stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוועדה המיוחדת לעובדים זרים
רקע לסוגיה עובדים הזרים בישראל > אשרות חוקיות לעובדים זרים

עובד זר מוגדר בחוק עובדים זרים כ"עובד שאינו אזרח ישראל, או תושב בה". הגדרה זו מורכבת משני יסודות: היותו של האדם "זר", והיותו "עובד" – כלומר אדם המבצע עבודה כלשהי בישראל, להבדיל מאדם המבקר בארץ שלא למטרת עבודה. עובד זר זקוק להיתר עבודה ואשרת עבודה מתאימה המוטבעת בדרכונו. מדובר בשני סוגי אישורים, שההליכים לקבלתם הם ארוכים ומורכבים משמעותית מהליך להנפקת אשרת תייר. מבקר עסקי צפוי לגירוש מישראל אם ביצע עבודה כלשהי בישראל בלא שניתן היתר להעסקתו ובלא שהוא מחזיק באשרת עבודה מסוג ב-1, אף אם הוא נכנס לישראל באשרת תייר תקפה.
מדינת ישראל החלה להעניק אשרות שהייה ועבודה למהגרים זרים החל משנת 1989, על מנת שישמשו כוח עבודה משני שיחליף את העובדים הפלסטינים שעבדו לפני והפסיקו לעבוד עקב הסגרים שהוטלו באופן תכוף בעקבות האינתיפאדה. לאור מדיניות חדשה של הממשלה, בעקבות הסכמי אוסלו, הוחרפו ההגבלות על כניסתם של פלסטינים לתחומי הקו הירוק, ובמקומם החלו להגיע מהגרי עבודה מארצות שונות, בעיקר: רומניה, תאילנד, סין, מערב אפריקה, דרום אמריקה והפיליפינים. מהגרי עבודה אלו החלו להוות כוח עבודה עיקרי בבינוי, חקלאות, משק בית וסיעוד.
מספר אשרות שהייה והעסקה הניתנות למהגרי עבודה באופן רשמי על ידי המדינה משתנה משנה לשנה, בהתאם לצורכי המדינה. אשרות אלה תקפות לתקופה מוגבלת, והן ניתנו בהתאם לחוק הכניסה לישראל, התשי"ב-1952 וחוק שירות התעסוקה – סעיף 35א. על פי חוק הכניסה לישראל, שר הפנים הוא בעל הסמכות למתן אשרות כניסה ורישיונות שהייה לעובדים. על פי חוק שירות התעסוקה, עובדים זרים – כפי שמהגרי העבודה מוגדרים בחוק – מחויבים גם בהיתר מטעם שירות התעסוקה במשרד העבודה. על כן, ההיתרים ניתנו, עד להקמתה של מנהלת ההגירה, על ידי שתי ועדות בשירות התעסוקה אשר כללו נציגים של משרד הפנים, החקלאות, הבינוי והשיכון ותמ"ס וכן משקיף מטעם התאחדות הקבלנים והבונים, תנועת המושבים או התאחדות התעשיינים. תוקף ההיתרים כפוף לאישור של מינהל האוכלוסין במשרד הפנים והם ניתנים למעסיק ולא לעובד עצמו.
קשה לאמוד במדויק את מספר מהגרי העבודה בישראל, בעיקר מכיוון שלא כולם מתועדים ומאושרים כחוק. בשנת 1990 שהו בישראל כ-16,000 מהגרי עבודה כאשר 25% מהם לא חוקיים. בשנת 1996 מספרם נאמד בכ-65,000 מהגרי עבודה כאשר 45% מהם לא חוקיים. על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסוף שנת 2000 שהו בישראל 240,000 מהגרי עבודה. בסוף שנת 2001 שהו בישראל 240,000 (מתוכם 150,000 שהו יותר משנה), כאשר בסוף שנת 2002 הייתה שנת השיא: 250,000 מהגרי עבודה כאשר רובם לא חוקיים. בסוף שנת 2003 ניכרה מגמת ירידה ומספרם עומד על כ-189,000 (104,000 מתוכם לא חוקיים). על פי הנתונים שפרסם בנק ישראל, ברבעון השלישי של 2004 שהו בישראל כ-238 אלף. ההסבר לקפיצה במספר מהגרי עבודה ניתנת להסבר במתודולוגיה שונה מזו של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. בסוף שנת 2006 שהו בארץ 102,000 עובדים זרים חוקיים ו-84 אלף לא חוקיים. כך עולה מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, עוד עולה מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שבסוף שנת 2001 הגיע מספר הזרים הלא-חוקיים לשיא של 139 אלף, לאחר שבשנים 1995–2000 נכנסו למעלה מ-95% מהעובדים הזרים לישראל באמצעות אשרת תייר. עד שנת 2005 ירד מספרם של העובדים הלא-חוקיים ל-80 אלף, ואילו בשנת 2006 עלה מספרם ב-5% ל-84 אלף.
רקע לסוגיה עובדים הזרים בישראל > מהגרי עבודה בלתי מתועדים

