stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ת'אג לייף
הערות שוליים

↑  Here’s How Tupac Inspired The Hate U Give, Epic Reads
↑  Big Syke Biography, ALLMUSIC
↑  Jones, Charisse (1 בדצמבר 1995). "Rapper Slain After Chase in Queens". The New York Times. נבדק ב-1 בדצמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Reid, Shaheem (16 במרץ 2008). "Biggie, Diddy Knew Tupac Would Be Ambushed In 1994, Alleges Los Angeles Times Reporter". mtv.com. MTV. נבדק ב-9 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1516 441X  LCCN: no2004003332  MusicBrainz: 703f9c8c-32c8-482a-900d-a12fd8f20360  VIAF: 136221997   WorldCat (עם VIAF): 136221997
מבצע קשת בענן

מבצע קשת בענן הוא מבצע צבאי שערך צה"ל באזור רפיח וציר פילדלפי ב-18 במאי – 25 במאי 2004. המבצע נערך מספר ימים לאחר שנגמ"ש הנדסה מדגם M-113 פוצץ בידי ירי נ"ט פלסטיני ו-5 אנשי צוותו נהרגו. מטרת המבצע הייתה לפעול כנגד תשתית הטרור של רפיח, לנטרל כמה שיותר מחבלים וליצור סביבת פעולה בטוחה יותר לחיילים בציר פילדלפי. מטרות נוספות של המבצע היו לחשוף ולהרוס מנהרות הברחה וכן למנוע משלוח של טילי נ"ט מדגם סאגר וטילי כתף נגד מטוסים מדגם סטרלה, שחיכו למבריחים במדבר סיני.
סיבות ורקע למבצע

ב-2 במאי 2004 אירע רצח טלי חטואל ובנותיה. ב-11 וב-12 במאי 2004, פוצצו שני נגמ"שי M-113 ברצועת עזה, במה שנודע כאסון הנגמ"שים, וצוותיהם, 11 חיילים, נהרגו. צה"ל שלח כוחות גדולים לרצועה על מנת לאתר את חלקי הגופות של החיילים לקבורה. במהלך מבצע החילוץ נהרגו עוד שני חיילים שאבטחו את האזור ברפיח.
ההערכה הייתה שההצלחות של הפלסטינים נבעו מכלי נשק משופרים שהוברחו במנהרות תת-קרקעיות מתחת לציר פילדלפי ובעקבות זאת יצא צה"ל לפעולה בהיקף אוגדתי אל שכונותיה הדרום-מערביות של העיר רפיח, במטרה למנוע מעבר של אמצעי לחימה, לאתר מבוקשים ומנהרות, ולמנוע הישנות של אירועי ירי צלפים על הכוחות הנעים לאורך ציר "פילדלפי".
מפקד האוגדה שמואל זכאי הגדיר: "מטרת המבצע הייתה להגדיל את החופש פעולה המבצעי בפעילות השוטפת לאורך ציר פילדלפי... שיירו פחות פצצות אר.פי.ג'י. שתהיה פחות התנגדות כשאנחנו נכנסים פנימה למצוא מנהרות. הדרך לעשות זאת פשוטה, להרוג כמה שיותר חמושים".
עמוס הראל הציג את מבצע קשת בענן כחלק מהסלמה כוללת של פעילות צה"ל ברצועת עזה בחודשים מרץ עד מאי 2004, והסביר הסלמה זאת במילים: "ניסיון להחליש את מעמד החמאס, כדי לפנות את הדרך למוחמד דחלאן שישראל קיוותה כי יוכל להשתלט על הרצועה לאחר נסיגת צה"ל ויצירת דימוי של ניצחון ישראלי על הפלסטינים, בטרם הנסיגה".
המבצע > מהלך המבצע

בימים שלפני 18 במאי 2004, צה"ל ריכז כוחות ובודד את רפיח משאר הרצועה. דחפורים הקימו מחסומי עפר גדולים סביב העיר וכוחות צה"ל התפרשו סביבם. בנוסף, תוגבר הכוח בגדוד מחטיבת גולני, בנגמ"שי אכזרית, בדחפורי D9R מפלוגת הצמ"ה האוגדתית "אבירי הפלדה" ובטנקי מרכבה שהותאמו לפינוי וחילוץ פצועים ("טנקבולנסים"). במבצע היו שותפים כוחות גבעתי, גולני, כוחות יחידות מיוחדות, שריון, הנדסה קרבית, קורס מ"כים של ביסלמ"ח וגדוד שמשון שפעל באותה העת ברצועת עזה.
ב-18 במאי, בניגוד למצופה, צה"ל נכנס תחילה דווקא לשכונת תל-סולטאן, הנמצאת בצפון-מזרח רפיח ואיננה צמודה לגבול. בצה"ל הסבירו ששכונה זו היא בעצם מעוז עורפי של ארגוני הטרור ואלמנט ההפתעה היה חשוב כדי לטהר את השכונה ממחבלים ללא אבדות. כוחות מחטיבת גולני, בפיקוד ארז צוקרמן, חדרו לרפיח בתנועה רגלית ופגעו במהלך הלילה במספר מחבלים. על פי מקורות פלסטיניים צה"ל נכנס לשכונה בחצות הליל והציב צלפים על הגגות.
בלילה שבין 19 ל-20 במאי נכנסו כוחות צה"ל לשכונת "ברזיל" הצמודה לציר פילדלפי. בשכונה זו הרס צה"ל בתים בקרבת הגבול וכ-3 מנהרות, אחת מהן הייתה מנהרת תופת. מ-21 עד 22 במאי צה"ל הוציא כוחות רבים להתרעננות ולאפשר לאזרחים להצטייד ושב לפעול ב-23 במאי בשכונת "ברזיל". ב-23 במאי יצאו רוב כוחות צה"ל מרפיח ולמחרת יצאו שאר הכוחות והכיתור בין רפיח לח'אן יונס הוסר.
המבצע > דרכי פעולה

