stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרוליינה הוריקנס
היסטוריה > 2000 - 2002: מעבר לראלי וריצת פלייאוף מפתיעה

בעונת 2000 היה האולם בראלי מוכן וההוריקנס עברו לבית הקבע שלהם, אולם השנה הראשונה בו הייתה קשה הן מקצועית - ההוריקנס החמיצו את הפלייאוף - והן מבחינת הקהל, שעדיין הגיע במספרים נמוכים.
עונה אחת לאחר מכן הביאו ההוריקנס בפעם הראשונה את הפלייאוף לראלי, כשהגיעו אליו בקושי על הכרטיס השמיני והאחרון. בפלייאוף נוצחו ההוריקנס על ידי ניו ג'רזי דווילס כאשר רון פרנסיס נפצע במהלך הסדרה.
בעונת 2002 זכו ההוריקנס בפעם השנייה באליפות הבית הדרום-מזרחי, אולם למרות יתרון הביתיות נחשבו נחותים מיריבתם, ניו ג'רזי דווילס. הסדרה הוכרעה בסופו של דבר על יכולתם של שוערי ההוריקנס, כאשר ארתורס אירבה ביכולת גבוהה תרם רבות לשני ניצחונות במשחקים הראשונים בראלי, אולם לאחר יכולת ירודה שלו בשני המשחקים בניו ג'רזי בהם הפסידו ההוריקנס הוחלף בשער על ידי שוער המשנה קווין וויקס. וויקס הפגין רמה גבוהה ועזר להכריע את הסדרה בשישה משחקים, ולהביא להוריקנס ניצחון ראשון בסדרת פלייאוף מאז המעבר מהרטפורד.
ההצלחה של הקבוצה השיגה עבורה את מה שחיפשה זמן רב - חיבור לקהל בראלי ובסביבותיה. לאורך הסדרה מול מונטריאול קנדיאנס היה ה"ראלי קוליסאום" מלא. ההוריקנס יצאו ממצב קשה בסדרה במשחק הרביעי כאשר פיגרו 2:1 בסדרה ו-3:0 במשחק, אולם ארתורס אירבה שנכנס למשחק וחזר להצטיין בשער ושלושה שערים בשליש השלישי של המשחק הביאו את ההוריקנס להארכה בה הצליחו לחולל את המהפך, להבקיע שער ניצחון ולהשוות את הסדרה, באחד המשחקים המכוננים של המועדון. התוצאה השפיעה על המשך הסדרה, כאשר ההוריקנס הביסו את הקנדיאנס 5:1 ו-8:2 בשני המשחקים הבאים ועלו לראשונה בתולדותיהם, כולל תקופת הוויילרס, לגמר החטיבה המזרחית.
בגמר החטיבה המזרחית פגשו ההוריקנס את טורונטו מייפל ליפס. הסדרה הייתה דרמטית והפכפכה, יתרון הביתיות עבר מקוצה לקבוצה, אולם ההוריקנס - בעזרת יכולת מצוינת של אירבה בשער - ניצחו בסדרה בשישה משחקים ועלו לסדרת גמר גביע סטנלי.
בסדרת הגמר מול דטרויט רד וינגס הפתיעו ההוריקנס בניצחון במשחק הראשון בדטרויט, אולם הרד וינגס העדיפים ניצחו בארבעת המשחקים הבאים וזכו בגביע סטנלי.
החיבור שהשיגה הקבוצה לקהל בראלי נראה במחוות שלא היו נפוצות בליגה. לקבוצה קמו ארגוני אוהדים אקטיביים שקיבלו את הקבוצה בשדה התעופה עם שובה מכל משחק חוץ במהלך הפלייאוף - דבר לא נפוץ ב-NHL - וארגנו מסיבות רחוב המוניות בראלי לפני כל משחק בית. לאחר שנים של ספקות ניתן היה להכתיר את המעבר לראלי כהצלחה.
היסטוריה > 2003 - 2004: כישלונות מאכזבים

ההצלחה בעונת 2002 עוררה ציפיות גדולות לקראת הבאות, אולם שתי העונות שלאחריה היו אכזבה גדולה לקבוצה. ממעמד של אלופת המזרח ב-2002 היא ירדה לבעלת המאזן הגרוע בליגה ב-2003. במצב לא השתפר בהרבה ב-2004 למרות נוכחותו של הכוכב הצעיר אריק סטאל שנבחר בדראפט. לקראת סיום העונה, כשאפסו סיכויי ההעפלה לפלייאוף, הועבר מהקבוצה הקפטן הוותיק רון פרנסיס תמורת שחקנים צעירים ובחירות דראפט עתידיות. גם בעמדת המאמן חל שינוי כאשר המאמן הוותיק פול מוריס, שהיה מאמן הקבוצה מאז 1996 כשהייתה עדיין בהרטפורד, פוטר, ובמקומו הגיע פיטר לביולט.
היסטוריה > ריצת הפלייאוף של 2006

