משה בריליאנט
ביוגרפיה > בתקופת מדינת ישראל

בהתקרב מועד הקמת מדינת ישראל סיקר בריליאנט את דיוני מועצת העם ומנהלת העם שהתקיימו מאמצע חודש אפריל ועד לאמצע חודש מאי 1948 בבית הקרן הקיימת ברחוב צבי הרמן שפירא בתל אביב (כיום נמצא בו מוזיאון מועצת העם ומינהלתה). מועצת העם כללה 37 חברים שנבחרו מכל קצוות הקשת הפוליטית שהייתה אז בארץ והיוו את הפרלמנט הראשון של המדינה העתידה להיווסד ומנהלת העם הייתה ממשלתה.
ב-4 במאי 1949 לרגל חגיגות יום העצמאות הראשון תיאר משה בריליאנט, במאמרו שנשא את השם "ערב העצמאות", שנתפרסם בפלסטיין פוסט את הדיונים שקדמו להכרזת העצמאות. בין היתר גילה כי בישיבת מנהלת העם שנערכה ב-12 במאי 1948 נדון שמה של המדינה העומדת לקום. הדעה הרווחת הייתה כי ייבחר השם "יהודה", אך נמצא כי שם זה הוא בלתי מתאים מאחר ששטח המדינה החלטת החלוקה היה מחוץ לשטחה של ממלכת יהודה ההיסטורית. גם השם "ציון" ושמות אחרים נדחו, היה דוד בן-גוריון הראשון להציע את השם "ישראל" ומינהלת העם אישרה את השם ברוב של שבעה מתוך עשרה נוכחים.
ב-14 במאי 1948 נכח משה בריליאנט בטקס הכרזת העצמאות שהתקיים בבית דיזנגוף בתל אביב. באותה עת קווי הטלפון לירושלים היו מנותקים והוא לא הצליח להעביר את הידיעה על הכרזת המדינה למערכת הפלסטיין פוסט בירושלים. הכתבה על הכרזת המדינה שהופיעה בעיתון הסתמכה על שידור הטקס ברדיו, אולם היא לא הייתה מדויקת. הוא היה מתוסכל מכך ושנים רבות מאוחר יותר תיאר את שקרה באותו היום במאמר שהופיע בכתב עת חשוב בארצות הברית.
בזמן המצור על ירושלים, בריליאנט יחד עם שני עיתונאים נוספים הוציאו מהדורה מצומצמת של העיתון בתל אביב. הם עבדו תחת עומס, שכן היה זה בנוסף לעבודה הרגילה שלהם להעברת ידיעות לירושלים.
כאשר נבחרה, בשנת 1949, הכנסת הראשונה הפך משה בריליאנט להיות לכתב הכנסת הראשון של הפלסטיין פוסט. מאז ראשית שנות החמישים ועד לפרישתו שימש במקביל גם ככתב של הניו יורק טיימס בישראל. בתחילה מילא תפקיד של מחליף וממלא מקום הכתב של העיתון בישראל, בזמן שהכתב שהה בחו"ל. בשנת 1956 הוא הפך לאחד משני הכתבים של העיתון בישראל, משה בריליאנט תושב הארץ, וכתב נוסף שנשלח מארצות הברית למספר שנים.
לקראת אמצע שנות ה-50 הגיע משה בריליאנט לקונפליקט עם הפלסטיין פוסט שאז כבר נקרא ג'רוסלם פוסט, כיוון שהתנגד להתערבותו של שר החוץ משה שרת בתוכן כתבותיו. שרת נהג לבוא למערכת העיתון בלילה, לקרוא את החומר שעמד להתפרסם ואז לערוך שינויים, אך בריליאנט התנגד להתערבותו. הקרע אירע כששרת הכניס פרשנות לידיעה חדשותית שלו ובריליאנט הסיר את שמו מהכתבה ולמחרת דרש מעורך העיתון (מי שיהיה לימים ראש עיריית ירושלים) גרשון אגרון למנוע את התערבותו של שרת. אגרון לא הסכים לכך ומשה בריליאנט שב לעבוד במערכת העיתון בתל אביב, אך לא גילה יותר עניין בעבודה ומאחר שבאותה עת כבר עבד בניו יורק טיימס, התפטר מעיתון.
משה בריליאנט היה הכתב היחידי של הניו יורק טיימס בישראל כשפרצה מלחמת סיני. בשנת 1956 היה בריליאנט אחד ממייסדי התאחדות עיתונאי חוץ בישראל.
שנים לאחר מכן הפך להיות בנוסף לכך גם לכתבו של הטיימס של לונדון.
כתבותיו על פרשת לבון, שככל הנראה התבססו על מידע פנימי מחוגי השלטון, זכו להערכה רבה והיו הכתבות המהימנות הראשונות שהניו יורק טיימס פרסם על הפרשה.
בשנת 1970 פרסם ברליאנט בארצות הברית את ספרו Portrait of Israel ("דיוקנה של ישראל"), בלוויית תצלומים של מיכה בר-עם ומדריך מאת אשתו, סילביה. הספר נכנס ל- "מועדון ספר החודש", ה-Book of the Month Club של הניו יורק טיימס. בעקבות הצלחת הספר הניו יורק טיימס פרסם ספרים נוספים על מדינות אחרות.
משה בריליאנט פרש לגמלאות בשנת 1987, לאחר 38 שנים בהם סיקר את ישראל עבור הניו יורק טיימס. הוא נפטר בשנת 1995, בגיל 80. הותיר את אשתו סילביה, בן ובת: יהושע וחדוה, ונכדים.