stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליונל גרינסטריט
המשלחת הטרנס-אנטארקטית האימפריאלית

המפקד הכללי של המשלחת היה חוקר הארצות ארנסט שקלטון, ויעד ה"אנדיורנס" היה מפרץ ואסל על חוף אנטארקטיקה, משם התכוון שקלטון לצאת עם קבוצת החוף לחציית היבשת עוטת הקרח עם כלבי מזחלות; אבל ב-18 בינואר 1915, מרחק מילין ספורים מיעדם, נתקלה האונייה בגושי קרח צפים ובסופו של דבר קפאה בתוך קרח ים דחוס, שממנו לא יכלה להחלץ. חובותיו של גרינסטריט השתנו עם מצבה החדש של הספינה; הוא קיים משמרות סיפון בניסיון למצוא נתיב של מים פתוחים, שדרכו תוכל האונייה להיחלץ ולמלט את עצמה, והצטרף אל צוות שמונה לעבוד בבטן האונייה בניסיון חסר סיכוי לעצור את הדליפות מבעד לבקיעים, שהקרח החל לפרוץ בשדרית. על אף עמלם של גרינסטריט ושאר מלחיה וקציניה של הספינה, נאלץ שקלטון להורות על נטישתה ב-27 באוקטובר. 28 חברי המשלחת והסגל, ניצולי האונייה, נאלצו לחנות יחדיו על שטחו הקפוא של ים ודל.
המשלחת הטרנס-אנטארקטית האימפריאלית > ניצולים על הקרח

אחרי נטישת ה"אנדיורנס", השתנו שוב חובותיו של גרינסטריט. הוא קיבל פיקוד קצר-מועד על צוות של כלבי מזחלת ויצא לצייד להשיג בשר טרי להעשיר את אספקת המזון הדלה של ניצולי האונייה. שקלטון סיפר לאחר זמן בהכרת תודה כיצד קטלו גרינסטריט ושותפו לצייד, אלכסנדר מקלין, כלב ים ודל במשקל 360 ק"ג והביאוהו למחנה.
במועד מאוחר יותר בקיומם על הקרח, אחרי שהמצוף שנשא את מחנה האוהלים של אנשי "אנדיורנס" נסחף צפונה, אל מים חמימים יותר, גרם השינוי בטמפרטורת המים להתפרקות מפלטם, וב-9 באפריל 1916 נאלצו לעלות על סירות ההצלה הפתוחות שהוצלו מן האונייה הטובעת. שקלטון ואנשיו הצילו שלוש סירות הצלה וגרינסטריט היה הרביעי בדרגה בין חברי המשלחת. הוא התלווה אל רב החובל שלו, פרנק וורסלי, ב"דאדלי דוקר" במסע של שמונה ימים עתירי תלאות וסכנות, שבהם שטה הסירה הפתוחה אל בסיס חדש ובטוח יותר על אי הפיל בארכיפלג של איי שטלנד הדרומיים. במהלך המסע המפרך, הייתה ה"דאדלי דוקר" בסכנת התנגשות קטלנית עם צוק סלע, ששתי הסירות האחרות הצליחו לעקוף ללא פגע. גרינסטריט עודד בקריאותיו את החותרים למאמצים גדולים מכפי שהתנסו בהם קודם לכן, ולא הרפה עד שהסכנה חלפה.
גרינסטריט, אף שוורסלי תיאר אותו כ"ימאי משובח", לא נבחר לקבוצת השישה שהפליגה מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית. תחת זאת עבד הקצין הראשון לשעבר יחד עם ויליאם בייקוול בעיבוד פיסות וקרעים של קנבס מן האונייה הטרופה ליצירת מעטה סיפון, שיאפשר לסירת ההצלה היחידה שהייתה במצב מתאים להפלגה, הג'יימס קיירד, לצאת אל הים הפתוח. וורסלי, שחייו היו תלויים בהצלחת עבודתם, תיאר אותה במילים הבאות:
קפוא כקרש ומצופה קרח, נתפר הקנבס, בתנאים קשים ומאומצים, בידי שני אופטימיסטים טובי-מזג - גרינסטריט, קצין ראשי של ה"אנדיורנס", ובייקוול, ימאי קנדי (כך במקור). הדרך היחידה שבה  יכלו לעשות זאת הייתה בהחזקת הקנבס הקפוא באש שומן כלבי הים עד שהפשיר, לא פעם באצבעות כוויות, בעוד העשן השמנוני חודר אל עיניהם ואפם, מסמא אותם למחצה וחונק אותם. אחר ניגשו לתפירה, בכוויות קור תכופות באצבעותיהם ובזהירות מופלגת במחטי המפרשים השבירות מקור, כדי שלא ישברו את כל המלאי הזעום שלנו. וכל אותו זמן, תוך חזרה על המשימה הדוחה של הפשרת קטע אריג ותפירתו, המשיך "הוראס" [גרינסטריט] לזרוק עוד ועוד מבדיחות הימאים הבלתי נדלות שלו ובייקוול המשיך לענות לו.
לאחר שמעטה הסיפון הותקן במקומו, יצאו שקלטון, וורסלי וארבעת חבריהם ב"ג'יימס קיירד" אל האוקיינוס הדרומי. גרינסטריט ושאר 21 ניצולי ה"אנדיורנס" נשארו על אי הפיל, משם חולצו לבסוף ב-30 באוגוסט 1916.
המשלחת הטרנס-אנטארקטית האימפריאלית > המשך חייו ואופיו

