stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ באלוורק (1899)
תכנון ותיאור

חמש אוניות הסדרה הוזמנו בשנת 1898 בתגובה לבנייה ימית מוגברת עבור הצי הרוסי הקיסרי. העיצוב לסדרת לונדון הוכן ב-1898; זה היה חזרה וירטואלית על סדרת פורמידבל הקודמת, אם כי עם עדכון משמעותי לתוכנית ההגנה על השריון הקדמי. במקום מחיצה רוחבית מסורתית עבור הקצה הקדמי של חגורת השריון הראשית, החגורה נישאה קדימה והצטמצמה בהדרגה בעובי. גם שריון הסיפון חוזק.
באלוורק הייתה באורך 400 רגל (120 מטרים) בין הניצבים ואורך כולל של 431 רגל 9 אינץ' (131.60 מטרים). הייתה להם רוחב של 75 רגל (23 מטרים) ושוקע של 26 רגל (7.9 מטרים). הדחק האונייה היה 14,500 טונות ארוכות (14,700 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 15,700 טונות ארוכות (16,000 טונות) במעמס מלא. לאונייה היה גובה מטאצנטרי של 4.46 רגל (1.36 מטרים). הצוות שלה מנה 738 קצינים ומלחים כספינה פרטית ועד 789 כששירתה כאוניית דגל. אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שני מדחפים הפוכים פנימה. קיטור למנועים סופק על ידי עשרים דוודי בלוויל. הדוודים של כל אונייה חולקו לשלושה חדרי דוודים והם חולקו לשתי ארובות הממוקמות באמצע האונייה. לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-15,000 כוחות סוס (11,000 קילוואט). במהלך ניסויי הים שלה, הגיעה באלוורק למהירות של 18.2 קשרים (33.7 קמ"ש) מ-15,353 כוחות סוס (11,449 קילוואט). האוניות נשאו 900 טונות ארוכות (910 טונות) של פחם עבור הדוודים, אם כי הקיבולת המרבית שלהם הייתה 2,000 טונות ארוכות (2,000 טונות); זה העניק להן טווח שיוט של 5,550 מיילים ימיים (10,280 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
הסוללה הראשית של סדרת לונדון כללה ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר Mark IX מותקנים בצריחי תותחים לפני ומאחורי המבנה העילי. החימוש המשני שלהם כלל שנים עשר תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים)/ 45 קליבר Mark VII שהותקנו בקזמטים בדפנות הגוף. הגנה מפני סירות טורפדו ניתנה על ידי 16 תותחי ירי מהיר (QF)‏ 12 פאונד (3 אינץ', 76 מ"מ) 12 cwt, שמונה מהם הותקנו במבנה העילי המרכזי ושמונת התותחים הנותרים הוצבו על הסיפון הראשי מקדימה ומאחורה וירו דרך חרכי ירי לא משוריינות בגוף האונייה. כל אחד משני צמרות הלחימה סופק עם שלושה תותחי הוצ'קיס QF‏ 3 פאונד 47 מ"מ (1.9 אינץ'). מקובל באוניות מערכה של התקופה, הן צוידו גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (457.2 מ"מ) שקועים בגוף; אלה הונחו על צד הרוחב, שניים לצד כל ברבטה.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים); המחיצות הרוחביות בקצה האחורי של החגורה היו בעובי 9–12 אינץ' (229–305 מילימטרים). חזיתות הצריחים הראשיים שלהן היו מוגנים על ידי לוחות שריון בעובי 8 אינץ' (203 מילימטרים), על גבי ברבטות בעובי 12 אינץ', ותותחי הקזמטים היו מוגנים עם שריון בעובי 6 אינץ' של פלדת קרופ. במגדל הניווט היו דפנות בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים). האוניות הותקנו בשלושה סיפונים משוריינים, בעובי שנע בין 1–2.5 אינץ' (25–64 מילימטרים) כל אחד.
בנייה וקריירה

באלוורק, על שם "החלק המוצק של דופן האונייה המשתרע מעל הסיפון", הייתה הספינה הרביעית בשם זה ששירתה בצי המלכותי. האונייה הייתה אחת משלוש אוניות המערכה שהוזמנו במסגרת האומדנים הימיים 1898–1899. היא הונחה במספנת דבונפורט, ב-20 במרץ 1899 והושקה ב-18 באוקטובר 1899 על ידי ליידי הרייט פיירפקס, אשתו של האדמירל סר הנרי פיירפקס, המפקד העליון, פלימות'. האונייה הושלמה במרץ 1902, בעלות של 997,846 ליש"ט בתוספת 167,970 ליש"ט עבור חימושה. באלוורק הוכנסה לשירות על ידי קפטן פרדריק המילטון ב-18 במרץ לשירות בצי הים התיכון. אדמירל סר קומפטון דומוויל הניף את דגלו על הסיפון ב-1 במאי כמפקד העליון, צי הים התיכון.
