stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנועה הלאומית הפלסטינית
היסטוריה > בין מלחמת ששת הימים לאינתיפאדה הראשונה 1987-1967

התבוסה שנחלו צבאות ערב במלחמת ששת הימים גרמה לתפנית בהתייחסות של התנועה הלאומית הפלסטינית. עד למלחמה, הרעיון המרכזי היה היעזרות בצבאות ערב על מנת להכניע את ישראל. גישה זו נכשלה, ובתוך זמן קצר פינתה את מקומה לגישה של המאבק המזוין: מלחמה ללא פשרות בישראל על מנת להשיג את מטרותיה של התנועה, שעיקרם - חיסול מדינת ישראל והקמת מדינה פלסטינית על חורבותיה. גישה זו קיבלה עידוד מהצלחתה של אלג'יריה להשתחרר משלטון צרפת בדרך של מרד.
את המהפך מסמלת ההשתלטות של ארגוני הטרור ובראשם הפת"ח על אש"ף ב-1968–1969. השתלטות זו הציבה את יאסר ערפאת כמנהיג הבלתי מעורער של התנועה, מעמד שבו החזיק עד למותו ב-2004.
שחרור ערביי ישראל מן הממשל הצבאי ב-1966, והתחדשות התקשורת ביניהם לבין קרוביהם בשטחים, גרמו להצטרפות של חלקם לתנועה.
במהלך תקופה זו הפך אש"ף לנציג הכמעט יחיד של התנועה הלאומית הפלסטינית, תוך שהוא דוחק לקרן זווית את הגורמים המעטים שהתנגדו לו.
בשנים אלה ניסה אש"ף להשתלט תחילה על הגדה המערבית (1967-1968), אחר-כך על ירדן (גורש משם בספטמבר השחור ב-1970), ולבסוף על לבנון (משם גורש בעקבות מלחמת לבנון הראשונה עד 1983). במהלך ניסיונות אלו הסתכסך אש"ף עם מרבית מדינות ערב.
מצד שני, התנועה הלאומית הפלסטינית צברה כוח לא מועט בדמותה כאש"ף בשנים אלו, תוך שהיא זוכה להכרה מצד מדינות ערב, ולאחר קבלת תוכנית השלבים גם מצד חלק ממדינות המערב.
תוצאות מלחמת יום הכיפורים ב-1973 התקבלו בעולם הערבי כניצחון גדול (לעומת תבוסת מלחמת ששת הימים), וב-1974 אימץ אש"ף את תוכנית השלבים שלו, שבה התחייב לייסד "סמכות לאומית עצמאית לוחמת על כל חלק טריטוריה של פלסטין שישוחרר". אימוץ התוכנית ביטא את ההכרה של רבים בתנועה הלאומית הפלסטינית בעובדה שאין אפשרות להשיג בכוח ובצורה מיידית את כניעתה המוחלטת של ישראל, ולכן יש לנקוט בגישה הדרגתית.
בדרום לבנון, במרחב שמביירות דרומה עד צור ומזרחה עד החרמון, שלט אש"ף במעין "מדינה" משלו. יאסר ערפאת הצהיר מספר פעמים כי אש"ף יצא מלבנון רק לפלסטין, ובכך בעצם שיעבד את לבנון לבעיה הפלסטינית.
כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים זכתה התנועה הלאומית הפלסטינית, לראשונה, להכרה חלקית של ישראל. בהסכם השלום סוכם על מתן אוטונומיה חזקה (אולם ללא יחסי חוץ וצבא) לפלסטינים בשטחים, ונפתחו שיחות האוטונומיה שנמשכו עד לפרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982. למרות זאת, דחו פלגי התנועה את הצעת האוטונומיה, והמשיכו להכריז כי המטרה היחידה היא חיסול ישראל.
בזמן מלחמת לבנון הראשונה, היה הכוח הצבאי של אש"ף בדרום לבנון כבר צבא סדיר למחצה, המיועד להיות צבאה של המדינה הפלסטינית העתידית.
היסטוריה > האינתיפאדה הראשונה 1993-1987

פרוץ האינתיפאדה הראשונה גרם לשינוי בתנועה הלאומית הפלסטינית. לראשונה מאז הנכבה, חזר מרכז הכובד של התנועה לתוך ארץ ישראל. העובדה כי האינתיפאדה פרצה מ"השטח" ולא עקב החלטה מלמעלה הייתה כזריקת עידוד עבור התנועה.
ההשפעות העיקריות של האינתיפאדה בטווח המיידי היו:
עליית כוחם של ערביי השטחים, עד כדי יצירת הבחנה בתנועה בין "הפנים" (השטחים וישראל) והחוץ (הפליטים וגולי אש"ף)
התחזקות דרמטית של התנועה האסלאמית (בעיקר החמאס), שהפכה למתחרה העיקרית של התנועה הלאומית הפלסטינית, תוך שהיא מאמצת חלק מעיקריה
מעבר של ההנהגה לידי הצעירים, במיוחד אסירים משוחררים בתוך השטחים
במקביל, החל תהליך התמוטטות של התנועה הקומוניסטית הבינלאומית עקב התפרקות ברית המועצות. להתפתחות זו היו שתי השפעות:
היחלשות הגורמים הקומוניסטיים, שעד אותה תקופה היו בעלי חשיבות גדולה באש"ף
הפסקת הזרמת הנשק הסובייטי לאש"ף
היסטוריה > האינתיפאדה הראשונה 1993-1987 > הכרזת העצמאות ב-1988

