תמול שלשום
עלילת הספר

יצחק קומר, צעיר עני המתגורר בשבוש עולה לארץ ישראל במהלך העלייה השנייה. לאחר נסיעה של שלושה ימים ברכבת לטריאסט והפלגה של עשרה ימים, הגיע ליפו. הוא מדבר עברית בהגייה אשכנזית השונה משפת בני המקום המדברים בהגייה ספרדית. הוא מחפש עבודה במושבה, אך האיכרים מעדיפים פועלים ערבים על פועלים יהודים. במושבה הוא מתיידד עם רבינוביץ, ולאחר שנואשו מלמצוא עבודה חזרו שניהם ליפו. יצחק מוצא פרנסה כצבע, ומעיר על כך המספר: "באמת לא עלה לארץ ישראל אלא לעבוד את אדמתה, אלא מאחר שהארץ לא רצתה תפס אומנות זו של צבע." הוא התיידד עם "הרגל המתוקה" (כינויו של יוחנן לייכטפוס) ששיפר את כישורי הצביעה שלו. משמצא פרנסה, שכר לו חדר ביפו. בדומה לחבריו, יצחק פרק עול תורה ומצוות: "לא הלך לבית הכנסת ולא הניח תפילין ולא שמר את השבת ולא כיבד את המועדות. בתחילה עשה חילוק בין מצוות עשה ובין מצוות לא תעשה. נזהר היה שלא לעבור על לא תעשה ומתרשל במצוות עשה. לבסוף לא הבחין בין עשין ללאווין, ואם נזדמן לו לעבור על אחת ממצוות לא תעשה לא היה חושש."
לאחר שרבינוביץ, שמצא עבודה ביפו כמוכר בחנות, נוסע לאירופה, יצחק, שמימיו לא קיים קשר עם נשים, מתיידד עם חברתו של רבינוביץ, סוניה צוויירינג. "מהלכים להם יצחק קומר וסוניה צוויירינג, משום שהוא חברו של רבינוביץ והיא חברתו של רבינוביץ." בהמשך התהדקו הקשרים בין יצחק וסוניה, והם הרבו לבלות יחדיו.
לאחר שסוניה צמצמה את קשריה אתו, עזב יצחק את יפו ועבר לירושלים, ובה שכר חדר ב"בית המשומד", וכעבור זמן מה עבר לחדר ששכר בשכונת זיכרון משה. בתחילה המשיך בקשר מכתבים עם סוניה, אך גם קשר זה דעך. יצחק התיידד עם הצייר שמשון בלויקוף, שלימד אותו לצייר שלטים לפרנסתו. מותו של בלויקוף ציער מאוד את יצחק, ולהפגת יגונו הלך אל הכותל המערבי.
בעת שיצחק צבע לוח הקדשה בשכונת הבוכרים הגיע אליו כלב חוצות, ויצחק צבע על עורו את המילים "כלב משוגע". מעשה זה גוזר על הכלב חיים של מגורש ונרדף, כי בכל מקום אליו הוא מגיע בירושלים (חוץ משכונות הגויים שאינם קוראים עברית) רואים בו חולה כלבת. אדם שקרא את הכיתוב "כלב" משמאל לימין נתן לכלב את השם "בלק", וכך הוא נקרא ברומן.
יצחק התחבר לאנשי היישוב הישן וחזר לשמור מצוות באופן חלקי, לאחר שפגש בבתי אונגרין את משה עמרם ואשתו דישה, אותם הכיר באונייה בדרכו לארץ. בביתם הוא פוגש את נכדתם שפרה, "ריבה נאה וחסודה", שאביה הוא ר' פייש, מקנאי העדה החרדית, ומתאהב בה. "למה היה יצחק דומה באותה שעה, לאדם הראשון בשעה שנטל הקדוש ברוך הוא אחת מצלעותיו והעמיד לפניו את חוה."
ר' פייש יצא לילה אחד לתלות כתבי חרמות. ראה אותו בלק ונבח לקראתו בשמחה. נבהל ר' פייש ובעט בכלב. צעק הכלב ונתחלחל ר' פייש ונפל, ואחר כך נמלט על נפשו. בעקבות מפגש זה חלה ר' פייש ושכב חסר יכולת דיבור בביתו. יצחק נהג לבקרו ולהביא מזון לאשתו של ר' פייש, שמחמת ההוצאות על רופאים לא הספיקו כספי החלוקה לפרנסתה.
