stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת הטרקטורים
האירוע > שבת

החריש החל, כאמור, ביום רביעי,. ביום שישי קיבלו בני הקיבוץ הדתי, שעלבים, הוראה מצה"ל להמשיך ולחרוש גם באותה השבת, שבת פרשת נח. מעבר לאיסור ההלכתי על חריש בשבת, הייתה אותה שנה גם שנת שמיטה, שבה אסורות עבודות השדה במשך כל השנה.
בני הקיבוץ פנו לרב היישוב באותה תקופה, הרב מאיר שלזינגר, שאישר את ביצוע העבודות בשבת. עם זאת, הרב הצבאי הראשי באותה תקופה, האלוף הרב שלמה גורן, שעמו התייעץ רב הקיבוץ בטלפון, לא הסכים וסירב לאשר. הרב שלזינגר עמד על דעתו וביקש מהרב גורן להגיע ולראות את המצב. הרב גורן אכן הגיע לשעלבים בצהרי יום שישי, ולאחר שראה במה מדובר חזר בו והתיר לבני הקיבוץ לחרוש בשבת. את ההיתר הביא הרב גורן מדברי רש"י במסכת עירובין:
אמר רב יהודה אמר רב: הנכרים שצרו על עיירות ישראל - אין יוצאין עליהם בכלי זיינן ואין מחללין עליהן את השבת... ובמה דברים אמורים? כשבאו על עסקי ממון. אבל באו על עסקי נפשות יוצאין עליהן בכלי זיינן ומחללין עליהן את השבת. ובעיר הסמוכה לסְפָר - אפילו לא באו על עסקי נפשות אלא על עסקי תבן וקש, יוצאין עליהן בכלי זיינן ומחללין עליהן את השבת.
ורש"י במקום מפרש:
לסְפָר - עיר שמבדלת בין גבול ישראל לגבול האומות יוצאין עליהם שמא ילכדוה ומשם תהא נוחה הארץ ליכבש לפניהם.
כלומר, אסור לחלל את השבת כאשר נכרים באים רק כדי לגזול ולא על עסקי נפשות. אך בעיר הסמוכה לסְפָר מותר לחלל את השבת ולצאת למלחמה, מחשש שיכבשו את אותה עיר סְפָר ומשם יוכלו לחדור לארץ.
בעקבות אישורו של הרב גורן נערכו אנשי הקיבוץ להמשיך לחרוש בשבת, ולמחרת הפתיעו את הירדנים שציפו למצוא שדות ריקים בשל השבת. לאחר זמן מה פתחו הירדנים ביריות, שהופסקו לאחר אזהרה ישראלית כי תושב אש. הירדנים נצרו את האש והסיגו את הטרקטורים לאחור. לאחר מכן שבו למקומם גם הטרקטורים המגויסים של בני הקיבוצים.
בתקרית הירי נפצע באופן קשה יצחק שצ'ופק, חבר קיבוץ נחשון. אברהם אברבוך, חבר קיבוץ צרעה, נפצע קל. בהודעה שפורסמה על ידי דובר ירדני נאמר כי בחילופי האש נהרגו 15 ישראלים ובצד הירדני כלל לא היו נפגעים.
למחרת, ה-31 באוקטובר, נעשה ניסיון חוזר לחרוש בעמק איילון שהופסק שוב על ידי ירי ירדני. כאשר החריש והירי פסקו משני הצדדים הופיעו נציגי ועדת שביתת הנשק יחד עם נציגי צה"ל והורו על הפסקת החריש בין הקווים של שטח הפקר.
כשנה וחצי אחרי האירוע, ב-5 ביוני 1967, פרצה מלחמת ששת הימים. ב-6 ביוני, יומה השני של המלחמה, כבשה חטיבת קרייתי את משטרת לטרון ללא נפגעים. תושבי שלושת הכפרים הערביים שהיו באזור, עמואס, יאלו ובית נובא, גורשו והכפרים נהרסו. הגבול הורחק עשרות קילומטרים מזרחה, והיישובים הישראליים הפכו מיישובי ספר ליישובים בלב המדינה. בכך הסתיימה פרשת שטח ההפקר באזור לטרון.
הערות שוליים

