stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי בוליביה–צ'ילה
יחסים היסטוריים > המאה ה-19 > מלחמת הקונפדרציה

בשנת 1829 עלה לשלטון בבוליביה אנדרה דה סנטה קרוז והחליט להיכנס עם הצבא לפרו, מה שהוביל ליצירת הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית בשנת 1836. בעקבות כך השליט הצ'יליאני דיאגו פורטלס (אנ') ראה בקונפדרציה איום על האינטרסים של צ'ילה ועילה למלחמה. על כן, צ'ילה הכריזה מלחמה על בוליביה בשנת 1836 ואחריה הצטרפה גם ארגנטינה בשנת 1837; שתי המדינות אף קיבלו תמיכה מגורמים פרואנים שביקשו לגרש את השלטון הבוליביאני בפרו.
בתחילת המלחמה הקונפדרציה דווקא נחלה ניצחונות על המדינות האחרות. לאחר קרב קשה בפאוקרפאטה, הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית, שכללה באותה מערכה חיילים רבים, אילצה את הצבאות הצ'יליאניים והפרואניים לחתום על חוזה המכונה אמנת פאוקרפאטה, שבו הוכרחו הכוחות להיכנע ללא כל תנאים; מאוחר יותר הפרלמנט הצ'יליאני דחה את החוזה בטענה שהוא לא עולה בקנה אחד עם עקרונות הממשלה.
ההצלחה לא האירה פנים לפדרציה לאורך זמן, ובתוך שלוש שנים מפרוץ הלחימה לא רק שהפדרציה לא התקדמה פנימה אל תוך צ'ילה וארגנטינה, אלא הם החלו לנחול עוד ועוד תבוסות אל מול הצבא הצ'יליאני וכוחות המורדים הפרואניים. הקונפדרציה פורקה בשנת 1839, לאחר שנאלצה להיכנע. הייתה זו נקודת מפנה בהיסטוריה של בוליביה, שכן עברו יותר מ-60 שנה לאחר מכן לפני שהיה מהפך שלטוני נוסף.
יחסים היסטוריים > המאה ה-19 > אמנת הגבול והכלכלה

הגבולות הרשמיים בין צ'ילה לבוליביה נמצאו במחלוקת עד 1866, אז נחתמה "אמנת הגבול והכלכלה" שקבעה את הגבול בין המדינות לפי קו רוחב 24 דרום. ההסכם גם קובע כי כל המחצבים (מינרלים, פחם וכו') שבין קווי רוחב 25 דרום ל-23 דרום יחולקו בשיתוף בין שתי המדינות, על מנת למנוע מחלוקות בנוגע למחצבים.
בשנת 1874 החתמה אמנה שנייה כדי להסדיר מחלוקות שהתעוררו לאחר ההסכם הראשון, ובוליביה זכתה לגבות מיסים מחברות שפעלו בין קווי הרוחב 23 ו-24. במקביל האמנה קבעה שצ'ילה תוכל לנצל את המשאבים שברצועת החוף בין קווי רוחב אלה. אך האמנה פעלה בעיקר לטובת האינטרס של צ'ילה, שהייתה כלכלה עמידה וחזקה הרבה יותר. במהרה ההסכם שב למלא את האינטרס הצ'יליאני ולא את הבוליביאני, וכשמצבה הכלכלי של בוליביה החל להתדרדר, אחת ההאשמות הייתה על ההסכם.
יחסים היסטוריים > המאה ה-19 > מלחמת האוקיינוס השקט

