stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבשלות בירה ישראל
היסטוריה

מב"י הוקמה ב-1992 כגוף שמטרתו לשווק את מותגי הבירה של קרלסברג וטובורג בישראל.
בשנת 1995 הוקם מפעל באשקלון הכולל מבשלה, בו מיוצרים מוצרי קרלסברג, טובורג, הולסטן, מאלטי (נקרא במקור "טובורג מאלט"), FUZE tea ומשקאות קלים ונקטרים. ב-1996 נכנסה מב"י לשותפות עם חברת גת גבעת חיים, יצרנית מותג פריגת, וב-2003 שולבו שתי החברות.
בשנת 1997 הודיעה החברה שתייצר גם את בירה גינס בישראל.
בשנת 2001 פתחה מב"י מרכז מבקרים ומוזיאון לתרבות הבירה במפעלה באשקלון.
מותגים

מב"י היא היבואנית של מותגי הבירה: בלאנק, גרימברגן, קירין, מותג הבירה האירי גינס (כולל מותג-הבת קילקני), והמותג הגרמני וייהנשטפאן, ומותג הבירה הספרדי אסטרייה. בעבר ייבאה את המותגים: הוגרדן, לף וסטלה ארטואה של חברת InBev
הבלגית.
הערות שוליים

↑  קוקה-קולה מנהלת מגעים עם קיבוצי גבעת חיים להגדלת אחזקתה בפריגת, באתר גלובס, 15 בספטמבר 2007
↑  זהבה דברת, ‏קרלסברג תייצר בירה גינס בישראל, באתר גלובס, 13 בפברואר 1997
↑  מרכז מבקרים במבשלות הבירה באשקלון, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 149467208   WorldCat (עם VIAF): 149467208
מארש אבל

מארש אבל או שיר לכת להלוויה (באנגלית: Funeral March) הוא שיר לכת איטי, הכתוב בדרך כלל בסולם מינורי (שאופיו הנוגה והמהורהר נחשב מתאים יותר מזה הנמרץ יותר, המאפיין את הסולמות המז'וריים) ובמקצב 2/4 איטי, המתאים לצעידה הטקסית של תהלוכת ההלוויה. מארש אבל יכול לשמש גם לליווי טקסי זיכרון ואירועים דומים.
דוגמאות במוזיקה הקלאסית המערבית

מארש המתים מתוך האורטוריה שאול מאת גאורג פרידריך הנדל (Dead March, Saul)
הפרק השני מתוך הסימפוניה השלישית של בטהובן (אירואיקה – Eroica).
הפרק השלישי של הסונטה לפסנתר מס' 12 בלה במול מינור של לודוויג ואן בטהובן, אופוס 26. (בחלק האמצעי חל מעבר לסולם המז'ורי המקביל).
האריה "Agnus Dei" מתוך "המיסה בסי מינור" של באך כתובה בנוסח מארש אבל
הפרק השני בחמישיית הפסנתר של שומאן כתוב בנוסח מארש אבל.
מארש האבל לפסנתר של פרדריק שופן משנת 1837, שהוא הפרק השלישי של הסונטה לפסנתר מס' 2 בסי במול מינור שלו, אופוס 35. (זהו, קרוב לוודאי, מארש האבל המושמע ביותר בתרבות הכללית, כולל משחקי מחשב וסרטים מצוירים)
"מארש אבל לתמונת הסיום" של המלט מאת הקטור ברליוז. (Funeral March for the Final Scene, Hamlet)
שיר הלכת Marche funèbre שהוא הפרק השני של הסימפוניה לפסנתר סולו של שארל-ולנטן אלקאן, אופוס 39, מס' 5.
"מארש האבל של זיגפריד" מתוך דמדומי האלים (Götterdämmerung) מאת ריכרד וגנר.
הפרק הפותח, Trauermarsch, של הסימפונייה החמישית של גוסטב מאהלר.
הווריאציה התשיעית מתוך "וריאציות על נושא מאת פרנק ברידג'" מאת בנג'מין בריטן, אופוס 10.
אריה על מיתר סול של באך, משתמש במאפיינים של מארש אבל
הפרק השלישי של הסימפוניה הראשונה של מאהלר, המבוסס על שיר הילדים "אחינו יעקב" (Frère Jacques).
הפרק השני של רקוויאם גרמני מאת יוהנס ברהמס משתמש במאפיינים של שיר אבל, אך במקצב משולש איטי.
"מארש האבל של המריונטה" מאת שארל גונו.
הרקוויאם של מוצרט, ק. 453a.
לואיזה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט

לואיזה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט (גרמנית: Luise von Brandenburg-Schwedt;‏ 24 בספטמבר 1750 - 21 בדצמבר 1811), הייתה אשתו של לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו.
ביוגרפיה

