stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עימאד מורנייה
ביוגרפיה

מורנייה נולד ב-7 בדצמבר 1962 בכפר טיר דבא שליד צור בדרום לבנון. הוא החל את מעורבותו בפעילות טרור במלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1975 בהצטרפות לפת"ח, ולאחר מכן הצטרף לכוח 17 של הפת"ח. בשנת 1982, בעקבות עזיבת הפת"ח לתוניס, הצטרף מורנייה לארגון חזבאללה. בתחילת שנות ה-90 הקים את "מנגנון המחקרים המיוחדים", הגוף האחראי על המבצעים הצבאיים המיוחדים של הארגון.
בשל תפקידו כראש הזרוע הצבאית של חזבאללה, היה מורנייה חבר ב"מועצת השורא המחליטה", שמנהלת את חזבאללה, תחת השם הבדוי "ג'ואד נור א-דין". הוא נחשב כ"מספר 2" בארגון, ותחת פיקודו ביצע חזבאללה פיגועים רבים (הפיגוע הקשה הראשון שמורנייה נטל חלק בתכנונו היה אסון צור הראשון). הארגון פגע בכוחות הזרים בלבנון, בפעולות טרור שגרמו לכ-400 אבדות והביאו ליציאת הכוח הרב-לאומי מלבנון ולהעמקת החסות הסורית על לבנון. בנוסף, עמד מורנייה בראש יחידות המודיעין, הביטחון המסכל; היה אחראי על אבטחתו האישית של חסן נסראללה (וככזה ידע כל פרט ופרט על מנהגיו, על משפחתו ועל התנהלותם היומיומית); והיה גם קצין הקישור לארגון משמרות המהפכה האיראני, לכוח קודס שפועל במסגרתו, וללשכת המנהיג העליון עלי ח'אמנאי.
לאחר נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000, מיקד את פעילות הארגון בהתבצרות בדרום לבנון, הגדלת מלאי הקטיושות וחטיפת חיילים. בשנת 2000 הרג הארגון שלושה חיילים וחטף את גופותיהם ללבנון, וכן רכש את האזרח הישראלי החטוף אלחנן טננבוים מידי העבריינים שחטפו אותו, בפעולות שתכנונן מיוחס לעימאד מורנייה. טננבאום וגופות החיילים הוחזרו בעסקת חילופי שבויים בשנת 2004, הנחשבת הישג גדול לחזבאללה. בחודש יולי 2006 נהרגו ונחטפו שני חיילים נוספים, אהוד גולדוסר ואלדד רגב ללבנון, דבר שהוביל לפרוץ מלחמת לבנון השנייה.
לצד פעולות נגד ישראל, לאחר פרוץ מלחמת עיראק סייע מורנייה לאמן כוחות שיעיים אנטי-אמריקניים בעיראק, ובראשם "כוח בדר" ו"צבא המהדי". מספר רב של מטעני קלע הדומים לאלו שחזבאללה השתמש בהם בדרום לבנון התגלו בעיראק החל משנת 2006. בכירים במחלקת ההגנה האמריקנית הצביעו על שיתוף פעולה בין איראן באמצעות כוח קודס של משמרות המהפכה שבסיוע של יחידה 2800 של חזבאללה מאמן פעילים שיעים המבצעים פיגועים נגד מטרות סוניות ואמריקניות.
המצוד אחר מורנייה

לדברי סוכנות הידיעות רויטרס, עימאד מורנייה שהה באיראן במשך חלק גדול משנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1994 נהרג אחיו פואד בפיצוץ מכונית בביירות, ודיווחים בתקשורת טענו ש"המוסד" עמד מאחורי הפיצוץ כחלק מתוכנית להריגתו של מורנייה בלוויית אחיו.
במאי 2000, סמוך ליציאת צה"ל מלבנון, לאחר מרדף בלתי פוסק של המודיעין הישראלי שנמשך משנת 1985, נוצרה לצה"ל הזדמנות להרוג את מורנייה, אולם המבצע לא יצא אל הפועל.
מורנייה היה ברשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI, יחד עם ראשי אל-קאעידה. על ראשו הושת פרס של חמישה מיליון דולר, למי שימסור מידע שיוביל לתפיסתו ולהעמדתו לדין. ב-7 בנובמבר 2007 הוציאה העצרת הכללית של האינטרפול, לבקשת ארגנטינה, צו מעצר בינלאומי נגדו ונגד חמישה בכירים איראנים בחשד למעורבות בתכנון הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה בבואנוס איירס בשנת 1994.
המצוד אחר מורנייה > ההתנקשות

