stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נבדה (BB-36)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  נבדה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Fore River Shipyard 
 הוזמנה:  4 במרץ 1911
 תחילת הבנייה:  4 בנובמבר 1912
 הושקה:  11 ביולי 1914
 תקופת הפעילות:  11 במרץ 1916 – 29 באוגוסט 1946 (30 שנה)
 אחריתה:  הוטבעה ב-1948
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  27,500 טון
 אורך:  178 מטר
 רוחב:  29 מטר
 שוקע:  8.7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  20.5 קשרים
 גודל הצוות:  864 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  14,816 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 טורבינות קיטור בהספק 26,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 גלי הנע
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 8–13.5 אינץ' (203–343 מ"מ)   ברבטות: 13 אינץ' (330 מ"מ)   צריחים: 18 אינץ' (457 מ"מ)   מגדל הניווט: 16 אינץ' (406 מ"מ)   שריון הסיפון: 5 אינץ' (127 מ"מ)
 חימוש:  10 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)   2 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה נבדה (BB-36), הספינה השלישית של חיל הים של ארצות הברית שנקראה על שם המדינה ה-36, הייתה האונייה הראשונה בסדרת אוניות המערכה מדגם "נבדה". נבדה, שהושקה ב-1914, הייתה קפיצת מדרגה בטכנולוגיית הדרדנוט; ארבע מהתכונות החדשות שלה ייכללו כמעט בכל אוניית מערכה של ארצות הברית: צריחי תותחים משולשים, הנעה על בסיס נפט במקום פחם לדלק, טורבינות קיטור מכוונות לטווח גדול יותר ועקרון השריון "הכל או כלום". מאפיינים אלו הפכו את נבדה, לצד אוניית אחותה אוקלהומה, לאוניות המערכה הסטנדרטיות הראשונות של הצי האמריקאי.
נבדה שירתה בשתי מלחמות העולם. במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה, נבדה התבססה בבאנטרי ביי, אירלנד, כדי להגן על שיירות אספקה שהפליגו לבריטניה הגדולה וממנה. במלחמת העולם השנייה, היא הייתה אחת מאוניות המערכה שנלכדו כשהיפנים תקפו את פרל הארבור. נבדה הייתה אוניית המערכה היחידה שיצאה לדרך במהלך המתקפה, מה שהפך את הספינה ל"נקודת האור היחידה בבוקר עגום ומדכא אחרת" עבור ארצות הברית. ובכל זאת, הספינה נפגעה מטורפדו אחד ולפחות שש פצצות תוך כדי הפלגה משורת אוניות המערכה, מה שאילץ את הצוות להעלות לחוף את האונייה המוכה על מדף אלמוגים. מים המשיכו להציף את האונייה המשיכה ולבסוף היא החליקה מהמדף ושקעה לקרקעית הנמל. לאחר מכן, נבדה נמשתה ושוקמה במעגן הצי פוגט סאונד, מה שאפשר לה לשרת כמלווה שיירות באוקיינוס האטלנטי וכספינת אש בחמש התקפות אמפיביות (הפלישות לאטו, נורמנדי, דרום צרפת, איוו ג'ימה ואוקינאווה).
בתום מלחמת העולם השנייה, הצי החליט כי מפאת הגיל, נבדה לא תישמר כחלק מהצי הפעיל והיא הוקצתה במקום זאת כספינת מטרה לניסויים האטומיים באטול ביקיני ביולי 1946 (מבצע פרשת דרכים). האונייה נפגעה מהפיצוץ של פצצת אטום Able, ונותרה פגועה ורדיואקטיבית. נבדה לא כשירה לשירות נוסף, הוצאה משירות ב-29 באוגוסט 1946 וטבעה באימון ירי ימי ב-31 ביולי 1948.
בנייה וניסויים

