stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תועלתנות
ביקורת התועלתנות

על אף שהתועלתנות זכתה לתומכים רבים ושימשה בסיס לתורות שונות בפילוסופיה של המוסר ובמדע המדינה, היא זכתה גם לביקורת אם ברעיונות הבסיס ואם בשיטה בה היא מיושמת.
ביקורת התועלתנות > ביקורת כללית

השוואת העונג - התועלתנות הקלאסית, מבית מדרשו של בנת'ם, מבוססת על השוואה כמעט מתמטית של עונג וכאב, לפי קריטריונים קבועים, כעוצמה, משך וכיוצא באלו. כנגד גישה זו נטען כי העונג או האושר של אנשים שונים אינו ניתן למדידה ולהשוואה, לא רק באופן מעשי אלא גם באופן עקרוני.
ניבוי התוצאות - נטען כי ניבוי התוצאות הנדרש על מנת להעריך מעשים בשיטה התועלתנית, הוא בלתי אפשרי. יותר מכך, נראה כי יש אירועים שהם מורכבים מכדי להעריכם בצורה תועלתנית. הפילוסוף דניאל דנט נותן כדוגמה את התקרית המפורסמת באי שלושת המיילים שבה כמעט והותך כור גרעיני. לדעת דנט גם לאחר 28 שנים, לא ניתן לדעת האם הרווח שהתקבל מהאירוע בידע ובמודעות לאסונות גרעיניים רב יותר מהנזק הישיר שנגרם לאנשים ולסביבה.
התועלת שיש בדעה זו או אחרת, גם היא נתונה לשיקול דעת; גם היא שנויה במחלוקת ונותנת מקום לוויכוח, ואף זקוקה לוויכוח לא פחות מן הדעה גופא. דין אחד לתועלת הדעות ולאמיתותן. גם כאן וגם כאן יש צורך בפוסק הלכה שאינו עלול לשגות, אם איננו נותנים לבעלי הדעה הפסולה רשות גמורה להגן עליה.
חשיבות הכוונות - ביקורת התועלתנות מתייחסת גם לכך שאנשים מעריכים לא רק את תוצאות המעשה, אלא גם את כוונות העושה. מעשה שנועד להזיק, אך מביא תועלת בסופו של דבר, לא יישפט כאותו מעשה עצמו שנעשה מתוך כוונה להועיל. התועלתן הנרי סידג'וויק השיב לטיעון זה, בספרו "The Methods of Ethics"‏ (1874) כי גם התועלתנים משתמשים במוסר כמדריך לפעולה, כיוון שלעולם לא ניתן לדעת מראש את תוצאות הפעולה.
ביקורת התועלתנות > ביקורת הנוגעת לזכויות האדם

כיוון שהתועלתנים שופטים את הפעולות על פי יכולתן להשׂיא תוצאות טובות, כל נזק שנגרם ליחיד מפעולה מסוימת, יכול להיות מוצדק על ידי רווח שנגרם לרבים כתוצאה ממנה. זאת גם אם הנזק שנגרם ליחיד הוא גדול, והרווח לרבים הוא זניח. כך, נראה כי התועלתנות מנוגדת לתפיסה שלפיה לכל אדם ישנן זכויות אדם שאינן ניתנות להפרה.
חישוב גודלה של התועלת אינו פשוט. על פי בנת'ם, לא די בכך שהטוב ישפיע על די אנשים, אלא שמידתו תהיה גדולה. התועלת בפעולה מסוימת נמדדת על פי הכמות הכוללת של טוב שהיא מייצרת, ולא על פי מספר האנשים שעליהם היא משפיעה. כך, למשל, אפילו אם אדם אחד נפגע ומאה אנשים מרוויחים מכך, הרי שייתכן שנזקו של האדם הוא כה גדול, והרווח לאחרים כה קטן, שהפעולה תיחשב כבלתי תועלתנית בסופו של דבר.
ראייה זו של התועלתנות, המתעלמת מהיחיד ומזכויותיו, ומכפיפה אותם לדעת הכלל, מנוגדת לתורות שונות במדע המדינה, ובמיוחד לליברליזם, הרואה בזכויות היחיד את הבסיס שעליו יש להשתית את החברה. ג'ון סטיוארט מיל, שהיה אף הוא תועלתן, יצר את "עקרון הנזק", שלפיו אין לפגוע בזכויות הפרט של היחיד, אלא במידה שיש בה כדי למנוע ממנו להזיק לאחרים. בכך "תיקן" את תורתו של בנת'ם, והתאים אותה לשיטות המייחסות חשיבות לזכויות הפרט.
תורתו של בנת'ם, המתייחסת אך לעונג ולכאב ואינה מתייחסת לזכויות אדם, הביאה לניסויים חברתיים באנגליה של המאה ה-19, שתוצאותיהם היו כישלון חברתי. בספרו של בנת'ם "Pauper Arrangements Improved", תיאר בנת'ם שיטה לשיפור מצב העוני, באמצעות עידוד העניים לעבודה יצרנית, ביצירת "בתי עניים" שמרכיב הכאב בשהייה בהם יגרום לעניים לרצות לעבוד, ולו גם בעבודות הגרועות ביותר. שיטה זו, משיושמה, הביאה לתוצאות חברתיות קשות.
מישל פוקו מבקר את בנת'ם ואת תורתו מנקודת ראות שונה. ביצירתו "לפקח ולהעניש", מתאר פוקו את החברה המודרנית כמעין פנאופטיקון. הפנאופטיקון הוא מבנה שהגה בנת'ם, ובעיקרו הוא מגדל המשקיף סביב אל מעגל של תאים שבהם מצויים אסירים, תלמידים, עובדים או חולים. האנשים שבתאים אינם רואים את המשקיף במגדל, אך נמצאים בתחושה שהם נצפים ללא הרף. על-פי פוקו, החברה המודרנית משולה לפנאופטיקון של בנת'ם. האדם בה נשקל ונמדד כל העת על ידי מעין "סוהר" בלתי נראה, המווסת את פעולתו של האדם על ידי מנגנון כפייה חברתי, היוצר מידות מדויקות של כאב ועונג, ושולט בבני האדם באמצעות רצונם להימנע מסבל.
ביקורת התועלתנות > ביקורת דאונטולוגית

