stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כדורגל בברזיל
נבחרת ברזיל בכדורגל

נבחרת ברזיל בכדורגל, המכונה "סלסאו" (בפורטוגזית: Seleção, נבחרת), היא אחת מנבחרות הכדורגל הלאומיות המרכזיות בעולם. הנבחרת היא שיאנית הזכיות בגביע העולם בכדורגל עם חמישה תארים, והיא היחידה שהשתתפה בכל הטורנירים. לברזיל גם תשע זכיות בקופה אמריקה, ארבע זכיות בגביע הקונפדרציות ושתי זכיות בטורניר הכדורגל האולימפי. הנבחרת מזוהה בתלבושתה המסורתית המורכבת מארבעת הצבעים הלאומיים, צבעי דגל ברזיל: חולצה צהובה וירוקה, מכנסיים כחולים וגרביים לבנים.
הנבחרת נוסדה ב-21 ביולי 1914, כשלכבוד יום השנה ה-12 של מועדון הכדורגל פלומיננסה היא ערכה משחק ידידות באצטדיון לרנז'יירס שבריו דה ז'ניירו נגד אקסטר סיטי האנגלית.
לצד ההצלחות הרבות, בהיסטוריה של נבחרת ברזיל זכורים שני משחקים שנחשבים ל"אסונות": ההפסד 1–2 לאורוגוואי בבית הגמר של מונדיאל 1950, שנחשב למשחק הגמר של הטורניר וכונה "מרקנאסו" (אסון המרקנה), וההפסד 1–7 לגרמניה בחצי גמר מונדיאל 2014, שכונה "מינייראסו" (אסון מינייראו).
היריבות הגדולות ביותר של נבחרת ברזיל הן אורוגוואי וארגנטינה ביבשת אמריקה ואנגליה, איטליה והולנד באירופה. היריבויות עם אורוגוואי וארגנטינה נבעו בעיקר מהקרבות ביניהן בקופה אמריקה, ואילו היריבויות עם הנבחרות האירופיות נבעו מההתמודדויות בגביע העולם בכדורגל. היריבות בין ארגנטינה לבין ברזיל בכדורגל, שלובתה על ידי היריבות בין דייגו מראדונה ופלה והדיון מי מביניהם הוא הכדורלגן הגדול בהיסטוריה, נחשבת לאחת היריבויות הסוערות בכדורגל הבין-לאומי.
ניהול > קונפדרציית הכדורגל הברזילאית

קונפדרציית הכדורגל הברזילאית היא הגוף המנהל של הענף במדינה. היא מארגנת את כל האליפויות הלאומיות ומנהלת את נבחרות ברזיל. משרדיה הראשיים נמצאים בעיר ריו דה ז'ניירו. הקונפדרציה נוסדה ב-8 ביוני 1914 כ"קונפדרציית הספורט הברזילאית" (CBD), שב-24 בספטמבר 1979 חדלה לפקח על הספורט ואותה החליפה קונפדרציית הכדורגל הברזילאית (CBF).
ניהול > פדרציות של המדינות

פדרציות הכדורגל של מדינות ברזיל אחראיות להסדרת הענף בתחום השיפוט של כל מדינה. הפדרציות מקושרות ל-CBF, אך יש להן אוטונומיה לארגן אליפויות, לבחור נשיא, לחתום על חוזים ולהכיר במועדונים ובקבוצות.
ניהול > בתי דין לספורט

בית הדין העליון לצדק בספורט (בפורטוגזית: Superior Tribunal de Justiça Desportiva, STJD) הוא הגוף המשפטי בתחום הספורט בברזיל האחראי על שיפוט תיקים הקשורים במועדונים וספורטאים. בית הדין עוסק במקרי השעיה עקב כרטיסים אדומים, אלימות או סימום. בנוסף, לכל מדינה בית דין משלה.
מועדונים

ישנם 12 מועדונים הנחשבים באופן היסטורי למועדונים הגדולים של ברזיל: סאו פאולו, פלמיירס, קורינתיאנס וסנטוס מסאו פאולו; פלומיננסה, פלמנגו, ואסקו דה גאמה ובוטפוגו מריו דה ז'ניירו; אינטרנסיונל וגרמיו מריו גראנדה דו סול; ואתלטיקו מיניירו קרוזיירו ממינאס ז'ראיס. קבוצות אלו, יחד עם באהיה, יצרו ב-1987 את מועדון ה-13, שארגן את אליפות ברזיל בכדורגל 1987 (שנקראה קופה אוניאו) במקום קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. בנוסף למועדונים אלו זכו עוד ארבע קבוצות באליפות ברזיל בכדורגל: קוריטיבה, גוארני, אתלטיקו פרנאאנסה וספורט רסיפה, בסך הכל 17 מועדונים שזכו בתואר. אתלטיקו פרנאאנסה חוותה צמיחה גדולה ברווחיה במאה ה-21, ולעיתים היא נחשבת גם כן לאחד המועדונים הגדולים על ידי רוב עיתונות הספורט במדינה.
תחרויות ולוח זמנים