↑  שפי גבאי, קונפליקטים בעמק השקט, דבר, 17 ביוני 1964, עמ' 4
↑  זאב וילנאי, שעלבים וסביבותיה, ישראל: הוצאת קבוצת שעלבים, ה'תשכ"ח, עמ' 13-14
↑  55 שנים ל"מלחמת הטרקטורים"/גילה אלעד, ארכיון נחשון
↑  לימים תת-אלוף, קצין הנדסה ראשי.
↑  תקרית הטרקטורים בשטח ההפקר, באתר הקשר הרב דורי, ‏20 באפריל 2015
↑  תלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף מ"ה, עמוד א'
↑  שאלה שבועית: מלחמת הטרקטורים, באתר קריית חינוך שעלבים. וראו שם מקור נוסף להיתר שנתן הרב גורן.
↑  ביקור בקיבוץ שעלבים, באתר אטרקציות וחוויות בקיבוצים
↑  שפי גבאי, עמק אילון הפך שוב שדה־קרב, דבר, 1 בנובמבר 1965
↑  שמעון כהן, מלחמת הטרקטורים? פעם היה כאן דבר כזה, באתר ערוץ 7, א' חשוון תשע"ו, 14.10.15
↑  50 שנה למלחמת הטרקטורים, באתר קיבוץ נחשון, ‏2 בדצמבר 2015
מלחמות הדת בצרפת

מלחמות הדת בצרפת היו שורה של התנגשויות בין קתולים לבין הוגנוטים (פרוטסטנטים צרפתים) שנמשכו מ-1562 עד 1598 וכללו מלחמות אזרחים ומבצעים צבאיים. מלבד המאבק הדתי, מלחמות אלה היוו מאבק על השלטון בין בית גיז הקתולי לבין בית בורבון שתמך בהוגנוטים.
רקע

תנועת הרפורמה התקיימה בצרפת כבר ב-1520. ב-1523 הועלה על המוקד הפרוטסטנטי הצרפתי הראשון. לז'אן קלווין (1509–1564) הייתה השפעה גדולה על תנועת רפורמה זו. ב-1559 התקבצו בפריז נציגים של 66 קהילות פרוטסטנטיות מכל רחבי צרפת, והקימו את הכנסייה הפרוטסטנטית הראשונה שחבריה נודעו בשם הוגנוטים.
באותה שנה נפטר אנרי השני, מלך צרפת, ובנו בכורו עלה על כס המלוכה בשם פרנסואה השני. מאורע זה היה ניצחון גדול עבור בית גיז, משום שמרי, מלכת הסקוטים, אחייניתו של פרנסואה הדוכס מגיז, הייתה אשתו של המלך הצעיר. לבית גיז נודעה השפעה רבה על בית המלוכה, ופרנסואה הדוכס מגיז שימש כראש מועצת המלך. אולם ב-5 בדצמבר 1560 נפטר המלך בן ה-16, והשפעתו של בית גיז ירדה פלאים.
אחיו של פרנסואה השני עלה על כס המלוכה בשם שארל התשיעי, אך היות שהיה בן עשר שנים בלבד, אמו, קטרינה דה מדיצ'י, שימשה כעוצרת בשמו. היא ניסתה לתמרן בין בית גיז לבין בית בורבון כדי לשמור על כתר בנה. היא חששה מניצחון של אחד הצדדים, מה שהיה מביא להשתלטותו על צרפת ועל הכתר. היא מינתה לראש ממשלתה את מישל דה לופיטאל שקרא לסובלנות דתית, וניסה לעשות ויתורים להוגנוטים (אדיקט סן ז'רמן, ינואר 1562).
מלחמות הדת

מלחמות הדת בצרפת מחולקות לתשע מלחמות דת.
מלחמות הדת > מלחמת הדת הראשונה

ב-1 במרץ של אותה שנה היו מעורבים פרנסואה, דוכס גיז ואנשי צבאו ב"טבח ואסי", כפר בשמפאן ההיסטורית שבו נרצחו עשרות הוגנוטים בעת שעסקו בתפילה. מאורע זה סימן את פתיחת מלחמת הדת הראשונה. בלחץ בית גיז בוטל אדיקט סן ז'רמן, ומישל דה לופיטאל נאלץ להתפטר. כתגובה, פנו ההוגנוטים לאליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, ששלחה צבא שכבש את עיר הנמל לה האבר. ב-15 באפריל 1562 תפסו ההוגנוטים, שהיוו את מרבית תושביה של העיר רואן, את בית העירייה, והבריחו את מושל העיר שהתמנה על ידי המלך שארל התשיעי. ב־26 באוקטובר של אותה שנה כבש הצבא המלכותי הצרפתי את רואן ובזז אותה במשך שלושה ימים.
לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה החל לארגן את ההגנה על קהילות ההוגנוטים, ולשם כך השתלט על ערים אסטרטגיות לאורך הנהר לואר. בקרב דרה (19 בדצמבר 1562), שהיה הקרב הראשון במלחמות הדת בצרפת, נפל דה קונדה בשבי הקתולים, אך גם אן דה מונמורנסי, שהיה ממנהיגי הקתולים, נפל בשבי ההוגנוטים.
ב-18 בפברואר 1563, ניסה פרנסואה, דוכס גיז לכבוש מידי ההוגנוטים את העיר אורליאן, אך נורה בידי המתנקש ההוגנוטי ז'אן דה פולטרו דה מרה, נפצע באופן אנוש, ומת מפצעיו שישה ימים אחרי כן. בהשפעתה של קטרינה דה מדיצ'י נערכו שיחות שהביאו להסכם אמבואז (19 במרץ 1563), שלפיו זכו ההוגנוטים במידה מסוימת של סובלנות דתית ומלחמת הדת הראשונה הגיעה לקיצה.
מלחמות הדת > מלחמת הדת השנייה

