stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ידידיה יערי
הערות שוליים

↑  יואב לימור, מלח הארץ, מעריב, ‏ 09.04.2004, כפי שהועלה באתר פרש.
זאב אלמוג, מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי, כנרת, זמורה ביתן, 2014, עמ' 551
↑  עמוס הראל, בדרך לאיסמעיליה החליט סמל המחלקה יעלון לחזור לגדוד 50, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2003.
↑  עמוס הראל, בדרך לאיסמעיליה החליט סמל המחלקה יעלון לחזור לגדוד 50, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2003
↑  ידידיה יערי, "שחייה חופשית", במחנה, ‏ 06.06.2012, עמוד 17.
↑  אריאל שמידברג, אודיסיאה באלג'יריה, באתר ישראל היום, 28 באפריל 2009.
↑  פליקס פריש, חיל הים יפסיק הצלילות בחיפה אך לא באשדוד, באתר ynet, 12 ביוני 2001
פליקס פריש, בעקבות דו"ח הקישון - הופסקו כל הצלילות בחיל הים, באתר ynet, 27 ביולי 2001
פליקס פריש, כנס "אנשי הדממה": על מפקד חיל הים נאסר להגיע, באתר ynet, 7 בדצמבר 2002
↑  פליקס פריש, מבצע לכידת הספינה: מהמעקב המודיעיני ועד להשתלטות, באתר ynet, 6 בינואר 2002
חנן גרינברג, חשיפה: כך השתלטה השייטת על ספינת הנשק "קארין איי", באתר nrg‏, 13 בינואר 2012
↑  פליקס פריש, מפקד חיל הים: לסמן כמטרות גם את מקורות הטרור הרוחניים, באתר ynet, 3 בדצמבר 2002
↑  רויטרס, מפקד חיל הים: כשהטריטוריה של ישראל תתכווץ, יעלה משקל הכוח הימי, באתר ynet, 31 בדצמבר 2003
↑  תמונה מטקס ההענקה
↑  פליקס פריש, ‏מפקד חיל הים היוצא ידידיה יערי ימונה לתפקיד מנכ"ל רפאל, באתר גלובס, 20 ביולי 2004.
↑  אריה אגוזי, זעם ברפאל על מינוי אלוף יערי למנכ"ל, באתר ynet, 21 ביולי 2004
↑  רפאל: רווח של 45 מיליון דולר ב-2004, באתר ynet, 6 באפריל 2005

תני גולדשטיין, רפאל העבירה למדינה 40 מיליון שקלים דיבידנד, באתר ynet, 18 באפריל 2005

תני גולדשטיין, תע"א ורפאל מקימות חברה לייצור לוויינים זעירים, באתר ynet, 16 ביוני 2005

תני גולדשטיין, רפאל: רווח של 94 מיליון שקל ב-2005, באתר ynet, 29 במרץ 2006

טל ליטמן, רפאל: הרווח הנקי בשנת 2010 עלה ל-633 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 23 במרץ 2011
↑  עמוס הראל, בלחץ שר הביטחון, מנכ"ל רפאל השעה עצמו לאחר שורת תקריות בחברה, באתר הארץ, 31 במאי 2015
↑  רוני סופר, מי ומי בוועדת אדמוני, באתר ynet, 28 באוגוסט 2006
↑  רוני סופר, היועץ פסל שניים מחברי ועדת הבדיקה המדינית, באתר ynet, 5 בספטמבר 2006
↑  הסכם הפשרה בין עיריית חיפה למשרד הביטחון בו התקבלה ההחלטה על הקמת ועדת יערי
↑  המלצות ועדת יערי מתוך אתר עיריית חיפה
↑  מקבלי אותות כבוד של המרכז האקדמי רופין
↑  אודי עציון, ידידיה יערי מונה ליו"ר החברה הביטחונית עין שלישית, באתר כלכליסט, 30 באוגוסט 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308848205171  BnF: cb169994329 (data)  ISNI: 0000 0000 6695 2259  LCCN: nr2006008489  VIAF: 68890543   WorldCat (עם VIAF): 68890543 
מפקד חיל הים, יערי במוזיאון הלאומי של צי ארצות הברית, דצמבר 2003
קלייבורן פל

קלייבורן דה בורדה פל (באנגלית: Claiborne de Borda Pell‏; 22 בנובמבר 1918 – 1 בינואר 2009) היה פוליטיקאי וסופר אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם רוד איילנד במשך שש קדנציות מ-1961 עד 1997. הוא היה נותן החסות להצעת החוק משנת 1972 שעשתה רפורמה במענק ההזדמנות הבסיסית לחינוך, המעניק מימון סיוע כספי לסטודנטים אמריקאים; המענק קיבל את שמו של פל בשנת 1980 לכבוד עבודתו בחקיקת חינוך.
פל, חבר המפלגה הדמוקרטית, נותר הסנאטור האמריקאי שכיהן את פרק הזמן הארוך ביותר מרוד איילנד.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

