stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שבעה עשר רגעים של אביב
תגובות > פרסים

בזכות עבודתם על הסדרה, קיבלו המפיקים את פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה ב-1976. ב-1982, לאחר שברז'נייב צפה בעוד שידור חוזר של הסדרה, הוא החליט להעניק מספר גדול של עיטורים לצוות היוצרים ולשחקנים: השחקן טיכונוב קיבל את אות גיבור העמל הסוציאליסטי; ליוזנובה והשחקן רוסטיסלב פליאט עוטרו במסדר מהפכת אוקטובר; למלחין טריברדייב ולשחקנים ברונבוי, טבקוב ויסטינגייב הוענק אות הדגל האדום של העמל, והשחקנית יקטרינה גרדובה זכתה במסדר ידידות העמים. ב-2009, שבועיים לאחר מותו, העניק שירות הביטחון הפדרלי הרוסי מדליה לטיכונוב, בהוקרה על גילומו את שטירליץ.
תגובות > מוטיבים מרכזיים

דמותו של שטירליץ שיקפה את תכונותיו של הסוכן החשאי האידיאלי כפי שנתפשו בידי יורי אנדרופוב עצמו: הוא היה מחושב, צנוע, מסור לארצו ומעל הכל אינטלקטואל, המשיג את מטרותיו באמצעות הערמה על אויביו. אף על פי שהושווה לג'יימס בונד, הוא שונה תכלית שינוי מהסוכן הבריטי: שטירליץ כמעט ולא משתמש באלימות וככלל, אין הרבה פעילות בסדרה. הגורם העיקרי המניע את העלילה הוא הקריין, שמסביר את המתרחש ופורש את מחשבותיהן של הדמויות. רוב המאבקים הם שכלתניים, ומתמקדים במאמציו של הסוכן החשאי לחתור תחת התוכניות הגרמניות באמצעות הסתת בכירי הנאצים זה נגד זה, בעוד הוא מקפיד שלא לסכן את הכיסוי שלו כקצין באס דה.
שטירליץ פועל ממניעים של אהבת מולדת, והאידאולוגיה של הקומוניזם כמעט ואינה מוזכרת, בניגוד למותחני ריגול סובייטים מוקדמים יותר - דבר המשקף את מגמת המשטר דאז ליצור פטריוטיות סובייטית. בו בזמן, הסדרה מושפעת בבירור מהמלחמה הקרה: בעוד שהגרמנים מחולקים ל'טובים' ו'רעים', וגם אויביו של הסוכן מתוארים כמעט בחביבות, האמריקאים זוממים להשיג שלום נפרד עם הנאצים על מנת להותיר את המשטר על כנו. זאב לקויר ביקר את סמיונוב וטען כי עיוות את ההיסטוריה: אף על פי שמגעים כמו אלה המוצגים בסדרה אכן התקיימו, הם לא נועדו להשיג שלום נפרד אלא רק להבטיח כי הצבא הגרמני בצפון איטליה יכנע לבעלות הברית עוד בטרם ממשלתו תעשה זאת.
מוטיב נוסף הוא הדמיון בין המשטר הנאצי כפי שהוא מוצג בסדרה לבין זה של יוסיף סטלין, והסובייטי בכלל. הסוציולוג ולדימיר שלפנטוך האמין כי הסיבה לפופולריות של "שבעה עשר רגעים של אביב" היא כי בעודה מציעה "סיפור ריגול מותח להמונים", היא קסמה למשכילים באמצעות עריכת "השוואות מוסוות בקושי בין גרמניה של היטלר לרוסיה של סטלין". פרופ' קתרין תיימר-נפומניאשי מאוניברסיטת קולומביה כתבה גם היא שהסדרה יוצרת אנלוגיה בין שני הממשלים, וכי "יש בה חתרנות מובנית", אך היא אינה בטוחה אם היא "מכוונת או לא"; לטענתה, שטירליץ הוא "פרדיגמה להישרדות האינטלקטואל הכנה בשלטון טוטליטרי... הוא מסתיר את פניו האמיתיות מהבירוקרטיה". מבקר הספרות מרק ליפובצקי טען כי "שבעה עשר רגעים" היא מטפורה לחיים בברית המועצות בזמן שידורה - לדעתו, שטירליץ מסמל את הדור של בוגרי האוניברסיטאות המרדנים שהצטרפו למנגנון המדינה בשנות משטר ברז'נייב: למרות היותו לכאורה נאמן לאדוניו, הוא למעשה אויבם.
פרופ' סטיבן לובל כתב כי מצד אחד, הסדרה היא "פיסה אורתודוקסית לחלוטין של תעמולת מלחמה קרה", אך בו זמנית "מציגה באופן מפתה את המערב העשיר", היכן ששטירליץ מתגורר, כמקום שבו בעלות על רכב פרטי היא דבר מובן מאליו. הוא הסיק כי "זהו מסמך קלאסי של הדו-ערכיות הסובייטית כלפי המערב."
תגובות > השפעה על התרבות