הסכם אמבואז לא היה אלא הפוגה במלחמה. שני הצדדים נתמכו על ידי כוחות חיצוניים: הקתולים - על ידי פליפה השני מלך ספרד, וההוגנוטים - על ידי אליזבת הראשונה מלכת אנגליה. חיל המשלוח הספרדי נגד המורדים הפרוטסטנטים בארצות השפלה היווה איום גם על ההוגנוטים בצרפת, שתחת פיקודם של דה קונדה ושל גאספאר דה קוליני השני, השתלטו על הערים לה רושל ואורליאן והתקדמו לעבר פריז. התקדמותם נבלמה בקרב סן דני (10 בנובמבר 1567) על ידי אן דה מונמורנסי שנפל בקרב זה. מלחמת הדת השנייה הסתיימה בשלום לונז'ומו (22 במרץ 1568).
מלחמות הדת > מלחמת הדת השלישית

הקתולים הקיצוניים לא הכירו בשלום זה. נפוצו שמועות שאנשי בית גיז מתכננים את רצח דה קונדה ואת רצח גאספאר דה קוליני, שבו ראו את האחראי לרצח פרנסואה הדוכס מגיז. הם נמלטו אל עיר הנמל לה רושל, שם הקימו מחדש את הצבא ההוגנוטי, ביצרו את חומות העיר נגד מתקפה וקיבלו עזרה מאנגליה בצורת אוניות מלחמה. קטרינה דה מדיצ'י, שראתה זאת כניסיון הפיכה, ביטלה את צווי הסובלנות כלפי ההוגנוטים.
בקרב ז'רנאק (שהתחולל ליד העיר אנגולם) דה קונדה, שנכנע אחרי שהפסיד בקרב, נרצח על ידי הקתולים (13 במרץ 1569). גאספאר דה קוליני הוביל את צבא ההוגנוטים לקרב מונקונטור, שבו שוב הייתה ידם של הקתולים על העליונה (3 באוקטובר של אותה שנה). אך ב-1570 הוא הוביל את ההוגנוטים למתקפה על פריז. קטרינה דה מדיצ'י הציעה לו את שלום סן ז'רמן-אן-לה שאושר על ידי בנה, המלך שארל התשיעי, והביא לסיומה של מלחמת הדת השלישית (8 באוגוסט 1570).
מלחמות הדת > מלחמת הדת הרביעית

בספטמבר 1571 דה קוליני הצטרף לחצר המלכות בארמון בלואה ונודעה לו השפעה רבה על המלך הצעיר. הוא הציע למלך לשלוח עזרה צבאית למורדים הפרוטסטנטים בארצות השפלה שלחמו נגד ספרד. המלך, שלא ראה בעין יפה את חיל המשלוח הספרדי שחנה בגבולה הצפוני של ממלכתו, נטה לקבל עצה זו. המלך כתב לרוזן לואי מנסאו (אחיו של הנסיך וילם הראשון מאורנז') כי הוא נחוש בדעתו לשחרר את ארצות השפלה מעול הכיבוש הספרדי. בתמורה הובטח לו לקבל לידיו את פלנדריה ואת ארטואה.
קטרינה דה מדיצ'י התנגדה לתוכנית זו בכל תוקף, ועשתה ככל שביכולתה כדי להרחיק מעל המלך הצעיר את דה קוליני, שבו ראתה מתחרה מסוכן למעמדה בבית המלוכה. הקתולים הזהירו כי ההוגנוטים מתכוננים לחטוף אותה ואת בנה, ובנקודה זו היא נתנה את הסכמתה לרצח דה קוליני. ב-22 באוגוסט 1572 דה קוליני נורה ליד ארמון הלובר בפריז, ונפצע בידו. ההוגנוטים דרשו להעניש את האשמים, ואחיו של דה קוליני חנה מחוץ לפריז בראש צבא של 4000 איש. נפוצה שמועה כי ההוגנוטים מתכננים מרד. קטרינה דה מדיצ'י, שחששה לחייה ולחיי בניה, החליטה על רצח מנהיגיהם. לאחר שנועצה ביועציה האיטלקים, ניסתה לשכנע את המלך הצעיר בדבר הצורך בפעולה מונעת.
טבח ליל ברתולומאוס הקדוש החל ב-24 באוגוסט 1572, לאחר שהמלך זעק ברגע של התמוטטות עצבים: "הרגו את כולם", מה שנתפרש כצו לרצח ההוגנוטים בפריז ובערי השדה. באותו לילה נרצח דה קוליני בביתו בפריז, בידי עושי דברו של אנרי הראשון הדוכס מגיז, שהיה מנהיג הקתולים. גופתו הושלכה מבעד לחלון אל עבר המון זועם שעשה בה שפטים. מאורע זה סימן את תחילתו של הטבח שבו נרצחו אלפי הוגנוטים. חודשיים בלבד לאחר טבח זה, הגיבו ההוגנוטים במלחמת הדת הרביעית, שבה השתלטו על לה רושל ועל מספר ערים אחרות, סגרו את שעריהן בפני הצבא המלכותי ועמדו במצור בהצלחה. ב-6 ביולי 1573, המלך שארל התשיעי חתם על שלום לה רושל שלפיו ניתנו שוב ערובות לסובלנות דתית כלפי ההוגנוטים, ובכך הסתיימה מלחמת הדת הרביעית.
מלחמות הדת > מלחמת הדת החמישית

