stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דני סירקין
ביוגרפיה

סירקין נולד במוסקבה בירת ברית המועצות, וכשהיה בין פחות משנתיים עלה לישראל עם משפחתו, שהתיישבה בירושלים. בנעוריו למד בבית הספר רנה קסין בעיר מגוריו, שם השתתף גם בחוג התיאטרון "קטרון". בצה"ל שירת כקצין בחיל המודיעין (1990-1996) ושוחרר בדרגת סרן. לאחר שירותו הצבאי למד סירקין קולנוע בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב וביים את הסרט הקצר "עכשיו רחמנינוב" (1998), שזכה במספר פרסים בפסטיבל טורינו, הפסטיבל היוקרתי של איטליה.
בשנים 1998–2000 שימש סירקין ככתב בתוכנית הבידור של גיא פינס "ערב טוב עם גיא פינס" שבמהלכה ראיין עשרות כוכבים הוליוודים כגון: אנג'לינה ג'ולי, ניקולס קייג', ריצ'רד גיר ועוד.
בשנת 2001 ביים את הסרט התיעודי "המאמן הלאומי" (50 דקות) בערוץ הראשון בכיכובו של שלמה שרף.
בשנת 2002 ביים את הסדרה המוקומנטרית "שוטטות" בערוץ 2 בכיכובם של אורי גוטליב, ארז בן הרוש ואסף הראל שגם יצרו את הסדרה. "שוטטות" בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לסדרת הקומדיה הטובה ביותר. באותה שנה ביים גם את דרמת הטלוויזיה "שתי דקות מפארדיס", בכיכובם של שמואל וילוז'ני ואפרת בוימולד, שזכתה בפרס הראשון בפסטיבל הטלוויזיה היוקרתי בבאנף, קנדה.
בשנת 2003 ביים סירקין עבור רצועת "ראשון בדרמה" ב-HOT את הקומדיה "הללויה". הסרט, על פי תסריט של עודד רוזן, הוכתר כדרמת הטלוויזיה המצטיינת של פסטיבל חיפה באותה שנה, וזכה גם בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לשנת 2004 בקטגוריה זו. באותה שנה סירקין ביים לערוץ 2 את הסדרה הקומית "אחד העם 1" שהפכה במהרה לסדרת קאלט.
בשנת 2005 ביים את הסרט "למראית עין", בכיכובם של אסי דיין, טלי שרון וסנדרה שדה אשר היה מועמד ל-11 פרסי אופיר, אך לבסוף זכה בשניים - על הבימוי ועל הצילום. בנוסף זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל הקולנוע הישראלי בארצות הברית.
ב-2007 ביים והפיק את הסרט התיעודי "חלום של אידיוט" על אביו האמן לב סירקין, והעבודות שהוא הקים במרחב הציבורי בישראל (בהן פסיפס הקשת בענן בדרך חברון בירושלים), ולפני כן בברית המועצות, תוך שהוא מנסה לעזור לו להגשים את חלומו לבנות פסיפס ענק של יונת שלום בלב ירושלים, ומתעד את הניסיון. הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
כמו כן ביים פרקים ותוכניות עבור ערוצים ישראליים שונים. ב-13 ביולי 2010 זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה על בימוי העונה השנייה של הסדרה "הכל דבש".
בינואר 2012 עלתה לשידור ב-yes הסדרה "תא גורדין" בבימויו. הסדרה זכתה לעונה שנייה, שעלתה בדצמבר 2014, ונמכרה לשידור בארצות הברית.
ביוני 2015 עלתה לשידור במסגרת שידורי קשת בערוץ 2 הסדרה "שחקן זר" בבימויו, העוסקת בסיפורו של שחקן כדורגל ישראלי שעובר עם משפחתו ללונדון. בתאריך ה-8 בספטמבר שודר לראשונה בערוץ 2 הסרט התיעודי "סבנה" בבימוי לצד רני סער, שמגולל את סיפור חטיפת מטוס סבנה.
באוקטובר 2015 עלתה לשידור ברשת, ערוץ 2, סדרת המתח "המדרשה" בבימויו, העוסקת בקורס סודי להכשרת סוכני מוסד. בנובמבר 2016 רכשה נטפליקס את "המדרשה".
ביולי 2018 עלתה לשידור בערוץ כאן 11 הסדרה "שטוקהולם" בבימויו.
ב-2020 עלתה סדרת ריגול נוספת בבימויו, "טהרן" והוא ביים גם את סרט הדוקו-דרמה "סוכנת בלב ביירות".
הערות שוליים

