stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וילארד הול
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  "Hall, Willard - Federal Judicial Center". www.fjc.gov.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  וילארד הול, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4888 7377  LCCN: nr92040998  SNAC: w63b6mfr  US Congress: H000076  VIAF: 36785045   WorldCat (עם VIAF): 36785045 
קבר וילארד הול בבית הקברות ווילמינגטון וברנדיווין
ז'וליאן גרין

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1900 הרובע השבעה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  13 באוגוסט 1998 (בגיל 97) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Julian Hartridge Green 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שם עט:  David Irland, Théophile Delaporte 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וירג'יניה 
 שפות היצירה:  אנגלית אמריקאית, צרפתית, גרמנית 
 יצירות בולטות:  The Distant Lands, לויתן, Mont-Cinère, To Leave Before Dawn, Adrienne Mesurat 
 פרסים והוקרה:  פרס הנסיך פייר (1951)  Northcliffe Prize (1928)  Grand prix national des Lettres (1966)  Paul Flat Prize (1928)  פרס הספרות הגדול של האקדמיה הצרפתית (1970)  Harper Prize (1929) 
 חתימה:   
 
ז'וליאן גרין (Julien Green;‏ 6 בספטמבר 1900 - 13 באוגוסט 1998), סופר אמריקני שכתב בעיקר בצרפתית.
ביוגרפיה

הוא נולד בפריז להורים אמריקנים. אמו הייתה מצאצאיו של ג'וליאן הארטרידג' (אנ') שהיה ציר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית במדינת ג'ורג'יה, ואביו היה בנקאי שעבד בפריז. ב-1916, אחרי מות אמו שהייתה פרוטסטנטית, המיר את דתו לקתולי לבקשת אחיותיו ואביו. ב-1917 התנדב לשירות האמבולנסים האמריקני במלחמת העולם הראשונה, אך נאלץ לעזוב את תפקידו זה אחרי שהתברר כי היה בן 17 שנה בלבד. ב-1918 שירת בצלב האדום האמריקני שישה חודשים ואחר כך בחיל התותחנים הצרפתי בדרגת סגן משנה עד 1919. הוא למד באוניברסיטת וירג'יניה בארצות הברית (1919–1922) ושם כתב את ספרו הראשון באנגלית.
עם סיום לימודיו שב לצרפת והחל בקריירה ספרותית בלשון הצרפתית שנמשכה עד 1940, כאשר חזר לארצות הברית בעקבות מפלת צרפת במלחמת העולם השנייה ב-1942 גויס לצבא האמריקני ונשלח לניו יורק כדי לשרת במשרד האינפורמציה המלחמתית של ארצות הברית. במשך כשנה שימש כשדרן ברדיו "קול אמריקה" ושיתף פעולה עם אנדרה ברטון ועם יול ברינר בשידורים יומיים לצרפת הכבושה. עם סיום המלחמה שב מיד לצרפת והמשיך בקריירה הספרותית שלו.
ב-1970 קיבל את הפרס הגדול לספרות מטעם האקדמיה הצרפתית, וב-1971 נבחר לחבר אקדמיה זו. בכך היה החבר הראשון של האקדמיה הצרפתית שלא החזיק באזרחות צרפתית. ב-1972, נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו הציע לו אזרחות צרפתית אך הוא סירב והעדיף להישאר אזרח אמריקני.
ב-1990 ביקר בעיר קלגנפורט שבאוסטריה והתפעל מן הפסל של מריה, אם ישו שניצב בכנסייה של עיר זו. ב-1994 אימץ לעצמו כבן את הסופר והמחזאי הצרפתי אריק ז'ורדאן שהיה הומוסקסואל. ז'וליאן גרין עצמו גם הוא היה הומוסקסואל, כפי שהוא מגלה בספריו.
ז'וליאן גרין מת בפריז ב-1998 ועל פי צוואתו נקבר באוסטריה בכנסיית קלגנפורט.
יצירתו

הרומנים והנובלות של ז'וליאן גרין עוסקים בעיקר ביחסי מין, בהומוסקסואליות, באמונתו הדתית ובשאלת ההבחנה בין הטוב והרע. הרומן הראשון החשוב שלו "אדריין מזוראט" (1927) עובד לקולנוע ב-1953. ב-1929 הופיע הרומן לויתן שגם הוא עובד לסרט קולנוע (1962). אף שהיה הומוסקסואל, הוא כתב אודות יחסי מין בין גברים ונשים כפי שמשתקף, בין היתר, בנובלה הסוריאליסטית "חצות לילה" (1936) המתארת את התעוררותה המינית של נערה מתבגרת.
ז'וליאן גרין כתב כחמישים ספרים ובהם רומנים ונובלות רבים, 18 ספרי יומן, 4 ספרי אוטוביוגרפיה 4 מחזות, מסה ופואמה בפרוזה.
ב-1987 פרסם את הרומן "ארצות רחוקות" שהיה הספר הראשון מתוך הטרילוגיה "דיקסי" (כינויה של הקונפדרציה של מדינות הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית). ב-1989 הופיע הרומן השני של טרילוגיה זו "כוכבי הדרום", ואילו ב-1994 הופיע הרומן "דיקסי". ז'וליאן גרין אפיין את עצמו כ"בן הדרום" - אפיון אשר ירש מאמו.
ז'וליאן גרין נודע בצרפת לא בשל הרומנים והנובלות, אלא בעיקר בשל יומניו שהתפרסמו ב-18 כרכים (1936–2006). יומנים אלה כוללים תיעוד של חייו הספרותיים והדתיים, ומציגים את חיי האמנות והספרות בפריז החל ב-1928 עד מותו. שני היומנים האחרונים הופיעו אחרי מותו (2001 ו-2006).
רשימת יומניו