מלחמת הדת החמישית החלה ב-1574, אחרי מותו של שארל התשיעי ועלייתו לכס המלוכה של אחיו בשם אנרי השלישי. אחיהם הצעיר, פרנסואה, דוכס אנז'ו ואנרי מלך נווארה מנהיג ההוגנוטים, היו מעורבים במזימה במטרה לתפוס את השלטון. המזימה התגלתה והם הושמו במעצר. ב-10 באוקטובר 1575 התחולל קרב דורמאן (בחבל שאמפאן) שבו אנרי הראשון דה בורבון נסיך דה קונדה, קרא לעזרתו צבא פרוטסטנטי מגרמניה שאיים על פריז, מה שאילץ את אנרי השלישי מלך צרפת לחתום על צו בוייה שלפיו זכו ההוגנוטים בשליטה מדינית וצבאית בשמונה ערים (6 במאי 1576).
מלחמות הדת > מלחמת הדת השישית והשביעית

מלחמת הדת השישית פרצה כתוצאה של צו בוייה. הקתולים לא הסכימו עם הוויתורים להוגנוטים, ובנובמבר 1576 אנרי הראשון הדוכס מגיז ארגן בפריז את הליגה הקתולית כדי לחדש את המלחמה בהוגנוטים. המלך אנרי השלישי השיב לעצמו את השליטה במספר ערים שהיו בידי ההוגנוטים. הוא נאלץ לחדול מפעולתו הצבאית מחוסר אמצעים, אך חתם על שלום ברז'ראק שבו ביטל חלק מן הזכויות שניתנו להוגנוטים (17 בספטמבר 1577). מלחמת הדת השביעית הייתה מלחמה קצרה שהוכרזה על ידי חלק של ההוגנוטים, שכתוצאה ממנה השיבו לעצמם את השליטה בשש ערים (שלום פלקס, 26 בנובמבר 1580).
מלחמות הדת > מלחמת הדת השמינית