לאחר שהליגה שבה לפעילות בעקבות העונה המבוטלת של 2005 היו ההוריקנס של עונת 2006 קבוצה בהתחדשות. עם שני שוערים חדשים, מרטין גרבר השווייצרי שהגיע מהליגה השוודית וקאם וורד הצעיר שנבחר בדראפט, עם קפטן חדש, רוד ברינד'אמור, ועם החלוץ הוותיק קורי סטילמן שהגיע לקבוצה, יצאו ההוריקנס לדרך תוך שהם משיגים מאזן מצוין של 39 ניצחונות, 14 הפסדים ו-4 הפסדים בהארכה או בדו-קרב מכות עונשין, כאשר הליגה יצאה לפגרה בשל אולימפיאדת החורף בטורינו. לאחר הפגרה איבדו ההוריקנס את כוכבם אריק קול שנפצע, ולמרות ירידה ביכולתם סיימו את העונה עם מאזן מצוין של 52 ניצחונות, 22 הפסדים ו-8 הפסדים בהארכה או במכות עונשין, מאזן שהספיק כדי לזכות בפעם השלישית באליפות הבית הדרום-מזרחי. אריק סטאל, בעונתו השנייה בקבוצה, פרץ למעמד של כוכב עם 45 שערים ו-55 אסיסטים. ברינד'אמור הוסיף 31 שערים ו-39 אסיסטים עם נוכחות הגנתית משמעותית, שילוב שהביא לו את גביע סלקה.
הפלייאוף החל בצורה קשה עם שני הפסדי בית מול מונטריאול קנדיאנס. לבואלט החליט להחליף את גרבר הוותיק בשער ולנסות את וורד הצעיר, החלטה שהשתלמה כאשר וורד הצטיין וההוריקנס ניצחו בארבעת המשחקים הבאים עם יכולת התקפית מצוינת של קורי סטילמן.
סטילמן כבש גם את השער סיים את סדרת הסיבוב השני מול ניו ג'רזסי דווילס, בה גילו ההוריקנס עליונות מפתיעה כשסיימו את הסדרה בחמישה משחקים ועלו בפעם השנייה לגמר החטיבתי. נקודת המפתח בסדרה הייתה המשחק השני, כאשר ההוריקנס ספגו שער פיגור 21 שניות לסיומו, אולם אריק סטאל הצליח להשוות 3 שניות לסיום וההוריקנס ניצחו בהארכה.
בסדרת הגמר החטיבתי פגשו ההוריקנס את באפלו סייברס, שהגיעה ללא מספר שחקני מפתח פצועים. הסדרה התפתחה לדרמה גדולה, כאשר ההוריקנס הפכו פיגור במשחק השביעי והמכריע לניצחון בעזרת יכולת מצוינת של וורד בשער ושל הקפטן ברינד'אמור.
סדרת גמר גביע סטנלי הפגישה את ההוריקנס עם אדמונטון אוילרס. במשחק הראשון פיגרו ההוריקנס 3:0 לפני שחזרו וניצחו 5:4 עם שער ניצחון של ברינד'אמור 32 שניות לסיום. ההוריקנס ניצחו שניים משלושת המשחקים הבאים והגיעו למשחק מספר 5 עם אפשרות לזכות בגביע סטנלי באולמם הביתי בראלי.
האוילרס לא אמרו נואש, ניצחו בראלי והחזירו את הסדרה למשחק נוסף באדמונטון שאותו ניצחו האוילרס בקלות. המשחק השביעי והמכריע בראלי, מול אולם מלא של כמעט 19000 צופים, היה משחקו הטוב ביותר של קאם וורד בשער ההוריקנס, וההוריקנס ניצחו 3:1 במשחק וזכו בגביע סטנלי בפעם הראשונה אי פעם. וורד נבחר ל-MVP של הפלייאוף וזכה בגביע קון סמיית'.
היסטוריה > 2007 - 2018: כישלונות מקצועיים והידלדלות קהל

ההוריקנס נכשלו בשתי העונות הבאות אחרי הזכייה בגביע והחמיצו את הפלייאוף. רק ב-2008/09 חזרה הקבוצה לפלייאוף לאחר שהמאמן לביולט פוטר והמאמן הקודם פול מוריס חזר לקבוצה. עם רכש משמעותי, החלוץ הפיני יוסי יוקינן, ועם אריק קול שחזר לקבוצה, ניצחו ההוריקנס את ניו ג'רזי דווילס בשבעה משחקים כאשר אריק סטאל הכריע את המשחק השביעי עם שער 48 שניות לסיומו. סדרת הסיבוב השני מול בוסטון ברואינס הייתה דרמטית לא פחות, הגיעה גם היא למשחק שביעי ומכריע שהוכרע רק בהארכה על ידי סקוט ווקר שהעלה את ההוריקנס לגמר החטיבה המזרחית. בגמר החטיבה המזרחית הובסו ההוריקנס על ידי פיטסבורג פינגווינס.
מאז ועד 2019 לא שבה הקבוצה לפלייאוף.
הביצועים הירודים של הקבוצה הביאו גם לירידה חדה בכמות הקהל במשחקיה הביתיים. מאז עונת הזכייה בגביע סטנלי ועד עונת 2012/13 היה ממוצע הקהל של הקבוצה בין 15000 ללמעלה מ-17500 צופים, אך מאז הידרדרה כמות הקהל במהירות. בעונת 2016/17 היה ממוצע הקהל של הקבוצה באולמה הביתי בראלי רק 11776 צופים - ממוצע הקהל הנמוך ביותר של הקבוצה במאה ה-21 והנמוך ביותר מאז המעבר הסופי לראלי, ממוצע הקהל הנמוך ביותר ב-NHL ונמוך אף מממוצע הקהל של מספר קבוצות אירופיות.
ב-2018 תם עידן בקבוצה כאשר הבעלים הוותיק פיטר קרמנוס, שהגיע עם הקבוצה מהרטפורד, מכר את מרבית מניות הקבוצה לאיש העסקים תומאס דנדון. קרמנוס נשאר בעל מניות מיעוט בקבוצה. רוד ברינד'אמור, שהיה קפטן הקבוצה בזכייה ההיסטורית בגביע סטנלי ב-2006, מונה למאמן בניסיון לעצור את רצף הכשלונות.
היסטוריה > ריצת הפלייאוף של 2019