↑  ביקורות: גיורא יהלום, ‏תשדיר בחירות, באתר גלובס, 5 ביוני 2001
אסתר זנדברג, ליטוף לאגו, באתר הארץ, 5 ביוני 2001
↑  גואל פינטו, הזוכות הגדולות בפרסי האקדמיה לטלוויזיה -   חברות הכבלים, באתר TheMarker‏, 5 ביוני 2003
↑  דוד שליט, ‏סוף הסרט, באתר גלובס, 5 בדצמבר 2002
↑  "2 דקות מפארדיס" בפסטיבל "באנף" בקנדה, באתר הארץ, 18 באפריל 2003
↑  אביבה קרול, ‏דרמה חדשה בערוץ 3 בכבלים: "מבצע הללויה", באתר גלובס, 27 ביולי 2003
↑  גואל פינטו, טקס פרסי הטלוויזיה: ערוץ 10 גרף 4 פרסים, באתר הארץ, 23 ביוני 2004
↑  מור קומפני, עכבר העיר, ענת מגן שבו: "אחד העם 1 הקדימה את זמנה", באתר הארץ, 7 בנובמבר 2014
↑  אבנר שביט, עכבר העיר תל אביב, למראית עין, באתר הארץ, 12 במרץ 2006
↑  גואל פינטו, פרס לסרט "למראית עין" בפסטיבל הקולנוע הישראלי בארה"ב, באתר הארץ, 19 במרץ 2006
↑  רותה קופפר, סוגר חשבונות של אבא, באתר הארץ, 18 ביולי 2007
↑  רותה קופפר, המדינה שבה גדלתי היא סלון הבית של הורי, באתר הארץ, 17 ביולי 2007
↑  רותה קופפר, "הכל דבש": לא סדרת דרמה, סדרת מציאות, באתר הארץ, 14 באפריל 2009
↑  מורן שריר, תא גורדין: המלחמה הקרה יוצאת מהקפאה, באתר הארץ, 5 בינואר 2012
↑  גילי איזיקוביץ, "תא גורדין" חוזרת לעונה שנייה, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2014
↑  לי-אור אברבך, ‏NBC תשדר את "תא גורדין"; "כוח לסבתות" נמכר לארה"ב, באתר גלובס, 7 במאי 2014
↑   ניב הדס, הכדורגל הישראלי לא נראה מעולם מגוחך כל כך כמו בסדרה "שחקן זר", באתר הארץ, 12 ביוני 2015
↑  יואב מלמד, עכבר העיר, "המדרשה": בסוף כל צחוק יש מכות, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2015
↑  יונתן כיתאין, ‏נטפליקס רכשה לשידור את "המדרשה" של זכיינית ערוץ 2 רשת, באתר גלובס, 3 בנובמבר 2016
↑   איתי שטרן, מסעות ששון גבאי בתל אביב, שטוקהולם וניו יורק, באתר הארץ, 15 ביולי 2018
↑   אריאנה מלמד, "טהרן" - וואו. זה יותר טוב מ"פאודה", באתר הארץ, 22 ביוני 2020
| פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון (1990) • יעקב גולדווסר (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג (1993) • שמואל הספרי (1994) • שבי גביזון (1995) • אורי סיון וארי פולמן (1996) • ג'ולי שלז (1997) • שמי זרחין (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | בני תורתי (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • דני סירקין (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • סכנדר קובטי וירון שני (2009) |  |
| 2010–2019 | ערן ריקליס (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר (2013) • טליה לביא (2014) • ארז תדמור (2015) • עילית זקצר (2016) • שמוליק מעוז (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • ירון שני (2019) |  |
| 2020 ואילך | ניר ברגמן (2020) • ערן קולירין (2021) • אורית פוקס רותם (2022) • איילת מנחמי (2023) • תום נשר (2024) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2009 – איתן צור וקרן חכמה (רד בנד) יחד עם רם נהרי (אמאל'ה) | פרס האקדמיה לטלוויזיה - הבימוי הטוב ביותר בסדרה קומית  2010 – דני סירקין (הכל דבש) | הבא: 2011 – איתן צור (המשרד) |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2019: יוסף סידר, תאופיק אבו ואיל וחגי לוי (הנערים) | פרס האקדמיה לטלוויזיה לבימוי בסדרת דרמה  2020: אלון זינגמן (מנאייכ) דני סירקין (טהרן) | הבא: 2021: תאופיק אבו ואיל (עלומים) |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1255802286  ISNI: 0000 0000 8063 1849  LCCN: no2010092357  VIAF: 122182111   WorldCat (עם VIAF): 122182111
דני לשמן

| --- | --- |

 לידה:  30 באוקטובר 1981 (בן 43) רמת גן, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2005
 פרופיל ב-IMDb
 
דני לשמן (נולד ב-30 באוקטובר 1981) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה

דני לשמן נולד בקריית קריניצי, רמת גן, שם גדל עד גיוסו לצה"ל. הוא הצעיר בין שלושה אחים. הוריו של אביו הם ניצולי שואה מפולין; הוא דור שמיני בארץ מצד אימו. בני דודיו הם המוזיקאי אורי לשמן והגיטריסט גלעד פסטרנק. בגיל שבע הופיע לראשונה על הבמה בפסטיבל זהירות בדרכים. לשמן למד במגמת תיאטרון בתיכון בליך, שם ביים את ההצגה "שמונה נשים" והשתתף בהצגה "סקס שקרים ווידאוטייפ", שנעשתה על פי סרט בעל אותו שם. בצה"ל שירת כמפקד צוות במערך המנתץ בחיל התותחנים. בהמשך למד לתואר ראשון בקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בתפקידו הראשון במדיה הטלוויזיונית גילם את דורי פיינגולד בסדרה "השמיניה", ששודרה בשנים 2005–2007, 2013- 2014 במשך חמש עונות בערוץ הילדים, וזכתה לפופולריות רבה. בהמשך עזב לשמן את לימודי הקולנוע והחל ללמוד תיאטרון בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לווינשטיין (2007-2009).
הוא תרגם את המחזמר "מתגלגלים" של סטיבן סונדהיים מאנגלית לעברית, שהוצג בסטודיו בבימויו של רפי ניב, וגם שיחק בו. המחזמר מספר על צמד כותבי מחזמר, פרנק המלחין וצ'ארלי התמלילן (לשמן). בסטודיו כיכב גם בהצגה "בילי רגל עקומה", בתפקיד נער נכה בעל מוגבלות פיזית.
לשמן שיחק עד 2012 בארבעה סרטים עלילתיים באורך מלא: "עדות" בבימויו של שלומי אלקבץ, "טייארה" בבימויו של טומי לנג (הסרט היה מועמד לפרס אופיר ב-2012 בקטגוריית הפרינג'), "עץ לימון" בבימויו של ערן ריקליס ו"סופשבוע בגליל" בבימויו של משה מזרחי.
משנת 2010 הוא שחקן בתיאטרון הבימה. לשמן תרגם שירים של להקת קווין להופעה "מרימים ווליום" של להקת הנוער הייצוגית של חיפה. בנוסף הוא מדבב סרטים וסדרות, בהם הסדרה "כלב חשאי".
בין השנים 2009–2011 גילם לשמן את שחר פוקס בעונה הראשונה והשנייה של הסדרה חצויה, ואת דני בסדרה חצויה - הדבר האמיתי. ב-2014 השתתף בסרט "אילוף הגוררת" בבימויו של ריקי שלח.
בשנת 2015 התחיל לשחק במחזמר שיער של התיאטרון הקאמרי בתפקיד ווף.
בשנת 2019 דיבב את מזלגוני בסרט "צעצוע של סיפור 4", ובשנת 2022 שב לדבב את הדמות בסדרה "מזלגוני שואל שאלה". הוא צפוי להמשיך לדבב את הדמות בסרט "צעצוע של סיפור 5" שעתיד לעלות לאקרנים בשנת 2026.
חיים פרטיים

ב-2013 נישא למורן כהן. לזוג בת ובן. מתגורר בתל אביב.
תפקידים > תיאטרון

| שנה | הצגה | תפקיד | תיאטרון | מחזאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011-2009 | פיטר פן | ג'ון/ילד אבוד | תיאטרון חיפה | על פי ג'יימס מתיו ברי | צביה הוברמן |
| 2010 | כוכב יאיר | זהר, בנו של גבריאל הסופר | תיאטרון הבימה | שלומי מושקוביץ | דדי ברון |
| 2010 | לשמור על הכדור | אנדי | תיאטרון אורנה פורת | אביב לוז | מאור זגורי |
| 2010 | המיקאדו | ננקי פו | המרכז לאופרה פרינג' ביפו | גילברט וסאליבן | יובל זמיר |
| 2011 | פוסט טראומה |  | תיאטרון הבימה | מחזאים מגרמניה: נורה מנסמן, תומאס מלה, ג`ואנה בריק וג`וליאנה קאן, מחזאים מישראל: דנה אידיסיס, טל שיף, יריב גוטליב ונועה לזר | דדי ברון |
| 2011 | אם יש גן עדן | שפיצר | תיאטרון הבימה | דפנה אנגל על פי רון לשם | משה קפטן |
| 2012 | צפרדי וקרפד | צפרדי | תיאטרון המדיטק | מחזה על פי סדרת ספריו של ארנולד לובל, מאת רוברט ווילי ריל | רוני פינקוביץ' |
| 2012 | הסוחר מוונציה | בתפקיד כפול: סאלארינו ונסיך מרוקו | תיאטרון הבימה | ויליאם שייקספיר | אילן רונן |
| 2013 | ביקור מולדת |  | תיאטרון השעה | יאקי מחרז | רועי שגב |
| 2014 | מסע הדוד מקס |  | תיאטרון חיפה | רן בכור ועדו קרן על פי חנוך לוין | רן בכור |
| 2015-2016 | שיער | ווף (ברוטציה עם עידו רוזנברג) | התיאטרון הקאמרי | ג'רום רגני, ג'יימס ראדו | משה קפטן |
תפקידים > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | במאי |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | סופשבוע בגליל | תומר | משה מזרחי |
| 2008 | עץ לימון | זריזי | ערן ריקליס |
| 2009 | טייארה | רמי | טומי לנג |
| 2011 | עדות | נער | שלומי אלקבץ |
| 2016 | ילדי הסתיו | בובי | איתן גפני |
תפקידים > טלוויזיה

