stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נשק גרעיני בארצות הברית

תוכנית הגרעין הראשונה של ארצות הברית הייתה פרויקט מנהטן. התוכנית בוצעה בתקופת מלחמת העולם השנייה (באותה תקופה גם גרמניה הנאצית ניסתה לפתח נשק גרעיני). יכולת ביקוע האטום התגלתה במעבדתם של אוטו האן ופריץ שטרסמן בברלין, אך ארצות הברית הייתה הראשונה לממש גילוי זה ולהגיע לכדי ייצור פצצות גרעין. במסגרת פרויקט מנהטן יוצרו שתי פצצות האטום היחידות בהיסטוריה האנושית שהופעלו בזמן מלחמה, "איש שמן" ו"ילד קטן".
ב-1952 הגיעה ארצות הברית לרמה טכנולוגית אשר אפשרה ייצור פצצת מימן. ב-1 בנובמבר אותה שנה בוצע הניסוי הראשון בפצצה מסוג זה, שפותחה על ידי אדוארד טלר ושותפיו. הניסוי, "קיסוס מייק", בוצע באטול אנווטאק באיי מרשל.
ארצות הברית אומנם חתמה על אמנת NPT למניעת הפצת נשק גרעיני, אך גם לפי האמנה מותר לה להחזיק נשק גרעיני כיוון שהחזיקה בו לפני כתיבת האמנה. בין השנים 1940 ל-1996 השקיעה ארצות הברית 8.89 טריליון דולר[דרוש מקור] בתוכנית הגרעין שלה כולל פיתוח פלטפורמות (מטוסים, טילים ומתחמי פיתוח), מרכזי פיקוד ובקרה, תחזוקה, ניהול הפסולת הגרעינית ועלויות מנהליות. לפי ההערכות, מאז 1945 ייצרה ארצות הברית יותר מ-70,000 ראשי נפץ גרעיניים, יותר מאשר כל שאר מדינות העולם יחדיו. ברית המועצות/רוסיה ייצרה, מאז 1949, כ-55,000 ראשי נפץ גרעיניים וצרפת כ-1,100 מאז 1960. הממלכה המאוחדת ייצרה כ-852[דרוש מקור] ראשי נפץ גרעיניים מאז 1952, הרפובליקה העממית של סין כ-650[דרוש מקור] מאז 1964 וכל שאר מדינות העולם ייצרו קרוב ל-500 ראשי נפץ גרעיניים.[דרוש מקור]
לפי הערכות משנת 2016, ארצות הברית מחזיקה כיום בכ-4,500 ראשי נפץ גרעיניים ובמתחמים רבים לשם פיתוחם ועיצובם. רבים מהמתקנים ששימשו את ארצות הברית בפרויקט הגרעין שלה במהלך המלחמה הקרה הושבתו. רוסיה מחזיקה כיום גם היא ב-4,500 ראשי נפץ גרעיניים.
בשנת 2019 נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ החליט על תוכנית מודרניזציה של כל סוגי הנשק הגרעיני.
בשנת 2021 חשפה מחלקת המדינה, כי נכון לספטמבר 2020 היו לארצות הברית 3,750 ראשי נפץ גרעיניים במלאי צבאי.
ניסויים גרעיניים

הניסוי הראשון בפצצה גרעינית, ניסוי טריניטי (Trinity), התרחש ב־16 ביולי 1945 והוגדר כהצלחה. כמות האנרגיה שהשתחררה בניסוי הייתה שקולה כנגד פיצוץ 21,000 טונות של TNT‏ (21 קילוטון TNT). למחרת, נפגש הנשיא טרומן עם וינסטון צ'רצ'יל ועם יוסיף סטלין, בוועידת פוטסדאם, וסיפר להם כי יש בידי ארצות הברית נשק חסר-תקדים.
ב-1 בנובמבר 1952 בוצע הניסוי הראשון בפצצת מימן, שפותחה על ידי אדוארד טלר ושותפיו.
אתר הניסויים נבדה הוקם ב-11 בינואר 1951 והפך לשדה הניסויים העיקרי של נשק גרעיני אמריקאי בעוצמה של 500 עד 1,000 קילוטון. מאז הקמתו נערכו בו 928 ניסויים גרעיניים.
עד נובמבר 1962 רוב הניסויים בראשי נפץ גרעיניים שביצעה ארצות הברית היו מעל פני האדמה. אחרי חתימתה על האמנה למניעת ניסויים בנשק גרעיני היא העבירה את כל ניסוייה אל מתחת לפני האדמה.
עד פברואר 2006 הוצרכה ארצות הברית לשלם 1.2 מיליארד דולר פיצויים לאזרחי ארצות הברית שנפגעו בריאותית כתוצאה מתוכנית הגרעין האמריקנית. עד 1998 שולמו כ-759 מיליון דולר לאיי מרשל כפיצוי לחשיפת אזרחיה לניסויים הגרעיניים שביצעה ארצות הברית באיים.
אמצעי שיגור

