stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצערת
סוגי מנועים > מנוע קיטור

במנוע קיטור בדרך כלל יש מצערת (אנגלית אמריקנית) או ווסת (אנגלית בריטית) בפתח סניקת הקיטור אשר ממוקם בחלקו העליון של הדוד (אם כי לא בכל הדודים). הגובה של הכיפה ממנה יוצא הקיטור עוזר למנוע מנוזלים (לדוגמה בועות על פני השטח של המים בדוד) להיכנס לתוך שסתום המצערת. המצערת בפועל היינה שסתום קפיץ (כדוגמת שסתומי יניקה ופלטה בנועי בעירה פנימית) או סדרה של שסתומים, אשר נפתחים ברצף כדי להסדיר את כמות הזרם אשר יוכנס לחלל הקיטור מעל הבוכנות. בית המצערת משמש ביחד עם מנוף היפוך כדי להתחיל, לעצור ולשלוט על הכוח של הקטר, אם כי בזמן נסיעה קבועה של רוב הקטרים, עדיף להשאיר את המצערת פתוחה לרווחה ולשלוט בכוח של הקטר על ידי שינוי נקודת פריקת הקיטור (הדבר נעשה באמצעות מנוף ההיפוך) שכן שיטה זו יעילה יותר. שסתום המצערת של קטר קיטור מציב אתגר תכנוני מורכב, שכן עליו להיפתח ולהסגר באמצעות כוח יד אל מול לחץ קיטור גבוהה (בדרך כלל 250 PSI). אחת הסיבות העיקריות למעבר למערכות מרובת שסתומים בטור: היא שקל הרבה יותר לפתוח שסתום קטן כנגד הפרש הלחצים, ולאחר מכן לפתוח את הבא בתור ברגע שהלחץ מתחיל להשתוות מאשר לפתוח שסתום אחד גדול, לדוגמה בקטר Gresley A3 Pacific בין השנים 1922 ל־1935 נעשה שימוש בשסתום פעימה כפולה מאוזן.
סוגי מנועים > מנוע רקטי

במנוע רקטי המצערת מבצעת שינוי בדחף תוך כדי טיסה, אולם הדבר לא תמיד הכרחי, הדחף של מנוע דלק מוצק אינו ניתן לשליטה לאחר הצתה. עם זאת, במנוע דלק נוזלי פעולת המצערת מבוצעת באמצעות שסתומים אשר מסדירים את זרימת הדלק והמחמצנים לתא הבעירה. במנוע של טיל היברידי, לדוגמה המנוע המשמש את ספייס שיפ 1, מבוצע שימוש בדלק מוצק עם מחמצנים נוזלים, ולכן ניתן לשלוט עליו באמצעות מצערת. שימוש במצערת נדרש יותר בשיגור לחלל ובנחיתה עבור טיל חד שלבי (לדוגמה כזה המשמש מעבורת חלל) מאשר עבור טיל הנעה רקטית רב-שלבית. בנוסף שימוש במצערת שימושי במצבים שבהם מהירות השיוט חייבת להיות מוגבלת בשל לחץ אווירודינמי בשכבות האטמוספירה הנמוכות והצפופות יותר (לדוגמה בטרופוספירה).
הערות שוליים

↑  Throttle Controller Basics, CARiD.com (באנגלית)
↑  "Delphi Electronic Throttle Control Systems for Model Year 2000;Driver Features, System Security, and OEM Benefits. ETC for the Mass Market," (PDF). McKay, D., Nichols, G., and Schreurs, B. SAE Technical Paper 2000-01-0556. 2000. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2017-08-29. נבדק ב-2018-12-01.
↑  What is a Fuel System 'Throttle Body'?, CARiD.com (באנגלית)
↑  "Chapter 6: Aircraft Systems" (PDF). Pilot's Handbook of Aeronautical Knowledge. Federal Aviation Administration. 2008. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2009-02-27. נבדק ב-2018-12-01.
↑  Throttle, Locomotive Wiki (באנגלית)
↑  Dexter K Huzel and David H. Huang (1971), Design of Liquid Propellant Rocket Engines Second edition of a technical report obtained from the website of the National Aeronautics and Space Administration (NASA)], NASA SP-125 (באנגלית)
תמונה של בית מצערת, כבל המצערת מתחבר לחלק המעוקל השחור בצד שמאל. הקפיץ בצבע נחושת שליד משמש להחזרת המצערת למצב סרק (סגור) כאשר הדוושה משוחררת. החלק השחור בצד ימין זה חיישן ה-TPS.
בית מצערת בעל שלושה פרפרים המורכב על גבי חלל הזרקת דלק, ברכב עם מגדש על המיועד למרוצי דראג
חתך רוחב של שסתום פרפר
ניתוב ביטולים