הפופולריות לה זכתה הסדרה ב-1973 הביאה לכך ששודרה לעיתים קרובות בשנים הבאות, והיא עודנה מוכרת מאוד ונחשבת לבעלת מעמד של "סדרת פולחן", כמו גם ליצירה המצליחה ביותר מסוגת הריגול ברוסיה אי-פעם. ב-2009 הופקה גרסה צבעונית של התוכנית, אך עקב בעיות טכניות ועלות גבוהה מספר גדול של קטעים לא נכלל בגרסה החדשה.
שטירליץ נעשה למקבילו של ג'יימס בונד בברית המועצות ולאחר מכן בחבר המדינות מבחינת מעמדו בתרבות ההמונים כמרגל האולטימטיבי, והוא הדמות הבדיונית המוכרת ביותר בתולדות הקולנוע והטלוויזיה דוברי-הרוסית. "בדיחות שטירליץ" הן עודן מאפיין מוכר של ההומור במדינה. הסדרה אף השפיעה על העגה ברוסיה: למשל, בקרב תלמידים ואסירים מקובל לכנות את המנהל וסגן המנהל במוסדות בהם הם שוהים בשמות "מילר" ו"בורמן".
מטרתה המקורית של הסדרה הוגשמה: היא נחשבה לאחד ממבצעי הפרסום המוצלחים ביותר של הקג"ב. ולדימיר פוטין עצמו אמר כי החלטתו להתגייס לארגון נבעה ממותחני הריגול בהם צפה בילדותו, ביניהם "שבעה עשר רגעים של אביב". הקריירה של פוטין הושפעה מהסדרה: עקב שירותו כסוכן קג"ב במזרח גרמניה, נוצר בדעת הקהל זיהוי בינו לבין גיבור התוכנית, שתרם לתדמיתו. פרשנים פוליטיים הזכירו את "אפקט שטירליץ" לעיתים קרובות בשנותיו המוקדמות בשלטון.
היבט אחר של הסדרה הייתה תרומתה להתחזקות הנאו-נאציזם בברית המועצות בשנות השבעים: מדעני החברה יורי קרסין ואלכסנדר גלקין טענו כי "ההצגה הרומנטית" של גרמניה הנאצית בתוכנית הייתה גורם מכריע לתופעה זו.
תגובות > דיוק היסטורי

ההיסטוריון הרוסי קונסטנטין זאלסקי חיבר ספר בשם "שבעה עשר רגעים של אביב: מראה מעוותת של הרייך השלישי", אותו הקדיש למניית מספר רב של טעויות היסטוריות המוצגות בסדרה. בין השאר, ציין כי קציני האס אס לובשים מדים שחורים ב-1945, אף על פי שאלה הוחלפו באפורים כבר ב-1938. כמו כן, רבים מהם מעשנים, למרות פעילות המשטר הנאצי נגד צריכת טבק בגרמניה; שטירליץ מאזין לשירה של אדית פיאף, "Non, je ne regrette rien", שנכתב רק ב-1956; היינריך מילר, שהצטרף למפלגה הנאצית ב-1939, עונד עיטור לו היו זכאים רק אלה שהיו חברים בה לפני 1933. בנוסף, האב פריץ שלאג, שאמור להיות כומר קתולי, מתלבש ככומר לותרני. לגבי יוזף גבלס נטען כי מונה למנהיג מחוז ברלין ב-1944, אף על פי שהחזיק במשרה כבר מ-1926. במקום אחר, מוצג קטע ארכיון עם דמותו של יוליוס שטרייכר, אך הקריין אומר כי זהו רוברט ליי.
מוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית

| --- | --- |
מוסד שמואל נאמן לוגו
מוסד שמואל נאמן, קמפוס הטכניון, חיפה
מוסד שמואל נאמן, קמפוס הטכניון, חיפה
 מוסד ללא כוונת רווח
 תקופת הפעילות:  1978–הווה (כ־47 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°46′42″N 35°01′15″E﻿ / ﻿32.778343005435°N 35.020872493354°E﻿ / 32.778343005435; 35.020872493354
 www.neaman.org.il
  (למפת חיפה מוגדלת) מוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית(למפת חיפה רגילה) מוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית(למפת הגליל המערבי רגילה) מוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית(למפת הגליל המערבי מוגדלת) מוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית
 
מוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית הוא מכון מחקר הממוקם בטכניון ומתמקד ברתימת השכלה גבוהה, מדע, הנדסה וטכנולוגיה לשגשוגה וחוסנה של החברה והמדינה.
המוסד הוקם בשנת 1978 על ידי שמואל (סם) נאמן כארגון עצמאי ללא מטרות רווח, שנועד לזהות, לגבש ולנתח סוגיות מדיניות חיוניות להתפתחות המדעית והחברתית של מדינת ישראל, ולעודד דיון ציבורי מושכל שיקדם ויסייע בתהליך קבלת החלטות לאומיות. שמואל נאמן יליד ראש פינה 1913, בן למשפחה ממייסדי ראש פינה, מצאצאי גרשון ושרה גולדמן.
אודות מוסד שמואל נאמן