מלחמת הדת השמינית והאחרונה (1585–1598), הייתה הארוכה והחשובה שבמלחמות הדת בצרפת. ב-1584 נפטר פרנסואה, דוכס אנז'ו, אחיו הצעיר של המלך אנרי השלישי, מה שהותיר את אנרי מלך נווארה ההוגנוטי כיורש העצר. אך צרפת לא הייתה מוכנה למלך הוגנוטי. הכמורה הקתולית בהשפעת הישועים קראה לכל המאמינים אל דגל הליגה הקתולית כדי להילחם בהוגנוטים. ב-1585, על פי דרישתו של מנהיג הקתולים אנרי הראשון, הדוכס מגיז, נאלץ המלך אנרי השלישי לחתום על צו שלפיו הוצאה הכפירה הפרוטסטנטית אל מחוץ לחוק. האפיפיור סיקסטוס החמישי נידה את אנרי מלך נווארה ושלל ממנו את הזכות לשמש כיורש עצר.
עקב זאת, פתח אנרי מלך נווארה במלחמה (שנודעה בשם מלחמת שלושת האנרים) נגד המלך אנרי השלישי ונגד אנרי הראשון הדוכס מגיז, והביס אותם בקרב קוטרה (1587). הקתולים, שלא היו מרוצים מהנהגתו של אנרי השלישי, הקימו ממשלה מהפכנית וקראו למלך ספרד פליפה השני לפלוש לאנגליה ולצרפת. אנרי הראשון הדוכס מגיז נקרא לכבוש את פריז. ב-12 במאי 1588 נמלט המלך אנרי השלישי מפריז אחרי שהדוכס מגיז השתלט על העיר. המלך נאלץ למנותו למפקד העליון של הצבא הצרפתי וקרא לאספת המעמדות הצרפתית להתכנס בארמונו בבלואה. משהגיע הדוכס מגיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך, גופתו נשרפה ואפרו הושלך אל הנהר לואר (23 בדצמבר 1588). ביום המחרת ניתן צו מעצר נגד ראשי הליגה הקתולית, ולואי השני, הקרדינל מגיז, אחיו של הדוכס מגיז, הוצא להורג.
המלך אנרי השלישי כרת ברית עם אנרי מלך נווארה, מינה אותו ליורשו ושניהם עלו על פריז בראש צבא הוגנוטי. ב-1 באוגוסט 1589, בעת שהמלך הכין את צבאו למתקפה על פריז, הוא נפצע קשה בידי מתנקש ומת ביום המחרת. עם מותו של המלך, הפך אנרי, מלך נווארה למלך צרפת. אולם הליגה הקתולית שנתמכה על ידי פליפה השני מלך ספרד, הייתה חזקה דייה כדי להכריחו לסגת צפונה כדי לקבל עזרה מאנגליה.
ב-21 בספטמבר 1589 הוא ניצח את צבא הליגה הקתולית בקרב ארק, שהתחולל ליד חופי התעלה. אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, שלחה לו אנשי צבא, זהב ואספקה. בתגובה, פליפה השני הפנה את חיל המשלוח הספרדי בפלנדריה לעזרת הליגה הקתולית. ב-14 במרץ 1590 התחולל קרב איברי, שבו המלך אנרי הביס שוב את צבא הליגה הקתולית. אולם למרות ניצחונותיו אלה, לא הצליח לכבוש את פריז ששוחררה ממצור בעזרת כוח ספרדי בפיקוד של אלסנדרו פרנזה, דוכס פארמה.
בעידודה של מאהבתו, גבריאל ד'אסטרה, הוא הכריז: "פריז שווה מיסה" (25 ביולי 1593). כניסתו לחיק הכנסייה הקתולית הבטיחה לו את תמיכת מרבית נתיניו. הוא הוכתר כאנרי הרביעי, מלך צרפת בקתדרלה של שארטר ב-27 בפברואר 1594. ב-13 באפריל 1598 הכריז על האדיקט של נאנט, שהעניק זכויות מוגבלות להוגנוטים, ובכך הגיעו לקיצן מלחמות הדת בצרפת.
ראו גם

היסטוריה של צרפת
הוגנוטים
קתולים
נצרות פרוטסטנטית
שארל התשיעי, מלך צרפת
טבח ליל ברתולומאוס הקדוש
אנרי הרביעי מלך צרפת
מסימו פריקולו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בנובמבר 1992 (בן 31) גלראטה, איטליה 
 שם לידה:  Alessandro Vanetti 
 שם במה:  Massimo Pericolo 
 מוקד פעילות:  איטליה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 
אלסנדרו ואנטי (באיטלקית: Alessandro Vanetti; נולד ב-30 בנובמבר 1992), ידוע בשם הבמה מסימו פריקולו (Massimo Pericolo), הוא ראפר איטלקי.
ביוגרפיה

מסימו פריקולו נולד בגלראטה שבאיטליה. נחשף למוזיקת היפ הופ בגיל 10, תוך שהושפע מסרטו של הראפר אמינם, "8 מייל". במהלך גיל ההתבגרות, שיתף פעולה עם כמה מחבריו, תוך שיצרו אלבום דמו הכולל בתוכו שבעה שירים, אך הם לא יצאו מעולם.
ואנטי גדל בעיר קטניה שבאיטליה, שם התגורר עם אימו. בגיל 17 עבר להתגורר בברביה.
בשנת 2019 הוציא פריקולו את אלבום הבכורה שלו, Scialla semper. האלבום כלל בתוכו את הסינגלים "7 miliardi" ו-"Sabbie d'Oro", שזכו להצלחה רבה, תוך שהגיעו למיליוני צפיות ביוטיוב ועשרות מיליוני השמעות בספוטיפיי. האלבום עצמו זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה ודורג על ידי מגזין רולינג סטון כאחד מ-20 האלבומים האיטלקיים הטובים ביותר משנת 2019.
בשנת 2020 הוציא יחד עם הזמר מחמוד את השיר "Moonlight popolare".
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2019: Scialla semper
2020: Solo tutto
הערות שוליים

