stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנג'לה דייוויס

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1944 (בת 80) ברמינגהאם, אלבמה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ברנדייס, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, בית הספר ליטל רד 
 שפות היצירה:  אנגלית, צרפתית 
 יצירות בולטות:  Women, Race and Class 
 פרסים והוקרה:  מסדר חוף חירון (1972)  אזרחות כבוד של מגדבורג (1972)  honorary degree from Spelman College (2021)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פומפאו פברה (9 במרץ 2021)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פריז נאנטר (2014)  כוכב ידידות העמים (1972)  פרס הכוכב הכחול (2011)  פרס תומאס מרטון (2006)  פרס הספר האמריקאי (1998)  פרס לנין לשלום (1979)  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין (1972)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מוסקבה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
אנג'לה איבון דייוויס (באנגלית: Angela Yvonne Davis, נולדה ב-26 בינואר 1944 בברמינגהאם, אלבמה) היא פעילת שמאל חברתית רדיקלית, סופרת ופילוסופית אמריקנית.
דייוויס נטלה חלק ב"ועדת התיאום הלא-אלימה הסטודנטיאלית" ועם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית בשנות ה־60 וה-70. היא התפרסמה בשנת 1970 לאחר שקושרה לרציחתו של השופט הארולד האלי, לאחר שזה נחטף על ידי אסירים חברי הפנתרים השחורים שניסו לברוח מהכלא. היא ירדה למחתרת, ושמה נוסף ל"רשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר" של ה-FBI. לאחר שנה וחצי של מנוסה נעצרה ונשפטה. לאחר 16 חודשי מעצר, וקמפיין בינלאומי למען שחרורה זוכתה ומשפטה הפך לאחד המשפטים המפורסמים בארצות הברית.
דייוויס היא פרופסור אמריטה להיסטוריה של המודעות באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, בה כיהנה גם כראש החוג ללימודי נשים ומגדר. היא פועלת למען שוויון גזעי ומגדרי ולמען ביטול בתי הכלא במסגרת הארגון "התנגדות קריטית" שייסדה. כמו כן, פרסמה תשעה ספרים העוסקים לרוב במאבק למען שוויון זכויות ובבעיות המגדריות באמריקה.
בשנת 2020 הופיעה ברשימה 100 האנשים המשפיעים השנתית של מגזין טיים, טיים 100.
ביוגרפיה > נעורים

דייוויס נולדה בנולדה ב-26 בינואר 1944 בברמינגהאם, אלבמה, ב"גבעת הדינמיט", שכונה בה היה קונפליקט גזעי חריף.
אמה של אנג'לה, סאלי בל דייוויס, הייתה מהמארגנים של "קונגרס צעירי הדרום השחורים", ארגון שהושפע מאוד מהמפלגה הקומוניסטית. כתוצאה מכך, בילדותה אנג'לה דייוויס הייתה מוקפת בפעילים קומוניסטים, דבר שהשפיע מאוד על השקפת עולמה.
דייוויס זכתה למלגת לימודים באוניברסיטת ברנדייס שבוולת'ם, מסצ'וסטס, שם הייתה אחת משלושת הסטודנטים השחורים היחידים בקרב תלמידי השנה הראשונה. בתקופה הזו היא הכירה את הפילוסוף הרברט מרקוזה והחלה ללמוד אצלו. ב-1962 נכחה ב"פסטיבל הנוער והסטודנטים העולמי" בהלסינקי, פינלנד. עם חזרתה ב-1963, נחקרה על ידי ה-FBI בנוגע להשתתפות בפסטיבל בעל נותני חסות קומוניסטים.
במהלך שנתה השנייה בברנדייס, בחרה דייוויס בתואר בצרפתית, והתעמקה בפילוסופיה של ז'אן פול סארטר. היא התקבלה לתוכנית לימודים בצרפת של המילטון קולג'. בזמן שהייתה בצרפת, שמעה דייוויס על פיצוץ הכנסייה בברמינגהאם, שבוצע על ידי חברי הקו קלוקס קלאן ב-1963. האירוע השפיע עליה מאוד מכיוון שהכירה באופן אישי חלק מהקרבנות. לקראת השלמת התואר בצרפתית, הבינה דייוויס שבעצם ברצונה להתמקד בפילוסופיה. היא השלימה את לימודיה באוניברסיטת ברנדייס בהצטיינות בשנת 1965, כחברה באחווה היוקרתית פי בטא קפא, הידועה בדבקות במצוינות אקדמית באומנויות ומדעים. לאחר מכן החלה ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת פרנקפורט. דייוויס קיבלה מלגה של מאה דולר לחודש, ותחילה גרה אצל משפחה גרמנית. בהמשך עברה עם קבוצת סטודנטים לגור בלופט במפעל ישן. רבים מהסטודנטים שהתגוררה עמם היו פעילים באיגוד הסטודנטים הסוציאליסטים הגרמני, וגם היא לקחה חלק בפעילות שלהם. לאחר שנתיים של לימודים בגרמניה, עברה דייוויס לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, בה השלימה תואר שני. כמו כן קיבלה דוקטורט בפילוסופיה מאוניברסיטת הומבולדט שבמזרח ברלין.
ביוגרפיה > חייה הבוגרים

