stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נמל התעופה הבין-לאומי של צ'יאנג ראי
חברות תעופה ויעדים

| חברת תעופה | יעד | סוג טיסה |
| --- | --- | --- |
| בנגקוק איירווייז | נמל התעופה סוברנבהומי | פנימית |
| צ'יינה איסטרן איירליינס | נמל התעופה קונמינג | בינלאומית |
| בייג'ינג קפיטל איירליינס (אנ') | נמל התעופה הבינלאומי הייקו מיילן | בינלאומית |
| האינאן איירליינס | נמל התעופה הבינלאומי שנג'ן באואן | בינלאומית |
| הונג קונג אקספרס איירליינס (אנ') | נמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג | בינלאומית |
| נוק אייר | נמל התעופה הבינלאומי דון מואנג | פנימית |
| סצ'ואן איירליינס | עונתי: נמל התעופה הבינלאומי צ'נגדו שואנגליו | בינלאומית |
| רוילי איירליינס (אנ') | ג'ינג הונג | בינלאומית |
| אייר אסיה תאי | נמל התעופה הבינלאומי דון מואנג, נמל התעופה הבינלאומי האד יאי (אנ') | פנימית, בינלאומית |
| תאי ווייטג'ט אייר (אנ') | נמל התעופה סוברנבהומי, נמל התעופה הבין-לאומי פוקט | פנימית |
| תאי ליון אייר (אנ') | נמל התעופה הבינלאומי דון מואנג, נמל התעופה הבינלאומי צ'אנגשה חוואנגחווה (אנ'), נמל התעופה הבינלאומי גואנגג'ואו באיון | פנימית, בינלאומית |
| תאי סמייל | נמל התעופה סוברנבהומי | פנימית |
נמל התעופה הבין-לאומי של ע'רדקה

נמל התעופה הבינלאומי של ע'רדקה (הורגדה) (בערבית: مطار الغردقة الدولي) שוכן בעיר ע'רדקה (הורגדה) שלחוף הים האדום במצרים, כ-500 קילומטרים מדרום-מזרח לקהיר. זהו נמל התעופה השני בגודלו במצרים מבחינת היקף תנועת הנוסעים בו. בשנת 2009 עברו בו 6.7 מיליון נוסעים.
נמל התעופה משמש כשער ראשי לתיירי חוץ בדרכם לאתרי התיירות המצריים שלחוף הים האדום. הוא משרת עשרות חברות תעופה, מרביתן חברות שכר וחברות טיסה מוזלות, הפועלות בינו לבין יעדים בכל רחבי אירופה ובטורקיה, וכן משרת טיסות פנים-ארציות.
בנמל פועלים שני טרמינלים לנוסעים. הטרמינל השני בשטח של 92 אלף מטר רבוע ובו גשרי עלייה למטוסים הוקם במטרה להגדיל את קיבולת הנמל עד ל-13 מיליון נוסעים בשנה, במסגרת מאמצי ממשלת מצרים להגדיל את תנועת התיירות למדינה. הוא נבנה מדרום לטרמינל הישן, ונחנך ב-17 בדצמבר 2014 במעמד נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי.
בנמל התעופה שני מסלולי טיסה מקבילים. הנמל משרת גם את חיל האוויר המצרי, ובשטחו נמצאים מוסכים ממוגנים למטוסי קרב.
מאז מלחמת ששת הימים, עת הופגז שדה התעופה הצבאי בע'רדקה במבצע מוקד, ועד לשנת 1976 לא היה הנמל בשימוש.
הערות שוליים

↑  שדות תעופה במצרים סגורים מאז מלחמת ששת הימים, דבר, 1 בנובמבר 1976
ניקולה רומיאו

| --- | --- |

 לידה:  28 באפריל 1876 Sant'Antimo, איטליה 
 פטירה:  15 באוגוסט 1938 (בגיל 62) Magreglio, איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 מקום מגורים:  Magreglio 
 השכלה:  אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני 
 מעסיק:  אלפא רומיאו 
 תפקיד:  senator of the Kingdom of Italy (2 במרץ 1929–15 באוגוסט 1938) 
 מפלגה:  המפלגה הפשיסטית הלאומית 
 
ניקולה רומיאו (באיטלקית: Nicola Romeo;‏ 28 באפריל 1876 - 15 באוגוסט 1938) היה מהנדס אזרחי ומהנדס חשמל ויזם איטלקי, מחלוצי תעשיית הרכב באיטליה, ממייסדי יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו, שימש כסנאטור בבית המחוקקים ה-18 (אנ') של ממלכת איטליה.
ביוגרפיה

