ג'ון סינגלטון קופלי
ביוגרפיה > המעבר ללונדון והטיול באירופה

עם מכתבי המלצה רבים, שכולם התפרסמו בהתכתבות של קופלי-פלאהם, הפליג קופלי מבוסטון ביוני 1774, והותיר את אימו, אשתו וילדיו באחריותו של הנרי פלהאם. הוא כתב ב-11 ביולי מלונדון "לאחר מעבר קל ובטוח ביותר". תחילה פגש את בנ'מין וסט, "למצוא בו את התכונות החביבות ההופכות את החברות שלו רצויה גם כאמן וגם כג'נטלמן". "באנגליה, מה ש[בנג'מין] וסט וקופלי עשו ביחד היה ליצור סוג חדש של ציורים של אפיזדות היסטוריות, כאלו עם נושאים בני זמנם ואקטואליים, בעיקר סצנות מוות של גיבורים, בצורה היסטורית, אך תוך הקפדה על פרטים עכשוויים". האמריקני הוצג כיאות בפני סר ג'ושוע ריינולדס ונלקח ל"האקדמיה המלכותית, שם היה לסטודנטים דוגמנית עירום שאותה ציירו". בלונדון קופלי לא צייר דיוקנאות בשלב זה, אם כי דחקו בו לעשות זאת. זמן קצר לפני שעזב לאיטליה הוא "סעד עם המושל האצ'ינסון (אנ'), ואני חושב שהיינו 12 בסך הכל, וכולנו מבוסטון, והיה לנו דג בקלה מובחר לארוחת ערב".
ב-2 בספטמבר 1774 תיאר קופלי את הגעתו לפריז (תחילתו של סיור אירופי בן תשעה חודשים), שם ראה ותיאר בקפידה ציורים ופסלים רבים. מסעו לכיוון רומא נעשה בחברת אמן בשם קרטר, שתואר כ"אדם קטנוני, חם-מזג ומתנשא, שניהל יומן קבוע של סיורו בו הוא רשם את הפרטים התפלים ביותר". קרטר היה ללא ספק בן לוויה לא נעים. עם זאת, ייתכן שקופלי היה לעיתים מדכא ויהיר כאחד. הוא מצא פגם, לפי קרטר, בעצי ההסקה הצרפתיים משום שהם הפיקו פחות חום מעצים אמריקאיים, והוא התרברב באמנות שאמריקה תייצר כאשר "תהיה להם ממשלה עצמאית". הופעתו האישית של קופלי תוארה לפיכך על ידי חברו השופט לחומרה: "רזה מאוד, מעט מחוטט (ככל הנראה מזכרת ממגפת האבעבועות השחורות בבוסטון) שתיאר קופלי במכתב מ-24 בינואר 1764], גבות בולטות, עיניים קטנות, שאחרי עייפות נראו כאילו צעדו בראשו כל היום". לאחר מכן כתב קופלי על קרטר: "הוא היה מעין חילזון שזחל מעל אדם בשנתו והשאיר את הריר שלו, ולא יותר." גברת אמורי מספרת ש"שני הצדדים ללא ספק שמחו להיפרד עם הגעתם ליעד שלהם". ב-8 באוקטובר 1774 הי קופלי בג'נובה, שם כתב לאשתו ותיאר, בין היתר, את המחיר הזול של המשי: "הקטיפה והסאטן שעבורם נתתי שבע גיניאות היו עולות ארבע עשרה בלונדון". הוא הגיע לרומא ב-26 באוקטובר. "יש לי מזל גדול", כתב, "בזמן שהייתי כאן, כפי שאראה את עוצמת השמחה על בחירת האפיפיור; זו גם שנת היובל, או שנה קדושה".