אחוז ניכר מכלל מהגרי העבודה בישראל שוהים בה ללא היתרים. רובם נכנסו לארץ באשרת תייר, וממשיכים לשהות ולעבוד בה גם לאחר פקיעת תוקפה. כמו כן, קיימות גם קבוצות קטנות יותר של מהגרי עבודה שנשארו בארץ לצורך עבודה, גם לאחר שפג תוקף ההיתר החוקי שלהם. רק מיעוט קטן מקרב מהגרי העבודה בישראל הגיעו לארץ ללא כל אשרה (היתר עבודה או אשרת תייר), על ידי פריצת הגבולות. קשה להעריך את מספר מהגרי העבודה אשר שוהים בארץ ללא אשרות חוקיות, אך על פי ההערכות השונות, שהיו מעודכנות עד להקמת מנהלת ההגירה, שהו בישראל בין 60,000 ובין 200,000. חלקם הגדול של מהגרי העבודה אשר שהו בארץ ללא אשרה היו, ככל הנראה, אפריקאים.
חוק "עובדים זרים" משנת 1991 (תיקון בשנת 1995) מגדיר את הקנסות למעסיקים של 'עובדים זרים' ללא היתר, ואת צו גירושם של המהגרים עצמם. עד שנת 2002 מהגרים אלה אותרו על ידי המשטרה והמחלקה לאכיפת חוקי עבודה של משרד העבודה והרווחה, וצווי הגירוש הוצאו על ידי משרד הפנים. ב-23 ביולי 2002 הוגש לאישור הממשלה דו"ח מטעם 'הוועדה הבין-משרדית בנושא עובדים זרים' שהמליץ על הקמת רשות הגירה שתרכז את מתן אישורי הכניסה לעובדים, תיירים וסטודנטים. בין ההמלצות של הוועדה נאמר כי רצוי להקטין את מכסת האשרות החוקיות, וכן לגרש עד שנת 2005 מאה אלף מהגרי עבודה השוהים בישראל ללא אשרות. חודש לאחר מכן, הכריז ראש הממשלה אריאל שרון על יעד של גירוש 50,000 מהגרים בלתי-מתועדים עד סוף שנת 2003. לטובת המשימה הוקמה 'מנהלת ההגירה', והוקצה עבורה כוח מיוחד של 400 שוטרים ממשטרת ישראל, וכן תקציב של 200 מיליון שקל. מאז הקמת מנהלת ההגירה ב-2003 מספר מהגרי העבודה הבלתי-מתועדים פחת באופן משמעותי. עד נובמבר 2005 גורשו או עזבו מרצונם כ-145,000 מהגרים, על פי נתוני מנהלת ההגירה בסוף שנת 2006 שהו בארץ 102 אלף עובדים זרים חוקיים ו-84 אלף לא חוקיים. כך עולה מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
גופים העוסקים בענייני העובדים הזרים > מנהלת ההגירה

ב-18 באוגוסט 2002 הודיע ראש הממשלה אריאל שרון כי תוקם מנהלת ההגירה אשר תהווה בסיס להקמת רשות הגירה. המנהלת תאגד בתוכה שלושה גופים עיקריים העוסקים בנושא האכיפה של חוקי הכניסה והעסקה בישראל: משרד העבודה והרווחה, משרד הפנים ומשטרת ישראל. משימתה של המנהלת הוא צמצום מספר השוהים הבלתי חוקיים.
משימת המנהלת תכוון מודיעין ותטפל בכל העבירות הפוגעות בעובד החוקי והלא חוקי בתחומים: הפלילים, בחוקי העבודה ובחוק הכניסה לישראל, וכן בעבירות חמורות כמרמה הונאה וזיוף.
גופים העוסקים בענייני העובדים הזרים > מסיל"ה - מרכז סיוע לעובדים הזרים

