stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי אוורגליידס
אקולוגיה > חורשות העצים רחבי העלים הטרופיים

"חורשות העצים רחבי העלים הטרופיים" (Tropical hardwood hammocks) הן קבוצות עצים הגדלות על שטחי האדמה היחידים בפארק שאינם מוצפים באף חלק של השנה. החורשות גדלות באזורים קטנים שגובהם הוא כמה סנטימטרים בלבד מעל גובה העשב. הצמחייה העיקרית בשטחים אלה היא עצים טרופיים וסובטרופיים. בצפון האוורגליידס הצמחייה היא סובטרופית כדוגמת מין האלון הגבוה אלון וירג'יניה (Quercus virginiana) ו-Celtis laevigata (באנגלית Hackberry). בדרום האוורגליידס הצמחייה היא טרופית כדוגמת Lysiloma latisiliquum (באנגלית wild tamarind) ובורסרה סימרובית (Bursera simaruba, באנגלית Gumbo-Limbo). המינים הטרופיים הובאו לאזור מאיי הודו המערביים על ידי עופות נודדים או על ידי זרמי הים. העצים הגבוהים יוצרים חופות שמתחתיהן משגשגים בעלי החיים בין שיחי הקפה הפראי (Psychotria) ו-Randia aculeate (באנגלית White indigoberry) ממשפחת פואתיים, Metopium toxiferum (באנגלית Poisonwood) ממשפחת האלתיים ודקל ננסי (Serenoa repens) ממשפחת הדקליים. ברחבי הפארק יש אלפי איי עצים כאלו בתוך ביצות המים המתוקים—שלעיתים קרובות יש להם צורה של דמעה כאשר צופים בהם מהאוויר, בשל זרימת המים האיטית מסביבם—אם כי הם קיימים גם בארץ האורנים ובאזורי המנגרובים. גובה העצים באוורגליידס אינו עולה על 15 מטרים בגלל ברקים, רוחות ומזג אוויר. העצים חסינים לשריפות בשל המים המקיפים אותם, למעט בעונה היבשה ואז החורשות עלולות להישרף כליל כשזמן ההתאוששות נמדד בעשרות שנים.
מסביב לבסיסי האיים גדלים צמחים בצפיפות כה גבוהה כך שחצייתם היא כמעט בלתי אפשרית, אם כי מתחת לחופת העצים יש יותר חלל, המהווה בית גידול אידיאלי לבעלי חיים. זוחלים (כגון מינים של נחשים או אנוליס) או דו-חיים (כדוגמת האילנית Hyla cinerea (באנגלית American green tree frog)) חיים בחורשות העצים רחבי העלים. עופות כגון לילית אמריקנית, נקרים, קרדינל צפוני ועיטם לבן-ראש מקננים בעצים. מיני היונקים החיים בחורשות העצים רחבי העלים כוללים דוב שחור פלורידה (Ursus americanus floridanus), שועל מצוי, חורפן אמריקאי, מין ארנבון היער Sylvilagus palustris (באנגלית Marsh rabbit) אייל פרדי לבן-זנב ופומת פלורידה הנדירה והמצויה בסכנת הכחדה.
אקולוגיה > אדמות האורנים

המערכת האקולוגית המכונה "אדמות האורנים" (Pineland) או גם "האדמות הסלעיות של האורנים" (Pine Rockland) הייתה פעם נפוצה מאוד בדרום פלורידה. מחוז מיאמי-דייד היה פעם מכוסה ביערות אורנים של אדמות הסלע בשטח של 750 קילומטרים רבועים, אבל מרביתם נכרתו לתעשיית העץ.
מערכת אקולוגית זו מאופיינת בשכבה דקה של חמרה חולית יבשה על גבי שכבה של אבן גיר המכוסה כמעט אך ורק על ידי אורנים מהמין Pinus elliottii (באנגלית Slash pine), או ליתר דיוק מתת-מין שלו (Pinus elliottii densa). העצים גדלים בחורי המסה, שבהם אבן הגיר הרכה יחסית נשחקה והחלל התמלא באדמה שאפשרה לעצים לטעת שורשים. האורנים זקוקים לתחזוקה מתמדת באמצעות שרפות על מנת להבטיח את קיומם. האורנים של דרום פלורידה מותאמים באופן ייחודי ליצור תנאים המעודדים שריפות באמצעות הצטברות של חומר דליק: נפילה של כמות גדולה של מחטי אורן יבשים והתקלפות של קליפת העץ היבשה. האצטרובלים הם אפילים (סרוטוניים serotinous), כלומר שנדרשת אש על מנת שקשקשי האצטרובל ייפתחו, ויאפשרו לזרעים להתפזר ולהיקלט בקרקע. הגזע והשורשים של האורן חסינים לשריפות. שריפות יזומות באזורים אלו מבוצעות כל שלוש עד שבע שנים. בלא שריפות באופן קבוע מתחילים לגדול באזור עצים רחבי עלים, ואדמות האורנים מסווגות מחדש כיערות של ביצה מעורבת. מרבית הצמחים באזור פורחים כ-16 שבועות מתום השריפה. כמעט בכל האזורים של אדמות האורנים יש תת-יער ובו גדלים בעיקר שיחי דקליים מהמינים דקל ננסי (Serenoa repens) וסבל פלמטו (Sabal palmetto), והקרקע מכוסה במגוון עשבים.
אדמות האורנים הן בין בתי הגידול המצויים בסיכון גדול בפלורידה, כשהשטח הכולל של אזורים אלה מחוץ לפארק בכל פלורידה הוא 3,700 אקר (פחות מ-16 קילומטרים רבועים). בפארק עצמו משתרעות אדמות האורנים על שטח של 81 קילומטרים רבועים. מגוון של בעלי חיים מוצאים מענה לצרכיהם במזון, בהגנה, באתר קינון וגידול באדמות האורנים. בין העופות הנפוצים באזור: נקרים, Sturnella magna (באנגלית Eastern meadowlark), חנקן לודוויקיאנוס, Quiscalus quiscula (באנגלית Common grackle) וחקיין צפוני (Mimus polyglottos). גם דוב שחור פלורידה (Ursus americanus floridanus) ופומת פלורידה חיים בבית גידול זה.
אקולוגיה > עצי טקסודיון ומנגרובים