תוכנית הלימודים וצורת החיים של קופלי ברומא מתוארים במספר מכתבים. הוא מצא זמן לטיולים. הוא ביקר בנאפולי בינואר 1775, וכתב לאשתו: "העיר גדולה מאוד וממוקמת להפליא אבל אין לך מושג על הלכלוך... והאנשים מלוכלכים כמו הרחובות - ואכן, הם מגעילים במידה מחליאה". החפירות בפומפיי עניינו אותו מאוד ובחברה עם ראלף איזארד מקרוליינה הדרומית (שאת דיוקן משפחתו צייר מאוחר יותר) הוא האריך את מסעו לפסטום. ברומא בתחילת 1775 הוא העתיק את הירונימוס הקדוש של אנטוניו דה קורג'ו בהזמנת הלורד גרוסבנור (אנ'), ויצירות אחרות עבור מר וגברת איזארד. בערך ב-20 במאי הוא התחיל בסיור צפונה דרך פירנצה, פארמה, מנטובה, ונציה, טריאסטה, שטוטגרט, מיינץ, קלן וארצות השפלה. מפארמה הוא כתב להנרי פלהאם וביקש שכל המשפחה תעזוב את אמריקה מיד שכן, "אם הקיפאון יהיה חמור והנמל יקפא, העיר בוסטון תהיה חשופה למתקפה; ואם היא תיכבש את כל מה שיש שנשארו בעיר ייחשבו כאויבי הארץ והיחס אליהם יהיה רע או שיהיו חשופים למצוקה גדולה". החרדה הזו הייתה חסרת בסיס, שכן גברת קופלי והילדים כבר הפליגו ב-27 במאי 1775, מעיירת הנמל מרבלהד (אנ') בספינה עמוסה בפליטים. היא הגיעה ללונדון כמה שבועות לפני שקופלי חזר מהסיור ביבשת, והפכה אותו לביתה עם גיסה, הנרי ברומפילד (Henry Bromfield). אביה, ריצ'רד קלארק, ואחיה הגיעו זמן קצר לאחר מכן. קופלי הצטרף בשמחה למשפחתו והציב את כן הציור שלו, תחילה בלסטר פילדס ומאוחר יותר ברחוב ג'ורג' 25, כיכר האנובר (אנ'), בבית שנבנה על ידי איטלקי עשיר והיה מותאם להפליא לדרישותיו של האמן. בבית זה חיו ומתו מר וגברת קופלי ובנם לורד לינדהרסט.
כצייר אנגלי החל קופלי בשנת 1775 בקריירה מבטיחה בראשיתה ונועדה מסיבות אישיות ופוליטיות להסתיים בעגמימות ובמצוקה. הטכניקה שלו הייתה כל כך מבוססת, והמוניטין שקדם לו מאמריקה היה כל כך יוצא דופן, עד שהוא בקושי הצליח להיכשל ביצירת מקום בין האומנים הבריטים. אולם הוא עצמו "אמר לעיתים קרובות, לאחר הגעתו לאנגליה, שהוא לא יכול להתעלות על חלק מיצירותיו שלו המוקדמות". עם זאת, הידרדרות הכישרון שלו הייתה הדרגתית, כך שחלק מה"ציורי קופלי האנגליים" הם ציורים מעולים.
בעקבות אופנה שנקבעה על ידי וסט ואחרים, החל קופלי לצייר יצירות היסטוריות כמו גם פורטרטים. הגיחה הראשונה שלו לסוגה זו הייתה "ווטסון והכריש (אנ')", הנושא שלו מבוסס על תקרית שתוארה לאמן על ידי ברוק ווטסון (אנ'), שהותקף על ידי כריש בעת ששחה בנמל הוואנה כילד בן 14. סביר להניח שווטסון, שהמשיך לקריירה מצליחה למרות ההתקפנ ואובדן רגלו מתחת לברך, הזמין את הציור כלקח לאומללים אחרים, כולל יתומים כמותו, בעובדה שאפשר להתגבר גם על המצוקה הקשה ביותר. תחריטים מיצירה זו זכו לפופולריות מתמשכת.
עבור מקום מעל האח של חדר האוכל ברחוב ג'ורג' צוירה התמונה המשפחתית הנהדרת (כיום בבוסטון), שכאשר הוצגה לראשונה על ידי לורד לינדהרסט בתערוכה במנצ'סטר, 1862, "הוכרזה על ידי מבקרים מוכשרים כשווה לכל, באותו סגנון, מאת ואן דייק". אבל תהילתו של האמן כצייר של אפיזדות היסטוריות הגיעה מהציור "מותו של הרוזן מצ'טהאם (אנ')" המציג את קריסתו של ראש הממשלה לשעבר ויליאם פיט, הרוזן הראשון מצ'טהאם בבית הלורדים. אולם הציור ספג גינוי מצד סר ויליאם צ'יימברס, נשיא האקדמיה המלכותית, שהתנגד להצגה פרטית לקראת התערוכה באקדמיה. במכתב גלוי האשים צ'יימברס את קופלי בכך שמסר את תמונתו כמו "קופסת הצצה", ובכוונתו "למכור הדפסים או להגריל את הציור". לביקורת הזו, בלתי הוגנת בעליל כלפי מי שזה עתה הגיע ללונדון ולא ידע לגבי האתיקה המקצועית של התערוכה, כתב קופלי בוקר אחד תשובה ארסית, ובערב השליך אותה בחוכמה לאש. תחריטים מתמונת צ'טהאם נמכרו מאוחר יותר באנגליה ובאמריקה.
