stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציורי התנ"ך
הדגמה לפרשנות אמנותית לאברהם והמלאכים

ביקור המלאכים אצל אברהם מתואר בפסוקים הבאים:
וַיֵּרָא אֵלָיו ה' בְּאֵלֹנֵי מַמְרֵא וְהוּא יֹשֵׁב פֶּתַח הָאֹהֶל כְּחֹם הַיּוֹם, וַיִּשָּׂא עֵינָיו וַיַּרְא וְהִנֵּה שְׁלֹשָׁה אֲנָשִׁים נִצָּבִים עָלָיו. וַיַּרְא וַיָּרָץ לִקְרָאתָם מִפֶּתַח הָאֹהֶל וַיִּשְׁתַּחוּ אָרְצָה.

וַיֹּאמַר: אֲדֹנָי, אִם-נָא מָצָאתִי חֵן בְּעֵינֶיךָ--אַל-נָא תַעֲבֹר, מֵעַל עַבְדֶּךָ. יֻקַּח-נָא מְעַט-מַיִם, וְרַחֲצוּ רַגְלֵיכֶם; וְהִשָּׁעֲנוּ, תַּחַת הָעֵץ. וְאֶקְחָה פַת-לֶחֶם וְסַעֲדוּ לִבְּכֶם, אַחַר תַּעֲבֹרוּ--כִּי-עַל-כֵּן עֲבַרְתֶּם, עַל-עַבְדְּכֶם;

וַיֹּאמְרוּ, כֵּן תַּעֲשֶׂה כַּאֲשֶׁר דִּבַּרְתָּ.
הדגמה לפרשנות אמנותית לאברהם והמלאכים > ביקור המלאכים בציורי גוסטב דורה וג'רארד הוט

ניתן לראות הבדלים בין ציוריהם של דורה וג'רארד הוט(אנ') באופן ציור המלאכים וכן בתפישת האירוע כחלום או כמציאות מוחשית.
דורה מייצג את המלאכים כדמויות אנושיות בתוספת כנפיים. ציור מלאכים מכונפים הוא דימוי מקובל ביותר באיקונוגרפיה הנוצרית, אך הוא מצוי גם באיורי כתבי יד יהודיים מימי הביניים. הכנפיים מוסיפות לדמות האנושית מֵמד שמימי. כנפיים מסמלות את החיבור לשמים, כמו הציפורים. ההבדל בין האדם למלאכים ניכר בציור באמצעים נוספים: המלאכים עומדים, נמצאים למעלה על רקע השמים, בעוד אברהם כורע ברך למרגלותיהם. דורה בחר להציג את המפגש בין אברהם למלאכים על רקע מדברי ללא דמויות נוספות. רקע זה משרה אווירת חלום, ומעלה את האפשרות הפרשנית שהמפגש עם המלאך התקיים בחלום נבואי.
ג'רארד הוט, לעומת זאת, מצייר את המלאכים ללא כנפיים, וזאת כדי להישאר נאמן ללשונו של הטקסט: "שלֹשה אנשים". בציור זה הצייר מצליח לצקת תחושה רוחנית בשלוש דמויות המלאכים. פניהם של המלאכים נשיות, תמימות. העץ והעשן המיתמר מתחברים לשמים. התכונה הרבה סביב האירוח וריבוי החפצים מחזקים את התחושה שיש כאן התרחשות מציאותית, למרות הרוחניות שבמעמד. הסיטואציה המציאותית של האירוח המתוארת בציור זה מייצגת פרשנות של התגלות מוחשית, לא בחלום.
גם הפרשנים היהודים חלוקים ביחס לבעיית הגשמת האל מול תפישה מופשטת של האלוהות, ולאופן תפישת הטבע והנס בעולם.
גישת הרמב"ם (מורה נבוכים, חלק שני, פרק מ"ב) היא לתת לאירועים נִסיים בתנ"ך פרשנות שאינה חורגת מהטבע. הכתוב "וירא אליו ה'" מבטא התגלות נבואית לאברהם, הנראית כחזון נבואי.
הרמב"ן בפירושו לתנ"ך (בראשית פרק יח, פסוק יא) טוען כנגדו בחריפות שפרשנות זו מוציאה את הכתוב מפשוטו. לדעתו, למלאכים מציאות חושית (רק אנשים בדרגה רוחנית גבוהה מסוגלים להבחין בהם).
הדגמה לפרשנות אמנותית לאברהם והמלאכים > ביקור המלאכים בציוריהם של ג'יימס טיסו ואבל פן