לוח השנה של הכדורגל בברזיל הוא מקור למחלוקת גדולה בברזיל, וספג ביקורת מצד אוהדים, עיתונאים ומנהלים.
העונה הברזילאית מתחילה באופן מסורתי בינואר, כשהתחרויות הראשונות המשוחקות על ידי קבוצות הכדורגל במדינה הן האליפויות של המדינות. בין אמצע שנות ה-90 ל-2002 נערכו בתחילת השנה תחרויות אזוריות בין-מדינתיות, כגון טורניר ריו-סאו פאולו, גביע סול-מינאס וגביע צפון-מזרח, אך הן הופסקו עם הגדלת החשיבות של הגביע הברזילאי, שנערך גם הוא במחצית הראשונה של השנה. בגביע, שהוא טורניר הכדורגל היחיד המכיל קבוצות מכל מדינות ברזיל, משתתפות 64 קבוצות, מהן עשר לפי דירוג קונפדרציית הכדורגל הברזילאית ו-54 לפי התוצאות באליפויות של המדינות.
שתי אליפויות המדינות הוותיקות והחשובות ביותר הן קמפאונטו פאוליסטה, אליפות סאו פאולו, וקמפאונטו קריוקה, אליפות ריו דה ז'ניירו.
ליגת העל הברזילאית, הידועה גם בשם ברזילייראו (Brasileirão), נערכת מאז 2003 בין מאי לדצמבר בדרך כלל, מאז 2003. לוח זמנים זה נחשב לבעייתי מכיוון שהוא לא מסונכרן עם חלון ההעברות הבין-לאומי בין יולי לאוגוסט, מה שגורם לשחקנים רבים לעבור למדינות אחרות, והוא מתנגש עם השלבים המכריעים של גביע ליברטדורס וגביע סודאמריקנה.
בסך הכל, מועדון ברזילאי עשוי לשחק כ-70 משחקים במהלך השנה, למעלה מ-20 משחקים יותר בהשוואה לקבוצות ממדינות אחרות באמריקה הדרומית ובאירופה.
הליגה הברזילאית מחולקת לארבע ליגות בעלות מערכת עלייה וירידה. שלוש הראשונות (סרייה א', סרייה ב' וסרייה ג') בעלות 20 קבוצות ונקבעות לפי הישגים בעונה הקודמת, ואילו 64 קבוצות הסרייה ד' נקבעות לפי הישגיהן באליפויות המדינות. הקבוצות מחולקות לשמונה בתים בני שמונה קבוצות, וארבע הראשונות בכל בית מעפילות לפלייאוף עם משחקי גומלין. ארבע הקבוצות שמעפילות לחצי הגמר עולות בעונה הבאה לסרייה ג'.
תחרויות ולוח זמנים > מבנה ליגות הכדורגל בברזיל

