stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים תבורי

| --- | --- |

חיים תבורי  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1919 רובנו שברוסיה
 פטירה:  11 באוגוסט 1992  (בגיל 73 בערך) י"ג באב ה'תשנ"ב
 מקום קבורה:  הר הרצל 
 תאריך עלייה:  1925
 מדינה:  אוקראינה 
 השתייכות:  משטרת המנדט   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1 בינואר 1939 – 31 בדצמבר 1979 (41 שנים)
 דרגה:    רב ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד מחוז דרום, ראש אגף מבצעים, מפכ"ל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 
חיים תבורי (1919 – 11 באוגוסט 1992) היה מפכ"ל המשטרה השישי של משטרת ישראל (1976–1979).
המפכ"ל חיים תבורי עם קצין המבצעים אברהם פטוקה בכנס באודיטוריום בחיפה
קברו של חיים תבורי בהר הרצל
ביוגרפיה

תבורי נולד בשנת 1919 בעיר רובנו שברוסיה, בנם של שרה-לאה ומשה בלגולה (לימים תבורי), וב-5 באוגוסט 1925 עלה לארץ ישראל עם הוריו על סיפון האוניה "סיני". אביו היה ממקימי תחנת מכבי האש של פתח תקווה ומפקדה הראשון.
שירת בש"י ובשנת 1939 התגייס לנוטרות ושירת בראש העין.
ב-1 בינואר 1939 התנדב כחבר ההגנה, להיות נוטר במשטרת היישובים העבריים. ב-27 בספטמבר 1939 הוענקה לו אזרחות פלשתינאית (ארץ ישראלית), שם משפחתו העברי היה בעל-עגלה ומקצועו פקיד.
בשנת 1940 התגייס לחיל הרוכבים של משטרת המנדט. ב-1947 מונה למדריך בבית הספר לשוטרים בבית לחם. במלחמת העצמאות נפצע בקרב בעיר העתיקה בירושלים, במאי 1948 התגייס למשטרת ישראל ושירת כסמל בעיר העתיקה בירושלים. בשנת 1949 הועלה לדרגת מפקח שני ושירת בפרברי ירושלים, במהלך שירותו עוטר בצל"ש המשטרתי הראשון על חלקו בפענוח פרשת היעלמותו של שייח' יוסף אבו גוש. ב-1950 מונה למפקד משטרת באר שבע, בשנת 1952 היה לראש ענף תנועה במחוז ירושלים, ממנו עבר ב-1954 לשמש מפקד נפת הנגב, ושימש בתפקיד במשך 16 שנה (החל ב-1961 בדרגת סגן-ניצב). ב-1970 קודם לדרגת ניצב-משנה ומונה לסגן מפקד מחוז הדרום. ב-1971 מונה למפקד מרחב ירושלים.
בשנת 1973 מונה למפקד המחוז הדרומי בדרגת ניצב. בשנת 1975 מונה לראש אגף המבצעים והיה שותף להכנת המשטרה לקבלת האחריות על ביטחון הפנים.
ב-1 בינואר 1977 מונה למפכ"ל המשטרה ושימש בתפקידו זה עד ל־31 בדצמבר 1979.
אחר פרישתו כיהן כיו"ר ארגון יד לבנים בבאר שבע. זכה בשנת 1988 בתואר יקיר באר שבע.
תבורי היה נשוי ליעל – לבית כספי (דור שישי בארץ), ואב ל-3.
נפטר בשנת 1992, בגיל 73, ונקבר בחלקת המשטרה בהר הרצל בירושלים.
אחיו דב תבורי היה ראש עיריית פתח תקווה בשנים 1978–1989.
לימים, נכדו, אמנון אלקלעי, התגייס למשטרת ישראל ועבר מסלול כמעט זהה למסלול שעבר סבו רב ניצב חיים תבורי, כאשר אמנון שירת במחוז הדרומי כמפקד תחנת באר שבע, מפקד מרחב הנגב, עבר לשרת במחוז ירושלים כמפקד מרחב מוריה, מפקד מרחב ציון וחזר למחוז הדרומי כסגן מפקד מחוז דרום ובהמשך כממלא מקום מפקד המחוז וכראש אגף השיטור בדרגת ניצב, תפקיד שבעברו נקרא ראש אגף המבצעים עד שפוצל והמבצעים עברו תחת סמכותו של סגן המפכ"ל.
הערות שוליים

↑  חיים תבורי באתר GRAVEZ
↑  ארכיון המדינה, Tavory Moshe (formerly Balagula Mojsze), ארכיון המדינה
↑  ארכיון המדינה, רשימות עולים 1925 - חיפה - עמ' 106, באתר ארכיון המדינה
↑  רחוב תבורי משה, באתר "ראשונים"
1 2 3  טלילה בן זכאי, צעצועים מעץ, מעריב, 4 בינואר 1980
↑  ארכיון המדינה, Balagula Chaim, ארכיון המדינה
↑  העלאות בדרגה במחוז הדרומי של המשטרה, מעריב, 16 באפריל 1970
↑  תת-ניצב שלוש סגן מפקד המחוז הדרומי, דבר, 28 בדצמבר 1971
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007316612005171  VIAF: 316149366253585601462   WorldCat (עם VIAF): 316149366253585601462
הרמן הסה

