stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטי-ציונות
ביקורת על עמדות אנטי-ציוניות

הפובליציסט בן-דרור ימיני מרבה לכתוב, מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה, על האנטישמיות החדשה ונגד מה שהוא רואה כהסתה נגד ישראל בעולם מצד פלסטינים, פעילי שמאל רדיקלי ואחרים. הוא מכנה זאת "תעשיית השקרים" ו"אנטישמיות במסווה של אנטי-ציונות" או "אנטישמיות פוליטיקלי קורקט". לטענתו, השנאה לישראל והאנטי-ציונות הקיצונית שנהפכו לרווחות בעשור האחרון, הן למעשה ביטוי חדש לאנטישמיות הקלאסית, והשנאה המסורתית ליהודים מתועלת לשנאה כנגד ישראל.
הפובליציסט גרשון הכהן טוען שההשוואה בין ציונות לקולוניאליזם מופרכת, משום שמשטר המנדטים מבוסס על סעיף 22 לאמנת היסוד של חבר הלאומים, השואב השראתו מ-14 הנקודות של וילסון, המגדיר את חבר הלאומים כאנטי-קולוניאלי, מצהיר בפתיח לכתב המנדט בהכרת משפט העמים בזכותו ההיסטורית של העם היהודי לשוב ולבנות בית לאומי במולדתו ההיסטורית ולהתיישב בה מן הירדן לים, כמתואר בהצהרת בלפור.
אלן דרשוביץ כותב בספרו 'כתב הגנה' שישראל מורכבת בעיקרה מפליטי דיכוי אנטישמי באירופה הקולוניאלית ובמדינות האסלאם במזה"ת ואפריקה וצאצאיהם המממשים זכותם להגדרה עצמית במולדתם ההיסטורית שלא כצרפתים בצפון אפריקה או ההולנדים תאבי ההתפשטות באינדונזיה. לו היו אותם פליטים סוציאליסטים ואידיאליסטים שליחי האימפריאליזם היו צריכים להניף את דגלי הצאר הרוסי או משטרים אנטישמיים כפולין וליטא מהם הגיעו. כלי נשק לא היו בידם, גם לא אמצעי יצור. את האדמה שעיבדו רכשו מסוחרי קרקעות בכסף מלא. אם כבר השוואה יש להשוותם למתיישבים האמריקנים הראשונים שנמלטו מרדיפות דתיות באירופה. המעצמות הקולוניאליות עשו כל שלאל ידן כדי למנוע הקמת מולדת יהודית: "בכל מקום במערב התנגדו לציונים משרדי חוץ, משרדי הגנה והעסקים הגדולים", הפליטים היהודים אשר באו לחיות בארץ ישראל נדרשו להתגבר על האימפריאליזם הטורקי, הבריטי והפאן ערבי כדי להשיג הגדרה עצמית כך לדברי ההיסטוריון הבריטי פול ג'ונסון.
מוסיף דרשוביץ שכל תוכניות החלוקה לא שיקפו קולוניאליזם או אימפריאליזם אלא היו מן הדוגמאות הראשונות להגדרה עצמית מבית מדרשו של וודרו וילסון ופרוגרסיבים אחרים רבים. לעומת זאת, הקמת עבר הירדן היא מעשה קולוניאליסטי אימפריאליסטי והגירוש הרשמי של יהודים ממנה מעשה של גזענות בוטה. התביעה היהודית לריבונות באזור היהודי של ארץ ישראל שהקצו לה האומות המאוחדות ודאי תואמת יותר את עקרון ההגדרה העצמית מאשר התביעה ההאשמית למשול ברוב פלסטיני בירדן.
ד"ר מור אלטשולר, בהמשך לאסכולה הירושלמית עליה נמנו ההיסטוריונים זלמן שזר ובן ציון דינור, טוענת שתפיסת הציונות כתנועה לאומית/לאומנית פרי ההתעוררות הלאומית במחצית השנייה של המאה ה-19 באירופה מוטעית ברובה הגדול ומכאן, הטענה שהציונות תנועה קולוניאליסטית, שבאה לגזול אדמתו של עם אחר, שקר. אלטשולר טוענת שרעיונות הגאולה בארץ ישראל מתחילים לכל המאוחר במאה ה-16 ורעיון התחיה הציונית עומד על כתפי רצף העליות המשיחיות עד לסוף המאה ה-19. העלייה המשיחית האחרונה, אעלה בתמר, נושקת למה שנחשבת העלייה הציונית הראשונה, עליית הבילויים.
ההיסטוריון שלמה בן עמי טען שהפלסטינים לוקים בתפיסה מעוותת של הציונות, ובמוקדה חוסר יכולת או אי רצון להכיר בה כתנועה לאומית אותנטית והתעקשות לתארה כישות קולוניאלית מלאכותית שנוצרה בעקבות "מזימה אימפריאליסטית מערבית".[דרושה הבהרה]
ראו גם