רומיאו נולד בעיירה Sant'Antimo (אנ'), במטרופולין של נאפולי (אנ') במחוז קמפניה, באיטליה.
רומיאו סיים את לימודיו לתואר ראשון בהנדסה מהפוליטכניקו של נאפולי (היום אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני). בשנת 1899 רומיאו יצא למספר שנים שנים לאירופה, למטרות עבודה ולימודים וסיים תואר שני בהנדסת חשמל בלייז', בלגיה. בשנת 1911 רומיאו חזר לאיטליה וייסד את החברה "איג' ניקולה רומיאו ושות' (Ing. Nicola Romeo e Co) החברה ייצרה מכונות וציוד לתעשיית הכרייה.
ככל שהחברה התפתחה רומיאו שאף להרחיבה ורכש את רוב המניות של חברת הרכב מבוססת על ייצור אלפא (Anonima Lombarda Fabbrica Automobili) בשנת 1915.
בשנת 1918, רומיאו השתלט על החברה בבעלות של 100%. שם החברה שונה ל- "Anonima Lombarda Fabbrica Automobili Romeo" (ראשי תיבות: "A.L.F.A") ונוסף השם "רומיאו".
המכונית הראשונה נושאת את תג "אלפא רומיאו" הייתה מדגם "טורפדו 20/30 HP" שיוצרה בשנת 1921. החברה צברה מוניטין לבניית מכוניות אמינות, בטוחות ומהודרות כמו גם חלקי מטוסים, אבל בשנת 1927 החברה הגיעה קרוב מאוד לחיסול עקב שורה של השקעות רעות.
במהלך ישיבת דירקטוריון נתבקש רומיאו לעזוב את החברה, אם כי המנכ"ל החדש פסקואלה גאלו (Pasquale Gallo) שכנע את רומיאו להישאר כנשיא החברה. רומיאו עזב באופן רשמי את "אלפא רומיאו" בשנת 1928.
רומיאו נפטר ב-15 באוגוסט 1938 בביתו באגם קומו, בלומברדיה. כמעט שבעים שנה לאחר מותו ולרגל 130 שנה להולדתו, הקדישה נאפולי רחוב לזכרו של ניקולה רומיאו, שקרוי "Via Nicola Romeo".
ביוגרפיה > מחברותיו של רומיאו

לניקולה רומיאו הייתה בעלות מספר חברות הנדסיות, לא כולן באותו זמן. אלה כללו:
"Ing. Nicola Romeo e Co".
"Società Nicola Romeo di Saronno".
"Costruzioni Meccaniche di Saronno" (אנ') חברה לייצור קטרי קיטור.
"CEMSA" (אנ') - חברה הנדסית.
"Officine Ferroviarie Meridionali" (אנ') - חברה שעסקה בתחבורה מסילתית.
משפחה

בשנת 1905 נשא לאישה את אנג'לינה ואלאדין, זמרת אופרה ופסנתרנית פורטוגזית. לזוג נולדו שבעה ילדים. מאוריציו, אדוארדו, ניקולס, אלנה, ג'ולייטה, פיירה ואיירין.
הערות שוליים

↑  "ניקולה רומיאו" web.archive.org/web/20080331175732
↑  סנאטור ניקולה רומיאו notes9.senato.it/web/senregno
↑  Gianni Rogliatti, La storia di Nicola Romeo, l'altra metà dell'Alfa, La Manovella, dicembre 2008
↑  Salvo Bordonaro, Le locomotive di Nicola Romeo, in Tutto treno & storia, nº 27, Ponte San Nicolò (PD), 2012, pp. 60-69
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1084216639  ICCU: CFIV329967  ISNI: 0000 0004 5571 4967  LCCN: no2016006558  VIAF: 267145542622496640696   WorldCat (עם VIAF): 267145542622496640696
מרי מקארתי

| --- | --- |

מקארתי בשנת 1963
 לידה:  21 ביוני 1912 סיאטל, וושינגטון, ארצות הברית
 פטירה:  25 באוקטובר 1989 (בגיל 77) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  Castine Cemetery 
 ידועה בשל:  ביקורת ספרות, פעילות פוליטית
 השכלה:  מכללת ואסר
 מקצוע:  סופרת, מבקרת ספרות
 מעסיק:  בארד קולג' 
 תפקיד:  Booker Prize judge 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 בן זוג:  האראלד ג'ונסרוד (נישאו 1933) אדמונד וילסון (נישאו 1938) בודן ברודווטר (נישאו 1946) ג'יימס וסט (נישאו 1961)
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1949)  מלגת גוגנהיים (1959)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  פרס רומא 
 
מרי ת'ריס מקארתי (21 ביוני 1912, סיאטל, וושינגטון, ארצות הברית – 25 באוקטובר 1989, ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית) הייתה סופרת, מבקרת, ופעילה פוליטית אמריקאית.
ראשית דרכה