לשיגור הנשק הגרעיני ליעדו פיתחה ארצות הברית אמצעי שיגור אחדים:
פצצות המושלכות ממטוסים וטילי אוויר-קרקע. מפציצים עיקריים ששימשו למטרה זו הם בואינג B-29 סופרפורטרס (ששימש להטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי) B-52 סטרטופורטרס, קונבאייר B-58 הסלר, B-1 לנסר, B-2 ספיריט.
טילים בליסטיים המשוגרים מבסיסים קרקעיים: אטלס D, טיטן 1, טיטן 2, LGM-30 מיניטמן.
טילים בליסטיים המשוגרים מצוללות: פולאריס, טריידנט.
מרכזי פיקוד

פיקוד האוויר האסטרטגי היה ענף של חיל האוויר האמריקני שהיה אחראי על חלק גדול מארסנל הנשק הגרעיני של ארצות הברית, החל מהטילים הבליסטיים עד המפציצים אשר נשאו נשק גרעיני ומטוסי התדלוק שתידלקו אותם באוויר. כמו כן היה אחראי על התקפות גרעיניות בשטחי ברית המועצות במקרה של מלחמה. הפיקוד הוקם ב-21 במרץ 1946. ב-1992, לאחר נפילת מסך הברזל והתמוטטות ברית המועצות, נסגר הפיקוד רשמית וכל משאביו ובסיסיו הוכפפו לחיל האוויר האמריקני. מעט מכלי הנשק הגרעיניים הועברו לחיל הים האמריקני. בהמשך אוחדו המפקדות השונות תחת הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית, שהוקם ב-1992. המפקדה שלו ממוקמת בבסיס חיל האוויר אופט מערבית לאומהה, נברסקה. באוקטובר 2002 הוא התמזג עם פיקוד החלל של ארצות הברית.
פיקוד התקיפה הגלובלית של חיל האוויר של ארצות הברית אחראי על כל המפציצים האסטרטגיים בעלי יכולות נשיאת נשק גרעיני ועל הטילים הבליסטים הבין-יבשתיים. במהלך 2009 התמקמה מפקדתו הראשית בבסיס ברקסדייל בלואיזיאנה.
רענון אמצעי הלחימה

במאה ה-21 מחדשת ארצות הברית את אמצעי הלחימה המשמשים למלחמה גרעינית. מהלך זה כולל:
בניית 12 צוללות גרעיניות חדשות מסדרת קולומביה על-ידי חברת ג'נרל דיינמיקס.
פיתוח טילים בליסטיים בין-יבשתיים מדגם LGM-35 סנטינל על-ידי חברת נורתרופ גראמן, שיחליפו את טילי LGM-30 מיניטמן המתיישנים.
באתר Y-12 שבאוק רידג' שבמדינת טנסי, שבו יוצר האורניום לפצצות גרעיניות, מוקם מפעל חדש למטרה זו.
ייצור 80 ליבות פלוטוניום חדשות לנשק גרעיני, במתקנים בלוס אלמוס שב ניו מקסיקו ובסוואנה ריבר שבקרוליינה הדרומית.
הערות שוליים

↑  U.S. Nuclear Modernization Programs | Arms Control Association, www.armscontrol.org
↑  טראמפ הסתיר, ביידן חשף: לארה"ב 3,750 פצצות גרעין, באתר ynet, 6 באוקטובר 2021
↑  Nina Tannenwald, The nuclear taboo : the United States and the non-use of nuclear weapons since 1945, Cambridge: Cambridge University Press, 2007, ISBN 978-0-521-81886-5
↑  James N. Gibson, Nuclear weapons of the United States : an illustrated history, Atglen, PA: Schiffer Pub, 1996, ISBN 0-7643-0063-6
↑   וו. ג'יי הניגן, ניו יורק טיימס, ארה"ב משקיעה 1.7 טריליון דולר בחידוש מאגר הנשק הגרעיני. למה היא צריכה בני 10 בשביל זה?, באתר TheMarker‏, 15 בנובמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 01225129 
ניסוי טריניטי
מפציץ B-52G סטרטופורטרס
סיקורסקי–בואינג SB-1 Defiant