פוסט-ציונות
יחס החרדים לציונות
נאו-ציונות
הישות הציונית
תאוריות הקשר על הכוזרים והיהודים
האנטישמיות החדשה
החרם הערבי
לקריאה נוספת

אלחנן יקירה, פוסט-ציונות, פוסט-שואה, הוצאת עם-עובד, תל אביב, 2006.
אוריה שביט, אופיר וינטר, אויבי, מורי: הציונות וישראל במשנתם של אסלאמיסטים וליברלים ערבים, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2013.
מאמרים
אוריאל אבולוף, על המדינה היהודית כמדינה זרה, ארץ אחרת 55, תש"ע, עמ' 32–37.
נפתלי אילתי, האם אנטי ציונות היא אנטישמיות? שנה בשנה, תשנ"ב–1992, עמ' 348–362.
מרדכי אלטשולר, הציונות והשמאל האנטי-ציוני בקרב יהדות רוסיה, בתוך: חיים אבני, גדעון שמעוני (עורכים), הציונות ומתנגדיה בעם היהודי, הספרייה הציונית, ירושלים, תש"ן, עמ' 161–172.
רוברט ויסטריך, אירופה של התכחשות לאמת, אנטי-ציונות ואנטישמיות, האומה 162, תשס"ו, עמ' 17–26.
גרשון נראל, אנטי-ציונות ב"כנסייה האלקטרונית" של הנצרות הפלסטינית, מחניים 15, תשס"ד, עמ' 77–87.
דריוש סטולה, המסע האנטי-ציוני בפולין, 1967–1968: אנטי-ציונות כמכשיר פוליטי רב-תכליתי, בתוך: מירי פז (עורכת ומתרגמת), החשבון הפולני: עימות עם זיכרון (סדרת קו אדום), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007, עמ' 183–195.
אנת פלוצקר, יהודים כגיס חמישי: המסע האנטי-ציוני בפולין, 1967–1968, זמנים 116, 2011, עמ' 90–101.
אניטה שפירא, אנטישמיות ואנטי-ציונות בישראל, בתוך: אליעזר בן רפאל, אבי בראלי, מאיר חזן, עופר שיף (עורכים), היהודים בהווה: כינוס ופיזור – בהוקרה ליוסף גורני, 2009, עמ' 75–96.
אהוד שפרינצק, אנטי ציונות: מדה-לגיטימציה לדה-הומניזציה, כיוונים 25, תשמ"ה–1985, עמ' 43–54.
נחום סוקולוב, "משבת לשבת" (ה"האורח לשבת" עורך דיאלוג פארודי עם נציג מפלגה אנטי-ציונית), הצפירה, 23 בינואר 1903
שלמה צזנה

| --- | --- |

 לידה:  30 במרץ 1971 (בן 53) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה
 מספר צאצאים:  3 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  shlomocesana
 טוויטר:  cesana
 
שלמה צזנה (נולד ב-30 במרץ 1971 בירושלים) הוא סופר ועיתונאי ישראלי. בעבר שימש פרשן וכתב מדיני של העיתון ישראל היום וככתב לענייני חרדים וככתב לענייני התיישבות במעריב. ארכאולוג, חוקר ירושלים ומורה דרך.
ספריו

מדריך לעיר ירושלים - הסבר על 500 אתרים בולטים בירושלים, הוצאת "ג'יינט", 2013
חקוק באבן - כתובות באבני ירושלים מ-3000 השנים האחרונות, הוצאת ג'יינט, 2014
100 נקודות חן בירושלים - ריכוז מאה אתרים לטיול בירושלים, הוצאת בית אל 2017
אבא שמן - ספר ילדים אלקטרוני, שבמרכזו בעיית הכרס שמגדלים אבות הוצאת ג'יינט 2018
ירושלים בתנ"ך 669 - יחד עם הרב יצחק לוי, מחקר על הופעת שמה של העיר ירושלים בתנ"ך, הוצאת ג'יינט 2019
המגילה - ספר מתח עלילתי, הוצא לאור בגיוס המונים באתר "הדסטרט", 2021.
הערות שוליים

↑  שלמה צזנה, אבו- מאזן: "לא היו שישה מיליון יהודים שנהרגו בשואה - רק מאות אלפים", באתר nrg
↑  שלמה צזנה, חצי שנה אחרי המלחמה: עמית חוזר הביתה, באתר ynet, 4 בינואר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475251405171  BnF: cb16978441m (data)  ISNI: 0000 0004 2030 1740  LCCN: no2013115958  VIAF: 305372204   WorldCat (עם VIAF): 305372204
ענבל פרלמוטר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  15 בינואר 1971 רחובות, ישראל 
 נהרגה:  1 באוקטובר 1997 (בגיל 26) ראשון לציון, ישראל 
 מקום קבורה:  רחובות 
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1992–1997 (כ־5 שנים) 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 
ענבל פרלמוטר (15 בינואר 1971 – 1 באוקטובר 1997) הייתה מוזיקאית, זמרת, גיטריסטית, מלחינה ומעבדת ישראלית. הייתה מייסדת וסולנית להקת "המכשפות".
פרלמוטר יצרה במשך שנים ספורות עד מותה בגיל 26, ולמרות זאת נחשבת ליוצרת ייחודית ובעלת השפעה במוזיקה הישראלית. תחילת דרכה המוזיקלית הייתה בשנת 1992 בלהקת "המכשפות" לצידן של יפעת נץ ויעל כהן, ולאחר התפרקותה הזמנית של הלהקה המשיכה ביצירה עצמאית ובשיתוף פעולה עם יוצרים בישראל ומחוצה לה.
ביוגרפיה