לאחר עונה רגילה קשה ומאבק על הכניסה לפלייאוף הצליחו ההוריקנס לעלות לפלייאוף לראשונה מאז 2009, מהמקום השביעי בחטיבה המזרחית.
המיקום הנמוך זימן להוריקנס סדרת פלייאוף קשה מול האלופה מהעונה שעברה, וושינגטון קפיטלס. יכולת גבוהה של השוער הצ'כי פטר מראזק הצליחה לעמוד ברוב המשחקים מול כוח האש ההתקפי של האלופה, וההוריקנס חזרו מפיגור 2:0 ו-3:2 בסדרה בעזרת ניצחונות משכנעים במשחקים הביתיים. במשחק השביעי בוושינגטון, שנמשך לשתי הארכות, כבש ברוק מקגין שער שהדיח את הקפיטלס והעלה את ההוריקנס לסיבוב השני.
התנופה של ההוריקנס נמשכה ביתר שאת בסיבוב השני. למרות פציעתו והיעדרותו של השוער מראזק החל מהמשחק השני בסדרה, הראה גם השוער המחליף קרטיס מקילאני יכולת גבוהה. בהתקפה כיכבו החלוצים הפינים סבסטיאן אהו וטאובו טרוויינן, וההוריקנס הראו דומיננטיות מוחלטת על ניו יורק איילנדרס, בעיקר במשחקי הבית, כדי להדיח אותם ללא הפסד ולעלות לגמר החטיבה המזרחית.
התקווה לעלות לסדרת גמר גביע סטנלי לראשונה מאז הזכייה באליפות ב-2006 נגוזה במהירות. פטר מראזק חזר מהפציעה לשני המשחקים הראשונים מול בוסטון ברואינס בכושר ירוד וההוריקנס הובסו בשניהם. מקילאני חזר לשער לשני המשחקים הבאים, אך לא הצליח לעצור את המגמה וההוריקנס הודחו בלא שניצחו ולו משחק אחד.
היסטוריה > 2019 - 2022

את עונת 2019/20 שנקטעה בשל מגפת הקורונה סיימו ההוריקנס במקום השישי בחטיבה המזרחית, ובמסגרת הפלייאוף המיוחד לאותה עונה ניצחו בסיבוב מוקדם את ניו יורק ריינג'רס ועלו לסיבוב הראשון, בו הודחו על ידי בוסטון ברואינס בחמישה משחקים.
בשתי העונות הבאות זכו ההוריקנס באליפות הבית שלהם - הבית המרכזי בחלוקת הבתים המיוחדת עקב מגפת הקורונה ב-2020/21, והבית המטרופוליטני ב-2021/22 בה סיימו עונה רגילה מצוינת עם 116 נקודות בטבלה, בעיקר בזכות חלוץ הפיני סבסטיאן אהו שהפך לכוכב התקפת הקבוצה - אך בשתי העונות נוצחו ההוריקנס בסיבוב השני של הפלייאוף.
היסטוריה > ריצת הפלייאוף של 2023

לאורך עונת 2022/23 הפגינו ההוריקנס יכולת גבוהה וסיימו בפעם השלישית ברציפות כאלופת הבית, עם 52 ניצחונות ו-113 נקודות בטבלה. החלוץ הפיני סבסטיאן אהו וחברו הצ'כי מרטין נצ'אס הובילו את התקפת הקבוצה, והנטל בשער התחלק בין שלושה שוערים שהנהיגו את הגנתה - פרדריק אנדרסן הדני, פיוטר קוצ'טקוב הרוסי, והפיני הוותיק אנטי ראנטה.
התצוגות המרשימות נמשכו גם בסיבובים הראשונים בפלייאוף, אותם עברה הקבוצה בקלות יחסית כאשר פרדריק אנדרסן משתלט על עמדת השוער הראשון. ההוריקנס עלו לגמר החטיבה המזרחית מול פלורידה פנתרס, המדורגת שמינית בחטיבה, כאשר יתרון הביתיות לצידם והם נחשבים מועמדים ברורים לניצחון בסדרה - אך כאן הופתעו ההוריקנס והודחו בארבעה משחקים בלבד.
היסטוריה > 2024 - ההווה