↑  Biografia Massimo Pericolo, Rockit.it (באיטלקית)
↑  Chi è Massimo Pericolo, il rapper con un passato in carcere, Notizie Musica, ‏2020-05-10 (באיטלקית)
↑  I 20 migliori dischi italiani del 2019, Rolling Stone Italia, ‏2019-12-23 (באיטלקית)
↑  Massimo Pericolo: la rivincita del rap di provincia, lacasadelrap.com (באיטלקית)
↑  Giovanni Ansaldo, Mahmood e Massimo Pericolo guardano la luna, Internazionale, ‏2020-05-16 (באיטלקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 7844 9318  MusicBrainz: 686943b0-fc9b-4b8e-93a8-5ff2bd226208 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מלחמת החזיר

נוף יער טיפוסי מן האי סן חואן, אשר הטענות לריבונות בו היוו את עילת המלחמה
מלחמת החזיר (באנגלית: Pig War; ידועה אף כ"תקרית הגדולה", "סכסוך הגבול של סן חואן" או "תקרית הגבול הצפון מערבית") הייתה עימות שהתקיים בשנת 1859 בין ארצות הברית והאימפריה הבריטית על מיקום הגבול הימי בין ונקובר (אז מושבת כתר בריטית, כיום חלק מקולומביה הבריטית, קנדה) וצפון וושינגטון (אז טריטוריה של ארצות הברית, והיום אחת ממדינותיה). שמו של הסכסוך נובע מכך שהקורבן היחיד בעימות זה היה חזיר.
רקע

הסכם אורגון מ-15 ביוני 1846, שנחתם בתקופת כהונת ג'יימס פולק כנשיא ארצות הברית, חילק את טריטוריית אורגון בין ארצות הברית ובריטניה לאורך קו רוחב 49 צפון. נקבע כי ביבשה ארצות הברית תקבל את השטחים שמדרום לקו הרוחב 49 ואנגליה תקבל את השטחים שמצפון לקו הרוחב 49. עוד נקבע כי בים יעבור הגבול "דרומה דרך אמצע התעלה [המפרידה את היבשת האמריקנית מהאי ונקובר] ומצר חואן דה פוקה אל האוקיינוס השקט".
מפות האזור שהיו זמינות באותה תקופה, שעל פיהן נקבע הניסוח לעיל, לא היו מדויקות; במציאות קיימים שני מצרי ים היכולים להיקרא "אמצע התעלה": מצר הארו לאורך הצד המערבי של איי סן חואן, ומצר רוסאריו לאורך צדם המזרחי. בשל עמימות זו טענו ארצות הברית ובריטניה כאחת לריבונות באיי סן חואן.
תקרית החזיר

שלוש עשרה שנים בדיוק לאחר חתימת ההסכם, ב-15 ביוני 1859, הובילה העמימות במיקום הגבול אל סף עימות ישיר. ליימן קאטלר, חוואי אמריקני, ירה בחזיר שאכל את הירקות בגנו שבאיי סן חואן. חזיר זה היה שייך לצ'ארלס גריפין, אזרח בריטי ממוצא אירי שהיה מועסק בחברת מפרץ הדסון. בחילופי הדברים שקדמו לירי אמר קאטלר לגריפין "שמור את חזיריך הרחק מתפוחי האדמה שלי", וגריפין השיב "שמור את תפוחי האדמה שלך הרחק מחזירי". השלטונות הבריטים רצו לאסור את קאטלר, והחוואים האמריקנים קראו להגנה הצבאית של ארצות הברית.
בריגדיר-גנרל ויליאם ס. הארני, ראש מחלקת אורגון (הפיקוד הצבאי שהיה אחראי על צפון-מערב ארצות הברית), שלח 66 חיילים אמריקנים תחת פיקודו של קפטן ג'ורג' פיקט לאי סן חואן. בתגובה שלח מושל ונקובר, ג'יימס דאגלס (אנ'), שלוש אוניות מלחמה בריטיות לאזור, בפיקודו של קפטן ג'פרי הורנבי. המצב המשיך להחמיר ובספטמבר עמדו 461 אמריקנים חמושים בתותחים אל מול שלוש אוניות מלחמה ולהן 70 תותחים וצוות בן 2,140 איש. הצדדים השכילו שלא לירות את הירייה הראשונה, על מנת שלא "לערב שתי אומות גדולות במלחמה על חזיר מת". המפקדים משני הצדדים קיבלו אותן פקודות מהממונים עליהם: הגנו על עצמכם, אך אל תיזמו פעולה התקפית. במשך מספר ימים החליפו הצדדים עלבונות וניסו לגרום לצד השני לירות את הירייה הראשונה, ללא הועיל.
בספטמבר שלח נשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן (אשר כיהן כמזכיר המדינה בממשלו של פולק והוביל את המשא ומתן על הסכם אורגון) את הגנרל וינפילד סקוט למשא ומתן עם המושל הבריטי על מנת לפתור את המשבר. שני הצדדים הסכימו להסיג את צבאותיהם מן האי, ולהשאיר כוח אדם סמלי. "המחנה האנגלי" נוסד על חופו הצפוני של האי סן חואן, ו"המחנה האמריקני" נוסד בדרומו. עד היום מועלה דגל בריטניה על "המחנה האנגלי" מדי יום על ידי שומרי הפארק מטעם ממשלת ארצות הברית, וזהו אחד המקומות המעטים בהם מתירה ארצות הברית לעובדיה להניף דגל זר בתחומה.
במהלך שנות הכיבוש הצבאי המשותף, פיתחו הצדדים ידידות לבבית וחיי חברה ערים. הצדדים ביקרו זה במחנהו של זה, חגגו את הימים הלאומיים של שתי האומות וערכו תחרויות ספורט. שומרי הפארק מספרים למבקרים כי האיום הגדול ביותר על שלומו של האי היה כמויות האלכוהול האדירות שהיו זמינות באירועים אלה.
לאחר שתים-עשרה שנים של כיבוש משותף הביאו שני הצדדים את העניין לבוררות בפני וילהלם הראשון, קיסר גרמניה. באוקטובר 1872 החליטה ועדה מטעם הקיסר למסור את האיים לידי ארצות הברית.
בשנת 1998 החלה מסורת שנתית בה חוגגים אזרחים קנדים ואמריקנים את השלום בין שתי המדינות בשחזור תקופתי של המלחמה, בו הם מתחלקים ל"מחנה האמריקאי" ול"מחנה האנגלי" ומשחזרים את אורח החיים בתקופה, לרבות חיי המחנה, המוזיקה, הבישול, אומנויות הנפחות, האריגה והנגרות, וזאת בלבוש בסגנון התקופה ההיא. שיאו של האירוע הוא תחרות בישול בין שני המחנות היריבים, וכן נשף לאור נרות המתקיים עם סיום האירוע במחנה האנגלי.
ראו גם

