stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התקופה הביזנטית בארץ ישראל
מעמד היהודים

השלטון הביזנטי ביקש לקבוע את מעמדה העליון של הנצרות כדת הראויה ורדף פגנים, נוצרים שסטו מהדרך של הכנסייה וגם יהודים. המדיניות כלפי היהודים השתנתה מתקופה לתקופה. קיסרים שונים נהגו להצר את צעדי היהודים ואחרים נהגו במדיניות ליברלית וסובלנית יותר.
בתחילת התקופה הייתה נשיאות הסנהדרין הגוף המכריע בארץ. במאות ה-3 וה-4 נתדלדל כוחה.
בראשית התקופה הביזנטית חלו התחזקות של הרדיפות הדתיות וניסיונות לפורר את היישוב היהודי. בנו של קונסטנטינוס הראשון, קונסטנטינוס השני (337–361), המשיך במדיניות של אביו, ואף החריף את הצעדים כלפי היהודים, במיוחד בעניינים כלכליים, דבר שהביא למרד גאלוס שפרץ בסתיו שנת 351 בציפורי, בראשות פטריקיוס. גלוס בן דודו של קונסטנטינוס השני, שלח את המצביא אורסיקינוס, שדיכא את המרד והרס את בית שערים. בעקבותיו הוטל משטר צבאי וכן נפגעו הזכויות הפוליטיות, הכלכליות והמשפטיות של התושבים. אך עקבות ההרס של המרד נמחו במהירות.
יוליאנוס "הכופר", שירש את בן דודו קונסטנטינוס השני והוכרז כקיסר בשנת 361, אהד את תרבות יוון ואת ההלניזם והתנגד לנצרות; הוא ראה ביהודים בני ברית. בשנת 362 הוא הציע ליהודים להקים מחדש בית מקדש ואף החל בעבודות להקמתו. אולם רעידת אדמה שאירעה בשנת 363, ומותו הפתאומי במלחמה במזרח, הפסיקו את הבנייה.
לאחר מותו, חזר הקיסר הבא, יוביאנוס למדיניות של קונסטנטינוס. החל מתקופה זו נעשו הרבה פעולות חקיקתיות להצרת צעדיהם של היהודים בארץ ישראל.
בשלהי המאה ה-4, החל תהליך התדלדלות ביישוב היהודי, בעיקר בדרום הארץ, ורוב הקהילות היהודיות נמצאו בחלקה הצפוני, בערים ובכפרי הגליל (טבריה וציפורי היו היישובים המרכזיים), ורק מעטים במישור החוף או בהרי יהודה. הקיסר תיאודוסיוס הראשון פעל להפצת הנצרות, ונחקקו חוקים כנגד היהודים, ובכלל זה, נאסר הגיור וביטול בתי הדין היהודים. בתקופה זו הנוצרים הפכו לרוב מכריע בארץ והיהודים והשומרונים היו מיעוט בתוכה.
פעילות אנטי יהודית הגיעה לשיא בימיו של הקיסר תאודוסיוס השני (408–450), אז נאסר על יהודים לשאת בתפקידים ציבוריים ולהקים בתי כנסת. במאה ה-5 (429 לספירה), עם מותו ללא יורש של רבן גמליאל השישי, נשיא הסנהדרין האחרון, בוטל מוסד הנשיאות בארץ ישראל. בתקופה זו נחתם התלמוד הירושלמי.
בשלהי המאה ה-5 מלחמות הזרמים השונים (המרכז בקושטא, רומא ואלכסנדריה) שלוותה בריבים פנימיים בין הפלגים הנוצריים, הסיטו את תשומת הלב מהיהודים והם זכו לרווחה יחסית ולמדיניות מתונה. מצב היהודים הידרדר לאחר עלייתו לשלטון של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בשנת 527 לספירה. הקיסר החל להתערב בחייהם הדתיים, הגדיר את היהודים כ"כופרים", גזר גזירות בעניין חג הפסח ובאשר ללימוד התורה שבעל פה, ואף היה המקרה הראשון הידוע של אינוס להמרת דת. בתקופתו מרדו השומרונים בארץ ישראל, ומרידתם הביאה להם ולזכויותיהם אסון. (ב-484 פרץ המרד הראשון של השומרונים וב-529 פרץ המרד השני. לאחר מכן היו עוד שתי מרידות שומרוניות, ב-555 וב-572).
המלחמות בין הביזנטים לפרסים

