stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניצה שאול
קריירה > שנות התשעים

ב-1992 הופיעה שאול בקלטת לילדים "דו רה מי פה". עם חזרתה לישראל החלה שאול להופיע גם בטלוויזיה, ושיחקה בסדרות "פלורנטין", ו"רמת אביב גימל".
בין השנים 1993–1994 הנחתה את תוכנית הילדים "מוסיכף", ואת התוכנית "בקצה השרביט". שתי התוכניות שודרו בערוץ 2 תחת זכיינית השידור רשת. במשך שלוש שנים היא ערכה וביימה את שידורי הפרומו של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בערוץ 2.
בשנת 1996 שיחקה לצד דובי גל בסרטו של אלי קנר "מי האבא?".
קריירה > המאה ה-21

שאול כיכבה בסדרה "אסתי המכוערת" ובסדרת ההמשך, "אלביס" (בהם שיחקה את איקה, אשתו של שייקה לוי).
שאול השתתפה בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" בשנת 2005, שם רקדה עם הרקדן דניס בלוצרקובסקי. השניים הגיעו למקום השלישי. באותה שנה ביצעה שוב את התפקיד של 'סילביה המשתוללת' במחזמר 'כמו בסרט'.
מאז 2001 מעלה שאול בצוותא בתל אביב את מופע הילדים "צלילי קסם" אותו היא יצרה, כתבה וערכה. סדרת המופעים כוללת שילוב של מגוון אמנויות הבמה: מוזיקה קלאסית, ג'אז, מחול ואופרה.
בשנת 2007 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "אולי הפעם" ששודרה ב-Yes Stars ישראלי גילמה את דליה ירושלמי.
ביוני 2013 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "שטיסל" ששודרה ב-yes בתפקיד הרבנית חשין.
בשנים 2015־2020 שיחקה בסדרת הדרמה קומית של Yes Comedy "רון" בתפקיד דליה אמא של רון.
בשנת 2016 התארחה בעונה השלישית של הסדרה הקומית של ערוץ 2 "סברי מרנן" גילמה את מריימ'לה חברתם של ריקי ופנחס. באותה השנה גם שיחקה בסדרת הדרמה של הוט 3 "בטיפול" בתפקיד ברוריה.
בשנת 2017 שיחקה במחזה "ערב שקופיות" מאת יפתח קליין ובבימויו. באותה השנה גם התארחה בעונה השנייה של סדרת הדרמה "מתים לרגע" ששודרה בHOT3 גילמה את אביבה.
בשנים 2018 ו-2022 השתתפה בסדרה צומת מילר.
בשנת 2019 השתתפה בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "אהבה בשלייקס" לצד יהודה בארקן, וגם הופיעה בסדרת הדרמה של yes "פאנץ'" גילמה את ניצה, וכמו כן בשנה זו שיחקה במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" בדמותה מהסרט המקורי, אך כמבוגרת, בתיאטרון הבימה. למחווה לתפקיד זה אף חזרה בהופעת אורח חד פעמית ב"זהו זה!" באוגוסט 2020.
בפברואר 2022 נבחרה להיות הפרזנטורית של מרכז הטיפוח והאסתטיקה ALOKINO
חיים אישיים

נשואה למנצח דורון סלומון, אותו הכירה בלהקת פיקוד מרכז ולזוג שתי בנות: איטן סלומון (זמרת) וגל סלומון (שחקנית).
הערות שוליים

↑  ניצה שאול- בין מלחיני פולחן לסרטי פולחן, באתר שימו לב!, ‏2021-03-11
↑  הג'וב החדש של "יעלי" מגבעת חלפון | בועות, באתר ynet, 13 בדצמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297661605171  GND: 1062114426  ISNI: 0000 0000 6916 5496  LCCN: no2010170281  MusicBrainz: 84dce5c1-20bc-4334-88a2-8838f00d162f  VIAF: 97474931   WorldCat (עם VIAF): 97474931
חסידות ליניץ

חסידות ליניץ הייתה חסידות שפעלה בפודוליה (כיום באוקראינה). מייסדה היה רבי גדליה רבינוביץ מליניץ מחבר ספר "תשואות חן". מחסידות זו יצאה חסידות מונסטריץ'.
תולדות החסידות

רבי גדליה היה בנו של רבי יצחק דיין בפולנאה שהיה מיוחס למהרש"א. היה תלמידם של רבי לייב מפולנאה ושל המגיד ממזריטש ורבי יעקב יוסף מפולנאה. כיהן ברבנות באוסטרופול, מאריפול וליניץ (איליינצי). נפטר בכ"ט בכסלו תקס"ד. גיסו היה רבי משה מסלאוויטא מקים בית הדפוס.
תולדות החסידות > הדור השני