לאחר חזרת המשלחת, כשמלחמת העולם הראשונה הייתה עדיין בעיצומה, גויס גרינסטריט ב-1917 כסג"ם בזרוע תעבורת המים של חיל ההנדסה המלכותי ושירת באסדות אספקה על ה"טיגריס" במסופוטמיה, שתחת הכיבוש הבריטי. הוא נשא לאישה את מילי בדלי מור בשנת 1917. אחרי המלחמה בחר גרינסטריט לחיות על היבשה, ועבד בביטוח ימי.
במלחמת העולם השנייה חזר לשירות פעיל כקצין בחיל המילואים של הצי המלכותי. בינואר 1942 פרש גרינסטריט מן הפיקוד על גוררת האדמירליות "פריבוטר" והיה לקצין ציוד גוררות הצלה וחילוץ, ממונה על בנייה של גוררות הצלה בשביל האדמירליות בתוכנית החכר והשאל.
אחרי המלחמה, חזר לעבוד בביטוח עד לפרישתו. אשתו מילי מתה ב-1955 והוא נשא לאישה את אודרי דיי.
וורסלי, שבחר בגרינסטריט בהתראה של יממה להצטרף למשלחת הגורלית, חלק לו שוב ושוב שבחים בזכרונותיו. במהלך המסע הראשון בסירת ההצלה, "גרינסטריט היה נפלא, מעולם לא איבד תקווה והיה מוכן תמיד להשמיע איזו בדיחת מלחים חבוטה."
הערות שוליים

↑  אתר קולאנטארקטיקה, ביוגרפיה של ליונל גרינסטריט
↑  Kim Heacox,Shackleton, The Antarctic Challenge, National Geographic, Washington DC, p. 56
↑  היקוקס, עמ' 101
↑  וורסלי, עמ' 75
↑  וורסלי, עמ' 84
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6jv4ttm 
לוטננט ליונל גרינסטריט, צולם על ידי נייטס ב־1917
מהנדס חומרים

מהנדס חומרים הוא מהנדס העוסק בהנדסת חומרים. כשמנתחים כיום בעיות טכנולוגיות, במקרים רבים פתרונן קשור להנדסת חומרים ולפיתוחם של חומרים חדשים. החומרים איתם עובד מהנדס החומרים הם רבים ומגוונים, וכוללים: מתכות, חומרים קרמיים, פולימרים, מוליכים למחצה, חומרים מרוכבים, על מוליכים, ננו-חומרים, ועוד.
תוכנית הלימוד לתואר מהנדס חומרים כוללת את מקצועות הפיזיקה של מצב מוצק, כימיה, מתמטיקה, מטלורגיה, תרמודינמיקה, תכונות מכניות, חוזק חומרים, מוליכים למחצה, תורת הגבישים (קריסטלוגרפיה), קורוזיה (שיתוך), מכניקת השבר ועוד.
מהנדס החומרים עוסק במגוון תחומים, כולל בחירת חומרים לשימושים הנדסיים שונים, פיתוח חומרים חדשים ושיפור תכונותיהם של חומרים קיימים, פיתוח תהליכי ייצור ועיבוד חומרים, ובחינת חקר כשל של חומרים. בנוסף עוסק מהנדס החומרים באפיון ובדיקת חומרים בכלים כגון מיקרוסקופ אופטי, מיקרוסקופ אלקטרונים, עקיפה של קרני רנטגן, מכשור המשמש לבדיקת התכונות המכניות של חומרים (מתיחה, נגיפה, קשיות), ובחינת  הקשר תהליכי היצור שהחומר עבר לבין המיקרומבנה שלו ותכונותיו.
בישראל

