stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה קורינה מצ'אדו

מריה קורינה מצ'אדו פריסקה (בספרדית: María Corina Machado Parisca; נולדה ב-7 באוקטובר 1967) היא פוליטיקאית מהאופוזיציה בוונצואלה שכיהנה כחברת האספה הלאומית של ונצואלה בין השנים 2011 ל-2014. מצ'אדו נכנסה לפוליטיקה בשנת 2002 כמייסדת ומנהיגת קבוצת הפיקוח על הבחירות Súmate, יחד עם אלחנדרו פלאס. ב-2011 נבחרה לאספה הלאומית של ונצואלה, כנציגה של מדינת מירנדה. בשנת 2018 היא נבחרה כאחת מ-100 הנשים המשפיעות של ה-BBC. כיום, מצ'אדו נחשבת לאחת הדמויות המובילות באופוזיציה בוונצואלה; הממשל של ניקולאס מדורו אסר על מצ'אדו לצאת מגבולות ונצואלה. מצ'אדו היא מהנדסת תעשייה במקצועה.
מצ'אדו התמודדה בבחירות לנשיאות ונצואלה ב-2012, אך הפסידה בפריימריז לאנריקה קפרילס רדונסקי. במהלך ההפגנות בוונצואלה ב-2014, מצ'אדו הייתה אחת הדמויות המרכזיות בארגון ההפגנות נגד ממשלת מדורו. בשנת 2019, על רקע המשבר הפוליטי בוונצואלה, היא הודיעה שהיא תשקול התמודדות נוספת לנשיאות אם הנשיא הזמני חואן גואידו יצליח להביא לקיומן של בחירות, אך גואידו לא הצליח בכך בסופו של דבר.
מצ'אדו הייתה מועמדת של תנועת "ונטה ונצואלה" בבחירות המקדימות של הרשימה המאוחדת של מפלגות האופוזיציה ב-2023. ב-30 ביוני 2023 היא נפסלה מהתמודדות בבחירות למשך חמש עשרה שנה על ידי מבקר המדינה של ונצואלה. למרות זאת, ובין השאר כיוון שהפסילה טרם אושרה אז על ידי בית המשפט העליון, היא לא משכה את התמודדותה ובאוקטובר 2023 הבחירות המקדידמות נערכו והיא ניצחה בהן והוכרזה כמועמדת האופוזיציה לבחירות לנשיאות ב-2024. בינואר 2024 פסילתה אושרה על ידי בית המשפט העליון של ונצואלה. ב-22 במרץ 2024 מצ'אדו הוחלפה על ידי קורינה יוריס כמועמדת האופוזיציה בבחירות. עם זאת, גם מיוריס נמנעה ההתמודדות, והיא הוחלפה זמנית על ידי אדמונדו גונסאלס.
לאחר הבחירות, השלטון בראשותו של מדורו הודיע שמדורו ניצח בבחירות, בעוד שהאופוזיציה טוענת שמדובר בזיוף ושגונסאלס ניצח ברוב של כ-70%, כפי שהראו המדגמים. מחאות המוניות פרצו בטענה לזיוף הבחירות. מצ'אדו הייתה בין מובילות המחאה.
ב-1 באוגוסט 2024, פרסמה מצ'אדו מכתב בוול סטריט ג'ורנל שבו כתבה שהיא נמצאת במקום מסתור, ושהיא נאלצת להסתתר "מתוך חשש לחיי, לחירותי ולחיי בני עמי מפני הדיקטטורה של ניקולאס מדורו".
הערות שוליים

↑  BBC 100 Women 2018: Who is on the list?, באתר ה-BBC.
↑  The 'Iron Lady' of Venezuela Threatens to Unseat Its Autocrat, באתר הניו יורק טיימס.
↑  בספרדית: Vente Venezuela, "בואי ונצואלה".
↑  ונצואלה הכריזה שהנשיא זכה בבחירות. האופוזיציה: ניצחנו עם 70% מהקולות, באתר ynet, 29 ביולי 2024
↑  "מלחמה על הדמוקרטיה": ונצואלה בוערת אחרי "גניבת הבחירות", מפגינים נהרגו, באתר ynet, 30 ביולי 2024
↑   היא עשויה להביא לסוף שלטון מדורו בוונצואלה. הוא מאיים שתפרוץ מלחמת אזרחים, באתר הארץ, 28 ביולי 2024
↑  I Can Prove Maduro Got Trounced, באתר וול סטריט ג'ורנל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9813695394305606  GND: 134141650X  VIAF: 92170924585790151581   WorldCat (עם VIAF): 92170924585790151581 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא אמריקה הדרומית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרגריט דוראן

| --- | --- |

 לידה:  24 בינואר 1864 הרובע השמיני של פריז, הקיסרות השנייה 
 פטירה:  16 במרץ 1936 (בגיל 72) הרובע החמישי של פריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית 
 מקום קבורה:  בית הקברות בטיניול 
 שם לידה:  Marguerite Charlotte Durand 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 
מרגריט דוראן
מרגריט שארלוט דוראן (בצרפתית: Marguerite Charlotte Durand;‏ 24 בינואר 1864 – 16 במרץ 1936) הייתה שחקנית תיאטרון צרפתייה, עיתונאית, וסופרג'יסטית מובילה.
ביוגרפיה