קלייבורן פל נולד ב-22 בנובמבר 1918 בעיר ניו יורק, והיה בנם של מתילדה ביגלו והדיפלומט וחבר הקונגרס הרברט פל.
בני משפחתו של פל כללו את ג'ון פרנסיס האמטרמק קלייבורן, ג'ורג' מיפלין דאלאס ונתניאל הרברט קלייבורן. הוא היה צאצא ישיר של המתמטיקאי האנגלי ג'ון פל וצאצא של הסנאטור ויליאם קלייבורן. הרשומה של הקונגרס מדווחת גם שהוא היה צאצא ישיר של וומפייג' I, ראש השבט סיוואנוי.
בשנת 1927 הוריו של פל התגרשו ואמו נישאה בשנית להוגו וו. קוהלר מסנט לואיס, קומנדר בצי ארצות הברית. לאחר מלחמת העולם הראשונה, שימש קוהלר כפעיל משרד מודיעין הצי ומחלקת המדינה ברוסיה במהלך מלחמת האזרחים שלה, ולאחר מכן כנספח ימי לפולין. נאמר כי הוא "הקצין העשיר ביותר בצי" במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, על פי השמועות קוהלר היה בנו הבלתי חוקי של רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה, וסייע לרומנובים להימלט מהאימפריה הרוסית בעקבות המהפכה הרוסית של 1917. פל היה מקורב לאביו החורג, שמת כשפל היה בן 22. בשנים מאוחרות יותר, הוא עשה מאמץ משותף לקבוע את אמיתות השמועות סביב עברו של קוהלר, אך הצליח רק באופן חלקי.
פל למד בבית הספר סנט ג'ורג' במידלטאון, רוד איילנד, וסיים תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת פרינסטון ב-1940. התזה הבכירה של פל נקראה "מקאוליי וסוגיית העבדות". בהיותו בפרינסטון, הוא היה חבר ב-Colonial Club וב-American Whig-Cliosophic Society, ושיחק בקבוצת הרוגבי.
ביוגרפיה > חייו לאחר המכללה

לאחר שסיים את לימודיו בפרינסטון, פל עבד בתחנת נפט באוקלהומה. לאחר מכן שימש כמזכיר פרטי של אביו, שהיה שגריר ארצות הברית בפורטוגל. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא היה עם אביו, שהיה אז שגריר ארצות הברית בהונגריה. קלייבורן פל נהג במשאיות שהובילו ציוד חירום לשבויי מלחמה בגרמניה, ונעצר מספר פעמים על ידי הממשלה הנאצית.
ביוגרפיה > שירות צבאי

פל התגייס למשמר החופים של ארצות הברית בתור ימאי מדרגה שנייה ב-12 באוגוסט 1941, ארבעה חודשים לפני המתקפה היפנית על פרל הארבור. פל שימש כטבח ספינה, הועלה לימאי מדרגה ראשונה ב-31 באוקטובר, ולאחר מכן הוסמך כסמל ב-17 בדצמבר 1941. במהלך המלחמה, ספינותיו של פל שימשו כמלוות שיירות בצפון האוקיינוס האטלנטי, וגם בלחימה אמפיבית במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה ופלישת בעלות הברית ליבשת איטליה.
פל הועלה לדרגת לוטננט זוטר ב-1 באוקטובר 1942, ולאחר מכן ללוטננט במאי 1943. בשל שליטתו באיטלקית, פל הוצב כקצין אזרחים בסיציליה, שם חלה משתיית חלב לא מפוסטר. הוא נשלח לביתו להחלמה בקיץ 1944, אך חזר לשירות פעיל בהמשך המלחמה. פל שוחרר משירות פעיל ב-5 בספטמבר 1945.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הוא נשאר במילואים של משמר החופים האמריקאי. הוא הגיע לדרגת קפטן ופרש ב-1978.
ביוגרפיה > חיים אישיים ומשפחה

בדצמבר 1944 התחתן פל עם נואלה אודונל, בתם של צ'ארלס אוליבר אודונל וג'וזפין הרטפורד. נולדו להם ארבעה ילדים: הרברט קלייבורן פל השלישי, כריסטופר תומאס הרטפורד פל, נואלה דאלאס פל וג'וליה לוריארד וואמפג' פל. הרברט (11 בספטמבר 1945 – 24 בספטמבר 1999) וג'וליה (9 במאי 1953 – 13 באפריל 2006) נפטרו לפני הוריהם. נכדו קליי פל (בנו של הרברט) התמודד בפריימריז הדמוקרטי בשנת 2014 עבור מושל רוד איילנד.
ביוגרפיה > עבודה דיפלומטית, השכלה נוספת