לימודי הנדסת חומרים מתקיימים בישראל במוסדות הבאים:
הטכניון, במסגרת הפקולטה למדע והנדסה של חומרים.
אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במסגרת המחלקה להנדסת חומרים שבפקולטה להנדסה.
אוניברסיטת תל אביב, כתוכנית חד חוגית בהנדסה או כפולה עם תואר בכימיה.
אוניברסיטת אריאל, במסלול הנדסת כימיה וחומרים שבמסגרת המחלקה להנדסת כימיה.
המכללה האקדמית להנדסה ירושלים, במסגרת המחלקה להנדסת חומרים.
מכללת שנקר, במסלול הנדסת חומרים ליישומים רפואיים וקוסמטיקה שבמסגרת המחלקה להנדסה כימית.
אגודה מקצועית של מהנדסי החומרים בישראל, הקרויה האגודה הישראלית לחומרים ותהליכים, הוקמה בשנת 1973 ותפקידה לאגד את מהנדסי החומרים בישראל.
מוזיקה מינימליסטית

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  מוזיקה ניסיונית, סריאליזם, מוזיקת תהליכים, מוזיקה אוונגרדית, מוזיקת קלאסית הודית
 מקורות תרבותיים:  תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, ארצות הברית
 נגזרות:  קראוטרוק, נויז רוק, סטונר רוק, פוסטמינימליזם, טוטאליזם
 תת-סוגות
 מוזיקת דרון
 
מוזיקה מינימליסטית (Minimal music) היא מוזיקה המבוססת על תבניות קצרות החוזרות על עצמן לאורך זמן עם שינויים קלים, תוך מיצוי מקסימלי של החומר התמטי המינימלי. היא צמחה בשנות השישים בעיר ניו יורק בעיקר. במידת מה היא חזרה אל הטונאליות שרוב המלחינים המודרניים נטשו בתחילת המאה העשרים. מוזיקה מינימליסטית היא מגמת המשך של סגנונם של יוצרים אמריקאים כגון מורטון פלדמן וג'ון קייג', אך גם יש בה השפעות חזקות מאוד של הביבופ והקול ג'אז, ומוזיקה מימי הביניים.
המלחינים לה מונט יאנג, פיליפ גלאס, טרי ריילי וסטיב רייך היו מאבותיה. בין היצירות החשובות בסגנון זה ניתן למצוא את היצירה "רכבות אחרות" (1988) ו"מוזיקה ל-18 נגנים" של סטיב רייך, "In C" של טרי ריילי, ו"איינשטיין על החוף" (1976) אופרה מאת פיליפ גלאס.
מוזיקה מינימליסטית ותרבות פופולרית

המוזיקה המינימליסטית חדרה לתרבות הפופולרית, ובעיקר לסצנת הרוק הניו יורקית. היא השפיעה על מפיקים ואמנים כבריאן אינו ודייוויד בואי. אחת הלהקות שההשפעה של המוזיקה המינמליסטית ברורה אצלן ביותר היא הוולווט אנדרגראונד, ג'ון קייל היה נגן הוויולה בכמה יצירות של פיליפ גלאס, וגם לאנגוס מקליז, המתופף הראשון של ההרכב היה עבר במוזיקה מינימליסטית.
מלחינים מינימליסטים ידועים

בין המלחינים הידועים המזוהים עם הזרם המינימליסטי ניתן למצוא, בין היתר, את:
ארוו פרט
פיליפ גלאס
סטיב רייך
מקס ריכטר
ג'ון קייג'
טרי ריילי
הניה רני
מרדית מונק
האנס צימר
לה מונט יאנג
ג'ון אדמס
מיכאל נימן
לקריאה נוספת

אלכס רוס, וכל השאר רעש, להאזין למאה העשרים, מודן, 2011, חלק שלישי.
מולה (רוטב)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  רוטב 
 מוצא:  מקסיקו 
 מרכיבים עיקריים:  פלפלת 
 
עוף במולה פובלנו
מוֹלֶה (מספרדית: Mole, מנאוואטל: Mōlli, מוֹלִיל) הוא שם גנרי לקבוצת רטבים מקסיקנים. המילה מולה נכללת לרוב גם בשמות מאכלים המבוססים על רטבים אלה.
מולה הוא רוטב סמיך והומוגני, שהכנתו ממושכת וטעמו מורכב, בניגוד לרוטב סלסה שהוא דליל יותר, פשוט בהרכבו ומכיל חתיכות גלויות של כמה ממרכיביו. השימוש הפופולרי ביותר במולה הוא כרוטב לבשר עוף, אך הוא נפוץ גם כרוטב לאנצ'ילדס.
הסוגים הידועים ביותר של מולה מיוצרים במדינות אואחאקה ופואבלה שבמקסיקו. מאז 1977 נערך בקהילת סאן פדרו אטוקפאן שבמקסיקו סיטי בכל חודש אוקטובר פסטיבל מולה שבו נמכרים רטבים ומאכלים שבהם נעשה שימוש ברטבים אלה.
הטעם הפופולרי ביותר הוא כנראה מולה פובלנו (שמקורו בפואבלה). הרוטב מיוצר מפלפלת צ'ילי מיובשת, אגוזים וזרעים טחונים (כגון שקדים, בוטנים ושומשום), תבלינים, קקאו, מלח, ולעיתים גם עלי אבוקדו, בצל, שום ופירורי לחם (להענקת סמיכות).
לני סטרן

| --- | --- |

 לידה:  28 באפריל 1952 (בת 72) מינכן, גרמניה
 שם לידה:  מגדלנה ת'ורה
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 סוגה:  ג'אז, פיוז'ן, מוזיקת עולם
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  גיטרה, שירה
 שיתופי פעולה בולטים:  סאליף קייטה
 בן זוג:  מייק סטרן
 lenistern.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 פול מושן-תופים, ביל פריזל-גיטרה
 