מרגריט דוראן נולדה במשפחה במעמד הבינוני ונשלחה ללמוד במנזר קתולי. לאחר סיום בית ספר יסודי, התקבלה לקונסרבטוריום של פריז ואחריו הצטרפה ל-Comedie Francaise, אחד מהתיאטראות הוותיקים בצרפת . ב-1888 ויתרה על קריירה בתיאטרון כדי להינשא לעורך דין צעיר ומצליח בשם ז'ורז' לאגר. הוא היה מקורב לקצין צבא בעל שאיפות פוליטיות, ז'ורז' בולנז'ה, ודרכם התוודעה מרגריט לעולם הפוליטיקה הרדיקלית. היא החלה בכתיבת פרסומים עבור בולנז'ה והתנועה ה"בולנז'יסטית".
נישואיה לא החזיקו מעמד ובשנת 1891 התגרשה והחלה לעבוד ב"לה פיגרו".
בשנת 1896, שלח אותה העיתון לקונגרס הפמיניסטי הבינלאומי, לכאורה כדי לכתוב מאמר הומוריסטי. הכנס השפיע עליה מאוד ושנה לאחר מכן, ב-9 בדצמבר 1897, דוראן ייסדה עיתון יומי פמיניסטי בשם "הקלע" (La Fronde). עיתון זה היווה המשך לעיתונה של הוברטין אוקלר (Hubertine auclert: La Citoyennenne)
בעיתון של דוראן עבדו רק נשים, בכל המקצועות, תמורת שכר שווה לזה של עמיתיהם בעיתונים אחרים. בתכניו הטיף למען זכויות נשים, כולל זכותן להיות חברות בלשכת עורכי הדין וכן ללמוד בבית הספר לאמנויות (Ecole des beuax arts). במאמריו הראשיים דרש גם את זכותן של נשים להימנות על לגיון הכבוד ולהשתתף בדיונים פרלמנטריים. הכתבות שלו היו הראשונות להיות נוכחות במקומות אלו מתוקף תפקידן. ב-1907 ארגנה קורס לנשים עובדות, סייעה בייסוד איגודים מקצועיים לנשים עובדות וב-1910, ארגנה רשימת מועמדות לבחירות לרשות המחוקקת (כולל עצמה). סייעה בהקמת תוכנית שהות עבור עיתונאיות ב-Pierrefonds במחוז פיקארדי. הייתה פעילה למען זכות נשים לעבוד, ותמכה בהקמת מספר איגודים מקצועיים לנשים.
דוראן, נחושה במאבקה עבור שוויון נשים, הייתה אישה בעלת סגנון ואלגנטיות והייתה מפורסמת בטיוליה ברחובות פריז עם חיית המחמד שלה, אריה בשם "טיגר". הייתה הכוח המניע בהקמת בית קברות לחיות מחמד Cimetière des Chiens בפרבר של פריז Asnières-sur-Seine שבו האריה שלה נטמן בסופו של דבר. האקטיביזם שלה משך יחס של כבוד חסר תקדים לפמיניזם בצרפת ובאירופה. לאורך הדרך, ליקטה אוסף עצום של מאמרים בנושא נשים, אותם העבירה לממשלה ב-1931. בשנה שלאחר מכן, נפתחה בפריז ספריית מרגריט דוראן, שנותרה עד היום אחד המקורות הטובים ביותר בעולם למחקר בפמיניזם ובהיסטוריה של נשים.
פרטים אודות מרגריט דוראן ניתן למצוא בשפה האנגלית בספרה של פרופסור מרי לואיז רוברטס האמריקאית, מ-2002, Disruptive act: The new woman in fin de siecle France. בצרפתית הופיע הספר (1864-1936): Marguerite Durand "le Temps" by Jean Rabaut in 1996
הערות שוליים

↑  Roberts, Mary Louise (Autumn 1996). "Acting Up: The Feminist Theatrics of Marguerite Durand". French Historical Studies. 19 (4): 1103–1138. doi:10.2307/286666. JSTOR 286666.
↑  The Street, the City, March 16, 1936: Marguerite Durand, French actress, journalist, and leading suffragette dies., The Street and the City, ‏2016-03-16
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429590105171  PLWABN: 9811781839405606  BIBSYS: 99011717  BnF: cb12356617t (data)  CiNii: DA01835798  GND: 11925591X  ISNI: 0000 0000 7103 038X  LCCN: n94005747  NTA: 072164220  SUDOC: 032559607  VIAF: 51765539   WorldCat (עם VIAF): 51765539
פסק דין אדוארדס נגד אגילארד