לואיזה נולדה ב-24 בספטמבר 1750 בשטולצנברג, לפרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט ולאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו, בתם של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ואנה לואיזה פהזה.
ב-25 ביולי 1767 התחתנה לואיזה בשרלוטנבורג עם בן דודה לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ממנו נולדו לה שני ילדים. לואיזה נחשבה למשכילה וקוראה היטב, ואף הייתה מוכשרת מבחינה אמנותית, והייתה ידידים של אמנים מפורסמים רבים, ביניהם אנג'ליקה קאופמן, שאף ציירה כמה דיוקנאות של לואיזה. בשנת 1775 ערכה לואיזה טיול באנגליה, ולאחר מכן בשווייץ ואיטליה.
ב-21 בדצמבר 1811 מתה לואיזה בדסאו, והיא בת 61 שנים.
משפחתה

ב-25 ביולי 1767 התחתנה לואיזה עם לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ממנו נולדו לה שני ילדים:
בת מתה (1768).
פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו (1769–1814).
לואיזה, נסיכת דנמרק (1750–1831)

לואיזה, נסיכת דנמרק (דנית: Louise af Danmark;‏ 20 בינואר 1750 – 12 בינואר 1831), הייתה בתו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק וחותנתו של פרדריק השישי, מלך דנמרק.
ביוגרפיה

לואיזה נולדה ב-20 בינואר 1750 בארמון כריסטיאנסבורג שבקופנהגן, לפרדריק החמישי, מלך דנמרק וללואיז, נסיכת בריטניה, בתם של ג'ורג' השני, מלך בריטניה וקרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך.
ב-30 באוגוסט 1766 התחתנה לואיזה עם קרל, נסיך הסן-קאסל, בהסכמת אחיה כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק. בתחילה התגוררו בני הזוג בקופנהגן, אולם עד מהרה הסתכסך בעלה עם אחיה, והם עברו להתגורר בהנאו. בשנת 1769 מונה בעלה למושל שלזוויג-הולשטיין, והם עברו להתגורר בטירת גוטורפ, ובנוסף קיבלו אחוזה בגיבי שנקראה על שמה - לואיזנלונד. בשנת 1770 התארחו אצלם כריסטיאן השביעי ואשתו קרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה, ובמהלך הביקור התפשטו שמועות על הרומן בין המלכה ליוהאן פרידריך שטרואנזה.
בשנת 1772 מונה בעלה למושל נורווגיה, והמשפחה עברה להתגורר בכריסטיאניה, ומההכנסות הרבות שקיבלו בנו מעון קיץ לאחוזת לואיזנלונד. בשנת 1774 מונה בעלה למפקד הצבא הדני בנורווגיה, ובשנת 1790 התחתנה בתה מריה, נסיכת הסן-קאסל עם פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק. בשנת 1808 מת אחיה כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק, ובנו - חתנה עלה לשלטון במקומו כפרדריק השישי, מלך דנמרק, ובשנת 1814 קיבל בעלה דרגת פילדמרשל בצבא המלכותי הדני.
ב-12 בינואר 1831 מתה לואיזה בטירת גוטורפ, ונקברה בקתדרלת שלזוויג.
משפחתה

ב-30 באוגוסט 1766 התחתנה לואיזה עם קרל, נסיך הסן-קאסל, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
מריה, נסיכת הסן-קאסל (1767–1852), התחתנה עם פרדריק השישי, מלך דנמרק
וילהלם, נסיך הסן-קאסל (1769–1772)
פרידריך, נסיך הסן-קאסל (1771–1845)
יוליאנה, נסיכת הסן-קאסל (1773–1860)
כריסטיאן, נסיך הסן-קאסל (1776–1814)
לואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל (1867–1789), התחתנה עם פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג
לואיזה, נסיכת אנהלט-דסאו

לואיזה, נסיכת אנהלט-דסאו (בגרמנית: Luise von Anhalt-Dessau; ‏1 במרץ 1798 - 11 ביוני 1858) הייתה אשתו של גוסטב, רוזן הסן-הומבורג.
ביוגרפיה

לואיזה נולדה בדסאו ב-1 במרץ 1798, לפרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו ואמליה, רוזנת הסן-הומבורג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט.
ב-12 בפברואר 1818 התחתנה לואיזה עם גוסטב, רוזן הסן-הומבורג, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
בשנת 1846 מת גיסה פיליפ, רוזן הסן-הומבורג, ובעלה גוסטב עלה לשלטון במקומו. בשנת 1848 מת בעלה, וב-11 ביוני 1858 מתה לואיזה בדסאו.
משפחתה

