stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחליאלי לבן
הנחליאלי הלבן והאדם > הנחליאלי הלבן בתרבות

הנחליאלי הלבן ידוע בישראל כמבשר על בוא הסתיו והחורף, ותפקיד הנחליאלי כמבשר החורף מוזכר במספר שירים ישראליים. כך, לדוגמה, בשיר "נחליאלי" מאת סמדר שיר ומשה דץ הוא מוזכר כסימן לתחילת הגשמים. שיר נוסף, בו נזכר הנחליאלי כמבשר הסתיו, הוא "נחליאלי", שנכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי מתי כספי. משמאל מובא השיר "נחליאלי קטן". לא ידוע מקור השיר, אם כי ייתכן והוא מבוסס על העפרוני (Lerchengesang), שמחבר המילים שלו לא ידוע, והוא שיר למקהלה מעורבת אופוס 48 מס' 4 מאת פליקס מנדלסון.
הנחליאלי הלבן הוא הציפור הלאומית בלטביה; בוועידה ה-12 של המועצה הבינלאומית לשימור הציפורים שנערכה בטוקיו שביפן ב-1960, נקראו מדינות העולם לבחור ציפור לאומית משלהן, לשם חיזוק ערכי הגנה על הטבע וההגנה על הציפורים במדינותיהם. לקריאה זו נענו בעיקר מדינות מאירופה. לטביה, שהייתה אז עדיין רפובליקה סובייטית, בחרה בנחליאלי הלבן כציפור הלאומית שלה ב-1965. לאחר שלטביה הכריזה על עצמאותה מברית המועצות ב-1991, הפך הנחליאלי לציפור הלאומית של לטביה החופשית. בין הנימוקים לבחירתו כציפור הלאומית הלטבית נמנו עובדת היותו מוזכר בלמעלה מ-230 שירי עם לטביים. דוגמה לשיר לטבי על הנחליאלי הוא "Cielaviņa (לט')" שנכתב על ידי לאונס בריידיס (לט') והולחן על ידי ריימונד פאולס, וזכה במקום הראשון ב-Mikrofona aptauja (אנ') בשנת 1982. בשל היותו ציפור לאומית, הוא מופיע על סמלה של החברה הלטבית לאורניתולוגיה. העוגה הלטבית Cielaviņa קרויה על שם הנחליאלי; שמה הוא המילה בלטבית לנחליאלי עם סיומת הקטנה. עוגת שוקולד ואגוזים זו נאפית על ידי חברת "Staburadze" מאז 1984, אז נקראה החברה "17. jūnijs" (תרגום מילולי: 17 ביוני). שם העוגה רשום כסימן מסחרי של חברה זו. בשנת 1964 יצא לאקרנים הסרט הסובייטי "צבא הנחליאלי (אנ')".
הנחליאלי הלבן נמצא במרכז מיתוס הבריאה של האיינו: תחילה הייתה תערבות של בוץ ומים ללא חיים. ואז האל הבורא, שחי בגן העדן שבשמיים, שלח נחליאלי כדי ליצור את היבשה. הציפור הקטנה פרפרה על פני המים, התיזה מים הצידה, ויצר מספר חלקי אדמה, הם האיים עליהם בני האיינו חיו. במיתולוגיה של האיינו, הנחליאלי תפקד כמקביל של ארוס, וידוע גם בכינוי "ציפור התשוקה". הוא נודע גם כמביא מזל טוב. באירלנד, הנחליאלי נודע כסימן למזל רע בשל תנועות הזנב התכופות שלו, ונחשב למשרת השטן, כאשר הוא הואשם כנושא את דם השטן על זנבו. האירים האמינו כי כדי ללכוד את הנחליאלי יש לשפוך מלח על זנבו. הנחליאלי נזכר בפתגם הפולני ”Każda pliszka swój ogonek chwali”, מילולית: "כל נחליאלי משבח את זנבו", שמשמעותו היא כי אנשים נוטים להתפאר ולקחת קרדיט לעצמם, לעיתים קרובות ללא בסיס.
לקריאה נוספת