בניו של רבי גדליה היו רבי שמואל יהודה לייב (תקמ"ב - י"ט בכסלו תקע"ח) ממלא מקום אביו ורבי יצחק יואל (תקנ"א - כ"ה בחשוון תקפ"ח) ממלא מקום אחיו. רבי יצחק יואל היה חתנו של רבי יעקב מלוברטוב. חתניו של רבי גדליהו היו: רבי ישראל חיים מלודמיר (בנו של רבי אברהם המלאך) ורבי אהרן מצ'רנוביל.
תולדות החסידות > הדור השלישי

בנו של רבי יצחק יואל היה רבי גדליהו אהרן רבינוביץ. רבי גדליהו אהרן נולד בשנת תקע"ד ולאחר פטירת אביו גדל אצל רבי שמואל אברהם אבא שפירא מסאלוויטא שלימים היה חותנו. כיהן בליניץ ובשנת תרי"ב עבר לסוקלבקה. בשנת תרכ"ח עבר לפודול-אילואי שברומניה שם נפטר. חיבר את הספר "חן אהרן". חתנו היה רבי יעקב שמשון חודרוב מבהפאלי.
בנו של רבי שמואל יהודה לייב היה רבי שלמה מגרנוב, חתן רבי יצחק מגרנוב (בן רבי מרדכי מקרמניץ).
תולדות החסידות > הדור הרביעי

בניו של רבי גדליהו אהרן היו רבי יצחק יואל מקנטקוזבה, רבי פנחס מסוקלובקה ורבי אליהו יוסף מליניץ-באפלו:
רבי יצחק יואל נולד בט"ז בשבט ת"ר והיה חתנו של רבי משולם זוסיא השיל מזינקוב. סבל רבות בחייו ונפטר בצעירותו. בשנת תרכ"ג החל לכהן ברבנות בליניץ ובשנת תרכ"ט נאסר על ידי הרוסים והוגלה לתוך רוסיה. בשנת תרל"א החל לכהן ברבנות ביקטרינוסלב בפיקוח השלטונות עד שנת תרל"ד אז שוחרר ועבר לקנטקוזבה. נפטר בכ"ד בתמוז תרמ"ה.
רבי פנחס בנו של רבי גדליהו אהרן נולד בשנת תר"ב. היה חתנו של הרב יעקב יוסף הורנשטיין. כיהן 40 שנה ברבנות סוקלובקה עד הרצחו בפרעות פטליורה בז' באב תרע"ט.
רבי אליהו יוסף (תר"י - י"ג בחשון תרע"א) היה חתנו של רבי משולם זושא אוירבך (חתן רבי יעקב ישראל מצ'רקס) ובזיווג שני של רבי יעקב יצחק ממקארוב.
הרב יעקב יעקבקע מצ'רקס.
חתניו: רבי יעקב שמשון חודרוב מבוגופוליה, הרב פנחס בן שלמה מעיר אוריזטשוב, הרב דוד רסילביץ' בן הגביר סנדר מניקולייב, רבי בן ציון יהודה לייב טברסקי רבי דוד חודרוב מברדיצ'ב (נכד רבי חיים מקוסוב), הרב שאול אב"ד חאטין בבסרביה, רבי יעקב לייב מיאנובה וחתנו בן רבי געציל מאוסטרהא.
תולדות החסידות > הדור החמישי

בניו של רבי יצחק יואל היו:
רבי יהושע העשיל אבי חסידות מונסטריץ'.
רבי פנחס מקנטקוזבה (תרכ"א - כ"ו באייר תרפ"ב) מחבר ספר "עבודת יצחק" על התורה. חתנו של רבי מרדכי דב מטומשפול (נכד רבי יעקב ישראל מצ'רקס).
רבי משולם זוסיא מארעל (תרכ"ט - י"ג באדר תרפ"ב). חתנו של רבי אברהם שמואל מברזנה.
חתנו רבי בן ציון יהודה לייב מהורניסטייפול.
הדור השישי

בני רבי פנחס:
רבי יעקב ישראל מחרסון (י' באייר תר"מ - ט"ו בחשוון תש"ב). היה חתנו של רבי שלמה זלמינא מרשקוב. בשנת תר"ע החל לכהן באדמו"רות בחרסון ובשנת תרפ"ג עבר לאודיסה. בשנת תרפ"ג עלה לישראל יחד עם אמו והתגוררו בתל אביב. היה האדמו"ר הראשון בעיר. מחבר ספר "שארית יעקב".
רבי שמואל אבא מזולקוב (תרמ"ד-תש"ג). היה חתנו של רבי נפתלי מנאווריה. בשנת תרס"ו החל לכהן בזולקוב והיו לו חסידים רבים.
רבי מנחם נחום רבינוביץ מקנטקוזבה (תרמ"ז- כ"ג באדר ב' תשי"ט). היה חתנו של רבי יוסף מקוידנוב. ממלא מקום אביו בווסניזנסק ואחר כך באודיסה שם שימש גם ברבנות. בשנת תרצ"ד עלה לישראל ושימש כרב בחיפה. חיבר ספר בשם "מחשבת נחום". חתנו היה רבי יצחק מאיר השיל ממז'יבוז'-חיפה.
הרב גדליה אהרן. עלה לארץ ישראל עם אחיו רבי יעקב ישראל. כיהן ברבנות במחלקת הכשרות כ-50 שנה.
חתניו רבי יצחק מסקווירא בורו פארק, רבי משה מסטולין, אחיינו רבי בן ציון יוסף ואחיינו רבי יעקב משולם ממונסטריץ'.
בנו של רבי משולם זוסיא מארעל היה רבי בן ציון יוסף מארעל. היה חתן דודו רבי פנחס מקנטקוזיבה. משנת תר"צ החל לכהן באדמו"רות. היגר לארצות הברית ובשנת תשכ"ז עלה לישראל והתיישב בגבעתיים. נפטר בט"ו בכסלו תשכ"ח.
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, החסידות, תל אביב, הוצאת מעריב, 1977, עמ' 87-88.
דני רודריגס