סיקורסקי-בואינג SB-1 דפאיינט (באנגלית: Sikorsky–Boeing SB-1 Defiant; לעיתים מיוצג כ-SB>1) הוא מסוק סער קואקסיאלי משולב מייצור משותף בין חברות סיקורסקי ובואינג ומהווה את הצעתם לתוכנית "עילוי אנכי עתידי" (Future Vertical Lift או בראשי תיבות FVL) של צבא ארצות הברית. המסוק ביצע את טיסת הבכורה שלו ב-21 במרץ 2019.
תצורת המסוק המשלבת רוטור קואקסיאלי ומדחף בזנב המסוק מבטיחים ביצועי שיוט של 250 קשר (460 קמ"ש), כ-100 קשר מהר יותר ממסוקים סטנדרטיים. המסוק כולל מנועי טורבו ציר מסדרת T-55 מייצור חברת האניוול אבל מתוכנן לשאת את מנועי ה-FATE שיקנו לו טווח של 229 מיל ימי (264 מיל, 460 קילומטר) - כ-60 אחוז יותר ממסוקים קיימים וביצועי ריחוף טובים בכ-50 אחוז בגובה וטמפרטורה גבוהים.
הטיסה הראשונה התקיימה ב-21 במרץ 2019 באתר סיקורסקי וסט פאלם ביץ' בפלורידה. בקיץ 2019, הטיסות הושעו כדי לטפל בבעיית מיסבים עם הרוטור הראשי. בדיקות הטיסה התחדשו ב-24 בספטמבר 2019. המטוס הגיע למהירות של 211 קשר במהלך טיסה מישורית באוקטובר 2020. עד דצמבר 2020, המסוק רשם 26 שעות טיסה ב-31 טיסות במהלך 21 החודשים מאז הטיסה הראשונה.
המסוק כולל מבנה גוף מחומרים מרוכבים, מערכת בקרת טיסה מסוג טוס-על-חוט, מייצבי גובה וכיוון נעים ומערכת רוטור ראשי קואקסיאלי מתקדמת.
ב-5 בדצמבר 2022, צבא ארצות הברית בחר במתחרה בל V-280 וולור כמנצח בתוכנית "עילוי אנכי עתידי".
גלריית תמונות

תמונה של הדפאיינט בתרשים פרסומי
אב טיפוס של מסוק דפאיינט בטיסת הדגמה, 20 בפברואר 2020
אב טיפוס של הדפאיינט על הקרקע ללא הכיסוים האווירודינמיים על גבי התורן והרוטורים שלו, לפני טיסת הבכורה.
אב הטיפוס של הדפאיינט בטיסה
ראו גם

מסוקים בעלי עיצוב דומה
סיקורסקי X-2
סיקורסקי S-97
הערות שוליים

↑  Jen Judson, Watch the SB-1 Defiant coaxial demonstrator aircraft hit 230 knots, Defense News, ‏2020-10-14 (באנגלית)
מכירת פוליסת ביטוח חיים לצד שלישי

מכירת פוליסת ביטוח חיים לצד שלישי הוא מכירה של פוליסת ביטוח חיים קיימת למשקיע צד שלישי, כלומר משקיע שאינו המבוטח או הנהנה המקורי בפוליסה. המשקיע לוקח על עצמו את המשך תשלום הפרמיות ומקבל את גמלת המוות כאשר המבוטח נפטר.
רקע

פוליסת ביטוח חיים למקרה מוות מבטיחה תשלום מחברת הביטוח לנהנה הרשום בפוליסה כאשר נפטר האדם המבוטח בפוליסה. דוגמה: גבר שלו אישה וילדים התלויים בו לפרנסתם רוכש פוליסת ביטוח חיים המבטיחה שבמקרה מותו יקבלו שאריו אלה סכום כסף שיאפשר להם להמשיך להתפרנס.
ההגיון העסקי

הוועדה לניירות ערך ולבורסות של ממשלת ארצות הברית מונה באתר שלה את הסיבות הבאות למכירת פוליסות ביטוח חיים:
שינוי בנסיבות משפחתיות, כמו פטירת בן זוג או התבגרות של ילדים, שבגללה למבוטח אין יותר צורך בפוליסה.
שינוי נסיבות עסקיות, למשל כאשר עסק שהוציא פוליסה על אחד מעובדיו הבכירים נמכר או נסגר, או שהעובד סיים את עבודתו בעסק.
קשיים בתשלום פרמיות הביטוח. במקרים רבים פרמיות הביטוח עולות עם הגיל באופן המקשה על תשלומן בגיל מבוגר
צורך במזומנים, למימון עלויות רפואיות או אחרות.
רבים מהאנשים שמחליטים לוותר על הפוליסה שלהם, פשוט מפסיקים לשלם את הפרמיות ואינם מקבלים כל תשלום על הפוליסה. אפשרות נוספת הננקטת על ידי חלק מהמבוטחים היא מכירת הפוליסה חזרה לחברת הביטוח, שמשלמת פחות מצדדים שלישיים.
מחיר המכירה