"השנים הקלות" (1928 - 1934) 1936
"הימים היפים האחרונים" (1935 - 1939) 1939
"בפני דלתות אפלות" (1940 - 1943) 1946
"בעין הסערה" (1943 - 1945) 1949
"השיבה" (1946 - 1950 ) 1951
"הראי הפנימי" (1950 - 1954) 1955
"ימים יפים" (1955 - 1958) 1958
"תולעים סמויות" (1958 - 1967) 1967
"מה שנשאר" (1967 - 1972) 1972
"בקבוק צף על פני הים" (1972 - 1976) 1976
"האדמה כה יפה" (1976 - 1978) 1982
"אורו של עולם" (1978 - 1981) 1983
"קשת בשמים" (1981 - 1984) 1988
"המהגרים" (1984 - 1990) 1990
"העתיד אינו שייך לאיש" (1990 - 1992) 1993
"מדוע אני מי שאני?" (1993 - 1996) 1996
"קדימה אל תחתית הקברים" (1996 - 1997) 2001
"אל מול הערב הגדול" (1997 - 1998) 2006
לקריאה נוספת

Dayton Kohler, "Julian Green: Modern Gothic", The Sewanee Review 40(2), April-June 1932, pp. 139-148.
John M. Dunaway, "The Motive of Self-Discovery in Julien Green", South Atlantic Bulletin 42(2), May 1977, pp. 85-93.
Anthony H. Newbury, Julien Green : Religion and Sensuality, Rodopi, 1986.
Michael O'Dwyer, Georgia History in Fiction: The Quest for Identity in the Civil War Novels of Julien Green, Georgia Historical Society, 1998.
Kathryn Eberle Wildgen, Julien Green: The Great Themes, Summa Publications, 1993.
Michael O'Dwyer, Julien Green: a critical study, Four Courts Press, 1997.
ז'טוליו ורגאס

ז'טוליו דורנליס ורגאס (בפורטוגזית: Getúlio Dorneles Vargas; ‏19 באפריל 1882 - 24 באוגוסט 1954), מדינאי ברזילאי ששימש פעמיים כנשיא ברזיל, לראשונה בין 1930 ל-1945 (חלק מן הזמן ברודנות שכונתה "המדינה החדשה" - "Estado novo") ולאחר מכן בין שנת 1951 ועד להתאבדותו בשנת 1954.
ורגאס הוא אחד החשובים במדינאים הברזילאים במאה ה-20, ושתי מפלגות בברזיל כיום טוענות להיות ממשיכות דרכו - "מפלגת העבודה הברזילאית" (PTB) ו"מפלגת העבודה הדמוקרטית" (PTD).
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

ורגאס נולד בסאו בורז'ה, במדינת ריו גראנדה דו סול למשפחה מסורתית של גאוצ'וס. הוא ניסה בתחילה את כוחו בקריירה צבאית, אך לאחר מכן החל בלימודי משפטים. לאחר סיום לימודיו פנה לפוליטיקה ונבחר לבית המחוקקים של ריו גראנדה דו סול, ולאחר מכן לפרלמנט הברזילאי כנציג מדינתו. הוא שימש לזמן קצר כשר האוצר בתקופת הנשיא וושינגטון לואיס, והתפטר על מנת לנסות להיבחר לכהונת מושל מדינתו. הוא נבחר לכהונת המושל, ויצא במסע תקיף כנגד הממשלה המרכזית. הרקע היה כי לואיס, ויורשו ז'וליו פרסטאס באו מסאו פאולו וייצגו אינטרס אזורי שהיה מנוגד לאינטרס של מדינות החוף, ושל יצרני הקפה. ורגאס טען כי הליך הבחירות הוא מושחת, וכי יש לאמץ הצבעה חשאית הפתוחה לכל.
ב-1929 הקים ורגאס את "הברית הליברלית" שכללה נציגים ממדינתו, ריו גראנדה דו סול, כמו גם ממינאס ז'ראיס, ומפאראיבה, וב-1 במרץ 1930 התמודד כנגד הנשיא פרסטאס בבחירות לנשיאות, ונכשל. ורגאס טען כי ניצחונו של פרסטאס היה בלתי חוקי, וכי הושג במרמה.
ביוגרפיה > מהפכת 1930 ותחילת תקופת נשיאותו הראשונה