דניאל "דני" חוסה רודריגס ואסקס (בספרדית: Daniel 'Dani' José Rodríguez Vázquez; נולד ב-6 ביוני 1988) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקשר והכנף במיורקה מהלה ליגה. הוא נחשב לאחד השחקנים היצירתיים בליגה, וידוע בחוכמת המשחק שלו ויכולות הדריבל שלו.
קריירה

רודריגס, יליד בטאנסוס, גליסיה, סיים את קריירת נעוריו בדפורטיבו דה לה קורוניה.
ב-27 בינואר 2010 רודריגס הופיע במשחקו הראשון כמקצוען, כששיחק את 25 הדקות האחרונות של ניצחון חוץ 0–1 מול סביליה בגביע המלך. באוגוסט של השנה שלאחר מכן הוא הצטרף לקונקנזה, בליגה השלישית.
ב-24 ביולי 2012 רודריגס חתם עם רייסינג דה פרול, בליגה הרביעית. לאחר שהפך לפותח קבוע בהרכב בתום עונתו הראשונה, חידש את החוזה שלו עד 2015.
ב-2 ביולי 2015 עבר רודריגס לרייסינג דה סנטנדר, גם היא בליגה השלישית, לאחר שהסכים לעסקה לשלוש שנים. ב-27 ביולי בשנה שלאחר מכן הוא עבר לקבוצת הליגה אלבסטה באלומפיה, בהיותו שחקן הרכב כאשר קבוצתו עלתה לליגה השנייה.
ב-8 באוקטובר 2017 כבש רודריגס את השער המקצועי הראשון שלו, ובישל את השער המנצח באמצעות בעיטת עונשין בניצחון ביתי 1–2 מול לורקה. ב-18 ביוני שלאחר מכן, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים עם מיורקה שעדיין הייתה בליגה השנייה, כשחקן חופשי.
מסורב עלייה

אשרת יציאה סובייטית מטיפוס II, אשר הונפקה לאזרחים שביקשו לעזוב את ברית המועצות לצמיתות, ולפיכך לאבד את אזרחותם. אנשים רבים לא יכלו לקבל את אשרה זו.
מסורבי עלייה היו יהודים, בעיקר תחת המשטר הקומוניסטי, שלא הורשו לעלות לישראל משיקולים פוליטיים. אנשים אלו נקראו גם "סירובניקים" - תרגום של המונח Refusenik באנגלית. מסורבי העלייה ניהלו מאבק כנגד השלטונות, שזכה לסיוע מן החוץ מארגונים בישראל ובעולם. לאחר מספר שנים של מאבק בוטל איסור ההגירה ולמסורבי העלייה הותר לעלות לישראל.
איסור ההגירה בגוש הקומוניסטי

על פי ההשקפה הקומוניסטית, כל השתייכות דתית או אתנית בטלה מפני ההשתייכות לאומה הקומוניסטית. לפיכך, שלטונות ברית המועצות סירבו להכיר בשאיפות הלאומיות של היהודים, ובקשר שבין יהודי אירופה ובין מה שהם ראו כמולדתם ההיסטורית, ארץ ישראל. לאחר מלחמת העולם השנייה החלה תנועת נדידה של יהודים, עקורים ופליטי מחנות, אל תחנות מהן ניתן היה לעלות ארצה. הנתיב העיקרי של עולים אלה עבר דרך הנמל הרומני קונסטנצה. תנועה זו הייתה לצנינים בעיני השלטונות הקומוניסטים וככל שהידקו את שלטונם על ארצות מזרח אירופה, כך הידקו את אחיזתם ביהודי הארצות האלה, עד לחסימה מוחלטת של הגבולות.
איסור ההגירה בגוש הקומוניסטי > בברית המועצות