הבנייה של נבדה אושרה בחוק הקונגרס ב-4 במרץ 1911. החוזה הועבר לחברת Fore River Shipbuilding ב-22 בינואר 1912 תמורת סך של 5,895,000 $ (לא כולל השריון והחימוש), וזמן הבנייה היה במקור צריך להיות 36 חודשים. חוזה משני נחתם ב-31 ביולי 1912 תמורת 50,000 דולר לכיסוי העלות הנוספת של יחידת שיוט עם הילוך על כל ציר מדחף; זה גם האריך את זמן הבנייה המתוכנן בחמישה חודשים. השדרית שלה הונחה ב-4 בנובמבר 1912, ועד 12 באוגוסט 1914, האונייה הושלמה ב-72.4%. נבדה הושקה ב-11 ביולי 1914; היא הושקה בחסות העלמה אלינור אן זייברט, אחייניתו של מושל נבדה טסקר אודי וצאצאית של מזכיר הצי הראשון, בנג'מין סטודרט. בהשקה השתתפו כמה חברים בולטים בממשלה, ביניהם המושל אודי, מושל מסצ'וסטס דייוויד א. וולש, הסנאטור קי פיטמן מנבדה, מזכיר הצי ג'וזפוס דניאלס ועוזר מזכיר הצי פרנקלין ד. רוזוולט, שלימים יהפוך לנשיא ה-32 של ארצות הברית.
לאחר מכן נבדה נאלצה לעבור בדיקות וניסויים רבים ושונים לפני כניסתה לשירות כדי לוודא שהיא עומדת בתנאי החוזה המקורי. אלו החלו ב-4 בנובמבר 1915, כאשר האונייה ערכה ריצת סיבולת של שתים עשרה שעות "מעלה ומטה לחופי ניו אינגלנד", והגיעה למהירות מרבית של 21.4 קשרים (39.6 קמ"ש). למרות ש"ניסויי הקבלה" שלה נקטעו ב-5 בנובמבר בגלל סערה וים סוער, הם נמשכו ב-6 בנובמבר עם מבחן של צריכת הדלק שלה; זה כלל ריצה של 24 שעות שבה נבדה עמדה על 10 קשרים (19 קמ"ש). תוצאות הבדיקה היו חיוביות: צריכת הנפט של אוניית המערכה הייתה נמוכה ב-6 ליברות לקשר ממה שהחוזה דרש. בדיקה נוספת נערכה במשך 12 שעות במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש), עם תוצאה טובה עוד יותר של 10 ליברות פחות לכל קשר ממפרט החוזה. לאחר השלמת כל המבחנים הללו והפעלת ניסויים מול רוקלנד, מיין, הפליגה נבדה למספנות הצי של בוסטון וניו יורק עבור ציוד, צינורות טורפדו ומנופי תחמושת. כאשר כל המוקדמות הושלמו, נבדה נכנסה לשירות ב-11 במרץ 1916 במספנת הצי בבוסטון, וויליאם ס. סימס היה הקפטן הראשון של האונייה החדשה, ואחריו ג'וזף שטראוס ב-30 בדצמבר 1916.
מלחמת העולם הראשונה

לאחר התארגנות במספנות הצי של בוסטון וניו יורק, נבדה הצטרפה לצי האטלנטי בניופורט, רוד איילנד ב-26 במאי 1916. לפני כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, היא ערכה הפלגות אימונים רבות ועברה תרגילים רבים מבסיסה בנורפוק, וירג'יניה, כשהיא מפליגה דרומה עד לאיים הקריביים בהפלגות אלו. ארצות הברית נכנסה למלחמה באפריל 1917, אך נבדה לא נשלחה לצד השני של האוקיינוס האטלנטי בגלל מחסור במזוט בבריטניה. במקום זאת, ארבע אוניות מערכה מונעות בפחם של פלגת אוניות המערכה התשיעית (BatDiv 9) (דלאוור, פלורידה, ויומינג וניו יורק) יצאו מארצות הברית כדי להצטרף לצי הגדול הבריטי ב-25 בנובמבר 1917. הם הגיעו ב-7 בדצמבר וסומנו כשייטת אוניות המערכה ה-6 של הצי הגדול. טקסס הצטרפה אליהם לאחר שתוקן נזק מעלייה על שרטון באי בלוק; היא עזבה ב-30 בינואר והגיעה לסקוטלנד ב-11 בפברואר. רק ב-13 באוגוסט 1918 עזבה נבדה, אז בפיקודו של אנדרו ט. לונג (14 בפברואר 1918 – 14 באוקטובר 1918), את ארצות הברית לבריטניה, והייתה לאונייה האמריקאית האחרונה להצטרף לצי מעבר לים.
לאחר מסע של 10 ימים, היא הגיעה ל-Berehaven, אירלנד, ב-23 באוגוסט. יחד עם יוטה ואחותה אוקלהומה, השלושה כונו "שייטת באנטרי ביי"; באופן רשמי, הם היו שייטת אוניות המערכה השישית (BatDiv 6) בפיקודו של אדמירל משנה תומאס ס. רוג'רס, שבחר ביוטה כספינת הדגל שלו. במשך שארית המלחמה, שלוש האוניות פעלו מהמפרץ, ליוו את השיירות הגדולות והיקרות לכיוון האי הבריטי על מנת להבטיח שאף ספינות גרמניות כבדות לא יוכלו לחמוק על פני הצי הגדול הבריטי ולהשמיד את ספינות הסוחר והליווי החלש שלהן של סיירות ישנות יותר. זה מעולם לא קרה, והמלחמה הסתיימה ב-11 בנובמבר כאשר נבדה, אז בפיקודו של ויליאם קארי קול (14 באוקטובר 1918 – 7 במאי 1919), לא קיבלה הזדמנות להילחם מול אויב במהלך המלחמה.
ב-13 בדצמבר, 10 אוניות מערכה, כולל נבדה, ו-28 משחתות ליוו את אוניית האוקיינוס ג'ורג' וושינגטון, כשהנשיא וודרו וילסון עליה, לברסט, צרפת, במהלך היום האחרון למסעו של וילסון כדי שיוכל להשתתף בוועידת השלום בפריז. השייטת פגשה את ג'ורג' וושינגטון ומלוויה (פנסילבניה וארבע משחתות) ממש ליד ברסט וליווה אותם אל הנמל. 10 אוניות המערכה הפליגו לבסיסם בשעה 14:00 למחרת, 14 בדצמבר. לקח להם פחות משבועיים לחצות את האוקיינוס האטלנטי, והן הגיעו לניו יורק ב-26 בדצמבר למצעדים ולחגיגות.
תקופת בין המלחמות