בין שתי מלחמות העולם הייתה ברזיל אומה המצויה בהליך של תיעוש, ונחשבה כ"ענק הישן של מדינות אמריקה", ובעלת פוטנציאל להיות מעצמה בקנה מידה עולמי. עם זאת, שיטת המשטר האוליגרכית והמבוזרת, שהורכבה מנציגי בעלי הקרקעות שאוחדו לכלל מעין קונפדרציה של אינטרסים, לא הראתה עניין בקידום התעשייה, או קידום מעמד הביניים המתפתח.
חוסר השקט בקרב מעמד הביניים והצבא, אך גבר בעקבות השפעת השפל הגדול על הכלכלה. ברזיל, שלוותה כמיליארד דולר מארצות הברית במהלך שנות ה-20, עמדה בפני דרישות להחזר מיידי של החוב. בד בבד ירד גם מחיר הקפה, שהיה המוצר החשוב ביותר עליו התבססה כלכלת ברזיל.
בשנת 1930 התמודד ורגאס מול ז'וליו פרסטס על כהונת הנשיא, לאור סיומה הקרוב של כהונתו של הנשיא וושינגטון לואיס. ורגאס הפסיד, ונטען כי תוצאות הבחירות זויפו. כל ההליך נראה כנגוע במרמה ובשחיתות, ועוד בטרם נכנס הנשיא החדש לתפקידו החלה תנועת התנגדות, אותה הובילו מנהיגים אזוריים במספר מדינות, שראו בעין רעה את הדומיננטיות של מדינת סאו פאולו ממנה הגיעו הן לואיס והן פרסטאס. התנועה הייתה תנועה של המעמד הבינוני, כנגד יצרני הקפה העשירים מסאו פאולו. בעת שפרסטאס יצא למסע גיוס כספים באירופה, יצא ורגאס למסע בן עשרה ימים ברכבת מריו גראנדה דו סול, אל הבירה ריו דה ז'אנירו. במהלך המסע היה חשש להתנגשות אלימה בין אנשי הצבא התומכים בורגאס לבין מתנגדיו בבירה, אך עם הגיעו של ורגאס אל הבירה, הוכרז לנשיא, ב-3 בנובמבר 1930.
ורגאס היה לאומן שתמך בקידום התעשייה, והתנגד לקומוניזם. הוא תמך ברפורמות ליברליות ופיתוח קפיטליסטי, אך למעשה היה האיום החזק ביותר על הדומיננטיות של מעמד האוליגרכים מסאו פאולו. ורגאס נתמך על ידי גורמים שונים מקרב מעמד הביניים בברזיל, ואנשי הצבא המכונים "טננטס" (קצינים זוטרים) שעמדו מאחורי "מרד הקצינים" בשנת 1922, שמאסו בפוליטיקה של הרפובליקה הישנה והמסואבת (המכונה "קורונליסמו" משטר הקולונלים, אך אין הכוונה לדרגה צבאית דווקא, כי אם לשיטת "בוסים" ופטרונים פוליטיים), ושיטת ה"קפה בחלב", שהעדיפה את מדינת סאו פאולו, יצרנית הקפה על פני מדינת מינאס ז'ראיס יצרנית החלב.
למרות שכאשר התמודד בבחירות לנשיאות מספר חודשים טרם מינויו, נראה ורגאס כנציג נוסף של האוליגרכיה, ותמך במצע פופוליסטי ופרוטקציונסטי, ביססה ההפיכה את היסודות לברזיל מודרנית ותעשייתית.
מינויו עורר התנגדות מיידית, והתמרדות גדולה בסאו פאולו, שכונתה "המהפכה החוקתית" ודוכאה בכוח הזרוע בין החודשים יולי ואוקטובר 1932.
הבסת אנשי סאו פאולו סימנה את המעבר מ"הרפובליקה הישנה" לשיטה כלכלית חדשה שלא התמקדה בתעשיות המסורתיות, תעשיית הקפה ומוצרי הבסיס, אלא ביצירת התפתחות תעשייתית. הקואליציה הרופפת שיצר חסרה תוכנית ברורה, אך הייתה מחויבת לחזון רחב של מודרניזציה. ורגאס נקרע בין דרישות אידאולוגיות ואזוריות סותרות, ונאלץ להחליף את בעלי בריתו ואת האידאולוגיה שלו. לבסוף ייצב בברזיל משטר שהתבסס באופן גס על המשטרים הפשיסטים באירופה בשנות השלושים, ועמד בניגוד לשורשים האידאולוגים הליברלים שלו. ורגאס היה סבור שמדינה קורפורטסיטית ריכוזית, על פי קווי יסוד פשיסטים, תצליח ליישב את הדרישות הסותרות של המעמדות השונים והאזורים השונים בברזיל.
ראו גם: היסטוריה של ברזיל: פופוליזם ו"המדינה החדשה" (1930 - 1945)
ביוגרפיה > מהפכת 1930 ותחילת תקופת נשיאותו הראשונה > תקופת הביניים בנשיאות ורגאס