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון של ארצות הברית
 תאריך טענות:  10 בדצמבר 1986
 תאריך החלטה:  19 ביוני 1987
 מראה מקום:  482 U.S. 578
 הליכים קודמים:  בית משפט פדרלי מחוזי בניו אורלינס קבע שהחוק אינו חוקתי; בית המשפט הפדרלי החמישי אישר להעביר את התיק לבית המשפט העליון של לואיזיאנה, שאישר את החוק; בית המשפט המחוזי קבע שוב שהחוק אינו חוקתי; בית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים אישר את ההחלטה וסירב לקיים דיון בהרכב מורחב.
 החלטה
 התניית לימודי תורת האבולוציה בלימוד של תאוריות בריאתניות אינה חוקתית. החוק מפר את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית ולכן בטל.
 חברי המותב
 נשיא בית המשפט:  ויליאם רנקוויסט
 חברי המותב:  ויליאם רנקוויסט, ויליאם ברנן, ביירון וייט, ת'ורגוד מרשל, הארי בלקמן, לואיס פאוול, ג'ון פול סטיבנס, סנדרה דיי או'קונור, אנטונין סקאליה
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  ויליאם ברנן; הצטרפו: מרשל, בלקמן, פאוול, סטיבנס, או'קונור (למעט חלק II)
 דעות נוספות:  מסכימים: פאוול; הצטרפה: או'קונור. מסכים עם המסקנה: וייט מתנגדים: סקאליה; הצטרף: רנקוויסט
 חוקים אליהם התייחס בית המשפט
 התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית; חוק היחס המאוזן למדע-הבריאה ומדע-האבולוציה בהוראת ביולוגיה בבתי ספר ציבוריים (לואיזיאנה)
 היסטוריה מאוחרת
 משפט הפנדה של דובר
 
פסק דין אדוארדס נגד אגילארד (באנגלית: Edwards v. Aguillard) הוא פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1987, שבו נקבע שחוק של מדינת לואיזיאנה, אשר מחייב בתי ספר ציבוריים שמלמדים את תורת האבולוציה ללמד גם תאוריות בריאתניות, אינו חוקתי, משום שהוא מפר את האיסור בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית על קידום דת באמצעות המדינה. חשיבותו של פסק הדין היא בקביעה שהתכלית של חיוב לימודי בריאתנות אינה חילונית או מדעית, אלא קידום אמונה דתית ומניעת לימודי אבולוציה. בית המשפט דחה את טענת המשיבים, שתכלית החוק היא חילונית - לקדם חופש אקדמי. עם זאת, נקבע בהחלטה שהמדינה יכולה לחייב לימוד של מגוון תאוריות לגבי מקור האנושות, כל עוד המטרה אינה לקדם דת כזו או אחרת. הפסיקה מוזכרת לעיתים קרובות כאירוע משמעותי ב"מלחמת התרבות" בארצות הברית, שבמסגרתה המחלוקת לגבי לימודי ביולוגיה בבתי ספר הייתה נושא משמעותי החל משנות ה-20 של המאה ה-20.
דעת הרוב בפסק הדין נכתבה על ידי השופט ויליאם ברנן. חמישה שופטים הצטרפו לפסיקתו, והשופט ביירון וייט הסכים עם המסקנה מבלי להסכים עם הנימוקים. שני שופטים, נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט והשופט אנטונין סקאליה, התנגדו לדעת הרוב בנימוק שיש לקבל את התכלית המוצהרת של החוק, קידום החופש האקדמי, כביטוי כן של כוונת המחוקק.
חוק היחס המאוזן בלואיזיאנה