בשנת 1879 הגדיל הדיקטטור הבוליביאני, הגנרל אילריון דסה (אנ'), את המיסים על ייצוא המלחת בשטח שבין קו רוחב 23 דרום לקו רוחב 24 דרום, בניגוד לאמנה מ־1866. דסה תכנן מהלך זה זמן רב לפני זה, כאשר חברות צ'יליאניות השתמשו במשאבים שבאזור המשותף, הנחשב בעיניי הבוליביאנים כחלק מבוליביה. דסה כרת ברית סודית עם מנהיג פרו, כדי למנוע את התפשטות החברות הצ'יליאנים למדינות הקרובות. במקביל, גם פרו עשתה צעדים כדי לפגוע בתעשייה הצ'יליאנית, כמו הלאימת תעשיית המלחת בשטחה.
כשחברות המלחת הצ'יליאניות סירבו לשלם מיסים גבוהים מאלו שנחתמו באמנה, הפריט דסה את המפעלים ובעלים בוליביאנים קנו אותם במכיר קטן יחסית. לאחר שערער את היציבות הכלכלית של צ'ילה בפרו ובוליביה, השבית דסה כל המסחר עם צ'ילה והגלה את כל תושבי צ'ילה שחיו בבוליביה, כולל את תושבי נמל אנטופגסטה, שהיוו כמעט חצי מתושבי העיר. בתגובה שלחה צ'ילה את הצי הימי של צבא צ'ילה, ובתוך יום כבשה את העיר אנטופגסטה. דסה ידע שצ'ילה תתקוף את בוליביה, וניצל את הברית שחתם עם פרו - ובכך הכריח אותם להשתתף בלחימה. אלא שגם שתי המדינות יחדיו לא היו מסוגלות לכוחה של צ'ילה, שבתוך שנתיים של לחימה כבשה מקומות רבים בשתי המדינות, כולל טאקנה וגבעת אריקה (Arica), שחזרו לפרו רק בשנת 1929. בסוף 1880 הנחיתה צ'ילה כוח משלוח בן כ-25,000 חיילים בסמוך ללימה, וכבשה את העיר ב-17 בינואר 1881. כוחות פרואנים המשיכו במלחמת גרילה כנגד הצ'יליאנים, אולם נשיא פרואני חדש, שמונה בחסות הצ'יליאנים, חתם על הסכם אנקון (Tratado de Ancón) ב-20 באוקטובר 1883 שהביא לנסיגת הצ'יליאנים. ב-4 באפריל 1884 קיבלה גם בוליביה את תנאי סיום המלחמה, לאחר שצ'ילה מנעה את סחר החוץ שלה ואיימה לפלוש לאלטיפלאנו הבוליביאני. בסופה של המלחמה כבשה צ'ילה את כל הגישה לים שהייתה לבוליביה אז.
יחסים היסטוריים > המאה ה-20 > הסכם השלום והידידות

חוזה השלום והידידות (אנ') של 1904 בין צ'ילה לבוליביה נחתם בעיר סנטיאגו שבצ'ילה ב־20 באוקטובר 1904, ומטרתו הייתה לקבוע רשמית גבולות בין שתי המדינות 20 שנה לאחר ההפסד המר של בוליביה במלחמת האוקיינוס השקט. לאחר חתימת ההסכם לא השתנו כמעט הגבולות בין המדינות.
גבול בוליביה-צ'ילה משתרע על פסגות ההרים של קורדילרה אספידנטל שרכס הרי האנדים. מגובה של 13,000 רגל בטריפוטו שבפרו, הוא ממשיך אל פסגות מושלגות בגובה של למעלה מ־18,000 רגל במקביל לגבול צ'ילה-ארגנטינה. הגבול עובר במדרונות סלעיים גדולים, ושטחים מוגבלים בין מצוקים. בצידיי הגבול הדרומי נמצאים מחצבי מלח רבים בשני הצדדים.
יחסים היסטוריים > מאז שנות ה-90 > תוכנית הגז הבוליביאנית