עונה רגילה מצוינת נוספת של 52 ניצחונות ו-111 נקודות הספיקה הפעם רק למקום השני בבית המטרופוליטני. איבוד המקום הראשון עלה להוריקנס באובדן יתרון הביתיות בסיבוב השני מול אלופת הבית, ניו יורק ריינג'רס, שניצלה את היתרון והדיחה את ההוריקנס.
מסורת

במקביל לקשר החם שיצרה הקבוצה עם הקהל שלה בראלי, היא שומרת על קשר הדוק לעברה בהרטפורד ולאנשים שליוו אותה משם. הבעלים לשעבר פיטר קרמנוס הגיע עם הקבוצה מהרטפורד לראלי ונשאר בעלי הקבוצה עד 2018. גם רוב הצוות המקצועי, ורוב הצוות המנהלי והלוגיסטי של הקבוצה הגיעו איתה לראלי מהרטפורד ונשארו בקבוצה שנים רבות, כולל המאמן פול מוריס, שעזב את הקבוצה ב-2012. הצופר ב"לנובו סנטר" שמופעל בכל פעם שההוריקנס כובשים שער הובא גם הוא מהרטפורד.
סגל שחקנים

נכון ל-24 באוקטובר 2024
הלוגו של ניו אינגלנד ויילרס ב-WHA
הלוגו של הרטפורד ויילרס
RBC סנטר (כיום לנובו סנטר) מיד לאחר הניצחון במשחק השביעי והזכייה בגביע סטנלי 2006
דגל הזכייה בגביע סטנלי 2006 בתקרת לנובו סנטר, האולם הביתי של ההוריקנס
ג'ורדן סטאל, קפטן ההוריקנס
חיל הים האיראני

| --- | --- |

סמל חיל הים האיראני
 פרטים
 מדינה:  איראן איראן
 שיוך:  צבא איראן
 סוג:  צי
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1923–הווה (כ־102 שנים)
 מלחמות:  מלחמת איראן-עיראק 
 פיקוד
 מפקדים:  חוסיין ח'אנזדי
 
חיל הים של הרפובליקה האסלאמית של איראן (בפרסית: نیروی دریایی جمهوری اسلامی ایران) הוא הזרוע הימית של צבא איראן. הוא פועל לצד חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית. במושגים של "מדינות מתפתחות" נחשב חיל הים האיראני כרחב היקף. החל מ-2008 מקבל חיל הים עדיפות, מתוך שאיפה להוות צי של מים-ירוקים (אנ').. גזרות האחריות שלו הן מפרץ עומאן והים הכספי. גזרת מצרי הורמוז משותפת לו לחיל הים של משמרות המהפכה.
בשנת 2007 שירתו בחיל הים האיראני כ-20,000 חיילים שמתוכם כ-5,000 אנשי צוות-ים. שתי חטיבות נחתים כללו 2,600 איש וכוח אווירי של הצי כלל 2,000 איש.
משימותיו של חיל הים האיראני הן: הגנה על קו החוף של איראן, כולל איי המפרץ הפרסי וכולל מתקני נפט ותשתיות ימיות, במפרץ הפרסי, במפרץ עומאן ובים הכספי (יחד עם חיל הים של משמרות המהפכה). פיקוח ומעקב על התנועה הימית במפרץ הפרסי, במצרי הורמוז, מפרץ עומאן ובים הכספי. בעת מגננה, השגת יכולת בקרה על מצרי הורמוז בשיתוף פעולה עם משמרות המהפכה. מניעת הברחות והגירה לא חוקית במים הטריטוריאליים של איראן. הפגנת כוח בים, כולל יכולת פעולה בטווחים רחוקים. ביקור בנמלי מדינות בעלות ברית לצורכי דיפלומטיה, ושיתוף פעולה עם חילות הים שלהן.
מבנה

מטה חיל הים נמצא בטהראן. חיל הים מחולק לארבעה מחוזות ימיים. שלושת המחוזות הדרומיים, הממוספרים 1‏,2 ו-3 הם תחת פיקוד השייטת הדרומית. המחוז הצפוני הוא תחת פיקוד השייטת הצפונית. כמו כן יש תחת פיקוד חיל הים שלוש זרועות שאינן משתייכות לפיקודים האזוריים: הזרוע האווירית של חיל הים, מפקדת חיל הנחתים של חיל הים ומפקדת הטילים של חיל הים.
בסיס בנדר עבאס משמש כבסיס הראשי וכמפקדת השייטת הדרומית. כמו כן, הוא משמש כבסיס הראשי של שייטת 1. לשייטת 2 יש שני בסיסים: בבושהר שבמפרץ הפרסי ובג'אסק (אנ') שבמפרץ עומאן. הבסיס הראשי של שייטת 3 נמצא בנמל צ'בהאר (אנ') שבדרום מזרח איראן, בסמול לגבול עם פקיסטן.

