stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלדד אילני
כתיבה ספרותית

אילני הוא מחבר סדרת ספרי הילדים רבי המכר "הסיפור המושלם", בהוצאת כנרת, אותה אייר המאייר יניב שמעוני וערכה מיכל פז-קלפ. מדובר בסדרת ספרי הרפתקאות בעריכת מיכל פז-קלפ, שעלילתם מתרחשת בממלכות קדומות ובמחוזות קסומים כדוגמת ממלכת בולגריה של לפני אלף שנים. הסיפורים מסופרים על ידי האב אלדד לבנו יובל, אשר לוקח חלק בבניית העלילה. עד כה התפרסמו בסדרה תשעה ספרים אשר היו לרבי מכר וזכו להיבחר ברשימת ספרי הקריאה המומלצים על ידי משרד החינוך. בשנת 2013 זכה "הסיפור המושלם" בפרס "ספר זהב" מטעם התאחדות הוצאות הספרים של ישראל. בשנת 2017 זכה הספר הראשון בסדרה בפרס "ספר פלטינה" ובאותה השנה זכו הספר השני והשלישי בסדרה בפרס "ספר זהב". הספר הראשון בסדרה תורגם להונגרית ויצא לאור בהונגריה ושלושת הספרים הראשונים בסדרה תורגמו לצרפתית ויצאו לאור בצרפת בהוצאת Bayard.
בשנת 2015 יצא לאור בהוצאת כנרת ספרו "הקבר השביעי", בעריכת מיכל פז-קלפ. "הקבר השביעי" מספר על חבורת נערים חובבי מוזיקת מטאל החיים בשכונה שקטה, הנקלעים להרפתקה חוצת יבשות.
בשנת 2023 יצא לאור "התינוקת מסלובניה", ספרו הראשון של אילני בסדרת ספרי הרפתקאות חדשה, "הרפתקאות יובל" בהוצאת "אגם", בעריכת שולמית דווידוביץ'. ספר זה גם אויר על ידי המאייר יניב שמעוני. הסדרה מספרת על הרפתקאות מסתוריות אותן פותר יובל במסגרת חופשה משפחתית בכל פעם במקום או במדינה אחרת. בספר "הרפתקאות יובל – התינוקת מסלובניה", מטלה לחופש שקיבל יובל מבית הספר מביאה אותו לחיפוש מרתק אחר התינוקת האבודה מסלובניה.
בשנת 2024 התפרסם הספר "הרפתקאות יובל – הסוד של סבא גדליה", בו יובל ומשפחתו יוצאים לחופשה שלווה אצל סבא גדליה במושב, אולם העלילה מסתבכת כאשר יובל נתקל בחבורת פושעים שמתנכלת לחקלאים באזור. יובל וחבריו מנסים למצוא פתרון יצירתי איך להציל את המצב ולתפוס את חבורת הפושעים המרושעת.
החל משנת 2018 מפרסם אלדד אילני סיפורים קצרים למבוגרים בבלוג האישי שלו.
ספריו

הסיפור המושלם (הוצאת כנרת, 2009)
הסיפור המושלם – המזימה הרומנית (הוצאת כנרת, 2010)
הסיפור המושלם – מסע בכדור פורח (הוצאת כנרת, 2011)
הסיפור המושלם – הנבואה המונגולית (הוצאת כנרת, 2012)
הסיפור המושלם – אויבים מבית (הוצאת כנרת, 2013)
הסיפור המושלם – ארבעת השלדים (הוצאת כנרת, 2014)
הסיפור המושלם – משחקי רפאים (הוצאת כנרת, 2016)
הסיפור המושלם – ועידת השלום (הוצאת כנרת, 2018)
הסיפור המושלם – המתכון המנצח (הוצאת כנרת, 2019)
הקבר השביעי (הוצאת כנרת, 2015)
הרפתקאות יובל – התינוקת מסלובניה (הוצאת אגם, 2023)
הרפתקאות יובל – הסוד של סבא גדליה (הוצאת אגם, 2024)
הערות שוליים

↑  דיילי ציפי, ‏הסיפור המושלם בין מומלצי "מצעד הספרים" של משרד החינוך, באתר "אנשים ומחשבים", 15 בספטמבר 2011
↑  דיילי ציפי, ‏הסיפור המושלם בין מומלצי "מצעד הספרים" של משרד החינוך, באתר "אנשים ומחשבים", 26 באוגוסט 2012
↑  כרמית ספיר וייץ, פרס ספר הזהב לסופר אלדד אילני, 28 במאי 2013
↑  מתוך עמוד הפייסבוק של אלדד אילני
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312362205171  ISNI: 0000 0004 0235 6692  LCCN: no2016006107  VIAF: 297507342   WorldCat (עם VIAF): 297507342
מחנה המעצר בון לה רולנד

