stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות בבל
בימי הביניים

במאה ה-7 סייעו היהודים בידי הכובשים הערבים וזכו בשל כך ליחס הוגן ולאישור זכויותיהם.[דרוש מקור] ישיבות סורא ופומפדיתא נפתחו מחדש. ראשיהן, הגאונים, משכו תלמידים מכל תפוצות ישראל, שכן התפשטות האסלאם הקלה על הקשרים בין היהודים, שהיו עתה תחת שלטון אחד. היו מקרים בהם השליטה הועברה לסירוגין בין ה"ריש גלותא", אשר ייצג את הסמכות השלטונית, לבין הגאונים, אשר ייצגו את הסמכות הדתית. במאה ה-8 עלה בבגדאד פלג דתי, המוכר בשם יהדות קראית, בראשות ענן בן דוד הנשיא.
מצבם של היהודים היה תלוי ביחס של השליט. לרוב נהנו מביטחון, אך היו נתונים תחת איום של גזירות – כגון איסורו של הח'ליף עומר השני בראשית המאה ה-8 להתלבש בהידור או לחיות חיי מותרות, או גזרתו של החליף אל-מתוכל במאה ה-9, שחייב אותם לענוד אות קלון צהוב. בתקופת הח'ליף אל-מאמון, צו בשם הח'ליף הגדיר את היהודים כ"אומה הגרועה ביותר" והורה על הריסת בתי כנסת בבגדאד. כמו כן יש דיווחים על גירוש יהודים מהעיר.
באמצע המאה ה-11 חלו תמורות רבות באזור שהשפיעו עמוקות על יהדות בבל. כתוצאה מגל קור קיצוני שנמשך משנת 1027 ועד 1060, והשפיע באופן עקבי בגידולי החקלאות, כבר בשנים 1027–1031 תיעדו תושבי המקום בכתביהם רעב גדול, מגפות ותופעות של נוודים אלימים, אשר מחפשים מזון וכרי מרעה פוריים ומבצעים פשיטות ביזה על יישובים קטנים כגדולים. בשנת 1038 נסגרו הישיבות הגדולות סורא ופומפדיתא, ובשנים הבאות נסגרות גם ישיבות נוספות באזור.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-11 החלו אירועי תסיסה ואלימות שונים בבגדאד בפרט ובשטחה של השושלת הבויהית בכלל. נמצאה קורלציה בין אירועים אלימים אלו לבין שינויי האקלים (שגרמו לעליית מחירי המזון). בעיצומן של אחת מנקודות השיא של אירועי אלימות אלו, נעלמות גם הישיבות של בגדאד. עד תקופה זו עמדות הכוח בבגדאד הבויהית חולקו באופן מסורתי בין סונים ושיעים, אולם החל מסוף שנות ה-30 החלו ביניהם חיכוכים ואירועים אלימים, בעקבות חוסר היכולת של ההנהגה הבויהית השיעית להחזיק בשלטון יציב, ועלייתם של גורמי אופוזיציה סונים שהובילו ניסיונות הפיכה אלימים כנגד הממשל. בעקבות חוסר יכולתו של השלטון הבויהי לשלם לחיילים באופן סדיר נוצר מרד גם בקרב הצבא, במהלכו חיילים הציתו מבני ציבור ובזזו בתים בעיר. כחלק מההתנגשויות האלימות בין השיעים לסונים בתקופה זו, בשנת 1045/1046 (שנת 437 לספירה המוסלמית) פשטו שני הצדדים הלוחמים על בתי היהודים בעיר ובזזו אותם, והרסו בתי כנסת עתיקים.
בשנת 1121, תחת הח'ליף אל-מסתרשד, יצא בבגדאד צו שחייב את היהודים ללבוש שני טלאים צהובים, שרשרת סביב הצוואר עליה כתוב "ד'ימי", ושאר סממנים מזהים. על פי מכתבים מהגניזה הקהירית, הצו נאכף על ידי "גברים ונשים מוסלמים אכזריים" שתפקידם היה להשפיל ולהכות יהודים שהפרו את הצו, וקבוצות של צעירים שהכו יהודים ברחובות ברחבי העיר בגדאד. במהלך תקופות אחרות יצאו המונים בבגדאד להפגנות בעד הטלת מגבלות חמורות יותר על הלא-מוסלמים, והח'ליפים נענו להם.
רבי בנימין מטודלה דיווח שמצא במסעו בבבל בסוף המאה ה-12 כ-40,000 יהודים.
עם שקיעת הח'ליפוּת בבגדאד, ירידת כוחה הכלכלי של יהדות בבל וגזירות של השלטונות בבבל, עזבו אותה יהודים רבים אל עבר חלקים אחרים של העולם שנכבשו על ידי המוסלמים, ובמיוחד ספרד, וכן לשטחים שהיו תחת שלטון האימפריה הביזנטית ולעבר האימפריה הפרנקית שבה ישבה יהדות אשכנז. כל אלה הביאו לסוף מוסד הגאונות, ולירידת כוחה המכריע של יהדות בבל. בימי הכיבוש המונגולי במאה ה-13 היה מצב היהודים תקין, ואחדים מהם שירתו במשרות חשובות בחצר הסולטאן. בתקופת השלטון הפרסי הורע מצב היהודים.
התקופה העות'מאנית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| --- | --- |
 :  ראו גם – יהדות בגדאד
בין המאה ה-15 למאה ה-16 התפתחה הקהילה ובראשה עמדו למשך כמאה וחמישים שנה רבנים בני משפחת ברזאני. הראשון שבהם היה הרב שמואל מזרחי (ברזאני). במהלך שנת 1743 התחוללה בבגדד מגפה שבה נספו יהודים רבים, כולל מנהיגות הרבנית, בשל כך פנתה הקהילה לקהילה היהודית בחלב בבקשה לקבל רבנים שינהיגו אותם במקום אלה שמתו. רבה הראשי של חלב – הרב שמואל לניאדו, החליט לשלוח את תלמידו הרב צדקה חוצין (הראשון) לכהן ברבנות העיר, ובעקבותיו החליטו להגר אף 50 משפחות של מגורשי ספרד מחלב לעיראק. חלק מבני משפחות אלו הפכו לבית הדין של בגדד ובצרה, והנחילו בקרב יהודי בבל בפרט ויהודי עיראק כולה את הנוסח היהודי ספרדי, היהודים הספרדים הללו הביאו עמם מקורות רבניים ופיוטיים מחלב, מליבורנו, מסלוניקי ואף חיבורים עתיקים שנטען כי נכתבו עוד בספרד לפני גירוש ספרד. לפני המהלך הזה בשלהי המאה ה-18, יהודי בגדד היו מושפעים מיהדות פרס שתמכה בהם כלכלית ואילו מעתה ואילך היו משפיעים עליה.
גם גברים בני הקהילה היהודית גויסו לצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה ונשלחו לחזיתות שונות, אחת מהן בארץ ישראל.
המצב הכלכלי