מלחמת הוויסקי
לקריאה נוספת

היסטוריה אלטרנטיבית שבה הביאה מלחמת החזיר להכרת ארצות הברית בקונפדרציה של מדינות הדרום
המפה של ונקובר משנת 1798; מיקום האיים ומצרי הארו והחוף המזרחי של האי ונקובר אינם נאמנים למציאות
דגל בריטניה ב"מחנה האנגלי"
מיומנקלה

| מיומנקלה |
| --- | --- |

תקופה
מיוקן 8.7–4.9 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
סוג:: מיומנקלה
מינים
 M. howardi  M. wetmorei
שם מדעי
 Miomancalla ‏Smith, 2011
תחום תפוצה


מיומנקלה (שם מדעי: Miomancalla) הוא סוג נכחד של עוף ימי לא-מעופף מסדרת החופמאים, אשר היה בעל קירבה לאלקיים, ובעבר אף השתייך לה אך יום מצוי בקבוצה Mancallinae שבעל-משפחת השחפאיים. הוא התקיים במשך המיוקן לחופי ארצות הברית לאורך האוקיינוס השקט לפני 8.7 עד 4.9 מיליון שנה. הוא התגלה במאובנים לאורך החופים, בעיקר תצורות קפיסטרנו (אנ') שבמחוז אורנג', קליפורניה אך גם בוושינגטון ואף ביפן.
הסוג תואר ב-1976 בידי החוקר הווארד ונכללים בו 2 מינים:
M. wetmorei - אשר תואר בידי H. Howard ב-1976
M. howardi - אשר תואר בידי N. A. Smith ב-2011
עוף זה היה גדול בהרבה מאלקה ענקית, בגובה של קרוב למטר וחצי ומשקל של 5.3 ק"ג, והוא הגדול שבחופמאים שנתגלו מעולם. במראהו דמה מאוד לפינגווין צפוני אך מבנה כנפיו היה שונה. בדומה לאלקה הענקית היה לו מקור עבה וארוך שהתאים לתפיסת דגים, תוך צלילה מהירה. גודלו עזר לו הן לשמור על חומו והן לעוט במהירות במים.
הערות שוליים

↑  Smith, N.A. (2011). "Taxonomic revision and phylogenetic analysis of the flightless Mancallinae (Aves, Pan-Alcidae)". ZooKeys (91): 1–116. doi:10.3897/zookeys.91.709. PMC 3084493. PMID 21594108.
מיכה ומכבי האש

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  דליה רביקוביץ 
 איורים:  דני קרמן 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  ספרות ילדים 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת הקיבוץ המאוחד 
 תאריך הוצאה:  1962 
 