ג'יימס טיסו ואבל פן השתייכו שניהם לקבוצה גדולה של אמנים אירופים שהחלו כבר במאה ה-19 לצייר סצנות מן התנ"ך ונן הברית החדשה בגישה תיעודית, כאילו התרחשו במציאות הקיימת במזרח הקרוב בתקופתם. בתקופה בה המזרח נעשה נגיש ופופולרי בעקבות כיבושי המעצמות ובזכות המצאת הצילום.
ציורי התנ"ך של ג'יימס טיסו שצוירו בחמש שנים בהן שהה בארץ ישראל, שימשו מקור השראה ליצירתו של אבל פן. פן מצטט את טיסו בציוריו אך גם משנה שינויים משמעותיים המעידים על גישה שונה ותפיסה שונה של כתבי הקודש. ציוריו של פן אקספרסיווים – הבעתיים, יותר וריאליסטיים פחות. (על-פי דברי יגאל צלמונה.)
בציורים אלו ניתן לראות בבירור את ההתכתבות שמנהל אבל פן עם ג'יימס טיסו.
בציורו של טיסו המלאכים נמצאים בחלק העליון והמרכזי של התמונה, ופניהם מופנות אלינו. לעומתם, גופו של אברהם מצויר מגבו, בחלק התחתון של התמונה. אנו הצופים נמצאים יחד עם אברהם בתוך האוהל, ורואים יחד עמו את המלאכים. טיסו, כצייר נוצרי הרואה בברית הישנה פרה-פיגורציה של הברית החדשה, עושה קישור חזותי בין המלאכים המבשרים את הולדת יצחק לבין שלושת המלאכים הנוכחים בלידת ישו הנוצרי.
לעומתו אבל פן בציורו "אברהם והמלאכים" מצייר רק את הצל של המלאכים. במוקד התמונה נמצא אברהם שוכב בתנוחת גוף הדומה לזו שצייר טיסו. ההתבטלות של אברהם מול שלושת הצללים בונה את תחושת הצופה שאכן מדובר בשלושה מלאכים. הצופה בציור אינו מצליח לראות את המראה האמִתי שלו זוכה אברהם, אלא רק את צִלו. אבל פן, כצייר יהודי, מגלה בציוריו גישה אמונית-רוחנית המתאימה יותר לרוח ההגות היהודית בנושא. הגות המתנגדת לתופעת הגשמת האל.
לקריאה נוספת

דורון לוריא, מלכים בשר ודם: התנ"ך באמנות המאות ה-16 עד ה-19, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2005.
רות ברטל, ותהי לו לאשה, ויאהבה - האמהות והאבות בראי האמנות המערבית, הוצאת כרמל, 2018.
יגאל צלמונה, אבל פן – ציורי התנ"ך ועוד, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2003
כריסטיאן טומפל ואחרים, "ציורי התנ"ך בהולנד במאה הי"ז", בספר הולנד של רמברנדט, מוזיאון ישראל, 1993.
נירית שלו-כליפא, "ציורי התנ"ך של גוסטב דורה כמקור השראה לעיטור הקפלה הארמנית גריגורי המאיר הקדוש בכנסיית הקבר", מותר 15, 2007.
נורית גולן, "פסיפסי התנ"ך בכנסיית סנטה מריה נובה במונריאלה: אידאולוגיה מלכותית, דימוי ומשמעות", מותר 15, 2007.
רות שחם, "פסיפסי פלרמו ומונראלה בסיציליה הנורמאנית: נרטיב ורפרזנטציה", מותר 15, 2007.
הערות שוליים

↑  "לֹא תַעֲשֶׂה לְךָ פֶסֶל כָּל תְּמוּנָה אֲשֶׁר בַּשָּׁמַיִם מִמַּעַל וַאֲשֶׁר בָּאָרֶץ מִתָּחַת וַאֲשֶׁר בַּמַּיִם מִתַּחַת לָאָרֶץ." (דברים ה' ח'. וראו גם דברים ד' ט"ז-י"ח)
↑  "שחורה אני ונאוה התנ"ך בתמונות של אבל פן" - רטרוספקטיבה
↑  קלריטה ואפרים, לפי התערוכה ה-10 מאוצרות ספריית בר-אילן, מלאכי עליון: מלאכים בספרים עבריים
↑  הרמב"ם,
מורה נבוכים, חלק שני, פרק מ"ב
↑  יגאל צלמונה, אבל פן - ציורי התנ"ך ועוד, מוזיאון ישראל, 2003
בריאת האדם - ציורו של מיכלאנג'לו המופיע בקפלה הסיסטינית
רמברנדט: "משתה בלשאצר"
גוסטב דורה, יעקב נאבק עם מלאך, 1855
אדם וחוה, רמברנדט
אדם וחוה, בלייק
"נפילת האדם", לוקאס קראנאך האב, המאה ה-16.
אדם וחוה, דומיניקו זמפירי, המאה ה-17.
אברהם עומד תחת עץ על שלושה אנשים אוכלים, ג'רארד הוט, הולנד, 1648–1733
אברהם מקבל את שלושת המלאכים, גוסטב דורה, צרפת, 1832 –1883
אברהם ושלושת המלאכים – "וישא עיניו וירא והנה שלֹשה אנשים נצבים עליו" (בראשית יח, ב), ג'יימס טיסו, צרפת, 1836 – 1902
קתדרלת ריימס

קתדרלת נוטרדאם דה ריימס (בצרפתית: Notre-Dame de Reims) היא קתדרלה קתולית בריימס שבצרפת. הקתדרלה ידועה בכך ששימשה כמקום ההכתרה של מלכי צרפת.
הקתדרלה נבנתה בשנים 1211–1427 והיא אחת הדוגמאות החשובות לאדריכלות הגותית בשיאה ולסגנון גותי קורן (Rayonnant). ב-1991 הוכרזה כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו.
היסטוריה

