stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קונון מולודי
הרשעה בבריטניה בריגול

לונסדייל נחשד על ידי MI5 בשנת 1959 לאחר עצה מה-CIA. לבקשת MI5, משרד האוצר נתן אישור לחפש בכספת פרטית בבנק מידלנד ברחוב פורטלנד. בתוך המצת הסתתרה מפת לונדון למקומות להסתרה או איסוף מידע.
ב-7 בינואר 1961 צוות הסניף המיוחד של משטרת מטרופוליטן, פקד הבילוש ג'ורג' גורדון סמית, עצר חמישה אנשים, כולם חברי טבעת המרגלים בפורטלנד. גורדון לונסדייל נעצר בגשר ווטרלו באותו הרגע שקיבל חומר מסווג מהארי יוטון. בחקירת הסקוטלנד יארד הוא אמר לסמית' שהוא לא יגלה את שמו האמיתי או כתובת או כל מידע אחר. MI5, סוכנות הביון המרכזית (CIA) וצוות חוקרים של המשטרה הרכובה המלכותית הקנדית (RCMP), נאלצו לפנות לחקירות מקיפות. הם הצליחו לאתר את מוצאו הרוסי, את הרקע הימי ואת השימוש במסמכים כוזבים קנדיים.
ב-13 במרץ 1961 באולד ביילי לונדסייל הואשם בריגול, יחד עם מקורביו הארי הוטון, אתל ג'י ומוריס ולונה כהן (פיטר והלן קרוגר). בזמן המשפט הרשויות הבריטיות עדיין לא היו בטוחות בזהותו האמיתית. במרץ 1961 נאשמים נמצאו אשמים ועל לונסדייל נגזרו 25 שנה. הוא אמור היה להתחיל את עונשו בכלא וינסון גרין, ברמינגהאם. מתאו התאגד עם כמה משודדי הרכבות הגדולים. בבוא העת הצליחו שירותי הביטחון הבריטים והאמריקניים לבסס את זהותו האמיתית בתור האזרח הרוסי קונון מולודי.
ב-22 באפריל 1964, הוא הוחלף בעסקת חילופי שבויים עם גרוויל וויין, איש עסקים בריטי שנתפס והורשע במוסקבה בשל קשריו עם אולג פנקובסקי. האסירים הוחלפו במחסום הרשטראסה בברלין.
חייו המאוחרים בברית המועצות

שנה לאחר שובו לברית המועצות פרסם ספר בשם "מרגל: זיכרונותיו של גורדון לונסדייל" כשהמחבר עדיין טוען שהוא נולד בקנדה. הספר יצא לאור באישור השלטונות הסובייטים, הוא טען גם כי פיטר והלן קרוגר, שהורשעו כחברי טבעת פורטלנד, היו חפים מפשע.
מולודי נפטר משבץ במהלך משלחת לקטוף פטריות ביער פרברי באוקטובר 1970; בגיל 48. חברו מילדות וסוכן הביון לשעבר, ליאוניד קולוסוב, היה שותף לכתיבת הספר "העונה המתה: סוף האגדה" (Мертвый сезон. Конец легенды). הוא טען כי קונון היה בריא עם שובו מבריטניה אך החל להתלונן שהרופאים מהק.ג.ב. נתנו לו זריקות נגד יתר לחץ דם. לקונון היו כאבי ראש שמעולם לא היו לו קודם לכן, אך הרופאים אמרו כי עליו לצפות "להרגיש רע יותר לפני שהוא ירגיש טוב יותר".
הוא נקבר בבית העלמין דונסקויה החדש במוסקבה ליד ויליאם גנריחוביץ' פישר (הלא הוא רודולף אבל). הסרט "עונה מתה" משנת 1968 התבסס על משימת מולודי בבריטניה. שם ייעץ באופן אישי לדונאטס בניוניס שגילם אותו, והאמין כי הדמיון בינו לבין השחקן הוא משמעותי.
אחיינו של מולודי ואדים מולודי, פסיכואנליטיקאי במקצועו, משורר, מסאי ומוציא לאור רוסי, מתגורר במוסקבה.
לקריאה נוספת

