stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאורג פרידריך הנדל
ביוגרפיה

הנדל נולד בהאלה, אז בדוכסות מגדבורג שבתוך ברנדנבורג-פרוסיה ב-1685, לאב שהיה ספר-מנתח (אנ'). כבר בגיל שבע התגלה כצ'מבליסט ונגן עוגב מוכשר, ובגיל תשע החל להלחין. החל ב-1700 למד אצל פרידריך וילהלם צאכו (Zachow), נגן העוגב של כנסיית הגבירה (Liebfrauenkirche). בשנת 1702 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת האלה במצוות אביו. כעבור שנה פרש מלימודיו לטובת המוזיקה, וזכה במשרת כנר בתזמורת בית האופרה של המבורג. שם יצר בשנת 1705 את האופרות הראשונות שלו, "אלמירה" ו"נרו", ובשנת 1708 שתי אופרות מוקדמות נוספות, "דפני" ו"פלורינדו". בשנים 1706–1709 יצא למסעות שונים, ולמד באיטליה, כי חזה שסגנון האופרה האיטלקית יכבוש את תחום האופרה. מלחיני אופרה גרמנים נוספים ניסו גם הם לחקות את האופרה האיטלקית, אך כתיבתם הייתה כבדה ומייגעת יותר ועתירת קונטרפונקטים, שנועדו לכלי מקלדת ולאו דווקא לקול אנושי. הנדל לקח לתשומת לבו את דברי מבקר המוזיקה והמלחין יוהאן מאתזון, כי המוזיקה שלו חזקה בהרמוניה אך חלשה במלודיה, ויצא לאיטליה לתקן זאת. בפירנצה הלחין ב-1707 את "רודריגו", ובוונציה הלחין ב-1708 את "אגריפינה". ברומא כתב ב-1710 שתי אורטוריות.
בשנותיו באיטליה התוודע הנדל אל טובי המלחינים, בהם קורלי וויוואלדי, שמהם למד על הקונצ'רטו והסונאטה, אלסנדרו סקרלטי, שהכניס אותו בסודות האופרה האיטלקית והקנטטה, ובנו, דומניקו סקרלטי, שעמו התחרה בנגינה, ניצח בנגינה בעוגב והפסיד בנגינה בצ'מבלו. התחרות הזו היוותה בסיס לידידות נאמנה ולהערצה הדדית בין השניים. הנדל כתב קנטטות רבות, שהיו פופולריות במיוחד ברומא, שם נאסרה האופרה באופן רשמי. מבין קנטטות אלו מוכרות כיום בעיקר "לוקרציה", המבוססת על הפואמה "אונס לוקרטיה" של שייקספיר ו"אקיס, גאלאתיאה ופוליפמוס".
בשנת 1710 היה למוזיקאי החצר של גאורג לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר, אולם לאחר זמן מה הסתכסך עמו ופנה לחפש אפשרויות נוספות ברחבי אירופה, עד שבשנת 1712 השתקע סופית בבריטניה. בשנת 1713 העניקה לו המלכה אן הכנסה שנתית בסך 200 לירות שטרלינג, לאחר שכתב אודה לכבוד יום הולדתה. לרוע מזלו, בשנת 1714 מתה המלכה אן בלא צאצאים חיים, ויורשה היה לא אחר מאשר מעסיקו הקודם, גאורג לודוויג, שהיה למלך ג'ורג' הראשון. בשנים הראשונות לאחר המלכתו של ג'ורג' נפגע מאוד מעמדו של הנדל בחצר המלוכה הבריטית, אך בהדרגה התפייסו השניים, בייחוד לאחר שהנדל כתב בשנת 1717 עבור המלך את הסוויטה "מוזיקה על פני המים", יצירה מרשימה שנוגנה לכבודו מעל גבי סירות על התמזה.
בשנת 1719 ייסד את האקדמיה המלכותית למוזיקה, ועמד בראשה בשנים 1720–1728. ב-1727 קיבל אזרחות בריטית ושיווה לשמו צורה אנגלית, ג'ורג' פרידריק הנדל. בשנים 1729–1734 היה שותף בניהול התיאטרון המלכותי. החל ב-1732 כתב בעיקר אורטוריות.
בשנת 1737 חלה בשיתוק בעקבות התקף לב, אך נרפא לאחר שנסע לאאכן. בשנת 1738, היה ממייסדי החברה המלכותית למוזיקאים (RSM). בשנת 1751 התעוור, וכעבור שמונה שנים נוספות מת. הוא נקבר בכנסיית וסטמינסטר שבלונדון.
יצירותיו

