצמאיים, והמושל לשעבר הרולד סטאסן ממינסוטה, שעדיין זכה לתמיכה במערב התיכון.
הרפובליקנים המתונים מהמזרח הונהגו בידי מושל ניו יורק תומאס דיואי, שהיה המועמד ב-1944 וב-1948. המתונים היו חסידי מדיניות ההתערבות, שגרסה שאמריקה צריכה להילחם מעבר לים, במלחמה הקרה ולהתנגד לתוקפנות סובייטית באירופה ובאסיה. הם גם היו מוכנים לקבל את רוב מאפייני מדינת הרווחה שנוצרו במהלך הניו דיל בשנות ה-30. המתונים גם דאגו בנוגע לרצף ההפסדים של המפלגה בבחירות הנשיאותיות. הם הרגישו שלאייזנהאואר, בעל האהדה הגבוהה, היה את הסיכוי הטוב ביותר לנצח את הדמוקרטים. לכן סירב דיואי לרוץ לנשיאות בפעם השלישית, למרות התמיכה הגבוהה שזכה לה בתוך המפלגה. המפלגה הרפובליקנית לא זכתה במערכות הבחירות כבר עשרים שנה, והרפובליקנים רצו לבסס את עצמם מחדש. בנוסף, שלטון רפובליקני ישמוט את הקרקע מתחת לרגליהם של אנשים כסנאטור מוויסקונסין, ג'וזף מקארתי.
הרפובליקנים השמרנים הונהגו בידי טאפט, והיו מבוססים במערב התיכון ובחלקים מהדרום. הם רצו לבטל חלקים רבים ממדיניות הרווחה. רובם היו בדלנים ואמרו שאמריקה לא צריכה ליצור בריתות עם כוחות זרים. הם לא סמכו על האירופאים ובעיקר על בריטניה, והרגישו שהבריטים פגעו במדיניות החוץ של המדינה. בקרב הצעירים בהם, שלחמו במלחמת העולם, התעוררה התנגדות לקומוניזם. טאפט ניסה גם ב-1940 וגם ב-1948 להיבחר אך נוצח פעמיים בידי רפובליקנים מתונים מניו יורק (ונדל וילקי ודיואי). טאפט, שהיה בן 62 כשמסע הבחירות החל, הודה שזהו הסיכוי האחרון שלו לזכות במועמדות, ולכן תומכיו עבדו קשה בשבילו. חולשתו של טאפט, שלעולם לא הצליח להתגבר עליה, הייתה שרבים ממנהיגי המפלגה חשו שהיה שמרן מדי ושנוי במחלוקת מדי בשביל לזכות בבחירות.
וורן, אף על פי שהיה מאוד פופולרי בקליפורניה, סירב לערוך מסע בחירות בשביל המועמדות ולכן הקטין את סיכוייו להיבחר. המשלחת של הצירים מקליפורניה עדיין תמכה בו, וקיוותה שיבחר בתור פשרה בין אייזנהאואר לטאפט.
אחרי ששכנעו אותו לרוץ, זכה אייזנהאואר בניצחון גדול בבחירות המקדימות בניו המפשייר, כשהוא מנצח את טאפט. אך מאותה נקודה ועד לוועידה הלאומית, התחלקו הצירים באופן יחסית שווה בין שני המועמדים, וכשהוועידה נפתחה המירוץ היה צמוד. טאפט זכה בנברסקה, וויסקונסין, אילינוי ובדקוטה הדרומית, ואילו אייזנהאואר זכה בניו ג'רזי, פנסילבניה, מסצ'וסטס, ובאורגון. הרולד סטאסן זכה במינסוטה וארל וורן זכה בקליפורניה, והיה ברור שהמאבק הוא בין טאפט ואייזנהאואר. גם הגנרל דאגלס מקארתור זכה בכמה צירים אולם הבהיר שלא ינסה להיות מועמד.
מועמדים > הוועידה הרפובליקנית הלאומית

כשהוועידה הרפובליקנית הלאומית נפתחה בשיקגו, דירגו רוב המומחים את טאפט ואייזנהאואר כשווים. תומכי אייזנהאואר כמו דיואי והסנאטור ממסצ'וסטס הנרי קבוט לודג' הבן, האשימו את אנשי טאפט ב"גנבת" צירים ממדינות דרומיות גדולות כמו ג'ורג'יה וטקסס. הם אמרו שצירים תומכי אייזנהאואר לא התקבלו למשלחת ובמקומם הוכנסו צירים תומכי טאפט. הוצע שכמה מהצירים הדרומיים יוחלפו בתומכי אייזנהאואר, ואף על פי שטאפט ותומכיו התנגדו לכך, הוועידה החליטה בעד הצעה זאת וטאפט איבד צירים דרומיים רבים. אייזנהאואר גם קיבל חיזוק ממדינות שלא היו מחויבות לאף אחד מהמועמדים, וזכה לתמיכתו של סטאסן. הרחקת צירי טאפט והתמיכה ממדינות נייטרליות הכריעו את הכף לטובת אייזנהאואר.