קתדרלת נוטרדאם דה ריימס נבנתה בעיר ריימס, בירת שבט רמס, שהייתה אחת מהערים הגאלו-רומיות החשובות במחזות שמפניה. הקהילה הנוצרית הראשונה באזור מתוארכת למאה ה-3, ובראשה עמד הבישוף סיקסטוס. במאה ה-5 עברו לעיר הבישוף ניקסיוס וקהילתו, והיא הפכה למרכז נוצרי חשוב.
הקתדרלה בריימס שימשה להכתרת מלכי צרפת החל מהמאה ה-7 ועד המאה ה-19. במאה ה-9 נבנתה הקתדרלה מחדש ונהפכה למרכז העיר (יחד עם המבצר שבו כנסיית סן רמי הגותית). הקתדרלה בריימס נהפכה למרכז לימודי חשוב ובו העתיקו כתבי יד עתיקים.
הקתדרלה הנוכחית החליפה כנסייה עתיקה יותר, שנהרסה ב-6 במאי 1210 בשרפה ונבנתה באתר שבו שכנה הבזיליקה שבה כלוביס הראשון הוטבל בידי רמי הקדוש (רמיגיוס), הבישוף של ריימס ב-496.
בנייתה התמשכה מה-6 במאי 1211 (את אבן הפינה הניח הבישוף אוברי דה הומבר (Aubry de Humbert)) עד 1427. רוב הקתדרלה הושלמה במאה ה-13, למעט החזית המערבית שהוקמה רק במאה ה-14, אחרי שהספינה הראשית הוארכה מהתכנון המקורי כדי ליצור מקום שיאפשר לקהל הרב לצפות בהכתרות. אדריכלי הקתדרלה היו Jean d'Orbais, Jean de Loup, Gautier de Rheims ו-Bernard de Soisson.
ב-1825 נערכה ההכתרה האחרונה בקתדרלה, שכן המהפכות השונות בצרפת ביטלו את שלטון המלוכה.
ב-1875 החליטה האספה הלאומית הצרפתית להשקיע 80,000 ליש"ט בשיפוץ החזית המערבית והמעקות והטילה את עבודת השיפוץ על אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק, ממנהיגי התחייה הגותית. החזית המערבית היא החלק האיכותי ביותר של המבנה, ואחד מיצירות המופת של ימי הביניים. בזמן מלחמת העולם הראשונה הארטילריה הגרמנית הרסה חלקים חשובים מהקתדרלה, אך כולם שוחזרו לאחר המלחמה באמצעות מענקים ממשפחת רוקפלר.
קתדרלת נוטרדאם דה ריימס, כנסיית סן רמי והארמון של טו נוספו לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
אדריכלות ואמנות > חוץ

החלק האיכותי ואולי המרשים ביותר בקתדרלת ריימס היא החזית המערבית, שנבנתה במאה ה-14. בולטים בה חלון הרוזטה הגדול (בסגנון גותי קורן - Rayonnant), כ-13.1 מטר קוטרו, חלון הרוזטה שבמקום הטימפנון ו-2 המגדלים המערביים ובהם חלונות עם קשתות מחודדות.
גובה המגדלים כיום הוא 81 מטר, אך הם תוכננו במקור להיות בגובה 120 מטר. המגדל הדרומי מכיל שני פעמונים גדולים: אחד מהם נקרא "שרלוט" על ידי הקרדינל של לורן ב-1570 ומשקלו כ-11 טון. שרפה הרסה את הגג ואת הצריחים ב-1481: מארבעת המגדלים שאגפו את בית הרוחב לא נותר כלום מעל גובה הגג. מעל בית המקהלה התנשא מגדל פעמונים אלגנטי מעץ ועופרת שגובהו 18 מטר, ואשר נבנה מחדש במאה ה-15 וב-1920.
הקתדרלה מוקפת בתמיכות דואות בנות שתי קומות, וכל קומה כוללת שתי קשתות, המופרדות זו מזו על ידי עמוד תמיכה שבראשו צריחון. על הקשתות הדואות נמצא פיסול רב.
החזית המערבית של קתדרלת ריימס
השווה הקורן של קתדרלת ריימס בעל תמיכות דואות כפולות, מבט מצפון מזרח
ציורי התמיכות הדואות הכפולות מאת וילאר דה הונקור מסביבות 1230 (Bibliothèque nationale)
מבט מדרום-מזרח על קתדרלת ריימס וארמון הבישוף
מבט מדרום
בית הרוחב הדרומי
צריח הפלש מעל האפסיס
השווה הקורן של קתדרלת ריימס בעל תמיכות דואות כפולות, מבט ממזרח
אדריכלות ואמנות > פיסול