הדחפורים הממוגנים הובילו את הכוח וגרדו את האספלט על מנת לנקות את הדרך ממטעני גחון ומלכודות-פתאים המופעלות על ידי תיל-מעידה. כתוצאה מכך, וכן מפיצוצים שהתרחשו מדי פעם כאשר אחד הדחפורים פוצץ מטען, נגרם נזק קשה מאוד לכבישים ולמערכת הביוב של רפיח.
במהלך המבצע הפעילו המחבלים מטעני חבלה אל עבר כוחות צה"ל וכן ירו עליהם רקטות נ"ט ואף טילי נ"ט. למרות הירי הכבד, לכוחות צה"ל ולרכבים המשוריינים שהובילו את הכוחות לא נגרם שום נזק ממשי. כוחות צה"ל השיבו אש והרגו עשרות מחבלים.
צה"ל טען שהציע סיוע הומניטארי והרשה לארגוני סיוע להיכנס לרפיח לחלק אוכל ותרופות. נשיא בית המשפט העליון פרופסור אהרן ברק שיבח את צה"ל על פעולותיו בנושא זה.
במהלך המבצע שקלו בקבינט הביטחוני לפתוח במבצע הנדסי להרחבת ציר פילדלפי בשביל לחפור תעלה מלאה במים שתמנע חפירת מנהרות הברחה. מבצע זה דרש את הריסתם של מאות בתים, ומסיבה זו הוחלט בסוף לא לבצעו.
המבצע > הרג המפגינים

במהלך היום השני של המבצע (19 במאי) נהרגו 10 פלסטינים, ביניהם ילדים ונערים, ונפצעו עשרות, בשעה שצעדו בתהלוכה לכיוון תל-סולטאן. הם נפגעו ככל הנראה מפגז טנק שנורה אל עבר בניין ריק אך לא נבלם במטרה והמשיך במסלולו.
לפי דובר צה"ל, המפגינים - שחלקם היו חמושים - התקרבו אל עבר שכונת תל-סולטאן בה התחוללו קרבות קשים והיה חשש שיפגעו או ינסו לבצע לינץ' בכוחות שבשטח. ניסיון לפזר את התהלוכה באמצעות כריזה ברמקולים נכשל ואז ביצעו הכוחות ירי הרתעתי. מסוק ירה טיל אל שטח פתוח אך התהלוכה - שאורגנה על ידי הרש"פ - המשיכה בדרכה. המפקד בשטח אישר לטנק לירות מספר פגזים אל עבר בית ריק במטרה להרתיע את המפגינים. בשלב זה נשמע פיצוץ עז ומספר רב של פלסטינים נפגעו. הפלסטינים הכחישו שהיו בהפגנה חמושים.
התקרית גררה גינויים נרחבים כנגד ישראל מצד הקהילה הבינלאומית. באותו ערב התקיימו הפגנות שמאל מול משרד הביטחון בתל אביב ולמחרת ליד מעבר כיסופים. בצלם האשימו את צה"ל בפשע מלחמה[דרוש מקור]. בצה"ל הביעו צער על התקרית וטענו שמדובר בתאונה שנגרמה באשמת המפגינים שנכנסו במכוון אל שטח אש. הם גם טענו שייתכן שהפגז גרם להפעלת שרשרת מטענים שהוטמנו על ידי מחבלים פלסטינים, שגרמה למות המפגינים.
בעקבות האירוע אימצה מועצת הביטחון של האו"ם הצעת החלטה מספר 1544 המגנה את ישראל על פעולותיה ברפיח ובמיוחד הרס הבתים. באופן חריג ארצות הברית לא השתמשה בזכות הווטו שלה.
תוצאות המבצע > אבדות ונזקים