הביזנטים ירשו מהאימפריה הרומית מאבק גבולות מתמשך עם האימפריה הפרסית. האימפריה הסאסאנית, יורשתה של האימפריה הפרתית הייתה בעלת נטיות התפשטות מובהקות וניסתה לחדור למזרח התיכון. המלחמות הבלתי פוסקות שתחילתן עוד בקרב חרן משנת 53 לפנה"ס שערך מרקוס לוקיוס קראסוס לשטח האימפריה הפרתית נמשכו עם הפסקות עד שירשה האימפריה הביזנטית את האימפריה הרומית המתפרקת. המלחמה הראשונה בין שתי המעצמות התרחשה באמצע המאה ה-5. המלחמות התנהלו ללא הכרעה מובהקת למי מן הצדדים.
בראשית המאה ה-7, נפתחה מלחמה חדשה בין הצדדים. הפרסים החלו לחדור את תחומי האימפריה הביזנטית, וניסיונם לכבוש את ארץ ישראל זכה לאהדת היהודים, שרצו לפרוק מעליהם את עול האימפריה הביזנטית הנוצרית. בשנת 614 אף כבש המלך הפרסי ח'וסרו השני את סוריה ואת ארץ ישראל, ובכללה העיר ירושלים, אך לאחר כשנה נטשו הפרסים את ארץ ישראל, והתמקדו בבניית ארצם וחיזוקה. ב-628 כבשו הביזנטים מחדש את הארץ. באותה תקופה כבש הקיסר הרקליוס את דרכו לכיוון פרס דרך הים השחור והגיע להסכם צבאי נוח בו בין השאר קיבל בחזרה את השליטה בירושלים. למרות הבטחתו שלא לפגוע ביהודים על התחברותם לפרסים, נכנע הרקליוס ללחץ, והנוצרים ערכו טבח ביהודים, שדילדל מאוד את אוכלוסיית היהודים בארץ. מאז ועד תחילת המאה ה-20 היישוב היהודי לא היווה גורם מדיני מרכזי בארץ ישראל.
הכיבוש הערבי

כבר בתקופת הכיבוש הרומי (63 לפנה"ס – 324 לסה"נ) ניסו שבטים בדואים להתפרץ לתוך הארץ אבל נבלמו בידי מערכות ביצורים מאוישות בחיילים: ה"לימס ערבייה" שהשתרעה לאורך הגבול של המדבר הסורי מבוסרה בחורן ועד אילת, והלימס פלשתינה לאורך ספר המדבר מים המלח ועד אזור רפיח. בשלהי המאה ה-6 החליט השלטון הביזנטי בארץ, בשל לחץ השבטים הבדואים, לצמצם את מספר החיילים ולחזק את הלימס באמצעות "שומרי גבולות", שהיו חלק מהשבטים הבדואים שנגדם הלימס הוקמו. שבטים שחיו בסמוך לגבולות הארץ נבחרו כשומרי הגבול בשכר, בתנאי שימנעו מתקיפת יישובים או שיירות מסחר וימנעו משבטים בעומק המדבר מלחדור לארץ. המצב לאורך הגבול הופקר בראשית המאה ה-7 בשל החלשות האימפריה הביזנטית שהייתה מעורבת במלחמה עם האימפריה הסאסאנית והפסיקה לשלם לבדואים. מלחמת שתי המעצמות התישה את כוחן והביאה שעת כושר אל שבטי בדואים מוסלמים שבאו מחצי האי ערב. בשנת 636 כבשו המוסלמים את הפרובינקיה. לולא הופסקו התשלומים לבדואים היה הכיבוש הערבי נתקל בהתנגדות עזה יותר.
תום התקופה הביזנטית בארץ ישראל נקבע בשנת 638; באותה שנה כבשו הצבאות הערביים את ירושלים. בשנת 650, השלימו המוסלמים את כיבוש כל ארץ ישראל מידי הביזנטים והחלה התקופה הערבית הקדומה בארץ ישראל (מכונה גם התקופה המוסלמית הקדומה בארץ ישראל).
דמוגרפיה

בתקופה הביזנטית אוכלוסיית הארץ הייתה מורכבת בעיקרה מנוצרים, יהודים ושומרונים. בנוסף לאלה הייתה גם אוכלוסייה אלילית הלניסטית ושבטי הערבים הסַרַקינים. במהלך התקופה חלו שינויים ביחס בין חלקי האוכלוסייה. חלה ירידה בגודל האוכלוסייה השומרונית עקב דיכוי מרידותיהם ואילו מספרם של הערבים הסרקינים גדל. חלקם התנצר, כמו רוב הנבטים. במהלך המאות ה-5 וה-6 התנצרה רוב האוכלוסייה ההלניסטית האלילית.
בזמן חלוקת האימפריה בשנת 395, אוכלוסיית ארץ ישראל מנתה בין 800 אלף ל-1.1 מיליון. שיעור היהודים בתוכה ירד לפחות משליש בערך, בין 250 ל-350 אלף בלבד. במאות ה-5 וה-6 מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל, על פי ההשערה, כ-1.5 מיליון איש. במאה ה-7 בשלהי התקופה הביזנטית מנתה אוכלוסיית הארץ בין 2,500,000 ל-3,000,000 נפש.
בתקופה הביזנטית נמשך תהליך העיור: כשליש מתושבי הארץ היו תושבי ערים וכשני שלישים עסקו בחקלאות. בערים הגדולות הגיעה האוכלוסייה עד לעשרת אלפים.
דמוגרפיה > הנוצרים