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1877 האימפריה הגרמנית קאלף (אנ'), וירטמברג 
 פטירה:  9 באוגוסט 1962 (בגיל 85) שווייץ מונטניולה (אנ'), טיצ'ינו 
 שם לידה:  Hermann Karl Hesse 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, שווייץ, גרמניה 
 מקום קבורה:  Sant'Abbondio Cemetery in Gentilino 
 מקום מגורים:  גרמניה 
 שם עט:  Emil Sinclair 
 מקום לימודים:  גימנסיום יוהאנס קפלר, Evangelical Seminaries of Maulbronn and Blaubeuren 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 זרם ספרותי:  אקזיסטנציאליזם 
 יצירות בולטות:  משחק חרוזי הפנינים, סידהרתא, פטר קמנצינד, זאב הערבה, דמיאן, נרקיס וגולדמונד 
 הושפע מ:  בודהיזם, ארתור שופנהאואר, פרידריך ניטשה, גתה, גוטהולד אפרים לסינג, שילר, נובאליס, פרידריך הלדרלין, יוזף פון אייכנדורף, קלמנס ברנטנו, לודוויג קלגס
 השפיע על:  טימותי לירי, ג'ון אנדרסון, סטינג
 בן או בת זוג:  רות ונגר (11 בינואר 1924–24 באפריל 1927)  נינון הסה (נובמבר 1931–9 באוגוסט 1962)  מיה הסה-ברנולי 
 צאצאים:  ברונו הסה, מרטין הסה, Heiner Hesse 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1946)  פרס גוטפריד קלר (1936)  פרס גתה (1946)  פרס וילהלם ראבה (1950)  פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית (9 באוקטובר 1955)  פרס בלומנפלד (1905)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  פור לה מריט 
 חתימה:   
 
הֶרְמָן הֶסֶה (בגרמנית: Hermann Hesse;‏ 2 ביולי 1877 – 9 באוגוסט 1962) היה סופר ומשורר מגדולי הסופרים של גרמניה, אשר היגר ממולדתו לשווייץ בגיל 42, וחי שם עד סוף חייו. הסה זכה בפרס נובל לספרות ובפרס גתה ב-1946, בעיטור פור לה מריט ב-1954 ובפרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית ב-1955.
ספריו של הרמן הסה מתאפיינים במאבקים מוסריים (פנימיים של דמות מסוימת או כקונפליקט בין שתי דמויות) ומציאת מיקומו של האדם בתוך החברה המנוכרת והתעשייתית הסובבת אותו. הוא הושפע עמוקות מפילוסופיה מערבית (ובעיקר של ההוגים ניטשה, שפינוזה ושופנהאואר) וגם מפילוסופיה הודית וסינית. הסה אינו נחשב אקזיסטנציאליסט אך הושפע מהוגים שזוהו עם האקזיסטנציאליזם ועסק בסוגיות המוסר האישיות בדומה להם.
ביוגרפיה