החל מ-1969 דייוויס עבדה כפרופסור במחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). היו לה גם הצעות עבודה מאוניברסיטת פרינסטון ומאוניברסיטת סווטארטמור, אך היא העדיפה את UCLA משיקולי מיקום. באותה תקופה היא הייתה ידועה כפמיניסטית רדיקלית, חברה במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית וקשורה למפלגת הפנתרים השחורים. עקב לחץ ממושל קליפורניה, רונלד רייגן, חבר המנהלים של האוניברסיטה פיטר אותה בשנת 1969, באשמת חברות במפלגה הקומוניסטית. הדבר גרר מחאה של איגוד הפרופסורים באוניברסיטאות האמריקאי. היא הוחזרה לתפקידה כאשר השופט ג'רי פאצ'ט פסק כי לא ניתן לפטר אותה עקב קשריה עם המפלגה הקומוניסטית.
ב-20 ביוני 1970 חבר המנהלים פיטר את דייוויס על שימוש ב"שפה מסיתה" בארבעה מנאומיה. הדוגמאות כללו בין היתר את כינוי אנשי-המשטרה "חזירים".
דייוויס הייתה ממגניהם של האחים סולדאד, שלושה אסירים שהואשמו ברצח שומר בבית הסוהר סולדאד שבקליפורניה. ימים ספורים לפני המשפט, צעיר אפרו-אמריקאי חמוש (אחיו של ג'ורג' ג'קסון מנהיגם של האחים סולדאד) השתלט על אולם בית המשפט, וחטף את השופט הרולד היילי, התובע גרי תומאס ושלוש נשים מחבר המושבעים. חילופי אש פרצו בניסיונם לעזוב את שטח בית המשפט, ובהם נהרגו מספר אנשים, ביניהם השופט. הנשק שבו נהרג השופט היה רשום על שם אנג'לה דייוויס, והיא הואשמה בניסיון חטיפה וברצח. צו מעצר הוצא נגדה ב-14 באוגוסט 1970, וב-18 באוגוסט היא הוכנסה לרשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI. עקב כך דייוויס נמלטה מקליפורניה. היא נעצרה על ידי ה-FBI ב-13 באוקטובר בניו יורק. נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, בירך את ה-FBI על "לכידתה של הטרוריסטית המסוכנת, אנג'לה דייוויס". ב-1972 בית המשפט זיכה את דייוויס מכל סעיפי כתב האישום.
דייוויס הייתה בקשר עם הפנתרים השחורים שפעלו בישראל בשנות ה-70 וסייעה להם ביבוא ובגיבוש האידאולוגיה של מאבקם ששאב השראה ממאבק הפנתרים השחורים בארצות הברית.
דייוויס היא טבעונית בעלת עמדות אקו-פמיניסטיות אשר מצביעות על הקשר בין דיכוי בעלי חיים לדיכוי בני אדם, וכן על הקשר בין השיטה הקפיטליסטית לאופן בו החברה תופסת את בעלי החיים. בכנס שהתקיים בשנת 2012 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי טענה כי סוגיית המזון היא אחת מהזירות הגדולות הבאות במאבקים נגד דיכוי, וקראה להרחבת החשיבה הביקורתית בנוגע להמשך שיתוף הפעולה עם תעשיית משק החי על רקע הסבל הרב שנגרם לבעלי החיים. עוד טענה כי בחירתה בטבעונות היא חלק מתפיסת עולם מהפכנית שמבקשת לבחון איך עלינו לפתח חמלה לא רק כלפי בני אדם אלא גם כלפי בעלי חיים, שאינם אלא מוצר צריכה בעולם הקפיטליסטי. באותה שנה, חיוותה את דעתה בנושא זה גם בכנס שהתקיים באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס בו טענה כי העובדה שבני האדם מסוגלים לאכול תרנגולת שגודלה בתנאים איומים הכרוכים בסבל רב, בלי שייקחו זאת בחשבון, היא סימן למסוכנות השיטה הקפיטליסטית שמונעת מהחברה לראות בבעלי חיים משהו אחר מעבר למוצר. עוד הוסיפה כי ישנו קשר בין האופן בו אנו מתייחסים לבעלי החיים לבין האופן בו אנו מתייחסים לבני אדם שנמצאים בתחתית ההיררכיה.
בשנת 2017 ביחד עם טיתי בהטאצ'אריה ופעילות נוספות היא השתתפה בכתיבת מניפסט "פמיניזם של ה-99%"
דייוויס ידועה כתומכת בקמפיין ארגון ה-BDS ופועלת כנגד ישראל וישראלים בארץ ובעולם.
יחס בתרבות