בין שתי מלחמות העולם, נבדה, תחת פיקודיו העוקבים של תומאס פ. מגרודר (8 במאי 1919 – 23 באוקטובר 1919), ואחריו ויליאם דוגאלד מקדוגל (23 באוקטובר 1919 – 4 במאי 1920), גם הצי האטלנטי וגם הצי הפסיפי. למרות שהיא הייתה מצוידת במקור ב-21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/51 קליבר להגנה מפני משחתות אויב, מספר זה הצטמצם ל-12 בשנת 1918, עקב עמדות החרטום והירכתיים שנרטבו מדי של תשעת האחרים.
נבדה, בפיקודו של לוק מק'נמי (4 במאי 1920 – 19 בספטמבר 1921), ועם אוניית המערכה אריזונה, ייצגה את ארצות הברית בתערוכת המאה הפרואנית ביולי 1921. שנה לאחר מכן, עם דאגלס אי. דיסמוקס (11 באוקטובר 1921 – 30 בדצמבר 1922) בפיקוד, ובחברת מרילנד הפעם, נבדה חזרה לאמריקה הדרומית כמלווה לספינת הקיטור פאן אמריקה עם שר החוץ צ'ארלס אוונס יוז שעלה לאונייה; כולם השתתפו בחגיגות מאה שנה לעצמאות ברזיל בריו דה ז'ניירו, שנחגגה בין 5 ל-11 בספטמבר 1922. הניו יורק טיימס מאוחר יותר שיבח את הצוות של נבדה על הבאת הבייסבול והטרמינולוגיה הייחודית של ספורט זה לברזיל, המאפשרים למדינה "להפוך את המשחק היאנקי למוסד משלהם". בסוף 1922, ג'ון מ. לובי (30 בדצמבר 1922 – 7 בספטמבר 1924) קיבל את הפיקוד. שלוש שנים מאוחר יותר, בפיקודו של דייוויד וו. טוד (7 בספטמבר 1924 – 11 ביוני 1926), נבדה השתתפה ב"הפלגה ברצון טוב" של הצי האמריקאי לאוסטרליה ולניו זילנד, ביולי-ספטמבר 1925. במהלך השייט הזה, לאוניות היו הזדמנויות חידוש מוגבלות בלבד, אך הן עדיין הגיעו לאוסטרליה ובחזרה ללא קושי מיותר. זה הוכיח לאותן בעלות ברית וליפן שלצי האמריקני יש את היכולת לנהל פעולות טרנס-פסיפיק ולפגוש את הצי הקיסרי היפני במימי הבית שלהם, שם הן תוכניות המלחמה היפניות והן האמריקאיות ציפו ל"קרב המכריע "להילחם בו, אם זה יבוא.
לאחר השייט, נבדה, בפיקודו של קלרנס ס. קמפף (11 ביוני 1926 – 20 בספטמבר 1927), הוכנסה למעגן הצי של נורפוק כדי לעבור מודרניזציה בין אוגוסט 1927 לינואר 1930. הילרי ה. רויאל (14 בינואר 1928 – 12 ביולי 1930) קיבל את הפיקוד בתקופה זו. העבודה על האונייה כללה החלפה של תרני ה"סל" שלה לתורני חצובה ואת טורבינות הקיטור שלה עבור אלו מאוניית המערכה שפורקה לאחרונה דקוטה הצפונית. אלו היו טורבינות עם הילוכים שהותאמו לדקוטה הצפונית ב-1917, והחליפו את טורבינות ההנעה הישירה המקוריות שלה כדי להגדיל את הטווח שלה. בנוסף, נעשו התאמות ותוספות רבות ושונות: גובה התותחים העיקריים שלה הוגדל ל-30° (מה שהעלה את טווח התותחים מ-23,000 יארד (21,000 מטרים) עד 34,000 יארד (31,100 מטרים), נוספו בליטות נגד טורפדו, 12 דוודי ה-Yarrow המקוריים שלה הוחלפו ב-6 דוודי Bureau Express יעילים יותר בסידור חדש כדי להתאים את הבליטות הללו, נוספו שני מעוטים עבור שלושה מטוסי ספוט דו-כנפיים Vought O2U-3 Corsair, שמונה תותחי נ"מ 5 אינץ' (127 מ"מ)/25 קליבר נוספו, הותקן מבנה על חדש, והסוללה המשנית שלה בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)/51 קליבר הוסבה מעל הגוף בסידור דומה לזה של אוניות המערכה מסדרת ניו מקסיקו. לאחר מכן שירתה נבדה בצי הפסיפי במשך אחת עשרה השנים הבאות. במהלך תקופה זו, פיקדו עליה ג'ון ג'יי היילנד (12 ביולי 1930 – 30 באפריל 1932), ויליאם ס. פי (30 באפריל 1932 – 4 בדצמבר 1933), אדולפוס סטטון (4 בדצמבר 1933 – 25 ביוני 1935), רוברט ל. גורמלי (25 ביוני 1935 – 23 ביוני 1936), קלוד ב. מאיו (23 ביוני 1936 – 2 באוקטובר 1937), רוברט אלפרד ת'אובלד (2 באוקטובר 1937 – 10 במאי 1939) ופרנסיס וו. רוקוול (10 במאי 1939 – 4 ביוני 1941).
מלחמת העולם השנייה > אטו