שני מינים של עצים מחטניים המותאמים לחיים במים מתוקים עומדים מהסוג טקסודיון (Taxodium), השייך למשפחת הברושיים, גדלים בפארק. טקסודיון דו-טורי (Taxodium distichum) ("ברוש הביצות" באנגלית Bald cypress) ו-Taxodium ascendens (באנגלית Pond cypress) גדלים בשתי צורות אופייניות: הצורה הראשונה היא יער שבו העצים במרכז הם העתיקים והגבוהים ביותר, וככל שמתרחקים מהמרכז העצים הולכים ונעשים נמוכים יותר, ולכן צורת היער היא דמוית כיפה והוא מכונה "כיפת ברושים" (Cypress dome). והצורה השנייה, הנפוצה בצפון הפארק, היא של פיזור לאורך רצועות ארוכות על פני אבן הגיר. לעצים אלו יש שני מאפיינים ייחודים: הם כמעט המחטניים היחידים שהם עצים נשירים, והם פיתחו תוספות מעוצות העולות במאונך משורשי העץ והבולטות מעל פני המים. באנגלית מכונות תוספות אלו "ברכי הברוש" (Cypress knee). במשך שנים הייתה הסברה שמטרת הברכיים היא לספק חמצן לשורשים, אלא שמחקרים הראו שאין להם מנגנונים כאלו, והמטרה האמיתית שלהם עדיין שנויה במחלקות בין החוקרים.
עצי טקסודיון ננסיים גדלים באזור יבשים יותר ובקרקע דלה. אפיפיטים (צמחים הגדלים באוויר), כגון ברומליים, Tillandsia usneoides (באנגלית Spanish moss –"אזוב ספרדי"), סחלבים ושרכים, גדלים על הענפים והגזעים של עצי הטקסודיון. 39 מינים של סחלבים נמנו בפארק הלאומי אוורגליידס. עצי הטקסודיון הגבוהים משמשים כאתרי קינון מעולים לעופות כגון תרנגול הודו מצוי, מגלנים, אנפות, לבניות, נחשון אמריקאי ופרפור אפור. היונקים המצוים ביערות הטקסודיון הם אייל פרדי לבן-זנב, סנאי, דביבון מצוי, אופוסום וירג'יניה, בואשים, ארנב ביצות, לוטרה צפון-אמריקנית, שונר מצוי, כמו גם מכרסמים קטנים.
מנגרובים הם כמה מינים של עצים המשגשגים במים מלוחים. מנגרובים מכסים את החופים של דרום פלורידה, כשלפעמים הם צומחים בתוך היבשה כתלות בכמות המים המלוחים שיש במערכות האקולוגיות באוורגליידס. בתקופות יבשות יותר, כאשר פחות מים מתוקים זורמים אל החוף, יופיעו עצי המנגרובים בין עצי המים המתוקים. כאשר הגשם יורד בשפע, גדלים שיחים דוגמת מכבד הביצות ועשבים של מים מתוקים קרוב לחוף. שלושה מינים של מנגרובים גדלים באוורגליידס: Rhizophora mangle (מנגרוב אדום או גם ריזופורת מנגלס)‏, Avicennia germinans (מנגרוב שחור) ו-Laguncularia racemosa (מנגרוב לבן). לעצי המנגרובים יש סף סבילות גבוה למים מלוחים, לרוחות לגאות ושפל קיצוניים לטמפרטורות גבוהות ולקרקעות בוציות ולכן הם מותאמים בצורה ייחודית לתנאים קיצוניים. הם מתפקדים כפעוטונים למינים רבים של בעלי חיים ימיים ועופות, והם קו המגן הטבעי הראשון של חוף פלורידה כנגד הוריקנים הרסניים, כשהם סופגים את מי השיטפון ומונעים בליה חופית. הפארק הלאומי אוורגליידס כולל את יערות המנגרובים הרצופים המוגנים הגדלים ביותר בחצי הכדור המערבי.
במערכות המנגרובים של פלורידה חיים כ-220 מיני דגים, כמו גם מגוון סרטנים, סרטני נהרות, חסילונים, רכיכות ומינים אחרים של חסרי חוליות, המשמשים כמקור המזון העיקרי של עופות רבים. עשרות מינים של עופות משתמשים במנגרובים כאתר קינון והזנה. בהם, שקנאים, טבלניים, לבנית לואיזיאנה, שחפים, שחפיות, נצים, דיות, ושוכני-עצים כגון מין הקוקייה Coccyzus minor (באנגלית Mangrove cuckoo)‏, Setophaga petechial (באנגלית American yellow warbler), ומין היונה Patagioenas leucocephala (באנגלית White-crowned pigeon). במערכות המנגרובים חיים 24 מינים של דו-חיים וזוחלים, כדוגמת צב ים ירוק המצוי בסכנת הכחדה, וצב ים קרני, וכן 18 מינים של יונקים, כדוגמת תחש נהרות קריבי.
אקולוגיה > שפלות החוף