הרפתקאותיו של קופלי בציור אפיזודות היסטוריות היו מוצלחות יותר בגלל מאמציו הקפדניים להשיג דמיון טוב של אישים ואביזרים הנכונים לתקופותם. הוא נסע הרבה באנגליה כדי לערוך מחקרים על דיוקנאות ישנים ועל המקומות שבהם התרחשו האירועים. במרווחים הגיעו מהסטודיו שלו קטעים כמו אביר הצלב האדום (The Red Cross Knight), עקדת יצחק, הגר וישמעאל במדבר, מותו של מייג'ור פיירסון (The Death of Major Peirson), מעצרם של חמישה חברי בית הנבחרים על ידי צ'ארלס הראשון (The Arrest of Five Members of the Commons by Charles the First), המצור הגדול על גיברלטר, הכניעה של אדמירל דווינדט ללורד קמפרדאון (The Surrender of Admiral DeWindt to Lord Camperdown), הצעת הכתר לליידי ג'יין גריי על ידי הדוכסים מנורת'מברלנד וסאפוק, התחייה ואחרים. הוא המשיך לצייר דיוקנאות, ביניהם אלה של כמה מבני משפחת המלוכה וידוענים בריטים ואמריקאים רבים. בין 1776 ל-1815 הוא שלח ארבעים ושלושה ציורים לתערוכות של האקדמיה המלכותית, שבהן נבחר כחבר שותף בשנה הקודמת. בחירתו לחברות מלאה התרחשה ב-1783.
המאמץ שהשקיע קופלי על היצירות שלו היה מופתי, אבל לפעמים זה פגע בבריאותו ובמצב רוחו. "הוא הוצג לי על ידי אחדים," כתב קנינגהם, "כאדם עצבני ונועז בעוד שאחרים מתארים אותו כמתון וצנוע". שני התיאורים כנראה התאימו לקופלי בהתאם למצב רוחו: הוא עלול להיות עצבני מעבודה קשה מדי. ודאגן או במצב נורמלי. נכדתו, גברת אמורי, נזכרת שבדרך כלל צייר ברציפות משעות הבוקר המוקדמות ועד הדמדומים. בערב קראו אשתו או בתו ספרות אנגלית לטובתו. הוא עשה רק מעט פעילות גופנית - כנראה לא מספיק לבריאותו.
הוא היה רוצה לחזור לאמריקה אבל השגרה המקצועית שלו מנעה זאת. הוא היה ליברלי יותר מבחינה פוליטית מאשר קרובי משפחתו. הוא צייר את הכוכבים והפסים מעל ספינה ברקע דיוקנו של אלקנה ווטסון (אנ') ב-5 בדצמבר 1782, לאחר שהאזין לנאומו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת שהכיר רשמית בעצמאותה של ארצות הברית. "הוא הזמין אותי לסטודיו", כתב ווטסון בכתב העת שלו, "ושם, ביד נועזת, מגע של מאסטר, ואני מאמין שלב אמריקאי, חיבר לספינה את הכוכבים והפסים; זה היה, אני מתאר לעצמי, הדגל האמריקאי הראשון שהונף באנגליה הישנה". המגעים של קופלי עם אנשי ניו אינגלנד המשיכו להיות רבים. הוא צייר פורטרטים של ג'ון אדמס, ג'ון קווינסי אדמס ובוסטונים אחרים שביקרו באנגליה. הוא נבחר כחבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1791. בתו אליזבת נישאה באוגוסט 1800 לגרדינר גרין (אנ') מבוסטון, ג'נטלמן עשיר שצאצאיו שימרו חלק ניכר מהתכתובת של משפחת קופלי.
לפני נישואי בתו, מכר קופלי את אחוזתו בביקן היל לסינדיקט של ספקולנטים בראשות ד"ר בנג'מין ג'וי. הוא הרגיש שהוא קורבן כשנודע לו שהרוכשים ידעו על פרויקט של בניית בית מדינת מסצ'וסטס (אנ') (מושב ממשלת מסצ'וסטס) בראש הגבעה, והוא שלח את בנו ג'ון סינגלטון קופלי הבן, אז בתחילת הקריירה המשפטית המזהירה שלו לבוסטון ב-1796 בניסיון לבטל את ההסדר. המכתבים שכתב הלורד צ'נסלור לעתיד במהלך ביקורו בארצות הברית הם קריאה מעניינת, אך המטרה שלו לא צלחה. "אינני מאמין", כתב לאביו, "שאדם כלשהו יכול היה להשיג מהם שילינג אחד נוסף". למרות דיווח זה, האמן עשה מאמצים נוספים להשיב אליו את ה"חווה" שלו. נושא המחאה על העוול חוזר על עצמו לעיתים קרובות בתכתובת המשפחתית, אך לא בטוח שלקופלי הייתה סיבה כלשהי להרגיש שהוא מרומה. מזכר שהכין עבורו גרדינר גרין קבע כי זמן רב לאחר שהקרקע "יצאה מרשותו של קופלי, היא, או חלק ממנה, הוצעה ללא מחיר גבוה יותר ממה ששולם לבנו". אלן צ'מברלין, שספרו "ביקן היל" מסכם בפרוטרוט את המשא ומתן המסובך סביב רכישה זו, וגורס כי קופלי זכה בפיצוי הוגן במחיר פי שלושה ממה ששילם עבור נכס שממנו היו לו דמי שכירות בסכום ניכר.