בתחילת שנות השמונים החל להתגבש בלואיזיאנה "חוק היחס המאוזן למדע-הבריאה ומדע-האבולוציה בבתי ספר ציבוריים" שקודם על ידי ביל קית', סנאטור מהמפלגה הדמוקרטית. כמו החוק בארקנסו, גם חוק זה בוסס על חוק לדוגמה שנוצר במכון למדע הבריאה על ידי ונדל ברד. הגרסה הראשונה של הצעת החוק כללה הגדרות זהות לאלה של החוק בארקנסו. אולם, אחרי שהוגשו העתירות נגד החוק בארקנסו, שונתה הצעת החוק והוסרו ההתייחסויות למבול או ליצירה של יש מאין כחלק מהגדרת מדע הבריאה. תחת זאת, הצעת החוק החדשה סיפקה הגדרה כללית, לפיה "'מדע הבריאה', משמעותו הראיות המדעיות לבריאה [creation] והסקות מראיות מדעיות אלה". בנוסף נקבע שתכלית החוק היא "הגנה על החופש האקדמי". המחוקקים קיוו שעמעום המשמעות של המושג וההצהרה על תכלית שאינה דתית יאפשרו לחוק לעבור את "מבחן למון" שקבע בית המשפט העליון. הצעת החוק קבעה ש"החל משנת הלימודים 1982–1983, בתי ספר ציבוריים במדינה ינהגו ביחס מאוזן כלפי מדע-הבריאה ומדע-האבולוציה". בנוסף, הוצע לאסור על אפליה נגד תלמידים שמעדיפים את אחת הגישות ולאסור על אפליה נגד מורים שמאמינים בבריאתנות. ההצעה עברה בבית הנבחרים של לואיזיאנה, ברוב של 71 תומכים מול 21 מתנגדים, ובסנאט של המדינה, ברוב של 26 מול 12. מושל לואיזיאנה דייב טרין (אנ') חתם על ההצעה, ובכך היא הפכה לחוק, ב-20 ביולי 1981. טרין הביע ספקות לגבי החוק ואמר שחתימה עליו היא החלטה קשה עבורו, אך הוא החליט לחתום עליו לאור התמיכה הרבה בבתי המחוקקים.
הליכים משפטיים קודמים

על אף שהחוק התקבל לספר החוקים של לואיזיאנה, המפקחת על החינוך במדינה, קלי ניקס, ומחלקת החינוך של המדינה סירבו לאכוף את החוק עד שיתבהר מעמדו החוקתי בבית המשפט. ניקס טענה שהשקעה בספרי לימוד חדשים ובהדרכה של מורים על פי החוק החדש תהיה יקרה באופן חסר היגיון, כל עוד קיימת סבירות גבוהה שבתי המשפט יכריעו נגד החוק. כתוצאה מכך, מספר חודשים לאחר שעבר החוק הוגשו בבתי משפט פדרליים בלואיזיאנה שתי עתירות: אחת, בניו אורלינס, של האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU) שהתנגד לחוק, והשנייה, בבאטון רוז', של התובע הכללי של לואיזיאנה, ויליאם גוסט, שביקש מבית המשפט להכריז שהחוק אינו בלתי-חוקתי ויורה למחלקת החינוך לאוכפו. העתירה של גוסט התקדמה ראשונה, אך השופט בבאטון רוז' דחה אותה בפסק דין בהליך מקוצר, משום שהוא קיבל את עמדת ACLU שעתירה זו נוגעת לבתי המשפט של המדינה ולא לבית המשפט הפדרלי. ההפסד של גוסט בבאטון רוז' איפשר לעתירה בניו אורלינס להתקדם.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ייצג בעתירה בניו אורלינס כשלושים עותרים, ביניהם מועצת החינוך של לואיזיאנה, מורים, הורים ואנשי דת. האיגוד ביקש מבית המשפט לקבל את עמדתם בהליך מקוצר, בנימוק שהמחוקקים חרגו מסמכותם, שכן חוקת לואיזיאנה מקנה למועצת החינוך את הסמכות לקבוע מדיניות חינוכית ותוכניות לימודים. השופט המחוזי, אדריאן דופלנטייה, קיבל את עמדת האיגוד. בעקבות החלטתו עתרו התובע הכללי והמושל לבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים בבקשה שיאפשר לבית המשפט העליון של לואיזיאנה לבחון את החלטת בית המשפט הפדרלי המחוזי. עתירתם התקבלה, ובאוקטובר 1983 קבע בית המשפט העליון, ברוב של ארבעה שופטים מול שלושה, שלמחוקקים יש סמכות לקבוע מדיניות חינוכית. מעבר לכך, בית המשפט העליון לא עסק בפרשנות של סעיפי החוק. בעקבות החלטה זו חזר התיק לבית המשפט הפדרלי המחוזי בניו אורלינס. בינואר 1985 פסק דופלנטייה, שוב בהליך מקוצר, שהחוק אינו חוקתי. דופלנטייה נימק את החלטתו בכך שהתכלית הדתית של החוק היא כה ברורה שאין צורך בניהול משפט יקר וממושך. גוסט עתר שוב לבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים. הערעור נידון בהרכב של שלושה שופטים, שאישרו את החלטת בית המשפט המחוזי. בעקבות החלטה זו ביקש גוסט דיון נוסף מול הרכב מלא של בית המשפט לערעורים. הבקשה לא התקבלה, ברוב של שמונה שופטים מול שבעה. גוסט ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון, שהחליט במאי 1986 לפרסם צו עיון מחדש.
במאי 1984 הושבע אדווין אדוארדס (אנ') כמושל לואיזיאנה במקום טרין. התיק ופסק הדין של בית המשפט העליון נקראים על שמו, כעותר, ועל שם המשיב הראשון, דון אגילארד, שהיה מורה לביולוגיה.
טיעונים בפני בית המשפט העליון