דב רוזנר, "נחליאלי לבן", אנציקלופדיה לבית ישראל, כרך ט״ו, הוצאת הקדש רוח יעקב
ראובן ענבר, "נחליאלי לבן", ציפורי ארץ ישראל, חלק ראשון, הוצאת יבנה, עמ' 71–73
אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 6 – "עופות", בעריכת עזי פז, הוצאת משרד הביטחון, 1986, עמ' 340–341, 60–61
Zahavi, Amotz, The Social Behavior of the White Wagtail Motacilla Alba Alba Wintering in Israel, Ibis, 1971
N. B. Davies and A. I. Houston, Owners and Satellites: The Economics of Territory Defence in the Pied Wagtail, Motacilla alba, Journal of Animal Ecology, Vol. 50, No. 1, February 1981, in JSTOR
N. B. Davies, Food, Flocking and Territorial Behaviour of the Pied Wagtail (Motacilla alba yarrellii Gould) in Winter, Journal of Animal Ecology, Vol. 45, No. 1 ,February 1976, in JSTOR
Matti Leinonen, On the Breeding Biology of the White Wagtail Motacilla albs in Central Finland, 1973
הערות שוליים > ביאורים והסברים

↑  אשר אינו מוכר, נכון לראשית המאה ה-21, על ידי איגוד האורניתולוגים הבינלאומי כמין עצמאי אלא כתת-מין של הנחליאלי הלבן
↑  מינים אחים - מינים אשר מהווים קליידים אחים, כלומר שהקלייד הכולל אותם הוא מונפילטי.
↑  בשיטת הסימון של BTO, אוכלוסייה ברשימה הירוקה היא ללא חשש, אוכלוסיית ברשימת הענבר נמצאת בסיכון ואוכלוסייה ברשימה האדומה היא בסכנת הכחדה קריטית
↑  הכלאה אינטרוגרסיבית היא העברה של חומר גנטי מקלייד אחד למאגר הגנים של קלייד אחר על ידי רבייה חוזרת ונשנית בין פרטים בני כלאיים ואחד מפרטי קלייד האב שלו לאורך זמן רב.
↑  ששינתה את שמה ל-Birdlife International ב-1994.
נחליאלי לבן ונחליאלי יפני ביפן
מפת תפוצה של תת-מיני הנחליאלי
לנחליאלי הלבן 10 אברות יד, 9 אברות אמה ו-12 אברות זנב.
נחליאלי לבן מתת המין leucopsis בקולקטה, הודו.
נחליאלי לבן בעכו.
הנחליאלי הוא טריטוריאלי מאוד ואף תוקף את בבואתו בשלוליות ובחפצי מתכת.
שני נחליאלים נלחמים.
נחליאלי אוכל שפירית בסיליפקה, טורקיה.
ביצי נחליאלי לבן (מימין) לצד ביצת קוקייה אירופית (משמאל); מאוסף מוזיאון טולוז
גוזלי נחליאלי לבן
פרט בוגר וצעיר בקזחסטן
נחליאלי לבן במקסיקופוסטה, הונגריה
נחליאלי לבן בבית ינאי
נחליאלי לבן עף מעל אדנה, טורקיה.
עורב שחור

| עורב שחור |
| --- | --- |
 עורב בפארק יוסמיטי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: עורביים
סוג:: עורב
מין:: עורב שחור
שם מדעי
 Corvus corax ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


עורב שחור קורא
עורב שחור אוכל פגר
עורב שחור על רקע הררי
עורב בתעופה
ביצי עורב שחור, אוסף מוזיאון טולוז
עוֹרֵב שָׁחוֹר (שם מדעי: Corvus corax) הוא מין עוף מסוג עורב שבמשפחת העורביים ובסדרת ציפורי השיר. הוא אחד מהעופות בעלי התפוצה הטבעית הנרחבת ביותר מבחינת שטח ומספר פרטים, ועל כן באנגלית הוא מכונה Common raven (עורב מצוי). בישראל אין מין זה נפוץ במיוחד: הוא נדיר למדי בהרי הצפון והמרכז, וזוגות מעטים מקננים בנחלי מדבר יהודה ובנגב. העורב השחור הוא הציפור הלאומית של בהוטן.
תפוצה