SPY: twenty years of secret service: memoirs of Gordon Lonsdale, Hawthorn Books NY, N. Spearman, London, (1965).
Spy Book: The Encyclopedia of Espionage, by Norman Polmar and Thomas B. Allen, published by Greenhill Books, ISBN 1-85367-278-5 (1997)
The Mitrokhin Archive: The KGB in Europe and the West, by Christopher Andrew and Vasili Mitrokhin, published by Penguin Press History, ISBN 0-14-028487-7 (1999)
"The Portland Spy Case" by Ludovic Kennedy, in Great Cases of Scotland Yard by Reader's Digest, pages 306–414.
הערות שוליים

↑  Tietjen, Arthur (1961) Soviet Spy Ring. Pan Books.
↑  "The Dead Season. End of the Legend", 1998)
1 2 3 4 5 6  Womack, Helen (15 באוגוסט 1998). "At last, the truth emerges about Gordon Lonsdale's shadowy life". The Independent. נבדק ב-26 ביולי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lonsdale, Gordon (1965). Spy: 20 Years Of Secret Service. London: N. Spearman. pp. 44–49. ASIN B0000CMR28. LCCN 66001151.
1 2  Low, Valentine (29 באוגוסט 2020). "How MI5 and FBI teamed up to unmask jailed Soviet agent Gordon Lonsdale". The Times. נבדק ב-29 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה) (נדרשת הרשמה)
↑  Dalziel, Stephen (7 בינואר 2020). "The Krogers' Radio Transmitter". Science Museum. London. נבדק ב-29 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Laqueur, Walter (20 בינואר 1966). "Spies". New York Review of Books. נבדק ב-29 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Walton, Calder (27 בנובמבר 2017). "The Unbelievable Story of How the CIA Helped Foil a Russian Spy Ring in London". Politico. נבדק ב-29 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑    Charles Elwell (Obituary), The Telegraph, 22 January 2008
↑  Dowd, Vincent (11 בנובמבר 2014). "The spies in a suburban bungalow". BBC News. נבדק ב-29 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  MacIntyre, Ben (24 בספטמבר 2019). "Portland spies undone by a giant lighter". The Times. נבדק ב-29 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה) (נדרשת הרשמה)
↑  "5 Serntenced in British Court". Meriden Journal. Meriden, CN, USA. 22 במרץ 1961. p. 1. נבדק ב-29 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Кого и как обменивал Советский Союз // История вопроса Kommersant, 8 July 2010.
↑  Gordon Corera, The Art of Betrayal, London, Phoenix, 2012 pp. 230
↑  "Viewpoint: Life after spying – BBC News". BBC News. נבדק ב-13 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810683087605606  BnF: cb12163758t (data)  GND: 119016060  ISNI: 0000 0003 8335 0702  LCCN: no99052310  LNB: 000262912  NTA: 072551585  SUDOC: 030214467  VIAF: 268944388   WorldCat (עם VIAF): 268944388
קונור דווייר

קונור ג'יימס דווייר (באנגלית: Conor James Dwyer; נולד ב-10 בינואר 1989) הוא שחיין עבר אמריקאי, פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016) ופעמים ברציפות אלוף עולם (שנגחאי 2011 וברצלונה 2013) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי. זוכה מדליית ארד אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) וסגן אלוף עולם (ברצלונה 2013) במשחה ל-200 מטר חופשי.
ביוגרפיה

דווייר נולד וגדל בווינטקה, אילינוי.
ביוגרפיה > 2011

באליפות העולם שנערכה בשנגחאי, הרפובליקה העממית של סין ביולי 2011 הוא זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
ביוגרפיה > 2012 > אלוף אולימפי

באולימפיאדת לונדון (2012) זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ראיין לוכטה, ריקי ברנס ומייקל פלפס בתוצאה של 6:59.70 דקות, לפני צרפת (7:02.77 דקות) והרפובליקה העממית של סין (7:06.30 דקות), כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:45.23 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:46.39 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 3:46.24 דקות.
ביוגרפיה > 2013

באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד ביולי 2013 הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ריאן לוכטה, צ'רלי הוצ'ין וריקי ברנס בתוצאה של 7:01.72 דקות, לפני רוסיה (7:03.92 דקות) והרפובליקה העממית של סין (7:04.74 דקות), כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:45.76 דקות. מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.32 דקות, אחרי יאניק אנייל מצרפת (1:44.20 דקות) ולפני דנילה איזוטוב מרוסיה (1:45.59 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חפשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
ביוגרפיה > 2015

באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות. מדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ראיין לוכטה, ריד מלון ומייקל וייס בתוצאה של 7:04.75 דקות, אחרי הממלכה המאוחדת (7:04.33 דקות) ולפני אוסטרליה (7:05.34 דקות), כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:45.33 דקות.
ביוגרפיה > 2016

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה דווייר בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם טאונלי האס, ראיין לוכטה ומייקל פלפס בתוצאה של 7:00.66 דקות, לפני הממלכה המאוחדת (7:03.13 דקות) ויפן (7:03.50 דקות), כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:45.23 דקות. מדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.23 דקות, אחרי סון יאנג מהרפובליקה העממית של סין (1:44.65 דקות) וצ'אד לה קלו מדרום אפריקה (1:45.20 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.01 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 3:43.42 דקות ועלה ראשון למשחה הגמר, תוצאה שהייתה מספיקה למדליית ארד.
ביוגרפיה > 2017

באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה 2017 הוא זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
ביוגרפיה > 2019

ב-20 באוקטובר 2019 קיבל דווייר השעייה ל-20 חודשים בשל אימרוץ.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

100 מטר חופשי: 48.94 שניות (2013)
200 מטר חופשי: 1:45.23 דקות (2016)
400 מטר חופשי: 3:43.42 דקות (2016)
200 מטר מעורב אישי: 1:57.74 דקות (2013)
400 מטר מעורב אישי: 4:15.39 דקות (2013)
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

200 מטר מעורב אישי: 1:53.03 דקות (2013)
400 מטר מעורב אישי: 3:59.90 דקות (2013)
השחיינים האמריקאיים במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי באולימפיאדת ריו, משמאל: קונור דווייר, האס, ראיין לוכטה, ומייקל פלפס
קזואר

| קזואר |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
על־סדרה:: עופות קדומים חסרי שיניים
סדרה:: קזואראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קזואריים
סוג:: קזואר
שם מדעי
 Casuarius ‏בריסון, 1760

קָזוּאָר (שם מדעי: Casuarius) הוא סוג של עופות גדולים, חסרי יכולת תעופה, המצויים ביערות הגשם של גינאה החדשה וצפון-מזרח אוסטרליה. זהו הסוג היחיד במשפחת הקזואריים (Casuariidae).
הקזואר דומה בצורתו החיצונית ליען ולאמו. הקזואר המצוי, החי בגינאה החדשה, הוא העוף הרביעי בגודלו לאחר האמו ושני מיני היען.
מאפיינים

הקזוארים שייכים לסדרת העופות הקדומים חסרי שיניים, שבה כלולים בין היתר גם האמו, היען והקיווי.
הקזוארים, בניגוד לעופות הגדולים האחרים, הם שוכני יערות עבותים. הם מצויים בדרך-כלל ליד נתיבי מים, ומסוגלים לפלס את דרכם בזריזות בסבך ואף לשחות היטב. הם ניזונים מצמחים, פירות ובעלי חיים קטנים כדוגמת נחשים, צפרדעים וחלזונות.
לרגלי הקזוארים שלוש אצבעות. נוצותיהם צרות, מתולתלות וצבען שחור מבהיק. על ראשם "קסדה" קרטינית (החומר ממנו עשויות קרניים של בעלי חיים). הקסדה משמשת אותם כאיבר חיתוך לפילוס דרך בסבך היער וככלי נשק. לצווארם הקרח גדילים וקיפולי-עור בצבעים עזים האופייניים לכל מין. הנקבות גדולות וצבעיהן בהירים יותר.
הקזוארים בדרך כלל ביישנים. הם בעלי חיים חשאיים של מעמקי היער, ומומחים בהיעלמות בסבך. בעת סכנה יעדיפו להשתטח על הקרקע, או יפתחו בריצה דרך היער, כשהם מסיטים את הענפים הצידה בעזרת קסדתם. עם-זאת, הם בעלי כוח רב ונחשבים מסוכנים אם נדחקו לפינה, הופתעו או חשים שאפרוחיהם בסכנה. רגליהם מצוידות בטפרים גדולים וחדים. מהלומה מכוונת היטב של אחת מרגלי הקזואר עשויה לגרום לפציעה קשה ואף להמית בן אדם. בשל כך הקזואר נחשב לעוף המסוכן ביותר בעולם, ובגני החיות יש התייחסות מיוחדת לתנאי הכליאה שלו.
רבייה