ניתוב ביטולים או כפיית איפוסים, (באנגלית: Null Steering או Zero Forcing) היא טכניקה של עיבוד אות, בשימוש מקלט או משדר מרובה אלמנטים או אנטנות, לניקוי הפרעות בתקשורת אלחוטית.
בפרט, ניתוב ביטולים היא שיטה של עיצוב אלומה על פס צר אותות כשאנחנו רוצים להיות דרך פשוטה של פיצוי לעיכובים בקבלת האותות ממקור ספציפי באלמנטים שונים של אנטנת מערך מופע. באופן כללי לעשות שימוש טוב של אנטנת מערך מופע, סוכמים את האות המתקבל מאלמנטים שונים, אולם זה ניתן לביצוע רק כאשר העיכובים שווים. אחרת, אנחנו צריכים קודם כל לפצות על העיכובים ואז לסכם אותם.
כדי להשיג את המטרה הזו, ניתן להוסיף משקלים לסכימת האותות עם ערכי משקל מתאימים לכל אלמנט. אנחנו עושים את זה בצורה כזאת, שבמישור התדר החישוב המשוקלל מייצר תוצאה מאופסת. שיטה זו נקראת Null Steering. המשקולות המחושבים הם, כמובן, קשורים זה לזה וקשר זה הוא פונקציה של העיכוב והתדר המרכזי של המקור הקורן.
תיאור מתמטי

במערכת "downlink" מרובת אנטנות המורכבת נקודת גישה (Access Point) של אנטנה  N_{t}, ו  K קולטים בודדים, הסיגנל המתקבל של משתמש  k מוגדר כ:
כאשר  \mathbf {x} =\sum _{i=1}^{K}s_{i}P_{i}\mathbf {w} _{i} הוא הווקטור ה  N_{t}\times 1 של הסימבולים המשודרים,  n_{k} הוא אות הרעש,  \mathbf {h} _{k} הוא וקטור הערוץ ה  N_{t}\times 1, ו  \mathbf {w} _{i} הוא וקטור הקידוד ה  N_{t}\times 1.
מהעובדה שכל אלומה בקידוד כפיית איפוסים אורתוגונלית לכל וקטורי הערוצים האחרים, ניתן לכתוב את הסיגנל הנקלט כ:
לשם השוואה, אנו מתארים אות נקלט של מערכות "uplink" מרובות אנטנות. במערכת uplink עם נקודת גישה (AP) של אנטנה קולטת  N_{r} ואנטנה משדרת  K, האות הנקלט ב-AP מתואר כ:
כאשר  s_{i} הוא האות המשודר של משתמש  i,‏  \mathbf {n}  הוא וקטור הרעש ה  N_{r}\times 1, ‏ \mathbf {h} _{k} הוא וקטור הערוץ ה  N_{r}\times 1
תיאור מתמטי > כימות ההיזון

כימות משאב ההיזון הנדרש לטובת תחזוק תפוקה מינימלית נתונה בין כפיית איפוסים אידיאלית לבין כפיית איפוסים עם היזון חוזר מוגבל, כלומר:
ג'ינדאל הראה כי הביטים של על ההיזון החוזר הנדרש מערוץ שאינו מתואם (spatially uncorrelated) להיות מותאם ל-SNR של ערוץ ה-downlink הנתון על ידי:
כאשר M הוא מספר האנטנות המשדרות ו  \rho _{b,m} הוא ה-SNR של ערוץ ה-downlink
לצורך היזון חוזר של B ביטים דרך ערוץ ה-uplink, קיבולת הערוץ צריכה להיות שווה או גדולה מ-'B'
כאשר  b=\Omega _{FB}T_{FB} הוא משאב ההיזון החוזר המורכב ממכפלת תדירות ההיזון התדירות הזמנית ו  \rho _{FB} הוא ה-SNR של ערוץ ההיזון. כך הגודל הנדרש לקיים  \Delta R\leq \log _{2}g הוא:
בשונה מהיזון ביטים, משאב ההיזון הוא פונקציה של תנאי ערוץ ה-uplink כמו גם של ה-downlink. הגיוני להתחשב בערוץ ה-uplink מפני שהוא קובע את קצה השידור (ביטים לשנייה) ליחידת רחוב פס (Hz), של ערוץ ההיזון. אם נבחן מקרה שבו  \rho _{b,m}/\rho _{FB})=C_{up,dn} קבוע וערכי ה-SNR גבוהים דיים. ואז משאב ההיזון יהיה תלוי בכמות האנטנות המשדרות בלבד.
יוצא מהמשוואה לעיל כי אין חובה לכייל את משאב ההיזון ( b_{FB}) לפי ה-SNR של ערוץ ה-downlink, שזה כמעט סותר למצב של היזון ביטים.
ומכאן רואים כי הניתוח הסטטיסטי משתנה באופן דרסטי כפונקציה של בעיית הרדוקציה הנדונה.
ראו גם