שפלות החוף, או ערבות ביצתיות הן ביצות של מים מלוחים הסופגות מי ים בזמן גאות, או מים מתוקים כאשר יש גשמים כבדים. שיטפונות מתחוללים במהלך הוריקנים או בשל נחשולים במהלך סופות טרופיות כאשר מי האוקיינוס יכולים לעלות לגובה של יותר ממטר ולהישפך ליבשה. עונות גשומות במיוחד גורמות גם הן לשיטפונות כאשר הגשם מצפון זורם לתוך האוורגליידס. עצים מועטים יכולים לשרוד בתנאים של אזור זה, אך הצמחים שכן מצליחים לגדול בו, כגון מיני הסוקולנטים דוגמת מין האגבה Agave decipiens (באנגלית Florida agave), ססוביום רגלני (Sesuvium portulacastrum, באנגלית Shoreline seapurslane), בטיס (Batis, באנגלית Saltwort) ופרקן (או גם סליקורניה - Salicornia, באנגלית Glasswort), מגלים סבילות כלפי מלח, מים מליחים ותנאים מדבריים. בעלי החיים באזור זה תלויים בכמות המים הזמינה, והנפוצים שבהם כוללים בין השאר את העופות Ammodramus maritimus מתת-המין mirabilis (באנגלית Cape Sable seaside sparrow), דיית החלזונות וחסידת העצים, דרימרכון מהמין Drymarchon couperi, וכן יונקים קטנים כגון חולדות, עכברים וארנבות, ולעיתים פומת פלורידה.
אקולוגיה > המפרץ והסביבה הימית

גוף המים הגדול ביותר בפארק הוא מפרץ פלורידה, אזור רדוד של שפכי נהרות, המשתרע בין ביצות המנגרובים בקצה הדרומי של חצי האי פלורידה לבין איי הקיז של פלורידה. שטחו של האזור הוא מעל 2,100 קמ"ר ומתקיימת בו מערכת אקולוגית ימית ענפה. באזור זה מתקיימים אלמוגים, ספוגיים, אצות ועשב ים (צמחים המשתייכים לסדרה כף צפרדע ולמשפחות Posidoniaceae, Zosteraceae, Hydrocharitaceae או Cymodoceaceae), שמשמשים כמזון עבור סרטנים ורכיכות, שבתורם משמשים כמזון לבעלי חיים ימיים גדולים יותר. ב-1987 היה אובדן יוצא דופן של עשב הים, שסיכן את אוכלוסיית תחשי הנהרות והצבים הימיים באזור. במערכת האקולוגית הזו מתקיימים גם כרישים, טריגונים וברקודות, כמו גם מיני דגים גדולים יותר המושכים אליהם דייגים חובבים. שקנאים, חופמים שונים ובעיקר גזרן אמריקני ושחפיות הם העופות הנפוצים ביותר באזור החוף של הפארק. במפרץ יש אוכלוסייה קבועה של דולפינן מצוי.
היסטוריה של האדם > ילידים

