stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה
הקרב השני על התעלה וההתקדמות הבריטית לכיוון ארץ ישראל > הרכבת הבריטית צינור המים ודרך החבלים

להבדיל ממסעי המלחמה העות'מאניים שהתבססו על חציה מהירה של המדבר על ידי כוחות גדולים, ללא קווי אספקה מסודרים, ההתקדמות הבריטית לתוך סיני ולכיוון ארץ ישראל התבססה על בניית קווי אספקה במקביל להתקדמות הכוחות ולכן, אף שנבנתה במהירות שיא, הייתה איטית הרבה יותר. האספקה הבריטית התבססה על הנחת מסילת ברזל, הנחת צינור מים, וסלילת כביש. א. פ. וייל בסקירתו את המערכה מכנה את בניית קווי האספקה הללו: "'חתיכת עבודה' בריטית טיפוסית-איטית: יקרה מאוד וסולידית ביותר". מסילת הברזל הייתה ברוחב תקני ונבנתה על ידי פלוגת מסילת הברזל של חיל ההנדסה המלכותי. את "העבודה השחורה" ביצע 'קורפוס העבודה המצרי'. אנתוני בלווט, בספרו 'עם כוחותינו בפלשתינה' מציין שפלוגת מסילת הברזל הורכבה משתי יחידות שאנשיהן גויסו בהתאמה משתי חברות הרכבות האנגליות המובילות, ושהעבודה על המסילה נעשתה לסירוגין – ביום אחד על ידי היחידה הראשונה, ולמחרת על ידי היחידה השנייה בעוד חיילי היחידה הראשונה נחים. שיטת עבודה זו הביאה לתחרות פורה בין שתי היחידות שתרמה לסלילתה המהירה של המסילה. הקושי המרכזי בבניית מסילת הברזל והכביש היה אי היציבות של הקרקעות המדבריות בסיני. משום כך על מנת לבנות את הכביש ששימש למעבר הכוחות נעשה שימוש בחבלים כדי לעגן את הקרקע, ומשום כך הכביש שנבנה במקביל למסילת הרכבת זכה לכינוי 'כביש הרשתות' ('the wire road').
אספקת המים לכוחות המתקדמים נעשתה על ידי השילוב של הכשרת הבארות בסיני, צינור המים, וכן על העברת מים באמצעות הרכבת. מי הבארות בסיני, אף שהספיקו לחיילים העות'מאניים, נחשבו ללא-ראויים לשתייה עבור החיילים הבריטים ושימשו רק להשקיית הבהמות. הכוחות העות'מאניים השתדלו להרוס את הבארות תוך כדי נסיגתם, ובמקרים רבים ניסו גם להרעיל אותם. משום כך עסקו יחידות ההנדסה הבריטיות בשיפוץ הבארות, בחפירת בורות חדשים ובהכשרת המים בבארות. כמו כן נעשה שימוש בצינור המים וברכבת על מנת להעביר מי שתייה מאזור תעלת סואץ אל פנים סיני.
לצורך ההתקדמות לעבר סיני הפכה העיירה 'קנטרה' שלאורך חופי התעלה לבסיס אספקה עצום ממדים. מפקד הכוחות הבריטיים, סר ארצ'יבלד מארי העביר באוקטובר 1916 את מפקדתו מאיסמעיליה לקהיר, החלטה שאפשרה לו לנצח ביעילות על המאמצים הלוגיסטיים רחבי ההיקף, אך גם הפכה אותו, בניסוחו של א. פ. ויול, "לאיש מנהלה יותר מאשר מפקד צבאי בשדה".
הקרב השני על התעלה וההתקדמות הבריטית לכיוון ארץ ישראל > קרבות מגדבה ורפיח