הזכר מכין קן מעלים והנקבה מטילה בין שלוש לשמונה ביצים גדולות, שמשקל כל אחת כ-650 גרם. קליפת הביצה ירוקה-כחולה ומחוספסת. לאחר מכן מסתיים תפקידה והיא עוזבת כדי להזדווג ולהטיל ביצים בקנים אחרים.  הזכר הוא שדוגר על הביצים, ולאחר כ-50 ימים, כשיבקעו האפרוחים, הוא יהיה צמוד אליהם ביער ויגן עליהם במשך כ-9 חודשים. כסות האפרוחים - בגווני חום עם פסי אורך לבנים -  מקנה להם הסוואה מפני טורפים.
מינים

עד כה (2024) זוהו שלושה מיני קזוארים:
קזואר מצוי (Casuarius casuarius) – כתפיו בגובה 85 ס"מ. מגרונו משתלשל זוג גדילים אדומים, החלק העליון של הצוואר הוא כחול ובעל קמטים. קסדת ראש גדולה. תפוצה: חלקה הדרומי של גינאה החדשה והאיים הסמוכים.
קזואר חד-גדיל (או קזואר צפוני; Casuarius unappendiculatus) – הנציג הגדול של המשפחה, כתפיו בגובה 150 ס"מ, קסדתו משוטחת וצווארו הכחול מוקף בחלקו התחתון בטבעת אדומה של נוצות. מין זה נושא רק גדיל בודד המשתלשל ממרכז החלק התחתון של הצוואר.
קזואר בנט (Casuarius bennetti) – כתפיו בגובה 75 ס"מ, חסר גדילים וקסדתו איננה מפותחת. על צווארו כתמים חשופים גדולים בצבעי כחול וכתום. תפוצה: החבלים המערביים והמזרחיים של גינאה החדשה.
מין נוסף מהסוג, Casuarius lydekkeri נכחד.
האויב העיקרי של הקזוארים הוא האדם. סביבתם הטבעית מתמעטת והילידים צדים אותם בעבור בשרם הטעים ולפעמים הם גם משמשים כמטבע (יקר) עובר לסוחר. עם זאת, מצב השימור של שלושת המינים מוגדר ללא חשש. אוכלוסייתם מוערכת כיום בין 1,600 ל-11,000 פרטים.
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284871205171  BnF: cb137377559 (data)  GND: 4587624-1  LCCN: sh85020634
קיריל דניסוב

קיריל גיאורגביץ' דניסוב (ברוסית: Кири́лл Гео́ргиевич Дени́сов; נולד ב-25 בינואר 1988) הוא ג'ודוקא רוסי.
דניסוב מחזיק בחמש מדליות מאליפויות העולם, שתי מדליות כסף (2009 ו-2015) ושלוש מדליות ארד (2010, 2013 ו-2017). באליפויות אירופה הוא זכה בארבע מדליות. שתי מדליות זהב (2013 ו-2015), מדליית כסף (2011) ומדליית ארד (2017).
דניסוב התחרה פעמיים במשחקים האולימפיים בשנים 2012 ו-2016. בלונדון 2012 הוא הגיע עד שלב חצי הגמר בו הפסיד לאשלי גונזלס הקובני ונשר לקרב על מדליית הארד שם הפסיד למסאשי נישיאמה היפני.
במהלך הקריירה דניסוב זכה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליות בטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים.
זכיות בתחרויות מהסבב העולמי

| שנה | קטגוריה | עיר | מדינה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009 | גראנד סלאם | ריו דה ז'ניירו | ברזיל ברזיל |
| 2010 | גראנד פרי | צ'ינגדאו | הרפובליקה העממית של סין סין |
| 2013 | גראנד פרי | סמסון | טורקיה טורקיה |
| 2016 | גראנד פרי | צ'ינגדאו | הרפובליקה העממית של סין סין |
| 2016 | גראנד סלאם | טוקיו | יפן יפן |
| 2018 | גראנד פרי | אגאדיר | מרוקו מרוקו |
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
פרשיית התחתונית