בתל אביב-יפו חיים כ-30,000 עובדים זרים. בין העובדים הזרים לבין הממסד קיים יחס של חשדנות, הגורם להסתייגות של הקהילה הזרה מהממסד. העובדים הזרים מקבלים שירותי בריאות, רווחה וחינוך חלקיים בלבד וסובלים ממצוקה חברתית וכלכלית ומבעיות דיור קשות. רבים מילדי העובדים סובלים מעזובה, מהזנחה ומחסכים ארוכי טווח קשים, האופייניים לאוכלוסייה חלשה ומודרת. רובם של העובדים הזרים השתקעו בשכונות הדרומיות של העיר ושינו לחלוטין את המרקם החברתי והאורבני של אזורים שלמים.
לנוכח תמונת המצב הזו פועלת מסיל"ה מתוקף הנחות היסוד הבאות:
לכל בני האדם זכויות אוניברסליות לקבל שירותים לסיפוק צרכים בסיסיים.
הימצאותם של מהגרי העבודה בעיר תל אביב-יפו בהיקפים מסוימים היא תופעה קבועה ובלתי מתחלפת.
חייה של הקהילה הזרה משפיעים בצורה מהותית על אופייה, דמותה והתפתחותה של העיר תל אביב-יפו.
מניעת התפתחותה של פשיעה ועבריינות בקרב הדור השני (תופעה שכיחה בקרב אוכלוסיות מהגרים).
עיריית תל אביב-יפו החליטה שלא לעמוד עוד מנגד ולאטום אוזניה בפני מצוקת העובדים הזרים והאוכלוסייה הוותיקה הבאה עמה במגע ולכן, ביולי 1999, הוחלט על הקמת מסיל"ה - מרכז סיוע ומידע לקהילה הזרה.
גופים העוסקים בענייני העובדים הזרים > משרד התמ"ת

יחידת הסמך לעובדים זרים במשרד התעשייה המסחר והתעסוקה פועלת מכוח חוק עובדים זרים (העסקה שלא כדין והבטחת תנאים הוגנים) התשנ"א, 1991.
היחידה עוסקת במתן היתרי העסקה למעבידים המבקשים להעסיק עובדים זרים ואחראית על אכיפת הוראות חוק עובדים זרים וחוקי העבודה השונים החלים על המעביד.

היתרי העסקה ניתנים בהתאם למכסת ההקצאות לכל ענף, הנקבעות על ידי הממשלה ועל פי הקריטריונים שנקבעו לכל ענף וענף: סיעוד, בניין, תעשייה, שירותים ומלונאות.
האכיפה נעשית על ידי מפקחי האגף לאכיפת חוקי עבודה המבצעים ביקורות יזומות באתרי העבודה או על סמך תלונות המוגשות על ידי אזרחים באמצעות טלמסר ועל סמך תלונות העובדים הזרים.

אם נמצא שבוצעה עבירה לכאורה מוטלים על המעביד קנסות מנהליים או מוגשות נגדו תביעות פליליות לבתי הדין לעבודה.
גופים העוסקים בענייני העובדים הזרים > ועדת השרים בנושא עובדים זרים בישראל

הממשלה מסמיכה את ועדות השרים לעסוק ולהחליט בנושאים שונים, ובכך לייעל את עבודתה. החלטת ועדת שרים מקבלת תוקף של החלטת ממשלה אם כעבור שבועיים מיום הפצתה לשרים, לא בחר אף שר להגיש עליה ערר. הממשלה רשאית להקים ועדה בכל תחום שהיא מוצאת לנכון. עם זאת, ישנן מספר ועדות שקיומן מחויב על פי חוק. בכל ועדה חברים מספר שרים ואחד מהם מוגדר כיושב ראש הוועדה. סמכויותיו בישיבות דומות לאלו של ראש הממשלה בישיבות הממשלה והוא זה שקובע את מועד התכנסות הוועדה ואת הנושאים שעל סדר יומה.
ועדת השרים בנושא עובדים זרים בישראל פועלת מאז אוגוסט 1996 בהרכבים שונים, כששר התעשייה, המסחר והתעסוקה, שר העבודה והרווחה או שר הפנים עומד בראש הוועדה.
ראו גם

רשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול
עובדים זרים בישראל
מוקד סיוע לעובדים זרים
הערות שוליים