MIMO
ADA
הערות שוליים

↑  B. C. B. Peel; B. M. Hochwald; A. L. Swindlehurst (ינו' 2005). "A vector-perturbation technique for near-capacity multiantenna multiuser communication - Part I: channel inversion and regularization". IEEE Trans. Commun. 53: 195–202. doi:10.1109/TCOMM.2004.840638. {{cite journal}}:  (עזרה)
תל אביב-יפו (סדרה)

| --- | --- |
 סוגה:  דוקומנטרי
 יוצרים:  מודי בר-און, ענת זלצר, גבריאל ביבליוביץ'
 בימוי:  גבריאל ביבליוביץ', ענת זלצר
 מנחים:  מודי בר-און
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  3
 הפקה
 חברת הפקה:  מודי וענת בע"מ
 אורך פרק:  54 עד 65 דקות
 שידור
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 8, ערוץ 10
 תקופת שידור מקורית:  2009–הווה
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
תל אביב-יפו היא מיני סדרה תיעודית ישראלית בת שלושה פרקים העוסקת בתולדותיה של העיר תל אביב-יפו.
הסדרה שודרה בערוץ 8 בשנת 2009, לרגל חגיגות המאה לתל אביב. את הסדרה הנחה מודי בר-און, שהיה גם אחד מיוצריה, לצדם של ענת זלצר וגבריאל ביבליוביץ. ההסכם להפקת הסדרה נחתם בספטמבר 2005, והתחקיר לקראת הכנת הסדרה נמשך כשנה. בראשיתה, הייתה אמורה לכלול עשרה פרקים, ולהיות משודרת בערוץ 10, אך עקב עלויות ההפקה, היא צומצמה לשלושה פרקים, ששודרו בתחילה בערוץ 8, וחודשים ספורים אחר כך גם בערוץ 10.
בר-און מספר את סיפורה של העיר תל אביב כשהוא משוטט ברחובותיה, תוך מעבר מקטעי ארכיון לצילומים עדכניים של המקומות הנזכרים, בסגנון המוכר מסדרות דוקומנטריות קודמות שהנחה בר-און, "הכל אנשים" ו"במדינת היהודים". בין הקטעים משולבים גם קטעי קריינות של עלמה זק, המכילים ציטוטים של אישים שונים אודות העיר. מוטיב חוזר לאורך פרקי הסדרה הוא הקונפליקט המתמשך בין הישן לבין החדש, בין ה"תל" ל"אביב", בין יפו לבין תל אביב, אותה מכנה בר-און "העיר שבליבה מקף".
פרקי הסדרה

הפרק הראשון נפתח בתיאור הגרלת המגרשים ב-1909, אך עוסק בעיקר בקורותיה של העיר יפו במאה ה-19, החל מהמצור שהטיל נפוליון על העיר ב-1799 והטבח שביצעו חייליו לאחר נפילתה, דרך התפתחותה ושגשוגה בתקופת שלטונם של אבו נבוט ומוחמד עלי, ועד להקמת השכונות היהודיות נווה צדק, נווה שלום, כרם התימנים ולבסוף אחוזת בית, עיר הגנים שתהפוך לימים לתל אביב
הפרק השני עוסק בהתפתחותה המואצת של תל אביב במחצית הראשונה של המאה ה-20 וכינונה של עיריית תל אביב כרשות מקומית נפרדת מיפו. בתקופה זו ידעה תל אביב תלאות בדמותם של  גירוש תל אביב, מכת ארבה, מגפת טיפוס ופרעות תרפ"א, שבעקבותיהן התפתחה העיר במהירות, וסיגלה לעצמה אדריכלות ייחודית, מוסדות תרבות, חיי חברה ומסחר.
הפרק השלישי, ארוך יותר מקודמיו, עוסק בתקופה שמשנות ה-30 של המאה העשרים ועד שנת המאה של תל אביב. תקופה זו כוללת את קורותיה של העיר במהלך המרד הערבי, מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות, לאחר מכן כיבוש יפו, נטישת תושביה ואיחודן של שתי הערים, הקמת שכונות עבר הירקון, ולבסוף הקמת גורדי השחקים, חיי הבוהמה בעיר, התופעות התרבותיות והחברתיות המאפיינות אותה ומיצובה כ"עיר בלי הפסקה".
הערות שוליים

↑  רותה קופפר, מודי בראון וענת זלצר יכינו סדרה דוקומנטרית על ת"א ויפו, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2005
ספרייה

ערך זה עוסק במקום לאחסון ספרים ופריטי מידע נוספים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מדפי הספרים בספריית אוניברסיטת טורונטו
ספרייה היא מקום בו נאספים בצורה מסודרת ספרים ומקורות מידע נוספים (כגון כתבי עת, עיתונים, והקלטות אודיו ווידאו), בין שהם נמצאים בספרייה בצורה פיזית, או במאגרי מידע שונים ומגוונים, בצורה וירטואלית, במטרה לשמר אותם ולהעמיד אותם לשימושו המיידי של קהל הקוראים.
הספריות פועלות לשמר את הידע האנושי שהצטבר לאורך השנים ולאפשר למשתמשיהן לגשת בצורה יעילה לידע זה. חלק מהספריות משרתות את הציבור הרחב, במטרה להרחיב את הידע של הציבור בכללותו, ולספק לו גם כלים לגיוון ולפיתוח של תרבות הפנאי, כמו ספרות יפה, מוזיקה, וכדומה. ספריות אחרות מיועדות לאנשי מחקר ובעלי מקצוע הזקוקים למידע מקצועי לצורך עבודתם.
אטימולוגיה