ב-12 בפברואר 1818 התחתנה לואיזה עם גוסטב, רוזן הסן-הומבורג, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
קרולינה, נסיכת הסן-הומבורג (1819–1872), התחתנה עם היינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ
אליזבת, נסיכת הסן-הומבורג (1823–1864)
פרידריך, נסיך הסן-הומבורג (1830–1848)
מגווי

| --- | --- |
בניין הממשל המחוזי בעיר מגווי
בניין הממשל המחוזי בעיר מגווי
 מדינה:  מיאנמר מיאנמר
 מחוז:  מגווי
 שטח:  44,820 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  289,247 (2014)
 קואורדינטות:  20°09′N 94°57′E﻿ / ﻿20.15°N 94.95°E﻿ / 20.15; 94.95 
 אזור זמן:  UTC +6:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מיאנמר מוגדלת) נייפידאו יאנגון מנדליי מוולמיין באגו פאטיין מוניווה מיקיטלה סיטווה תאילנד לאוס סין הודו בנ. בהוטן ים אנדמן  מפרץ תאילנד  איי אנדמן מגווי(למפת מיאנמר רגילה) נייפידאו יאנגון מנדליי מוולמיין באגו פאטיין מוניווה מיקיטלה סיטווה תאילנד לאוס סין הודו בנ. בהוטן ים אנדמן  מפרץ תאילנד  איי אנדמן מגווי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מגווי (בבורמזית: မကွေးမြို့) היא עיר הבירה של מחוז מגווי במיאנמר, וממוקמת על גדות הנהר איראוואד (Irawad). פגודת מיאטלון (אנ'), הממוקמת בצפון העיר על גדות נהר איראווד, מהווה נקודת ציון עירונית חשובה במגווי. אזור מגווי מפורסם בגידולי שומשום וסוגים רבים של אגוזים. זוהי גם העיר השנייה בגודלה במחוז מגווי. נמל התעופה מגווי (אנ') שוכן ממזרח לעיר. העיר מהווה מרכז כלכלי אזורי לתעשיות שונות ובהם נפט ועץ.
היסטוריה

לפי מפקד האוכלוסין של 1953, אוכלוסיית מגווי מנתה 1,327. על פי מפקד האוכלוסין של 2014, אוכלוסיית העיר מונה 289,247.
הערות שוליים

↑  Magway population
↑  "Magwe Myathalun Pagoda". Myanmar Travel Information (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-13 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Pagodas". Beautiful Myanmar (באנגלית). 1 באפריל 2010. נבדק ב-13 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2019220488  VIAF: 8255155105794876320000   WorldCat (עם VIAF): 8255155105794876320000
למות כמו גבר

| --- | --- |

 בימוי:  ז'ואאו פדרו רודריגש 
 הופק בידי:  מריה ז'ואו סיגלו   ג'ודית נורה
 תסריט:  ז'ואאו פדרו רודריגש 
 שחקנים ראשיים:  פרננדו סנטוש   צ'נדרה מלאטיץ'   מיגל לורייו   ג'ני לארו   פרננדו גומש
 צילום:  רואי פוסאש
 מדינה:  פורטוגל
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 במאי 2009 (פורטוגל)
 משך הקרנה:  133 דק' 
 שפת הסרט:  פורטוגזית 
 סוגה:  מלודרמה • להטב"י • דרמה
 הכנסות באתר מוג'ו:   todielikeaman
 דף הסרט ב־IMDb
 
"למות כמו גבר" (בפורטוגזית: Morrer Como Um Homem) הוא סרט דרמה פורטוגזי משנת 2009, בבימויו של ז'ואו פדרו רודריגש, שהופק על ידי חברת ההפקה רוזה פילמס.
פרסים ומועמדויות

הסרט היה מועמד ל-"Un Certain Regard" בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2009. הוא נבחר לייצג את פורטוגל בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר בשפה זרה" בטקס פרסי האוסקר ה-83. עם זאת, לא הצליח להיכנס לרשימה הסופית.
ביקורות

כלפי הסרט הופנו ביקורות מעורבות. לסלי פלפרין מ-Variety.com הצהירה שהוא לא אהבה את אורכו המופרז של הסרט (133 דקות), והוסיפה כי בעקבות כך, הסרט רווי במוזיקה ושירה וקשה להתמקד בו ולמצוא נקודות ציון. עם זאת, הסרט נבחר ל-"סרט הבלתי מופץ הטוב ביותר" בשנת 2009, בסקר המבקרים השנתי של קול הכפר.
מבקר הקולנוע ג'יי הוברמן כתב כי "הסרט הוא מעין אגדה עצובה להפליא על טרנסית" והוסיף כי הוא "יצירה קולנועית לירית, שובבה ובלתי צפויה". בנוסף לכך, הסרט הופיע במקום השביעי ברשימת הסרטים השנתית (2010) של מחברות הקולנוע.
ליהוק