ב-12 בפברואר 1942, כעת עם קפטן הארי ל. תומפסון (15 בדצמבר 1941 – 25 באוגוסט 1942), נבדה הוצפה מחדש ועברה תיקונים זמניים בפרל הארבור כדי שתוכל להגיע למעגן הצי של פוגט סאונד לצורך תיקונים ומודרניזציה גדולים. לאחר מכן בפיקודו של קפטן הווארד פ. קינגמן (25 באוגוסט 1942 – 25 בינואר 1943), השיפוץ הושלם באוקטובר 1942, וזה שינה את מראה אוניית המערכה הישנה כך שהיא דמתה מעט לאוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית מרחוק.
תותחי ה-5 אינץ'/51 קליבר ו-5 אינץ'/25 קליבר שלה הוחלפו ב-16 תותחי 5 אינץ'/38 קליבר בצריחים תאומים חדשים. נבדה, עם קפטן וילארד א. קיטס (25 בינואר 1943 – 21 ביולי 1943) כמפקדה, לאחר מכן הפליגה לאלסקה, שם סיפקה תמיכה באש בין 11 ל-18 במאי 1943 לכיבוש אטו. לאחר מכן נבדה יצאה למספנת הצי של נורפוק ביוני להמשך מודרניזציה.
מלחמת העולם השנייה > D-Day

לאחר השלמת התהליך, באמצע 1943 נבדה יצאה ללוות שיירה אטלנטית. אוניות מערכה ישנות כמו נבדה הוצמדו לשיירות רבות מעבר לאוקיינוס האטלנטי כדי להישמר מפני הסיכוי שאוניית ראשה גרמנית עלולה לצאת לים למשימת פשיטה.
לאחר השלמת שיירות נוספות, יצאה נבדה להפלגה לממלכה המאוחדת כדי להתכונן לקראת הפלישה לנורמנדי, שהגיעה באפריל 1944, בפיקודו של קפטן פאוול מ. ריאה (21 ביולי 1943 – 4 באוקטובר 1944) בפיקוד. טייסי המשקיפים הארטילריים שלה במטוס הימי הוקצו באופן זמני לטייסת התצפית ה-7 במטוסי ספיטפייר מ-RNAS Lee-on-Solent (אה"מ דדאלוס).
היא נבחרה כספינת הדגל של אדמירל משנה מורטון דייו למבצע. במהלך הפלישה, נבדה תמכה בכוחות בחוף בין 6 ל-17 ביוני, ושוב ב-25 ביוני; במהלך תקופה זו, היא השתמשה בתותחים שלה נגד הגנות החוף בחצי האי שרבור, "היא [נראתה] נשענת לאחור כאשר [היא] ירתה מטח אחר מטח לעבר סוללות החוף." פגזי התותחים שלה נעו עד 17 מיל ימי (20 מיל; 31 קילומטרים) לפנים היבשה בניסיונות לשבור ריכוזים גרמנים והתקפות נגד, למרות שירו עליה אש נגד סוללות 27 פעמים (אם כי מעולם לא נפגעה).
מאוחר יותר זכתה נבדה לשבחים על האש "המדויקת להפליא" שלה בתמיכה בחיילים שנפגעו, שכן חלק מהמטרות שהיא פגעה היו רק 600 יארד (550 מטרים) מהקו הקדמי. נבדה הייתה אוניית המערכה היחידה שנכחה הן בפרל הארבור והן בנחיתות בנורמנדי.
מלחמת העולם השנייה > דרום צרפת