| --- | --- |

מחנה בון לה רולנד, 1941
 מידע כללי
 סוג:  מחנה מעצר וריכוז
 מדינה:  צרפת צרפת
 מחוז:  לוארה
 תאריכים
 תאריך סגירה:  4 באוגוסט 1943
 אוכלוסייה
 השתייכות האסירים:  יהודים מהגרים שהיו חסרי אזרחות צרפתית
 נתונים
 קואורדינטות:  48°04′11″N 2°25′49″E﻿ / ﻿48.069722°N 2.430278°E﻿ / 48.069722; 2.430278
  (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי בון לה רולנד(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי בון לה רולנד(למפת סאנטר-עמק הלואר רגילה) אורליאן טור בורז' שארטר בלואה שאטורו נורמנדי פיי דה לה לואר  אקיטן החדשה אוברן רון-אלפ  בורגון פראנש קונטה  איל-דה-פרנסבון לה רולנד(למפת סאנטר-עמק הלואר מוגדלת) אורליאן טור בורז' שארטר בלואה שאטורו נורמנדי פיי דה לה לואר  אקיטן החדשה אוברן רון-אלפ  בורגון פראנש קונטה  איל-דה-פרנסבון לה רולנד
 
מחנה בון לה רולנד (בצרפתית: Beaune-la-Rolande) היה מחנה ריכוז ומחנה מעצר בצרפת בתקופת השואה. המחנה, שפעל בשנים 1940–1943, שכן בעיירה בון-לה-רולנד (אנ') במחוז לוארה, 100 ק"מ דרומית לפריס. הוא היה אחד ממספר מחנות מעצר בהם ריכזה המשטרה הצרפתית יהודים מהגרים שהיו חסרי אזרחות צרפתית, לקראת שילוחם למחנות ההשמדה.
היסטוריה של המחנה

המחנה כלל 15 צריפים שנבנו על מגרש הספורט בעיירה ונשמרו על ידי גדר תיל ומגדלי שמירה. הוא הוקם בשנת 1939 על מנת לכלוא שבויי מלחמה גרמנים בעת מלחמת העולם השנייה, אך הוא שימש למעשה את הגרמנים, החל מיוני 1940, לכליאת שבויי מלחמה צרפתים לפני שליחתם לגרמניה. הגרמנים שלטו במחנה בעזרת כוחות העזר הצרפתיים, והם השתכנו במבנים של בית הספר הסמוך.
בחודש מאי 1941,נכלאו במחנה יותר מ -2,000 יהודים, גברים זרים (חסרי אזרחות צרפתית) בעיקר מפולין ורומניה. בתחילה התאפשרו ביקורים במקום וכשהצפיפות גברה, הותר לחלק מהאסירים להשתכן בבתי העיירה או בחוות הסמוכות, כשהיה עליהם לדווח על נוכחותם כל בוקר במחנה כאסירים במקום.
בחודשי יולי ואוגוסט 1942, לאחר מצוד וול דהיב בו נאספו רבים מיהודי פריס, נשלחו אל המחנה יותר מ -3,000 יהודים, בעיקר משפחות שכללו גברים, נשים וילדים, והם חיו שם בתנאים קשים מאוד. אחת הסצנות הכאובות שהתרחשו במחנה, היה הרגע בו אמהות הופרדו בכוח מילדיהן שיועדו לגירוש לפניהן, בתחילת אוגוסט 1942. רובם (2,773 נפש) נשלחו לאחר זמן קצר למחנה ההשמדה אושוויץ בפולין (בתאריכים 28 ביוני, 5 ו-7 באוגוסט ו-23 בספטמבר 1942). במרץ 1943, יותר מ-1,200 עצירים יהודים הגיעו לבון לה-רולנד מדראנסי ונשלחו זמן קצר לאחר מכן אל מותם במחנות ההשמדה, כשהם בטוחים שהיעד של השילוחים הוא גרמניה. בסך הכל נכלאו במחנה כ-18,000 יהודים.
המחנה נסגר ב-4 באוגוסט 1943 על ידי אלויס ברונר, שנשלח לצרפת בידי אדולף אייכמן על מנת לסייע בגירוש היהודים.
לאחר המלחמה

עם התקדמות כוחות בעלות הברית, שוכנו בו הולנדים לפני שהוחזרו לארצם. לאחר הרס המחנה בשנת 1947, הוקם במקום בית ספר לעקרות בית, ולאחר מכן בית ספר חקלאי שעדיין פועל במקום.
לוח הנצחה הוצב בחזית תחנת הרכבת הישנה בעיירה. בשנת 1965 הוקם במקום שבו שכן המחנה מונומנט זיכרון, שבא להנציח את גירוש המשפחות היהודיות. החליפה אותו "אנדרטת ההזדקנות" שנחנכה במאי 1989, ובה חקוקים שמותיהם של חלק מהאנשים והמשפחות שנכלאו במחנה. בכל שנה מתקיים במקום טקס אזכרה, הנערך על ידי ארגונים יהודים-צרפתיים בשיתוף עיריית בון-לה-רולנד.
המחנה מתואר בסרט הקולנוע "נקודת איסוף", אליו נשלחים גיבורי הסרט לאחר מצוד ול ד'איב.
לקריאה נוספת