פרלמוטר נולדה וגדלה ברחובות. בתם של המשוררת עפרה שונית (סמוליאנוב) ואברהם פרלמוטר, נכה צה"ל ומורה לגיטרה קלאסית שלימד בין היתר את חברי להקת "איפה הילד" לנגן בגיטרה בנערותם, ואחות לאיריס. אהבתה למוזיקה החלה כשהייתה בת שמונה, כאשר אביה לימד אותה לנגן בכינור. את לימודיה התיכוניים עשתה בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט ברחובות.
בגיל 20 פרלמוטר נסעה ללונדון והתוודעה שם לראשונה לסם ההרואין, ומאז התמכרה אליו והמשיכה לצרוך אותו בתדירות משתנה. כשנה לפני מותה ניסתה פרלמוטר להיגמל מסם זה מספר פעמים בעזרתם של חברים קרובים.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית > להקת "המכשפות"

להקת "המכשפות" החלה את דרכה בסוף שנת 1992 בהופעות במועדונים בישראל (שם גם הופק הקליפ הראשון שלהם לשיר "המכשפות", שביים ימי ויסלר). חברות הלהקה היו פרלמוטר, שכתבה והלחינה את מרבית השירים ושימשה כסולנית, יעל כהן כמתופפת ויפעת נץ כנגנת בס. הלהקה נחלה הצלחה ראשונה בפסטיבל עין גב ב-1993 בעיבוד ובביצוע לשיר "קסם על ים כנרת". ביצועה של הלהקה לשיר יצא על גבי תקליט שדרים שפרלמוטר ציירה את עטיפתו.
בתחילת 1994 הקליטו "המכשפות" את אלבומן הראשון - "עד העונג הבא". קורין אלאל הפיקה את האלבום, וכל שיריו (פרט ל"ציפור" שכתבה כהן ול"מתח מיני" שכתבה נץ) נכתבו והולחנו בידי פרלמוטר. האלבום כלל שירי רוק אנרגטיים וזכה להצלחה רבה ולמעמד של תקליט זהב. בתקופת העבודה על התקליט, נוצר בין פרלמוטר ואלאל קשר רומנטי.
במרץ עד אפריל 1995 הקליטה הלהקה את אלבומה השני - "זמנים מוזרים", הפעם בעיבודים ובהפקה של חברות הלהקה. פרלמוטר כתבה והלחינה את כל שירי האלבום, מלבד "מרדף לא ידוע", שאת מילותיו כתבה כהן. האלבום זכה עם צאתו להצלחה פחותה משל קודמו.
"המכשפות" המשיכו להופיע בתדירות גבוהה, בין השאר במופע בקיסריה כחימום להופעתה של ביורק וב"אמפי ווהל" עם אוהד נהרין.
באפריל 1996 הוציאה הלהקה מיני-אלבום בשם "המכשפות מתכסות" ובו גרסאות כיסוי שהקליטה הלהקה. אנני לנוקס מיוריתמיקס אסרה על הלהקה לכלול את גרסת הכיסוי לשירה "Sweet Dreams" במיני-אלבום, וכאות מחאה הפיצה פרלמוטר את השיר בקלטת מחתרתית שהיא עיצבה וכתבה על גביה "חרא זכויות". צאתו של המיני-אלבום לוותה בסיבוב הופעות שאירח את דנה ברגר, קורין אלאל ואלונה דניאל, עם עיבוד חדש ואנרגטי לשיר "ערפד" של להקת "טאטו". עם הוצאת המיני-אלבום פחתה מאוד פעילותה של הלהקה, אף כי לא יצאה הודעה רשמית על התפרקותה. הופעתה האחרונה התקיימה בספטמבר 1996.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית > פעילות מחוץ ללהקה > ענבלאנס