לאחר יום ה-D, בעלות הברית פנו לטולון להתקפה אמפיבית נוספת, בשם הקוד מבצע דרגון. כדי לתמוך בכך, נשלחו ספינות רבות מחופי נורמנדי לים התיכון, כולל חמש אוניות מערכה (נבדה, טקסס, ארקנסו האמריקאיות, ראמיליס הבריטית ולורן של צרפת החופשית), שלוש סיירות כבדות אמריקאיות (אוגוסטה, טוסקלוזה וקווינסי), ומשחתות רבות וכלי נחיתה הועברו דרומה.
נבדה תמכה במבצע זה מ-15 באוגוסט עד 25 בספטמבר 1944, וניהלה "דו-קרב" עם "וילי הגדול": מבצר מתוגבר בכבדות עם ארבעה תותחים בקוטר 340 מ"מ (13.4 אינץ') בשני צריחים תאומים. התותחים הללו ניצלו מספינת הקרב הצרפתית פרובנס לאחר הטבעת הצי הצרפתי בטולון; לתותחים היה טווח של כמעט 19 מיילים ימיים (35 ק"מ) והם חלשו על כל גישה לנמל טולון. בנוסף, הם היו מוגנים בלוח שריון כבד שהוטבע בצדדים הסלעיים של האי סנט מנדריה. בשל סכנות אלו, ספינות התמיכה באש שהוקצו למבצע קיבלו הוראה ליישר את המצודה. החל ב-19 באוגוסט, והמשיך בימים שלאחר מכן, הפגיזו אותו ספינת מלחמה כבדה אחת או יותר יחד עם תקיפות מפציצים בגובה נמוך. ב-23, כוח הפצצה בראשות נבדה קלע את הפגיעה ה"מזיקה ביותר" למבצר במהלך קרב של 6 וחצי שעות, בו נורו 354 מטחים על ידי נבדה. טולון נפלה ב-25, אבל המבצר, למרות שהוא "התפרק מיסודותיו", החזיק מעמד עוד שלושה ימים.
לאחר מכן פנתה נבדה לניו יורק כדי לתקן את קני התותחים שלה. בנוסף, שלושת התותחים 14 אינץ'/45 קליבר (356 מ"מ) של צריח 1 הוחלפו בתותחי סימן 8 שהשתייכו בעבר לאריזונה והיו בתהליך חידוש בזמן המתקפה על פרל הארבור; התותחים החדשים הללו טופלו מחדש למפרטי Mark 12.
מלחמת העולם השנייה > איוו ג'ימה, אוקינאווה ויפן

לאחר הצטיידות מחדש, ועם קפטן הומר ל. גרוסקופף (4 באוקטובר 1944 – 28 באוקטובר 1945), היא הפליגה לאוקיינוס השקט, והגיעה אל מול איוו ג'ימה ב-16 בפברואר 1945 כדי "[להכין] את האי. לפלישה בהפגזה כבדה"; מה שהיא עשתה עד 7 במרץ. במהלך הפלישה, היא עברה להיות בטווח של 600 יארד (550 מטרים) מהחוף כדי לספק כוח אש מרבי לכוחות שהתקדמו.
ב-24 במרץ 1945, נבדה הצטרפה לכוח משימה 54 (TF 54), "כוח התמיכה באש", ליד אוקינאווה כשההפצצה החלה לפני הפלישה לאוקינאווה. הספינות של TF 54 עברו לעמדה בליל 23 במרץ, והחלו את משימות ההפצצה שלהן עם עלות השחר ב-24. יחד עם שאר הכוח הפגיזה נבדה שדות תעופה יפניים, הגנות חוף, ריכוזי אספקה וריכוזי חיילים. עם זאת, לאחר שספינות התמיכה באש פרשו ללילה, השחר "עלה כמו רעם" כאשר שבעה קמיקזות תקפו את הכוח כשהוא ללא חיפוי אווירי. מטוס אחד, למרות שנפגע שוב ושוב מאש נ"מ מהכוח, התרסק על הסיפון הראשי של נבדה, ליד צריח מס' 3. הוא הרג 11 ופצע 49; הוא גם הרס שני תותחי 14 אינץ' (360 מילימטרים) באותו צריח ושלושה תותחי נ"מ 20 מ"מ. שני אנשי צוות נוספים אבדו מאש מסוללת חוף ב-5 באפריל. עד 30 ביוני היא הוצבה ליד אוקינאווה; לאחר מכן היא עזבה להצטרף לצי השלישי בין 10 ביולי ל-7 באוגוסט, מה שאפשר לנבדה להיכנס לטווח של איי הבית היפנים במהלך הימים האחרונים של המלחמה, למרות שלא הפציצה אותם.
לאחר המלחמה