מ-1945 עד 1952, הוא שירת במחלקת המדינה של ארצות הברית כקצין שירות חוץ בצ'כוסלובקיה, איטליה, וושינגטון הבירה. הוא שלט בצרפתית, איטלקית ופורטוגזית.
בשנת 1945, פל השתתף בוועידת האומות המאוחדות לארגון בינלאומי בסן פרנסיסקו שגיבשה את אמנת האומות המאוחדות.
ב-1946 סיים לימודי תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר שני באמנויות.
ביוגרפיה > קריירה פוסט-דיפלומטית

בשנת 1954 מונה פל לסגן נשיא וחבר מועצת המנהלים של התאגיד הפיסקאלי הבינלאומי. הוא גם שימש כסגן נשיא ומנהל ברית העיתון של צפון אמריקה. הוא גם היה מנהל של קרן פרנקלין ד. רוזוולט, אגודת פורט טיקונדרוגה, וועדת רושאמבו הכללית של רוד איילנד. הוא גם שימש מגייס תרומות ויועץ עבור הוועדה הדמוקרטית הלאומית. הוא שימש כסגן נשיא ועדת ההצלה הבינלאומית. בהיותו מוצב באוסטריה, הוא היה אחראי על סיוע לפליטים מהמהפכה ההונגרית של 1956 לעזוב את המדינה ולהתיישב מחדש.
במהלך הקריירה הדיפלומטית של פל ופעילויות בינלאומיות אחרות בשנות ה-40 וה-50, הוא נעצר ונכלא לפחות שש פעמים, כולל מעצרים על ידי ממשלות פשיסטיות וקומוניסטיות כאחד.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 1960 זכה פל במושבו של הסנאטור האמריקני הפורש תאודור פרנסיס גרין, כשניצח את המושל לשעבר דניס ג'. רוברטס ואת המושל לשעבר והסנאטור האמריקני ג' הווארד מק'גראת' בפריימריז הדמוקרטי, ואת יו"ר המפלגה הרפובליקנית לשעבר של רוד איילנד, ראול ארכמבו בבחירות הכלליות.
למרות שכונה "האיש הכי פחות נבחר באמריקה" על ידי ג'ון פ. קנדי בגלל הרגליו והאמונות המוזרות הרבות שלו, פל הוכיח את עצמו כפוליטיקאי מבוסס. הוא זכה בבחירה חוזרת חמש פעמים, כולל ניצחונות על רות מ. בריגס (1966), ג'ון צ'ייפי (1972), ג'יימס ג'י ריינולדס (1978), ברברה לאונרד (1984) וקלודין שניידר (1990).
לעיתים קרובות נחשב על ידי יריביו לנוח מדי, אולם פל הוכיח את יעילותו כקמפיינר. במהלך מסע הבחירות הראשון שלו, כאשר הואשם שהוא לא מחובר לתושבי המדינה, פל פרסם מודעות בעיתונים הכוללות תצלום של דודו דנקן פל, ששימש כסגן מושל רוד איילנד במהלך שנות ה-60, ובכך הדגים את הקשר של פל עם המדינה. כשבריגס כינה אותו "קרמפאף" במהלך הקמפיין שלהם ב-1966, פל הפך את זה לטובתו ולעג לבריגס על ידי השגת אישור מאיגוד אופים מקומי.
במהלך מסע הבחירות הראשון שלו, פל גם ניצל את הניסיון שלו במדינות זרות ליתרון גדול, והרשים כמה קהלים בעיקר מהגרים באופן אישי וברדיו על ידי קמפיין בשפות האם שלהם.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > אישיות ואמונות

פל היה ידוע באמונות והתנהגויות יוצאות דופן, כולל לבישת חליפות מרופטות, שימוש בתחבורה ציבורית ורכישת מכוניות משומשות זולות למרות עושרו, והתעניינותו בפאראנורמלי. העניין שלו בפאראנורמלי זכה לביקורת על ידי הסופר מרטין גרדנר: "עם זאת, לדעתי אף אחד בוושינגטון לא התחרה בסנאטור פל בשילוב של מדע עם פתיחות קיצונית כלפי ביצועים של מדיומים." הוא גם לבש את החגורה של אביו למזכרת, למרות העובדה שהרברט פל היה חסון יותר מקלייבורן פל שהיה מאוד רזה, מה שחייב את קלייבורן פל לכרוך את החגורה סביב מותניו פעמיים כדי שתתאים לו. פל גם לבש בגדים ייחודיים בזמן ריצה, כולל ז'קט חליפת טוויד. לפי סיפור אחר על אקסצנטריותיו של פל, בסיום פגישה עם פידל קסטרו, פל לקח את הסיגר של קסטרו כי הוא חשב שזו מתנה עבורו.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > טענת מעצר

ב-The Washington Pay-Off של 1972, הסופר והלוביסט לשעבר רוברט נ. וינטר-ברגר כתב על מעצרו לכאורה של פל במהלך פשיטה על בר הומוסקסואלי בגריניץ' וילג' ב-1964. פל הכחיש את ההאשמה ולא היו רישומים משטרתיים, הצהרות עדים או מקורות אחרים המאששים את דבריו של וינטר-ברגר. למרות הייעוץ המשפטי לתבוע בגין לשון הרע, פל סירב, והחליט שזה ימשוך פרסום לא ראוי להאשמות.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > הקריירה בסנאט