| שנה | סדרה/תוכנית | תפקיד | ערוץ | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2007-2005, 2013 2014 | השמיניה | דורי פיינגולד | ערוץ הילדים | רובי דואניאס |
| 2006 | סיפורי התנ"ך | בלעם |  | רני סער |
| 2007 | השמיניה בכיתה המעופפת | מנחה השעשועון וליווי הכיתה הזוכה באנגליה |  |  |
| 2011-2009 | חצויה, שלוש עונות | שחר פוקס | HOT V.O.D Young | שי קפון (עונה ראשונה), ציון רובין (עונה שנייה), עודד לוטן (עונה שלישית) |
| 2010 | השועלים | נמרוד | yes הטלוויזיה בלוויין | ירון ארזי, אורן שקדי ואייל דורי |
| 2012 | מנדלבאום בלש פרטי | דוד הנח"ש | ערוץ הילדים לוגי | רובי דואניאס |
איתן צור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 באוקטובר 1963 (בן 61)
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
איתן צור (נולד ב-17 באוקטובר 1963) הוא במאי טלוויזיה ישראלי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה, בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

באוניברסיטה החל גם הקשר המקצועי שלו עם אסף ציפור, קשר שהניב מספר יצירות טלוויזיה מוערכות אותן יצרו השניים יחד: סדרת המערכונים והסאטירה החמישייה הקאמרית, סדרת הדרמה הבורגנים וסדרת הדרמה עם הנגיעה הדוקומנטרית דֹבלה עולמי. את כל הסדרות הללו איתן צור גם ביים.
בנפרד מעמיתו ציפור ביים צור פרקים בעונה השנייה של הסדרה בטיפול, את הדרמה הטלוויזיונית "מה אתה סח"  שאותה כתב אבנר ברנהיימר על פי סיפור מאת גפי אמיר ופרקים בסדרה הדוקומנטרית סוף עונת התפוזים.
בשנת 2010 ביים את הסרט הראשון שלו באורך מלא, "התפרצות X", המבוסס על ספר באותו שם מאת עדנה מזי"א, שגם כתבה את התסריט.
בשנת 2008 ביים צור יחד עם קרן חכמה את הסדרה הפארודית-מוזיקלית "Red Band" בשיתוף עם אמני הבובות מקבוצת Puppet Folk Revival.
יצירתו מאופיינת בעבודת שחקנים מוקפדת, בעבודת מצלמה מאופקת אך מדויקת, ובאווירה ריאליסטית עם ניחוח אבסורדי, כסינתזה לכתיבתו של אסף ציפור.
ג'ון מילטון

.
| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1608 צ'יפסייד, הסיטי של לונדון, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  8 בנובמבר 1674 (בגיל 65) St Luke's, מידלסקס, ממלכת אנגליה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 לאום:  אנגלי
 מקום קבורה:  St Giles-without-Cripplegate 
 מקום מגורים:  צ'לפונט סנט גילס 
 עיסוק:  משורר, מסאי, עובד מדינה, מלומד
 מקום לימודים:  כרייסט'ס קולג', בית הספר סנט פול, ג'יזס קולג', קיימברידג' 
 שפות היצירה:  לטינית, ספרדית אמצעית, ארמית, סורית, צרפתית, עברית, אנגלית, יוונית, איטלקית 
 תחום כתיבה:  שירה, כתיבת מסות
 יצירות בולטות:  גן העדן האבוד, אראופגיטיקה
 בן או בת זוג:  Mary Powell  Elizabeth Minshull  Katherine Woodcock 
 צאצאים:  Anne Milton, John Milton, Mary Milton, Deborah Milton, Katherine Milton 
 חתימה:   
 
ג'ון מילטון (באנגלית: John Milton;‏ 9 בדצמבר 1608 – 8 בנובמבר 1674) היה משורר אנגלי ומלומד, שידוע בעיקר בזכות השיר האפי "גן העדן האבוד", מיצירות המופת של השירה העולמית. נחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים.
שירתו

שירי מילטון מתחלקים לשלוש קבוצות: שיריו המוקדמים, הסונטות, ויצירותיו המאוחרות הגדולות. השירים המוקדמים מתאפיינים בליריקה קלאסית ובחן ספנסרי, הסונטות במבע אישי או פוליטי, היצירות האחרונות בכובד-ראש ובנשגבות. במשך שנים רבות שיריו הקצרים לא היו מוכרים כלל לציבור הרחב. רק לאחר ש"גן העדן האבוד" נודע לתהילה כיצירת מופת, הלך וגבר העניין בשאר שיריו.
שירתו > אלגרו ופנסרוסו