המילה סִפְרִיָּה נוצרה משילוב שם העצם ספר עם הסיומת " ִיָּה", הבאה לציין בין היתר אוספים. המילה חודשה ככל הנראה על ידי איתמר בן-אב"י שבתחילה ייעד את המילה למשמעות של חנות ספרים ולספרייה במובנה המקובל קרא "סִפְרִיּוֹן", אך בארץ ישראל הועדפה המשמעות המקובלת כיום. אחרים מייחסים את החידוש ליחיאל מיכל פינס.
מונחים מקבילים שהיו בשימוש הם בֵּית סְפָרִים (לדוגמה: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי), אוצר ספרים (מונח המקובל גם כיום בספריות תורניות רבות) או בית עֵקֶד ספרים (משום שבעבר היו עוקדים, כלומר קושרים את הספרים שהיו כתובים במגילות קלף; ידוע בקיצור "בית עקד") וכמדרש (מונח ששימש ביהדות ספרד ופורטוגל עד הגירוש ולאחריו לתאר מוסד תורני ששימש כספרייה סמי-ציבורית).
בעבר נעשה שימוש בעברית במונח הלועזי "ביבליותיקה". מקור המילה הוא במילה βιβλιοθήκη ביוונית עתיקה, המורכבת מ־βιβλίον (ביבליוס; ספר) ומ־θήκη (טקה; קופסה, תיבה). מילה זו עברה ללטינית (bibliothēca) והיא נמצאת בשימוש כיום בשפות רבות, בהן צרפתית (Bibliothèque), ספרדית (Biblioteca), גרמנית (Bibliothek) ורוסית (библиотека).
באנגלית ("library") ובשפות נוספות (לדוגמה הינדי: "लाइब्रेरी"‏, "lāibrerī"; אורדו: "لائبریری", "lā'ibrerī"; איטלקית: "libreria") נעשה שימוש במונחים שמקורם במילה הלטינית "librarium", ארון או תיבה לספרים. המילה מורכבת מ־"liber" (ליבר; ספר), ומהסיומת "-ārium", שמשמעותה "מקום שמיועד לדבר מסוים" (לדוגמה קולומבאריום).
תולדות הספריות > ספריות בעת העתיקה

הספריות הראשונות הוקמו כנראה לפני 4,000 שנה בקירוב, והיו בעיקר בארמונות ובמקדשים. ספריות אלו, שלמעשה דמו יותר לארכיונים, היו מוגבלות באפשרות השימוש בהן, ושימשו בעיקר את המלכים ושרשרת השלטון. כדוגמאות ניתן לציין את הספריות הקדומות במקדשים במצרים ובמסופוטמיה.
באוגרית (בצפון סוריה של היום) נמצאו ספריית ארמון, ספריית מקדש ושתי ספריות פרטיות, אחת מהן של דיפלומט. אלו הספריות הפרטיות הקדומות ביותר הידועות לנו. בשומר התגלו לוחות חימר מתקופה קדומה (בערך 2600 לפני הספירה) שמכילות רישומים בכתב היתדות של אוספים פרטיים.
במאה ה-7 לפנה"ס הקים אשורבניפל מלך אשור את ספריית אשורבניפל בארמונו בעיר נינוה, שהייתה פתוחה גם למלומדים רבים מכל קצות ממלכתו, ולא רק לשרשרת השלטון. מלך אשור הציע למלומדים שני חדרים מלאים באלפי לוחות טין שמתועדים בהם יצירות רבות משומר, אשור ובבל. הוא הציג גם גלילים וטבלאות חרס, שהציגו נושאים רבים כגון אגדות, חוקים, מדע, מלחמה ועוד. הגלילים והטבלאות היו כתובים בכתב יתדות.
ספרייה ציבורית נוספת הוקמה באתונה העתיקה, במאה ה-5 לפנה"ס, על ידי פייסיסטראטוס, וספריות ציבוריות רבות וגדולות הוקמו ברחבי האימפריה הרומית משנת 40 לפנה"ס. בספריות הרומיות היה מקובל לבנות שני חדרי קריאה. אחד הכיל כתבים ביוונית והשני כתבים בלטינית.
הספרייה הגדולה ביותר בעת העתיקה הייתה הספרייה הגדולה של אלכסנדריה. ספרייה זו, שהוקמה בזמנו של תלמי השני על ידי דמטריוס מפלרום, הכילה בין 400 ל-700 אלף, ולדעות מסוימות אף מיליון מגילות קלף ופפירוסים. המיוחד בספרייה זו, מלבד גודלה, הוא שנעשה מאמץ מסודר ועקבי לאסוף לספרייה זו את מרבית התרבות הכתובה באותם ימים. מאמץ זה הוביל, בין השאר, ליצירת תרגום השבעים של התנ"ך, תרגום שהוזמן במיוחד על ידי תלמי השני.
החוקרים נחלקים בדעותיהם לגבי סופה של ספרייה זו. חלקם טוענים שהיא נשרפה בטעות על ידי צבאו של יוליס קיסר בפלישתו למצרים, חלקם טוענים שעל פי עדויות שונות הייתה הספרייה קיימת עד המאה הרביעית, עת הוחרבה על ידי הנוצרים, שראו בספרייה איום על קדושי הנצרות ואחרים טוענים שהיא נהרסה בעת כיבושה של אלכסנדריה על ידי המוסלמים בשנת 641.
הספרייה היחידה ששרדה מהתקופה הקלאסית היא זו שנחשפה בחפירות בשנת 1752 בעיר הרקולניאום, איטליה ונקראה: הווילה של הפפירוסים (The Villa of the Papyri). העיר נהרסה בהתפרצות הר הגעש וזוב, שכיסה בסלעים ואפר געשי את הערים בסביבה, כולל פומפיי הידועה, בהתפרצות געשית בשנת 79 לספירה. הווילה הייתה מרוחקת מרחק מה מהעיר עצמה. היא הייתה ענקית בממדיה - והשתרעה לאורך 250 מטרים של חוף הים, בשטח של כ-2800 מטר רבוע. הווילה כללה ארבעה מפלסים, ולמרגלותיה גן ירק וגפנים. הייתה זו, כנראה, הווילה המפוארת ביותר בעיר, ואחת המפוארות באזור המפרץ. מייחסים את הבעלות על הוילה לחותנו של יוליוס קיסר, יוליוס קלפירניוס פיזו.
בווילה נמצא אוסף של כ-1800 מגילות פפירוס שהשתמרו, בעקבות האפר והטוף שכיסו אותן. מרביתן של המגילות הן כתביו של הפילוסוף היווני יליד גדר, פילודמוס. האוסף נמצא כיום בספרייה הלאומית של נאפולי, כשהחוקרים משתדלים עד היום לפענח את המגילות בעזרים מודרניים שמתפתחים במהלך הזמן.
על ספריות סין ידוע כי בשושלת צ'ין (221 לפנה"ס-206 לפנה"ס) הוקמה הספרייה הקיסרית וכי אחד מאוצרי הספרייה בתקופת שושלת האן היה כנראה הראשון לפתח שיטה למיון וסימון הספרים.
תולדות הספריות > ספריות בימי הביניים