המין נמצא במדינות ובטריטוריות הבאות:
באירופה: 
 אוסטריה, איטליה, איי פארו, איסלנד, אירלנד, אלבניה, אנדורה, אסטוניה, בלגיה, בלארוס, בולגריה, בוסניה והרצגובינה, גאורגיה, גיברלטר, גרינלנד, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, הממלכה המאוחדת, טורקיה, יוון, לטביה, ליכטנשטיין, ליטא, מולדובה, מונטנגרו, מקדוניה, נורווגיה, סלובניה, סלובקיה, סן-פייר ומיקלון, ספרד, סרביה, פולין, פורטוגל, פינלנד, צ'כיה, צרפת, קפריסין, קרואטיה, רומניה, רוסיה, שוודיה, שווייץ
באסיה: 
 אוזבקיסטן, אזרבייג'ן, אוקראינה, איראן, אפגניסטן, ארמניה, בהוטן, הרפובליקה העממית של סין,טג'יקיסטן, טורקמניסטן, יפן, ירדן, ישראל, מונגוליה, נפאל, סוריה, עיראק, קזחסטן, קירגיזסטן,
באפריקה: 
 אלג'יריה, תוניסיה, לוב, מצרים, מרוקו,
ביבשת אמריקה: 
אל סלוודור, ארצות הברית, גואטמלה, הונדורס, מקסיקו, ניקרגואה, קנדה,
משערים כי הוא נמצא אף במדינות ובטריטוריות הבאות, אך טרם תועד בוודאות:
לבנון, לוקסמבורג, מלטה, סבאלברד.
מקום חיות

העורב השחור מעדיף שטחים פתוחים למחיה: טונדרה חסרת עצים או יערות נטושים, הרים ומצוקים, חופי ים, גדות נהר גדולים, מישורים ומדבריות. אולם בהיותו עוף סתגלן מאד ניתן למוצאו במרבית אתרי המחיה למעט יערות גשם טרופיים. באזורים אחדים של תפוצתו, בעיקר באירופה ובאסיה, ניתן לראותו גם באזורים מיושבים ואף באזורים אורבאניים על אף אופיו החששן. באזור תפוצתו החדשה יותר, ביבשת אמריקה, מקושר יותר לאזורי הטבע הפראיים ולמקומות הנטושים.
ניתן לראות את המין במנוחה בעיקר על מדפי סלעים או על צמרות עצים, אך ניתן לראותו במנוחה גם על עמודי חשמל ושילוט חוצות, אשר הפכו עבורו לאתרי קינון בעידן המודרני.
תיאור המין

העורב השחור נקרא כך בזכות צבען השחור של נוצותיו. הוא העוף השני בגודלו (לאחר המין עורב עב-מקור) מבין ציפורי השיר: אורכו 54 עד 69 סנטימטרים, ומוטת כנפיו 115–130 סנטימטרים (45–51 אינץ'). משקלו נע בין 689 ל-1625 גרמים. למין זנב בצורת יתד. על הגרון נוצות מרובות שצבען שחור מעט דהוי הנוטה להתפרע, הן משתתפות בהתקשרות בין פריטים. המקור עבה וגס. למין חד-צורתיות זוויגית, על אף שלעיתים הנקבות קטנות במעט מהזכרים. בעת תעופה יוצרות נוצות הכנף מבנה דמוי יד עם אצבעות.
רבייה וגידול צאצאים