הרמן הסה נולד בשנת 1877 בעיר קאלף (Calw), באזור היער השחור שבגרמניה, לאב גרמני-בלטי מאסטוניה ולאם גרמניה שנולדה בהודו, והוא נכד למיסיונר שהגיע להודו במסגרת המיסיון מבזל (אנ') (מכאן ההכרה הראשונית של התרבות ההודית שבאה לידי ביטוי בספריו לאחר מכן). שני הוריו היו נוצרים פרוטסטנטים אדוקים מאוד וציפו ממנו לפתח קריירה ככומר. הסה התחיל ללמוד בסמינר פרוטסטנטי ב-1891, אך סולק ממנו. לאחר התנסות קצרה במספר בתי ספר נוספים, הפסיק את לימודיו והתחיל לעבוד כמוכר ספרים וכמכונאי. בתקופה זו התעמק בכתבי גתה ויוצרים גרמניים אחרים. בשנים 1898–1899 הוציא לאור שני ספרים ראשונים (אחד מהם ספר שירה. שניהם לא תורגמו לעברית). הצלחתו החלה בגיל 27 עם צאתו לאור של ספרו פטר קמנצינד ב-1904.
זמן קצר לאחר מכן התחתן הסה עם מריה ברנולי (גר'). לזוג נולדו שלושה ילדים. ב-1911 נסע לטיול בהודו ולמרות אכזבתו ממנה, היו רשמיו מהטיול (והיכרותו מילדות את התרבות ההודית) - השראה בעתיד לכתיבת ספרו סידהארתא.
בשנות העשרה של המאה ה-20 עבר הרמן הסה טיפול פסיכואנליטי אצל קארל יונג. ב-1914 הוציא לאור את ספרו האחוזה רוסהלדה, שבו חקר את השאלה האם על האמן להינשא. תשובתו השלילית בספר שיקפה את הבעיות בחייו הפרטיים - אשתו לא הייתה יציבה נפשית, ובנו היה חולה.
במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה ביקר את הלאומנות והתוקפנות שהתפשטו באירופה ופעל למען אסירי מלחמה - פעולות שהצמידו לו את הכינוי "הבוגד" בקרב גרמנים רבים באותה תקופה.
ב-1919 הוציא לאור את רומן ההתבגרות דמיאן תחת שם העט אמיל סינקלייר (שהוא גם שמו של המספר בספר). הספר היווה פריצת דרך עבורו, ורבים היללוהו (לרבות תומאס מאן). באותה שנה עזב את משפחתו ועבר להתגורר בדרום שווייץ. באותה תקופה כתב גם את סידהרתא, שיצא לאור ב-1922. באותה שנה הוציא לאור גם ספר אגדות שעוד לא תורגם לעברית, שאותו הקדיש לרות ונגר (גר'). הסה הכיר את ונגר ב-1919, עזב את משפחתו למענה והתחתן איתה ב-1924, אך התגרש ממנה לאחר חודשים ספורים בלבד. בזמן זה הוא כתב את אחד הספרים המוכרים ביותר שלו, זאב הערבה, שמו של הספר היה ההשראה ללהקה האמריקאית בעלת אותו השם (Steppenwolf), שהתפרסמה עם הלהיט Born to Be Wild (אנ') וכן לשמו של פרוטגוניסט הסרט השיחה בבימויו של פרנסיס פורד קופולה ב-1972. ב-1931 התחתן הסה עם נינון דולבין (אנ'), יהודיה אשר עמה התכתב מאז 1909 (בגיל 14 בלבד), לאחר ששלחה לו מכתב.
הרמן הסה התנגד בחריפות לנאצים, כתב ודיבר רבות בגנותם. ב-1941, בהדפסה מחודשת של נרקיס וגולדמונד (שראה אור במקור ב-1930), סירב בתוקף לערוך מחדש קטעים העוסקים באנטישמיות וב-1943 הוחרם על ידי גרמניה הנאצית. ב-1943 הוציא לאור בשווייץ את יצירת המופת שלו משחק חרוזי הפנינים (אנ'), לאחר שהספר נפסל לפרסום על ידי הנאצים ב-1942. בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, בגיל 69, זכה הרמן הסה בפרס נובל לספרות. לאחר זכייה זו לא כתב עוד ספרים אלא רק שירים ומאמרים.
הרמן הסה נפטר בגיל 85, בשנת 1962, בתקופה שבה צעירים בארצות הברית החלו לגלות את יצירותיו ואימצו אותן בחום. עבור ילדי הפרחים בשנות השישים והשבעים הוא היה סופר נערץ. ספריו זכו להתעניינות גדולה מאוד בזכות ההומאניות והרגישות הרבה שבהם, גישתו החופשית והאנטי-בורגנית, והאלמנטים מהתרבות ההודית. "זאב הערבה" ו"סידהרתא" הפכו לספרי קאלט בתרבות הביטניקית וההיפית של שנים אלו.
כתביו

