stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה ברש

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1920 צ'רנוביץ, ממלכת רומניה 
 פטירה:  7 ביולי 2004 (בגיל 83) ירושלים 
 שם לידה:  Moses Barasch
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  ליובה פרידמן 
 תרומות עיקריות
 חקר תולדות האמנות
 
משה ברש (10 באוקטובר 1920 - 7 ביולי 2004) היה היסטוריון ישראלי ומייסד תחום חקר תולדות האמנות בישראל. חתן פרס ישראל בתחום חקר תולדות האמנות. תחום המחקר העיקרי שלו היה אמנות הרנסאנס.
ביוגרפיה

ברש (אז Moses Barasch)  נולד  בצ'רנוביץ, רומניה (כיום באוקראינה) למשפחה ציונית ומשכילה. בנעוריו גילה ברש נטייה לאמנות וכבר בגיל 13 הציג רישומים וציורים בתערוכות בפראג, בודפשט ובוסטון.
בשנים 1941–1944 חי תחת המשטר הנאצי בעיר הולדתו. במהלך תקופה זו נישא, בשנת 1942, לברטה לבית גנדלמן. לאחר שחרורו שירת תקופה בצבא האדום ולאחר מכן הצטרף למוסד לעלייה ב' ופעל להעלאת ניצולי שואה לארץ ישראל. לאחר עלייתו ארצה, בתחילת 1948 הצטרף לפלמ"ח ולחם בירושלים במסגרת חטיבת הראל. הוא השתתף במבצע מכבי. לאחר מלחמת העצמאות, בשנת 1949, הצטרף ברש לסמינר מורים. עד 1954 היה חבר קיבוץ עין חרוד.
את תחום תולדות האמנות למד ברש באופן עצמאי כאוטודידקט. באותה תקופה הוא ביקר במכון וארבורג בלונדון, אשר הונהג באותה עת על ידי ארווין פנופסקי. בשנת 1958 הוזמן להקים את המחלקה לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.  מרטין בובר, ושמואל הוגו ברגמן, שעמו קרא כתבים פילוסופיים, הסכימו להכיר בספרו על תפישת המוות אצל מיכלאנג'לו (1961) כמקביל לעבודת דוקטורט. הוא מונה למרצה בכיר באוניברסיטה בשנת 1961 והפך לראש החוג בשנת 1964. בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בין השנים 1967-1969 שהה ברש גם כפרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון וכן במרכז לחקר אמנות הרנסאנס באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. בעשור שלאחר מכן גם שהה כפרופסור אורח באוניברסיטאות ניו יורק ובקורנל.
במקביל לעבודתו המחקרית, שהייתה בעיקר באנגלית, ברש כתב סיפרי מבוא בעברית לאומנות וייסד את סדרת "מבואות" בהוצאת מוסד ביאליק. בשנת 1996 קיבל ברש את פרס ישראל בתחום תולדות האמנות.
מספריו של משה ברש

מבוא לאמנות הרנסאנס, מוסד ביאליק, ירושלים, 1968.
פרקים בתאוריה של אמנות הרנסאנס והבארוק, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 1989.
מחשבת האמנות בדורות האחרונים, מוסד ביאליק, ירושלים, 1977.
ג'ורג'ו וזארי: חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, עורך כללי: משה ברש, תרגום מאיטלקית: מרים שוסטרמן, מוסד ביאליק ירושלים 1985.
מיכאל-אנג'לו, עיונים בדרכי גילומה של הגותו האמנותית, מוסד ביאליק, ירושלים.
דמות האדם בתולדות האמנות, מוסד ביאליק, ירושלים, תשנ"ב.
פאול אוסקאר קריסטלר ומשה ברש, מערכת האמנויות המערבית, מוסד ביאליק, ירושלים, תש"ן.
הערות שוליים

1 2  אורי דרומי, מיכלאנג'לו בקמפוס עברי, באתר הארץ, 14 ביולי 2004
↑  מינויים חדשים באוניברסיטה העברית, דבר, 29 באוגוסט 1971
↑  על תלאות החומר יפצה מה שברוח, באתר הארץ, 14 ביוני 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280937  NLI: 987007258387105171  PLWABN: 9810589614105606  BIBSYS: 90058929  BNE: XX864073  BnF: cb120385231 (data)  GND: 118849220  ISNI: 0000 0001 0932 7876  LCCN: n80060422  LNB: 000049376  NKC: mub2013780393  NLA: 35950029  NTA: 067978800  SUDOC: 028577353  VcBA: 495/37846  VIAF: 109235689   WorldCat (עם VIAF): 109235689
נייטיביזם (מדע המדינה)