בתחילת 2002 הציע ממשלו של הנשיא הבוליביאני חורחה קווירוגה (אנ') לבנות צינור דרך צ'ילה לנמל מג'ילונס ובכך לאפשר לבוליביה גישה למשאבים ימיים שאליהם איבדה את הזכות במלחמת האוקיינוס השקט. צ'ילה, שמצד אחד רצתה להרוויח מן העסקה ומצד שני פחדה לאבד את המונופול על משאבי הים, הציעה פשרה שבה המים יובלו בצינור אל נמל אילו שבפרו ומשם חברות צ'יליאניות יעבירו את המים לבוליביה.
גורמים צ'יליאנים העריכו כי האופציה של צ'ילה תהיה זולה ב-600 מיליון דולר מהעסקה שהציעה בוליביה, אלא שפרו טענה כי האופציה הצ'יליאנית לא תהווה הבדל משמעותי ברווחים עבור צ'ילה, אך אם המים יעברו ישירות דרך בוליביה זה מסוגל להמריץ את הכלכלה בדרום בוליביה. בוליביה מיהרה לקדם את ההצעה של פרו, בעוד שצ'ילה הסתייגה מהרעיון של להעביר מים ישירות דרך בוליביה. אך בינתיים הממשלה הפרואנית, שהייתה להוטה לקדם את פרויקט הצינור, הציעה לבוליביה שאזור בשטח 10 קמ"ר בתוך נמל אילו (בו יעבור הצינור המתוכנן) יעבור לשליטה בוליביאנית, למשך 99 השנים הקרובות, למען המרצת הכלכלה הבוליביאנית. הנשיא קירוגה דחה את ההחלטה זמן קצר לפני שעזב את תפקידו ביולי 2002 והשאיר את הנושא השנוי במחלוקת זה ליורשו.
לאחר הניצחון בבחירות לנשיאות בשנת 2002, גונסלו סאנצ’ס דה לוסדה החליט שלא לקבל את ההצעה הפרואנית, אך חשב על רעיון משלו בהשראת התכנית הפרואנית. לאחר מכרז בין חברות שונות נבחרו החברות הבריטיות BG Group ו-BP והחברה הספרדית Repsol להיות אלו שיקבלו את הבעלות על בניית הצינור. הוקמה תוכנית בשיתוף צ'ילה, פרו ובוליביה (שעלותה מוערכת בכ-6 מיליארד דולר) לבניית צינור ענק שיתחיל מנמל טוקופילה שבצ'ילה ומשם יזרים נפט וגז טבעי דרך בוליביה ופרו ויגיע עד לצרכניות מקסיקו (דרך באחה קליפורניה) וארצות הברית (דרך קליפורניה).
אלא שמהר מאוד גם התוכנית הזו הובילה לקונפליקטים פוליטיים בתוך בוליביה, כאשר נטען שהעסקה לא משרתת את בוליביה אלא רק את צ'ילה, וכי בוליביה לא נהנית מהגז הטבעי ה"מגיע" לה במסגרת התכנית. בעקבות לחץ ציבורי מתנגד התכנית התפטר לוזדה מתפקידו ב-2003.
יורשו של לוזדה, קרלוס מסה (אנ'), ערך משאל עם לגבי השאלה: "האם את/ה מסכימ/ה עם מדיניותו של הנשיא קרלוס מסה להשתמש בגז כמשאב אסטרטגי להשגת מסלול גישה ריבוני וקיים לאוקיינוס השקט?". תוצאות המשאל הראו כי רוב, אם כי קטן, בציבור הבוליביאני (54.79%) מסכימים כי יש להשתמש בגז על מנת להשיג גישה ריבונית לאוקיינוס. מסה אף דן בנושא עם נשיא צ'ילה, ריקארדו לאגוס, והשניים הסכימו שבנייה של צינור גז תתגלה כצעד נכון אם הבנייה תיעשה באופן מיטבי. לרוע מזלו של מסה, הוא התפטר ב-2005 בעקבות "חוק הפחמימנים" ולא הספיק ליזום את צינור הגז. הנשיא שעלה אחריו, אוו מוראלס, התנגד לבניית הצינור בטענה שעדיף להשתמש בגז טבעי המצוי בבוליביה במקום לקנות אותו ממדינות עשירות יותר, ובכך ירדה לטמיון תוכנית הגז הבוליביאנית.
יחסים היסטוריים > מאז שנות ה-90 > התחממות היחסים בשנות האלפיים

בתחילת שנות האלפיים יחסי המדינות התחממו מעט, ונראית פחות עוינות בין שתיהן. לצ'ילה ולבוליביה יש קונסוליות בערי הבירה זו של זו. נשיאי המדינות נפגשו לכמה שיחות אסטרטגיות לחיזוק הכלכלה, ונשיא צ'ילה לשעבר, ריקארדו לאגוס, אף השתתף בהשבעה של נשיא בוליביה הנוכחי, אוו מוראלס.
בשנת 2015 הצהיר מוראלס כי בוליביה תהיה מוכנה לקיים יחסים דיפלומטיים מלאים עם צ'ילה, בתמורה לגישה לאוקיינוס השקט (בהתאם לפשרה בין המדינות). מנגד, ממשלת צ'ילה מסרה כי תהיה מוכנה רק ליחסים דיפלומטיים ללא כל תנאי. הסכסוך הועבר לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) במטרה לקבוע מי מהמדינות צודקת בעמדתה, מבחינת משפטית. בית המשפט פסק לבסוף לטובת צ'ילה, וקבע כי אף על פי שצ'ילה יכולה אם היא מעוניינת לקיים משא ומתן על הגישה של בוליביה לים, אך היא אינה מחויבת לקיים כל סוג של משא ומתן או למסור את שטחיה.
יחידת הבט

סמל היחידה
יחידת הבט (ראשי תיבות: "הדרכה באמצעות טכנולוגיה") היא יחידה העוסקת בפתרונות למידה של פיקוד ההכשרות והאימונים. כוח האדם ביחידה מורכב מחיילים, מאזרחים עובדי צה"ל ומאזרחים. היחידה ממוקמת בבסיס צריפין (מחנה ידין).
היסטוריה

יחידת הבט הוקמה בשנת 2000, לאחר איחוד של מדור הדב"ם (הדרכה באמצעות מחשב) ויחידת ההסרטה של זרוע היבשה. תחילה מוקמה היחידה באחד מהבסיסים במחנות גלילות ובשנת 2001 עברה לצריפין (מחנה ידין).
ייעוד היחידה