מוסד שמואל נאמן הוא מכון מחקר עצמאי למדיניות לאומית הפועל בטכניון מאז 1978. המוסד, שהוקם ביוזמת שמואל (סם) נאמן, פועל כחברה לתועלת הציבור ומתמקד במחקר וניתוח מדיניות בתחומי המדע, טכנולוגיה, השכלה גבוהה, חברה, בריאות, סביבה, אנרגיה ותשתיות בישראל.
חזון המוסד הוא לתרום לקבלת החלטות לאומיות מבוססות מחקר ונתונים. המוסד מזהה ומנתח סוגיות מדיניות בעלות חשיבות לאומית, מעודד דיון ציבורי מושכל ותומך בתהליכי קבלת החלטות המשפיעים על חוסנה של המדינה.
המוסד מתאפיין בשילוב ייחודי של חוקרים ממגוון תחומי ידע, המשלבים מומחיות מדעית, כלכלית, סביבתית וחברתית. צוותי המחקר כוללים חוקרים מהמוסד עצמו לצד מומחים מהטכניון, האקדמיה, מוסדות מחקר אחרים והתעשייה. גישה רב-תחומית זו, יחד עם ניסיון מצטבר של עשרות שנים, מאפשרת למוסד ניתוח מעמיק ומקיף של סוגיות מדיניות מורכבות.
מחקרי המוסד מתבצעים הן בשיתוף פעולה עם משרדי ממשלה והן ביוזמה עצמאית, ומשמשים כבסיס לקבלת החלטות במגזר הציבורי והפרטי. המוסד משתף פעולה גם עם גופים בינלאומיים כמו UNESCO והאיחוד האירופי, וכן עם ארגונים לא-ממשלתיים מקומיים. ממצאי המחקרים מצוטטים בהרחבה בדו"חות ממשלתיים, בדיוני הכנסת ובתקשורת.
מוסד שמואל נאמן נחשב למכון המחקר המוביל בישראל בתחומי מדיניות מדע, טכנולוגיה, השכלה גבוהה, אנרגיה וסביבה. מעמד זה קיבל הכרה בינלאומית כאשר דורג כמכון המחקר המוביל בישראל במדד העולמי של מכוני מחקר ומדיניות בשנת 2020 (2020 Top Science and Technology Policy Think Tanks).
פרופ’ זאב תדמור כיהן בתפקיד יושב ראש הוועד המנהל של מוסד נאמן מאז 1998. מנהיגותו של פרופ’ תדמור היוותה כח מניע לצמיחה וחדשנות עד פרישתו מהתפקיד בשנת 2023. לאחר פרישתו, מונה פרופ’ ישעיהו (אישי) טלמון לתפקיד יושב ראש הוועד המנהל. פרופ' שמעון מרום הוא מנכ״ל המוסד.
פעילות מוסד שמואל נאמן

מוסד שמואל נאמן ביצע לאורך השנים מאות מחקרי מדיניות וסקירות המהווים בסיס לקבלת החלטות במגזרים שונים במשק. פעילות המוסד מתועדת בדו"חות המתפרסמים לציבור ובאתר האינטרנט שלו.
המוסד הוביל וליווה מספר פרויקטים לאומיים משמעותיים. בין הפרויקטים המרכזיים ניתן למנות את פורום האנרגיה, המהווה פלטפורמה מקצועית המשפיעה על קבלת החלטות בתחום האנרגיה בישראל, וכן את מאגדי מגנ"ט של משרד התמ"ת לקידום מחקר ופיתוח טכנולוגי. כמו כן, המוסד מקיים סדנאות מומחים ומארגן כנסים וימי עיון מקצועיים בנושאי ליבה הנמצאים במוקד השיח הציבורי והמדיניות הלאומית בישראל.
נושאים ומחקרים במוסד שמואל נאמן

מוסד שמואל נאמן מתמקד במסגרת פעילותו בנושאים הבאים:
נושאים ומחקרים במוסד שמואל נאמן > חברה ואקדמיה

חינוך - בהובלת פרופ' עינת הד-מצוינים
השכלה, שוויון ואחווה - בהובלת ד"ר נוהאד עלי
אתיקה - בהובלת פרופ' עלי זלצברגר
הון אנושי באקדמיה - בהובלת פרופ' עירד יבנה
תשתית אקדמית לאומית - בהובלת פרופ' ארז בראון
נושאים ומחקרים במוסד שמואל נאמן > מדע, הנדסה וטכנולוגיה

סביבה ואנרגיה - בהובלת פרופ' אופירה אילון
מזון ומים - בהובלת פרופ' אייל שמעוני
בריאות - בהובלת פרופ' ענת פליגלמן
תכנון מונחה צדק חברתי - בהובלת פרופ' קרל מרטנס
נושאים ומחקרים במוסד שמואל נאמן > פורומים ומרכזים