מחיר המכירה קשור בקשר הדוק לתוחלת החיים של המוכר. רגולציה מומלצת בתחום קובעת שמחיר המכירה של פוליסה של אדם בעל תוחלת חיים של עד שישה חודשים לא ירד מ-80% מהערך הנקוב של הפוליסה למקרה מוות, ושעבור תוחלת חיים של עד 25 חודשים המחיר לא ירד מ-60% מהערך הנקוב.
על פי הערכה של אחד העוסקים בתחום בישראל, בממוצע מקבל בעל הפוליסה כ-20% מערכה הנקוב. על פי כתבה בוול סטריט ז'ורנל המכירה של הפוליסה מניבה בממוצע פי שלושה עד חמישה מהתשלום שהיה מתקבל מחברת הביטוח עבור ויתור על הפוליסה.
היסטוריה

בשנת 1911 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין Grigsby v. Russell, 222 US 149 (1911) שנכתב על ידי השופט אוליבר ונדל הולמס הבן, שפוליסת ביטוח חיים היא בעלת כל המאפיינים הרגילים של רכוש, ולכן היא רכוש פרטי הניתן למכירה לפי רצונו של הבעלים.
למרות פסיקת בית המשפט העליון, מכירת פוליסות ביטוחי חיים נותרה נדירה ביותר בשל חוסר מודעות של מבוטחים וחוסר עניין מצד משקיעים פוטנציאליים. בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר ארצות הברית התמודדה עם מגפת האיידס, חולי איידס התמודדו עם תוחלת חיים קצרה והוצאות גבוהות בלתי צפויות הקשורות לטיפול רפואי, וחיפשו דרכים להשיג כספים. מכירת פוליסת ביטוח חיים שכבר לא הייתה להם צורך בה כדרך לשלם את ההוצאות הללו הייתה הגיונית והשוק פרח. בשנות ה-90, כאשר תרופות לאיידס האריכו את חיי החולים, התרחב שוק רכישת ביטוחי חיים לקשישים. שוק נישתי נמשך עד היום ברכישת פוליסות מחולים סופניים בכל הגילאים.
בשנת 2000, הוועידה הלאומית של מחוקקי הביטוח (NCOIL) אימצה את חוק המודל למכירת פוליסות לצד שלישי. בשנת 2001 הפך "Life Settlements" למונח הנפוץ לתיאור רכישת פוליסות ביטוח חיים מאזרחים ותיקים. בשנת 2010, NCOIL אימצה חוק שהסדיר גילוי נאות לרוכשים של ביטוחי חיים.
רגולציה

בשנת 2005, שוק רכישת ביטוחי חיים היה מוסדר ב-25 ממדינות ארצות הברית. בשנת 2018 התחום היה מוסדר ב-40 מדינות.
גודל השוק

שוק רכישת ביטוחי חיים הוא שוק קטן ונישתי. מתוך כ-260 מיליון פוליסות הנמצאות בתוקף בארצות הברית, מוערך שכ-10 מיליון פוליסות מתוכן מסתיימות מדי שנה ללא כל פיצוי לבעל הפוליסה. בשנת 2017 נרכשו 2,027 פוליסות בשווי פדיון במוות של 2.8 מיליארד דולר. בשנים 2018–2022 המספרים נעו בין 2,587-3,241 פוליסות בשווי פדיון במוות של בין 3.8 ל-4.6 מיליארד דולר.
הערות שוליים

1 2  Investor Bulletin on Life Settlements, U.S. Securities and Exchange Commission, Jan 1, 2011
↑   בשיתוף קרן להק, Life Settlements: הזדמנות השקעה חדשה מגיעה לישראל, באתר TheMarker‏, 27 בספטמבר 2023  פרסומי
1 2 3  איתי רושקביץ, ‏בטווח הארוך כולנו מתים, ואפשר גם להרוויח מזה, באתר גלובס, 15 בפברואר 2018
↑  Viatical Settlements Model Regulation, NAIC Model Laws, Regulations, Guidelines and Other Resources, July 2004, page 32
↑  וראו ערכים לדוגמה במדינת טנסי: Rules of Tennessee Department of Commerce and Insurance Division of Insurance, Chapter 0780-1-71, Life Settlements, page 5
↑  Life-Settlements Industry Sees Growth, The Wall Street Journal, ‏5 בפברואר 2009
↑  "Grigsby v. Russell, 222 U.S. 149 (1911)". Justia Law (באנגלית). נבדק ב-2021-10-16.
↑  Cameron Huddleston, What Are Life Settlements? Pros, Cons & How They Work, Forbes, ‏17 באוגוסט 2023
↑  "Number of U.S. life insurance policies in force 2008-2018". Statista (באנגלית). נבדק ב-2021-06-01.
↑  https://faculty.wharton.upenn.edu/wp-content/uploads/2016/11/Insurance41.pdf Extrapolated from 4.2% annual lapse rate
↑  Industry numbers show growing life settlement market - Insurance News | InsuranceNewsNet, Insurance News | InsuranceNewsNet, ‏29 ביוני 2023
ג'ק האנה