בתקופה הביזנטית הפכו רוב תושבי הארץ לנוצרים. בשלהי התקופה הם מנו בין 2,000,000 ל-2,500,000 איש. הם היוו ערב-רב של עממים: שרידי עממי הארץ, סורים-ארמים, ערבים שנטמעו באוכלוסייה דוברת הארמית והיוונית ואף יהודים שהתנצרו. הקבוצה הנוצרית הייתה מורכבת משתי שכבות עיקריות: השכבה העליונה, שכללה את עילית העסקים ממוצא הלניסטי ששפתם ותרבותם יוונית, והשכבה הנמוכה, שכללה את המעמדות הנמוכים שמוצאם היה סורי-ארמי וחלק ניכר מהם שמרו על שפתם ותרבותם הארמית. הם התרכזו בערי החוף, בגליל המערבי, בדרום השומרון וביהודה.
דמוגרפיה > היהודים

על היהודים נאסר לגור בירושלים והם התרכזו ברובם ביישובים כפריים בגליל המזרחי. היישוב היהודי ביהודה, שכמעט נעלם לאחר מרד בר כוכבא, שב והתחדש במהלך המאות השלישית והרביעית ויהודים ישבו בערים בדרום הר חברון ובאזור בית גוברין.
בסוף המאה ה-5 מנו היהודים בין 150 ל-200 אלף נפש בארץ ישראל, והם היוו כ-10% מכלל האוכלוסייה. אומדן אחר קובע שיעור של כשמינית מכלל התושבים במאה ה-7.
דמוגרפיה > שומרונים

השומרונים התפשטו במהלך התקופה מחוץ לסביבות הר שומרון (תהליך שהחל כבר במאה ה-2) אולם רוב השומרונים הושמדו בתקופה הביזנטית עקב דיכוי מרידותיהם ומספרם ירד מ-1,000,000 נפש בראשית התקופה לכ-200,000 נפש בסופה. רובם היו מרוכזים בצפון השומרון.
דמוגרפיה > ערבים

הערבים לא נטמעו בבליל האתני של תושבי הארץ ורובם ישבו בגבולותיה. בדרום ובשולי השטח המעובד היו שבטים בדואים.
כלכלה

כותבים מהתקופה הביזנטית מתארים את אשקלון ואת עזה כמרכזי סחר חשובים בדרום הארץ שייצאו יין לרחבי האימפריה. הירונימוס כתב כי הנוף הארץ ישראלי בזמנו היה רווי בכרמים. קרוב לוודאי שהכנסייה, שהחזיקה באדמות רבות באזור, הייתה יצרן יין מרכזי, ועדויות ארכאולוגיות לכך נמצאו בשרידי גתות בחורבת חשק (ליד עכו) בחורבת בית לויה (ליד בית גוברין) וכן במקומות נוספים בארץ.
לפי המשורר קוריפוס (אנ'), שחי במאה ה-6 לספירה, יינות מארץ ישראל היו יינות לבנים, קלים ומתוקים. מכתבים מהמאה החמישית, השישית והשביעית עולה כי יין מארץ ישראל יוצא למקומות כמו גאליה וסביליה, וחוקרים כיום סבורים שהיין הארץ ישראלי אחד התוצרים החשובים ביותר של המזרח הביזנטי.
ראו גם

ירושלים בתקופה הביזנטית
האימפריה הביזנטית
התקופה הרומית בארץ ישראל
מצבות צוער
לקריאה נוספת > מחקרים

גדליה אלון, תולדות היהודים בארץ-ישראל בתקופת המשנה והתלמוד, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ג–תשט"ז. (2 כרכים) (הספר באתר דעת: כרך א, כרך ב)
מיכאל אבי-יונה, בימי רומא וביזנטיון, מוסד ביאליק, תש"ל, תשמ"א–1981
ד"ר יעקב שביט (עורך הסדרה), ההיסטוריה של ארץ־ישראל (בית הוצאה כתר, ירושלים, יד יצחק בן-צבי), משה דוד הר (עורך הכרך), כרך חמישי: תקופת המשנה והתלמוד והשלטון הביזנטי
ירון דן, עיונים בתולדות ארץ-ישראל בתקופה הרומית-ביזאנטית, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2006
צבי ברס, שמואל ספראי, יורם צפריר, מנחם שטרן (עורכים), ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי, ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי; כרך ראשון: היסטוריה מדינית, חברתית ותרבותית, תשמ"ב 1982; יורם צפריר, כרך שני: הממצא הארכאולוגי והאמנותי, תשמ"ח 1988
יוסף יהלום, שירת בני מערבא : שירים ארמיים של יהודי ארץ ישראל בתקופה הביזנטית, ירושלים : האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשנ"ט–1999
יוסף פטריך, נזירות מדבר יהודה בתקופה הביזאנטית : מפעלם של סבאס ותלמידיו, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"ה–1995
דוד יעקבי, יהודים, שומרונים ונוצרים בארץ-ישראל הביזאנטית, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1988
אברהם נגב, מבוא לארכאולוגיה של ארץ ישראל למן התקופה הפרסית ועד התקופה הביזנטית, הרצאות חורף תשכ"ב, בית הספר לתיירות, תשכ"ג 1963
יוסף פטריך, אורה לימור, הלל ניומן (עורכים), ארץ־ישראל בשלהי העת העתיקה, מבואות ומחקרים, יד בן צבי, 2023
לקריאה נוספת > מחקרים > מאמרים