בני האדם הראשונים התיישבו באזור דרום פלורידה לפני כ-14,000 שנים. שני שבטי ילידים התפתחו בקצה הדרומי של חצי האי: הטקווסטה (Tequesta) בצד המזרחי והקאלוסה (Calusa), שמספר החברים בו היה גדול יותר, בצד המערבי. אזור האוורגליידס שימש כגבול טבעי ביניהם. בני שבט טקווסטה התגוררו בקהילה בודדת גדולה ליד מוצאו של נהר מיאמי, ואילו בני שבט קאלוסה התגוררו ב-30 כפרים נפרדים. שתי הקבוצות חצו את האוורגליידס מפעם לפעם, אך כמעט ולא התגוררו בתוכו, ונותרו בעיקר לאורך החוף.
שתי הקבוצות היו בעיקרון ציידים-לקטים ותזונתם הייתה מורכבת בעיקר מרכיכות, מדגים, מיונקים קטנים ומצמחי בר. בני הקאלוסה עסקו מעט גם בחקלאות. כיוון שרק אבן הגיר הרכה הייתה זמינה להם, רוב כלי העבודה ששימשו את האינדיאנים באזור הוכנו מצדפות, מעצמות, מעץ ומשיניים של בעלי חיים; שיני כרישים שימשו לייצור להבי חיתוך, וקנים מחודדים כחומר גלם להכנת חיצים וחניתות. עד היום ניתן למצוא בתוך הפארק ערימות צדפים, המשמשים עדות לארכאולוגים ולאנתרופולוגים מה היו החומרים שהיו זמינים לילידי המקום לצורך הכנת כלים. חוקרי ארצות ספרדיים העריכו בפעם הראשונה שפגשו את בני הטקווסטה כי מספר בני השבט הוא כ-800, ומספר בני הקאלוסה כ-2,000. שירות הפארקים הלאומיים מעריך שכשהספרדים הגיעו למקום בשלהי המאה ה-16 התגוררו ליד האוורגליידס כ-20,000 תושבים ילידים. החברה של בני הקאלוסה הייתה המפותחת יותר, כיוון שהם חיו במבנה חברתי מוגדר, והיו מסוגלים לבנות תעלות וביצורים. כמו כן, בני הקאלוסה יכלו להתנגד לניסיונות הכיבוש הספרדיים הראשונים.
הספרדים יצרו קשר עם תושבי חברות אלו והקימו מיסיונים צפונה משם ליד אגם אוקיצ'ובי. במהלך המאה ה-18 סופחה שארית קהילת הטקווסטה על ידי פולשים משבט קריק. שבטי הטקווסטה והקאלוסה חדלו מלהתקיים עד תחילת המאה ה-19. מחלות, מלחמות וחטיפה לשם עבדות גרמו להכחדת הקבוצות הללו. העדות היחידה לקיומם בתוך גבולות הפארק היא סדרה של תילי צדפות שנבנו על ידי בני הקאלוסה.
בתחילת המאה ה-19 הקימו בני הקריק, עבדים מאפריקה שנמלטו, ואינדיאנים אחרים מצפון פלורידה שנדחקו דרומה בשל מלחמת ארצות הברית - שבט הקריק (Creek War) את אומת הסמינול (Seminole). הסמינול נלחמו בצבא ארצות הברית כמה פעמים במסגרת מלחמות ארצות הברית - סמינול. לאחר סוף מלחמת ארצות הברית - סמינול השנייה ב-1842 עמדו בני אומת הסמינול בפני העברתם הכפויה לטריטוריה האינדיאנית סמוך לאוקלהומה. כמה מאות ציידים וסיירים סמינוליים התיישבו באזור של "שמורת הברוש הלאומית הגדולה", וזאת כדי להימלט מהטרנספר הכפוי מערבה. בין 1859 ל-1930 הסמינולים והמיקוסוקים (Miccosukee), שבט דומה בעל ייחודיות לשונית משלו, התגוררו בבידוד יחסי והתקיימו בזכות מסחר. החל מ-1928 נערכו סקרים ועבודות בנייה על דרך טאמיאמי (Tamiami Trail), לאורך הגבול הצפוני של הפארק. הדרך ביתרה את האוורגלדייס, ובנוסף הקלה על התנועה הדלילה של מתיישבים אירופים שהגיעו להתגורר באזור האוורגליידס.
כמה חברים משבטי הסמינול והמיקוסוקי המשיכו להתגורר בתוך גבולות הפארק. החלטות הקשורות לקביעת מדיניות חדשה בנושא ניהול הפארק מחויבות באישור של נציגים מטעם השבטים "באופן שהם לא יתנגשו עם מטרתו של הפארק".
היסטוריה של האדם > התיישבויות אמריקניות