רשימה מלאה - גרמנית (אותיות גדולות)/אנגלית/עברית (לא כולם תורגמו):
| --- | --- |
 כתבים שראו אור בחייו (המסומנים ב* תורגמו לעברית) Romantische Lieder - 1899  Eine Stunde Hinter Mitternacht - 1899  Hinterlassene Schriften Und Gedichte Von Hermann Lauscher - 1901  1904 - Peter Camenzind/פטר קמנצינד*  1906 - Unterm Rad/מתחת לגלגל*  Gertrud - 1910/גרטרוד*  Rosshalde - 1914/האחוזה רוסהלדה*  Knulp - 1915/קנולפ *  1919 - Demian/דמיאן (פורסם תחילה תחת שם העט אמיל סינקלייר)*  Klingsors Letzter Sommer - 1920/הקיץ האחרון בחייו של קלינגסור*  1922 - Siddhartha/סידהרתא*  Blick Ins Chaos/In Sight Of Chaos - 1923  Piktor's Verwandlungen - 1925  Gesammelte Erzählungen - 1927  Der Steppenwolf/Steppenwolf - 1927/זאב הערבה*  Betrachtungen - 1928  1930 - Narziss Und Goldmund/נרקיס וגולדמונד *  Die Morgenlandfahrt - 1932  Die Gedichte - 1942  1943 - Das Glasperlenspiel/משחק חרוזי הפנינים  Berthold - 1945  Traumfährte - 1945  Krieg Und Frienden - 1946...  Frühe Prosa - 1948  Briefe - 1951  Späte Prosa - 1951  Dichtungen/(6 Vols) - 1952  Zwei Idyllen - 1952  Die Gedichte/Poems (Trans. Of 31 Poems) - 1953)  The Prodigy - 1957  Gesammelte Schriften - 1957:  כתבים שראו אור לאחר מותו Prosa Aus Dem Nachlass - 1965  Neue Deutsche Bücher - 1966  Kindheit Und Jugend Vor - 1966  Briefwechsel. Hermann Hesse - Thomas Mann - 1968  Politische Betrachtungen - 1970  Gesammelte Werke/(12 Vols) - 1970.)  Strange News From Another Star - 1972  Gesammelte Briefe - 1973  Hours In The Garden And Other Poems - 1974  Tales Of Student Life - 1975  Hermann Hesse And Romain Rolland: Correspondence - 1976  Die Romane Und Grossen Erzählungen/(8 Vols) - 1977  Six Novels With Other Stories And Essays - 1980  Pictor's Metamorphosis And Other Tales - 1982  Stories Of Five Decades - 1984  Soul Of The Age - 1991 ספריו בעברית האחוזה רוסהלדה, עברית - בצלאל וכסלר, שוקן, 1978.  גרטרוד, עברית בצלאל וכסלר, שוקן, 1977.  דמיאן, סיפור נעוריו של אמיל סינקלר, מגרמנית - דב קווסטלר, שוקן, 1976.  דמיאן, תולדות נעוריו של אמיל סינקלר, תרגום קודם, עברית - רנה קלינוב, תל אביב, 1942.  זאב הערבה, תרגמה עדנה קורנפלד, בצירוף מסה מאת האנס מאיר, שוקן, ירושלים תל אביב, 1977.  מתחת לגלגל, תרגם בצלאל וכסלר, שוקן, 1975.  נדודים, בליווי רישומים צבעוניים מאת המחבר, תרגם מגרמנית יהודה עמיחי, שוקן, 1978.  נפשו של ילד, תרגם וצרף מבוא ואחרית דבר יהודה ארליך, אורים, תל אביב, 1954.  נרקיס וגולדמונד, מגרמנית - יעקב פיכמן, שוקן, 1975.  סידהרתא, סיפור נוסח הודו, מגרמנית - אברהם כרמל, שוקן, 1975.  פטר קמנצינד, ספור, תרגם מגרמנית ש’ הרברג, תל אביב, 1941.  הקיץ האחרון בחייו של קלינגסור (3 נובלות: נפשו של ילד, קליין ווגנר והקיץ האחרון בחייו של קלינגסור) מגרמנית - בצלאל וכסלר, שוקן 1978.  קסמו של ספר, מאמרים, מגרמנית - בצלאל וכסלר, שוקן 1982.  קנולפ, עברית - ד"ר בצלאל וכסלר, שוקן, 1977.
לקריאה נוספת

אריה יעקב לייב, הרמן הסה - המסע אל האם הקוסמית, הוצאת גל, 1993. (הספר בקטלוג ULI)
י.ק. רבנאל, הרמאן הסה, מאזנים ט"ז (לט), 1962, עמ' 44–48 (זמין בטקסט מלא באתר Jstor)
גיטה אבינור, ושוב: הרמן הסה, קשת ס"ג, 1974.
ציור דיוקנו של הסה בצעירותו
כיבוש ירושלים (1917)

כיבוש ירושלים בידי הבריטים היה אחד מרגעי השיא במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. ירושלים נכנעה בפני הצבא הבריטי ללא קרב ב-9 בדצמבר 1917, אחרי שהצבא העות'מאני נסוג מהעיר בלילה הקודם. הגנרל אדמונד אלנבי נכנס לעיר יומיים אחר כך, ב-11 בדצמבר, וקיבל את הכניעה באופן רשמי. בכך באו לקיצן 400 שנות שלטון עות'מאני על ירושלים ועל ארץ ישראל, והחל השלטון הבריטי על ארץ ישראל.
האירוע ביטא בעיני הבריטים את הגשמת השאיפה לחידוש השליטה הנוצרית בירושלים שהסתיימה עם תבוסתם של הצלבנים ועזיבתם את ארץ ישראל כ-600 שנים קודם לכן.
רקע

ב-19 באפריל 1917 נערכה המתקפה הבריטית השנייה על העיר עזה, ובעקבות כישלונה הודח מפקד הכוחות הבריטיים בסיני, הגנרל ארצ'יבלד מארי. במקומו מונה הגנרל אדמונד אלנבי, ומשימתו שהוגדרה על ידי ראש ממשלת אנגליה, לויד ג'ורג' הייתה לכבוש את ירושלים לפני חג המולד. ב-31 באוקטובר 1917 הצליחו הבריטים לפרוץ את קו החזית הטורקי על ידי כיבוש באר-שבע, וב-7 בנובמבר נכבשה גם עזה. כיבושים אלו איפשרו לצבא הבריטי להתקדם מתוך סיני אל ארץ ישראל, ובתחילת דצמבר 1917 המשיך הצבא הבריטי להתקדם צפונה, תוך כדי לחימה בצבא העות'מאני הנסוג במה שנודע כמרדף פלשת. ב-14 בנובמבר כבש הצבא הבריטי את "תחנת הצומת" (תחנת הרכבת נחל שורק) ובכך חסם את קו הרכבת יפו-ירושלים וניתק את נתיב האספקה העיקרי לירושלים.
הקרבות באזור ירושלים > עצירה ומתקפות נגד עות'מאניות