בסיס השייטת הצפונית, שתחת פיקודה נמצא המחוז הימי הצפוני (מספר 4), נמצא בבנדר אנזלי (אנ') שלחוף הים הכספי.
אסטרטגיה ודוקטרינת הפעלה

דוקטרינת הכוח הימי של איראן, כולל חיל הים האיראני, נגזרת מאסטרטגיית ההגנה הלאומית של איראן, המעמידה במרכז את שלמותה הטריטוריאלית של המדינה ואת שרידות המהפכה האסלאמית ושלטונה. מדיניות זו, שהושפעה מהתקפת הפתע שהונחתה על איראן במלחמת איראן-עיראק, נוקטת אסטרטגיה הגנתית המבוססת בעיקר על הרתעה ועושה שימוש בטקטיקות א-סימטריות ובלוחמת גרילה במטרה לערער את כוחו הצבאי העדיף של האויב תוך ניצול חולשותיו. בתווך הימי - מדובר בהפעלת כלים קטנים וזריזים מול כלי שיט גדולים ועתירי חימוש, תוך נכונות להקרבה עצמית.
יחד עם זאת, אין לגזור גזירה שווה על הצי האיראני ועל צי משמרות המהפכה. מדובר בשני ארגונים נפרדים ועצמאיים מבחינת האסטרטגיה ודוקטרינת ההפעלה. על פי משרד המודיעין של הצי האמריקני, הלוחמה בטקטיקות א-סימטריות אופיינית יותר לחיל הים של משמרות המהפכה, בעוד שחיל הים האיראני נוקט בגישה קונבנציונלית.
הגישה ההגנתית של חיל הים האיראני כוללת תוכנית שמיועדת לצמצם את הפגיעוּת ואת יכולת השרידות של הכוח הימי ומבוססת על שימוש נרחב באמצעי אמנעה, הטעיה ולוחמת תודעה. גישה זו כוללת הצטיידות בכלי שיט קטנים יחסית ובעלי יכולת תמרון גבוהה, כגון סירות קרב החמושות במשגרי טילים ובארטילריה. וזאת, בסיוע של אמצעי הסוואה, הסתתרות ופיזור כוחות.
איראן תופסת את עצמה כמעצמה אזורית, וכנגזרת מכך שואפת להגמוניה ימית במפרץ הפרסי, במפרץ עומאן ובים הערבי מול יריבותיה בטווח הקרוב: ערב הסעודית והאמירויות. בנוסף היא שואפת לקיים זרוע ימית ארוכה שתוכל לבסס את השפעתה מול שכנותיה: עיראק, טורקיה, פקיסטן, והרפובליקות האסלאמיות במרכז אסיה. יחסי שכנות אלו כוללים גם חיזוק הקשרים הדיפלומטיים באמצעות ביקורים בנמלי מדינות כגון: סין, הודו, פקיסטן, עומאן ורוסיה ותרגילים ימיים משותפים איתן. אמצעי לחימה נוסף לטווחים ארוכים שאיראן בכלל, והכוח הימי בפרט, באמצעות פיקוד הטילים של חיל הים של איראן (אנ'), עושים בו שימוש ומפתחים אותו הוא רקטות וטילים לטווח ארוך.
היסטוריה

הצי האיראני הקיסרי נהרס כמעט לחלוטין במהלך הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן, במלחמת העולם השנייה. השאה החדש, מוחמד רזא שאה פהלווי, שאף להפוך את הצי שלו לאחד הציים המתקדמים בעולם. לשם כך הזמין ארבע משחתות מארצות הברית, וכן שמונה פריגטות מדגם Kortenaer. עם פרוץ המהפכה האיראנית, בשנת 1979, בוטל החוזה על מכירת המשחתות, בעוד בניית הפריגטות טרם החלה. השאה גם ייבא עבור ציו כמה אלפי מסוקים חדישים, כאשר נשאל פעם מדוע הוא זקוק לכל כך הרבה מסוקים, הוא השיב שהוא עושה זאת כהגנה מפני ברית המועצות. אולם מרבית הצי נהרס במהלך המהפכה האיראנית, וחלקו האחר במהלך מלחמת איראן–עיראק. שלוש פריגטות מסדרת Alvand, נרכשו בבריטניה לפני המהפכה, והפגינו ביצועים מעולים מול הצי העיראקי. אולם במהלך אותה מלחמה, כאשר ספינה אמריקאית נפגעה מאש איראנית, יזם הצי האמריקאי ב-18 באפריל 1988, את "מבצע גמל שלמה" (Operation Praying Mantis), במהלכו הוכח שהצי האיראני לא בנוי להתמודד עם צי מודרני.
בשנים שלאחר מכן, בעקבות הטלת האמברגו על איראן, נאלצה איראן למצוא מקורות חלופיים לקניית נשק וציוד, ובהם ברית המועצות, קוריאה הצפונית והרפובליקה העממית של סין, וכן הקימה תעשייה צבאית ימית מקומית. חיל הצוללות של איראן נחשב למפותח יחסית לשאר הצי, וכולל בין היתר שלוש צוללות קילו (מתוצרת רוסית), ועוד מספר צוללות מייצור עצמי שהן מעין שדרוג של צוללות סובייטיות מיושנות. איראן מייצרת גם סדרת צוללות ננסיות מדגם "גדיר". כיום יש בשירות הצי האיראני לפחות 14 צוללות מדגם זה. בנוסף על כך כולל הצי האיראני ספינות טילים, שולות מוקשים, ועשרות ספינות סיור. על חלק ניכר מהסירות הותקנו משגרי רקטות והן מהוות איום רציני על ציר הנפט שבמפרץ ועל הכלכלה העולמית (במהלך שנות השמונים האיראנים מימשו את האיומים שלהם כשסירות מהירות ירו רקטות על מכליות נפט). הצי האיראני מפעיל 20 ספינות נחיתה, וכולל בין היתר קומנדו ימי המכונה Takavaran.
בשנת 2019 לסדר הכוחות הצטרפו 3 מטוסים מדגם צ'אקוואק.
ראו גם

חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית
הערות שוליים

1 2  שלמה גואטה, המדיניות הימית של איראן כפי שמצאה את ביטויה ב"מלחמת המכליות" של 2019, הערכה אסטרטגית ימית רבתי לישראל 2019/20,  המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, 2020.
1 2 3 4 5 6 7  עומר דוסטרי, האיום האיראני הימי :משמעויות והשלכות על הביטחון הישראלי והאזורי, באתר מכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון, 12 ביוני 2019
1 2 3 4 5 6  אייל פינקו, האסטרטגיה הימית של איראן, מרכז חיפה למחקרי מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוגוסט 2017
1 2 3 4 5 6  Iranian Naval Forces - A Tale of Two Navies, משרד המודיעין של צי ארצות הברית, פברואר 2017 (באנגלית)
↑  רונן ברגמן, נקודת האל חזור, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2007. עמ' 30-31.
↑  Is a US-Iran maritime clash inevitable?
↑  הצי האיראני מתרחב: הושקו שלוש צוללות חדשות, באתר ynet, 26 בנובמבר 2011
↑  שי לוי, ‏היחידות המיוחדות של מדינות ערב, באתר ‏מאקו‏, 8 באוגוסט 2011
לורנס אוטס

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1880 פאטני, הממלכה המאוחדת 
 התאבד:  17 במרץ 1912 (בגיל 32) מדף הקרח רוס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  איטון קולג'  Willington School 
 פרסים והוקרה:  צלב ויקטוריה  מדליית הקוטב  מדליית מלכת דרום אפריקה 
 
קפטן לורנס אדוארד גרייס ("טיטוס") אוטס (באנגלית: Lawrence Edward Grace ("Titus") Oates‏ 17 במרץ 1880 – 17 במרץ 1912) היה חוקר אנטארקטיקה אנגלי, שנודע בדרך מותו במסע משלחת טרה נובה, כאשר יצא מן האוהל אל תוך סופת שלגים במילים "אני רק יוצא החוצה ואולי אתעכב קצת". מותו נתפס כאקט של הקרבה עצמית, משום שהבין, כי במצב הנמק שפשט ברגליו הקפואות הוא פוגע בסיכוייהם של שלושת חבריו הנותרים לשרוד, ועל כן בחר במוות בטוח.
רקע

אוטס נולד בלונדון, אנגליה בשנת 1880, בן למשפחה עשירה ועתיקת יומין, שהייתה בעלת נחלות באסקס במשך מאות שנים. דודו היה חוקר הטבע וחוקר יבשת אפריקה פרנק אוטס.
בשירותו הצבאי לחם במלחמת הבורים, נפצע פעמיים ועוטר בצלב ויקטוריה. פציעת רגל השאירה אותו צולע ברגל אחת, שהתקצרה בהשוואה לרגל השנייה.
משלחת טרה נובה