במהלך חופשה מלימודיו באוניברסיטת קיימברידג', או לאחר שעזב את קיימברידג' ושב להורטון, מילטון חיבר את השירים הלירים הארוכים: אלגרו (האיש העלץ) ופנסרוסו (האיש ההוגה). שני השירים דומים זה לזה במבנם, מתייחסים זה לזה בתוכנם, עשירים בציורי נוף אידיאלים התואמים את האופי והרגשות של המתבונן, ומשקפים שתי דרכי חיים יסודיות של השירה הקלאסית או שני מצבי-רוח יסודיים, המנוגדים זה לזה, של המשורר הצעיר. כל שיר מתאר יום אידיאלי בן עשרים וארבע שעות, ומורכב מעשרה חלקים. אלגרו עוסק במנעמי חיי כפר פסטורלים שהעליצות יכולה לתת, פנסרוסו בהנאות מחיי פרישות הגותיים שנותנת המלנכוליה. די ברור שהשיר "פנסרוסו" קרוב יותר ללבו של מילטון. אלו שיריו הפשוטים הידידותיים והשלווים ביותר, הקריאים ביותר והכי נקראים. כעבור יותר ממאתיים שנה מזמן חיבורם, פאלגרייב כללם באוסף אוצר הזהב של השירה הלירית האנגלית, והעיר: "זו הוכחה מהממת לכוחו המדהים של מילטון, ששירים אלו, ליריקת הנוף הגדולה המוקדמת ביותר בשפתנו, עדיין נשארו נעלים בסגנונם בעבור היקף, מבחר, ויופי מלודי".
כתב מקולי: "באף אחת מצירותיו, האופן המיוחד של מילטון לא מוצג טוב יותר מאשר באלגרו ובפנסרוסו. אי אפשר להעלות על הדעת שניתן להביא את מנגנון השפה לדרגה נבחרת יותר של שלמות. השירים האלו נבדלים מאחרים, כהבדל בין שמן ורדים לסתם מי ורדים, בין מהות הדוקה לבין תערובת מהולה ודלילה. באמת, הם אינם שירים, אלא אוסף של רמזים, שמכל אחד מהם הקורא יכול ליצור לעצמו שיר."
"אלגרו" ו"פנסרוסו" השפיעו על השיר התיאורי "גבעת גרונגר" מאת ג'ון דייר; ועל שירים מאת המשוררים הרומנטיים שלי, קמפבל, וקיטס.
שירתו > קומוס

בשנת 1634 מילטון חיבר את יצירתו הגדולה הראשונה. המסכה "קומוס", מעין מחזה לירי קצר בשבח המתינות והצניעות: צעירה חסודה ושני אחיה הולכים לאיבוד ביער, האחים הולכים לחפש מזון עבור אחותם העייפה ונעלמים, הצעירה פוגשת את הדמון קומוס המתחזה לאיכר שמציע לה להוליכה אל אחיה, הוא מוליכה לארמונו, מושיבה על כיסא מכושף המשתק את גופה, ומציע לה לשתות מכוס משקה שיחזקה, מתוך כוונה להופכה מאדם לחיה (משל לתאווה שהיה נפוץ בספרות הרנסאנס), הצעירה בשכלה הישר עומדת בפיתוי, כאשר בד בבד רוח מן השמיים בדמות רועה-צאן נשלחת להדריך את האחים אל הארמון, ובעזרת הנימפה סברינה הם משחררים את אחותם ושבים לשלום לבית הוריהם. היצירה נסמכת על יצירות קודמות ובמיוחד על "מלכת הפיות" של ספנסר, על המחזה "הרועה הנאמנה" מאת ג'ון פלטשר ועל המחזה "הסערה" מאת שייקספיר. היא כתובה בלשון פיוטית נשגבת, ובחרוז לבן – המנגנון שעתיד לשמש את מילטון ב"גן העדן האבוד" כבר נמצא כאן במלוא שכלולו. אף על פי שביחס ליצירה הרעננה והחיננית של פלטשר, "קומוס" סובלת ממלאכותיות, בכל זאת מבחינה שירית היא נחשבת לאחת מפסגות היצירה של מילטון.
כתב האלאם: "די היה בקומוס כדי לשכנע כל בעל טעם ורגש שמשורר גדול קם באנגליה, כזה שבאופן חלקי מיוסד על אסכולה אחרת משל עמיתיו. רבים מהם יצרו פסקאות דמיוניות מאוד יפות, אבל אף אחד מהם לא הפגין אמת-מידה קלאסית, לא התעלה לשלמות כה סדירה... בתולה אצילית ואחיה הצעירים, המיוצגים במסכה, דרשו התעלות, טהרה, איזו בהירות רגשית, שאף משורר באותה תקופה לא יכל לתת מלבד מילטון".
שירתו > ליסידאס