אלנבי החליט להחליף את שלוש הדיוויזיות התשושות (אשר השתייכו לקורפוס ה-21 של חיל המשלוח) בכוחות רעננים יותר מהקורפוס ה-20 (בפיקוד גנרל פיליפ צ'טווד). הדיוויזיות של הקורפוס ה-20 זכו לימים שקטים יחסית במישור החוף והספיקו לנוח ולהתארגן. הדיוויזיה ה-60 הלונדונית החליפה את כוחות הדיוויזיות ה-52 וה-75 בחזית ב-28 בנובמבר. שתי דיוויזיות נוספות (74 ו-10) הגיעו לאזור לטרון. במקביל, כוחות הנדסה נשלחו לאזור כדי לשפר את הדרכים, כדי שאפשר יהיה להעלות אספקה וארטילריה לכוחות הבריטים בהרים.
פון פאלקנהיין והפיקוד העות'מאני זיהו את נקודת התורפה אצל הכוחות הבריטים וניסו לנצל זאת כדי לדחוק את הבריטים לאחור בסדרה של מתקפות נגד. ב-27 בנובמבר תקפה הדיוויזיה ה-16 העות'מאנית את הכוחות הבריטים באזור וילהלמה (בני עטרות של ימינו), דיר טריף (בית עריף) ובית נבאלא (בית נחמיה). ההתקפה נהדפה, אולם חודשה בלילה למחרת ונהדפה שוב. כ-150 חיילים עות'מאנים נפלו בשבי. כמעט במקביל תקפו העות'מאנים גם באזור שילתא (מושב שילת) ואף הצליחו להדוף את הבריטים משילתא, אולם כוחות בריטים נוספים נשלחו לאזור והשטח נכבש מחדש.
התקפה נוספת נערכה מול דיוויזיית היומינרי שישבה בשטח נשלט באזור רכס זייתון ובית עור אל-פוקא. הדיוויזיה נדחקה לאחור מול כוח עות'מאני גדול בהרבה. כוחות נוספים שנשלחו לעזרה הצליחו לייצב את הקו ולעצור את המתקפה. בנבי סמואל המשיכו העות'מאנים לתקוף את הכוחות הבריטים עד 1 בדצמבר, אולם ספגו אבדות קשות מבלי שהצליחו לכבוש מחדש את הרכס.
מתקפות נוספות נערכו במהלך הלילה של 1 בדצמבר על בית עור א-תחתא ובאזור אל בורג' (בעמק שבין גבעת התיתורה לשילת). כוחות עות'מאנים זיהו פרצה בקו הבריטי וניסו לפרוץ את קו ההגנה באזור זה. גלי ההתקפה נבלמו וכוחות בריטים שנשלחו לאזור הצליחו לקראת הבוקר לאגף את הכוחות העות'מאנים ולהביא ללכידתם. מעל 100 חיילים עות'מאנים נהרגו, 176 נשבו וגדוד שלם נמחק. היה זה קרב מכריע שכן לו היו מצליחים העות'מאנים לפרוץ את הקו הבריטי באזור היו יכולים להשתלט על הדרך הראשית לירושלים ולאגף את הכוח הבריטי.
לאחר 1 בדצמבר הסתיימו כמעט כל הקרבות באזור ירושלים. המתקפות העות'מאניות נכשלו ועלו במחיר כבד של הרוגים ושבויים לעות'מאנים. אלנבי סיים להחליף את כוחותיו והיה מוכן להמשיך בהתקדמות אל ירושלים. ב-8 בדצמבר תקפה הדיוויזיה ה-60 עמדות עות'מאניות מבוצרות היטב ממערב לירושלים, בתנאי גשם שוטף וערפל, והצליחה לכבוש אותם. הדיוויזיה ה-74 כבשה את בית איכסא, מצפון לירושלים. בינתיים, התקדמה הדיוויזיה ה-53 מדרום והגיעה ב-7 בדצמבר לבריכות שלמה, מדרום לבית לחם. ביום למחרת תקפה הדיוויזיה את בית לחם אולם מצאו אותה ריקה מכוחות צבא לאחר שהעות'מאנים עזבו אותה.
יום הכניעה