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים. (1 בינואר 2023)
מצבם הכלכלי של יהודי עיראק היה תלוי באזור מגוריהם.
האזורים תחת חסות שבטית – אזורים אלה היו בדר"כ מקומות מרוחקים מהעיר שבהם השלטון לא היה ישיר, לדוגמה הכפרים. באזורים אלה עבדו היהודים בשני תחומים עיקריים: חקלאות ומלאכה.
המלאכה הייתה נחלתם הכמעט בלעדית של היהודים אך המשק לא היה מפותח וצרכי האוכלוסייה היו מעטים ולכן בעלי המלאכה לא היו "בעלי הון" אך עבדו והרוויחו דיים על מנת לחיות בכבוד.
החקלאות השתמרה אצל היהודים בעיקר בצפון המדינה באזורים כפריים.
לעומת האזורים הכפריים – שלהם לא היה קשר לשלטון המרכזי למרכזי הערים היה. באזורי השלטון המרכזי והערים ניכר שינוי מסוים בעיסוק היהודים, ממקצועות של חקלאות/מלאכה, היהודים החלו לעסוק במסחר. היהודים שעסקו במסחר היו בדרך כלל אנשים אמידים.
מקצועות המסחר העיקריים היו: טקסטיל, מלאכה בכלל וצורפות ובנקאות בפרט. ליהודים כמעט ולא היו מתחרים במקצוע זה מכיוון, שהמוסלמים לא נהגו לעסוק בצורפות מחשש לעבירה על מצוות דתם. מקצוע הצורפות היה כה רווח עד שהוקמו שווקים מיוחדים לצורפים היהודים. היהודים היו הספקים והסוחרים העיקריים באזור השלטון המרכזי.
יהודים רבים עסקו במסחר עצמאי בערים השונות.
אנשים בקהילת יהדות בגדאד היו בעלי קרקעות, בתים וחנויות שרכשו, קיבלו כתרומה או עברו לידיהם. יחד עם כל הקושי היומיומי הקהילה שמרה על אורח חיים יהודי ושילמה כראוי לרב הראשי של הקהילה, לדיינים, לשוחטים, לפקידים, ולאנשים שעובדים באחזקת בית הכנסת, חסד ותלמוד תורה וכו'. מבנה זה של פעילות מעיד על פעילות בעלת אופי דתי. אחוזי הנשים העובדות היה נמוך ולכן הפרטים והכתוב כאן מתייחס בעיקר לגברים.
המקצועות הנפוצים היו:
מקצועות חופשיים וטכניים 5.9%
פקידות ומנהל 15.8%
מסחר וזבנות 27.5%
מלאכה ותעשייה 32%
הובלה בניין ומכרות 11.1%
ניתן לראות כי באזורי השלטון הישיר והערים, החקלאות לא הייתה רווחת בקרב היהודים.
המצב הכלכלי > גורמי ההשפעה על המעמד הכלכלי