התועלתנות עומדת בניגוד לתורות מוסר דאונטולוגיות, כגון הצו הקטגורי של קאנט, שכן אלה מייחסות ערך מוסרי למעשים כשלעצמם ולא לתוצאותיהם. קאנט דחה את התועלתנות כמרחיבה באופן לא ראוי את עקרון הבחירה מאדם אחד לחברה בכללותה.
ג'ון רולס טוען כי התועלתנות מנסה להרחיב באופן שגוי את המודל של התנהגות רציונלית של אדם בודד לחברה שלמה, ובכך היא "אינה לוקחת ברצינות את ההבדלים בין יחידים". כתוצאה מכך, היא מצדיקה הקרבת חירותו של מיעוט למען תועלת הרוב. אף על פי שנקודת המוצא של רולס אינה תועלתנית, ניתן לראות ב"כלל המקסימין" הרחבה ראויה של המודל מהפרט לכלל. לפי כלל זה, כאשר נתונות מספר חלופות יש להעדיף את החלופה שתפעל לטובת אלה שמצבם הוא הגרוע ביותר בחברה באופן מקסימלי.
ביקורת התועלתנות > ביקורתו של מרקס

בספרו "הקפיטל" כינה קרל מרקס את בנת'ם "אותו ארכיקרתן, נקרן מפוכח, מלמלן בכבדות, ששימש אורים ותומים לשכל הבורגני ההמוני של המאה ה-19". וכתב עליו ועל התועלתנות:
ירמיה בנתאם תופעה אנגלית טיפוסית הוא. גם בלא להוציא מהכלל את הפילוסוף שלנו כריסטיאן וולף - אי אתה מוצא לעולם, בשום זמן ובשום ארץ, שקמחא טחינא מתוצרת בית גרועה ביותר יהא מתרברב כל כך להנאת עצמו. עקרון התועלת לא היה המצאתו של בנתאם. הוא רק חזר וטען, בלא רוח ונפש, את אשר אמרו ברוח ונפש הלווציוס וצרפתים אחרים מן המאה ה-18. אם רוצים, למשל, לדעת: מה הדבר המועיל לו לכלב? הרי צריך תחילה לחקור ולהעלות את טבעו של הכלב. ואי אתה יכול להסיק מתוך "עקרון התועלת" מה בעצם טבעו זה של הכלב. נשתמש בכך לגבי בני אדם: רוצים לחרוץ משפט על כל פעולה, תנועה, יחסים וכו' של בני אדם לפי עקרון התועלת - הרי מדובר תחילה בטבעו של האדם בכלל, ואחר כך בטבע האדם שנשתנה בכל תקופה היסטורית. בנתאם אינו מבחין ואינו מחמיר, במידה יתרה של יובשת ותמימות הוא מניח כי הבורגני התגר שבימינו, ובייחוד הבורגני התגר האנגלי, הוא הוא האדם התקין, ומה שמועיל לו, לאותו אדם תקין מוזר ולעולמו - זה מועיל לחלוטין. לפי אמת מידה זו הוא חורץ משפט על עבר, הווה ועתיד...
מרקס מבקר את תורתו של בנת'ם משתי נקודות ראות. ראשית, הוא אומר שהתורה התועלתנית נכונה על פי הגדרתה, אך אינה אומרת דבר בעל משמעות. עבור מרקס, חקירה בעלת משמעות תצטרך לבדוק איזה סוג של דברים הם טובים עבור האנשים, על פי תפיסתו, הרואה את הניכור של האדם הפשוט במסגרת השיטה הקפיטליסטית. שנית, מרקס אומר שבנת'ם אינו מתייחס לאופי המשתנה של האדם, ומכאן האופי השונה של "הטוב". ביקורת זו חשובה במיוחד עבור מרקס, שהאמין כי טבע האדם הוא דינמי, והאמין בתהליך היסטורי דטרמיניסטי המבוסס על דיאלקטיקה, כך שתפיסה של טוב אחיד לכל בני האדם בכל עת ובכל מקום היא חד-צדדית ואינה ראויה.
מרקס טוען שהתועלתנות משמשת את הקפיטליסט ביצירת האשליה שוויתורו של העובד על הערך המוסף של עבודתו הוא מרצון. בשוק הקפיטליסטי, טוען מרקס, אין שוררים אלא "חירות, שוויון, קניין ובנת'אם", אך התוצאה הסופית היא כי המעביד יוצא כש"בת צחוק רבת חשיבות על פניו" ואילו העובד "משול לאדם שהוליך לשוק את עורו של עצמו, ועתה שוב אין הוא רואה לפניו ולא כלום בלתי אם פשיטת עורו".
ביקורת התועלתנות > ביקורתו של ניטשה