צה"ל טען שנהרגו כ-40 מחבלים, וכ-14 פלסטינים לא חמושים: 7 מהם מתקרית המפגינים, אח ואחות שנהרגו בשעה שהיו על גג ביתם, ילד בן 13 וילדה בת 3 שנהרגו בנסיבות לא ידועות ושני צעירים, בן 12 ובן 16, שנהרגו בידי שני מחבלים פלסטינים בשעה שיצאו מביתם להסגיר את עצמם לכוחות צה"ל. הפלסטינים טענו שנהרגו 55 איש במהלך המבצע, רק 12 מהם היו חמושים.
צה"ל דווח על שלוש מנהרות ועוד פתח ששימש כהכנה למנהרה שנהרסו ועל מעצר פעילי טרור שהיו קשורים להכנת המנהרות.
צה"ל טען שהרס 56 מבנים, מהם רק שניים השייכים למחבלים, אחד מהם ביתו של המחבל שרצח את בנות משפחת חטואל. לפי הודעת צה"ל מחלק מהבתים נורתה אש על כוחות צה"ל ובחלקם הוטמנו מטענים. בנוסף, נהרסו מבנים שצה"ל עבר דרכם, משום שעל הדרך היו מטענים. הפלסטינים טענו שלפחות 70 בתים נהרסו במהלכו. בנוסף, מבנים ניזוקו כתוצאה מהלחימה, דרכים וכבישים רבים ניזוקו ובמספר מקומות התפוצצו צינורות ביוב ורחובות הוצפו.
במהלך המבצע ואף אחרי סיומו - נמסרו דיווחים סותרים על מספר הבתים שנהרסו. בהתחלה מסרו באונר"א שצה"ל הרס כ-180 בתים. מאוחר יותר אונר"א הודו שהגזימו בהערכה והורידו אותה ל-45 מבנים בלבד, שלפי טענת אונר"א - השאירו 575 בני אדם ללא קורת גג.
תוצאות המבצע > תהודה תקשורתית

במהלך המבצע הופיעו בתקשורת דיווחים על הרס רב שנגרם ברפיח. בין השאר הופיעה ידיעה על הרס גן חיות בשכונת ברזיל. שלומי אלדר הביא בערוץ 10 תמונות של הרס בתים ברפיח. תמונה של זקנה שחפשה בהריסות ביתה את התרופות שלה הביאה את השר יוסף לפיד לומר שהתמונות הזכירו לו את השואה, התבטאות זאת גררה גינויים.
ביקורת רבה הוטחה בישראל על היקף הרס הבתים ובעקבותיה נקבע בצה"ל שהרס הבתים אינו יעיל בגלל הבקורת הבינלאומית נגדה.
הנושא עלה לדיון במועצת הביטחון של האו"ם והתקבלה החלטה מס' 1544
הערות שוליים

↑  חנן גרינברג, רפיח: "המבצע הושלם, אך הפעילות רחוקה מסיום", באתר ynet, 25 במאי 2004
↑  בג"ץ 3292/07 עדאלה – המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל ואחרים נ' היועץ המשפטי לממשלה ואחרים, ניתן ב־8 בדצמבר 2011, פסקה 1.
↑  שלומי אלדר, הזקנה העיוורת והבלוף של צה"ל, באתר ynet, 23 בספטמבר 2005, מתוך הספר "עזה כמוות"
↑  עמוס הראל, אבי יששכרוף, שחר אלתרמן, המלחמה השביעית, עמוד 323
↑  אמיר בוחבוט, ימי התשובה של צה"ל, באתר nrg‏, 12 באוקטובר 2005.
↑  פליקס פריש, ‏צה"ל משתלט על רפיח; 17 פלשתינים חמושים נהרגו; מופז: אין הגבלת זמן, באתר גלובס, 18 במאי 2004.
1 2  הסתיים המבצע ברפיח. החיילים עזבו את העיר, באתר וואלה, 25 במאי 2004.
↑  יובל יועז, IDF says it is not preventing medical aid entering Gaza, באתר "הארץ", 21 במאי 2004
↑  PMW:PA called "Women, Children and Elderly" to Wednesday's Battle, IMRA, May 20, 2004
↑  Briefing - Gaza Division Commander, Brig. Gen. Shmuel Zakai, IMRA
↑  At Least 10 Dead as Gaza Crowd Hit by Gunfire, Fox News, May 20, 2004
↑  Clarification of 2 Palestinian Kids Murdered by Palestinians, IMRA
↑  ניר חסון, UNRWA: 45 homes razed in Rafah during Operation Rainbow, באתר "הארץ", 25 במאי 2004
↑  In Gaza, Bodies, Rubble and a Lost Zoo
↑  The Day the Tanks Arrived at Rafah Zoo
↑  יגיל לוי, מצבא העם לצבא הפריפריות, עמוד 216
משה יאיר וינשטוק