גורם השפעה עיקרי היה מקום מגוריהם של היהודים – אם היהודים חיו באזורים כפריים ובצורה שבטית, הם חיו חיים צנועים יותר והתפרנסו בהתאם. אם היהודים חיו בעיר, סביר להניח שהם עסקו במקצועות של תווך ומסחר והיו אנשים אמידים יותר מהיהודים שחיו בכפרים.
בנוסף, כלכלת יהודי עיראק הייתה תלויה במידה רבה בהצלחת האיכר המוסלמי, ובכלכלת עיראק כולה. משמע, אם האיכר המוסלמי היה בשנה טובה מבחינה כלכלית ו"הרשה לעצמו" להוציא יותר כסף מהרגיל, היהודים נהנו מכך והרגישו זאת, בכמויות הקנייה שלהם והרווח הכלכלי שלהם עלה. כלומר, עונת הפעילות הכלכלית של היהודים הייתה מקבילה לעונת היבול החקלאי ולהצלחתו.
משנת 1948

ערב הקמת המדינה שררה אווירה של פורענות. הממשלה העיראקית הכריזה על משטר צבאי, ואילו "השורה" (גרעינים ראשונים להגנה עצמית) הכריזה על מצב הכן. חברי ה"שורה" התייצבו בעמדותיהם ועמדו נכונים על משמרתם להגן על חיי היהודים. השלטון בעיראק החל להחמיר עוד יותר את מסע הרדיפות, העלילות והדיכוי נגד היהודים. הוחמר הפיקוח של הצנזורה על קשר היהודים עם העולם בכלל ועם א"י במיוחד. סמוך לאחר קום המדינה, מאות יהודים נעצרו, נחקרו ונאסרו בגלל מכתבים שקיבלו מא"י, או סתם נחשדו בפעילות ציונית. פקידי ממשלה יהודים פוטרו וחלקם הושפלו ונשלחו למחנות מעצר. פרנסת היהודים נפגעה קשות. אבטלתם גברה ופעילותם המסחרית צומצמה. התנועה ו"השורה" דווקא הרחיבו את שורותיהן, תוך החמרת תנאי המחתרת. החינוך היהודי עברי המשיך להתקיים כל העת תוך עליות וירידות בהתאם לנסיבות. זמן קצר אחרי ראשית העצמאות העיראקית (1932), ננקטו צעדים שונים מצד השלטונות כדי לשים קץ לכל צורה שהיא של פעילות ציונית, במיוחד בתחום החינוך עד כדי כך שלימוד השפה העברית, נחשב לרוב לחלק מפעילות ציונית, ולו מהטעם הפשוט, שציונים דיברו עברית.
לאחר החלטת החלוקה של האו"ם וכתוצאה מפרוץ מלחמת העצמאות, ולאחריה הקמת מדינת ישראל ב-1948, התגברה הרדיפה של היהודים, (בעקבות חללי צבא עיראק במלחמת העצמאות ובשל שבויים מצבא עיראק שטופלו בידי צה"ל) רדיפה שגרמה להתגברות תנועת הבריחה לישראל, בעיקר דרך איראן. ידועה גם הגעה של חלק מבני הקהילה לקיבוץ בית הערבה, ומספר יהודים שניסו להגיע לישראל דרך סוריה.
בשנות ה-50 החל מבצע עזרא ונחמיה שבו הועלו רוב בני הקהילה הנותרים, כתוצאה מהחלטתה של ממשלת עיראק, לפיה כל יהודי יכול לעזוב את המדינה, בתנאי שיוותר על אזרחותו ועל רכושו. במבצע הועלו לארץ ישראל כמעט כל חברי הקהילה – מעל 120,000 נפש, ונותרו אלפים ספורים. בין העולים היו רוב הרבנים, למעט הרב ששון כדורי. השלטונות ביטלו את סמכויות בתי הדין הרבניים, והעבירו אותן אל בתי משפט אזרחיים של המדינה, שנעזרו במנהיגי העדה כשדנו בענייני אישות. החתונה היהודית המדווחת האחרונה הייתה בשנת 1978, וצעירים יהודים נוסעים לחוץ לארץ כדי להתחתן, ולרוב אינם שבים לעיראק.
בתקופת שלטון מפלגת הבעת' האנטי-ישראלית, בין השנים 1968–1973, היהודים בעיראק סבלו מהתנכלויות של השלטונות אשר מנעו מהם את חופש התנועה והחרימו רכוש, וכ-50 יהודים נרצחו, באירועי התליות בבגדאד ב-1969 ובאירועים נוספים. בעקבות זאת הואצה עזיבת היהודים, וכאלף מהם עזבו בתקופה זאת את עיראק בעזרת המוסד, ששיתף פעולה עם הכורדים.
כמעט כל אלו שנשארו עזבו את המדינה לאחר מלחמת המפרץ ב-1991. בסוף שנת 1994 דווח בעיתונים ערביים, היוצאים לאור בלונדון, על 50 משפחות יהודיות בבגדאד. החיים הקהילתיים של יהודי בגדאד בשנות ה-90 של המאה ה-20 נסובו סביב "בית הכנסת מאיר טויק", אליו הגיעו עד 25 איש בשבתות ולעד כ-50 בחגים. בראש הקהילה עמד יצחק עזרא עבד-אללה.
בתום מלחמת עיראק בשנת 2003 עלו לארץ כ-40 יהודים, אשר היוו כמחצית מכלל האוכלוסייה היהודית במדינה. לאחריה נותרו בבגדאד כ-30 עד 40 יהודים, אשר עוסקים בעיקר בייצור דבש ומוצרי עור. בשנת 2003 נסגר בית הכנסת האחרון, בהיעדר משתתפים במניין. בתחילת 2008 דווח בניו יורק טיימס כי הקהילה היהודית בבגדאד כמעט נכחדה. בשנת 2008 מספר היהודים במדינה, על פי אומדן הסוכנות היהודית, היה כשמונה נפשות.
בשנת 2021, התגוררו בעיראק 4 יהודים בלבד.
בשנת 2022, מספר היהודים בעיראק ירד ל-3.
המוזיקה של יהודי עיראק