יצירותיו של הנדל מקיפות כחמישים אופרות, שלושים ושתיים אורטוריות, אוסף גדול של מוזיקה כנסייתית ואוסף גדול אף יותר של מוזיקה כלית. כמה מהיצירות המוכרות שלו הן:
אורטוריות:
אסתר (1720)
שאול (1738, בכורה ב-1739)
ישראל במצרים (1739)
משיח (1741)
שמשון (1743)
בלשצר (1743)
יהודה המכבי (1745) (מתוכה נלקח הלחן לשיר החנוכה "הבה נרימה" - !HWV 63 - See the conqu'ring hero comes)
יפתח (1752).
קנטטות:
דיקסיט דומינוס
שבח להרמוניה
יצירות אחרות:
מוזיקה על פני המים (1717)
צדוק הכהן (1727), המנון שנכתב לטקס ההכתרה של ג'ורג' השני, ומשמש בטקסי ההכתרה מאז
בשנת 1978 פרסם המוזיקולוג Bernd Baselt את קטלוג היצירות של הנדל, הידוע בקיצור HWV.
הנצחה

הדום הקרח הנדל באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של גאורג פרידריך הנדל.
לקריאה נוספת

W.S. Rockstro, The Life of George Frederick Handel, Macmillan, 1883 (הספר בקטלוג ULI)
Donald Burrows, Handel, Oxford University Press, 1996 (הספר בקטלוג ULI)
David Hunter, The Lives of George Friedrich Handel, The Boydell Press, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  ג'ון גולוויי וויליאם מאן, מוזיקה בכל הזמנים, עמ' 99
↑  גולוויי ומאן, עמ' 100-99
↑  http://www.parliament.uk/business/publications/parliamentary-archives/archives-highlights/handel-and-naturalisation/
↑  RSM, The Royal Society of Musicians of Great Britain (RSM) – A brief history, rsmgb.org
↑  הדום הקרח הנדל באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282703205171  PLWABN: 9810705909305606  BIBSYS: 90051292  BNC: 000064328  BNE: XX1108806  BnF: cb139873218 (data)  CANTIC: a11328216  CiNii: DA03739376  GND: 118544489  ICCU: CFIV041049  ISNI: 0000 0001 2275 9702  LCCN: n79129204  LNB: 000034911  MusicBrainz: 27870d47-bb98-42d1-bf2b-c7e972e6befc  NDL: 00442362  NKC: jn19990003280  NLA: 35167864  NLG: 71409  NLK: KAC199611188  NSK: 000037446  NTA: 068387032  RERO: 02-A000077881  RKD: 483683  SELIBR: 206359  SNAC: w6668khj  SUDOC: 027271706  Trove: 849486  ULAN: 500449411  VcBA: 495/8474  VIAF: 5126950   WorldCat (עם VIAF): 5126950 
המלך ג'ורג' הראשון והנדל בסירה על הנהר תמזה
בית הנדל בהאלה, שם נולד (צולם ב-2009)
ג'ון דנוור

| --- | --- |

ג'ון דנוור בהופעה, שנת 1975
 לידה:  31 בדצמבר 1943 רוזוול, ניו מקסיקו, ארצות הברית
 נהרג:  12 באוקטובר 1997 (בגיל 53) קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  Henry John Deutschendorf 
 שם במה:  John Denver 
 מוקד פעילות:  פורט קולינס, קולורדו, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1962 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טקסס טק, תיכון ארלינגטון הייטס 
 סוגה:  פולק, פולק רוק, קאנטרי, רוקנרול, פופ
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  שירה, גיטרה, פסנתר
 חברת תקליטים:  מרקורי רקורדס, ווינדסטאר רקורדס, RCA, ברטלסמן מיוזיק גרופ 
 בן או בת זוג:  Cassandra Delaney (12 באוגוסט 1988–1993) 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס המוזיקה האמריקאית לאמן הקאנטרי האהוב ביותר (1976)  Grammy Award for Best Musical Album for Children (1997)  פרס המוזיקה האמריקאית לאלבום אהוב – קאנטרי (1976)  פרס המוזיקה האמריקאית לאמן הפופ/רוק האהוב ביותר (1976)  Primetime Emmy Award for Outstanding Variety, Music, or Comedy Special (1975)  פרס המוזיקה האמריקאית לאמן הפופ/רוק האהוב ביותר (1975)  Country Music Association Award for Entertainer of the Year (1975)  היכל התהילה של גראמי (1997)  פרס גראמי  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 האתר הרשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון דנוור (באנגלית: John Denver‏; 31 בדצמבר 1943 – 12 באוקטובר 1997, נולד בשם הנרי ג'ון דויטשנדורף, באנגלית:  Henry John Deutschendorf Jr) היה זמר-יוצר אמריקאי בז'אנר הפולק והפולק רוק. דנוור היה אחד האמנים המפורסמים ביותר במוזיקה האמריקאית בשנות ה-70 של המאה ה-20, והקליט במרוצת השנים יותר מ-300 שירים, כמחציתם הולחנו על ידיו.
בין שיריו המוכרים:
"Take Me Home, Country Roads" (אשר נבחר בשנת 2014 כשיר הרשמי של מדינת וירג'יניה המערבית)
"Grandma's Feather Bed"
"Leaving on a Jet Plane"
"Annie's Song"
"Rocky Mountain High" (אשר נבחר בשנת 2007 כשיר הרשמי של מדינת קולורדו) ו-"Perhaps Love" (יחד עם פלאסידו דומינגו).
דנוור נולד ברוזוול שבניו מקסיקו. אביו היה איש צבא ששירת בחיל האוויר. דנוור מצא את מותו בגיל 53, בתאונת מטוס בקליפורניה. דנוור היה בעל רישיון טיס, אולם רישיונו בוטל בשנת 1996 על רקע מעצרים בשל נהיגה בשכרות. עם זאת, בנתיחה שלאחר המוות לא נמצאו בגופתו של דנוור שרידי אלכוהול, והתאונה לא נגרמה על רקע זה.
גופתו נשרפה ביחד עם גיטרה גיבסון 1910 שניתנה לו על ידי סבתו, אשר העניקה השראה רבה לקריירה שלו.
אלבומיו