תמר וינטר, כלי זכוכית מהתקופה הביזנטית מחורבת נצור, עתיקות, 64, תשע"א, עמודים 99–104
דורון בן-עמי, מטמון זהב מחניון גבעתי וחשיבותו לחקר ההיסטוריה של ירושלים בשלהי התקופה הביזנטית, מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה, דברי הכנס העשירי, 4, (עורך: אייל מירון), ירושלים: מכון מגלי"ם, תשס"ט, עמודים 153–161
יאיר טלמור, בין קבר ישו ל"כנסיית מרים החדשה" : שינויים תאולוגיים והשתקפותם במרחב הדתי בירושלים הביזנטית, חידושים בחקר ירושלים, י"ד, תשס"ט, עמודים 225–235
לקריאה נוספת > מחקרים > עבודות גמר ודוקטור

ירון דן, המציאות החברתית בארץ-ישראל בתקופה הביזנטית במאות הששית והשביעית, א–ב, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1976
רכב רובין, מנזרי המתבודדים במדבר יהודה בתקופה הביזנטית, עבודת גמר, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1980
שרית עוקד, היבטים נבחרים של קשרי מסחר וכלכלה: של צפון סיני בתקופה הביזנטית, לאור חקר האמפורות והקערות, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תש"ס 1999
אורה לימור, מסורות נוצריות של הר-הזיתים בתקופות הביזאנטית והערבית, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים – הפקולטה למדעי הרוח – החוג להיסטוריה, תשל"ח 1978
ורד עצמון, אתרים ומסורות בכתבי צלייני ארץ הקודש מהתקופה הביזנטית ועד הצלבנית, (עבודת דוקטור), אוניברסיטת בר-אילן, 1977
עוזי דהרי, מנזרי דרום סיני בתקופה הביזאנטית, (עבודת דוקטור), האוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ"ה–1994
רוחמה ברלינר, מוטיבים ותבניות באמנות בתי הכנסת בארץ ישראל בתקופה הביזנטית, (עבודת דוקטור), אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן 1992
אילת מזר, מנזר הבתולות : התקופה הביזנטית – חפירות הר-הבית בירושלים, ירושלים, המכון לארכאולוגיה – האוניברסיטה העברית, 1998(הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת > הדרכה

רויטל זילבר, התקופה הביזנטית בסיני : לקט מקורות, מרומי סיני: בית ספר שדה צוקי דוד, 1977
הערות שוליים

↑  ירון דן, ההיסטוריה של ארץ־ישראל, כרך חמישי, חלק ג: השלטון הביזנטי (395–640), עמוד 233
↑  ראו למשל: די סגני, לאה, "ממצאים אפיגרפים חושפים פרקים חדשים בתולדות כנסיית הקבר במאה השישית", בתוך: ברוך, אייל; פאוסט, אברהם (עורכים), חידושים בחקר ירושלים, הקובץ השנים-עשר, מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים, רמת-גן, 2006, עמודים 157–164
↑  מרדכי אביעם, ההיסטוריה והארכאולוגיה של הגליל באתר מט"ח
↑  הירונימוס, איגרת עז, ח, "פרצו המוני ההונים, אשר עפו על סוסים זריזים אנה ואנה ומלאו את הכל במידות שוות של רצח ואימה. הצבא הרומי נעדר באותה שעה, ורותק באיטליה בגלל מלחמת אזרחים."
↑  Cameron, Alan. Long, Jacqueline. Barbarians and Politics at the Court of Arcadius. University of California Press, 1993. ISBN 0520065506
↑  איגרת קיד, בה הוא מתרץ את האיחור במשלוח תרגום
↑  הירונימוס, איגרת קכו, ב: "כך הם דהרו לאורך חופי מצרים, פלשתינה, פיניקיה וסוריה, כשהם סוחפים איתם הכל כמו שיטפון, עד שבקושי ניתן היה להימלט מהם בחסדי כריסטוס"
↑  בנימין איזק, 'ליסטים' ביהודה ובערביה
1 2  יואל רפל, תולדות ארץ ישראל, חלק ב', עמוד 357
↑  יורם צפריר, בעיות הבטחון של ספר המדבר בתקופה הביזנטית, שדה בוקר: מדרשת שדה בוקר, 1988
↑  ירון דן, ההיסטוריה של ארץ־ישראל, כרך 5, חלק ג, עמ' 294
↑  אהרן אופנהיימר, ההיסטוריה של ארץ־ישראל, כרך חמישי, חלק ב, 2. החברה היהודית, עמוד 111
↑  ירון דן, ההיסטוריה של ארץ־ישראל, כרך 5, חלק ג, עמ' 293
↑  רבקה שפק-ליסק, מתי ואיך היגרו הערבים והמוסלמים לארץ ישראל, ראשון לציון: למשכל, 2018
↑  ירון דן, ההיסטוריה של ארץ־ישראל, כרך 5, חלק ג, עמ' 295
↑  ירון דן, ההיסטוריה של ארץ־ישראל, כרך 5, חלק ג, עמ' 296
↑  ירון דן, ההיסטוריה של ארץ־ישראל, כרך 5, חלק ג, עמ' 298
↑  ירון דן, ההיסטוריה של ארץ־ישראל, כרך 5, חלק ג, עמ' 324
1 2  Decker, Michael (2009). Tilling the Hateful Earth: Agricultural Production and Trade in the Late Antique East. Oxford: Oxford University Press. pp. 137–138. ISBN 978-0-19-956528-3. OCLC 316430311.
פסיפס רצפת בית הכנסת בבית אלפא
פסיפס של מנורת המקדש ושופר מבית הכנסת בתל מנורה.
ממשלת מיעוט