נבדה, תחת פיקודו של המפקד האחרון שלה, קפטן ססיל סי. אדל (28 באוקטובר 1945 – 1 ביולי 1946), חזרה לפרל הארבור לאחר תקופה קצרה בתפקיד כיבוש במפרץ טוקיו. נבדה נסקרה, ובגיל 32⅓ נחשבה למבוגרת מכדי להישמר בצי שלאחר המלחמה. כתוצאה מכך, היא הוקצתה להיות ספינת מטרה בניסויים האטומיים הראשונים של ביקיני (מבצע פרשת דרכים) ביולי 1946. הניסוי כלל פיצוץ שתי פצצות אטום כדי לבדוק את יעילותן נגד ספינות. נבדה הייתה יעדו של המפציץ לניסוי הראשון, בשם הקוד 'Able', שהשתמש בנשק שהוטל באוויר. כדי לעזור להבחין בין המטרה מכלי שיט מסביב, נבדה נצבעה בצבע כתום-אדמדם. עם זאת, אפילו עם ערכת הצבעים הנראות גבוהה, הפצצה נפלה כ 1,700 יארד (1,600 מטרים) מחוץ למטרה, והתפוצצה מעל ספינת התובלה Gilliam במקום. בין השאר בשל ההחמצה, נבדה שרדה. האונייה נשארה לצוף גם לאחר הניסוי השני - 'בייקר', פיצוץ כ 90 רגל (27 מטרים) מתחת לפני המים - אך נפגעה והפכה לרדיואקטיבית ביותר מנתזי המים. נבדה נגררה מאוחר יותר לפרל הארבור והוצאה משימוש ב-29 באוגוסט 1946.
לאחר שנבדקה ביסודיות, איווה ושתי ספינות נוספות השתמשו בנבדה כיעד לירי אימונים 65 מייל דרומית-מערבית לפרל הארבור ב-31 ביולי 1948. האוניות לא הטביעו את נבדה, ולכן היא הוטבעה לבסוף באמצעות פגיעת טורפדו אווירי באמצע האונייה.
לאחר המלחמה > שרידי האונייה

ב-11 במאי 2020, הוכרז כי משלחת משותפת של Ocean Infinity, עם הספינה שלה Pacific Constructor, ומרכז התפעול של SEARCH Inc, בראשות ד"ר ג'יימס דלגאדו, גילתה את השרידים של נבדה. נבדה ממוקמת בעומק של 15,400 רגל (4,700 מטרים) מול חופי הוואי וכ-65 מיילים ימיים מדרום-מערב לפרל הארבור. האונייה שוכבת הפוכה, כשהגוף הראשי נושא צלקות של ירי פגזים ופגיעות טורפדו. בסמוך נמצא שדה פסולת גדול עם הצריחים, שנפלו מהאונייה כשהיא התהפכה, והחרטום והירכתיים, שניהם נקרעו מהאונייה. ארכאולוגים תיעדו גם את שני תרני החצובות, חלקים מהגשר, חלקי סיפון ומבנה-עילי, ואחד מארבעה טנקים, M26 פרשינג, שהוצב על הסיפון לצורך ניסויי פצצת אטום. גוף האונייה עדיין צבוע והמספר "36" נראה על הירכתיים.
פרופיל של נבדה לפני השיפוץ שלה ב-1927
תרשים זיהוי של מחלקת המודיעין הימי המתאר את נבדה לאחר התיקון והמודרניזציה שלה ב-1942
נבדה במהלך ניסויי הריצה שלה בתחילת 1916
הירכתיים של נבדה במהלך מלחמת העולם הראשונה
נבדה במבדוק היבש במעגן הצי פרל הארבור, בערך 1935
מפה של אוניות ומתקני נמל בפרל הארבור במהלך התקיפה; נבדה היא מספר 7. לחץ על התמונה לקבלת מפתח.
נבדה עלתה על החוף בבית החולים פוינט
תותחי 14 אינץ'/45 קליבר הקדמיים של נבדה יורים על עמדות בחוף, במהלך הנחיתות בחוף "יוטה", 6 ביוני 1944
נבדה הפציצה יעדי חוף בדרום צרפת במהלך מבצע דרגון
נבדה הפגיזה את איוו ג'ימה, 19 בפברואר 1945
אוניית המערכה נבדה (BB-36) צבועה בכתום כספינת מטרה לניסוי הנשק הגרעיני של מבצע פרשת דרכים Able.
נבדה טובעת כספינת מטרה, 31 ביולי 1948.
ארץ חדשה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  אורנה בן דור-ניב
 הופק בידי:  חיים שריר
 תסריט:  קובי ניב
 עריכה:  עינת גלזר-זרחין
 שחקנים ראשיים:  אניה בוקשטיין, מיכאל פלמן, רמי דנון, אתי אנקרי, שולי רנד, אשר צרפתי, אמנון פישר, שרה פון שוורצה, גדליה בסר, נטליה ויטלוביץ', גיא ברכה
 מוזיקה:  אורי וידיסלבסקי
 צילום:  אמנון זלאייט
 מדינה:  ישראל
 הקרנת בכורה:  1994
 משך הקרנה:  105 דקות
 שפת הסרט:  עברית, פולנית, לדינו, מרוקאית יהודית, יידיש ואחרות
 דף הסרט ב־IMDb
ארץ חדשה הוא סרט מחאה ישראלי, המתאר את קשיי העולים החדשים לישראל, הגרים במעברה, בשנת 1950, כמו גם את בעיותיו של הממסד הישראלי. את התסריט כתב קובי ניב, הבמאית הייתה אורנה בן דור-ניב והמפיק היה חיים שריר. בין השחקנים ניתן למנות את רמי דנון, אתי אנקרי, שולי רנד, מיכאל פלמן ואת אניה בוקשטיין בתפקידה הראשון בקולנוע.
צילומי החוץ של הסרט נערכו בקיבוץ גבעת השלושה ובפארקים של פתח תקווה.
עלילה > עלילות מסגרת