בשנות השישים ושנות השבעים של המאה ה-20 בברית המועצות היה נוהל לפיו מהגרים חייבים לקבל אישור ממשרד ממשלתי בשם OVIR (קיצור של "משרד הוויזות והרישומים"). עולים רבים הגיעו לישראל בתקופת השגשוג שלאחר מלחמת ששת הימים, אולם רבים אחרים קיבלו תשובה שלילית מהמשרד, או המתינו לאישור במשך זמן רב. חלק ממסורבי העלייה קיבלו את האישור המיוחל רק לאחר מספר שנים. לדברי המשרד, מסורבי עלייה היו אזרחים שנחשפו למידע ביטחוני סודי של הממשל הסובייטי, ולכן לא הורשו לעזוב.
חלק ממסורבי העלייה פעלו באופן הפגנתי נגד העיכובים, נעצרו ונכלאו, אחרים הוגלו למקומות נידחים בברית המועצות. ססמתה של קבוצה זו היה "שלח את עמי" ו"לשנה הבאה בירושלים הבנויה". רבים מהם נחשבו ללוחמי זכויות אדם ולאסירי מצפון והיו מוכרים ככאלה בכל העולם. פעילים שנכלאו או הוגלו קיבלו הכרה בישראל כאסירי ציון. מדינות רבות הפעילו לחץ על ברית המועצות לשחרורם של אסירי ציון. העיתונות המערבית דיווחה על תופעת סירוב העלייה בהרחבה, ונערכו הפגנות רבות ברחבי העולם שנועדו ליצור לחץ על ברית המועצות לאפשר את הגירת היהודים.
לדוגמה אינה מיימן קיטרוסקי לא הורשתה לעזוב את ברית המועצות גם לאחר שאובחנה אצלה מחלת הסרטן. היא עזבה את ברית המועצות לאחר מאבק ממושך ונפטרה זמן קצר לאחר הגעתה לארצות הברית לצורך טיפול.
במקביל לגידול במספר בקשות לעלות לישראל שנענו בסירוב, קמו במערב ארגונים שתמכו במאבק לשחרור יציאתם מברית המועצות. בין תנועות אלו ניתן למנות תנועת "ה-35" בהנהגת ברברה אוברמן שפעלה בבריטניה.
איסור ההגירה בגוש הקומוניסטי > בברית המועצות > מבצע חתונה

"מבצע חתונה" היה שם קוד לניסיון חטיפת מטוס ריק שעורר מודעות עולמית למצב היהודים בברית המועצות. שישה עשר אזרחים צעירים, ארבעה עשר מתוכם יהודים ציונים, נתקלו בסירוב עלייה ורצו להגיע באמצעות המטוס לישראל. הם נתפסו מספר צעדים לפני עלייתם למטוס בחודש יוני 1970, נשפטו וקיבלו גזרי דין אכזריים על בגידה במולדת, ביניהם שני גזרי דין מוות שהומתקו לחמש עשרה שנות מאסר לאחר לחץ בינלאומי, שהשפיע על הסובייטים גם להתחיל לשחרר עוד מסורבי עליה.
איסור ההגירה בגוש הקומוניסטי > בברית המועצות > תיקון ג'קסון-ואניק

כדי להפעיל לחץ על ברית המועצות לאפשר הגירה של יהודים, חוקקה ארצות הברית את "תיקון ג'קסון-ואניק" (על שמם של הסנאטור הנרי מ. ג'קסון וחבר בית הנבחרים צ'ארלס ואניק) - תיקון לחוק הסחר של ארצות הברית, שהטיל מגבלות על קביעת קשרי סחר מיוחדים עם מדינות המגבילות הגירת אזרחים. לאחר ששני בתי הקונגרס העבירו את התיקון פה אחד, הוא נחתם על ידי הנשיא ג'רלד פורד ב-3 בינואר 1975.
איסור ההגירה בגוש הקומוניסטי > ברומניה

בחלק המכונה הרגאט, אחרי שואת יהודי רומניה, נותר בחיים קיבוץ יהודי גדול שכלל מאות אלפי יהודים, רבים מהם חדורים שאיפות ציוניות. בקרב יהודי רומניה החלה פעילות ציונית ענפה שכללה כתבי עת, אסיפות ואף הפגנות, ופעילות זו קיבלה עידוד רב מהכרזת העצמאות של מדינת ישראל, ועידוד עקיף ושקט מהאדם השני בהיררכיה של רומניה הקומוניסטית, שרת החוץ היהודיה, אנה פאוקר. בשלב מסוים, לפי הנחיות ממוסקבה, החליטו השלטונות הרומניים לפעול בצורה נמרצת נגד הציונים והציונות.
בשנות החמישים של המאה ה-20, במסגרת משפטי הציונים ברומניה, נשפטו כמה מאות יהודים, מנהיגים ופעילים של התנועות הציוניות הרומניות ונידונו לעונשים כבדים. היהודים הואשמו בריגול למען האינטרסים של האימפריאליזם האנגלו-אמריקאי. משפטים אלה היו חלק משורת המשפטים המבוימים נגד יהודים שנערכו באותה תקופה בגוש הקומוניסטי.
לקריאה נוספת

