stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורבס
היסטוריה

העיתון נוסד בשנת 1917 על ידי ברטי צ'ארלס פורבס. לאחר מותו בשנת 1954 ומות בנו הבכור, ברוס, הפך בשנת 1964 מלקולם סטיבנס, הבן השני של ברטי צ'ארלס פורבס, למוציא לאור עד מותו, בשנת 1990. לאחר מותו, הפך בנו מלקולם סטיבנס פורבס ג'וניור למוציא לאור.
כתב העת נמצא בבעלות חברת פורבס מדיה, ובבעלותה גם כתבי עת נוספים. בשנת 2007 החברה קנתה את האתר RealClearPolitics – אתר החדשות המתמחה בסקרים פוליטיים.
לאחר המשבר הפיננסי ב-2010 מכרה החברה את הבניין המפורסם שלה בגריניץ' וילג' לאוניברסיטת ניו יורק, אך כתב העת המשיך לעבוד מתוכו. ב-2014 העבירה החברה את משרדיה ואת מערכת כתב העת לג'רזי סיטי. ב-2014 רכשו את השליטה בפורבס מדיה קבוצת השקעות הונג-קונגית בשם Integrated Whale Media. על-פי הערכות הקבוצה רכשה את השליטה בפורבס לפי שווי של 475 מיליון דולר. במאי 2023 רכש אוסטין ראסל את השליטה לפי שווי של 800 מיליון דולר. ראסל רכש את השליטה מידי קבוצת ההשקעות Integrated Whale Media. בנוסף, רכש את האחזקות שהיו בידי משפחת פורבס ולא נמכרו בעבר, שאיבדו סופית את האחזקה בחברה.
דירוג עשירי תבל של פורבס

העיתון פורבס מפרסם מעת לעת דירוגים שונים, שהידוע בהם הוא דירוג עשירי תבל. נכון לספטמבר 2022 נמצאים בראש הרשימה:
| דירוג | שם | שווי נקי בדולרים | גיל | לאום | מקור העושר |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אילון מאסק | 334 מיליארד | 50 | ארצות הברית | SpaceX, טסלה |
| 2 | ג'ף בזוס | 171 מיליארד | 58 | ארצות הברית | אמזון |
| 3 | ברנאר ארנו | 158 מיליארד | 73 | צרפת | LVMH |
| 4 | ביל גייטס | 129 מיליארד | 66 | ארצות הברית | מיקרוסופט |
| 5 | וורן באפט | 118 מיליארד | 91 | ארצות הברית | ברקשייר האת'ווי |
| 6 | לארי פייג | 111 מיליארד | 49 | ארצות הברית | גוגל |
| 7 | סרגיי ברין | 107 מיליארד | 48 | ארצות הברית | גוגל |
| 8 | לארי אליסון | 106 מיליארד | 77 | ארצות הברית | אורקל |
| 9 | סטיב באלמר | 91.4 מיליארד | 66 | ארצות הברית | מיקרוסופט |
| 10 | מוקש אמבאני | 90.7 מיליארד | 64 | הודו | Reliance Industries |
רשימת 100 הנשים החזקות ביותר בעולם

הפורבס מפרסם מדי שנה את רשימת הנשים החזקות בעולם. לרשימה נבחרות נשים המובילות מדינות או ארגונים כלכליים גדולים או ללא כוונת רווח. שני גורמים משפיעים על הבחירה: היקף החשיפה בעיתונות העולמית וגודל הארגון או המדינה בראשן הן עומדות. בארבע השנים 2004–2007 נכללה ברשימה אורית גדיש, יו"ר חברת הייעוץ ביין ושות'. בארבע השנים עד 2009 נבחרה אנגלה מרקל קאנצלרית גרמניה, למקום הראשון. בשנים 2007 ו-2008 נבחרה ציפי לבני למקומות ה-30 וה-52 בהתאמה. בשנת 2009 נבחרה למקום ה-93 אפרת פלד, מנכ"ל אריסון אחזקות (שבשליטת שרי אריסון) וחברת מועצת המנהלים של בנק הפועלים.
ישראל

