היסטוריה של איטליה המודרנית המוקדמת
סקירה כללית

הרנסאנס האיטלקי נמשך לאורך המאות ה-15 וה-16 של ההיסטוריה האיטלקית והביא להתפתחות כלכלית ותרבותית ניכרת של המדינה. אולם לאחר 1600, איטליה חוותה ירידה כלכלית. בשנת 1600 צפון ומרכז איטליה היוו את אחד מאזורי התעשייה המתקדמים ביותר באירופה, והייתה בה רמת חיים גבוהה במיוחד.  עד 1814 איטליה נהייתה אזור מפגר ומדוכא מבחינה כלכלית; המבנה התעשייתי שלה כמעט קרס, אוכלוסייתה הייתה גדולה מדי למשאביה, וכלכלתה הפכה לחקלאית בעיקרה. מלחמות, פיצול פוליטי, יכולת פיסקלית מוגבלת ומעבר הסחר העולמי לצפון מערב אירופה ולאמריקה היו גורמי מפתח לירידה בכוחה.
בעקבות שלום קאטו-קמברזי (1559), ויתרה צרפת על תביעותיה באיטליה. חלק מהמדינות האיטלקיות היו תחת שלטון שושלות חזקות: מדיצ'י בטוסקנה, פארנזה בפארמה, אסטה במודנה וסבויה בפיימונטה. כמעט מחצית מאיטליה, ממלכות נאפולי, סיציליה וסרדיניה ודוכסות מילאנו היו תחת שלטון האימפריה הספרדית.
פיימונטה הוחזרה לסבויה מצרפת בשל התפקיד שמילא הדוכס אמנואלה פיליברטו בקרב סן-קנטן במהלך מלחמת איטליה בשנים 1551–1559. בית סבויה "הפך לאיטלקי" בתום מלחמות איטליה, כאשר אמנואלה פיליברטו הפך את טורינו לבירת מדינת סבויה ואת האיטלקית לשפה הרשמית.  בית מדיצ'י המשיך לשלוט בפירנצה, הודות להסכם שנחתם בין האפיפיור לקרל החמישי ב-1530, ולאחר מכן הוכר כמשפחה השלטת של הדוכסות הגדולה של טוסקנה על ידי האפיפיור פיוס החמישי.  אותו אפיפיור ארגן את הליגה הקדושה, קואליציה של ונציה ומדינות ימיות אחרות שהביסו את הכוחות העות'מאניים הפולשים בקרב הימי של לפנטו (1571).
מדינות האפיפיור פתחו בקונטרה-רפורמציה, שנמשכה ממועצת טרנטו (1545–1563) ועד לשלום וסטפאליה ב-1648. תקופה זו עולה בקנה אחד עם מלחמות הדת האירופיות ובה איטלקים רבים פעלו במדינות קתוליות אחרות, כולל שליטי צרפת דה פקטו (כגון קטרינה דה מדיצ'י, מארי דה מדיצ'י, קוצינו קונצ'יני וז'ול מאזארן) וגנרלים צבאיים ששירתו בחסות האימפריה הרומית הקדושה או ספרד (כגון טורקואטו קונטי, ריימונדו מונטקוקולי, אוטביו פיקולומיני, אמברוסיו ספינולה ואלסנדרו פארנזה).
למרות הניצחון בלפנטו, הוונציאנים איבדו בהדרגה את נחלותיהם במזרח הים התיכון (כולל קפריסין וכרתים) לידי העות'מאנים. ונציה כבשה את הפלופונס במהלך מלחמת טורקיה הגדולה (1683–1699), אך השטח נמסר בחזרה לאחר המלחמות הוונציאניות-עות'מאניות האחרונות. כשפרצה מלחמת שבע השנים, ונציה נותרה מחוץ לקונצרט של המעצמות הגדולות: עם זאת, הדבר נכון גם לגבי היריבות הים-תיכוניות של ונציה כמו האימפריה העות'מאנית (האדם החולה "באירופה" לאחר מאות שנים של מלחמה) וג'נובה שאיבדה את נחלותיה בים האגאי, בתוניסיה, ולאחר מכן, קורסיקה. המשבר של ג'נובה הוביל למשבר של ספרד, שכן הרפובליקה של ג'נובה הייתה בעלת ברית מרכזית של האימפריה הספרדית מאז המאה ה-16, וסיפקה אשראי ותמיכה כלכלית להבסבורגים במה שתואר כעידן של ג'נובה.
מלחמת הירושה הספרדית (1702–1715) ומלחמת הברית המרובעת (1718–1720) הציבו את המלוכה ההבסבורגית כמעצמה הדומיננטית ברוב לומברדיה ודרום איטליה של ימינו (אם כי מלחמת הירושה הפולנית גרמה לחזרה מחדש של הספרדים בדרום, כבית בורבון-שתי הסיציליות). בהקשר זה ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, יחד עם אויגן מסבויה, הביסו את הכוחות הצרפתיים-ספרדים במהלך המצור על טורינו (1706) ומאוחר יותר כוננו את ממלכת פיימונטה-סרדיניה, המדינה הקודמת של איטליה. בית הבסבורג-לורן ירש את פירנצה מבית מדיצ'י ב-1737 וגם ונציה הפכה לחלק מאוסטריה עם הסכם קמפו פורמיו ב-1797.
עידן נפוליאון הוא החוליה המקשרת בין השליטה ההבסבורגית לריסורג'ימנטו. ההצלחות הצבאיות הראשונות של נפוליאון התרחשו באיטליה, בראש Armée d'Italie, ולאחר מכן הוא מינה את עצמו כנשיא איטליה ומלך איטליה. איטליה הפכה לחלק מתחום ההשפעה הצרפתי, אך נפוליאון, לאור האתניות האיטלקית שלו, זכה להערכה על ידי רוב האינטלקטואלים האיטלקים, ביניהם הסופר אלסנדרו מנצוני. הרסטורציה שלאחר התבוסה הצרפתית לא הצליחה למחוק את החידושים הפוליטיים והחקיקתיים שהביא נפוליאון לאיטליה. ההיסטוריון הצרפתי איפוליט טן אמר:
נפוליאון, הרבה יותר איטלקי מצרפתי, איטלקי לפי גזע, לפי אינסטינקט, דמיון ומזכרת, מחשיב בתוכניתו את עתידה של איטליה, וכשממצה את החשבונות הסופיים של שלטונו, אנו מגלים שההפסד הנקי הוא של צרפת והרווח הנקי הוא של איטליה.