מורנייה נהרג מפיצוץ מכונית בשכונת כפר סוסה (كفرسوسة) בדמשק בליל 12 בפברואר 2008, בצאתו מבית ספר איראני. עיתון הסאנדיי טיימס הלונדוני דיווח "מפי מקורות מודיעין ישראליים" כי ברכבו הותקן מטען גדול בחלקו הקדמי של רכבו המכיל מטען חומר נפץ מרסק, שהופעל על ידי מפעיל שעקב אחריו, עם כניסתו לרכב.. באותה כתבה יוחסו למוסד הישראלי שש התנקשויות קודמות שאירעו בלבנון ובסוריה, בין דצמבר 2002 למאי 2006.
המצוד אחר מורנייה > בעקבות ההתנקשות

ארגון חזבאללה האשים את ישראל בהריגתו. בתגובה פרסמה לשכת ראש הממשלה הודעה לפיה "ישראל דוחה את הניסיון של גורמי טרור לייחס לה מעורבות כלשהי באירוע זה".
דובר משרד החוץ של ארצות הברית שון מקורמק בירך על הריגתו של מורנייה בציינו כי "העולם הוא מקום טוב יותר בלעדיו. הוא היה רוצח המונים וטרוריסט האחראי למותם של חפים מפשע רבים מספור". ואילו מנהל המודיעין הלאומי של ארצות הברית, הגנרל מייק מק'קונל, אמר כי "ייתכן כי הרג עימאד מורנייה בוצע בידי גורמים פנימיים בחזבאללה, או בסוריה". הטענה בדבר חיסול חשבונות פנים-סורי קיבלה חיזוק מסוים כאשר נודע כי מורנייה הוא שמנע ניסיון הפיכה בסוריה. ביולי 2012 אמר עוזי ארד, לשעבר ראש המועצה לביטחון לאומי, "אנחנו פגענו בעימאד מורנייה".
בתקשורת פורסם כי לאחר מות מורנייה מונה מוסטפא בדר א-דין, בן דודו וחברו של מורנייה, למפקד הצבאי של ארגון החזבאללה. בחודשים שלאחר ההתנקשות במורנייה סיכלו גורמי הביטחון של ישראל בשיתוף עם גורמי ביטחון זרים שורה של תוכניות מצד חזבאללה לבצע פיגועי נקמה ביעדים ישראליים בחו"ל. הטיימס הלונדוני דיווח כי סוכל פיגוע שתוכנן בשגרירות ישראל באזרבייג'ן, וכן נחשף תא טרור של חזבאללה בסיני.
ב-14 באפריל 2009 פורסם בעיתון המצרי "אל-אהראם" כי מי שהחליף את מורנייה בראש הזרוע הצבאית של הארגון הוא סגנו טלאל חמיה.
ב-2011 פרסם העיתון הכוויתי "אל-קבס" כתבה ובה נאמר כי, לפי מקורות לבנוניים, ההתנקשות במורנייה בוצעה על ידי סוריה.
ב-13 בפברואר 2012, למחרת יום השנה הרביעי להתנקשות במורנייה, נפצעה אשת נציג משרד הביטחון מפיצוץ מטען שהוצמד לרכב שגרירות ישראל בניו דלהי, הודו, וכן התגלה מטען ברכב שגרירות ישראל בטביליסי אשר נוטרל.
ב-18 בינואר 2015 נהרג בנו, ג'יהאד מורנייה, מפקד בכיר בחזבאללה, בתקיפה אווירית בגבול ישראל-סוריה שיוחסה לישראל.
ב-16 באפריל 2020 פורסם בערוץ אל-ערביה על חיסול שהוחמץ של בנו מוסטפא מורנייה, בעת נסיעה בין סוריה ללבנון.
פיגועים בולטים המיוחסים לעימאד מורנייה