המגזין האמריקני מאפשר לפרסם במדינות שונות בעולם מהדורות מקומיות בתנאי זיכיון. נכון ל-2019 כתב העת פורבס מתפרסם בזכיינות מקומית ביותר מ-40 מדינות ביניהן רוסיה, יפן, ברזיל, מקסיקו, פולין, הונגריה, רומניה, קוריאה ועוד.
בשנת 2004 החלה לצאת לאור בישראל, בידי הוצאת SBC מהדורה בעברית של פורבס, ובה מאמרים מתורגמים. ב-2009 רכשה את הזיכיון בישראל קבוצת ג'רוזלם פוסט, ומ-2011 מנוהל המותג בישראל בידי R&B Media, שבבעלות רפי רוזנפלד וניר ברזילי. ב-2012 עלה לאוויר אתר האינטרנט של "פורבס ישראל" ופותחו סדרה של מוצרים דיגיטליים. שנה אחר כך עבר הזיכיון במלואו לבעלותה של חברת R&B Media.
המהדורה המקומית גיבשה במהלך השנים האחרונות אופי ייחודי, וזכתה לחשיפה תקשורתית נרחבת בעיקר בזכות הדירוגים המיוחדים לה – בין השאר רשימת הפוליטיקאים העשירים, הרבנים העשירים, הנשים המשפיעות וגם הרופאים הטובים בישראל.
בנובמבר 2014 פרסם כתב העת תחקיר מקיף אשר דירג את 10 ארגוני הטרור העשירים בעולם. התחקיר זכה לתהודה רחבה וצוטט על ידי כלי תקשורת רבים ברחבי העולם – החל מעיתון "סאנדיי טיימס" היוקרתי ו"אל מונדו" (אנ') הספרדי ועד למהדורות החדשות המובילות בקולומביה, בניגריה ובארגנטינה. בעקבות הפרסום הנרחב אף הותקפו שרתי אתר האינטרנט של "פורבס ישראל" על ידי האקרים.
בחודש אפריל 2016 קיים כתב העת פורבס את הוועידה הבין-לאומית הראשונה של הצעירים עד גיל 30 – בישראל. לוועידה הגיעו 400 צעירים מארצות הברית ומאירופה שנבחרו על ידי כתב העת האמריקני ו-200 צעירים ישראלים שנבחרו בידי פורבס ישראל.
ישראל > ישראלים המופיעים ברשימת עשירי העולם של "פורבס"

נכון לשנת 2018:
| דירוג | שם | שווי נקי בדולרים | גיל |
| --- | --- | --- | --- |
| 168 | אייל עופר | 9.6 מיליארד | 68 |
| 335 | סטף ורטהיימר | 5.8 מיליארד | 92 |
| 374 | שרי אריסון | 5.4 מיליארד | 60 |
| 608 | יצחק תשובה | 3.9 מיליארד | 69 |
| 630 | עידן עופר | 3.9 מיליארד | 62 |
| 710 | ארנון מילצ'ן | 3.4 מיליארד | 73 |
| 713 | טדי שגיא | 3.4 מיליארד | 47 |
| 737 | שאול שני | 3.4 מיליארד | 54 |
| 807 | יקיר גבאי | 3.1 מיליארד | 52 |
| 901 | גיל שויד | 2.8 מיליארד | 50 |
| 1041 | אדם נוימן | 2.5 מיליארד | 39 |
| 1068 | אלכסנדר משקביץ | 2.4 מיליארד | 64 |
| 1345 | שמואל חרל"פ | 1.9 מיליארד | 73 |
| 1529 | מריוס נכט | 1.6 מיליארד | 56 |
| 1691 | מורי ארקין | 1.5 מיליארד | 59 |
| 1991 | דן גרטלר | 1.2 מיליארד | 45 |
| 2026 | צדיק בינו | 1.2 מיליארד | 74 |
| 2111 | ליאורה עופר | 1.1 מיליארד | 65 |
| 2189 | לב לבייב | 1 מיליארד | 61 |
| 2190 | בני שטיינמץ | 1 מיליארד | 62 |
| 2237 | מוריס קאהן | 1 מיליארד | 88 |

ישראלים לשעבר, כאלו שבילו חלק מחייהם בישראל או קשורים אליה ומופיעים במקומות גבוהים ברשימת עשירי "פורבס" הם: שלדון אדלסון (במקום ה-21 נכון למרץ 2018), חיים סבן, פויו זבלודוביץ' ואחותו רבקה בלדגרין (סולתם).
במקביל מפרסם פורבס ישראל מדי שנה את רשימת 100 עשירי ישראל, במקום הראשון ברשימה לשנת 2019 ניצבת מרים אדלסון.
ראו גם

דירוג החברות של כתב העת פורצ'ן
פורבס ישראל
הערות שוליים

↑  חדשות חוץ, הבוס החדש של פורבס: מיליארדר בן 28 שעשה את הונו בפיתוח טכנולוגיות לנהיגה אוטונומית, באתר כלכליסט, 13 במאי 2023
↑  איתי זהוראי, 10 ארגוני הטרור העשירים בעולם, באתר פורבס ישראל, ‏10 בנובמבר 2014
↑  Clare Pennington and John Mooney, Real IRA ninth on terror rich list, thesundaytimes, ‏16 November 2014
↑  SAL EMERGUI, El IS y Hamas lideran el 'ranking' de los 10 grupos terroristas más ricos del mundo, elmundo, ‏12 בנובמבר 2014
↑  גיל קריא, אתר פורבס ישראל תחת מתקפת האקרים בעקבות פרסום דירוג ארגוני הטרור העשירים בעולם, באתר פורבס ישראל, ‏17 בנובמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 8019819  VIAF: 3501149108691468780004   WorldCat (עם VIAF): 3501149108691468780004
סלון הדחויים

| --- | --- |
שער הגיליון תחת הכותרת "על החרדה" (אוגוסט 2022, עורך: נמרוד שיין, איור: רוני סומק)
 סוגה:  כתב עת ספרותי
 עורך ראשי:  משתנים
 תאריכי הופעה:  2018–הווה (כ־7 שנים) 
 שפה:  עברית
 מדינה:  ישראל 
 אתר רשמי
 