ב-15 בנובמבר 1988, בתקופת האינתיפאדה ולאחר שביולי אותה שנה הכריז חוסיין מלך ירדן על ניתוק הזיקה בין ממלכתו לגדה המערבית, הכריז אש"ף באלג'יר על הקמת מדינה פלסטינית, דבר שיחד עם ההכרה בהחלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון הביא להכרה בינלאומית רחבה בשאיפותיה של התנועה הלאומית הפלסטינית.
הצהרת העצמאות עצמה נכתבה, ככל הנראה, בעיקר על ידי המשורר מחמוד דרוויש ותרגומה האנגלי הוכן על ידי אדוארד סעיד. בניגוד להצהרות קודמות של המועצה הלאומית ואש"ף, שקבעו כי החלטה 181 של העצרת הכללית של האו"ם (החלטת החלוקה מ-1947) "בטלה ומבוטלת", הצהרת העצמאות הגדירה אותה כאישור בין-לאומי ולגיטימיות ל"זכות העם הפלסטיני לריבונות". ההצהרה שללה פעולות אלימות "נגד השלמות הטריטוריאלית של מדינות אחרות", אך מבלי לציין את מדינת ישראל בשמה, וקראה לעם הפלסטיני להמשיך במאבק "עד סיום הכיבוש", אך מבלי להבהיר אם מדובר בשטחים שנכבשו ב-1967 או בכל השטח שבידי ישראל. ההצהרה הסתיימה בתפילה לאללה, "אדון הממלכה".
היסטוריה > האינתיפאדה הראשונה 1993-1987 > ועידת מדריד 1991

תמיכתם של הפלסטינים בסדאם חוסיין במהלך מלחמת המפרץ הראשונה (1990–1991), מתוך תקווה שילחם עבורם בישראל, הביאה לירידת מעמדה הבינלאומי של התנועה ואף לעוינות כלפי הפלסטינים במדינות המפרץ, דבר שהתבטא בגירושם של רבים מהם.
בשנת 1991 נערכה ועידת מדריד, שבה השתתפה משלחת פלסטינית, אשר, בשל לחצי ישראל, הייתה מאוחדת פורמלית עם המשלחת הירדנית.
ישראל התנתה את ההשתתפות פלסטינית בוועידה בכך שהמשלחת לא תכלול אנשי אש"ף, שנציגיה יהיו תושבי הגדה המערבית ורצועת עזה בלבד ולא ממזרח ירושלים, ושהדיון יהיה בכינון ממשל עצמי פלסטיני בלבד, מבלי לעסוק במעמד הקבע של שטחי האוטונומיה. הסכמת אש"ף לתנאים הללו שיקפה את מצבה הפוליטי הירוד של התנועה הלאומית הפלסטינית ערב כינוס הוועידה, כתוצאה מדעיכת האינתיפאדה ותוצאותיה הקשות של מלחמת המפרץ לפלסטינים.
אלא שבוועידת מדריד קיבלה התנועה הלאומית הפלסטינית הכרה עולמית משמעותית, ובמקביל להכרה זו, התחזקו בתנועה הקולות הפרגמטיים שקראו להשלים (ולו רק זמנית) עם קיומה של מדינת ישראל.
היסטוריה > הסכמי אוסלו 2000-1993

תוצאת תהליכים אלו, בצירוף היחלשות אש"ף לאחר מלחמת המפרץ וההשפעה של האינתיפאדה הראשונה על דעת הקהל הישראלית, הייתה הסכמי אוסלו. הסכמים אלה היו הכרה בפועל של התנועה הלאומית הפלסטינית והציונות זו בקיומה של זו, דבר שהתבטא בחילופי המכתבים בין יצחק רבין ויאסר ערפאת לקראת אישור ההסכמים. למרות ההסכמים, חלק נכבד מאנשי התנועה הלאומית הפלסטינית סירב להכיר בישראל, ואף חלק מאלו שהכירו בה רשמית - דיברו על הכרה זו כחלק מתוכנית השלבים החותרת להכחדתה בסופה.
כפועל יוצא של הסכמי אוסלו הוקמה הרשות הפלסטינית. זו הייתה הפעם הראשונה שבה קיבלה התנועה הלאומית הפלסטינית לניהולה שטח בהסכמה בינלאומית. בשלב זה נדמה היה כי התנועה הלאומית הפלסטינית קרובה מתמיד להגשמת מטרותיה, אך המציאות בפועל הייתה שונה. הסכמי אוסלו היו הסכמי ביניים שבהם נדחו מרבית המחלוקות עם ישראל לשלב מאוחר יותר של הסכמי הקבע. כאשר הגיעה העת לדון בהסכמי הקבע (החל מ-1996), החל כל צד להאשים את רעהו בהפרות חמורות של ההסכמים, דבר שהביא להתרחקות מהשגת המטרות של התנועה.
עצירת "תהליך אוסלו" עם הגברת הטרור הפלסטיני ופרוץ מהומות מנהרת הכותל, תרמו רבות לעוינות ההדדית. כתוצאה, התחזקו הגורמים הרדיקליים בתנועה הלאומית הפלסטינית (חזיתות הסירוב) ומחוצה לה.
במהלך הדיונים בפסגת קמפ דייוויד באוגוסט 2000 דרשה ממשלת ברק מיאסר ערפאת לציין בהסכם השלום העתידי כי מולאו דרישותיה של התנועה הלאומית הפלסטינית. ערפאת סירב ובכך תרם רבות לפרוץ האינתיפאדה השנייה. התפתחות נוספת שיש המייחסים לה השפעה רבה על הערכת המצב של ראשי אש"ף, הייתה נסיגת צה"ל מלבנון (ב-2000). נסיגה חד-צדדית זו הותירה אצל פלסטינים רבים תחושה שאפשר להכניע את ישראל בכוח. במקביל, גדל בתקופה זו הסיוע לפלסטינים מאיראן דרך החזבאללה.
היסטוריה > האינתיפאדה השנייה