ליאונרד גנדלין, בנתיב הייסורים והעלייה, תשל"ט - 1979.
מרטין גילברט, יהודי התקווה, הוצאת דומינו, 1984.
נתן שרנסקי, לא אירא רע, הוצאת ידיעות אחרונות, 1989
יוסף מנדלביץ, מבצע חתונה, הוצאת כתר, ירושלים, 1985.
ברוך גור גורביץ, ההזדמנות שהוחמצה - יהודי ברית המועצות בסבך המעצמות, הוצאת כרמל, ירושלים, 2014.
גל בקרמן, כשיבואו לקחתנו לא נהיה שם: המאבק האפי להצלת יהודי ברית המועצות, אוניברסיטת חיפה ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2018. (הספר בקטלוג ULI)
פאן ג'ונשון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1889
 פטירה:  1974 (בגיל 85 בערך)
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 מידע חסיד אומות העולם
 מקום ההצלה:  חרקוב, ברית המועצות
 תאריך הכרה:  19 בינואר 1995
 שנות הפעילות:  ינואר 1942 – 23 באוגוסט 1943 (כשנה)
 מספר היהודים שהציל:  אחת
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (19 בינואר 1995) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  פאן ג'ונשון
 
פאן ג'ונשון (סינית מסורתית: 潘均順 ; ‏סינית: 潘均顺 פיניין; Pān Jūnshùn‏; 1889 – 1974), היה הסיני הראשון שלו הוענק התואר חסיד אומות העולם, ב-19 בינואר 1995, לאחר שהציל בתקופת השואה ילדה יהודיה באוקראינה והסתיר אותה מהנאצים בביתו, החל מינואר 1942 ועד אוגוסט 1943.
חייו

פאן ג'ונשון נולד בסין בשנת 1889. הוא היה קומוניסט, ולכן בשנת 1916 עבר לברית המועצות בחיפוש אחר עבודה. הוא התיישב במוסקבה שם מצא עבודה בתור פועל, החליט להישאר ברית המועצות, נישא לאישה מקומית ונולדו לו שני בנים. בשנת 1936 היגרו הוא ומשפחתו לעיר חרקוב שבאוקראינה, שם מתה אשתו ממגפה.
שני בניו של ג'ונשון גויסו לצבא האדום בתחילת המלחמה. הם נעדרו בקרב ונחשבו בחזקת נעדרים במלחמה.
ג'ונשון שרד את המלחמה והמשיך לחיות בחרקוב עד מותו ב-1974.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

בסוף שנת 1941, עם פלישת הנאצים לברית המועצות, רוכזו כל יהודי חרקוב, ולאחר מספר ימים הודיעו שעומדים להעבירם. התנאים במחנה שאליו הועברו על ידי הנאצים היו גרועים מאוד - היהודים כמעט שלא קיבלו מזון ומים, ונאלצו לאכול שלג.אישה יהודיה בשם יליזבטה דבורקינה (Yelizabeta Dvorkina) זיהתה את הסכנה הנשקפת לה ולבתה לודמילה (לוסיה), שהייתה בת 10, ושיחדה שומר נאצי בעזרת תכשיטים על מנת שיאפשר לבתה לברוח מגטו חרקוב. לודמילה נמלטה מהמקום, והצליחה לחזור לבית שבו גרו היא ואמה לפני שהנאצים גרשו אותן. בבית זה התגורר באותה תקופה ג'ונשון. כשראה את לודמילה החליט שיחביאה בביתו. הוא גידל אותה כבתו והסתירה מהנאצים במשך למעלה משנה וחצי. שלושה שכנים סייעו לג'ון בהסתרת לודמילה, נדזדה פופלניוק (Nadezhda Popelniuk), אלכסנדרה בבאייב (Alexandra Babaev) ומיטרופן בבאייב (Mitrofan Babaev).
חסיד אומות העולם

ג'ונשון סיפק מחסה ומסתור ללודמילה גנריכובנה (Genrichovna), ילדה אוקראינית יהודייה שברחה מגטו חרקוב באזור הכיבוש של הצבא הגרמני. היא ברחה עקב מאמצי אמה שהבינה כי ילדיה צפויים להיהרג עקב העברתם הצפויה לעיר אחרת.
ב-19 בינואר 1995 הכיר יד ושם בג'ונשון כחסיד אומות העולם.
לאחר המלחמה

עם שחרור חרקוב על ידי הצבא האדום, ב-23 באוגוסט 1943, עזבה לודמילה את מחבואה בביתו, אך הם שמרו על קשר לכל אורך חייו של ג'ונשון.
הערות שוליים

