stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נעמי רגן
הערות שוליים

1 2  שירי לב-ארי, נעמי רגן: "החברה החרדית מנסה להשתיק אותי", באתר ynet, 1 בדצמבר 2012
↑  מוריה קור, "ניסו לנקום בי כי כתבתי על העולם החרדי", באתר ישראל היום, 14 באפריל 2022
1 2 3  "אני לא חושבת שאכתוב עוד ספר | ישראל היום". ישראל היום. נבדק ב-2018-11-21.
↑  נעמה לנסקי, "מגילת נעמי", ישראל היום, 6 ביוני 2019
1 2  "Author Naomi Ragen to pay NIS 233,000 for plagiarism" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-11-21.
↑  "Sins of the Husbands". Haaretz (באנגלית). 2006-11-02. נבדק ב-2018-11-21.
↑  בג"ץ 746/07 נעמי רגן ואח' נ' משרד התחבורה ואח', ניתן ב-5 בינואר 2011.
↑  שמואל מיטלמן, ספרות זולה, באתר nrg‏, 13 באוגוסט 2010
↑  אסף דוד-מרגלית, תביעה בגין הפרת זכויות יוצרים נגד הסופרת נעמי רגן, מחלקה ראשונה, 1 במרץ 2007
רותי אברהם, "פרשת נעמי רגן": התובעת אינה יכולה לשלם אגרה, מחלקה ראשונה, 6 ביוני 2007
↑  ת"א (י-ם) 9101/07 מיכל טל נ' נעמי רגן, ניתן ב-21 פברואר 2011
↑  מיה סלע, רגן נוקתה מתביעה קודמת על גניבה ספרותית, באתר הארץ, 6 בינואר 2012
↑  ביהמ"ש: "נעמי רגן העתיקה קטעים מספר אחר", באתר ynet, 11 בדצמבר 2011
זוהר שחר לוי, "נעמי רגן העתיקה מסופרת חרדית", באתר nrg‏, 11 בדצמבר 2011
ת"א (ירושלים) 9430-07 שרה שפירו נ' נעמי רגן, ניתן ביום 11.12.2011 על ידי השופט יוסף שפירא
↑  עידו בלאס, נעמי רגן תשלם 233 אלף ש' פיצויים על גניבה ספרותית, באתר הארץ, 27 במרץ 2012
↑  יובל יועז, ‏הסופרת נעמי רגן מערערת: לא ביצעתי גניבה ספרותית, באתר גלובס, 28 ביוני 2012
↑  גלעד גרוסמן‏, פרשת נעמי רגן הגיעה לסיומה, באתר וואלה, 6 בנובמבר 2013
איתמר לוין, סופית: נעמי רגן העתיקה מסופרת חרדית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 בנובמבר 2013
ע"א 4958/12 נעמי רגן נ' שרה שפירו, ניתן ב-6 בנובמבר 2013
↑  הסופרת שרה שפירו תרמה 97,000 שקל ליד שרה, כיכר השבת
↑  מיה סלע, בית המשפט קבע כי נעמי רגן העתיקה קטעים בספרה "עקדת תמר", באתר הארץ, 14 בנובמבר 2014
↑  ת"א (י-ם) 9467-05-10 סודי סינטיה רוזנגרטן ושרה שפירו נגד נעמי רגן וכתר הוצאה לאור, ניתן ב-11 בנובמבר 2014
↑  יעל פרידסון, "האם המתעללת" נגד נעמי רגן: "השתמשה בפרוטוקולים חסויים לספרה", באתר ynet, 10 במרץ 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266699705171  PLWABN: 9810684526205606  BnF: cb16131717p (data)  GND: 122445287  ISNI: 0000 0001 1570 0681  LCCN: n88060193  NLA: 35390995  NTA: 073984132  RERO: 02-A016726275  SUDOC: 076903265  VIAF: 50109083   WorldCat (עם VIAF): 50109083
חיים זליבנסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 באוקטובר 1938 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  10 בנובמבר 1994 (בגיל 56) 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 10 בנובמבר 1994 
 
הרב חיים נפתלי הערץ זליבנסקי (שמחת תורה ה'תרצ"ט, 17 באוקטובר 1938 - תשנ"ה 10 בנובמבר 1994) היה ראש ישיבה חרדי-ליטאי. הקים ועמד בראשות ישיבת מאור התלמוד.
תולדותיו