| --- | --- |

ג'ק האנה (שמאל) וקלרנס נאש, המדבב של דונלד דאק
 לידה:  5 בינואר 1913 נוגלס, ארצות הברית 
 פטירה:  11 ביוני 1994 (בגיל 81) ברבנק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פארק הזכרון פורסט לוון 
 השכלה:  בית הספר לאמנות קליפורניה  מכללת אוטיס לעיצוב ואמנות 
 תקופת הפעילות:  מ-1933 
 מעסיק:  אולפני וולט דיסני, אולפני וולט דיסני, בית הספר לאמנות קליפורניה 
 פרסים והוקרה:  אגדות דיסני (1992)  פרס וינזור מקיי (1987) 
 
ג'ון "ג'ק" פרדריק האנה (באנגלית: John Frederick Hannah;‏ 5 בינואר 1913 – 11 ביוני 1994) היה אנימטור, סופר ובמאי של סרטי הנפשה קצרים אמריקאי.
ג'ק האנה ביים כמה מסרטי ההנפשה הקצרים הבולטים ביותר שהופקו על ידי אולפני וולט דיסני. ביניהם היו 65 סרטים קצרים של דונלד דאק, אשר זכו לשבח בתור המצחיקים ביותר מבין סיפורי הברווז המונפש של דיסני. עבודתו של האנה זכתה לכבוד בהזדמנויות רבות על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע; שמונה מהסרטים המצוירים שביים היו מועמדים לאוסקר, כולל "Tea for Two Hundred", "שעשועי מלחמה" ו-"No Hunting". לא רע עבור מישהו, כפי שאמר האנה, שנשכר על ידי דיסני כ"מבחן התאמה של שבועיים שנמשך 30 שנה".
ביוגרפיה