בשנת 1637, אדוארד קינג, חבר מוערך של מילטון ללימודיו בקיימברידג', טבע עם ספינתו בים. חבריו של קינג הוציאו קובץ שירים לזכרו, לו מילטון תרם את הקינה האלגורית הפסטורלית "ליסידאס". מילטון מביע את צערו על פטירתו בטרם עת של חברו, באופן המחבר בין רוח דתית לעולם דימויים קלאסי, תוך ציור אידיאלי של חיי כפר פסטורלים (כמשל לחיי האוניברסיטה), המצטרפים לשיר מלא פאתוס הדר ונחמה. זה שירו היפה והמוזיקלי ביותר של מילטון מבין שיריו המוקדמים, ומילטון המשיך לשפרו במהלך חייו. עיקר השיר איננו הבעת רגש של מילטון, אלא לימוד אמנותי, בדרך מסורת השירה הפסטורלית, כזה היאה לחברו שהיה מלומד ומשורר מבטיח. אגב השיר, מילטון ביקר באחד הקטעים את השחיתות של הכנסייה האנגליקנית, שבתגובה החרימה את השיר.
שירתו > הסונטות

מילטון חיבר בשנים 1630–1658 עשרים ושלוש סונטות, מהן חמש בלשון איטלקית. עשר סונטות יצאו לאור לראשונה באוסף שיריו המוקדמים בשנת 1645, ותשע סונטות אחרות באוסף שיריו שיצא לאור בשנת 1673. מפאת תוכנן הפוליטי השנוי במחלוקת, ארבע סונטות נוספות לא יצאו לאור אלא בשנת 1694. במשך שנים רבות הסונטות של מילטון לא הוערכו כראוי. כולן חוברו בצורת הסונטה הפטררקית, המורכבת משני חלקים, אחד בן שמונה שורות ואחד בן שש שורות, ודורשת איזון של מחשבה ומשקל על מנת להגיע לאחדות. כתב פאלגרייב: "זו צורה, שבשפה כמו שלנו, שאינה עתירה בחרוזים, מעמידה קשיים גדולים; החרוזים נוטים להיות מאולצים, או התוכן שגרתי. אולם, בטיפול מוצלח, יש לה אחדות ויופי של השפעה המציב את הסונטה המוקפדת מעל שיטות, פחות הדוקות ופחות ליריות, שאומצו על ידי שייקספיר, סידני, ספנסר, ומשוררים אליזבתנים אחרים."
כתב מקולי: "השירים יוצאי הדופן האלו, המבקרים המעיטו בערכם כי לא הבינו את טיבם. אין להם סוף שנון. אין בהם לא מהפיקחות של פיליקיה במחשבה, ולא מהזיגוג הקשה והמבריק של פטרארקה בסגנון. אלו רישומים פשוטים אך מפוארים של רגשות המשורר, לא מקושטים בעבור עיני הציבור, כמו היו יומנו... אחדות הרגש וחומרת הסגנון המאפיינים את היצירות הקטנות הללו מזכירים לנו אנתולוגיה יוונית, או אולי אפילו יותר: תפילות אנגליות... הסונטות, פחות או יותר, מרשימות בהתאם לעד כמה מעניינים האירועים שחוללו אותן. אך כולן, כמעט בלי יוצא מן הכלל, נכבדות ביישוב הדעת וגדולה שכלית שאיננו יודעים היכן למצוא כמוהם".
להלן פירוט הסונטות של מילטון:
סונטה I – שיר לזמיר
סונטה II – על הגיעו לגיל עשרים ושלוש
סונטות III-VII – שירי אהבה נעלה, בסגנון של דנטה ופטררקה, חוברו בלשון איטלקית, ככל הנראה במהלך מסעו באיטליה
סונטה VIII – כשהתקפה הייתה מכוונת על העיר (בשנת 1642 כשצ'ארלס הראשון וצבאו התקרבו ללונדון)
סונטה IX – לעלמה צעירה חסודה
סונטה X – לגברת מרגרט ליי (מילטון נהג להתארח אצלה ואצל בעלה בשנת 1643)
סונטות XI-XII – שירי תגובה כנגד הביקורות המתלהמות על ספרו "טטרקורדון" בו תמך בלגיטימיות של גירושין
סונטה XIII – למר לאוז על נעימותיו (חבר מוזיקאי של מילטון)
סונטה XIV – על הזיכרון הדתי של מרת קתרין תומסון (קינה)
סונטות XV-XVII – סונטות פוליטיות הפונות בהתאמה לפיירפקס, לקרומוול, ולוויין
סונטה XVIII – זעקה דתית על הטבח בפרוטסטנטים בפיימונטה (שהתרחש בשנת 1655)
סונטה XIX – על עיוורנו
סונטה XX – למר לורנס
סונטות XXI-XXII – שירים לתלמידו וידידו סיריאק סקינר
סונטה XXIII – על אשתו המנוחה (אשתו השנייה אותה מעולם לא ראה)
וורדסוורת', שסבר שצורת הסונטה מגוחכת, והחל להעריכה ולחבר סונטות רק לאחר שאחותו הקריאה לו את הסונטות של מילטון, חיבר סונטה בשבח צורת הסונטה, בה כתב על הסונטות של מילטון:
וכשקרירות
נפלה על שבילו של מילטון, בידו
הדבר היה לחצוצרה, לתקיעות
של ניגוני נשמה, אבוי – כה מעטות!
שירתו > שמשון המתאבק

