המצור על ירושלים (70)
מהלך הלחימה בפיקודו של טיטוס > ההכנות הרומיות למתקפה על ירושלים

לאחר שערך סיור מסביב לחומות ירושלים, החליט טיטוס לתקוף את העיר בגזרה הצפון-מערבית שלה, שם פני הקרקע היו די ישרים ונוחים, וביצורי העיר (החומה השלישית) חלשים יחסית. לשם כך הוא נדרש להעביר את כוחותיו העיקריים מאזור הר הצופים אל האזור שנבחר למתקפה.
במסגרת ההכנות למתקפה, החל צבאו בעבודות ליישור פני השטח סמוך לחומות ירושלים מהר הצופים מערבה, במקביל לחומה הצפונית של העיר. העבודות נועדו הן לצורך הכשרת הקרקע לקידום מכונות המצור אל החומות, והן כדי לשלול מהמורדים כל מקום מסתור אפשרי מחוץ לחומות, מה שאִפשר להם עד לשלב זה לערוך גיחות נגד הכוחות הרומיים, כשהם עוברים דרך מחילות שנחפרו תחת לחומה. כך תיאר יוספוס את המלאכה: "הגדרות והמחיצות שהקימו תושבי המקום להגנת הגינות ומטעי העצים – נעקרו כליל, עצי הפרי שהיו שם – נכרתו, השוחות והערוצים שבאֵזור – נאטמו, הסלעים הבולטים – נותצו בכלי ברזל, והשטח כולו יושר מהר הצופים עד מצבת הזיכרון של הורדוס הסמוכות לבריכה הנקראת 'בריכת הנחשים'". עבודה מאומצת זו ארכה ארבעה ימים.
לאחר שהושלמו עבודות ההכנה העביר טיטוס שלושה מהלגיונות שלו מהר הצופים לאזור שמצפון-מערב לעיר. תנועת כוחותיו נעשתה בצורה מאובטחת, בחסות כוחות חזקים של רגלים, פרשים וקשתים, שנערכו סמוך לחומות ירושלים, ואפשרו לשיירת המטען של הלגיונות להגיע בבטחה למיקום החדש של מחנות הלגיונות, מבלי שיוטרדו על ידי גיחות המורדים. טיטוס הקים עם שניים מהלגיונות שלו (ה-5 וה-12) מחנה מבוצר מול הפינה הצפון-מערבית של החומה ("מגדל פספינוס"). לגיון נוסף (ה-15) הקים מחנה סמוך לנקודת החיבור בין החומה הראשונה והחומה השלישית (באזור מגדל דוד של ימינו), ואילו הלגיון העשירי נותר במחנהו המקורי על הר הזיתים.
במקביל שלח טיטוס את יוסף בן מתתיהו להציע ליהודי העיר להיכנע ולקבל את חסותו, אך ההצעה לא נענתה.
הצעות הכניעה היו תופעה חוזרת ונשנית במהלך המצור על ירושלים. גרשון בר-כוכבא מציין כי בקרבות אחרים שנערכו במהלך דיכוי המרד, כמו במצור על יודפת, לא הוצעה למורדים אפשרות כניעה. לדעתו, הסיבה לכך היא הערכת הרומאים כי כיבוש העיר יקשה עליהם ויגבה מחיר של נפגעים רבים. בר כוכבא מעלה סברה כי הצעות הכניעה נועדו גם ליצור חילוקי דעות ופילוג בקרב המגִנים ותושבי העיר, ובכך לפגוע בעוצמת התנגדותם.
בעוד הרומאים עסוקים בעבודות יישור הקרקע מחוץ לחומות ירושלים, טמנו להם המורדים מלכודת מוצלחת. הם יצרו מצג שווא, כאילו סיעה שוחרת שלום בתוך העיר השתלטה עליה, וגרשה מתוכה את הקנאים תומכי המרד. קבוצת יהודים יצאה אל מחוץ לחומה הצפונית, דרך שער ב"מגדלי הנשים", ואילו קבוצה אחרת עמדה על החומה, והזמינה את הרומאים להיכנס אל העיר, תוך שהיא מיידה אבנים אל הקבוצה שמחוץ לשער. אנשי הקבוצה הראשונה העמידו פנים כמתחננים שיפתחו להם את השער ויאפשרו להם לחזור לעיר "מפחד הרומאים". כוח רומאי שצפה במחזה התפתה (לפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, בניגוד להוראתו של טיטוס) לנצל את ההזדמנות לכיבוש מהיר של העיר, והתקרב ממש עד לחומה. הוא הותקף על ידי כוח גדול של מורדים שהגיח מהשער, בעוד המורדים שעל החומות מיידים עליו אבנים ובליסטראות. הכוח הרומאי ספג אבדות כבדות. שרידי הכוח המותקף נסו צפונה, לכיוון המחנה הרומאי, בעוד המורדים רודפים אחריו עד ל"מצבת הילני" (כיום באזור שייח' ג'ראח). לדברי יוסף בן מתתיהו, החיילים המובסים שהצליחו להימלט, היו צפויים לעונש מוות בגלל הפרת המשמעת שלהם וחרפת התבוסה, אך לאחר שחבריהם ללגיון התחננו בפניו לחוס על חייהם, הסתפק טיטוס באזהרה חמורה ובהבטחה מצידם ללחום בעתיד ביתר עוז כדי לכפר על תבוסתם.
תיאור השלב הראשוני של המערכה על ירושלים אצל דיו קסיוס ואצל טקיטוס, שונה באופן משמעותי מהתיאור המופיע אצל יוסף בן מתתיהו. הם אמנם לא מזכירים תקריות ספציפיות, כגון גיחות המורדים כנגד מחנה הלגיון העשירי בהר הזיתים, אולם כותבים שלמצור הרומי על העיר קדמו שורת התנגשויות צבאיות, שהסתיימו בתחילה ללא הכרעה ברורה, בין כוחות המורדים, שנערכו לפני חומות ירושלים, לבין הצבא הרומי (לפי טקיטוס, מהצד הרומי השתתפו בעימותים אלו בעיקר רגלים קלי חימוש ופרשים). בסופו של דבר גברה ידם של הרומאים, והמורדים היהודיים, שספגו שורת מפלות, נאלצו לסגת בהדרגה אל מאחרי חומות העיר.