עם סיום המלחמות נגד הסמינולים החלו אמריקנים ממוצא אירופי להתיישב בנקודות יישוב מבודדות לאורך החוף של אזור הפארק של ימינו, בין שרשרת האיים הסמוכה לחוף הקרויה עשרת אלפי האיים (Ten Thousand Islands) לכף סייבל (Cape Sable), הנקודה הדרומית ביותר בחצי האי פלורידה. קהילות החלו להתפתח על שתי חלקות האדמה היבשות הגדולות ביותר באזור, באי צ'וקולוסקי (Chokoloskee), ובפלמינגו (Flamingo) שבכף סייבל, שבשניהם הוקמו משרדי דואר בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19. האי צ'וקולוסקי הוא תל של צדפות, ערימת פסולת שנבנתה לגובה של שישה מטרים במשך אלפי שנים של התיישבות בני שבט קאלוסה. ההתיישבויות בצ'וקולוסקי ופלמינגו שימשו כמרכזי מסחר עבור האוכלוסיות הקטנות של חוואים, דייגים ומבעירי פחם עץ שהתיישבו בעשרת אלפי האיים. גם לאחר תחילת המאה ה-20 ניתן היה להגיע אל שתי ההתיישבויות והחוות המבודדות רק באמצעות סירות. במפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-1910 נמנו בשתי ההתיישבות ובחוות המבודדות 144 תושבים, רובם הועסקו בחקלאות של גידול קנה סוכר. אוורגליידס סיטי (Everglades City), בחלק של היבשת הסמוך לצ'וקולוסקי, חוותה תקופה קצרה של שגשוג כאשר היא שימשה כמטה הראשי של האחראים על בניית דרך טאמיאמי. ב-1922 נסללה דרך עפר בין פלורידה סיטי לפלמינגו, ואילו דרך על גבי סוללה חיברה את צ'וקולוסקי לאוורגליידס סיטי ב-1956. לאחר שהפארק הוקם הופקע הרכוש הפרטי באזור פלמינגו, והאתר שולב בתוך הפארק כמרכז מבקרים.
היסטוריה של האדם > אסונות

בטיסה_592_של_וליוג'ט מטוס נוסעים התרסק לתוך ביצות אוורגליידס (11 במאי 1996). הסביבה הביצתית הקשתה מאוד על מאמצי החילוץ.
היסטוריה של הפארק > מאמצי שיקום

הנשיא ג'ורג' בוש האב חתם על חוק הרחבת והגנת הפארק הלאומי אוורגליידס (Everglades National Park Protection and Expansion Act) ב-13 בדצמבר 1989. החוק הוסיף שטח בגודל 443.16 קמ"ר לחלקו המזרחי של הפארק, אסר על כניסת רחפות ביצות לפארק, הנחה את מחלקת הצבא להשיב את זרימת המים על מנת לשפר את המערכות האקולוגיות בתחומי הפארק הלאומי אוורגליידס, והורה למזכיר הפנים לנהל את הפארק מתוך מטרה לשמר את השפע הטבעי, המגוון, והשלמות האקולוגית של הצמחים ובעלי החיים המקומיים, כמו גם את האתולוגיה של בעלי החיים המקומיים, כחלק מהמערכת האקולוגית שלהם. בוש ציין בנאומו כאשר חתם על החוק: ”באמצעות חקיקה זו נהר העשב ישוחזר לזרימת המים הטבעית שלו”.
בשנת 2000 אישר הקונגרס האמריקני השקעות פדרליות באוורגליידס במסגרת התוכנית המקיפה לשיקום האוורגליידס (Comprehensive Everglades Restoration Plan - CERP), שמטרותיה הן ”שיקום, שימור והגנה על המערכת האקולוגית בדרום פלורידה, ובמקביל דאגה לצריכת המים של גורמים אחרים באזור”. ובמסגרתה נטען כי היא תוכנית השיקום הסביבתי הגדולה ביותר בהיסטוריה. התוכנית הייתה שנויה במחלוקת; מתנגדיה טענו שהיא ”מסתמכת על טכנולוגיות שלא נבדקו, מתעלמת מאיכות המים, מסבסדת גידולים מזיקים ומעכבת את התועלות לסביבה”. תומכי התוכנית כללו את חברת אודובון הלאומית, שהואשמה על ידי הארגונים הירוקים ידידי האוורגליידס והקרן המשפטית למען מגוון ביולוגי (Biodiversity Legal Foundation) כי הם נותנים עדיפות לאינטרסים חקלאיים ועסקיים.
במסגרת התוכנית בוצעו מספר פרויקטים שמטרתם להסיט 6.4 מיליארד ליטר של מים מתוקים בכל יום, לאחסן אותם במאגרים תת-קרקעיים ולשחרר אותם ב-16 מחוזות בדרום פלורידה. כמו כן, להציף שטח בגודל 144 קילומטרים רבועים במטרה שישקעו בו מזהמים המצויים במים לפני שהם ממשיכים בדרכם לאוורגליידס, ולהרוס 390 ק"מ של תעלות המסיטות את המים מהפארק. במהלך חמש השנים הראשונות של יישום התוכנית נרכש שטח בגודל 840 קמ"ר בעלות של מיליארד דולרים. במהלך 30 השנים הראשונות ליישום התוכנית אמורים מבצעיה להוציא סכום של 10.5 מיליארד דולרים, המאגדים 50 פרויקטים שונים שאמורים לעמוד בלוחות זמנים המבוססים על תוכניות חומש.
פארק אוורגליידס נפגע באופן ישיר מסופות ההוריקן קתרינה, וילמה וריטה ב-2005. הסערות הללו מהוות חלק טבעי במערכת האקולוגית של הפארק; פגיעתו של הוריקן דונה בשנות ה-60 הותירה במנגרובים רק "עשבים מתים עומדים" על שטח שרוחבו כמה קילומטרים, אך בשלושים השנים לאחר מכן השתקם האזור לחלוטין. כצפוי, הנזק הכבד ביותר במהלך סופות ההוריקן של 2005 נגרם למבנים. ב-2009 נפגעו מרכז המבקרים והאכסניה בפלמינגו באופן בלתי ניתן לתיקון מרוחות במהירות 201 קילומטרים בשעה ומנחשולי ים בגובה 2.4 מטרים. האכסניה במקום פעלה במשך 50 שנה עד שנהרסה ואין כוונה לבנותה מחדש. ב-2017 נפגע אתר פלמינגו שוב, והפעם מהוריקן אירמה.
היסטוריה של הפארק > כלכלת הפארק