האנה נולד ב-5 בינואר 1913 בנוגלס, אריזונה. הוא עבר ללוס אנג'לס ב-1931 כדי ללמוד ב-Art Guild Academy. אחת העבודות הראשונות שלו הייתה עיצוב כרזות סרטים לבתי קולנוע בהוליווד. בשנת 1933, בתקופת השפל הגדול, האנה שלח את תיק העבודות שלו לאולפני וולט דיסני, וזמן קצר לאחר מכן התקבל לעבודה כאמן inbetweener וניקוי. שם הוא עבד על סרטים מצוירים של מיקי מאוס, דונלד דאק ו"סימפוניות טיפשיות".
עבודתו כאנימטור החלה עם הסרט הקצר "גוליבר מיקי" (1934), כמו גם בסרט זוכה האוסקר "הטחנה הישנה" (1937). כאשר האנה עבד על הסרט "המצאות מודרניות" (1937), הוא השאיל את דמיונו הפרוע לדמותו של דונלד דאק, ומאז ואילך הקדיש חלק גדול מעבודתו לברווז של דיסני. החל מהסרט "האחיינים של דונלד" (1938), האנה הוצב במחלקת הסיפורים בכתיבת סרטים מצוירים קצרים; הוא קיבל קרדיט על כתיבת 21 סרטים מצוירים של דיסני.
בשנת 1942 שיתף האנה פעולה עם אמן הקומיקס קארל בארקס בשני ספרי הקומיקס הראשונים שעליהם עבד בארקס. בשנים שלאחר מכן האנה עשה מבחר סיפורי קומיקס אחרים של דונלד דאק אך בניגוד לבארקס, הוא נשאר באולפן ובסופו של דבר קיבל הזדמנות להיות במאי. הסרט הקצר "היום החופשי של דונלד" (1944) היה הראשון מבין 94 הסרטים שהאנה ביים. אלה כוללים את רוב הסרטים הקצרים בכיכובו של דונלד דאק בעידן שלאחר המלחמה יחד עם צ'יפ ודייל והאמפרי הדב; הוא גם ביים כמה סרטים קצרים בכיכובם של מיקי מאוס, גופי, פלוטו וכמה דמויות מינוריות של דיסני כמו "טליק אריה בן כבש".
לאחר שדיסני הפסיקה לייצר סרטי הנפשה קצרים עבד האנה ב-14 פרקים מסדרת הטלוויזיה האנתולוגית של וולט דיסני (שהורכבו מצילומים מהסרטים המצוירים הקלאסיים יחד עם יצירות מקשרות חדשות) והגשים את שאיפתו בבימוי לייב אקשן בכך שטיפל בהקדמות של וולט דיסני לפני כל פרק. האנה קיווה להיכנס לקריירה בלייב אקשן, אך "וולט דחף אותי כבמאי הנפשה אז הוא נרתע מההצעה. היו לנו כמה דיונים סוערים ונעשיתי מודע לכך שהגעתי למבוי סתום".
לאחר מכן הלך האנה לוולטר לאנץ הפקות וביים מספר סרטים בכיכובו של וודי הנקר וכמה דמויות משניות. מלבד הבימוי של סרטים קצרים אלו, האנה היה גם עוזר הבמאי של סדרת הטלוויזיה "המופע של וודי הנקר", שהחלה את שידורה בשנת 1957. "עשיתי פחות או יותר את אותו הדבר שעשיתי עם וולט דיסני בבימוי לייב אקשן חוץ מכך מזה שלאנץ היה טוב יותר בלתפוס ניהול". עבודת הבימוי האחרונה שלו הייתה בשנת 1963, כשזמן קצר לאחר מכן הוא פרש.
בשנת 1975, האנה היה אחד המייסדים, יחד עם ת. הי, של תוכנית הנפשת דמויות במכון קליפורניה לאמנויות(אנ').
האנה זכה לכבוד כאגדת דיסני בשנת 1992. לעיתים קרובות האנה מיוחס כמי שפיתח, אם לא שיצר, את האישיות של גרסת ההנפשה של דונלד דאק. מסיבה זו ההיסטוריון של דיסני ג'ים קורקיס כינה אותו "האבא האחר של דונלד דאק". למרות זאת, האנה מוזכר לעיתים קרובות כאחראי לתקופה הנוסחתית ביותר של דונלד, בה הוא תמיד הצמיד את דונלד עם יריבים זעירים. המפורסמים מבין היריבים הללו הם צ'יפ ודייל, אבל דמויות אחרות כללו דבורה, חיפושית וקן נמלים. שרצים אלו הפכו למוקד הסרטים הקצרים בהם הופיעו, אף מדחיקים את דונלד לתפקיד הדמות המשקפת (אנ') עם הפחתה באישיות שלו כתוצאה מכך.
האנה מת מסרטן בברבנק, קליפורניה ב-11 ביוני 1994, בהיותו בן 81.
הערות שוליים

↑  Jack Hannah
1 2  "Donald Duck's Other Daddy (PART TWO)". אורכב מ-המקור ב-2020-04-12. נבדק ב-2013-02-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810553559405606  BNE: XX1226151  BnF: cb14104810c (data)  GND: 140921141  ISNI: 0000 0001 1023 8977  LCCN: no2010030554  NKC: xx0151611  NTA: 072434767  SNAC: w62f9v2k  VIAF: 32204631   WorldCat (עם VIAF): 32204631
ויסקונסין (BB-64)

| --- | --- |

USS ויסקונסין בלב ים, בערך 1990
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת איווה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת הצי של פילדלפיה 
 הוזמנה:  12 ביוני 1940
 תחילת הבנייה:  25 בינואר 1941
 הושקה:  7 בדצמבר 1943
 תקופת הפעילות:  16 באפריל 1944 – 30 בספטמבר 1991 (47 שנים)
 אחריתה:  הפכה לספינת מוזיאון ב-2001
 מיקום:  36°50′54″N 76°17′43″W﻿ / ﻿36.848333°N 76.295278°W﻿ / 36.848333; -76.295278 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 48,880 טון, מקסימלי: 58,460 טון
 אורך:  270.43 מטרים
 רוחב:  32.97 מטרים
 שוקע:  11.33 מטרים
 נתונים טכניים
 מהירות:  33 קשר (61 קמ"ש)
 גודל הצוות:  117 קצינים, 1,804 מלחים (סך הכל 1,921)
 טווח שיוט:  14,890 מיילים ימיים (23,960 ק"מ)
 הנעה:  8 דודי קיטור, 4 טורבינות קיטור של ג'נרל אלקטריק בהספק 212,000 כוחות סוס בתנועה קדימה, 44,000 כוחות סוס בתנועה אחורה. 10 מגה-וואט חשמל המיוצרים בגנרטורים מונעי קיטור. גנרטורים קטנים מדיזל לשעת חירום
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 כמות הדלק:  9,033 טון מזוט
 מתקני התפלה:  מתקנים להתפלת מי ים המייצרים 225,000 ליטר מים מתוקים ביום
 אמצעי לחימה
 שריון:  גוף האונייה: 307 מ"מ המחיצות: 287 מ"מ בתי הצריח: בין 295 ל-439 מ"מ הצריחים: 500 מ"מ הסיפון:191 מ"מ
 חימוש:  1943:   9 תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)/50-קליבר Mark 7   20 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר Mark 12   76 תותחי נ"מ 40 מ"מ/56 קליבר   52 תותחי נ"מ 20 מ"מ/70 קליבר   1984:   9 תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)/50-קליבר Mark 7   12 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר Mark 12   32 טילי שיוט BGM-109 טומהוק   16 טילים נגד-ספינות RGM-84 הרפון   4 תותחי 20 מ"מ/76 קליבר פלנקס CIWS
 