נולד בתל אביב לרב מרדכי אלתר זליבנסקי וליוכבד, בתו של הרב אריה שפירא, שהיה אב"ד בעיר ביאליסטוק. בין השנים תשט"ו-תשכ"ה למד אצל דודו ורבו הרב משה שמואל שפירא, ואצל הרב שלמה וולבה בישיבת באר יעקב. ואחר כך בישיבת בריסק אצל רבו וקרוב משפחתו הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק לאחר נישואיו למרים כהן בתו של הרב אברהם דוב כהן מייסד ומנהל הסמינר הישן לבנות בגייטסהד, למד כשנה בכולל הרבנים בגייטסהד. בשנת תשל"ב כיהן כראש ישיבה בישיבת "זוהר התורה" לצידו של ראש הישיבה הרב בצלאל טולדנו.
בשנת תשל"ו פתח את ישיבת מאור התלמוד בשכונת בית וגן בירושלים, לאחר כשנתיים בשנת תשל"ח עבר והקים את ישיבת "מאור התלמוד" ברחובות, יחד עם האחים הרב שמחה הכהן קוק ששימש כנשיא הישיבה עד לפטירתו, והרב אברהם יצחק הכהן קוק שמשמש כראש הישיבה.
בסוף תשנ"ג חלה ולאחר תקופת מחלה קשה וממושכת, נפטר בז' בכסלו תשנ"ה.
משפחתו

בנו הרב אריה משמש כר"מ בישיבת "מאור התלמוד" אותה הקים אביו. בנו הרב רפאל משמש כר"מ בישיבת רינה של תורה בכרמיאל. בנו הרב יעקב הוא מרבני ישיבת שערי שמועות. בנו הרב יהושע משמש כר"מ בישיבת אהלי חיים בירושלים ובישיבת חכמת התורה בקרית ספר. בנו הרב פנחס חתנו של הרב דוד כהן ראש ישיבת חברון משמש כר"מ בישיבת מיר ברכפלד ובישיבת מאור התורה. חתנו הרב דוב מרקביץ משמש כר"מ בישיבת חכמה ודעת, חתנו הרב חנניה שיף משמש כר"מ בישיבת גרודנה באר יעקב.
אחיו, הרב פנחס זליבנסקי, חתנו של הרב חיים קרייזווירט, הוא ראש כולל וישיבת "מרכז התורה" בירושלים.
גיסיו, שנישאו לאחיותיו הם: הרב משה דוד ליפקוביץ, ר"מ בישיבת בית דוד בבני ברק ומנהל רוחני בישיבת באר יעקב; והרב יצחק גרודזינסקי, בנו של הרב אברהם גרודזינסקי, משגיח בסלובודקה בליטא. גיסיו מצד אשתו הם: הרב נתן כהן משגיח ישיבת קריית מלך; הרב שמחה כהן הממלא את מקום אביו כמנהל הסמינר הישן לבנות בגייטסהד; הרב עזריאל יפה, ראש ישיבת "תפארת יעקב" בגייטסהד; והרב אברהם קסלר, ר"מ בישיבת תפארת ציון בבני ברק.
לקריאה נוספת

מוריה, גיליון רלא-רלב, שבט תשנ"ה. עמ' פט.
חיים גראדה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  4 באפריל 1910 וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  26 ביוני 1982 (בגיל 72) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ישיבת נובהרדוק 
 שפות היצירה:  יידיש, אנגלית 
 יצירות בולטות:  צמח אטלס 
 פרסים והוקרה:  פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש (1970) 
 
חיים גְרָאדֶה (בכתיב יידי: חיים גראַדע; באנגלית: Chaim Grade;‏ 4 באפריל 1910, וילנה – 26 באפריל 1982, ניו יורק) היה משורר וסופר יידיש, מגדולי סופרי היידיש של המאה העשרים.
קורות חייו

חיים גראדה נולד בווילנה (אז באימפריה הרוסית) בשנת 1910 לאב משכיל ומורה לעברית. בנעוריו למד בישיבה מקומית בווילנה, ולאחר מכן בבילסק, בוולקניק ובביאליסטוק, בישיבות שהשתייכו לזרם הנובהרדוקאי של תנועת המוסר. כשבע שנים למד בווילנה עם החזון איש (דמותו מתוארת בספרו "צמח אטלס", והוא מכנהו "בעל המחזה אברהם"), ובמקביל למד באופן חלקי בבית ספר חילוני. את עיקר השכלתו רכש באופן עצמאי. בהיותו כבן 22 פרש מלימודים תורניים והחל לכתוב שירה.
החל לפרסם שירים וסיפורים ביידיש בווילנה בשנת 1932. יצירותיו עוררו מיד תשומת לב, של הקוראים ושל העולם הספרותי בווילנה. נמנה בין מייסדי החבורה והזרם הספרותי "יונג וילנה", שעימו נמנו חשובי היוצרים ביידיש בווילנה שלפני מלחמת העולם השנייה. ביניהם: אברהם סוצקבר, שמרקה קצ'רגינסקי, לייזר וולף ואחרים. חרף העובדה שנולד לאב מורה לעברית, בחר גראדה ליצור ביידיש והתמיד בכך עד מותו.
שירתו הייתה קשורה בהווי של חיי היהודים לפני המלחמה. והירבה לכתוב על הווי של ישיבות המוסר, ולבטיהם הנפשיים של התלמידים.
למרות שחדל לחלוטין משמירת מצוות, חש חיבה וקרבה בחייו ליהדות הדתית.
עם פרוץ המלחמה נמלט לברית המועצות ושהה שם עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה, יצא לצרפת ומשם היגר לארצות הברית בשנת 1948. שם גם החל בכתיבת הפרוזה שלו, שהתרכזה בהעלאתו והחייאתו של העולם היהודי הווילנאי, העשיר והמיוחד במינו, שנכרת עם השואה. יצירתו מתאפיינת בתיאורים מדויקים באופן מיוחד, המהווים, לדבריו של גראדה עצמו, אמנות המעורבת בתיעוד של ממש. כך, למשל, בשנת 1967 זכה במגילת כבוד ובפרס נכבד מהאקדמיה למדעי היהדות בארצות הברית, מוסד שעניינו עבודות מדעיות ולא ספרותיות, אלא שחברי האקדמיה קבעו כי ליצירותיו של גראדה "ערך היסטורי ראשון במעלה כמצבה נשגבה לעולם שחלף ואיננו עוד".
גראדה נפטר בניו יורק בשנת 1982.
בשנת 2013 רכשו מכון ייווא בניו יורק והספרייה הלאומית בירושלים את עזבונו של גראדה..
ספריו