1968 – Something to Sing About
1969 – Rhymes and Reasons
1970 – Take Me To Tomorrow
1970 – Whose Garden Was This?
1971 – Poems, Prayers and Promises
1972 – Aerie
1972 – Rocky Mountain High
1973 – Farewell Andromeda
1973 – John Denver's Greatest Hits
1974 – Back Home Again
1975 – An Evening With John Denver
1975 – Windsong
1975 – Rocky Mountain Christmas
1976 – Spirit
1977 – John Denver's Greatest Hits, Volume 2
1977 – I Want To Live
1979 – John Denver
1979 – A Christmas Together (יחד עם החבובות)
1980 – Autograph
1981 – Some Days Are Diamonds
1982 – Seasons Of The Heart
1982 – Rocky Mountain Holiday (יחד עם החבובות)
1983 – It's About Time
1984 – John Denver's Greatest Hits, Volume 3
1985 – Dreamland Express
1986 – One World
1989 – Higher Ground
1990 – Earth Songs
1990 – The Flower That Shattered The Stone
1990 – Christmas, Like A Lullaby
1991 – Different Directions
1994 – The Very Best Of John Denver
1995 – The John Denver Collection
1996 – Love Again
1997 – All Aboard!
1998 – Forever, John
גרטרוד ונדרבילט ויטני

| --- | --- |

 לידה:  9 בינואר 1875 מנהטן, ארצות הברית 
 פטירה:  18 באפריל 1942 (בגיל 67) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Gertrude Vanderbilt 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק 
 בן או בת זוג:  Harry Payne Whitney 
 צאצאים:  Flora Payne Whitney, Cornelius Vanderbilt Whitney, Barbara Whitney 
 
גרטרוד ונדרבילט ויטני (באנגלית: Gertrude Vanderbilt Whitney;‏ 1875-1942) הייתה פסלת אמריקאית, פטרונית ואספנית, ומייסדת בשנת 1931 של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בעיר ניו יורק. היא הייתה אשת חברה ומארחת בולטת, שנולדה למשפחת וונדרבילט העשירה ונשואה למשפחת ויטני.
ילדות

גרטרוד ונדרבילט נולדה ב־9 בינואר 1875 בעיר ניו יורק, בתם השנייה של קורנליוס ונדרבילט השני (1843–1899) ואליס קלייפול גווין (1852–1934), ונכדתה של קורנליוס ונדרבילט. אחותה הגדולה נפטרה לפני שנולדה גרטרוד, אך היא גדלה עם כמה אחים ואחות צעירה. ביתה של המשפחה בניו יורק היה אחוזה מפוארת בשדרה החמישית 742–748. כילדה צעירה, גרטרוד בילתה את הקיץ שלה בניופורט, רוד איילנד, בבית הקיץ של המשפחה. היא התחנכה על ידי מורים פרטיים ובבית הספר לנשים בעיר ניו יורק. היא שמרה רישומים קטנים וציורי צבעי מים האישיים שלה שהיו הסימנים הראשונים שלה להתעניינותה באמנות.
חינוך