ורגאס, שלימים ינסה ליצור משטר על פי הדגם הפשיסטי האירופי, השיג את השלטון מבלי שנתן לכך כל רמז. בתחילה ניסה להוציא את ברזיל מהשפל הכלכלי באמצעים מקובלים.
כמו פרנקלין דלאנו רוזוולט, צעדיו הראשונים התמקדו ביצירת תמריצים כלכליים. מדיניות של התערבות העניקה פטורים ממס, לצד מכסים ומכסות ייצוא, איפשרה לורגאס להרחיב את הבסיס התעשייתי במדינה. ורגאס קישר בין מדיניות זו לבין הלאומנות הברזילאית, ותמך בהטלת מכסים כבדים על מנת "להגן על היצרנים עד לנקודה בה יהיה זה לא פטריוטי ללבוש או לאכול מוצרים מיובאים". בשנים ראשונות אלו נשען ורגאס על ה"טננטס", הקצינים הזוטרים, אשר מאז תחילת שנות העשרים ניסו להביא לירידה במעמד אוליגרכית הקפה השליטה במדינה. ורגאס אף ניסה ליצור שיטה של סעד וביטוח לאומי בדומה לשיטת הניו דיל. בשנותיו הראשונות הנהיג חינוך חובה חינם, וחוקי עבודה מתקדמים למגזר התעשייתי.
ביוגרפיה > מהפכת 1930 ותחילת תקופת נשיאותו הראשונה > החוקה של 1934

ההקבלה בין משטרו של ורגאס והמשטרים הפשיסטים באירופה החלה בשנת 1934 עת הביא ורגאס לקבלת חוקה חדשה שנוצרה בהשפעה ברורה של משטרים אלו.
עם עלותו לכס הנשיאות הכריז ורגאס על ביטול החוקה של 1891. לאחר ארבע שנות שלטון, היה עליו לקבל חוקה חדשה, שכן לא יכל לפעול בריק חוקתי.
החוקה, שהתקבלה ב-16 ביולי 1934 כללה אימוץ של השיטה הקורפורטיסטית האיטלקית, שאומצו בלהט על ידי הקצינים הזוטרים, ה"טננטס", ועל ידי התעשיינים, שראו באופן חיובי את הצורה בה דיכא מוסוליני את האיגודים המקצועיים בארצו, באמצעות הפיכתם לזרוע של המדינה. מטרת הצעדים הייתה עידוד התעשייה מחד, ודיכויו של השמאל מאידך, במסווה של איחוד כל המעמדות סביב האינטרס המשותף. החוקה יצרה "מועצת מומחים" שפעלה לצד המשרדים הממשלתיים, והייתה בעלת סמכויות נרחבות גם במגזר הפרטי, והתוצאה הייתה קפיטליזם של המדינה, שמטרתו תיעוש והפחתת התלות בגורמי חוץ.
לאחר 1934 המשטר מינה נציגים קורפורטיסטים על פי המעמד והמקצוע, אך שמר על הבעלות הפרטית (למעט מגזרים שונים, כחברות הביטוח, שהולאמו). הקורפורטיזם הברזילאי, כזה האיטלקי, שמר על מראית עין של דאגה לזכויות העובד אך למעשה הייתה מטרתו להגביר את התפוקה, באמצעות פנייה לרגש הלאומי. ורגאס, וכמותו חואן פרון בארגנטינה דיכאו את מאבקי העובדים בנימוקים של טובת הלאום. החוקה החדשה כללה סעיפים סוציאליים מובהקים כשכר מינימום, אך מנעה מאנשים שאינם יודעים קרוא וכתוב (הרוב באוכלוסיית המעמד הנמוך) את הזכות להצביע, והגבילה את חופש ההתאגדות בצורה חמורה, כמו גם את חופש השביתה והאיגוד המקצועי.
החוקה ניסתה להמעיט בכוחן של המדינות, וליצור מדינה ריכוזית שאיפשרה לורגאס להילחם בכוחם של האוליגרכים מסאו פאולו, שנראו לו כמכשול למודרניזציה. כמו כן הגבילה החוקה את ההגירה לברזיל על סמך מפתח אתני. סעיף זה בחוקה נוצל לימים על מנת למנוע הגירתם של יהודים פליטי השואה.
הוראות חשובות נוספות שכללה החוקה היו הנהגת בחירות חופשיות וחשאיות, ומתן זכות בחירה לנשים.
ביוגרפיה > מהפכת 1930 ותחילת תקופת נשיאותו הראשונה > האינטרגליזם ודיכוי השמאל