| רמה> תחרויות לאומיות | ליגה> תחרויות לאומיות |
| --- | --- |
1: קמפאונטו ברזילייראו סרייה א' 20 קבוצות 4 יורדות
2: קמפאונטו ברזילייראו סרייה ב' 20 קבוצות 4 עולות 4 יורדות
3: קמפאונטו ברזילייראו סרייה ג' 20 קבוצות 2 הראשונות משני הבתים עולות 4 יורדות
4: קמפאונטו ברזילייראו סרייה ד' 64 קבוצות ב-8 בתים 4 הקבוצות בחצאי הגמר עולות אין יורדות
אליפויות המדינות
5: אליפויות המדינות (27) קמפאונטו אקריאנו (אקרי (ברזיל) אקרי) • קמפאונטו אלגואנו (אלגואס אלגואס) • קמפאונטו אמאפנסה (אמאפה אמאפה) • קמפאונטו אמזונסה (אמזונאס (מדינה) אמזונאס) • קמפאונטו באיאנו (באהיה באהיה) • קמפאונטו סיארנסה (סיארה סיארה) • קמפאונטו ברזיליינסה (המחוז הפדרלי של ברזיל המחוז הפדרלי של ברזיל) • קמפאונטו קפישאבה (אספיריטו סאנטו אספיריטו סאנטו) • קמפאונטו גויאנו (גויאס גויאס) • קמפאונטו מרניינסה (מרניאו מרניאו) • קמפאונטו מאטו-גרוסנסה (מאטו גרוסו מאטו גרוסו) • קמפאונטו סול-מאטו-גרוסנסה (מאטו גרוסו דו סול מאטו גרוסו דו סול) • קמפאונטו מיניירו (מינאס ז'ראיס מינאס ז'ראיס) • קמפאונטו מאטו-גרוסנסה (מאטו גרוסו מאטו גרוסו) • קמפאונטו פאראאנסה (פארה פארה) • קמפאונטו פאראיבנו (פאראיבה פאראיבה) • קמפאונטו פרנאאנסה (פרנה (מדינה) פרנה) • קמפאונטו פרנמבוקנו (פרנמבוקו פרנמבוקו) • קמפאונטו פיאוויינסה (פיאאוי פיאאוי) • קמפאונטו קריוקה (ריו דה ז'ניירו (מדינה) ריו דה ז'ניירו) • קמפאונטו פוטיגאר (ריו גראנדה דו נורטה ריו גראנדה דו נורטה) • קמפאונטו גאוצ'ו (ריו גראנדה דו סול ריו גראנדה דו סול) • קמפאונטו רונדוניינסה (רונדוניה רונדוניה) • קמפאונטו רוריימנסה (רוריימה רוריימה) • קמפאונטו קטריננסה (סנטה קטרינה סנטה קטרינה) • קמפאונטו פאוליסטה (סאו פאולו (מדינה) סאו פאולו) • קמפאונטו סרז'יפנו (סרז'יפה סרז'יפה) • קמפאונטו טוקנטיננסה (טוקנטינס (מדינה) טוקנטינס)
6: רמה שנייה של אליפויות המדינות (25) אלגואס אלגואס • אמאפה אמאפה • אמזונאס (מדינה) אמזונאס • באהיה באהיה • סיארה סיארה • המחוז הפדרלי של ברזיל המחוז הפדרלי של ברזיל • אספיריטו סאנטו אספיריטו סאנטו • גויאס גויאס • מרניאו מרניאו • מאטו גרוסו מאטו גרוסו • מאטו גרוסו דו סול מאטו גרוסו דו סול • מינאס ז'ראיס מינאס ז'ראיס • מאטו גרוסו מאטו גרוסו • פארה פארה • פאראיבה פאראיבה • פרנה (מדינה) פרנה • פרנמבוקו פרנמבוקו • פיאאוי פיאאוי • ריו דה ז'ניירו (מדינה) ריו דה ז'ניירו • ריו גראנדה דו נורטה ריו גראנדה דו נורטה • ריו גראנדה דו סול ריו גראנדה דו סול • רונדוניה רונדוניה • סנטה קטרינה סנטה קטרינה • סאו פאולו (מדינה) סאו פאולו • סרז'יפה סרז'יפה • טוקנטינס (מדינה) טוקנטינס
7: רמה שלישית של אליפויות המדינות (10) סיארה סיארה • גויאס גויאס • מינאס ז'ראיס מינאס ז'ראיס • פארה פארה • פאראיבה פאראיבה • פרנה (מדינה) פרנה • ריו דה ז'ניירו (מדינה) ריו דה ז'ניירו • ריו גראנדה דו סול ריו גראנדה דו סול • סנטה קטרינה סנטה קטרינה • סאו פאולו (מדינה) סאו פאולו
8: רמה רביעית של אליפויות המדינות (2) ריו דה ז'ניירו (מדינה) ריו דה ז'ניירו • סאו פאולו (מדינה) סאו פאולו
9: רמה חמישית של אליפויות המדינות (2) ריו דה ז'ניירו (מדינה) ריו דה ז'ניירו • סאו פאולו (מדינה) סאו פאולו
תרבות כדורגל

כדורגל הוא חלק משמעותי מהזהות הברזילאית, ונחשב לפעילות החברתית-תרבותית המשמעותית ביותר במדינה. זהו הספורט הפופולרי ביותר בברזיל, והברזילאים אף מכנים את ארצם "o País do Futebol" ("מדינת הכדורגל").
שילובם של כלל חלקי החברה הברזילאית בכדורגל סימן את תחילתה של זהות הכדורגל הברזילאית. הספורט הפך לחלק מחיי היומיום של הברזילאים, ועם הזמן גם לחלק מהתרבות הפופולרית.
עם זאת, עם עליית האינטרנט, שמקל על מעקב אחר כל ענף ספורט, ועם הצלחתה הגוברת של ברזיל במשחקים האולימפיים, האוכלוסייה הברזילאית מתחילה להתעניין יותר בענפי ספורט כמו גלישת גלים, סקייטבורדינג, טניס, שחייה, ג'ודו, כדורעף וענפים נוספים, מה שמוריד מקרנו של הכדורגל.
כדורגל נשים

כדורגל נשים, בניגוד לגברים, פחות פופולרי במדינה.
נבחרת ברזיל בכדורגל נשים זכתה במדליית כסף בטורניר הכדורגל במשחקים האולימפיים ב-2004, 2008 ו-2024, ובגביע העולם בכדורגל נשים ב-2007.
ראו גם

כדורגל נשים בברזיל
קונפדרציית הכדורגל הברזילאית
ליגת העל הברזילאית
הגביע הברזילאי
נבחרת ברזיל בכדורגל
נבחרת ברזיל בכדורגל נשים
נבחרת ברזיל בכדורגל עד גיל 20
הערות שוליים