ליהודי בגדאד היה בית ספר מיוחד לעיוורים בו נלמדו בעיקר תחומי הנגינה והשירה, וכך מספר רב מהמוזיקאים המובילים היו עיוורים. מספר רב של יהודים היו מפורסמים בשל כישוריהם המוזיקליים, ובתחרות המוזיקה של העולם הערבי אשר נערכה בשנת 1932 בקהיר זכתה המשלחת העיראקית, שהורכבה ממוזיקאים יהודים וזמר אחד מוסלמי. בקרב מוסלמים בעיראק, מקצוע המוזיקה נחשב בתקופה זאת למקצוע ירוד, ולכן היהודים היו דומיננטיים בסצנת המוזיקה. יהודים זכו להרכיב את התזמורת הממלכתית העיראקית ביניהם הכנר הנודע והמלחין סאלח אל-כווייתי, המלחין ונגן הקאנון בעל השם העולמי יוסף זערור שהיה מנהל תזמורת רשות השידור בעיראק משנת 1941 ועד לשנת 1951, נגן הקאנון אברהם סלמאן, החלילן אלברט אליאס ועוד.
רובם של המוזיקאים עלו לארץ והמשיכו את יצירתם המוזיקלית, ביניהם יוסף זערור המלחין ונגן הקאנון, המהנדס והמלחין סלים אל נור, נגן העוד יוסף שם טוב, נגן העוד והזמר אליאס שאשא, האחים סלאח ודאוד אל כוויתי המלחינים והנגנים הידועים, הזמר פילפל ג'ורג'י ואחרים. חלק לא מבוטל מהנגנים, בהגיעם לישראל, המשיכו את מלאכת המוזיקה במטרה לשמר את ציביון המוזיקה העיראקית, ביניהם הכנר והזמר שלמה בנאי ונגן העוד אלי שגב. האחרונים ניגנו בחפלות של התזמורת העיראקית (צ'לרי) בשיתוף עם נגני תזמורת קול ישראל בערבית.
התזמורת המזרחית של רשות השידור הישראלית בניצוחו של זוזו מוסא (יליד מצרים) הייתה למעשה מורכבת מנגנים עיראקים. התזמורת ביצעה שירים ערביים באיכות גבוהה ביותר. על המחלקה העיראקית בתזמורת היה אחראי הכנר ששון עבדו. התזמורת ביצעה הקלטות רבות של שירים מוכרים בעולם הערבי, הקלטות שירים עיראקיים והקלטות מקוריות. רוב אלה נעשו בהנחייתו של איש המוזיקה בקול ישראל בערבית על פני חמישים שנה, יצחק אביעזר, שכעורך הגיש 2,500 תוכניות כולל פסטיבלים, מחקריים ובידוריים; וכמלחין יצר כ-50 יצירות ומהם נושאי מסר תרבותי ולאומי, כמו נבואת הנביא ישעיהו "לא ישא גוי אל גוי חרב", ירושלים של שלוש הדתות, השלום ועוד.
ראו גם

יהדות בגדאד
הפליטים היהודים ממדינות ערב
מבצע עזרא ונחמיה
הפרהוד
שפיק עדס
הארכיון של יהודי עיראק
משפחת ששון
תעודות אל יהודו
האחים סלאח ודאוד אל-כוויתי
לקריאה נוספת