ערך זה עוסק ברב ומקובל. אם התכוונתם ליו"ר המזכירות הפדגוגית, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בפברואר 1899 י"ג באדר תרנ"ט
 פטירה:  29 ביולי 1982 (בגיל 83) ט' באב תשמ"ב
 מקום פעילות:  ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 29 ביולי 1982 
 השתייכות:  מקובלים, רבני ירושלים
 תחומי עיסוק:  ש"ס, הלכה, קבלה, חסידות
 רבותיו:  סבו, ר' דוד צבי שלמה בידרמן מללוב, דודו, ר' שמעון נתן נטע בידרמן מללוב, הרב יחיאל מיכל טיקוצ'ינסקי, הרב יהודה לייב הלוי אשלג
 חיבוריו:  "סידור הגאונים והמקובלים והחסידים", "שולחן המערכות בסתרי החכמה", ביאורים ל"אדרא רבא", "אדרא זוטא"
 
הרב בנציון משה יאיר וינשטוק (י"ג באדר תרנ"ט, 23 בפברואר 1899 – ט' באב תשמ"ב, 29 ביולי 1982) היה מקובל נודע ומחברם של 84 חיבורים כמניין שנות חייו, ברובם המכריע ספרי קבלה וחסידות, ספרי שירת קודש, וכמה חיבורים היסטוריים על תולדות חכמי ישראל ובהם על תולדות חסידות ללוב ובפרט על סבו, ר' דוד צבי שלמה בידרמן, האדמו"ר הרביעי של חסידות ללוב, שכונה בירושלים "ר' דוד'ל". היה מתלמידיו הבולטים של "בעל הסולם", הרב יהודה לייב הלוי אשלג. מייסד מתיבתא "תורת חסד".
קורות חייו

נולד בירושלים, נצר לשושלת חסידי קרלין וחסידי ללוב. אביו, הרב מרדכי דוד וינשטוק, היה חתנו של האדמו"ר מלעלוב רבי דוד צבי שלמה בידרמן. אבי סבו של רבי משה יאיר הוא רבי ברוך בנימין ויינשטוק (ביידיש: וויינשטאק), שהיה הדיין הראשון של העדה החרדית האשכנזית בירושלים.
בצעירותו למד בישיבת עץ חיים בראשות הרב יחיאל מיכל טיקוצ'ינסקי ובישיבת חיי עולם שהקים סבו, הרבי מללוב, בשנת תרמ"ו בעיר העתיקה, ונסמך לרבנות. נישא לבת דודו, הדס דבורה וינשטוק.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, בהיות הרב וינשטוק בחור צעיר (המלחמה פרצה בהיותו כבן 15) כשהשלטון העות'מאני הוציא צו על האפלת הבתים בלילה, הוא יצא לחצר ביתו ולמד תורה לאור הלבנה.
היה בסכנת גיוס לצבא הטורקי, אך ניצל הודות לסבו, הרבי מלעלוב, שהחביאו בביתו במשך כתשעה חודשים עד שחלפה הסכנה. היה מקורב גם לדודו ואחי אימו, ר' שמעון נתן נטע בידרמן.
היה נערץ על יהודים ונכרים כאחד. כשהיה צריך להתאשפז בבית החולים, אף מעשנים כבדים שלא היו יהודים שומרי מצוות או שהיו גויים שהיו שכניו לחדר נמנעו מלעשן בשבת כדי לא לצערו.
לאחר עלייתו של הרב אשלג לארץ ישראל בתרפ"א (1921) החל ללמוד אצלו את חכמת הקבלה. בנוסף למד עם המקובלים, הרב חיים שאול הכהן דוויק, מראשי ישיבת בית אל, ומחותנו הרב ישעיה אשר זעליג מרגליות.
אף שתמך בדרכה של העדה החרדית, היה מהמשתתפים הקבועים בסעודה השלישית שערך הרב קוק.
נפטר בט' באב תשמ"ב לאחר מחלה ממושכת. בניו הקימו מכון להוצאת ספריו 'מכון להוצאת כתבי הגרמ"י וינשטוק שע"י קרן שפת משה ירושלים'. שניים מבניו, יוסף מנחם ויצחק שמואל, סייעו בעריכת הכתבים.
בנו, הרב יצחק שמואל וינשטוק, חיבר מספר ספרים העוסקים בהיסטוריה של תולדות החסידות. חתנו של הרב יצחק שמואל הוא האדמו"ר מאשלג, רבי שמחה אשלג.
לקריאה נוספת

הרב יוסף מנחם וינשטוק (בן המחבר), אור היו"ם (בכותרת הפסוק "ויהי לאבל כנורי ועוגבי לקול בוכים" שבספר איוב, פרק ל', פסוק ל"א), "סידור הגאונים והמקובלים והחסידים : כרך עשרים ואחת – ברכות המצוות", עמ' י"א–ל"ה (על דמותו ופועלו)
הרב יצחק שמואל וינשטוק (בן המחבר), זה ספר תולדות אדם, שם, עמ' ל"ו–מ"א
הערות שוליים