לני סטרן (נולדה ב -28 באפריל 1952) היא גיטריסטית וזמרת גרמניה-אמריקאית. נודעה גם כנגנית על "נגוני" חשמלי (ngoni - כלי פריטה שמוצאו ממאלי).
ביוגרפיה

סטרן נולדה כמגדלנה ת'ורה, במינכן, גרמניה ב-28 באפריל 1952. החלה ללמוד לנגן על פסנתר בגיל שש. כעבור כמה שנים עברה ללימודי הגיטרה.
היא הייתה שחקנית בגרמניה, והופיעה בטלוויזיה, ולאחר מכן, בשנת 1977, נרשמה למכללת ברקלי למוזיקה. התגוררה בבוסטון עד שנת 1980, ואז עברה לניו יורק.
בשנת 1983 הקימה להקה משלה עם פול מושן בתופים וביל פריזל בגיטרה.
הייתה נשואה לגיטריסט מייק סטרן.
בשנת 2017 נבחרה לני סטרן לאחת מ-"50 הגיטריסטים הסנסציוניים ביותר בכל הזמנים בגיליון 50 שנה של "Guitar Player magazine".
בשנת 2018 השתתפה בנגינה באלבום "All Over the Place", אותו פרסם בעלה מייק סטרן, ובו ניגנה יחד עם החצוצרן רנדי ברקר, הסקסופוניסטים קני גארט, כריס פוטר, בוב פרנצ'יני ובוב מלאך ואחרים.
המוזיקה של לני עברה שינוי בעשור וחצי האחרונים, כשהיא איחדה את סאונד הג'אז העכשווי שלה בשילוב עמוק עם סגנונות מערב אפריקה. היא נסעה ולמדה בהרחבה במאלי ובסנגל, והופיעה יחד עם הזמר והיוצר סאליף קייטה ונגנים אפריקאים נוספים.
דיסקוגרפיה

Clairvoyant (Passport Jazz, 1986)
The Next Day (Passport Jazz, 1987)
Secrets (Enja, 1989)
Closer to the Light (Enja, 1990)
Ten Songs (Lipstick, 1992)
Like One (Lipstick, 1993)
Words (Lipstick, 1995)
Black Guitar (1997)
Kindness of Strangers (Leni Stern, 2000)
Finally the Rain Has Come (Leni Stern, 2002)
When Evening Falls (Leni Stern, 2004)
Love Comes Quietly (Leni Stern, 2006)
Africa (Leni Stern, 2007)
Alu Mayé (Have You Heard) (Leni Stern, 2007)
Sa Belle Belle Ba (Leni Stern, 2010)
Sabani (Leni Stern, 2012)
Smoke, No Fire (Leni Stern, 2012)
Jellel (Leni Stern, 2013)
Dakar Suite (Leni Stern, 2016)
3 (Leni Stern, 2018)
4 (Leni Stern, 2020)
הערות שוליים

1 2  Leni Stern | Biography & History, AllMusic (באנגלית)
1 2  All About Jazz, Leni Stern: Finally The Fame Has Come article @ All About Jazz, All About Jazz (באנגלית)
↑  Scott Gutterman, Listening In: Leni Stern, High-Flying Bird, The Brooklyn Rail, ‏2021-05-04 (באנגלית אמריקאית)
↑  DownBeat Reviews, downbeat.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007322361905171  PLWABN: 9810627443505606  BIBSYS: 9013873  BnF: cb139912808 (data)  CiNii: DA17929824  GND: 134591437  ISNI: 0000 0001 0800 5226  LCCN: n92014780  MusicBrainz: f2bd566e-0ad4-48e4-92a5-a69a3228d592  NLA: 35523522  RERO: 02-A006297679  VIAF: 56805645   WorldCat (עם VIAF): 56805645
מאיקאו

מאיקאו (בספרדית: Maicao) היא עיר במחוז לה גואחירה שבצפון קולומביה. העיר נוסדה ב-27 ביוני 1927 על ידי קולונל רודולפו מוראלס וטומאס קורבלו איגואראן. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הפכה מאייקאו למרכז מסחרי אזורי משמעותי עקב תנופת הנפט בוונצואלה.
האוכלוסייה ב-2020 משוערת בכ-185,000 תושבים והצפיפות היא בערך כ-5,400 תושבים לקילומטר רבוע.
גיאגרפיה