פל הצביע בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, חוק זכויות האזרח משנת 1964, חוק זכויות ההצבעה משנת 1965, תוכנית Medicare, חוק זכויות האזרח משנת 1968, ואישורו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בתחילת כהונתו בסנאט, פל העניק חסות חקיקתית לתוכנית המכללה הלאומית למענק ימי בשנים 1965 ו-1966, ששימשה לתמוך במחקר ימי ופיתוח תעשיות ימיות. תוכנית ה-Sea Grant תמכה בצמיחה ניכרת של האוקיינוגרפיה ודיסציפלינות אחרות של מדעי הים במהלך אמצע המאה ה-20.
פל היה אחראי במידה רבה ליצירת "מענקי הזדמנויות חינוכיות בסיסיות" ב-1973, ושמם שונה ל-Pell Grants ב-1980, כדי לספק כספי סיוע כספי לסטודנטים בארצות הברית. מענקי פל סיפקו בתחילה מענקים לאסירים, אך הקונגרס ביטל מאוחר יותר את ההוראה הזו. במשך כמה שנים היה זמין יותר כסף ממה שביקש.
הוא היה נותן החסות העיקרי להצעת החוק שהקימה את הקרן הלאומית לאמנויות ואת הקרן הלאומית למדעי הרוח, והיה פעיל כתומך ביוזמות של תחבורה המונים וחקיקה מקומית המאפשרת ותואמת את אמנת האומות המאוחדות בדבר חוק הים. פל היה אחד מעשרים וחמישה סנאטורים שהיו שותפים לחוק אבטחת הבריאות, חוק שירותי בריאות אוניברסלי דו-מפלגתי שדגל ביצירת תוכנית ביטוח בריאות המנוהלת על ידי הממשל הפדרלי כדי לספק כיסוי לכל אדם בארצות הברית.
פל כיהן כיו"ר ועדת יחסי החוץ של הסנאט מ-1987 עד 1995. ב-1990 הוא נבחר מחדש לכהונתו השישית והאחרונה בסנאט.
בשנת 1996, שנתו המלאה האחרונה בסנאט, הצביע פל נגד חוק ההגנה על הנישואין, שאסר על הממשל הפדרלי להכיר באופן חוקי בנישואים חד-מיניים.
פל סירב להיבחר מחדש ב-1996 ופרש ב-3 בינואר 1997. פל כיהן בסנאט במשך שלושים ושש שנים רצופות, מה שהפך אותו לסנאטור שכיהן את משך הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה של רוד איילנד. החליף אותו ג'ק ריד.
ביוגרפיה > פרישה ומוות

לאחר פרישתו, פל גר בניופורט והיה חבר בקפלת סנט קולומבה במידלטאון. הוא השתתף מדי פעם באירועים ציבוריים של ארגונים אליהם היה קשור. הוא היה גם פרופסור אורח מכובד באוניברסיטת Salve Regina. לקראת סוף חייו, הוא אובחן כסובל ממחלת פרקינסון.
קלייבורן פל מת ב-1 בינואר 2009. הלווייתו נערכה בכנסיית טריניטי בניופורט. בנוסף לבני משפחתו, פל הוספד על ידי הנשיא לשעבר ביל קלינטון, הסנאטורים טד קנדי וג'ק ריד, וסגן הנשיא הנבחר ג'ו ביידן. הוא נקבר בקפלת סנט קולומבה (האפיסקופלית) (קפלת הזיכרון של ברקלי) במידלטאון, רוד איילנד, ליד קבריהם של בנו הרברט ובתו ג'וליה, שנפטרו בחייו.
זמן קצר לאחר מותו, כינה העיתון "ניו יורק טיימס" את פל "הפוליטיקאי האדיר ביותר בהיסטוריה של רוד איילנד".
בתי ספר אליאנס באיראן

בתי הספר אליאנס אחראיים לפרק משמעותי בהיסטוריה של יהדות איראן החל משנת 1898, עת הוקם בית הספר הראשון בטהראן, איראן, ועד שנת 1979 שבה התחוללה המהפכה האיראנית.
הקמת בתי הספר