↑  המקבילה החסידית לישיבת "עץ חיים" של הפרושים (המתנגדים – אף שאז כבר לא הייתה ממש התנגדות לחסידות).
↑  ראו כאן.
↑  הקדמת ספרו פירוש על האידרא דמישכנא והאידרא זוטא.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304411105171  GND: 1041836945  ISNI: 0000 0000 6692 328X  LCCN: n84151610  SUDOC: 249129302  VIAF: 18628459   WorldCat (עם VIAF): 18628459
ריקוד חיק

זוג מדגים ריקוד חיק
ריקוד חֵיק או לאפּ דאנס (מאנגלית: lap dance, בתרגום מילולי: ריקוד ברכיים) הוא ריקוד ארוטי המבוצע בדרך כלל במועדוני חשפנות, שבמהלכו רקדנית רוקדת מול אדם היושב מולה, ובאה איתו במגע. במהלך הריקוד היא רוקדת בין רגליו, יושבת על ברכיו (lap), ומחקה תנועות של יחסי מין. בריקוד קיים מרכיב מרכזי של גירוי הלקוח.
בגלל האופי המיני של הריקוד, קיימות לגביו מגבלות שונות באזורים ובמדינות שונות.
מקור הריקוד

ריקוד החיק נולד בארצות הברית, כחלק מהתרבות של מועדוני חשפנות. בראשית שנות ה-70, מועדון "Melody Theatre" בניו יורק החליט לשתף את הקהל במופע החשפנות, ובכך היה לחלוץ ריקודי החיק.
בשנת 1977 הפכו ריקודי החיק לפופולריים בסן פרנסיסקו, לאחר שאחד ממועדוני החשפנות איפשר לרקדניות לשבת ערומות על ברכי הלקוחות תמורת טיפ של 1 דולר. לאחר זמן מה הוגשה תלונה נגד בעלי המועדון, בטענה שריקוד חיק תמורת תשלום הוא בעצם סוג של זנות. בית המשפט של סן פרנסיסקו דחה את הטענה, דבר שגרם לעלייה נוספת בפופולריות של ריקודי החיק בעיר.
ההיבט החוקי

במספר מדינות דנו בתי המשפט בשאלה האם ריקוד חיק הוא סוג של זנות, ונחקקו חוקים המגבילים אותו. בארצות הברית קיימת חקיקה שונה בנושא זה בכל אחת מהמדינות. במדינות מסוימות ריקודי חיק אסורים כליל, ובחלקן נדרש מרחק מינימלי בין הרקדנית לאורח. בסיאטל היה קיים חוק המציין מרחק מינימלי, אך הוא בוטל בשנת 2006 לאחר משאל עם בנושא זה. בניו יורק קיימות מגבלות רבות על ריקודי חיק, ואילו בסן פרנסיסקו ולאס וגאס הם מותרים כמעט ללא הגבלה.
בקנדה החליט בשנת 1999 בית המשפט העליון שריקודי חיק אינם סוג של זנות, והם מותרים בכל מועדון.
מחקרים

במספר מחקרים נבדקו רקדניות חיק בהיבטים שונים, בהם גם ההיבט הכלכלי של המועדונים בהם נערכים ריקודים כאלה.
מחקר בריטי מצא שרוב רקדניות החיק היו מרוצות בעבודתן. לדבריהן, יש גמישות בשעות העבודה, התשלום נעשה באופן מיידי, ההכנסות גבוהות יותר מאשר בעבודות זמניות אחרות, וכמו כן יש לדבריהן "כיף בעבודה" והן נהנות להתרועע עם רקדניות אחרות ועם אורחי המועדון. עם זאת, המחקר חשף גם חסרונות רבים במקצוע זה: הרקדניות לא יכולות לדעת כמה כסף ירוויחו בכל שבוע; הן צריכות להסתיר את עיסוקן מידידים וקרובי משפחה; והן נאלצו להתמודד עם לקוחות גסי רוח ומטרידים. הרקדניות היו חשופות לעיתים קרובות להטרדה מילולית, וכן להיעדר זכויות עובדים, ונאלצו לשלם עמלות וקנסות גבוהים לבעלי המועדונים.
ריקודי חיק כסוג של ניצול מיני