למעשה לאחר קרב רומני החלה נסיגה עות'מאנית מדורגת לעבר ארץ ישראל ובמקביל התקדמות בריטית איטית. ההתנגדות העות'מאנית הייתה עזה במקומות מסוימים ואילו אזורים אחרים ננטשו ללא קרב. לאחר ארבעה חודשים של התקדמות איטית לצד סלילת מסילת הרכבת, בדצמבר 1916 הגיעו הכוחות הבריטים לקרבת אל עריש, שבה היה מוצב כוח של 1,600 חיילים עות'מאניים – ואולם כאשר בבוקר 21 בדצמבר תקפו הבריטים את העיר הם מצאו שהכוחות העות'מאניים נסוגו ללא קרב. במאמץ לרדוף אחר הכוחות העות'מאניים הנסוגים ב-23 בדצמבר הותקף הכוח העות'מאני שהתבצר במגדבה על ידי דיוויזיית אנזא"ק ובריגדת קורפוס הגמלים. הכוחות העות'מאניים היו מחופרים היטב וגילו התנגדות עזה, ובשעה 14:00, לאחר שההתקפות על המעוזים העות'מאניים נכשלו, הוציא מפקד הכוח, הגנרל שובל, פקודת נסיגה. ואולם לאחר הוצאת הפקודה הגיעה הידיעה שהפרשים הבריטיים הצליחו לכבוש את אחד המוצבים העות'מאניים. פעולה זאת הייתה ראשיתה של הטיית הכף בקרב, פקודת הנסיגה בוטלה ועד לרדת החשכה נכבשה העמדה, ו-1,282 חיילים עות'מאנים נפלו בשבי. ב-9 בינואר נערכה התקפה על אל-מגרונטין שבסביבות רפיח על ידי דיוויזיית אנזא"ק והבריגדה הרכובה החמישית, בפיקודו הישיר של לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד (שהיה המפקד הבכיר בסיני, מכיוון שסר ארצ'יבלד מארי נמצא במפקדה בקהיר). גם בקרב זה גילו העות'מאנים התנגדות עזה ועיקשת, ופריצת הקווים העות'מאנים ארעה שוב לאחר שהוצאה פקודת הנסיגה, בעקבות כיבוש המעוז הטורקי המרכזי בהתקפת כידונים על ידי הבריגדה הניו זילנדית אשר לא שמעה את פקודת הנסיגה. בקרב זה נלקחו בשבי כ-1,600 חיילים עות'מאניים וכ-200 נהרגו (לעומת 71 הרוגים בצד הבריטי).
לאחר הקרב נסוגו הכוחות העותמ'אניים לקו הגנה שהשתרע בין עזה לבאר-שבע, ובכך תמה המערכה על חצי האי סיני, והחלה המערכה על ארץ ישראל.
קרבות שערי עזה ובאר-שבע

לאורך ההיסטוריה מילאו העיר עזה וסביבתה תפקיד מרכזי במסעי המלחמה של האימפריות, פעם כשער הכניסה הדרומי לארץ ישראל, ופעם כתווך החוצץ בין ארץ ישראל למצרים. מעזה, גבולו הצפון מערבי של מדבר סיני, וצפונה, מקורות המים הופכים לזמינים יותר ונפרסת רשת של כבישים, ראויים מדרכי המדבר, המחברים אותה לשאר ערי הארץ. משום כך בחודשים שלאחר קרב רומני, בעוד העות'מאנים נסוגים מחצי האי סיני, הם ייצבו קו הגנה המשתרע בין עזה לבאר-שבע, במטרה לעצור שם את הפלישה הבריטית. הקרבות על עזה היו מן הקרבות העזים ביותר שנערכו בזירה במהלכם נפלו עשרות אלפי חיילים משני הצדדים. שתי התקפות בריטיות גדולות נכשלו באביב 1917, והביאו להחלפת מפקד הכוחות הבריטיים. כיבוש באר-שבע בסוף אוקטובר 1917, ולאחריו כיבוש עזה, הביאו לפריצת הדרך ואפשרו התקדמות בריטית מהירה לתוך ארץ ישראל ולכיבוש של ירושלים בתוך פחות מחודשיים.
קרבות שערי עזה ובאר-שבע > קרב עזה הראשון

הקרב נערך ב-26 במרץ 1917 סמוך לעיר עזה. היה זה הקרב החשוב הראשון על אדמת ארץ ישראל. קרב עזה הראשון הסתיים בניצחון צבא האימפריה העות'מאנית בסיוע מומחים גרמנים. הבריטים לא הצליחו לפרוץ את החזית. לעות'מאנים היו 2,447 נפגעים – הרוגים, פצועים ונעדרים. לבריטים היו 467 הרוגים, 2,900 פצועים ו-500 נעדרים. תכנון ההגנה העות'מאנית בוצעה על ידי המפקד הגרמני פרידריך קרס פון קרסנשטיין, שזכה לשבחים על חלקו. הכוחות הבריטים פרצו את גדרי הצברים בגבעת עלי מונטר והגיעו אל פאתי העיר. עקב בעיות בהבנת תמונת הקרב על ידי מפקדי הקרב הבכירים, קיבלו הכוחות הבריטיים הקדמיים פקודת נסיגה.
קרבות שערי עזה ובאר-שבע > קרב עזה השני

הקרב השני נערך ב-19 באפריל 1917 והוא החל בהסתערות מזרחית לעזה. העות'מאנים, שחיזקו את כוחותיהם לאחר הקרב הראשון, הצליחו להביס את הבריטים בקרב השני.
ב-28 ביוני 1917 מונה גנרל אדמונד אלנבי למפקד חיל המשלוח המצרי. משרד המלחמה הבריטי חיזק את צבאו של אלנבי באופן משמעותי כשתגבר אותו בשלושה גייסות – שני גייסות רגלים וגייס פרשים.
קרבות שערי עזה ובאר-שבע > הפשיטה הבריטית על מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה

לאחר תבוסת הכוחות הבריטים בקרב עזה הראשון ובקרב עזה השני ב-1917 חששו הבריטים שהטורקים ינסו לחדש את המתקפה לכוון תעלת סואץ ולכן ב-22 במאי 1917 יצא כח בריטי גדול מאזור תל שרוחן ויום למחרת חיבל ב-21 ק"מ של מסילה וב-9 גשרים בין ביר עסלוג' לעוג'ה אל חפיר. הגשרים המשמעותים שחובלו היו:
הגשר בביר עסלוג'.
הגשר מעל נחל לבן.
הגשר מעל נחל באר חיל.
הגשר מעל נחל הבשור (ליד אשלים).
הגשר מעל נחל ניצנה.
פעולה זו הפסיקה את תנועת הרכבות מדרום לביר עסלוג' וזו לא חודשה יותר
ההכנות לפיצוץ הגשר בביר עסלוג'
רגע פיצוץ הגשר בביר עסלוג'
גשר ביר עסלוג' לאחר הפיצוץ
קרבות שערי עזה ובאר-שבע > קרב באר שבע

קרב באר שבע ב-31 באוקטובר 1917 הביא לפריצת הצבא הבריטי צפונה למרכז הארץ. היה זה לאחר הכישלונות בקרב עזה הראשון וקרב עזה השני להבקיע את הקו העות'מאני באזור עזה. את ההצלחה הבריטית יש לזקוף לזכות מבצע הונאה, שגרם לעות'מאנים להאמין שגם את ניסיונם השלישי להבקיע דרך למרכז הארץ יוציאו הבריטים לפועל אל מול העיר עזה. כחלק מההונאה נקטו הבריטים אמצעי הסוואה והטעיה. מטוסים קלים גרמניים שהיו באזור לא הבחינו בתנועות הצבא הבריטי שנערכו בעיקר בחשכה, ללא אורות. ידוע גם הסיפור על תרגיל ההטעיה, לפיו "אבד" תיק מסמכים חשוב ליד החזית העות'מאנית ובו תוכנית לניסיון הבקעה נוסף בגזרת עזה בעוד אלנבי תכנן ובצע הבקעה בגזרת באר שבע. בקרב בלטו הפרשים הקלים האוסטרליים. קרב באר שבע נחשב לקרב הרכוב הגדול האחרון בהיסטוריה.
ב-7 בנובמבר 1917, שבוע אחרי נפילתה של באר שבע, כבשו הבריטים גם את עזה, בקרב עזה השלישי.
הבריטים פרצו דרך באר שבע צפונה למרגלות הרי יהודה, אזור שבו העות'מאנים לא ציפו להם. כאשר הצבא העות'מאני גילה את הפריצה, הוא עבר להגן על הדרך העולה מחברון לירושלים. במקביל, הצבא הבריטי המשיך בדרכו צפונה לאורך שפלת החוף – מרדף פלשת, והגיע ב-16 בנובמבר 1917 ליפו.
קרבות שערי עזה ובאר-שבע > קרב תל חווילפה

תל חווילפה (תל חליף) נמצא מצפון לבאר שבע (בשולי קיבוץ להב). לאחר כיבוש באר שבע התבצרו הטורקים בתל זה במגמה לחסום את תנועת הצבא הבריטי צפונה ולכוון חברון. בין 1 בנובמבר ל-5 בנובמבר נלחמו הבריטים לכבוש את התל ואת סביבותיו ללא הצלחה כשמחסור במים לכוחות הלוחמים היווה גורם משמעותי לחוסר הצלחה זה. ב-6 בנובמבר פתחו הבריטים במערכה לכל רוחב החזית והצליחו ב-7 בנובמבר לכבוש את התל ולפרוץ את הדרך צפונה ומזרחה.
קרבות שערי עזה ובאר-שבע > קרב תל א-שריעה ותל הוריירה

קרב זה התחולל ב-6 בנובמבר וב-7 בנובמבר 1917 ובמהלכו פעלו הבריטים בכח של 7 דיוויזיות (מהקורפוס ה-20 ומקורפוס המדבר הרכוב) כנגד קו ההגנה הטורקי בין עזה לחברון. המאמץ העיקרי התמקד בתל א-שריעה ובתל הוריירה שהיוו את ליבו של קו ההגנה הטורקי ונגדו הציבו הבריטים 3 דיוויזיות רגלים (ה-74, ה-60 וה-10) בתמיכה של ארטילריה רבה. לאחר קרבות קשים נכבשו התילים ונפרצה הדרך צפונה. ניצחון זה הביא לנסיגה מהירה של הטורקים מעזה ואיפשר לכוחות של הקורפוס ה-21 להתקדם.
קרבות שערי עזה ובאר-שבע > קרב עזה השלישי

קרב עזה השלישי נערך בין 1 בנובמבר ו-7 בנובמבר 1917. קרב זה התחולל מייד לאחר קרב באר שבע על ידי הקורפוס ה-21 (בפיקודו של גנרל אדוארד באלפין) והוא נועד לרתק כוחות טורקים לגזרת החוף ולמנוע מהפיקוד הטורקי לשלוח תגבורות לאזור באר שבע. לאחר כיבוש העמדות מסביב לעזה ("גבעת המטריה" מדרום, גבעת עלי מונטאר ממזרח ו"שייח חסאן" ממערב), מהלך שהסתיים ב-7 בנובמבר, החל הצבא הטורקי לסגת מעזה ומקו ההגנה עזה-באר שבע.
המערכה על ירושלים ומרכזה של ארץ ישראל > נסיגת הצבא העות'מאני