סלון הדחויים הוא כתב-עת ישראלי לשירה בהוצאת יונה שחורה. הגיליון הראשון יצא בדצמבר 2018, ומאז ועד היום יוצא בכל חודש, כאשר כל גיליון מוקדש לנושא אחר. הגיליונות יוצאים במהדורה מודפסת ודיגיטלית. השם "סלון הדחויים" הוא הומאז' לשם שנתנו האימפרסיוניסטים לאולם בו הציגו את תערוכותיהם הראשונות שנדחו על ידי האקדמיה הצרפתית לאומנויות יפות.
בכתב העת מפרסמים כדרך קבע משוררים ותיקים וחדשים כאחד, ביניהם: אגי משעול, יצחק גוילי, יעל גלוברמן, שולמית אפפל, גלעד מאירי, רפי וייכרט, אילן שיינפלד, רון גרא, יבחר גנאור, רוני סומק, ארז ביטון, דורון מנשה, ציפי שחרור, שושנה ויג, מאיר ויזלטיר, יותם רוזנפלד, נורית זרחי, גלי רביץ, בלפור חקק, אפרת מישורי, אלי אליהו, יחזקאל רחמים, גד קינר, ארז מירנץ, דפנה פלדמן, יעל סטטמן, מאיה ויינברג, נעמי לבנון-קשת, אילן ברקוביץ', נמרוד שיין ועוד.
מאז יוני 2021, מרבית שערי הגליונות מעוצבים על ידי רוני סומק, המוכרים מאד בשל סגנונם הייחודי. מאז, סומק גם מפרסם משיריו בכל גיליון. חברי המערכת הם אלי יונה, נתנאל לוריא ויורם רומם.
רשימת הגליונות

| נושא | תאריך הוצאה | עורך |
| --- | --- | --- |
| גיליון ראשון | דצמבר 2018 | - |
| גיליון שני | יוני 2019 | אלי יונה |
| שירת מחאה | אוגוסט 2019 | חברי המערכת |
| שירה הומניסטית | אוקטובר 2019 | אלי שמואלי |
| על הקצה | דצמבר 2019 | יורם רומם |
| גיליון שישי | ינואר 2020 | חגית גרוסמן |
| פרס סנפיר | אפריל 2020 | אילן ברקוביץ' |
| עתיד | יוני 2020 | מימס וילמה |
| אלימות | יולי 2020 |  |
| דיקטטורה | אוגוסט 2020 | יורם רומם |
| פערים | ינואר 2021 | קארינה לינצקי |
| הפריווילגים | פברואר 2021 | גיא עינת |
| בטיפול | אפריל 2021 | מיכל גונן |
| פוסט-טראומה | יוני 2021 | גיא עינת |
| בקיצור | יולי 2021 | מיכל גונן |
| למה לי פוליטיקה עכשיו | אוגוסט 2021 | מיכל גונן |
| טאבו | ספטמבר 2021 | תומר קליין |
| דו-קיום | נובמבר 2021 | יצחק גוילי |
| כישוף/קסם | דצמבר 2021 | עינת לביאד |
| נפשי | פברואר 2022 | נועם מאיר שדות |
| נגד המלחמה | מרץ 2022 | אלי יונה |
| מעבר א | מרץ 2022 | יחזקאל רחמים |
| מעבר ב | אפריל 2022 | יחזקאל רחמים |
| ומהו האדם? | אפריל 2022 | מיכל גונן |
| זמן | מאי 2022 | ליאורה לאור |
| קולנוע | יוני 2022 | שחף ארז |
| שירת החדרים | יולי 2022 | יחי לוי |
| טיפוסים | יולי 2022 | נאור יצהרי |
| יתמות | יולי 2022 | שושנה ויג |
| הישרדות | אוגוסט 2022 | שני ארנהיים |
| על החרדה | אוגוסט 2022 | נמרוד שיין |
| ואליך תשוקתי | ט"ו באב 2022 | דני נגר |
| מוזיקה | ספטמבר 2022 | ליאורה לאור |
| סתיו | ספטמבר 2022 | דני דויטש |
| בעד נשות איראן! | נובמבר 2022 | אלי יונה |
| חולי | נובמבר 2022 | שרון ענב |
| רעל | נובמבר 2022 | טל פאר |
| ילדות | דצמבר 2022 | נעמי לבנון-קשת |
| בגידה | דצמבר 2022 | נטע פור אייזנברג |
| שירת ההתנגדות | פברואר 2023 | אילן שיינפלד |
| צדק | מרץ 2023 | דורון מנשה |
| חירות | אפריל 2023 | ורדה אליעזר |
| מזוודה | מאי 2023 | דן בלומברג |
| אלוהים | ספטמבר 2023 | איריס אביאל |
| מלחמה | אוקטובר 2023 | דפנה פלדמן |
| זעם | פברואר 2024 | אלי יונה |
| גבולות | מרץ 2024 | דפנה פלדמן |
| התמכרות | אפריל 2024 | רועי תקוע |
| מפלצות | יוני 2024 | שושנה ויג |
| ציפורים | יולי 2024 | נעמי לבנון-קשת |
| שאלות | אוגוסט 2024 | שחף ארז |
| חסד | נובמבר 2024 | יצחק גוילי |
| אמת | דצמבר 2024 | דורון מנשה |
ראובן לרר