בנייה וקריירה > 1909–1914

היא הופעלה מחדש בדבונפורט מ-25 באוגוסט עד 17 בדצמבר והושבתה שוב ב-28 בפברואר 1910. למחרת נכנסה באלוורק למילואים בדבונפורט עם צוות שלדי כאוניית הדגל של סגן אדמירל ג'ורג' נוויל, תת-אדמירל של הפלגות השלישית והרביעית, הצי הביתי, בנור, עם קפטן קנינגהם פוט בפיקוד זמני. הוא הוחלף על ידי קפטן ג'ורג' הופ ב-18 במרץ. באלוורק השתתפה בתמרונים השנתיים ביולי והיא החלה בשיפוץ קצר ב-30 בדצמבר שהסתיים ב-25 בפברואר 1911. קפטן אדמונד הייד סמית' החליף את הופ ב-24 במרץ ותת אדמירל הנסיך לואי מבטנברג קיבל את הפיקוד על הפלגות השלישית והרביעית. באלוורק הושבתה ב-25 באפריל, והנסיך לואי הוריד את דגלו באותו יום. היא הופעלה מחדש כספינה פרטית למחרת עם צוות שלדי. האונייה נכחה במהלך סקירת צי ההכתרה של המלך ג'ורג' החמישי בספיטהד ב-24 ביוני. באלוורק הגיעה לצ'טם ב-23 ביולי כדי לפרוק את התחמושת והמחסנים שלה לקראת שיפוץ נרחב שהחל ב-1 בספטמבר ונמשך עד 1 במאי 1912.
בשלב זה, זוג תותחי ה-3 פאונד הוצב מחדש על הגשר והאחרים הוסרו. תוך כדי ניסויים ימיים, האונייה עלתה על שרטון פעמיים בשפך התמזה מחוץ לנור במהלך ניסויי תיקון ב-4 במאי 1912, וספגה פגיעה נרחבת בתחתיתה. התיקונים לא הסתיימו עד סוף החודש. ב-4 ביוני קפטן הרברט צ'טרטון הפעיל מחדש את בולוורק שהוקצתה לשייטת אוניות המערכה החמישית (BS) של הצי השני. היא שימשה לזמן קצר כאוניית הדגל של סגן מפקד השייטת מ-20 באוגוסט ועד לספטמבר, אז חזרה להיות ספינה פרטית. מלבד אימון ירי מזדמן, האונייה הייתה מאוד לא פעילה בשאר ימות השנה; לדוגמה, היא לא עזבה את ספיטהד מ-18 בנובמבר 1912 עד 25 בפברואר 1913. באלוורק שופצה בפורטסמות' בין 14 באפריל ל-4 ביוני. האונייה השתתפה בתמרוני הצי השנתי באוגוסט וחזרה לספיטהד ב-30 באוקטובר שם נשארה לשארית השנה. קפטן גאי סלייטר החליף את הייד סמית' ב-17 בנובמבר.
באלוורק זכתה לביקור של כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק כשסקר את השייטת ב-9 במאי 1914. ב-22 במאי, היא החלה בשיפוץ השנתי שלה בצ'טם שהסתיים ב-9 ביולי. למחרת היא הוזעקה להתכונן לגיוס מבחן במקום תמרוני הצי השנתי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי. הגיוס הופעל ב-15 ביולי, והצי נסקר כעבור יומיים בספיטהד ולאחר מכן ערך תרגילים.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה, באלוורק ושייטת אוניות המערכה החמישית התבססו בפורטלנד והוקצו לצי התעלה שהוקם מחדש כדי להגן על תעלת למאנש. לאחר שחיפתה על ההובלה הבטוחה של חיל המשלוח הבריטי לצרפת באוגוסט, שייטת אוניות המערכה החמישית נשארה בפורטסמות' עד 4 בספטמבר כשחזרו לפורטלנד. הם שהו שם עד אוקטובר מלבד תרגילים. בין 5 ל-9 בנובמבר, אירחה באלוורק את בית המשפט הצבאי של אדמירל משנה סר ארנסט טרוברידג' על מעשיו במהלך המרדף אחר סיירת המערכה הגרמנית SMS גבן והסיירת הקלה SMS ברסלאו בים התיכון באוגוסט. ב-14 בנובמבר, שייטת אוניות המערכה החמישית הועברה לשירנס בגלל חשש שפלישה גרמנית לבריטניה הגדולה עומדת בפתח.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה > התפוצצות

פיצוץ פנימי חזק קרע את באלוורק בסביבות השעה 07:53 ב-26 בנובמבר בזמן שהיא עגנה ליד מצוף מספר 17 ב-Kethole Reach‏, 4 מיל ימי (7.4 קילומטרים; 4.6 מיל) ממערב לשירנס בשפך הנהר מידוויי. כל קציני האונייה נהרגו בפיצוץ ורק תריסר אנשי צוות שרדו. בסך הכל אבדו 741 אנשי צוות, כולל חברי להקת בית הספר לתותחנים, אה"מ אקסלנט, שניגנה על הסיפון. רק כ-30 גופות נמצאו לאחר הפיצוץ. במונחים של אובדן חיים, התקרית נותרה הפיצוץ מתאונה השני הכי קטסטרופלי בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת, וחורג ממנו רק הפיצוץ של אוניית המערכה דרדנוט ואנגארד, שנגרם כתוצאה מאש חזקה שפוצצה מחסן תחמושת, בסקפה פלו בשנת 1917.