תקציב הפארק בשנת 2005 היה למעלה מ-28 מיליון דולרים. 14.8 מיליון מתוך התקציב הגיעו מתקציבו של שירות הפארקים הלאומיים, ויתרת התקציב ממקורות שונים כולל CERP, תרומות ומענקים. נכון ל-2018 עולה הכניסה לפארק 8 דולר לאדם המגיע ברגל או באופנים, 25 דולר לרכב פרטי ו-200 דולר עבור אוטובוס. 38,000 מתוך מיליון המבקרים בפארק לנו בו במשך לילה אחד לפחות, בעלות שבין 15 דולרים ללינה בשטח ל-20 דולרים ללינה באתר מחנאות. המבקרים הוציאו 2.6 מיליון דולרים בתוך הפארק, ו-48 מיליון בשוק הכלכלי המקומי. בתפעול וניהול הפארק מועסקים כ-900 אנשים, והפארק מניב רווחים של 35 מיליון דולרים לכלכלה המקומית.
פעילויות

שיא עונת התיירות הוא בין דצמבר למרץ, כאשר הטמפרטורות נמוכות יחסית ופעילות היתושים נמוכה. בפארק יש ארבעה מרכזי מבקרים:
מרכז המבקרים שארק ואלי (Shark Valley Visitor Center, "עמק הכריש") – נמצא על שביל טאמיאמי (חלק מכביש 41 של ארצות הברית) מערבית למיאמי. המרכז פועל כל השנה וממנו יוצא שביל מעגלי באורך 24 קילומטרים למגדל תצפית בן שתי קומות. בשיא עונת התיירות יוצאים מהמקום סיורים ברכבת קטנה.
מרכז המבקרים ארנסט פ. קו (Ernest F. Coe Visitor Center) – שוכן על הכביש המדינתי מספר 9336 בכניסה לפארק מכיוון הומסטד (פרוור של מיאמי). המרכז פועל כל השנה וממנו מתחיל כביש באורך 61 ק"מ העובר דרך אזור האדמה הסלעית של האורנים, עצי הטקסודיון, ערבת החוואר של המים המתוקים, שפלת החוף והמערכת האקולוגית של המנגרובים.
מרכז המבקרים פלמינגו (Flamingo Visitor Center) – המרכז פועל בין דצמבר למרץ. מרכז זה נפגע כמה פעמים מסופות הוריקן וכולל מרינה סמוכה ואתרי מחנאות. מהכביש המוביל למרכז ניתן להגיע אליו בסוף של כמה שבילי טיולים המתחילים בשביל חצץ שליד מרכז קו. השבילים הללו מובילים גם למרינה.
מרכז המבקרים גולף קואסט (Gulf Coast Visitor Center, "חוף המפרץ") הוא המרכז הקרוב ביותר לעיירה אוורגליידס, והוא נמצא על הכביש המדינתי מספר 29 שלאורך החוף המערבי. המרכז פועל כל השנה וניתן לשכור בו סירות ולשוט לאורך נתיב שיט באורך 160 ק"מ המסתיים במרכז המבקרים פלמינגו. שיט בסירה היא הדרך היחידה שבאמצעותה ניתן להגיע אל החוף המערבי של הפארק ואל אזור עשרת אלפי האיים, כמו גם אל איי הקיז המערביים במפרץ פלורידה.
בנוסף יש מרכז מידע כקילומטר מהכניסה מכיוון הומסטד הקרוי "תחנת מידע וחנות ספרות רויאל פאלם" (Royal Palm Information Station and Bookstore) שבו יש הדרכה של שומרי הפארק על אפשרויות הטיול בקרבת מקום.
פעילויות > שבילים