בעת ביקור באירופה בראשית המאה העשרים גילתה גרטרוד ויטני את עולם האמנות המתפתחת של מונמארטר ומונפרנס בפריז. מה שראתה עודד אותה להמשיך ולהפוך לפסלת.
היא למדה בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק אצל הנדריק כריסטיאן אנדרסן וג'יימס ארל פרייזר. בפריז היא למדה אצל אנדרו אוקונור וקיבלה גם ביקורות מאוגוסט רודן בפריז. הכשרתה בעיצוב אנדרטאות ציבוריות השפיעה על כיוון עבודתה מאוחר יותר. אף על פי שהקטלוגים שלה כוללים פסלים קטנים היא ידועה בעיקר בזכות עבודותיה המונומנטליות.
העבודה הציבורית הראשונה שלה הייתה ״השראה״ - פסל של עירום גברי בגבס בגודל טבעי, שהצב מחוץ לביתן מדינת ניו יורק בתערוכה הפאן-אמריקאית בבופלו, ניו יורק, בשנת 1901.
היא חששה שיתייחסו אליה עקב מעמדה החברתי ולא יתייחסו לעבודתה ברצינות. משפחתה ובעלה לא תמכו ברצונה להיות אמנית. היא האמינה כי לאמנים גברים מתייחסים יותר ברצינות, וכי עושרה מעמיד אותה במצב של רווח והפסד. הייתה כלפיה ביקורת של אמנים, כי היא לא קיבלה תשלום תמורת עבודתה, ולפיכך העדיפו לתת לה עבודה, והיא שיבשה את השכר בעולם האמנות.
בשנת 1907 הקימה ויטני סטודיו בגריניץ' וילג׳. והקימה סטודיו בפאסי, שכונה פריזית אופנתית ברובע ה-16.
עד שנת 1910 היא הציגה את עבודותיה בפומבי תחת שמה האישי. פסל של ילדה צעירה יושבת על סלע עם זרועות מושטות, לצד דמות גברית, הוצגה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1910. הפסל ״איכר ספרדי״ התקבל בסלון של פריז בשנת 1911, וה״מזרקה האצטקית״ זכתה במדליית ארד בשנת 1915 בתערוכת סן פרנסיסקו. תערוכת היחיד הראשונה שלה התרחש בעיר ניו יורק בשנת 1916. תערוכת הצדקה הראשונה שארגנה הייתה בשנת 1914.
מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה הקדישה גרטרוד ויטני חלק ניכר מזמנה ומכספה למאמצי סיוע שונים, תוך הקמת ותחזוקה של בית חולים מבצעי לחיילים פצועים בג'ולי, כ -35 ק"מ צפונית-מערבית לפריז בצרפת.
בהיותה בבית החולים, גרטרוד ויטני ציירה את החיילים, ציורים שסייעו לתוכניותיה העתידיות לאנדרטות בעיר ניו יורק. עבודתה לפני המלחמה הייתה בסגנון הרבה פחות ריאליסטי, ממנו הסתלקה כדי להעניק ליצירה תחושה רצינית יותר.
היא השלימה סדרה של עבודות קטנות יותר המתארות חיילים בזמן מלחמה, אך עבודותיה הקטנות לא נתפסו כמשמעותיות במיוחד במהלך חייה.
פסלים ציבוריים

לאחר תום המלחמה, ויטני היה מעורבת גם ביצירת מספר פסלי הנצחה. במהלך שנות העשרים עבודותיה זכו לשבחים הן באירופה והן בארצות הברית, ובמיוחד יצירותיה המונומנטליות. במהלך שנות השלושים פחתה הפופולריות של יצירות מונומנטליות. היצירות האחרונות של ויטני לאומנויות הציבוריות היו ליריד העולם של ניו יורק בשנת 1939, ואנדרטת פיטר סטיובסנט בעיר ניו יורק.
״אנדרטת הטיטאניק״ של ויטני נחשבת בעיני המבקרים כהישג החשוב ביותר בקריירה האמנותית שלה. הפסל נבנה מפרס של 50,000 $ בתחרות בה זכתה בשנת 1914.
ויטני יצרה גם יצירות שנמצאות כיום במדינות אחרות, כולל בנמל סנט נזייר בצרפת, 1924. ממשלת צרפת רכשה העתק שיש של ראש אנדרטת הטיטאניק ששוכן כיום במוזיאון בלוקסמבורג.
ויטני פסלה את האנדרטה לזכר כריסטופר קולומבוס, שנקראה "מונומנטו לה לה-דקוברידורה" (אנדרטה לאמונת התגליות), בספרד, 1928–1933. בסגנון קוביסטי, זו אחת העבודות הגדולות שלה.
בשנת 1931 הציגה ויטני את המזרקה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קנדה. המזרקה מורכבת משלושה גברים עירומים. ישנה גם גרסת ברונזה של המזרקה הזו בכיכר וושינגטון בלימה, פרו.
השפעה באמנות