עם התפרקותה הלא רשמית של "המכשפות" המשיכה פרלמוטר בפעילות מוזיקלית: היא הקליטה סקיצות לאלבום סולו, ניגנה בהופעות של קורין אלאל, והקליטה בלונדון אלבום עם רם אוריון במסגרת צמד שנקרא "ענבלאנס" (Inballance). השניים התכוונו להוציא את האלבום לאור בפורמט מוגבל וזול, אך הדבר לא התממש באותו זמן. באלבום "ענבלאנס" נתנה ענבל ביטוי לראשונה לאוסף משחקי התינוקות המנגנים שהיה ברשותה, בהם ניגנה לאורך האלבום בשירים השונים. ב-15 בינואר 2016, לרגל יום הולדתה של פרלמוטר, הוציא אוריון לאור בעמוד היוטיוב שלו את ההקלטות המלאות, לפרק זמן מוגבל של 24 שעות. אוריון ציין בטקסט שליווה את ההקלטות כי הן בוצעו במהלך חמישה ימים בינואר 1996 על גבי קלטת ארבעה ערוצים וכי כל השירים נכתבו על ידי פרלמוטר לקראת ובמהלך ביקורה בלונדון. ב-25 במרץ 2016 הוצא האלבום "ענבאלנס" למכירה על ידי אוריון כאשר כל ההכנסות מועברות ישירות לאגודת צער בעלי חיים בישראל.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית > פעילות מחוץ ללהקה > חמדת אבות 2

בנובמבר 1995, בתוכנית "שיר פרידה" לזכר יצחק רבין, שרה פרלמוטר שיר שכתבה והלחינה בשם "חמדת אבות 2". יפעת נץ ליוותה בקולות, עדי רנרט בעיבוד ובנגינת פסנתר וקלידים, עמוס הדני בגיטרה, אלי מגן בקונטרבס, אילן סאלם בחליל ומאיר ישראל בתופים. קטע מהראיון שנערך עם פרלמוטר כחלק מהקלטת התכנית הופיע שנים ספורות לאחר מכן בשיר "חלום כהה" שהקליט אסף אמדורסקי לאלבום מנועים שקטים.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית > פעילות מחוץ ללהקה > פעילויות נוספות

פרלמוטר ניגנה ושרה בלהקה שזכתה לתשומת לב בעיקר בשל שמה, "המזדיינות", עם טל גורדון, אסי לוי ואיגי וקסמן, השתתפה בכתיבת השיר "כשזה עמוק" ובביצועו המקורי, וכתבה את השיר "אין לנו במלאי". שני השירים פורסמו באלבומה של קורין אלאל "כשזה עמוק", בו השתתפה גם בנגינה. פרלמוטר הקליטה גם עיבוד חדש לשיר "יש לך שמש" שנכלל בפרויקט "עבודה עברית" (ולאחר מכן גם בהקלטות אחרונות). בגרסתה של פרלמוטר לשיר הוסיפה שמרית אור, כותבת השיר, שתי שורות נוספות. ענבל עבדה גם על הצגת יחיד המדברת על אישה השטה מתחת לאדמה בתעלות הביוב בסירה קטנה ושומעת את רחשי העולם. המחזה נגנז על ידי יורשיה של פרלמוטר[דרוש מקור].
מותה ומורשתה

בליל ראש השנה, 1 באוקטובר 1997, בעת ששבה מארוחת החג אצל אימה מרחובות לתל אביב, סטתה פרלמוטר עם מכוניתה מדגם וולוו אמזון אל גדר הבטיחות בכביש 4 צפונית למחלף ראשון לציון ונהרגה במקום. בניתוח לאחר המוות לא אותרו בגופה שרידי אלכוהול או סמים.
דיסקוגרפיה

עד העונג הבא (1994)
זמנים מוזרים (1995)
המכשפות מתכסות (1996)
הקלטות אחרונות (1998)
המכשפות - האוסף הכפול (1999)
Inballance‏ (2016, הוקלט 1996)
הערות שוליים

↑  איתמר זהר, ענבל פרלמוטר הביאה לרוק הנשי הישראלי דברים שהוא לא הכיר, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2016
1 2 3  חלום כהה: מפרקים את המיתוס של ענבל פרלמוטר, באתר nrg
↑   קסם ואובדן: 25 שנה למותה של סולנית "המכשפות" ענבל פרלמוטר, סרטון בערוץ "כאן | חדשות - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 14:22)
↑  "כישוף אפל – ענבל פרלמוטר". עד ראיה. 2012-03-06. נבדק ב-2018-07-13.
↑  "20 שנה אחרי מותה, קרוביה של ענבל פרלמוטר מדברים". טיים אאוט. 2017-09-28. נבדק ב-2018-07-13.
↑   המכשפות - המכשפות, "קול הרוק", סרטון  באתר יוטיוב, דצמבר 1992
↑  חלום כהה: מפרקים את המיתוס של ענבל פרלמוטר, באתר nrg
↑  מוזיקה - עד העונג הבא - 15 שנה לאלבום, באתר www.habama.co.il
↑  זוכרות את ענבל, באתר www.kutnermusic.com
↑  המכשפות | qube.co.il, באתר www.qube.co.il
↑  המכשפות, ביוגרפיה, באתר תפוז, ‏1.2.2004
1 2  Inballance ענבלאנס. bandcamp.com
↑  עד 121: וולוו חוגגת 60 ל-121 אמזון
↑  גיא חג'ג', כך פספסתי את המכשפות, באתר ynet, 2 באוקטובר 2007
↑  בן שלו, הכישוף של ענבל פרלמוטר לא פג, באתר הארץ, 25 בפברואר 2011
↑  ענבל פרלמוטר - אם זה נגמר, באתר דוקאביב 2023, הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי בתל-אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301160205171  ISNI: 0000 0001 0821 2962  MusicBrainz: dea0561b-bf14-4ceb-a68f-9d4c399619fd  VIAF: 160675025   WorldCat (עם VIAF): 160675025
גו-מיו