קיים מידע מועט על האופן בו זוגות עורבים חוברים יחדיו למטרות רבייה. מופעי ראווה בין פריטים מתרחשים תדיר לאורך כל השנה, וקשה להבחין בוודאות בינם לבין חיזור. מופעי הראווה מתגברים בעוצמתם בסתיו ובחורף. יש עדויות על זוגות הנשארים כל השנה, אך אין עדות לזיווג לכל החיים. המין נצפה תדיר במבנה חבורתי או כזוג בשעת תעופה.
עונת הרבייה מתרחשת פעם אחת בכל שנה, מאמצע פברואר וממשיכה לחודש מאי. הנקבה מזמינה את הזכר להזדווג עימה על ידי מספר תנועות: הליכה שפופה, השמטת הכנפיים וניעור והגבהת הזנב.
מרבית ההטלות מתרכזות בחודשים מרץ ואפריל. כאשר בכל תטולה בין 3 ל-7 ביצים, עליהן דוגרים במשך 20–25 יום עד בקיעתם. הקן הוא אסימטרי בצורתו ובנוי מענפים וזרדים. הגוזלים פורחים מהקן כעבור 5–7 שבועות מבקיעתם. לעיתים קרובות נשארים במחיצת הוריהם לעוד שבוע שבועיים עד לעצמאות מלאה. בגרות מינית אצל הזכרים והנקבות כאחת, בגיל 3 שנים.
פריטים החיים בטבע עשויים להגיע לתוחלת חיים של 13 שנים, אולם מרבית הפריטים מתים בשנים הראשונות של חייהם. בשבי, תועדו פריטים שתוחלת חייהם הייתה 44 שנה ובמקרה אחר 80 שנה, אך הממוצע המתועד עומד על 24 שנים.
התנהגות

עורבים שחורים מפגינים בהתנהגותם יכולות אינטליגנציה ודינמיקות חברתיות מורכבות ומסוגלים לפתור בעיות חדשות בדרכים חדשניות.
עורבים שחורים נוטים להתלהק ולשחר אחר מזון בקבוצות גדולות, כאשר המשאבים מרשים זאת. פריטים שאינם מתרבים, משחרים יחד בצורה שיתופית. אולם מרבית הפריטים חיים ביחידות או בזוגות. זוגות בעונת הרבייה תופסים טריטוריה שגודלה משתנה בין 5 ל-40 קמ"ר, בהתאם למשאבים הצפויים בטריטוריה. המין אינו נודד, אך ניתן לשער שאוכלוסיות אחדות בקצוות התפוצה משנות את מיקומן בהתאם למשטר האקלים. תנועת המין בהליכה על הקרקע ובתעופה, הוא מסוגל בדאייה ובנסיקה.
לעורבים מערכת תקשורת קולית ייחודית ומגוונת, הקולות מושמעים באמצעות הגרון וכן על ידי הקשות מקור וניעור כנפיים. נמצא כי הקולות משרתים בין 15–33 הקשרים חברתיים שונים ולמטרות שונות: קריאות אזהרה, קריאות מרדף, קריאות הנאה וקריאות הגנה ופרסום הטריטוריה. נטען כי המין מחקה בעלי חיים שונים, אך עניין זה לא תועד באופן חד משמעי, סביר יותר כי קולות אחדים שנשמעו הזכירו קולות בעלי חיים אחרים. פריטים צעירים נוהגים לפתוח בקונצרט קולות הנמשך דקות עד שעות אחדות ומקיף מגוון קולי, כל זאת כהתנהגות חברותית תוך מינית.
לעורבים גם תקשורת פיזית מפותחת, כאשר תצוגות שונות מסמלות איום ופיוס ובאות כדי לשמר את מעמד הפרט בלהקה. סירוק נוצות הדדי נצפה לעיתים. זוגות השומרים על טריטוריה, עשויים לרדוף אחרי פולש לנחלתם למרחק קילומטרים אחדים ולתוקפו במידת הצורך.
תזונה

עורבים שחורים הם אוכלי נבלות מובהקים, אך ניזונים גם ממגוון אורגניזמים חיים : פרוקי-רגליים, דו-חיים, יונקים קטנים, עופות וזוחלים. כאשר ייגשו לנבלה ייזונו אף מהחרקים המפרקים אותה (בעיקר מרימות וחיפושיות). נצפו מקרים בהם ניזונו משליה של יונקים גדולים ככבשים. תוכן הקיבה מראה כי עיקר התזונה מתבססת על מזון מהחי, בעיקר עופות וחרקים, אולם המין אינו בוחל במזון צמחי כדגנים, בלוטים, פירות וניצנים. את המזון הם אוספים מהקרקע ונוטים לאגור שיירים כאגוזים, עצמות, שברי ביצים ופיסות בשר שאינן ניתנות לעיכול. עורבים צעירים מתנסים באספת חפצים שאינם אכילים כלל, בחודשים הראשונים לאחר עזיבתם את קן הוריהם.
אקולוגיה של המין