בכתבה בגרדיאן משנת 2008 צוטטו מחקרים רבים שמהם עולה כי רוב הנשים העוסקות בחשפנות ובריקודי חיק נאלצות לעשות זאת בגלל עוני וחוסר ברירה. המחקרים מראים קשר הדוק בין ריקודי חיק לסחר בנשים, זנות ועלייה ברמת האלימות המינית נגד נשים מצד גברים ההולכים למועדוני חשפנות. אחד המחקרים, שנערך באירלנד, מצא שסוחרי נשים מעודדים נערות לעסוק בריקודי חיק כשלב מקדים על מנת למשוך אותן לעסוק בזנות. הריקודים גם מנרמלים החפצה של נשים והתייחסות אל גופן כאל סחורה שאפשר לקנות.
מחקר נוסף שנעשה במועדוני חשפנות בארצות הברית מצא כי כל הרקדניות סבלו מהטרדות מילוליות ומאלימות פיזית ומינית בזמן עבודתן, ולכולן הוצע לעסוק בזנות.
אף על פי שמבחינה טכנית ריקוד חיק אינו מהווה יחסי מין, רבים רואים בו פעולה בעלת אופי מיני, ומחקרים מצאו שאותן נשים נטו לעסוק הן בחשפנות, הן בריקודי חיק והן בזנות. מכאן ההתייחסות האקדמית לריקודי חיק כחלק מתעשיית המין, והוא מהווה ניצול מיני.
בישראל

בישראל היו מוצעים ריקודי חיק לאורחי כל מועדוני חשפנות.
באוגוסט 2018, המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים, שלמה למברגר, עדכן את גורמי האכיפה הרלוונטיים והמשטרה, כי "לאפ דאנס" נחשב בנסיבות מסוימות "מעשה זנות". כתוצאה מכך מועדוני החשפנות הושבתו לתקופה של כשבועיים. לאחר מכן הריקודים עברו למתכונת שונה ללא חיכוך עם המפשעה ("סייד דאנס" - Side Dance) ולעיתים ללא מגע עם הלקוח.
במהלך שנת 2019 פורסמה על ידי שי ניצן הנחיה מעודכנת בנושא זה, ובעקבותיה נסגרו בפברואר 2020 שלושה מועדוני חשפנות בתל אביב. בכך למעשה נסגרו כל המועדונים שפעלו בתל אביב.
בשנת 2021 צולם סרט תעודה "הלאפ דאנס האחרון" שהוקרן במספר פסטיבלי קולנוע.
ראו גם

סטריפ דאנס
ריקוד על עמוד
הערות שוליים

↑  Findings - The Regulatory Dance: Lap Dancing in the UK, באתר Academia.edu, ‏אפריל 2011 (באנגלית).
1 2  The reality of lap-dancing, by a former dancer, באתר הגארדיאן, ‏19 במרץ 2008 (באנגלית).
↑  Encouraging sexual exploitation? Regulating striptease and ‘adult entertainment’ in the UK, באתר אוניברסיטת לובורו, ‏21 באוקטובר 2008 (באנגלית).
↑  מנחם שטאובר, ‏הנחיה מהפרקליטות: "לאפ דאנס" עשוי להיחשב "מעשה זנות", באתר גלובס, 29 באוגוסט 2018
↑  אלי סניור, גלעד מורג ואמיר אלון, המשטרה סגרה שלושה מועדוני חשפנות בת"א, באתר ynet, 10 בפברואר 2020.
↑  מועדון הבורסה נסגר כחודש לפני כן והפוסיקט נסגר ביולי 2019 לאחר סיום תקופת שכירות ואי חידושה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007602259705171  LCCN: sh2010013833
קאדוואלדר וושברן

קאדוואלדר קולדן וושברן (באנגלית: Cadwallader Colden Washburn;‏ 22 באפריל 1818 –  15 במאי 1882) היה איש עסקים, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שייסד טחנת קמח שכיום ידועה בשם General Mills, שירת כקצין בדרגת מייג'ור גנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, וכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ויסקונסין בשנים 1855–1861 ובשנים 1867–1871, ובשנים 1872–1874 כיהן כמושל ויסקונסין ה-11.
ראשית חייו

קאדוואלדר וושברן נולד בעיירה ליברמור (כיום בתחומי מיין, אז חלק ממסצ'וסטס), כבנם של מרתה (לבית בנג'מין) וישראל וושברן האב. הוא היה אחד משבעה אחים, שעליהם נמנו ישראל וושברן הבן (לימים מושל מיין וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעמה), אליהוא וושבורן (לימים מזכיר המדינה של ארצות הברית), ויליאם ד. וושברן (לימים סנאטור מטעם מינסוטה) וצ'ארלס איימס וושברן (לימים שגריר ארצות הברית בפרגוואי). קאדוואלדר וושברן התחנך בבית ספר בוויסקאסיט שבמיין, ובהמשך לימד בבית ספר שם בשנים 1838–1839. ב-1839 הוא עבר לדבנפורט שבטריטוריית איווה, שם הוא עסק בהוראה, ועבד בחנות וכמודד. בהשראת אחיו אליהוא, שעסק בעריכת דין בעיר גאלנה, אילינוי הסמוכה, הוא למד משפטים. ב-1842 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של טריטוריית ויסקונסין, ועבר להתגורר בעיר מינרל פוינט שבטריטוריה, שם הוא פתח משרד עורכי דין משל עצמו.
קריירה עסקית > עסקי קרקעות ובנקאות