בימי הביניים באירופה [דרוש מקור] רוב האוכלוסייה עדיין לא ידע קרוא וכתוב. השימוש בספרים הצטמצם לבתי המלוכה, מנזרים, אוניברסיטאות וחלק ממעמד האצולה. המנזרים שימשו כמרכז ההעתקה, העיטור והשימור של כתבי יד, לעיתים בחדר מיוחד (סקריפטוריום). הגישה אל כתבים אלו הייתה מוגבלת מאוד.
ברחבי האימפריה המוסלמית הוקמו ספריות רבות בבתים פרטיים, באוניברסיטאות ובמסגדים. במאה ה-9 החלו בהקמת ספריות ציבוריות בערים אסלאמיות רבות, ספריות שהכילו ספרות בתחומים רבים, אחת הבולטות שבהן הייתה בית החוכמה שבבגדאד, מסמלי תור הזהב של האסלאם. רבות מהספריות הושמדו במהומות במהלך המאה ה-11, או על ידי הכיבוש המונגולי, ואחרות הועברו לאירופה בתקופת הקולוניאליזם, אך היו ספריות, כמו זו שבשינגטי שבמאוריטניה ששרדו עד היום.
היהודים בלטו במספר הגדול של יודעי קרוא וכתוב, לעומת הסביבה המקומית, בעיקר זו שבאירופה, בשל אורח החיים היהודי שכלל חיוב בלימוד תורה. לאחר חתימת התלמוד החלו בכתיבת התורה שבעל פה, ומספר הספרים בין היהודים גדל, אך עדיין לא התפתחו ספריות יהודיות גדולות ומסודרות. בגניזת קהיר נמצאו כמאה רשימות ספרים שונות, רובן ספריות פרטיות ומיעוטן רשימות של מוכרי ספרים ואוהבי ספרים, בתי כנסת ועזבונות, שברובן רשומים כמה עשרות ספרים. הרשימה הגדולה ביותר שנמצאה מכילה מעל 200 ספרים.
הספריות היהודיות בימי הביניים היו בדרך כלל פרטיות, אך התפתחו גם ספריות ציבוריות בבתי כנסת, בתי מדרש וישיבות.
תולדות הספריות > ספריות מתקופת הרנסאנס ועד עידן המחשבים