לאחר קבלת החוקה בשנת 1934 החל משטרו של ורגאס לנוע ימינה. ורגאס החל לפעול כנגד ה"טננטס" ולעודד תנועה פשיסטית בראשות עורך דין בשם פליניו סלגאדו. תנועה זו שכונתה "אינטגרליסטים" אימצה מנהגים פשיסטים ואף נאצים כלבישת חולצות ירוקות, והצדעה במועל יד. התנועה זכתה לפופולריות בסאו פאולו ובסנטה קטרינה בהן הייתה אוכלוסייה רבה ממוצא איטלקי וגרמני, וזכתה אף למימון ממדינות אלו.
התעמולה האינטגרליסטית יצאה כנגד המרקסיסטים והליברלים וכן הייתה בעלת גוון אנטישמי בולט.
ורגאס נהג בסובלנות כלפי אלמנטים אנטישמיים אלו, וייתכן שאף היה פועל לקידומם, ונראה כי היה אנטישמי בעצמו. הוא פעל לגירושה לגרמניה של אשתו היהודייה של המנהיג הקומוניסטי לואיס קרלוס פרסטס, אולגה בנאריו פרסטס, שהורשעה בריגול למען ברית המועצות ובהיותה מהגרת בלתי חוקית. פרסטס נספתה לאחר מכן במחנה ריכוז. במקביל פעל ליצירת ברית עם הכנסייה הקתולית כשם שפעל לכך מוסוליני.
ורגאס הכריח את הקונגרס הברזילאי להתנגד לתנועתו של פרסטאס, ANL, הברית הלאומית לשחרור, תנועה מהפכנית קומוניסטית, שקנתה לה בסיס באזור הסרטאו בצפון מזרח ברזיל, לאחר "מסע ארוך" בדומה לזה של מאו בסין. המסע, שנערך לאחר מרד הקצינים ב-1922 היה מסע כושל, ומסקנתו של פרסטאס הייתה כי את השלטון לא יוכל לקבל בכוח הזרוע. עם כל זאת הקונגרס הכריז על פרסטאס ותומכיו כ"חתרנים" ובמרץ 1935 נחקק חוק ביטחון המדינה שהוציא את ה־ANL אל מחוץ לחוק, והביא למרידה מזוינת בנובמבר. בשלב זה עמד ורגאס בפני איום מימין ומשמאל, שכן גם סלגאדו והחולצות הירוקות הניפו את נס המרד בסאו פאולו. תגובתו הייתה קשה, הוא כלא את פרסטאס ועינה אותו, ומחץ את ההתנגדות הקומוניסטית, כמו גם את ההתנגדות האינטגרליסטית בכוח הזרוע. סלגאדו נמלט אל מחוץ למדינה.
ביוגרפיה > מהפכת 1930 ותחילת תקופת נשיאותו הראשונה > המדינה החדשה

כמו הפשיסטים האירופים, השתמש ורגאס בפחד מפני הקומוניזם על מנת להצדיק דיקטטורה אישית. הוא ניסה ליצור מודל של "מדינה חדשה" תוך שימוש במינוח "Estado Novo" שבו השתמש משטרו של סלזר בפורטוגל, מדינת האם, באותן השנים.
חוקת 1934 קבעה כי עד ינואר 1938 יהיה על ורגאס להתפטר מהנשיאות, עם תום תקופת כהונתו. ב-29 בספטמבר 1937, הציג הגנרל גספאר דוטרה, יד ימינו של ורגאס, תוכנית בעלת השם היהודי במובהק "תוכנית כוהן", להשתלטות הקומוניסטים על ברזיל. התוכנית הייתה כפי הנראה זיוף, אך דוטרה דרש הכרזה על מצב חירום. ב-10 בנובמבר ורגאס השעה את החוקה, והחל למשול על פי צווים, ובנאום רדיו הודיע על תוכניתו לקבל סמכויות בלתי מוגבלות על פי חוקה חדשה על פי הדגם הפשיסטי האירופי, ולפזר את הקונגרס.
על פי "המדינה החדשה", נאסר קיומן של מפלגות האופוזיציה, הוטלה צנזורה חמורה, הוקם כוח משטרתי ריכוזי, ובתי הכלא התמלאו באסירים פוליטיים, בעוד שהעם פוטם בתעמולה לאומנית. יחד עם כל זאת, המשיך ורגאס לשתף פעולה עם כמה מנציגי השמאל, על אף שרשמית נאסר על פעילותם.
בתקופה זו שגשגה כלכלת ברזיל. התיעוש נמשך, והתמקד בתעשייה חדשה - תעשיית הטקסטיל, החינוך התקדם, ונערכה מודרניזציה של הצבא.
ביוגרפיה > מהפכת 1930 ותחילת תקופת נשיאותו הראשונה > ורגאס ומדינות הציר