לעיתים רחוקות נצפה המין נטרף, גם לא כפרט צעיר או כביצים בקן. יונקים טורפים כסמוריים (דלק למשל) וכלביים (כזאב מצוי וזאב ערבות), דורסי יום ודורסי לילה נוהגים לטרוף פריטים החוסים בקן. עורבים בוגרים לא יהססו לתקוף טורף שמאיים על צאצאיהם.
נצפו מקרים שבהם המין ממתין לאוכלי נבלות אחרים, בפרט עורביים אחרים, כדי להימנע מסכנה.
ראו גם

עורב אפור
העורבים של מצודת לונדון
הערות שוליים

↑  עורב שחור באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536709905171  BnF: cb13174578g (data)  GND: 4164649-6  LCCN: sh88002200  NKC: ph998001
עשנן מטפס

| עשנן מטפס |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: נוריתאים
משפחה:: פרגיים
סוג:: עשנן
מין:: עשנן מטפס
שם מדעי
 Fumaria capreolata ‏לינאוס, 1753
עַשְׁנָן מְטַפֵּס (שם מדעי: Fumaria capreolata) הוא צמח עשבוני חד-שנתי עדין ממשפחת הפרגיים, שעליו גזורים לאונות דקות ופרחיו, שמזכירים חוטם סגול כהה של אייל הכרמל, ערוכים באשכולות מוארכים וצפופים. בעבר הסוג שויך למשפחת העשנניים שבוטלה ואוחדה עם משפחת הפרגיים בשנת 2009 (APGIII). מין זה מכונה מטפס, אך הוא לא מטפס באמצעות קנוקנות אלא הוא נתמך בצמחים וקירות כדי להתרומם. פריחתו מסוף דצמבר עד תחילת יוני. מסימניו הבולטים: עלי הגביע לבנים ומשוננים והם רחבים מצינור הכותרת. קצות עלי הכותרת סגולים כהים ובהתבגרותם הצבע מתפשט על שאר עלה הכותרת העליון. הפירות המבשילים נוטים כלפי בסיס התפרחת ואינם זקופים (בשונה ממינים אחרים).
חלקי הצמח עשנן מטפס
הסוג עשנן כולל כ-53 מינים, מתוכם זוהו 11 מינים חד-שנתיים בארץ ישראל, בהם עשנן צפוף, עשנן יהודה ועשנן הגליל שזוהה לראשונה על ידי טוביה קושניר ומאז נעלמו עקבותיו, הוא זוהה מחדש בשנת 2012. הפרחים של עשנן מטפס גדולים משל עשנן צפוף ועשנן קטן.
בית גידול ותפוצה

טיפוס תפוצתו של עשנן מטפס הוא אירו-סיבירי וים תיכוני שתפוצתו העולמית היא בעיקר בארצות שמסביב הים התיכון, וגם באזורים צפוניים יותר של אירופה (בריטניה) והאיים הקנריים והוא התפשט לדרום אמריקה, דרום אפריקה ואוסטרליה. הצמח צומח בעיקר במקומות מוצלים ובחורש פתוח בחבל הי-תיכוני, בישראל הוא גדל בעיקר בצפון ישראל ובמישור החוף. ניתן למצוא אותו גם בשפלה ובנגב הצפוני וברחובות ירושלים.
מקורות השם

השם המדעי הלטיני של הסוג Fumaria משמעותו עשן, אשר רומז כנראה לריח השורשים. שם המין capreolata פירושו דמויי אייל הכרמל. שם נפוץ: white ramping fumitory.
השם העברי עַשְׁנָן הוזכר בספר "הגליל" של אליהו ספיר משנת תשע"ג-1913 ועליו נסמכה ועד הלשון ברשימת "מֻנחי-הצמחים" עברית-ערבית-רומית-אשכנזית שהתפרסמה בזכרונות ועד הלשון מחברת ג (תרע"ג) עמ' 12–17. השם עשנן אושרר במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 530) משנת 1930 ובמילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 386.
השם הערבי רוּס אֵדגַ'אג' אלמוּתַסַלֵק (ريز الدجاج المتسلق).
מורפולוגיה