האינתיפאדה השנייה פרצה בעיקר בשל תחושת הפלסטינים שאין ביכולתה של תנועתם הלאומית להשיג את מטרותיה. אף על פי שהסיבות המדויקות שנויות במחלוקת, הערכה זו מוסכמת הן על הפלסטינים והן על הישראלים.
האינתיפאדה השנייה הביאה לשדרוג נוסף במעמדה הכולל של התנועה הלאומית הפלסטינית, בצד היחלשותם הניכרת של אלו שהיו נושאי דגלה של התנועה עד אז (אש"ף, וביתר שאת הרשות הפלסטינית). בעוד ששאיפתה של התנועה הלאומית הפלסטינית להקים מדינה זכתה להכרה כלל-עולמית (כולל ישראל), הרי שפיגועי 11 בספטמבר ופיגועי ההתאבדות הרבים בישראל הביאו לאובדן האמון העולמי בתנועה. בו-בזמן נתפשו התנועות הלאומיות (בניגוד לאסלאמיות) כמקושרות עם שחיתות הרשות הפלסטינית, ועם ההידרדרות במצב הכלכלי במהלך האינתיפאדה, דבר שהביא להיחלשותן. בהמשך, גרם מותו בסוף 2004 של המנהיג הבלתי מעורער של התנועה יאסר ערפאת לתחושת חוסר מנהיגות. השתלטות חמאס על רצועת עזה בתחילת 2007 גרמה להתחזקות נוספת של הגורמים האסלאמיים הפלסטיניים תוך שהם מאמצים ביתר שאת את החלקים הלאומיים בתורתם.
ארגונים חשובים

הוועד הערבי העליון
אש"ף
פת"ח
החזית העממית לשחרור פלסטין
החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין
חמאס
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני
ביקורת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לדעת פרופ' משה שמש "הראדיקליות והקיצוניות בעמדות (הפלסטיניות) נעשו מטרה יותר מאמצעי להשגת היעדים הלאומיים של התנועה הפלסטינית".
ראו גם

הקונגרס הערבי הלאומי הראשון
התנועה האסלאמית
המאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים
לקריאה נוספת

יעקב שמעוני, ערבי ארץ־ישראל, תל אביב: עם עובד (סדרת 'מכורה'), תש"ז. פרקים י"ב-ט"ז, עמ' 380-240; נספח, עמ' 439-429.
יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1929-1918, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1976.
יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929, תל אביב: עם עובד, תשל"ט 1978.
משה מעוז, ב"ז קדר (עורכים), התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה?, הוצאת משרד הביטחון, 1996.
משה שמש, התחייה הלאומית הפלסטינית: בצל משבר מנהיגות – מהמופתי עד שֻקירי, 1937–1967, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, קריית שדה בוקר, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשע"ב 2012. 688 עמ'.
משה שמש, מהנכּסה לעֻבּוּר: הסכסוך הערבי־ישראלי והתנועה הלאומית הפלסטינית – מתבוסה צבאית לניצחון אסטרטגי 1967–1974, רסלינג, 2022. 748 עמ'.
משכן הנשיא

| --- | --- |

חדר הפגישות בלשכת הנשיא
 מידע כללי
 סוג:  מעון רשמי 
 כתובת:  שדרות הנשיא 3
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  ממשלת ישראל 
 
 קואורדינטות:  31°46′11″N 35°12′51″E﻿ / ﻿31.769722°N 35.214167°E﻿ / 31.769722; 35.214167
 אתר רשמי
  (למפת ירושלים מוגדלת) משכן הנשיא(למפת ירושלים רגילה) משכן הנשיא(למפת הרי ירושלים רגילה) משכן הנשיא(למפת הרי ירושלים מוגדלת) משכן הנשיא he
 
משכן הנשיא (הידוע גם בשם בית הנשיא או משכן נשיאי ישראל) הוא מעונם הרשמי ומשרדם של נשיאי מדינת ישראל. המעון נמצא ברחוב הנשיא בשכונת טלביה בירושלים, ומשמש את הנשיאים משנת 1972.
הבניין והמתחם סביבו

