תאודורוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית
שלטונו > מחלה ומוות

תאודורוס חלה קשות בנובמבר 1257. גאורגיוס פכימרס, שהיה אז בן שש עשרה, איבחן את מחלתו כאפילפסיה, והזכיר שתאודורוס איבד את הכרתו לעיתים קרובות ו"קרס ארצה". פכימרס תיאר גם את המינויים יוצאי הדופן של תאודורוס ואת ניסיונותיו לכרות בריתות נישואים בין אריסטוקרטים ופשוטי העם כסימפטומים למחלתו. אקרופוליטס הבחין רק בירידה קיצונית במשקל, שצמצמה את כל גופו של תאודורוס לשלד; בלמידס תיאר את מחלתו של תאודורוס כ"מכת מדינה ומחלה מוזרה", והזכיר גם את המלנכוליה והפוביות של תאודורוס. תאודורוס עצמו כתב על כאב ושיתוק בלתי נסבל בזרועות. היסטוריונים מודרניים של מחלות לא הסכימו על האבחנה של מחלתו של תאודורוס. ההיסטוריון הרפואי ג'ון לסקרטוס והנוירולוג Panaghiotis Zis טוענים שהאבחנה של פכימרס הייתה נכונה, ומגיעים למסקנה שתאודורוס פיתח פרכוס טוני-קלוני בסוף שנות העשרים לחייו. ההיסטוריון דונלד מ' ניקול מציע שמחלתו של תאודורוס "הפכה אותו לטרף של מצבי הרוח שלו, והוא פיצה על עצבנותו במזג אוטוקרטי ועיקש". ההיסטוריון הרפואי ג'ורג'יוס מקריס מסיק במחקרו משנת 1995 על אפילפסיה באימפריה הביזנטית שתאודורוס לא סבל מאפילפסיה. ההיסטוריון דימיטר אנג'לוב, שאינו מקבל את האבחנה של פכימרס, מציע שהתסמינים של תאודורוס - התקפים ואובדן שיווי המשקל - מצביעים על כך שהוא חלה בסרטן המוח, עמוד השדרה או הריאות.
מחלתו של תאודורוס מנעה ממנו לפקד על חייליו באופן אישי. מפקדי הצבא במקדוניה, רובם ממוצא צנוע, שמונו לאחרונה על ידי תאודורוס, לא יכלו למנוע מהאפירוטים, האלבנים והסרבים לפשוט על שטחי ניקאה. סטפן אורוש ניצח את הכוחות הניקאים ליד פרילפ. גיסתו של מיכאל השני, מריה פטרליפאינה, התכתבה עם מפקדו של תאודורוס, קונסטנטינוס שאבארון, וגרמה לו להאמין שהיא משתוקקת להינשא לו, אבל שאבארון נלכד במהלך פגישתם. צבא האיכרים האנטוליים שנאסף זה עתה של תאודורוס הועבר לאדסה. מיכאל פלאיולוגוס, שהורשה לחזור מגלותו, הנהיג צבא חדש למקדוניה. הוא הביס את האפירוטים, אבל ה הורה לו לחזור במקום לצעוד לפרילפ. הנסיגה של פלאיולוגוס אפשרה למיכאל השני לתפוס את פרילפ וללכוד את אקרופוליטס, שהיה המושל שלה. מיכאל השני תכנן לפתוח במתקפה נגד סלוניקי, אך מנפרד מסיציליה חידש את תביעת קודמיו לשטחים ביזנטיים בבלקן ופלש לאפירוס ממערב. מיכאל השני, שלא רצה לנטוש את תוכניתו, כרת ברית עם מנפרד שגירש את חיל המצב הניקאי מדיראכיום וממבצרים אחרים בים האדריאטי עד סוף פברואר 1258.
קונסטנטין טיך, קיסר בולגריה דחה את אשתו הראשונה ותבע את ידה של בתו הבכורה של תאודורוס, אירנה. הוא ידע שנישואיו לאירנה, שהייתה נגדתו של הצאר איוואן אסן השני, יכולה לחזק את טענתו לשלוט. תאודורוס רצה לאשר את הסכם השלום שלו עם בולגריה וקיבל את הצעתו של קונסטנטין טיך. אירנה נסעה לבולגריה כדי להתחתן עם קונסטנטין טיך.
תאודורוס כמעט ולא עזב את ארמונו במגנסיה בחודשים האחרונים לחייו. הוא היה משוכנע שהכישוף גרם למחלתו והאשים את אנשי החצר שלו בהטלת לחשים עליו, ושלחו רבים מהם למשפט. אחותו של מיכאל פלאיולוגוס, מריה-מרתה, הייתה הקורבן המפורסם ביותר של הפרנויה של תאודורוס. תאודורוס אילץ את בתה, תאודורה, להינשא לבסיליוס קבלריוס הקשיש, אך הנישואים מעולם לא מומשו. לאחר שקבלריוס ייחס את האימפוטנציה לכישופים של חמותו, תאודורוס הכניס אותה לשק מלא בחתולים שקרעו את בשרה. היא שוחררה רק כי תאודורוס נבהל לפתע, מפחד מהקסמים שלה. כמו כן, מחשש לנקמה של אחיה, תאודורוס כלא את מיכאל פלאיולוגוס באשמת הרעלה, אך עד מהרה שחרר אותו לחופשי. הקיסר הגוסס מינה את בנו בן השבע, יוחנן (שלט 1254–1261), כיורש היחיד שלו, ומינה את גאורגיוס מוזלון לעוצר עד שיוחנן יגיע לבגרות. תאודורוס הפך לנזיר, אבל הוא שמר על שם הטבילה שלו. הוא מת בארמון הקיסרי במגנסיה ב-16 באוגוסט 1258. הוא נקבר ליד אביו במנזר סוסנדרה בהר סיפילוס. קברו והמנזר נהרסו לאחר הכיבוש הטורקי של האזור במהלך המאה ה-14.
האריסטוקרטים נשבעו אמונים למוזלון על ערש דווי של תאודורוס, אך עד מהרה החלו לקשור נגדו. תוך עשרה ימים נרצח מוזלון, ומיכאל פלאיולוגוס קיבל על עצמו את העוצרות של הילד-קיסר, יוחנן הרביעי לסקריס. פלאיולוגוס שכנע את האריסטוקרטים שאימפריה הנשלטת על ידי נער לא יכולה להתנגד להתקפות האויב, והוא הוכרז כקיסר שותף בתור מיכאל השמיני (שלט 1259–1282) לפני סוף השנה. כשמיכ ל השמיני ויוחנן הרביעי הוכתרו יחד בתחילת 1259, הפטריארך שם את הכתר ראשון על ראשו של מיכאל השמיני. לאחר שחתם הסכם עם ג'נובה נגד האימפריה הלטינית, הוא שיגר את אלכסיוס סטרטגופולוס לרגל אחר ההגנות של קונסטנטינופול. תוך ניצול היעדרו של עיקר הצבא הלטיני, סטרטגופולוס כבש את קונסטנטינופול בהתקפת פתע ב-25 ביולי 1261. מיכאל השמיני הוכתר בפעם השנייה, לבדו, באיה סופיה. הילד יוחנן הרביעי עוור ב-25 בדצמבר 1261, מה שמנע ממנו לשלוט. כדי להדגיש שמשפחת לסקריס איבדה את מעמדה הקיסרי, מיכאל השמיני חיתן את שלוש אחיותיו של יוחנן לאצילים זוטרים איטלקים ובולגרים.