ארגון כל ישראל חברים (בצרפתית: Alliance Israélite Universelle (אליאנס)) הוקם בשנת 1860, במטרה להגן על זכויותיהם של היהודים בכל מקום בעולם, ולקדם את מעמדם ואת שילובם בחברה באמצעות חינוך ופיתוח מקצועי.
ההסכם בין ארגון כל ישראל חברים לבין ממשלת איראן בנושא הקמת בתי ספר של רשת אליאנס באיראן נחתם בשנת 1898. בתי הספר הראשונים הוקמו כבתי ספר יסודיים. בהמשך חלקם הוסיפו כיתות לימוד גבוהות יותר. רק בבית הספר התיכון בטהראן הלימודים נמשכו עד כיתה י"ב.
בכל שנות פעילותה של הרשת למדו בה תלמידים מוסלמים לצד התלמידים היהודים.
תלמידים ממשפחות מצוקה זכו להנחה או פטור משכר הלימוד ואף לארוחות ללא תשלום.
בית הספר הראשון נפתח בטהראן בבניין שהועמד לרשות הרשת על ידי ממשלת איראן. לאחר מכן נפתחו בתי ספר בהמדאן ( 1900), באספהאן (1901), בסננדג' ובשיראז (1903) בנָאהָוונד ובכרמאנשאה (1904), בביג'אר (1906) ובבורוג'רד (1913).
בתקופת מלחמת העולם הראשונה צומצמה פעילות אליאנס באיראן. עם תום המלחמה הוקמו בתי ספר נוספים, ביזד בשנת 1928, ובכאשאן ב־1929.
פרט לבורוג'רד ולכאשאן בהן בנים ובנות למדו יחד באותו בית ספר, בכל הערים האחרות נפתחו בתי ספר נפרדים לבנים ולבנות.
בשנת 1946 הפעילה רשת אליאנס באיראן עשרים בתי ספר באחת עשרה ערים עבור 6,360 תלמידים ותלמידות.
בשנת 1960 הפעילה הרשת באיראן חמישה עשר בתי ספר עם 6,200 תלמידים, כאשר הריכוז הגדול ביותר היה בטהראן.
בשנת 1977 פעלו באיראן אחד עשר בתי ספר של רשת אליאנס. בטהראן פעלו שבעה בתי ספר בהם למדו 1,800 תלמידים. בכל אחת מהערים הבאות פעל בית ספר אחד: בהמאדאן למדו 673 תלמידים מתוכם 173 יהודים, בכרמאנשאה למדו 313 תלמידים מתוכם 171 יהודים, ביזד למדו 154 תלמידים, כולם יהודים ובאיספהאן למדו 435 תלמידים כולם יהודים.
במבני בתי הספר פעלו לעיתים קרובות גם בתי כנסת. לדוגמה, הבניין בו שוכן בית הכנסת זרגריאן בטהראן נבנה במקור עבור בית ספר של רשת אליאנס.
רשת אליאנס הפסיקה לפעול באיראן בשנת 1979 לאחר המהפכה האסלאמית.
תוכנית הלימודים וביקורת על פעילות הרשת

בתי הספר של רשת אליאנס נחשבו לבתי הספר הטובים ביותר באיראן. הם שיחקו תפקיד חשוב באינטגרציה של יהודי איראן בחברה והיו המקום היחידי באיראן בו בנים, ובמיוחד בנות, יכלו לקבל חינוך מודרני, מערבי.
עם זאת, תוכנית הלימודים ספגה ביקורות קשות מכיוונים שונים.
ארגון כל ישראל חברים דגל בחילון החינוך בבתי הספר שבניהולו, תוך שימת דגש מיוחד על לימוד מדעים והכשרה מקצועית. הלימודים התנהלו בצרפתית ותוכן ספרי הלימוד הועתק מספרי לימוד צרפתיים. התלמידים לא למדו פרסית או עברית ולא רכשו ידע בתרבות הפרסית או בתרבות, ובמסורת היהודית. בשל כך הורים יהודים רבים השמיעו ביקורת חריפה ונמנעו מלשלוח את ילדיהם לביתי ספר אלה.
ההסתדרות הציונית באיראן, שהוקמה בשנת 1918, התנגדה להמשך תוכנית הלימודים של רשת בתי הספר אליאנס בטענה שהיא אינה יהודית אינה לאומית. נטען גם שבוגרי בית הספר אינם יודעים פרסית לכן לא יכולים להמשיך לנהל את עסקי הוריהם או להתקבל לעבודה במוסדות המדינה.
עם עלייתם לשלטון, רזא שאה (1925-1941) ולאחר מכן בנו מוחמד רזא שאה (1941–1979) פעלו לחיזוק הלאומיות האיראנית תוך האדרת התרבות וההיסטוריה הפרה-אסלאמיות. הם ראו בחינוך כלי מרכזי להגשמת מטרה זאת. לשם כך משרד החינוך האיראני עיצב תוכנית לימודים אחידה לכל בתי הספר היסודיים והתיכוניים בה הושם דגש על לימוד ההיסטוריה והמורשת התרבותית, פרסם ספרי לימוד חובה לכל בתי הספר וקבע את השפה הפרסית כשפת הוראה יחידה. בתי הספר של רשת אליאנס הולאמו בשנת 1926 ואיבדו את עצמאותם הפדגוגית והניהולית. השפה הצרפתית הפכה משפת הוראה מרכזית לשפה זרה שנלמדה רק מספר שעות מצומצם בשבוע. נוספו שעות להוראת השפה העברית והיהדות. ספרי הלימוד הצרפתיים הוחלפו בספרי הלימוד החדשים האיראניים. בשנת 1927 פורסם צו שהורה לכל בתי הספר שנשאו שמות זרים להחליף שמות אלה לשמות פרסיים. רשת אליאנס בחרה בשם איתיחאד, תרגום המילה אליאנס לפרסית.
ראו גם