העותרים (מושל לואיזיאנה אדווין אדוארדס ואחרים) יוצגו על ידי התובע הכללי ויליאם גוסט ועל ידי ונדל ברד (אנ'), עורך דין והיסטוריון משפטי, שטען בשם העותרים בפני שופטי בית המשפט העליון. כדי להימנע מביקורת על הוצאות גבוהות, הסתמכה מחלקת המשפטים של לואיזיאנה על תרומות של ארגונים דתיים פרטיים, ביניהם ארגונים אוונגליסטים כמו "נשים מודאגות למען אמריקה", "אגודת האוונגליסטים הלאומית" והכנסייה המתודיסטית החופשית (אנ'), הארגון היהודי-אורתודוקסי, "איגוד הרבנים" (אנ') והארגון הקתולי "המרכז הקתולי". בנוסף, העתירה נעזרה בחמישה תצהירים שהוגשו, לדברי העותרים, על ידי "שני מדענים, פילוסוף, תאולוג ומחנך", ושבהם נטען ש"מדע הבריאה" הוא גישה מדעית שניתנת להצגה ללא התייחסות לכתבי הקודש. אחד התצהירים הוגש על ידי דין קניון (אנ'), פרופסור מאוניברסיטת מדינת קליפורניה, שהיה לדמות בולטת בחוגים התומכים בתאוריות של תכנון תבוני. קניון טען בתצהיר ש"מדע הבריאה", בניגוד לאמור בחוק של ארקנסו שנבלם, לא מחייב אמונה במבול כלל-עולמי או ביצירה של יש מאין.
הטיעון של ברד בשם העותרים נסוב סביב מספר נקודות מרכזיות. ראשית, ברד קיווה להצליח לשכנע את השופטים ששופט בית המשפט המחוזי שגה כאשר הוא פסק בהליך מקוצר, ושיש צורך במשפט מלא בו ניתן יהיה להציג את כלל הטיעונים של שני הצדדים. שנית, ברד טען, בהסתמך על התצהירים, ש"מדע הבריאה" הוא תאוריה מדעית שאינה מחייבת תמיכה באמונה דתית, ולכן קידום של גישה זו אינו מחייב קידום של דת מסוימת על ידי המדינה. שלישית, הוא טען שתכלית החוק אינה קידום דת, אלא קידום הוגנות וחופש אקדמי. הוא הודה שההיסטוריה של החקיקה כוללת התבטאויות של מחוקקים, שמראות כי המוטיבציה שלהם להעברת החוק הייתה דתית; אך הוא טען שהתבטאויות אלה מייצגות רק מיעוט של המחוקקים, ואינן מבטלות את התכלית החילונית המוצהרת של החוק. טיעונים אלו נועדו להראות שהחוק עומד במבחן למון.
המשיבים (אגילארד וכ-30 אחרים, שאוגדו על ידי ACLU) יוצגו פרו בונו על ידי משרד עורכי דין גדול מניו יורק, ועורך הדין ג'יי טופקיס טען בעל פה בשמם בפני בית המשפט. טיעונם נתמך על ידי 72 מדענים אמריקאים זוכי פרס נובל, 17 אקדמיות למדעים ו-7 ארגונים מדעיים אחרים, שהגישו לבית המשפט את עמדתם כידידי בית המשפט. טופקיס פתח את דבריו בטענה שהמילה "בריאה" עצמה מסגירה את האופי הדתי של החוק. לטענתו, העותרים מבקשים להלביש כעת את החוק בתחפושת מדעית, תוך שימוש במילים כמו "התפרצות פתאומית" כתחליף לבריאה יש מאין, אך מילים אלה לא מופיעות בחוק ועל המשמעות הדתית של החוק ניתן ללמוד מההיסטוריה של חקיקתו. טופקיס טען גם שלא ניתן לקבל את עמדת העותרים שהחוק מקדם חופש אקדמי, שכן על פי החוק "למורה מותר ללמד אבולוציה רק במחיר של לימוד דברים שהוא יודע שהם פסאודו-מדע".
פסק הדין