עשנן מטפס – צמח עשבוני חד-שנתי, קירח, מסועף וסבוך, זקוף עד מטפס באמצעות תמיכה, חסר קנוקנות, גובהו 30 עד 120 ס"מ, ובעלי מוהל חסר צבע.
השורש שיפודי. הגבעולים רְבוּעִים, זקופים עד מזדקפים באמצעות תמיכה, ארוכים מאוד ומסתעפים. ללא לוואים וחסרי קנוקנות.
העלים מסורגים, לפעמים שושנת עלים, קירחים ואורכם 10 עד 20 ס"מ. העלים גזורים-מנוצים פעמיים לאונות מוארכות ששפתם תמימה וקודקודם מסתיים בנקודה חדה.
התפרחות הן אשכולות צפופים בקצה הגבעול הראשי והם יוצאים מנגד לעלים. אורך עוקצי התפרחת כאורך החלק הנושא פרחים או ארוך ממנו.
הפרחים דו-מיניים, בלתי נכונים, קצותיהם סמוכים אחד לשני ומלווים חפים לבנים על פי רוב ונשירים. עוקץ הפרח קצר יוצא בחיק חפה. אורך הפרחים עולה על 9 מ"מ, אורכם 10 עד 16 מ"מ. צבע הכותרת לבן, לעיתים רחוקות ארגמן: קצות עלי הכותרת סגולים כהים
הגביע בעל 2 עלים קצרים, דמוי ביצה, לבנים, קודקדם חד, מצוייצים (משוננים) בשפתם רחבים כצינור הכותרת או רחבים ממנה. (לעומת עשנן יהודה, שעלי הגביע שלו צרים מהכותרת), ואורכם כמחצית מאורך הכותרת.
הכותרת בעלת 4 עלים מאוחים לכדי צינור ארוך ואוגן קצר. 4 עלי הכותרת ערוכים בשני דורים. עלה הכותרת העליון של הדור החיצוני גדול מהתחתון ובסיסו נפוח כעין דורבן. 2 עלי הכותרת הפנימיים ישרים. צבע הכותרת לבן עד סגול חיוור, עם כתם בולט וגדול בצבע ארגמן עז בקצה. וליתר דיוק הכנפיים של עלה כותרת העליון סגולים כהה ועם גדילתו הוא מתפשט מהקצה לאורך כל העלה. גם הקצות של העלים הפנימיים בצבע סגול כהה.
האבקנים 2, מבחינה אנטומית מדובר ב-6 אבקנים, מאוחים בזיריהם לשתי קבוצות בנות 3. המאבק האמצעי של כל קבוצה בן שתי לשכות, שני המאבקים בני לשכה אחת. נצמדים בבסיס לעלי הכותרת
השחלה עילית ודמוית ביצה, עמוד שחלה אחד שנושר מיד לאחר פתיחת הפרח והבשלת המאבקים והביציות.
עוקץ הפרי הבשל מפושקים או משולשלים (נטוי כלפי מטה) כלפי בסיס התפרחת. בין בסיס הפרי לעוקץ הפרי יש גופיף שומני.
הפרי אגוזית חד-זרעית בלתי נפתחת. הפירות כמעט כדוריים, קירחים ופחות או יותר חלקים, קוטרם 2.5 מ״מ.
הערות שוליים

1 2  Fumaria capreolata L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  .Fumaria Tourn. ex L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Fumaria Tourn. ex L., WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏18-07-2023
↑  עשנן מטפס, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  אליהו ספיר, הגליל, יפו: חברת אנגלו-פלשתינה, 1913
↑  מילון ילקוט הצמחים, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏1930
↑  צמחי ארץ ישראל (תש"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏1946
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 213-215
1 2 3 4  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 173-174
↑  Zohary, M., Flora Palaestina – Part One, Jerusalem: The Israel Academy of Sciences and Humanities,, 1966, עמ' 233-238

פרחים של עשנן מטפס
עשנן מטפס על חומת אבן בירושלים
פוקת המפרץ

| פוקת המפרץ |
| --- | --- |
 פוקת המפרץ
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלבי ים
סוג:: פוקה
מין:: פוקת המפרץ
שם מדעי
 Phoca vitulina ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