נולדה בסיאטל לרוי ווינפילד מקארתי ומארת'ה ת'ריס מקארתי (לבית פרסטון), ונתייתמה בגיל 6, כששניהם מתו במגפת השפעת ב-1918. היא ושלושת אחיה (בהם השחקן קווין מקארתי) גדלו באומללות במיניאפוליס אצל הורי אביה, ובהשגחת דוד ודודה שלהם ייחסה לימים קשיחות והתעללות.
כשהמצב הפך בלתי נסבל, עברה לגור עם הורי אמה בסיאטל. סבה מצד אמה, הרולד פרסטון, היה עורך דין מצליח, אשר ניסח את אחד החוקים הראשונים בארצות הברית להבטחת פיצויים לעובדים בגין פציעה בעבודה. מקארתי ייחסה לסבה השפעה על עמדותיה השמאליות. לימים חיברה מקארתי ספר זכרונות בשם "Memories of a Catholic Girlhood". אחיה, קווין, כּיכּב בסרטים "מותו של סוכן" (1951) ו"פלישת חוטפי הגופות" (1956).
מקארתי סיימה את לימודיה התיכוניים בסיאטל, ועברה לפוקיפסי, ללמוד במכללת ואסר, שם סיימה תואר ראשון בשנת 1933. באותה תקופה הפכה אתאיסטית ועזבה את הכנסייה הקתולית. על אף זאת, העריכה את החינוך הקלאסי שהוענק לה, שהזין את האינטלקט שלה כל חייה והניח מסד לחיי היצירה שלה. היא ראתה בהשתחררות מן האמונה ובמאבקיה עם רשויות הדת חלק מהותי מאופייה.
קריירה

בניו יורק היא התחברה לחוגים קומוניסטיים בראשית שנות השלושים, אך עוד באותו עשור דחתה את הקומוניזם של ברית המועצות, הביעה סולידריות עם לאון טרוצקי לאחר משפטי מוסקבה, והתנגדה במרץ לסופרים ומחזאים שהיא החשיבה לתומכים בסטליניזם.
היא החלה לפרסם בכתבי העת Partisan Review, The Nation, The New Republic, Harper's Magazine, וב-The New York Review of Books. עד מהרה רכשה לה מוניטין של מבקרת חדה, שנלחמה על חירות יצירתית ועל זכותה להתעלות מעל אידאולוגיה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה מבקרת ליברלית של מקארתיזם וקומוניזם גם יחד. היא החזיקה בדעות ליברליות על תרבות ועל שררה, התנגדה למלחמת וייטנאם בשנות ה-60, ואף ביקרה בווייטנאם מספר פעמים במהלך המלחמה. בריאיון ל-BBC אמרה שאין מקרה מתועד אחד של רצח נשים או ילדים דרום-וייטנאמיים בידי לוחמי וייט קונג.
מקארתי לימדה במכללת בארד בשנים 1946–1947, ושוב בין 1986 ל-1989. כמו כן לימדה במשך שנה במכללת שרה לורנס בניו יורק.
רומן הביכורים שלה, The Company She Keeps, זכה לשבחים מצד הביקורת כרומן שערורייתי, שמתאר את החוג החברתי של האינטלקטואלים בניו יורק בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 בכנות חסרת מעצורים. לאחר שרכשה מוניטין כמבקרת וכמחברת סאטירה, זכתה מקארתי גם בהצלחה מסחרית כשהרומן The Group משנת 1963, המתאר קבוצה של סטודנטיות במכללת ואסר, צעד ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך קרוב לשנתיים תמימות. יצירתה מתאפיינת בכתיבה מדויקת ובעירוב מורכב של אוטוביוגרפיה ובדיון.
יש הסוברים שדמותה חסרת-הטאקט של גרטרוד ברומן Pictures from an Institution מאת רנדל ג'רל מבוססת על מקארתי בשנה שבה לימדה במכללת שרה לורנס, שם לימד גם ג'ארל באותה עת.[דרוש מקור]
למקארתי היה סכסוך רב שנים עם המחזאית ליליאן הלמן, מאז סוף שנות ה-30, על רקע חילוקי הדעות ביניהן לגבי משפטי מוסקבה ותמיכתה של הלמן בארגוני "החזית העממית" השונים שטיפח סטלין. מקארתי הכעיסה את הלמן במיוחד כשאמרה בתוכנית הטלוויזיה המופע של דיק קאווט "כל מילה ש[הלמן] כותבת היא שקר, לרבות ה"א הידיעה וו"ו החיבור". הלמן הגיבה בתביעת דיבה על סך 2.5 מיליון דולר, שלא הסתיים בחייה של הלמן. במהלך המשפט דעך כוכבה של הלמן בשל תשומת הלב המרובה שניתנה לטענות נגדו, שהציגו מקארתי ותומכיה. לימים חיברה נורה אפרון מחזה על הסכסוך בין השתיים, בשם Imaginary Friends.
פרסים וכיבודים