עימאד מורנייה היה מעורב בביצוע פיגועים רבים נגד יעדים ישראליים, יהודים ומערביים:
אסון צור הראשון (11 נובמבר 1982) - 91 הרוגים.
הפיגוע בשגרירות ארצות הברית בביירות (18 אפריל 1983) - 63 הרוגים.
פיצוץ מפקדת הנחתים האמריקנים בביירות (23 אוקטובר 1983) - 241 הרוגים.
פיצוץ מפקדת הצנחנים הצרפתים בביירות (23 אוקטובר 1983) - 58 הרוגים.
אסון צור השני (4 נובמבר 1983) - 59 הרוגים.
חטיפה ורצח של ויליאם באקלי, איש ה-CIA בלבנון (1983).
פיגועים בשגרירות ארצות הברית בכווית (1983, 20 ספטמבר 1984).
חטיפת דיפלומטים סובייטים וסוכני ק.ג.ב. מהשגרירות הסובייטית בביירות, לבנון (30 בספטמבר 1985)
חטיפת שני מטוסים של חברת התעופה הכוויתית (1984, 1988).
פגיעה בשיירת חיל תחזוקה סמוך למטולה (10 במרץ 1985) - 12 הרוגים.
חטיפת מטוס נוסעים של חברת התעופה TWA, הרוג אחד (14 יוני 1985).
פגיעה בשיירת מפקדים של צה"ל ליד מטולה (19 באוקטובר 1988) - 8 הרוגים.
רצח קולונל היגינס, ששירת בכוח המשקיפים של האו"ם בדרום לבנון (1988).
חטיפת עשרות אזרחים מערביים בלבנון תחת שמות ארגונים שונים, ורציחת רבים מהם (שנות ה-80).
הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה, 29 הרוגים (17 מרץ 1992).
הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה, 86 הרוגים (18 יולי 1994).
פיצוץ בבסיס צבאי אמריקני בסעודיה, 20 הרוגים (25 יוני 1996).
חטיפת 3 חיילים בגזרת הר דב (2000).
חטיפת האזרח הישראלי אלחנן טננבוים (2000).
פיגוע ירי ליד קיבוץ מצובה (2002) - 6 הרוגים.
ניסיון חטיפת חיילים בכפר ע'ג'ר (2005).
תכנון רצח ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי.
חטיפת שני חיילים בגבול לבנון, שהובילה למלחמת לבנון השנייה (2006).
ראו גם

מוחמד סלימאן
רוחות ביירות
לקריאה נוספת

רונן ברגמן, "נקודת האל-חזור", המתאר את מלחמתו של המודיעין הישראלי באיראן ובחזבאללה, הוצאת כנרת, 2007.
יוסי מלמן ודן רביב, "מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין", הוצאת ידיעות ספרים, 2012.
רונן ברגמן, "מדינת ישראל תעשה הכל" - הקרב החשאי על השבויים והנעדרים, הוצאת כנרת, 2009
הערות שוליים

↑  מיכאל בר זהר וניסים משעל, המוסד - המבצעים הגדולים, ידיעות ספרים, 2010, עמ' 285
↑  אדם גולדברג ואלן נקאשימה, ה-CIA והמוסד הרגו את בכיר החזבאללה בפיצוץ מכוניתו, וושינגטון פוסט, 30 בינואר 2015 (באנגלית)

לפי תחקיר של ניוזוויק, היה זה מבצע של ה-CIA, בסיוע לוגיסטי של המוסד. ואולם גורמים ישראליים שצוטטו ברשת CBS אמרו כי זה היה כמעט כולו "מבצע כחול-לבן".
↑  אודי סגל, אולמרט מאשר לראשונה שישראל חיסלה את מורנייה: "פגוש האוטו התפוצץ", באתר חדשות 13, 28 בספטמבר 2024
↑   עמוס הראל, האישה, הפילגש ויירוט שיחת הטלפון: כך בוצעה ההתנקשות בעימאד מורנייה, באתר הארץ, 18 במאי 2023
↑  גל פרל פינקל, העימות בין ישראל לאיראן במגמת הסלמה, באתר זמן ישראל, 4 במרץ 2021
↑  Surge of danger for US troops סאלון, 22 בינואר 2007.
↑  עדות הגנרל פטראוס, מפקד הזירה העיראקית מול הקונגרס האמריקני ב-10 בספטמבר 2007
↑  יוסי מלמן, פרשנות: מבוקש בכיר יותר מנסראללה, באתר הארץ, 13 בפברואר 2008
↑  Tom Perry and Laila Bassam, Hezbollah's most wanted commander killed in Syria bomb, רויטרס, 13 בפברואר 2008.
↑  ג'קי חוגי וגד שמרון, "מורנייה כבר היה על כוונת צה"ל", "מעריב", 14 בפברואר 2008
↑  רונן ברגמן, "החשבון נסגר", "ידיעות אחרונות", 14 בפברואר 2008
↑  ברק רביד, צווי מעצר בינ"ל לחשודים בתכנון הפיגוע בארגנטינה ב-94', באתר הארץ, 7 בנובמבר 2007
↑  יוסי מלמן ודן רביב, "מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין", הוצאת ידיעות ספרים, 2012, עמודים 438-441.
↑  אתר lbc בערבית
↑  יואב שטרן, יוסי מלמן וסוכנויות הידיעות, ארצות הברית: העולם טוב יותר אחרי חיסול מורנייה, באתר הארץ, 13 בפברואר 2008
↑  עוזי מחניימי, הלה ג'אבר, ג'ון סווין, Israel kills terror chief with headrest bomb, סאנדיי טיימס, 17.02.2008
↑  מישקה בן דוד, איך להגיע למבוקש בכיר, ישראל היום, ‏ 14.02.2008.
↑  תגובת יועץ התקשורת של ראש הממשלה למותו של עימאד מורנייה
↑  שי אילן‏, ארצות הברית מברכת על חיסול מורנייה, באתר וואלה, 13 בפברואר 2008
↑  המודיעין בארצות הברית: אולי חזבאללה יזם ההתנקשות, באתר ynet, 17 בפברואר 2008
↑  דיווח: נכשל ניסיון הפיכה בסוריה, אתר Nrg מעריב
↑  עוזי ארד: "אנחנו הצד היוזם, פגענו במורניה", באתר הארץ, 19 ביולי 2012
↑  עמוס הראל, חזבאללה בנקמה חובקת עולם, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2008
↑  ניקולס בלנפורד, Hezbollah plots bloody vengeance, טיימס, 17 בינואר 2009
↑  גורמים בלבנון: בנו של עימאד מורנייה חוסל בתקיפת צה"ל בסוריה, מעריב אונליין, 18 בינואר 2015,
דיווח בלבנון: בנו של עימאד מורנייה נהרג בסוריה, באתר ynet, 18 בינואר 2015
↑  בנו של מורנייה היה ברכב שהותקף, מעריב
↑  עמאד פאיז מע‘ניה "מספר שניים" בחזבאללה, מצא מותו בפיצוץ מכונית תופת בדמשק, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 13 בפברואר 2008
↑  יואב זיתון, 42 שנה אחרי: צה"ל קובע שאסון צור היה פיגוע התאבדות בהכוונת האיראנים, באתר ynet, 3 ביולי 2024
↑  כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי (2020-04-23), מלחמה בלי שם 🎖️ | בגיבוי צה״ל (1982-1990) - פרק 1, נבדק ב-2024-10-27
↑  אמיר אורן, הגנרל האמריקאי סוגר חשבון עם מורנייה, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2008
↑  חזבאללה במשבר עמוק: "אין כסף, סכסוכים בצמרת", באתר וואלה, 18 בדצמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1154770737  ISNI: 0000 0000 4459 7663  LCCN: no2003108436  VIAF: 66168763   WorldCat (עם VIAF): 66168763 
תמונה של עימאד מורנייה שפורסמה לאחר הריגתו
ניל גיימן