במדע המדינה, נייטיביזם (מאנגלית: nativism; בעברית: יְלִידָנוּת) היא תגובה תוקפנית והגנתית אל מול גלי הגירה המונית.
הנייטיביזם צמח לראשונה, והשפיע על הפוליטיקה של ארצות הברית במאה ה-19.[דרושה הבהרה] תנועות נייטיביסטיות נוספות צמחו מאז בקרב האפריקאנרים בדרום אפריקה ומאוחר יותר, במאה ה-20, בקרב האוסטרלים והבריטים, וכן בברזיל תחת שלטונו של ז'טוליו ורגאס. המונח נייטיביזם משמש לרוב בהקשר של קבוצות ממוצא אירופאי.
נייטיביזם אמריקני

הנייטיביזם כתנועה החל בארצות הברית עם תחילת גלי ההגירה הגדולים לאחר פתיחת תעלת אירי במדינת ניו יורק ב-1825. התנועה תמכה בחקיקה מפלה לטובתם של ילידי היבשת ואופיינה על ידי רגשות לאומניים קסנופוביים ואנטי-קתוליים (אנ') אשר לוו ברעיונות על עליונות הלבנים הפרוטסטנטים האנגלו-סאקסים (White Anglo-Saxon Protestant Supremacy). ב-1836 נעשה ניסיון על ידי מפלגה נייטיביסטית להריץ מועמד לראשות עיריית ניו יורק והוא זכה ב-1,496 קולות.
שנות ה-40 של המאה ה-19 אופיינו במהומות אנטי-קתוליות, כגון המהומות הנייטיביסטיות בפילדלפיה אשר פרצו פעמיים: ב-3 במאי וב-4 ביולי (יום העצמאות של ארצות הברית) של שנת 1844. בדצמבר באותה שנה נוסד בעיר ניו יורק "מסדר האמריקנים המאוחדים" (OUA). בקליפורניה היפנו קבוצות נייטיביסטיות את זעמן כלפי הסינים. מוצאם הקתולי של חלק גדול מהמהגרים והדעות הקדומות של הרוב המסורתי הפרוטסטנטי יצרו אפליה אנטי-קתולית אשר יחד עם הנייטיביזם גברה לאחר כישלון המהפכות באירופה ותחילתו של גל הגירה חדש ב-1848.
בין 1849 ל-1850 נוסדה בעיר ניו יורק כתוצאה מפחד מהמהגרים חברה סודית נייטיביסטית בשם "מסדר הדגל זרוע הכוכבים" (על שם המנון ארצות הברית) על ידי אדם בשם צ'ארלס ב. אלן. כדי להפוך לחבר במסדר זה אדם היה חייב להיות פרוטסטנטי מאמין מעל גיל 21 ולהתחייב לציות מוחלט לכל פקודות המסדר. חברי המסדר זכו לכינוי "שאינם יודעים דבר" (Know-Nothings) על ידי עורך העיתון הוראס גרילי. כינוי זה הוצמד להם מכיוון שאיש לא הודה ששמע על המסדר, וכך הם נודעו בציבור. ב-1854 הנייטיביסטים נודעו בפומבי עם הקמת "המפלגה האמריקנית" אשר נודעה במיוחד באיבתה לאירים-קתולים והציגה מצע הכולל חקיקה להארכת התקופה שבין הגירה להתאזרחות. בבחירות לנשיאות של 1856 הנשיא-לשעבר מילרד פילמור היה מועמד מטעם מפלגה זו.
בתקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים (ובשנות ה-80 בעקבות גל הגירה חדש) וכן בתקופה הפרוגרסיבית (שנות ה-1920) חווה הנייטיביזם תקופות של תחייה מחודשת. כך התייחסו חברי קו קלוקס קלאן בדרום לקתולים בשנאה ואכזריות זהים לאלו שהפגינו כלפי שחורים.
בבחירות של 1928 שיחק הנייטיביזם תפקיד חשוב בהפסדו של המועמד הקתולי לנשיאות אלפרד אי. סמית'.
במהלך מלחמת העולם השנייה הביאו זרמים נייטיביסטיים להקמתם של "מחנות מעבר מלחמתיים" ולכליאת מעל מאה אלף תושבים ממוצא יפני (62% מתוכם היו אזרחי ארצות הברית) במחנות הללו בשל היותם "סכנה לביטחון הלאומי".
הפגנות של נייטיביזם עלו מחדש מדרגה בסוף המאה ה-20. בעקבות גל הגירה לא חוקית, בעיקר מאסיה ומקסיקו, הועברה ב-1996 חקיקה קשוחה כנגד מהגרים לא חוקיים. לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 על מתקנים בארצות הברית התגברו רגשות הנייטיביזם, כמו גם האיסלאמופוביה, והביאו לעלייה בשכיחות פשעי שנאה. כמו כן שונו חוקי ונוהלי ההגירה לרעה. תנועת הפחתת ההגירה הפועלת בארצות הברית מתחילת המאה ה-21 עושה מאמצים להרחיק עצמה ככל האפשר מההגדרה נייטיביזם.
הנושא נלמד בבתי ספר תיכוניים בישראל בהקשר של הגבלת ההגירה לארצות הברית בחקיקות אשר קבעו מכסות הגירה לקבוצות אתניות ובכללן יהודים ממזרח אירופה.
הערות שוליים