ממשלת מיעוט היא ממשלה במשטר פרלמנטרי שהסיעות המרכיבות אותה כוללות פחות ממחצית חברי הפרלמנט. היא מתקיימת באמצעות תמיכה אקטיבית או פסיבית של חברי פרלמנט, שאינם חלק מהקואליציה, אך הם תומכים בה בהצבעות בפרלמנט, או לחלופין נמנעים או לא משתתפים בהצבעות, ובכך מאפשרים לה לתפקד. ככלל החוק במשטרים דמוקרטיים אינו אוסר על ממשלת מיעוט. ישנן אף מדינות בהן קיימת מסורת של שלטון ממשלות מיעוט.
בממשלת מיעוט, גדל תפקידו של הפרלמנט כגוף המפקח על הממשלה.
רקע

בדמוקרטיה פרלמנטרית, סמכותה של הרשות המבצעת (למשל, הממשלה) מבוססת על תמיכת הרשות המחוקקת (פרלמנט). מכאן מקור המושג "דמוקרטיה פרלמנטרית", שכן הרשות המבצעת נשענת על כך שרוב מבין חברי הרשות המחוקקת תומך בה. אם אחת מסיעות הפרלמנט מהווה רוב מבין חבריו, היא מסוגלת להקים ממשלה לבדה, ללא צורך בתמיכה או בקואליציה עם סיעות נוספות. מצב זה נפוץ בדמוקרטיה פרלמנטרית בעלת מערכת דו מפלגתית, כגון בבריטניה, בה על-פי רוב המפלגה המנצחת בבחירות זוכה לרוב מוחלט של מושבי הפרלמנט. לעומת זאת, בדמוקרטיה פרלמנטרית רב-מפלגתית, כגון בישראל, גרמניה ואיטליה, על-פי רוב אין סיעה שלה רוב בפרלמנט. ניתן להשיג רוב בפרלמנט על ידי חבירה של מספר סיעות לקואליציה, אשר יתמכו יחד בממשלה מוסכמת על כל חברות אותה קואליציה, אשר תכיל נציגים של כל אותן סיעות.
כאשר לקואליציה של מספר סיעות אין רוב בפרלמנט, אך סיעות נוספות, או חברי פרלמנט נוספים המהווים חלק מסיעות, תומכים בהקמת ממשלה מטעם אותה קואליציה, תקום ממשלת מיעוט. ממשלת מיעוט זוכה לאמון רוב הפרלמנט, למרות שלסיעות המרכיבות אותה אין רוב בפרלמנט.
התמיכה בממשלת המיעוט יכולה להתבטא בהצבעה בעד הבעת האמון של הפרלמנט בממשלה המוצגת בפניו וזקוקה לאישורו כדי להתקיים, ויכולה להתבטא בהמשך בתמיכה בהצעות חוק שמעלה הממשלה להצבעה בפרלמנט, בהתנגדות להפלת הממשלה בהצעות אי-אימון המועלות בפרלמנט, ובתמיכה פרלמנטרית בממשלה בנושאים נוספים. עם זאת, תמיכה בממשלת מיעוט יכולה גם שתהיה פסיבית: בחלק מההצבעות על כינון הממשלה, על חוקים, ועל הבעות אי-אמון שמתקיימות בפרלמנט, יכולים כמה חברי הפרלמנט להיעדר מההצבעה או להימנע בה, ובכך לאפשר לממשלה את הרוב הדרוש לה ומצד שני להביע, בעצם ההימנעות או ההיעדרות, הסתייגות מהרכבה, מדיניותה או מעשיה. אפשרות כזו של ממשלת מיעוט מתאפשרת רק במדינות ובמקרים בהן לא נדרש רוב מוחלט של חברי הפרלמנט בעד מתן אמון בממשלה על מנת שזו תכהן, או בחוקים שעל מנת לחוקק אותם לא נדרש רוב מוחלט שכזה.
המונח ממשלת מיעוט אינו רלוונטי ביחס לדמוקרטיה נשיאותית, בה הרשות המבצעת אינה זקוקה לאמון הרשות המחוקקת כדי לכהן. לרוב, במשטר זה הנשיא נבחר ישירות על ידי העם לתקופה קצובה, וממנה את חברי ממשלתו כרצונו (לעיתים בכפוף לאישור הרשות המחוקקת). בנוסף על חקיקת חוקים ושליטה על התקציב, הרשות המחוקקת עוסקת בביקורת על פעולת הרשות המבצעת. על כן יש לה הכוח להשפיע על מדיניותה ופעילותה של הרשות המבצעת (בעיקר באמצעות חקיקה ושליטה בתקציב). עם זאת, הרשות המבצעת אינה נזקקת לאמון הרשות המחוקקת ולכן היא תמשיך לכהן גם כאשר רק מיעוט מחברי הרשות המחוקקת תומך ברשות המבצעת (בדמוקרטיה נשיאותית לא קיים המושג הצעת אי אמון).
מאפיינים של ממשלת מיעוט