על פי ניטשה, "הרצון לעוצמה" הוא המניע העיקרי של "רוח ההיסטוריה". ניטשה ראה בתורות המנסות לבסס את מעשי האדם על בסיס שונה, משום "מוסר עבדים" ובתועלתנות ראה, כמו במוסר הנוצרי או היהודי, חישוב המחפש את ה"טוב" במקום שבו אינו יכול להימצא. וכך כתב ב"גנאלוגיה של המוסר":
'הטובים' עצמם, משמע, נדיבי עם, אדירי עם, רמי המעלה ורמי הדעת, הם עצמם תפסו וקבעו את עצמם ואת מעשיהם כ'טובים' כלומר כראשונים במעלה בניגוד לכל מה שהוא נמוך, שפל דעת, נקלה והמוני! רק מתוך פאתוס זה של המרחק נטלו לעצמם את הרשות ליצור ערכים, לטבוע שמות לערכים. מה להם ולתועלתיות? נביעה לוהטת זאת של משפטי ערך הקובעים דרגות ומעלים דרגות, היא הפוסלת את הראייה התועלתנית כזרה ככל האפשר ופוגמת ביותר. כאן דווקא נתקל הרגש בניגוד זה שבמידת החום הנמוכה שהיא תנאי ראשון לכל שיקול תועלתני, לכל פקחות מחשבנת, ולאו דווקא לשעה קלה, למקרה יוצא דופן כי אם לתמיד. פאתוס האצילות והרחק, כאמור, זו תחושת היסוד הכוללת, המכרעת, של סוג אנשי מעלה שליטים לגבי הסוג הנמוך יותר, לגבי איזה 'מטה' - זהו מקור הניגוד בין 'טוב' ל'רע'.
ביקורת התועלתנות > ביקורתו של ברנרד ויליאמס