אדמוני (גדי פור), מנהל המעברה, כמעט ואינו מנהל אותה בפועל. מטעם הרשויות, עובדים במעברה מדריך, מדריכה ומחסנאי. המדריך, אורי (אמנון פישר), נראה כצבר לכול דבר. הוא בז לגלותיות ולעולים עם מבטא גלותי. הוא מזלזל גם בנשים ניצולות שואה כי הוא משוכנע שהן כולן ניצלו בזכות זה, שהן שכבו עם הנאצים.
המדריכה, בטי (שרה פון שוורצה) עולה ותיקה וניצולת שואה בעצמה, לא מצליחה לשכנע אותו בטעותו.
המחסנאי, ברדוגו (רמי דנון), שהוא עולה חדש, דורש מתושבי המעברה כסף וטובות הנאה עבור האספקה שמגיעה להם. הוא גם מנסה להוריד את בנותיהם לזנות וגם מספסר באספקה של המעברה, בשוק השחור. לכן, לא פעם מתפתחות קטטות במעברה בשל מחסור במצרכים.
המדריך והמחסנאי מקשים במיוחד על הזוג פנחס (גדליה בסר) ומרישה (נטליה ויטלוביץ')- הוא פרופסור יהודי-פולני זקן וחולה והיא תלמידתו לשעבר, שאינה יהודייה, שהתאהבה בו והצילה אותו מאימת השואה. פנחס מבקש מהמדריך, שיעזור לו למצוא בארץ את בנם של שכניו, שעלה ארצה לפני שמשפחת השכנים נספתה בשואה. אולם, המדריך מזלזל בבקשתו של פנחס ולועג למבטאו הפולני.
מרישה מחפשת תרופה עבור פנחס וברדוגו מוכן לתת לה את התרופה רק אם היא תשכב איתו. למרישה קשה מאוד עם דרישתו של ברדוגו, משום שכדי להציל את פנחס, היא נאלצה לא פעם לשכב עם אנשי שררה. היא מפצירה בפנחס לעזוב את ישראל משום שלדבריה, ישראל היא "ספרטה של היהודים". אולם פנחס עדיין משוכנע שישראל היא חוף מבטחים.
מצב בריאותו של פנחס הולך ומתדרדר ובסופו של דבר מרישה מגיעה למחסן של ברדוגו, מתפשטת ופורצת בבכי רם. ברדוגו מרחם עליה ונותן לה מיד את התרופה. כאשר פנחס רואה את התרופה הוא חושב, שאהובתו שוב נאלצה למכור את גופה למען חייו ולכן הוא מתאבד. משנודע דבר ההתאבדות, אורי המדריך נשבר ומגלה לאנה את סודו. אורי לא היה יליד הארץ - הוא היה בעצמו, אותו ילד יוצא פולין, שפנחס חיפש.
אולם, יש גם התרחשויות חיוביות במעברה. העולה אמזלג (גיא ברכה) מוצא בה חברה ויוצר קשרים בארץ וכהשהמעברה נסגרת, הוא וחברתו יוצאים ממנה ברכב משלהם. כמו כן רוזה (אתי אנקרי) וצדיקו (אשר צרפתי), שניהם אלמנים והורים שכולים, ניצולי שואה, מגיעים למעברה כזוג אוהבים, יולדים בה את ילד משותף והופכים למשפחה מאושרת. ביום סגירת המעברה באים לאסוף אותם קרובי משפחה אבודים (אודליה מורה-מטלון ומארק איווניר), שהם הצליחו למצוא בישראל.
עלילה > עלילה מרכזית