הפיסול הגותי בריימס מייצג את הפיסול הגותי בשיאו. כשכזה, פיסול זה מציג מחשבה תאולוגית מורכבת ומסודרת בנוסף לשירות צורכי הפולחן הייחודים לריימס (הכתרת המלכים). פיסול זה הוא פרי עבודתן של מספר סדנאות שעבדו על הקתדרלה והושפע מזה שבקתדרלת שארטר, קתדרלת נוטרדאם דה פרי וקתדרלת אמיין. העיר ריימס הייתה מרכז גאלו-רומי חשוב וכשכזה נותרו בה שרידים רבים לאדריכלות הרומית ולפיסול הקלאסי. הפסלים בריימס הושפעו מאוד מפיסול זה והתכתבו עמו במהלך עבודתם, בה יצרו סוג חדש של פיסול השואב מהקלאסי והגותי גם יחד.
שלושת השערים של החזית המערבית מלאים בפסלים ופסלונים. השערים המערביים ייחודיים בכך שבמקום טימפנון, יש מעליהם חלונות ויטראז' וחלון רוזטה מעל השער המרכזי, בנוסף לחלון הרוזטה הגדול מעל לגמלון. "גלריית המלכים" מעליה מראה את הטבילה של כלוביס הראשון במרכז ואת פסלי יורשיו. בין פסלי העמוד מוצגת סצנת הפגישה בין מריה הקדושה לאליזבט: מריה מתוארת כאשה צעירה ויפה עם תווי פנים מעוגלים ואילו אליזבט מתוארת כאשה זקנה עם קמטי הבעה. פסלים אלו נחשבים לייחודיים ביותר, וזכו למעמד נכבד בפיסול האירופאי. היו חוקרים שטענו שפסלים אלו שאלו מן הפיסול הרומי (יחד עם ראשו של פטרוס הקדוש, שכן בריימס היו הפסלים עדים לפסלים גאלו-רומיים ששרדו את ימי החשיכה). עוד פסל ידוע ביותר בריימס הוא המלאך המחייך שהיה חלוצי בתחום ההבעות של היצורים השמימיים. עד אז, רוב הפסלים של הקדושים, המלאכים והאנשים בגן עדן היו נטולי הבעה או בעלי הבעה סטואית או שלווה. בנוסף לפיסול בשערים נוסף גם פיסול של פסלים גדולים בקומות הגבוהות ועל הקשתות. בין הפסלים המפורסמים הוא פסל גוליית בגובה 5 מטר שנמצא היום במוזיאון הקתדרלה. על הקשתות הדואות הוצבו גם כן פסלים.
החזיתות של בית הרוחב מקושטות גם הן בפסלים. 

החזית הצפונית בת שלושת השערים ממנה נכנסו המלכים מקושטת בפסלי הבישופים המרכזיים של ריימס וניסיו של סן רמי (השער המרכזי), יום הדין האחרון ודמות של ישו (le Beau Dieu) (בשער המזרחי) וזאת במטרה להראות למלכים שהם בני תמותה ולתת לגיטימציה להכתרתם בידי הבישופים של ריימס. מתחת לטרימו בשער המרכזי ישנו תיאור של סוחרים החוזרים בתשובה ומתפללים לפסל של המדונה וישו, זהו מופע חדשני ונדיר של אמנות המתייחסת לאמנות ולא רק למציאות או לתיאורים שמימיים. בשער יום הדין מוצגת גם תחיית המתים בצורה שלא הוצגה עד כה: תיאור הסרקופאגים וארונות הקבורה הוא פרטני ומציג מספר סוגי ארונות (לרבות כדי חרס בהם נטמנו העניים), פרספקטיבה תלת־ממדית וזוויות, ותיאור פרטני של דמויות בתנוחות שונות עם מגוון רב של מחוות ותנוחות. התיאור מתאר בית קברות אמיתי ולא תיאור סמלי כמו בקתדרלת שארטר. הפיסול בשערי החזית הצפונית הציג פסלי עמוד נפחיים וטבעיים יותר ממה שהיה נהוג עד כה (כולל קפלי קערה בגלימותיהם) לצד פסלי עמוד ארכאיים יותר החוזרים על הנהוג בשארטר. 

החזית הדרומית בת השער היחיד ממנה נכנסו הבישופים מקושטת בחלון רוזטה בקוטר 12.5 מטר עם הנביאים ושנים-עשר השליחים.
לצד הפיסול הדתי היה בריימס פיסול עיטורי בעל מטרות שונות. על פינות החלונות שבמבנה החיצוני פוסלו סדרת ראשים, שנקראה המסכות של ריימס, וראשים אלה כללו מגוון רב של הבעות. לצד ראשים אלה, על התמיכות הדואות שמקיפות את האפסיס מפוסלים גרוטסקים ויצורים דמיוניים. כמו כן, הופיעו פסלים ותבליטים המתארים פטרונים, עיסוקים ומשלחי יד.
אדריכלות ואמנות > פנים