לפי סדר הופעתם:
צ'נדרה מלאטיץ' − זי מריה
ג'ון רומאו − מנדז
איבו בארוסו − קרדוסו
גונסלו פריירה דה אלמיידה − מריה באקר
מיגל לורירו − פאולה
פרנסיסקו פרש − מנתח פלסטי
פרננדו סנטוש − טוניה
סינדי סקראש − איירין
קרלוטו קוטה − קרלוס
ג'ני לרו − ג'ני
גונזלו מנדש − סרחיו
אלכסנדר דייוויד − רוסאריו
פרננדו גומש − טשיירה
אנדרה מורסאש − ד"ר פלגיראס
אמנדיו קורואדו − רופא בבית החולים
מרקו פאייבה − אחות
ראו גם

טקס פרסי אוסקר ה-83
הערות שוליים

↑  "Festival de Cannes: To Die Like a Man". festival-cannes.com. נבדק ב-2009-05-17.
↑  "To Die Like a Man represents Portugal in Hollywood". cineuropa. נבדק ב-2010-10-08.
↑  "9 Foreign Language Films Continue to Oscar Race". oscars.org. נבדק ב-2011-01-19.
↑  Felperin, Leslie (2009-05-22). "To Die Like a Man". Variety. אורכב מ-המקור ב-2010-07-19. נבדק ב-2020-05-09.
↑  Hoberman, J. (2009-12-22). "The Village Voice's 10th Annual Film Critics' Poll". Village Voice.
↑  "Top 10 2010". Cahiers du cinema. 2010. נבדק ב-4 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
לוצו

לוצו
לוצו (מלטית: Luzzu, רבים לוצי - Luzzi או לוצייט - luzzijiet) היא סירת דיג מלטזית מסורתית, ששורשיה מיוחסים בדרך כלל לפיניקים.
הלוצו עשויה מעץ, וצבועה בגוונים חזקים של אדום, חום, ירוק, צהוב וכחול. דוגמת הצבעים עוברת מדור לדור במשפחה. בחרטומה ציור או תבליט של זוג עיניים, המיוחסות פעמים רבות בטעות לעיניו של האל המצרי רע. למעשה העיניים הן שריד לנוהג פיניקי קדום, והן משמשות כסגולה נגד עין הרע. לעיתים אף תולים הדייגים בסירה ענפי דקל שבורכו ביום ראשון של הדקלים. לעיטורי הסירה נוספים פעמים רבות גם מוטיבים מעולם הצומח.
בסיסו של הלוצו שטוח ומחודד בשני קצותיו, אך קיימות סירות שבסיסן האחורי רבוע, ואלה מכונות קייק (Kajjik).  בעבר הונע הלוצו בעזרת מפרשים, אך כיום הוא בדרך כלל ממונע במנוע דיזל. הלוצו משמש לעיתים גם כסירת נוסעים, והוא הופיע על מטבעות של שתי לירות מלטזיות בין השנים 1979-1989.
מארש הנהר קוואי

מארש הנהר קוואי (באנגלית: The River Kwai March) הוא מארש שהלחין מלקולם ארנולד בשנת 1957. המארש נכתב כמארש תנועה ל"מארש הקולונל בוגי", שנשרק על ידי החיילים הנכנסים למחנה השבויים בסרט "הגשר על הנהר קוואי" ושוב לקראת סוף הסרט כאשר הגשר נחנך רשמית. המנגינה מופיעה שוב (ללא "מארש הקולונל בוגי") מספר פעמים בסרט וחוזרת על עצמה בסיום.
שתי המנגינות הוקלטו יחד על ידי מיטש מילר כ"מארש הנהר קוואי - קולונל בוגי". בשל כך, "מארש הקולונל בוגי", שהיה מוכר לפני כן וזכה לעוד פרסום רב נוסף בעקבות הסרט זוכה לעיתים קרובות לכינוי השגוי, "מארש הנהר קוואי".
תקליט המארש יצא לאור בהוצאת שפירו, ברנשטיין ושות' בעיבוד פסנתר מאת רוברט סי הרינג. המוזיקה גם מהווה חלק מסוויטת הקונצרטים התזמורתית העשויה מתוספי הסרט מאת כריסטופר פאלמר בהוצאת Novello & Co.
ביאורים

↑  תנועה בצעידה שבאמצעותה יחידת חיילים הופכת כיוון תוך כדי צעדה אך שומרת על אותו סדר
הערות שוליים

↑  ארנולד מלקולם, The Bridge on the River Kwai - Concert Suite (1957)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יתומים (הלכה)

יתום הוא מי שאחד מהוריו מת. בהלכה יש למושג זה מספר השלכות הלכתיות ומשפטיות מיוחדות. מבחינה משפטית, המושג מתייחס ליתומים קטנים בלבד, כלומר שאינם בני מצוות, וברוב המקרים מתייחס ליתום מן האב בלבד.
האיסור לענות יתומים