מאיקאו ממוקמת בחצי האי גואחירה, החלק הצפוני ביותר של אמריקה הדרומית.
מאיקאו גובלת בצפון עם הערים מנאורה ואוריביה; במזרח עם ונצואלה; בדרום עם העיר אלבניה וממערב עם העיר ריוחאצ'ה. העיר משתרעת על שטח כולל של 1,782 קילומטרים רבועים ובגובה ממוצע של כ-52 מטר מעל פני הים.
האקלים בעיריית מאיקאו צחיח, וכולל שתי עונות גשומות ושתי עונות יבשות. הטמפרטורה הממוצעת לאורך השנה היא 29 מעלות צלזיוס.
היסטוריה

מאיקאו הייתה מיושבת על ידי ילידים לפני הגעתם של הספרדים. ילידים אלו התנגדו באופן משמעותי לכיבוש הספרדי, התנגדות שנשארה פעילה עד תחילת המאה ה-20. מאיקאו המודרנית נוסדה רשמית ב-27 ביוני 1927 על ידי קולונל רודולפו מוראלס וטומאס קורבלו איגואראן.
אחת המשפחות הראשונות שהתיישבו באזור היו אלה של חוסה דומינגו בוסקן ומנואל פאלאסיו לופז, שהתיישבו סמוך לגבול ונצואלה בין הכביש המחבר בין ריוחאצ'ה למראיקאיבו. אחת הסיבות הבולטות להתיישבות הן אדמה פורייה יחסית. ב-1927 נבנו באזור כמה בארות וטחנות רוח על ידי חברה גרמנית. ב-1929 ניתן לעיר מעמד של עיירה, לאור הגידול באוכלוסייה. עד 1940 היו במאיקאו כ-500 תושבים.
הילידים ניהלו נתיבי סחר דרך מייקאו שהגיעו מארובה, קוראסאו, ונצואלה וטריטוריות אחרות בים הקריבי. הסחורות בנתיבי הסחר כללו בעיקר סחורות החייבות במס: קפה, אלכוהול, טבק וכלי נשק. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הפכה מייקאו למרכז מסחרי משמעותי עקב תנופת הנפט בוונצואלה והגידול הדמוגרפי באזור. הפריחה הכלכלית משכה מהגרים ערבים ונוספים מהמזרח התיכון. רבים מהמהגרים עסקו במסחר. בשנת 1997 בנו מהגרים מהמזרח התיכון את המסגד של עומר אבן אל-ח'טאב, אחד המסגדים הגדולים בדרום אמריקה.
במהלך שנות השמונים והתשעים התרחשה מלחמת האזרחים בקולומביה בין ממשלת קולומביה לבין קבוצות מהפכניות רבות שכוללות בעיקר את FARC ו-ELN. המלחמה השפיעה גם על העיר מייקאו. בעקבות המלחמה עלתה רמת הפשיעה, ומערכות הכלכלה, החינוך והבריאות נפגעה.
בשנת 1991 העיר קיבלה מעמד מכס מיוחד על מנת לעודד צמיחה בעבודה. כוונת הממשלה הייתה לאפשר לחומרי גלם להיכנס לאזור ללא מס, ולגרום לעובדים המקומיים להפוך אותם למוצר מוגמר, ולאחר מכן לייצא מחדש את הסחורה המוגמרת מחוץ לקולומביה. אחת ההשלכות של המהלך הייתה סחר בלתי חוקי של סיגריות. בעבר כריית פחם הייתה מגזר כלכלי משמעותי בעיר, אך שחיתות פגעה במגזר כלכלי זה.
לפי טענות של ה-FBI, מייקאו נחשבת למוקד משמעותי של טרור אסלאמי. זאת לאור קהילה מוסלמית גדולה, שכוללת גם שיעים רבים. לפי טענות ה-FBI ישנם בעיר תאים של ארגון הטרור חזבאללה שדומיננטיים במסחר המקומי. המחלקה לביטחון מינהלי סגרה תחנת רדיו חשאית במייקאו ב-15 באוגוסט 1997, בגין שידור תעמולה של חזבאללה, ומעורבות בהלבנת הון. חלק מהכנסות החזבאללה הגיעו בסופו של דבר למימון פעולות טרור ברחבי העולם.
ב-19 במרץ 2000 העיירה אלבניה התפצלה ממייקאו והפכה לעיר עצמאית. כך מייקאו איבדה כ-425 קילומטרים רבועים משטחה. חלק מהשטח כלל גם מכרות פחם, ובכך כלכלת העיר נפגעה.
כלכלה