המוזיקאית והאמנית האינטרסקס דייוויס הוגינאלית סיפרה בביוגרפיה שלה כי שם הבמה שלה הוא מחווה לאנג'לה דייוויס.
הערות שוליים

↑  ‏Empowering Women of Color Conference, 2012, UC Berkeley
↑  ‏Angela Davis on eating chickens, Occupy, and including animals in social justice initiative of the 99%
↑  Boycott, Divestment, Sanctions: What is BDS?, www.aljazeera.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271643505171  PLWABN: 9810571086705606  BIBSYS: 4031442  BNE: XX1246979  BnF: cb11898827q (data)  CANTIC: a10214999  CiNii: DA01297029  GND: 11852402X  ICCU: RAVV035265  ISNI: 0000 0001 1032 3039  LCCN: n50035485  MusicBrainz: f7f214e2-7783-40d0-a253-9e4141669722  NARA: 10581645  NDL: 00437336  NKC: jn20031014035  NLA: 35033804  NLG: 65778  NLK: KAC202268411  NTA: 068905327  RERO: 02-A003157964  SELIBR: 397062  SNAC: w6ms3wf2  SUDOC: 026814056  Trove: 806356  VIAF: 108895419   WorldCat (עם VIAF): 108895419
ולמיירה (כדורגל)

מועדון הכדורגל ולמיירה (בלטבית: Valmiera FC) הוא מועדון כדורגל מהעיר ולמיירה שבלטביה, המשחק בליגת העל הלטבית.
היסטוריה

המועדון נוסד ב-1996, על הריסותיו של מועדון הכדורגל גאויה ולמיירה שפעל בשנים 1978–1993. כבר בתום עונתה הראשונה של הקבוצה היא הצליחה להעפיל לליגת העל הלטבית, בה שיחקה עד לתום עונת 2003, אז ירדה לליגת המשנה בשל קשיים כלכליים. את עונת 2017 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה, ושבה לליגת העל. בעונות 2019–2021 סיימה הקבוצה במקומות 4, 3 ו-2 בהתאמה, ובעונת 2022 זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה.
בעונת 2020/2021 התמודדה הקבוצה לראשונה במפעל אירופי, והודחה כבר בסיבוב הראשון של הקונפרנס ליג על ידי לך פוזנן. גם בשתי העונות העוקבות הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון בו שיחקה, על ידי סודובה מריאמפולה ושקנדיה, בהתאמה. לאחר שזכתה באליפות, התמודדה הקבוצה בעונת 2023/2024 בליגת האלופות, הודחה בסיבוב הראשון על ידי אולימפיה ליובליאנה, נשרה לקונפרנס ליג והדיחה את טרה פנה לאחר ניצחון 7–0 בבית ו-3–0 בחוץ.
תארים

אליפות לטביה (1): 2022.
פילאר קינטנה

| --- | --- |

 לידה:  1972 (בת 52 בערך) סנטיאגו דה קאלי, קולומביה 
 מדינה:  קולומביה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה האפיפיורית חווריאנה, אוניברסיטת איווה, האוניברסיטה הבפטיסטית של הונג קונג 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 סוגה:  סוגה ספרותית 
 יצירות בולטות:  The abysses, La perra, Caperucita se come al lobo 
 פרסים והוקרה:  פרס אלפגוארה (2021) 
 
פילאר קינטנה (באנגלית: Pilar Quintana; נולדה בשנת 1972) היא סופרת קולומביאנית שזכתה בפרסים, וספריה תורגמו לשפות רבות. כתיבתה ריאליסטית והיא עוסקת באלימות בחברה הקולומביאנית ובארוטיקה.
ביוגרפיה