קיים איסור מן התורה לענות יתומים ואלמנות:
כָּל אַלְמָנָה וְיָתוֹם לֹא תְעַנּוּן. אִם עַנֵּה תְעַנֶּה אֹתוֹ, כִּי אִם צָעֹק יִצְעַק אֵלַי - שָׁמֹעַ אֶשְׁמַע צַעֲקָתוֹ. וְחָרָה אַפִּי וְהָרַגְתִּי אֶתְכֶם בֶּחָרֶב, וְהָיוּ נְשֵׁיכֶם אַלְמָנוֹת וּבְנֵיכֶם יְתֹמִים
לעניין איסור עינוי, אין הבדל בין יתומים מאב ויתומים מאם, והאיסור חל עד שהיתום מגיע לעצמאות ואינו תלוי עוד בסיוע של אחרים.
במכילתא דרבי ישמעאל למדו מהכפילות "אם ענה תענה" שאין הבדל בין עינוי מרובה למועט, ואפילו אם יתום בא לרב לשאול שאלה או לדין תורה, והרב מעכבו לרגע קל לשתות מכוסו, לנעול סנדלו או להתעטף בטליתו.
מלבד האיסור לענותם, ישנו גם חיוב לדאוג לשלומם ורווחתם:
חייב אדם להזהר ביתומים ואלמנות, מפני שנפשן שפלה למאד ורוחם נמוכה... והיאך נוהגין עמהן? לא ידבר אליהם אלא רכות, ולא ינהוג בהן אלא מנהג כבוד, ולא יכאיב גופם בעבודה ולבם בדברים קשים, ויחוס על ממונם יותר מממון עצמו. כל המקניטן או מכעיסן או הכאיב להן או רָדָה בהן או איבד ממונן - הרי זה עובר בלא תעשה, וכל שכן המכה אותם או המקללן.
לדעת בעל ספר החינוך תקנות חכמים בדיני ממונות לטובת יתומים ואלמנות (ראו להלן) הן בהשראת מצווה זו.
עונשו של המענה אלמנה ויתום הוא במידה כנגד מידה: "אִם עַנֵּה תְעַנֶּה אֹתוֹ, כִּי אִם צָעֹק יִצְעַק אֵלַי - שָׁמֹעַ אֶשְׁמַע צַעֲקָתוֹ. וְחָרָה אַפִּי וְהָרַגְתִּי אֶתְכֶם בֶּחָרֶב, וְהָיוּ נְשֵׁיכֶם אַלְמָנוֹת וּבְנֵיכֶם יְתֹמִים". עם זאת, אין ענישה בידי אדם על עינוי אלמנות ויתומים, אך רבי יוסף באב"ד כותב שהמענה אותם פסול לעדות.
איסור עינוי לא חל על עינוי לצורכי חינוך או לימוד, אך גם לצרכים אלו יש לנהוג בהם בצורה מיוחדת, ובלשון הרמב"ם ”וינהלם בנחת וברחמים גדולים”.
דיני ממונות > מינוי אפוטרופוס

חז"ל מגדירים את בית הדין כ"אביהם של יתומים", ומתוקף כך, באחריות בית הדין לטפל בנכסי יתומים קטנים, עד שיגדלו ויוכלו לטפל בהם בעצמם. הריטב"א כתב, כי חובה זו מוטל על בית הדין מדין השבת אבידה. מתוקף כך, בית הדין מחויב למנות אפוטרופוס לנכסיהם, עד שיגדלו. אמנם, לא כל בית דין מוסמך למנות אפוטרופוסים ליתומים.
אם בית הדין רוצים, יכולים הם עצמם להיות האפוטרופוס של היתומים, שכן מטרת מינוי אפוטרופוס חיצוני היא רק להקל על בית הדין. בית הדין יכולים לפטר את האפוטרופוס, אם לפי ראות עיניהם הוא מפסיד את נכסי היתומים או שנוהג בדרכים לא ראויות.
גם לאחר מינוי האפוטרופוס, האחריות על הנכסים מוטלת על בית הדין, ועליהם לפקח על פעולותיו.
אסור לאפוטרופוס (או לכל אחד אחר) להעביר רכוש יתומים ממקום למקום, גם לשם הגדלת רווחיהם, כאשר ישנו חשש שינזקו בדרך (למשל בים), אלא אם כן ההעברה נעשית לצורך מניעת הפסד הנכסים, כאשר הכלל הוא שעל האפוטרופוס לנהוג כפי שהיה נוהג בנכסיו שלו. לדעת רבנו ירוחם אין צריך ליטול לשם כך רשות מבית הדין, ולדעת הרא"ש והטור עליו לקבל רשות מביה"ד אם אינו האפוטרופוס, ולדעת המהרשד"ם ור' יששכר בר איילנבורג גם האפוטרופוס צריך ליטול רשות מבית הדין.
דיני ממונות > תביעת יתומים לדין