סרז' שלמה רוטגולד (עורך), אדז'יה יקירתי, ילדים יקרים, מצרפתית עדה פלדור, הוצאת יד ושם, 2008 (חליפת מכתבים של אבי המשפחה ממחנה בון-לה-רולנד. קטעים מהספר).
אחד הצריפים במחנה, 1941
מפת מחנות ריכוז והשמדה בשואה
שיתוף קבצים

הורדת תוכנות פיראטיות באמצעות רשת שיתוף קבצים מסוג P2P.
שיתוף קבצים היא טכנולוגיה המאפשרת למחשב המחובר לרשת מחשבים (כמו האינטרנט) להעתיק קבצים הנמצאים על מחשבים אחרים, או לחלופין לאפשר לאחרים להוריד קבצים ממנו. שיתוף זה הוא בכוונה תחילה וברשות בעלי הקבצים, בניגוד לפריצה למחשבים אחרים שבה יכולים לגזול מבעל המחשב קבצים ללא ידיעתו ונגד רצונו.
מטרת תוכנות שיתופי הקבצים היא העברת קבצים בין הגולשים. קבצים אלו יכולים להיות קבצים שהגולש עצמו יצר, או קבצים שאחרים יצרו והגיעו לידי הגולש. ישנן רשתות שיתוף קבצים רבות הפועלות על-פי עקרונות שונים, ועבור רשתות רבות קיימות תוכנות שונות הפועלות עליהן.
רבים מהמשתמשים בשירותי שיתוף קבצים עושים זאת תוך פגיעה בזכויות יוצרים הקיימות בקבצים המועברים. זאת הסיבה שרוב הפרוטוקולים של השיתוף פועלים על גבי רשת מבוזרת בשיטת עמית לעמית, ולא בצורה של אתר המאפשר הורדה בשיטת לקוח-שרת.
היסטוריה

התוכנה הראשונה המוכרת שהוגדרה כמעט כתוכנת שיתוף קבצים הייתה WarezClub אשר אפשרה צפייה בקבצים משותפים על גבי אתרי HTTP, אך בשל תפוצה נמוכה וחוסר עדכון הנתונים על גבי השרת המרכזי הפרויקט נכחד ואחריו התחיל שיתוף הקבצים על גבי המחשבים האישיים.
נפסטר נכתב על ידי סטודנט למדעי המחשב בשם שון פנינג בשנת 1999 והיה שרת שיתוף הקבצים הגדול הראשון. נפסטר תמך בשיתופם של קובצי MP3 בלבד, ונסגר לאחר מאבק משפטי עם תעשיית המוזיקה האמריקאית, שבו הותקף פומבית על ידי אמנים שונים (כמו מטאליקה) ונתמך על ידי אחרים (כמו Limp Bizkit).
רשת זו הייתה מבוססת על שרת מרכזי שיצר אינדקס של כל השירים אשר כל המשתמשים ברשת שיתפו באותו זמן. עוד לפני תחילת הבעיות המשפטיות של החברה, קהילת המשתמשים יצרה אלטרנטיבה - OpenNap (ראו להלן) - גרסת קוד פתוח של הפרוטוקול שבו השתמש נפסטר, שנוצרה בתהליך של הנדסה הפוכה (Reverse Engineering). רשתות אלו המשיכו להתקיים, אפילו לאחר קריסת נפסטר.
לאחר זמן מה הופיעה רשת חדשה הידועה בשם גנוטלה (Gnutella). שרות זה, פרויקט קוד פתוח אף הוא, לא הגביל משתמשים לקובצי MP3 בלבד, אלא אפשר את שיתופם של כמעט כל סוגי הקבצים. רשת זו הייתה בנויה בצורה שונה לחלוטין מנפסטר ולא הייתה מרוכזת סביב שרת מרכזי אחד, אלא כל הקבצים בוזרו בין שרתים רבים.
היום, מהוות שתי רשתות אלו, נפסטר וגנוטלה, את שני הקצוות המנוגדים של קשת רשתות שיתוף הקבצים. גנוטלה היא רשת שיתוף חופשית המבוססת על פרוטוקול פתוח ואילו נפסטר הוקמה לתחייה כשירות מוזיקה מקוון בתשלום (בדומה ל-iTunes). מרבית תוכנות שיתוף הקבצים נמצאות בין שני קצוות מנוגדים אלו.
רשתות עיקריות > אודיו-גלקסי