| --- | --- |

ניל גיימן, 2007
 לידה:  10 בנובמבר 1960 (בן 64) פורטצ'סטר, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Neil Richard Gaiman 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 לאום:  בריטי-יהודי
 מקום מגורים:  Menomonie 
 עיסוק:  קומיקסאי, סופר, משורר ותסריטאי
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  פנטזיה, פנטזיה אפלה, קומדיה, מדע בדיוני, ספרות אימה, מדע בדיוני פמיניסטי 
 יצירות בולטות:  "סנדמן", "אבק כוכבים", "אלים אמריקאים", "קורליין", "לעולם-לא-עולם"
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 בת זוג:  אמנדה פאלמר (ינואר 2011 - נובמבר 2022)
 פרסים והוקרה:  grand prix de l'Imaginaire for best foreign-language short story (2010)  Eisner Award for Best Writer (1994)  Eisner Award for Best Writer (1993)  Julia-Verlanger Award (1999)  פרס הוגו לרומן הטוב ביותר (2002)  פרס שירלי ג'קסון (2010)  פרס אדמסון (1993)  פרס הארווי לכותב בטוב ביותר (1991)  Eisner Award for Best Writer (1992)  Eisner Award for Best Writer (1991)  פרס אינקפוט (1991)  פרס לוקוס לסיפור הקצר (2011)  פרס גפן (2015)  Audie Award for Narration by the Author or Authors (2010)  פרס לוקוס ליצירת פרוזה קצרה מאוד (2014)  פרס לוקוס ליצירת פרוזה קצרה מאוד (2016)  פרס לוקוס לסיפור הקצר (2010)  היכל התהילה של ויל אייזנר (2021)  פרס לוקוס ליצירת פרוזה קצרה מאוד (2011)  פרס לוקוס ליצירת פרוזה קצרה מאוד (2004)  פרס לוקוס ליצירת פרוזה קצרה מאוד (2008)  Audie Award for Narration by the Author or Authors (2017)  פרס לוקוס לנובלת פנטזיה (2014)  פרס הוגו לעיבוד הדרמטי הטוב ביותר (קצר) (2012)  פרס לוקוס לאוסף הטוב ביותר (2016)  פרס הילד הצהוב (1995)  פרס נבולה לנובלה הטובה ביותר (2003)  פרס לוקוס לסיפור הקצר (2003)  פרס הוגו לרומן הטוב ביותר (2003)  פרס לוקוס לאוסף הטוב ביותר (2007)  פרס לוקוס לנובלת פנטזיה (2002)  פרס הוגו לרומן הטוב ביותר (2002)  פרס נבולה לרומן הטוב ביותר (2002)  פרס עולם הפנטזיה לסיפור הקצר (1991)  פרס ברם סטוקר לרומן (2001)  פרס לוקוס לסיפור הקצר (2004)  פרס הוגו לסיפור הקצר (2004)  פרס אוגוסט דרלת' (2006)  מדליית ניוברי (2009)  פרס הוגו לרומן הטוב ביותר (2009)  מדליית קרנגי (2010)  פרס בוב מורן (2003)  פרס לוקוס לסיפור הקצר (2005)  פרס הוגו לעיבוד הדרמטי הטוב ביותר (ארוך) (2008)  פרס לוקוס לנובלת פנטזיה (2006)  פרס לוקוס לסיפור הקצר (2007)  פרס לוקוס לסיפור הקצר (2012)  פרס לוקוס לסיפור הקצר (2006)  Rhysling Award  פרס נבולה 
 האתר הרשמי
 חתימה:   
 