עושרה הגדול העניק לה את ההזדמנות להיות פטרונית של האמנויות, אך היא גם התמסרה לקידום האמנות. היא תמכה והציגה בתערוכות לנשים בלבד והבטיחה כי נשים ייכללו בתערוכות מעורבות. היא סייעה לתערוכות אמנות ברחבי ארצות הברית, כולל בשנת 1913 בניו יורק. ויטני תרמה כסף גם לחברת האמנים העצמאיים שנוסדה בשנת 1917, שמטרתה לקדם אמנים שחרגו מהנורמות האקדמיות. היא קנתה באופן פעיל יצירות מיוצרים חדשים בשנת 1922 היא מימנה את פרסום מגזין The Arts, כדי למנוע את סגירתו. היא הייתה התומכת הפיננסית העיקרית של "גילדת המלחינים הבינלאומית", ארגון שנוצר כדי לקדם את הביצועים של המוזיקה המודרנית.
בשנת 1908 פתחה ויטני את גלריית ויטני באותם הבניינים שבהם שכן הסטודיו שלה ברחוב מערב שמיני בגריניץ וילג'. אמנים כמו רוברט אנרי וג'ו דוידסון הוזמנו להציג שם את עבודותיהם. בשנת 1914 הקימה גרטרוד ויטני גם את מועדון הסטודיו ויטני ברחוב 147 ווסט 4, כמועדון אמנים בו יכלו אמנים צעירים להיפגש ולשוחח, וכן להציג את עבודותיהם. היא סיפקה לרבים מהם דיור בקרבת מקום וכן קצבאות מחייה. מועדון הסטודיו ויטני התרחב שוב כאשר מטהו הועבר בחזרה לרחוב השמיני בשנת 1923. תוך כדי כך, המועדון התרחב הן בגודל והן בהיקף ההעבודות. הגלריות המוקדמות הללו יתפתחו ויהפכו למורשת הגדולה ביותר של ויטני - מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. באתר המקורי מצוי בית הספר וסטודיו לציור ופיסול של ניו יורק.
בשנת 1929, הציעה ויטני למוזיאון המטרופוליטן בניו יורק את התרומה של האוסף שלה, שהכיל כמעט 700 יצירות אמנות מודרניות אמריקאיות, ותשלום מלא עבור בניית אגף שיוכל להכיל עבודות אלה. ההצעה שלה נדחתה מכיוון שהמוזיאון לא אסף אמנות אמריקאית. בשנת 1931 החליטה ויטני ליצור מוזיאון משלה על ידי שיפוץ והרחבה של אחד האולפנים שלה. ויטני מינתה את ג'וליאנה פורס, שהייתה בעבר עוזרתה מאז 1914, להיות המנהלת הראשונה של המוזיאון. המוזיאון התכוון לאמץ את המודרניזם, והתרחק מהרעיון שהאמנות האמריקאית ברובה היא זניחה וצרה בהיקפה.
הסטודיו שלה בגריניץ' וילג׳ סומן כאתר לאומי על ידי האגודה הלאומית לשימור היסטורי, והעניק לו מעמד של ציון דרך.
חיים אישיים