אודיו-גלקסי (Audio Galaxy) נוצר על ידי מיכאל מרהי והיה שרות ממורכז אשר שמר את רשימות הקבצים של משתמשיו. החיפוש התבצע באתר החברה ולא דרך התוכנה. משתמשים רבים, אשר צפו זה מכבר בנפילת נפסטר, נדהמו מתכנון זה של השירות אשר הפך אותו לפגיע מאוד להתקפות משפטיות. באופן אירוני, הצליח השרות להחזיק מעמד ולא להתבע זמן רב יותר מהשירותים המבוזרים, עד שלבסוף הגיע לפשרה עם חברות התקליטים והפך לאתר "חוקי". הישג זה נבע מכך שהחברה הכניסה באופן ייזום מנגנוני סינון לקבצים מוגנים בזכויות יוצרים. למרות שמנגנונים אלו לא מנעו את הפצתם של קבצים מוגנים הם העניקו לאודיו-גלקסי זמן נוסף בעוד ה-RIAA בוחר לתבוע שירותים אחרים. אודיו-גלקסי השתמש בפרוטוקול ייחודי וסגור.
רשתות עיקריות > אופן-נאפ (נפסטר במקור)

אופן-נאפ (OpenNap) הוא שינוי של הפרוטוקול עליו עבדה תוכנת נפסטר בזמנו. הפרוטוקול עדיין מפותח ותוכנות כגון WinMX משתמשות בו.
רשתות עיקריות > אי-דונקי, אוברנט ורשת קדמליה

רשת ה-eDonkey היא רשת פופולרית שבה משתמשות תוכנות כגון eDonkey 2000 ו-eMule. יתרונה במנוע החיפוש המובנה שלה ואילו חסרונה נעוץ במהירויות נמוכות יחסית לפרוטוקול ביטורנט. רשת קדמליה ורשת האוברנט בנויות על פרוטוקול הקדמליה שנכתב על ידי פטר מימונקוב ודוד מזייר, הן מבוזרות לחלוטין (כלומר אין שום שרת מרכזי) וכעת מרבית המשתמשים בהן הם משתמשי תוכנות שפועלות עליהן ועל אי-דונקי במקביל.
רשתות עיקריות > ביטורנט

בפרוטוקול ביטורנט הקבצים מחולקים לחלקים קטנים (בדרך כלל כרבע מגהבייט), וניתן להוריד אותם בכל סדר ולשחזר את הקובץ המקורי בסוף התהליך (גם באידונקי). עקרונית, כל משתמש נותן לאחרים גישה לחלקי הקובץ שכבר נמצאים ברשותו, ומנצל את החיבור המהיר ביותר הזמין לו מבין כל המשתמשים בשירות ברגע נתון. הרעיון מתאים במיוחד להעברת קבצים גדולים. זהו פרוטוקול שיתוף הקבצים הנפוץ היחיד ששולב במנגנוני הפצה של חברות מסחריות (כגון הפצות לינוקס) הרוצות להפיץ קבצים גדולים. ביטורנט הצליחה לפתור את בעיית האיטיות, הנפוצה בפרוטוקולים המסורתיים, ובמיוחד בקבצים מבוקשים: בעוד בפרוטוקולים אחרים הורדת קובץ אחד על ידי משתמשים רבים עלולה לגרום לעומס על השרת, והצריך רוחב פס גדול לשרת, בביטורנט דרישה גבוהה לקובץ מסוים עשויה אף לסייע להעלאת מהירות ההורדה, שכן כל משתמש שסיים להוריד חלק של אותו קובץ, הופך מיד למקור נוסף להורדה. לעומת זאת, הפרוטוקול אינו גמיש כמו האחרים, שכן הוא לא מאפשר חיפוש והוא לא לגמרי פרוטוקול עמית לעמית.
רשתות עיקריות > גנוטלה וגנוטלה2

פרוטוקול גנוטלה פותח על ידי ג'סטין פרנקל מחברת Nullsoft (יוצרת Winamp) בזמן שנפסטר ניהלה מאבקים משפטיים. גנוטלה הייתה השרות המבוזר האמיתי הראשון והשפיעה עמוקות על עולם שיתוף הקבצים בחידושים שיצרה. גנוטלה2, אשר במקור נועדה להיות שיפור והרחבה של גנוטלה, פותחה על ידי מייקל סטוקס, יוצר תוכנת Shareaza. תוכנות נוספות אשר עובדות עם הפרוטוקול הן Morpheus ,Bearshare ,LimeWire ו-imesh.
רשתות עיקריות > דירקט קונקט