ניל ריצ'רד מק'קינון גיימן (אנגלית: Neil Richard MacKinnon Gaiman; נולד ב-10 בנובמבר 1960) הוא קומיקסאי, סופר, משורר ותסריטאי יהודי-בריטי מסוגת הפנטזיה והמדע הבדיוני, שהתפרסם לראשונה בעקבות כתיבת הקומיקס "סנדמן".
בקיץ 2024 התפוצצה פרשיית עבירות מין בדרגות חומרה שונות שביצע לכאורה, תחילה עם עדויות של חמש נשים, ולאחר מכן עם פרסום תחקיר בניו יורק טיימס, ובו עדויות של שמונה נשים. בפברואר 2025, אחת הנשים שהתראיינו לניו יורק טיימס הגישה נגשו תביעה על אונס, תקיפה וסחר בבני אדם.
קורות חיים

משפחתו של גיימן היגרה בשנת 1916 מהולנד לאנגליה, שם הקימה רשת של חנויות מכולת. אביו, דייוויד גיימן, עבד באותה הרשת, ואמו שילה (לבית גולדמן) עבדה כרוקחת. ניל גיימן התחנך וגדל כיהודי המאמין גם בסיינטולוגיה.
בילדותו נהג לקרוא ספרים רבים של ג'.ר.ר. טולקין, ק.ס. לואיס, מייקל מורקוק, רוג'ר זילאזני וג'ין וולף. בצעירותו עבד כמבקר ספרים וכעיתונאי עבור מגזינים בריטיים. ב-1984 כתב ביוגרפיה על הלהקה "דוראן דוראן", ומספר ספרים נוספים. בשנות ה-80 כתב מספר קומיקסים, וב-1989 החל לכתוב את הקומיקס "סנדמן" שפורסם בוורטיגו, ובעקבותיו זכה להכרה ופרסום. המשיך לכתוב את הקומיקס עד 1996.
היה שותף בהפקת הגרסאות באנגלית של סרטי האנימה היפניים "הנסיכה מונונוקי" ו"המסע המופלא".
שואב את השראתו מפולקלור, מיתולוגיה, היסטוריה, תאולוגיה, אגדות ילדים וסיפורי עמים.
ביקר בישראל במסגרת פסטיבל אייקון 2006.
בשנת 2011 הופיע בתפקיד עצמו בפרק השישי של העונה ה-23 בסדרה משפחת סימפסון "The Book Job". במהלך הפרק הומר ובארט מארגנים חבורה שתכתוב ספר פנטזיה לנוער, גיימן מצטרף אליהם אך בסופו של דבר מוצג כמחבר היחידי אף על פי שלא השתתף כלל בכתיבה, והוא אף מצהיר בסיום הפרק "אני אפילו לא יודע לקרוא" (I don't know even how to read).
גיימן נישא למרי מקגרת בשנת 1985. לזוג נולדו שלושה ילדים, מייקל, הולי ומיידלין. הם התגרשו בשנת 2007, ומאז נישא לזמרת האמריקאית אמנדה פאלמר. השניים הכריזו על אירוסיהם ב-2010, ונישאו בינואר 2011. ב-16 בספטמבר 2015 נולד ילדם הראשון אנתוני. בנובמבר 2022, הזוג הודיע, בהצהרה משותפת, שהם מתגרשים.
בשנת 2023 הופיע ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
בפברואר 2025 נתבע גיימן בתביעה אזרחית בגין אונס וסחר בבני אדם של המטפלת לשעבר של ילדיו. התביעה כנגדו מבוססת על האשמות שעלו לראשונה בפודקאסט של Tortoise Media בשנת 2024. התובעת, סקרלט פבלוביץ', תבעה גם את אשתו של גיימן, אמנדה פאלמר, בטענה שהיא ידעה על עברו של בעלה ועדיין שכרה אותה כמטפלת. לפי התביעה, בני הזוג ניצלו את מצבה הכלכלי והנפשי של פבלוביץ', ששהתה אצלם כאו-פר ובמהלך כמה חודשים גיימן אנס אותה באלימות. על פי כתב התביעה, פבלוביץ' הסכימה למעשיו מתוך פחד לאבד את עבודתה, את מקום מגוריה ואת ההבטחות לעזרה בקריירה שלה. פבלוביץ' טענה כי בתחילה סמכה על גיימן בשל תדמיתו כפמיניסט, אך בהמשך מצבה הידרדר עד שהגיעה למצב אובדני ואושפזה במרכז פסיכיאטרי. כתבה שהתפרסמה במגזין "ניו יורק" בינואר 2025 הכילה עדויות של שמונה נשים נוספות נגד גיימן, כולל פבלוביץ'. גיימן הגיב להאשמות בפוסט באתרו בו הכחיש את הטענות וכתב: "מעולם לא עסקתי בפעילות מינית שלא בהסכמה עם אף אחד".
מספריו וכתביו > קומיקס