ככלל, הקמת ממשלת מיעוט אפשרית ביתר קלות במדינה שבה לא נדרש אמון מצידו של רוב מוחלט של חברי הפרלמנט כתנאי סף לאישור הרכב הממשלה. מאחר שבדרך כלל אין אמון של הרוב בממשלתו של המיעוט, הרי שדרישת אמון הפרלמנט בממשלה חדשה היא מכשול בדרכה של ממשלת מיעוט.
ישנן סיבות רבות המקשות את הקמתה ואת קיומה לאורך זמן של ממשלת מיעוט:
קושי להשיג תמיכה בהקמתה, בגלל עצם היותה מייצגת מיעוט. ממשלת מיעוט איננה אפשרות סבירה לפי תאוריות קואליציה קלאסיות שאינן חוזות בממשלת מיעוט.
היא איננה יציבה, בגלל הצורך לחיזור מתמיד אחר רוב בפרלמנט.
בפרט תתקשה ממשלת מיעוט לעמוד בהצבעות אמון ובאישור תקציב המדינה.
היא איננה דמוקרטית יחסית לממשלת קואליציה רחבה.
עם זאת, במחקר שסקר 32 דמוקרטיות עלה כי במעט יותר מרבע מהמקרים שבהם לא הייתה מפלגה בעלת רוב מוחלט בפרלמנט, הוקמה ממשלת מיעוט.[דרוש מקור] ממשלת מיעוט היא אפשרות סבירה כשאין דרישה חוקית לאמון רוב הפרלמנט בממשלה. לעיתים ממשלת מיעוט היא אפשרות מועדפת על מפלגות הפרלמנט המרכזיות, מאחר שבקואליציה יש מעין פשרה על נושאים מרכזיים, פשרה הנראית לבוחר כהתכחשות למצע המפלגה. במקרים רבים ממשלת מיעוט היא יציבה. יציבותה ותפקודה מתאפשרים כשיש גוש חוסם קבוע, או כשבאופוזיציה יש מפלגות ימניות ושמאליות וממשלת המיעוט היא במרכז. בסיטואציה כזאת, הממשלה נשענת תמיד על חלק אחד מהאופוזיציה בהתאם לדרישה. יש הרואים בממשלת מיעוט דמוקרטיה יותר מבממשלה רחבה, דווקא בגלל ההזדקקות להתייעצות ואישור בכל הצבעה של מפלגות אופוזיציוניות, מה שמצריך קונצנזוס יותר מאשר בממשלת רוב, בה אין התחשבות במיעוט והוא אינו בא בדרך כלל לידי ביטוי.
ממשלות מיעוט בעולם

למדינות דמוקרטיות פרלמנטריות רבות בעולם יש מסורת של ממשלות מיעוט. יש מדינות להן היסטוריה ארוכה ורציפה של ממשלות מיעוט. במדינות צפון אירופה (סקנדינביה, הולנד) ממשלות מיעוט שכיחות ביותר. כך גם באיטליה, התקיימו ממשלות מיעוט בשנות ה-70. דנמרק בולטת בהיסטוריית ממשלות מיעוט, כשלמעלה מחצי יובל (1972‏-1998) כל ממשלותיה היו ממשלות מיעוט. גם בקנדה ממשלות המיעוט הן שכיחות ביותר.
בישראל