הייעוד של יחידת הבט הוא טיוב איכות ההדרכה בצה"ל, באמצעות פיתוח אמצעי הדרכה מתוקשבים, מבוססי טכנולוגיה.
היחידה מפתחת הדרכה בתחומי האימונים, ההכשרות, קליטת אמצעי לחימה, השתלמויות, למידה מבצעית ושחזור אירועי בטיחות, בהתאם לנדרש ביחידות זרוע היבשה וביחידות נוספות. בנוסף, משמשת היחידה סמכות מקצועית להכשרת מפיקי וידאו צבאיים.
היחידה מפתחת את המוצרים על פי מודל ADDIE, המורכב מחמישה שלבים: ניתוח ואפיון הבעיה, תכנון הפתרון, פיתוח תסריט, יישום והערכה.
מבנה היחידה

היחידה פועלת בארבעה תחומים כאשר בראש כל תחום עומד ראש תחום האחראי על ניהול, שליטה ובקרת איכות:
תחום פיתוח הדרכה וניהול פרויקטים: מורכב ממפתחי הדרכה שתפקידם לנתח ולאפיין את הצרכים ההדרכתיים, לנהל את צוות הפיתוח ולבצע בקרה על התהליך השלם של פיתוח המוצר.
תחום מולטימדיה ועיצוב: מורכב ממעצבים גרפיים שתפקידם לעצב את מוצרי ההדרכה באמצעים גרפיים שונים כולל אנימציות.
תחום תכנות: מורכב מכותבות לומדה, שתפקידן לכתוב קוד תכנותי למוצרי הדרכה מבוססי פלאש, תלת מימד, ולבצע בקרת איכות למוצרים.
תחום וידאו: מורכב מצלמים, ממפיקים, מתסריטאים, מעורכי וידאו וממעצבים גרפיים שתפקידם להפיק, לכתוב, לצלם, לערוך ולעצב סרטי הדרכה.
הערות שוליים

↑  http://mazi.idf.il/5773-8136-he/IGF.aspx
יניסיי קרסנויארסק (כדורגל)

סמליל הקבוצה מעונת 2011 עד עונת 2024/2025
יניסיי קרסנויארסק (ברוסית: Футбольный клуб Енисей Красноярск) הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר קרסנויארסק שבדרום סיביר המתמודד בליגת המשנה הרוסית.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה לראשונה בשנת 1937 בשם "לוקומוטיב קרסנויארסק" והתמודדה בליגות הנמוכות בברית המועצות ובגביע הסובייטי אך לא הגיעה להישגים משמעותיים רבים. בשנת 1957 הקבוצה החלה להתמודד בליגות המקצועניות. ב-1958 אף העפילה לרבע גמר הגביע הסובייטי אך הודחה על ידי ספרטק מוסקבה שהביסה אותה בתוצאה 1:4. בשנת 1967 הקבוצה שינתה את שמה ל"זריחה" (Рассвет) ולבסוף בשנת 1970 שינתה שמה ל"אוטומוביליסט קרסנויארסק" (Автомобилист) אך הקבוצה לא הצליחה לשמור על מקומה בליגות המקצועניות ומעולם לא העפילה לליגת העל הסובייטית.
לאחר התפרקות ברית המועצות הקבוצה שינתה שמה ל"מטאלורג" ואומצה על ידי מפעל מתכות מקומי, ברם הדבר לא סייע לה להגיע להישגים של ממש בשנות ה-90 של המאה ה-20. הקבוצה העפילה לליגת המשנה הרוסית ובשנת 2001 סיימה במקום התשיעי בליגה, במה שהיווה עד אז להישג שיא עבור הקבוצה. ברם הקבוצה נכשלה לשמור על מקומה בליגה בשנים הבאות והודחה לליגה הרוסית השנייה.
בפברואר 2010 שינתה את שמה ל"מטאלורג-יניסיי" ולמאמן הקבוצה מונה אלכסנדר אלפרוב, בסיום אותה עונה הקבוצה שבה והבטיחה העפלתה לליגת המשנה הרוסית ואלפרוב הוכתר למאמן העונה בליגה הרוסית השנייה. החל משנת 2011 הקבוצה החלה להתמודד בליגת המשנה הרוסית. בעונת 2011/2012 הליגה הפכה לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה והשם מטאלורג הושמט משם הקבוצה בעוד יניסיי סיימה את העונה במקום העשירי בליגה.
בעונת 2012/2013 הקבוצה העפילה עד לשלב רבע גמר הגביע הרוסי והודחה על ידי צסק"א מוסקבה שהביסה אותה בתוצאה 3:0, בדרך לזכייה בגביע באותה עונה.
בעונת 2014/2015 הקבוצה סיימה במקום השמיני בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה. בעונת 2016/2017 סיימה במקום השלישי בליגה ובכך הגיעה להישג הגדול ביותר בתולדותיה עד אז.
בעונת 2017/2018 הודחה משלב שמינית גמר הגביע הרוסי בכדורגל וסיימה אומנם במקום השלישי בטבלת הליגה, אך בזכות ניצחון 6:4 במשחקי מבחן להעפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל נגד אנז'י מחצ'קלה, הבטיחה את העפלתה לראשונה בתולדותיה לליגת העל הרוסית. ברם בעונת הבכורה שלה בליגה, יניסיי הציגה מאזן עגום של רצף הפסדים וירדה לליגה הלאומית אחרי עונה אחת בליגה הבכירה.
בעונת 2021/2022 הקבוצה העפילה עד לשלב חצי גמר הגביע הרוסי בפעם הראשונה בתולדותיה, אחרי שגברה בשלבים המוקדמים על לוקומוטיב מוסקבה ורובין קאזאן.
בתום עונת 2022/2023 סיימה רביעית וקיבלה את הזכות להתמודד במסגרת טורניר העפלה לליגת העל הרוסית, מול פאקל וורונז'.
הישגים לפי עונה (משנת 2010)