אוניית המערכה ויסקונסין (BB-64) הייתה אוניית מערכה מסדרת איווה שנבנתה עבור צי ארצות הברית בשנות ה-40 והיא כיום ספינת מוזיאון. האונייה הושלמה בשנת 1944, והוקצתה לזירת האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה, שם השתתפה במערכת הפיליפינים ובקרבות איוו ג'ימה ואוקינאווה. אוניית המערכה הפגיזה את איי הבית היפנים זמן קצר לפני תום המלחמה בספטמבר 1945. במהלך מלחמת קוריאה, ויסקונסין הפגיזה מטרות צפון קוריאניות לתמיכה בפעולות הקרקע של האו"ם וקוריאה הדרומית, ולאחר מכן היא הוצאה משירות. היא הופעלה מחדש ב-1986; לאחר תוכנית מודרניזציה, היא השתתפה במבצע סערה במדבר בינואר - פברואר 1991.
ויסקונסין הושבתה לאחרונה בספטמבר 1991 לאחר שבילתה בסך הכל 14 שנים בשירות פעיל. באותה תקופה, האונייה זכתה בשישה כוכבי קרב עבור שירות במלחמת העולם השנייה ובקוריאה, כמו גם ציון לשבח יחידתי של הצי על שירות במהלך מלחמת המפרץ בינואר/פברואר 1991. ויסקונסין נמחקה מרשימות הצי ב-17 במרץ 2006, ולאחר מכן נתרמה לשימוש קבוע כספינת מוזיאון. נכון ל-2024, ויסקונסין היא ספינת מוזיאון המופעלת על ידי נאוטיקוס בנורפוק, וירג'יניה.
רקע ותיאור

סדרת אוניות המערכה המהירות איווה תוכננה בסוף שנות ה-30 בתגובה לציפיות הצי האמריקני למלחמה עתידית עם האימפריה היפנית. אוניות המערכה האחרונות שנבנו על ידי ארצות הברית, הן היו גם כלי השיט הגדולים והמהירים ביותר של הצי האמריקאי. קצינים אמריקאים העדיפו אוניות מערכה איטיות יחסית אך חמושות בכבדות ומשוריינות, אך מתכנני חיל הים קבעו שצי כזה יתקשה להביא את הצי הקיסרי היפני המהיר יותר לקרב, במיוחד את סיירות המערכה מסדרת קונגו ואת נושאות המטוסים של הצי האווירי הראשון. לימודי התכנונים שהוכנו במהלך הפיתוח של סדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית הדגימו את הקושי לפתור את הרצונות של קציני הצי עם אלו של צוות התכנון במסגרת מגבלות ההדחק שהוטלו על ידי מערכת האמנה הימית של וושינגטון, ששלטה בבניית אוניות ראשה מאז 1923. סעיף מדרגות נעות באמנת הצי השני של לונדון משנת 1936 אפשרה הגדלה מ-35,000 טון ארוך (36,000 ט') ל-45,000 טון ארוך (46,000 ט') במקרה שאומה חברה כלשהי סירבה לחתום על האמנה, מה שיפן סירבה לעשות.
אורכה של ויסקונסין היה 887 רגל 3 אינץ' (270.4 מ') בסך הכל ו-860 רגל (262.1 מ') בקו המים, רוחב של 108 רגל 2 אינץ' (33 מ') ושוקע של 37 רגל 9 אינץ' (11.5 מ') בעומס הקרבי המלא שלה שהיה 57,540 טון ארוך (58,460 ט'). האוניות מסדרת איווה הופעלו על ידי ארבע טורבינות קיטור עם הילוך של ג'נרל אלקטריק, שכל אחת מהן הניעה גל הנע אחד באמצעות קיטור המסופק על ידי שמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט. מדורג ב-212,000 כוחות סוס (158,000 קילוואט), הטורבינות תוכננו לתת מהירות מרבית של 32.5 קשרים (60.2 קמ"ש), אך נבנו כדי להתמודד עם עומס יתר של 20 אחוז. אף אחת מאוניות הסדרה לא ערכה אי פעם ניסויי מהירות במים עמוקים, אבל לשכת הספינות העריכה שהם יכולים להגיע למהירות של כ-34 קשרים (63 קמ"ש) מ-225,000 כוחות סוס (168,000 קילוואט) בתפוסה של 51,209 טון ארוך (52,031 ט'). לאוניות היה טווח שיוט מתוכנן של 15,000 מיילים ימיים (28,000 ק"מ) במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש), אם כי נתוני צריכת הדלק של ניו ג'רזי במהלך ניסויי הים שלה הצביעו על כך שהטווח שלה היה לפחות 20,150 מיילים ימיים (37,320 ק"מ) באותה מהירות שיוט. הצוות המתוכנן שלהם מנה 117 קצינים ו-1,804 מלחים, אשר גדל מאוד עד סוף המלחמה ב-1945. הצוות של ויסקונסין מנה באותה תקופה 173 קצינים ו-2,738 מלחים.
רקע ותיאור > חימוש, בקרת אש, חיישנים וכלי טיס