ועדת חקירה על הסיבות לפיצוץ שהוקמה ב-28 בנובמבר שללה פיצוצים חיצוניים כמו טורפדו או מוקש מכיוון שעדי ראייה דיברו על הבזק של להבה ליד הצריח האחורי ולאחר מכן פיצוץ אחד או שניים לאחר מכן, לא נד המים המתנשא הקשור לפיצוצים כנגד הגוף החיצוני. יומן התותחנים, שחולץ בחלקו שלם, ועדותם של התותחן הראשי, כמו גם מספר ניצולים אחרים, אמרו כי מחסני התחמושת בקוטר 6 אינץ' אוחסנו מחדש כדי לשמור על המטענים ההודפים, הקורדיט יחד במחסנים באותו בוקר. המשמעות היא שלפחות 30 מטענים חשופים הושארו במעברים בין מחסני האונייה כאשר דלתות מחסן התחמושת נותרו פתוחות כאשר צוות האונייה נקראה לארוחת בוקר בשעה 07:45. מעברים אלה שימשו גם לאחסן מאות פגזים בקוטר 6 אינץ' ו-12 פאונד, וועדת החקירה הגיעה למסקנה כי מטעני הקורדיט אוחסנו כנגד אחד ממחיצות חדר הדוודים אשר עלתה בטמפרטורת הדוודים. זה הצית את מטעני הקורדיט שפוצצו את הפגזים הסמוכים והתפשטו למחסן האחורי של פגזי 12 אינץ', שהתפוצץ.
אתר שרידי האונייה

ב-29 בנובמבר צוללנים שנשלחו למצוא את שרידי האונייה דיווחו כי החרטום השמאלי של האונייה עד למרפאה פוצץ מהפיצוץ ושכב 50 רגל (15 מטרים) מזרחית למעגן. החרטום הימני היה מונח 30 רגל (9 מטרים) רחוק יותר. שארית האונייה נקרעה בצורה כה אלימה עד שלא ניתן היה למצוא חלקים גדולים אחרים של שרידי האונייה. תותח 12 אינץ' אחד אותר ב-28 בדצמבר, במרחק ניכר מהמעגן שלה, ולאחר מכן הועלה לשימוש חוזר.
האונייה מסומנת על ידי המצופים "מזרח באלוורק" ו"מערב באלוורק". האתר סומן כאתר מבוקר בשנת 2008 בשל היותו שרידים צבאיים ולא ניתן לצלול עליו אלא באישור משרד ההגנה.
אנדרטאות

אנדרטת זיכרון לאלה שאבדו בבאלוורק והמקשת פרינסס אירן (שאבדה גם היא בפיצוץ מקרי) הוקמה בכנסיית המספנה, שירנס, ב-1921. היא הוקדשה על ידי הארכידיאקון צ'ארלס אינגלס, הכומר של הצי, ונחשפה על ידי אדמירל יו אוון-תומאס, המפקד העליון של פיקוד נור. קורבנות שתי האוניות מונצחות גם באנדרטת הצי בפורטסמות'. אנדרטה נוספת הוצבה בבית הקברות Woodlands Road, ג'ילינגהאם, קנט, כחלק משטח הקבורה של הצי.
תרשים של סדרת פורמידבל; סדרת לונדון הייתה זהה במראה
באלוורק ב-1912
באלוורק מתפוצצת בשירנס, 26 בנובמבר 1914
אנדרטת המלחמה של אה"מ באלוורק ואה"מ פרינסס אירן
אה"מ אז'נקור (1913)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  ברזיל הצי הברזילאי   האימפריה העות'מאנית הצי העות'מאני  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ארמסטרונג ויטוורת' 
 תחילת הבנייה:  14 בספטמבר 1911
 הושקה:  22 בינואר 1913
 תקופת הפעילות:  7 באוגוסט 1914 – אפריל 1921 (כ־6 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 27,850 טון, מקסימלי: 30,860 טון
 אורך:  204.7 מטר
 רוחב:  27.7 מטר
 שוקע:  9.1 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  22 קשרים
 גודל הצוות:  1268 איש
 טווח שיוט:  13,000 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  22 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 34,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 229 מ"מ   שריון סיפון – 25–64 מ"מ   צריחי תותחים – 203–305 מ"מ   ברבטות – 51–229 מ"מ   מגדל הניווט – 305 מ"מ
 חימוש:  14 תותחי Mk XIII BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר   20 תותחי Mk XIII‏ 6 אינץ' (152 מ"מ)/45 קליבר   10 תותחי נ"מ QF‏ 3 אינץ' (76 מ"מ)   3 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ אז'נקור הייתה אוניית מערכה דרדנוט שנבנתה בבריטניה בתחילת שנות ה-1910. במקור הייתה חלק מהמאמץ של ברזיל במרוץ החימוש הימי באמריקה הדרומית, וכללה יותר תותחים כבדים (ארבעה עשר) ויותר צריחים (שבעה) מכל אוניית מערכה אחרת, בהתאם לדרישת הברזילאים לעיצוב מרשים במיוחד.