ב-1910 הגיש אוטס בקשה להצטרף אל משלחתו של רוברט פלקון סקוט אל הקוטב הדרומי, והתקבל בעיקר על סמך ניסיונו עם סוסים וכן, במידה פחותה, יכולתו לתרום 1,000 ליש"ט (סכום שווה ערך, במונחי 2008, ל-50,000 ליש"ט) להוצאות המשלחת. תפקידו היה לטפל בפונים שסקוט ייעד לגרירת המזחלות בשלב הראשון של ציוד תחנות המזון ובמחצית הראשונה של המסע אל הקוטב הדרומי. בהמשך בחר בו סקוט לקבוצת חמשת האנשים שיצאו לקטע המסע הסופי אל הקוטב.
אוטס חלק על סקוט פעמים רבות בסוגיות של ניהול המשלחת. "טבעם גרם להם לחיכוכים הדדיים צורמים", נזכר אחד מחברי המשלחת. כשראה לראשונה את סוסי הפוני שסקוט הביא למסע, נבעת אוטס למראה הבהמות בשווי 5 ליש"ט, שהיו לדבריו תשושות מדי לביצוע המלאכה ו"מטען עלוב של סוסים בלים מזוקן." לאחר מכן אמר: "בורותו של סקוט בכל הנוגע לצעידה עם סוסים היא קולוסאלית." עוד כתב ביומנו, "כשלעצמי, אני מתעב את סקוט בכל לבי והייתי מוותר על כל העניין אלמלא היותנו משלחת בריטית." ... הוא [סקוט] איננו ישר, הוא מעמיד את עצמו במקום הראשון, את השאר בשום מקום...". עם זאת, הוא הוסיף וכתב, שדבריו הבוטים נבעו לא אחת מן התנאים הקשים. סקוט, בנימה בוטה פחות, כינה את אוטס "הפסימיסט העליז שלנו" וכתב "החייל נוטה לראות הכל במשקפים שחורים, אבל נוכחתי לדעת, שזה קו אופי שלו."
קפטן סקוט, קפטן אוטס ועוד 14 חברים במשלחת יצאו מבסיסם במחנה אוונס אל הקוטב הדרומי ב-1 בנובמבר 1911. בנקודות על קווי רוחב שונים, שנקבעו מראש במהלך המסע בן 1440 הק"מ, שלח סקוט קבוצות של אנשי התמיכה של המשלחת בחזרה, עד שב-4 בינואר 1912, בקו רוחב 87° 32' דרום, נשאר רק צוות הקוטב בן חמשת האנשים של סקוט, אדוארד אדריאן וילסון, הנרי רוברטסון באוארס, אדגר אוונס ואוטס לצלוח את 269 הק"מ האחרונים עד לקוטב. ב-18 בינואר 1912, 79 ימים אחרי שהתחילו במסעם, הגיעו לבסוף אל הקוטב, ושם מצאו את האוהל שחוקר הקטבים הנורווגי רואלד אמונדסן וארבעת אנשי צוותו הותירו מאחוריהם במחנה פולהיים שלהם, אחרי שהשיגו אותם בתחרות והיו הראשונים להגיע אל הקוטב. בתוך האוהל היה פתק מאמונדסן, להודיעם כי קבוצתו הגיעה אל הקוטב הדרומי ב-14 בדצמבר 1911, 35 ימים לפני קבוצתו של סקוט.
משלחת טרה נובה > המסע חזרה

קבוצתו של סקוט נתקלה בתנאים קשים באופן קיצוני במסע חזרה, בעיקר עקב מזג אוויר גרוע במידה בלתי מצויה, אספקת מזון ירודה, חבלות שנגרמו בנפילות, והשפעות הצפדינה וכוויות הקור, שחברו יחד להאט את התקדמותם. ב-17 בפברואר 1912, סמוך לרגלי קרחון בירדמור, מת אדגר אוונס, כנראה, לדעת חבריו, כתוצאה מפגיעת ראש בנפילה אל תוך בקע כמה ימים קודם לכן. רגליו של אוטס נפגעו מכוויות קור קשות וייתכן (אם כי לא הוכח) שפצע המלחמה שלו נפתח מחדש בגלל השפעות הצפדינה. אין ספק שהוא נחלש והלך בקצב איטי יותר מחבריו. ברישום ביומנו מיום 5 במרץ כתב סקוט "רגליו של אוטס במצב נורא... החייל המסכן כמעט גמור." התקדמותו האיטית יותר של אוטס, שיתר השלושה מיאנו להפקירו מאחור, גרמה לקבוצה לפגר בלוח הזמנים. בממוצע של 105 ק"מ בין תחנות המזון שהונחו מראש ומלאי של שבוע בלבד של מזון ודלק שסיפקה כל תחנה, נדרשה הקבוצה לקיים מכסת צעידה של למעלה מ-14 ק"מ ביום כדי להצטייד במנות מספיקות למסע 640 הק"מ האחרונים של מסעם חזרה על פני חומת הקרח רוס. אלא שמספר זה היה המיטב שהצליחו להגיע אליו בכל יום נתון והוא הלך והצטמצם לעיתים לכ-4.8 ק"מ ביום בגלל מצבו המחמיר של אוטס. ב-15 במרץ אמר אוטס לחבריו, שאיננו יכול להמשיך והציע להם להניחו בשק השינה שלו. הם סירבו. הוא הצליח לגרור את עצמו עוד כמה קילומטרים אותו יום אבל מצבו החריף במשך לילה.
בבוקר ה-16 במרץ הקיץ אוטס משנתו וידע, כי עליו להקריב את עצמו כדי לתת לאחרים סיכוי להינצל. סקוט כתב, שאוטס אמר להם, "אני רק יוצא החוצה ואולי אתעכב זמן מה", ויצא, חוסך מעצמו את הכאב והמאמץ של נעילת מגפיו. הוא יצא מן האוהל אל תוך סופת השלג בקור של 40°- צלזיוס, אל מותו. עוד כתב סקוט ביומנו, "ידענו שאוטס האומלל הולך אל מותו, אבל אף כי ניסינו להניאו מכך, ידענו שזה מעשה של אדם אמיץ וג'נטלמן אנגלי." וילסון, במכתבו אל אמו של אוטס, לא הזכיר את דבריו האחרונים, וגם לא את ניסיון חבריו להניאו מן המעשה. הדברים שכתב סקוט נועדו להציג את אוטס כמי שהקריב את עצמו לשם הסיכוי של הצלת חבריו, ולא כמי שסבלו גרם לכך שלא יכול היה עוד לשאת את הקושי והכאב, כפי שגרס וילסון. ייתכן שדברי סקוט נועדו לשמש לו אליבי, ומכאן שיש לתת יותר אמון בדברים שכתב (או לא כתב) וילסון.
ידענו שאוטס הולך לקראת מותו... היה זה מעשה של איש אמיץ וג'נטלמן אנגלי.
קורבנו הנאצל של אוטס לא שינה בסופו של דבר את גורל חבריו. סקוט, וילסון ובאוארס המשיכו להשתרך את 32 הק"מ הבאים אל תחנת המזון "טון אחד" שיכלה להצילם, אבל נבלמו בקו רוחב '79°40 דרום על ידי סופת שלג אימתנית ב-20 במרץ. לכודים באוהלם בגלל מזג האוויר, חלשים, קפואים ומורעבים מכדי להמשיך, מתו לבסוף מקץ תשעה ימים, במרחק 17.6 ק"מ בסך הכל מיעדם. גופותיהם הקפואות נמצאו על ידי משלחת חיפוש ב-12 בנובמבר 1912. גופתו של אוטס לא נמצאה מעולם. סמוך למקום מיתתו המשוער הקימה משלחת החיפוש גלעד וצלב הנושא את הכתובת "במקום זה מת ג'נטלמן אביר באבירים, קפטן ל. א. ג. אוטס, מן האיניסקילינג דראגונס. במרץ 1912, בדרכו חזרה מן הקוטב, הלך מרצונו לקראת מותו בסופת שלגים, בניסיון להציל את חבריו, כורע תחת עומס תלאותיו."
מורשת