יצחק חש שעליו לנסוע ליפו כדי לסיים את קשריו עם סוניה, ולאחר דחיות אחדות קם ונסע. הוא פגש את סוניה בחדרה, ומשם הלכו לאכול גלידה בקפה חרמון, שם פגשו אחדים מחבריהם, ובהם חמדת, שעלה אף הוא מגליציה. לאחר שנפרד מסוניה נשאר יצחק ביפו.
יום אחד נפגשו יצחק וחמדת ויצאו לטייל בעיר, עד שהגיעו לאכסניה של יעקב מלכוב, שם פגשו את זרח ברנט ולאחר מכן את ברנר. המשיך יצחק לשהות ביפו ולבלות עם חבריו, וכאשר חשב לחזור לירושלים נזדמנו לו מגורים חינם בצריפו של "הרגל המתוקה" שנסע לענייניו, ונשאר ביפו. רבינוביץ, שהתעשר בחו"ל ונשא אישה, חזר ליפו וחידש קשריו עם יצחק. כאשר חזר "הרגל המתוקה" לצריפו, חזר יצחק לירושלים.
בירושלים חזר יצחק לעבודתו כצבע, ושכר לו חדר בביתו של חרט, ושמח בקשריו עם בני משפחת החרט. הוא ביקר בביתו של ר' פייש ושוחח עם רבקה אשתו, אבל את ידה של שפרה לא ביקש, אף שרצה בכך, ואפילו כתב לאביו שהוא עומד לשאת אישה. יצחק חידש קשריו עם ר' אלטר והינדא פועה אשתו, שאותם הכיר בשבוש קודם שעלו לירושלים, ובהמלצת הינדא פועה התיידד עם חיים רפאל העיוור, שהיה בקי בתורה ובמשנה, אבל נזקק לעזרתו של יצחק בקריאת פירוש רש"י. משנודע לר' אלטר ולהינדא פועה שיצחק חפץ לשאת את שפרה, הלכו הינדא פועה וחיים רפאל לדבר עם רבקה בשבחו של יצחק. "היא סיפרה בשבח אבותיו של יצחק עד לר' יודיל חסיד, והוא סיפר בשבחו של יצחק, שכל שבת ושבת הם לומדים כאחד." כעבור ימים אחדים העמידו חופה בביתה של שפרה, ויצחק נשא את שפרה לאישה.
כשהוא חולה "נכנס בלק למאה שערים כשהוא מהלך בצדי דרכים ופיו פתוח ורירו יורד ואזניו סרוחות וזנבו מונח בין ירכותיו ועיניו תוססות דם והוא נובח ואין קולו נשמע." בלק הגיע לדרשתו של ר' גרונם יקום פורקן על עצירת הגשמים. כאשר אמר ר' גרונם "הוא שאני אומר, פני הדור כפני הכלב, ולא ככלב סתם, אלא ככלב משוגע", שם לב שבלק נמצא לידו "וצעק צעקה גדולה, הכלב המשוגע הכלב המשוגע. היה כל העם סבור שהוא צועק כן כדי להרעיש את הלב, כדרך שרגיל לעשות בדרשותיו, שנוטל מלה וחוזר עליה בקולי קולות." לבסוף הבין הציבור שאכן הכלב אתם ונמלטו כולם.
היה שם גם יצחק, שלא נבהל מהכלב, ואף ניסה להרגיע אנשים וסיפר שהוא עצמו כתב על גבו של הכלב ואין זה כלב שוטה. סר פחד הכלב מהציבור. "ואף הפחדנים לבשו עוז והטילו כל אותה אשמה על העיתונים, שהיו מייראים אותם בכלב." נשך בלק את יצחק דרך בגדו. הביאו את יצחק לביתו ובא רופא וטיפל בו. החמירה מחלתו של יצחק, ורבקה ושפרה טיפלו בו, "היו רצות מר' פייש ליצחק ומיצחק לר' פייש, עד שתשש כחן ולא היו יכולות לעמוד על רגליהן." הלכו ייסוריו של יצחק וגברו, עד שמת.
לאחר שיצחק הובא לקבורה נפסקה הבצורת הקשה, ובעקבות הגשמים "שמחה גדולה הייתה בעולם. לא נראתה שמחה כזו, כל הכפרים שביהודה ושבגליל ושבשפלה ושבהר העלו פרי תבואה וכל הארץ הייתה כגן אלקים."