סעיף 3 לחוק יסוד: הממשלה קובע: "הממשלה מכהנת מכוח אמון הכנסת". סעיף 13(ד) מוסיף: "הממשלה תיכון משהביעה בה הכנסת אמון, ומאותה שעה ייכנסו השרים לכהונתם". הצורך באמון הכנסת יוצר קושי להקמתה של ממשלת מיעוט, אך אינו הופך זאת למשימה בלתי אפשרית, משום שייתכן שהממשלה תזכה לאמונם של רוב חברי כנסת, גם אם חלק מן התומכים בממשלה לא יהיו חברים במפלגות המרכיבות אותה, וגם אם רוב זה שייתן בה אמון אינו רוב מוחלט.
ממשלה שהפכה לממשלת מיעוט במהלך כהונתה חשופה להפלתה בהצעת אי אמון, אך לשם כך נדרש, החל משנת 1996, רוב של 61 מחברי הכנסת, והחל משנת 2015, נהוג בישראל אי-אמון קונסטרוקטיבי: הצעת אי האמון חייבת גם לכלול ממשלה חדשה שהודיעה על קווי היסוד של מדיניותה, על הרכבה ועל חלוקת התפקידים בין השרים. שינוי זה לחוק יסוד: הממשלה קודם על ידי הקואליציה של הליכוד ויש-עתיד.
הקמתה של ממשלת מיעוט בישראל כמעט ולא נשקלה כאופציה רצינית גם כאשר הייתה אפשרות סבירה להקים ממשלה כזו. ממשלות מיעוט נוצרו רק בעקבות איבוד בסיס התמיכה במהלך הקדנציה. הסיבה לכך נעוצה בתרבות הפוליטית בישראל, שבה התפתחה מסורת לפיה האופוזיציה מתנגדת לממשלה גם כאשר לכאורה, מבחינה אידאולוגית ואף משיקולי מדיניות ריאליים יותר, ישנה הסכמה עם מהלכיה. כמו כן, בתרבות הפוליטית בישראל מקובלת התפיסה שאי אפשר להשפיע על מדיניות ממשלתית מן האופוזיציה, תחושה המעודדת את המפלגות התומכות לדרוש להצטרף לקואליציה - אם בקשתם תיענה, הם יצורפו לממשלה והיא לא תהיה עוד ממשלת מיעוט, ואם לא, הם לא יתנו את אמונם לממשלה והיא לא תהיה עוד כלל. מצד הקואליציה, המחיר של צירוף סיעות תומכות אל הממשלה היה תמיד מועט למדי, לעומת המחיר הגבוה שהממשלה הייתה משלמת אם אותן סיעות היו נשארות באופוזיציה היה רב מדי - אותן סיעות היו עלולות להכשיל את הממשלה בהצבעות שונות בלי הודעה מוקדמת, כיוון שאינן מחויבות בהסכם קואליציוני. בגלל סיבות אלו, מעט מאוד פעמים היו בישראל ממשלות מיעוט ואלו התקיימו למשך פרקי זמן קצרים יחסית, ביחס למשטרים פרלמנטריים אחרים.
במהלך השנים היו בישראל ממשלות מיעוט בעיקר לתקופות קצרות, כשבמהלך תקופת הכהונה התחלפו הסיעות הקטנות החברות בקואליציה, או כתוצאה מפרישת חברי כנסת יחידים מהממשלה. ממשלות מיעוט כאלו ייצבו תוך זמן קצר את הרוב הקואליציוני או שפיזרו את הכנסת ופנו לבחירות. ממשלות מיעוט מסוימות פעלו לייצוב הרוב הקואליציוני. ממשלת ישראל השלושים בראשות אריאל שרון, שנהנתה מ"רשת ביטחון" של סיעות השמאל לאחר פרישת שינוי מהממשלה, ועד להצטרפותה של מפלגת העבודה לקואליציה. ממשלות אחרות שאיבדו את הרוב פעלו להקדמת הבחירות. כך, למשל, אירע לאחר שסיעות הימין פרשו מהממשלה ה-24 בראשותו של יצחק שמיר בעקבות ועידת מדריד, או לאחר פרישתה של מפלגת העבודה מהממשלה ה-29 ומהממשלה ה-30, שתיהן בראשות אריאל שרון. הממשלה ה-23 בראשות יצחק שמיר פעלה כממשלת מיעוט בתקופת "התרגיל המסריח", בין פרישתו של המערך מהקואליציה, ועד להקמת ממשלת ימין בראשותו של יצחק שמיר.
הממשלה ה-28 בראשות אהוד ברק, שהחלה את דרכה כקואליציה שנהנתה מתמיכה של 75 חברי כנסת, הצטמצמה בהדרגה בעקבות מחלוקות בענייני דת ומדינה ובשל ועידת קמפ דייוויד. ביולי 2000, כשנה לאחר שהוקמה, נשענה הממשלה על תמיכתם של 30 חברי כנסת בלבד. רק חמישה חודשים מאוחר יותר, בחודש דצמבר, הודיע ראש הממשלה על התפטרותו, שגררה בחירות חדשות.
בישראל > ממשלות בתמיכת חברי כנסת ערבים