↑  רון עמיקם‏, בעולם משלו: הגדולה ההיסטורית של פלה והעוול שנגרם לו, באתר וואלה, 29 בדצמבר 2022
↑  אורי בן-נון, "פלה בחצאית": השחקנית ששינתה את ענף כדורגל הנשים, באתר ynet, 28 ביולי 2023
↑  The debate over Brazilian football's British origins, אוניברסיטת אוקספורד, ‏4 באוגוסט 2014
↑  נדב יעקבי, הסמבה האחרונה בברזיל, באתר ynet, 17 ביולי 2005
↑  נבו זעירא, ‏מקורות הדרבי: חוליגנים, חזירים, דקלים וסכינים, באתר ONE‏, 15 באוקטובר 2010
↑  Menezes sets Brazil quest for old style, אינדפנדנט, ‏1 במרץ 2012
↑  דניאל שחק, ‏היום בו הכדורגל מת, באתר ערוץ הספורט, 31 במאי 2014
↑  ג'ון סינוט, ‏השיטה האירופית הורסת את הכדורגל הברזילאי, באתר ONE‏, 30 ביוני 2013
↑  נדב יעקבי, הטובה אי פעם: מונדיאל החלומות של ברזיל ב-1970 / מר עולם, באתר ynet, 19 ביוני 2020
↑  היסטוריה: 100 שנים למשחק הבכורה של נבחרת ברזיל, באתר וואלה, 21 ביולי 2014
↑  מיכאל יוכין‏, ההפסד הכואב בהיסטוריה, באתר וואלה, 16 ביולי 2020
↑  תומר גנור, ברזיל המומה: "בושה במדינת הכדורגל. מינייראסו", באתר ynet, 9 ביולי 2014
| כדורגל בברזיל ברזיל |
| --- | --- | --- |
| נבחרות | נבחרת ברזיל בכדורגל • נבחרת ברזיל בכדורגל נשים • נבחרת ברזיל בכדורגל עד גיל 20 |  |
| ניהול | קונפדרציית הכדורגל הברזילאית • מועדון ה-13 • קבוצות • כדורגלנים • מאמנים • אצטדיונים |  |
| תחרויות ברמה לאומית | ליגת העל הברזילאית • הגביע הברזילאי |  |
| תחרויות ברמה אזורית | אליפות סאו פאולו • אליפות ריו דה ז'ניירו • האליפויות של המדינות • גביע צפון-מזרח |  |
| תחרויות עבר | טורניר ריו-סאו פאולו • טורניר רוברטו גומס פדרוזה • טאסה ברזיל • קופה אוניאו • גביע ז'ואאו אבלנז'ה |  |
תומאס דונוהו, נחשב לאבי הכדורגל הברזילאי
גארינצ'ה (משמאל) במדי נבחרת ברזיל בכדורגל נגד צ'ילה בחצי גמר מונדיאל 1962. נחשב לאחד מגדולי המכדררים בהיסטוריה של הכדורגל
נבחרת ברזיל שזכתה במונדיאל 1970 נחשבת על ידי רבים לנבחרת הכדורגל הגדולה ביותר אי פעם
הגרנל (Grenal), הדרבי של פורטו אלגרה בין גרמיו (בתכלת) לאינטרנסיונל (באדום), נחשבת לאחת מיריבויות הכדורגל אחת מיריבות הכדורגל הסוערות בעולם
גביע אליפות ברזיל בכדורגל 2019, בו זכתה פלמנגו
אוהדים באימון נבחרת ברזיל בכדורגל
מרטה ויירה דה סילבה נחשבת לאחת מגדולות הכדורגלניות בכל הזמנים
פרס קיפוד הזהב

| --- | --- |

סמליל הפרס
 תיאור:  מוענק מדי שנה עבור מצוינות בתחום תיאטרון הפרינג'
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפרס:  2005–הווה (כ־19 שנים)
 אתר רשמי
פרס קיפוד הזהב (פרס תיאטרון הפרינג') מוענק מדי שנה עבור מצוינות בתחום תיאטרון הפרינג' בישראל.
היסטוריה