יא : לידער, ווילנע, 1936. (כן, שירים).
מוסרניקעס : פאעמע, ווילנע, 1939. תלמידי ישיבות המוסר: פואמה).
אויף די חורבות : פאעמע, לאדזש, 1947 (על החורבות).
דורות : לידער און פאעמעס, New York, 1945. (דורות : שירים ופואמות).
פארוואקסענע וועגן : לידער און פאעמעס, פריז, 1947. דרכים מגודלות : שירים ופואמות).
פליטים : לידער און פאעמען געשריבן אין ראטן-פארבאנד אין 1941–1945, בוענאס איירעס, 1947. (פליטים : שירים ופואמות שנכתבו בברית המועצות בין 1941–1945).
דער מאמעס צוואה : לידער און פאעמען, ניו יארק, 1949. (צוואתה של אמא: שירים ופואמות).
שיין פון פארלאשענע שטערן : לידער און פאעמען, בוענאס איירעס, 1950. זהרם של כוכבים כבויים : שירים ופואמות).
דער שולהויף New York, 1958. (חצר בית הכנסת).
די עגונה : ראמאן, לאס אנדזשעלעס, 1961. (העגונה : רומן).
דער מענטש פון פייער : לידער און פאעמעס, ניו יארק, תשכ"ב. (איש האש : שירים ופואמות).
ירושלים של מעלה און ירושלים של מטה, ירושלים, תשכ"ה.
צמח אטלס: די ישיבה, לאס-אנדזשעלעס, 1967–1968. (צמח אטלס : הישיבה)
אויף מיין וועג צו דיר : לידער און פאעמעס, תל אביב, תשכ"ט. (בדרכי אליך : שירים ופואמות).
מיין קריג מיט הערש ראסיינער (עסיי), ירושלים תש"ל 1969. תלמידי ישיבות המוסר, מאבקי עם הרש ראסיינער)
די קלויז און די גאס : דערציילונגען, New York, 1974. (בית המדרש והרחוב : סיפורים).
דער שטומער מנין : דערציילונגען, ניו יארק, 1976. (המנין האילם : סיפורים).
ספריו > ספריו בתרגום עברי

שבתותיה של אמא, תרגם שלמה שנהוד, 1958
העגונה, רומן, תרגם א"ד שפיר, 1962 (הוצאת עם עובד, תל אביב)
צמח אטלס, רומן, תרגם א"ד שפיר, 1968. חלקו השני נקרא בעברית מלחמת היצר, 1971.
בדרכי אליך, שירים ופואמות, תל אביב תשכ"ט, יידיש ועברית עמוד מול עמוד.
דורות; תרגם מיידיש: יעקב שופט, תל אביב: תג, תשנ"ז 1997. (שירים)
דרכים שוממות: מבחר שירים ופואימות; תרגם מיידיש: יעקב שופט, תל אביב: י’ גולן, תשס"ב 2002.
הסיפור 'הפולמוס שלי עם הירש ראסיינאי' (מיין קריג מיט הרשל ראסיינער) תורגם והופיע בתוך: ישיבות ליטא, פרקי זכרונות', (ע' אטקס וש' טיקוצינסקי - עורכים) הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ד.
מלחמת היצר, עם עובד 1971
לקריאה נוספת

חיה שטרר, הוויה ושברה : על פי הפרוזה של חיים גראדה. ירושלים : הוצאת מפעל דב סדן, 2020
הערות שוליים