המאמץ העיקרי של הצבא העות'מאני היה להשאיר את דרך החוף בין עזה לבין יפו פתוחה לתנועות הצבא הטורקי. לכן נעשה ניסיון לבסס קו הגנה דרומית מערבית לראשון לציון באזור של חולות נודדים שבו המעבר אפשרי רק באזור צר.
הרדיפה של הכוחות הבריטיים, הרכובים על גבי סוסים, אחרי הצבא העות'מאני הנסוג גרמה למפנה בלחימה. נכבש צומת מסילות הברזל תחנת ואדי צראר (לימים תיקרא התחנה בשם "נחל שורק"), כיבוש שהביא לניתוק החיילים העות'מאנים שהיו בחלקם מפוזרים בדרום הארץ. גנרל אלנבי נכנס לירושלים ב-11 בדצמבר 1917. בכך הוא קיים את הוראת ראש ממשלת בריטניה להיות בירושלים עד חג המולד. אלו היו המהלכים העיקריים בשלב המפנה:
המערכה על ירושלים ומרכזה של ארץ ישראל > הקרב על גבעות מע'אר

הקרב אירע ב-13 בנובמבר 1917. בסיומו של הקרב הגיעו הכוחות הבריטיים לוואדי צראר והשתלטו על צומת הרכבות המרכזי לדרום ארץ ישראל ובכך חרצו את גורל המערכה בדרום ישראל.
המערכה על ירושלים ומרכזה של ארץ ישראל > הקרב על הפרצה

הצבא הבריטי התפצל לשניים: הזרוע האחת עלתה דרך תל גזר, עמק איילון, אמאוס ונבי סמואל וסגרה על ירושלים כהכנה לכיבושה. הזרוע השנייה התקדמה צפונה והתבססה לאורך הציר יפו-רמלה, עמק איילון, ולאורך הגדה הדרומית של הירקון – הנדבך המערבי של קו שתי העוג'ות, לקראת צליחת הנהר. בין שתי הזרועות נבעה פרצה והעות'מאנים ניסו לנצלה כדי לנתק את הכוחות הבריטיים זה מזה. הבריטים הבינו את טעותם ובסדרת קרבות אשר נערכו בסביבת מידיה-נעלין, שילטא, אל בורג' ואום צפא, סגרו את הפרצה, והתפנו לכיבוש ירושלים, וצליחת הירקון.
המערכה על ירושלים ומרכזה של ארץ ישראל > הקרב הראשון לצליחת מעברות הירקון

הקרב הראשון לצליחת מעברות הירקון נערך ב-24 בנובמבר 1917. לאחר הפגזת ריכוך לאורך כל חזית הירקון (שנועדה להסוות את נקודת הצליחה המדויקת) חצו חיילים מן החטיבה הרובאית הרכובה הניו זילנדית את שפך הירקון וכבשו מוצבים טורקיים. יחידות רגלים ומקלענים מחטיבת הרגלים ה-161 של הדיוויזיה ה-54 של חיל המשלוח ניסו לבסס קו הגנה על הגדה הצפונית של הירקון. למחרת (25 בנובמבר) הצליחו הכוחות העות'מאנים לכבוש מחדש את עמדותיהם.
המערכה על ירושלים ומרכזה של ארץ ישראל > כיבוש ירושלים

ירושלים נכנעה לצבא הבריטי ב-10 בדצמבר 1917. יום לאחר מכן נכנס מפקד הכוחות הבריטיים, הגנרל אדמונד אלנבי, אל העיר העתיקה. אלנבי ירד מסוסו לפני שנכנס לירושלים, והוא וקציניו נכנסו לעיר ברגל דרך שער יפו - מתוך כבוד לעיר הקדושה לשלוש הדתות. לאחר מכן ציין בדו"ח הרשמי:
"נכנסתי לעיר רשמית ב-11 בדצמבר בצהרי היום, עם כמה מאנשי הסגל שלי, מפקדי הדיוויזיה הצרפתית והדיוויזיה האיטלקית, ראשי המשלחת הפוליטית, והנספחים הצבאיים של צרפת, איטליה ואמריקה... התהלוכה הייתה רגלית בלבד, ובשער יפו התקבלתי בידי השומרים המייצגים את אנגליה, סקוטלנד, אירלנד, ויילס, אוסטרליה, ניו זילנד, הודו, צרפת, ואיטליה. האוכלוסייה קיבלה את פני יפה..."
המערכה על ירושלים ומרכזה של ארץ ישראל > הקרב השני לצליחת מעברות הירקון