אדם התובע יתומים בטענה שאביהם המנוח היה חייב לו כסף, אפילו אם בידו שטר חוב, לא יכול לפרוע את חובו מהירושה עד שישבע שאביהם לא פרע את החוב.
דיני ממונות > הוצאות מכספי היתומים > מצוות

כל מצוות עשה, הן מדברי תורה והן מדברי סופרים, שיש לה קצבה (כלומר: סכום מוגדר) - מוציאים מכספי היתומים על מנת לקיימה, כגון סוכה, ארבעת המינים, ציצית, שופר, תפילין, מזוזה, ספר תורה ומגילת אסתר. אמנם, יש שסייגו שהדברים אמורים רק במצווה שאי-אפשר להמתין עד שהיתומים יגדלו ויקיימו אותה בעצמם, אבל אם אפשר להמתין - לא לוקחים מכספם לשם כך.
אין נותנים צדקה ופדיון שבויים ממעות יתומים, משום שכל הזמן יש עניים וממון היתומים יגמר אם יתנו צדקה ממנו. יש אומרים שלבית דין יש רשות להוציא מעות יתומים לצדקה או לתת סמכות לאפוטרופוס לעשות כן, ויש סוברים שאין לבית הדין סמכות זו.
אולם, אם הצדקה היא לטובתם, למשל כדי להחשיבם או אם היו חולים לתת צדקה לרפואתם - מותר. נחלקו הפוסקים מי מוציא מכספי היתומים לצדקה כדי להחשיבם. יש האומרים שרק בית הדין מוסמך לכך, ולא האפוטרופוס, ויש אומרים שגם האפוטרופוס רשאי להוציא צדקה ממעות היתומים.
דיני ממונות > הוצאות מכספי היתומים > מיסים

מיסים שמוטלים על בני העיר לצורכי שמירה, וכן מיסים לצורכי ציבור כמו תיקון הדרכים, גובים גם מן היתומים, אבל לא מיסים לצורכי מצוות של בני העיר כדוגמת בניית בית כנסת, רכישת ספר תורה, וכדומה, משום שהם אינם בני-מצווה.
מיסים שמוטלים על ידי הנכרים, לדעת הרמב"ן ועוד כמה ראשונים - נחשבים כמו הוצאות שמירה, כי האינטרס של הגוים לשמור על היהודים הוא בשביל המיסים שמשלמים להם. אך לדעת ר"י מיגאש ועוד, אין לגבות מיסים אלו מיתומים
דיני ממונות > הוצאות מכספי היתומים > הוצאות נוספות

מותר לבית דין לוותר בממון היתומים כדי למנוע מריבות ביניהם.
דיני ממונות > חובות

חובות שחייבים ליתומים אינם נשמטים בשמיטה, שכן בית הדין הוא "אביהם של יתומים" ולכן כל החובות כלפיהם נחשבים לחובות לבית הדין שאינם נשמטים, ואפילו הייתה הלוואה בעל פה. לדעת כמה מן הראשונים, הפטור משמיטת כספים הוא גם לאחר שהיתומים גדלו, שכן בעת יצירת החוב היו פטורים משמיטה.
דיני ממונות > גביית נכסים משועבדים מיתומים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אישות > קידושי יתומה

במצב רגיל, אב יכול להשיר את בתו בעודה קטנה ולקבל את קידושיה. את היתומה יכולים להשיא אמה ואחיה. אך בניגוד לקטנה שאביה חי, קידושי יתומה תופסים מדרבנן בלבד.
אישות > מיאון

במקרה שהשיאוה אחיה ואמה, תיקנו חכמים תקנה לטובתה שעד שהיא גדלה והופכת לנערה היא יכולה "למאן", כלומר למחות על נישואין אלו ולהודיע כי אינה חפצה בהם, ובכך היא מבטלת אותם למפרע ללא גט. הנימוק לכך הוא משום שקידושי יתומה הם מדברנן, כדלעיל. המיאון לא חייב להיות מפורש, אלא כל גילוי דעת מצדה החשב שהיא אינה חפצה לקיים את הנישואין מבטל את הנישואין. קטנה שמיאנה חוזרת למצבה הקודם, וזכות קידושיה שמורה לאמה ואחיה.
אם גדלה הבת ולא מחתה על הנישואין, חלוקים האמוראים רב ושמואל מה תהיה ההלכה במקרה כזה. לפי הכלל האומר אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, סובר רב כי ברור שכאשר דר עמה הבעל הוא קיים ביאה לשם קידושין, וממילא הנישואין העכשוויים הם נישואין מהתורה ואין אפשרות למחות אותם למפרע. לעומת זאת, שמואל סבור כי אין אדם מעלה על דעתו את הבעיות האפשריות, ומתוך הרגל הנישואין הקודמים, הוא לא מעלה על דעתו לקיים ביאה לשם קידושין, ולכן מספק יש לנו להחמיר ולומר שמא לא קידש אותה שוב בביאה, ובמקרה שקיבלה קידושין מאדם אחר, עלינו לחשוש שהקידושין השניים תקפים, היא צריכה לקבל גט משניהם, כלומר גם מהבעל הראשון וגם מהשני
אישות > יתומה בחיי אביה