פסק הדין ניתן ב-19 ביוני 1987. בהחלטה של 7 שופטים מול 2 מתנגדים אישר בית המשפט העליון את ההכרעה של הערכאות הנמוכות וקבע שהחוק בלואיזיאנה אינו עומד בתנאי התיקון הראשון לחוקה ולכן הוא אינו חוקתי ובטל. השופט ויליאם ברנן כתב את החלטת הרוב. ברנן דחה את הטענה שתכלית החוק היא לקדם חופש אקדמי וקבע שתכליתו היא לקדם דת. השופטים ת'ורגוד מרשל, הארי בלקמן, לואיס פאוול וג'ון פול סטיבנס הצטרפו לדעתו במלואה. פאוול כתב בנפרד כדי לדון בהיסטוריה של חקיקת החוק בלואיזיאנה ולהדגיש שלמועצות חינוך ולבתי הספר יש שיקול דעת נרחב בכל הקשור לתוכניות לימודים. השופטת סנדרה דיי או'קונור הסכימה עם דעתו של פאוול במלואה ועם המסקנה והנימוקים של ברנן, למעט החלק השני, שבו הסביר ברנן מדוע על בית המשפט להחמיר באכיפת התיקון הראשון בבתי ספר. ביירון וייט הסכים עם המסקנה של ברנן, אך לא הצטרף לנימוקיו ונימק את דעתו בנפרד. אנטונין סקאליה כתב את דעת המיעוט, בה הוא דחה את הטיעונים והמסקנה של הרוב, ונשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט הצטרף לדעתו.
פסק הדין > דעת הרוב

ברנן ביסס את הכרעתו על "פסוקית המיסוד" (Establishment Clause) בתיקון הראשון לחוקה. פסוקית זו קובעת ש"הקונגרס לא יחוקק שום חוק בעניין מיסודה של דת", ובשנת 1947 קבע בית המשפט, בפסק דין אוורסון נגד מועצת החינוך (Everson v. Board of Education), שהאמור בה הוחל על ידי התיקון ה-14 גם בנוגע לפעולות של מדינות האיחוד. בשנת 1971 ניסח בית המשפט את "מבחן למון", שקובע קריטריונים ללגיטימיות של חוקים לאור פסוקית מיסוד. לפי מבחן זה, על כל חוק לקיים את כל שלושה התנאים הבאים: (1) תכלית החוק היא חילונית; (2) ההשפעה העיקרית של החוק אינה קידום דת או הפרעה לדת; (3) החוק לא יוצר קשר מופרז בין המדינה לדת. ברנן בחן את חוק היחס המאוזן בלואיזיאנה לאור מבחן זה. הוא כתב שמספיק להראות שהחוק לא עומד בתנאי הראשון בכדי להכריע שהוא לא חוקתי. בנוסף, על בית המשפט להקדיש תשומת לב מיוחדת לפעולות שנוקטת המדינה בנוגע לבתי ספר. המדינה מפעילה סמכות וכוח באמצעות חוקים לחינוך חובה, והמשפחות מצפות שסמכות זו לא תשמש כדי לקדם השקפות דתיות שנמצאות בקונפליקט עם אמונותיהן.
לפי הכרעת הרוב, החוק במדינת לואיזיאנה כושל במבחן למון, משום שאין לו תכלית חילונית, ומטרתו המרכזית היא להתאים את תוכנית הלימודים להשקפה דתית. ברנן כתב כי "בעוד שבדרך כלל אנחנו מקבלים את האופן שבו המדינה מנסחת את התכלית החילונית של החוק, על ניסוח זה להיות כן ולא התחזות (a sham)". בהתאם, ברנן דחה את הטענה של העותרים, שתכלית החוק היא קידום חופש אקדמי או הוגנות באופן כללי.
מסקנת בית המשפט התבססה על ההיסטוריה של חקיקת החוק ועל הלשון של החוק עצמו. מבחינת ההיסטוריה של החקיקה, ברנן הביא ציטוטים של דברי מציע החוק, הסנטור קית', ומחוקקים אחרים שבהם נאמר כי עדיף שתלמידים בלואיזיאנה לא ילמדו אף אחת מהגישות ושהדחף להעביר את החוק נוצר בעקבות אמונות דתיות של המחוקקים. מבחינת לשון החוק, לא ניתן לטעון שהוא מקדם חופש אקדמי משום שלפני העברתו מורים היו חופשיים ללמד כל תאוריה שמבוססת על עובדות, כך שהחוק רק מגביל אותם ולא מוסיף להם סמכות. ברנן מצא גם שהחוק לא מקדם הוגנות, שכן הוא מורה על הכנת חומרי לימוד ותמיכה בהוראת בריאתנות, אך הוא לא מורה על תמיכה דומה בלימודי אבולוציה. החוק אוסר על אפליה נגד מי שיבחר ללמד את "מדע הבריאה", אך לא כולל איסור דומה על אפליה נגד מי שיבחר ללמד את תורת האבולוציה.
פסק הדין > דעות מסכימות > דעתו של לואיס פאוול