ברנרד ויליאמס, פילוסוף בן המאה ה-20, ידוע אף הוא בביקורתו על התועלתנות. אחד מטיעוניו המפורסמים של ויליאמס נגד התועלתנות מתמקד בג'ים, מדען העורך מחקר במדינה דרום-אמריקאית המונהגת על ידי דיקטטור אכזר. ג'ים מוצא עצמו בכיכר המרכזית של עיירה קטנה, ולנגד עיניו הוא רואה 20 מורדים כפותים. קצין-המשמר שלכד את המורדים אומר לו שאם ימית בעצמו אחד מהם, אזי השאר ישתחררו בזכות מעמדו של ג'ים כאורח, אך אם יסרב, יומתו כולם עד אחרון. על פי התועלתנות כפשוטה, על ג'ים להמית את אחד השבויים במטרה להציל את חיי שאר השבויים. בהתנגדו לכך, טען ויליאמס כי ישנה הבחנה מוסרית מכרעת בין המתת אדם במו ידיי, ובין מותו בידי אדם אחר עקב מעשי שלי. התועלתנות מחמיצה הבחנה חיונית זו, טען, ובכך גוזלת מאִתנו את עובדת היותנו פועֵל-מוסרי נפרד, ומכאן גם את אנושיותנו, בהופכה אותנו לכלים ריקים שדרכם מתרחשים האירועים, במקום לשמור על מעמדנו כסוכנים-מוסריים המקבלים-החלטות ביושרה. על החלטות מוסריות לשמר את יושרתנו ואת זהותנו הפסיכולוגית, כך טען.
הדוגל בתועלתנות ישיב שאין לבטלה בקלות כזאת. למשל, אמרטיה סן, הפילוסוף הכלכלי חתן פרס נובל לכלכלה, טען שהסוכנות-המוסרית (יכולתו של אדם לבצע שיפוטים מוסריים ולפעול בהתאם), ענייני היושרה ונקודות ההשקפה האישיות יכולים להתמזג לתוך תחשיב-הדברים הטלאולוגי; כלומר, ניתן להחשיבם כסיבות ותוצאות לכל דבר ועניין. בתגובה, הציג ויליאמס דוגמה לפיה, כדי לפתור את בעיות החניה בלונדון, ייאלץ התועלתן לבכר איומים בירי על כל מי שיחנה את רכבו באזורים אסורים. לו יירו בשל כך במספר אנשים, תיפסק החניה הבלתי-חוקית בהקדם; הירי יהיה מוצדק, כמובן, על פי תועלתנות מעשה פשוטה, בשל האושר שהיעדר בעיות החניה יסב למיליוני לונדונאים. על כל תאוריה המצדיקה מעשה שכזה, טען ויליאמס, להידחות כלאחר יד, בלא כל תלות במידת התקבלותה על הדעת של התחושה האינטואיטיבית, כי אנו אכן שופטים מעשים אך ורק על פי תוצאותיהם. איננו עושים כן, טען ויליאמס, ואל לנו לעשות כן.
אולם, סן ואחרים טענו שתועלתנות-כלל תבקש ליצור כלל שיפתור את בעיית החניה. אין זה סביר להניח שהכלל "המבצע עבירת חניה - ירׁה יירה", לטווח-הארוך ולאחר שקילת כל השלכותיו, ישׂיא תוצאות טובות. בעבור ויליאמס, מנגד, סוג כזה של טיעונים דווקא נמצא מחזק את טענתו. למעשה, טען, איננו צריכים לחשב האם איום בירי על אנשים בשל עבירות חניה ישׂיא תוצאות טובות. אנו כבר יודעים מראש שאיום בירי על אנשים בשל בעיות חניה הוא מעשה מגונה ופסול, ושכל מערכת שתתבע מאִתנו לבצע חישוב שכזה היא מערכת שעלינו לדחות משום שבהתעלמה מידיעה א-פריורית זו שלנו, היא איננה תופסת כראוי ואף מעוותת את שיקול דעתנו המוסרי.
ראו גם

מדע המוסר
הערות שוליים

↑  Borchard, Ruth (1957), John Stuart Mill, The Man. London: Watts.
↑  Mill, John Stuart (1863). Utilitarianism (1 ed.). London: Parker, Son & Bourn, West Strand. נבדק ב-6 ביוני 2015 – via Google Books. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Dennett, Daniel (1995), Darwin's Dangerous Idea, Simon & Schuster, ISBN 0-684-82471-X.
↑  ג'ון סטיוארט מיל, על החירות, תרגום אריה סימון, הוצאת מאגנס, תש"ו, עמ' 45.
↑  גל גרזון, ליברליזם - קשרים, הקשרים, ביקורות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2004, עמ' 53 - 54
↑  יוסי דהאן, תאוריות של צדק חברתי, (ישראל: משרד הביטחון, 2007), עמ' 94–95
↑  קרל מרקס, הקאפיטל, ביקורת הכלכלה המדינית, ספר ראשון, תהליך הייצור של ההון, תרגם צבי וויסלבסקי, הוצאת ספרית פועלים, 1953, עמ' 501, הערת שוליים 63.
↑  קרל מרקס, הקאפיטל, ביקורת הכלכלה המדינית, ספר ראשון, תהליך הייצור של ההון, תרגם צבי וויסלבסקי, הוצאת ספרית פועלים, 1953, עמ' 142.
↑  פרידריך וילהלם ניטשה, מעבר לטוב ולרע, לגנאלוגיה של המוסר, תרגם ישראל אלדד, תל אביב, הוצאת שוקן, 1965, עמ' 231.
↑  Williams, Bernard. Utilitarianism: For and Against, 1973.
↑  Sen, Amartya, and Bernard Williams (eds),Utilitarianism and Beyond. Cambridge University Press, 1982.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531713405171  GND: 4137512-9  LCCN: sh85141624  NDL: 00566630  NKC: ph126956 
ג'רמי בנת'ם
ג'ון סטיוארט מיל
דניאל דנט
עמנואל קאנט
קרל מרקס
פרידריך וילהלם ניטשה
רביעיית אבן

רביעיית אבן בזמן הופעה.
רביעיית אבן (באנגלית: Quatuor Ebene, בצרפתית: Quatuor Ébène) היא רביעיית מיתרים שמקורה מצרפת, ונחשבת לאחת מרביעיות המיתרים המצליחות והחשובות ביותר.
היסטוריה