גו-מיו (בצרפתית: Gault-Millau) הוא מדריך מסעדות צרפתי, היחיד המתחרה ביוקרתו בצרפת במדריך מישלן.
היסטוריה

גו-מיו נהגה על ידי שני עיתונאים צרפתים שחלקו ביניהם אהבה לאוכל משובח: אנרי גו (Henri Gault) וכריסטיאן מיו (Christian Millau), שבשנות השישים עבדו יחדיו בעיתון היומי Paris-Presse l'Intrasigeant.
גו ומיו ייסדו בשנת 1969 מגזין גסטרונומי חודשי שנשא את שמם ומדריך שנתי תחת אותו שם. המגזין וגם המדריך הצליחו מאוד. בעוד שמדריך מישלן היה כתוב בקצרה ובצורת סמלים מועטים היו לגו-מיו שתי תכונות שנעדרו ממדריך מישלן: מידע פרטני הכתוב בצורה מעניינת וחוש הומור (בשנת 2004 מישלן הרחיבו מעט את הטקסט במדריכים). הדבר הפך אותם לפופולריים במיוחד בעיקר בקרבו של קהל צעיר יותר ופחות מסורתי של קוראים. בניגוד למישלן שבדק את המסעדות באופן אנונימי, כשכריסטיאן מיו היה בא לבקר מסעדה הוא הודיע מראש על בואו.
הישגם הגדול של אנרי גו וכריסטיאן מיו היה המצאת המושג נובל קוויזין. כיום הוא שייך להיסטוריה, אך בשנות השבעים והשמונים שינה את פני המטבח הצרפתי תחילה ואחר כך את פני המטבח העולמי. לפתע כולם רצו לעשות "בישול חדש" והדבר הוביל למטבח קליל ויצירתי בידיהם של המוכשרים שבאומני המטבח, ולמטבח חסר רסן, דל טעמים ומשולל היגיון בידיהם של הפחותים שבהם, והקהל נהר לטעום את המגמות החדשות בבישול. אחר התפתח הנובל קוויזין למטבח מודרני ואז לפיוז'ן.
במשך חמש עשרה שנה שלטו אנרי גו וכריסטיאן מיו כמתווי אופנת האוכל העילי העכשווי, אולם בשנת 1983 מכרו את המדריך לשבועון Le Point ומאז עד היום עבר כשבע ידיים. הוא עדיין איכותי, אך הרבה פחות רלוונטי ומשפיע בחלוף השנים, יוקרתו פחתה, אך הוא שני רק למישלן.
גו-מיו בעולם

מדריך גו-מיו מתפרסם במדינות רבות, ולו גם ספר יינות שנתי ומדריכים ייעודיים לערים בעולם כמו פריז או לנושאים כמו מסעדות זולות.
המדריך יצא לאור גם בעברית, כסוקר ומדרג את מסעדות ישראל, בעריכתו של הסופר והמתרגם אביטל ענבר. המדריך התפרסם שבע שנים ברציפות בין 1996 ל-2003 ובצוותו היו כעשרים מבקרי מסעדות שזהותם נשמרה בסוד. עקב המיתון והאינתיפאדה השנייה הוחלט להפסיק את הוצאתו לאור. ענבר אמר על כך:
"למדתי מניסיון שמדריך מסעדות מוציאים רק כשטוב. וכיום בישראל ובמדינות האזור כמו סוריה ומצרים, לא שורר השקט והביטחון שיכול לאפשר עיסוק בחיים הטובים. לכן אני לא רואה כרגע סיכוי למדריך ים-תיכוני עם דגש על המזרח התיכון. בזמן שיצאו מדריכי 'גו מיו' יצחק רבין נרצח, האינתיפאדה השתוללה ומסעדות התפוצצו. מבחינה נפשית לא יכולתי להמשיך בזה, מצב הרוח הלאומי היה רע, התיירים לא באו ... זה היה מתיש."
ציוני גו-מיו