ברזיל הזמינה את האונייה בשנת 1911 בשם ריו דה ז'ניירו מחברת ארמסטרונג ויטוורת' הבריטית. עם זאת, קריסת תנופת הגומי של ברזיל והתחממות היחסים עם ארגנטינה, היריבה הראשית של המדינה, הביאו למכירת האונייה בזמן הבנייה לאימפריה העות'מאנית. העות'מאנים שינו את שמה לסולטאן עות'מאן הראשון, על שם מייסד האימפריה, והאונייה כמעט הושלמה כשפרצה מלחמת העולם הראשונה. ממשלת בריטניה תפסה אותה לשימוש הצי המלכותי, יחד עם דרדנוט עות'מאנית נוספת שנבנתה בבריטניה. מעשה זה גרם לטינה באימפריה העות'מאנית, שכן התשלומים עבור שתי האונייה הושלמו, ותרם להחלטת הממשלה העות'מאנית להצטרף למעצמות המרכז.
שמה שונה לאז'נקור על ידי הצי המלכותי, היא הצטרפה לצי הגדול בים הצפוני. במהלך המלחמה, האונייה בילתה את עיקר זמנה בסיורים ובתרגילים, למרות שהיא השתתפה בקרב יוטלנד ב-1916. אז'נקור הוכנסה למילואים ב-1919 ונמכרה לגרוטאות ב-1922 כדי לעמוד בתנאי הסכם הצי של וושינגטון.
רקע

בתקופה הלא יציבה במהלך ואחרי ההפיכה ב-1889 בברזיל, שהדיחה את הקיסר דום פדרו השני, ומרד הצי של 1893–1894, הצי הברזילאי מצא את עצמו לא מסוגל לטפל באוניות שלו, שלא לדבר על לרכוש כלי שיט חדשים. בינתיים, צ'ילה הסכימה להסכם הגבלה ימי ב-1902 עם היריבה העיקרית של ברזיל, ארגנטינה, כחלק מפתרון סכסוך גבול גדול יותר, אך שניהם שמרו על כלי השיט שנבנו בינתיים, שרבים מהם היו מודרניים וחזקים יותר מאשר האוניות של ברזיל. הצי הברזילאי נותר מאחורי מקביליו הארגנטינאים והצ'יליאנים גם בכמות - עד תחילת המאה ה-20, סך הטונאז' הימי של צ'ילה היה 36,896 טונות ארוכות (37,488 טונות), הטונאז' הימי של ארגנטינה היה 34,425 טונות ארוכות (34,977 טונות), והטונאז' הימי של ברזיל היה 27,661 טונות ארוכות (28,105 טונות) - למרות שבברזיל היו כמעט פי שלושה מאוכלוסיית ארגנטינה וכמעט פי חמישה מזו של צ'ילה.
הביקוש הבינלאומי הגובר לקפה וגומי בתחילת המאה ה-20 הביא לברזיל זרם של הכנסות. במקביל, הברון של ריו ברנקו עמד בראש המניע של ברזילאים בולטים לאלץ את מדינות העולם המובילות להכיר בברזיל כמעצמה בינלאומית. הקונגרס הלאומי של ברזיל חנך תוכנית רכישה ימית גדולה בסוף 1904. הם הזמינו שלוש אוניות מערכה קטנות ב-1906, אבל ההשקה של אה"מ דרדנוט גרמה לצי הברזילאי לשקול מחדש את רכישתם. במרץ 1907, הם חתמו על חוזה לשלושת אוניות המערכה מסדרת מינאס ז'ראיס. שתי אוניות ייבנו מיד על ידי החברות הבריטיות ארמסטרונג ויטוורת' וויקרס, והשלישית תבוא אחריהן.