ישעיהו גפני, יהודי בבל בתקופת התלמוד, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 1990 (הספר בקטלוג ULI)
אברהם בן־יעקב, יהודי בבל מסוף תקופת הגאונים עד ימינו, הוצאת קרית־ספר, ירושלים תשכ"ה; מהדורה שנייה 1979 (הספר בקטלוג ULI)
אברהם בן-יעקב, עברית וארמית בלשון יהודי בבל, מכון בן צבי תשמ"ה (הספר בקטלוג ULI)
חיים סעדון (עורך), עיראק, בסדרת "קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים", ירושלים: הוצאת משרד החינוך ומכון בן צבי, 2002
נסים קזז, היהודים בעיראק במאה העשרים, ירושלים: הוצאת מכון בן צבי, 1991 (הספר בקטלוג ULI)
יצחק בצלאל, לבדם במבצר הקץ: כך נעלמה יהדות עיראק, תל אביב: ספרית מעריב, 1976 (הספר בקטלוג ULI)
רפאל הירשמן, רבותינו שבבבל, משפחה, מוסף "קולמוס", 39
רפאל הירשמן, "כאשר עלה הלל מבבל", משפחה, מוסף "קולמוס", 40
אהרן אופנהיימר, רבי יהודה הנשיא, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2007, פרק חמישי: יחסי רבי עם התפוצה בבבל, עמ' 143–156
פריאל חורש, החינוך היהודי בעיראק – במאות התשע עשרה והעשרים, אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי הרוח, החוג להיסטוריה של עם ישראל, 1984 (הספר בקטלוג ULI)
יוסף מאיר, התפתחות חברתית-תרבותית של יהודי עיראק, החינוך המסורתי-דתי עמוד 23–24, תל אביב: נהרים – מרכז להפצת תרבות יהודי עיראק 1989 (הספר בקטלוג ULI)
הציונות והמחתרת הציונית-חלוצית בעיראק, רמת אפעל : ארגון יוצאי המחתרת החלוצית בעיראק (הספר בקטלוג ULI)
חיים י' כהן, הפעילות הציונית בעיראק, הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית; האוניברסיטה העברית – המכון ליהדות זמננו – המדור לחקר יהדות אסיה ואפריקה, 1969 (הספר בקטלוג ULI)
תקוה דרויש, יהודי עיראק בכלכלה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן 1987 (הספר בקטלוג ULI)
צבי יהודה, יהודי בבל באלף השני לספירה, הוצאת "מרכז מורשת יהדות בבל" 2013 (הספר בקטלוג ULI)
טובה בנסקי, תקוה דרויש-לקר, יהודה דון וארנסט קראוס, יהודי עיראק בישראל, בחברה ובכלכלה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1991 (הספר בקטלוג ULI)
דוד שגיב, יהדות במפגש הנהריים – קהילת יהודי בצרה 1914–1952, הוצאת כרמל, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
חנה לִבנה, מתחת שמיים זרועי כוכבים, סיפורה האמית של ז'קלין שליים-קירי, הוצאת גוונים, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
יהושע משה, קץ הימין, תולדות חכמי ורבני בבל, ירושלים, ה'תשכ"ז, באתר אוצר החכמה
גילה סווירי יונה, להג יהודי בבל, הוד השרון, תשע"ד–2013
זהבה ברכה, הבבלים החדשים הוצאת יוצרים שונים, 2023
ביאורים

↑  "והנה אנחנו בני הדור הקודם אשר חונכו על ברכי הדת והאמונה על ידי מורים יראי ה', מאמינים בני מאמינים, אין אנו צריכים לחקירה ודרישה כדי שיתאמת אצלנו דבר זה.. אבל לבני הנעורים המחונכים בבתי ספר 'האשכולות מרורות' (יהודי בגדאד קראו לבית הספר של חברת כי"ח אסכול והחכם הפכו לשם הגנאי 'אשכולות מרורות') על ידי מורים לא אמון בם וריח תורה נראה לא עדת בהון – מגמתינו כי הם (בני נעורים אלו) לא חונכו על ברכי האמונה הנאמנה, ולא ידעו ולא יבינו מה חובת האדם בעולמו ומה תכליתו... להם אשא דעי למרחוק, למועצות ודעת להוכיח להם בראיות ברורות וטענות שכליות מה היא חובת האדם בעולמו ומה היא סיבת ביאתו, ומה תכליתו..."
↑  הם פרסמו "הסכמה", בלשון סגי נהור, לאמור: "מסכימים הסכמה גמורה ושלמה על עניין מה שרוצים איזה אנשים לעשות אסכול (בית ספר) של בנות לקבץ בנות למקום מיוחד ללמדן אומניות, ויענו שהדבר הזה הוא מתנגד לשורת דרך למנוע את הדבר הזה, ואם המצא ימצא איזה אנשים שיעיזו לעשות את הדבר הזה, מחויבים אנחנו לעמוד כנגדם להפר עצתם ולקלקל מחשבתם …" מאות אנשים חתמו על "הסכמה" זו, וביום שבת הוקרא כרוז נוסף באותה הרוח בכל בתי הכנסיות: "מטעם הרבנים וחכמי העדה, בהיות כי איזה אנשים יסדו בית הספר ללמד בנות ישראל מלאכה, ויסכימו החכמים ויחידי הקהל למנוע ולבטל הדבר, כי ממנו תצא פריצות. לכן נודיעכם כי לא יהיו איש לשלוח ביתו לבית הספר הזה, ואשר יזיד וישלח, לבד אשר ידון כעובר על הסכמת הקהל, ועוונו ישא, גם אנחנו מצידנו נעשה את אשר ביכולתינו להענישו, וכל נערה אשר תלך לבית הספר הזה נמנע אירוסיה ונישואיה, ולא נכתוב לה כתובה ותישאר עגונה כל ימי חייה. ובוודאי ישראל קדושים הן ולא יעברו על הסכמת הקהל".
איתי לוי

| --- | --- |

 לידה:  25 בינואר 1988 (בן 37) גן יבנה, ישראל ישראל
 שם לידה:  איתי לוי
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2013
 עיסוק:  שירה
 סוגה:  מוזיקה ים-תיכונית • פופ
 סוג קול:  טנור
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר
 חברת תקליטים:  סינגולד • ליאם הפקות • רות הפקות
 itay-levy.com
 פרופיל ב-IMDb
 