קינטנה נולדה, גדלה והתחנכה בסנטיאגו דה קאלי, במערב קולומביה. היא למדה תקשורת חברתית באוניברסיטת חאבריאנה (ספ') בבוגוטה. לאחר סיום לימודיה עבדה כתסריטאית בטלוויזיה וקופירייטרית בחברת פרסום. היא טיילה בעולם במשך שלוש שנים, ולאחר שובה השקעה על חוף האוקיינוס השקט.
בשנת 2003 היא פרסמה את ספרהּ הראשון "דגדוג על הלשון" (Cosquillas en la lengua).
בשנת 2007 נכללה קינטנה ברשימת הסופרים המצטיינים מתחת לגיל 39 באמריקה הלטינית, (Bogotá39) (אנ'), שפורסמה במהלך "פסטיבל היי" (אנ'), שנערך באותה שנה בבוגוטה, מאחר שארגון אונסקו הכריז על בירת קולומביה כ"בירת הספר העולמית" לשנה זו. באותה שנה גם יצא לאור ספרהּ "אספנים של אבקות נדירות" (Coleccionistas de polvos raros).
בשנת 2011, ייצגה קינטנה את קולומביה בתוכנית הכתיבה הבינלאומית באוניברסיטת איווה, ובשנת 2012 השתתפה בסדנת הכותבים הבינלאומית שנערכה באוניברסיטה הבפטיסטית בהונג קונג (אנ').
הספר כלבה, שראה אור בשנת 2018 זכה לשבחים רבים ותורגם ל-16 שפות לפחות. הוא הופיע ברשימת המועמדים הסופית בפרס הלאומי לרומן הטוב ביותר בקולומביה (Colombian Premio Nacional de Novela; 2018), וברשימת המועמדים הסופית לפרס הספר המתורגם הטוב ביותר בארצות הברית (National Book Award for Translated Literature in the US; 2020). תרגום הספר לאנגלית זכה ב-English Pen Award
תסריט שכתבה קינטנה ביחד עם הסופר הקולומביאני אנטוניו גרסיה אנחל (אנ') זכה בפרס התסריט הטוב ביותר לשנת 2020 ובמימון של שתי קרנות קולנוע קולומביאניות. הסרט שנוצר בעקבותיו, "Lavaperros" (באנגלית Dogwashers), עלה בענקית הסטרימינג נטפליקס במרס 2021.
ספרה "התהומות" (Los abismos), שראה אור בשנת 2021, עוסק ביחסי משפחה מנקודת מבט של ילדה. הספר זכה לשבחי הביקורת וזכויות תרגומו נמכרו לשפות אחדות. על יצירת ספר זה קינטנה זכתה בפרס אלפגוארה לרומן.
ספריה > רומנים

"Cosquillas en la lengua", Editorial Planeta, 2003, Bogotá.
"Coleccionistas de polvos raros", Grupo Editorial Norma, 2007; Bogotá. Barcelona: El Aleph, 2010 (edición revisada).
"Conspiración iguana", Grupo Editorial Norma, 2009, Bogotá.
"La perra", Literatura Random House, 2017, Bogotá.
"Los abismos". Alfaguara, 2021.
ספריה > סיפורים

"Caperucita se come al lobo", Santiago de Chile: Editorial Cuneta, 2012.
"No sos vos, es tu...", SoHo, noviembre de 2010.
"Una segunda oportunidad", "El corazón habitado: Últimos cuentos de amor en Colombia", Cádiz: Algaida, 2010.
"El estigma de Yossef", Avianca, diciembre de 2008.
"Olor", Eñe: Nuevos escritores de América Latina, invierno de 2008.
"La nueva aventura Caperucita Roja, donde ella se come al lobo", SoHo, octubre de 2008.
"El hueco", Etiqueta Negra, agosto de 2008.
"Violación", B 39: Antología de cuento latinoamericano. Bogotá: Ediciones B, 2007.
ספריה > תרגומים לעברית

הכלבה, תרגמה מספרדית מיכל שליו, הוצאת חרגול והוצאת מודן, 2022.
סיפור שכתבה קינטאנה נכלל בספר התשוקות – סופרות לטינו־אמריקאיות כותבות אירוטיקה, שיצא בהוצאת תשע נשמות, 2018.
פרסים והערכה

2007 – נכללה ברשימת הסופרים הצעירים המצטיינים באמריקה הלטינית.
2010 – פרסLa Mar de Letras, במסגרת פסטיבלLa Mar de Músicas (ספ') בקרטחנה שבספרד, על הספר "אספנים של אבקות נדירות" (Coleccionistas de polvos raros).
2018 – פרס Biblioteca de Narrativa Colombiana (ספ'), המוענק על ידי אוניברסיטת EAFIT (אנ') בשיתוף עם תאגיד התקשורת Caracol Televisión (אנ') על הספר "כלבה" (La perra).
2021 – פרס Alfaguara (אנ'), המוענק על ידי הוצאה לאור בשם זה, הוא אחד הפרסים הספרותיים היוקרתיים ביותר בשפה הספרדית ואחד הפרסים הספרותיים המתגמלים ביותר בעולם, שכן הזוכה בו מקבל 175,000 דולר. קינטנה זכתה בפרס על ספרהּ "התהומות" (Los abismos).
ביאורים

↑  תקשורת חברתית היא הדיסציפלינה החוקרת את התופעות החברתיות השונות הכרוכות בתקשורת. זו דיסציפלינה בין תחומית הכוללת מושגים מאנתרופולוגיה, סוציולוגיה, פילוסופיה, פסיכולוגיה ועיתונאות.
↑  פסטיבל ספרות ואמנות שמקורו בווילס. נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון הגדירו כ"וודסטוק של המוח".
הערות שוליים