על פי תכנונו של אבא אלחנני, כל חלקי משכן הנשיא - האולמות הטקסיים, הלשכות והמשרדים, ומגורי הנשיא - נמצאים במבנה מלבני אחד שבצדו המזרחי הוא בן שתי קומות, ובצדו המערבי, שבנוי בתוואי קרקע נמוך יותר, יש קומה נוספת בחלקו התחתון. את הצורה המלבנית של הבניין שוברת סככה דקה וארוכה שיוצאת צפונה מהכניסה הראשית אל רחבת הכניסה שמקבילה למבנה. המבנה מחופה באבן גרניט מנוסרת מהרי אילת. אלמנט אדריכלי בולט - הן בגג הבניין עצמו, הן בסככה שיוצאת ממנו, והן במבנה השער למתחם - הוא כיפות שטוחות העשויות מבטון המשלבות את מסורת הבנייה הירושלמית, עם חומרי בנייה מודרניים.
בחלקו המזרחי של הבניין נמצא אולם הטקסים וקבלות הפנים. האולם הוא בגובה שתי קומות, ואלחנני שיבץ בכל צדדיו יצירות אומנות עם מוטיבים לאומיים ותנכיים שהוזמנו מהחשובים באומני ישראל באותה תקופה. בכניסה - דלתות גבוהות שעוצבו על ידי שרגא וייל. תבליטים של משה קסטל נמצאים בשני קירות מנוגדים. על הקיר הדרומי - "כותל תהילה לירושלים" בגודל 5X5.5 מטר העשוי בגוון כחול. התבליט מחולק ל"אבנים" שונות המסודרות בנדבכים בצורה המזכירה את הכותל המערבי. ממולו, "מגילת הזהב" המזכירה את המגילות הגנוזות. בצד המזרחי של האולם קבועים ויטראז'ים של ראובן רובין המתארים סצנות תנ"כיות: כניסת דוד המלך לירושלים, מאבק יעקב והמלאך ועליית אליהו הנביא לשמיים. על הקיר ממולו שטיחי קיר של משה טמיר ובתקרה 63 ציורים של נפתלי בזם באקרליק על לוחות אסבסט המתארים סצנות הקשורות לעלייה לארץ ישראל. רצפת האולם עשויה פסיפס בעיצוב היינץ פנחל, שהופקד על עיצוב הפנים של הבניין.
במרכז המבנה בקומה הראשונה נמצא הטרקלין בו מקיים הנשיא פגישות רשמיות עם אישים ומשלחות. מעליו, אגף אירוח, ומתחתיו משרדים. בחלקו המערבי של הבניין נמצאת דירת המגורים של הנשיא, בקומה העליונה, ובשתי הקומות שמתחתיה שתי קומות של משרדים, כולל לשכת הנשיא. הבניין נבנה בצורה מסוגרת, כמעט ללא חלונות כלפי חוץ, מתוך כוונה של אלחנני לשמור על פרטיותו של הנשיא. אולם במרכז הבניין יש חצר פנימית שדרכה נכנס אור ואוויר לדירת הנשיא ולשכתו ולאגף האירוח.
המבנה מוקף בגן ובו בריכות נוי, פינות ישיבה, סככות ואמפיתיאטרון קטן. הגן תוכנן על ידי אדריכלי הנוף צבי מילר ומשה בלום. ברחבי הגן מצויים פסלים שונים, בהם של יעקב אגם מנשה קדישמן וחנה אורלוף, ממצאים ארכאולוגיים מרחבי הארץ, ושדרת בה פסלי הנשיאים הקודמים. על פי החלטת הנשיאים שמעון פרס וראובן ריבלין הושאר בשדרה פסלו של משה קצב למרות הרשעתו באונס, אך הוסף לו כיתוב המספר על כך. אחת מהסככות שבגן נסגרה והוסבה לבית כנסת שנפתח ביוזמת משה קצב ב-2001. את המבנה תכנן האדריכל דניאל לנסקי ובו קיר זכוכית צבעונית בעיצוב מירה מיילור.
במקביל לבניין, מצפונה לו, נמצאת רחבת הכניסה שמובילה אל השער הראשי שברחוב הנשיא (ששמו שונה מ"רחוב הקשת"). מתחם בית הנשיא מוקף בגדר שבה שער ופתחים מברזל, אותם עיצב הפסל בצלאל שץ.תפקוד בית הנשיא
המשכן משמש למגורי הנשיא ומשפחתו, ובו ממוקמת לשכתו ומשרדי אנשי צוותו. עם התרחבות צוות בית הנשיא נשכרו משרדים בגבעת שאול עבור עובדים שאין להם מקום במשכן עצמו.
במשכן מארח נשיא המדינה את אורחיו, דיפלומטים המגישים את כתבי האמנתם ואנשי ממשל של מדינות שונות. עם כינונה של ממשלה חדשה מצולמת באולם קבלת הפנים התמונה המסורתית של הממשלה עם נשיא המדינה.
בכל שנה בחג הסוכות מארח נשיא המדינה תושבים בסוכתו בחצר המשכן. ביום העצמאות נערכת בחצר הבית הענקת אות מצטיין הנשיא ל-120 מחיילי צבא הגנה לישראל.
הערות שוליים