בפרקים האחרונים של "גן העדן האבוד" ניכרת השפעה של המחזאים היוונים הקלאסים. בצעירותו מילטון רשם שורה של מחזות העוסקים בנושאים תנכיים, אותם התכוון לחבר. לבסוף, בשנותיו האחרונות, מילטון הוציא לפועל את השקפתו על הטרגדיה במחזה הטרגי הלירי "שמשון המתאבק", מיועד לקריאה ולא להצגה, שיצא לאור בשנת 1671. המחזה עוסק בשמשון, עיוור מעונה ורצוץ, כלוא בבית אסורים פלישתי בעזה, כשמנוח אביו מבקרו ומודיע לו שבכוונתו לשחד את שרי הפלשתים כדי שישחררוהו ויוכל לשוב לישראל, ומאוחר יותר אשתו דלילה מבקרת אותו ומבקשת ממנו סליחה ומפצירה בו שיסכים לשוב לביתם על מנת שתטפל בו, אלא שאמונתו של שמשון באלהים מביאה להתעוררות הדרגתית של רוחו לבצע את שליחותו האחרונה ולהביס את אויביו. המחזה כתוב בצורה קלאסית תוך שמירה על אחדות העלילה, המקום והזמן; אך בסגנון לא סדיר התואם את הנושא. מילטון אף משתמש, כבמחזות הקלאסים, במקהלה המביעה אמרי חכמה ורגשי צדק. דמותו של שמשון מצוירת בצביון עברי קדום, אך במידת-מה גם מזכירה את העזות של פרומתאוס, ואת הטרגיות של אדיפוס. "שמשון המתאבק", גדוש ברעיונות נשגבים וברגשות עזים, לא נופל ממיטב המחזות של שייקספיר, וכתוב בפשטות שלא מאפיינת את קודמו. במבוא למחזהו מילטון כתב:
טרגדיה, כפי שחיברוה הקדמונים, מאז ומעולם נחשבה לנכבד ביותר, למוסרי ביותר, למועיל ביותר, מכל השירים; לפיכך נאמר על-ידי אריסטו שיש לה כוח לעורר רחמים ופחד, או אימה, לטהר את השכל מרגשות כאלו ודומיהן, כלומר, למתן ולצמצם את הרגשות האלו למידה נכונה עם איזה נועם, המתעורר כשקוראים או כשרואים את הרגשות האלו בחיקוי מוצלח.
כתב תומאס ניוטון: "שמשון המתאבק הוא הטרגדיה היחידה שמילטון השלים, אף על פי שרשם תוכניות לכמה מחזות. ואנו מניחים שהוא היה נחוש לבחור בנושא המיוחד הזה בגלל הדמיון בין נסיבותיו לבין אלו של שמשון, עיוור בינות לפלשתים. לדעתי, זוהי האחרונה שביצירותיו השיריות; והיא כתובה ממש ברוח הקדמונים, ומשתווה, ואולי אף מתעלה, לכל אחת מהטרגדיות המושלמות ביותר שהוצגו אי פעם על במת אתונה כשיוון הייתה בשיא תפארתה". (זו הייתה גם דעתם של קולרידג' ושל גתה).
כתב ארתור וילסון וריטי: "ככל שבוחנים את היצירה יותר מקרוב, כן נעשים מודעים יותר למעלותיה – הסימטריה, האחדות העדינה של גדולה וחן, האיפוק והבהירות של האמנות... ב'שמשון הנאבק' הרשמים ברורים, מוחלטים, מדויקים: תולדה של דמיון מיושב וממושמע השמח לשמש, לעולם לא למשול, הכרת הדברים הנחרצת של המשורר היוצרת אמנות שהיא נאמנה, בהירה, שלמה כשלעצמה – האמנות של העיר של כתר הארגמן (אתונה)".
חיבוריו בפרוזה > השקפתו הכללית