פורום חינוך בחירום - בהובלת פרופ' אורית חזן
הפורום להשכלה גבוהה – בשיתוף עם עמותת בשער
הפורום לחינוך מהנדסים במאה ה-21 – בהובלת פרופ׳ רוזה אזהרי
המרכז לחדשנות תעשייתית – בהובלת ד"ר גלעד פורטונה
פורום אנרגיה – בהובלת פרופ' גרשון גרוסמן
פורום חוסן – בהובלת ד"ר ראובן גל
נושאים ומחקרים במוסד שמואל נאמן > מחקרים נוספים

הביתה: כיצד טכנולוגיות חדשות יכולות לעזור לנו לעצב מדיניות שיבה – פרופ' מירב אהרון גוטמן
תשתית לאיסוף נתונים על אירועי חרם והשפעותיהם על האקדמיה הישראלית – בהובלת פרופ' בועז גולני ופרופ' רבקה כרמי
נושאים ומחקרים במוסד שמואל נאמן > חברה, אקדמיה ומדע

מחקרים נבחרים בנושאי חברה, אקדמיה ומדע:
ביטחון מזון: מדיניות לאומית לישראל 2050
רוח צפונית: פטריוטיות מקומית ומשבר מדינתי
שמירה על הדמוקרטיה כתשתית חיונית בזמן חירום
תשתית לאיסוף נתונים על אירועי חרם והשפעותיהם על האקדמיה הישראלית
קווים מנחים ליצירת רציפות חינוכית בעת חירום מתמשך במסגרת: פורום “חינוך בחירום”
מיפוי ואפיון מודלים להקמת מתקנים מתקדמים לטיפול בפסולת באמצעות רשויות מקומיות
הקניית כישורי חשיבה מערכתית בחינוך הנדסי ומדעי
שילוב האוכלוסייה החרדית בכלכלה הישראלית
גיוס החרדים בישראל – פרספקטיבה רחבה
מוכנות האוכלוסייה החרדית בישראל לרעידות אדמה ומצב חירום
אלימות, פשיעה ושיטור ביישובים ערבים
תרומת בוגרי הטכניון, לחברה בישראל ולהתפתחות הטכנולוגית בעולם
כנסים וימי עיון

מוסד שמואל נאמן עורך סדנאות, כנסים וימי עיון המתמקדים בנושאים מרכזיים שעל סדר היום הציבורי בישראל:
רציפות חינוכית בזמן משבר מתמשך במערכת החינוך בישראל
הפורום לחינוך מהנדסים במאה ה-21
מפגשי הפורום להשכלה גבוהה
הטיפול בפסולת כאמצעי ליישום כלכלה מעגלית
שינוי האקלים: האתגרים וההזדמנויות
כנס הצפון לקדמה טכנולוגית ושילוב חברתי
הערות שוליים

↑  אורי דרומי, תרומות משיגים דרך הלב, לא השכל: שמואל (סם) נאמן, לוחם, יזם ונדבן, 2002-1913, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265512805171  LCCN: n89111374   WorldCat (עם LCCN): n89-111374
משה רבינוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  26 במרץ 1922 נבהרדק, בלארוס 
 פטירה:  14 במרץ 1994 (בגיל 71) היוגב, ישראל 
 תאריך עלייה:  1936
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  פלמ"ח פלמ"ח פלי"ם פלי"ם  צה"ל
 דרגה:    רב-סרן
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 
משה רבינוביץ' (26 במרץ 1922, נובוגרודוק, פולין - 14 במרץ 1994, מושב היוגב, ישראל) היה מראשוני החובלים בפלי"ם וחיל הים של צה"ל.
משה נולד כילד שלישי אחרי שתי אחיות (יוכבד ומלכה) לנחמה ויואל רבינוביץ'. בהיותו ילד עברה משפחתו הגרעינית יחד עם סבתו לעיר הקרובה, מיר. בנעוריו הצטרף רבינוביץ' לתנועת "השומר הצעיר", ובשנת 1936 (בגיל 14) כשהציעה התנועה מספר מצומצם של סרטיפיקטים לחניכיה, החליט משה לעלות לארץ ישראל. הוא היה היחיד ממשפחתו שעשה זאת ושאר משפחתו נספתה בשואה.
כאשר הגיע לארץ ישראל הוא הצטרף לכפר הנוער בן שמן, בו השלים את לימודיו. משה היה בעל כישרון מיוחד לשפות. בנוסף ליידיש, עברית, פולנית, גרמנית ורוסית שדיבר מילדותו, רכש ברבות השנים גם את השפות: ערבית, אנגלית, איטלקית, ספרדית וצרפתית.
בתום לימודיו הצטרף להכשרה של קיבוץ בית זרע ובמסגרתה החל לקחת חלק בפעילות ביטחונית. בשנת 1941 התנדב לפלמ"ח והשתתף בכוח הסיור הארץ ישראלי של הפלישה לסוריה וללבנון. כעבור זמן, אף על פי שהיה מפקד מחלקה עתיר ניסיון בפלמ"ח, הוא התגייס בשנת 1943 לפלי"ם.
רבינוביץ' היה בין ראשוני החובלים שפיקדו על ספינות המעפילים: ברל כצנלסון, פלמ"ח ובונים ולוחמים. באחת מהפלגותיו חזרה לאירופה בתחילת 1946 אף נתפס על ידי הבריטים על סיפון ה"שמפוליון", בדרכו חזרה לאירופה להמשך פעולות הנקם, בחבורה שכללה גם את אבא קובנר ואת חגי אבריאל. רבינוביץ' גילה תושייה ואומץ לב ונמלט מהכלא הבריטי שליד נמל טולון. בדצמבר 1945, הגיע אל מפקדת הפלי"ם במרסיי, ומשם המשיך בפעילותו הימית.[דרושה הבהרה] במאי 1946 הוא הצטיין בפעילותו בפרשת לה ספציה שאיפשרה את הפלגת ספינות המעפילים אליהו גולומב ודב הוז.
בשנת 1949 התחתן רבינוביץ' עם מימי, אלמנתו של לוחם הבריגדה, זוריק, זהר דיין, ואימץ את בנה, לימים ח"כ ואלוף בצה"ל - עוזי דיין. המשפחה התיישבה במושב היוגב. הוא פרש משירות בחיל הים בדרגת רב-סרן והתמסר לחקלאות ולהרכבת עצים. לזוג נולדו עוד שני ילדים: דן ומיכל. עם זאת המשיך להתנדב מדי פעם כדי לסייע במבצעי עלייה של עולים מארצות צפון אפריקה (מבצע יכין).
נפטר ב-14 במרץ  1994 בגיל 72 במושב היוגב, והובא למנוחות בבית העלמין המקומי.
חלק מפעולותיו, בים וביבשה עדיין לא נתפרסמו ברבים.
ספרים שתרגם