↑  תקציר הביוגרפיה מכריכת הספר צמח אטלס
↑  שטרר, חנה. "מקומה ומשמעותה של המסה ’מיין קריג מיט הערש ראסיינער’ בפרוזה המתעדת של חיים גראדה", חוליות: דפים למחקר ספרות יידיש ותרבותה, 10: 149-157, 2006.
↑  מיה סלע, הספרייה הלאומית רכשה את עיזבונו של הסופר היידי חיים גראדה, באתר הארץ, 17 בפברואר 2013.
↑  ארכיון חיים גראדע (גראדה), בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262081405171  PLWABN: 9810688592005606  BIBSYS: 14033557  BnF: cb126578143 (data)  CiNii: DA07658017  GND: 124457320  ICCU: IEIV112349  ISNI: 0000 0000 8086 7202  LCCN: n50000666  NKC: skuk0002719  NLA: 35138604  NTA: 073585548  RERO: 02-A011902855  SELIBR: 56893  SNAC: w61k0pp7  SUDOC: 252704673  Trove: 838846  VIAF: 7510079   WorldCat (עם VIAF): 7510079 
חיים גראדה, 1929
בויוטיה

| --- | --- |
הר הליקון, מהרי בויוטיה.
הר הליקון, מהרי בויוטיה.
 מדינה:  יוון יוון
 מחוז:  מרכז יוון
 חבל ארץ:  יוון התיכונה
 רשויות מוניציפליות ביחידה האזורית:  1. ליבאדיה 2. אלירתוס 3. דיסטומו־ארצ'ובה־אנטיקירה 4. תבאי  5. אורכומנוס  6. טאנאגרה
 בירת היחידה האזורית:  ליבאדיה
 שטח:  3,211 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביחידה האזורית:  109,293 (2021)
  ‑ צפיפות:  37 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  38°26′N 22°53′E﻿ / ﻿38.44°N 22.88°E﻿ / 38.44; 22.88 
 אזור זמן:  UTC+2
 http://www.viotia.com.gr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מיקומה של בויוטיה (מסומנת באדום) ביוון    החלוקה המנהלית של בויוטיה לרשויות מוניציפליות tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בויוטיה (ביוונית: Βοιωτία, בהגייה מודרנית: בֿיוטיה) היא יחידה אזורית וחבל ארץ היסטורי של יוון. בויוטיה שייכת למחוז מרכז יוון, וממוקמת במרכז יוון התיכונה, בין אטיקה במזרח, מפרץ קורינתוס בדרום, פוקיס במערב, ואוויה, מפרץ אוויה ופתיאוטיס בצפון.
שטחה הכולל של בויוטיה המודרנית עומד על 3,211 קמ"ר, ונכון לשנת 2011, אוכלוסייתה מונה 117,920 נפשות. יותר ממחצית האוכלוסייה מתגוררת בתחומי הרשויות המוניציפליות של תבאי, העיר הגדולה בבויוטיה, ושל ליבאדיה, בירתה המנהלית. מקור השם בויוטיה הוא ככל הנראה משמם של הבויוטים, בני שבט יווני ממקור תסאלי, שפלשו לארץ זאת בסוף האלף ה־2 לפנה"ס. הללו התיישבו בדרום בויוטיה והקימו את תבאי, שהפכה לעיר הראשונה במעלה באזור. המאבק המתמיד בין תבאי לבין שאר הערים הקטנות בבויוטיה, שניסו לשמור על עצמאותן, היה אחד מהמאפיינים הבולטים בהיסטוריה העתיקה של האזור.
אף על פי שבויוטיה מעולם לא התפתחה כמעצמה ימית או מסחרית, עקב חוסר בנמלים טבעיים נוחים, היה לה תפקיד בעל משמעות ניכרת בהיסטוריה של יוון העתיקה בעת העתיקה. מיקומה הגאוגרפי במרכזה של יוון גרם לכך שהיא שימשה ארץ מעבר לצבאות שונים, ושדה לקרבות חשובים כגון קרב פלטאיה, קרב לאוקטרה, וקרב כירונאה.
בין ילידי האזור ניתן למנות את המשוררים פינדארוס והסיודוס, המצביאים אפמינונדס ופלופידס, ואיש הרוח והסופר פלוטרכוס.
היסטוריה > גבולות היסטוריים וערים מרכזיות

בויוטיה שכנה במרכזה של יוון העתיקה, וגבלה בצפון בלוקריס, בצפון מזרח במפרץ האֵוּבּוֹיאי, בדרום באתיקה ומגריס בדרום מערב במפרץ קורינתוס, ובמערב בפוקיס. אגם קופאיס (Κωπαΐς) חילק, לפני שיובש, את בויוטיה לשני אזורים: הקטן ביותר בצפון, שהעיר הראשית בו הייתה אורכומונוס, והגדול יותר בדרום, שנשלט על ידי תבאי.
לבויוטיה הייתה חשיבות פוליטית גדולה בשל מיקומה המרכזי בין מדיניות יוון העתיקה, בשל גבולותיה החזקים מבחינה אסטרטגית, ובשל התקשורת הקלה בין חלקיה הפנימיים. מצד שני, מחסור במעגנים טובים עיכב את התפתחותה הימית של בויוטיה.
העיר המרכזית והחשובה ביותר במהלך ההיסטוריה של בויוטיה הייתה, כאמור, תבאי. מיקומה המרכזי וכוחה הצבאי הפכו אותה לבעלת ההגמוניה באזור. עיירות גדולות אחרות היו אורכומנוס, עיר בעלת מסחר מפותח שחשיבותה אושרה על ידי שרידיה הארכאולוגים (הידועים בשם "בית האוצר של מיניאס"), פלטאיה ותספיאי. התבאים רצו לספח עיירות אלו לכדי ישות מדינית אחת כמו במקרה של אתונה ואטיקה, אך שאר הערים הצליחו להתנגד למדיניות זו והתירו רק את קיומה של פדרציה רופפת, הליגה הבויוטית, שהייתה בעיקר בעלת אופי דתי.
היסטוריה > התיישבות קדומה