בשל בהלתם מהמהלך הברזילאי, ארגנטינה וצ'ילה ביטלו במהירות את הסכם 1902 וחיפשו דרדנוטים משל עצמן. ההזמנות של ארגנטינה, לאחר תהליך מכריע ממושך, הועברו לחברה אמריקאית, Fore River Shipbuilding Company, בעוד שההזמנות של צ'ילה, שעוכבו על ידי רעידת האדמה בוולפראיסו ב-1906, הגיעו לארמסטרונג. מאחר שיחסיה של ברזיל עם ארגנטינה התחממו והפריחה הכלכלית של המדינה הלכה ופחתה, ניהלה הממשלה משא ומתן עם ארמסטרונג להסרת הדרדנוט השלישית מהחוזה, אך ללא הצלחה. הם לוו את הכסף הדרוש, וארמסטרונג הניחה את השדרית של ריו דה ז'ניירו במרץ 1910.
הצי הברזילאי נחלק בגודל על גודל הסוללה הראשית. שר הצי היוצא העדיף להגדיל את תותחי ה-12 אינץ' שהורכבו על סיפון סדרת מינאס ז'ראיס, בעוד מקבילו הנכנס, אדמירל מארקס ליאו, העדיף לשמור על התותח הקטן יותר אך היורה מהר יותר. בעוד שההשפעות המדויקות על ממשלת ברזיל אינן ברורות, ליאו תמך בתוקף בעמדתו בפגישות עם הנשיא הרמס דה פונסקה. אירועים אחרים כנראה השפיעו עליהם גם כן, כמו מרד הלאש בנובמבר 1910, תשלומים על הלוואות שנלקחו עבור הדרדנוטים והחמרה בכלכלה שהובילה לחוב ממשלתי גבוה בתוספת גירעונות תקציביים. עד מאי 1911, פונסקה החליט:
כשנכנסתי לתפקיד, גיליתי שקודמי חתם על חוזה לבניית אוניית המערכה ריו דה ז'ניירו, כלי שיט בהדחק של 32,000 טון, עם חימוש של תותחי 14 אינץ'. שיקולים מכל סוג הצביעו על אי הנוחות שברכישת כלי שיט כזה ועל תיקון החוזה במובן של הקטנת הטונאז'. זה נעשה, ותהיה לנו יחידה חזקה שלא תיבנה על קווים מוגזמים שעדיין לא נוסו.
חוזה לבניית האונייה שתהפוך לאז'נקור נחתם ב-3 ביוני 1911, והשדרית הונחה ב-14 בספטמבר 1911. התכנון דרש 14 תותחי 12 אינץ', מספר קיצוני שייחס ההיסטוריון דייוויד טופליס לצורך פוליטי: האונייה הייתה צריכה להיראות חזקה יותר לציבור הברזילאי מקודמותיה (עם 12 תותחי 12 אינץ'), אך מבלי להגדיל את קוטר התותחים. האפשרות היחידה שנותרה הייתה להגדיל את המספר הכולל של התותחים.
תכנון ותיאור > מאפיינים כלליים

לאז'נקור היה אורך כולל של 671 רגל 6 אינץ' (204.7 מטרים), רוחב של 89 רגל (27 מטרים), ושוקע של 29 רגל 10 אינץ' (9.1 מטרים) במעמס מלא. הדחק האונייה היה 27,850 טונות ארוכות (28,297 טונות) בעומס וב 30,860 טונות ארוכות (31,355 טונות) במעמס מלא. לאונייה היה גובה מטאצנטרי של 4.9 רגל (1.5 מטרים) במעמס מלא. היה לה מעגל סיבוב גדול, אבל היא תימרנה היטב למרות אורכה הרב. היא נחשבה לפלטפורמת נשק טובה.
כשהיא הגיעה לשרת בצי המלכותי, אז'נקור נחשבה לאונייה נוחה במיוחד ומאוד מסודרת מבחינה פנימית. ידע בפורטוגזית היה הכרחי כדי לעבוד על רבים מהאביזרים, שכן לוחיות ההוראות המקוריות לא הוחלפו כולם כאשר היא נלקחה לידי הבריטים. ב-1917 מנה הצוות שלה 1,268 קצינים ומלחים.
תכנון ותיאור > הנעה

לאז'נקור היו ארבע טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה מדחף אחד. טורבינות הלחץ הגבוה מלפנים ומאחור הניעו את הצילינדרים הפנימיים בעוד שטורבינות הלחץ הנמוך מלפנים ומאחור הניעו את הצילינדרים הפנימיים. המדחפים עם שלושה להבים היו בקוטר 9 רגל 6 אינץ' (2.9 מטרים). הטורבינות תוכננו להפיק סך של 34,000 כוחות סוס (25,000 קילוואט), אך השיגה יותר מ-40,000 כוחות סוס (30,000 קילוואט) במהלך ניסויי הים שלה, חריגה מעט מהמהירות המיועדת שלה של 22 קשרים (41 קמ"ש).