רביעיית אבן הוקמה בשנת 1999 ב"קונסרבטוריון בולון-ביאנקור" שבצרפת. הרביעייה החלה לצבור פרסום רב לראשונה בשנת 2004, כאשר זכתה בפרס הראשון בקטגוריית רביעיית המיתרים בתחרות המוזיקה הבינלאומית ARD (אנ') ובעוד פרסים ותארים שונים. בשנה שלאחר מכן, זכתה הרביעייה בפרס בלמונט (אנ') מטעם "קרן פורברג-שניידר". בשנת 2006, הוציאה לאור רביעיית אבן את ההקלטה הראשונה שלה. זו הייתה הקלטה של שלוש רביעיות מיתרים מאת היידן, שזכתה לשבחי הביקורת. בשנת 2009, זכתה הרביעייה להכרה נוספת בזכות ביצוע ויצירת אלבום של אוסף רביעיות מיתרים מאת קלוד דביסי, מוריס ראוול, גבריאל פורה ומלחינים צרפתים אחרים. אותו אלבום זכה בקטגוריית הקלטת השנה בפרסי מוזיקה קלאסית של גרמופון (אנ'). בשנת 2010, זכתה הרביעייה בתואר ההרכב המוזיקלי של השנה מה-Victoires de la musiqu classique (אנ'). של ה-NPR הכליל את האלבום "Fiction" של רביעיית אבן לאחד מדירוג 50 האלבומים האהובים לשנת 2011, ותיאר אותו כמשופע ב"חלקות משי ועדינות גאלית".
סגנון מוזיקלי

הרביעייה ידועה בזכות הגיוון שלה בז'אנרים שונים של מוזיקה שהיא מבצעת, כמו מוזיקה קלאסית, מוזיקה מודרנית קלאסית (אנ') וג'אז. מעבר לרפרטואר הקלאסי שלה, הרביעייה הוציאה גם עיבודים של להיטי ביטלס קלאסיים.
דיסקוגרפיה

Haydn: Quatuors à Cordes (2006), Mirare
Bartók: Quatuors Nos. 1-3 (2007), Mirare
Debussy, Fauré & Ravel: String Quartets (2008), Erato
Brahms: String Quartet No. 1; Piano Quintet (2008), Erato
Fiction: Live at Folies Bergère (2011), Erato
Mozart: Dissonances (2011), Erato
Felix & Fanny Mendelssohn (2013), Erato
Brazil (2014), Erato
Menahem Pressler 90th Anniversary Concert: Live in Paris (2014), Erato
Green: Mélodies sur des poèmes de Verlaine, with Philippe Jaroussky (countertenor) & Jérôme Ducros (piano)
Schubert: Quintet and Lieder (2016), Erato
Eternal Stories (2017), with Michel Portal (clarinet), Richard Héry (drums) & Xavier Tribolet (keyboards), Erato
Beethoven: Complete String Quartets (2020), Erato
הערות שוליים

↑  כתבה על רביעיית אבן, באתר ניו-יורק טיימס
↑  מידע על הרביעייה, באתר הבמה
↑  מידע על רביעיית אבן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420302805171  BnF: cb15058327p (data)  CiNii: DA16444965  GND: 10130780-9  ISNI: 0000 0001 0181 6026  LCCN: n2007026930  MusicBrainz: cbafa017-eee7-4016-bec1-60267313b8d2  NKC: xx0192869  SUDOC: 110481186  VIAF: 151689018   WorldCat (עם VIAF): 151689018
ליליאן בראסייה

ליליאן בראסייה (בצרפתית: Lilian Brassier; נולד ב-2 בנובמבר 1999 בארז'נטיי שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סטאד רן בליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים

בראסייה גדל במחלקות הנוער של ואל ד'ארז'נטיי, RFC ארז'נטיי וסטאד רן. בשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של סטאד רן. ב-20 ביוני 2019 הושאל בראסייה לואלנסיין מליגת המשנה הצרפתית. ב-2 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד נאנסי במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2019/2020. בסך הכל ערך 24 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-5 באוקטובר 2020 הושאל בראסייה לברסט מליגת העל הצרפתית למשך עונת 2020/2021. ב-21 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-1 על סנט אטיין במסגרת המחזור ה-11 בליגה. ב-13 במרץ 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-1 לאולימפיק מרסיי במסגרת המחזור ה-29 בליגה. בתום העונה חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-3 ביולי 2024 הושאל בראסייה אל אולימפיק מארסיי. ב-31 בינואר 2025 הושאל אל סטאד רן.[דרוש מקור][מפני ש...]
הערות שוליים

↑  Lilian Brassier to join Valenciennes on loan באתר Get French Football News, ‏ 20 ביוני 2019 (באנגלית)
מעוז בודפסט

| --- | --- |

 מידע על המבנה
 סוג:  מוצב
 תקופת הבנייה:  6 באוקטובר 1973 
 תאריך הריסה:  1975
 נשלט על ידי:   צבא ההגנה לישראל
 קואורדינטות:  31°11′15″N 32°22′09″E﻿ / ﻿31.1875°N 32.36916667°E﻿ / 31.1875; 32.36916667
 he
 