קופסת סיגרים שעושה שימוש בפרסומה וביופייה של פגי איטון. משמאל: פגי מוצגת בפני הנשיא ג'קסון. מימין: שני מאהבים מנהלים עליה דו-קרב.
פגי איטון בשלב מאוחר יותר בחייה.
פרשיית התחתונית (באנגלית: Petticoat affair, נודעה גם בכינוי פרשיית איטון – Eaton affair) הייתה שערורייה שהתרחשה בארצות הברית בשנים 1829 – 1831 שבה היו מעורבים חברי הקבינט בממשלו של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון ונשותיהם. בהובלתה של פלוריד קלהון, רעייתו של סגן הנשיא ג'ון קלהון, נידו נשים אלו ("התחתוניות", "petticoats") נידוי חברתי את מזכיר המלחמה ג'ון איטון ואת רעייתו פגי איטון, על רקע הנסיבות שנגעו לנישואיהם ועל רקע מה שהן ראו ככישלון שלה לעמוד באמות המידה המוסריות הראויות לאשת חבר קבינט. הפרשייה טלטלה את ממשל ג'קסון והובילה להתפטרותם של כל חברי הקבינט למעט אחד. היא גם הובילה לעלייתו לנשיאות של מרטין ואן ביורן ובין השאר הייתה הגורם למעבר של ג'ון קלהון מדמות פוליטית לאומית עם שאיפות לנשיאות לאישיות מפלגת ממדינות דרום ארצות הברית.
רקע

פגי (מרגרט) איטון הייתה בתו של ויליאם או'ניל, בעליו של בית פרנקלין, בית מלון ובר בוושינגטון די. סי. שניצב במרחק קצר מהבית הלבן והיה מוקד חברתי פופולרי לפוליטיקאים וקציני צבא. פגי זכתה לחינוך טוב. היא למדה צרפתית והייתה ידועה בכישרונה לנגן בפסנתר. ויליאם ברי, שמאוחר יותר כיהן כמנהל הכללי של הדואר, כתב "על נערה קטנה מקסימה... שלעיתים קרובות ניגנה על הפסנתר ושעשעה אותנו בשירים נעימים". כנערה צעירה, כבר אז גרם המוניטין שלה להרמת גבות, בשל העובדה שהיא עבדה בבר שלעיתים קרובות פקדו אותו גברים והיא התחברה באופן תכוף עם לקוחות המקום. בבגרותה היא העלתה זיכרונות ש"עוד כשלבשתי מכנסונים ושיחקתי בחישוק עם ילדות אחרות, משכתי את תשומת ליבם של גברים, צעירים ומבוגרים, באופן שהספיק כדי לגרום לסיבוב הראש".
לאחר שאביה מנע את בריחתה עם קצין צבא, נישאה פגי בת ה-17 ב-1816 לג'ון ב. טימברלייק, כלכל בצי ארצות הברית. לטימברלייק, אז בן 39, יצא מוניטין של שתיין ובעת נישואיהם הוא היה שקוע בחובות. ב-1818 התיידדו בני הזוג עם ג'ון איטון. איטון היה אלמן אמיד בן 28, שזה עתה נבחר לסנאט ארצות הברית מטעם מדינת טנסי (אף על פי שהוא טרם הגיע לגיל 30 הנדרש בחוקת ארצות הברית לבחירה לסנאט), וידיד משכבר הימים של מי שיבחר בהמשך כנשיא ארצות הברית, אנדרו ג'קסון. לאחר שטימברלייק סיפר לאיטון על בעיותיו הכספיות, ניסה איטון ללא הצלחה לגרום לסנאט להעביר חקיקה שתאפשר תשלום חובות שצבר טימברלייק בעת שירותו בצי. בסופו של דבר שילם איטון את החובות ודאג לטימברלייק לתפקיד שהכנסה טובה בצדו בפלגת הים התיכון של הצי. השמועות אמרו שאיטון סייע לטימברלייק כדרך להרחיקו מוושינגטון כך שהוא יוכל להתחבר עם פגי. ב-1828, בעת ששירת בים התיכון, מת טימברלייק. השמועות בוושינגטון רמזו שהוא התאבד כתוצאה מחשד שהיה לו על רומן בין איטון לבין רעייתו. תוצאות חקירת מקרה המוות של טימברלייק היו שהוא נפטר מדלקת ריאות.
פתרון המשבר