א.ד. ניאקרסוב. מסעו של קפיטן קוק אל הציר הדרומי. מרוסית: משה רבינוביץ. תל אביב, הוצאת ניב, 1950.
אהובה בלקין

| --- | --- |

 מוסדות:  הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ 
 
אהובה בֶּלקין היא היסטוריונית של האמנויות וחוקרת תיאטרון ישראלית, פרופסור אמריטה בחוג לאמנות התיאטרון שבפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

אהובה בלקין נולדה וגדלה בתל אביב. שירתה בצה"ל בתפקידי פיקוד, הדרכה, ניהול, חינוך וסיימה את שירותה בדרגת רב-סרן. היא בעלת תעודת הוראה מהסמינר למורים לאמנויות. בוגרת החוגים להיסטוריה כללית ולאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. סיימה תואר שני בהצטיינות בחוג לאמנות התיאטרון בו כתבה את תזת המאסטר בנושא "היבטים בחזות השוטה" בהדרכת פרופ' משה לזר (תשל"ו 1975). בעלת תואר שני בהיסטוריה של האמנות מאוניברסיטת טורונטו, ולימודי תעודה במוזואולוגיה בהצטיינות מאוניברסיטת טורונטו והמוזיאון המלכותי של אונטריו, קנדה. השלימה דוקטורט בחוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב (1982-1979). הדיסרטציה "Non Est Deus: ההתפתחות האיקונוגרפית של האיורים לפרק 52 בתהילים" נכתבה בהדרכת פרופ' משה ברש.
אהובה בלקין השתתפה בצוות ההקמה של הארכיון הישראלי לתיאטרון ("המרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה לתיאטרון") באוניברסיטת תל אביב (1970-3). בשנים 1974-6 כתבה למדורי תיאטרון בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"על המשמר".
מ-1980 אהובה בלקין מרצה וחוקרת באוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות, החוג לאמנות התיאטרון. היא הנחתה עשרות סטודנטים לתארים מתקדמים. ב-1996 קיבלה תואר פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, וב-2000 פרופסור מן המניין. בשנים 1997-2005 הייתה ראש הלימודים העיוניים בחוג לאמנות התיאטרון; הייתה חברת הפורום האקדמי האסטרטגי של האוניברסיטה, חברת סנאט והסנאט הקטן, וחברה בחבר הנאמנים של האוניברסיטה. כיהנה כראש צוות המחקר של המכון האירופאי לחקר התיאטרון, ברצלונה, והייתה נשיאת האגודה הישראלית לחקר התיאטרון (2001 -2006).
אהובה בלקין התארחה כחוקרת ומרצה באוניברסיטאות בארץ ובעולם: חוקרת אורחת בוודהם קולג', ובמרכז ללימודים עבריים ולימודי היהדות באוקספורד, אנגליה (1991-2); פרופסור אורחת בחוג לספרות השוואתית באוניברסיטת חיפה (1999-2001); בין השנים 2005-7 שהתה כפרופסור אורחת בניו זילנד בפקולטות לאמנויות באוניברסיטת אוקלנד באוקלנד, ובאוניברסיטת וויקאטו בהמילטון; במכון ללימודי תיאטרון באוניברסיטת מינכן, מינכן, גרמניה; בחוג ללימודי היהדות ביוניברסיטי קולג' לונדון, אנגליה, ובפקולטה לפילוסופיה, מרכז ללימודים מתקדמים באוניברסיטה הפדרלית מינס גראס (UFMG), בבלו הוריזונטה, ברזיל.
מחקרה של אהובה בלקין עניינו הגילויים התיאטרוניים של התרבות העממית באירופה של ימי הביניים והרנסאנס, תיאטרון יהודי, תיאטרון פמיניסטי ותיאטרון והאמנויות החזותיות.
אהובה בלקין שימשה חברת מערכת של כתבי העת: Assaph: Studies in the Theatre ‏(1984-5), ‏Journal of Theatre and Drama) ‏ (J T D) ‏ (2000-1995) 