קיימות עדויות ארכאולוגיות להתיישבות באזור בתקופות הפלאוליתית והמזוליתית, וכן יש ממצאים רבים המעידים על התיישבות נאוליתית צפופה. נראה שהבויוטים הגיעו לאזור מכיוון תסאליה, לפני התרחשותה של הפלישה הדורית. חוץ מהמינואים, האוכלוסייה המקומית נטמעה במהירות במהגרים החדשים ובויוטיה הפכה לבעלת אוכלוסייה הומוגנית.
תוקידידס, היסטוריון יווני בן המאה ה־4 לפנה"ס, כתב בחיבורו "תולדות המלחמה הפלופונסית", שהאזור נקרא במקור קדמאיס, ושהבויוטים הגיעו לשם 60 שנה לאחר מלחמת טרויה. לעומת זאת הומרוס מזכיר בחיבורו על המלחמה, האיליאדה, 50 ספינות המזוהות כבויוטיות. במיתולוגיה היוונית תפס קדמוס הפיניקי, מייסד תבאי מקום משמעותי בתולדות בויוטיה, ועלילותיו מיוחסות לדור שלפני מלחמת טרויה. היגינוס (אנ') ציין שבויוטיה נקראה על שם הפר אחריו קדמוס עקב במצוות האורקל, שבמקום בו נח הפר נוסדה תבאי.
פאוסניאס כתב שהראשונים לכבוש את ארץ תבאי (היא בויוטיה) היו האקטנים (אנ') בהנהגת אוגיגס (אנ'), שמשמו נגזר כינוי לאותה ארץ. הם נספו כולם במגפה, ואחריהם התיישבו שם ההיאנטים (אנ') והאאונים (אנ'), שלדעת המחבר היו מקומיים מבויוטיה ולא זרים. כשצבא פיניקי הגיעה לאותה ארץ בראשות קדמוס, שבטים אלה הובסו – ההיאנטים ברחו מהארץ (להיאמפוליס (אנ')) כשירד הלילה, והאאונים התחננו לרחמים, והורשו להישאר ולהתאחד עם הפיניקים. האאונים המשיכו לחיות בקהילות כפריות כמו קודם, אך קדמוס בנה עיר, שאף עד ימי המחבר נקראת קדמיה. העיר גדלה, וקדמיה הפכה לאקרופוליס של העיר התחתית תבאי.
.האקלים בבויוטיה הוא יבשתי וקשה מהאקלים השורר באטיקה, וייתכן שתנאים אלו סייעו במידה מסוימת לקטלוג האדם הבויוטי ככבד תנועה ומחשבה, שהתפתחותו הרוחנית פחותה מזו של האתונאים. הללו ראו בבויוטים מטומטמים, והם שמשו רבות כמטרה ללעגם.[דרוש מקור]
היסטוריה > בויוטיה במאות ה־6–5 לפנה"ס

בויוטיה כמעט שאינה מופיעה בהיסטוריה הכתובה לפני סוף המאה ה־6 לפנה"ס. לפני תקופה זו, אנשי בויוטיה היו ידועים בעיקר כמייצרי סוג של כלים גאומטריים, הדומים לכלי הדיפיילון של אתונה [דרוש מקור]
אף על פי שהבויוטים, בניגוד לארקדים, פעלו בדרך כלל כגוף אחד כנגד איומים חיצוניים, המאבק הפנימי ביניהם עיכב את התפתחותם. בסביבות 519 לפנה"ס, התנגדותה של פלאטיה למדיניות הפדרטיבית של תבאי, הובילה למעורבות אתונאית לטובת הראשונה. תהליך זה חזר על עצמו ב־507 לפנה"ס.
בזמן הפלישה הפרסית ליון (480 לפנה"ס) צידדה תבאי בפולשים. כתוצאה מכך נלקח ממנה מעמד ראשות הליגה הבויוטית לזמן מה, אך ב־457 לפנה"ס החזירו הספרטנים לתבאי את מעמדה כנגד התוקפנות האתונאית אחרי קרב טאנאגרה. אתונה הגיבה בהתקדמות צבאית פתאומית לתוך בויוטיה ואחרי הניצחון בקרב אוֹינוֹפֻטה כבשה את כל האזור חוץ מתבאי.
האתונאים שלטו בבויוטיה למשך 10 שנים. ב־447 לפנה"ס הבויוטים מרדו, ולאחר ניצחון בקרב קורונאה זכו מחדש בעצמאותם. במלחמה הפלופונסית הבויוטים נלחמו בחירוף נפש נגד אתונה ולצידה של ספרטה. הישגם המובהק ביותר במלחמה היה הניצחון על כוחות אתונאיים בקרב דליון, ב־424 לפנה"ס.
היסטוריה > המבנה הפוליטי של בויוטיה