פרס תיאטרון הפרינג' – קיפוד הזהב, הוקם בשנת 2005, על ידי יוסי פרוסט ראש מינהל תרבות לשעבר ומנהלי בתי הפרינג' וקבוצות התיאטרון העצמאי בישראל. בין המייסדים היו ניקו ניתאי מייסד תיאטרון הסימטה ותיאטרון קרוב, עירית פרנק מנהלת תיאטרון הסימטה, גיא כהן נציג תיאטרון נוצר, כרמית יעקובסון נציגת תיאטרון תמונע, ומשה טנא מנכ"ל צוותא.
העמותה הוקמה כשתחום הפרינג' קיבל מדי שנה פרס אחד בלבד במסגרת פרס התיאטרון של התיאטראות הממוסדים בישראל, ועל רקע העובדה שהעשייה התיאטרונית העצמאית, החוץ ממסדית, זוכה לכבוד עצום בכל העולם.
בטקס הראשון שהתקיים בשנת 2005 בתיאטרון תמונע, הוחלט על יצירת אירוע בעל אופי המתאים לתחום העשיה התיאטרונית העצמאית.
בכל שנה מחולקים הפרסים ב – 16 קטגוריות שונות, הצגת השנה, במאי השנה, שחקן ושחקנית השנה, מעצב תפאורה, מחזאי, מוזיקאי, אמן הווידאו התלבושות וכו'. כל שנה הטקס מתקיים באחד מאולמות הפרינג' בארץ, כל שנה במקום אחר ומתנהל ברוח המיוחדת של המקום.
כל שנה במסגרת הטקס מוענק גם פרס מפעל חיים ליוצר ותיק על תרומה מיוחדת לתחום בישראל. בין המקבלים את פרס מפעל החיים ניקו ניתאי, יוסי יזרעאלי, מרים נבו, אדיב ג'השאן, סמדר יערון, נאווה צוקרמן ועוד רבים וטובים. מספר ההצגות המוגשות הולך וגדל מדי שנה, כתוצאה ישירה מההתרחבות והשגשוג בתחום. בשנת 2019 הוגשו 80 הצגות לתחרות.
בשנת הקורונה 2020 הוגשו מספר דומה של הפקות, אבל בגלל השנה הקשה הוחלט בהנהלת הקיפוד השנה, לחלק פרסים רק לשבע הצגות מצטיינות ללא חלוקה לקטגוריות. בשנת 2020, שנת הקורונה, החליטה ההנהלה כי במקום טקס חלוקת הפרס יתקיים אירוע מחאה בכיכר התרבות. כותרתו הייתה: "תפתחו את התיאטרונים הנעולים, אנחנו יכולים להישמר"..
בשנת 2019, עם מינויו של מרט פרחומובסקי לתפקיד המנהל האמנותי של העמותה ובחירת חברי הנהלה חדשים - ביניהם היו"ר דורון צפריר, עירית פרנק, משה פרלשטיין, מיקי יונס, בהט קלצ'י, עודד אור, אפרת ליפשיץ, נועה שכטר ודורית ניתאי-נאמן - החלה רפורמה ב"קיפוד הזהב", במטרה להפוך את העמותה לגוף המייצג את כל ענף התיאטרון העצמאי והפרינג'. במסגרת זו הוקמו האקדמיה לתיאטרון עצמאי ולפרינג' וכן פסטיבל קיפוד הזהב, המציג את מיטב הצגות הפרינג' של השנה, בליווי סדנאות, כיתות אמן, מפגשים עם יוצרים ועוד.
חלק מזוכי הפרס בשנים עברו

הצגת השנה: הסוף, אסקוריאל, מייקל, התקלה, המרקיד, בין הספירות, סיפורו של איש בודד, מיין ג'רוזלם
במאי/ת השנה: מעין אבן, אבי גיבסון בר-אל, טל ברנר וירון אדלשטיין, אייל וייזר, איגור ברזין, שי פיטובסקי, אייל וייזר
שחקן השנה: עידן אלתרמן, ולדימיר פרידמן, דודו ניב, מיגל אורבך, שמואל שילה, לביא זיטנר, רועי אסף, ז'יל בן דוד
שחקנית השנה: יעל צוקר, עדי בילסקי, שפרה מילשטיין, נעמי יואלי, לני שחף, ליז רביאן, גאיה שליטא-כץ, מיטל רז.
שחקן משנה: אבי דנגור, לירון ברנס, דודיק סמדר, ג'ורג' אסקנדר, יעקב זאדה דניאל, אייל זוסמן.
שחקנית משנה: ענבל לורי, מגי אזרזר
מחזאי/ת השנה: רועי יוסף ונעה נשיא, עופר ירושלמי, יואב ברתל, מאור זגורי, יוספה אבן-שושן, עלמה גניהר, רועי רשקס, נעם גיל
עיבוד מחזה: טל ברנר וירון אדלשטיין, נעמי יואלי, איגור ברזין, יפים קוצ'ר ועירד רובינשטיין
מלחין/ה: עופר ירושלמי, יונתן בלומנפלד, שוש רייזמן, אסף קורמן, שפי ישי, אדי זיסמן, יובל מסנר, בועז ברקת, מירה עווד, עמית אולמן
עיצוב תפאורה: פולינה אדמוב, איריס מועלם, עומר שיזף, מיקי בן כנען, מירב אוחיון
עיצוב תלבושות: אולה שבצוב, ענבל ליבליך, אפרת אביב, כנרת טופז, שירה וייז, בלה חבצקין
עיצוב תאורה: מרטין עדין, זיו וולושין, אורי רובינשטיין, אבי-יונה בואנו
שפת במה (קונספט): "מלחמת שוורים", "צחוק הדמעות" - מרכז שלומי לתיאטרון אלטרנטיבי, "הדירה" - העיבוד הפלסטיני-ישראלי למחזה "וונצקונצרט", "דודה פרידה: המוזיאון", "טרנקילה", "סיפורי סבתא"
עבודה קבוצתית: אנסמבל ציפורלה, מסע אל פנים החדר, "רומיאו ויוליה", תיכון מגשימים
מבצע/ת: ענבל לורי, יואב ברתל, נדב הולנדר, דודו בן זאב
מפעל חיים: שמואל וולף, שמואל שילה, נטע פלוצקי, אמיר אוריין, תמי ספיבק, שפרה מילשטיין, חנה ריבר, גבריאלה לב ופואד עווד
תרומה מיוחדת: אדיב ג'השאן, מרים נבו
הערות שוליים