אידיאל החירות עומד ביסוד כתבי הפרוזה של מילטון: חירות דתית, חירות ביתית, חירות אזרחית. לפי מילטון, חירות מתחילה בתיקון עצמי: להיות ירא שמיים, להיות נבון, להיות זהיר וצנוע, להיות מתון וישר, להיות אצילי ואמיץ – כל מה שהפוך מלהיות עבד. חירות צומחת על ידי מידות טובות ודורשת משמעת עצמית. בעבור חירות דתית הוא קרא לתיקונים בכנסייה. הוא חיבר שלוש מסות העוסקות בחירות ביתית: על התנאים של מוסד הנישואין, היאך לחנך את הילדים, ועל החופש להביע דעה. לדעת מילטון, כל בני האדם נולדו שווים, ותפקיד המדינה לאפשר לכל פרט להתפתח בהתאם לכשרונותיו. מילטון נלחם בכתביו בעריצות, מחשיב את השלטון העריצי כמכשול הגדול ביותר לחירות. לפיכך הדגיש, שטועים הסבורים שהתעצמות צבאית וכלכלית ובריתות מדיניות חשובים יותר מאשר לנהל מערכת צדק לא מסואבת בעבור העם, לרפא את הפצוע, לאשר את החמוץ. למרות הסתייגותו ממלחמות, הוא הסכים שבפועל מלחמה יכולה לשמש כמוצא אחרון בעבוד סיבה צודקת, אך הזהיר שאם חירות אינה תולדה של אמונה, צדק ומתינות, אלא מושתתת על כח והשתקעות באגרסיביות, הדבר יוביל לשחיתות ולהתדרדרותה של האומה. לאחר מלחמה על החירות, נדרש מאמץ, גדול אפילו יותר, לתקן את המדינה ברוח חירות-אמת, לרדוף צדק, לעשות שלום.
חיבוריו בפרוזה > כתביו

כתב ג'ון האוורד ברטרם מאסטרמן:
"החיבורים החשובים בפרוזה של מילטון, כמעט כולם נכתבו בין פגישת הפרלמנט הארוך בנובמבר 1640 לרסטורציה. בכללם עשרים וחמישה פמפלטים, עשרים ואחד בלשון אנגלית, ארבעה בלשון לטינית, וקצת כתבים שחיבר בשנותיו האחרונות. פרק הזמן הזה היה התקופה הגדולה ביותר של פמפלטים בתולדות אנגליה. כאשר ממסדים ישנים נבנו מחדש, מסורות ישנות התערערו, אמונות ישנות קיבלו צורה חדשה, כל אדם שהיה לו, או שסבר שהיה לו, מה לתרום לגיבוש דעת הקהל או אמונה דוגמטית, פנה באופן טבעי לחיבור פמפלטים כפי שבדורות מאוחרים יותר פנו להתכתבויות בירחונים."
"חירות הוא הרעיון המנוח ביסוד הפמפלטים של מילטון; אולם לא חירות שהורתה בהיעדר חוק, אלא שחרור מחוק שפל למען ציות מושלם יותר לחוק אחר טוב יותר. חוזק התפיסה הזו העביר את מילטון מהפרסביטריאנים למפלגה העצמאית, ואפילו מעבר לעצמאים המתונים לעמדה תאולוגית כמעט לגמרי אנטינומיאנית. האדם חייב לציית לא-להים, וכל הניגודים לחובה העליונה הזו אינם אלא עריצות, לא מוצדקים, בלתי נסבלים, ובכל הדרכים יש למחות נגדם ולבטלם."
"הפמפלטים שלו מתחלקים לשלוש קבוצות: חירות דתית, ביתית ואזרחית. החיבורים הדתיים עוסקים בעיקר בסוגיות של שלטון הכנסייה, וברובם שייכים לשנים מוקדמות; הקבוצה השנייה כוללת פמפלטים על גירושין, חיבור על החינוך, ו"אראופגיטיקה", בהגנה על חופש הבעת דעה; הפמפלטים על חירות אזרחית שייכים לשנות הקומונוולת', יש להם פחות ערך ספרותי, אם כי עניין פוליטי גדול יותר."
כתב וולטר אלכסנדר ראלי:
"הפמפלטים על גירושין נכתבו כי נישואיו של מילטון לא היו מאושרים. ה"אראופגיטיקה" נכתבה כי דעתו הלא מקובלת על גירושין הביאה אותו לעימות עם הצנזורים הפרסביטריאנים של הדפוס. חיבורו על החינוך נכתב כי לקח על עצמו את החינוך של אחייניו, והתעניין עמוקות בסוגיה הזו. בשלושתם ניסיונו היה המניע הראשון; בשלושתם הניסיון מוסתר תחת מערך עצום של שיקולים כלליים, מוצעים באופן דוגמטי."
"אף על פי שהפמפלטים שלו מזדמנים ואישיים, ואפילו לפעמים מכוונים לפיוס ולשכנוע, הדעות הנתמכות בהם ושיטת המחשבה המונחת ביסודם אינם תולדות של זמן ומקרה. מילטון היה אידיאליסט; טהור ופשוט, בפוליטיקה... כאן הייתה למשורר הזדמנות, נדירה בתולדות האנושות, לממש את החזון שהגה בלימודיו, ולהקים מחדש, להתפעלות ולרווחת הדורות הבאים, את המופת של הרפובליקה העתיקה."
"האיזון של התיאור, המוזיקה העדינה, המשפט הדומה לשרשרת שחוליותיה מתווספות זו לזו ולא לחישוק המרותך בפטיש – אלו מאפיינים את הפרוזה של מילטון".