↑  יְלִידָנוּת במילון סוציולוגיה (תשע"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  בת-עמי צוקר, The American Way of Anti-Semitism, 1920-1939 / אנטישמיות נוסח אמריקה, 1920-1939, Proceedings of the World Congress of Jewish Studies / דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות כרך שני: העת החדשה, 1993, עמ' 281-287
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560781105171  BnF: cb119686371 (data)  GND: 4171235-3  LCCN: sh85090175
מרכוס רינו

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1834 קארולטון, אילינוי
 פטירה:  30 במרץ 1889 (בגיל 54) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גלנווד (וושינגטון) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית  צבא האיחוד
 תקופת הפעילות:  1857–1880 (כ־23 שנים)
 דרגה:   בריגדיר גנרל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האמריקנית  מלחמות האינדיאנים  מערכת בלק הילס *קרב ליטל ביגהורן
 
מרכוס אלברט רינו (באנגלית: Marcus Albert Reno;‏ 15 בנובמבר 1834 - 30 במרץ 1889) היה קצין אמריקני ששירת במלחמת האזרחים האמריקנית ובמערכת בלק הילס נגד שבטי האינדיאנים: לקוטה ושאיין (תחת פיקודו של ג'ורג' קסטר).
רינו ידוע בעיקר בשל תפקידו המשמעותי בקרב ליטל ביגהורן שהיה אחד התבוסות המחפירות ביותר בתולדות צבא ארצות הברית. מאות ויכוחים ומחקרים נעשו על צורת תפקודו ועל ההחלטות הפיקודיות שלו בקרב.
ילדותו, נעוריו וקריירה

רינו נולד כילדם הרביעי של ג'יימס ושארלוט רינו. ע"פ אחת הביוגרפיות שנכתבו עליו הוא היה צאצא של פיליפה פרנסיס רנו שהגיע ב-1777 עם לה אפייט לארצות הברית וקיבל אדמות מהממשלה. 
כשהיה בן 15 כתב לשר המלחמה וביקש לקבל מידע על הדרישות שצריך לעמוד בהן על מנת להתקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית- וסט פוינט. ב-1851 התקבל לוסטפוינט ושהה שם בהכשרה עד שנת 1857. הכשרתו ארכה יותר מהמקובל עקב כך שלא עמד בכל הדרישות. רינו סיים מדורג 20 מתוך כיתה של 38 חיילים.
ב-1 ביולי 1857 הוא קיבל דרגת סגן משנה ונשלח לשרת בגזרת האוקיינוס השקט במדינת אורגון. 
במלחמת האזרחים שירת רינו כקפטן ברגימנט הפרשים ה-1. רינו נפצע במצודת פורד שבוירג'יניה כשסוסו נורה ונפל עליו. ארבעה חודשים מאוחר יותר השתתף רינו במערכת גטיסברג. באותה שנה הוא נישא לחנה רוס מהריסבורג שילדה לו בן יחיד- רוברט רוס רינו. בבעלותם הייתה חוה בפנסילבניה. כשחנה מתה בשנת 1874 רינו היה במונטנה. הוא רכב לילה שלם ל'פורט בנטון' לבקש שחרור להלווייתה אך בקשתו נדחתה.
בדצמבר 1868 קיבל את דרגת מייג'ור והצטרף לרגימנט הפרשים השביעי ב'פורט הייס', קנזס. מאוחר יותר הועבר ל'פורט אברהם לינקולן' שבטריטוריית דקוטה שם הצטרף ללוטננט קולונל ג'ורג' קסטר.
קרב ליטל ביגהורן וסוף הקריירה

רינו היה הקצין הבכיר ביותר מתחת למפקד הרגימנט - קסטר. ב-25 ביוני 1876 הוא הוביל את שלוש פלוגותיו מעבר לנהר הליטל ביגהורן במתקפה על הקצה הדרומי של מחנה האינדיאנים. לאחר שהדפו אותו הוא נסוג חזרה מעבר לנהר לגבעה שנקראת היום על שמו- 'גבעת רינו'. על הגבעה הוא התבצר יחד עם הכוח של מייג'ור פרדריק בנטין עד לתאריך 27 ביוני. הם הדפו את כל מתקפות האינדיאנים על הגבעה עד בוא התגבורת בראשות גנרל טרי.
ב-1880 הועמד רינו למשפט צבאי באשמת שכרות והצצה לחדרה של הבת של מפקדו סמואל סטורגיס. (לאחר שזוכה כמה שנים קודם לכן מאשמת ניסיון פיתוי של אשתו של קצין אחר מהרגימנט שהיה במשימה). הוא הורשע והודח מהצבא. רינו עבר לוושינגטון די. סי. שם הוא עבד בשירות משרד הפנסיות. הוא נישא בשנית לפקידת ממשל בשם איזבלה ריי אך היא עזבה אותו לאחר כמה חודשים. כשבנו התחתן בנאשוויל, רינו אמר שהוא עסוק מכדי לנסוע לחתונה. בפועל לא היה לו כסף לקנות כרטיס לרכבת. רינו הציע לעיתון 'ניו יורק ויקלי פרס' לכתוב עבורם את זכרונותיו אך הם דחו את הצעתו. כששלח להם את החלקים מיומניו הנוגעים בקרב ליטל ביגהורן הם לא פורסמו.(רק לאחר מותו הם פורסמו).
מותו וקבורתו מחדש