לואיס פאוול כתב שתכלית דתית לבדה לא מספיקה כדי לשלול את התוקף של חוק. תחת זאת, החוק אינו חוקתי רק אם התכלית הדתית היא התכלית הדומיננטית. החוק מצהיר על תכלית שאינה דתית, שמירה על "חופש אקדמי", ואף שהרצון לאכוף חופש אקדמי לא מתיר לחוקק בשם ערך זה תוכניות לימוד שמקדמות דת, הצהרה זו הופכת את לשון החוק למעורפלת מספיק בשביל לעבור מניתוח של לשון החוק לניתוח של ההיסטוריה של חקיקתו.
לפי פאוול, ההיסטוריה של החוק מסגירה את העובדה ש"אמונה דתית היא תכלית קיומו של החוק". פאוול התעכב על שני פנים של ההיסטוריה הזו. ראשית, הוא הראה שהחוק נוצר בהשראת חוק לדוגמה של המכון למדע הבריאה, ושתוכנו נוקה מהתייחסות לבריאה יש מאין (creatio ex nihilo) ולמבול רק לאחר שהוגשה עתירה נגד החוק מארקנסו. שנית, הוא התייחס לאופי של שני מוסדות מעורבים - המכון למדע הבריאה והחברה למחקר הבריאה - והראה ששניהם מקדמים במפורש סדר יום דתי. המכון הוקם בעקבות "הצורך הדחוף לחזור לאמונה בבורא כל יכול... שבפניו כולם מחויבים בסופו של דבר לתת דין וחשבון"; החברה למחקר הבריאה מקבלת לשורותיה רק חברים שמאמינים כי "התנ"ך הוא המילה הכתובה של אלוהים... וכל האמור בו הוא אמת היסטורית ומדעית".
פאוול הדגיש בחלק II של פסק דינו ש"תלמידים יכולים וצריכים ללמוד על כל הפנים של המורשת הדתית של האומה". לפי פאוול, הדת קשורה בכל ההיסטוריה של ארצות הברית, והשימוש בטקסטים דתיים, כמו התנ"ך, בבתי ספר אינו אסור כשלעצמו, אלא רק כשהתכלית היא לקדם דת מסוימת.
פסק הדין > דעות מסכימות > דעתו של ביירון וייט

ביירון וייט לא הצטרף לנימוקים של ברנן וכתב בנפרד כדי להסביר מדוע הוא מסכים עם המסקנה של הרוב. הוא כתב שבאופן רגיל על בית המשפט לקבל את הפרשנות שנותנים בתי המשפט המחוזיים ובתי המשפט לערעורים לחוקים של מדינות, וזאת משום שלבתי משפט אלה יש יתרון בהבנת החוקים של המדינות שנמצאות בתחום שיפוטם. היות שהפרשנות שניתנה על ידי הערכאות הנמוכות היא סבירה ולא שגויה על פניה, והיות שבית המשפט העליון לא קבע בהחלטה זו פרשנות חוקתית חדשה ולא קבע שהערכאות הנמוכות טעו ביישום הפרשנות הקיימת, על בית המשפט העליון פשוט לקבל את עמדתם, מבלי לפרש מחדש את החוק.
פסק הדין > דעת המיעוט

אנטונין סקאליה, שמונה כשופט בבית המשפט העליון זמן קצר לפני הדיון בעתירה, כתב את דעת המיעוט, ואליו הצטרף נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט. סקאליה פתח את דעתו בהטלת ספק בכך שניתן לבטל חוק של מדינה על סמך המוטיבציה של המחוקקים בלבד וללא התייחסות לתוצאות המעשיות של החוק. גם אם למחוקקים הייתה מוטיבציה דתית, ייתכן שהם תיעלו מוטיבציה זו ליצירה של חוק בעל תכלית חילונית. בהתייחס לשינוי החוק בעקבות הגשת העתירות נגד החוק בארקנסו, סקאליה טען שזה מעיד דווקא על הכוונה הלגיטימית של המחוקקים להתאים את החוק לדרישות החוקה. על בית המשפט להניח כוונה טובה מצד המחוקקים, שנשבעו להגן על החוקה הפדרלית. בית המשפט טעה, לדעת סקאליה, בכך שפירש את החוק וביטל אותו מבלי לתת לבתי המשפט של לואיזיאנה לפרש את החוק בעצמם. הבעיה המרכזית בחוק היא בעיה של הגדרה לגבי המשמעות של המושג "מדע הבריאה", כאשר צד אחד טוען במדובר בגישה מדעית והצד השני טוען שמדובר בגישה דתית מחופשת לגישה מדעית. לדעת סקאליה, היות שבית המשפט קיבל את החלטתו בהליך מקוצר מבלי לשמוע עדויות, על בית המשפט לקבל את גישת העותרים או להחזיר את הדיון לבית המשפט המחוזי לצורך חקירה ושמיעת עדויות.
לגבי דחיית ההצהרה של המחוקקים שתכלית החוק היא הגנה על החופש האקדמי, סקאליה טען שדעת הרוב מוטעה, משום שהיא מפרשת לא נכון את המשמעות של הצהרה זו. לדעת סקאליה, המחוקקים לא התכוונו לחופש של המורים ללמד כל שירצו, אלא לחופש של התלמידים והגנה עליהם מפני אינדוקטרינציה. בהחלטתו ביקר סקאליה בחריפות את טענת הרוב שהצהרת המחוקקים לגבי תכלית החוק היא העמדת פנים או בלוף ("a sham"). הוא כתב: "אני נדהם מהמוכנות חסרת התקדים של בית המשפט להגיע למסקנה כזו, שאותה אני יכול לפרש רק... [כ]תגובה אינסטנקטיבית, לפיה כל דרישה ממשלתית הקשורה בלימוד אבולוציה חייבת להיות הפגנה של דכאנות נוצרית פונדמנטליסטית. במקרה הזה... נראה לי שהחלטת בית המשפט היא הדכאנית. העם בלואיזיאנה, כולל הנוצרים הפונדמנטליסטים, רשאי כעניין חילוני, [לדרוש] שיוצגו ראיות מדעיות נגד אבולוציה בבתי הספר".
בדעתו, ביקר סקאליה לא רק את האופן שבו מיישמת החלטת הרוב את מבחן למון, אלא גם את מבחן למון עצמו. הוא טען שהפסיקה של בית המשפט העליון בעניין פסוקית המיסוד היא "מביכה" ו"כושלת". לדעת סקאליה, יש לזנוח את מבחן התכלית של החוק, שדוחק את בית המשפט לבחינת הכוונה הסובייקטיבית של המחוקקים.
לאחר פסק הדין