איתי לוי (נולד ב-25 בינואר 1988) הוא זמר ישראלי.
ביוגרפיה

לוי נולד ביישוב גן יבנה וגדל בשכונת שעריים שברחובות במשפחה ממוצא תימני. לוי בן זקונים ולו שני אחים גדולים.
כשלוי היה בן 16, אביו נפטר מסרטן הריאות. אמו לקתה בחמישה אירועים מוחיים, שהותירו אותה מאז בעלת מוגבלות סיעודית. את שירותו בצה"ל עשה כעובד רס"ר בבית הספר לצניחה.
ב-25 בדצמבר 2023 קנה את קבוצת הכדורגל מכבי שעריים מליגה א' במחווה לאביו אוהד הקבוצה שנפטר.
נכון לשנת 2024 מתגורר לוי בתל אביב.
קריירה > 2013–2015: מה עובר עלייך

בראשית דרכו עבד לוי כזמר סקיצות לצד הכותבים והמלחינים אבי אוחיון ואלעד טרבלסי וכן לצד הכותב, המלחין, המעבד והמפיק המוזיקלי אסף צרויה. כאשר שמע לראשונה את השיר "כמעט שיר אהבה" - ביקש לוי מיוצרי השיר אלעד טרבלסי ואסף צרויה לבצע את השיר בעצמו. לאחר שנתיים וחצי של בקשות הסכימו אלעד טרבלסי ואסף צרויה לתת לו את השיר ללא תשלום. ביולי 2013 הוציא לוי את "כמעט שיר אהבה" כסינגל הבכורה שלו, והשיר זכה להצלחה.
בשנת 2014 יצא אלבום הבכורה, "מה עובר עלייך". מהאלבום בלטו השירים "כמעט שיר אהבה", "מה עובר עלייך", "אף אחת אחרת", "נשב ונדבר", "ילדות של פעם" ו"בלילות קרים". נוסף לכך הוא ביצע גרסת כיסוי לשירו של יהודה פוליקר - "הצל ואני".
בינואר 2015 קיבל לוי מגן הוקרה מחברת ההפצה והניו מדיה "סינגולד" על למעלה מ-250,000 שימושים והורדות בסלולר ובניו מדיה בישראל, משירי האלבום "מה עובר עלייך".
קריירה > 2015–2016: כל העיר יודעת ו-פרויקטים נוספים

בתחילת 2015 הוציא לוי את השיר "יום שני", אשר היה לסינגל הראשון מתוך אלבומו החדש, והגיע בערוץ הרשמי של לוי ביוטיוב למיליון צפיות. במהלך אותה שנה, לכבוד יום הזיכרון לחללי צה"ל, הוא הוציא את השיר "גיבורים" לזכרו של אורון שאול; השיר לקח חלק בפרויקט "שיר וזיכרון" של חברת "לינקטון". בהמשך הוא חתם בחברת ההפקות "ליאם הפקות" של אייל גולן המנוהלת על ידי מנהלו האישי של גולן, בני פרץ. לאחר החתימה המתוקשרת, הוציא לוי את הסינגל "חוטים ומיקרופונים", ולאחריו את הסינגל "5 מילים" מתוך האלבום השני.
בינואר 2015 הוציא לוי את הדואט "עוד יום", יחד עם הזמרת מרגלית צנעני. באוגוסט הוא הוציא את הדואט "ליום הזה חיכיתי" עם מאיה אברהם. בספטמבר זכה לוי בתואר "פריצת השנה" בפורטל המוזיקה הים תיכונית "חפלה".
ב-12 בינואר 2016 הוציא את אלבומו השני "כל העיר יודעת".
קריירה > 2017–2018: שורדים אהבה

ב-17 ביולי 2017 הוציא לוי אלבום "שורדים אהבה", מן האלבום יצא הסינגל "מסיבה בחיפה", בו שיתף פעולה עם "האולטראס" ודי ג'יי אילון מתנה, השיר הפך לשיר הכי מושמע לשנת 2016. באלבום זה שיתף פעולה עם אייל גולן בשיר "חתונת השנה". כמו כן, חידש את השיר "רציתי" של יהודה לוי.
ב-2017 השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "מחוברים" ב-HOT, שתיעדה, בין היתר, את שגרת חייו של לוי כזמר ים-תיכוני.
ב-4 בדצמבר 2017 הוציא את השיר הראשון "שתישרף האהבה" מתוך אלבום האולפן הרביעי שלו הנושא את אותו שם.
ב-25 בפברואר 2018 הוציא איתי את השיר "מאמו", בשיתוף פעולה עם הזמר והרקדן סטפן. באותה שנה הוציא את הסינגל "הנה זה בא" (גרסת כיסוי לסיבה טובה של אריק סיני למילים של אהוד מנור ולחן של מתי כספי) יחד עם שלישיית מה קשור ונועה קירל.
קריירה > 2019–2020: שתישרף האהבה והולכת יחפה