אלמנטים מראשית חייה של גרטרוד רמזו על לסביות. היא דיברה על כך שגופה הנשי הוא נטל שצריכה לשאת. לגרטרוד הייתה חברה אהובה בשם אסתר בצעירותה, איתה נחשפו מספר מכתבי אהבה שהבהירו את הרצון של שתיהן למערכת יחסים גופנית שעולה על חברות נשית. אסתר הייתה בתו של ריצ'רד מוריס האנט, האדריכל שבנה את בית משפחתה של גרטרוד בעיר ניו יורק ובית הקיץ בניופורט, רוד איילנד, כמו גם רבים מבתי האחוזה האחרים של ונדרבילט.
גרטרוד ראתה את חברותה במושגים מיניים ואחד מ"הריגושים של חייה, כשאסתר נישקה אותי ", אמה, אליס, הייתה כל כך מודאגת מהחברות שאסרה על גרטרוד לראות את אסתר. נראה כי ההפרדה הצליחה. כי בזמן שאסתר המשיכה לכתוב מכתבי געגוע קורעי לב גרטרוד פנתה לכיוון אחר. בגיל 21, ב־25 באוגוסט 1896, התחתנה עם הספורטאי העשיר במיוחד הארי פיין ויטני (1872–1930).
ויטני היה בנקאי ומשקיע, בנם של הפוליטיקאי, ויליאם קולינס ויטני, ופלורה פיין, בתו של הסנטור לשעבר באוניברסיטת אוהיו, הנרי פיין. הארי ויטני ירש הון מנפט וטבק כמו גם עסקי בנקאות. בניו יורק התגוררו בני הזוג בבתים עירוניים שהיו שייכים במקור לוויליאם ויטני. הייתה להם גם אחוזה כפרית בווסטברי, לונג איילנד.
הארי ויטני נפטר מדלקת ריאות בשנת 1930, בגיל 58, והשאיר לאלמנתו אחוזה בשווי של 72 מיליון דולר. בשנת 1934 היא הייתה במרכז קרב משפטי מתוקשר מאוד עם גיסתה גלוריה מורגן ונדרבילט, על משמורת על אחייניתה בת העשר, גלוריה ונדרבילט. גרטרוד ונדרבילט ויטני זכתה בסוף במשמורת על אחייניתה.
גרטרוד ויטני נפטרה ב-18 באפריל 1942, בגיל 67, ונקברה ליד בעלה בבית העלמין וודלון בברונקס, ניו יורק.
בתה פלורה ויטני מילר קיבלה על עצמה את תפקידה של אמה כראש מוזיאון ויטני, והוחלפה על ידי בתה פלורה מילר בידל.
פסלים ציבוריים - רשימה חלקית

Aztec Fountain – Pan American Union Building, Washington, D.C., 1912[9]
Fountain of El Dorado – 1915 Panama-Pacific Exposition, San Francisco, California
Two reliefs on the Victory Arch – Madison Square, New York City, 1918–19[23][24]
Washington Heights-Inwood War Memorial – Mitchell Square Park, Washington Heights, New York City, erected 1922[25]
Buffalo Bill - The Scout, William F. Cody Memorial – Cody, Wyoming, dedicated 1924
Untermyer Memorial, Woodlawn Cemetery, New York City, 1925[26]
Women's Titanic Memorial – Washington, D.C., unveiled 1931[29]
Peter Stuyvesant Monument, New York City, 1936–1939
To the Morrow, vt. Wings, vt. Spirit of Flight,[4] created for the World's Fair in New York, 1939[30]
הערות שוליים

1 2  Whitney, Gertrude Vanderbilt (1875–1942) | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com
↑  Arthur T. Vanderbilt, Fortune's children : the fall of the house of Vanderbilt, New York : Morrow, 1989
↑  Remnants of the Vanderbilt Mansion in New York City, Untapped New York, ‏2012-02-01 (באנגלית)
↑  Whitney Museum of American Art, Memorial exhibition: Gertrude Vanderbilt Whitney, New York: Whitney Museum of American Art, 1943. (באנגלית)
↑  The Whitney Museum of American Art, The Art Story
↑  Frank Northen Magill, Alison Aves, Dictionary of World Biography: The 20th century, O-Z, Routledge, 1999-11, ISBN 978-1-57958-048-3. (באנגלית)
↑  M. Knoedler and Company, Sculpture by Gertrude V. Whitney, New York: M. Knoedler and Company, 1936. (באנגלית)
↑  Pan American Exposition Buffalo 1901, panam1901.org
↑  More Information | A Finding Aid to the Gertrude Vanderbilt Whitney papers, 1851-1975, bulk 1888-1942 | Digitized Collection, www.aaa.si.edu (באנגלית)
↑  Robert T. Grimm, Notable American Philanthropists: Biographies of Giving and Volunteering, Greenwood Publishing Group, 2002, ISBN 978-1-57356-340-6. (באנגלית)
↑  "St. Nazaire, France Memorial", gallery.87thinfantrydivision.com
↑  Women of the 1913 Armory Show: Their Contributions to the Development of American Modern Art
↑  Whitney Museum of American Art, Whitney Museum of American Art: history, purpose and activities, with a complete list of works in its permanent collection to June, 1937, New York: Whitney Museum of American Art, 1937. (באנגלית)
↑  Gertrude Vanderbilt Whitney, web.archive.org, ‏2012-08-30
↑  "MRS. H. P. WHITY, SCULPTOR, IS DEAD; Former Gertrude Vanderbilt, Widow of Financier, Was in Hospital 10 Days FOUNDED MUSEUM HERE Member of Old and Wealthy Family Succumbed to Heart Complications MRS. H.P. WHITNEY, SCULPTOR, IS DEAD". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1942-04-18. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-05-06.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449398105171  PLWABN: 9810671480805606  BnF: cb12658894t (data)  GND: 12276465X  ISNI: 0000 0000 6684 1698  LCCN: nr93050931  RKD: 330531  SNAC: w6805436  ULAN: 500014661  VIAF: 72283828   WorldCat (עם VIAF): 72283828 
גרטרוד ויטני בסטודיו, 1920
גרטרוד ויטני, פסל קולמבוס בספרד, בחולבה.
פסל נשות הטיטניק, בבירה וושינגטון, גרטרוד ויטני
גרטרוד ויטני, אנדרטת זיכרון למלחמת העולם הראשונה בניו יורק
גרטרוד ונדרבילט ויטני, על שער המגזין ווג, ינואר 1917
גשר וילסון