הרנסאנס, שהחל באיטליה במאה ה-14 הביא לפריחה תרבותית וגידול בשימוש בספרים ובדרישה ליצירתם. מהפכת הדפוס במאה ה-15, שהחלה עם המצאת הדפוס המודרני על ידי יוהאן גוטנברג באמצע המאה ה-15, נחשבת על ידי רבים להמצאה החשובה ביותר באלף הקודם. המצאתו של גוטנברג אפשרה הדפסה של המוני ספרים תוך זמן קצר ובעלות נמוכה יחסית, והביאה לעלייה משמעותית ממושכת באחוזי האוריינות בקרב הציבור הרחב.
לפני מהפכת הדפוס, הפצת ספרים בעותקים רבים דרשה העסקת אנשים רבים, ומחירי הספרים, שהועתקו בכתב יד, היו גבוהים ביותר. לפיכך, הפצת מידע טרם המצאת הדפוס הייתה איטית מאוד, והוגבלה רק לבני המעמד הגבוה. נוצרה תחרות בין האצילים השונים שהתבטאה גם ביצירת ספריות מפוארות וגדולות.
ב-1537 חוקק פרנסואה הראשון, מלך צרפת את חוק מונפלייה, הקובע כי יש לתת את העותק הראשון של כל ספר שנדפס לספרייה המלכותית. חוק זה, שבוטל במהפכה הצרפתית והוחזר ב-1793 כחלק מהתנאים לקבלת זכויות יוצרים, היה חוק ההפקדה הראשון. חוקים דומים נחקקו במהלך השנים במדינות רבות נוספות במטרה ליצור אוספים לאומיים מקיפים וחוק דומה נחקק בבלגיה ב-1594 ועל ידי פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1624.
במהלך המאה ה-18 הוקמו הספריות הציבוריות הראשונות. הספרייה הציבורית הראשונה בפולין ואחת הספריות הציבוריות הראשונות הייתה ספריית זלוסקי שהוקמה בשנת 1747 בוורשה, אז בירת האיחוד הפולני-ליטאי והכילה בשיאה כ-400,000 פריטים. ב-1794 בזזו חיילי יקטרינה הגדולה את האוסף והוא הועבר לסנקט פטרבורג, שם שימש כבסיס לספרייה הקיסרית הציבורית (היום הספרייה הלאומית הרוסית) שהייתה הספרייה הציבורית הראשונה באימפריה הרוסית.
הספרייה הציבורית הראשונה במלוא מובן המילה (ספרייה הממומנת בידי הציבור ופתוחה לקהל הרחב) הוקמה בפיטרבורו שבניו המפשייר (ארצות הברית) בשנת 1833. אחריה הוקמה ב-1848 הספרייה הציבורית של בוסטון, שהיא כיום הספרייה הציבורית הגדולה בארצות הברית. ב-1875 נעשה ניסיון ראשון לפתיחת ספרייה ציבורית בעלת אופי כללי, בירושלים העות'מאנית, אך ספרייה זו נסגרה כעבור קצת יותר משנה בשל התנגדות עזה של אנשי היישוב הישן. עוד קודם לכן פעלו בעיר ספריות בבתי המדרש השונים אשר הכילו בעיקר ספרות תורנית.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מספר הספריות גדל מאוד עם הקמתן של יותר מ-2,500 ספריות ציבוריות באמצעות תרומתו של התעשיין והנדבן הסקוטי-אמריקאי אנדרו קרנגי, אשר תרם כספים לבניית ספריות ציבוריות, בתמורה להתחייבות הרשות המקומית לממן את תחזוקתן. 1,679 ספריות הוקמו בארצות הברית (ב-1919 היו כ-3,500 ספריות בארצות הברית, כמעט מחציתן במימונו של קרנגי), 660 בבריטניה ואירלנד, 156 בקנדה והשאר במדינות אחרות.
תולדות הספריות > הספריות בעידן המחשבים והאינטרנט