↑  דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים, הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1948 - 1990, כתר, 1991, עמודים 94–98
↑  הממשלה החליטה לרכוש בית שוקן, הארץ, 10 בדצמבר 1952
נתן טירה, בית הנשיא בירושלים, מעריב, 14 בדצמבר 1952
↑  הנשיא - לביתו החדש, על המשמר, 14 במאי 1953
משה בן-אפרים, ביתו של נשיא בישראל, על המשמר, 13 בדצמבר 1954
↑  יהושע ביצור, כאן ישכון נשיא ישראל, מעריב, 15 במאי 1963
↑  דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, כתר, 2002, עמודים 128–129
↑  הבית ברחביה יוסיף לשמש משכן הנשיא, דבר, 17 ביוני 1963
הנשיא עובר ל"בית הנשיא", מעריב, 23 ביוני 1963
↑  משכן קבע לנשיאי ישראל יוקם בטלביה, דבר, 4 בנובמבר 1963, המשך 
בית הנשיא ברחוב הקשת, הַבֹּקֶר, 4 בנובמבר 1963
↑  יצחק פלר, אחרון הצריפים פינה מקומו לאזרח מם' 1, חרות, 29 בדצמבר 1965
↑  האדריכל אבא אלחנני זכה בתחרות להקמת בית הנשיא, הַבֹּקֶר, 3 במאי 1964
1 2  בית לאלף שנה, הצופה, 8 במאי 1964
1 2  דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים, הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1948 - 1990, כתר, 1991, עמודים 111–115
↑  תחודש בניית משכן הנשיא, דבר, 18 בינואר 1967
*הוחל בבניית משכן הנשיא, דבר, 1 באוקטובר 1967
↑  תום שגב, 1967 והארץ שינתה את פניה, עמוד 512
קריאה לממשלה לשכן את משכן הנשיא בארמון הנציב, הצופה, 10 ביולי 1967
תקציב נשיא המדינה ולשכתו נדונו בכנסת, הצופה, 20 בפברואר 1968, המשך
↑  י. נבון מציע למכור משכן הנשיא, דבר, 15 ביולי 1971 

אבא אלחנני, מכתב גלוי לח"כ יצחק נבון, מעריב, 9 בספטמבר 1971 

יצחק נבון, תשובה גלויה לאדריכל של בית הנשיא, מעריב, 17 בספטמבר 1971 

ח"כ נבון הגיש כתב הגבה לתביעת האדריכל אלחנגי, מעריב, 2 בפברואר 1972

הודעת ההתנצלות של נבון, מעריב, 13 ביוני 1975
↑  מיכאל יעקובסון, חמש שנים בבניין השנוא עליו: מלחמתו של יצחק נבון במשכן הנשיא, באתר Xnet‏, 8 בנובמבר 2015
↑  צבי לביא, משכן הנשיא - ה"לאו" של גולדה, מעריב, 8 באוקטובר 1971 (המשך) (המשך), מעריב, 8 באוקטובר 1971
↑  יחיאל לימור, משכן הנשיא ייחנך ביום העצמאות הקרוב, מעריב, 29 במרץ 1972 
משכן נשיאי ישראל - בשלב "הרצה", דבר, 25 באפריל 1972
↑  עומרי אפרים, משכנו החדש: הנשיא שכר דירה ב-5,000 דולר, באתר ynet, 27 בדצמבר 2011
↑  מאיה הורודניצ'אנו‏, מגורים חדשים ומרכז מבקרים: תוכנית הבנייה למשכן הנשיא, באתר וואלה, 2 בספטמבר 2018
↑  זיוה ארמוני, משכן נשיאי ישראל, דבר, 21 באפריל 1972
1 2 3  מיכאל יעקובסון, כאן גר האזרח מספר אחת: הצצה למשכן נשיאי ישראל בירושלים, באתר Xnet‏, 16 במאי 2015
1 2  לאה מג'רו מינץ, אמנות במשכן הנשיא, דבר, 21 באפריל 1972
1 2  אמנות במשכן הנשיא, באתר בית הנשיא
↑  גדעון עפרת, ספר משה קסטל, המחסן של גדעון עפרת, 6 באוגוסט 2019
↑  יובל בגנו, ‏לצד פסלו של קצב במשכן הנשיא: הסבר קצר על מעשיו, באתר מעריב אונליין, 27 בדצמבר 2020
↑  דליה שחורי, בית כנסת ייחנך היום במשכן הנשיא, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298545805171  GND: 4282664-0  LCCN: nr91010198  VIAF: 140083245   WorldCat (עם VIAF): 140083245 
תמונת ממשלת ישראל השביעית בצריף בבית הנשיא יצחק בן-צבי, ב-1955
אבן ממפולת אבני הכותל המערבי שהובאה למתחם בית הנשיא בעת בנייתו, 1969
לזכרם של שירי, אריאל וכפיר ביבס, בית נשיא מדינת ישראל (בית הנשיא) הואר בכתום בעת הלוויית משפחת ביבס, 26 בפברואר 2025
תמונת ממשלת ישראל ה-34 ב-2015,  באולם הטקסים בבית הנשיא, על רקע התבליט כותל תהילה לירושלים של משה קסטל
הנשיא ראובן ריבלין ונשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בטרקלין בית הנשיא
שורת פסלי הנשיאים
משל הכבשים והעתודים

פרה אנג'ליקו: המשפט הסופי: משל הכבשים והעתודים
משל "הכבשים והעתודים" או "משפט העמים" הוא הצהרה של ישו המתוארת בפרק כ"ה של הבשורה על-פי מתי בברית החדשה. הכבשים מייצגות את צדיקי העולם ואילו העתודים מייצגים את חוטאי העולם.
אופי המשל

