איי מאדזו
היסטוריה > הרפובליקה של סין

בשנת 1911, שושלת צ'ינג הופלה לאחר מהפכת שינהאי והרפובליקה של סין (ROC) הוקמה ב-1 בינואר 1912. בעקבות המהפכה איי מאדזו נשלטו על ידי מחוז פוקיין של הרפובליקה הסינית. ב-1 באוגוסט 1927, פרץ מרד נאנצ'אנג בין המפלגה הלאומית השלטת של סין (KMT) לבין המפלגה הקומוניסטית הסינית (מק"ס), שסימן את תחילת מלחמת האזרחים הסינית.
ב-10 בספטמבר 1937, יפן כבשה את מחוזות בייגן ונאנגאן הסינים בסיוע הצבא הסיני הריפובליקני (אנ'). האיים לא נכבשו על ידי חיילים יפנים במהלך מלחמת העולם השנייה מכיוון שהם לא היו חשובים מבחינה צבאית. ב-15 באוגוסט 1945 היפנים נכנעו לאמריקאים במסגרת כניעת האימפריה היפנית וכל שטחי האימפריה כולל איי מאדזו הועברו לשליטת האמריקאים.
כתוצאה ממלחמת האזרחים הסינית, בשנת 1949 המפלגה הקומוניסטית הסינית (מק"ס) כבשה והשתלטה רק על סין היבשתית מידי המפלגה הלאומית הסינית (Kuomintang, KMT). המק"ס הקימה את הרפובליקה העממית של סין (PRC) ב-1 באוקטובר 1949, שכללה את ניהול מחוז ליאנג'יאנג של פוג'יין שביבשת בלבד. כוחות ה-KMT נסוגו מסין היבשתית לטאיוואן בסוף 1949, אך שמרו על חלק מהאיים של מחוז לינצ'יאנג (בהם נכללו, איי מאדזו), וגם את רוב האיים במחוז ג'ינמן (קוומוי). ב-15 בדצמבר 1950, הוקמה הנפה האדמיניסטרטיבית מאדזו (馬祖行政公署) של מחוז פוג'יין, ברפובליקה של סין הלאומית. שהותקפה ב-1950 וב-1951.
בתחילת יולי 1953 נסוגו לוחמי גרילה לאומניים סיניים מהאיים שבאזור האי שיאנג (Chihchutao) והאזור עבר לשליטת סין העממית. ביוני 1955, סין העממית ביצעה בנייה מסיבית של כבישים ומתקני צבא סביב האי Pingtan (אנ'), שכללו דרכים המובילות לעמדות ארטילריה אפשריות ביבשת. העמדות שימשו כדי להגן על מיצר האייטן, שנחשב לאזור היערכות נוח לפעולות אמפיביות נגד איי מאדזו. ביולי 1958, סין החלה לרכז כוחות מול איי ג'ינמן (קוומוי) ומאטסו (לינצ'יאנג) והחלה להפציץ אותם ב-23 באוגוסט, דבר שגרר למשבר מיצרי טאיוואן השני. ב-4 בספטמבר 1958 הודיעה סין על הגדלת מרחב המים הטריטוריאליים שלה ב-20 קילומטרים כדי לכלול את שני הארכיפלגים בתחומה הטריטוריאלי. מאוחר יותר באותו חודש, לאחר שיחות בין ארצות הברית לסין העממית בוורשה, פולין, סוכם על הפסקת אש והסטטוס קוו אושר מחדש.
הביטוי " קוומוי (ג'ינמן) ומאדזו" הפך לחלק מהשיח הפוליטי האמריקאית בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960. במהלך הוויכוחים, שני המועמדים לנשיאות, סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון והסנאטור ג'ון פ. קנדי, התחייבו להשתמש בכוחות הצבא אמריקאי במידת הצורך כדי להגן על טאיוואן מפני פלישה של סין העממית. עם זאת, בעימות השני בין שני המועמדים, ב-7 באוקטובר 1960, שני המועמדים השמיעו דעות שונות לגבי השאלה האם יש להשתמש בכוחות אמריקאים גם כדי להגן על העמדות הקדמיות של טאיוואן, קומוי ומאטסו. הסנאטור קנדי הצהיר שהאיים האלה נמצאים במרחק של כ-9 ק"מ בלבד מול חופי סין ובמרחק של כ־170 קילומטרים מטאיוואן, הם בלתי ניתנים להגנה אסטרטגית וגם לא היו חיוניים להגנת טאיוואן. סגן הנשיא ניקסון טען כי מכיוון שקמוי ומאטסו נמצאים ב"אזור החירות", אין למסור אותם, עקרונית, לקומוניסטים.
לאחר העימות השלישי ב-13 באוקטובר 1960, יועציו של קנדי שוחחו עם שר החוץ כריסטיאן הרטר ואמרו שקנדי שינה את עמדתו בסוגיית קווימוי ומאדזו. כדי לא לתת לקומוניסטים את הרושם שארצות הברית לא תעמוד מאוחדת כנגד התוקפנות הסינית. ניקסון הצביע על השינוי בעמדתו של קנדי אך החליט לא ללחוץ על הנקודה בשל חשיבות תפקידה של ארצות הברית במצב המתוח מול סין העממית. סקרים של רפובליקנים ודמוקרטים הראו שקיימת תמיכה גורפת בעמדתו של ניקסון.
בשנת 1992 התחדש הממשל האזרחי העצמאי של מחוז ליאנצ'יאנג, זאת לאחר הפסקת הלוחמה הקרה עם סין העממית. ב-7 בנובמבר 1992 פורקה מפקדת החפ"ק (חדר פקוד קדמי) שפעלה להגנה על האיים. לאחר מכן, התגברה הבנייה המקומית. בשנת 1999, האיים הוגדרו כחלק ממנהלת אזור הנוף הלאומי של מאדזו. בינואר 2001, החל מעבר סחורות, מטענים ונוסעים ישירות בין מאדזו למחוז פוג'יין בסין העממית. לאחר 1 בינואר 2015, תיירים מסין היבשתית (העממית) יכלו להגיש ישירות בקשות להיתר יציאה וכניסה עם הגעתם לאיי מאדזו. הפריבילגיה הזו חלה גם על איי פנגחו וג'ינמן, כאמצעי להגביר את התיירות באיים המרוחקים של טאיוואן. בדצמבר 2015, נפתח נתיב השיט Huangqi-Matsu.
בשנת 2020, החלה כריית חול בלתי חוקית על ידי ספינות סיניות במים שמסביב לאיי מאדזו, שגרמה לדאגה באיים על אפשרות שיגרמו נזקים לסביבה הימית סביב האיים, נזק אפשרי לכבלי תקשורת תת-מימיים ופוטנציאל לאפשרות שחיקת החוף.