פנים הקתדרלה הוא באורך 138.75 מטר (מבחוץ אורכה כ-149 מטר), ברוחב 30 מטר בספינה הראשית ובגובה 38 מטר במרכז. פנים הכנסייה מורכב מספינה ראשית עם שתי סיטראות, מבית רוחב עם אגפים, בית מקהלה עם אגפים כפולים ומאפסיס עם אמבולטוריום ו-5 קפלות היוצאות ממנו. הספינה הראשית מקורה בקמרונות צלעות בעלי 4 צלעות ומחלוקת ל-3 אזורי קיר: קומת הקשתות, קומת הטריפוריום וקומת התאורה. קומת הקשתות נתמכה בידי עמודים מורכבים עם כותרות בצורת צמחים. כמו בקתדרלת שארטר, החלונות בקומת התאורה הורכבו מצמדי חלונות שאוחדו לחלון אחד באמצעות חלון עגול מעליהם. חידוש זה, בניגוד לשארטר, אומץ גם בחלונות הספינה המשנית שבקומת הקשתות.
אחד החידושים החשובים שהציגה קתדרלת ריימס הוא המצאת תחרת חלונות מסוג Bar Tracery. עד אז, הזכוכית הצבעונית הוצבה בתוך פתחים שנוקבו בין הקירות ויצרו את החלונות, דבר שנקרא Plate Tracery. בריימס, שיטת התמיכה בזכוכית שונתה. במקום לנקב חורים בקיר, הזכוכית הצבעונית נתמכה בידי רשת של קורות אבן דקות, ואפשרו פיתוחי אבן עדינים בחלקים העליונים של החלונות. באמצעות שיטת תמיכה זו התאפשרה הגדלת שטח החלונות, והושבת הזכוכית בצורה שטוחה יותר. שיטת ה-Bar Tracery הומצאה בריימס ב-1230 והפכה לאחד המבשרים החשובים של הגותיקה הקורנת (סגנון ה-Rayonnant הגותי) ששלטה בצרפת ומרכז אירופה עד אמצע המאה ה-14 ושמה דגש על אור ופרטים עדינים.
בפנים הקתדרלה יש שפע פסלים כמו בחוץ, וחלונות ויטראז' מהמאה ה-13. בצד האחורי של החזית המערבית, משני צידי השער המרכזי, נמצא פיסול רב של דמויות וסצנות בעלות מסר תאולוגי, המסודרות בשורות. חלון הרוזטה מעל השער הראשי והגלריה מתחת נדירים בהדרם. על ריצפת הקתדרלה נמצא לבירינת ובו חקוקים שמות האדריכלים שבנו את הקתדרלה. הלבירינת מהווה חותמת אישית של אותם אדריכלים ומציג אמירה יומרנית שלהם לגבי מעשה הבנייה: הקתדרלה היא עולם ומלואו ומורכבת כמו המבוך האגדי שבנה דדלוס ובשביל להתמצא בה יש צורך בהדרכה חיצונית, "פקעת חוטים".
הקתדרלה מכילה שטיחי קיר באיכות גבוהה. מביניהם הסדרה החשובה היא זו שהוצגה על ידי רובר דה לנונקור (Robert de Lenoncourt), הארכיבישוף בתקופתו של פרנסואה הראשון מלך צרפת, המייצג את חיי מרים, אם ישו. צפון בית הרוחב מכיל עוגב איכותי בתוך תיבה גותית Flamboyant. שעון בית המקהלה מקושט בדמויות מכניות מוזרות. מספר ציורים, מאת טינטורטו (Tintoretto), ניקולא פוסן (Nicolas Poussin) ואחרים, וכן גילוף בעץ ומסילות המקהלה, גם הם ראויים לאזכור. הצייר מארק שאגאל תרם מספר ויטראז'ים לקתדרלה שהותקנה בה מאוחר יותר.
אוצר הקתדרלה, הנמצא בארמון טו, מכיל את "השפופרת הקדושה", היורשת של השפופרת העתיקה שבה משחו מלכים צרפתים, שנשברה בעת המהפכה הצרפתית, ושברים ממנה מוכלים בשפופרת הנוכחית.
הספינה הראשית, מבט מערבה
הספינה הראשית, מבט מזרחה
בית המקהלה, מבט מזרחה
נתונים וממדים

גובה המגדלים המערביים: 81.5 מטר
אורך הספינה הראשית: 138.75 מטר
אורך הקתדרלה (מבחוץ): 149.17 מטרים
גובה הספינה הראשית: 38 מטר
גובה הספינות המשניות: 16.5 מטר
רוחב החזית המערבית: 48.8 מטר
אורך בית הרוב: 61 מטר
קוטר הרוזטה הגדולה בחזית המערבית: 13.1 מטר
קוטר חלונות הרוזטה הצפונית: 9.65 מטר
קוטר חלונות הרוזטה הדרומית: 9.65 מטר
שטח בנוי: 6,650 מטר רבוע
גלריה

פנים הקתדרלה
השערים המערביים של הקתדרלה
השער המרכזי ובו חלון רוזטה
שני חלונות הרוזטה בחזית המערבית
התמיכות הדואות הכפולות בחזית הצפונית
קמרונות בני 4 צלעות
חזית הקתדרלה
האפסיס מוקף תמיכות דואות וקפלות
קתדרלת ריימס בלילה
גרגויל
צריחון (ויולה לה-דוק)
חלון Bar Tracery בקומת התאורה
החזית המערבית של ריימס, מבט מבפנים בצד האחורי שלה. ניתן לראות פיסול רב מצידי השער הראשי וחלון רוזטה במקום הטימפנון
לקריאה נוספת

