הולודק
יישומים

אנשי צי כוכבים עושים שימוש בהולודק לצורכי הדרכה, אבחון ונופש. הולודקים משמשים לצורך מנוחה או לדמות מקומות או אירועים שיש לנתח, כגון לחקור ממצאים בזירת פשע למטרת אכיפת החוק, או לניסויים מדעיים. באופן כללי, ההולודק "מתפקד כמאגר תרבותי של מספר רב של אפשרויות נרטיביות", וכן "מספק לצוות האנטרפרייז מקום אשר בשום אופן לא פולש למרחב היומיומי של הספינה".
ההולוגרמה לרפואת חירום שעל ספינות חלל, כגון הוויאג'ר, מיישמת טכנולוגיית הולודק לצורך הצגת "דמות" בודדת, בתוך הסביבה הטבעית שלה - מרפאת הספינה.
דוגמה לשימוש לצורכי פנאי בהולודק היא ההולוסוויטה, אשר מושכרת על ידי הבעלים - לעיתים קרובות למטרות מיניות. למשל: קווארק, מ-"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
כתיבת סיפורים וקווי עלילות עבור ההולודק היא פעילות המבוצעת על ידי מחברי הולו-רומנים (holonovelists). טום פריס מהוויאג'ר בחר במקצוע זה, לאחר שהספינה חזרה מרביע דלתא, בסיום הסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
ההולוסוויטות וההולודקים עושים שימוש בשני מערכות עיקריות: הדמיית תמונה הולוגרפית והמרה של חומר. מערכת ההדמיה ההולוגרפית יוצרת סביבות ונופים מציאותיים. מערכת המרת החומר יוצרת אובייקטים פיזיים מתוך מאגר מרכזי של חומרי גלם מהספינה. בתנאים רגילים, משתתף בסימולציה הולוגרפית לא אמור להיות מסוגל להבחין בין אובייקט אמיתי לבין אובייקט מדומה.
ההולודק מייצר ייצוגים מרשימים של דמויי-אדם וצורות אחרות של בעלי חיים, באמצעות שדות-כוח בעלי צורות מדויקות, אשר מכוסים בהדמיות הולוגרפיות, עם האפקט שם נראים מוצקים למגע. הם עשויים לנוע על ידי שימוש בקרן גרירה, וכתוצאה מכך - מתקיימת הצגה של "בובות", הנשלטות על ידי המחשב בארכיטקטורה גבוהה מאוד; ההצגה מציאותית בצורה יוצאת דופן, וכמעט זהה בהתנהגותה לזו אשר מופקת על ידי יצורים חיים, תוך מגבלות התוכנה. עם זאת, מערכת טלפורטציית החומרים, המבוססת על טכנולוגיית המשכפלים, איננה יכולה ליצור יצורים חיים.
חפצים דוממים, מוצקים על ההולודק - פריטים כגון ספרים, אבנים, או תפוחים - מורכבים מחומר שאורגן על ידי מערכת המבוססת טכנולוגיית המשכפלים; במידת הצורך, על פי שיקול הדעת של המחשב, ניתן לבוא איתם במגע, או אפילו לאכול מהם. אובייקטים שנוצרו על ידי משכפל חומרים - הם אמיתיים מבחינה פיזית, ואכן ניתן להוציא אותם מההולודק, רק שאז הם כבר לא יהיו עוד תחת שליטת המחשב, מהרגע שבו הם יוסרו מתוך הסימולציה. עם זאת, אובייקטים אשר נוצרו על ההולודק, שהם אך ורק הדמיות - לא ניתן להוציא מתוך הסביבה המדומה, גם אם הם נראים כמציאותיים פיזיקלית בשל השימוש בשדות-כוח. על מנת שניתן יהיה אפשרי להוציאם מההולודק, אדם אמיתי חייב לאחוז בהם בעת שהוא/היא יוצאים מחדר הסימולציה.
המנגנון הבסיסי מאחורי ההולודק נקרא "הולו-דיודה כל-כיווני" (באנגלית: omnidirectional holo-diode; או בראשי תיבות: HDO או OHD). ה-OHD מורכב משני סוגים של מכשירים מיקרו-זעירים, אשר מקרינים מגוון של שדות-כוח מיוחדים. הצפיפות של ה-OHD על פני משטח הולוגרפי היא 400 יחידות לכל סנטימטר רבוע, המוזנים על ידי חשמל ממקור אלקטרו-פלזמה בינוני. קירות שלמים מכוסים ב-OHD, המיוצרים בתהליך לא יקר של הדפסת מעגלים על גליל.
משטח הולודק טיפוסי כולל 12 תת-שכבות מעובדות בעובי כולל של 3.5 מ"מ, הממוזגות אל תוך פאנל אור תרמי מבני, בעל עובי ממוצע של 3.04 ס"מ. החומרים העיקריים כוללים תת-מעבד/פולט (sub-processor/emitter) של מוליכי חומר. עוביו של כל HDO בודד הוא 0.01 מ"מ.
חוץ מהיכולת להקרין הדמיות צבעוניות, יחידות ה-HDO מתפעלות את שדות-הכוח בשלושה ממדים, ובכך ליצור בקרב המבקרים תחושה, שמקורה באובייקטים שלא באמת שם. גירוי חוש המישוש באופן שכזה מספק מענה הולם, שניתן לצפות מסלע המונח על הקרקע, או מעץ הגדל ביער. הגורמים היחידים המגבילים את כמות או סוג האובייקטים - זיכרון המחשב והזמן לאחזר או לחשב את הדפוס ההתחלתי של האובייקט, בין אם אמיתי או מדומה.
[גרסת ה-HDO של] האופטיקה שולחת תמונה שלמה של הסביבה או נוף, המבוסס על המיקום היחסי אל הפאנל המלא. עם זאת, המבקר רואה רק חלק קטן מכל HDO, באופן דומה לתפיסת הראייה של הזבוב. כאשר המבקר זז - משתנים ה-HDO-ים הנראים לו, ובכך משתנה הפרספקטיבה. במציאות, האנרגיה הנפלטת היא לא פליטה אלקטרומגנטית הנראית לעין, אלא למעשה דפוסים מקוטבים של הפרעה. התמונה משוחזרת במקומות שבהם הדפוסים מצטלבים עם העדשה של העין, או כל מקלט חזותי אחר.