ב-1844 הקים וושברן שותפות בעסקי קרקעות עם סיירוס וודמן. יחד פתחו השניים מספר חברות, כמו חברת הכרייה של ויסקונסין. התחום המצליח ביותר של השניים היה עסקי רכישת הקרקעות. במאי 1855 הם הקימו את בנק מינרל פוינט של וושברן ווודמן. השניים פירקו את השותפות ביניהם באופן ידידותי באותה שנה.
קריירה עסקית > טחנת הקמח של מיניאפוליס

ב-1856 קיבלה חברת טחנת הקמח של מיניאפוליס זיכיון מאת בית המחוקקים של טריטוריית מינסוטה. בין מקימי התאגיד היו דודנו של וושברן, דורילוס מוריסון, וחבר בית הנבחרים מאילינוי, רוברט סמית', שרכש את הזכויות למפעל המים בחלק המערבי של מפל המים סנט אנתוני שבמיניאפוליס. בתחילה התמודדה החברה עם קשיים, וכמה ממשקיעיה הראשונים מכרו את חלקם. וושברן רכש את חלקם, ובסופו של דבר היה לנשיא החברה. בערך באותה תקופה עבר למיניאפוליס אחיו ויליאם, והפך למנהל פעיל בה. החברה בנתה סכר, וכרתה מכלול של מערכת תעלות שהוחכרו יחד עם קרקעות שהיו בבעלות החברה למרגלות המפלים, למגוון של מפעלים, כמו מנפטות כותנה, מפעלי צמר, מנסרות עצים וטחנות קמח. בסופו של דבר הניבה השקעתם של שני האחים רווחים, והם עשו שימוש בהון שצברו כדי להשקיע בעצמם בטחנות קמח.
קריירה עסקית > תעשיית העץ

ב-1853 בנה וושברן מנסרה על נהר צ'יפאוה. ב-1859 הוא עבר ללה קרוס, ויסקונסין, ולאחר שירותו הצבאי הוא היה מעורב במיזם לפינוי סביבת נהר בלאק כדי להקל על השטת בולי העץ במימיו. ב-1871 הוא הקים את חברת העץ של לה קרוס, שבסופו של דבר הגיעה לתפוקה שנתית של 20 מיליון לוחות עץ באורך של רגל. הוא גם החזיק בבעלותו את מפעל רעפי העץ הגדול ביותר בחלק העליון של אגן המיסיסיפי.
קריירה עסקית > טחנת הקמח

ב-1866 בנה וושברן את טחנת הקמח "B" שלו, שנחשבה באותו זמן לגדולה מדי כדי להפיק רווחים. עם זאת הוא נחל הצלחה וב-1874 הוא בנה את טחנה "A" הגדולה אף יותר. מכלול "A" נהרס, יחד עם כמה מבנים סמוכים, בהתפוצצות ב-1878, אך מאוחר יותר נבנה מחדש. ב-1877 חבר וושברן לג'ון קרוסבי כדי להקים את חברת וושברן-קרוסבי. באותה תקופה הוא שלח את ויליאם הוד דנוודי לאנגליה כדי לפתח את שוק האביב לחיטה. בהצלחתו, היה דנוודי לשותף סמוי בחברה והיה לאחד מבעלי טחנות הקמח העשירים ביותר בעולם. דנוודי היה לנדבן שתרם לבתי חולים, למוסדות חינוך שהיו לקולג' דנוודי לטכנולוגיה, ולמוסד צדקה שהיה לכפר דנוודי (Dunwoody Village). התאגיד כולו נודע בהמשך כ"טחנות הכלליות" (General Mills).
קריירה פוליטית וצבאית > כהונה ראשונה בקונגרס

ב-1854 התמודד וושברן בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו בקונגרסים ה-34 עד ה-36 כאשר ייצג את מחוז הבחירה השני של ויסקונסין בשנים 1855–1861. במהלך הקונגרס ה-34, הצביעו הוא ואחיו עבור נתניאל בנקס בבחירות ליושב ראש הבית. בתקופת כהונתו האחרונה בבית הנבחרים שימש וושברן כיושב ראש הוועדה לתביעות קרקע פרטיות. ב-1860 הוא בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים.
קריירה פוליטית וצבאית > מלחמת האזרחים