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |

| עונה | ליגה | מיקום | מלך השערים | גביע |
| 2010 | ליגת המשנה | 14 | רוסיה אלכסיי בזאנוב |  |
| 2011/12 | ליגת המשנה | 10 | רוסיה אלכסיי בזאנוב |  |
| 2012/13 | ליגת המשנה | 10 | רוסיה סרגיי פיאטיקופוב   רוסיה אלכסיי בזאנוב | רבע גמר |
| 2013/14 | ליגת המשנה | 13 | ארגנטינה חואן לסקאנו |  |
| 2014/15 | ליגת המשנה | 8 | רוסיה איליה גולטיאייב |  |
| 2015/16 | ליגת המשנה | 16 | ארגנטינה חואן לסקאנו |  |
| ‏2016/17 | ליגת המשנה | 3 |  |  |
| ‏2017/18 | ליגת המשנה | ‏3 | רוסיה אנדריי קוזלוב | שמינית גמר |
| ‏2018/19 | ליגת העל הרוסית בכדורגל | ‏16 | רוסיה מיכאיל קוסטיוקוב | שמינית גמר |
| ‏2019/20 | ליגת הכדורגל הלאומית | ‏14 | — | 16 האחרונות |
| ‏2020/21 | ליגת הכדורגל הלאומית | ‏10 | — | שלב הבתים העילי / 32 אחרונות |
| ‏2021/22 | ליגת הכדורגל הלאומית | ‏9 | — | חצי גמר |
אצטדיון הקבוצה

הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון המרכזי, הממוקם על אי המרפא בקרסנויארסק ובעל תכולה של 15,000 איש. האצטדיון משמש לא רק כמגרשה הבייתי של יניסיי אלא גם כאצטדיון הבית של נבחרת רוסיה ברוגבי והקבוצות המקומיות ברוגבי. האצטדיון נחנך באוקטובר 1967 ובאותה עת היה בעל יכולת תכולה של 35,000 איש. בשנת 2010 ובמרץ 2014 ממשלת מחוז קרסנויארסק ביצעה בו שיפוץ מסיבי והוא נפתח מחדש בנובמבר 2015 ואירח משחק במסגרת גביע האתגר האירופי ברוגבי. בשנת 2018 נערכו בו שיפוצים לקראת אוניברסיאדת קרסנויארסק (2019).
ב-2014 נחנך אולם סגור לכדורגל, בשם "יניסיי ארנה", בעל תכולה של 3,000 מושבים ובעונת 2017/2018 הקבוצה אירחה בו את משחקיה.
בעונת 2018/19 בליגת העל הרוסית בכדורגל נאסר על הקבוצה לארח ב"יניסיי ארנה" והוחלט שהקבוצה תארח את משחקיה בחלק הראשון של העונה באצטדיון גאולוג, שבעיר טיומן הסמוכה, המכיל 13,057 מושבים. החל מספטמבר 2018, עם השלמת השיפוצים באצטדיון, הקבוצה חזרה לאצטדיון בקרסנויארסק, שאירח משחק ראשון במסגרת ליגת העל הרוסית בכדורגל, ב-22 בספטמבר 2018 כשיניסיי אירחה את אורל יקטרינבורג.
הישגים ותארים

הגביע הרוסי בכדורגל: חצי גמר 2021/2022
הגביע הסובייטי בכדורגל:  רבע גמר 1958
הערות שוליים