1 2  Gilbert, Martin. The Righteous: The Unsung Heroes of the Holocaust. ISBN 0-8050-6260-2, ISBN 978-0-8050-6260-1. New York: Henry Holt, 2003. P. 20.
↑  Teaching the Chinese About the Holocaust", Rafael Medoff, Jewish Ledger, November 5, 2010
1 2  "ללמד את הסינים על השואה", רפאל מדוף, 5 בנובמבר 2010.
1 2  גטו חרקוב, באתר יד ושם
1 2  על ג'ונשון באתר יד ושם (באנגלית)
סקופישוק

| --- | --- |

 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  פוניבז'
 מחוז משנה:  קופישוק
 תאריך ייסוד:  1492
 גובה:  87 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  403 (2011)
 קואורדינטות:  55°53′30″N 25°12′00″E﻿ / ﻿55.891666666667°N 25.2°E﻿ / 55.891666666667; 25.2 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד סקופישוק(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד סקופישוק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סקופישוק (בליטאית: Skapiškis, סקפישקיש; בפולנית: Skopiszki, סקופישקי; ביידיש: סקאָפּישאָק) היא עיירה במחוז משנה קופישוק במחוז פוניבז' בצפון מזרח ליטא, אשר נוסדה במאה ה-17.
היסטוריה

העיירה הוקמה בתחילת המאה ה-17 על שטחו של האציל המקומי, סטאניסלאב סקופס. הוא נתן לקתולים קרקע לבניית כנסייה בשנת 1555, ולכן העיירה נקראת על שמו.[דרושה הבהרה]
במחצית השנייה של המאה ה-19 היו בעיירה כ-20 חנויות ובתי מרזח ונערכו בה ירידים וימי שוק. בשנת 1863 כבשה יחידת מתקוממים את סקופישוק ושרפה מסמכים. בשנת 1870 היו בעיירה 60 בתים, שתי כנסיות, בית תפילה יהודי וקסרקטין. העיירה היוותה מרכז של מספר כפרים בסביבה.
בין השנים 1915 ל-1917, תקופת מלחמת העולם הראשונה, האזור היה בשליטת הגרמנים והם סללו מסילת רכבת בקרבת העיירה שהובילה עד לטביה. במקום פעל ועד מהפכני מטעם השלטון הסובייטי עד שנת 1919. משנת 1918 עד 1940 הוקמו בעיירה ספרייה, תחנת משטרה, משרד יערנות, תחנת מכבי אש, שתי טחנות קמח, מחלבה, מנסרה, מספר חנויות ובית מרקחת.
יהודי סקופישוק

בשנת 1847, כ-250 שנה לאחר הקמת העיירה[דרושה הבהרה], מנתה אוכלוסיית העיירה 282 נפשות, ו-85 אחוזים מהם היו יהודים. לפני מלחמת העולם הראשונה חיו 50 משפחות יהודיות בסקופישוק, מאות בודדות של יהודים.
לאחר כ-40 שנה, בשנת 1889, מסיבות לא ידועות, לא נותרו יהודים בעיירה. עם השנים, ידעה העיירה שינויים תמידיים באוכלוסיית היהודים. בתקופה שבה מספר היהודים בעיירה היה בשיאו, הם התפרנסו מסחר בעצים, בדים, ברזלים וכלי עבודה שונים. באותן השנים, פעל בעיירה בית כנסת, והקהילה המקומית אפשרה ליהודים לקיים אורח חיים יהודי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה (בספטמבר 1939), נכבשה פולין בידי הגרמנים, וליטא עברה לתחום השליטה הסובייטי ולאחר שנה סופחה לברית המועצות.
ב-22 ביוני 1941 נכבשה ליטא על ידי הגרמנים. גורלם של יהודי סקופישוק היה כגורל יהודי המחוז, שבאוגוסט 1941 הועברו לעיר רוקישקיס ושם נרצחו על ידי הגרמנים. במקום הוקמו מצבות לזכרם. בשנים אלו נהרסו בתי העסק של היהודים, כל הארגונים הציוניים וגם חלק ממוסדות הקהילה חוסלו, ולא נותרו יהודים בעיירה.
יהודי סקופישוק > חינוך

בשנת 1870 פעל בעיירה בית תפילה יהודי אחד ושתי כנסיות. במחצית השנייה של המאה ה-20 פעלו בעיירה שני בתי מדרש בנויים מעץ: אחד של חסידים ואחד של מתנגדים. בין השנים 1918–1940 נבנה בעיירה בית ספר עממי אחד, ששימש לחינוך ילדי העיירה היהודים. כיום בית הספר בעיירה משמש לחינוך ילדי העיירה. יהודי העיירה נקברו בבית העלמין שסקופישוק, והוא נהרס כליל לאחר מלחמת העולם השנייה.
יהודי סקופישוק > רבנים בעיירה

ר' עזריארל גורדון - כיהן לפני מלחמת העולם השנייה.
ר' מנדל - כיהן לאחר מלחמת העולם השנייה.
ר' מנחם קופלוביץ - היה הרב האחרון של הקהילה היהודית בסקופישוק.
הערות שוליים