מקראתי זכתה בפרס הורייזן בשנת 1949, ובשתי מלגות גוגנהיים, בשנת 1949 ושוב ב-1959. היא הייתה חברה במוסד הלאומי לאמנויות ולמדעי הרוח, ובאקדמיה האמריקאית ברומא. בשנת 1973 נבחרה לשאת את הרצאת הויזינחה באוניברסיטת ליידן, תחת הכותרת "התיתכן ספרות גותית?". באותה שנה נבחרה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בשנת 1984 זכתה במדליה הלאומית לספרות ובמדליה על שם אדוורד מקדאוול.
מקארתי זכתה בתארים לשם כבוד מטעם מכללת בארד, מכללת בודן, מכללת קולבי, מכללת סמית', אוניברסיטת סירקיוז, אוניברסיטת מיין באורונו, אוניברסיטת אברדין, ואוניברסיטת האל.
קשרים חברתיים

מקארתי חדלה מקשר עם כמה מעמיתיה ב-Partisan Review על רקע שינוי דעותיהם לכיוון שמרני לאחר מלחמת העולם השנייה. על אף זאת, שמרה על קשרי ידידות כל חייה עם המבקרים דווייט מקדונלד, פיליפ רב, פ"וו דופי, עם ההוגה הפוליטי והאקטיביסט ניקולה קיארומונטה, ועם הסופרת והמסאית אליזבת הרדוויק.
מקארתי קיימה ידידות קרובה עם ההוגה חנה ארנדט, וניהלה חליפת מכתבים ענפה ואינטלקטואלית עמה. לאחר מות ארנדט, הייתה מקארתי למנהלת עזבונה הספרותי של ארנדט, עד מותה שלה בשנת 1989.
חיי משפחה

מקארתי נישאה ארבע פעמים. בשנת 1933 נישאה להאראלד ג'ונסרוד, שחקן תיאטרון. זמן קצר לאחר מכן קיימה רומן מחוץ לנישואים עם פיליפ רב. בשנת 1938 עזבה את רב ונישאה למבקר אדמונד וילסון, ולזוג נולד בן, רעואל וילסון. בשנת 1946 נישאה לבודן ברודווטר, שעבד באותה עת בניו יורקר. בשנת 1961 נישאה מקארתי לדיפלומט ג'יימס ר' וסט.
מותה

מקארתי מתה לאחר מאבק בסרטן הריאה, ב-25 באוקטובר 1989, בעיר ניו יורק.
הערות שוליים

↑  רוברט לקי, The Wars of America, הוצאת Castle Books,‏ 1992, ISBN 0785809147.
↑  דף ביוגרפי על מקארתי (אנגלית) באתר מכללת ואסר.
↑  פיליס ג'ייקובסון, "Two Invented Lives", באתר mayfirst.org.
↑  "Ben Pleasants's Contentious Minds: The Mary McCarthy / Lillian Hellman Affair" באתר HollywoodInvestigator.com.
↑  ג'נט סיידי, "When Mary Met Lillian", באתר העיתון Christian Science Monitor.
↑  רשימת חברי האקדמיה בשנים 1780–2010 באות M, באתר האקדמיה.
↑  ג'יי פריני (עורך), The Oxford Encyclopedia of American Literature, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2004, ‏ ISBN 9780195156539, עמ' 48.
↑  "James R. West, 84, Diplomat Married to Mary McCarthy" בניו יורק טיימס, 17 בספטמבר 1999.
↑  נקרולוג (אנגלית) באתר הניו יורק טיימס, 29 באוקטובר 1989.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308149505171  PLWABN: 9810586761805606  BIBSYS: 90068051  BNC: 000042123  BNE: XX1158359  BnF: cb11913757p (data)  CANTIC: a10397127  CiNii: DA0151571X  GND: 118575686  ICCU: BVEV011457  ISNI: 0000 0001 2143 974X  LCCN: n79060089  LNB: 000093275  NDL: 00449328  NKC: jn20000603961  NLA: 36220336  NLG: 184340  NLK: KAC199618178  NSK: 000056014  NTA: 068313551  RERO: 02-A026956991  SELIBR: 248961  SNAC: w6251gvj  SUDOC: 02699965X  Trove: 1231684  VIAF: 94457792   WorldCat (עם VIAF): 94457792
משבר הצוללות באוסטרליה

תרשים של הצוללת מסדרת Attack שביטול חוזה הפיתוח והייצור שלה הביא למשבר זה. הצוללת היא גרסה קונבנציונלית של צוללת תקיפה גרעינית מסדרת ברקודה.
משבר הצוללות באוסטרליה (וידוע בשם משבר הצוללות האוסטרליות ומשבר הצוללות בין אוסטרליה וצרפת) הוא משבר דיפלומטי בין אוסטרליה לצרפת וכן במידה פחותה בין צרפת לארצות הברית, בשל ביטול מפתיע של חוזה לפיתוח צוללות תקיפה קונבנציונליות מסדרת Attack בין ממשלת אוסטרליה ל-Naval Group הצרפתית. ההכרזה לביטול הפרויקט באה במקביל להכרזה על ברית AUKUS, ולהכרזה על תוכנית פיתוח וייצור לצוללות גרעיניות על ידי אוסטרליה בסיוע והעברת טכנולוגיה של ארצות הברית.
ההכרזה הביאה לתגובה נזעמת של ממשלת צרפת על המהלך, ולהחזרת השגרירים של צרפת באוסטרליה ובארצות הברית.
הרקע למשבר