ב-29 במרץ 1889 מת רינו בוושינגטון עקב ניתוח שעבר לטיפול בסרטן הלשון. הוא נקבר בבית הקברות 'גלנווד' שבוושינגטון בקבר לא מסומן.
אלמנתו של ג'ורג' קסטר, אליזבת, התבטאה נגד הניסיונות לשמר את זכרו באתר שדה הקרב. בשנת 1926 היא כתבה:
"אני מייחלת לשימור זכרם של גיבורי שדה הקרב בליטל ביגהורן אך לא להבלטת שמו -מפאת הכבוד- של אחד מפחדני הרגימנט.."
ועדה שהתכנסה לבקשת בן אחיינו צ'ארלס רינו בשנת 1967 בחנה מחדש את העדויות של המשפט מ-1880 והחליטה להפוך את החלטת בית הדין. הוועדה קבעה שההחלטה להדיחו מהצבא הייתה בלתי תקינה. לרינו הוחזר התואר 'המייג'ור המכובד'. ב-9 בספטמבר 1967 הוצאה גופתו מקברה ונקברה מחדש בהלוויה צבאית ובירי מטחי כבוד ב'בית הקברות הלאומי קסטר' שבשדה הקרב בליטל ביגהורן.  רינו הוא המשתתף היחיד בקרב שזכה להיקבר בהלוויה מכובדת בבית הקברות הלאומי בשדה הקרב שנקרא על שם מפקדו לשעבר.
אזכורים בתרבות

דמותו של רינו גולמה על ידי השחקן טי הרדין בסרט משנת 1967 'קסטר מהמערב' וע"י השחקן מיכאל מאדיריוס בסדרת הטלוויזיה משנת 1991 'בנו של כוכב הבוקר'.
לקריאה נוספת

Ambrose, Stephen E. Crazy Horse and Custer, 1996.
Barnett, Louise (1996). Touched By Fire. Henry Holt & Company. ISBN 0-8050-3720-9.
Connell, Evan S. Son of the Morning Star, 1984.
Hutton, Paul Andrew The Custer Reader, 1992.
Lehman, Tim. "Bloodshed at Little Big Horn," 2010.
הערות שוליים

↑  Connell, Evan S. (1984). Son Of The Morning Star. San Francisco, California: North Point Press. p. 40. ISBN 0-86547-160-6.
↑  Reno, Ottie W. Reno and Apsaalooka Survive Custer. New York: Cornwall Books, 1997, p. 31.
↑  Connell, Evan S. (1984). Son Of The Morning Star. San Francisco, California: North Point Press. p. 47. ISBN 0-86547-160-6.
↑  Connell, Evan S. (1984). Son Of The Morning Star. San Francisco, California: North Point Press. pp. 47–48. ISBN 0-86547-160-6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605162805171  GND: 119064650  ISNI: 0000 0000 2628 6247  LCCN: n82156845  NARA: 10568957  NTA: 184590671  SNAC: w6wq0hzw  VIAF: 18023521   WorldCat (עם VIAF): 18023521
משה בתיבה (שיר)

| --- | --- |
 שיר
 יצא לאור:  1917 
 סוגה:  שירי ילדים, שירי חגים
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  קדיש סילמן 
 לחן:  נסים נסימוב 
 
"מֹשֶׁה בַּתֵּבָה" (ידוע במילותיו הראשונות: "דּוּמָם שָׁטָה") הוא שיר ילדים עברי מאת קדיש סילמן. השיר בנוסחו המקורי נדפס בשנת תרע"ז בשני ספרי לימוד בארצות הברית: "שחרית" ו"היסטוריה לילדים" (שם מזוהה המחבר).
השיר הולחן בנעימה עממית יידית ועל ידי המלחין נסים נסימוב. שני הלחנים זכו למספר ביצועים, בהם של הזמרת יפה ירקוני. השיר נעשה אהוד והוכנס לתוכנית הלימודים של הגנים ובתי הספר הממלכתיים ביישוב ובחברה הישראלית לאחר הקמת המדינה וסייע לקבע את המיתוס של משה התינוק שט בתיבת הגומא על מי היאור, אף שלפי פשט הסיפור המקראי משה הוטמן על הגדה ושם נמצא.
מילות השיר