1 2  פנקס הקהילות-ליטא, יד ושם, 1996, עמ' 748
↑  סקופישוק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009464188505171
רחוב בת'רסט

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  Henry Bathurst, 3rd Earl Bathurst 
 אורך:  57.4 ק"מ 
 מיקום
 עיר:  טורונטו 
 רחובות מסתעפים:  רחוב בלור, King Street, Queen Street, College Street 
 
 קואורדינטות:  43°40′27″N 79°24′53″W﻿ / ﻿43.6742°N 79.4147°W﻿ / 43.6742; -79.4147
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טורונטו מוגדלת) רחוב בת'רסט(למפת טורונטו רגילה) רחוב בת'רסט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב בת'רסט (באנגלית: Bathurst Street) הוא אחד הרחובות הראשיים של טורונטו, באונטריו שבקנדה. הוא מתחיל בדרום ברחוב רציף המלכה שנמצא על לאורך קו החוף הצפוני של ימת אונטריו. רחוב בת'רסט ממשיך צפונה בטורונטו עד גבולה הצפוני בשדרות סטילס. בתוך טורונטו בת'רסט הוא רחוב ארבע-מסלולי. הרחוב ממשיך צפונה לתוך אזור יורק בו הרחוב נקרא גם כביש יורק האזורי 38. רחוב בת'רסט מסתיים בביצות הולנד (הולנד מארש), בין הולנד לנדינג וברדפורד.
חשמלית נוסעת דרומה על בת'רסט על גשר סר אייזק ברוק מעל אזור מסילת רכבת.
הקהילה היהודית

רחוב בת'רסט היה במשך עשורים הלב של הקהילה היהודית של טורונטו. מאז תחילת המאה העשרים, חיו יהודים רבים לאורך רחוב בת'רסט של מדרום לרחוב בלור וממזרח לרחוב ספאדינה. לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר חלק גדול יותר מחברי הקהילה הצטרפו למעמד הביניים, המרכז זז צפונה לאורך רחוב בת'רסט וחברי הקהילה העמידים עברו לפורסט היל. משפחות עניות יותר השתכנו באזור בת'רסט ושדרות סיינט קלייר או באזור בת'רסט ושדרות אגלינטון.
הקהילה המשיכה לנוע צפונה, לאורך בת'רסט וכיום, רוב הקהילה היהודית נמצאת ברחוב מצפון לשדרות סיינט קלייר, בריכוזים גבוהים יותר באזור שדרות לורנס. רבים גם עברו מעבר לגבולות העיר וחיים לאורכו בריצ'מונד היל. בתי כנסת ומוסדות אחרים של הקהילה היהודית ממוקמים לאורכו של רחוב בת'רסט. חלקו הצפוני של רחוב בת'רסט, מצפון לשדרות שפרד, הפך לאחד המרכזים של הקהילה הרוסית בטורונטו. רבים מהמהגרים הרוסים התיישבו שם בבנייני דירות, החל מ-1970, כדי לקבל גישה נוחה יותר לשירותים הניתנים על ידי סוכנויות סיוע יהודיות. בעקבות התפרקותה של ברית-המועצות, מהגרים רבים מרוסיה לקנדה התיישבו שם. רבים מהם מזוהים עם המרכז הקהילתי היהודי-רוסי. המעדניות, המסעדות, בתי הספר, וחנויות הבגדים הנמצאים בבעלות של דוברי רוסית הקנו לשכונה את הכינוי הלא רשמי "מוסקבה הקטנה".
הערות שוליים

↑  On Bathurst, the Spine of Jewish Toronto
↑  Stephen A. Speisman.
↑  "Bathurst Manor - Jewish Toronto". Jewishtorontoonline.net. 2011-06-06. אורכב מ-המקור ב-2013-09-18. נבדק ב-2012-12-28.
↑  "Newtonbrook Neighbourhood Profile - Doing Jewish in Toronto". Jewishtorontoonline.net. 2011-11-09. אורכב מ-המקור ב-2013-09-18. נבדק ב-2012-12-28.
↑  jrcc.org
↑  "North York Times". North York Times. אורכב מ-המקור ב-2012-03-19. נבדק ב-2012-12-28.
צבא הודו

צבא הודו (בהינדי: भारतीय थलसेना, באנגלית: Indian Army או IA) היא זרוע הכוחות הקרקעיים (והזרוע הגדולה ביותר) של הכוחות המזוינים של הודו. נשיא הודו משמש המפקד העליון של צבא הודו, המפקד הראשי של הצבא (Chief of Army Staff או COAS) הוא קצין בדרגת גנרל.
צבא הודו נוצר מהארמייה של חברת הודו המזרחית הבריטית שהפכה לימים לצבא הודו הבריטית ולאחר קבלת העצמאות, לצבא הודו. במחצית השנייה של המאה ה-20 היה צבא הודו מעורב במספר רב של עימותים, מלחמות וסכסוכי גבול בעיקר כנגד פקיסטן וסין. גבולותיה הצפוניים של הודו מאופיינים בטופוגרפיה הררית, לכן מרכיב חשוב בצבא ההודי הן היחידות ללוחמה הררית.
היסטוריה > צבא הודו הבריטית