באזור פיין איילנד (Pine Island) ישנם מספר שבילים הנבדלים זה מזה במידת הקושי שלהם, והמבקרים ההולכים בהם עוברים דרך אזורי חורשות העצים רחבי העלים הטרופיים, אדמות האורנים וביצות המים המתוקים. שביל אנהינגה (Anhinga Trail, "שביל הנחשון האמריקני") מתחיל במרכז המידע רויאל פאלם, אורכו הוא כ-800 מטרים וניתן ללכת בו גם ללא מדריך. בשביל הזה, העובר בערבה המכוסה במכבד הביצות, ניתן לצפות באליגטורים, עופות ביצה ועופות מתבוססים, צבים ומטפסים ממשפחת הברומליים (משפחה של צמחים אפיפיטים שבה נכלל האננס). השביל מהווה יעד תיירות פופולרי בגלל נגישותו וקרבתו לעיר הומסטד. שביל גומבו לימבו (Gumbo Limbo Trail, שמו באנגלית של העץ בורסרה סימרובית), שגם בו ניתן לצעוד ללא מדריך, מתפתל דרך אזור של חורשות העצים רחבי העלים כגון בורסרה סימרובית, דקל רוסטויניה, פיקוס חונק (Ficus aurea), ומגוון אפיפיטים.
מתחם המחנאות לונג פיין קי (Long Pine Key), כ-11 קילומטרים מהכניסה מכיוון הומסטד, הוא נקודת ההתחלה של שבילים באורך כולל של 45 קילומטרים המתאימים היטב לרכיבה של אופני הרים דרך אזורי אדמות האורנים הסלעיות באזור הטבע הבראשיתי מרג'ורי סטונמן דאגלס (Marjory Stoneman Douglas Wilderness Area). המבקרים בפארק יכולים לחצות את יער הטקסודיון באמצעות שני שבילי קורות עץ העוברים דרך פא-האי-או-קי (Pa-Hay-O-Kee). בשבילים הללו יש מצפה בגובה שתי קומות, ושביל נוסף באזור חורשת המהגוני (Mahogany Hammock, בהתייחס לעץ מהגוני ספרדי (Swietenia mahagoni)) החוצה את היער הצפוף שבמרכז ערבת החוואר של מים מתוקים. בקרבת פלמינגו יש שבילים שההליכה בהם קשה יותר החוצים את ביצות המנגרובים לאורך מפרץ פלורידה. ניתן לצפות בעופות מתבוססים ובעופות חוף בינות למנגרובים לאורך השבילים כריסטיאן פוינט (Christian Point Trail, נקודת הנוצרי), סנייק בייט (Snake bight מפרצון הנחש), ראודי בנד (Rowdy Bend Trail, הסיבוב הפרוע) וקואסטל פריירי (Coastal Prairie Trail, ערבת החוף). חלקים מהשבילים נסגרים לאחר סופות הוריקן לצורך תיקון נזקים. סיורים בהדרכת הריינג'רים (שומרי הפארק) נערכים רק בחודשים העמוסים של עונת התיירות.
שבילים פופולריים נוספים יוצאים ממרכז המבקרים שארק ואלי וכוללים את אוטר קייב המוק (Otter Cave Hammock, חורשת מערת הלוטרה) ובובקט בורדווק (Bobcat Boardwalk, שביל השונר). מאותו מרכז יוצא שביל מעגלי (Scenic loop) באורך 24 קילומטרים המומלץ לרכיבת אופניים והמסתיים במצפה.
פעילויות > מחנאות ופנאי

בפארק הלאומי אוורגליידס יש אתרי מחנאות הפתוחים בכל השנה. אתר המחנאות לונג פיין קי (Long Pine Key), הכולל כמה מתקני שירותים, שוכן בקרבת מרכז המבקרים ארנסט פ. קו, ויש בו 108 אתרים עבור מכוניות. ליד מרכז המבקרים פלמינגו יש 234 אתרי מחנאות שגם בהם יש מתקני שירותים. באתרים הללו ניתן לחנות גם במעונועים, אך אין בהם את כל השירותים הדרושים. לינה בחיק הטבע באוהלים אפשרית בכמה אזורים (Wilderness Waterway‏, אתרים ב-Gulf Coast, ואתרים על איונים שונים), אבל מחייבת לקבל היתרים (בתשלום בחורף, בחינם בקיץ). חלק מאתרי הלינה הם במבני צ'יקי (Chickee, משטח מוגבה מעל המים שיש לו גג, אבל אין לו קירות), מקומות אחרים הם חוף הים או על קרקע יבשה.
ניתן להיכנס לתוך הפארק בסירות מנוע נמוכות-עוצמה, אך הכניסה למרבית אזורי המים המלוחים אסורה בשל גלי הסירות, במטרה להגן על תחש הנהרות ובעלי חיים ימיים אחרים מפגיעה. הכניסה לפארק אסורה לכל סוגי אופנועי ים, ורחפות. הדיג מותנה בקבלת רישיון ממדינת פלורידה. בפארק ניתן לרכוש רישיונות לדיג במים המלוחים בלבד. השחייה בתחום הפארק איננה מומלצת. נחשי מוקסין המים, צב נשכן מצוי, אליגטורים ותנינים שורצים במים המתוקים, כרישים, דגי ברקודה, ואלמוגים קוצניים מסוכנים נפוצים במים מלוחים. הראות הן במים המתוקים והן במים המלוחים מוגבלת מאוד.
הפארק הלאומי אוורגליידס הוא חלק חשוב בשביל הצפרות הגדול של פלורידה (Great Florida Birding Trail). יש בפארק מגוון גדול מאוד של מינים של עופות עבור צפרים או צלמי טבע.
איומים על המערכת האקולוגית בפארק > פגיעה בזרימת ואיכות המים