תחנת הקיטור כללה 22 דוודי צינור מים של Babcock & Wilcox עם לחץ פעולה של 235 PSI (1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר). אז'נקור נשאה בדרך כלל 1,500 טונות ארוכות (1,500 טונות) של פחם, אבל יכול לשאת לכל היותר 3,200 טונות ארוכות (3,300 טונות), כמו גם 620 טונות ארוכות (630 טונות) מזוט שיש לרסס על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של 7,000 מיילים ימיים (13,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). כוח חשמלי סופק על ידי ארבעה גנרטורים חשמליים הדדיים מונעי קיטור.
תכנון ותיאור > חימוש

אז'נקור הרכיבה 14 תותחי BL 12 אינץ' Mk XIII בקליבר 45 בשבעה צריחים תאומים בעלי מנוע הידראולי, שנקראו באופן לא רשמי על שם ימי השבוע, החל מיום ראשון, מלפנים לאחור. זה היה המספר הגדול ביותר של צריחים ותותחים כבדים שהותקנו אי פעם על אוניית מערכה דרדנוט. ניתן היה להנמיך את התותחים ל-3° ולהגביה ל-13.5°. הם ירו פגזים במשקל 850 ליברות (386 קילוגרם) במהירות לוע של 2,725 רגל לשנייה (831 מטר לשנייה); ב-13.5°, זה סיפק טווח מקסימלי של קצת יותר מ-20,000 יארד (18,000 מטרים) עם פגזים חודרי שריון (AP). במהלך המלחמה שונו הצריחים כדי להגדיל את ההגבהה המרבית שלהם ל-16°, אבל זה רק הרחיב את הטווח ל-20,435 יארד (18,686 מטרים). קצב האש של תותחים אלו היה 1.5 פגזים לדקה. כאשר נורה מטח דופן, "יריית הלהבה שהתקבלה הייתה גדולה מספיק כדי ליצור את הרושם שסיירת קרב התפוצצה; זה היה מעורר יראה". לא נגרם נזק לאונייה בעת ירי מטחי דופן, למרות שהיה מקובל שזה ישבור את האונייה לשניים, אך חלק ניכר מכלי השולחן וכלי הזכוכית של הספינה אכן התנפצו כאשר אז'נקור ירתה את מטח הדופן הראשון שלה.
בעת בנייתה, אז'נקור הרכיבה 18 תותחים BL 6 אינץ' Mk XIII 50 קליבר. 14 הוצבו בקזמטים משוריינים בסיפון העליון, שניים במבנים הקדמיים ושניים במבנים האחוריים, מוגנים במגני תותחים. לאחר שהאונייה נתפסה על ידי הבריטים, נוספו שניים נוספים לצד הגשר בצריחים בודדים, מוגנים במגני תותחים. ניתן היה להנמיך את התותחים ל-7° ולהגביה אותם ל-13°, מאוחר יותר היה ניתן להגביה אותם ל-15°. היה להם טווח של 13,475 יארד (12,322 מטרים) בירי בהגבהה של 15° והם ירו פגזים במשקל 100 ליברות (45 קילוגרם) במהירות לוע של 2,770 רגל לשנייה (840 מטר לשנייה). קצב האש שלהם היה כחמישה עד שבעה פגזים לדקה, אך זה ירד לכשלושה פגזים לדקה לאחר שהתחמושת המוכנה נוצלה, מכיוון שמנופי התחמושת היו איטיים מדי או מעטים כדי לשמור על אספקת התותחים במלואה. בערך 150 פגזים נישאו לכל תותח.
הגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו סופקה על ידי עשרה תותחי ירי מהיר 3 אינץ' (76 מילימטרים)/ 45 קליבר. אלה הורכבו במבנה העל בתושבות ציר והוגנו במגני תותחים. אז'נקור נשאה גם שלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ); אחד היה על כל צד רוחב והאחרון היה בירכתיים. המים שנכנסו לצינורות הטורפדו כשהם נורו הוזרמו לשטח הטורפדו כדי להקל על הטעינה מחדש של הצינור ואז נשאבו מעל הסיפון. המשמעות היא שאנשי צוות הטורפדו יפעלו במים בגובה 3 רגל (0.9 מטרים) אם נדרשה אש מהירה. עשרה טורפדות נישאו עבורם.
תכנון ותיאור > בקרת אש

לכל צריח הותקן מד טווח משוריין בגג הצריח. בנוסף, הותקן עוד אחד על גבי החזית הקדמית. בזמן קרב יוטלנד ב-1916, אז'נקור הייתה כנראה הדרדנוט היחידה של הצי הגדול שלא הייתה מצוידת בשולחן בקרת אש של דרייר. בהמשך הותקן מנהל בקרת אש מתחת לראש וצריח אחד שונה כדי לשלוט על כל החימוש הראשי בהמשך המלחמה. מנהל בקרת אש עבור תותחי ה-6 אינץ' (152 מילימטרים) נוסף בכל צד בשנים 1916–1917. מד טווח זווית גבוהה התווסף ב-1918 לחלק העליון.