בית ראובן לרר
בית לרר והבאר
בית הבאר ב"נחלת ראובן"
שלט הסבר ב"נחלת ראובן"
תמונות ראובן ופייגה לרר באתר המבקרים "נחלת ראובן"
פסל לזכרם של ראובן ורעייתו פייגה
פסלי ראובן ופייגה לרר במבואה של היכל התרבות בנס ציונה
ראובן לֶרֶר (תקצ"ב, 1832 – ט' באייר תרע"ז 1917, נס ציונה) היה ראשון הדבוראים בארץ ישראל וממייסדי נס ציונה.
לרר היה בעליה של אחוזה חקלאית גדולה ליד אודסה, ובהמשך הקים אחוזה חקלאית בארץ ישראל. האחוזה, שנקראה על שמו "נחלת ראובן", הייתה אחד משלושת היישובים שהתמזגו ויצרו את המושבה נס ציונה שלימים הפכה לעיר. הברון רוטשילד ובנימין זאב הרצל ביקרו במשקו. הוא עסק בצורכי ציבור, וייסד את בית הכנסת של המושבה.
קורות חייו > ראשית דרכו

ראובן נולד בסבינוב (Sabinow) גליציה, למשפחת חסידי קרלין עתיקה בשם פָּצ'וֹרְניק. בילדותו, בשנת 1846 הוריו, ישעיה זנגביל ורחל, הפקידו אותו בדרום אוקראינה, בקרבת חרסון, בידי משפחה גרמנית בשם לרר כדי שלא ייחטף לשירות בצבא הצאר. הנער אימץ את שם משפחתו האומנת. בגיל 18 עבר לאודסה.
לרר, שהיה מחסידי חב"ד קאפוסט ותומך של חובבי ציון, עבד כקבלן מספוא לסוסי הצבא הרוסי ועשה חיל בעסקיו.
מרווחיו קנה אחוזה חקלאית גדולה בעיירה קריסטו-ינובקה שליד אודסה.
בשנת תרמ"ב (1882) שהה באודסה הטמפלר הגרמני גוסטב רייסלר, שבשנת 1878 רכש חלקה בוואדי חנין, במקום בו נמצאת היום נס ציונה ונטע במקום פרדס. משפחת רייסלר חלתה במלריה וחסכונותיה אזלו ובמצב זה החליט רייסלר לנסוע לרוסיה, כדי לעסוק שם בממכר יינות מארץ הקודש מתוצרת הטמפלרים של שרונה. רייסלר הגיע לאודסה ושם פגש את ראובן לרר. הם עשו עסקת חליפין: נחלתו של לרר על שפת הים השחור עברה לידי רייסלר, ונחלתו של רייסלר בוואדי חנין, הוא "עמק השושנים", "לא הרחק מחוף הים התיכון, אשר הרי ירושלים משם יראו", עברה לידי לרר.
קורות חייו > שנים ראשונות