נורית כנען-קדר, האמנות הגותית - מקתדרלה לעיר, הוצאת משרד הביטחון, פרק ה': הקתדרלה הגותית בשיאה - קתדרלת נוטר-דאם בריימס.
קתדרלת ריימס ב-1914, מבט מצפון
קתדרלת ריימס בוערת במלחמת העולם הראשונה (1914)
קתדרלת ריימס, מבט מצפון-מזרח
הקתדרלה בריימס, צויר על ידי דומינקו קיואליו (Domenico Quaglio)
המלאך המחייך
הספינה הראשית, מבט מזרחה.
הספינה הראשית, מבט מערבה על 3 השערים, חלון הרוזטה של הטימפנון והרוזטה הגדולה בסגנון גותי קורן.
קתדרלת ריימס
מגדלי התאומים (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אוליבר סטון 
 הופק בידי:  מוריץ' בורמן   דברה היל   מייקל שמברג   סטייסי שר
 תסריט:  אנדריאה ברלוף 
 עריכה:  דייוויד ברנר   ג'ולי מונרו
 שחקנים ראשיים:  ניקולס קייג' מייקל פנייה מגי ג'ילנהול מריה בלו סטיבן דורף  ג'יי הרננדז  מייקל שאנון קונור פאולו
 מוזיקה:  קרייג ארמסטרונג 
 צילום:  סימוס מק'גרבי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט  United International Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 באוגוסט 2006 (ארצות הברית)  29 בספטמבר 2006 (בריטניה)
 משך הקרנה:  129 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דוקו-דרמה, סרט אסונות, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, World Trade Center site 
 תקציב:  65,000,000‏$
 הכנסות:  162,970,275‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   wtc
 www.wtcmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
מגדלי התאומים (או מרכז הסחר העולמי, באנגלית: World Trade Center) הוא סרט דרמת אסונות המבוסס על פיגועי 11 בספטמבר, שבמסגרתם בוצעו פעולות טרור במרכז הסחר העולמי שבעיר ניו יורק בארצות הברית. הסרט יצא לאקרנים ב-9 באוגוסט 2006 על ידי אולפני סרטי פרמאונט בהקרנת בכורה עולמית. הוא בוים על ידי אוליבר סטון.
עלילת הסרט מבוססת על סיפור אמיתי של שני ניצולים בשם ג'ון מקלאפלין וויל ג'ימנו אשר גם השתתפו בכתיבת התסריט של הסרט. מטרת הסרט הייתה להתמקד בפן האנושי של היום בו בוצעו פעולות הטרור הקשות ביותר בהיסטוריה. סיסמת הסרט הייתה: "העולם ראה את הרוע באותו היום. שני אנשים ראו משהו אחר".
תקציר העלילה

ה-11 בספטמבר 2001 היה היום בו בוצעו פעולות טרור במרכז הסחר העולמי בניו יורק ובמוקדים אחרים ברחבי ארצות הברית. הסרט מתמקד בהתקפה שבמסגרתה שני מטוסי נוסעים שנחטפו על ידי טרוריסטים פוגעים ישירות במגדלי התאומים. באותו יום גורלי, נשלח שוטר בכיר ממשטרת הנמלים של ניו יורק בשם ג'ון מקלאפלין יחד עם פקודיו אל מקום המאורע. באותו הזמן רק מגדל א' סופג פגיעת מטוס.
ג'ון נכנס עם השוטרים אל תוך מרכז קניות הממוקם בין מגדל א' לבין מגדל ב' והם מתחילים באיסוף בלוני גז בעת שהמטוס השני פוגע במגדל ב'. תוך מספר שניות, בהפתעה גמורה, המגדל הראשון מתחיל לקרוס והשוטרים מוצאים עצמם לכודים תחת הריסות המשתרעות על פני מאות מטרים.
חמישה שוטרים נהרגים מיד ואילו ג'ון מקלאפלין והשוטר ויל ג'ימנו מוצאים עצמם לכודים מתחת לשכבות של הריסות בלי סיכוי רב להחלץ משם בכוחות עצמם. ג'ון נלכד בצורה משמעותית יותר אך ויל מצליח לזוז עד ששכבה נוספת מתרסקת וגם הוא נלכד בלי יכולת לנוע.
בזמן ההתרחשויות, משפחותיהם הדואגות של וויל וג'ון, מנסות למצוא דרך ליצור קשר עם יקיריהן. המשפחות מעלות זכרונות וחוויות מהעבר, ואשתו של ויל, הנמצאת בהריון, סובלת במיוחד.
בעודם כלואים בין ההריסות ומנסים להשכיח את הכאב העז בשיחות שונות, ובעודם טרודים בניסיונות לא להירדם מחשש שזו תהיה הפעם האחרונה בחייהם, מגיע מתנדב צעיר, פליט מצבא ארצות הברית, למקום האירוע לאחר שהוא בטוח שקול עליון קרא לו לבוא ולסייע.
ג'ון מקלאפלין וויל ג'ימנו במציאות