רשת דירקט קונקט (DC) היא רשת וירטואלית הנוצרת בין משתמשים שונים המחוברים לשרת הנקרא האב (hub). ההאב מנתב את התקשורת בין המשתמשים המחוברים אליו, ומאפשר העברת מידע על הקבצים המאוחסנים אצל כל משתמש. לאחר איתור קובץ נדרש, שנעשה בעזרות ההאב, ההורדה מתבצעת בעזרת חיבור ישיר (כשם הפרוטוקול) למשתמש אחר. בשונה מרשת ממורכזת כמו נפסטר, דירקט קונקט יש תקשורת עמית לעמית בין עשרות אלפי מחשבים. להאבים שונים דרישות שונות בנוגע לכמות המידע שעל משתמש מסוים לשתף כדי להתחבר אליהם וחלקם אף מתמקדים בנושאים מסוימים. בנוסף להעברת קבצים מאפשר הפרוטוקול גם צ'אט, מפעילים ברשת מסוגלים לסלק משתמשים טרדנים.
התוכנה הראשונה נכתבה על ידי ג'ון הס (מחברת NeoModus) אולם מאז הופיעו תוכנות קוד פתוח (הבולטת שבהן היא DC++‎) שעובדות עם הפרוטוקול, והן נחשבות לנפוצות ואמינות יותר.
כיוון שחובת השיתוף היא תנאי קבלה לרשת - הרשת היא אחת הגדולות מבחינת נפח הקבצים והמקורות לכל קובץ ברשת, וכתוצאה מזה מהירות ההורדה ברשת גבוהה.
פרוטוקול זה נפוץ גם ברשתות מחשבים קטנות יותר, התעבורה הקשורה לחיפוש תלויה במספר השרתים שהתחברתם אליהם וכל החיפוש מתבצע רק בשרתים אלו.
רשתות עיקריות > פסט-טרק

לעיתים קרובות קוראים לפרוטוקול פסט-טרק בשם התוכנה הראשונה שהשתמשה בו - קאזה. הפרוטוקול דומה לפרוטוקול גנוטלה2. בשנים 2002–2003 הייתה קאזה בעלת מספר המשתמשים הגדול ביותר, אך ירדה עם השנים. הירידה החדה בפופולריות נבעה מהפרוטוקול עצמו שהתקשה להתמודד עם מספר גדול של משתמשים, מהעובדה כי הרשת הייתה מלאה בקובצי דמה ששותפו בכוונה על ידי מחזיקי זכויות היוצרים כדי לפגוע בשיתוף, ומהעובדה כי התוכנה הותקנה עם רוגלה. ניסיון לפתח תוכנה נקייה מרוגלות (כגון Kazaa Lite) נתקל בהתנגדות משפטית מצד מחזיקי זכויות היוצרים של קאזה (Sharman Networks).
גם תוכנת iMesh הישראלית עושה שימוש בפרוטוקול זה.
רשתות עיקריות > רשתות אחרות

ישנן רשתות רבות אחרות, פופולריות פחות כגון:
Soulseek
WinNY
WPNP
Ares
WASTE
נושאים אחרים בשיתוף קבצים > פגיעה בתעשיית המוזיקה והסרטים

מידת הנזק הכלכלי שסופגות תעשיות המוזיקה והסרטים היא נושא שנוי במחלוקת ויש הטוענים כי לא קיים נזק כלל. מצד אחד, ישנם נתונים המראים כי חלה ירידה במכירות התקליטים בארצות הברית (בהשוואה לתחזיות) החל מהשקתו של נפסטר המקורי, ללא שתימצא כל סיבה הגיונית אחרת שיכולה להסביר את הירידה (כגון ירידה בתוצר מקומי גולמי או עליה במחירי המוצרים). מצד שני, המצדדים בשיתוף קבצים טוענים כי שיתוף הקבצים הפיץ את המוזיקה לאנשים רבים מאוד, הפך אותם מודעים ללהקות חדשות ואף הגדיל את בסיס המעריצים. אלה בתורם, ילכו להופעות וחלקם עשוי לקנות דיסקים אחרים של הלהקה. גם טיעון זה הוא נחשב על ידי אנשים מסוימים כמגמתי אבל יש בו כדי להדגיש את הבעייתיות שבהערכת הנזק הכלכלי, שלא נאמד רק בירידה בהיקף המכירות.
נושאים אחרים בשיתוף קבצים > בעיות משפטיות