↑  מתוך אתר הכנסת
↑   יהונתן ליסו אילן ליאור, במחנה הציוני דורשים לבטל את הוועדה לעובדים זרים כדי לעסוק בשקיפות הממשל, באתר הארץ, 1 ביוני 2015
↑  הלשכה המרכזת לסטטיסטיקה
↑  אתר מנהלת ההגירה
↑  מסיל"ה- אתר עיריית תל אביב-יפו
↑  אתר התמ"ת
↑  אתר משרד ראש הממשלה
| ועדות הכנסת |
| --- | --- | --- |
| קבועות | ועדת החוקה, חוק ומשפט • ועדת החוץ והביטחון • ועדת החינוך, התרבות והספורט • ועדת הכלכלה • ועדת הכנסת • ועדת הכספים • ועדת המדע והטכנולוגיה • ועדת העבודה והרווחה • ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות • הוועדה לביטחון לאומי • ועדת הבריאות • הוועדה לענייני ביקורת המדינה • ועדת הפנים והגנת הסביבה • הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי • הוועדה למיזמים ציבוריים |  |
| היסטוריות | ועדת השירותים הציבוריים • ועדת השקיפות • ועדת הרפורמות • ועדת הגיוס • הוועדה המיוחדת לצדק חלוקתי ולשוויון חברתי • הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן • הוועדה המיוחדת לדיון בהצעה לסדר היום בנושא קשיים ברפורמה בשירות המדינה • ועדת הקורונה • ועדת מיזמי תשתית לאומיים מיוחדים ושירותי דת יהודיים |  |
| מיוחדות  (הפועלות כיום) | הוועדה המיוחדת לפניות הציבור • הוועדה לענייני התמכרויות, סמים ואתגרי הצעירים בישראל • הוועדה לזכויות הילד • הוועדה המיוחדת לעניין הקרן לאזרחי ישראל • הוועדה המיוחדת לענייני הצעירים |  |
| שונות | ועדת האתיקה • ועדת הפירושים • ועדת חקירה פרלמנטרית • הוועדה המסדרת |  |
עובד זר בנגב,2007
מרילנד (BB-46)

| --- | --- |
אוניית צי ארצות הברית מרילנד בלב ים, 1935
אוניית צי ארצות הברית מרילנד בלב ים, 1935
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 דגל הצי:  
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת קולורדו
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ניופורט ניוז שיפבילדינג 
 הוזמנה:  5 בדצמבר 1916
 תחילת הבנייה:  24 באפריל 1917
 הושקה:  20 במרץ 1920
 תקופת הפעילות:  21 ביולי 1921 – 3 באפריל 1947 (25 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-8 ביולי 1959
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  33,100 טון (סטנדרט)
 אורך:  190.27 מטר
 רוחב:  29.67 מטר
 שוקע:  9.30 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  1,080 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  15,000 ק"מ
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 28,900 כוחות סוס (21.6 מגה-וואט)
 אמצעי לחימה
 חימוש:  שמונה תותחים בקוטר 16 אינץ' (406 מ"מ)   14 תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)   4 תותחים בקוטר 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה מרילנד (BB-46), הידועה גם בשם "מרי הזקנה" או "מרי הנלחמת" בפי אנשי צוותה, הייתה אוניית מערכה מסדרת קולורדו. היא הייתה הספינה השלישית של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה השביעית. היא נכנסה לשירות בשנת 1921, שימשה כאוניית הדגל של הצי, ושייטה לאוסטרליה, ניו זילנד וברזיל.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היא הייתה אחת מאוניות המערכה שהותקפו במהלך המתקפה על פרל הארבור, וניזוקה קלות מפצצות יפניות. כשחזרה לתפקיד ב-1942, היא פעלה בזירת האוקיינוס השקט, תחילה תמכה בשאר הצי בקרב מידוויי, ולאחר מכן סיירה באיי פיג'י כדי להגן מפני פלישה יפנית. לאחר מכן, היא יצאה למתקפה, והחלה בהפגזות על החוף בקרב טאראווה ולאחר מכן בקרב קווג'לין. במהלך קרב סאיפאן היא ספגה נזקי טורפדו לחרטום שלה, מה שחייב תיקונים וחידושים. לאחר מכן היא השתתפה בקרב מפרץ לייטה שם נפגעה מקמיקזה. היא ספגה פגיעת קמיקזה נוספת בקרב אוקינאווה, והייתה בתיקון לקראת סוף המלחמה. מרילנד השלימה תיקונים בברמרטון, וושינגטון והפליגה חזרה לזירת האוקיינוס השקט כשהתקבלה ההודעה שהמלחמה הסתיימה. האונייה הסתובבה וחזרה לנמל לונג ביץ', קליפורניה.
לאחר שירות במבצע מרבד קסמים, היא הושבתה ב-1947, ונמכרה לגרוטאות ב-1959. היא קיבלה שבעה כוכבי קרב עבור שירות במלחמת העולם השנייה.
תכנון