המשבר נפתר בסופו של דבר כאשר מזכיר המדינה ואן ביורן הציע להגיש את התפטרותו, ובכך לאפשר לנשיא ג'קסון לרענן את שורות הקבינט שלו כשיבקש את התפטרותם של החברים שהיו עוינים את איטון. היחידי מבין חברי הקבינט שנותר במשרתו היה המנהל הכללי של הדואר, ויליאם ברי, ואיטון מונה בסופו של דבר לתפקידים שהרחיקו אותו מוושינגטון. התפקיד הראשון היה משרת מושל טריטוריית פלורידה והשני שגריר בספרד.
ב-17 ביוני 1831, יום לפני שאיטון התפטר באופן רשמי, הופיע מאמר בעיתון Telegraph שעל פיו "הוכח" שמשפחותיהם של אינגהם, בראנץ' ושל התובע הכללי ג'ון מקפרסון ברין סירבו להתרועע עם פגי איטון. ג'ון איטון כתב לכל השלושה מכתבים בהם דרש את תגובתם על המאמר. אינגהם השיב במכתב מלא בוז וציין שעל אף שהוא לא היה המקור למאמר, המידע בו נכון. ב-18 ביוני קרא איטון לאינגהם להתמודד מולו בדו-קרב. את הדרישה הוא העביר באמצעות מי שייעד להיות עוזרו בדו-קרב, גיסו, דר' פיליפ ג. רנדולף, שהגיע לאינגהם פעמיים ואיים עליו בפעם השנייה שהוא ייפגע פיזית אם הוא לא יענה לדרישותיו של איטון. למחרת שלח אינגהם הודעה שהוא מסרב להתייצב לדו-קרב. מצב זה שם את איטון כמי שראוי ל"רחמים ובוז". הוא כתב מכתב נוסף לאינגהם והאשים אותו בפחדנות. אינגהם קיבל ידיעה שאיטון, רנדולף ואחרים מחפשים אחריו כדי לתקוף אותו. בכל אופן, הוא דיווח שבשני הלילות הבאים המשיכו איטון ואנשיו לארוב סביב לביתו ולאיים עליו. לאחר מכן הוא עזב את העיר ושב בבטחה לביתו. הוא דיווח לג'קסון את גרסתו על מה שהתרחש וג'קסון ביקש מאיטון להשיב על ההאשמה. איטון הודה שהוא "עבר ליד" המקום בו אינגהם התאכסן, "אך בשום נקודת זמן לא ניסה להיכנס... או לכתר את המקום".
אחרית דבר