מיכה ומכבי האש היא מעשייה פרי-עטה של הסופרת דליה רביקוביץ'.
עלילה

אמו של מיכה, גיבור הסיפור, שברה את ידה וכתוצאה מכך לא היה ביכולתה לבשל, דבר שציער את מיכה מאוד. השתמע שהתאונה קרתה עקב פנס מקולקל. מכיוון שאיש לא חשב לתקן את הפנס החליט מיכה לטפל בזאת בעצמו. הוא הוציא את נורת מנורת-השולחן שלו ממקומה. בנורה זו הוא החליט להשתמש כדי לתקן את הפנס. מיכה, שנחפז בדרכו, לא הבחין בשלט המודיע על האיסור לטפס על הפנס. הפנס היה גבוה מאוד ומיכה, שלא הצליח להכניס את הנורה, נשאר תקוע למעלה. הוא לא היה מסוגל לרדת למטה ועל-כך זעק לעזרה. אביו, ששמע אותו, הודיע כי הוא רץ למחסן, להביא סולם. אולם בסופו של דבר מיכה ניצל על ידי מכבי האש. זמן לא רב אחר כך חגג מיכה יום-הולדת ומכבי-האש, במחווה יפה, הופיעו באזור.
מעיין הקשת

| --- | --- |

המעיין בחורף 2021
 שם נוסף:  מעיין מאיר, עין אל-קוס
 מיקום המעיין
 מדינה:  יהודה ושומרון 
 מחוז:  השומרון
 אזור:  בנימין
 קואורדינטות:  32°00′34″N 35°07′19″E﻿ / ﻿32.00951°N 35.122024°E﻿ / 32.00951; 35.122024
 נתוני המעיין
 סוג זרימה:  מעיין איתן
 סוג נביעה:  מעיין שכבה
 גישה למעיין
 נגישות לציבור:  פתוח
 דרך גישה:  אחרי הכניסה לנווה צוף נוסעים לכיוון ההפוך, המעיין נמצא בצד שמאל, ליד המעיין יש שלט "מעיין מאיר".
  (למפת גוש דן מוגדלת) מעיין הקשת(למפת גוש דן רגילה) מעיין הקשת(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעיין הקשת(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעיין הקשת
 
מעיין הקשת (בערבית: عِين القُوس) הוא מעיין שכבה הסמוך לנווה צוף בהרי בנימין. מי המעיין נובעים ממערה חצובה בסלע, וזורמים לבריכה דרך שוקת גדולה. לצידה של הבריכה הגדולה ישנה בריכה נוספת, נמוכה יותר, המתאימה לרחצת ילדים. בשנת 2015 בנה נוער מהנווה צוף בריכה גדולה נוספת צפונית-מזרחית לשתי הבריכות. סביב המעיין צומחים שיחי פטל ועצי דולב מזרחי.
ב-2009 שיפצו בני נוער מנווה צוף את המעיין ומאז הוא מתוחזק על ידם. ליד המעיין הוקמה סככת צל והוצבו ספסלים ושולחנות פיקניק. בפרסומים של המועצה האזורית מטה בנימין המעיין נקרא "מעיין מאיר" או "עין מאיר" על שם מייסד היישוב, מאיר סגל.
מאז 2009 הפך למוקד סכסוך בין תושבי דיר ניזאם ונבי סאלח לתושבי נווה צוף. לטענת תושבי הכפרים במשך מאות שנים הם עשו שימוש במי המעיין. האתר מוזכר בדיווחים של מבקרים שהגיעו לאזור בתקופת המנדט הבריטי, שתארו אותו כמקום קדוש למוסלמים, המוקדש לקדושה ריא (סית' ריא). מנגד טוענים תושבי היישוב שהמעיין לא היה בשימוש עד שהם שיפצו אותו.
בכל יום שישי מקיימים הפלסטינים ביחד עם פעילי שמאל הפגנות במקום. ב-17 בנובמבר 2012 במהלך ההפגנה השבועית נורה בגבו מאש חיה מתפרע בשם רושדי תמימי ומת כעבור יומיים. ב-19 ביולי 2013 נפצעה דוברת "בצלם" ברגלה מכדור גומי, בשעה שתיעדה את ההפגנה השבועית. במאי 2020, במהלך ניסיון לפיגוע דריסה, נורה למוות מחבל פלסטיני בן 39.
גלריית תמונות

הבריכה
מבט מהכניסה
השלט במעיין
לקריאה נוספת

משה קוסטה, אל המעיין: כל החלומות מתגשמים בספר אחד, ספריית בית אל, 2008
דניאל אלדר ויוסף ירושלמי, ההר הטוב הזה - מסלולים ואתרים בדרום השומרון, ספריית בית אל, 2009