Violent Cases - צויר על ידי דייב מקין (1987).
Black Orchid - צויר על ידי דייב מקין, פורסם על ידי DC קומיקס (1988).
#1-75 Sandman - הקומיקס אשר הביא לגיימן את רוב פרסומו. אוּיר על ידי אומנים מתחלפים ופורסם בוורטיגו (1991-1997).
Miracleman #17-24 - גיבור-על של DC קומיקס (1992).
Books of Magic סדרת קומיקס שגיימן יצר בשנת 1991 המספרת על ילד ממושקף שנקלע לעולם של קסמים וכשפים (1991)
Death: The High Cost of Living #1-3 - ספין-אוף של הסנדמן, על האחות מוות (Death). אוּיר על ידי כריס בצ'לו ופורסם ב-DC קומיקס.
Death: The Time Of Your Life #1-3 - ספין-אוף של הסנדמן, השני על האחות מוות (Death). אוּיר על ידי כריס בצ'לו ופורסם בDC קומיקס.
Neil Gaiman's Midnight Days - אסופת סיפורים מוקדמים של גיימן. פורסם בורטיגו, DC קומיקס.
Marvel 1602 עיבוד קומיקס של יקום מארוול לעידן האליזבתני. אוּיר על ידי אנדי קיוברט ופורסם במארוול קומיקס.
#27 Hellblazer - חוברת בודדת, מאוירת על ידי דייב מקין.
Endless Nights - שבעה סיפורים קצרים שיצאו כנובלה גרפית, העוסקים במשפחתו של הסנדמן.
Eternals - מבוסס על הקומיקס של ג'ק קירבי, פורסם במארוול קומיקס. (2006).
Marvel 1602 #1-8, סדרת מוגבלת על גרסת ימי הביניים של יקום מארוול
Batman: Whatever Happened to the Caped Crusader?, 2009
מספריו וכתביו > פרוזה

בשורות טובות (1990) - יחד עם טרי פראצ'ט
(Angels and Visitations (1993 - אוסף סיפורים קצרים
לעולם-לא-עולם (1996) - סדרת טלוויזיה שגיימן כתב ל-BBC, ולאור אכזבתו מהתוצאה הסופית, כתב ספר על פי עלילת הסדרה. ב-2005 יצאה לאור אדפטציית קומיקס של הספר, בעיבוד של מייק קארי.
עשן ומראות (1998) - אסופת שירים וסיפורים קצרים
אבק כוכבים (1999) - אגדה על נער היוצא למסע בממלכת הפיות למצוא כוכב שנפל. בהוצאת הכורסא,2021
אלים אמריקאים (2001)
קורליין (2002) - אגדת ילדים הכוללת מאפיינים המזכירים את הסיפור המפורסם של לואיס קרול "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" ואת "האריה, המכשפה וארון הבגדים" של ק.ס. לואיס.
A Walking Tour of the Shambles (עם ג'ין וולף) (2002)
בני אנאנסי (2005)
בין-עולם (2007) - יחד עם מייקל ריבס.
דברים שבירים (2008) - אוסף סיפורים קצרים.
בין-עולם (2008) - ספר מדע בדיוני אשר נכתב בשיתוף עם מייקל ריבס.
ספר בית הקברות (2008)
אוקיינוס בקצה המשעול (2013)
Trigger Warning (2015) - אוסף סיפורים קצרים.
מיתולוגיה נורדית (2017), יצא לאור בעברית, הוצאת כורסא, 2019
מספריו וכתביו > ילדים

"זאבים בקירות" - באיור דייב מק'קיין
"היום בו החלפתי את אבי בעבור שני דגי זהב" - באיור דייב מק'קיין
"למרבה המזל, החלב" - באיור סקוטי יאנג
מספריו וכתביו > פילמוגרפיה