מכתביו של היסטוריון אלמוני, שקטעים מספרו נכתבו על גבי פפירוס ונמצאו ליד העיר המצרית אוקסירינכוס (יש הגורסים שמדובר בתאופומפוס)[דרוש מקור], ידוע שבסוף המאה ה־5 לפנה"ס כללה הליגה הבויוטית 11 קבוצות של ערים עצמאיות ועיירות מצורפות שכל אחת מהן שלחה לליגה את הבויוטארכוס, או – השר לענייני צבא ומדיניות חוץ (בין 7 ל־12), 60 נציגים למועצה הפדרלית בתבאי, וסיפקה 1000 חיילים ו־100 סוסים לצבא הפדרלי. כמשקל נגד לכוחה של המועצה הפדרלית היו בכל אחת מהערים מועצות מקומיות, שכל השאלות החשובות בעיצוב המדיניות היו נשלחות אליהן לאישור. מועצות מקומיות אלה, שבהם ישבו רק בני המעמדות העליונים, היו מחולקות ל־4 חלקים, בדומה למועצה האתונאית.
היסטוריה > בויוטיה במאה ה–4 לפנה"ס

לאחר סיומה של המלחמה הפלופונסית ב־404 לפנה"ס, התקררו היחסים בין ספרטה ובויוטיה, ובויוטיה לקחה חלק חשוב במלחמת הליגה הקורינתית נגד ספרטה, במיוחד בהליארטוס ובקרב קורונאה (395-394 לפנה"ס). ניצחונה של ספרטה במלחמה הביא לירידה במעמד האזור, והתקפה ספרטנית על תבאי ב־382 לפנה"ס הביאה להידרדרות נוספת. ב־378 לפנה"ס הקימה תבאי מחדש את הליגה הבויוטית, מה שהוביל לשליטה ממושכת שלה באזור. צבא בויוטי בפקודו של המצביא התבאי אפמינונדס ניצח את ספרטה בקרב לאוקטרה ב־371 לפנה"ס. בויוטיה זכתה להצלחות צבאיות גם מול פוקיס, בשנים 356-346 לפנה"ס.
בהתמודדות מול פיליפוס מלך מוקדון הלכו ערי בויוטיה בעקבות תבאי, ולאחר שבתחילה כרתו עמו ברית, הצטרפו לאתונה נגדו. בקרב כירונאה ב־338 לפנה"ס הצטיין שוב חייל הרגלים הבויוטי, אך בעקבות ניצחונו הגדול של פיליפ בקרב זה, הפכה הארץ לזירת מלחמות בין מלכים ובריתות־ערים, ולא חזרה עוד לשׂגשׂג כבראשונה.
ב־335 לפנה"ס כבש אלכסנדר הגדול את תבאי והרסהּ, עקב מרידה, אך שיקם את אורכומנוס ופלטאיה. נראה שהרס תבאי חיסל את השאיפות הפוליטיות של הבויוטים, והם לא ניסו ליזום עוד מדיניות עצמאית ונצמדו לכוחות מגנים חזקים יותר. ב־316 לפנה"ס נבנתה תבאי מחדש על ידי קסנדרוס והפכה שוב לחלק מהליגה הבויוטית שהוקמה מחדש לאחר 338 לפנה"ס, אך לא הגיעה שוב למעמדה הקודם.
היסטוריה > בויוטיה בתקופה הרומית

במאה השנייה והשלישית לפנה"ס, סכסוכים עם הרפובליקה הרומית הובילו להתפוררותה של הליגה הבויוטית, ולאחר שנת 146 לפנה"ס, עם הכיבוש הסופי של יוון על ידי הרומאים, היא חדלה להוות כוח מדיני. השלטון הרומי לא היטיב עם בויוטיה, ובתקופתו של אוגוסטוס, היא חרבה באופן ניכר.
הערות שוליים

↑  Buck Robert, Boeotia and Boeotians: Name, Origin and Language, Boeotia digital cultural encyclopedia, ‏2011
↑  Tsota Evi, Boeotia in the Neolithic Period, Boeotia digital cultural encyclopedia, ‏28/7/2011
↑  תוקידידס, תולדות מלחמת פילופוניס, ספר 1, פרק 1, פס' 12
↑  הומרוס, איליאדה, ספר שני,פס' 494
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, 4.2.1–4.2.5 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית), 5.48.5–5.49.3 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
↑  הרודוטוס, היסטוריות, 1.1–1.5 (ראו במקור היווני ובתרגום לעברית); צאצאי אירופה אחות קדמוס, כגון סרפדון (Sarpedon (Trojan War hero)), השתתפו במלחמת טרויה
↑  היגינוס (אנ'), Fabulae, ‏178 (ראו במקור הלטיני ובתרגום לאנגלית)
↑  פאוסניאס, תיאורה של יוון, 10.35.5 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
↑  פאוסניאס, תיאורה של יוון, 9.5.1–9.5.3 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536657505171  LCCN: n83048334  MusicBrainz: 6f7d0e8b-f8e9-4559-87a1-15fdee943f61  NKC: ge1147498  SUDOC: 027472795  VIAF: 128940537   WorldCat (עם VIAF): 128940537 
גביע בויוטי מעוטר בציפורים, 560-540 לפנה"ס לערך
נשות הכותל