אשתו של ראובן, לאה (פייגה), שהיו לה ילדים קטנים וטיפלה באביה הערירי, שמואל בר פיינשטין, סירבה להצטרף אליו בנסיעתו לארץ ישראל, וראובן יצא לדרך בלוויית בנו, משה. תיאור הנחלה, כפי ששמע מפי רייסלר, לא תאם את המציאות - במקום הייתה נחלה מוזנחת ובה רק עבד סודני שהיה שייך לבעלים הקודמים. הוא מצא בוואדי חנין מבנה עזוב, באר הרוסה ופרדס מוזנח. במשך כחצי שנה שיקם את האחוזה בעזרת בנו והסודני והכין את המקום לקליטת משפחתו. בתמוז תרמ"ג (1883) חזר לרוסיה עם בנו כדי להביא את משפחתו: אשתו, שלושת ילדיו ואחיו הצעיר. על התנגדותה של רעייתו התגבר בעזרת רבי שלמה זלמן שניאורסון, שנתבקש להכריע איזה מצווה חשובה יותר, להישאר עם האב האלמן או לעלות לארץ הקודש, וקבע ששתי המצוות שוות, אבל נתן להם את ברכת הדרך.
בעקבות תביעה משפטית של ערביי סרפנד אל חרב הסמוך לנחלה, נלקחו מלרר 486 דונם, ונשארו לו רק 1,418 דונם. לנחלה קרא "נחלת ראובן" על שמו. כשהגיעה המשפחה הושיב אותם בתחילה בין יהודים, בראשון לציון ובתום השיקום, התיישבו באחוזה. הייתה זו משפחה עברית בודדה בקרב הערבים שבסביבה. יחסי שלום וידידות שררו בינה ובין שכניה. משה סמילנסקי מספר כי היה מקרה שהמצוקה בבית לרר הגיעה עד למחסור בלחם, ובאחד הלילות הגיע אחד השכנים והניח ליד הבית שק של חיטה.
אדמת ואדי חנין הייתה פורייה מאוד, והתאימה לגידול ירקות ולנטיעות. גם מים היו בשפע, אך הקרבה לביצות נחל רובין גרמה למחלות בקרב בני המשפחה. עקב היעדר בקיאות בתנאי העבודה החקלאית ולמרות חיי הקימוץ והצמצום, המשפחה הפסידה את הכסף אשר הביאה מרוסיה. גם המחשבה כי אינם יכולים לקיים חיים יהודיים שלמים, עקב היעדר מניין לתפילה וחדר לילדים, גרמה לכך ש"האישה מררה בבכי והאיש נשך את שפתו".
החל משנת 1887 הסתמנה רווחה למשפחה - הגיעו ארצה מתיישבים חדשים, שהתיישבו בוואדי חנין, קנו חלקות אדמה קטנות מראובן לרר ונטעו עליהן כרמי גפנים. רובם עבדו מחוץ למקום: בראשון לציון, בעקרון ואפילו ביפו. הוא גם קרא לבני היישוב הישן ובני העלייה הראשונה לבוא למקום: "מי לחלקת אדמה פורייה ולהקמת מניין ביישוב יבוא אלי", וכך מכר 320 דונם מאדמותיו למתנחלים החדשים. מצבו הכלכלי השתפר, ובשנת תרמ"ח הגיע מספר התושבים למניין. המתיישבת הראשונה במושבה שנענתה לקריאתו של ראובן לרר הייתה גולדה מילוסלבסקי. משה סמילנסקי מתאר בספרו כי ”בראשונה מצא הקול הד בלב אדם שלא יכול היה להצטרף למניין: אישה אחת, אשר רוח הקודש בתוספת של הרפתקנות גרו בשכנות בלבה, גולדה מילוסלבסקי”. לרר ידע שכאישה לא תתרום למניין, אך בעקבותיה בא שלמה יפה. היא עצמה נקשרה למקום מיד: הקפידה לכנות את המקום "נחלת ראובן" ולא בשמו המקורי ואדי אל חנין, אף כי משמעותו, עמק השושנים, הייתה קרובה ללבה שכן אהבה מאוד פרחים אלה. היא קנתה מלרר נחלה בגודל 60 דונם- 47 נתנה לבתה שרה ולחתנה שלמה יפה, ו-13 השאירה לעצמה בהם נטעה במו-ידיה כרם וגרה בצריף בפרדס של לרר.
בגלל הביצות המקום היה מוכה במחלות, בעיקר קדחת, ומתוך 17 ילדים שנולדו לראובן ופייגה לרר, הגיעו לבגרותם רק חמישה.
קורות חייו > שנים ראשונות > הקמת נס ציונה

המתיישבים החדשים גרו במרתף מתחת לביתו של לרר. כאשר חלקם עברו לבתי חימר שבנו, בדומה לבתי התושבים הערבים שבסביבה, המרתף הפך לבית ועד ולמרכז לתושבים. בין המתיישבים הראשונים בביתו היה אהרן אייזנברג, שהיה איש רוח, והמרתף הפך למרכז לאנשי רוח מראשון לציון ומיפו. לידו בנה נפח בשם ילובסקי צריף מחימר. ערביי הסביבה היו באים אליו להשחיז סכינים או לפרזל את פרסות הסוסים, וכך הפך להיות בית ועד לערביי הסביבה. יחסו לערבים לא עזר לו ולילה אחד התפרצו ערבים ורצחו אותו. היה זה הקרבן הראשון בנחלת ראובן.
מספר המתיישבים גדל, שני שלישים מאדמות המקום נמכרו לשנים-עשר המתיישבים הראשונים, ובמקום נבנה בית אבן ראשון, משותף לשלושה איכרים. בתקופת זאב טיומקין, משנת 1890 התיישבו במקום מאות עולים. מיכאל הלפרין קנה שטח אדמה נוסף במטרה להקים מושבה של פועלים בשם גבעת מיכאל.
קורות חייו > ראשון הדבוראים היהודים