לעולם-לא-עולם (1996) - מיני-סדרה שכתב ל-BBC
הנסיכה מונונוקי (1997) - עיבד את התסריט לגרסה האנגלית של הסרט
סרט קצר על ג'ון בולטון (2003) - סרט קצר שכתב וביים אודות המאייר ג'ון בולטון
מסכת המראה (2005) - סרט באורך מלא שכתב
ביוולף (2007) - סרט הרפתקאות באנימציית מחשב, מבוסס על סיפור העם העתיק ביותר בשפה האנגלית. ניל גיימן כתב את התסריט והפיק בפועל.
קורליין ודלת הקסמים (2009) - על פי אגדת הילדים שכתב
דוקטור הו - "The Doctor's Wife", "Nightmare in Silver" - שני פרקים
חסדאי אליעזר

חסדאי אליעזר (1955 – 2012) היה פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי, אשר כיהן כראש מועצת אלפי מנשה וסגן יו"ר מועצת יש"ע.
ביוגרפיה

אליעזר גדל בחיפה, בן להורים שורדי שואה.
בשירותו הצבאי שירת כסמג"ד גדוד 414, עשה תפקידים נוספים בחיל הקשר והשתחרר בדרגת סא"ל.
אליעזר היה ראש מועצת אלפי מנשה השני, משנת 1998, ובתקופת ההתנתקות לקח תפקיד חשוב בהיותו סגן יו"ר מועצת יש"ע.
אליעזר היה פעיל מוכר ובולט במפלגת הליכוד ובבחירות לכנסת ה-17 דורג במקום ה-31 ברשימת המפלגה לכנסת. בשנת 2006, לאחר הבחירות, עבר למפלגת קדימה, ובשנת 2009 פרש ממנה.
במהלך כהונתו, בשנת 2012, נפטר אליעזר ממחלה קשה והותיר אחריו אישה ושלוש בנות. בת נוספת נהרגה בתאונת דרכים.
הערות שוליים

↑  חיים לוינסון, ראש מועצת אלפי מנשה, חסדאי אליעזר, הלך לעולמו, באתר הארץ, 12 במרץ 2012
↑  רשימת המועמדים של מפלגת הליכוד לכנסת ה-17: https://www.idi.org.il/media/5958/הליכוד-17.pdf
↑  לילך ויסמן, ‏הקוסמת ציפי, באתר גלובס, 28 באוקטובר 2009
↑  12 שנה לאחר שבתו נהרגה, דורש אליעזר: רמזרו את צומת המוות: https://www.makorrishon.co.il/nrg/online/54/ART1/895/182.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987013126053905171
אהרן ברק

אַהֲרֹן בָּרָק (נולד ב-16 בספטמבר 1936) הוא משפטן ישראלי. כיהן כשופט בית המשפט העליון (1978–2006), כנשיא בית המשפט העליון (1995–2006), כיועץ המשפטי לממשלה (1975–1978) וכדיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. פרופסור למשפטים, חתן פרס ישראל למדעי המשפט לשנת 1975. מרצה באוניברסיטת רייכמן ובאוניברסיטת ייל בארצות הברית.
ברק, יליד קובנה, הוא ניצול השואה. לאחר המלחמה, עבר עם הוריו בין מחנות העקורים עד שהוברחו לאיטליה, ומשם עלו לארץ ישראל ב-1947. הוא למד משפטים, כלכלה ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית ובהמשך שהה כחוקר בתר-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. החל לעבוד בפרקליטות המדינה, וב-1975 מונה ליועץ המשפטי לממשלה. היה חבר בצוות למשלחת הישראלית בקמפ דייוויד שהובילה להסכם השלום בין ישראל למצרים. ב-1978 מונה לשופט בית המשפט העליון. היה חבר בוועדת כהן לחקר טבח סברה ושתילה. עם פרישתו של מאיר שמגר ב-1995, התמנה ברק לנשיא בית המשפט העליון. לאורך כהונתו של ברק פועלו הוביל לשינוי לא רק במערכת המשפטית, אלא בחברה הישראלית בכלל.
לאורך כהונתו בבית המשפט העליון, פיתח ברק את המשפט הישראלי בכמה היבטים מרכזיים: הרחבת זכות העמידה בבג"ץ, שפתחה את שערי בג"ץ לעותרים בעתירות ציבוריות. הרחבת עילת הסבירות, שהרחיבה את טווח הביקורת של הרשות השופטת על פעילותה של הרשות המבצעת. הרחבת מרחב השפיטות וקידום "המהפכה החוקתית", שלפיה לבית המשפט יש סמכות לקבוע שחוק שפוגע בחוקי היסוד אינו חוקתי, כפי שנקבע בפסק דין בנק המזרחי. ברק עסק רבות בדין העסקי והכלכלי, למשל, פסק דין אפרופים, שעסק בפרשנות חוזים, ופסק דין קיבוץ חצור נ' פקיד שומה רחובות שקבע שבדיני מיסים יש חשיבות רבה יותר לתכלית החקיקה מאשר היצמדות ללשון החקיקה. לאורך שנות כהונתו נמנע ברק מלהתערב בפסקי דין הנוגעים לשואה, אך היה חבר בהרכב בערעור של ג'ון איוון דמיאניוק, שזיכה אותו.
בראשית 2024 כיהן ברק כשופט אד הוק מטעמה של מדינת ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), בדיון בו תבעה דרום אפריקה את ישראל בטענה של ביצוע רצח עם ברצועת עזה ואי מניעתו.
אהרן ברק
קורות חייו > תחילת דרכו > העלייה לארץ ישראל