תשעים אחוז מהכלכלה העירונית תלויה במסחר והשאר בעיקר במגזר השירותים, בנוסף על אחוז קטן בענף הייצור. על פי נתונים סטטיסטיים של לשכת המסחר של העירייה ההערכה היא שיש בעיר כ-1,300 חנויות רשומות. ב-1992 הוקם אזור מכס המיוחד של מאיקאו וערים שכנות נוספות. אחד המוצרים הבולטים הגדלים במאיקאו הוא דלורית המיובאת אף לאירופה. לאורך השנים התפתח באזור גם סחר לא חוקי במריחואנה.
תחבורה

בסמוך למאיקאו ממוקם נמל התעופה לה מג'יורה, שנסגר, אך עשוי להיפתח מחדש. כיום נמל התעופה חורחה אייזקס הוא נמל התעופה הקרוב ביותר למאיקאו, והוא נמצא כ-40 קילומטרים (25 מיל) כדרום מערב למאיקאו. נמל התעופה הוא גם מרכז תחבורה מרכזי בין ונצואלה לקולומביה. התחבורה היבשתית מתרחשת באמצעות כבישים מהירים החוצים את העיר לכיוון ונצואלה וואיידופר.
שמורות טבע

דרומית למאיקאו ממוקמת שמורת מונטס דה אוקה. השמורה כוללת לפחות 14,400 דונם, והוא מקור המים לחלק מאוכלוסיית מייקאו. לפי התאגיד האזורי האוטונומי של לה גוואג'ירה, בשמורה ישנם כ-200 סוגי צמחים ו-177 מיני ציפורים.
הערות שוליים

1 2  Maicao: History(הקישור אינו פעיל, April 2019)
1 2 3  Rosselli, Diego. "Los vaivenes de Maicao". Portafolio.co. נבדק ב-2022-08-09.
↑  Viloria, Joaquín (2015-03-13). Empresarios del Caribe Colombiano: Historia económica y empresarial del Magdalena Grande y del Bajo Magdalena, 1870-1930. Banco de la República, Colombia. ISBN 978-958-664-298-9.
1 2  Library of Congress: Federal Research Division; Narcotics Funded Terrorists/Extremist Groups
↑  "Iran and its Proxy Hezbollah: Strategic Penetration in Latin America".
1 2  Albarracín, Carlos Jair Martínez (2006). "Introducción a la situación sociolingüística de la comunidad árabe de Maicao, Guajira (Colombia)". Estudios de dialectología norteafricana y andalusí, EDNA (10): 7–51. ISSN 1137-7968.
↑  "Maicao exporta harina de ahuyama a Holanda y Europa". La Libertad. 2020-08-28. נבדק ב-2022-08-09.
1 2  Romero, Michelle (13 בספטמבר 2018). "Montes de Oca, el paraíso escondido de La Guajira". El Heraldo. נבדק ב-2022-08-09. {{cite web}}:  (עזרה)
מאיר דה-שליט

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1921 קובנה, ליטא 
 פטירה:  4 בפברואר 2007 (בגיל 85) 
 מדינה:  ישראל 
 מעסיק:  המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים 
 
מאיר דה שליט (9 בדצמבר 1921 – 4 בפברואר 2007) היה איש קהילת המודיעין הישראלית, דיפלומט, ואיש ציבור.
ביוגרפיה

מאיר (ממי) דה שליט נולד בקובנא שבליטא, בן בכור לעדה ומשה דה שליט. בהיותו בן 3 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בירושלים. כנער נשלח ללמוד בתיכון החקלאי בפרדס חנה ולאחר מכן התגייס לשורות ההגנה, שם מילא תפקידים של מדריך ושומר.
ב-1941 התגייס לצבא הבריטי ובמלחמת העולם השנייה נלחם כקצין בבריגדה היהודית, ופעל לחילוץ אסירי מחנות ההשמדה והעלאתם ארצה.
במלחמת העצמאות התגייס לצה"ל. עם סיומה, הקים דה שליט את יחידת הקישור לאו"ם, לקראת שיחות רודוס שנוהלו לקביעת הסכמי הפסקת אש בין ישראל לערבים, והיה קצין הקישור הראשון של ישראל לאו"ם. במחלקת המודיעין הקים את ש"מ 9, יחידת הקישור לנספחים צבאיים.
ב-1949 הצטרף למחלקה המדינית של משרד החוץ, שהייתה הבסיס למוסד, ושימש כנציג ישראל בארצות הברית עד 1954. בתקופה זו הוטל עליו ליצור את הקשר הממוסד הראשון שנרקם בין קהילת המודיעין הישראלית לבין ה-CIA האמריקאי.
ב-1954 התמנה לסמנכ"ל משרד ראש הממשלה, תפקיד אותו מילא במשך 10 שנים.
ב-1964 הוקם משרד התיירות ודה שליט נקרא לשמש כמנכ"ל הראשון של המשרד. פעילותו הניחה את היסודות לפעילות המשרד, ושימשה תשתית להתפתחות התיירות כגורם מרכזי בכלכלה הישראלית.
דה שליט עסק בהתנדבות בארגונים ועמותות רבים. בין היתר היה חבר בוועד הפועל של מכון ויצמן למדע, הנהלת עמותת עלם, בהנהלת מכון וולקני, בבית התפוצות ועוד.
אחיו היה הפרופסור עמוס דה-שליט ואחותו אדריכלית הפנים והמעצבת תמר דה-שליט גולדרייך.
נקבר בעין כרמל. הותיר אחריו רעיה ושני ילדים.
מאוריצי מינקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  1881 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 בנובמבר 1930 (בגיל 49 בערך) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מקום לימודים:  אקדמיית יאן מטייקו לאמנות יפה 
 תחום יצירה:  ציור 
 