הפסיקה של בית המשפט העליון התפרשה כאיסור על לימוד בריאתנות בבתי ספר, ומבקרי תורת האבולוציה לקחו לליבם את ההתייחסות של בית המשפט למושג "בריאה" כמושג דתי כשלעצמו. בעקבות כך, החל שימוש נרחב יותר במושג "תכנון תבוני" שלא כולל במפורש התייחסות לבורא עולם. פטרישיה דייוויס ודין קניון, הפרופסור שהגיש תצהיר לבית המשפט העליון, הוציאו לאור בשנת 1989 את הספר "על פנדות ואנשים: השאלה המרכזית של מקורות ביולוגים" (Of Pandas and People: The Central Question of Biological Origins), שבו נטען כי קיים תכנון תבוני, אך לא נעשה בו התייחסות מפורשת לאלוהים או לסיפור הבריאה בספר בראשית. בפנסילבניה, בתי ספר במחוז יורק הכניסו את הספר לתוכנית הלימודים.
בשנות ה-90 קידמו שמרנים נוצרים פרוטסטנים את תנועת התכנון התבוני. בשנת 1991 הוקם בסיאטל מכון דיסקברי - צוות חשיבה  שנועד לקדם תכנון תבוני. מסע הפרסום של המכון "ללמד את המחלוקת" נועד לאפשר לימוד אמונות אנטי-אבולוציה, עיצוב תבוני בשיעורי מדע של בתי ספר תיכון ציבוריים בארצות הברית במקום תיאוריות מדעיות מקובלות, תוך הנחה שקיימת מחלוקת מדעית על נושאים אלו כאשר למעשה אין. בפברואר 1999 נחשף מסמך סודי של המכון המכונה "מסמך הטריז". המסמך תיאר את אסטרטגיית טריז - תוכנית פעולה תקשורתית, מדעית, פוליטית וחברתית שחיבר המכון. מטרת התוכנית היא לשנות את התרבות האמריקאית על ידי עיצוב מדיניות ציבורית כך שתשקף ערכים פרוטסטנטיים, שמרניים (פוליטיים), פונדמנטליסטיים, אוונגליסטים. דימוי הטריז מיוחס לפיליפ אי ג'ונסון אחד המייסדים של תנועת התכנון התבוני, ומתאר טריז מתכת מבקע בול עץ. המסמך מבקש "להפוך את הדומיננטיות החונקת של השקפת העולם המטריאליסטית", המיוצגת על ידי התאוריה המדעית של האבולוציה, לטובת "מדע העולה בקנה אחד עם אמונות נוצריות ותיאיסטיות".
בשנת 2005 קבע בית משפט פדרלי מחוזי בפנסילבניה, בפסק דין קיצמילר נגד בית הספר המחוזי של דובר (שנודע גם כמשפט הפנדה של דובר), ש"האופי הדתי של גישת התכנון התבוני מובן לכל צופה אובייקטיבי, מבוגר או ילד", שהחלטת בית המשפט העליון בפסק דין אדוארדס נגד אגילארד היא שקיים איסור על לימוד בריאתנות בבתי ספר, ושעל כן קיים איסור חוקתי על לימוד תכנון תבוני בבתי ספר. כל חברי מועצת החינוך של מחוז דובר הוחלפו לאחר מכן באזרחים שהתנגדו לגישת התכנון התבוני. הם בחרו לא לערער על פסק הדין, שעל כן מעולם לא נבחן בערכאות גבוהות יותר.
ראו גם

משפט הקופים
משפט הפנדה של דובר