ישנן שתי גרסאות לשיר. בגרסה הראשונה, שהולחנה בנעימה עממית, שלושה בתים ומילותיה הן:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| דּוּמָם שָׁטָה תֵּבָה קְטַנָּה  עַל הַיְּאוֹר הַזַּךְ,  וּבַתֵּבָה מֹשֶׁה הַקָּטָן,  יֶלֶד יָפֶה רַךְ.    | וּמִלְּמַעְלָה זֹהַר תְּכֵלֶת  וּמִלְּמַטָּה יְאוֹר  וְהַשֶּׁמֶשׁ בַּשָּׁמַיִם  שׁוֹפְכָה הַרְבֵּה אוֹר.    | הַס, הַגַּלִּים הַשּׁוֹבָבִים,  מֹשֶׁה הַקָּטָן שָׁט.  לֹא יִטְבַּע, חָיֹה יִחְיֶה  יֶלֶד זֶה הַקָּט.    |
בגרסה השנייה, שהולחנה על ידי נסימוב, הושמט הבית האמצעי, והנוסח שלה שונה מעט: השורה המסיימת היא "יֶלֶד יָפֶה וָרַךְ" והשורה השנייה בבית האחרון היא "מֹשֶׁה הַקָּטָן פֹּה שָׁט".
תכנים ואמירות

סילמן שהיה "ממקימי "אחוזת בית" ולקח חלק בחיי הציבור והחברה של היישוב", הרבה לעסוק בשיריו בלאומיות היהודית החדשה ובמפעל הציוני בארץ ישראל.
סיפור הטמנתו של התינוק בתיבה על ידי אימו ואימוצו על ידי בת פרעה, הובא במקרא. על פי המסופר בספר שמות, גזר פרעה להרוג בנים זכרים שנולדו אצל שבטי ישראל במצרים. יוכבד אמו של משה הכינה תיבה מגומא, אשר צופתה בחומר ובזפת, והניחה את בנה בתיבה עשויה מגומא, בין קני סוף של נהר היאור (הנילוס). אחותו מרים ניצבה בסמוך וצפתה בדאגה על התיבה לראות מה יעלה בגורל אחיה. אחר כך נאמר, כי בת פרעה מצאה את התיבה עם משה; היא ריחמה עליו והחליטה לאמצו ולגדלו; אף שידעה שהיא מפרה בכך את הצו של פרעה, שעל פיו יש להטביע כל תינוק עברי ביאור: 
”וְלֹא יָכְלָה עוֹד הַצְּפִינוֹ וַתִּקַּח לוֹ תֵּבַת גֹּמֶא וַתַּחְמְרָה בַחֵמָר וּבַזָּפֶת וַתָּשֶׂם בָּהּ אֶת הַיֶּלֶד וַתָּשֶׂם בַּסּוּף עַל שְׂפַת הַיְאֹר: וַתֵּתַצַּב אֲחֹתוֹ מֵרָחֹק לְדֵעָה מַה יֵּעָשֶׂה לוֹ: וַתֵּרֶד בַּת פַּרְעֹה לִרְחֹץ עַל הַיְאֹר וְנַעֲרֹתֶיהָ הֹלְכֹת עַל יַד הַיְאֹר וַתֵּרֶא אֶת הַתֵּבָה בְּתוֹךְ הַסּוּף וַתִּשְׁלַח אֶת אֲמָתָהּ וַתִּקָּחֶהָ: וַתִּפְתַּח וַתִּרְאֵהוּ אֶת הַיֶּלֶד וְהִנֵּה נַעַר בֹּכֶה וַתַּחְמֹל עָלָיו וַתֹּאמֶר מִיַּלְדֵי הָעִבְרִים זֶה:”
 לימים קראה בת פרעה את שם הילד "משה" על שם משייתו מן המים:
 ”וַיִגְדַּל הַיֶּלֶד וַתְּבִאֵהוּ לְבַת פַּרְעֹה וַיְהִי לָהּ לְבֵן וַתִּקְרָא שְׁמוֹ מֹשֶׁה וַתֹּאמֶר כִּי מִן הַמַּיִם מְשִׁיתִהוּ:”
 דימוי משה בתיבה מופיע ביצירות אמנות רבות: בספרות, בציור ובפיסול.
השיר המחורז הכולל שלושה בתים, מתאר כביכול מצב הרמוני ושלו. נהר היאור ששימש להשקיה, תעבורה ורחצה, מתואר כ„זך”.
משה התינוק מתואר כ„יפה רך”, ואת סביבתו הטבעית בתיבה בין קני הסוף של היאור בנוף מלא אור, יופי ורוגע. הגם שהראליה של הסיפור, מתארת עולל כבן שלושה חודשים, בזמן שאין ודאות מה יעלה בגורלו וסכנת מוות מרחפת מעליו, הן בשל חוק המדינה המצרית והן בשל תנאי הטבע. וכך, הדובר פונה אל גלי היאור ומבקש מהם כביכול להרגע, לבל יפגעו בתינוק.
 השיר מסתיים בהכרזה: „לֹא יִטְבַּע, חָיֹה יִחְיֶה”; ומכיוון שחייו של משה הם עובדה ידועה לכל, ההכרזה הזו אינה מובנת כפשוטה, אלא כמהלך מטפורי של המשורר. ההכרזה על הידוע והמובן מאליו, מקפלת בתוכה מסר מהותי, כאשר דמותו וחייו של המנהיג הדגול, הוא מקרה פרטי של חיי האומה וגורלה.
הערות שוליים