מקלאפלין וג'ימנו היו בין עשרים הניצולים היחידים שהוצאו מההריסות של מגדלי התאומים. שניהם השתתפו בכתיבת התסריט של הסרט מאחר שהעלילה מגוללת את סיפורם האמיתי. ג'ון עבר תהליך של שיקום בן 3 חודשים ועשרים ושבעה ניתוחים במקומות שונים בגופו ואילו ויל, שפציעתו הייתה חמורה פחות, עבר כ-17 ניתוחים.
שני הגברים פרשו מהמשטרה בשל היעדר יכולתם לשוב ולצעוד. הם פתחו יחד מסעדה גדולה שאותה הם מנהלים עד היום. ג'ימנו מתגורר בעיר בניו ג'רזי ואילו מקלאפלין עדיין מתגורר בניו יורק.
שחקנים ודמויות

| שחקנים | דמויות |
| --- | --- |
ניקולס קייג': ג'ון מקלאפלין
מייקל פניה: ויל ג'ימנו
מגי ג'ילנהול: אליסון ג'ימנו
מריה בלו: דונה מקלאפלין
קונור פאולו: סטיבן מקלאפלין
אנטוני פיקיניני: ג'יי ג'יי מקלאפלין
אלכסה גרסימוביץ': ארין מקלאפלין
מורגן פליין: קייטלין מקלאגן
ארמנדו ריסקו: אנטוניו רודריגס
ג'יי הרננדז: דומיניק פזולו
ג'ון ברנטל: כריסטופר אמורוסו
וילאם ג'ימנו: שוטר
ויולה דייוויס: אמא בבית חולים
טריוויה

מל גיבסון היה האדם הראשון שהבמאי אוליבר סטון בחר בשביל התפקיד של ג'ון מקלאפלין. גיבסון שאומנם מאוד אהב את התסריט, נאלץ לדחות את ההצעה בשביל לביים את הסרט אפוקליפטו.
השחקן ג'ורג' קלוני סירב לשחק את ג'ון מקלאפלין.
השחקנית מגי ג'ילנהול שמשחקת בסרט את אשתו של ויל ג'ימנו, המליצה על מייקל פניה לשחק את ויל ג'ימנו לאחר שראתה את המקצוענות שלו בסרט התרסקות. המלצה זו התקבלה כהחלטה.
על מנת להכיר את אופיו של האדם שאותו הוא מגלם, מייקל פאנה נסע אל ביתו של ויל ג'ימנו בניו ג'רזי.
רוב הסצנות של הסרט צולמו בלוס אנג'לס.
המאוזוליאום של סנטה קונסטנצה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה, מאוזוליאום רומי 
 כתובת:  מוניציפיו II 
 מיקום:  רומא 
 מדינה:  איטליה 
 
 קואורדינטות:  41°55′21″N 12°31′03″E﻿ / ﻿41.9226014°N 12.5173984°E﻿ / 41.9226014; 12.5173984
 אתר רשמי
  (למפת רומא מוגדלת) המאוזוליאום של סנטה קונסטנצה(למפת רומא רגילה) המאוזוליאום של סנטה קונסטנצה
 
תוכנית הקרקע של הכנסייה
מבט על מרכז הכנסייה
מפסיפסי האמבולטוריום

המאוזוליאום של סנטה קונסטנצה (באיטלקית: Mausoleo di Santa Costanza) היא כנסייה ברומא, שנבנתה בימי הקיסר קונסטנטינוס. כנסייה זו שימשה כמאוזוליאום, שבו נקברו בתו קונסטנטינה ואמו הלנה. הכנסייה נקראה על שמה של קונסטנטינה עם הפיכתה לקדושה, זמן רב לאחר מותה בשנת 354 לספירה. הכנסייה שופצה בשנת 1254 ושוב בשנת 1620.
מבנה הכנסייה

ידוע כי קונסטנטינה בנתה בפטיסטריום על שטח שהיה, כנראה, ברשות המשפחה האימפריאלית. במבנה זה היא הוטבלה, ביחד עם אחותה הלנה, בידי האפיפיור סילבסטר הראשון. מבנה הכנסייה נחשב בעיני רבים למבנה זה. עם זאת, בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בשטח המאוזוליאום בשנת 1992, נחשפו שרידי מבנה בעל צורת תלתן העשוי להיות אותו מבנה טבילה. ליד המבנה עמדה כנסיית "Sant'Agnese fuori le mura", אשר פירוש שמה הוא "כנסיית אנגס הקדושה אשר מחוץ לחומות". כנסייה זו נבנתה על קברה של אגנס הקדושה (Sant'Agnese) ואינה קיימת כיום.
הכנסייה תוכננה כמבנה רוטונדה ומבנה מרכזני עגול, כלומר מבנה בעל מרכז שהיה אופייני למבני הנצחה מן העת העתיקה. ייתכן כי צורה זו הייתה אחת ההשפעות לצורתה של כנסיית הקבר בירושלים.צורתה החיצונית של הכנסייה כיום דומה לצורתה במאה הרביעית לספירה. קוטרו של המבנה המעוגל הוא 29 מטרים. סביב חדר עגול מרכזי הותקן אמבולטוריום, מעבר מעוגל המופרד מן החלל הפנימי על ידי שנים-עשר צמדים של עמודים. באמבולטוריום נמצאים גם סדרה של קמרונות חבית הנשענים על קיר האמבולטוריום ועל העמודים וכן קפלות השקועות בקיר. מעל העמודים מותקנים תריסר חלונות גדולים (כסמל לשנים-עשר השליחים). מעליו הוקמה כיפה. מערך ארכיטקטוני כזה מציג התקדמות "מן הרעיון של מבנה הזיכרון המעגלי" באדריכלות הרומית אל יצירת מרחב בעל מרכז ברור ומואר. מעברו השני של קיר האמבולטוריום נמצא אמבולטוריום נוסף, חיצוני, אולם צורתו שונתה מאז בניית הכנסייה. אל מול הכניסה למבנה הוקמה קפלה השקועה בקיר, קפלה הגדולה משאר הקפלות שבמבנה ובה שוכן ארון הקבורה של קונסטנטינה. בשנת 1256 נבנתה ליד המאוזוליאום כנסייה בצורת בזיליקה.
העיטורים