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל
 מטה הארגון:  ישראל 
 מקום פעילות:  ירושלים
 יושב ראש:  ענת הופמן
 מנכ"ל:  יוכי רפפורט
 תקופת הפעילות:  1988–הווה (כ־37 שנים) 
 www.womenofthewall.org.il
 
אחת ממתפללות "נשות הכותל", בקריאת ספר תורה בקשת רובינסון.
נשות הכותל הוא ארגון נשים הפועל למען חופש תפילה לנשים המעוניינות בתפילה שאינה אורתודוקסית בכותל המערבי.
הקבוצה הוקמה בסוף שנות השמונים לאחר שקבוצת נשים ביקשה להתפלל ברחבת הכותל המערבי, אולם נאסר עליה להתעטף בטליתות ולהשתמש בספרי התורה שבמקום או להכניס ספר תורה משלהן. מאז הקמתה בשנת 1988 הקבוצה מקיימת מדי ראש חודש, למעט ראש חדש תשרי תפילת שחרית וקריאת ההלל בעזרת הנשים של הכותל המערבי. בעבר הנשים נהגו לעבור לקשת רובינסון, בהתאם להחלטת ועדה ממשלתית בעניינה שאושרה בבג"ץ, כדי לקרוא בתורה ולאפשר לנשים המעוניינות בכך להתעטף בטלית ולהניח תפילין, אך מאז שנת 2013 גם הקריאה בתורה נעשית בעזרת הנשים.
יושבת ראש "נשות הכותל" מאז התארגנות הקבוצה בשנת 1988 היא ענת הופמן. המנכ"לית, נכון לשנת 2019, היא יוכי רפפורט. הקבוצה נרשמה כעמותה ביוני 1998.
בקרב חלק משמעותי של הציבור האורתודוקסי ובמיוחד בקרב היהדות החרדית קיימת התנגדות עזה, לעיתים אף אלימה, לאופי התפילה של הקבוצה בעזרת הנשים של רחבת הכותל, בייחוד במקרים בהם גם השימוש בטליתות ותפילין והקריאה בתורה הם בעזרת הנשים בכותל. מנגד קיימת תמיכה לעמדתן מצד הציבור הרפורמי וכן חלק מהציבור הקונסרבטיבי והחילוני.
היסטוריה > התפילות הראשונות

היוזמה לתפילה הראשונה באה לאחר הכנס הבינלאומי הראשון של פמיניסטיות יהודיות, אשר נערך בירושלים בחודש כסליו ה'תשמ"ט (דצמבר 1988). לקראת סיומו הציעה אחת המשתתפות, רבקה האוט, פמיניסטית מברוקלין, לקיים "תפילת הודיה לשלום המדינה" ברחבת הכותל הדרומי. קבוצה של כשבעים נשים הגיעה לעזרת הנשים של הכותל המערבי כשהן עטופות בטליתות, וניסו להתפלל ולקרוא בתורה, ונתקלה בהתנגדות מתפללות ובעקבותיהן מתפללים, שהובילה לאלימות כלפיהן ולהתערבות המשטרה. בעקבות התפילה הראשונה קבוצת נשים ירושלמיות החליטה לקיים תפילה בכל ראש חודש. כך התגבשה קבוצת "נשות הכותל".
כעבור 8 ימים, בראש חודש טבת תשמ"ט (9 בדצמבר 1988), הביאה עמה הקבוצה ספר תורה. משהחלו לקרוא בתורה בקול רם כשהן עטופות בטליתות החלה התפרעות אלימה אשר כללה יריקות, גידופים וחטיפת ספר התורה מידיהן. תפילת ראש חודש אדר תוארה בפסק דין של בג"ץ: ”לקראת ראש חודש אדר א', למודות נסיון, הודיעו הנשים למשטרה מבעוד מועד על כוונתן להתפלל ליד הכותל כדרכן. אך ללא הועיל. במהלך התפילה החלו מתפללות אחרות - והחרו-החזיקו אחריהן מתפללים - להפריע לקבוצת הנשים: לקלל אותן, לשלח בהן דברי-בלע, ואף לחטוף את סידורי-התפילה מידיהן, להשליך עליהן חפצים ולהכותן.”
לקראת תענית אסתר של אותה שנה נפגשו הנשים עם רב הכותל מאיר יהודה גץ ונציגי המשטרה. הקבוצה הסכימה להצעתו של הרב גץ להתפלל ליד הכותל בלא טליתות וספרי תורה, בתמורה להבטחתו לדאוג לשלומן ולקיום תפילתן. אך כשהגיעה הקבוצה פרצה מהומה, השליכו לעברן כיסאות, אבנים ובקבוקים ומכל הבא ליד וסדרני הכותל לא הצליחו לשמור על הסדר. בסופו של דבר המשטרה נאלצה לפזר מתפרעים אלימים שפעלו נגדן באמצעות רימוני גז מדמיע.
בעקבות זאת עתרה קבוצת הנשים לראשונה לבג"ץ נגד הממונה על הכותל, משרד הדתות, הרבנים הראשיים לישראל והמשטרה, בדרישה לאפשר להן להתפלל בטליתות ולקרוא בתורה בכותל, בשם חופש הדת והפולחן והזכות לשוויון. בחודשים ובשנים שלאחר מכן, התפילות נערכו בעזרת הנשים, אך הקריאה בתורה נערכה במקום אחר, לרוב בחצר מרים. חלק מהתפילות עברו בשקט יחסי וחלקן הופרעו בגילויי אלימות כנגד המתפללות.
היסטוריה > עמדת המדינה