ב-1832 הציג ג'קסון את ואן ביורן כמועמד להיות שגריר בלונדון. קלהון חיסל את מועמדותו של ואן ביורן בהצבעה צמודה ואמר: "זה יהרוג אותו, אדוני, יהרוג אותו, הוא לעולם לא יבעט, אדוני, לעולם לא יבעט". למעשה המהלך של קלהון בעצם תרם לוואן ביורן על ידי כך שהציג אותו כקורבן של פוליטיקה קטנונית ששורשיה היו בעיקר בפרשיית התחתונית. בסופו של דבר הוצגה מועמדותו של ואן ביורן לתפקיד סגן הנשיא והוא נבחר כשותפו למרוץ של ג'קסון בבחירות לכהונה שנייה שנערכו באותה השנה. הפרשייה תרמה להחלפתו של העיתון Telegraph כשופר התעמולה העיקרי של הממשל. ג'קסון גייס את עזרתו של התומך הוותיק, פרנסיס פרסון בלייר, שבנובמבר 1830 הקים את העיתון שנודע בשם The Washington Globe, שמאותה עת והלאה שימש כביטאונה של המפלגה הדמוקרטית. הפרשייה תרמה גם ליצירתו של "קבינט המטבחון" (Kitchen Cabinet).
אף על פי שאמילי דונלסון תמכה בעמדתה של פלוריד קלהון, לאחר סיום הפרשה ביקש ממנה הנשיא ג'קסון לשוב ולשמש כמארחת הרשמית. היא חידשה את פעילותה זו במקביל לשרה יורק ג'קסון עד לשובה לטנסי לאחר שלקתה בדלקת ריאות והותירה את שרה כמארחת היחידה בבית הלבן.
ג'ון קלהון התפטר מתפקידו כסגן הנשיא זמן קצר לאחר תום תקופת כהונתו ושב לרעייתו בקרוליינה הצפונית. עד מהרה הוא נבחר לסנאט ושב לוושינגטון לא כמנהיג ברמה לאומית עם שאיפות לנשיאות, אלא כמנהיג ברמה המקומית שקידם את זכויותיהן של המדינות ואת הרחבת העבדות.
לימים העיר ג'קסון בנוגע לפרשיית התחתונית, "הייתי מעדיף שרצים חיים על גבי מאשר את לשונותיהן של נשות וושינגטון הללו שישפיעו על שמי הטוב". מבחינתו של ג'קסון, פגי איטון הייתה רק אחת מהנשים הרבות שנגרם להן עוול שאותן הוא הכיר ועליהן הוא הגן במהלך חייו. הוא האמין שכל אישה שעליה הוא הגן במהלך חייו, כולל פגי איטון, הייתה קורבן למניעים כמוסים, שנבעו מרצונם של אויביו הפוליטיים להפילו.
לדבריו של ההיסטוריון דניאל ווקר האו, הפרשה השפיעה על עליית הפמיניזם. נשות חברי הקבינט עמדו על כך שהאינטרסים של כבודה של כל אישה היו על כף המאזניים. הן האמינו שאסור לאישה אחראית להסכים להעדפותיו המיניות של גבר מבלי הבטחה לעיגון היחסים ביניהם בנישואין. אישה ששברה את הקוד המוסרי הזה הייתה בלתי מהוגנת ולא יכלה להתקבל בחברה. האו מציין שזו הייתה האווירה הפמיניסטית בעשור הבא שעיצבה את התנועה לזכויות הנשים. נשותיהן האריסטוקרטיות של שגרירי מדינות אירופה בוושינגטון משכו בכתפיהן למשמע התרחשות פרשיית התחתונית. להן היו את האינטרסים הלאומיים שבהם הן תמכו, והן ראו כיצד הדברים מתנהלים בפריז ובלונדון.
ההיסטוריון רוברט ו. רמיני אמר ש"ניתן להגדיר את כל פרשיית איטון כידועה לשמצה. היא חיבלה במוניטין של אנשים רבים ושמה קצה ליחסי ידידות. והכל היה ללא צורך".
הסרט האמריקאי משנת 1936 "החוצפנית המדהימה" (The Gorgeous Hussy) הוא תיאור בדיוני של פרשיית התחתונית. בתפקידים הראשיים כיכבו ג'ואן קרופורד כפגי איטון, רוברט טיילור כג'ון טימברלייק, ליונל ברימור כאנדרו ג'קסון ופרנצ'וט טון כג'ון איטון.
קלוד מתיוס

קלוד מתיוס (באנגלית: Claude Matthews;‏ 14 בדצמבר 1845 –  28 באפריל 1898) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-23 בשנים 1893–1897. כאיש המגזר החקלאי, הוא מונה כמועמד לתפקידו כדי למנוע את זליגת הקולות אל המפלגה הפופוליסטית. זמן קצר לפני השבעתו התרחשה הבהלה של 1893, שהובילה לבעיות כלכליות חמורות במהלך תקופת כהונתו. בבחירות אמצע הכהונה של 1894 השיגה המפלגה הרפובליקנית את הרוב באספה הכללית של אינדיאנה וביטלה רבים מהחוקים שחוקקו הדמוקרטים קודם לכן, וכך נגרמו מעשי אלימות באספה. כמי שהיה דמות פוליטית פופולרית כאשר סיים את כהונתו, היה מתיוס מועמד לנשיאות בבחירות של 1896, אך הוא הפסיד את המועמדות לויליאם ג'נינגס ברייאן.
ראשית חייו

קלוד מתיוס נולד בבת'אל שבקנטקי כבנם של תומאס א. ואלייזה אן פלטצ'ר מתיוס. אימו נפטרה כשהיה בן ארבעה חודשים, ואביו שלח אותו לדודתו בקנטקי כדי שיגדל אצלה. ב-1858 נישא אביו של מתיוס בשנית, והוא שב לחיות איתם ליד דאנוויל, קנטקי. הוא עבד בחווה המשפחתית ולמד בקולג' המרכז המקומי, אותו הוא סיים ב-1867. באותה שנה עבר מתיוס לקלינטון, אינדיאנה, שם הוא הכיר את מרתה וייטקומב, בתו של מושל המדינה לשעבר, ג'יימס וייטקומב. בינואר 1868 נישאו השניים, ונולדו להם שלושה ילדים.
ראשית הקריירה הפוליטית