↑  בלחן העממי המילה "דומם" נהגית במלעיל.
↑  מילות השיר "משה בתיבה (נעימה עממית)" והאזנה לו, באתר זמרשת.
↑  מילות השיר "משה בתיבה (לחן נסים נסימוב)" והאזנה לו, באתר זמרשת.
↑  "משה בתיבה (לחן נסימוב)".
↑  ראו:קדיש סילמן, באתר זמרשת.
↑  ספר שמות, פרק ב', פסוקים א'–י'
↑  ספר שמות, פרק ב', פסוקים ג'–ו'.
↑  ספר שמות, פרק ב', פסוק י', וראו: פרשנות רש"י, מצודות ציון ושד"ל על הפסוק.
↑  ראו: הערך: תבת משה, בתוך: מנחם סוליאלי, משה ברכוז (עורכים), לכסיקון מקראי, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 882.
משה בתיבה ובת פרעה והפמליה שלה, בתחריט של גוסטב דורה מ-1886
מתודולוגיית הספירלה

מתודולוגיית הספירלה היא מודל פיתוח תוכנה מונע-סיכונים המבוסס על דפוסי הסיכון הייחודיים של פרויקט נתון. מתודולוגיה זו מנחה לאמץ אלמנטים של מודלים של תהליך אחד או יותר, כגון התפתחות איטרטיבית והדרגתית, מודל מפל המים ופיתוחי אב-טיפוס תוכנתי.
מתודולוגיית הספירלה (בם, 1988).
היסטוריה

המתודולוגיה תוארה לראשונה על ידי בארי בם במאמרו משנת 1986, "מודל הספירלה של פיתוח ושיפור תוכנה". בשנת 1988 פרסם בם מאמר דומה לקהל רחב יותר. במאמרים אלה הוצג תרשים שהופץ בפרסומים רבים לאחר מכן שדנו במתודולוגיית הספירלה.
מאמרים מוקדמים אלו משתמשים במונח "מודל תהליכי" כדי להתייחס למתודולוגיה הספירלה, כמו גם לגישות נוספות כגון התפתחות איטרטיבית והדרגתית, מודל מפל המים, פיתוחי אב-טיפוס תוכנתי וגישות אחרות.
בפרסומים מאוחרים יותר, בם מתאר את מודל הספירלה כ"גנרטור מודל תהליכי", כאשר בחירות המבוססות על סיכוני הפרויקט מייצרות מודל תהליכי מתאים לפרויקט. לפיכך, התפתחות איטרטיבית והדרגתית, מודל מפל המים, פיתוחי אב-טיפוס תוכנתי ואחרים הם מקרים מיוחדים של מתודולוגיית הספירלה המתאימים לדפוסי הסיכון של פרויקטים מסוימים.
בם מזהה גם מספר תפיסות שגויות הנובעות מפשטות היתר בתרשים המודל הספירלי המקורי. לדבריו המסוכנים מבין התפיסות השגויות הללו הם:
שהספירלה היא למעשה רצף של עליות מפלים.
שכל פעילויות הפרויקט עוקבות אחר רצף ספיראלי יחיד.
שיש לבצע כל פעילות בתרשים, ובסדר המוצג.
אמנם תפיסות מוטעות אלו עשויות להתאים לדפוסי הסיכון של פרויקטים בודדים, אך הן אינן נכונות עבור מרבית הפרויקטים.
בדוח של מועצת המחקר הארצית הורחב מודל זה כך שיכלול סיכונים הקשורים למשתמשים אנושיים.
כדי להבדיל טוב יותר בין סיכונים אמתיים לאלו המדמים לספיראליות, בם מונה שישה מאפיינים המשותפים לכל היישומים של מתודולוגיית הספירלה.
ששת המאפיינים > הגדר ממצאים במקביל

הגדרה רציפה של ממצאי המפתח לפרויקט מורידה לעיתים קרובות את האפשרות לפתח מערכת העונה על "תנאי הצלחה" של בעלי העניין (יעדים ואילוצים).
מאפיין זה אינו כולל תהליכי "מראה מדמה ספירלי" המשתמשים בתהליך רצף של מעבר מפלים מצטבר בהגדרות בהן ההנחות הבסיסיות של מודל מפל המים אינן חלות.
ששת המאפיינים > בצעו ארבע פעילויות בסיסיות בכל מחזור

מאפיין זה מזהה את ארבע הפעילויות שחייבות להתרחש בכל מחזור של המודל הספירלי:
קח בחשבון את תנאי הזכייה של כל בעלי העניין הקריטיים להצלחה.
זהה והערך גישות חלופיות לסיפוק תנאי הזכייה.
זהה ופתר סיכונים שנובעים מהגישה או הגישות הנבחרות.
השג אישור מכל בעלי העניין הקריטיים להצלחה, בנוסף למחויבות להמשיך במחזור הבא.
ששת המאפיינים > הסיכון קובע את רמת המאמץ