פחות ממחצית משטחי האוורגליידס, כפי שהיו קיימים לפני ניסיונות הניקוז נשארו ללא פגע. אוכלוסיות העופות המתבוססים התמעטו לכדי עשירית מגודלן המקורי בין שנות ה-40 לסוף המאה ה-20. הסטת המים לאזורים המטרופוליטניים ההולכים וגדלים של דרום פלורידה היא האיום הגדול ביותר על הפארק הלאומי אוורגליידס. בשנות ה-50 וה-60 נבנו 2,300 ק"מ של תעלות וסוללות, 150 שערים ומברצים, ו-16 תחנות שאיבה, כדי להסיט את המים לעבר הערים, והרחק מהאוורגליידס. מפלס המים היורד גרם לכך שהדגים הפכו טרף קל לזוחלים ועופות, וכאשר מכבד הביצות מתייבש הוא עלול לעלות באש או לנבול, דבר הגורם למותם של חלזונות התפוח ובעלי חיים אחרים שהעופות המתבוססים ניזונים מהם. גודל אוכלוסיות העופות עולה ויורד. דו"ח מ-2016 מציין שכמות הקנים של עופות מתבוססים ירד בין 2010 ל-2016 בממוצע של 27% בהשוואה לעשור שבין 2000 ל-2009.
הערים לאורך החוף המערבי של פלורידה מסתמכים על התפלת מים כמקור למים מתוקים. הביקוש למים בהם עולה על ההיצע הטבעי. החנקות במערכות מי התהום והריכוזים הגדולים של כספית משפיעים גם כן על איכות המים המתוקים הזורמים אל הפארק. ב-1998 נמצאה גופת נקבת פומת פלורידה בביצת שרק ווטר (Shark Water), ובניתוח נתגלה שרמת הכספית בכבד שלה הייתה מסוגלת להרוג גם אדם. בדיקות שנערכו גילו כי המקור של מספר המקרים ההולך וגובר של פריחת אצות במפרץ ביסקיין ובמפרץ פלורידה הוא בכמויות המים המשוחררים בצורה מבוקרת מאגם אוקיצ'ובי. בעלון שחולק לכל המבקרים בפארק ב-2005 נכלל המשפט ”המים המתוקים הזורמים לתוך הפארק הם מהונדסים. בסיוען של סכרים, משאבות ובריכות אגירה לאורך גבול הפארק, האוורגליידס נמצא כרגע במצב של טיפול נמרץ, חי עדיין אך הולך ומצטמק”.
איומים על המערכת האקולוגית בפארק > התפשטות הערים

סדרת סוללות בגבול המזרחי של הפארק מסמנת את הגבול בין האזור העירוני לאזורים המוגנים, אך הפיתוח באזורים העירוניים מסכן את המערכת האקולוגית של הפארק. האוכלוסייה של פלורידה גדלה בקצב ממוצע של כ-1,000 תושבים חדשים מדי יום. גידול האוכלוסין בפלורידה גורר הקמה של בנייני מגורים, מרכזי מסחר ואזורי תעשייה. כל אלו מגדילים את הביקוש למים ומערערים את מאזן המים ואת המערכות האקולוגיות של הפארק. הערים פורט מיירס (Fort Myers), נאפלס (Naples) וקייפ קורל, השוכנות ליד הגבול המערבי של הפארק, מתפתחות וגדלות, אך אין בינן לבין הפארק סוללות המסמנות את הגבול. המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק דירג את הפארק הלאומי אוורגליידס ואת השמורה הלאומית ביג סייפרס במקום האחרון ברשימת הפארקים שבאמריקה הצפונית (32 מתוך 100 נקודות אפשריות). הדירוג כלל רשימה של 55 פארקים שהושוו על בסיס תיירות בת קיימא, איכות היעד, וניהול הפארק. המומחים שעיבדו את התוצאות הצדיקו אותן בהצהרה "הפלישה לפארק באמצעות בנייני מגורים והתפתחות קמעונאית דחפה את המערכת האקולוגית היקרה לסחרור, ואם בני האדם לא ייסוגו, לא יוותר דבר מאחד מאוצרות הטבע המדהימים ביותר במדינה".