משפחת וושברן נודעה תמיד כמתנגדת נחרצת לעבדות. לאחר תום כהונתו בבית הנבחרים שב וושברן ללה קרוס, אך זמן קצר לאחר מכן שב לוושינגטון די. סי. כנציג לוועידת השלום (אנ') שהתקיימה בניסיון למנוע את פריצתה של מלחמת האזרחים האמריקאית. במהלך המלחמה הוא שירת בצבא האיחוד וב-6 בפברואר 1862 מונה כקולונל של רגימנט הפרשים המתנדבים השני של ויסקונסין. ב-16 ביולי אותה שנה הוא היה למפקד צבא המתנדבים בדרגת בריגדיר גנרל, וב-29 בנובמבר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל. על כתב המינוי שלו היה חתום הנשיא אברהם לינקולן. בנקודת זמן מסוימת כינה יוליסס ס. גרנט את וושברן "אחד מקציני המנהלה הטובים ביותר שלנו". הוא פיקד על הפרשים של הגיס ה-13 בשלבי הפתיחה של מערכת ויקסבורג בפיקודו של גרנט. משעה שהחלו פעולות המצור על העיר, וגרנט ביקש שכל הכוחות הזמינים יצטרפו, הוביל וושברן את הכוח מטעם הגיס ה-16 במהלך המצור על ויקסבורג. הוא פיקד על הדיוויזיה הראשונה של הגיס ה-13 בפעולות של נתניאל פ. בנקס לאורך החוף בטקסס שהובילו לקרב פורט אספרנסה (אנ') בנובמבר 1863.
עד סוף המלחמה שירת וושברן במגוון תפקידים מנהליים במיסיסיפי ובטנסי. כאשר פיקד על כוחות צבא האיחוד בממפיס, הוא היה מטרה לפלישה בלתי מוצלחת בהובלת נייתן בדפורד פורסט למטרת חטיפתו יחד עם גנרלים נוספים של צבא האיחוד. ב-25 במאי 1865 סיים וושברן את שירותו בצבא האיחוד.
קריירה פוליטית וצבאית > כהונה השנייה בקונגרס

לאחר תום המלחמה שב וושברן לביתו בלה קרוס, שם הוא נבחר שוב לשתי תקופות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית. הפעם הוא ייצג את מחוז הבחירה השישי של ויסקונסין בקונגרסים ה-40 וה-41 בשנים 1867–1871, ובתקופת כהונתו הראשונה מבין השתיים הוא שימש כיושב ראש ועדת ההוצאות על בנייני ציבור. ב-1870 הוא החליט שוב שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת.
קריירה פוליטית וצבאית > מושל ויסקונסין

ב-1871 שוכנע וושברן להתמודד בבחירות למשרת מושל ויסקונסין מול ג'יימס ר. דוליטל. הוא ניצח בבחירות והושבע כמושל ב-1 בינואר 1872. הוא כיהן עד ינואר 1874 לאחר שהתמודד ללא הצלחה בבחירות לכהונה שנייה.
חיים אישיים

זמן קצר לאחר לידתו אובחן וושברן כלוקה באפילפסיה.
ב-1849 הוא נשא לאישה את ג'נט גר, בתם של אנדרו שפילד גר ואליזבת סינקלייר גר. השניים היו בני 30 באותה שנה, ובשנה שלאחר מכן נולדה בתם הבכורה, ג'נט (נטי) גר וושברן. לאחר הלידה החלה רעייתו של וושברן להראות סימנים של מחלת נפש. לאחר ששנתיים לאחר מכן נולדה בת פרנסס (פאני), עשה וושברן סידורים לאשפוזה של רעייתו בבית החולים בלומינגדייל. מאוחר יותר היא הועברה למוסד בברוקליין, מסצ'וסטס, שם היא נותרה עד פטירתה בגיל 90 ב-1909.
שנותיו האחרונות

ב-1881 תרם וושברן את וילה אדג'ווד, שאותה הוא רכש שנה לאחר תום כהונתו כמושל, לאחיות הדומיניקניות של סינסינאוה (Dominican Sisters of Sinsinawa) במדיסון. מאוחר יותר היה המקום לאדג'ווד קולג' (אנ') ולבית הספר התיכון אדג'ווד.
קאדוואלדר וושברן נפטר ביוריקה ספרינגס, ארקנסו ב-14 במאי 1882, כאשר שהה באתר הספא שם. הוא נטמן בבית הקברות אוק גרוב שבלה קרוס.
לאחר מותו הוערך רכושו של וושברן בשווי של שלושה עד חמישה מיליון דולר. בצוואתו הוא הותיר סכום כסף לבתו ולבני משפחה אחרים. סכום נכבד הועבר לעיר לה קרוס, שבה נרכשה חלקת אדמה ועליה נבנה בניין הספרייה העירונית. עם זאת, חלק הארי של ירושתו של וושברן הוקדש לתשלום עבור הטיפול ברעייתו ג'נט.
הנצחתו

על שמו של וושברן נקראה העיר וושברן שבמחוז בייפילד שבוויסקונסין. זאת בנוסף למחוז וושברן שבוויסקונסין, ולעיר וושברן שבדקוטה הצפונית. במיניאפוליס נקראו על שמו מרכז לילדים ובית ספר תיכון. מצפה הכוכבים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון נקרא אף הוא על שמו של וושברן, שכמושל, דאג להקצאת כספים לבנייתו. בלה קרוס קרויים על שמו שכונה במרכז העיר ופארק.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, .Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1729-1731