הדמיון האידאולוגי בין המשטרים הפשיסטים באירופה (מדינות הציר) ובין משטרו של ורגאס הביא לתקווה בלבו של פיהרר וקנצלר גרמניה, אדולף היטלר כי ורגאס יהיה בן בריתו במאבק הגלובלי הקרב ובא. גרמניה הפכה לשוק עיקרי למוצריה של ברזיל, והייתה היבואנית הגדולה ביותר של כותנה, והיבואנית השנייה בגודלה של קפה וקקאו. בנק גרמני גדול פתח שלוש מאות סניפים בברזיל. במאי 1941, בעיצומה של המלחמה, לאחר הפלישה הנאצית לפולין, המערכה בנורווגיה, המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, בירך ורגאס את היטלר ליום הולדתו (ה-20 באפריל). עם זאת, ברזיל שמרה על נייטרליות בתחילת מלחמת העולם השנייה וסחרה עם שני הצדדים הלוחמים.
נראה כי הייתה זו כניסתה של ארצות הברית למלחמה שהובילה להצטרפות ברזיל לצידן של בעלות הברית. הסיבה לכך הייתה כפי הנראה כלכלית בעיקרה, שכן בעלות הברית נראו כשוק טוב יותר וזמין יותר למוצריה של ברזיל, אם כי הפרדוקס בכך שהמשטר שבוסס על הדגם הפשיסטי תומך דווקא במשטרים הליברלים בארצות הברית ובאנגליה, לא נעלם מעיני מבקריו של ורגאס מקרב המעמד הבינוני, שהעדיפו לפעול כפי שפעלו אנטוניו דה אוליביירה סלזאר בפורטוגל ופרנסיסקו פרנקו בספרד, אשר שמרו על נייטרליות אוהדת יחסית למדינות הציר.
בשנת 1942 הכריז ורגאס על מלחמה כנגד מדינות הציר. כוח משלוח ברזילאי בן 25,300 חייל, וכן טייסי קרב, נשלח לחזית איטליה ואף הצטיין בלחימה שם בשנים 1944 ו-1945 לאחר שאומן וחומש על ידי ארצות הברית. ורגאס ראה במלחמה הזדמנות למתן מעט את האלמנטים הקיצוניים של משטרו. הוא לא חשש עוד ממהפכה מימין או משמאל, והכריז על "עידן חדש של חירות לאחר המלחמה", שאמור היה לכלול חנינה לאסירים הפוליטיים, בחירות לנשיאות, ולגליזציה למפלגות האופוזיציה, לרבות המפלגה הקומוניסטית.
בהתבטאויות אלו לא היה די. נראה כי העם עייף משנות הרודנות, והופעל על ורגאס לחץ להתפטר. ב-30 באוקטובר 1945 התפטר ורגאס, ועל מקומו בא מפקד הצבא דוטרה.
ביוגרפיה > תקופת הנשיאות השנייה

ורגאס לא פרש מן החיים הפוליטיים לאחר פרישתו מן הנשיאות. עוד בדצמבר 1946 נבחר שוב לסנאט, בבחירות שהתקיימו. בשנת 1950 שב ורץ לנשיאות, לאחר תום תקופת כהונת יורשו דוטרה. בינואר 1951 נכנס לתפקידו. זו הפעם עמד ורגאס בראש קואליציית שמאל, שכללה את המפלגות שהקים - המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהייתה מפלגת מרכז - ימין, מפלגת העבודה הברזילאית שהייתה מפלגת מרכז - שמאל ונהנתה מתמיכת ארגוני העובדים והמפלגה הסוציאליסטית - פרוגרסיבית. רבים מקרב הקומוניסטים הצביעו עבור ורגאס, ורבים הסבורים כי מסיבה זו ניצח.
משטרו הוקם בצל המשבר הכלכלי שהשפיע על הארץ באותו הזמן. ורגאס ניסה לקדם את המדיניות המסורתית שלו של פניה למשאבים הטבעיים של הארץ, והפחתת התלות במדינות חוץ. הוא ייסד את חברת הנפט הברזילאית פטרוברז. עם כל זאת כשל ורגאס בניהול המשבר הכלכלי, האינפלציה גברה, והשחיתות שררה בכל דרגי הממשל. ורגאס הסתכסך עם מפלגות האופוזיציה, וניסה לפזרן. רבים חששו כי יחבור לחואן פרון ביצירת גוש לטיני אנטי פרלמנטרי, ואכן משטרו של פרון לא הסתיר את אהדתו למשטרו החדש של ורגאס.
בשנים אלו נמשך אי השקט ואי היציבות, אשר הגיעו לשיא בניסיון רצח של יריבו העיקרי של ורגאס, קרלוס לסרדה, בו נרצח אדם בשם רובנס ואס, ב-5 באוגוסט 1954. ראש המשמר האישי של ורגאס הואשם בכך שהוא שעמד מאחורי הקשר, והעובדה הביאה לתגובה ציבורית חריפה כנגד ורגאס. קציני הצבא דרשו את התפטרותו. על רקע השמועות כי הצבא עומד להדיחו בכוח, התאבד ורגאס בארמון הנשיאות בריו דה ז'אנירו באמצעות ירייה בחזה ב-24 באוגוסט 1954. יש הסבורים כי נרצח. הוא כתב מכתב לעם הברזילאי, בו הצהיר כי "אני לוקח את הצעד הראשון לעבר הנצח, ועוזב את עולם החיים על מנת לבוא בשערי ההיסטוריה". הוא נטמן בעיר מולדתו סאו בורז'ה במדינת ריו גראנדז' דו סול.
גם כיום יש הרואים בורגאס מנהיג לאומי חשוב, ומבקשים להמשיך את דרכו. מפלגת העבודה הברזילאית הוקמה מחדש בשנת 1981, לאחר שפעילותה נאסרה על ידי הדיקטטורה הצבאית בשנת 1965. בראש המפלגה עמדה אחייניתו של ורגאס, איבט ורגאס. מן המפלגה התפלגה מפלגת העבודה הדמוקרטית. שתי המפלגות מיוצגות בקונגרס, ורואות בורגאס את אביהן ההיסטורי.
ז'לזניק בלגרד