מותר: כתב עת של הפקולטה לאמנויות (2000-2011).
בשנים 2007–2013 כיהנה כחברה במועצה האקדמית עליונה וועדת המינויים של "מכון טכנולוגי חולון" (HIT).
לאהובה בלקין שני ילדים: רן בלקין ואן אמריו-בלקין. היא בת זוגו של האדריכל ומתכנן הערים מאיר בוכמן.
מספריה

בין שתי ערים: המחזה העברי שמחת פורים, מכון הברמן למחקרי ספרות, 1997.
הפורים שפיל: עיונים בתיאטרון היהודי העממי, ירושלים; הוצאת מוסד ביאליק, 2002.
מקרנבל לתיאטרון: תבניות וכאוס בקומדיה דל'ארטה, ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2021.
טרבלוג, תל אביב, הוצאת ספרא, 2022.
Leone de'Sommi and the Performing Arts (ed.) Tel Aviv, Assaph book Series,1997.
Jewish Theatre: Tradition in Transition and Intercultural Vistas (ed.) Tel Aviv, Assaph book Series,2002.
פרקים בספרים וערכים נבחרים באנציקלופדיות

“Jewish Theatre 15th-20th Century”, in Oxford Handbook of Jewish Studies. Ed. Martin Goodman, Oxford University Press, 2002.
“The Purimshpiel” Encyclopedia of Jewish folklore, in Jewish Folklore and Tradition: A multicultural Encyclopedia. Ed. H. Bar Itzhak ABC-Clio Inc. California, 2005.
"Leone de' Sommi"; "Luzzatto"; "Zacutto" in Kindler Literature Lexikon, J.B. Melzler Verlag, 2009.
הקומדיה דל ארטה" בספר קומדיה דל'ארטה מאריסטופנס עד סיינפלד בעריכת דן אוריין ולאה גילולה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2015"
האופרה של רומא

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון 
 על שם:  דומניקו קוסטנצי 
 כתובת:  רומא 
 מיקום:  רומא 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1879 – 27 בנובמבר 1880
 תאריך פתיחה רשמי:  27 בנובמבר 1880 
 אדריכל:  אקילה ספונדריני 
 
 קואורדינטות:  41°54′03″N 12°29′44″E﻿ / ﻿41.900833333333°N 12.495555555556°E﻿ / 41.900833333333; 12.495555555556
 operaroma.it
  (למפת רומא מוגדלת) האופרה של רומא(למפת רומא רגילה) האופרה של רומא
 
האופרה של רומא או תיאטרון האופרה של רומא (באיטלקית: Teatro dell' Opera di Roma) הוא בית אופרה המוקדש לאופרה ולבלט ברומא. נודע בעבר כ"תיאטרון קוסטנצי" (Teatro Costanzi), על שם דומניקו קוסטנצי, הקבלן שבנה אותו. במקור נבנה בסגנון נאו-רנסאנס ובמהלך השנים שופץ ונבנה מחדש. כיום לבניין סגנון מודרני והאולם בו מכיל 1600 מושבים. הוא שוכן בגבעת וימינלה בככר בנימינו ג'ילי, בקאסטרו פרטוריו (הרובע ה-XVIII של רומא).
היסטוריה > תיאטרון קוסטנצי המקורי 1926-1880