סיפור זה מאופיין לעיתים כאחד ממשלי ישו, אם כי בניגוד לרוב המשלים, הוא אינו מתיימר לספר על אירועים המתרחשים לדמויות כלשהן. התאולוג האנגליקני צ'ארלס אליקוט כתב עליו כי "ברור מלכתחילה שהוא עובר את תחום המשלים אל תוך המציאות האלוהית, וכי הכבשים והעתודים יוצרים רק תיאור עזר".
פרשה זו מסכמת את החלק של בשורת מתי המכונה ביחס לכל הבשורות הסינופטיות בכינוי "האפוקליפסות הקטנות" בשל הלשון האפוקליפטית שבהן, הכוללת את אזהרתו של ישו לתלמידיו ומאמיניו שהם עתידים להיקלע לרדיפות וצרות גדולות עד לניצחון המלא והקמת מלכות אלוהים.
הפרשה מקדימה את תיאורי בשורת מתי על הצליבה ועינויי ישו ותחייתו.
למשל זה ולמשל עשר הבתולות ולמשל כיכרי הכסף באותו פרק "יש מכנה משותף, שמגמתם להנחות את התלמידים בצורך המיידי לתובנה שיש לשקוד ולפעול נכון בהתאם ללימוד, אך לכל אחד מהם יש מטרה נפרדת משלו".
נוסח הפסקה

הנוסח של הקטע מופיע בבשורה של מתי והוא החלק האחרון של קטע המכיל סדרה של משלים. בבשורת מתי פרק כ"ה, פסוקים 46-31:
וְהָיָה כִּי יָבוֹא בֶּן־הָאָדָם בִּכְבוֹדוֹ וְכָל־הַמַּלְאָכִים הַקְּדֹשִׁים עִמּוֹ וְיָשַׁב עַל־כִּסֵּא כְבוֹדוֹ׃ וְנֶאֶסְפוּ לְפָנָיו כָּל־הַגּוֹיִם וְהִפְרִיד בֵּינֵיהֶם כַּאֲשֶׁר יַפְרִיד הָרֹעֶה בֵּין הַכְּבָשִׂים וּבֵין הָעַתּוּדִים׃ וְהִצִּיב אֶת־הַכְּבָשִׂים לִימִינוֹ וְאֵת הָעַתּוּדִים לִשְׂמֹאלוֹ׃
אָז יֹאמַר הַמֶּלֶךְ אֶל־הַנִּצָּבִים לִימִינוֹ בֹּאוּ בְּרוּכֵי אָבִי וּרְשׁוּ אֶת־הַמַּלְכוּת הַמּוּכָנָה לָכֶם לְמִן־הִוָּסֵד הָעוֹלָם׃ כִּי רָעֵב הָיִיתִי וַתַּאֲכִילֻנִי צָמֵא הָיִיתִי וַתַּשְׁקוּנִי אֹרֵחַ הָיִיתִי וַתַּאַסְפוּנִי׃ עָרוֹם וַתְּכַסּוּנִי חוֹלֶה וַתְּבַקְּרוּנִי בַּמִּשְׁמָר הָיִיתִי וַתָּבֹאוּ אֵלָי׃
וְעָנוּ הַצַּדִיקִים וְאָמְרוּ אֲדֹנֵינוּ מָתַי רְאִינוּךָ רָעֵב וַנְּכַלְכְּלֶךָ אוֹ צָמֵא וַנַּשְׁקֶה אוֹתָךְ׃ וּמָתַי רְאִינוּךָ אֹרֵחַ וַנַּאַסְפֲֶָ אוֹ עָרֹם וַנְּכַסֲֶָּ׃ וּמָתַי רְאִינוּךָ חוֹלֶה אוֹ בַּמִּשְׁמָר וַנָּבֹא אֵלֶיךָ׃
וְהַמֶּלֶךְ יַעֲנֶה וַיֹאמַר אֲלֵיהֶם אָמֵן אֹמֵר אֲנִי לָכֶם מַה־שֶׁעֲשִׂיתֶם לְאֶחָד מֵאַחַי הַצְּעִירִים הָאֵלֶּה לִי עֲשִׂיתֶם׃
וְאָז יֹאמַר גַּם אֶל־הַנִּצָּבִים לִשְׂמֹאלוֹ לְכוּ מֵעָלַי אֲרוּרִים אֶל־אֵשׁ עוֹלָם הַמּוּכָנָה לַשָּׂטָן וּלְמַלְאָכָיו׃ כִּי רָעֵב הָיִיתִי וְלֹא הֶאֱכַלְתֶּם אוֹתִי צָמֵא הָיִיתִי וְלֹא הִשְׁקִיתֶם אוֹתִי׃ אֹרֵחַ הָיִיתִי וְלֹא אֲסַפְתֶּם אוֹתִי עָרוֹם וְלֹא כִסִּיתֶם אוֹתִי חוֹלֶה וּבַמִּשְׁמָר וְלֹא בִקַּרְתֶּם אוֹתִי׃
וְעָנוּ גַם־הֵם וְאָמְרוּ אֲדֹנֵינוּ מָתַי רְאִינוּךָ רָעֵב אוֹ צָמֵא אוֹ אֹרֵחַ אוֹ עָרוֹם אוֹ חוֹלֶה אוֹ בַמִּשְׁמָר וְלֹא שֵׁרַתְנוּךָ׃
אָז יַעֲנֶה אֹתָם לֵאמֹר אָמֵן אֹמֵר אֲנִי לָכֶם מַה־שֶׁלּא עֲשִׂיתֶם לְאֶחָד מִן־הַצְּעִירִים הָאֵלֶּה גַּם־לִי לֹא עֲשִׂיתֶם׃
וְהָלְכוּ אֵלֶּה לְמַעֲצֵבַת עוֹלָם וְהַצַּדִּיקִים לְחַיֵּי עוֹלָם׃
פרשנות