המבנה צופה בפסיפסים אשר נקבעו באמבולטוריום הפנימי ובכיפה. נושאי הפסיפסים שבאמבולטוריום לקוחים מן האיקונוגרפיה של האמנות הפגנית. לצד עיטורים גאומטריים, מופיע באחד מחלקי הפסיפס מתוארים ציפורים, ענפים עמוסי פרי וחפצי מותרות כגון "קרן שפע", מראה, כדים וכדומה, הפזורים בחוסר סימטריות על רקע לבן. בחלק אחר של הפסיפס מופיע דגם גאומטרי נוקשה ובתוכו משובצים מיני ציפורים וכבשים, פוטים, אשר חלקם מחזיקים צלחות או מגשי אוכל, וכן דמויות נשיות המתוארות כ-"טיכה" (בלטינית: Tyche), האוחזות בסמלי שפע כגון קרן שפע, צמחים, מראה ועוד. בחלקים אחרים מופיעים גם טווסים, דולפינים וכן קופידונים (פותים) הבוצרים ענבים.
הפסיפסים שעיטרו את הכיפה נהרסו בעת השיפוצים של שנת 1620, עם זאת, בעזרת תיעוד מוקדם שלהם אנו יודעים כי נושאם של פסיפסים אלו היו בעלי משמעות דתית נוצרית - נושאים תנ"כיים הממוסגרים על ידי עיטור צמחי. ריצ'רד קרוטמייר (Krautheimer), מציין כי באזור הבלדקינו, אזור הקרוב לקפלה ובו הוצב הסרקופג של קונסטנטינה, תוארו נושאים מן המיתולוגיה הנוצרית המציינים את "ירושלים השמימית" - השליחים בדמות כבשים וכיפת שמיים מוזהבת.
שני חלקי עיטור מן הסוג הזה שרדו בשתי קפלות בכנסייה. באחד מופיע ישו כשליט העולם היושב על כדור העולם ומוסר את "מפתחות מלכות השמים" לפטרוס. בפסיפס זה מתואר ישו כגבר כהה שיער בעל זקן ואילו בפסיפס השני מופיע ישו כצעיר בלונדיני המוסר החוק לפאולוס. ברקע שני התיאורים מופיעים ענפי דקל כסמל לגן העדן. תיאורים אלו, אף כי ייתכן שנוצרו בתקופה המאוחרת מעט מבנייתה הראשונית של הכנסייה, מציגים את הפרשנות הנוצרית להעברת החוק האלוהי (בלטינית: Tradio legis). בדיון אודות משמעותם של שני פסיפסים אלו מעלה ג'נסין את שאלת הפער שבין הייצוג השונה של דמות ישו. הצעה אחת שלה היא כי שני הפסיפסים הם עבודתם של שני אמנים שונים. הסבר נוסף הוא התפיסה כי דימויים אלו מציגים עמדה תאולוגית שונה לדמותו של ישו - באחד אנושי ובאחר אלוהי. אולם, הצבתן של שתי סצנות כמתארות את ישו לאחר מותו ותחייתו שוללות, לפי ג'נסין, פרשנות כזו. פתרון נוסף שהיא מציעה הוא להבין פער זה כמושתת על קונבנציות תיאור רומיות-פגניות המבחינות בין "צעירות לעומת בגרות".
סרקופג קונסטנטינה

במאוזוליאום מוצב כיום העתק של ארון הקבורה של קונסטנטינה, עשוי אבן פורפיר סגולה. הארון המקורי מוצג במוזיאון הוותיקן ברומא. על הסרקופג מופיע תבליט ובו קופידונים בדמותם של ילדים (פוטי), העוסקים בפעילות של הכנת יין ומשולבים בין שריגי גפן לכלל דגם עיטורי. לצד הפוטי מופיעים דימוי של טווסים וציפורים אחרות. דימוי נוסף המופיע על הארון הוא כבשה. על מכסה הארון מופיעים ראשים של פוטי או של מסכות (אחד בכל צד) המשולב בקישוט של גרלנדה. עיצוב דגם כזה אינו אופייני לסרקופגים נוצריים מן המאה הרביעית, כיוון שהוא חסר את הסממנים הנוצריים הברורים. עובדה זו, בשיתוף עם עדויות נוספות, העלתה ספקות בקשר לנכונות זיהוי הסרקופג כארון הקבורה של קונסטנטינה. פרשנות נוצרית של נושא עיטור זה, הגם שסוג פרשנות זו אינה מקובלת על חוקרים רבים ביחס לסרקופג זה, תראה בשריגי הגפן ובדמויות הפוטי "דימוי של נשמות המאמינים בנצרות שתיגאלנה בדמו של ישו, אותו מסמל כמובן שריג הגפן, מקור היין". בכך מתקבלת משמעות מטפורית של אמונה באל הנוצרי ובגאולה הנוצרית.