↑  Прозвища футбольных клубов
↑  Профиль клуба на официальном сайте ФНЛ
↑  ליגת משנה הרוסית: יאניסיי מנצחת את דינמו סנט פטרסבורג
↑  Профиль стадиона на сайте sportbox.ru
↑  "Красноярский "Енисей" впервые сыграл домашний матч в крытом манеже". vesti.ru. נבדק ב-2016-07-17.
יניסיי קרסנויארסק (כדורגל נשים)

יניסיי קרסנויארסק (ברוסית: Женский Футбольный клуб «Енисей» Красноярск) הוא מועדון כדורגל נשים מקצועני מהעיר קרסנויארסק שבדרום סיביר. הקבוצה מתמודדת בליגת העל הרוסית בכדורגל נשים.
שמות הקבוצה

1989: סיביריאצ'קה
2002: סיביריאצ'קה-אנרגיה
2008: לוקומוטיב
2009: סיביריאצ'קה-KGPU
2010: סיביריאצ'קה
2011: יניסיי
היסטוריה

הקבוצה הוקמה באוקטובר 1987 על בסיס קבוצת הכדורגל של המכון הממלכתי הפדגוגי בקרסנויארסק, בתחילה נקראה מתודיקה לפני ששינתה לשם יניסיי לאחר מכן.
הישג השיא של הקבוצה בליגת העל הוא מקום שלישי בעונת 1995. בשנת 1991 זכתה בטורניר גביע המחזיקות הסובייטי.
בתחילת עונת 2021 הקבוצה השוותה עם זבזדה-2005, הפסידה לזניט וניצחה את ריאזאן. הסנסציה הראשונה של העונה ציפתה לאוהדים במחזור השישי — תבוסה מוחצת של לוקומוטיב, 0:7.  במקביל, שחקניות "ייניסי" הצליחו לשקם את עצמן במחזור העשירי, לאחר שחטפו את הניצחון מהמוסקבאיות, 1:0. תרחיש דומה הוא במשחקים מול צסק"א. במחזור הרביעי הקבוצה מקרסנויארסק הפסידה 0:3, ובמחזור ה-13 היא נקמה עם 1:0, ב-28 ביוני. המשחק ב־28 ביוני היה הניצחון הראשון של יניסיי על צסק"א באליפות הלאומית.  לפני כן צסק"א ניצחה עשר פעמים בעשרה מפגשים פנים אל פנים. אחרי המשחק הזה הגיעה סדרה של תבוסות של הקבוצה מקרסנויארסק: רוסטוב, זבזדה, זניט, לוקומוטיב, ריאזאן. סדרת ההפסדים נקטעה רק בתיקו במשחק המחזור ה־18 בליגת העל (יניסיי—צ'רטנובו). המשחק הסתיים בתוצאה 1:1. עם זאת, כבר במשחק הבא לוקומוטיב ניצחה את יניסיי בתוצאה מוחצת (8:0). תבוסה מול צסק"א, תיקו עם ריאזאן והפסדים במשחקים עם רוסטוב וזבזדה.
הישגים לפי עונה > ברית המועצות

| עונה | ליגה | מיקום | משחקים | ניצחונות | שוויונות | הפסדים | יחס שערים | ניקוד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1990 | הליגה הבכירה, אזור 2 | 10 | 22 | 4 | 9 | 9 | 15-25 | 17 |  |
| 1991 | הליגה השנייה, אזור 4 | 2 | 14 | 9 | 2 | 1 | 27-4 | 22 |  |
הישגים לפי עונה > רוסיה