בשנת 2016 נחתם חוזה בין ממשלת אוסטרליה ו-Naval Group ‏(DCNS) הצרפתית בנפח של 34.4 מיליארד יורו (מאוחר יותר הוערך ב-56 מיליארד יורו), לפיתוח ויצור של 12 צוללות שהן גרסה בעלת הנעה קונבצניונלית של צוללת התקיפה הגרעיניות מסדרת ברקודה שהייתה אז בפיתוח ב-Naval Group. הצוללות מסדרה זאת שכונתה Attack היו אמורות להחליף את ששת הצוללות מסדרת קולינס המזדקנות. החוזה כלל ייצור של הצוללות במספנות באוסטרליה, וכן פיתוח מערכת בקרת ירי על ידי חברת לוקהיד מרטין. לשם כך הוקצו משאבים רבים לשדרוג המספנות והכשרה של כוח אדם באוסטרליה על ידי מומחים מצרפת וארצות הברית.
עם העלייה במחיר התוכנית, והתעכבות בתכנון הצוללות על ידי Naval Group נוצר פער ניכר ביכולות של הצי המלכותי האוסטרלי שתכנן להוציא את הצוללות מסדרת קולינס משירות החל משנת 2025.
ב-16 בספטמבר 2021 ממשלת אוסטרליה הכריזה שהיא משנה את סדר העדיפויות שלה ומפנה אותן לפיתוח צוללות גרעיניות בעזרת ארצות הברית כחלק מברית AUKUS, ולכן היא מבטלת את החוזה עם Naval Group לפיתוח סדרת Attack.
ראו גם

יחסי אוסטרליה–צרפת
האמברגו הצרפתי על ישראל
הערות שוליים

↑  משבר דיפלומטי: צרפת החזירה את השגרירים מארה"ב ואוסטרליה, באתר ynet, 18 בספטמבר 2021
↑  AUSTRALIA TO PURSUE NUCLEAR-POWERED SUBMARINES THROUGH NEW TRILATERAL ENHANCED SECURITY PARTNERSHIP, pm.gov.au, ‏16 בספטמבר 2021 (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא יחסי חוץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ניסים מוסק

| --- | --- |

 לידה:  28 באפריל 1947 (בן 77) ימבול, הרפובליקה העממית של בולגריה 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1971 
 פרסים והוקרה:  פרס לנדאו (2003)  פרס כינור דוד 
 פרופיל ב-IMDb
 