תכנון ותיאור > שריון

כל כך הרבה משקל הוקדש לחימוש של אז'נקור, עד שמעט מאוד נותר לשריון שלה. חגורת קו המים שלה הייתה רק בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים), בהשוואה ל-12 אינץ' או יותר שנמצאו בדרדנוטים בריטיות אחרות. הוא היה באורך 365 רגל (111.3 מטרים), מהקצה הקדמי של הברבטה השנייה לאמצע הברבטה השישית. מקדימה, החגורה הצטמצמה לעובי 6 אינץ' למשך כ-50 רגל (15.2 מטרים) לפני צמצום נוסף ל-4 אינץ' (102 מילימטרים) עד החרטום. מאחורי הקטע באמצע האונייה, החגורה הצטמצמה לעובי 6 אינץ' למשך כ-30 רגל (9.1 מטרים) ולאחר מכן הצטמצמה לעובי 4 אינץ' (102 מ"מ); הוא לא הגיע לירכתיים, אלא הסתיים במחיצה האחורית. החגורה העליונה השתרעה מהסיפון הראשי ועד לסיפון העליון והייתה בעובי של 6 אינץ'. היא נמשכה מהברבטה השנייה לברבטה החמישית. מחיצות השריון בכל קצה של האונייה היו בזווית פנימה מקצות החגורות המשוריינות של אמצע האונייה ועד לקצה הברבטות והן היו בעובי של שלושה סנטימטרים. ארבעה מהסיפונים של אז'נקור היו משוריינים בעוביים שנעים בין 1 עד 2.5 אינץ' (25 עד 64 מילימטרים).
השריון של הברבטים היווה חולשה מרכזית בהגנתה של אז'נקור. עוביים היה 9 אינץ' מעל רמת הסיפון העליון, אך הצטמצמו ל-3 אינץ' בין הסיפון העליון והסיפון הראשי ולא היו להם שריון כלל מתחת לסיפון הראשי פרט לברבטה הראשונה (שהיה לו שריון בעובי 3 אינץ'), והברבטות החמישית והשביעית (שהיו להן שריון בעובי 2 אינץ'). שריון הצריח היה בעובי 12 אינץ' בחזית, 8 אינץ' (203 מילימטרים) בצד ו-10 אינץ' (254 מילימטרים) מאחור. גגות הצריח היו בעובי 3 אינץ' מלפנים ו-2 אינץ' מאחור. הקזמטים לחימוש המשני היו מוגנים על ידי 6 אינץ' של שריון והוגנו מפני גרירת אש על ידי מחיצות בעובי 6 אינץ'.
מגדל הניווט הראשי היה מוגן על ידי 12 אינץ' של שריון בצדדיו והיה לו גג בגודל 4 אינץ'. למגדל הניווט האחורי (המכונה לפעמים מגדל הפיקוח על הטורפדו) היו דפנות בעובי 9 אינץ' וגג בעובי 3 אינץ'. צינור התקשורת למטה מכל עמדה היה בעובי 6 אינץ' מעל הסיפון העליון ועובי 2 אינץ' מתחתיו. כל מחסן תחמושת היה מוגן על ידי שני לוחות שריון מכל צד כמחיצות טורפדו, הראשון בעובי אינץ' והשני בעובי של אינץ' וחצי.
לאז'נקור הייתה חולשה נוספת בכך שהיא לא הייתה מחולקת לסטנדרטים של הצי המלכותי, שכן הברזילאים העדיפו להסיר את כל המחיצות האטומות למים שעלולות להגביל את גודל התאים ולהפריע לנוחות הצוות. דוגמה אחת הייתה חדר המלתחה של הקצינים, שגודלו היה 85 by 60 רגל (25.9 by 18.3 מטרים), הרבה יותר מכל אונייה אחרת בצי הגדול.
תכנון ותיאור > שינויים בזמן מלחמה

בערך 70 טונות ארוכות (71 טונות) מפלדה בעלת מתיחה גבוהה נוספה לסיפון הראשי לאחר קרב יוטלנד כדי להגן על מחסני התחמושת. שני תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מילימטרים) נוספו לסיפון הרביעי בשנים 1917–1918. מד טווח 9 רגל (2.7 מטרים) נוסף לפלטפורמת הזרקורים לשעבר על התורן הקדמי במקביל. מד טווח זווית גבוהה התווסף לחלק העליון הנקודתי בשנת 1918.