בשנת 1916 הושלמה עבודת התכנון של הסדרה הבאה של אוניות המערכה שייבנו עבור צי ארצות הברית החל מ-1917. אוניות אלו היו עותקים כמעט ישירים של סדרת טנסי הקודמת, למעט הסוללה הראשית, שגדלה מ-12 תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) לשמונה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ). סדרת קולורדו הוכיחה את עצמה כסדרה האחרונה של אוניות המערכה הסטנדרטיות.
מרילנד הייתה באורך כולל של 624 רגל (190 מטר), רוחב של 97 רגל 6 אינץ' (29.72 מטר) ושוקע של 30 רגל 6 אינץ' (9.30 מטר). הדחק האונייה היה 32,693 טון בתפוסה סטנדרטית ועד 34,130 טון במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי ארבעה מנועים טורבו-חשמליים של ג'נרל אלקטריק עם קיטור שסופק על ידי שמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט. מערכת ההנעה של האונייה דורגה ב-28,900 כוחות סוס (21,600 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש), אם כי בניסויי מהירות היא הגיעה ל-31,268 כוחות סוס (23,317 קילוואט) ומהירות של 21.09 קשרים (39.06 קמ"ש). היה לה טווח שיוט רגיל של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש), אך היה ניתן להשתמש בשטח דלק נוסף בזמן מלחמה כדי להגדיל את הטווח שלה ל-21,100 מיילים ימיים (39,100 ק"מ) באותה מהירות. הצוות שלה מנה 64 קצינים ו-1,241 מלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של שמונה תותחי 16 אינץ'/ 45 קליבר Mark 1 בארבעה צריחי תותחים על קו האמצע, שניים מקדימה ושניים מאחור בזוגות ירי-על. הסוללה המשנית כללה 16 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/ 51 קליבר, מותקנים בנפרד בקזמטים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה. היא נשאה סוללת נ"מ של שמונה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/ 50 קליבר בצריחים בודדים בזווית גבוהה. כמקובל באוניות ראשה של התקופה, היו לה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ) מותקנים בגוף שלה מתחת לקו המים בכל צד רוחב. חגורת השריון הראשית של מרילנד הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 3.5 אינץ' (89 מילימטרים). בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים) ואילו חזיתות הברבטות היו בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים). למגדל הניווט שלה היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים).
היסטוריית שירות > תקופת בין המלחמות

מרילנד הייתה אחת מארבע אוניות מערכה דרדנוט מסדרת קולורדו שייבנו. השדרית שלה הונחה ב-24 באפריל 1917, על ידי חברת ניופורט ניוז לבניית ספינות בניופורט ניוז, וירג'יניה. היא הושקה ב-20 במרץ 1920, והיא נכנסה לשירות ב-21 ביולי 1921. היא הייתה הספינה השלישית על שם מדינת מרילנד. מרילנד הראשונה הייתה סלופ שהוזמנה ב-1799 ומרילנד השנייה הייתה סיירת משוריינת שהוזמנה ב-1905.
לאחר כניסתה לשירות, מרילנד ביצעה ניסויים ימיים בחוף המזרחי. זמן קצר לאחר מכן, מרילנד הפכה לאוניית הדגל של האדמירל הילרי פ. ג'ונס. מרילנד מצאה את עצמה מבוקשת מאוד לאירועים מיוחדים. היא הופיעה באנאפוליס, מרילנד, לסיום האקדמיה הימית של ארצות הברית ב-1922 ובבוסטון, מסצ'וסטס, לרגל יום השנה לקרב גבעת בנקר והרביעי ביולי. בין 18 באוגוסט ל-25 בספטמבר היא ערכה את ביקורה הראשון בנמל זר כשהובילה את שר החוץ צ'ארלס אוונס יוז לריו דה ז'ניירו לתערוכת המאה של ברזיל. בשנה שלאחר מכן, לאחר תרגילי צי מחוץ לאזור תעלת פנמה, עברה מרילנד את התעלה בחלק האחרון של יוני כדי להצטרף לצי הקרב המוצב בחוף המערבי. היא המשיכה להיות אוניית דגל עד 1923 כאשר הדגל הועבר לפנסילבניה.
היא ערכה מסע נוסף לנמל זר ב-1925, הפעם לאוסטרליה וניו זילנד. כמה שנים מאוחר יותר, ב-1928, היא הסיעה את הנשיא הנבחר הרברט הובר בחלק המסע באוקיינוס השקט של סיורו באמריקה הלטינית. היא עברה שיפוץ בשנים 1928–1929, ושמונה תותחי נ"מ בקוטר 3 אינץ' הוחלפו בשמונה תותחי 5 אינץ'/25 קליבר. לאורך השנים הללו ושנות ה-30, היא שימשה כעמוד התווך של מוכנות הצי באמצעות פעולות הכשרה בלתי נלאות. היא ערכה סיורים רבים בשנות ה-30. בשנת 1940, מרילנד ושאר אוניות המערכה של כוח הקרב שינו את בסיסי הפעילות שלהם לפרל הארבור. היא נכחה בשורת אוניות המערכה לאורך האי פורד במהלך המתקפה היפנית ב-7 בדצמבר 1941.
היסטוריית שירות > המתקפה על פרל הארבור