שירותים אנונימיים (כגון גנוטלה ונפסטר) נעשו פופולריים יותר ויותר בזכות שגשוג האינטרנט המהיר והנפח הקטן (יחסית) של קובצי מוזיקה דחוסים (כגון MP3) או סרטים. למרות היות העיסוק עצמו חוקי, משתמשים רבים (למעשה רובם) משתמשים בטכנולוגיה כדי להוריד ולשתף קבצים המוגנים בזכויות יוצרים. מתחילת שנת 2000 ניסו חברות תקליטים אמריקאיות לסגור כמה שיותר שירותי שיתוף קבצים. למרות שנפסטר נסגרה בסופו של דבר, המאבק המשפטי הפך לקשה יותר ויותר עם הזמן, שכן נוצר מגוון הולך וגדל של תוכנות ורשתות. הדור השני של השירותים הפסיק להיות תלוי בשרת מרכזי אחד וכך הפכו השירותים לקשים יותר לסגירה בעזרת פעולות משפטיות, שכן לא ברור היכן שוכנת האחריות המשפטית. שינויים במבנה הארגוני, ואף העברת השליטה לחברות הנמצאות במדינות אחרות (כמו שבוצע על ידי קאזה) מקשים גם כן על המאבק המשפטי.
כנגד מלחמת החורמה שמנהלת תעשיית הקבצים נגד רשתות שיתוף הקבצים, ניסו ארגונים מסוימים, כגון קרן החזית האלקטרונית, לקדם את רעיון השיתוף, בד בבד עם תשלום פיצויים לאמנים בעבור השימוש בחומר המוגן בזכויות יוצרים.
נושאים אחרים בשיתוף קבצים > ההיבט החוקי בישראל

הטכנולוגיה המאפשרת שיתוף קבצים היא כשלעצמה חוקית, וכאשר היא פועלת באישור של בעל זכויות היוצרים, אין איסור להשתמש בקבצים המופצים. הפצת תוכן המוגן בזכויות יוצרים ללא אישור, אינה חוקית שכן החוק אוסר העמדה לרשות הציבור של יצירות שמוגנות בזכויות יוצרים, ללא קבלת רשות מבעלי הזכויות.
המקורות המשפטיים העיקריים בנושא זה הם:
פקודת זכויות יוצרים, 1924
חוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007.
נושאים אחרים בשיתוף קבצים > תכנים לא חוקיים

פריחתן של רשתות שיתוף קבצים הקלה במידה עצומה על הפצתם של תכנים שנויים במחלוקת או אף בלתי חוקיים כגון:
תוכני פדופיליה
סרטי סנאף
תכנים נאו נאציים, כגון מוזיקה וחומרי תעמולה.
שיטת הפצה זו מקשה על המשטרה ללכוד את העבריינים. אף על פי שישנם ניסיונות להילחם בתופעה (כגון איסור על שיתוף קבצים בהאבים שונים ברשת ה-DC למשל) קבצים אלו עדיין מופצים. בנוסף, תוכנות שיתוף הקבצים הן כר פורה להפצת וירוסי מחשב, סוסים טרויאניים ותוכנות רוגלה.
נושאים אחרים בשיתוף קבצים > התנהגות אנוכית

תופעת Leeching (מלשון המילה הלועזית Leech, עלוקה) היא תופעה שבה משתמש מוריד קבצים אולם מסרב לתת לאחרים להוריד ממנו (או לחלופין מגביל את מהירות הורדת הקבצים ממחשבו). תופעה זו גרמה לכך שבשיאה של רשת השיתוף קאזה, 20% מהמשתמשים היו בעלי 80% מהקבצים. התופעה ניכרת במיוחד במדינת ישראל, משום שספקי האינטרנט לא מספקים מהירות העלאה גבוהה ולכן משתמשים מפחדים שמהירות ההורדה שלהם תרד בזמן העלאת קבצים. למפתחי תוכנות שיתוף, ישנן כמה אפשרויות למניעת התנהגות זו:
לתגמל משתמשים על שיתוף, למשל באמצעות קידום מהיר יותר בתור לקובץ מסוים.
להציב את הדרישה לשתף כתנאי הכרחי לעצם החיבור לרשת.
לתכנן את התוכנה בצורה כזאת שמשתמשים יחויבו לשתף חלקים מקבצים שהם מורידים בעצמם.
נושאים אחרים בשיתוף קבצים > זיהוי קבצים

בדיקת שם הקובץ וגודלו אינם מהווים ערובה לכך שקובץ מסוים במחשב מסוים יהיה זהה לקובץ אחר (לדוגמה אם ברצוננו להוריד אותו במקביל מכמה מקורות או שמקור מסוים התנתק). תוכנות שיתוף הקבצים המודרניות (דוגמת אימיול ודירקט קונקט) פותרות בעיה זו בעזרת גיבוב. תוכן הקובץ מוכנס לפונקציית גיבוב ומתקבלת מחרוזת מסוימת שמתארת את הקובץ, שינויים קלים בקובץ יביאו להבדלים עצומים בתוצאה. מחרוזת זו מספקת מאפיין נוסף לקובץ ולכן שני קבצים בעלי אותו גודל ואותה תוצאה זהים בסבירות גבוהה. אלגוריתמי מיפוי מפורסמים בתוכנות השיתוף כוללים: Md4, Md5 ו-SHA1.
נושאים אחרים בשיתוף קבצים > בעיות טכניות נפוצות