מאוריצי מינקובסקי (בפולנית: Maurycy Minkowski;‏ 1882/1881, ורשה – 23 בנובמבר 1930, בואנוס איירס) היה צייר יהודי-פולני, הידוע  בציורי סצנות מחיי היומיום של העיירות.
ביוגרפיה

הוא נולד למשפחה יהודית עשירה. מחלה שחלה כשהיה ילד קטן הותירה אותו חירש ופגעה ביכולת הדיבור שלו. בגיל שבע החל ללמוד בבית ספר לחירשים והראה כישרון רישום מוקדם, שעודד את הוריו לשלם עבור שיעורים פרטיים. בשנת 1901 החל את לימודיו הרשמיים באקדמיה לאמנויות בקרקוב, שם היה תלמידם של יוזף מהופר, יאן סטניסלבסקי וליאון ויצ'ולקובסקי. הוא סיים את לימודיו בשנת 1905.
לאחר שנודע לו על הפוגרומים המתרחשים באודסה, נסע לשם לתעד את האירועים בסדרת רישומים. לאחר מכן ערך מסע לימודים דרך גרמניה ואוסטריה וחזר לוורשה. אולם הוא נשאר זמן קצר בלבד, ואז נסע לפאריס בשנת 1908, שם התחתן והחליט להתיישב לצמיתות, אם כי לעיתים קרובות חזר לפולין כדי להשתתף בסדנאות ציור באוויר הפתוח בקז'ימייז' דולני, סניאטין וקרשניק. ציוריו הוצגו בוילנה ולודז'.
בתחילת נובמבר 1930 הוא נסע לארגנטינה כדי לסייע בהכנת התערוכה הראשונה שלו מחוץ לפולין של ציוריו. ארגנטינה הייתה אמורה להיות תחנתו הראשונה בשרשרת תערוכות שתוכננה באמריקה. הוא רצה לחזור לאחר מכן לפולין ומשם לעלות לארץ ישראל.
מאוחר יותר באותו חודש, מכיוון שלא הצליח לשמוע את צפירת המונית שהתקרבה לכיוונו, הוא נדרס. התערוכה הוצגה כמחווה לאחר מותו ליצירתו, בחסות הקהילה היהודית בארגנטינה. בשנת 1931 הוקמה ועדה לגיוס כספים לרכישת עבודותיו.
בשנת 1942, רובם הגדול של עבודותיו הועמדו למכירה פומבית. רובם נרכשו על ידי "Fundación IWO" (הסניף הארגנטינאי של ייווא) ואוחסנו בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה. כמה מציוריו נהרסו ורבים מהם ניזוקו בשנת 1994, בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה. באותו פיגוע נהרגו 85 בני אדם. הציורים ששרדו הוצגו במוזיאון אדוארדו סיבורי בשנת 2011.
ציורים נבחרים

אישה מתפללת
אחרי הפוגרום
הרוכל
שוק העופות
הערות שוליים

1 2  Brief biography @ Culture.pl.
↑  "The IWO Foundation will present the work of Maurycy Minkowski at the Sivori Museum" @ Ito Gadol.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265434405171  PLWABN: 9810568639705606  GND: 127333916  ISNI: 0000 0000 6680 3069  LCCN: n2008060798  RKD: 56306  ULAN: 500062890  VIAF: 10865382   WorldCat (עם VIAF): 10865382 
גולים צעירים
מולה (עיר)

| --- | --- |

 מדינה:  טורקיה טורקיה
 שטח:  1,661 קמ"ר
 גובה:  660 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  64,706 (2012)
 קואורדינטות:  37°13′00″N 28°22′00″E﻿ / ﻿37.216666666667°N 28.366666666667°E﻿ / 37.216666666667; 28.366666666667 
 אזור זמן:  UTC+3
 http://www.mugla.bel.tr/
 he
 