כשהבינו העות'מאנים כי ירושלים מוקפת, ובעיקר לאחר שראו את נפילת מערכיהם המבוצרים ב-8 בדצמבר, החליטו לסגת מן העיר. במוצאי שבת, 8 בדצמבר 1917, ערך המות'צרף (מושל) של ירושלים, עיזת ביי, פגישה בה נכחו ראשי השלטון הטורקי ונכבדי העיר, ובה הוחלט למנות מחדש את חוסיין אל-חוסייני (חוסיין אפנדי) כראש עיריית ירושלים (תפקיד ממנו הודח בשנת 1915, עם הגעתו של אחמד ג'מאל פאשה לעיר), ולהפקיד בידו את כתב הכניעה לעיר. כתב הכניעה מנה את הסבל הרב שנגרם לעיר בעקבות המצור וההפצצות הבריטיות כסיבה לכניעה, וכן הרצון למנוע את הרס המקומות הקדושים. כתב הכניעה כלל גם את התקווה שהבריטים ישכילו לשמור על המקומות הקדושים "כפי שעשו העות'מאנים במשך 400 שנות שלטונם בעיר". כמו כן ניתנה לראש העיר כרכרה, נהג וליווי של מפקד המשטרה לטובת מסירת כתב הכניעה.
במהלך ליל 8 בדצמבר נסוגו כל כוחות הצבא העותמאני מהעיר לכיוון יריחו. בוקר 9 בדצמבר מתואר ביומנים רבים מהתקופה כיום של אושר וחג, לנוכח שנות הסבל מהשלטון הטורקי המושחת והמשבר הכלכלי החמור שפקד את העיר במהלך שלוש שנות המלחמה. עם זאת מתואר בוקר זה גם כיום של ביזה גדולה, ביזה שנפסקה באחת כאשר נכנס החייל הבריטי הראשון לעיר.
בבוקר 9 בדצמבר אסף ראש העיר משלחת של נכבדי העיר, עבר דרך המושבה האמריקאית, שם הצטרף אליו הצלם הול לארס לארסון, וכן אולתר עבורו דגל לבן כסמל לכניעה. המשלחת פנתה לכיוון מערב לקבל את פני הכוחות הבריטיים הכובשים. סמוך לכפר שייח' באדר, על הגבעה שעליה שוכנת היום כיכר אלנבי בשכונת רוממה, פגשה המשלחת בחיילים הבריטיים הראשונים: טוראים צ'רץ ואנדרוז, צמד טבחים מהרגימנט 20/2 הלונדוני. הטוראים נשלחו על ידי מפקדם לקנות ביצים באחד מכפרי הסביבה, הלכו לאיבוד, ובשעה 5 בבוקר פגשו את משלחת הכניעה (בחלק מיומני התקופה יש התייחסות אל פגישה זאת כאל טקס הכניעה הראשון של ירושלים, אולם יש הטוענים כי האירוע לא התרחש מעולם). בהמשך הדרך פגשה המשלחת בשני סמלי (אנ') סיור, סדג'וויק והרקומב, שסירבו לקבל את הכניעה אך הסכימו להצטלם. בינתיים הודיעו הטבחים על המשלחת למפקדם בריגדיר גנרל ווטסון. ווטסון נאות לקבל את כתב הכניעה, אך כאשר מפקדו מייג'ור גנרל ג'ון שיי שמע על כך הוא ביטל את הכניעה במחי יד ודרש טקס חדש, וכך נערך טקס כניעה שלישי בפניו, שגם הוא בוטל על ידי אלנבי. חוּסֵיין, שחלה בדלקת ריאות עקב העמידה בקור וברוח, נאלץ להיעדר מהטקס הרביעי, אך אלנבי כיבדו בטקס קצר בבית החולים שערי צדק בו אושפז. משם המשיך אלנבי בבוקר 11 בדצמבר לשער יפו, שם קיים את טקס הכניעה הרביעי והאחרון. כעבור ימים אחדים נפטר חוסיין מהדלקת.
יום הכניעה > תצלומי הכניעה

טקסי הכניעה השונים שנערכו ב-9 וב-10 בדצמבר תועדו על ידי צלם המושבה האמריקנית, כמו גם כניסתו החגיגית של הגנרל אלנבי לעיר ב-11 בדצמבר. לאחר הכניעה, מתוך רצון לפרסם את סדרת התצלומים במהירות האפשרית ברחבי העולם, יועץ לצלם לפנות לגנרל שיי ולבקש ממנו לשלוח את התמונות בדואר דיפלומטי, ואולם כאשר שיי ראה את סדרת התמונות המתעדים את טקסי הכניעה המאולתרים הוא דרש להשמיד את כל התמונות פרט לאלו המתעדות את כניסת אלנבי לעיר. בעקבות כך פורסמו ברחבי העולם רק התמונות של הטקסים בהם אלנבי היה מעורב, תמונות שעוררו התרגשות רבה. מבין סדרת תצלומי הכניעה האחרים, השתמרה רק תמונת טקס הכניעה הראשון, בפני סמלי המטבח.
כניסת אלנבי לעיר העתיקה

אלנבי בחר לרדת מסוסו לפני שנכנס לירושלים, והוא וקציניו נכנסו לעיר ברגל דרך שער יפו מתוך כבוד לעיר הקדושה ליהדות, לנצרות ולאסלאם. לאחר מכן ציין בדו"ח הרשמי:
Charles F. Horne, Source Records of the Great War, volume V
טקס הכניעה של העיר ירושלים, בחזית מגדל דוד
מצעד הניצחון של הבריטים לאחר כיבוש העיר ירושלים
חיל משמר בריטי בשער יפו, 9 בדצמבר 1917
צו הכניעה של ירושלים
הצהרת ירושלים

ההכרזה הרשמית של סר אדמונד אלנבי על משטר צבאי לאחר כיבוש ירושלים ב-11 בדצמבר 1917:
החגיגה הדתית