בבוקר 7 בדצמבר, מרילנד עגנה לאורך האי פורד, עם אוקלהומה לשמאלה, מחוברת בכבלים וגשרונים. בחזיתה הייתה קליפורניה, בעוד טנסי ווירג'יניה המערבית היו מאחוריה. יותר מאחור היו נבדה ואריזונה. שבע ספינות הקרב, במה שמכונה כיום "שורת אוניות המערכה", חזרו לאחרונה מתמרונים. רבים מאנשי הצוות של מרילנד התכוננו לחופשת החוף בשעה 09:00 או אכלו ארוחת בוקר כשהמתקפה היפנית החלה. כאשר המטוס היפני הראשון הופיע ופיצוצים הרעידו את אוניות המערכה החיצוניות, הביוגל של מרילנד קרא לתפוס עמדות קרב.
הימאי לסלי שורט - כשהוא דן בכרטיסי חג המולד ליד המקלע שלו - הכניס את הראשון מנשקי האונייה שלו לפעולה, והפיל את אחד משני מפציצי טורפדו שזה עתה שחררו טורפדות נגד אוקלהומה. ממוקמת מאחורי סיפונה של אוקלהומה, ובכך מוגנת מפני מתקפת הטורפדו הראשונית, הצליחה מרילנד להפעיל את כל סוללות הנ"מ שלה. המתקפה הראשונית ההרסנית הטביעה את אוקלהומה, והיא התהפכה במהירות, כאשר רבים מאנשיה ששרדו טיפסו על סיפון מרילנד כדי לסייע לה בהגנות נגד מטוסים.
מרילנד נפגעה משתי פצצות חודרות שריון שהתפוצצו נמוך על גופה. הראשונה פגעה בסוכך המצודה ויצרה חור בערך 12 רגל (3.7 מטרים) על 20 רגל (6.1 מטרים). השנייה התפוצצה לאחר שנכנסה לגוף האונייה בעומק 22 רגל (6.7 מטרים) מתחת מפלס המים במסגרת 10. הפגיעה האחרונה גרמה להצפה והגדילה את השוקע מקדימה ב-5 רגל (1.5 מטרים). מרילנד המשיכה לירות ולאחר התקיפה שלחה צוות כיבוי כדי לסייע לאוניות האחרות, במיוחד בניסיון לחלץ ניצולים מאוקלהומה שהתהפכה. אנשי הצוות המשיכו לגייס את הגנות הנ"מ למקרה שהיפנים יחזרו לתקוף. בסך הכל נהרגו במתקפה שני קצינים ושני מלחים.
היפנים הודיעו בטעות כי מרילנד הוטבעה, אך ב-30 בדצמבר, הספינה הפגועה נכנסה למספנת הצי Puget Sound לתיקון ממש מאחורי טנסי. שניים מתוך 12 התותחים המקוריים בקוטר 5 אינץ'/51 קליבר הוסרו ותותחי ה-5 אינץ'/25 קליבר הוחלפו במספר שווה של תותחים דו-תכליתיים 5 אינץ'/38 קליבר. במהלך החודשיים הבאים היא תוקנה ושופצה, וקיבלה ציוד לחימה חדש. התיקונים הושלמו ב-26 בפברואר 1942. לאחר מכן היא עברה סדרה של הפלגות ניסויים לנמלי החוף המערבי ולאי חג המולד. היא נשלחה חזרה לפעולה ביוני 1942, אוניית המערכה השנייה שניזוקה בפרל הארבור וחזרה לשירות.
היסטוריית שירות > תמיכה בסיורים