↑  אורין ויינברג, רפורמה בפרס קיפוד הזהב: תוקם אקדמיה לתיאטרון עצמאי ולפרינג', באתר ynet, 8 ביולי 2019
↑   חגית גינזבורג, "הסוף" זכתה בפרס קיפוד הזהב להצגות פרינג', באתר הארץ, 26 בנובמבר 2021
↑  טלי רבן, עכבר העיר, עולים לשוליים - ב"קיפוד הזהב" - טקס פרסי הפרינג' שנערך אתמול - קטפה "אסקוריאל" את תואר הצגת השנה, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2006
1 2 3 4 5  עכבר העיר אונליין, "מיין ג'רוזלם" היא הזוכה הגדולה בטקס קיפוד הזהב, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2012
1 2 3 4  מערכת עכבר און-ליין, עכבר העיר אונליין, טקס "קיפוד הזהב": "אסקוריאל" היא הצגת השנה בפרינג', באתר הארץ, 29 בדצמבר 2006
1 2 3 4 5  הזוכים בפרס קיפוד הזהב 2013, באתר "הבמה"
↑  הוכרזו פרסי "קיפוד הזהב" לשנת 2022: "שמואל" הצגת השנה, באתר וואלה, 18 בנובמבר 2022
1 2  תיכון מגשימים, באתר web.archive.org, ‏2017-12-05
↑  מרב יודילוביץ', הוכרזו הזוכים בפרסי "קיפוד הזהב" של הפרינג', באתר ynet, 7 במאי 2010
↑  פרס הפרינג' לגבריאלה לב ופואד עווד, אתר "הבמה". 2 בנובמבר 2016
רלה מזלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1948 (בת 76 בערך) מעיין ברוך, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 
רלה מזלי (נולדה ב-1948) היא סופרת ופעילת שלום, חברת אקדמיה לשוויון, ממייסדות ארגון פרופיל חדש ופרויקט 'האקדח על שולחן המטבח', קמפיין הפועל לצמצום מספר כלי הנשק במרחב הציבורי בישראל.
ביוגרפיה

מזלי נולדה בשנת 1948 בקיבוץ מעין ברוך. אמה הייתה פעילה ציונית שעלתה לישראל מקנזס סיטי בארצות הברית. מזלי גדלה בתל אביב. למדה פילוסופיה וספרות השוואתית באוניברסיטת תל אביב.
פרסומה הספרותי הראשון היה הסיפור הקצר "זה", בשנת 1981. אחריו פורסמו עוד כמה סיפורים קצרים בכתבי עת לספרות. ספרה הראשון, "מה שלא יהיה" הוא רומן על חיי נישואים שיצא לאור ב-1987. ספרה השני, "בבה סיטר" (1996), הוא ספר לילדים שכתבה עם בתה נועה מזלי. בנוסף מזלי מתרגמת ספרות מאנגלית לעברית.
מאז 1980 היא פעילה נגד מיליטריזם ונגד המיליטריזציה והכיבוש הישראלי. בשנת 1998 הייתה אחת המייסדות של התנועה הפמיניסטית "פרופיל חדש", המתנגדת למה שהן רואות כמיליטריזם בישראל ותומכת בסרבני מצפון. בשנת 2010 ייסדה יחד עם סמדר בן נתן את הפרויקט "האקדח על שולחן המטבח", התובע להפסיק נטילת כלי נשק על ידי מאבטחים לביתם על מנת למנוע רצח ואלימות כלפי נשים. זאת לאחר ש-23 בני אדם נרצחו מירי כלי נשק של מאבטחים בין השנים 2010-2002, ומאחר שחברות האבטחה אינן אוכפות את החוק המחייב אותן לאסוף את כלי הנשק מהמאבטחים בתום המשמרת. מזלי גם עבדה בארגון רופאים לזכויות אדם ושימשה כיועצת של הוועד הבינלאומי של הצלב האדום וכן של קרן פורד.
מזלי כותבת ספרים, מאמרי פובליציסטיקה, מאמרים אקדמיים וסיפורים קצרים בנושא שוויון מגדרי, זכויות ילדים וחינוך לשלום.
בשנת 2005 הייתה אחת מאלף נשים שהיו מועמדות לפרס נובל לשלום במסגרת פרויקט 1000 PeaceWomen (אנ').
בשנת 2018 פעלה יחד עם חברי קואליציית הארגונים "האקדח על שולחן המטבח" בדרישה שהשר לביטחון פנים, גלעד ארדן, יבטל את התקנות החדשות שיזם, שנועדו להרחיב משמעותית את מדיניות נשיאת הנשק בישראל. לאחר שארדן אישר תבחינים מקלים לקבלת נשק. בדצמבר 2018 עתרו הארגונים לבג"ץ בבקשה להקפיא את רפורמת הנשק של ארדן. במאי 2019, בעקבות העתירה, הורה בג"ץ שהרפורמה בתקנות נשיאת נשק תיבחן מחדש, שתהיה בחינה מסודרת של הקריטריונים, הסדרה של התנאים לקבלת רישיון בחקיקת משנה. בג"ץ נתן ארבעה חודשים כדי לבדוק אם מאבטחים רשאים לקחת נשק לביתם. ב-1 ביולי 2020 הייתה אמורה להיכנס לתוקף תקנה האוסרת על נשיאת נשק אבטחה לאחר המשמרת, אך השר לביטחון פנים אמיר אוחנה הוציא הוראת שעה, המבטלת זמנית את התקנה. קואליציית הארגונים "האקדח על שולחן המטבח" פנתה לבג"ץ, שהוציא צו על תנאי המורה לשר אוחנה לנמק מדוע לא לקבוע את הקריטריונים לקבלת רישיון נשק בתקנות, כנדרש.
ספריה