בית הספר אליאנס המדאן
בית הספר אליאנס כרמאנשאה
בית הספר אליאנס טהראן
בית הכנסת זרגריאן
יהדות איראן
כל ישראל חברים
הערות שוליים

↑  Daniella L. Farah, ‘The school is the link between the Jewish community and the surrounding milieu’: education and the Jews of Iran from the mid-1940s to the late 1960s, Middle Eastern Studies 57, 2021, עמ' 793
↑  בתי ספר יהודיים של אליאנס בטהראן
↑  AIU School, Isfahan, Iran | Archive | Diarna.org, archive.diarna.org
↑  Encyclopaedia Iranica Foundation, Welcome to Encyclopaedia Iranica, iranicaonline.org (באנגלית)
↑  ארגון 'אליאנס' והחינוך היהודי בפרס/איראן, באתר כרמאנשאה
בית הספר אליאנס באיספהאן
הכניסה הראשית לבית הספר של אליאנס באיספהאן
פול לקסאלט

פול דומיניק לקסאלט (באנגלית: Paul Dominique Laxalt‏; 2 באוגוסט 1922 – 6 באוגוסט 2018) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל נבדה ה-22 מ-1967 עד 1971 וכחבר הסנאט של ארצות הברית שייצג את נבדה מ-1974 עד 1987. כחבר המפלגה הרפובליקנית, היה אחד מחבריו הקרובים ביותר של רונלד רייגן בפוליטיקה. לאחר שרייגן נבחר לנשיא בבחירות 1980, רבים בעיתונות הלאומית התייחסו ללקסאלט כ"החבר הראשון". הוא היה אחיו הבכור של הסופר רוברט לקסאלט וסבו מצד אמו של אדם לקסאלט, שכיהן כתובע הכללי ה-33 של נבדה מ-2015 עד 2019.
ביוגרפיה > ראשית חייו, השכלה וקריירה מוקדמת

לקסאלט נולד ב-2 באוגוסט 1922 ברינו, נבדה. הוא היה בן להורים בסקים, תרז (לבית אלפצ'ה)  ודומיניק לקסאלט, שהיגרו לארצות הברית בתחילת שנות ה-1900 ממולדתם בפירנאים הצרפתיים. דומיניק, רועה צאן, התעשר בתעשיית הכבשים. לאחר שאיבד הכל בתחילת שנות ה-20, הוא חזר לרעות צאן עד סוף הקריירה שלו. תרז, שעברה הכשרה בבית הספר לבישול Le Cordon Bleu בפריז, פתחה בסופו של דבר מסעדה בשם The French Hotel בקרסון סיטי, נבדה.
לתרזה ודומיניק היו שישה ילדים: פול, רוברט (נולד ב-1923), סוזן (1925), ג'ון (1926), מארי (1928) ופיטר (1931). רוברט הפך לסופר; סוזן, נזירה קתולית; ג'ון, עורך דין ויועץ פוליטי; מארי, מורה בבית ספר; ופיטר (מיק), עורך דין. ילדי לקסאלט גודלו בעיקר על ידי אמם, שכן דומיניק בילה פרקי זמן ארוכים הרחק מבית הבית בטיפוח הכבשים שלו במדבריות ובהרים של נבדה. הילדים כולם עזרו לתרז במלון הצרפתי.
פול שיחק בקבוצת אלופת המדינה בכדורסל ב-1938 בתיכון קרסון  לפני שסיים את לימודיו ולמד באוניברסיטת סנטה קלרה. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, פול הצטרף לצבא ארצות הברית ושירת כחובש, והשתתף בקרב לייטה בפיליפינים. לאחר המלחמה סיים את לימודיו במכללת שטורם למשפטים.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

לאחר שסיים את לימודי המשפטים ולאחר שכיהן כפרקליט מחוז, נהנה לקסלט מקריירה מצליחה כעורך דין. בין לקוחותיו נכללו ג'ורג' ויטל, שהיה בעל חלק גדול מחופי אגם טאהו בצד של האגם בנבדה, הארווי ולוולין גרוס, שבנו וניהלו את Wagon Wheel של הארווי על החוף הדרומי של אגם טאהו, ודיק גרייבס, מייסד הספארקס נאגט. בזמן שייצג את גרייבס, לקסאלט עזר לזכות בתיק "תרנגול הזהב" המפורסם, שבו הממשלה הפדרלית ניסתה להחרים תרנגול זהב מוצק במשקל 15 פאונד שגרייבס הציג ליד הכניסה למסעדת תרנגול הזהב שלו.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