על פי הגדרת הרב צבי יהודה הכהן קוק, ממשלת מיעוט היא "ממשלה שמספר חברי הכנסת היהודים התומכים בה איננה עולה לסך שישים ואחד חברים, והיא נשענת על קולות חברי הכנסת הערבים על מנת להימנע מהפלתה בהצבעת אי־אמון." הוא כינה כך את ממשלת רבין הראשונה, וגינה את המפד"ל על הצטרפותה לקואליציה. ארגוני ימין בישראל שותפים לרוב לתפיסה זו, אף כי מבחינה טכנית לממשלה כזו יש תמיכה של רוב חברי הכנסת, ולכן היא לא ממשלת מיעוט.
ממשלות מפא"י נהגו להסתמך על מפלגות ערביות שתמכו בה בתקופת הביניים (עד ייצוב הרוב הקואליציוני, או עד הבחירות) גם כשלא היה צורך קואליציוני לכך; לדוגמה, ממשלת ישראל ה-17.
ממשלת ישראל העשרים וחמש בראשות יצחק רבין כיהנה עם תמיכה מצד חברי הכנסת הערבים במשך פרק הזמן הארוך ביותר בתולדות המדינה. בעקבות פרישת מפלגת ש"ס מהקואליציה הממשלה נותרה עם 56 חברי כנסת בלבד. בשלב מסוים בתקופת כהונתה, עלה מספר חברי הקואליציה ל-59 עם הצטרפות סיעת יעוד ב-2 בינואר 1995. במהלך תקופה זו לא פעלה הממשלה לפיזור הכנסת אך גם לא נצרכה להגדיל את הרוב הקואליציוני, כיוון שתפקוד הממשלה התאפשר בזכות תמיכתן מבחוץ של המפלגות חד"ש ומד"ע. ההישענות על תמיכת מפלגות ערביות אלה נתפסה כבלתי לגיטימית בעיני הימין. ממשלה זו כיהנה במשך כשנתיים, מ-22 בספטמבר 1993, ועד להתפזרותה ב-22 בנובמבר 1995 בעקבות רצח רבין. בהצבעות חשובות כמו ההצבעה על תקציב המדינה, מספר חברי כנסת מהאופוזיציה הצטרפו להצבעת הקואליציה וסייעו להעביר חוקים, ולאחר מכן לא נבחרו שנית לכנסת בעקבות סירוב מפלגתם להריץ אותם לכנסת, כיוון ש"בגדו" באמון המפלגה.
לאחר רצח רבין הוקמה הממשלה ה-26 בראשות שמעון פרס ב-22 בנובמבר 1995, על בסיס דומה לממשלה ה-25, כממשלה הזוכה לתמיכה של 59 חברי כנסת מהסיעות העבודה, מרצ ויעוד, ותמיכה נוספת של המפלגות חד"ש ומד"ע.
במהלך המשבר הפוליטי בישראל נשקלה הקמת ממשלה בתמיכת חברי כנסת ערבים גם על ידי בנימין נתניהו אך לבסוף אפשרות זו לא יצאה אל הפועל. ממשלת ישראל השלושים ושש, שכוננה כממשלת חילופים בראשות נפתלי בנט ויאיר לפיד, כללה את הרשימה הערבית המאוחדת בסיעות הקואליציה.
הערות שוליים

↑  המשרוקית, ‏האם כדי להפיל ממשלת מיעוט הימין יצטרך לארגן ממשלה חדשה?, באתר גלובס, 19 בנובמבר 2019
↑  סיעת הליכוד, למשל, התנגדה בעבר להפקעת אדמות בירושלים בשיתוף פעולה אופוזיציוני עם מד"ע, משום שהיוזמה הייתה מטעם קואליציה שהליכוד לא הייתה חברה בה.
1 2 3  דני קורן ובועז שפירא, קואליציות בפוליטיקה הישראלית, זמורה-ביתן, 1997
↑  יוסף בדיחי, כרוזי הצב"י, באתר ערוץ 7, עמ' 48, ‏2022.
↑  עמית סגל, ‏בכחול לבן שוקלים: ממשלת מיעוט עם ליברמן והרשימה המשותפת מבחוץ, באתר ‏מאקו‏, 10 בנובמבר 2019
↑  יובל קרני ומורן אזולאי, כחול לבן שוקלת ממשלת מיעוט זמנית: "יעלון לא שולל", באתר ynet, 5 במרץ 2020
↑  אמיר אטינגר, ‏מבחן נאמנות לסמוטריץ': בליכוד שוקלים הצבעה על ממשלת 59 ח"כים, באתר "סרוגים", 19 באפריל 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph869912 
יצחק רבין
נגה (כתב עת)

| --- | --- |

שער גיליון 7, קיץ 1983
 מו"ל:  עמותת נֹגה
 עורך ראשי:  רחל אוסטרוביץ, מירה אריאל, רחל גיורא, אראלה דאור ומירי קרסין
 תאריכי הופעה:  1980–2005 (כ־25 שנים)
 שפה:  עברית 
 מדינה:  ישראל 
 ISSN:  0333-6387
 
נֹגה היה כתב עת פמיניסטי שיצא לאור בישראל בשנים 1980–2005, בהוצאת עמותת נֹגה. עורכות כתב העת היו רחל אוסטרוביץ, מירה אריאל, רחל גיורא, אראלה דאור ומירי קרסין. על פי תעודת הרישום של העמותה, שמו המקורי של כתב העת היה לילית, שייתכן והושאל מכתב העת הפמיניסטי היהודי האמריקאי בשם זה. השם "נגה" מזוהה עם סמלה של ונוס (♀), שהוא גם הסימול האסטרונומי של כוכב הלכת נוגה וגם הסימול הביולוגי של נקבה. ב-25 שנות קיומו של כתב העת יצאו לאור 43 גיליונות.
כתב העת כלל חדשות על הנעשה בידי נשים ולמען נשים, מאמרים שעסקו בנשים בהיסטוריה, באפליית נשים ובפוליטיקה הישראלית מנקודת מבט נשית. עם הכותבים בכתב העת נמנו דפנה יזרעאלי, תמר אלאור, סילביה פוגל-ביז'אווי, נורית כהנא, יהודית בובר-אגסי, מרשה פרידמן, רקפת זהר, אהוד עין-גיל ועוד. כתב העת שימש גם במה ליצירות של נשים, במדורים "חדר משלה" (לכותבות) ו"שער משלה" (לאמניות). בגיליונו הראשון התפרסם הסיפור הקצר "קריעה", שהוא ראשית דרכה הספרותית של ברכה סרי.
לאחר פריצתה של האינתיפאדה השנייה הצטרפה עמותת נגה לקואליציית נשים לשלום.