מעוז בודפסט אחרי הפסקת האש במלחמת יום הכיפורים. הצילום מחצר המוצב לכיווּן צפון-מערב, בצד שמאל - הבונקר של חיל הים, בצד ימין - אחד הנָבָרוֹנים (תותחי ארטילריה בתוך בונקר).
מוצב בודפשט לחופי הים התיכון, ומארבי הקומנדו המצרי בדרך אליו
דגל ישראל שהתנוסס במעוז במשך כל ימי המלחמה. הדגל נשמר במשך שנים אצל אל"ם פנחס נוי שהיה מפקד החטיבה המרחבית הצפונית בסיני, וכיום מוצג במוזיאון יד לשריון.
תרשים מבנה המעוז
הסעת חיילים לאחר הקרבות, ברקע המעוז ההרוס
מעוז בודפשט היה כינויו של המעוז הצפוני ביותר בקו בר-לב, ששכן על שפת הים התיכון. "בודפשט" הוא המעוז היחיד שלא נכבש על ידי הצבא המצרי ושלא פונה במהלך מלחמת יום הכיפורים. הכינוי "בודפשט" היה שם הקוד של המעוז במפת הקוד "סיריוס", שהייתה בתוקף בעת פרוץ המלחמה. במלחמת ההתשה כונה המוצב "פליקן" ו"עטיפה".
מיקום ומבנה המעוז

בניגוד לשאר מוצבי קו בר-לב, "בודפשט" לא שכן על שפת תעלת סואץ אלא על רצועת יבּשה צרה שהפרידה בין הים התיכון לבין אזור של ביצות מלוחות שהוצף לפרקים. דרך הגישה הסלולה היחידה אל המעוז, ציר "מכפלת", הייתה על השרטון שבין פורט פואד לימת ברדוויל. מיקום זה הקשה על הגישה למוצב ובודד אותו טופוגרפית. אחת הבעיות בבניית המעוז היו ההצפות החוזרות ונשנות של האזור. חיל ההנדסה התגבר על אתגר זה באמצעות הגבהת המוצב על בסיס כלונסאות שנלקחו מאזור תעלת סואץ, שם שימשו את המצרים לתחזוקה שוטפת של התעלה. עם זאת, למיקומו של המוצב היו גם יתרונות, ובהם היותו נקודת תצפית לכיוון מוצאה של תעלת סואץ ועל הים התיכון.
בודפשט היה אחד מן המוצבים הגדולים בקו בר-לב. המוצב היה בנוי כמעין אגס, שראשו הצר כלפי צפון, על שפת הים, וחלקו התחתון, הדרומי, מתרחב לצורת אליפסה, סמוך לביצות. אורכו של המוצב מצפון לדרום היה כ-160 מטרים, ורוחבו הלך וצר מדרום לצפון - מכ-100 מטר בחלקו הדרומי ועד ל-50 מטר בערך בקצהו הצפוני. משימות המוצב היו ביצוע תצפיות מודיעיניות בשגרה, ובעת מלחמה תצפית, דיווח וטיווח ארטילריה. המשימה הבסיסית הייתה הגנה עצמית. בנוסף, היה המוצב אמור לשמש בסיס ליחידת תותחנים, שיפעילו תותחים ומרגמות כבדות בעת מלחמה.
בהתאם למשימות המוצב, כלל המעוז כמה מבנים:
מתקני פיקוד - בונקר חמ"ל ובונקר שהיה מיועד לאיוש על ידי חיל האוויר;
מתקני תצפית - מגדל בפינה הדרום-מערבית ועמדת תצפית ממוגנת עם פריסקופ בגובה 25 מטרים;
בונקר של חיל הים, ובו עמדות מכ"ם ימי
עמדות תותחנים שכללו שתי עמדות, כוורות לתותחי 155 מ"מ, שנועדו לספק כיסוי ארטילרי בטווח של 17 ק"מ. תותחים אלו כונו "נָבָרונים", על שם התותחים בספר תותחי נברון. בין עמדות התותחים היו שתי עמדות למרגמות כבדות מתנייעות בקוטר 120 מ"מ, שנועדו לספק כיסוי ארטילרי לגזרה הקרובה של המעוז.
משטחי ירי לטנקים, שהיו אמורים לתגבר את המוצב בעת מלחמה
עמדות לחימה
בונקרים תת-קרקעיים לתחמושת ודלק
מתקני שירותים, כולל בונקר תאג"ד
תעלות קשר, גדרות תיל, מיקוש, תעלות נ"ט
שער כניסה
ציונים לשבח