אלו המתחילים להשתמש בתוכנות שיתוף קבצים, עלולים להיתקל במספר בעיות, כגון חסימת פורטים על ידי נתב (router) או חומת אש (firewall), הדבר גורם להאטת קצב ההורדה עד להפסקה מוחלטת של ההורדה. על ידי פתיחת פורט מתאים בראוטר, יתאפשרו חיבורים נכנסים למחשב ויהיה ניתן להוריד את הקבצים הרצויים.
נושאים אחרים בשיתוף קבצים > שיתוף קבצים בישראל

כמו בכל רחבי העולם, גם בישראל יש המשתפים קבצים, ובעבר תופעה זו הייתה נפוצה אף יותר. על פי הערכות ספקי האינטרנט בישראל, ב-2006 נוצלו כ-60% עד 70% מהתעבורה במערכות שלהם למטרות שיתוף קבצים.
ראו גם

שיתוף קבצים ברשתות עמית לעמית
Dropbox
שיתוף וידאו באינטרנט
שיתוף תמונות
JumboMail
הערות שוליים

↑  רן יניב הרטשטיין, צרפת: הפרלמנט אישר שיתוף קבצים, באתר nana10‏, 26 באפריל 2006
↑  אהוד קינן, מרצ מציעה: להוציא את שיתוף הקבצים אל מחוץ לחוק, באתר ynet, 15 באוגוסט 2006
↑  אדר שלו, שבדיה: חוק נגד שיתוף הופעל - והתעבורה ירדה, באתר ynet, 2 באפריל 2009
↑  "מורידים פרופיל", מוסף עסקים, מעריב, 25/12/2011, עמ' 16-17
↑  אהוד קינן, ה-FBI סגר את אתר ההורדות Megaupload, באתר ynet, 19 בינואר 2012
↑  פיראטים לנצח https://www.makorrishon.co.il/nrg/online/16/ART2/342/746.html?hp=16&cat=1924&loc=10
↑  אהוד קינן, חוקי הפיראטיות האמריקנים מוקפאים, באתר ynet, 20 בינואר 2012
↑  רוני שני, "היום שאחרי היום השחור", ידיעות אחרונות, מוסף ממון 29/01/2012, עמ' 6-7.
↑  גל מור, רוני שני, ישראל: אתרי השיתוף המובילים הוסרו מהרשת, באתר ynet, 18 בספטמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4715628-4
אנטוניו וילאס בואס

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1934 סאו פאולו, ברזיל 
 פטירה:  17 בינואר 1991 (בגיל 56) 
 מדינה:  ברזיל 
 
אנטוניו וילאס בואס (בפורטוגזית: Antônio Vilas-Boas; 7 במאי 1934 –  17 בינואר 1991) היה חוואי ברזילאי שטען שנחטף על ידי חוצנים ב-16 באוקטובר 1957 בפאתי העיירה סאו פרנסיסקו דה סאלס, שבמדינת המחוז מינאס ז'ראיס שבדרום מזרח ברזיל. אף על פי שסיפורים דומים הפכו נפוצים לאורך שנים, סיפורו של בואס היה אחד מסיפורי חטיפות החוצנים הראשונים (מפגש מהסוג הרביעי) שזכה לפרסום בינלאומי רב.
בואס נמנע בתחילה לדווח על המקרה, ובשל כך סיפורו נחקר לבסוף רק בינואר 1958 (כמעט 4 שנים לפני שאירע מקרה החטיפה לכאורה הנודע של בני הזוג בטי ובארני היל) ופורסם לבסוף רק ב-1965.
רקע

אנטוניו וילאס בואס היה בנם של ג'רום פדרו וילאס בואס (1887–1963) וקנדידה אנאסיה דה אוליביירה (1897–1963), זוג חקלאים שחיו בסאו פרנסיסקו דה סאלס, שבמדינת המחוז מינאס ז'ראיס שבדרום מזרח ברזיל. לזוג היו בסך הכל עשרה ילדים. החווה של המשפחה השתרעה על פני שטח נרחב שהכיל מטעים רבים. המשפחה של וילאס בואס ועובדי החווה נהגו להשתמש בטרקטור כדי לעבד את אדמות המשפחה במהלך שעות היום ובמהלך שעות הלילה.
סיפורו של בואס