הסוללה הראשית של אוניות המערכה מסדרת איווה כללה תשעה תותחים 16 אינץ' (406 מ"מ)/50 קליבר Mark 7 בשלושה צריחים משולשים על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על לפני המבנה העילי, והשלישי הוצב מאחוריו. במבט מהחרטום לירכתיים, הצריחים סומנו I, II ו-III. הסוללה המשנית שלהם כללה עשרים תותחים דו-תכליתיים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר המורכבים בצריחים תאומים מקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים בכל צד רוחב. בניגוד לאוניות האחיות שלהן איווה וניו ג'רזי שהיו צמד האוניות הראשון שנבנו, מיזורי וויסקונסין הושלמו עם חבילת נ"מ של עשרים צריחים מרובעים של תותחי בופורס נ"מ בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ'), תשעה צריחים בכל צד רוחב ושניים על גגות הצריחים II ו-III. 49 תותחים אוטומטים נ"מ אורליקון בקוטר 20 מילימטר (0.8 אינץ') בצריחים בודדים פוזרו כמעט לכל אורך האוניות.
האמצעים העיקריים לשליטה על החימוש הראשי הם שני מנהלי בקרת אש סימן 38 עבור מערכת בקרת האש Mark 38 המותקנת בראש מגדלי בקרת האש הקדמיים והאחוריים במבנה העילי. מנהלים אלה היו מצוידים במדדי טווח באורך 25 רגל ו-6 אינץ' (7.8 מ'), למרות שהחיישן העיקרי שלהם היה מכ"ם בקרת אש Mark 8 שהותקן על גגותיהם. מנהל בקרת אש משני סימן 40 הותקן בתוך מגדל הניווט המשוריין בחזית המבנה העילי שהשתמש במכ"ם של בקרת אש Mark 27 ממוקם בחלק העליון של מגדל הניווט. כל צריח צויד במד טווח באורך 46 רגל (14 מ') והיה יכול לשמש כמנהל בקרת האש עבור הצריחים האחרים. ארבעה מנהלי ירי Mark 37, שניים על קו האמצע בקצות המבנה העילי ואחד בכל צד רוחב, שלטו על תותחי 5 אינץ'. כל מנהל בקרת אש היה מצויד במד טווח של 15 רגל (4.6 מ') וזוג מכ"מים על גגו. אלה היו מערכת בקרת אש Mark 12 ו-Mark 22 מכ"ם מאתר גובה. כל צריח תותחי 40 מ"מ נשלטה מרחוק על ידי מנהל בקרת אש Mark 51 ששילב כוונת ג'ירו Mark 14 בעוד שהמלחים שהשתמשו בתותחי 20 מ"מ השתמשו בכוונת Mark 14 כדי לעקוב אחר מטרותיהם.
מכ"ם אזהרה מוקדמת SK-2 הותקן על התורן הקדמי של האונייה; מעליו היה מכ"ם חיפוש עילי של SG. מכ"ם ה-SG השני הותקן בחלק העליון של התורן המרכזי המוצב על הארובה האחורית.
אוניות האיווה נבנו עם שני מעוטים מסתובבים על ירכתיהם עבור מטוסים ימיים ומנוף גדול הותקן כדי לקלוט אותם בחזרה. בתחילה נישאו שלישיית מטוסי ווט OS2U קינגפישר, אך אלה הוחלפו על ידי קרטיס SC סיהוק בדצמבר 1944.