מתיוס רכש חווה והחל לגדל משק חי ודגנים. הוא נעשה דמות בולטת באזור בשל תוכנית גידול בעלי החיים שלו והאיכות של הבקר והסוסים שהוא גידל. ב-1872 הוא היה אחד החברים המייסדים של האגודה הלאומית של מגדלי הבקר קצר הקרניים. ב-1876 הוא נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה, שם הוא כיהן תקופת כהונה אחת. ב-1882 הוא התמודד בבחירות לסנאט המדינתי, אך נוצח.
ב-1890 פנו מנהיגי המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה למתיוס ועודדו אותו להתמודד על משרת מזכיר המדינה של אינדיאנה. הוא היה אחד האנשים הבודדים במפלגה שהיא טיפחה כמועמד אפשרי למשרת המושל לקראת הבחירות הבאות. הדמוקרטים באותה תקופה איבדו מצביעים לטובת המפלגה הפופוליסטית, והם חיפשו חוואים להוביל את המפלגה ולסייע להשיב את קולות החוואים. מתיוס התמודד מול מועמד הרפובליקנים ג'ון ב. סטול וניצח בהפרש של 20,000 קולות. הוא כיהן במשרה זו במשך שנתיים עד שהתפטר כדי להתמודד על משרת המושל. הוא עשה שימוש בתפקידו זה כדי לרכוש לעצמו מוניטין כמי שקידם את הטבעת מטבעות הכסף ללא הגבלה.
מושל אינדיאנה > מערכת הבחירות

ב-1892 נבחר מתיוס כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה ובבחירות הכלליות הוא התמודד מול המושל המכהן, הרפובליקני אירה ג'וי צ'ייס ומועמד המפלגה הפופוליסטית לרוי טמפלטון. מערכת הבחירות התמקדה בעיקר בירידת מחירי התוצרת החקלאית ורצונם של החקלאים להעלות את ערך המטבע ולהקל את עול החובות. מתיוס ניצח בבחירות בהפרש של 7,000 קולות. המפלגה הפופוליסטית כשלה בהישגיה באינדיאנה, ומערכת בחירות זו סימנה את שקיעתה בה.
זמן קצר לפני השבעתו של מתיוס כמושל, הוכתה הכלכלה הלאומית מהבהלה של 1893, שנגרמה בין השאר בשל הצעדים האינפלציוניים של הממשלה, שמתיוס תמך בה במסע הבחירות. באינדיאנה הוביל המצב לעלייה חדה בשיעור האבטלה, לפשיטת רגל של רוב חברות הרכבות במדינה, לקריסתם של רבים מהבנקים במדינה, לסגירת עסקים, ולירידה חדה בערך הקרקעות. מתיוס נכנס לתפקידו עם קיצוצים צפויים בתקציב ואיומי שביתות בכל רחבי המדינה.
מושל אינדיאנה > שביתות

כורי הפחם בדרום אינדיאנה הגשימו את האיומים שלהם והצטרפו לשביתה הארצית. השובתים תקפו פסי רכבת כדי למנוע משוברי שביתה להעביר את המשלוחים שלהם. מתיוס גייס תשע פלוגות של מיליציה ושלח אותם לשבור בכוח את השביתה ולהגן על משלוחי הפחם. כאשר הגיעו אנשי המילציה לפתור את המצב, פרצה השביתה הגדולה השנייה בהמונד, כאשר עובדי הרכבת תפסו את השליטה על צומת רכבות חשוב בצפון המדינה, וכך למעשה השביתו חלק גדול מנתיב היצוא מן המדינה דרך ימת מישיגן. מתיוס שיגר כוחות מיליציה נוספים כדי לשבור את השביתה השנייה.
כאשר גייס מתיוס את המיליציה היה בית המחוקקים בפגרה, אך הוא אישר את כל צעדיו כאשר הוא התכנס מאוחר יותר באותה שנה. בשל העובדה שהם עדיין לא אישרו את הגיוס, לא הוקצו כספים לתשלום לאנשים, ומתיוס לווה סכום של מעל 40,000 דולר על חשבון האשראי האישי שלו כדי לממן את הפעולות. בית המחוקקים אישר את החזר הוצאותיו. בנוסף למאבק בשובתים, המשיך מתיוס במדיניות של המושלים הקודמים לדיכוי הארגונים הגזעניים הלבנים בדרום המדינה. הוא קידם מערכה לאיסור מרוצי סוסים ותחרויות היאבקות במדינה. במערכה זו הוא עשה שימוש במיליציה ובמשטרת המדינה.