עוד לפני העברת בירת איטליה מטורינו לרומא, בעל המגרשים שבעמק סן ויטאלה ברומא יזם את תוכנית הבנייה בקטע המחבר את תחנת רומא טרמיני, שהייתה בתהליך הקמה, ובין ויה דל קורסו.
בפרויקט עורב הקבלן דומניקו קוסטנצי (1898-1810) שקנה שטחים שעליהם בנה קודם בשנת 1874 את בית המלון "קווירינלה" על יד ויה נציונאלה ואחר כך, על מגרש סמוך, את התיאטרון לאופרה המפואר שהיה חסר עדיין לעיר הבירה המחודשת. בעיר היו קיימים עד אז רק תיאטרון ארג'נטינה העתיק ותיאטרון אפולו ששכן באזור שנחשב פחות בטיחותי, קרוב לגשר סנטאנג'לו
.
המלון קווירינלה חובר עם האופרה באמצעות פסאז' תת-קרקעי שהיה מאוד נוח לשמירת הפרטיות המרבית של האומנים.
התיאטרון נבנה בסמיכות לווילה מסוף המאה ה-18 שהשתייכה למשפחת האצילים סטרוצי ("וילינו סטרוצי"), בה התגורר בשנים 1783-1781 הסופר ויטוריו אלפיירי.
.
התיאטרון נבנה תוך 18 חדשים לפי תוכניתו של האדריכל אקילה ספונדריני (1900-1836) ממילאנו, שהיה מומחה בבניית תיאטראות ובשיפוצם. סגנון הבניין היה במקור נאו-רנסאנס, בהתאם לאופנה של אותה תקופה. פנים התיאטרון עוצב בצורת פרסה עם אמפיתיאטרון, בעל שתי גלריות נפרדות, שעמדן מעל שלוש קומות של תאי צפייה. עקב צורת עצובו נהנה האולם מאקוסטיקה משובחת. בסך הכל היו בו 2212 מושבים ומספר הצופים שיכלו להיכנס בישיבה ובעמידה היה בסך הכל 3500. לאולם היה גם כיפה, מכוסה בפרסקאות מרהיבות על נושא תולדות המוזיקה שנוצרו על ידי הצייר אניבאלה ברוניולי מפרוג'ה.
בית האופרה נחנך ב-27 בנובמבר 1880 בנוכחות הזוג המלכותי אומברטו הראשון לבית סבויה ומרגריטה, עם הצגת האופרה "סמירמידה" מאת רוסיני, בניצוחו של ג'ובני רוסי. המערכה הראשונה הופסקה לצורך נגינת המארש המלכותי עם הגעתם המאוחרת של המלך והמלכה. בהמשך המלך עזב מוקדם, בעוד המלכה מרגריטה נשארה עד סוף המופע.
הפרויקט הסתבר כלא רווחי לבעליו, קוסטנצי, שנאלץ בגללו לשקוע בחובות, למשכן כמה מנכסיו ולנהל את התיאטרון עד סוף חייו, אחרי שמועצת העיר סרבה לקנות אותו. אולם יכול היה קוסטנצי להתנחם בכך שהודות למאמציו הפך התיאטרון שלו לבית האופרה הגדול של רומא ואחד החשובים בכל איטליה.
בשנת 1888 הניהול של המוסד עבר לידי המוציא לאור אדוארדו סונזוניו, שניסה לגנוב מידי לה סקאלה של מילאנו שבשליטת בית ריקורדי את הבכורה באיטליה ופתח את המוסד בפני מלחינים צעירים כדוגמת פייטרו מסקאני.
בבית האופרה התקיימו בכורות עולמיות, לרבות של האופרה "אבירות כפרית" מאת פייטרו מסקאני ב-17 במאי 1890. יצירה זאת זכתה במקום הראשון מבין 73 מתחרים (כולל פוצ'יני) בתחרות שנייה לאופרות במערכה אחת שיזם סונזוניו. לפרק זמן קצר נוהל המקום על ידי בנו של קוסטנצי, אנריקו, שבלט בארגון בכורה עולמית אחרת, זו של טוסקה מאת פוצ'יני ב-14 בינואר 1900.
בשנת 1907 התיאטרון וחברת קוסטנצי (Impresa Costanzi) נקנו על ידי האמרגן ולטר מוקי (1955-1870) בשם "החברה הבינלאומית והלאומית לתיאטרון" (Società Teatrale Internazionale e Nazionale או STIN). ב-1912 ניהול המוסד עבר לידי אשתו של מוקי, זמרת הסופרן אמה קארלי שהפכה למנכ"לית העסק.
במשך 14 שנות ניהולה הוצגו באופרה יצירות חשובות שלא בוצעו עד אז ברומא, ולפעמים אף באיטליה. ביניהם ניתן לציין: "הנערה מהמערב", טורנדוט וטריטיקו מאת פוצ'יני, פרסיפל מאת וגנר, "פרנצ'סקה די רימיני" מאת ריקרדו זנדונאי, בוריס גודונוב מאת מוסורגסקי, שמשון ודלילה מאת סן סאנס ורבות אחרות. גם להקת בלט רוס של סרגיי דיאגילב התארחה על במתה.
היסטוריה > בית האופרה המלכותית 1946-1926