בנייה ותפיסה

ריו דה ז'ניירו, כפי שכונתה אז'נקור על ידי בעליה הראשונים, הונחה ב-14 בספטמבר 1911 על ידי ארמסטרונג בניוקאסל על טיין והושקה ב-22 בינואר 1913. לאחר הנחת השדרית, ממשלת ברזיל מצאה את עצמה במצב נואש: שפל אירופי לאחר תום מלחמת הבלקן השנייה באוגוסט 1913 הפחית את יכולתה של ברזיל לקבל הלוואות זרות, ובמקביל קרס יצוא הקפה והגומי של ברזיל, האחרון עקב אובדן מונופול הגומי הברזילאי למטעים בריטיים במזרח הרחוק. בנוסף, דיווחים על בנייה חדשה של דרדנוט שהגיעו מחו"ל הצביעו על כך שהאונייה תהיה נחותה עם השלמתה. גורמים אלו גרמו לברזיל להעמיד את האונייה למכירה באוקטובר 1913, והיא נמכרה לצי העות'מאני תמורת 2,750,000 ליש"ט ב-28 בדצמבר 1913. שמה שונה לסולטאן עות'מאן הראשון, היא עברה ניסויים במהלך משבר יולי בשנה שלאחר מכן והושלמה באוגוסט, בדיוק כשהחלה מלחמת העולם הראשונה.
המלחמה פרצה במהלך ניסויי הים שלה לפני מסירתה. למרות שהצוות העות'מאני הגיע לאסוף אותה, ממשלת בריטניה השתלטה על כלי השיט לצורך שילובה בצי המלכותי. הקפטן הטורקי, שהמתין עם חמש מאות מלחים טורקים על סיפונה של אוניית תובלה בנהר טיין, איים לעלות על ספינתו ולהניף את דגל האימפריה העות'מאנית; הלורד הראשון של האדמירליות וינסטון צ'רצ'יל נתן פקודה להתנגד לניסיון כזה "בכוח מזוין במידת הצורך". במקביל, הבריטים השתלטו גם על אוניית מערכה עות'מאנית שנייה, כלי שיט מסדרת קינג ג'ורג' החמישי שנבנתה על ידי ויקרס - רשאדייה - ששמה שונה לאה"מ ארין. פעולה כזו הותרה בחוזה רק אם בריטניה הייתה במלחמה באותה עת, אך מכיוון שבריטניה עדיין לא הייתה במלחמה, פעולות אלו היו בלתי חוקיות; הממשלה הבריטית בכל זאת החליטה להציג בפני העות'מאנים עובדה מוגמרת. ב-3 באוגוסט, יום לפני שגרמניה פלשה לבלגיה, מה שגרם לאליטות הפוליטיות הבריטיות להגיע לקונצנזוס על הכניסה למלחמה, הודיע השגריר הבריטי באימפריה העות'מאנית לממשלה שבריטניה תפסה את האוניות. צ'רצ'יל לא רצה להסתכן בשימוש באוניות נגד הבריטים, אבל היו לכך השלכות.
ההשתלטות גרמה לחוסר רצון רב באימפריה העות'מאנית, שבה הציבור מימן חלקית את האוניות. כשהממשלה העות'מאנית הייתה במבוי סתום כלכלי בנוגע לתקציב אוניות המערכה, הגיעו תרומות לצי העות'מאני מטברנות, בתי קפה, בתי ספר ושווקים, ותרומות גדולות זכו ב"מדליית תרומות של הצי". התפיסה, ומתנותיהם של סיירת המערכה הגרמנית גבן והסיירת הקלה ברסלאו, השפיעו על דעת הקהל באימפריה להתרחק מבריטניה, והם נכנסו למלחמה בצד גרמניה והאימפריה האימפריה האוסטרו-הונגרית נגד ההסכמה המשולשת של בריטניה, צרפת ורוסיה ב-29 באוקטובר, לאחר שגבן תקפה מתקנים רוסיים בים השחור.
הצי המלכותי ביצע שינויים באז'נקור לפני שהזמין אותה: במיוחד הוא הסיר את הגשר המרחף מעל שני הצריחים המרכזיים. הספינה גם צוידה בתחילה בשירותים בסגנון טורקי שהיה צורך להחליף. שמה, "אז'נקור", היה מועדף על צ'רצ'יל, ובתחילה הוקצה לכלי שישי מסדרת קווין אליזבת שהוזמן על פי הערכות הצי ל-1914–1915, אך בנייתו טרם החלה עם פרוץ המלחמה. הכינוי שלה, ארמון הג'ין, בא מהאבזור היוקרתי שלה והשחתה של שמה ("A Gin Court"), ג'ין ורוד היה משקה פופולרי בקרב קציני הצי המלכותי באותה תקופה.
האדמירליות לא הייתה מוכנה לאייש אונייה בסדר גודל של אז'נקור בהתראה כה קצרה והצוות שלה נמשך "מהדרגים הגבוהים והנמוכים ביותר של השירות: היאכטות המלכותיות ואוניות המעצר". הקפטן והקצין המנהל של אז'נקור הגיעו מ"יה"מ ויקטוריה ואלברט", שרוב הצוות שלה הועבר גם לאז'נקור ב-3 באוגוסט 1914. רוב חיילי המילואים של הצי כבר נקראו בשלב זה ונשלחו לאוניות אחרות, כך שמספר עבריינים קטינים שעונשם נמחק התקבלו מבתי כלא ומחנות מעצר שונים.