במהלך הקרב החשוב על מידוויי, מרילנד מילאה תפקיד משני. כמו שאר אוניות המערכה הישנות יותר, היא לא הייתה מהירה מספיק כדי ללוות את נושאות המטוסים, אז היא פעלה עם צי גיבוי שהגן על החוף המערבי. מרילנד עמדה מנגד באבטחה, ממתינה לקריאה שהיא נחוצה, עד סוף הקרב. בסוף הפעולה סביב מידוויי, מרילנד נשלחה לסן פרנסיסקו.
לאחר מכן, מרילנד עסקה בתרגילי אימון כמעט קבועים עם פלגת אוניות המערכה השנייה, פלגת אוניות המערכה השלישית, ופלגת אוניות המערכה הרביעית עד ל-1 באוגוסט, אז שבה לפרל הארבור לתיקונים, הפעם הראשונה שלה בנמל מאז ההתקפה היפנית. היא עזבה את פרל הארבור בתחילת נובמבר עם קולורדו, לכיוון החזית. ב-12 בנובמבר, החזיר קינג נפטון עלה לסיפון מרילנד כדי ליזום את ה"פוליווגים" שלה לטקס חציית המשווה. מרילנד יצאה לכיוון איי פיג'י שם סיירה נגד פלישה יפנית. שתי אוניות המערכה פעלו כזקיפים כדי להגן מפני התקדמות יפנית כדי למנוע מכוחות יפנים לאיים על אוסטרליה. במהלך פעולה זו, שתי אוניות המערכה ערכו סריקות תכופות עבור הכוחות היפניים.
בתחילת 1943, עם הצלחת המערכה באיי שלמה, יצאו כוחות בעלות הברית למתקפה. בפברואר 1943, מרילנד וקולורדו עברו להתבסס בהברידים החדשים, ופעלו מחוץ לאפאט. החום העז שם התגלה כקשה ולא נעים לצוות. לאחר מכן היא עברה לאספיריטו סנטו כדי להגן מפני פלישה יפנית, אבל חום וגשמים עזים הטרידו את המסע הזה. מרילנד וקולורדו בלטו מנמל איי אאור באוגוסט. במהלך שיפוץ של חמישה שבועות במספנה של פרל הארבור, כמה תותחי נ"מ 40 מ"מ (1.6 אינץ') הותקנו על הסיפונים העליונים והתרנים הראשיים כהגנה מפני התקפות אוויר יפניות צפויות בפעולות עתידיות.
היסטוריית שירות > קרב טאראווה

ביציאה מאיי הוואי ב-20 באוקטובר 1943 לדרום האוקיינוס השקט, מרילנד הפכה לאוניית הדגל של הכוח האמפיבי V של האדמירל הארי וו. היל וכוח ההתקפה הדרומי בפלישה לאיי גילברט. כמו כן היו על סיפונה מייג'ור גנרל ג'וליאן סי סמית', מפקד דיוויזיית הנחתים השנייה, וקולונל אוואנס קרלסון, מפקד שודדי קרלסון. מרילנד חזרה לאזור ההיערכות באי אפאט, שם הצטרפה לכוח משימה גדול שהתכונן להתקפה על טאראווה.
הקרב בטאראווה החל ב-20 בנובמבר. בפעולה ההתקפית הראשונה שלה במלחמה, התותחים של מרילנד פתחו באש בשעה 05:00, והרסו סוללת חוף עם חמישה מטחים בנקודה הדרום-מערבית של האי בטיו באטול טאראווה. בשעה 06:00 היא החלה בהפגזת חוף מתוכננת כדי לרכך את ההגנות היפניות לקראת הנחיתה. מרילנד התקרבה לחוף כדי למשוך אש יפנית ולאתר מיקומי ארטילריה, תוך כדי המטרת אש על מיקומי נשק יפניים, תחנות בקרה, פילבוקסים וכל מתקנים יפניים שהיא יכלה לזהות. בשעה 09:00, כאשר כוחות הנחיתה הימיים נתקלו בהתנגדות יפנית כבדה והחלו לספוג נפגעים מאש צולבת, מרילנד סיפקה אש חיפוי כדי לחסל כמה קיני מקלעים יפניים. לאחר מכן החל מטוס התצפית שלה לחפות על התקדמות ההסתערות של הנחתים, כשמרילנד סיפקה תמיכה ארטילרית. המטוס ניזוק וטייס נפצע בפעולה זו.
לאחר שלושה ימים של חיפוי המתקפה באי בטיו, היא עברה לאי אבמאמה כדי לשמור על נחיתות ימיות שם. הנחתים נתקלו בהתנגדות קלה בלבד של 30 חיילים יפנים שם, ושני שבויים הובאו למרילנד. ב-7 בדצמבר, מרילנד עזבה את האי אבמאמה לכיוון פרל הארבור. לאחר עצירת ביניים קצרה שם, מרילנד יצאה לסן פרנסיסקו לתיקונים.
היסטוריית שירות > קרב אטול קווג'לין