ז'לזניק בלגרד (בסרבית: KK ФMП Жeлeзник) היא קבוצת כדורסל סרבית משכונת "ז'לזניק" בעיר בלגרד, שהשתתפה בעבר בליגת העל הסרבית.
המועדון הוקם בשנת 1975 והשתתפה בליגה היוגוסלבית. ובליגה הסרבית לאחר התפרקותה של יוגוסלביה.
הקבוצה השתתפה החל משנת 1997 במפעלים אירופאים שונים כגון: גביע קוראץ', גביע יול"ב, גביע ספורטה, יורוצ'לנג' והיורוקאפ. למעט המפעל הבכיר של היורוליג. במסגרת הליגה האדריאטית (בה זכתה בשתי אליפויות), השתתפה הקבוצה מאז עונת 2003/04.
בין השנים 2003–2005 שונה שמה של הקבוצה ל"רפלקס בלגרד" בעקבות חתימת הסכם חסות עם ספונסר. וכיום הספונסר הראשי הוא חברת "FMP". הכינוי של הקבוצה הוא "הפנתרים".
בעונת 2008/09 שיחק בקבוצה הכדורסלן הישראלי גיא פניני למשך חצי עונה.
בסיום עונת 2010/11 הכריזה הקבוצה על פירוק והתמזגה עם מועדון הכוכב האדום בלגרד.
תארים והישגים

הגביע הסרבי :
זכייה (4): 1997, 2003, 2005, 2007
הליגה האדריאטית :
אליפות (2): 2004, 2006
שחקנים בולטים בעבר ובהווה

סרביה סשה בראטיץ'
סרביה מילאן מצ'באן
סרביה מילוש תאודוסיץ'
בוסניה והרצגובינה ולדימיר ראדמנוביץ'
מונטנגרו סלאבקו וארנש
ישראל גיא פניני
זהות קפלי