ניסים מוסק (נולד ב-28 באפריל 1947) הוא במאי קולנוע דוקומנטרי.
ביוגרפיה

מוסק נולד בבולגריה, וב-4 בנובמבר 1948 במהלך מלחמת השחרור, עלו הוריו ואחיו משה מוסק לישראל והתיישבו בירושלים, במושבה הגרמנית. לאחר שנשר מבית הספר שלחו אותו הוריו למכר, נהג משאית, ללמוד נהיגה, אך מוסק נכשל בשלושה טסטים. פגישה מקרית באוטובוס הובילה את מוסק להירשם לקורס צילום שפעל בתוך בית הספר המקצועי של משרד העבודה בשכונת תל ארזה, והיה בית הספר הראשון בישראל לצילום. את בית הספר, שנקרא "המכון לצילום והסרטה, ניהל ד"ר בנימין קורצקי, שעלה מפולין, שם היה ממייסדי בית הספר לקולנוע בלודז', בו למד יחד עם הבמאי רומן פולנסקי. בהמשך עבר הקורס לבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי ברמת גן, מוסק נשר מהלימודים והחל לעבוד בטלוויזיה הישראלית ב-1971, כעורך וכבמאי. בין השאר ביים חלק מהפרקים של סדרת הטלוויזיה "עמוד האש", פרקים בסדרה "והארץ הייתה תוהו ובוהו: תולדות ארץ ישראל" וכתבות תחקיר ל"מבט שני".
סרטו הראשון של מוסק היה "השמעת על הפנתרים השחורים, אדון משה?" שצולם ב-1971, חודשים ספורים לאחר שפרצה בירושלים מחאתם של צעירים יוצאי עדות המזרח, שהקימו את תנועת הפנתרים השחורים, שהתפשטה לכל רחבי הארץ. מצלמתו של מוסק ניצבה מאחורי גבם של מובילי המחאה כאשר אלה פתחו באישון לילה את דלתות הבתים בשכונת מוסררה בירושלים וחשפו את העוני והעליבות שבהם התגוררו משפחות מרובות ילדים. כל עותקי הסרט נעלמו באופן מסתורי. עותק הסרט שהיה ברשותו של מוסק נמסר לצ'רלי ביטון כדי שיציג אותו בפסטיבל בגרמניה, אלא שהסרט נעלם ממזוודתו בדרך לשם. בתחילת שנות ה-2000, נמצא עותק שלו בארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים. לאחר מציאת העותק עשה מוסק סרט המשך, "שמעת על הפנתרים השחורים?", שבו התחקה אחר הדמויות שלו וקורותיהן. הסרט שודר בערוץ הראשון בספטמבר 2003.
רבים מסרטיו ביקורתיים ועוסקים בנושאים חברתיים ופוליטיים ועם זאת הם אישיים ומציגים אנשים ולא רק תהליכים היסטוריים. בשנת 1994 כתב וביים סרט תיעודי על מנחם בגין. בשנת 2004, השלים את הסרט "שלום אבו באסם", שהחל לצלם בשנת 1986. הסרט עוקב אחרי היחסים בין אבו באסם, פלסטיני יליד העיר העתיקה בירושלים, ודני רובינס מתנחל שעבר לגור באותו רחוב, המוביל להר הבית, ברובע המוסלמי. מדי כמה שנים חזר מוסק וצילם אותם. באותה שנה גם ביים והפיק סרט תיעודי על מרדכי ואנונו, שכלל ראיון ישן שמצא עם ואנונו בו אמר כי הוא מקווה שאזרחי ישראל "לא יסמכו על מה שאומרים להם בחדשות, או אומרים להם בטלוויזיה, או אומרים בעיתונות, אלא באמת יחשבו בעצמם". סרטו "מערבון בהר חברון", משנת 2013, מתעד את אזור דרום הר חברון, שעל הגבעות הצחיחות שבו נלחמים מתנחלים מסוגים שונים ופלסטינים, זה בזה והאחד בשני. הסרט עוקב אחרי החווה המבודדת של יוחנן שרת, מתנחל שהוא במקור גרמני פרוטסטנטי שהתגייר, שמסולק מחוותו על ידי מתנחלים קיצוניים יותר.
בשנת 1986 ערך את סרטו של מיקי בהגן, בכיכובו של טוביה צפיר, "האינסטלטור".
את רבים מסרטיו התיעודיים מפיקה אשתו שרון שביט. את המוזיקה לרבים מסרטיו כתב שלמה מזרחי.
מוסק הוא חבר בארגון "תעאיוש", שמטרתו היא לקדם את השותפות בין יהודים לערבים ולחתור לשוויון ולשלום.
פרסים

פרס אמנויות הבמה על שם לנדאו ב-2003
פרס המועצה לתרבות ואמנות הקולנוע, על הסרט "האם שמעת על הפנתרים השחורים?"
פרס הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, "השמעת על הפנתרים השחורים?"
פרס המכון לעידוד הסרט הישראלי, על עריכת הסרט "שיגעון של מולדת" (1980)
פרס כינור דוד על בימוי שניים מפרקי הסדרה "עמוד האש".
פרס אומנויות לבימוי פסטיבל ירושלים
פרס העריכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה על הסרט "שלום אבו באסם".
פילמוגרפיה כבמאי

"השמעת על הפנתרים השחורים, אדון משה?" - 1971
"עמוד האש" פרקים 1, 12 - 1980
תעלומת המגילות הגנוזות - 1991
מנחם בגין: למות או לכבוש את ההר - 1994
שכנים או אויבים - 1996
לגעת בשמיים - 1998
אדולף אייכמן הזיכרונות החסויים - 2002
שמעת על הפנתרים השחורים? - 2003
שלום אבו באסם - 2004
מי אתה מרדכי ואנונו? - 2004
סלבדור (ספינת מעפילים)|סלבדור - 2006
האזרח נאווי (על עזרא נאווי) - 2007
הבמה החשמלית - אגדת רוקנ'רול, ערוץ 1 - 2008
אסירי קבלן - 2008
עכו-עכא - 2010
"בין לינדנשטראוס לש"ס", מבט שני - 2012
מערבון בהר חברון - 2013
פרט לסרטים הללו שמוסק ביים הוא גם ביים סדרות טלוויזיה על המוסד, הארכאולוגיה מול התנ"ך, ו"תעלומות ירושלים". בחלק מהסרטים שלו, כגון "מי אתה מרדכי ואנונו" ו"הבמה החשמלית - אגדת רוקנ'רול" מוסק מקריין ואחרים, כגון "האזרח נאווי" הוא צילם.
הערות שוליים