↑  אתר התוכניות הבינלאומיות של אוניברסיטת איווה.
↑  אתר English Pen, 20 בדצמבר 2019.
↑  ריאיון עם פילאר קינטנה באתר International  Writing Program, פברואר 2021.
↑   נועה לימונה, "הכלבה": רומן עוצמתי וקודר על טבעו של האינסטינקט האמהי, באתר הארץ, 26 ביולי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009511689405171  PLWABN: 9812630056905606  BIBSYS: 1630354429846  BnF: cb16716715t (data)  The CINII id DB00021700 is not valid.  GND: 1057108626  ISNI: 0000 0001 0113 1115  LCCN: no2010115715  NDL: 032184620  NTA: 432781919  RERO: 02-A028853446  SELIBR: 350603  SUDOC: 13260910X  VIAF: 150511596   WorldCat (עם VIAF): 150511596 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פילאר קינטנה".
התפרצות מחלת העור בקואנג נגאי

| --- | --- |
 סוג:  מחלת עור, מחלה רב-מערכתית
 תקופת המגפה:  19 באפריל 2011 – 2016
 במדינות או באזורים:  מחוזות כפריים בָּא טוֹ (Ba Tơ) וסוֹן הָא (Sơn Hà), פרובינציית קוּאַנְגּ נַגָאִי (Quảng Ngãi)  וייטנאם
 מקור המגפה:  ככל הנראה חשיפה למתכות כבדות רעילות ו/או לרעלן פטרייתי אַפְלָטוׂקְסִין (Aflatoxin)
 מקרי מוות:  25
 הבריאו:  252 (פצועים)
 
התפרצות מחלת העור בקוּאַנְגּ נַגָאִי היה אירוע מתמשך של התפרצות מחלת עור מסתורית, עם סיבוכים רב-מערכתיים, שאירע בין השנים 2011–2016 במחוזות הכפריים בָּא טוֹ (Ba Tơ) וסוֹן הָא (Sơn Hà) בפרובינציית קואנג נגאי (Quảng Ngãi Province) שבווייטנאם. המחלה, שקיבלה את השם תסמונת התקרנות יתר דלקתית של כפות הידיים והרגליים (Inflammatory Palmoplantar Hyperkeratosis Syndrome, IPPH), פגעה ב-252 בני אדם וגרמה למותם של 25.
מהלך המחלה

ה-IPPH התפרצה לראשונה במחוז בָּא טוֹ שבפרובינציית קואנג נגאי בין החודשים אפריל – דצמבר 2011 ולאחר מכן שככה למספר חודשים, אולם התפרצה מחדש במרץ 2012 במחוז סוֹן הָא. המחלה, כפי שתוארה על ידי גורמי הבריאות בווייטנאם, התאפיינה תחילה בתור פריחה והתקרנות יתר של כפות הידיים והרגליים המלווה בחום גבוה, אשר במהרה התפשטה לכבד ובסופו של דבר הובילה לכשל רב-מערכתי.

ממשלת וייטנאם פנתה לארגון הבריאות העולמי ולמרכזים לבקרת מחלות ומניעתן לעזרה, אולם חרף הבדיקות הרבות שנערכו מקור המחלה נותר עלום. במהלך החקירה האפידמיולוגית הועלו השערות רבות בנוגע למקור ה-IPPH, לרבות הרעלת דיאוקסין, הדבקות בחיידקי Rickettsia, הדבקות ב-Hepatitis E virus ותת-תזונה, אולם אף אחת מהן לא עמדה במבחן המציאות. במרוצת הזמן הועלו שתי השערות אפשריות בדבר מקור המחלה:
הרעלה כתוצאה מחשיפה למתכות כבדות – הרעלה כתוצאה מחשיפה למתכות רעילות דוגמת ארסן, קדמיום, עופרת וכספית ששאריותיהן אותרו בקרקע.
חשיפה לרעלן פטרייתי – הרעלה כתוצאה מאכילת הרעלן הפטרייתי אַפְלָטוׂקְסִין (Aflatoxin) המופרש על ידי עובשים מסוימים בסוג Aspergillus, אשר גדלו על אורז שלא אוחסן כראוי ושנצרך לאכילה.
גורמי הבריאות בווייטנאם נוטים להתייחס אל שתי השערות אלה, לחוד או יחדיו, כבעלות הסבירות הגבוהה ביותר בתור הגורם להתפרצות IPPH.
בדומה לשנת 2011, המחלה שככה באוגוסט 2012, אולם התפרצה מחדש בין החודשים פברואר – אפריל 2013. התפרצויות ספורדיות של המחלה נצפו גם במרץ 2014 ובאוגוסט 2016.
הערות שוליים