סמוך לתחילת עידן המחשוב החלו הספריות להשתמש במחשבים והקדימו בכך ענפים רבים אחרים. המחשב החל לשמש לצורכי קיטלוג ובכך הקל מאוד על השימוש בקטלוג הספרייה. תקשורת המחשבים איפשרה קשרים בין ספריות שונות ובינן לספקי מידע שונים, וכך יכלו הספריות להציע מידע שלא היה קיים בתוך מבנה הספרייה הפיזי.
בתחילת שנות ה-80 החלו הספריות לעבור מקטלוג כרטיסים לקטלוג ממוחשב ולאפשר לציבור גישה לקטלוג ציבורי מקוון (OPAC - Online Public Access Catalogue). לאחר התפשטות האינטרנט שהחלה בתחילת שנות ה-90 התאפשרה גישה לקטלוגים דרך האינטרנט. במקביל, החלו ספריות לאפשר גישה למאגרי מידע ממוחשבים בנושאים מגוונים ולסוגי מדיה נוספים, כמו הקלטות מוזיקה וסרטי קולנוע.
במדינות רבות החלו ספריות ציבוריות לאפשר גישה לאינטרנט לקהל הרחב, לעיתים קרובות ללא תשלום, ובכך תרמו לצמצום הפער הדיגיטלי ולהרחבת הידע שבידי הציבור. ספריות גדולות רבות החלו לסרוק את האוספים שלהן ולרכוש גישה למאגרי מידע מסחריים ובכך ליצור אוספים דיגיטליים המשלימים את אוספיהן המודפסים. בתחומים אקדמיים וטכנולוגיים רבים, בעיקר במדעי הטבע והרפואה, כתבי העת האלקטרוניים הם כיום מקור המידע העיקרי וישנם כתבי עת המופצים רק בצורה מקוונת. הספריות החלו להציע למשתמשיהן גם ספרים אלקטרוניים, אך השימוש בהם עדיין מצומצם.
ספרייה המשלבת אוסף מסורתי יחד עם אוסף דיגיטלי ("ספרייה דיגיטלית") מכונה "ספרייה היברידית". מאפיין חשוב של הספרייה ההיברידית הוא קטלוג ממוחשב שמאחד בין פריטי מידע מסוגים שונים הן במדיה דיגיטלית הן במדיות פיזית. היתרונות של קטלוג ממוחשב הוא אי-התלות בין המקום הפיזי של פריט וצורת אחסונו ליכולת לאחזר אותו בין אם מדובר על קטלוג מקומי ובין אם מדובר קטלוג ציבורי מקוון הנגיש באמצעות האינטרנט, וכן היכולת לדלות בחיפוש אחד פרטי מידע ממדיות שונות.
בד בבד עם השינוי שעברו הספריות בעידן המודרני, התגוונו גם פעולותיהם של הספרנים שהוסיפו מימד של סיוע בחיפושי המידע של הקוראים, הן בייעוץ ואספקה של מאגרי מידע מגוונים, והן בתמיכה טכנית של התמצאות בהם. בספריות האקדמיות מסייעים הספרנים בעצה ובפועל לסטודנטים בחיפושי המידע שלהם.
התפתחות הטכנולוגיה פתחה גם אפשרויות רבות ומגוונות יותר למתן שירותי מידע קהילתי בספריות. הכוונה למידע בתחומים מגוונים, שהמכנה המשותף לכולם הוא, שהם מסייעים לאזרחים חברי הקהילה לטפל בענייני היום-יום שלהם - מידע על המערכת השלטונית, פעילויות פנאי, שירותי אנוש ועוד.
סוגי ספריות

את הספריות השונות מקובל לחלק לפי קהל היעד (כמו ספריית בית ספר או ספרייה פרלמנטרית), לפי נושא (ספרייה משפטית או ספרייה לחינוך), לפי בעלות (ספרייה לאומית, ספרייה עירונית, ספריית פרטית וכו') ולפי חלוקות נוספות. החלוקה הבאה מבוססת בעיקר על החלוקה המקובלת במקצוע הספרנות.
סוגי ספריות > ספריות לאומיות

ספרייה לאומית היא ספרייה בבעלות ציבורית שמטרתה לשמר את אוצרות התרבות והידע של המדינה והלאום. ספרייה כזו אוספת ומשמרת את כל המידע הרלוונטי למטרותיה תוך סינון מינימלי בלבד, ובדרך כלל היא הספרייה הגדולה ביותר באותה מדינה. לצורך כך, מוגדרות בדרך כלל ספרייה לאומית כספריית הפקדה ומוטלת חובה חוקית למסור לה עותקים של יצירות שנוצרו באותה מדינה.
התפקידים והיעדים המדויקים של הספריות הלאומיות אינם אחידים ומשתנים ממדינה למדינה. בדרך כלל מופקדות ספריות אלו על יצירת ביבליוגרפיה לאומית, איסוף כל החומרים שהודפסו או הופקו במדינה, איסוף חומרים שנוצרו מחוץ למדינה ועוסקים בה, תיעוד ושימור אוצרות תרבות חשובים, אחריות על מקצוע הספרנות במדינה ועוד. מרבית הספריות הלאומיות אינן מאפשרות גישה לאוספים לציבור הרחב אלא רק לחוקרים מוכרים. במספר מדינות (כמו ניו זילנד וישראל) זכאי כל אדם לגישה לאוספים, למעט פריטים נדירים.
בחלק מהמדינות הספרייה הלאומית היא גוף עצמאי, אך בחלק מהמדינות משולבת פעילות הספרייה כספרייה לאומית עם מטרות נוספות. לעיתים משולבת עם הספרייה הלאומיות פעילות הארכיון הלאומי (כגון במצרים וקנדה), ספריית הפרלמנט (כגון ספריית הקונגרס בארצות הברית וספריית הדיאט הלאומית ביפן) או זו של אוניברסיטה כמו הספרייה הלאומית בישראל. לעיתים נוצרת הפרדה בין גופים אלו לאחר זמן. לדוגמה, הספרייה הבריטית נפרדה מהמוזיאון הבריטי ב-1973.
סוגי ספריות > ספריות ציבוריות