מרילנד הפליגה מסן פדרו, קליפורניה ב-13 בינואר 1944, ונפגשה עם כוח משימה 53 בנתיבי Lahaina ליומיים של טעינת תחמושת, תדלוק ואספקה לקראת מבצע חדש התומך במערכה באיי מרשל. ב-30 בינואר 1944, היא עברה לתמוך בנחיתות באי רואי, יחד עם סנטה פה, בילוקסי ואינדיאנפוליס, שיצרו את קבוצת התמיכה הצפונית של TF 35.
בשעות השחר של 31 בינואר, החלו הספינות בהפצצה על אטול קווג'לין, מהלכי הפתיחה של קרב קווג'לין. מרילנד השמידה תותחים יפניים נייחים רבים ופילבוקסים. במהלך הקרב היא ירתה כל כך הרבה עד שפיצלה את הקנים בתותחים של צריח מס' 1, והוציאה אותו מכלל פעולה להמשך היום. ב-1 בפברואר, היא המשיכה במתקפה על עמדות יפניות בזמן שכוחות הנחיתה של ארצות הברית התקדמו. היא הפכה לאוניית הדגל של האדמירל קונלי במשך השבועיים הבאים, סיפקה מחדש ותדלקה רבות מהספינות הקטנות יותר במבצע עד שיצאה עם יחידת משימה של נושאות ומשחתות ב-15 בפברואר 1944, בהפלגה למספנת הצי ברמרטון, שם עברה עוד שיפוץ, כשהתותחים שלה הוחלפו.
היסטוריית שירות > קרב סאיפאן

חודשיים לאחר מכן, מרילנד הפליגה מערבה ב-5 במאי, והצטרפה לכוח משימה 52 לכיוון סאיפאן. תת-אדמירל ריצ'מונד ק. טרנר הקצה ל-TF 52 שלושה ימים כדי לרכך את ההגנות של האי לקראת ההתקפה. הירי החל בשעה 05:45 ב-14 ביוני. TF 52 השמידו במהירות שני תותחי חוף, ואז החלו להפגיז את גארפאן, תוך השמדת מערומי תחמושת, עמדות נשק, סירות קטנות, מכלי אחסון, תבצורים ומבנים. לאחר מכן הפנתה מרילנד את התותחים שלה לטנפאג, והרסה אותו עד היסוד בהפגזה כבדה. הפלישה החלה ב-15 ביוני, ומרילנד סיפקה תמיכה באש לכוחות הנחיתה.
היפנים ניסו להתמודד עם אוניות המערכה באוויר. ב-18 ביוני, התותחים של האונייה הפילו את המטוס היפני הראשון שלהם, אבל ב-22 ביוני, מפציץ בינוני מיצובישי G4M3 "בטי" טס נמוך מעל גבעות סאיפאן שעדיין התחולל בהן הקרב ומצא את מרילנד ופנסילבניה. המטוס היפני הטיל טורפדו, שפוצץ חור גדול בחרטום הימני של מרילנד. המתקפה גרמה לנפגעים קלים, ותוך 15 דקות היא יצאה לדרך לעבר אניווטוק, ומשם היא יצאה למספנה בפרל הארבור (בשיוט הפוך כל הזמן כדי לא לגרום נזק נוסף לחרטום שלה), בליווי שתי משחתות. שני אנשי צוות נהרגו במתקפה.
במאמץ מסביב לשעון של עובדי המספנה, מרילנד תוקנה תוך 34 ימים, ויצאה ב-13 באוגוסט. לאחר מכן היא יצאה לאיי שלמה עם כוח משימה גדול, ועגנה במפרץ פרוויס מול האי פלורידה למשך שבועיים לפני שהפליגה לאיי פלאו ב-6 בספטמבר. לאחר מכן הצטרפה לקבוצת התמיכה באש המערבית של אדמירל ג'סי ב. אולדנדורף (קבוצת משימה 32.5; TG 32.5). מרילנד ביצעה ירי ראשון ב-12 בספטמבר כדי לחפות על פעולות שליית מוקשים וצוותי הריסה תת-מימיים בפתיחת הקרב על פלליו, מרילנד שוב ביצעה הפגזת חוף שתמכה בנחתות כשהם התקרבו לחופים ב-15 בספטמבר. ארבעה ימים לאחר מכן, קרסה ההתנגדות המאורגנת, ואיפשרה לאוניות התמיכה באש לפרוש לאיי אדמירליטי בסוף החודש.