קיים מצב מיוחד בהלכה, שבו קטנה שאביה עדיין חי מוגדרת מבחינה הלכתית כיתומה, ולכן מצב זה מכונה "יתומה בחיי אביה". כאשר קטנה שאביה השיא אותה וקיבל את קידושיה ובכך הם תקפים מן התורה, אם התגרשה בעודה קטנה, אינה חוזרת לרשות אביה כמקודם אלא לידי עצמה, ואם היא רוצה להתקדש היא מקבלת את כספי קידושיה.
לואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל

לואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל (גרמנית: Luise von Braunschweig-Wolfenbüttel;‏ 29 בינואר 1722 - 13 בינואר 1780), הייתה אמו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
ביוגרפיה

לואיזה נולדה בהולצמינדן ב-29 בינואר 1722 לפרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ולאנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג, בתם של לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג וכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן. חצר אביה נחשבה לחצר מאוד צנועה ביחס לתקופה, אולם לואיזה בילתה ילדות מאושרת בביתם. בשנת 1733 התחתנה אחותה אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל-בפרן עם פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה, ובשנת 1742 התחתנה לואיזה עם אח של פרידריך - אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה. מכיוון שלאחותה וגיסה לא היו ילדים, הפכו לואיזה ובעלה אוגוסט וילהלם לנסיכי הכתר של פרוסיה. בשנת 1758 מת בעלה אוגוסט וילהלם מסרטן המוח, ולואיזה עברה להתגורר באורניינבורג עד למותה ב-13 בינואר 1780.
לאחר מות גיסה פרידריך השני, מלך פרוסיה ללא ילדים, ירש אותו בנה של לואיזה - פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
משפחתה

ב-6 בינואר 1742 התחתנה לואיזה עם אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה, בנו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
פרידריך וילהלם (1744–1797)
היינריך (1747–1767)
וילהלמינה (1751–1820)
אמיל (1758–1759)
מבשלת התרבות

| --- | --- |

מבשלת התרבות נשקפת מהצומת של שדרות שנהאוזר ושרדצקישטראסה (Sredzkistraße)
 מידע כללי
 סוג:  קומפלקס מבנים 
 מיקום:  ברלין 
 מדינה:  גרמניה 
 קואורדינטות:  52°32′20″N 13°24′49″E﻿ / ﻿52.538888888889°N 13.413611111111°E﻿ / 52.538888888889; 13.413611111111
 www.kulturbrauerei.de
  (למפת ברלין מוגדלת) מבשלת התרבות(למפת ברלין רגילה) מבשלת התרבות
 
מבשלת התרבות ושדרות שנהאוזר
מבשלת התרבות (בגרמנית: Kulturbrauerei) היא מתחם בניינים בן 25,000 מ"ר בברלין.
היסטוריה

במקור נבנתה ופעלה כמבשלה. החצרות והארכיטקטורה הייחודית שלה מוגנות כאנדרטה מאז 1974 והיא אחת הדוגמאות הבודדות שהשתמרו היטב של אדריכלות תעשייתית בברלין מסוף המאה ה-19.
מבשלת התרבות היום

מבשלת התרבות נתמכת על ידי קרן נאמנות בשם טרויהאנדאנשטאלט (Treuhandanstalt) ומופעלת באופן מסחרי כמרכז תרבות בשכונת קולוויץ ברובע פרנצלאואר ברג (פנקו). היא כוללת בתי קולנוע, תיאטראות, מועדונים וחדרי אירועים. היא שוכנת קרוב לתחנת הרכבת התחתית של ברלין אברסוואלדר שטראסה.
כיום מתקיימים במבשלת התרבות אירועים, קונצרטים ופסטיבלים קבועים.
ארגונים שהתיישבו באתר של מתחם המבשלה לשעבר הם:
Kino in der Kulturbrauerei, קולנוע עם שמונה מסכים, אחד מהתיאטראות הראשונים בברלין
תיאטרון רמבזמבה
PANDA Nicht nur Russisches Theatre (פנדה – תיאטרון לא רק לרוסים), מקום אירוע לקונצרטים רוסיים, קריאה וכו'.
Literaturwerkstatt Berlin/ lyrikline.org – תחנת קריאה
משרד וסטודיו של להקת 17 Hippies
מסעדת פרנץ ופרנץ קלוב (שנודעה בעבר בשם פרנץ-קלאב)
Kesselhaus in der Kulturbrauere – אולם אירועים
Alte Kantine – אולם אירועים
סודה קלאב, מועדון ריקודים
מועדון 23, מועדון ריקודים
פאלה – אולם אירועים
Schule für Bildende Kunst und Gestaltung – בית ספר לאמנות
המוזיאון במבשלת התרבות – מוזיאון על חיי היומיום בגרמניה המזרחית, קרן בית ההיסטוריה
Ch. Links Verlag, הוצאה לאור
be.bra verlag, הוצאה לאור
אוניברסיטת ניו יורק, סניף ברלין
Berlin on Bike, מארגן טיולי אופניים
מרכז מידע לתיירים TIC
Quandoo, פלטפורמת הזמנת מסעדות
הערות שוליים