קרב הצליחה השני נערך בלילה שבין 20 ל-21 בדצמבר 1917. כוחות של הדיוויזיה ה-52 הפתיעו את הטורקים וצלחו בשלוש נקודות לאורך הירקון שם ביססו ראש גשר. בסופו של יום הצליחה נפרש ראש הגשר, מצפון לשפך הירקון (במערב), עד לתל קנה שממזרח להוד השרון (במזרח). בלילה הבא (22 בדצמבר) הורחב ראש הגשר מזרחה לפתח תקווה ולכפר רינתיה. ב-23 בדצמבר הרחיבו הבריטים את אחיזתם בגזרת החוף והגיעו צפונית לשפיים.
תקופת ביניים

משלב חציית הירקון בדצמבר 1917 ועד האופנסיבה לכיבוש מגידו, צפון הארץ וסוריה (החל מספטמבר 1918), חלה במלחמה תקופת ביניים שמתאפיינת במהלכים מדיניים, צבאיים ולוגיסטיים. גם חורף גשום מאוד עיכב את מהלכי הצבא הבריטי.
תקופת ביניים > המהלכים המדיניים

כוונת רוסיה לפרוש מהמלחמה וחתימתה על הסכם סיום לוחמה עם גרמניה (חוזה ברסט-ליטובסק) הדאיג מאוד את הפיקוד הצבאי הבריטי. החשש היה שהגרמנים יפנו כעת את כל צבאותיהם לחזית המערבית ויביסו את צבאות המערב (מה שאכן יצא חלקית לפועל במתקפת האביב הגרמנית). לאור זאת החל דיון בין קבוצת "המערביים" לקבוצת "המזרחיים":
"המערביים" צידדו בחיזוק משמעותי של הזירה האירופאית כדי למנוע את פריצת הקווים וכיבוש פריז וזאת על חשבון זירת המזרח התיכון.
"המזרחיים" טענו שגרמניה נשענת על טורקיה ולכן תבוסה של זו תביא לפגיעה משמעותית בגרמניה.
בסופו של דיון התקבלו ההחלטות הבאות:
כוחות אנגלים מארץ ישראל יועברו לחזית האירופאית.
חזית ארץ ישראל תתוגבר בכוחות הודים מאזור מסופוטמיה בהיקף של שתי דיוויזיות.
יש להמשיך בתכנון המהלכים לכיבוש ארץ ישראל וסוריה על מנת להכניע את הטורקים.
הבאת כוחות רעננים לזירה חייבה את אלנבי להכשיר ולאמן כוחות אלו.
תקופת ביניים > שינויי הכוחות

במהלך אפריל ומאי נשלחו מהזירה הארץ ישראלית למערב אירופה כוחות המורכבים מחיילים אנגלים. בין הכוחות שנשלחו מהארץ:
הדיוויזיה ה-52 מהקורפוס ה-21.
הדיוויזיה ה-74 "יומנרי" מהקורפוס ה-20.
9 רגימנטים רכובים "יומנרי" נוספים (מהדיוויזיות ה-10, ה-53, ה-60 וה-75 וכן מדיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי).
24 בטליוני חיל רגלים.
5 פלוגות מכונות ירייה.
5 סוללות ארטילריה
בתמורה הובאו ארצה חיילים הודים (חלקם הקטן מהחזית המערבית ורובם מארמיות ששהו במסופוטמיה). דבר זה הביא לרה-ארגון של כל כוחות חיל המשלוח המצרי בארץ ישראל:
בקורפוס המדבר הרכוב הובאו מחזית צרפת 2 דיוויזיות פרשים הודיות: ה-4 וה-5, והן קלטו לתוכן את הרגימנטים ה"יומנרי" שנשארו בארץ. לעומת זאת בדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית ובדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק היו שינויים מינוריים.
הקורפוס ה-20 נבנה מחדש עם 3 דיוויזיות רגלים: ה-53, ה-10 וה-60 (לאחר שהדיוויזיה ה-74 נשלחה לצרפת). שלוש הדיוויזיות הורכבו כעת משליש בטליונים אנגלים ושני שלישים בטליונים הודים.
הקורפוס ה-21 נבנה מחדש בעזרת 2 דיוויזיות רגלים הודיות שהגיעו מחזית מסופוטמיה: הדיוויזיה השלישית "לאהור" והדיוויזיה השביעית "מירוט" שהתווספו לדיוויזיה ה-54 של אנגליה המזרחית (לאחר שהדיוויזיה ה-52 נשלחה לצרפת).
תקופת ביניים > הפעילות הלוגיסטית

ההתקדמות המהירה של הכוחות הבריטים השאירה הרחק מאחור את המרכזים הלוגיסטיים (חלקם אפילו בקרבת תעלת סואץ) והאריכה מאוד את קווי האספקה. אחת המטרות של אלנבי בתקופת הביניים הייתה להזיז את המרכזים הלוגיסטיים ולהביא אספקה לכל היחידות בחזית.
תקופת ביניים > ייצוב קו שתי העוג'ות