גיבורי הסיפור הם אנה בת השמונה (אניה בוקשטיין) ואחיה יאן בן הארבע עשרה (מיכאל פלמן). הם ניצולי שואה, יתומים מאב, שאמם נעדרת. הם למדו להתפרנס מכיוס. אנה מתעקשת לחפש את האם בארץ ומפחדת לעברת את שמה, פן אמה תתקשה למצוא אותה. לעומתה, יאן מעוניין להסתדר במקום החדש ולשכוח את העבר. השניים רבים ואנה בורחת, נרדמת בחורשה ונעשית חולה. אחד העולים, מלול (שולי רנד), שהוא רוקח בהשכלתו, מצליח לרקוח לה פניצילין מעצי האקליפטוס.
נחום (דניאל וקסמן), חבר הקיבוץ, שליד המעברה, מעוניין לקבל לקיבוץ את יאן, אך לא את אנה וגם לא את רוב נערי וילדי המעברה האחרים. את אנה הוא לא רוצה כי היא ילדה חלשה עם בעיות, כמו בריחת שתן. את רוב הנערים האחרים הוא אינו מקבל, כי לדעתו הם נראים כמו גנבים, למרות שדי ברור, שהגנבים היחידים שם הם יאן ואנה. אולי יש לזה קשר לעובדה, ששאר הנערים הם ממוצא מרוקאי ויווני.
אנה מבקשת מיאן לעזוב את ישראל ולטוס אל ארץ חדשה. היא מאמינה, שהדובי שלה יכול לעוף ולקחת אותם איתו למקום טוב יותר. אולם, יאן מקבל מהמדריך של המעברה עצות להתחזות ליליד הארץ, משנה את שמו ל"דן", עובר מהמעברה אל הקיבוץ הסמוך ומפציר באנה ללכת למשפחה אומנת, במושב קרוב. היא מסרבת והוא מתחיל להתעלם מאחותו. עול הטיפול באנה נופל על אנשים אחרים. היא גם הופכת לתלותית עוד יותר ומסרבת להתרחץ. לאט לאט, מרבית תושבי המעברה מוצאים עבודה ומקומות מגורים מחוץ למעברה. אנה לא מוכנה להצטרף אל איש מהם כילדת אומנה ומתעקשת לחזור אל אחיה, שמנסה להתגורר בקיבוץ בלעדיה.
בסופו של דבר, המעברה נסגרת ואנה עומדת להישאר לבדה בלא איש בעולם. בדרכו לעזוב את המעברה הסגורה, אורי המדריך מצליח לשכנע את יאן לחזור ולטפל באחותו ומצליח לשכנע את הקיבוץ לקבל אליו את אנה. אלא שחברי הקיבוץ מכריחים את אנה לזרוק את הדובי הישן שלה כי הוא בלוי ומסריח.
יאן מבין עד כמה חשוב הדובי עבור אנה וכשהלילה יורד, יאן מוציא את אנה מחדר הילדים של הקיבוץ והם הולכים לחפש את הדובי בפחי האשפה. הם לובשים מחדש את הבגדים עמם הגיעו ארצה, אוחזים בידיו של הדובי וממריאים איתו אל המרחק.
שחקנים ודמויות > דמויות ראשיות

| שחקן | דמות |
| --- | --- |
רמי דנון: ברדוגו המחסנאי
אתי אנקרי ואשר צרפתי: רוזה וצדיקו - זוג ניצולי שואה יוונים
אניה בוקשטיין: אנה
שולי רנד: מלול
מיכאל פלמן: יאן
גדליה בסר: פנחס
נטליה ויטלוביץ': מרישה
אמנון פישר: אורי המדריך
שרה פון שוורצה: בטי המדריכה
גיא ברכה: אמזלג - נער ותיק במעברה
דניאל וקסמן: נחום הקיבוצניק
גדי פור: אדמוני מנהל המעברה
סיני פתר: רופא
רונה תמיר: דלי, בתו של נחום
יהויכין פרידלנדר: מר וינברג
חגית דסברג: גב' וינברג
דניאל מ. סינה: מישל'ה וינברג
פביאנה מיוחס: מטפלת בקיבוץ
אהרון זילברברג: עוזר ברדוגו
שחקנים ודמויות > דמויות אורחות

יוסף כרמון (סנדלר), יגאל נאור (בתפקיד שיכור), דב נבון וסשה דמידוב (גברים במעברה), אודליה מורה-מטלון ומארק איווניר (קרובי המשפחה שמצאו את רוזה) ואחרים.
הערות שוליים

↑  הצופה המכיר את ההיסטוריה של ארץ ישראל מבין באיזו שנה מדובר משום שבסרט נראה השלג, שפקד את מישור החוף בשנת 1950.
↑  רן בן-נון, ישראלים ראשונים - סרטה העלילתי הארוך הראשון של אורנה בן רור ניב, "ארץ חרשה", מחזיר אותה לטריטוריה מוכרת: נסיונם של ניצולי שואה להיקלט בישראל, חדשות, 21 בנובמבר 1993
תגובה מאוחרת

| --- | --- |
 בימוי:  שמואל קלדרון
 הופק בידי:  לוגוס גרופ
 תסריט:  שמואל קלדרון
 עריכה:  מיכל נבו, עמוס צוקרמן
 שחקנים ראשיים:  ליאור מילר שי גולדשטיין נינה קוטלר מאור כהן 
 מוזיקה:  רביב גזית
 צילום:  עופר דורי
 מדינה:  ישראל
 הקרנת בכורה:  ישראל ישראל: 26 באוגוסט 2004
 משך הקרנה:  94 דקות
 שפת הסרט:  עברית,
 דף הסרט ב־IMDb
 
תגובה מאוחרת הוא סרט קולנוע שכתב, ביים והפיק שמואל קלדרון משנת 2004.