ראובן לרר ובנו משה היו ראשוני מגדלי הדבורים היהודים בארץ ישראל. ראובן לרר עבד עם הדבורים יום אחד בלבד ואז גילה שהוא אלרגי לדבורים. בנו משה היה זה שהמשיך לטפל בדבורים. חלוצי הדבוראות המודרנית בארץ היו בני משפחת בַּלדֶנספֶּרגר מירושלים, נוצרים פרוטסטנטים, אזרחי צרפת, שהגיעו ארצה בשנת 1848 מהכפר בַּלדנהיים שבאלזס (אב המשפחה, פליקס בלדנספרגר, נמלט במאה ה-17 מצפון שווייץ מפני רדיפות דת). בני המשפחה למדו את מלאכת הבנייה של הכוורות הקלות שביו מתפרקות וניידות, משני מומחים בתחום שביקרו בארץ ב-1880: האמריקאי בֶּנטוֹן והקנדי ג'ונס. הם החלו לעסוק ב"רעיית דבורים" תוך נדידה עם הכוורות וכך הגיעו ל"נחלת ראובן", שם הציבו את הכוורות בתקופת פריחת ההדרים. בכוורת המתפרקת ניתן להוציא את החלות מלאות הדבש, לרדות מהן את הדבש ולהחזיר אותן לכוורת ללא פיזור הנחיל. גידול דבורים מסורתי, באמצעות כדי חרס, נמשך בארץ ישראל, בעיקר בכפרים הערביים, גם לאחר שהגיעו לארץ הכוורות המתפרקות.
פיליפ בלדנספרגר, שהציב כוורות בתחומי נחלת ראובן, חלה בהתקף קדחת ונסע בדחיפות לצרפת, כשהוא משאיר את הכוורות אחריו. בני משפחתו, שהגיעו באיחור לנחלת ראובן, שכנעו את ראובן לרר לקנות חלק מהכוורות והתנו את העסקה בכך שהם ילמדו את לרר על מלאכת הכוורנות הדרושה להפעלת הכוורות. בני משפחתו של ראובן ובעיקר בנו משה (ראובן שמר מרחק מהדבורים בגלל היותו אלרגי להן), למדו את המלאכה, התחילו לנדוד על פני הארץ עם הכוורות והצליחו במלאכתם. בעקבות ראובן לרר הקימו מתיישבים נוספים מנס ציונה מכוורות מודרניות, ונס ציונה הייתה למרכז ייצור הדבש בארץ ישראל. המושבה ועמה מישור חוף יהודה והשרון, שכנו בלב אזור פרדסי הדרים, והודות לכך הופק דבש ההדרים, שנודע בצבעו ובניחוח המיוחדים לו והיה לשם דבר.
בשנת 1930, שנת יסוד ארגון מגדלי הדבורים העבריים בארץ ישראל, היו בידי היהודים 4,000 משפחות דבורים: 2,000 במישור חוף יהודה, 1,000 במושבות שומרון - חדרה, זכרון יעקב והסביבה וכ-1,000 בעמק יזרעאל ובגליל. מחוץ למגזר היהודי היו בארץ 25,000 משפחות דבורים בכדי חרס ומאות אחדות בכוורות מודרניות.
בשנים הראשונות לגידול הדבורים הוגשה תביעה על ידי ערבי מיפו נגד ראובן לרר כי "הדבורים מוצצות את לשד פרחי ההדרים ומזיקות לפרי". בית המשפט העות'מאני ביפו חייב את לרר בתשלום פיצויים בסכום גדול. בסיוע הקונסול האוסטרי הוגש ערעור לבית המשפט העליון בקושטא. העניין נדון כשנתיים, והוצאות התהליך המשפטי היו מרובות. לבסוף נפסק כי הדבורים אינן מזיקות לפרי, אלא דווקא מועילות לו.
קורות חייו > שלהי חייו

בנס ציונה עסק ראובן לרר בעסקי ציבור. הוא יסד את בית הכנסת במושבה. הוא נשלח כציר לקונגרס הציוני שהתכנס בשנת תרס"ג, והצטער כאשר שמע על ההצעה להקים מדינה יהודית באוגנדה. בסוף ימיו עבר לגור ביפו, אבל עקב הגירוש של היהודים מהעיר במלחמת העולם הראשונה, חזר לנס ציונה, ושם נפטר. הותיר אחריו את רעייתו ו-5 ילדים: משה, צבי, בצלאל, מאשה ופנינה. רעייתו, פייגה, זכתה להאריך ימים באופן יוצא דופן ונפטרה בי"ז בכסלו תרצ"ט (1938) בגיל 115.
נינו אברהם פצ'ורניק היה פרופסור לכימיה אורגנית במכון ויצמן למדע. נינתו חנה שלגי היא מורה לפסנתר שרבים מתלמידיה הפכו לפסנתרנים בעלי שם.
הנכד של אחותו הוא שמואל בוקסר שנבחר בשנת 2018 לראשות העיר נס ציונה.
מ"נחלת ראובן" נשאר כיום רק בית הבאר. לידו שופץ בית אריזה הרוס והפך למרכז מבקרים לסיורים מודרכים. ביתו של ראובן לרר ב"נחלת ראובן" נהרס ולא נותר ממנו דבר.
לקריאה נוספת