מקווה טהרה גדול שנמצא במתחם מתחת לגשר וילסון
מזרקות (מודגשות בתאורה) שנמצאו בחפירות מתחת לגשר ועשו שימוש באמה שעברה עליו
גשר וילסון או "הגשר הגדול" הוא גשר עתיק הנמצא מצפון לרחבת הכותל המערבי בעיר העתיקה של ירושלים. הגשר קרוי על שמו של החוקר הבריטי צ'ארלס וילסון שהיה הראשון שחקר באופן מדעי את קשת וילסון, הקרויה גם על שמו, המהווה חלק מן הגשר.
הגשר בנוי על גבי שני טורים של קמרונות, כל טור בעל שני מפלסים, והוא מחבר את העיר העליונה של ירושלים עם הר הבית. הקמרונות המחזיקים את הגשר מצויים כיום במתחם מנהרות הכותל. הקמרון המזרחי ביותר של הגשר, הוא קמרון יחיד, לא דו מפלסי כשאר הקמרונות ומשולב בכותל המערבי. קשת זו מכונה קשת וילסון, והיא כפולה בגובהה וברוחבה משאר קמרונות הגשר. מעל קשת וילסון, בקצהו המזרחי של הגשר, ניצב בימי הבית השני אחד מארבעה שערי הר הבית בכותל המערבי, המכונה שער וילסון. על גבי הגשר עובר כיום רחוב השלשלת ובסופו שער השלשלת, המשמש כיום כשער כניסה להר הבית. בימי הבית השני וכן בתקופות מאוחרות יותר עברה על הגשר אמת המים התחתונה, שהובילה מים מבריכות שלמה הסמוכות לבית לחם ועד להר הבית.
לדעת דן בהט נבנה הגשר לראשונה בתקופה החשמונאית, וחרב על ידי אנשיו של אריסטובולוס השני בעת המצור של המצביא הרומאי פומפיוס בשנת 63 לפסה"נ. הגשר שוקם בתקופה ההרודיאנית ועבר שינויים בימי הקולוניה איליה קפיטולינה. כיום ידוע כי קשת וילסון שעומדת כיום היא הקשת המקורית שנבנתה בימי בית המקדש השני והיא לא התמוטטה מעולם. בעבר הוצע כי הקשת התמוטטה במהלך חורבן בית שני ושוקמה רק בתקופה האומיית. לדעת עמוס קלונר הגשר שוקם כבר בתקופה הרומית ולא בתקופה המוסלמית, והקמרונות הקיימים כיום הם מן התקופה הרומית המאוחרת ואלה איפשרו גישה בימי אליהי קפיטולינה להר הבית עליו נבנה מקדש יוליאני על ידי הלגיון העשירי שישב בעיר.
אלכסנדר און ושלומית וקסלר בדולח פרסמו מאמר ובו טענו שבימי הבית השני לא היה כלל גשר קשתות שחיבר את העיר העליונה עם הר הבית. בימי הבית השני היה במקום רק קיר סכר גדול שעליו עברה דרך. קשת וילסון לדעתם לא הייתה חלק מגשר אלא מחלף, בדומה לקשת רובינסון. לדבריהם, נבנה גשר הקשתות לראשונה בתקופה הרומית, ובמהלכה גם הוכפל רוחבו. לפי דעה זו אמת המים התחתונה לא נכנסה להר הבית דרך גשר וילסון אלא צפונה יותרבדעה זו תומך גם מאיר בן דב.
למרגלות גשר וילסון התגלו בחפירות ארכאולוגיות מקוואות טהרה מימי הבית השני וכן מבנה מפואר מן התקופה ההרודיאנית, ככל הנראה נימפיאון.
גם כיום נמשכות חפירות ארכאולוגיות לאורך גשר וילסון במתחם מנהרות הכותל.
הערות שוליים