↑  "Kulturbrauerei location map". Kulturbrauerei, TLG Immobilien AG. נבדק ב-19 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
לק ציפורניים

בקבוקי לק ציפורניים לצד ציפורנים צבועות - כל אצבע בצבע אחר
מריחת לק ציפורניים שקוף על אצבעות כפות הידיים
מריחת לק ציפורניים אדום על אצבעות כפות הרגליים
מריחת לק ציפורניים
לק ציפורניים הוא ציפוי קוסמטי הנמרח על ציפורני אצבעות כפות הידיים והרגליים, בדרך כלל לנוי. צביעת לק ציפורניים היא לעיתים חלק מטיפולי מניקור ופדיקור.
היסטוריה

צביעת ציפורניים החלה כנראה כבר לפני כ-5,000 שנה בתרבות המצרית והסינית. הסינים נהגו להכין לכה מתערובת של גומי ערבי, חלבון ביצה, ג'לטין ודונג. עוד עשו שימוש בתערובות של עלי כותרת ורדים, סחלבים ואלום (גופרת אשלגן האלומיניום). הותרת תערובת זו על הציפורניים במשך הלילה מותירה אותן צבועות בגוון הנע בין ורוד לאדום. המצרים השתמשו בחומרי צבע כדי לצבוע את ציפורניהם וכן את קצות אצבעותיהם. חומר הצבע בו השתמשו היה בגוון אדמדם-חום והופק מצמח החינה. היום, יש שעדיין עושים שימוש בצמח זה כדי לצבוע ציורים דמויי כתובת קעקע על העור.
לא ידוע הרבה על התפתחות צביעת הציפורניים מאז אותה תקופה קדומה ועד לתחילת המאה ה-19. בתחילת המאה ה-19 נפוץ המנהג של צביעת הציפורניים בצבע שמן אדום שהוברק אחר כך בעזרת פיסת עור. הרצון להשיג מראה מבריק של הציפורן הצבועה המשיך למאה ה-20. בשנות ה-20 של המאה ה-20, פיתוח צבע לק מבריק למכוניות עורר השראה בפיתוח צבע לק לציפורניים.
צבען ומצבן של ציפורני האישה היווה שנים ארוכות סימן למעמדה החברתי. כיוון שבנות המעמד הנמוך עסקו בדרך כלל בעבודות גופניות בידיהן, טיפוח ידיים וציפורניים היו בגדר מותרות לנשים אלה. ציפורניים מטופחות היו סימן היכר לנשים מן המעמד הגבוה.
רכיבים

רוב מוצרי הלק לציפורניים מורכבים מניטרוצלולוזה, שתפקידה ליצור את שכבת הברק, המומסת בממס (לרוב אצטון או כוהל), חומרים המגבירים את גמישות הלק (Plasticizers), שרף פולימר, וחומרים שמייצבים את התכשיר ומאפשרים הומוגניות ומריחה אחידה. בלק שאינו שקוף נוסף לתמיסה גם פיגמנט צבעוני. בעבר, מוצרי הלק לציפורניים הכילו פורמלין, שהוא חומר רעיל ביותר הידוע כחומר מסרטן העלול לגרום לנזקים עצביים בגוף. כיום הוא מופיע בעיקר כשאריות זניחות ביותר כחלק מתהליך הייצור של שרף הפולימר.
הסרת הלק מתבצעת באמצעות אצטון, שידוע כמסיר מצוין ושעלול לגרום לתגובות יובש או גירוי בלבד. ישנם תחליפים אשר ידועים כמסירי לק נטולי אצטון או שמכילים אצטון בכמות נמוכה. מסירי לק אלה נחשבים יעילים ונעימים לשימוש בגלל ריחם, אך יעילותם לרוב פחותה מאשר האצטון, ולעיתים אף ייתכנו מצבים של תגובה אלרגית לחלק מהמרכיבים שבהם.