מצב הרוח בוועידה היה מריר. תומכי טאפט האשימו את דיואי ב"דרדור המפלגה לתבוסה" וכמעט שפרצה קטטה בין הצירים.
אייזנהאואר נבחר בסיבוב הראשון בניצחון דחוק. כדי לאחות את הקרע, הוא נפגש עם טאפט בחדר המלון שלו. טאפט בירך את אייזנהאואר על ניצחונו אך כעס על ההאשמות בדבר גנבת הצירים, וסירב לתמוך באייזנהאואר במשך כמה שבועות לאחר מכן. הם נפגשו שוב בספטמבר. טאפט הבטיח לתמוך באייזנהאואר, שמצדו התחייב למלא כמה בקשות של טאפט, כולל מתן ייצוג שווה לאנשי טאפט בקבינט, איזון התקציב ומלחמה בסוציאליזם. אייזנהאואר הסכים לכך וטאפט תמך בו. למעשה, אייזנהאואר הסכים עם טאפט ברוב נושאי הפנים. רוב חוסר ההסכמה ביניהם הייתה בנושאי חוץ.
רבים חשבו שוורן יהיה סגנו של אייזנהאואר בעקבות תמיכתו בו, אולם הוא סירב לכך. אייזנהאואר תמך בסטאסן, שתמך באייזנהאואר גם כן והחזיק בעמדות דומות. אולם מנהיגי המפלגה רצו סגן שיוכל לפייס את תומכי טאפט, ושיוכל לאחד בין האגף המתון והאגף השמרני, מה שימנע מטאפט לפרוש ולהתמודד במפלגה עצמאית.
אייזנהאואר לא חשב על סגנו ורצה שהוועידה תבחר במישהו. לבסוף נבחר חבר הקונגרס הצעיר ריצ'רד ניקסון מקליפורניה, בעיקר בגלל היותו מהזרם המרכזי במפלגה. לניקסון היה מוניטין של נואם מוכשר ולוחם בקומוניזם, אולם לא קיצוני כמו השמרנים, לא היה בדלן ולא התנגד לניו דיל. רבים מההיסטוריונים טוענים שרוב הצירים היו שמרנים והיו תומכים בטאפט, אבל תמכו באייזנהאואר כיוון שנחשב למנצח בטוח.
אף על פי שלא נבחר להיות הנשיא או סגן הנשיא, מונה וורן לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית באוקטובר 1953, ואילו סטאסן כיהן בממשל אייזנהאואר.
| מועמד לנשיאות | סיבוב ראשון לפני החילופים | סיבוב ראשון אחרי החילופים |
| --- | --- | --- |
| דוייט אייזנהאואר | 595 | 845 |
| רוברט טאפט | 500 | 280 |
| ארל וורן | 81 | 77 |
| הרולד סטאסן | 20 | 0 |
| דאגלס מקארתור | 10 | 4 |
| תומאס דיואי | 1 | 0 |
מועמדים > המפלגה הדמוקרטית

עדלי סטיבנסון, מושל אילינוי
אלבן ברקלי, סגן נשיא ארצות הברית מקנטקי
אסטס קיפאובר, סנאטור מטנסי
ריצ'רד ראסל הבן, סנאטור מג'ורג'יה
הסנאטור רוברט קר מאוקלהומה
הסנאטור יוברט האמפרי ממינסוטה
בתקופה שקדמה לבחירות היה הנשיא המכהן הארי טרומן המועמד המוביל להתמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית. מכיוון שהתיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית לא היה תקף לגבי הנשיא הנוכחי, יכול היה טרומן לרוץ לתקופת כהונה נוספת. אבל ב-1952, ירדה כלפיו האהדה. מלחמת קוריאה ההרסנית נכנסה אל שנתה השלישית, המסע האנטי-קומוניסטי של הסנאטור ג'וזף מקארתי הצית בציבור פחד מ"האימה האדומה", והשחיתות בממסד גרמה לירידת הפופולריות של טרומן, עד שסקרים הראו ש-66% מהציבור לא מרוצים ממנו, שפל שרק ריצ'רד ניקסון השתווה אליו כעבור כמה עשורים וג'ורג' ווקר בוש שבר.