↑  ‏Mysterious skin disease reduces in Quang Ngai
1 2 3  Nguyen Dac Thanh, ‏Patients with bizarre skin disease have high liver enzyme, ‏sggpnews, August 24, 2016.
1 2  ‏Poisoned soil suspected cause of Vietnam illness, ‏BBC News, ‏May 14, 2012.
1 2  ‏Scientists continue to investigate skin mystery disease‏, VietNamNet, ‏March 19, 2013.
1 2  ‏Fatal skin condition found in Quang Ngai, ‏Talk Vietnam, ‏March 24, 2014.
↑  ‏Vietnam seeks foreign help to beat mystery skin disease, ‏BBC News, ‏April 21, 2012.
↑  ‏Bizarre skin disease outbreaks again in Quang Ngai, ‏VietNamNet, ‏March 11, 2013.
↑  ‏Dioxin ruled out as bizarre skin disease cause, ‏Talk Vietnam, ‏June 17, 2012.
↑  ‏Mystery skin disease infects 17, ‏Talk Vietnam, ‏March 12, 2013.
המבנה הכימי של אפלטוקסין מסוג B1‏ (Aflatoxin B1) – אחד הגורמים החשודים בהתפרצות תסמונת התקרנות יתר דלקתית של כפות הידיים והרגליים (IPPH)
אבא גנוב

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  יעקב גולדווסר 
 הופק בידי:  יהודה ברקן
 תסריט:  חיים מרין 
 עריכה:  ענת לוברסקי
 שחקנים ראשיים:  יהודה ברקן אלונה קמחי בן ציון אילנה ברקוביץ'
 מוזיקה:  שלמה גרוניך 
 חברה מפיצה:  רועי הפקות בע"מ
 הקרנת בכורה:  דצמבר 1987
 משך הקרנה:  87 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סרט הבא:  אבא גנוב 2
 דף הסרט ב־IMDb
 
אַבָּא גָּנוּב הוא הראשון בטרילוגיית סרטים ישראליים בכיכובו של השחקן יהודה ברקן. הסרט יצא לאקרנים בדצמבר 1987 ומכר 350,000 כרטיסים בישראל.
סרטי ההמשך בטרילוגיה הם: "אבא גנוב 2" (1989) ו"אבא גנוב 3" (1991).
החלק הרביעי יצא בספר בלבד ונקרא "אבא גנוב 4 – החילוץ מניו יורק".
תקציר העלילה

יצחק בן-דוד (יהודה ברקן), המוכר בכינוי "צ'יקו", הוא דייג ומפעיל ספינת תיירים על הכנרת, הוא גר בספינה בטבריה ומגדל לבדו את בן (בן ציון), בנו בן השמונה לאחר שהתגרש מאשתו מגי (קרן מור), אשר עברה לגור בארצות הברית, כשבן היה בן שלוש. מגי התחתנה מחדש עם מיליונר אמריקאי בשם סאם. כעבור חמש שנים מגיעה מגי לארץ בלוויית בעלה במטרה להשיג חזקה על הילד. היא נעזרת לשם כך בעורך הדין נתן קוגלר (אורי שמיר).
קוגלר שולח את עורכת הדין גליה רשף (אלונה קמחי) העובדת במשרדו לאסוף מידע על צ'יקו. הוא גם שולח עובדת סוציאלית שתבחן את אופן גידולו של הבן על שפת הכנרת.
בין צ'יקו לבין גליה נוצר קשר רומנטי,  ובן מתחבר עם בתה של גליה, אפרת (אילנה ברקוביץ).
קוגלר מזמן דיון נוסף בבית המשפט על מנת שיקבע כי האם תקבל משמורת על הילד. הוא נעזר בטענה שמגי ובעלה מתכוונים להשתקע בישראל, ושלאור מצבה הכלכלי המשופר ביחס למצבו של צ'יקו, הילד יזכה לתנאי גידול טובים יותר. גליה רשף מתוודה בפני צ'יקו שהיא מועסקת על ידי קוגלר. צ'יקו עוזב את ביתה, בו הוא שהה בלילה הקודם למשפט, כשהגיע עם בנו  לתל אביב.
שופט בית המשפט פוסק כי הילד יועבר למשמורת של אמו. צ'יקו עוזב את בית המשפט בזעם, ובן מתלווה אליו, כאשר בן לא מבין את ההחלטה כי לא יהיה ברשות אביו. צ'יקו גונב את הרכב היוקרתי של עורך הדין קוגלר, לאחר ויכוח בין השניים בחניית בית המשפט, ונעצר כעבור זמן קצר על ידי המשטרה.
גליה מבטיחה לסייע לצ'יקו במאבקו ובערעור שיגיש, ובינתיים שוהה בן במלון עם אמו. לאחר ויכוח בין בן לאמו הוא בורח אל אביו לטבריה, בעזרתה של גליה.
בן מוחזר לידי אמו. בעודו שוהה עמה מקבלת גליה שיחת טלפון מטינה, מזכירה במשרדו של קוגלר המתוסכלת ממנו. טינה מיידעת אותה שבכוונת מגי ובעלה לטוס לארצות הברית עם בן.
גליה, צ'יקו ואפרת נוסעים במהירות אל נמל התעופה, עם צו עיכוב יציאה מהארץ שהוציאו, חתום על ידי שופט.
רגע לפני שמגי, סאם בעלה ובן עולים למטוס, צ'יקו צועק בשמו של בן כאשר הוא מגיע אל שדה התעופה. בן שומע אותו, ובורח מידי מגי אימו ורץ אל אביו, והשניים מתרגשים ומתחבקים, וברקע מושמע שירו של בועז שרעבי "לתת".
צוות השחקנים