פוקת המפרץ (שם מדעי: Phoca vitulina) הוא מין של כלב ים, והמין הנפוץ ביותר של טורפים ימיים בעולם. הוא נפוץ בימים קרים וממוזגים בצפון האוקיינוס השקט והאטלנטי. הוא קרוי גם כלב ים מצוי ופוקה מצויה.
מאפיינים

אורך פרט בוגר יכול להגיע עד 1.85 מטר ועד משקל של 168 ק"ג.
מזון - כלבי הים יכולים לשחות הרבה בחיפוש אחר מזון לים הפתוח או בחופים חוליים ואף במזחים ונמלים שונים. הם אוכלים בעיקר דגים כמו מליח, עפיאן אירופי, בס לבן, מקרל, בקלה ודגי סולית וסלמון, ויאכלו גם רכיכות וסרטנים שונים ויצללו לעומק כדי לתפוס אותם. לעיתים נדירות הם יאכלו יצורים גדולים יותר, כגון ברווזים.
טורפים - טורפיו הנפוצים ביותר הם אורקה ועמלץ לבן, אך הם לא נפוצים בתוך יערות הקלפ שם מתחבאים הפוקות. הגורים יכולים להיטרף גם בידי כרישים נוספים, אריות ים, דובי קוטב ואף בידי עיטמים וכן בידי ציידים אנושיים.
אזור מחיה - הפוקות חיות בים בדרך כלל באוקיינוס או ליד חופים וגם ביערות הקלפ, אך עולות לחוף למושבות הרבייה שלהם. המושבות נמצאות בדרך כלל על חופים סלעיים, אך גם באזורי בוץ, חול וקרח. שם הם מזדווגים ואחרי תשעה חודשים הנקבות ממליטות גור השוקל 8–12 ק"ג. הגור נגמל תוך 4–6 שבועות, ואז יוצא לים לחפש מזון.
שפם

שערות השפם של כלב הים המצוי הן הארוכות ביותר מקרב בעלי החיים. הן בעלות צורה גלית, ובזקיקיהן כמות קצות עצבים גדולה פי עשרה מאלה של חולדות. הוכח מחקרית כי שפמה של הפוקה מסוגל לקלוט ביעילות שינויים קטנים ביותר בזרימת המים, למשל, תנועות שנוצרו עקב שחייה של דגים שעזבו את המקום אפילו 35 שניות קודם לכן. יכולת זו מאפשרת להם לחוש בטרפם גם במים עכורים, יכולת מפותחת כל כך שידועים מקרים של כלבי ים עוורים שעדיין נצפו במצב פיזי מצוין.
מיון

לפוקת המפרץ חמישה תת-מינים:
P. v. concolor - מצוי במערב אמריקה הצפונית
P. v. mellonae - מצוי בנהרות במזרח קנדה
P. v. richardsi - מצוי במערב אמריקה
P. v. stejnegeri - מצוי במזרח אסיה
P. v. vitulina - מצוי מאירופה למערב אסיה
הערות שוליים

↑  פוקת המפרץ באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Phoca vitulina (Common Seal, Harbor Seal, Harbour Seal), www.iucnredlist.org
↑  עולם קטן עם שפמים, באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי, ‏2021-12-02
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550639705171  GND: 4180639-6  LCCN: sh85058837  NKC: ph685418 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פי-כושי (חילזון)

| פי-כושי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: חלזונות
תת־מחלקה:: חלזונות עילאיים
על־סדרה:: חלזונות גבוהים
סדרה:: Littorinimorpha
משפחה:: פי-כושיים
סוג:: פי-כושי
שם מדעי
 Cypraea ‏לינאוס, 1758