משה סמילנסקי, פרקים בתולדות היישוב - חלק א', הוצאת דביר, 1939
אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א, פרק נ: ראובן לרר מיסד נס־ציונה, מזכרונות משה סמילנסקי, תרמ"ד (1884) ואילך, עמ' 572–574.
א. בן-נריה, גידול דבורים, הוצאת ארגון מגדלי הדבורים בישראל, תש"י
חיים גורן וריכב רובין, "כך החלה הכוורנות המודרנית בארץ", מדע – עיתון מדעי לכל, כרך כ"ט, חוברת 4–5, ספטמבר 1985
שאול ורות דגן, בדרך הראשונה לציון מסיפורי מושבות העלייה הראשונה, הקרן הישראלית ע"ש תד אריסון, 1998
הערות שוליים

↑  השלישי היה גבעת מיכאל
1 2 3 4 5  מקור: משה סמילנסקי
↑  ידיעת הארץ ובנינה, דואר היום, 24 במאי 1928
↑  ×¡%20×¦××× × נס ציונה
דייוויד סוזוקי

| --- | --- |

דייוויד סוזוקי. תמונה משנת 2009
 לידה:  24 במרץ 1936 (בן 88) ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 מקום מגורים:  ונקובר 
 השכלה:  אוניברסיטת שיקגו  London Central Secondary School  קולג' אמהרסט  Leamington District Secondary School 
 מעסיק:  אוניברסיטת קולומביה הבריטית 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 פרסים והוקרה:  פרס הקיום הנכון (2009)  שדרת הכוכבים של קנדה (2017)  פרס קלינגה (1986)  שותף במסדר קנדה  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לאוול 
 חתימה:   
 
דייוויד סוזוקי (באנגלית: David Suzuki; נולד ב-24 במרץ 1936) הוא אקדמאי, שדרן מדע ופעיל סביבתי קנדי. סוזוקי קיבל דוקטורט בזואולוגיה מאוניברסיטת שיקגו ב-1961 והיה פרופסור במחלקה לגנטיקה באוניברסיטת קולומביה הבריטית מ-1963 עד פרישתו ב-2001. מאמצע שנות ה-70, התפרסם בזכות תוכניות הטלוויזיה והרדיו שהגיש, הסרטים הדוקומנטריים שיצר והספרים שכתב בנושאי טבע וסביבה. רוב פרסומו נבע ממגזין המדע הנודע של רשת CBC, הנקרא טבע הדברים (אנ'), שפורסם במעל 40 מדינות. בנוסף, הוא נודע גם בשל ביקורתיותו על חוסר פעילותן של ממשלות להגנת הסביבה.
בתור פעיל ותיק למען היפוך ההתחממות הגלובלית סוזוקי ייסד את קרן דייוויד סוזוקי ב-1990 על מנת "לחקור דרכים בהן אנו יכולים לחיות באופן מאוזן עם העולם הטבעי שמאפשר את קיומנו." סדר העדיפויות של הקרן הוא: אוקיינוסים ודיג בר-קיימא, שינוי אקלים ואנרגיה נקייה ומתחדשת, קיימות ו"אתגר הטבע של סוזוקי". הוא גם שירת בתור עורך של "עמותת חירויות האזרח הקנדיות" (CCLA) בשנים 1982 עד 1987.
בשנת 2009 סוזוקי קיבל את פרס הקיום הנכון. הספר שלו שפורסם בשנת 2011, The Legacy, זכה בפרס ספרי נאוטילוס. סוזוקי חבר במסדר קנדה, ובסקר של רשת CBC הנקרא The Greatest Canadian הנערך בשנת 2004, הוא נבחר בתור "הקנדי הכי בר-קיימא".
שנותיו הראשונות