ההיסטוריון ניר מן מציין, כי יומיים לאחר שהגנרל אלנבי כבש את באר שבע סמך הקבינט הבריטי את ידיו על נוסח הצהרת בלפור. לאחר כיבוש דרום הארץ הורה ראש הממשלה לויד ג'ורג' לגנרל אלנבי לכבוש את ירושלים כמתנת חג המולד לעולם הנוצרי.
וכך שבועיים לפני חג המולד אלנבי הגיע רכוב על סוסו הלבן, מוקף בפמליית פרשים לוויה דולורוזה, ירד מסוסו וצעד ברגל לכנסיית הקבר. "החיזיון האקומני של אלנבי חולל התלהבות הדומה להשראה האָפּוֹסְטוֹלִית בעולם הנוצרי כולו".
בלונדון נישאה תפילה מיוחדת בקתדרלת סנט פול, מקום מושבו של הבישוף של לונדון, והפעמון הגדול בכנסיית ווסטמינסטר צלצל לראשונה מזה שלוש שנים, וכן פעמוני כנסיות סידני שבאוסטרליה צלצלו לרגל הניצחון. פעמוני כל הכנסיות ברומא צלצלו במשך שעה שלמה ובפריז נערכה מיסה מיוחדת בכנסיית נוטרדאם בפריז. יהודי ירושלים הדליקו באותו הערב נר ראשון של חנוכה ובירכו על נפלאות נס חנוכה שלהם ועל התשועות בימותיהם.
כיבוש ירושלים סימל את קצו הקרב של "הענק החולה של אירופה", כינויה של האימפריה העות'מאנית בתקשורת ובספרות באותם ימים.
הנצחת הנופלים

לאחר המלחמה הוקם בית הקברות הבריטי בהר הצופים ובו נקברו חללי צבא האימפריה שנפלו במהלך הקרבות באזור ירושלים. במקום נטמנו 2,473 חללים, וכן הוצבו בו עוד 3,296 מצבות זיכרון לחללי הקרבות בארץ ישראל ובמצרים שלא נודע מקום קבורתם. בסך הכל צוינו בבית הקברות הצבאי בירושלים כ-5,769 חללי מלחמת העולם הראשונה.
הנצחת הנופלים > אנדרטת אלנבי ברוממה

עם שוך הקרבות בארץ ישראל ביקשו הלוחמים הבריטים להנציח את זכר חבריהם שנפלו במסע הכיבוש הארוך עד ירושלים על ידי אנדרטת זיכרון המוצבת בכיכר אלנבי בשכונת רוממה במערב ירושלים. המקום שנבחר היה אותה גבעה סחופת רוחות על אם הדרך לירושלים, בה התקיים טקס הכניעה ההיסטורי (ואולי גם השניים שאחריו). על האנדרטה שהוקמה ב-1920 על ידי האדריכל א. וולקוזינס (Wallcousins) צוין התאריך 9 בדצמבר 1917 כתאריך כיבושה של ירושלים, ולא 11 בדצמבר בו התקיים הטקס רב הרושם של אלנבי בשער יפו.
אנדרטת אלנבי מתנשאת לגובה של כשלושה מטרים ובנויה כתֵבה מלבנית מוגבהת. היא מעוצבת בסגנון המאפיין אנדרטאות בריטיות מתקופת מלחמת העולם הראשונה ועשויה לוחות אבן פשוטים היוצרים צלליות של אבירים צלבניים. הבחירה במוטיב הזה אינו מקרי, ויש בו הד להקבלה שערכו הבריטים בינם ובין הצלבנים, שהלא אף הם "גאלו" את ארץ הקודש במסע צלב מודרני מידי המוסלמים.
על האנדרטה מופיע הכיתוב:
Near this spot the Holy City was surrendered to the 60th London Division, 9th December 1917
Erected by their comrades to those officers, NCOs and men who fell in fighting for Jerusalem
(תרגום: סמוך למקום זה נכנעה העיר הקדושה לדיוויזיה ה-60 הלונדונית, 9 בדצמבר 1917. הוקמה בידי חבריהם לנשק לכל אלה הקצינים, הנגדים והטוראים שנפלו בקרב על ירושלים)
בראש האנדרטה תוכנן פסל עשוי ברונזה של אלנבי רוכב על סוס, אך חלק זה לא הושלם מעולם. במקומו הונח צלב אבן שוכב על ראש האנדרטה, כמעין מצבה לזכר הנופלים.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, מדריך טיולים בשכונות ובתים, הוצ' כתר, 1996
יהושע בן אריה ותמר הירדני, שכונת רוממה, קובץ לזכר שושנה הלוי, הוצאת אריאל, בדפוס
יעקב גרוס (עורך), ירושלים תרע"ח, 1917/8 - חורבן, נס וגאולה, הוצאת גרוס, גבעתיים 2007
פילדמרשל ארצ'יבלד פרסיוול ויוול, מסעי המלחמה בארץ ישראל, הוצאת אריאל, 2007. עמודים 137–146
חותמות למלך