על גבורתו בקרב על המעוז זכה שאול מוזס בעיטור המופת. על גבורתם בקרבות ב-15 באוקטובר זכו הלוחמים במעוז בעיטורים וציונים לשבח.
משה לוי, שהמשיך להילחם אף על פי שידו נקטעה מפגיעת סאגר, בעיטור הגבורה.
החללים רם כהן, שלמה בלבן והלוחם דב גרשטיין זכו בעיטור העוז.
הלוחם רפאל צבר זכה בעיטור העוז בין השאר על גבורתו בקרב ב-9 באוקטובר.
החלל אלי חסן זכה בעיטור המופת.
הלוחם ניסים סוויד קיבל ציון לשבח מהרמטכ"ל.
מפקד חיל הים האלוף בנימין תלם העניק ציון לשבח לסג"ם גבי שילה, מפקד תחנת המכ"ם שמונה על ידי מפקד המעוז מוטי אשכנזי לסגנו.
הלוחם גבריאל בורוכוב קיבל ציון לשבח על אומץ לב ודבקות במשימה בפינוי הפצועים תחת אש בקרב ב-15 באוקטובר.
הלוחם סלומון (שלמה) בלמס קיבל אות ציון לשבח מאלוף פיקוד הדרום, האלוף יקותיאל אדם. ב-15 באוקטובר, תחת אש קטלנית ומכוונת היטב מטווח קרוב ביותר, ירד סלומון בלמס מספר פעמים מהזחל"מ וסייע לפצועים לעלות על הרכב המפנה. במעשה זה גילה אומץ לב ודבקות במטרה.
סיום תפקיד

בשנת 1975 פורק ופונה מעוז בודפסט במסגרת יישום הסכם הביניים בין ישראל למצרים.
בתרבות

בשנת 2021 התפרסם באסופת היה יהיה סיפור מאת נמרוד איזנברג מסוגת המדע הבדיוני וההיסטוריה חלופית בשם "בודפשט", העוסק בקרבות במעוז.
לקריאה נוספת

מוטי אשכנזי, ברוך נבו ונורית אשכנזי, הערב בשש תפרוץ מלחמה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003.
אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל, עשור שלישי, עמ' 72.
משה גבעתי, בדרך המדבר והאש - תולדות גדוד 9, תל אביב: הוצאת 'מערכות' ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ד-1994, עמ' 397 - 428.
אני נשבע לך, הוצאת כתר, 2003, תמליל ראיון של אביגדור קהלני עם שאול מוזס, עמ' 31-34.
עופר רגב, מעוז צור - גדוד 68 של החטיבה הירושלמית וקרב המעוזים במלחמת יום הכיפורים.
איתן הבר וזאב שיף, לקסיקון מלחמת יום הכיפורים, הוצאת זמורה ביתן, 2003, עמודים 68-67.
אלישיב שמשי, ולא אשוב עד כלותם, הוצאת מערכות, 2005, עמ' 181-190
הערות שוליים

↑  סא"ל (מיל’) ראודור רויכמן, "ימי הסטלין", אתר חיל התותחנים ועמותת יד התותחנים
↑  אלוף-משנה אפרים כץ, באתר חיל ההנדסה.
1 2  הקרב על מעוז בודפסט, הוצאת אג"ם-מה"ד-היסטוריה, מרס 1981. מאוחזר באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, עמ' 10.
↑  בודפשט, באתר היה יהיה.
↑  נמרוד איזנברג, בודפשט (סיפור), באתר הכותב המתוסכל, ‏2021-09-16
אריאל שוייצר

| --- | --- |

 לידה:  1964  (בן 61 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל, צרפת 
 עיסוק:  היסטוריון אוצר מבקר קולנוע
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  סורבון
 שפות היצירה:  עברית צרפתית
 סוגה:  היסטוריה של הקולנוע
 
אריאל שוייצר (נולד 1964) הוא היסטוריון של הקולנוע, מבקר ואוצר הפועל בצרפת ובישראל.
ביוגרפיה