המלך ליר ושקספיר : מבחר מאמרים, תרגום ועריכה: רלה מזלי, כתר הוצאה לאור, 1986
מה שלא יהיה, הוצאת כרם, 1987
רלה מזלי ונועה מזלי, בבה סיטר, הוצאת משכל (ידיעות ספרים), 1996
חגית גור, רלה מזלי, ספר הזכויות שלי, הוצאת עם עובד, 2003
קוראת בתמרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011
לא נצור: נשק קל במרחב האזרחי: כמה כלים וכמה פיקוח (יחד עם סמדר בן נתן, ניב חכלילי, גלית לובצקי), הוצאת אשה לאשה, 2017
באנגלית
Maps of women's goings and stayings, Stanford University Press (2002), ISBN 978-0804732932
הערות שוליים

↑  גלית לובצקי, האקדח לא על שולחן המטבח: פחות נשק בבתים, יותר ביטחון, באתר "שיחה מקומית", 23 ביולי 2014
↑  ורד לי, מדוע מאבטחים ממשיכים לצאת  עם הנשק הביתה?, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2010
סמדר בן נתן, זה הזמן לאיסוף נשק בלתי מורשה, האם המשטרה באמת רוצה?, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2019
↑  גילי כהן, חברות האבטחה לא אוכפות את החוק לאיסוף נשק, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2011
↑  יואב שטרן, שמונה ישראליות מועמדות לנובל לשלום, באתר הארץ, 30 ביוני 2005
↑  רלה מזלי, אקדח לכל אזרח: המסע היחצ"ני של השר ארדן ייגמר בדם, באתר "שיחה מקומית", 27 באוגוסט 2018
↑  ענת יורובסקי, ‏אצבע קלה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 20 באוגוסט 2018
חיים הר־זהב, חשיפה: הרפורמה של ארדן מאפשרת למעורערים בנפשם לקבל רישיון אקדח, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 22 באוגוסט 2018
↑  לי ירון, ארגונים חברתיים עתרו לבג"ץ בבקשה להקפיא את רפורמת הנשק של ארדן, באתר הארץ, 1 בדצמבר 2018
↑  רחל בית אריה, הרפורמה בתקנות נשיאת נשק תיבחן מחדש, באתר פוליטיקלי קוראת, 20 מאי 2019
ניצן פינקו, בג"ץ יפקח מקרוב על בדיקת תנאי הסף ברפורמת הנשק של ארדן, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 20 במאי 2019
↑  רלה מזלי, השר אוחנה החליט שמאבטחים יחזרו עם נשק הביתה. זו סכנה לציבור, באתר "שיחה מקומית", 27 ביולי 2020
↑  העליון לאוחנה: נמק מדוע הקריטריונים לקבלת רישיון נשק לא יאושרו בכנסת, באתר וואלה, 15 בפברואר 2021
↑  אברהם עוז, ליר למבינים, כותרת ראשית, 9 ביולי 1986
↑  עמיה ליבליך, הגבול הדק, כותרת ראשית, 30 במרץ 1988
↑  יעל דר, גם לי יש זכות, באתר הארץ, 2 במרץ 2003
ילדים ונוער, באתר הארץ, 23 בפברואר 2003
↑  רונית לנטין, ידענו והעדפנו לא לדעת, באתר "העוקץ", 7 בספטמבר 2012
↑  חנה נוה, מסעות נשים, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265129205171  GND: 173542506  ISNI: 0000 0001 0981 704X  LCCN: no91006912  SUDOC: 103558926  VIAF: 66032207   WorldCat (עם VIAF): 66032207
דידי לוקוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בדצמבר 1946
 פטירה:  2015 (בגיל 68 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1971–2016 (כ־45 שנים)
 עיסוק:  שחקן
 פרופיל ב-IMDb
דידי לוקוב (13 בדצמבר 1946 – 2015) היה שחקן קולנוע, וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

לוקוב נולד בקיבוץ נען, לשרה ואברהם לוקוב מייסדי הקיבוץ. אחיו הוא הצייר יורם לוקוב. דודו של לוקוב הוא השר המנוח ישראל גלילי. לוקוב היה בוגר סמינר הקיבוצים.
קריירה