בחודש נובמבר 1926 התיאטרון קוסטנצי נקנה, לפי הוראותיו של מוסוליני על ידי עיריית רומא ושינה את שמו ל"תיאטרון המלכותי של האופרה" (Teatro Reale dell'Opera). הבניין עבר ב-15 החדשים הבאים שיפוץ יסודי לפי תוכנית האדריכל מרצ'לו פיאצ'נטיני (1960-1881) ונפתח מחדש בנוכחות מלך איטליה ב-27 בפברואר 1928 עם האופרה של בויטו, "נרונה".
בעקבות השיפוץ, הבניין עבר כמה שינויים משמעותיים. הכניסה, שנמצאה במקור ברחוב שנודע כ"וויה דל תיאטרו", שבו שוכן הגן של המלון "קווירינלה", הועברה לצד הנגדי, שבו נבנתה הככר בנימינו ג'ילי. האמפיתיאטרון הפנימי נהרס והוחלף על ידי שורה רביעית של תאי צפייה (כעת השורה השלישית) ובלקון.
פנים הבניין יופה בעבודות סטוקו, קישוטים וריהוט חדש, כמו כן על ידי נברשת בקוטר 6 מטר ומורכבת מ-27,000 טיפות גבישים.
בשנת 1930 הותקן בצד הימין של הבמה עוגב שיוצר על ידי חברת בוקוליני. אותה חברה שיפצה את העוגב בשנת 2004.
תקופה משגשגת ידעה האופרה המלכותית בשנים 1940-1930, תחת ניהולם של ג'ינו מרינוצי (כמנצח) (1934-1928) וטוליו סרפין (כמנצח ומנהל אמנותי) (1943-1934), כשעם חברי להקת האופרה נמנו זמרים כמו בנימינו ג'ילי, טוטי דאל מונטה, ג'אקומו לאורי-וולפי, ג'ינה צ'יניה, מריה קניליה, אבה סטיניאני ואחרים.
חלקם חזרו למולדת מהמטרופוליטן אופרה של ניו יורק
בימי מלחמת העולם השנייה הוצגו בניצוחו של סרפין מעגל האופרות של וגנר "טבעת הניבלונגים" בשפה האיטלקית, ובביצוע של זמרים איטלקים ברובם. כמו כן בוצעו בשנים 1940-1941 סדרת האופרות של ורדי וסדרה של אופרות מודרניות שכללה את "ווצק" מאת אלבן ברג שהייתה אסורה על ידי הנאצים בשטחי "הרייך השלישי". טיטו גובי שר בתפקיד של ווצק 
.
היסטוריה > בית האופרה של רומא - מ-1946 ועד ימינו

אחרי נפילת המונרכיה, ב-1946 שונה שם בית האופרה ל"תיאטרון האופרה" ובשנת 1958, במסגרת ההכנות לקראת האולימפיאדה ברומא משנת 1960, הבניין עבר שיפוץ ומודרניזציה נוספת בהתאם להחלטת מועצת העיר רומא. גם הפעם הוטל על האדריכל מרצ'לו פיאצ'נטיני לבצע את המשימה שכללה שינוי רדיקלי של הסגנון האדריכלי, עיצוב מחדש של החזית, של הכניסה והפואייה. עדיין האקוסטיקה האגדית של האולם ניתנת להשוואה עם כל אודיטוריום חשוב בעולם. מספר המושבים פחת ל-1,600והותקנה מערכת מיזוג אוויר. הסטוקו עבר שיפוץ כללי, חוזקה הקשת של קדמת הבמה והוחלף הפרקט הקודם של הרצפה בקורות סולידיות עשויות עץ אלון.
ב-2 בינואר 1958 היה התיאטרון עד להצגה שנויה במחלוקת של האופרה "נורמה" בכיכובה של מריה קאלאס בנוכחות נשיא איטליה. בגלל בעיות בריאות עזבה מריה קאלאס את הבמה בסוף המערכה הראשונה.
בשנת 1962 חזר טוליו סרפין לאופרה של רומא, הפעם כיועץ אמנותי וניצח אל הפקה של "אותלו" מאת ורדי עם תפאורה מאת ג'ורג'ו דה קיריקו
.
בשנות השישים הופקו באופרה כמה הפקות בלתי נשכחות כמו נישואי פיגרו מאת מוצרט ב-1964, ודון קרלו מאת ורדי ב-1965, שתיהן בניצוחו של קרלו מריה ג'וליני ובבימויו של לוקינו ויסקונטי.
בשנים 2010-2001 המנהל האמנותי והמנצח הראשי של בית האופרה היה ג'אנלואיג'י ג'למטי.
באוגוסט 2009 נודע שבמקומו מינתה עירית רומא את ריקרדו מוטי. אולם במשך שנתיים מוטי לא אישר את הסכמתו, לאחר שהגיעו לידיעתו הקשיים התקציביים הרבים שבהם נתקלו בתי האופרה במולדתו. לאחר שדחה את התואר של יקיר רומא שהתעכבה תוך כדי סכסוכים בין הסיעות הפוליטיות במועצת העיר, בסופו של דבר, בסתיו 2011 הוא הסכים למינויו בראש תיאטרון האופרה והתמנה למנהלה לשם כבוד לכל החיים.


בניהולו של מוטי בין ההפקות הראויות לציון ניתן למנות איפיגניה באאוליס מאת גלוק (2009), נבוקו מאת ורדי (2011), סימונה בוקנגרה (2012) טארנאני (2013).
בשנים 2021-2016 פעל כמנהל מוזיקלי דניאלה גאטי
החל מ-2021 מנהלה המוזיקלי הוא מיקלה מריוטי