קו שתי העוג'ות מתייחס לקו בין העוג'ה המערבית (שמו הקודם של נהר הירקון) לבין העוג'ה המזרחית (הוא ואדי עוג'ה הנשפך לירדן).
קו זה התייצב בשלושה שלבים:
ייצוב הגזרה המערבית של הקו הושלם ב-23 בדצמבר 1917 עת הקורפוס ה-20 צלח את הירקון והרחיב אחיזתו מגזרת החוף (בשפיים) ועד שפלת יהודה.
הרחבת הקו לרוחב גב ההר מצפון לירושלים (אזור רמאללה) על ידי הקורפוס ה-21 (ראו קרב בעל חצור במרץ 1918).
כיבוש המורדות המזרחיים של הרי יהודה עד יריחו וצפון ים המלח עד 21 בפברואר 1918 וייצוב קו הגנה מול הצבא העות'מאני על גדות ואדי עוג'ה.
המערכה בבקעת הירדן ועבר הירדן

על אף יצוב קו שתי העוג'ות המשיכו הבריטים לחשוש מתקיפה של הטורקים מכוון הרי מואב ולכן הורה אלנבי לכוחותיו לבסס את אחיזת הצבא בבקעת הירדן ולהרחיב את הקו ההגנה לעבר הירדן עד לעמאן. מטרה נוספת של הבריטים הייתה להגיע להקים תשתית חזקה מספיק בבקעת הירדן כדי לכבוש את עמאן, לחבל במסילת הרכבת החיג'אזית ולמנוע העברת אספקה לדמשק.
המערכה בבקעת הירדן ועבר הירדן > כיבוש יריחו

כיבוש יריחו בוצע בין 19 בפברואר ל-21 בפברואר על ידי פעולה משולבת של הדיוויזיה הלונדונית ה-60 (מהקורפוס ה-20) שפעלה מול יריחו, 2 בריגדות מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק (מקורפוס המדבר הרכוב) שפעלו באגף הימני (דרום) וכוחות מהדיוויזיה הוולשית ה-53 (מהקורפוס ה-20) שפעלו באגף השמאלי (הצפוני). מפקד המבצע היה לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד מפקד הקורפוס ה-20. כוחות דיוויזיה 60 התייצבו ב-22 בפברואר בקרבת נהר הירדן ולאורך נחל עוג'ה והשלימו בכך את ייצוב קו ההגנה בין שתי העוג'ות.
המערכה בבקעת הירדן ועבר הירדן > כיבוש בקעת הירדן

כיבוש בקעת הירדן היה המשך טבעי של כיבוש יריחו וחלק מתוכנית רחבה יותר של אלנבי להזיז את קו שתי העוג'ות צפונה. בגיזרת בקעת הירדן התקדמו הבריטים מקו ואדי עוג'ה כ-4 ק"מ צפונה עד אזור נירן. במקביל פעלו כוחות נוספים בגב הרי יהודה והתקדמו צפונה. הרחבה זו של השטח המוחזק על ידי הבריטים איפשר את הפעולות מזרחית לירדן.
המערכה בבקעת הירדן ועבר הירדן > קרב עבר הירדן הראשון

קרב עבר הירדן הראשון התקיים מ-21 במרץ עד 2 באפריל ובמהלכו חצו כוחות מחיל המשלוח המצרי (בהיקף של 2 דיוויזיות שלמות ועוד בריגדה) את הירדן ופשטו על הערים א-סאלט ועמאן. מטרת המבצע הייתה לחבל, בהיקף משמעותי, במסילת הברזל החג'אזית כדי לנתק כוחות של צבא האימפריה העות'מאנית ששהו מדרום לעמאן. תנאי מזג אוויר קשים שיבשו את תוכנית הקרב ומטרות הקרב הושגו רק בחלקם ובמחיר של נפגעים רבים. העיכובים בביצוע התוכנית איפשרו לטורקים להזעיק תגבורות, לחזק את ביצוריהם ואף לבצע התקפות נגד ובסופו של דבר נאלצו הכוחות הבריטים לסגת לגדה המערבית של הירדן.
המערכה בבקעת הירדן ועבר הירדן > קרב ראשי הגשר

בעקבות קרב עבר הירדן הראשון גיבשו הטורקים תפיסה שכיבוש עבר הירדן ועמאן הפך ליעד אסטרטגי של הצבא הבריטי.
ב-11 באפריל יצאו הכוחות הטורקים למתקפת נגד בשתי גזרות:
הדיוויזיה ה-48 הטורקית (מהקורפוס ה-8 של הארמייה ה-4) שהגיעה ממזרח פעלה כנגד ראש הגשר הבריטי באזור גשר אלנבי
4 בטליונים מהדיוויזיה ה-46 שישבה בשכם תקפה לכוון גבעות אל-מוסלבה Al-Musallabe (בין נירן לנתיב הגדוד) וגשר אום שורט (מצפון לואדי עוג'ה).
הכוחות הבריטים שהחזיקו בגזרות אלו היו דיביזיית אנזא"ק (כולל כוחות מהגדודים העבריים) ובריגדת הגמלים הקיסרותית. לאחר קרבות קשים נהדפו הטורקים כשחיילי הדיוויזיה ה-48 נסוגו לשונת נימרין והתבצרו שם וחיילי הדיוויזיה ה-46 נסוגו לכוון שכם.
המערכה בבקעת הירדן ועבר הירדן > קרב עבר הירדן השני