בשנת 1971 הופיע בסרט הקולנוע "התרנגול".
בשנת 1972 שיחק בסרט "סלומוניקו" בתפקיד ילד בלגניסט. באותה השנה גם הופיע בסרט "חמסין".
בשנת 1974 השתתף בסרט הקולנוע "עיניים גדולות" בתור שפינדל, שחקן כדורסל.
בשנת 1975 שיחק והיה עוזר במאי בסרט הקולנוע "חגיגה לעיניים" גילם את ג'יגולו גרמני. באותה השנה גם השתתף בסרט "יהיה טוב סלומוניקו" בתפקיד פרחח במועדון. בנוסף באותה השנה גם השתתף בסדרת הטלוויזיה "גם אנחנו שופטים" גילם את מני. כמו כן באותה השנה גם הופיע בסרט האמריקאי "God Gun".
בשנת 1976 היה עוזר במאי בסרט "יופי של צרות!". באותה השנה השתתף בסרט האמריקאי "Diamante Lobo" גילם את ריפ.
בשנת 1993 שיחק בסרט האמריקאי "Night Terrors" בתפקיד אסיר.
בשנת 1995 שיחק בסרט האמריקאי "The Revolutionary" בתפקיד פושע מספר 2, שנה לאחר מכן שוב שיחק בחלק השני של הסרט שנקרא "The Revolutionary II" גם שם שיחק פושע מספר 2.
בשנת 1996 שיחק בסרט "נשים" בתור אדם בלי שיניים.
בשנת 1997 התארח באופרת הסבון של ערוץ 2 "רמת אביב גימל" גילם חוטף.
בשנת 1998 התארח בסדרת הטלוויזיה "20 פלוס" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בתפקיד הומלס. באותה השנה גם הופיע בסדרת הטלוויזיה "סיבת המוות – רצח" בתור צלם אופנה.
בשנת 2010 שיחק בסרט הקולנוע "חצי טון ברונזה" בתפקיד מוכר מעקה, ובסרט "איש המרתף" בתור איש המחתרת.
בשנת 2013 הופיע בסרט "כידון", ובסרט "ההיא שחוזרת הביתה".
לפני מותו לוקוב השתתף בסדרות ובסרטים: בסדרה "בתולות" ששודרה ב־HOT גילם את דמותו של אלי יונה (2015), בסרט "ארץ פצועה" (2015), בסרט "ג'נקשן 48" בתפקיד שוטר סמוי (2016).
בעבר שיחק בהצגה "זאב הערבה" על פי סיפורו של הרמן הסה.
חיים אישיים

בעבר לוקוב עזב את הקיבוץ נען ועבר להתגורר בתל אביב ברחוב גורדון. לוקוב היה נשוי לאימו של חן לוטקין שגילם את רוני בסרט "לופו בניו יורק".
הערות שוליים

↑  מציעים לבטל את ההגנה האדמיניסטרטיבית על ,ליילנד', דבר, 7 במרץ 1966
1 2  נתן זהבי, ‏ביקור הגברת הזקנה: זהבי יצא בעקבות חרושת השמועות על שרה שטרן, באתר מעריב אונליין, 23 באוגוסט 2015
1 2  השופט שתה את הויסקי בתחנת המשטרה – ונאלץ לשפוט אם זה יהיה שוחד
1 2  Facebook, www.facebook.com
1 2 3  דידי לוקוב, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  איש המרתף, באתר www.habama.co.il
1 2  רחל מרחלת על כל העולם – גירושין בפעם השנייה
בואינג סטארליינר

הבואינג סטארליינר, מוכר גם בשם CST-100 סטארליינר (באנגלית: CST-100 Starliner‏, ראשי תיבות של Crew Space Transportation) היא חללית מאוישת הניתנת לשימוש חוזר באופן חלקי, אשר פותחה על ידי חברת בואינג, ומיועדת לשאת אסטרונאוטים אל תחנת החלל הבינלאומית במסגרת התוכנית המאוישת המסחרית של נאס"א.
הסטארליינר משוגרת על גבי משגר האטלס 5 מנמל החלל קייפ קנוורל ומיועדת לשאת צוות של עד שבעה אסטרונאוטים. בשנת 2014, אחרי מספר שנים של מכרז פיתוח חלליות מאוישות על ידי מספר חברות שונות, בחרה נאס"א בסטארליינר עבור התוכנית המאוישת המסחרית, לצד הדרגון 2 של חברת SpaceX. נאס"א השקיעה מעל ל-4.2 מיליארד דולר בהליך פיתוחה של החללית.
הטיסה המאוישת הראשונה של החללית תוכננה במקור לשנת 2017, אך עקב עיכובים רבים בהליך הפיתוח תאריך היעד שונה מספר פעמים עד שלבסוף שוגרה ב-5 ביוני 2024 במשימת Boe-CFT. על סיפונה היו האסטרונאוטים האמריקאים בוץ' וילמור וסוני ויליאמס, שנשלחו למשימה בת שמונה ימים בתחנת החלל הבינלאומית. אולם ב-8 באוגוסט 2024 הודיעה סוכנות החלל של ארצות הברית (נאס"א), כי עקב תקלות שהתגלו בחללית, ייתכן שהשניים לא ישובו לכדור הארץ לפני תחילת 2025. מדובר על תקלות במערכת ההנעה של החללית שמנעו ממנה לעזוב את התחנה ולשוב לכדור הארץ כמתוכנן. בנאס"א מעריכים שלא ניתן יהיה לתקן את התקלות בצורה משביעת רצון ולכן ייתכן שהאסטרונאוטים יאלצו לשוב רק בתחילת 2025, בעזרת החללית דרגון של חברת SpaceX.