גדוד משמרות הדראגון המלכותיים מקיימים מדי שנה יום גדודי לזכר אוטס.
מדליית דרום אפריקה מטעם המלכה, יחד עם דרגותיו ומדליית הקוטב שלו שמורות במוזיאון משמרות הדראגון המלכותיים ביורק.
מוזיאון אוטס בבית גילברט וייט בסלבורן, המפשייר מתמקד בחיי לורנס אוטס ודודו פרנק.
שק השינה של אוטס, מעור אייל, הושב ומוצג עכשיו במוזיאון של מכון סקוט לחקר הקוטב בקיימברידג' עם פריטים אחרים מן המשלחת.
ב-1913 הציבו אחיו לקצונה של אוטס יד לזכרו בכנסיית הקהילה של סנט מרי הבתולה בג'סטינגתורפ, אסקס
במאי 1914 הוקמה יד זיכרון לאוטס בסטו של ספריית בית הספר החדשה באיטון קולג', שהיה כשלעצמו חלק מבנייני הזיכרון למלחמת הבורים. את יד הזיכרון יצרה קתלין סקוט, אלמנתו של מנהיג המשלחת.
במינווד, לידס, נקרא על שמו בית ספר לורנס אוטס (נסגר ב-1992).
ביובל המאה למותו, הוסר הלוט מעל שלט כחול לכבודו בפארק מינווד, לידס.
הערות שוליים

↑  "משלחת אנטארקטית: מי היה קפטן לורנס אוטס?" חדשות בי.בי.סי. 10 במרץ 2012
↑  רולנד האנטפורד, "המקום האחרון עלי אדמות", עמ' 390
↑  האנטפורד, עמ' 500
↑  האנטפורד, עמ' 506
↑  רוברט פלקון סקוט, ההיסטוריה הבריטית לעומקה: המירוץ אל הקוטב הצפוני
↑  Gilbert White's House
↑  חדשות בי.בי.סי, שלט לציון חוקר הקוטב הדרומי קפטן אוטס, 17 במרץ 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 133377393  ISNI: 0000 0000 6320 6701  LCCN: n87801370  NLA: 35581072  SNAC: w60293ks  SUDOC: 060791284  Trove: 1002957  VIAF: 3660771   WorldCat (עם VIAF): 3660771 
לורנס אוטס מטפל בסוסים במסע משלחת טרה נובה לקוטב הדרומי
קבוצת הקוטב של סקוט בקוטב הדרומי, 18 בינואר 1912. משמאל לימין: (עומדים) וילסון, סקוט, אוטס; (יושבים) באוארס, אוונס. התמונה צולמה על ידי באוארס שהשתמש בחוט כדי להפעיל את תריס המצלמה
אמוראי ארץ ישראל

אמוראי ארץ ישראל הם חכמי ישראל האמוראים שפעלו בארץ ישראל בתקופת התלמוד, לאחר תקופת התנאים.