קרב עבר הירדן השני התחולל בין 30 באפריל ל-4 במאי 1918 בין כוחות של חיל המשלוח המצרי (EEF) לבין כוחות של צבא האימפריה העות'מאנית המתוגברים על ידי כוחות גרמנים. במהלך המבצע ניסו כוחות בריטים לכבוש את מוצבי הטורקים בשונת נימרין ובא-סאלט. לאחר קרבות קשים נסוגו הבריטים בחזרה לגדה המערבית של הירדן.
המערכה בבקעת הירדן ועבר הירדן > קרב רכס אבו טולול

הבריטים ראו חשיבות לוגיסטית להחזיק במעיינות שהזינו את ואדי עוג'ה ולכן הגנו על "בליטה" בתוך השטח הטורקי שמצפון לעוג'ה. ראש הבליטה היה רכס בין "אבו טולול" (מדרום לנירן) וה"מוסלבה" (מצפון לנירן). בליטה זו גרמה לטורקים בעיות בהחזקה של עמדות נגדיות ולכן החליט הפיקוד הטורקי להסיג את הבריטים משטח זה.
ב-14 ביולי הוציאו הטורקים לפועל את תוכניתם לחיסול האחיזה הבריטית ברכס אבו טולול שהוחזק על ידי הבריגדה הרכובה ה-1 (של דיביזיית אנזא"ק) שכללה כוחות מהגדודים העבריים. על פי התוכנית הטורקית, היקף הכח הטורקי היה 2 בטליונים גרמנים ו-2 דיוויזיות טורקיות. בפועל פעלו בשטח רק היחידות הגרמניות ללא תמיכה טורקית ולאחר הצלחה גרמנית ראשונית יצאו פרשי אנזא"ק למתקפת נגד, הדפו את הגרמנית בחזרה לעמדותיהם, הרגו כ-100 חיילים ושבו כ-350.
במקביל תקף כח טורקי את ראש הגשר הבריטי באזור גשר עבדאללה אך כוחות של בריגדת הגמלים הקיסרותית החזירה מלחמה, הרגה כ-90 טורקים ושבתה כ-100.
המערכה בצפון ארץ ישראל והניצחון

ב-19 בספטמבר 1918 נפתחה המערכה לכיבוש צפון הארץ וסוריה ובסופה נחתם הסכם הפסקת הלחימה בין בריטניה לטורקיה.
בשלב הראשון של המערכה בוצעו המהלכים הבאים:
הקורפוס ה-20 התקדם צפונה, על גב הרי השומרון, לכוון שכם כשהוא נלחם מול הארמייה ה-7 הטורקית (בפיקודו של מוסטפא כמאל, לימים אתא-תורכ, נשיא טורקיה המודרנית).
הקורפוס ה-21 יצא מאזור ארסוף לכוון צפון-מזרח והגיע לסבסטיה שבשומרון כשהוא נלחם מול הארמייה ה-8 הטורקית
קורפוס המדבר הרכוב התקדם לאורך מישור החוף לכוון נחל עירון, מגידו ועפולה, נצרת, עמק יזרעאל ובית שאן. יעדי הקורפוס הושגו ב-20 בספטמבר ויחידותיו נערכו לחסום, מצד אחד, את הכוחות הנסוגים של הארמיות ה-7 וה-8 הטורקיות משכם ומטולכרם ומצד שני להדוף התקפות נגד מצפון.
כח צ'ייטור (בפיקוד מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור)כבש את חלקה הצפוני של בקעת הירדן, ואת עמאן והסיג את הארמייה ה-4 צפונה.
להק חיל האוויר הבריטי פגע בשיירות החיילים העות'מאנים הנסוגים. במיוחד ידועה ההפצצה המאסיבית של המטוסים בדרך הצרה היורדת משכם לעמק הירדן – בנחל תרצה.
הניצחון במערכה על מגידו ציין שלב חשוב במערכה על ארץ ישראל.
המערכה בצפון ארץ ישראל והניצחון > קרב מגידו

מתקפת חיל המשלוח המצרי שנעצרה בקו שתי העוג'ות בדצמבר 1917 חודשה בספטמבר 1918. ב-19 בספטמבר 1918 כוחות רגליים וחיל פרשים עברו את ואדי מילק, (כיום כביש 70), ירדו לעמק יזרעאל דרך "אבו שושה" (כיום משמר העמק), כבשו את עפולה – המרכז הלוגיסטי של הצבא העות'מאנית ועלו לנצרת – המפקדה הכללית לארץ ישראל. הם המשיכו לבקעת בית שאן שם הצטרפו אליהם הכוחות שכבשו את השומרון ובכך חסמו בפני הצבא העות'מאני את דרך הנסיגה לעבר הירדן.
בעקבותי הניצחון קיבל אלנבי תואר אצולה, "הוויקונט הראשון אלנבי ממגידו".
המערכה בצפון ארץ ישראל והניצחון > כיבוש שכם