בתורת החוגים, זהות קפלי היא הזהות  c_{n}=0, כאשר  c_{n}=\sum _{\sigma \in S_{n}}\operatorname {sgn} (\sigma )x_{\sigma (1)}y_{1}x_{\sigma (2)}y_{2}\cdots x_{\sigma (n)}y_{n} הוא פולינום קפלי ב- 2n משתנים. כל אלגברה מממד  קטן מ- n מקיימת את הזהות  c_{n}=0. התפקיד המרכזי של זהויות קפלי בתורת החוגים עם זהויות ("חוגי-PI") נובע מכך שכל אלגברת PI אפינית מקיימת זהות קפלי כלשהי; ובנוכחות זהות קפלי  c_{n}=0, כל זהות שקולה למסקנות שלה בפחות מ- n משתנים.
הזהות  c_{n}=0 נובעת מן הזהות  c_{n-1}=0, כך שהתנאי  c_{n}=0 הולך ונעשה חלש כאשר  n גדל. באלגברה עם יחידה  c_{1}\neq 0, ו- c_{2}=0 אם ורק אם האלגברה קומוטטיבית. פולינום  f נקרא  n-מתחלף אם לכל  1\leq i,j\leq n מתקיים  f(...,x_{i},...,x_{j},...)=-f(...,x_{j},...,x_{i},...). פולינום קפלי ה- n-י הוא  n-מתחלף; וכזהות, הוא הפולינום ה- n-מתחלף הכללי ביותר:  c_{n}=0 היא זהות של האלגברה  A, אם ורק אם כל פולינום  n-מתחלף הוא זהות של  A. לדוגמה, את הזהות הסטנדרטית  s_{n}=\sum _{\sigma \in S_{n}}\operatorname {sgn} (\sigma )x_{\sigma (1)}\cdots x_{\sigma (n)} אפשר להסיק מהזהות  c_{n} על ידי ההצבה  y_{i}\mapsto 1 (והיא אכן n-מתחלפת). אלגברת המטריצות  M_{n}(F) (מעל שדה  F) מקיימת את זהות קפלי  c_{n^{2}+1}, אבל לא את הזהות  c_{n^{2}}. האלגברה  M_{n}(R) מקיימת את  c_{n^{2}+1} אם ורק אם  R קומוטטיבי.
אם  A אלגברה מעל שדה  F ממאפיין 0, אפשר ללמוד את תורת ההצגות שלה בעזרת מרחב הקו-קרקטרים  \ \chi _{n}(A)=V_{n}/(V_{n}\cap \operatorname {id} (A)) (כאשר  \ V_{n} הוא מרחב הפולינומים המולטילינאריים במשתנים  \ x_{1},\dots ,x_{n}), שהם מודולים מעל החבורות הסימטריות  \ S_{n} על ידי פעולת ההצבה. תורת ההצגות של החבורה הסימטרית ממיינת את ההצגות האי-פריקות האלה, ומאפשרת להוכיח את המשפט הבא: אלגברה  A מקיימת את זהות קפלי  c_{m} אם ורק אם דיאגרמת יאנג של כל תת-הצגה אי-פריקה של  \ \chi _{n}(A) היא בעלת פחות מ-m שורות.
קמר הוכיח שבמאפיין חיובי, כל אלגברת-PI מקיימת זהות קפלי. הוא הראה גם שבמאפיין 0, כל אלגברת-PI אפינית מקיימת זהות כזו. אלגברת גרסמן היא דוגמה לאלגברה לא אפינית, במאפיין 0, שאינה מקיימת אף זהות קפלי. במאפיין 0, לכל  n קיימת זהות קפלי  c_{m} הנובעת מן הזהות הסטנדרטית  s_{n}.
אלגברה אפינית מעל שדה מקיימת זהות קפלי (כלשהי) אם ורק אם הרדיקל שלה הוא נילפוטנטי. עובדה זו מוליכה לאחד המשפטים החשובים בתורת הזהויות, משפט רזמיסלוב-קמר-בראון, שלפיו הרדיקל של כל אלגברת-PI אפינית הוא נילפוטנטי.
הערות שוליים

↑  Belov and Rowen, Computational Aspects of PIs, Theorem 6.8.2
ז'ליקו ז'ופטיץ'

ז'ליקו ז'ופטיץ' (בקרואטית: Željko Župetić; נולד ב-23 בספטמבר 1967 בזאגרב שברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים

ז'ופטיץ' שיחק במשך רוב הקריירה שלו בנ.ק. זאגרב מליגת העל הקרואטית. הוא שיחק במשך עונה וחצי בישראל, בקבוצות הפועל חיפה והפועל ראשון לציון. בסוף הקריירה שלו שיחק ברייקה מליגת העל הקרואטית, ולאחר מכן עבר לשחק בליגות הנמוכות בקרואטיה.
קריירה בינלאומית

ב-19 ביוני 1991 ערך ז'ופטיץ' את הופעתו היחידה בנבחרת קרואטיה, בניצחון 1-0 על נבחרת סלובניה במשחק ידידות.
חברה ממשלתית

חברה ממשלתית היא חברה בבעלות או בשליטת הממשלה, ומטרתה היא לקדם אינטרסים ציבוריים, כמו אספקת שירותים חיוניים או הגדלת הכנסות הממשלה. חברות ממשלתיות בישראל מוגדרות כגוף דו מהותי.
חברות ממשלתיות נמצאות בלב ויכוח בין אידאולוגיות כלכליות-חברתיות שונות. סוציאל-דמוקרטים טוענים כי חברות ממשלתיות ראויות בשווקים שבהם גודל ההשקעה לא מאפשרת תחרות מלאה ובנוסף מתן השירותים חשוב לחברה, לדוגמה במתן שירותי רכבת, מים וחשמל. בתחומים אלה, גם אם חברה פרטית תספק את השירות, יהיה צורך בפיקוח ממשלתי הדוק כדי למנוע מצד אחד ניצול הציבור על ידי מונופול, ומצד שני פשיטת רגל החברה והפסקת מתן השירות. מתן השירות על ידי חברה ממשלתית יכול להיות תחליף מועיל למנגנון הפיקוח. ליברלים מאמינים כי ההתערבות של הממשלה בשוק פוגעת בתחרות ומונעות קיום של שוק חופשי, עקרון חשוב כאמצעי לעצמאות הפרט.
תהליך שבו המדינה הופכת חברה ממשלתית לחברה פרטית נקרא הפרטה, ואילו תהליך שבו המדינה הופכת חברה פרטית לממשלתית נקרא הלאמה.