לכל פעילות בפרויקט (למשל ניתוח דרישות, תכנון, תכנון אב-טיפוס או בדיקה), על צוות הפרויקט להחליט כמה מאמץ מספק. במחזורי תהליכי ספירלה אותנטיים, החלטות אלו מתקבלות על ידי צמצום הסיכון הכללי.
ששת המאפיינים > הסיכון קובע את מידת הפרטים

עבור כל חפץ בפרויקט (למשל, מפרט דרישות, מסמך תכנון, תוכנית בדיקה), צוות הפרויקט צריך להחליט כמה פירוט מספק. במחזורי תהליכי ספירלה אותנטיים, החלטות אלה מתקבלות על ידי צמצום הסיכון הכללי.
ששת המאפיינים > השתמש באבני דרך בנקודת העיגון

התיאור המקורי של בם למתודולוגיית הספירלה לא כלל אבני דרך בתהליך. בשכלולים מאוחרים יותר הוא מציג שלוש אבני דרך בנקודת העיגון המשמשות מדדי התקדמות ונקודות מחויבות. ניתן לאפיין אבני דרך בנקודת העיגון בשאלות מפתח.
מטרות מחזור החיים: האם יש הגדרה מספקת של גישה טכנית וניהולית לסיפוק תנאי הזכייה של כולם?
אדריכלות מחזור החיים: האם קיימת הגדרה מספקת של הגישה המועדפת על סיפוק תנאי הזכייה של כולם, והאם כל הסיכונים המשמעותיים מבוטלים או מופחתים?
יכולת תפעולית ראשונית: האם יש הכנה מספקת של התוכנה, האתר, המשתמשים, המפעילים והמתחזקים כדי לספק את תנאי הזכייה של כולם על ידי הפעלת המערכת?
שלושת אבני הדרך של נקודת העיגון משתלבים בקלות בתהליך האחיד הרציונלי (RUP), כאשר LCO מסמן את הגבול בין שלבי הקמת RUP לשלב ההרחבה, LCA מסמן את הגבול בין שלבי ההארכה והבנייה, ו- IOC מסמן את הגבול בין שלבי הבנייה למעבר.
ששת המאפיינים > התמקדות במערכת ובמחזור החיים שלה

מאפיין זה מדגיש את חשיבות המערכת הכוללת ואת הדאגות לטווח הארוך שמשתרעות על כל מחזור החיים שלה. זה לא כולל ""מראה מדמה ספירלי" המתמקד יותר מדי בפיתוח ראשוני של קוד תוכנה. תהליכים אלו יכולים לנבוע בעקבות גישות מכוונות-אובייקט או פיתוח ועיצוב תוכנה תוך הזנחה של היבטים אחרים בצורכי התהליך של הפרויקט.
הערות שוליים

↑  B Boehm, A spiral model of software development and enhancement, ACM SIGSOFT Software Engineering Notes 11, 1986-08-01, עמ' 22–42 doi: 10.1145/12944.12948
↑  B. W. Boehm, A spiral model of software development and enhancement, Computer 21, 1988-05, עמ' 61–72 doi: 10.1109/2.59
↑  Barry Boehm, Wilfred J. Hansen, Spiral Development: Experience, Principles, and Refinements, 2000-07-01
↑  The National Academies Press, Human-System Integration in the System Development Process, 2007-06-15 doi: 10.17226/11893
מפת נולין

מפת נולין
מפת נולין היא מפה היסטורית של ארץ ישראל והעיר ירושלים שצוירה על ידי הקרטוגרף והגאוגרף הצרפתי ז'אן-בטיסט נולין.
המפה מצויה כיום באוסף המפות ע"ש ערן לאור שבספרייה הלאומית בירושלים.
תיאור המפה

המפה מורכבת מארבעה גיליונות, כאשר במרכז המפה ניתן לראות את מרכז ארץ ישראל. בקצה השמאלי העליון של המפה ניתן לראות את הים התיכון ובימין המפה את ים המלח. בצד ימין של המפה איורים של אתרים, ובחלקה הימני התחתון של המפה מצויה מפה קטנה של העיר העתיקה של ירושלים בה ניתן לראות את רחובות העיר העתיקה ואת הר הבית.
המפה יצאה לאור בשנת 1700.
גודלה של המפה 97.8 ס"מ על 125 ס"מ.
לקריאה נוספת

ריכב רובין, ירושלים במפות ובמראות, מן התקופה הביזנטית ועד המאה הי"ט, נהר הוצאה לאור וכנרת בית הוצאה לאור, 1987
משה קרת

| --- | --- |

קרת, אוגוסט 1991
 לידה:  15 במרץ 1934 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  28 ביולי 2020 (בגיל 86) 
 שם לידה:  משה קוטלרסקי 
 ענף מדעי:  הנדסת מכונות 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  תיכון א' לאמנויות תל אביב 
 מוסדות:  התעשייה האווירית לישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס התעשייה (1990)  פרס ביטחון ישראל 
 מספר צאצאים:  4 
 