| עונה | ליגה | מיקום | משחקים | ניצחונות | שוויונות | הפסדים | יחס | ניקוד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992 | ליגת העל | 5 | 28 | 16 | 6 | 6 | 31-20 | 38 |  |
| 1993 | ליגת העל | 4 | 22 | 13 | 5 | 4 | 38-15 | 31 |  |
| 1994 | ליגת העל | 5 | 22 | 13 | 3 | 6 | 40-14 | 29 |  |
| 1995 | ליגת העל | 3 | 22 | 14 | 1 | 7 | 42-15 | 43 |  |
| 1996 | ליגת העל | 5 | 22 | 10 | 2 | 10 | 40-36 | 32 |  |
| 1997 | ליגת העל | 10 | 18 | 3 | 0 | 15 | 10-52 | 9 |  נשרה לליגה הראשונה |
| 2002 | הליגה הראשונה, בית ג' | 3 | 6 | 3 | 0 | 3 | ?-? | 9 |  |
| 2002 | ליגה ראשונה, טורניר 5-8 | 7 | 6 | ? | ? | ? | ?-? | ? |  |
| 2008 | ליגה ראשונה, אזור מזרח | 3 | 12 | 3 | 3 | 6 | 12-18 | 12 |  |
| 2009 | ליגה ראשונה, אזור סיביר | 3 | 6 | 2 | 1 | 3 | 11-6 | 7 |  |
| 2010 | ליגה ראשונה, גמר | 4 | 5 | 1 | 1 | 3 | 5-18 | 4 |  |
| 2011 | ליגה ראשונה, סיביר | 1 | 12 | 10 | 1 | 1 | 55-7 | 31 |  |
| 2011 | ליגה ראשונה, גמר | 3 | 7 | 3 | 4 | 0 | 19-5 | 13 |  |
| 2012 | ליגה ראשונה, סיביר | 1 | 12 | 11 | 0 | 1 | 54-2 | 33 |  |
| 2012 | ליגה ראשונה | 2 | 7 | 6 | 0 | 1 | 14-2 | 18 |  |
| 2013 | ליגה ראשונה, סיביר | 1 | 12 | 11 | 0 | 1 | 54-2 | 33 |  |
| 2013 | ליגה ראשונה | 2 | 7 | 4 | 3 | 0 | 11-1 | 15 |  |
| 2014 | ליגה ראשונה, סיביר | 1 | 12 | 11 | 1 | 0 | 60-3 | 34 |  |
| 2014 | ליגה ראשונה, גמר | 1 | 6 | 4 | 1 | 1 | 12-5 | 13 |  |
| 2015 | ליגה ראשונה, סיביר | 1 | 12 | 12 | 0 | 0 | 52-0 | 36 |  |
| 2015 | ליגה ראשונה, גמר | 2 | 7 | 6 | 1 | 0 | 15-0 | 19 |  |
| 2016 | ליגה ראשונה, סיביר | 1 | 16 | 16 | 0 | 0 | 83-6 | 48 |  |
| 2016 | ליגה ראשונה, גמר | 2 | 7 | 6 | 0 | 1 | 25-3 | 18 |  חזרה לליגת העל |
| 2017 | ליגת העל | 7 | 14 | 2 | 1 | 11 | 5-25 | 7 |  |
| 2018 | ליגת העל | 7 | 14 | 2 | 3 | 9 | 9-21 | 9 |  |
| 2019 | ליגת העל | 7 | 21 | 3 | 3 | 15 | 16-44 | 12 |  |
| 2020 | ליגת העל |  |  |  |  |  |  |  |  |
תארים

גביע מחזיקות הגביע הסובייטי (1): 1991
יחסי בוליביה–ישראל

| יחסי בוליביה–ישראל |
| --- | --- |
בוליביה: ישראל
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

בוליביה: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
1,098,581: 22,072
אוכלוסייה
12,455,579: 9,961,867
תמ"ג (במיליוני דולרים)
45,850: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,681: 51,185
משטר
רפובליקה: דמוקרטיה פרלמנטרית

בין בוליביה לבין מדינת ישראל לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים, נכון לשנת 2024. החל מהעשור הראשון של המאה ה-21 יחסי המדינות התאפיינו בקרירות ועודנם מושפעים במידה רבה מעמדתה האנטי-ישראלית של בוליביה בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו לראשונה בשנת 1950 אך נותקו וחודשו מאז מספר פעמים עקב התנגדותה של בוליביה למבצעיה הצבאיים של ישראל ברצועת עזה כנגד ארגוני הטרור. בוליביה ניתקה את קשריה עם ישראל בפעם הראשונה בשנת 2009 עקב מבצע עופרת יצוקה ובפעם השנייה בשנת 2023 עקב מלחמת חרבות ברזל וזאת לאחר שאלו חודשו לפרק זמן קצר בשנת 2019.
היסטוריה

ממשלת בוליביה הכירה רשמית במדינת ישראל בפברואר 1949 והיחסים נכונו רשמית ב-1950. הביקור הרשמי הראשון מטעם אחת משתי המדינות היה של שר הכספים הבוליביאני קואדרו סאנצ'ו שהגיע לישראל יחד עם נגיד הבנק המרכזי של בוליביה פאז אנטזאנה מאיסטנבול בהזמנת ממשלת ישראל.
ב-1957 החליטה בוליביה להאמין את וולטר גוואיה-ארסה, שגרירה בפריז לציר בישראל. ב-29 בנובמבר באותה השנה הגיש גוואיה-ארסה את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי, ובכך ישראל ובוליביה מיסדו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
בתקופת המהפכות הצבאיות שהתרחשו בבוליביה בין השנים 1964–1982, התקיימו קשרים הדוקים בין בוליביה לישראל. ישראל מכרה לבוליביה רובי עוזי, תחמושת ומטוסים, ובתמורה תמכה בוליביה בישראל בזירה הבינלאומית.
באוגוסט 1964 ביקר בישראל מפקד הכוחות המזוינים של בוליביה, גנרל דון אלפרדו אזבגדו-קנדיד יחד עם מספר אנשי צבא בוליביאנים אחרים.
בשנת 1972 נחתם הסכם בין שתי המדינות שהותיר לישראלים להיכנס לבוליביה ללא אשרת שהייה.
היסטוריה > בעקבות מבצע עופרת יצוקה (2008–2009)