↑  נחום ברנע, מסך בזבוז הכסף, דבר, 20 בנובמבר 1968
↑   שני ליטמן, הבמאי ניסים מוסק קורא להפסיק לרדוף את ואנונו, באתר הארץ, 8 בינואר 2014
↑  האיש שהביא קולות למלחמה הראשונה, "העולם הזה", גיליון 2263 מ-14 בינואר 1981, עמוד 40
עמוד האש, "העולם הזה", גיליון 2273 מ-25 במרץ 1981, עמוד 56
↑   והארץ הייתה תוהו ובוהו תולדות ארץ ישראל - פרק 11  איסלאם בארץ הקודש, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 59:13)
 מבט שני - הערוץ הראשון - משטרה בלב הסכסוך - ניסים מוסק וטל פסס בתחקיר על משטרת ישראל ביהודה ושומרון, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 26:53)
↑   אינס אליאס, הסרטים על הפנתרים השחורים מעידים, שאף פעם לא היתה פה דמוקרטיה, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2020
↑  גיורא יהלום, ‏הפנתר הורוד, באתר גלובס, 1 בספטמבר 2003
↑  אורן פרסיקו, ‏האם הוא עדיין מאוהב בסנדי?, באתר גלובס, 18 באפריל 2004
↑  אלון חילו, הארץ של הסופרים - אלון חילו כותב על מה ייעשה לאיש שהתנחל אצל מתנחלים, באתר הארץ, 14 ביוני 2011
↑  מרב יודילוביץ', שני במאים הותקפו על-ידי מתנחלים, באתר ynet, 26 בספטמבר 2005
↑  מרב יודילוביץ', פורסמה רשימת הזוכים בפרס לנדאו, באתר ynet, 6 בינואר 2004
↑  חזי מחלב, "שלום אבו-באסם", באתר "העוקץ", 26 באוקטובר 2004
↑ ביקורות:
חזי מחלב, "שמעת על הפנתרים השחורים"?, באתר "העוקץ", 31 באוגוסט 2003
שלומית ליר, ביקורת על "השמעת על הפנתרים השחורים", באתר של "רוח מזרחית עזה"
↑  יוסי דהאן, "מי אתה מרדכי ואנונו?", באתר "העוקץ", 15 באפריל 2004
↑ ביקורות:
אריאל הירשפלד, לב האפלה, באתר הארץ, 25 ביולי 2007
חזי מחלב, המלצה - הסרט "האזרח נאווי", באתר "העוקץ", 8 בספטמבר 2007
↑  חזי מחלב, על "הבמה החשמלית", סרטו של ניסים מוסק, באתר "העוקץ", 12 בדצמבר 2008
↑  יוסי דהאן, אסירי קבלן מאחורי הסורגים היקרים, באתר "העוקץ", 3 במרץ 2008
אביב וסרמן, אסירי קבלן - הסרט, באתר "העוקץ", 31 בדצמבר 2007
↑  גילי איזיקוביץ, בעין הסערה, באתר הארץ, 18 בינואר 2012
↑  גילי איזיקוביץ, החוקים הרופפים של דרום הר חברון, באתר הארץ, 10 בספטמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008916267405171  GND: 1089840861  VIAF: 268145857938523021118   WorldCat (עם VIAF): 268145857938523021118
נעץ

נעץ נחושת
נעצים עם ראשי פלסטיק צבעוניים
נעץ הוא סיכה להצמדת ניירות ופיתקיות. נעץ מורכב מחוד מתכתי קטן וקצר ומראש מתכת או פלסטיק. ראש הנעץ צבוע לעיתים בצבעים שונים. נעצים מצויים בעיקר בשימוש משרדי אך משמשים גם מורים ותלמידים.
נעצים משמשים לרוב להצמדת מוצרי נייר, אם כי עשויים לשמש להצמדת עצמים רכים או קלי משקל מחומרים נוספים (למשל: בד, פלסטיק). נעצים מיועדים להצמדה ללוחות מודעות העשויים מחומרים רכים (כגון עץ, שעם, סוגי פלסטיק שונים), אך יכולים לשמש אפילו להצמדה לקירות גבס. ברחובות הערים נעשה שימוש בנעצים גם לשם תליית מודעות פרטיות קטנות על עצים.
הודעה תלויה באמצעות נעץ, בתל אביב
ניסים לאון

ערך זה עוסק במפיק וצלם. אם התכוונתם לפרופסור באוניברסיטת בר-אילן, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1931 פלובדיב, ממלכת בולגריה 
 פטירה:  11 ביוני 2000 (בגיל 69) 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר על מפעל חיים (1996) 
 פרופיל ב-IMDb
 
תמונה מן הסט של "חבורה שכזאת", 1962. משמאל לימין: אמנון סלומון, רנה שני, ניסים לאון, רוני יעקב
ניסים (ניצ'ו') לאון (15 במרץ 1931 – 11 ביוני 2000) היה צלם, מפיק, שותף בחברת ההפקה "סרטי רול", וזוכה פרס אופיר על מפעל חיים (1996).
קורותיו