יריבו המרכזי של טרומן היה הסנאטור הפופוליסטי מטנסי, אסטס קיפאובר, שפיקח על חקירות נגד הפשע המאורגן ב-1951 והיה ידוע בתור לוחם נגד שחיתות. סקר שפורסם הראה שטרומן מקבל את תמיכתם של 36% מהדמוקרטים בלבד לעומת 21% שתמכו בקיפאובר. בקרב מצביעים עצמאיים, קיבל טרומן רק 18% וקיפאובר 36%. בבחירות המקדימות בניו המפשייר, ניצח קיפאובר את טרומן וזכה בכל שמונת הצירים, עם 19,800 קולות לעומת 15,927. קיפאובר טען שלא מדובר בביקורת על הממסד אלא ברצון בדם חדש במנהיגות. טרומן, שהופתע מתבוסתו, הכריז על פרישתו מהמירוץ (בזיכרונותיו טען שהחליט על כך לפני תבוסתו).
עם פרישתו של טרומן, הפך קיפאובר למועמד המוביל, וזכה ברוב הבחירות המקדימות. מנצחים אחרים היו הסנאטור יוברט האמפרי, שזכה במינסוטה, ריצ'רד ראסל שזכה בפלורידה ואברל הארימן שזכה בוושינגטון די. סי.. אך רוב המדינות עדיין בחרו בצירים שלהן באמצעות אספות, מה שאמר שהמנהיגים של המפלגה - במיוחד ראשי הערים והמושלים ממדינות וערים גדולות בצפון ובמערב התיכון - יכלו לבחור את המועמד, והם לא חיבבו את קיפאובר כיוון שחקירותיו הראו על קשר בין כמה מנהיגים דמוקרטיים וראשי מאפיה. הם סירבו לתמוך בקיפאובר.
הם ניסו למצוא מועמד אחר, אך לרובם הייתה חולשה מסוימת: לריצ'רד ראסל הייתה תמיכה מהדרום, אבל התמיכה שלו בהפרדה גזעית והתנגדותו למתן זכויות אזרח לשחורים דרומיים גרם לאנשים להוקיע אותו בתור גזען. טרומן תמך באוורל הארימן מניו יורק, אבל הוא לא היה מנוסה בפוליטיקה. סגן הנשיא אלבן ברקלי היה מבוגר מדי. מועמדים אחרים היו רוברט קאר, הסנאטור מאוקלהומה, פול דייבר ממסצ'וסטס והסנאטור ויליאם פולברייט מארקנסו.
המושל עדלי סטיבנסון מאילינוי היה מועמד עם פחות חולשות. הוא היה הנכד של סגן הנשיא לשעבר, עדלי סטיבנסון, הוא היה נואם רהוט, מתון ואינטלקטואל. באביב 1952 ניסה טרומן לשכנע את סטיבנסון להתמודד, אך סטיבנסון רצה לרוץ לעוד כהונה בתור מושל וסירב לעשות משהו למען היבחרותו. סטיבנסון לא פסל את היבחרו, ומנהיגים רבים קיוו שיהיה ניתן לגייס אותו.
מועמדים > הוועידה הדמוקרטית הלאומית

הוועידה התרחשה בשיקגו באותו מקום בו התכנסו הרפובליקנים כמה שבועות קודם לכן. כיוון שהוועידה התרחשה במדינה שלו, התבקש סטיבנסון - שהצהיר שאינו מועמד לנשיאות - לברך את הצירים. נאומו הוביל לעוד ניסיון לגייס אותו, ואחרי שנפגש עם המשלחת מאילינוי, השתכנע סטיבנסון לרוץ לנשיאות. מנהיגי המפלגה תמכו בו. קיפאובר הוביל בסיבוב הראשון, אך בסיבוב השלישי הפסיד לסטיבנסון.
לאחר שהצירים בחרו בסטיבנסון, הם בחרו לו סגן. המועמדים הראשיים למשרת סגן הנשיא היו ג'ון ספרקמן ומייק מונרוני. טרומן וחבורה של משפיעים הצליחו לבחור בספארקמן, שמרן מאלבמה שתמך בהפרדה הגזעית. הוועידה תמכה בו בתקווה שיוכל למשוך את הדרום ולאזן את סטיבנסון.
| מועמד לנשיאות> עדלי סטיבנסון.אסטס קיפאובר.ריצ'רד ראסל.אוורל הארימן.אלבן ברקלי.רוברט קאר.פול דייבר.יוברט האמפרי.ויליאם פולברייט.נמנעים | סיבוב ראשון> 273.340.268.123.5.48.5.65.37.5.26.22.26.5 | סיבוב שני> 324.5.362.5.294.121.78.5.5.5.30.5.0.0.13.5 | סיבוב שלישי> 617.5.275.5.261.0.67.5.0.0.5.0.0.0 |
| --- | --- | --- | --- |