במקביל למאמץ העיקרי של קורפוס המדבר הרכוב במישור החוף פעל הקורפוס ה-20 על ציר ירושלים-שכם-ג'נין כנגד הארמייה השביעית הטורקית שמרכזה היה בשכם. המערכה לכיבוש העיר נמשכה מ-19 בספטמבר עד 21 בספטמבר אז העיר כותרה מכל עבריה ונכבשה והחיילים הטורקים נסוגו ממנה בניסיון להגיע למעברי הירדן דרך ואדי אל-פארעה.
המערכה בצפון ארץ ישראל והניצחון > כיבוש נצרת

הקרב לכיבוש נצרת התחולל ב-20 וב-21 בספטמבר 1918 ומטרתו הייתה לחסום את דרך נסיגה של הצבא הטורקי צפונה לטבריה וכן לנסות לשבות את המפקד העליון הגרמני אוטו לימן פון זאנדרס. הקרב הוטל על הבריגדה הרכובה ה-13 של הדיוויזיה הרכובה ה-5. עקב ניהול שגוי של כוחותיו הגיע מפקד הבריגדה לקרב בראש רגימנט אחד בלבד דבר שלא איפשר לו לכבוש את העיר ולנתק את הדרכים ממנה ובסופו של דבר אילץ אותו לסגת ממנה ולכבוש אותה רק למחרת.
המערכה בצפון ארץ ישראל והניצחון > קרב עבר הירדן השלישי

קרב עבר הירדן השלישי החל ב-22 בספטמבר ובמהלכו כבשו כוחותיו של חייל צ'ייטור (בפיקוד מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור) את גשר דמיה כדי לחסום את דרך הנסיגה משכם. בהמשך עברו לצידה המזרחי של בקעת הירדן וכבשו את א-סאלט ואת עמאן שם תקע טריז בין הארמייה ה-4 הטורקית שנסוגה צפונה, לכוון דמשק, ובין הקורפוס ה-21 הטורקי שנסוג ממעאן. בשלב מאוחר יותר סייעו בכיבוש דמשק.
המערכה בצפון ארץ ישראל והניצחון > הקרב בנחל תרצה

התקיפה המוצלחת של הקורפוסים הרגליים הבריטים ה-20 וה-21 על הרי השומרון הביאה לנסיגה חפוזה של הכוחות הטורקים צפונה ומזרחה. חלק מכוחות אלו נסוגו לאורך נחל תרצה (בנתיב כביש 57) לעבר בקעת הירדן.
טייסים בריטיים ניצלו את המבנה הטופוגרפי של בקעת תרצה, והפגיזו את הכוחות הנסוגים ב-21 בספטמבר 1918. הדרך התלולה היורדת משכם לבקעת הירדן נהייתה מלכודת מוות עבור הצבא העות'מאני, ולאורך הדרך נלכדו כ-7,000 חיילים, ארטילריה ואמצעי הובלה רבים. בסופו של יום נפגעו כ-90 תותחים, 50 משאיות, כ-1000 כלי רכב ומספר רב של חיילים, סוסים ובהמות משא.
הצלחתו של חיל האוויר הבריטי, שהיה אז בראשיתו, תרמה תרומה משמעותית להשמדת הארמיות ה-VII וה-VIII הטורקיות, על רכבן, נשקן וכל ציודן עד 24 בספטמבר 1918. התוצאה הייתה דילול הכוחות שהגנו על דמשק, בירת השלטון העות'מאני באזור "סוריה הגדולה" – "פרובינציית דמשק" ותרמו בהמשך הקרבות לכיבושה.
המלכודת בנחל תרצה השאירה את רישומה בספרות המלחמה ובבתי הספר הצבאיים. לא היה תקדים להפעלה כה יעילה של עליונות אווירית בלחימה נגד כוחות יבשה, תוך ניצול נכון של תנאי השטח והטופוגרפיה.
המערכה בצפון ארץ ישראל והניצחון > כיבוש חיפה

הקרב לכיבוש חיפה התחולל ב-23 בספטמבר 1918 כש-3 גדודי פרשים של חיילים הודים תקפו את חיפה. הגדודים נתקלו באש חזקה במבואות העיר ואחד הגדודים נשלח למעלה הכרמל כדי לאגף את הטורקים ולשתק את תותחיהם שהוצבו על מורדות ההר וגדוד שני נשלח לחסום את דרך עכו-צפת. בסופו של דבר נכבשה העיר על ידי הגדוד השלישי (רמחי ג'ודפור) שפרץ לעיר התחתית, למרות אש טורקית כבדה, וכבש אותה.