חותמות לַמֶּלֶךְ הוא כינוי שניתן לידיות קנקני אגירה שבהן הוטבעה הכתובת "למלך" בכתב עברי עתיק () בעזרת חותמות. ההטבעה נמצאה על מספר גדול של קנקני אגירה (כ-2,000 קנקנים) שנמצאו באזור יהודה, ובמיוחד סביב ירושלים, והמתוארכים לדעת רוב החוקרים לתקופת מלכותו של חזקיהו מלך יהודה שמלך במאה ה-8 ותחילת המאה ה-7 לפנה"ס. סבורים כי הכדים הללו הכילו שמן או יין אשר הובאו כמיסים לאוצר המלך והם נשלחו למקומות שונים לצורכי הצבא או לשימוש המינהל שהיה באותם הערים.
חותמת "למלך", גלגל חמה דו-כנפי. שורה ראשונה: "למלך", שורה שנייה: "?ברן", כלומר חברון.
לא נמצאו החותמות המקוריות עצמן, אולם נמצאו כ-2,000 הטבעות על ידיות קנקנים, ובדיקת ההטבעות מעלה כי מספר החותמות שעשו בהן שימוש עמד כנראה על 21. כשלמעשה רווח השימוש במושג הנפוץ יותר: "חותמת" לתאר את ההטבעות.
סוגי החותמות

על הקנקנים הוטבעו המילים "למלך", ובחלק מן הידיות בשורה השנייה הוטבעו אחת מארבע מילים: שוכה, חברן, זיף באזור דרום הרי חברון ו"ממשת". מקומות אלו זוהו פרט ל"ממשת" (וראה להלן בפרשנויות).
במרכז החותמת, בין "למלך" לבין שם העיר, הוטבע גלגל מכונף לעיתים עם שתיים ולעיתים עם ארבע כנפיים פרושות. לעיתים מזהים בחותמות חיפושית מכונפת ויש הרואים בה מגילה עפה. סמלים אלו מוכרים כסמליהם של מלכי פרס (כורש - סמל ארבע-כנפי. דריווש - סמל דו-כנפי).
ישנה משפחה גדולה של חותמות שהוטבעו עליהן שמות פרטיים, חותמות אלו נמצאו לרוב בסמוך לחותמות "למלך", כלומר הן מאותה תקופה.
תפוצת החותמות

החותמות נמצאו בעיקר באזור ממלכת יהודה (68 אתרים), ורק חלק קטן (4 אתרים) נמצא בגליל ובעמקים. להלן רשימת 20 האתרים שבהם נמצאו המספר הגדול ביותר של חותמות "למלך":
| --- | --- |
 האתר תל לכיש ירושלים רמת רחל גבעון מצפה תל בית שמש מורשת גת (תל גודד) גזר חירבת אל-בורג' (בתחומי רמות) מרשה עזקה תמנה (תל בטש) גבעה תל עירני, ליד קריית גת חברון שוכה, עמק האלה בית צור תל ערד נחל תות, באזור אליקים גת (תל צפית):  מספר החותמות 415 281 163 92 88 71 39 37 24 19 17 15 14 13 13 13 11 9 8 6
ראו גם

רשימת ממצאים מרכזיים בארכאולוגיה מקראית
לקריאה נוספת

יוחנן אהרוני, הארכאולוגיה של ארץ ישראל, תל אביב תשל"ח.[דרוש מקור: עמודים?]
הערות שוליים

↑  מקור: זאב וילנאי, אריאל אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, עם עובד - תרבות וחינוך - תל אביב, 1978, הדפסה שלישית, עמוד 4,071
↑  ישעיהו לט, ב.
↑  יוחנן אהרוני, ארכאולוגיה של ארץ ישראל, עמ' 224, הוצאת שקמונה, 1978.
↑  מלכים ב' כ, יג.
↑  יוחנן אהרוני, ארכאולוגיה של ארץ ישראל, עמ' 224 - 225, הוצאת שקמונה, 1978.
↑  Daniel Vainstub, The Enigmatic mmšt in the lmlk Stamps, Jerusalem Journal of Archaeology 6, 2024, עמ' 1–31 doi: 10.52486/01.00006.1
↑  https://jerusalem.mynet.co.il/local_news/article/S1lRzwSgD
↑  אירית יעקב, טביעות למלך - דגמים וסיבות, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 ביולי 2017
תפוצת החותמות, נכון לפב' 2006
חותמות למלך על ידיות קנקנים, מוזיאון הכט חיפה
חזי שלח

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 במאי 1934 פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  4 במאי 2010 (בגיל 76) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
יחזקאל (חזי) שלח (2 ביוני 1934 – 4 במאי 2010) היה איש עסקים, כלכלן והיסטוריון ישראלי. בנוסף, היה חבר ויו"ר דירקטוריון במוסדות תרבות ויו"ר "ועדת שלח" לתקצוב תיאטראות בשנות ה-90; לדעת אנשי תרבות ומנהלי תיאטראות, המודל שבנה סייע להחייאת התחום.