שוייצר למד לתואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ולתואר שני ולדוקטורט במחקר קולנועי באוניברסיטת ה-Sorbonne Nouvelle בפריז. פרסם מספר ספרים על הקולנוע הישראלי בצרפת, איטליה וישראל, ומאמרי מחקר בכתבי עת ישראלים (אלפיים, זמנים) וצרפתיים (Positif, Trafic, Vertigo, Cinémaction), וכן תרגם לעברית את ספרו של הבמאי הצרפתי רובר ברסון, "הערות על הסינמטוגרף".
כאוצר, ערך שוייצר רטרוספקטיבות רבות בישראל, צרפת ואיטליה, שהוקדשו לרובר ברסון (סינמטק תל אביב וירושלים, 2002), ז'אן-לוק גודאר, (סינמטק תל אביב וירושלים, 2003), הרגישות החדשה (המוזיאון היהודי, פריז, 2002), דוד פרלוב (מרכז פומפידו, פריז, 2005), אפוסים היסטוריים בקולנוע הישראלי (מוזיאון השואה, פריז, 2008), קולנוע ישראלי עכשווי (פסטיבל פזארו לקולנוע חדש, איטליה, 2009), תל אביב בקולנוע (פורום דז אימז, פריז, 2009), אורי זוהר (סינמטק צרפתי, פריז, 2012, סינמטק תל אביב ופסטיבל קולנוע דרום, 2013, פסטיבל בואנוס איירס, 2014), ויטוריו דה סיקה (הסינמטק של פורטוגל, ליסבון), ז'אק ריווט (פסטיבל New Horizons, וורצלאב, פולין, 2017), קולנוע נשי ישראלי (במסגרת עונת התרבות ישראל-צרפת: קולנוע לוקסור, פריז, התיאטרון הלאומי של ברטאן, ראן, 2018), דברים שרואים משם: ישראל בעיני במאים זרים (המוזיאון היהודי, פריז, 2019, סינמטק תל אביב וסינמטק ירושלים, 2020), ג׳ונאס מקאס (סינמטק תל אביב, סינמטק ירושלים, 2022), ז׳אן אוסטאש (בסינמטק תל אביב, סינמטק ירושלים, 2024).
אריאל שוייצר שפט בפסטיבלים בינלאומיים רבים לקולנוע, ביניהם סן סבסטיאן (ספרד), ונציה (איטליה), טורינו (איטליה), Filmadrid (ספרד), Indielisboa (פורטוגל), Kino Pavasaris (וילנה, ליטא), Olhar de cinema (קוריטיבה, ברזיל), Pacific Meridian (וולדיווסטוק, רוסיה), Belgrade Author Film Festival (סרביה), New Horizons (וורצלב, פולין), פסטיבל ירושלים (ישראל), דוקאביב (ישראל), הפסטיבל לקולנוע ים תיכוני (מונפליה, צרפת), הפסטיבל לקולנוע אסייתי (ווזול, צרפת), פסטיבל אוברהאוזן לסרטים קצרים (גרמניה), פסטיבל דרמה לסרטים קצרים (יוון).
שוייצר מלמד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת פריז 8, ומתמחה בנאו-ריאליזם האיטלקי, הגל החדש הצרפתי, תנועות הקולנוע המודרני של שנות השישים והשבעים, קולנוע ישראלי של שנות השישים והשבעים, קולנוע ישראלי עכשווי, ז'אן-לוק גודאר ורובר ברסון.
משנת 2004 הוא משמש כמבקר וחבר המערכת בכתב העת הצרפתי "מחברות הקולנוע" (Les cahiers du cinéma).
מספריו

אריאל שוייצר, קולנוע ישראלי חדש, הוצאת כרמל, 2017
אריאל שוייצר, הרגישות החדשה: קולנוע ישראלי מודרני בשנות השישים והשבעים, תל אביב, הוצאת בבל-האוזן השלישית, 2003
Ariel Schweitzer, Le nouveau cinéma israélien, Paris, éditions Yellow Now, 2013
Ariel Schweitzer, Le cinéma israélien de la modernité, Paris, éditions L'harmattan, 1997
a cura di Maurizio De Bonis, Ariel Schweitzer, Giovanni Spagnoletti, Il cinema israeliano contemporaneo, Venezia, Marsilio Editori, 2009
ז'אן-לוק גודאר, יוסף יצחקפור, ארכאולוגיה של הקולנוע וזיכרון המאה, תל אביב, הוצאת רסלינג, 2006
רובר ברסון, הערות על הסינמטוגראף, ירושלים, הוצאת כרמל, 1999
הערות שוליים

↑  תערוכת אורי זוהר בסינמטק הצרפתי
↑  על הקולנוע הישראלי בפסטיבל ניו הוריזונס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310652705171  BnF: cb13188968f (data)  GND: 1048639894  ISNI: 0000 0000 6651 5593  LCCN: n98004567  RERO: 02-A003812763  SUDOC: 035428856  VIAF: 29673876   WorldCat (עם VIAF): 29673876
ישראל גצלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 במאי 1920 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  8 בינואר 2012 (בגיל 91) 
 מדינה:  גרמניה, פולין, ישראל 
 מעסיק:  University of Adelaide Department of History 
 
ישראל גצלר (באנגלית: Israel Getzler‏; 14 במאי 1920, בברלין – ינואר 2012) היה היסטוריון ישראלי שהתמחה בהיסטוריה רוסית והיה פרופסור אמריטוס בחוג ללימודים רוסיים ובחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. מחקריו עוסקים בהיסטוריה של הסוציאליזם ברוסיה ובאירופה ובמהפכה הקומוניסטית ברוסיה ב-1917.