ביולי 1944, עם נסיגת הגרמנים, יצאו אריק ולאה מהמחסה שלהם בביתו של האיכר. עם שחרור גטו קובנה בידי הצבא האדום, חשש צבי בריק לגורל אשתו ובנו ויצא לחפש אחריהם. בדרכם אל הגטו ההרוס פגשו אריק ולאה באחיה של לאה, ובהמשך התאחדו עם האב צבי. בשובה של המשפחה למרכז העיר קובנה, שבו הרדיפות של הרשויות הסובייטיות אחר צבי, על מעורבותו בפעילות ציונית. צבי ולאה בריק הגיעו למסקנה שעליהם לברוח עם אריק מליטא. בפגישה חשאית עם גורמים מטעם ההסתדרות הציונית, ניתנו לצבי תעודות מזויפות לו ולבני משפחתו לפיהן הם אזרחים יוונים מסלוניקי אשר נקלעו לקובנה ונתקעו בעיר לאורכה של המלחמה. משפחת בריק נעזרה בשם הבדוי גרין. תחילה נעו מקובנה לווילנה ומשם לביאליסטוק ולוורשה אשר בפולין. משם עברו את הגבול אל ממלכת רומניה והסתתרו במחנה פליטים בבוקרשט.
ממחנה הפליטים עברו להתגורר אצל קונסול דיפלומטי יהודי אמריקאי בבוקרשט. כאשר הגיעה הידיעה על כך שמישהו הלשין לרשויות על כך שיהודים מהמדינות הבלטיות מסתתרים בבוקרשט, החליטה משפחת בריק לנוס פעם נוספת, הפעם לבודפשט, הונגריה. מהונגריה נעו ברגל, בעיקר בלילות, עד שחצו את אזור הכיבוש הסובייטי באוסטריה והגיעו לאזור הכיבוש הבריטי. במעבר גבול אזורי הכיבוש פגשו בני המשפחה באנשי הבריגדה היהודית. כאשר נודע לרשויות הבריטיות על מעבר הגבול בידי בני המשפחה, הם הוכנסו למאסר בבסיס צבאי מחשד להיותם מרגלים בשירות ברית המועצות. אנשי הבריגדה היהודית נחלצו לעזרתם של היהודים בבסיסים ובאישון לילה העבירו אותם דרך יער את הגבול לאיטליה, עד אשר הגיעו למילאנו.
מילאנו הייתה לנקודת התארגנות עבור פליטים רבים, וממנה עברה המשפחה לרומא, שם התגוררה בווילה שהייתה שייכת לדוכס לבית סבויה. ברומא למד אריק לראשונה בבית ספר, לא היה זה בית ספר מקובל, וכלל לימוד ילדים בני 8 עד 16 ביידיש באותה הכיתה. אריק דיבר איטלקית קלוקלת אל המקומיים. כל אותה העת ארגן האב צבי את העלייה של המשפחה, אך עקב תקנות הספר הלבן השלישי היה צורך ב-1,000 ליש"ט לסרטיפיקט. ההסתדרות הציונית סידרה עבור המשפחה דרך מעבר לקפריסין וממנה לארץ ישראל. המשפחה עלתה על אוניית הנוסעים "טרנסילבניה" שעשתה דרכה בים התיכון, עצרה בלימסול והמשיכה עד אשר עגנה בחיפה. צבי ביקש מרשויות הבריטים לרדת מהאונייה לארבעה ימי טיול בעיר, הודות לוויזה האמריקאית שהייתה בידו דרך עבודתה של לאה בג'וינט, לא חשדו הבריטים כי המשפחה תתיישב בארץ ולכן התירו להם להמשיך בדרכם. דרך התקשרותה של המשפחה עם אנשי "ההגנה", אורגנו עבורם תעודות זהות מזויפות. כך עלה ב-1947 אריק עם הוריו לארץ ישראל.