החל משנת 1776 חברת הודו המזרחית הבריטית שהחלה בהדרגה לשלוט בחלקים מתת היבשת ההודית, פיקדה על כוח צבאי להגנה על גבולות השליטה והמושבות הבריטיות בהודו. עד למחצית המאה ה-19 השליטה הצבאית בהודו התחלקה לפי שלושת מחוזות השלטון והתנהלה לפי פיקודים תואמים: ארמיית בנגאל (במזרח), ארמיית מדרס (בדרום) וארמיית בומבי (במערב). בשנת 1858 לאחר פרוץ המרד ההודי הגדול, בוטל שלטון חברת הודו המזרחית והשליטה על הודו עברה לפרלמנט הבריטי, בשלב זה הכוחות הצבאיים ההודיים אורגנו מחדש בתור צבא הודו הבריטית - אלו פעלו במקביל ותחת פיקוד "הצבא הבריטי בהודו" שהורכב מיחידות בריטיות.
ב-1 באפריל 1895 אוחדו שלוש הארמיות לכוח צבאי אחד תחת פיקוד צבאי מרוכז, מועד זה נחשב ליום הקמת צבא הודו, אם כי יעברו עוד למעלה מ-50 שנים עד שתזכה הודו בעצמאות מהאימפריה הבריטית.
לצד הצבא הודו הבריטית התקיימה מערכת של יחידות שירות אימפריאלי. יחידות אלו גויסו על ידי נסיכויות וממלכות הודיות קטנות ששלטו בחסות הבריטים או היו נאמנים להם, בשעת מלחמה או במצבי חירום רגימנטים אלו נשלחו לשרת תחת פיקוד הצבא ההודי.
היסטוריה > צבא הודו המודרני

בשנת 1947 בוצעה החלוקה של הודו הבריטית להודו, פקיסטן, בורמה (מיאנמר) ובנגלדש. הרגימנטים של צבא הודו הבריטי הועברו למדינות החדשות, לפי אזור הגיוס והשיוך הדתי ואזורי של חיילי הרגימנט. הרוב הגדול של הרגימנטים הלוחמים בימינו בצבא ההודי נוסדו בתקופה הבריטית, ומלבד החלפת הסמלים הבריטים בסמלים הודים - רוב האופי, הסממנים והמסורות של כל יחידה נותרו כפי שהיו (במקרים רבים הרגימנטים נותרו עד היום בבסיסים שנבנו במאה ה-19).
לאורך ההיסטוריה המודרנית של צבא הודו, הצבא היה מעורב במספר עימותי גבול, מערכות ומלחמות בעיקר כנגד פקיסטן.
מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה (1947) - המלחמה הראשונה בין הודו לפקיסטן סביב השליטה על חבל קשמיר, לשעבר נסיכות קאשמיר ונאג'ו. לאחר 14 חודשי לחימה, הוכרזה הפסקת אש כאשר פקיסטן שולטת בכשליש מקשמיר והודו בשני שלישים.
מלחמת הודו-פורטוגל (1961) - עימות צבאי בין הודו לפורטוגל סביב השליטה בקולוניות הפורטוגליות שנותרו בהודו - גואה, דמן ודיו. לאחר העימות הקצר הועברו הטריטוריות לשליטה הודית.
מלחמת הודו–סין (1962) - סכסוך גבול צבאי בין הודו לסין סביב אזור אקסאי צ'ין, העימות הסתיים לאחר כחודש בניצחון סיני כאשר האזור הועבר לשליטה סינית מלאה.
מלחמת הודו-פקיסטן השנייה (1965) - עימות שהחל עם כניסת כוחות פקיסטנים לקשמיר ההודית והסתיים ללא הכרעה מובהקת אך נחשב לניצחון הודי.
מלחמת הגבול הסינית-הודית (1967)
מלחמת הודו-פקיסטן השלישית (1971) - מערכה בין הודו לפקיסטן שהסתיימה לאחר 13 ימים בלבד בניצחון הודו ועצמאות בנגלדש (לשעבר מזרח פקיסטן).
עימות סיישן (1984) - בתגובה להשתלטות הדרגתית של כוחות פקיסטנים על קרחון סיישן, הונחתו כוחות הודים שהשתלטו שוב על האזור. העימות מתמשך עד היום כשכל צד טוען לריבונות על האזור.
מלחמת קרגיל (1999) - סכסוך גבול צבאי בין הודו לפקיסטן סביב אזור קרגיל על הגבול בין קשמיר ההודית לפקיסטנית, לאחר מספר שבועות של לחימה הודו ניצחה והשליטה על קרגיל חזרה להודו.