מולה (בטורקית: Muğla) היא עיר בדרום מערב טורקיה. העיר היא בירת נפת מולה (אנ'), המשתרעת לאורך החוף האגאי של טורקיה. מרכזה של העיר מולה ממוקם בפנים היבשה בגובה של 660 מטר מעל פני הים, ושוכן במרחק של כ-30 ק"מ מחוף הים הקרוב ביותר במפרץ גוקובה לדרום-מערבו. מחוז מולה גובל במחוזות מילאס (אנ'), יטאגן (אנ'), קווקלידר (אנ'), שבנפת מולה. העיר מולה היא הבירה האדמיניסטרטיבית של הנפה המאגדת בתוכה אתרי נופש תיירותיים ידועים ופופולריים בעולם כמו בודרום, מרמריס, דאצ'ה, דאליאן (אנ'), פטהייה, אולודניז וגם את אתר הנופש הקטן יותר סאריגרמה.
היסטוריה

מולה החיתה ככל הנראה יישוב קטן בתקופה הקלאסית, נקודת אמצע לאורך המעבר בין הערים הקריאניות של אידריאס (לימים סטראטוניקה (אנ')) מצפון, ואידימה (לימים אקיאקה (אנ')) מדרום-מערב על החוף.
לא נותרו כמעט חורבות שבאמצעותן ניתן לחשוף את ההיסטוריה של העיר הקדומה. על הגבעה הגבוהה מצפון לעיר ישנם שרידים עתיקים מעטים המעידים כי היה בו אתר אקרופוליס. קומץ כתובות נחשפו בתוך העיר עצמה, והן מתוארכות למאה ה-2 לפני הספירה. המקום מופיע לראשונה בתיעוד ההיסטורי בתחילת המאה ה-2 לפני הספירה תחת השם "מובולה" (מיוונית: Μόβωλλα ,Móbōlla). באותו זמן, האזור עבר ממה שהיה כנראה פדרציה מזרחית קאריאנית הקשורה לטאבה (לימים טאבס (אנ')) וערים אחרות לשליטה רודיאנית. מובולה הייתה חלק מהפראה הרודית (אנ') לפחות משנת 167 לפני הספירה ועד המאה ה-2 לספירה. אף שהאזור היה כפוף לרודוס, הוא לא היה מאוגד במדינת רודוס.
בשנת 2018, ארכאולוגים חשפו קבר סלע בן 2,300 שנה של מתאגרף יווני בשם דיאגורס מרודוס, על גבעה בכפר טורגוט שבנפת מולה . קבר פירמידה יוצא דופן זה נחשב כשייך לאדם קדוש על ידי האנשים המקומיים. למקדש, ששימש כעלייה לרגל של המקומיים עד שנות ה-70, יש גם פוטנציאל להיות קבר הפירמידה היחיד בטורקיה. צוות החפירה גילה גם כיתוב עם המילים: "אהיה ערני בקצה העליון כדי להבטיח שאף פחדן לא יוכל לבוא ולהרוס את הקבר הזה".
בשנת 2018, הריסות ופסיפסים ארכאולוגיים שהתגלו בעיר אומתו כשייכים לווילה של הדייג היווני פאינוס, שחי במאה ה-2 לספירה. פאינוס היה הדייג העשיר והמפורסם ביותר בתקופתו.
תחת השלטון הרומי ולאחר מכן הביזנטי, שמה של העיירה השתנה בהדרגה ל-Μογωλᾶ ,Mogōlâ) ולאחר מכן ל-Μούγλα ,Moúgla). העיירה הייתה מהמוקדמות ביותר שנכבשו על ידי הטורקים במערב אנטוליה, ונכבשה במאה ה-13. אז המקום היה נתון לשליטת שושלת מנטס (Menteşe) שבסיסה במילאס. מולה קיבלה חשיבות אזורית לאחר שהחליפה את מילאס כמקום מושבו של תת-המחוז (הסנג'ק) תחת האימפריה העות'מאנית בשנת 1420. מ-1867 עד 1922, מולה הייתה חלק מאידין וילאייט (אנ').
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559534505171  LCCN: n79033979  VIAF: 143052382   WorldCat (עם VIAF): 143052382
מדליות באולימפיאדת הנוער קאנגוואן (2024)

אולימפיאדת הנוער קאנגוואן (2024) מהווה את משחקי החורף האולימפיים לנוער ה-4 שמתקיימים. המשחקים נערכים בין ה-19 בינואר ל-1 בפברואר 2024. במשחקים לוקחים חלק 1,802 ספורטאים ב-81 תחרויות ב-7 ענפי ספורט. טבלת המדליות מדרגת את 78 המדינות שהשתתפו באולימפיאדה לפי מספר מדליות הזהב שהספורטאים והספורטאיות שלהן זכו.