יהודה ברקן – יצחק (צ'יקו) בן-דוד
אלונה קמחי – גליה רשף
בן ציון – בן בן-דוד
קרן מור – מגי ויינברג
אורי שמיר – עו"ד נתן קוגלר
אילנה ברקוביץ' – אפרת רשף
ג'טה לוקה – סוניה
לני רביץ – סאם ויינברג
דן הרדן – שופט
יעקב כהן – בבר
ירדן רוס – טינה
אריה צ'רנר – רינגו
יעל עמית – שולה (העובדת סוציאלית)
זארה ורתניאן – מורדוך
הערות שוליים

↑  Frank Bren, Amy Kronish. World cinema: Israël. Flicks Books, 1996. עמ' 240
ריטה כץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1963 (בת 61 בערך) בצרה, עיראק 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  SITE Institute 
 siteintelgroup.com
 
ריטה כץ (נולדה ב-1963) היא אנליסטית טרור, מייסדת שותפה ומנכ"לית של SITE Intelligence Group,(אנ') ארגון מודיעין פרטי שבסיסו בוושינגטון די.סי. הארגון מתמחה במעקב אחר רשתות טרור גלובליות, במיוחד קבוצות ג'יהדיסטיות, יירוט והפצה של הודעות, סרטונים והתרעות על פיגועי התאבדות. לאורך השנים תרמה כץ להרשעה של טרוריסטים בכירים, כמו גם לסגירת ארגוני צדקה שמימנו פעילות טרור.
ביוגרפיה

כץ נולדה בשנת 1963 בבצרה שבדרום עיראק למשפחה יהודית אמידה. ב-1968, לאחר מלחמת ששת הימים וזמן קצר לאחר שמפלגת הבעת' של סדאם חוסיין תפסה את השלטון בעיראק, נעצר אביה באשמת ריגול למען ישראל. רכוש המשפחה הוחרם על ידי המדינה, ושאר בני המשפחה הושמו במעצר בית. שנה אחר כך, לאחר עינויים, הורשע אביה של כץ והוצא להורג בתלייה פומבית בכיכר המרכזית של בגדאד.
אמה של כץ הצליחה לחמוק ממעצר הבית ולהימלט עם שלושת ילדיה לאיראן, משם עשו דרכם לישראל. המשפחה התיישבה בבת ים. בישראל שירתה כץ בצבא ההגנה לישראל ולמדה פוליטיקה, היסטוריה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
ב-1997 הוצעה לבעלה של כץ מלגת מחקר באנדוקרינולוגיה במכוני הבריאות הלאומיים בארצות הברית (NIH), והם עברו לוושינגטון עם שלושת ילדיהם.
קריירה