לטענתו של בואס, ב-14 באוקטובר, בסביבות השעה 21:30, בעת שהוא ואחיו חרשו את שדות המשפחה, האחים הבחינו באור אדום גדול המרחף מעל הקצה הצפוני של השדה. כאשר אנטוניו התקרב למקור האור, האור עבר במהירות לקצה הדרומי של השדה. בואס מיהר בעקבות מקור האור חזרה לחלקו הדרומי של השדה, מקור האור בתגובה חזר לקצה הצפוני של השדה. בסופו של דבר, לאחר כחצי שעה מקור האור נעלם.
בסביבות השעה 1:00 בלילה בתאריך ה-16 באוקטובר 1957, בעודו חורש לבדו את שדות המשפחה הוא הבחין שוב באור האדום בשמי הלילה. לטענתו של בואס, ה"כוכב" התקרב לעבר הכיוון שלו במהירות מסחררת, גדל בהתמדה עד שניתן היה לראות בבירור כי הכוכב הוא למעשה חללית בצורה אליפטית, החללית נחתה לידו בעת ששלוש "רגליים" יצאו מגוף החללית. לטענתו של בואס, בשלב זה הוא ניסה לברוח מהמקום באמצעות הטרקטור שלו, אך לאחר שהמנוע של הטרקטור הפסיק לפעול במפתיע הוא נלכד בהמשך על ידי חוצן דמוי אנוש בגובה מטר וחצי שלבש סרבל אפור וקסדה. לטענתו עיני החוצן היו קטנות וכחולות, ובמקום לדבר הוא השמיע קולות שנשמעו כמו נביחות. לאחר מכן שלושה חוצנים נוספים הגיעו והכניעו את בואס ולאחר מכן תפסו אותו בידיו ורגליו וגררו אותו לתוך החללית.
לטענתו של בואס, לאחר שהוא הוכנס לתוך החללית, החוצנים הפשיטו אותו בכוח וגופו נמשח בנוזל סמיך שהתייבש במהירות. לאחר מכן דגימות דם נלקחו ממנו בכוח מהסנטר. לאחר מכן החוצנים לקחו אותו לחדר שבו הוא שהה לבדו בסביבות חצי שעה, ובמהלך פרק זמן זה נפלט גז מצינורות החדר שגרם לו לבחילות ולסחרחורות.
לטענתו של בואס, זמן קצר לאחר מכן נכנסה לחדר חוצנית דמוית אנוש, בלונדינית, בעלת עיניים כחולות מוארכות, שפתיים דקות ביותר וגוף נשי. לטענתו, החוצנית אילצה אותו לקיים עמה יחסי מין. לאחר מכן, לפני שהיא יצאה מהתא, הוא הבין ממנה כי בכוונתה ללדת את הצאצא שלהם בכוכב מוצאה. לאחר שהחוצנית עזבה את התא חזרו החוצנים, והחזירו לו את בגדיו. בהמשך החוצנים לקחו אותו לסיור בחללית, ובמהלך הסיור הוא ניסה לגנוב מהחללית מכשיר דמוי שעון כהוכחה לאמיתות המפגש, אך החוצנים גילו זאת ומנעו ממנו לקחת עמו את המכשיר. לאחר מכן ליוו אותו החוצנים החוצה מהחללית, והוא צפה בה ממריאה במהירות גבוהה, עד שהיא נעלמה באופק. כאשר חזר הביתה הוא גילה שהשעה הייתה 5:30 בבוקר וכי האירוע נמשך קרוב ל-4 שעות.
אחרית דבר

בשבועות שלאחר האירוע, בואס החל לסבול מבחילות ומחולשה, כמו גם מכאבי ראש ומפצעים על עורו. פרט לאמו לא סיפר אנטוניו לאיש על האירוע, עד שבסופו של דבר החליט ליצור קשר עם העיתונאי הברזילאי חוסה מרטינס. לאחר ששמע את סיפורו של בואס, יצר מרטינס קשר עם ד"ר אולאבו פונטס, רופא ברזילאי בכיר ומומחה בעל שם עולמי במחלות קרינה. פונטס בדק את בואס והגיע למסקנה כי הוא סובל מרמות גבוהות של קרינה.
שלא בדומה לרוב המקרים של חטיפות-לכאורה של חוצנים, בואס היה מסוגל לזכור כל פרט מהחוויה ללא צורך ברגרסיה היפנוטית.
על אף שלאורך השנים בואס נמנע מלהעניק ראיונות בתקשורת אודות התקרית, בספטמבר 1978 הסכים בואס לקיים ראיון טלוויזיוני עם איש הטלוויזיה הברזילאי הנודע פלביו קאבלקאנטי (Flávio Cavalcanti).
בואס, שהיה בן 23 בלבד בעת אירוע החטיפה-לכאורה, סיים לימים לימודי משפטים, היה לעורך דין ובעל תואר דוקטור, נישא, והפך לאב לארבעה ילדים. בואס נפטר בשנת 1992, בגיל 58, והוא דבק בסיפור החטיפה שלו במשך כל חייו, וסירב לקבל תשלום עבור פרסום סיפורו.
ראו גם

חטיפת חוצנים