הניסיון הראשון של פול לקסאלט לתפקיד ציבורי היה ב-1950, כאשר התמודד לתפקיד התובע המחוזי של מחוז אורמסבי, נבדה, ונבחר לכהן כתובע מ-1950 עד 1954. התמודדותו הראשונה של לקסאלט לתפקיד כלל-מדינתי הגיעה ב-1962 כאשר התמודד על תפקיד סגן מושל נבדה מול חבר בית הנבחרים לשעבר ברקלי ל. באנקר. באמצעות מודעות טלוויזיה חדשניות והופעות אישיות בטלוויזיה, לקסאלט הצליח להציג את עצמו בפני ציבור הבוחרים, במיוחד בדרום נבדה, שם הוא היה כמעט לא מוכר. באמצע הקמפיין, בעצרת של הארבעה ביולי בלאס וגאס, המועמד הרפובליקני למושל ולאחר מכן, סגן המושל רקס בל, שחקן הוליוודי לשעבר ששכנע את לקסאלט לרוץ איתו מטעם הרפובליקנים, מת מהתקף לב. לחץ גדול הופעל על לקסאלט לרוץ במקומו של בל, אך עורך הדין הצעיר סירב, והוא נשאר במרוץ של סגן המושל. בסופו של דבר הוא ניצח את באנקר בהפרש ניכר. לקסאלט כיהן קדנציה אחת כסגן מושל מ-1963 עד 1967.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > 1964 התמודדות לסנאט האמריקאי

ב-1964, בזמן שכיהן כסגן מושל, לקסאלט התמודד לסנאט של ארצות הברית נגד הסנאטור הדמוקרטי המכהן הטרי, הווארד קנון. לקסאלט רצה להישאר סגן מושל. עם זאת, הוא הכריז על מועמדותו באמצע 1964 לאחר שאף מתמודד רפובליקני רציני אחר לא הביע עניין. הוא לא נאלץ לוותר על תפקידו כסגן המושל עבור מרוץ זה, מכיוון שהוא לא עמד לבחירה מחדש עד 1966.
מועמדים רפובליקנים, שהתמודדו במקביל לבחירות הפדרליות של 1964, חטפו פיק ברכיים בגלל חוסר הפופולריות של הסנאטור בארי גולדווטר מאריזונה, המועמד הרפובליקני לנשיאות נגד לינדון ב. ג'ונסון המכהן, והמנהיג הפוליטי שלהם. זמן לא רב לפני יום הבחירות קבע גולדווטר ביקור בלאס וגאס. יועציו של לקסאלט אמרו לו שעליו "להימנע מלפגוש" את גולדווטר, מכיוון שהם חששו שכל קשר עם גולדווטר יביא לצרות. לקסאלט, שתיאר לא פעם את גולדווטר כ"הסנדק הפוליטי" שלו, על פי הדיווחים, אמר לעוזריו, "תשמעו, בארי גולדווטר הוא חבר שלי. אם הייתי נוטש אותו עכשיו, לעולם לא יכולתי להסתכל לו שוב בפניו. הייתי מעדיף להפסיד". פגישת לקסאלט-גולדווטר על האספלט נמרחה על העמודים הראשונים של העיתונים המקומיים. (גולדווטר הפסיד בנבדה בהפרש של 28,000 קולות.) ובכל זאת, המירוץ של לקסאלט מול קנון נשאר צמוד בהרבה מהצפוי. כשראה את התשואות מגיעות מביתו בקרסון סיטי, לקסאלט נדהם כשאחת מרשתות הטלוויזיה למעשה הכריזה עליו כמנצח. למחרת בבוקר הוא טס ללאס וגאס שם נאמר לו שאזורים מסוימים דיווחו באיחור וקנון זכה בהפרש של 48 קולות, בין הפערים המצומצמים ביותר בבחירות כלליות לסנאט האמריקני. המרוץ היה נושא למחלוקת עזה במשך שנים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > מושל נבדה