מדריך גו-מיו מעניק ניקוד כמו בתי הספר בצרפת. ציוניו נעים מ-10/20 ועד 19/20 ומ-1 עד 4 "מצנפות"(כובעי-שף). רוב הניקוד מוקדש לטיב האוכל ויתרו לשירות, לאווירה ולעיצוב המקום.
גו-מיו נוהג להעניק ניקוד גם לפוטנציאל: דרכו היא לתת ניקוד לשף מבטיח בתחילת דרכו, ולעומת זאת לשללו אם לא עמד בציפיות (גו-מיו ממשיך להעניק למסעדה את הניקוד הגבוה אם מטבחה ממשיך לגלם אוכל יצירתי ומצוין, למשל אצל מישל בראס). מאידך, מדריך מישלן נותן כוכב רק לאחר שהמסעדה הוכיחה עצמה בעקביות לאחר דרך חתחתים וזוכה להכרה, ושולל כוכב זמן רב לאחר ירידתה מגדולתה. הבדל נוסף ביניהם הוא בכך שגו-מיו מעניק ניקוד בעיקר לאוכל ואילו מישלן משקלל בצד טיב האוכל, גם שירות ופאר "מלכותי". שני המדריכים עם זאת הם הבודדים שאינם מקבלים פרסומות, משלמים עבור הארוחה במלואה ומוכרים כהגונים ומקצועיים ביותר.
ציוני גו-מיו > שפי המאה

בשנת 1989, לרגל עשרים שנה להיווסדו, העניק גו-מיו לשלושה שפים את התואר "השפים של המאה": ז'ואל רובישון, פרדי ז'ירארדה, ופול בוקיז.
ביקורת על הגו-מיו > התאבדותו של ברנאר לואזו

ב-2003 התאבד השף ברנאר לואזו, לאחר שגו-מיו הוריד ציון למסעדתו, לה קוט ד'אור בסוליו שבבורגונדי, מ-19 ל-17 נקודות. לטענתם לואזו הציג מטבח קלאסי עילי אך נטול חידושים, וכן נמתחה ביקורת על ידי מבקר המסעדות של העיתון לה פיגארו, פרנסואה סימון, והופצה שמועה שגם המישלן יוריד את דירוגו משלושה לשני כוכבים. האצבע המאשימה הופנתה אל שני מדריכי המסעדות, הגוזרים לשבט או לחסד את הדין למפעל חיים של שף.
ברנאר לואזו נתגלה וטופח על ידי הנרי גו עוד כשהיה שף בלתי ידוע בן שלושים וארבע ב-1985 והוזנק לצמרת עם הציון המקסימלי באותם הימים 19.5 נקודות כאחד מקומץ שפים בצרפת. העובדה שהמדריך הוריד את ציונו ל-17 נקודות, בתוך קבוצה של מאה שפים, ובמקביל העלה את ציונו של מארק ורה, שהיה טבח אלמוני עד אז, ל-20 נקודות, הציון המקסימלי החדש, היוותה מכה קשה לאגו של לואזו.
לאחר מותו שינתה המסעדה את שמה ל"לה רלה ברנאר לואזו" והיא ממשיכה לשמור על שלושה כוכבים במישלן ושבע עשרה נקודות בגו-מיו. השף הוא פטריק ברטון, שהיה הסגן של לואזו והמנהלת היא דומיניק לואזו, אלמנתו.
ביקורת על הגו-מיו > מארק ורה מקבל את הציון המקסימלי

בשנת 2003 נתן מדריך הגו-מיו לראשונה בתולדותיו את הציון המושלם 20/20 לשף מארק ורה (Marc Veyrat) עבור מסעדותיו: La Ferme de Mon Pere ששוכנת במג'ב ו-La Maison de Marc Verat שנמצאת ב-Veyrier du Lac באנסי, שאף נושאות בשלושה כוכבים במדריך מישלן. ארוחת-טעימות בת חמש עשרה מנות במסעדות אלה עלתה בראשית שנות האלפיים 295 אירו וארוחת-טעימות בת שמונה עשרה מנות עלתה 385 אירו לאדם בודד, כל זה ללא יין, הארוחה היקרה בצרפת דאז. למסעדות נדרש להזמין מקום שניים עד ארבעה חודשים מראש. מרק ורה שומר עד היום על ציון זה; על כך נמתחה ביקורת חריפה מצד רבים מהמבקרים, איש אומנם לא חולק על גאוניותו וגדולתו של ורה, אך מערערים על כך שהוא נחשב לשף הטוב ביותר, זאת בשעה שבימים עברו הגו-מיו לא העניק ציון עשרים אפילו לגדולים שבגדולים כמו אלן שאפל, ז'ואל רובישון ופרדי ז'ירארדה.
ביבליוגרפיה

אביטל ענבר, התענוגות של צרפת. תל אביב: אריה ניר מודן, 1997.
Michael Steinberger, Au Revoir to All That: The Rise and Fall of French Cuisine, Bloomsbury Publishing PLC, 2010
Rudolph Chelminski, The Perfectionist : Life and Death in Haute Cuisine,Gotham/Penguin, 2005.
הערות שוליים