לסוזוקי אחות תאומה בשם מרשה, ושני אחים נוספים, ג'רלדין (ידוע בשם אייקו) ודון. הם נולדו לסטסו נאקאמורה וקאורו קארר סוזוקי בוונקובר, קנדה. סבו וסבתו של סוזוקי היגרו לקנדה בתחילת המאה ה-20 מהירושימה ומחוז אאיצ'י בהתאמה.
בשנים המוקדמות של מלחמת העולם השנייה ועד סוף המלחמה ב-1945 נעצרו יפנים-קנדים בקולומביה הבריטית, בהם גם סוזוקי ומשפחתו בתור יפנים-קנדים מדור שלישי. ביוני 1942, הממשלה מכרה את העסק המשפחתי (ניקוי-יבש) של סוזוקי, ולאחר מכן ירשה את סוזוקי, אימו ושתי אחיותיו במחנה בסלוקאן, קולומביה הבריטית. אביו נשלח למחנה עבודה בסולסווה חודשיים לפני-כן. אחותו של סוזוקי, ג'ני, נולדה במחנה המעצר.
לאחר המלחמה, המשפחה של סוזוקי, כמו הרבה משפחות יפניות-קנדיות אחרות, הוכרחו לעבור מזרחה להרי הרוקי. משפחת סוזוקי עברו לאיסלינגטון, לימינגטון, ו-לונדון שבאונטריו. בראיונות, סוזוקי מזכיר פעמים רבות את אביו כמי שחיבר אותו רגשית לטבע ולסביבה.
סוזוקי למד בבית הספר היסודי מיל-סטריט, ובכיתה ט' למד בחטיבת הביניים למינגטון לפני שעבר ללונדון, אונטריו, שם הוא למד בחטיבת הביניים מרכז-לונדון, וזכה בבחירות לנשיא מועצת התלמידים בשנתו האחרונה שם.
קריירה אקדמאית

סוזוקי קיבל את התואר הראשון שלו בביולוגיה בשנת 1958 מאמהרסט קולג' במסצ'וסטס, שם הוא גילה לראשונה את מחקרי הגנטיקה, וקיבל את הדוקטורט שלו בזואולוגיה משיקגו קולג' בשנת 1961.
בשלבים מוקדמים של קריירת המחקר שלו, הוא למד על גנטיקה בעזרת אורגניזם מודל של דרוזופילה (זבוב פירות). הוא היה פרופסור במחלקה לגנטיקה (החל לכתוב את ספרו Genethics: The Ethics of Engineering Life, בשנת 1988) באוניברסיטת קולומביה הבריטית במשך כמעט 40 שנים, משנת 1963 עד פרישתו בשנת 2001.
קריירת שידור

סוזוקי החל את שידוריו בטלוויזיה בשנת 1970 עם תוכנית שבועית לילדים Suzuki on Science. בשנת 1974, הוא הקים את תוכנית הרדיו Quirks and Quarks, ואירח אותה ברדיו AM של CBC (המבשר של CBC Radio One) משנת 1975 עד 1979. במשך שנות ה-70, הוא גם אירח את Science Magazine, תוכנית שבועית המכוונת לקהל יעד בוגר יותר.
משנת 1979 והלאה, סוזוקי אירח את The Nature of Things, תוכנית ברשת CBC שעלתה לאוויר בקרוב ל-50 מדינות ברחבי העולם. בתוכנית זו, מטרתו של סוזוקי היא לעורר עניין בעולם הטבע, להצביע על איומים לרווחת האנושות, הטבע וחיות בר, ולהציג אפשרויות חלופיות לחברה יותר בת-קיימא. סוזוקי עד היום מקדם את הכיוון של אנרגיה מתחדשת ודרך האנרגיה הרכה.
סוזוקי אירח תוכנית ברשת PBS בשנת 1993 שזכתה לשבחים רבים, בשם The Secret of Life. תוכניתו משנת 1985 שהצליחה מאוד, A Planet for the Taking, זכתה לממוצע צפיות של 1.8 מיליון לכל פרק ודרכה הוא זכה במדליית התוכנית הסביבתית של האו"ם. זווית הראייה שלו בתוכנית מסתכמת על ידי האמירה הבאה: "יש לנו גם חוש חשיבות לטבע והחלל בתרבות שלנו, וגישה אין-סופית, שאיתם אין לנו סיבה לדאוג." הוא מסכם בקריאה גדולה ל"שינוי תפישתנו" לגבי מערכת היחסים שלנו עם הטבע הפראי.
הספר של סוזוקי, The Sacred Balance, יצא לאור בשנת 1997 ולאחר מכן שודר כמיני-סדרה בטלוויזיה ציבורית קנדית שעלתה לשידור בשנת 2002. סוזוקי לוקח חלק בקמפיין עם הסלוגן "הכוח בידכם", המעודד שימור אנרגיה דרך חלופות למשק-הבית, כגון נורות פלואורסצנט קומפקטיות.
סוזוקי גם הפיק את "Yellowstone to Yukon: The Wildlands Project" ב- Discovery Channel בשנת 1997. הסרט הדוקומנטרי עוסק בביולוגיה קונסרבטיבית, ומתמקד בפרויקט שטחי-הבר של דייב פורמן, המציע ליצור מסדרונות בין אזורי בר גדולים וBuffer-zones סביבם על מנת לשמר מגוון ביולוגי רחב. פורמן הקים את הפרויקט לאחר שעזב את "Earth First" (שהוא הקים בשותפות) בשנת 1990. הביולוגים שתמכו בשיטה הקונסרבטיבית, מייקל אי. סוול וריד נוס היו מעורבים בפרויקט באופן ישיר גם כן.