ספרייה ציבורית (קרויה גם ספרייה עירונית, ספרייה אזורית, ספרייה יישובית וכו' בהתאם למיקומה) היא ספרייה המיועדת לקהל הרחב, וממומנת בעיקר על ידי הקופה הציבורית (בדרך כלל הממשלה והרשות המקומית). אוסף הספרייה מגוון מאוד ומכיל חומר מרוב תחומי הדעת. חלק מרכזי באוספי ספריות ציבוריות (ובניגוד לספריות אקדמיות או מקצועיות) הוא ספרי קריאה לשעות הפנאי הכוללים סיפורת (פרוזה), שירה, ספרי מדע פופולרי, מדריכים שונים (כגון ספרי בישול ומדריכי טיולים) וספרי ילדים. ברוב הספריות העירוניות ישנו חדר עיון, אגף לספרות ילדים ונוער ואגף לספרות המיועדת למבוגרים. לעיתים ישנם בספרייה אוספים מיוחדים שונים. מרבית הספרים נגישים בצורה חופשית (שיטת "המדף הפתוח") ואף ניתנים להשאלה (בדרך כלל לא מושאלים ספרי יעץ כגון מילונים ואנציקלופדיות וספרים נדירים). עם הרחבת האוספים לסוגי מדיה נוספים החלו ספריות עירוניות להשאיל גם הקלטות מוזיקה, סרטים, ספרים אלקטרוניים ועוד. ספריות ציבוריות נוטות לארח אירועים חברתיים וקהילתיים, ומייצרות מרחב דינמי שמשרת את הקהילה ומהווה גם מרחב בלתי פורמלי למפגש.
על פי רוב ישנה ספרייה מרכזית אחת במרכז העיר, ומספר סניפים בשכונות הרחוקות מהספרייה המרכזית.
על מנת לשאול ספרים ולבצע פעולות מסוימות אחרות יש צורך להירשם כמנוי. בחלק מהמדינות שירות זה ניתן בתשלום סמלי ובמדינות מסוימות, בהן ארצות הברית וישראל, הוא ניתן בחינם (אם כי בישראל חוק זה לא תמיד מיושם).
דוגמאות לספריות ציבוריות הן ספריית בית אריאלה בתל אביב, המדיטק בחולון וספריית העיר ניו יורק בארצות הברית.
הספריות הציבוריות בישראל מקבלות, בעת הצורך, ייעוץ והדרכה מהמרכז לספריות וספרות בישראל.
ב-2024 תושלם הקמת ספרייה מיוחדת בבייג'ינג, בעלת חלל גדול ופתוח בעל שקיפות לטבע ליצירת חיבור אנושי, שימוש באור טבעי ובאינטראקציה בין פנים לחוץ.
סוגי ספריות > ספריות ציבוריות > ספריות ניידות

ספרייה ניידת היא ספרייה שנועדה לשרת יישובים הרחוקים מספריות קיימות, ומסיבות שונות (כמו מיעוט קוראים, חוסר כדאיות כלכלית או בעיות טכניות) לא נבנה בהן סניף ספרייה קבוע. ספריות אלו נפוצות בעיקר באזורים דלילי אוכלוסין, אך לעיתים הן משרתות שכונות חדשות של ערים שבהן טרם נבנה סניף קבוע. הספריות הניידות מאפשרות בדרך כלל השאלה של מלאי הספרים. שיטה נפוצה אחת היא שיטת השירות האישי, שבה הקורא בוחר ספרים בעזרת הספרן. לפי שיטה אחרת הספרייה משאירה בכל מקום מלאי ספרים המוחלף מעת לעת.
רוב הספריות הניידות נמצאות בתוך משאיות או אוטובוסים המוסבים למטרה זו, אך ישנן ספריות הנמצאות בתוך ספינות קטנות, קרונות רכבת ובעבר אף בעגלות הרתומות לבעלי חיים.
סוגי ספריות > ספריות ציבוריות > ספריות זעירות

ספרייה המביאה את הספרים למרחב הציבורי בחינם. הספרים מונחים בחללים קטנים ומאולתרים. הגישה היא של מתן שימוש חוזר וחדש לתיבות שונות כגון תיבת דואר, שובך או תא טלפון וכן תיבות ייעודיות בתחנות אוטובוס, תחנות רכבת, וכן פארקים וגינות משחקים.
סוגי ספריות > ספריות בתי ספר

ספריות בתי ספר הן ספריות המשמשות כמרכזי למידה לתלמיד בית הספר ולמוריו תוך התייחסות לצרכים המאפיינים כל חטיבת גיל. אוסף הספרייה מכיל מקורות מידע מודפסים ואלקטרונים (ספרי עיון, ספרי קריאה, כתבי עת, מאגרי מידע, עזרים פדגוגים ותוכניות לימודים). מספר הספרים בספרייה נקבע בהתאם למספר התלמידים הלומדים בבית הספר.
מטרות הספרייה בבתי ספר יסודיים ועל יסודיים:
לסייע ביישום תוכניות הלימודים.
לאפשר נגישות לאוספי ספרים ברמות שונות ומסוגים שונים ולמאגרי מידע ממוחשבים, לחומר אור-קולי ופדגוגי לתלמידים ולצוות ההוראה.