ניצ'ו לאון נולד בפלובדיב, שבבולגריה.
עלה לישראל בגיל 7. שרת בצה"ל ביחידת ההסרטה של הגדנ"ע כעוזר-צלם (תפקידו הרשמי היה נשק) תחת זאב רב-נוף יחד עם חיים שרייבר, יונה זרצקי ואחרים. בתחילת דרכו שימש כעוזר-צלם של אלפרד שטיינהרדט.
לאחר שחרורו הצטרף ל"אולפני גבע", שם עסק בצילום יומנים, סרטי תעודה, סרטים לצה"ל ("שלוש שעות ביוני") ופרסומות.
בשנת 2–1961 הקים יחד עם יאיר פרדלסקי וישראל רינגל את חברת "סרטי רול". סרט הקולנוע הראשון שצילם במסגרת "סרטי רול" היה "רק בלירה" בשנת 1964.
הצלם דוד גורפינקל שימש כעוזרו ונמנה עם חניכיו.
לאחר צילום הסרט "המחצבה" ב-1990 התמקד בניהול חברת רול ובהכשרת עובדים צעירים בצילום מקצועי.
בשנת 2003 הוחלט להרחיב את "פרס עדשת הזהב" גם לזכרו של לאון.
פילמוגרפיה

הפיק וצילם עשרות סרטים במרוצת השנים, וביניהם:
פילמוגרפיה > סרטי קולנוע

סעדיה: שורשים במולדת (1951), עלילתי קצר
"מעשה במונית" (1956)
"איי לייק מייק" (1961)
"אלדורדו" (1963)
"חבורה שכזאת" (1963)
"רק בלירה" (1964)
"סלאח שבתי" (1964)
"999... עליזה מזרחי" (1967)
"חדוה ושלומיק" (1971)
"שתי דפיקות לב" (1972)
"הדיבר ה-11" (1975)
"קוני למל בתל אביב" (1976)
"מיליונר בצרות" (1978)
"חמש חמש" (1980)
"פצעי בגרות 80" (1980)
"כשנותנים - קח!" (1982)
"קוני למל בקהיר" (1983)
"זוג נשוי" (1983)
"לא שם זין" (1987)
"תל אביב לוס אנג'לס" (1988)
"המחצבה" (1990)
פילמוגרפיה > סרטים תיעודיים

מחנה בערבה (1953), תיעודי קצר
תיאטרון בישראל (1967)
הערות שוליים

↑  נועם שגב, פרסי "עדשת הזהב" חוזרים, באתר ynet, 21 בינואר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290362805171  ISNI: 0000 0004 0264 191X  VIAF: 298284834   WorldCat (עם VIAF): 298284834 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נתי הורטיג

| --- | --- |

נתי הורטיג במסגרת משחקי המכביה השמונה-עשרה
 לידה:  9 במרץ 1986 (בן 38) ישראל ישראל
 תחום:  רכיבת אופני כביש, רכיבת אופני הרים.
 התמחות:  נגד השעון
 קבוצות עבר:  Team Matzman, Velo Club Israel, ו-טים פוקוס
 הישגי שיא:   אלוף ישראל (2008).  מקום שלישי, אליפות ישראל בנגד השעון.
נתי הורטיג במהלך אימון בוולודרום הלאומי סילבן אדמס בתל אביב
נתי הורטיג (נולד ב-9 במרץ 1986) הוא רוכב אופניים ישראלי, אלוף ישראל לשנת 2008 באופני כביש.
ביוגרפיה

הורטיג הוא יליד ראשון לציון ומתגורר כיום באזור חבל מודיעין. הורטיג החל להתאמן בקבוצה רכיבת שטח מקומית בהדרכת צביקה יוז'יק בגיל 12.
כעבור שנתיים עבר לקבוצת האופניים Velo Club Israel שבסיסה בחולון, מהוותיקות שבקבוצות הענף. בתקופה זו נחשף לענף אופני הכביש והחל להתאמן עם טובי רוכבי ישראל (איתי ליפשיץ, דור דבירי, דניאל הלסטוך וצחי בויגן), תחת הדרכתו של שלום דביר.
בשנת 2004 דורג כרוכב ה-2 בארץ בקטגוריית עלית נוער באופני הרים, סיים במקום ה-3 באליפות ישראל באופני כביש לנוער ובמקום השני באליפות ישראל במקצה נגד השעון. בשנה זו הוכר כספורטאי מצטיין טרם גיוסו לצה"ל.
בשנת 2006 עבר הורטיג לקבוצה חדשה ומתפתחת "טים מצמן" על מנת להתקדם מבחינה מקצועית. בשל היותו מדריך אימון גופני בצה"ל, הצליח הורטיג לשלב בין שירות הצבאי לתחרויות ואימונים וניצח מספר תחרויות כדוגמת קרמיס יער המגינים, מרוץ חריש ומרוץ סיום עונת 2006 באורים, אותו ניצח בבריחת יחיד מהדבוקה כ-5 קילומטרים מהסיום.
בשנת 2008 סיים את שירותו הצבאי וניצח את אליפות ישראל לבוגרים יום אחד בלבד לאחר שהצליח לסיים במקום ה-3 באליפות ישראל נגד השעון (שני המרוצים התקיימו בסוף שבוע אחד באזור אורים).
בשנה זו נבחר הורטיג לרוכב השנה של איגוד האופניים בישראל.
הורטיג היה חבר בנבחרת ישראל באופני כביש משנת 2004 ועד 2009.