בשנת 2019, הוציא ביחד עם עדן בן זקן את שיר הפסטיגל הרשמי "הזמן שלנו".
במהלך 2019 החל לדגמן עבור חברת האופנה "לי קופר". בעקבות כך השיקה החברה קולקציית קפסולה שעוצבה בשיתוף ובהשראת לוי. בנוסף, לוי וחברת האופנה הוציאו בשנת 2019 שיר חדש בשם "ניו יורק סיטי - NYC", שנכלל באלבומו הרביעי "שתישרף האהבה".
בתחילת חודש נובמבר 2019 זכה איתי לוי במקום הראשון בתוכנית "מאסטר שף ספיישל VIP" ששודרה בערוץ קשת 12.
ב-20 בנובמבר 2019, החל לוי לשפוט בעונה השביעית של תוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון" באופן קבוע, במקומו של הראל סקעת. באותו החודש הוציא לוי חידוש לשיר "תודה לך".
ב-22 במרץ 2020 הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, שהוא אלבומו החמישי במספר, "הולכת יחפה". באותה השנה, הגיש את התוכנית "מסיבה בערוץ 24 עם איתי לוי" ששודרה בערוץ 24.
קריירה > 2020-הווה: סופה של חול, מחכה שתבואי, אחת לדקה

ביולי 2020, הוכרז כי עזב את חברת ליאם הפקות בניהולו של אייל גולן, לאחר העזיבה המשיך את דרכו בחברת "רות הפקות" אותה הקים על שם אמו.
ב-24 במרץ 2021 הוציא את המיני-אלבום השני שלו, שהוא אלבומו השישי במספר, סופה של חול בהוצאת "רות הפקות". מה שהפך לאלבום הראשון שלו היוצא לאחר עזיבת ליאם הפקות. ב-19 בדצמבר 2021 הוציא את השיר "אני כבר לא בך".
ב-4 במאי 2022 הוציא איתי את השיר "חינמים". באותו חודש הוציא איתי את השיר "בארכה" יחד עם עידו שוהם. ב-13 ביוני 2022 הוציא איתי את השיר "בגלל הרוח" יחד עם חיילי המילואים. באותו חודש הוציא את השירים "אפטר אמאלה" ו-"אום כ'ולתום" יחד עם סטפן לגר. ב-30 ביוני 2022 הוציא את אלבום האולפן החמישי, שהוא אלבומו השביעי במספר, מחכה שתבואי. ב-12 ביולי הוציא את השירים "קרקסים", "תרימו" ו-"12 בלילה". בספטמבר 2022 הוציא את השיר "לא עושה לך כלום". ב-8 בנובמבר 2022 החל לשחק במחזמר "קזבלן" בתפקיד קזבלן עצמו לסירוגין עם עופר חיון, בבימויו של אלדר גוהר גרויסמן, ובהפקת תיאטרון הבימה, ותיאטרון השעה הישראלי.
ב-18 בינואר 2023 הוציא את הסינגל "לפעמים". ב-16 בפברואר הוציא את הסינגל "חצי בן אדם". ב-22 במרץ הוציא את הסינגל "מאבד שליטה". באפריל 2023 הופיע בטקס הדלקת המשואות. ב-24 במאי הוציא את הסינגל "לא עצרנו", שהגיע למקום ה-14 במצעד השבועי של מדיה פורסט. ב-8 ביוני הוציא את השיר "פול גז", שיתוף פעולה עם אופיר כהן שוב לאחר עשר שנים. בעבר שיתפו פעולה בלהיט "חתונת השנה". השיר הוא חלק מפרויקט גדול יותר בשם "שישו ושמחו", הכולל להיטי מסיבות. ב-3 ביולי הוציא את הסינגל "עשר אצבעות" מתוך אלבום האולפן השישי שהוא אלבומו השמיני במספר והוא גם אלבום העשור - לכבוד עשור של קריירה הנקרא אחת לדקה. "עשר אצבעות" הגיע למקום ה-17 במצעד השבועי של מדיה פורסט. ב-15 באוגוסט יצא לאור אלבום האולפן השישי שלו, "אחת לדקה". השיר "את" מתוך האלבום הגיע למקום הראשון במצעד של מדיה פורסט. ב-27 בנובמבר הוציא את השירים "אחרי המבול" ו-"אין לי מקום אחר" שהגיעו למקום ה-15 והרביעי במצעד השבועי של מדיה פורסט, בהתאמה. בנוסף, "אין לי מקום אחר" הגיע למקום ה-23 במצעד ה"היטליסט" של מאקו.
ב-9 במאי 2024 יצא לאור אלבום האוסף "ישראל בידור – שרים למדינה", שם ביצע לוי את השיר "אין לאן לברוח" לצד אגם בוחבוט. השיר הגיע למקום ה-17 במצעד הישראלי השבועי של מדיה פורסט. ב-26 במאי הוציא לוי שני סינגלים, "חולה ירח" ו"מערב ראשון". הראשון הגיע למקום הראשון במצעד העברי של מדיה פורסט, ואילו השני נכנס לפלייליסט גלגלצ. בנוסף, "חולה ירח" הגיע למקום ה-52 ו"מערב ראשון" הגיע למקום ה-16 במצעד ההיטליסט. ב-22 באוגוסט לוי הוציא שיר בשם "מרכז תל אביב". ב-26 באוגוסט הוציא את הסינגל "תרימו ת'ידיים". ב-26 בנובמבר יצא השיר "התקדמתי ממך" בביצוע משותף של לוי וששון איפרם שאולוב.
ב-12 במרץ 2025 יצא לאור הסינגל "נחלת בנימין" של לוי.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2014: מה עובר עלייך
2016: כל העיר יודעת
2017: שורדים אהבה
2019: שתישרף האהבה
2022: מחכה שתבואי
2023: אחת לדקה
2025: 11
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2020: הולכת יחפה
2021: סופה של חול
דיסקוגרפיה > אלבומי הופעה