קטע זה פונה ישירות, במילותיו של ישו לאחת הסוגיות המטרידות ביותר בתאולוגיה הנוצרית - מי יזכה להגיע לגן העדן, ומדוע. סוגיה קשורה נוספת היא, האם רק נוצרים אדוקים עשויים להיוושע, או שמא גם "עובדי אלילים מוסריים" יכולים גם הם להיוושע. שלוש העמדות התאולוגיות העיקריות בהקשר לכך הן:
הצדקה על ידי מעשים (פלגיאניזם): הדוקטרינה כי ניתן להיוושע באמצעות עשיית מעשים טובים.
הצדקה מתוך אמונה: הדוקטרינה כי ישועה תתקבל אך ורק על ידי האמונה. דוקטרינה זו קשורה בעיקר למרטין לותר ויורשיו.
יעידה מראש: דוקטרינה שאלוהים יעד מראש (או, החליט תוך התקדמות בזמן כפי שאנו מכירים אותו) מי ייוושע ומי יידון לדראון עולם, תוך שימוש בעקרונות של אמות מידה שאינם ידועים לבני אדם. דוקטרינה זו קשורה עם הקלוויניזם, היאנסניזם, והפולמוסיות הנגדית של אוגוסטינוס הקדוש.
משל זה נראה כתומך לכאורה בהשקפה הראשונה, הצדקה מתוך מעשים. "הכבשים" נושעים בגלל מעשים טובים שעשו, בלי קשר לכל מסגרת של ידע או אמונה, או תקווה לתועלת בעתיד. מספר תאולוגים קלוויניסטים בפרט ניסו אפוא לחמוק מהקטע על ידי צמצום הביטוי "אֶחָד מֵאַחַי הַצְּעִירִים הָאֵלֶּה", או על ידי הכחשת האפשרות שלקטע זה יש משמעות מילולית לחיים שלאחר המוות. נראה שאפשרות הראשונה אינה טבעית, ועומדת בניגוד לרוח משל השומרוני הטוב . אי. קרסון בריסון שהוא פרופסור חבר לשפות המקרא בסמינר האיגוד הפרסביטריאני, אומר, "יש לציין כי הרשימה המופיעה במשל של אנשים שגורלם התאכזר אליהם, עניים, רעבים, פגועים גופנית, נפשית ונזקקים היא, במבט ראשון, רשימה של אלה שנראים כזקוקים ביותר לחסד אלוהים. אלה הם "אחי הקטנים האלה", אלה הם באמת ה"אחרים". האפשרות הראשונה גם אינה תומכת ביעידה מראש, אך לכל היותר עשויה להצביע, למשל, כי הכופרים יישפטו על פי יחסם הטוב או הרע כלפי כלל המאמינים.
המאמינים בהצדקה על ידי האמונה עדיין יכולים לטעון כי מעשים טובים יכולים לשמש כמבחן או מדד לאמונה. ראו אגרת יעקב ב': 17-14, אשר מתייחס בעקיפין למשל זה:
אפשרות נוספת הנתמכת על ידי מאמינים נוצרים אוונגליים רבים הרואים ב"אֶחָד מֵאַחַי הַצְּעִירִים הָאֵלֶּה" את עם ישראל והיהודים, שהם ללא ספק אחיו בבשר של ישו ואשר שבכל הדורות לאחר צליבת ישו, נרדפו בשמו לכאורה, נרצחו, נאנסו, נאסרו, הוגלו, הורעבו, הושמדו והופלו לרעה בכל מקום שם שלטה הנצרות (וגם במקומות בהן שלטו דתות אחרות). על פי סברה זו ישפטו העמים על פי יחסם ליהודים. השקפה זו מבוססת גם על קטעי נבואה הלקוחים מהנביאים יואל ד' 1–8, דניאל ז' 25–27, ישעיהו ל"ד 2–3 וכן 5 ו 8, ישעיהו ס"ג 1–8, יחזקאל ל"ו 2–7.
ראו גם

אסכטולוגיה
מתי כ"ה
הביאה השנייה
שבעת מעשי החסד
ירושלים: האצלתו של הענק אלביון
הערות שוליים

1 2  "Matthew 25". biblehub.com. נבדק ב-2018-04-15.
↑  Jerusalem Bible sub-title for chapters 26-28
↑  Brisson, E Carson. "Matthew 25:14-30." Interpretation 56.3 (2002): 307-310. ATLA Religion Database with ATLASerials. Web. 5 Sept. 2013.
↑  הברית החדשה, תרגום דליטש, איגרת יעקב ב' 17-14:

14 אַחַי מַה־יּוֹעִיל לְאִישׁ שֶׁיֹּאמַר כִּי אֱמוּנָה בוֹ וּמַעֲשִׂים אֵין בּוֹ הֲתוּכַל הָאֱמוּנָה לְהוֹשִׁיעוֹ׃ 15 אָח אוֹ אָחוֹת כִּי־יִהְיוּ בְעֵירֹם וְאֵין לָהֶם לֶחֶם חֻקָּם׃ 16 וְאִישׁ מִכֶּם יֹאמַר אֲלֵיהֶם לְכוּ לְשָׁלוֹם וְהִתְחַמֲמוּ וּשְׂבָעוּ וְלֹא־תִתְּנוּ לָהֶם צָרְכֵי גוּפָם מַה־תּוֹעִיל זֹאת׃ 17 כָּכָה גַּם־הָאֱמוּנָה אִם־אֵין בָּהּ מַעֲשִׂים מֵתָה הִיא בְּעַצְמָהּ׃
↑  Samuel Whitefield, Who are the "least of these my brethern?", https://samuelwhitefield.com/1109/who-are-the-least-of-these-my-brethren, ‏may 29 2014
קלונימוס בן יהודה

רבי קלונימוס בן יהודה היה פייטן אשכנזי בן משפחת קלונימוס שחי בסוף המאה ה-11. כונה לעיתים קלונימוס הבחור (=הצעיר), כדי להבדילו מרבי קלונימוס הזקן.
רבי קלונימוס התגורר במגנצא, והיה עֵד לגזירות תתנ"ו (1096), שלהן נתן ביטוי בפיוטיו. חיבר פיוטים רבים, שחלקם נכנסו לנוסחי התפילה בקהילות שונות. בין הפיוטים המיוחסים לו הקינות: "מי יתן ראשי מים", "אמרתי שעו מני" (שבסופה חתם שמו באקרוסטיכון "קלונימוס הקטן"), והסליחות: "אפפוני מצוקות", "את הקול קול יעקב נוהם". כן חיבר יוצרות, אופנים וזולתות לשבתות ולימים טובים, ופיוטים לאירועים מיוחדים כמו שבע ברכות וברית מילה.
הערות שוליים

↑  ראו גם אברהם עפשטיין, ר' שמואל החסיד בר' קלונימוס הזקן, ברדיטשוב, תרס"ד, עמ' 5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007400664505171  VIAF: 404155103946276200071   WorldCat (עם VIAF): 404155103946276200071
אליק ובליק

| --- | --- |
 סוגה:  חינוך, מדע, תרבות
 מדבבים בעברית:  ג'יל בן דוד, אבי יקיר
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 הפקה
 אורך פרק:  25 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ הופ!
 תקופת שידור מקורית:  2002–2003
 
אליק ובליק זו סדרת תוכניות לילדים בנושא המדע והתרבות המשודרת בערוץ הופ!.
רקע

התוכנית מונחה על ידי בובות, שהם חייזרים ששמם אליק ובליק, בתחילה העיניים שלהם היו קטנות ושחורות אבל בשנים האחרונות עברו חידוש, בכל תוכנית אליק ובליק חוקרים בנושא המדע והתרבות ולפעמים הם טועים כאשר בני האדם מסבירים להם, למשל בתוכנית החידון של הופ (אשר התחיל כחידון לחג הפסח, שנקרא "פסח מי יודע") עם חן חגי הם מתבלבלים ולא חכמים, ובחידון של הופ עם פרופסור גאוני (עזרא דגן) אליק לא חכם במיוחד, וביוצאים לטייל בארץ ישראל הם מבקשים את עזרתו של גבע איש הטבע שיסביר דבר קשה הקשור לישראל.
הדמויות

אליק (אבי יקיר) - חייזר ורוד, אחיו של בליק, לא חכם במיוחד.
בליק (ג'יל בן דוד) - חייזר כתום עם סנטר גדול, אחיו של אליק, לפעמים חכם ולפעמים לא למרות הטיפשות של אליק.
משפחתם של אליק ובליק

משפחתם של אליק ובליק מוזכרים מפעם לפעם ולא מופיעים בסדרות, במשחק "עץ המשפחה של אליק ובליק" מופיעים תמונות שלהם.
בתיה ואלחנן - אמא ואבא של אליק ובליק.
דוד בום ודודה בלומה - הדודים של אליק ובליק ואחיהם של בתיה, במשחק הסלט החלומי הדוד בום גר בצפון.
בומבה ואלקה - ההורים של בתיה וסבא וסבתא של אליק ובליק.
אלי וברכה - ההורים של אלחנן וסבא וסבתא של אליק ובליק.
תוכניות בהשתתפותם

אליק ובליק
תוכנית התחקירים של אליק ובליק
החידון של הופ!
הקייטנה של הופ -מא' עד ת'
החדר המוגן של הופ 2003
חבורת ה"ס (הופ סוכות)
המגילה החדשה של הופ!
המרחב המוגן של הופ 2006 (ללא אליק)
יום הולדת למדינה
יוצאים לטייל בארץ ישראל
הערות שוליים

↑  גלי פיאלקוב, עכבר העיר, לגדול בידיים טובות: ערוץ הופ מבטיח ומקיים, באתר הארץ, 4 בינואר 2011
↑  רותה קופפר, עשרה דברים לילדים בתחילת החופש, באתר הארץ, 3 ביולי 2006