בשנת 1998 החלה כץ לעבוד עבור מכון מחקר בשם "פרויקט החקירות", בניהולו של העיתונאי החוקר סטיבן אמרסון (אנ'). במהלך פרויקט המחקר הראשון שלה, היא חשדה כי קרן ארץ הקודש, ארגון צדקה שמטרתו המוצהרת הייתה סיוע הומניטרי בגדה המערבית ובעזה, היא חברת קש של החמאס. כדי להכיר את פעילות הארגון מקרוב, היא השתתפה באירוע התרמה שלו כשהיא לבושה כאישה מוסלמית.
זמן קצר לאחר מכן, כשהיא שוב מחופשת לאישה מוסלמית, עטויה בבורקה, החלה כץ להשתתף בכנסים אסלאמיים ובגיוסי כספים, לבקר במסגדים ולהשתתף בעצרות פרו-פלסטיניות בארצות הברית כחוקרת סמויה במטרה לחשוף קשרים של קבוצות איסלמיות אמריקאיות לקבוצות טרור זרות.
מכון SITE, שהקימה כץ יחד עם ג'וש דבון ביולי 2002, מומן על ידי סוכנויות פדרליות שונות וקבוצות פרטיות. המכון מנתח מגוון רחב של מקורות מידע זמינים כמו רישומי תאגידים, טפסי מס, דוחות אשראי, קלטות וידאו, פרסומים, אתרי חדשות ואתרי אינטרנט לאיתור פעילות בלתי חוקית. המכון סיפק מידע רב על קבוצות מוסלמיות קיצוניות הפועלות בארצות הברית, והוביל לסגירתם של ארגונים, גירושים וחקירות מתמשכות. במסגרת המכון עבדה כץ עם חוקרים פדרליים לחשיפה של ארגוני טרור. היא צוטטה בספרו של ריצ'רד קלארק(אנ'), Against All Enemies, כמי שסייעה לספק מידע לממשלה על רשת אל-קאעדה. קלארק כתב שהיא וסטיבן אמרסון, סיפקו לבית הלבן באופן קבוע זרם של מידע על פעילות אל-קאעדה בתוך ארצות הברית, שככל הנראה לא הייתה ידועה ל-FBI לפני פיגועי 11 בספטמבר. הם מסרו לקלארק ולצוותו שמות של אתרי אינטרנט רדיקליים אסלאמיים, זהויות של קבוצות חזית טרור אפשריות, ומספרי טלפון וכתובות של חשודים אפשריים בטרור - נתונים שקלארק לא הצליח להשיג ממקורות אחרים.
במאי 2003 פרסמה כץ ספר בשם צייד הטרור: סיפורה יוצא הדופן של אישה שהסתערבה וחדרה לקבוצות האסלאמיות הרדיקליות הפועלות באמריקה. הספר טוען כי הפונדמנטליזם האסלאמי חודר עמוק לחברה האמריקאית, וסוכנויות הממשל אינן עושות מספיק כדי לעצור את התופעה. המחברת מאשימה את הסוכנויות בהסתרת מידע, בתחרותיות ובחוסר יעילות, וטוענת כי התנהלות זו מסכנת את ביטחון המדינה. כץ הציגה את ספרה בתוכנית 60 דקות של CBS כשהיא מחופשת ותחת השם הבדוי "שרה", כדי להגן על עצמה ועל משפחתה מפני פעולות נקמה של קבוצות שלדבריה היו קשורות לאל-קאעדה, חמאס, הג'יהאד האסלאמי וחזבאללה.
התחקירים של מכון SITE צוטטו בניו יורק טיימס ובוושינגטון פוסט בערך פעמיים בחודש החל משנת 2006. בינואר 2007, דיווחה רשת אל-ג'זירה כי האגודה הלאומית של נשים אמריקאיות מוסלמיות הגישה תלונה רשמית למחלקת זכויות האזרח של משרד המשפטים האמריקני ולמשרד המנהל של פרקליטי ארצות הברית במשרד המשפטים האמריקאי. על פי התלונה, ארגונים ואנשים יהודיים שונים, כולל כץ סיפקו, במכוון, מידע מטעה ושקרי לרשויות אכיפת החוק בארצות הברית, לתקשורת ולגופים ממשלתיים שונים, כדי ליצור סביבה עוינת כלפי מוסלמים, וכתוצאה מכך שלילה והפרה של חירויות וזכויות אזרח של מוסלמים בארצות הברית.
באוקטובר 2007 נחשף כי כץ גילתה וסיפקה לממשל בוש עותק של סרטון של אוסאמה בן לאדן, שטרם פורסם על ידי אל-קאעדה. כץ נתנה גישה לסרטון באמצעות העברה של קישור לדף פרטי באתר של SITE ליועץ הבית הלבן פרד פ. פילדינג(אנ') וג'ואל בגנאל, סגן עוזרו של הנשיא לביטחון המולדת. למרות שכץ ביקשה שדף האינטרנט ותוכנו יישארו חסויים, תוך שעות הופיע ב-Fox News תמליל המתייחס לאתר. לדבריה, החשיפה המוקדמת סיפקה לאל-קאעדה מידע על פרצת אבטחה, ושיבשה פעולת מעקב ליירוט והעברת מסרים סודיים, סרטונים והתרעות על פיגועי התאבדות מרשת התקשורת של קבוצת הטרור. ממשלת ארצות הברית לא הפריכה את טענותיה.
קריירה > ביקורת

ביולי 2003 תבעו אותה הקרן לחינוך מורשת וקרן סאפא,(אנ') וחשפו את שמה וזהותה. בשתיים מהתביעות, מושאי התחקירים טענו כי הוכפשו בשידור הטלוויזיה של 60 הדקות. כץ אמרה כי היא הייתה קורבן למסע הכפשות ולניסיונות הפחדה, וכי התובעים לא הצליחו לערער את אמינות המחקר שלה. היא הבהירה כי אינה מתנגדת לאסלאם או למוסלמים, וכי המאבק שלה מכוון באופן בלעדי כנגד פעולות טרור וכנגד התומכים בהן.
בתביעה נגדה ב-2005 שהוגשה על ידי ראש המכון הבינלאומי למחשבה אסלאמית,(אנ') איקבל אונוס, זיכתה השופטת הפדרלית ליאוני ברינקמה את כץ. ב-2009 קיבל בית המשפט הרביעי לערעורים בארצות הברית בקשה לערעור על פסק הדין הקודם. פאנל של שלושה שופטים זיכה את כץ פה אחד וחייב את אונוס לשלם לכץ הוצאות משפט בסך 41,000 דולר.