2024: מנורה 2024 המופע המלא
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | מועמדות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | זמר השנה | איתי לוי | מועמדות |
תומאס ג'פרסון

תומאס ג'פרסון (באנגלית: Thomas Jefferson‏; 13 באפריל 1743 – 4 ביולי 1826) היה מהאבות המייסדים של ארצות הברית ונשיאה השלישי, בין 1801 ל-1809. לפני כן, נבחר לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית השני, ושירת תחת הנשיא ג'ון אדמס בין 1797 ל-1801.
במהלך המהפכה האמריקאית ייצג את וירג'יניה בקונגרס הקונטיננטלי שאימץ את הכרזת העצמאות. ניסח רבים מהכתבים החוקתיים המכוננים של ארצות הברית ובהם כתב הזכויות של וירג'יניה – חוק הפרדת הדת מהמדינה בווירג'יניה. היה המושל שלה במהלך המלחמה (1779–1781). במאי 1785 מונה לשגריר בצרפת ולאחר מכן היה מזכיר המדינה הראשון של ארצות הברית בין 1790 ל-1793, תחת ממשלו של ג'ורג' וושינגטון.
כנשיא, הכפיל את שטחה של ארצות הברית במהלך רכישת לואיזיאנה. הוא נבחר שוב ב-1804 ובמהלך כהונתו השנייה, סגן הנשיא לשעבר, ארון בר, נשפט על בגידה. בנוסף, ג'פרסון העביר אינדיאנים אל לואיזיאנה, ואסר על יבוא עבדים. נחשב לאחד מגדולי הנשיאים האמריקאים.
ג'פרסון הקים את אוניברסיטת וירג'יניה לאחר פרישתו מהשירות הציבורי. ספרו היחיד, שפורסם ב-1785, היה על מדינת וירג'יניה, ונחשב לספר האמריקאי החשוב ביותר של זמנו.
לג'פרסון היו כמה מטעים שאותם עיבדו מאות עבדים. רוב ההיסטוריונים מאמינים שלאחר מות אשתו ב-1782, הייתה לו מערכת יחסים עם שפחה ואף נולדו לו ממנה ילדים.
על המצבה שלו נכתב, לבקשתו: "כאן קבור תומאס ג'פרסון, מחבר הכרזת העצמאות של ארצות הברית, החוק להנהגת חופש דת בווירג'יניה ואבי אוניברסיטת וירג'יניה".
ראשית חייו וקריירה

תומאס ג'פרסון נולד ב-13 באפריל 1743 (ב-2 באפריל 1743 לפי הלוח היוליאני), בבית משפחתו בשאדוול שבמושבת וירג'יניה, הילד השלישי מתוך עשרה. הוא היה ממוצא אנגלי וגם וולשי, ונולד כנתין בריטי. אביו, פיטר, היה בעל מטעים ומודד שמת כשג'פרסון היה בן ארבע עשרה. אמו הייתה ג'יין רנדולף. ג'פרסון לא ממש התעניין באבותיו. מצד אביו, ידע רק על קיומו של סבו. פיטר העביר את משפחתו למטע ב-1745 לאחר מותו של חבר שהכריז עליו כעל שומר ילדיו. המשפחה חזרה לשאדוול ב-1752, ופיטר מת ב-1757. האדמה חולקה בין תומאס ובין אחיו רנדולף. תומאס ירש כ-20 קמ"ר של אדמה, כולל את אחוזת מונטיצ'לו. הוא השיג בעלות מלאה על רכושו בגיל עשרים ואחת.