משה קרת (15 במרץ 1934 – 28 ביולי 2020) היה מנכ"ל התעשייה האווירית לישראל במשך למעלה מ-20 שנה, עד שנת 2005. זוכה פרס ביטחון ישראל על חלקו בפיתוח מטוס הכפיר.
ביוגרפיה

משה קרת נולד בשם משה קוטלרסקי בשנת 1934. למד בבית ספר בלפור ובתיכון עירוני א' בתל אביב. היה פעיל בגוש הצופים בתל אביב בתנועת הצופים העבריים, ממנה פרש במאי 1951 עת השתתף בהקמת תנועת הצופים החלוציים (פלג שמאלני שפרש מתנועת הצופים בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד).
שירת בצה"ל כמכונאי מטוסים בחיל האוויר, ולאחר שחרורו עבד במפעל "בדק" לימים התעשייה האווירית. למד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ולאחר סיום לימודיו ב-1959 חזר לעבודה בתעשייה האווירית, התקדם ומונה למנהל מחלקה בחטיבת ההרכבה. עזב את התעשייה האווירית ב-1964 ועבד במשך שלוש שנים במפעל יצרנית הרכב ליילנד אשדוד. ב-1967 חזר לתעשייה האווירית, מונה לראש אגף בחטיבת ייצור מבני המטוסים, עסק בפרויקט מטוס המנהלים "ג'ט קומנדר", ייצור מטוסי הנשר, שימש ראש פרויקט מטוס הכפיר, סמנכ"ל לשיווק מטוסים, מונה למשנה למנכ"ל ב-1983 ולמנכ"ל ביוני 1985. בתקופתו הגיעה החברה להישגים מרשימים. ב-1988 מכירות החברה עברו לראשונה מעל מיליארד דולר בשנה.
בשנת 1990 הוענק לקרת פרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה. בשנת 1999 הוארכה כהונתו בתפקיד המנכ"ל ב-3 שנים אף על פי שעבר את גיל הפרישה.
בשנת 2004, בהיותו בן 70, הודיע שהוא פורש מתפקידו, אך שר הביטחון שאול מופז ביקש שימשיך בתפקיד שנתיים נוספות. בפברואר 2006 פרש מתפקידו, בצל חקירה נגדו בחשד לשוחד, חקירה שנסגרה מאוחר יותר עקב חוסר הוכחות.
משה קרת נפטר ב-28 ביולי 2020. הותיר אחריו את רעייתו, בתיה וארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  דן ארקין, ה"נשר" המריא, מעריב, 13 בדצמבר 1985
↑  המכונאי שהיה למנכ"ל, מעריב, 13 בדצמבר 1985
↑  מכירות התעשייה האווירית ב-1988 יגיעו ל-1.13 מיליארד דולר, מעריב, 15 באפריל 1988
↑  הזוכים, מעריב, 29 במאי 1990
↑  דרור מרום, ‏כהונתו של משה קרת בתפקיד מנכ"ל התעשייה האווירית הוארכה ב-3 שנים, באתר גלובס, 5 בספטמבר 1999
↑  דרור מרום וסטלה קורין-ליבר, ‏קרת מכהן כמנכ"ל התעשייה האוירית לפי חוזה מיוחד המאפשר לו כהונה ללא הגבלת זמן, באתר גלובס, 24 במאי 2001
↑  אמנון ברזילי, לאחר 19 שנה - מנכ"ל התעשייה האווירית משה קרת פורש; הפרישה עשויה לקדם את תהליך הפרטת החברה, באתר TheMarker‏, 29 בינואר 2004
↑  אמנון ברזילי, משה קרת ינהל את התעשייה האווירית שנתיים נוספות, באתר TheMarker‏, 15 בפברואר 2004
↑  הדס מנורר, ‏משה קרת מסיים תפקידו כמנכ"ל תע"א אחרי שנה בתפקיד - בצל דו"ח המבקר וחקירת המשטרה, באתר גלובס, 8 בפברואר 2006
↑  רן דגוני, ‏משה קרת: הסיום המהיר של החקירה נגדי מראה שלא היה שום בסיס לאישומים שנחקרו, באתר גלובס, 6 בנובמבר 2007
↑  אודי עציון, נפטר משה קרת, מנכ"ל התעשייה האווירית לשעבר, בגיל 86, באתר כלכליסט, 28 ביולי 2020
| ראשי התעשייה האווירית לישראל |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש החברה | מיכאל פירון • ישראל סחרוב • דוד עברי • מרדכי הוד • צבי צור • יאנוש בן גל • אורי אור • יאיר שמיר • דב בהרב • רפי מאור • הראל לוקר • עמיר פרץ |  |
| מנהלים כלליים | אל שווימר • גבריאל גידור • מאיר דביר • נמרוד שלום אריאב • משה קרת • יצחק ניסן • יוסי וייס • נמרוד שפר • בועז לוי |  |