לאחר מכן החליט לקסאלט לקרוא תיגר על המושל שכיהן שתי קדנציות, גרנט סוייר. למרות שהבחירות לא יתקיימו עד נובמבר 1966, לקסאלט השיק את הקמפיין שלו באמצע 1965. אחד מהנושאים הנידונים ביותר במהלך הקמפיין היה מעורבות הממשלה הפדרלית בפעולות ההימורים בנבדה. למשרד החקירות הפדרלי (FBI) ולמשרד המשפטים היו חשדות עמוקים לגבי מעורבות הפשע המאורגן בתעשיית ההימורים. סוייר נקט בעמדה שהממשלה הפדרלית צריכה להתרחק מענייניה של נבדה. לקסאלט נקט בעמדה שנבדה צריכה לשתף פעולה עם "הפד" על מנת להיות בעמדה להסדיר את ההימורים בצורה אמינה. (למעשה, אחד המהלכים הראשונים של לקסאלט לאחר בחירתו היה להיפגש עם מנהל ה-FBI ג'יי אדגר הובר כדי להביע את רצונה של נבדה ליצור מערכת יחסים שיתופית.) במהלך מסע הבחירות לתפקיד המושל, לקסאלט גם הוביל תנועה לטיהור חברי אגודת ג'ון ברץ' מהמפלגה הרפובליקנית של המדינה. סוייר הובס בהפרש גדול באופן בלתי צפוי (כמעט 6,000 קולות). לקסאלט כיהן קדנציה אחת כמושל, מינואר 1967 עד ינואר 1971.
כהונתו של לקסאלט כמושל הייתה ראויה לציון עקב רכישת כמה בתי מלון/קזינו על ידי המיליארדר המתבודד הווארד יוז. לקסאלט איפשר ליוז להבטיח את רישיון ההימורים שלו מבלי להופיע בפני רשויות המשחקים של המדינה, מכיוון שלדעתו עצם היותו של איש עסקים בעל הערכה בינלאומית מעורב במשחקים בנבאדה ישלח אות חיובי לגבי הלגיטימיות של התעשייה. לקסאלט תמך גם בבעלות תאגידית על פעולות המשחקים בנבדה, מה שעזר לסלול את הדרך להימורים מודרניים. עם התמיכה הכספית של יוז, לקסאלט עזר להקים את המכללות הקהילתיות הראשונות במדינה ואת בית הספר לרפואה הראשון של נבדה.
יחד עם המושל רונלד רייגן מקליפורניה השכנה, לקסאלט עזר ליצור את סוכנות התכנון האזורית טאהו, כדי להגן על אגם טאהו הנופי. הוא גם הרחיב את מערכת הפארקים וקידם את הרפורמה בכלא בנבדה. באחת הפעמים, לקסאלט, בניגוד לעצת הצוות שלו, הלך לכלא מדינת נבדה במהלך מרד אסירים. הוא נפגש באופן אישי עם כמה אסירים שתיארו בפני המושל את התנאים המחפירים שבהם הם חיים. לקסאלט הזדהה עם דאגותיהם והורה לצוות הכלא לטפל בבעיות. כשנשאל מאוחר יותר בתקשורת האם היו לו התלבטויות בכניסה לחצר הכלא, אמר לקסאלט, עורך דין משפטי לשעבר, "לא, לא ממש. רבים מהם היו לקוחותיי לשעבר!"
ב-1970, לחץ לקסאלט על הנשיא ריצ'רד ניקסון להפחית את עונש המאסר של מנהיג Teamster הידוע לשמצה, ג'ימי הופה, לאחר שהופה הורשע בניסיון לשחד את הסנאטור הווארד קנון, שלקסאלט ניסה להחליפו ללא הצלחה ב-1964. בעודו מושל, לקסאלט עבד עם פקידי Teamster על השקעות הימורים בנבדה.
לקסאלט שלט בנבאדה כשמרן פיסקאלי, אך חש שהוא נאלץ להעלות מיסים בתחילת הממשל שלו בגלל המצב התקציבי. לקסאלט לא ביקש קדנציה שנייה. הוא הוריש עודף תקציבי ליורשו, המושל מייק אוקלהן. הוא עזב את תפקידו ואמר שיש לו "בטן מלא" בפוליטיקה.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > הסנאט של ארצות הברית

לאחר שעזבו את אחוזת המושל, לקסאלט ומשפחתו פתחו מלון/קזינו בקרסון סיטי. בשנת 1974, כאשר הסנאטור המכהן הדמוקרטי אלן בייבל, שכיהן עשרים שנה הודיע על פרישתו, גורמים פוליטיים רפובליקנים לחצו על לקסאלט להיכנס שוב לפוליטיקה ולזכות במושב הסנאט האמריקני. בסופו של דבר הוא הסכים והתמודד מול המועמד הדמוקרטי, סגן המושל הארי ריד. באותה תקופה שערוריית ווטרגייט הייתה נטל על כל הרפובליקנים שהתמודדו לתפקידים לאומיים ב-1974. אף על פי כן, בתחילת הקמפיין, לקסאלט נהנה מיתרון עקבי אך צמוד על ריד ברוב הסקרים. עם זאת, לאחר שהנשיא ג'רלד פורד חנן את הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון, הסיכויים של לקסאלט, כמו הסיכויים של הרפובליקנים בכל מקום, קיבלו פתאום תפנית דרמטית לרעה. לקסאלט השווה את זה ל"משקל של מאה קילו על הצוואר שלי". ובכל זאת, הוא הצליח לנצח בהפרש של פחות מאלף קולות. כדי להעניק ללקסאלט מעמד בכיר יותר בוותק, הסנאטור בייבל התפטר שלושה שבועות מוקדם יותר ב-18 בדצמבר 1974. המושל מייק אוקלהאן (מחליפו של לקסאלט כמושל) מינה את לקסאלט להשלים את כהונתו של בייבל.
ב-1980, לקסאלט זכה בבחירה מחדש על סנאטורית המדינה לשעבר מרי גוג'ק עם 59% מהקולות.