אימפריית ויג'איאנגר
תרבות > ספרות

השפות הנפוצות באימפריה היו קאנדה, טלוגו וטמילית ובהן השתמשו באותם אזורים שבהם השפות מדוברות כיום. נחשפו מעל ל-7,000 כתובות ("שאסאנה") כולל 300 כתובות על לוחיות נחושת ("טאמראשאסאנה"), כמעט מחציתן בקאנדה, והשאר בטלוגו, טמילית וסנסקריט. המנהג לכתוב כתובות בשתי שפות פסק במאה ה-14.
במהלך שלטון אימפריית ויג'איאנגר כתבו משוררים, מלומדים ופילוסופים בעיקר בשפות קאנדה, טלוגו וסנסקריט, וגם בשפות אזוריות דוגמת טמילית. כתביהם כיסו נושאים כדוגמת דת, ביוגרפיות, "פראבאנדהא" (סיפורת), מוזיקה, דקדוק, שירה ורפואה. שפת חצר המלכות הייתה קאנדה. בשלבים מאוחרים יותר הייתה שפת הטלוגו פופולרית בכתיבה ספרותית, והגיעה לשיאה תחת חסותו של המלך קרישנה דווה ראייה.
מרבית היצירות בסנסקריט היו פרשנויות על הוודות או על האפוסים ראמאיאנה ומהאבהארטה. פרשנויות אלו נכתבו על ידי מלומדים ידועים כדוגמת סאיאנה ווידייארנייה שהילל את העליונות של פילוסופיית האדוואיטה על פני פילוסופיות הינדיות יריבות אחרות. כותבים מפורסמים אחרים היו קדושי הדווייטה של מסדר אודופי דוגמת ג'איאטירתה (שזכה לכינוי "טיקאצ'אריה" בשל כתביו הפולמוסיים), וייאסאטירתה שכתביו נועדו לסתור את פילוסופיית האדוואיטה ואת המסקנות של לוגיקנים קודמים, וכן את ואדיראג'אטירתה ואת סריפאדאראייה. שני האחרונים העבירו ביקורת על אמונותיו של אדי שנקרה. מלבד קדושים אלו חסו מלומדים דוברי סנסקריט בולטים בחצר המלוכה של מלכי ויג'איאנגר ובחצרם של הווסאלים הגדולים. מלכים רבים היו בעצמם סופרים וכתבו יצירות קלאסיות בסנסקריט, דוגמת היצירה הפיוטית "ג'אמבאוואטי קליאנאם" שנכתבה על ידי המלך קרישנה דווה ראייה, שעליה נאמר כי נכתבה בכישרון רב.
הסופרים והמשוררים שכתבו בקאנדה יצרו כתבים חשובים שתמכו בתנועת הבהקטי אותה קידמו ההארידאסה (חסידי וישנו) והספרות הברהמינית והלינגטייאטיסטית. משוררי ההארידאסה הפגינו את מסירותם לאמונה באמצעות כתיבת שירים המכונים "דוואראנמה" (שירים ליריים) במשקל המכונה ראגאלה (ರಗಳೆ). את ההשראה לכתיבת השירים הם קיבלו ממדהוואצ'ריה ומווידייארנייה. בין המאמינים של תנועה זו (המכונים דאסה) המשוררים הנחשבים ביותר הם פורנדאראדאסה וקנאקאדאסה. קומארה וייאסה, המלומד הברהמיני הבולט ביותר כתב את "גאדוגינה בהארטה", תרגום של האפוס מהאבהארטה. יצירה זו מסמנת את המעבר בספרות הכתובה בקאנדה מקאנדה עתיקה לקאנדה מודרנית. צ'אמאראסה היה מלומד ומשורר לינגטייאטיסט מפורסם שהרבה להתווכח עם המלומדים הווישונאיסטים בחצרו של המלך דווה ראייה השני. יצירתו "פראבהולינגה ליל" שתורגמה אחר-כך לטלוגו ולטמילית הייתה שיר הלל לקדוש אלאמה פראבהו (הקדוש נחשב התגלמות האל גנש, כשהנסיכה של באנאוואסי הייתה התגלמות של אימו של גנש, פרוואטי)
בתקופה זו, שבה הגיעה הספרות הכתובה בטלוגו לשיאה, נכתב "מאנוצ'אריטמו" - היצירה המפורסמת ביותר בסגנון המכונה "פראבאנדהא" (סיפורת). המלך קרישנה דווה ראייה היה סופר מוכשר בטלוגו וכתב את "אמוקטמאלייאדה", אחת היצירות הידועות ביותר בין דוברי השפה. בחצרו פעלו שמונה מלומדים מפורסמים הנחשבים כעמודים (אשטדיגגאג'אס) של קהיליית הסופרים. המפורסמים בהם היו אלאסאני פדאנה המכונה "אנדהארקוויטפיטאמאהא" ("אבי השירה בטלוגו") וטנאלי ראמאקרישנה, ליצן החצר של קרישנה דווה ראייה שחיבר כמה יצירות שזכו לשבחים. הייתה זו תקופתו של סרינאתה, המשורר החשוב ביותר בטלוגו שכתב ספרים דוגמת "מארוטראטצ'אריטאמו" ו"סאליוואהאנה-ספטה-סאטי". המשורר היה תחת חסותו של המלך דווה ראייה השני, ומעמדו היה שווה למעמדם של מרבית השרים בחצר המלכות.
אף שמרבית הספרות בטמילית מתקופה זו נוצרה באזורים דוברי הטמילית בשליטת הוואסל פנדייה שיחס חשיבות מיוחדת לטיפוח הספרות הטמילית, כמה משוררים בטמילית קיבלו חסות ממלכי ויג'איאנגר. סווארופאננדה דסיקר כתב אנתולוגיה בת 2,824 חרוזים, "סיוואפראקאסאפ-פרונדיראטו", על הפילוסופיה של האדוואיטה. תלמידו, טטובאראיאר הספגן, כתב אנתולוגיה קצרה "קורונדיראטו", שהכילה כחצי ממספר החרוזים. קרישנה דווה ראייה נתן חסות למשורר בטמילית שהיה הארידאסה ושיצירתו "אירוסאמאיה וילאקם" הייתה תיאור מפורט של שתי מערכות האמונה ההינדיות: וישנויזם ושיוואיזם, עם עדיפות לראשונה.
בין היצירות החילוניות שעסקו ברפואה ובמוזיקה היו "סנגיטסארה" של וידייארנייה, "ראטיראטנאפראדיפיקה" של פרודהא ראייה, "איורוודה סודהאנידהי" של סאיאנה ו"ואידיאראג'אוואלאבהם" של לקשמנה פנדיטה.