↑  Michael Steinberger, Au Revoir to All That: The Rise and Fall of French Cuisine, Bloomsbury Publishing PLC, 2010; pp. 69-70.
↑  Rudolph Chelminski, The Perfectionist: Life and Death in Haute Cuisine. New York: Gotham Books Penguin Group, 2005; pp. 322-323
↑  Rudolph Chelminski, The Perfectionist: Life and Death in Haute Cuisine. New York: Gotham Books Penguin Group, 2005; pp. 322-323
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1086613244  VIAF: 263894904   WorldCat (עם VIAF): 263894904
קרן ברגר

| --- | --- |

קרן ברגר
 לידה:  2 בספטמבר 1980 (בת 44)
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
קרן ברגר (נולדה ב-2 בספטמבר 1980) היא שחקנית ישראלית, זוכת פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי באודסה בשנת 2011.
ביוגרפיה

נולדה בפתח תקווה לאב רופא שיניים ולאם המשמשת אוצרת במוזיאונים ברחבי העולם, בגיל עשר עברה המשפחה לתל אביב.
ברגר למדה בבית הספר לביטוי בימתי "הדרך" ומשחק מול מצלמה אצל רות דייכס. בעלת תואר ראשון בתיאטרון ותולדות האמנות בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב. דוברת עברית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית שוטפת בנוסף לקצת רומנית ויידיש.
בשנת 2003, בזמן לימודיה, השתתפה בסרט טלוויזיה של אורי ענבר, "שתיקת הצופרים". עם סיום הלימודים, בשנת 2005, החלה לשחק בתיאטרון "יידישפיל". בשנת 2006 שיחקה בטלנובלה "ילדות רעות" ב"ערוץ 24", שם גילמה את דמותה של בטי – זמרת וגיטריסטית לסבית המתמודדת עם שאלות של זהות מינית. בשנת 2007 שיחקה בסדרה "אולי הפעם" ב-Yes. באותה שנה שיחקה בעונה השנייה של הטלנובלה "האלופה" בערוץ הוט 3.
בשנת 2012 השתתפה בסדרת הדרמה "קטמנדו" ושיחקה בתפקיד הראשי בסרט הקצר "העיוורת" של יואב לוסטיג שהתבסס על הסיפור הקצר העיוורת מאת יעקב שטיינברג. השתתפה גם בסדרות "יחפים" ו"אדמה". הופיעה במחזה "מחילה", בעיבוד לתיאטרון של הרומן "סיפור פשוט" ובעיבוד לתיאטרון של "פרידות", ושיחקה בתפקיד ראשי בסרטו של איתן פוקס, "בננות" משנת 2013.
השתתפה בשני סרטי קולנוע עצמאיים שצולמו באותה עת: "אף פעם לא מאוחר מדי" של עדו פלוק (2012) ו"2 בלילה" של רועי ורנר וירון ברובינסקי (2012). בראיון אמרה על צילומים אלה, כי "היו חוויה מאוד אינטנסיבית, על סף הסכיזופרנית... סיימנו לצלם בתל אביב את '2 בלילה' בארבע לפנות בוקר, וב-12 בצהריים באו לקחת אותי לחיפה לצילומים של 'אף פעם לא מאוחר מדי'. לא ישנתי במשך שלושה שבועות, זאת הייתה חוויית אקסטרים".
בשנת 2014 שיחקה בסרט הדרמה "מקום בגן עדן" בבימויו של יוסי מדמוני לצד מיכאל אלוני, רותם זיסמן-כהן, אלון אבוטבול ואחרים.
ב-7 בינואר 2015 שידר ערוץ 1 את התוכנית "איסור ונגיעה" ובה הוצג הסרט "ההפך" בבימויו של עמיחי גרינברג המבוסס על הספר "ההפך" מאת יהושע גרינברג. סיפור על אהבה בין בחור ישיבה בגילומו של איתמר רוטשילד לבין נערה חולה בסרטן בגילומה של קרן ברגר.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של ארז תדמור "ארץ פצועה" שזכה ב-3 פרסי אופיר. באותה שנה החלה לשחק בעונה השנייה של סדרת הנוער "כוכב הצפון" בערוץ דיסני למנויי Yes.
ב-2017 שיחקה בסרטו של מתן יאיר, "פיגומים".
בשנת 2020 שיחקה בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "הטבח". בשנת 2023–2024 שיחקה בעונה השנייה של הסדרה.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2003 | שתיקת הצופרים | נורית | סרט טלוויזיה |
| 2006 | ילדות רעות | בטי |  |
| 2007 | אולי הפעם | רוני |  |
| 2007 | האלופה | יעל טבת | עונה 2 |
| 2012 | קטמנדו | אופירה בראלי |  |
| 2012 | יחפים |  |  |
| 2012 | אדמה |  |  |
| 2016 | כוכב הצפון | תמרה לניר | עונה 2 |
| 2020–הווה | הטבח | אפרת אוחנה |  |
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | פרויקט | תפקיד | במאי/ יוצר | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | העיוורת |  | יואב לוסטיג | סרט קצר; תפקיד ראשי |
| 2012 | אף פעם לא מאוחר מדי | דליה | עדו פלוק |  |
| 2012 | 2 בלילה | בחורה | רועי ורנר וירון ברובינסקי |  |
| 2013 | בננות | קרן | איתן פוקס | תפקיד ראשי |
| 2014 | מקום בגן עדן | הילה | יוסי מדמוני |  |
| 2015 | ההפך | איילת לוי | עמיחי גרינברג |  |
| 2016 | ארץ פצועה | אורית | ארז תדמור |  |
| 2017 | פיגומים | שירה ערד | מתן יאיר |  |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012 | מחילה |  | מחזה |
| 2012 | סיפור פשוט |  |  |
| 2012 | פרידות |  |  |
הערות שוליים