בטרם הגישה המדינה את תשובתה לעתירה, הרחיב שר הדתות את תקנות השמירה על מקומות קדושים ליהודים החלים על הכותל, כך שיאסרו ”עריכת טכס דתי שלא על פי מנהג המקום, הפוגע ברגשות ציבור המתפללים כלפי המקום”. עמדת המדינה בתשובתה לבג"ץ הייתה שלאור תקנה זו ומטעמי ביטחון והסדר הציבורי, נמנע מהנשים להתפלל בכותל בדרכן: הגעה בקבוצה, התעטפות בטלית, נשיאת ספר תורה וקריאה בו [דרוש מקור].
היסטוריה > פסק הדין הראשון

בג"ץ פסק בסוגיה רק בינואר 1994. הנשיא מאיר שמגר ציין בפסק דינו:
לטעמי, יש להוסיף ולחפש אחר דרכים מעשיות, שלפיהן כל אדם המבקש לפנות לבוראו בתפילה יהיה רשאי לעשות כן בסגנונו ובדרכו, ובלבד שלא יהא בכך כדי להוות פגיעה של ממש בתפילתם של אחרים. נקודת המוצא המשפטית היא אכן המצב הקיים. אך אין לסגור את הדלת בפני קיומה של זכותו בתום-לב של כל מי שמבקש לשטוח תפילתו בדרכו. [...] הנני מציע לממשלה לשקול מינויה של ועדה שתוסיף ותבדוק את הנושא לעומקו כדי להגיע לפתרון שיקיים את חופש הגישה לכותל ויצמצם פגיעה ברגשות המתפללים.
על-כן הייתי דוחה בשלב הנוכחי את העתירות, וזאת בכפיפות להמלצתי הנ"ל.
היסטוריה > ועדות מטעם הממשלה

באמצע 1994 הקימה הממשלה ועדת מנכ"לים שהתבקשה "להציע פתרון אפשרי שיקיים את חופש הגישה לכותל המערבי ואת חופש התפילה ברחבתו, תוך צמצום הפגיעה ברגשות המתפללים במקום". כעבור שנתיים, ב-2 באפריל 1996, הגישה הוועדה דו"ח שבו קבעה: "כדי להגיע לאיזון הנדרש מהוועדה בהחלטת הממשלה, בין חופש הגישה לכותל לבין צמצום הפגיעה ברגשות המתפללים, לא מצאה הוועדה כי בשלה העת לאפשר תפילה ברחבת הכותל המערבי גופא, אשר היא שונה מהתפילה המסורתית המקובלת בו" [דרוש מקור].
כעבור שנה החליטה ועדת השרים לענייני ירושלים לאמץ את המלצות הוועדה, והחליטה "לפעול לבחינת אפשרות להסדרת אתר תפילה חילופי מתאים". ועדה נוספת שמינתה הממשלה, בראשותו של שר האוצר, יעקב נאמן, המליצה שהקבוצה תתפלל בקצה הכותל המערבי, באזור קשת רובינסון, הנמצאת בתחומי הגן הארכאולוגי ירושלים ליד רחבת הכותל.
היסטוריה > פסק הדין השני

בשנת 2000 פסק בג"ץ שיש לאפשר את תפילת הקבוצה, תוך שהוא מותח ביקורת על פעולתן של הוועדות, והורה לממשלה "לקבוע את ההסדרים והתנאים המתאימים, בגדרם תוכלנה העותרות לממש את זכותן לתפילה כמנהגן ברחבת הכותל המערבי".
קבוצה של חברי כנסת חרדים הגישה בשנת 2001 הצעת חוק לתיקון חוק השמירה על המקומות הקדושים, המכוונת ישירות נגד הקבוצה ופסיקת בג"ץ: הוצע לקבע בחקיקה שרחבת התפילה של הכותל המערבי תחולק באמצעות מחיצה לעזרת גברים ועזרת נשים, "לא יקוים טקס דתי בעזרת הנשים שליד הכותל המערבי, הכולל הוצאת ספר תורה וקריאה בו, תקיעה בשופרות, לבישת טליתות ותפילין". הצעת החוק לא אושרה.