↑  Johanna Regev, Joe Uziel, Tehillah Lieberman, Avi Solomon, Radiocarbon dating and microarchaeology untangle the history of Jerusalem's Temple Mount: A view from Wilson's Arch, PLOS ONE 15, 2020-03-06, עמ' e0233307 doi: 10.1371/journal.pone.0233307
↑  דן בהט, מנהרות הכותל המערבי, ירושלים ה'תשס"ג, עמ' 59-54.
↑  וקסלר-בדולח, און ורוזנטל-הגינבוטום, "גשר וילסון" לאור חפירות חדשות, חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבותיה, ב', תשס"ט, עמ' 55–63. שלומית וקסלר בדולח, תוואי האמה התחתונה מימי הבית השני ומקום כניסתה להר הבית, קתדרה 140, תשע"א
↑  דן בהט ואבי סולומון, מקווה קדום במנהרת הכותל', חידושים בחקר ירושלים 9, 2003, עמ' 83-104
↑  אלכסנדר און ושלומית וקסלר-בדולח, "מבנה מפואר (נימפיאון?) מימי הבית השני במנהרות הכותל", חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבותיה, ה'.
גטו גורליצה

מפת פולין בזמן כיבושה הגרמני.
הכיבוש הגרמני של גורליצה החל ב-7 בספטמבר 1939. היה זה אחד מבין גטאות רבים שהקימה גרמניה הנאצית בגנרלגוברנמן. עם הכיבוש תפסו הכובשים הגרמנים מאות צעירים מגורליצה לעבודת כפייה. עקב כך החלו יהודים רבים להסתתר. עסקיהם של היהודים הוחרמו.
גטו גורליצה הוקם בשנת 1941. הקמת הגטו בישרה רדיפות ואלימות נגד 3,400 יהודים תושבי האזור, כמו גם התפשטות מגפות באזור הצפוף. הגטו חוסל ב-14 בספטמבר 1942, עם הובלתם של מאות יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לפני הקמת הגטו

עם כיבוש גורליצה ב-7 בספטמבר 1939 החל הוורמאכט להוציא יהודים מבתיהם, לשדוד מהם רכוש ולהעסיק אותם בעבודת כפייה. בעליהם היהודים של עסקים הוחלפו והעסקים הועברו לידיהם של "נאמנים" גרמנים מפוברקים, בצעד שהיה החרמה למעשה. לחלק מהבעלים היהודים הוענקה גישה כדי לנהל את עסקיהם, שכעת היו בבעלות דה פקטו של גרמנים, אך במקרים רבים החלו נשים רבות לנהל את המפעלים, כאשר הגברים היהודים הסתתרו וניסו לברוח מגיוס לעבודת כפייה עבור הרייך.
כוחות אס אס גרמנים שלטו בחיי היהודים בגורליצה, ומקרים של אלימות קשה היו נפוצים. גברים, נשים וילדים יהודים הוכו דרך קבע ברחובות, וגברים יהודים שהסתתרו נחטפו לעבודות כפייה בתדירות גדלה.
במהלך שנת הכיבוש הראשונה גדלה האוכלוסייה היהודית בגורליצה, למרות גידול באלימות נגד יהודים באזור. מאות פליטים יהודים מגרמניה הגיעו לעיר. עם העלייה בגודל הקהילה הורגש מחסור במזון. מטבחי רחוב נפתחו על ידי היודנראט בשנת 1940, אך היה בכך מענה חלקי בלבד למצוקתם של אלפי הפליטים.
בסוף 1940 נפתח בית חולים קטן ליהודים שנפגעו באמצעות מימון של היודנראט ורופאים יהודים מארגון יס"ס (עזרה עצמית יהודית) ממחוז קרקוב. עקב מימון דל הוגבלה גישה לתרופות חיוניות ורבים נותרו חסרי סיוע.
הקמת הגטו והתנאים בו

הגטו הוקם ב-1941. ניתנה אליו גישה לרופאים יהודים, ונפתחו בגטו שתי תחנות לרפואת שיניים. בגטו היו שכיחות מחלות קטלניות. היעדר תזונה ומשאבים נאותים גרמו לשכיחות המחלות בקרב משפחות שלמות.
הברחת אוכל הפכה לחלק הכרחי בהישרדותם של יהודים רבים בגטו. רבים התפרנסו ממקורות מזון מהמדינה השכנה סלובקיה, ששכנה במרחק כ-35 ק"מ מהגטו. הגטו עצמו נשמר על ידי שוטרים שעבדו בשירות הגסטפו המקומי, אם כי כמה קצינים סייעו ליהודים להבריח מזון כמו קפה, תה וקקאו. עקב התנאים הקשים והרעב מכרו היהודים את רכושם כדי להשיג אוכל לשם הישרדות. עד מהרה מצאו עצמן משפחות רבות חסרות כל משאבים ואוכל הפך למותרות של בעלי ההון.