בעקבות מבצע עופרת יצוקה בשנים 2008–2009, החליטה בוליביה לנתק את יחסיה עם ישראל וגירשה את שגריר ישראל שלמה כהן וכן שבעה מחברי הנציגות הדיפלומטית, לאחר החלטת הנשיא אבו מוראלס ממפלגת השמאל התנועה לסוציאליזם שעלה לשלטון בשנת 2006. בעקבות ההחלטה הצהיר מנהיג הקהילה היהודית במדינה, אברהם לוי, כי ממשלת בוליביה "תפסה עמדה של קבוצת טרור, תומכת בחמאס ואינה מקבלת טיעונים ממשלת ישראל". מוראלס נחשב כבן ברית של נשיא ונצואלה לשעבר, הוגו צ'אווס שגם כן החליט לנתק את יחסיה הדיפלומטים עם ישראל בעקבות המבצע.
בשנת 2010 היצוא הישראלי לבוליביה עמד על כ-6 מיליון דולר, והייבוא מבוליביה לישראל כ-3 מיליון דולר.
היסטוריה > בעקבות מבצע צוק איתן (2014)

ביולי 2014 הכריז מוראלס על ישראל כ-"מדינת טרור" בעקבות פעילות צה"ל במבצע צוק איתן באותה שנה. עקב ההחלטה בוטל הפטור מוויזה שהיה נהוג בין המדינות, מאז ההסכם שנחתם ביניהן בשנת 1972 בנושא. מוראלס הבטיח בנוסף כי יאסור על ישראלים לבקר בבוליביה. להחלטה זו הייתה השפעה שלילית ניכרת על זרימת התיירים הישראלים לבוליביה. ירקו נונז, ראש עיריית רורנבאקה לשעבר, אמר כי מספר התיירים מישראל עמד בעבר על 20,000 איש, ולאחר כניסת הויזות ירד לפחות מ-3,000 תיירים.
ב-28 בנובמבר 2019 הודיעה שרת החוץ של בוליביה קארן לונגאריק, על כוונת המדינה לחדש את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל. משרד החוץ הישראלי בירך על ההחלטה. צעד זה הגיע לאחר התפטרותו של מוראלס מתפקיד הנשיאות, שהפגין עמדות פרו-איראניות ואנטי-אמריקאיות ובכלל זה התנכרות מהעולם המערבי מאז כניסתו לתפקיד, לאחר שקיבל מקלט מדיני במקסיקו בעקבות הפגנות נרחבות נגד ממשלתו, פריצה לביתו והעמדת פרס כספי על הריגתו. כמו כן הוחלט על חידוש הפטור מויזה לישראלים המטיילים בבוליביה.
ב-4 בפברואר 2020 לראשונה זה עשור, נפגשה משלחת מטעם משרד החוץ עם נשיאת בוליביה ז'אנין אנייס, שרת החוץ קארן לונגאריק, חברי ממשלה וחברי האספה המחוקקת בבירה לה פאס.
בעקבות מבצע שומר החומות בוטל הפטור מוויזה לישראלים.[דרוש מקור]
היסטוריה > בעקבות מלחמת חרבות ברזל (2023)

ב-31 באוקטובר 2023 הודיעה ממשלת בוליביה על ניתוק קשריה הדיפלומטיים עם ישראל עקב מלחמת חרבות ברזל.
ראו גם

יהדות בוליביה
לקריאה נוספת

משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 135–147.
לב של דיו

| --- | --- |

עטיפת הספר העברית
 מידע כללי
 מאת:  קורנליה פונקה
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  פנטזיה, רומן חניכה
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  Cecilie Dressler Verlag
 תאריך הוצאה:  2003
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  סדרת מרגנית
 פרסים
 ספרי ילדים נודעים של איגוד הספריות האמריקאי (2004) 
 סדרה
 הספר הבא:  כשף של דיו
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002622589
 
לב של דיו (בגרמנית: Tintenherz, באנגלית: Inkheart) הוא ספר פנטזיה מאת קורנליה פונקה. הספר יצא בשנת 2003 והוא הראשון בטרילוגיית ספרי "לב של דיו", שכוללת את כשף של דיו ומוות של דיו. הספר זכה לפופולריות רבה, ועובד לסרט קולנוע בעל אותו שם.