↑  שגיא בן נון, חד קרן: קרן ברגר עושה מה שבא לה, באתר nrg
↑  שגיא בן נון, חד קרן: קרן ברגר עושה מה שבא לה, באתר nrg‏, 31 באוגוסט 2012
↑  גילי איזיקוביץ, אהבה מהססת, באתר הארץ, 7 בינואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452820605171  ISNI: 0000 0004 4761 6558  LCCN: no2016116362  SUDOC: 184145171  VIAF: 315248363   WorldCat (עם VIAF): 315248363
אנה פרוחניאק

| --- | --- |

 לידה:  22 בדצמבר 1988 (בת 36) לובלין, הרפובליקה העממית הפולנית 
 מדינה:  פולין 
 השכלה:  בית הספר הלאומי לקולנוע בלודז' 
 תקופת הפעילות:  מ-2010 
 
אנה פרוחניאק (בפולנית: Anna Próchniak; נולדה ב-22 בדצמבר 1988) היא שחקנית פולנייה.
ביוגרפיה

פרוחניאק נולדה בלובלין, פולין ב-1988. היא בוגרת בית הספר התיכון בלובלין. אביה הוא פרופסור באקדמיה. היא למדה בבית ספר לבלט והייתה רקדנית בלט. בשנת 2013 סיימה את לימודיה בחוג למשחק בבית הספר הלאומי לקולנוע, טלוויזיה ותיאטרון על שם לאון שילר בלודז'.
קריירה

ב-2012 שיחקה בתיאטרון ואף זכתה בפרס על תפקידה בהצגה "חלומה של נטשה" . ב-2014 שיחקה בסרט הפולני "ורשה 44" העוסק במרד ורשה בתפקיד לוחמת המחתרת קמילה "קאמה" ידרוסיק, על תפקידה זה זכתה בפרס. התפקיד הקולנועי הבינלאומי הגדול הראשון של פרוחניאק היה בסרט "התמימות" (אנ') שהוצג בפסטיבל סאנדנס 2016, בבימויה של אן פונטיין. ב-2017 הופיעה בסרט האירי "Bad Day for the Cut" שהוצג בפסטיבל סאנדנס 2017. ב-2019 הופיעה בסרט הלטבי "אולג". עוד ב-2019 שיחקה בסדרה "בפטיסט" של BBC One. פרוחניאק היא חברה באקדמיה האירופית לקולנוע (EFA).
בשנת 2024 שיחקה בתפקיד הראשי כגיטה בסדרה הבריטית-אמריקאית "המקעקע מאושוויץ" ברשת Peacock האמריקאית וברשת Sky Atlantic (אנ') הבריטית, המבוססת על הרומן באותו שם מ-2018 מאת הסופרת הניו זילנדית הת'ר מוריס.
פילמוגרפיה נבחרת

| שנה | סדרה/סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012 | חסרי בושה | אירמינה |  |
| 2014 | אוביוואטל | קאסיה |  |
| 2014 | ורשה 44 | קמא |  |
| 2016 | התמימות | זופיה |  |
| 2017 | שוברים את הגבולות | גרז'ינה |  |
| 2017 | יום רע לגזרה | קאג'ה |  |
| 2018 | נשרים | סופיה |  |
| 2019 | בפטיסט | נטלי רוז |  |
| 2019 | אולג | מלגוסיה |  |
| 2022 | Behawiorysta | ורוניקה דזונק |  |
| 2022 | מצעד הלבבות | מגדה |  |
| 2023 | לא מעוגן | מגדלנה |  |
| 2024 | המקעקע מאושוויץ | גיטה פורמנובה | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
| 2024 | חשודה בחשיפה גבוהה (אנ') | סנדרה וודנוביץ' | 5 פרקים |
הערות שוליים

↑  "Who Is Anna Prochniak? The Actor Playing 'Baptiste's Natalie Has Been In Some Big European Films". bustle.com. ארכיון מ-2019-02-18. נבדק ב-2020-04-10.
1 2  "Talent Without Borders: Polish Actors Around the World". culture.pl. ארכיון מ-2020-03-08. נבדק ב-2020-04-10.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810552930405606  BnF: cb170907556 (data)  GND: 1242677410  ISNI: 0000 0004 3057 9615  LCCN: no2018073339  SUDOC: 24040209X  VIAF: 307491415   WorldCat (עם VIAF): 307491415