פי־כושי (נקרא גם יְפֵה־פֶּה; שם מדעי: Cypraea) הוא סוג של חילזון ימי במשפחת פי-כושיים. בסוג חילזון זה היו בעבר מספר רב של מינים, אך רבים מהם הופרדו לסוגים משלהם. הקונכייה של פי-כושי היא ייחודית למשפחה: הקונכייה העוברית מפותלת כמו שאר הקונכיות, אך כאשר החילזון גדל הקונכייה מכסה לחלוטין את הקונכייה העוברית והצריח בכיפה עבה, כאשר הפתח הוא חריץ צר בבסיסה, שבדרך כלל יש לאורכו מעין "שיניים" משני צידי הפתח. מראה זה העניק לקונכייה את השם "פי כושי". חלקה העליון צבעוני ועשיר בדוגמאות כגון נקודות, פסים, כתמים ועוד. גודלה בינוני: 2.5–5 סנטימטרים בדרך כלל. החילזון עצמו חי בסמוך לשוניות אלמוגים, הוא פעיל בלילה וניזון מאצות.
בשל צבעוניותם והיותם רבים ומצויים, קונכיותיהם מבוקשות מאוד לצורכי אספנות. בעבר שימשו קונכיות של פי-כושי כמטבע במספר תרבויות עתיקות. במשך 4,000 שנה בכל אפריקה, דרום ומזרח אסיה שימשה הקונכייה ככסף. בראשית המאה ה-20 עדיין היה אפשר באוגנדה לשלם מיסים באמצעותה.
מינים בישראל

פי-כושי פנתרי (Cypraea pantherina) - אילת.
גלריה

מגוון קונכיות פי-כושי
איור של חילזון פי-כושי טיגריסי
פי-כושי טיגריסי
קונכיית יפה־פה פנתרי.
הערות שוליים

↑  לפי שם המין פִּי-כּוּשִׁי פַּנְתֵּרִי במילון בעלי חיים: רכיכות (תשס"ד), 2003, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  מונחים חדשים אושרו במליאת האקדמיה, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏4 בינואר 2024
↑  המונח במילוני האקדמיה ללשון העברית | מונחי האקדמיה ללשון העברית, באתר השם "פי־כושי", ככתוב בדף המקושר, הוא שם מיושן ששונה בשנת תשפ"ד לשם "יפה־פה".
↑  "קיצור תולדות האנושות", יובל נח הררי עמ' 182
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544016605171  NDL: 00572608 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פלומריה

| פלומריה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: גנציינאים
משפחה:: הרדופיים
סוג:: פלומריה
שם מדעי
 Plumeria ‏לינאוס, 1753
עצי פלומריה במקדש בלאוס
פלומריה (שם מדעי: Plumeria) הוא סוג של עץ נוי נפוץ ממשפחת ההרדופיים בן שמונה מינים שמקורו באמריקה הטרופית והסוב-טרופית. הסוג מורכב ברובו ממיני עצים ושיחים נשירים. מקור הפלומריה הוא בוונצאולה, מדינות מרכז אמריקה ומקסיקו, אך היא משגשגת בכל אזור בעל אקלים טרופי.
בארץ הצמח נקרא פיטנה, שייתכן שזהו גם שמו הערבי.[דרושה הבהרה]
מאפיינים

הפלומריה קרובה מבחינה בוטנית להרדוף הנחלים וכמוהו מכילה שרף חלבי רעיל ביותר. מיני הפלומריה השונים נבדלים זה מזה בצבע הפרחים ובצורת העלים. פרחי הפלומריה ריחניים ובשעות הלילה מגבירים את ריחם על מנת למשוך אליהם עשים להאבקה. לפרחי הפלומריה אין צוף ולמעשה הם מוליכים שולל את העשים שעוברים מפרח לפרח ומאביקים אותם. ניתן להרבות את הפלומריה הן בצורת ייחורים והן על ידי הנבטה של זרעים.
הסוג פלומריה נקרא על שמו של החוקר והבוטנאי הצרפתי בן המאה השבע עשרה שארל פלומיה אשר סייר בעולם החדש ותיעד מינים רבים של חיות וצמחים. בשפות לטיניות המין נקרא גם פרנג'יפני (Frangipani) על שם משפחת פרנג'יפאני - משפחת אצולה איטלקית שפיתחה בושם המופק מפרחי הצמח.
בשפת הנאוואטל האצטקית שמו של הפרח הוא קאקאיוחוצ'יטל שפירושו הוא "פרח העורב" והאצטקים השתמשו בו למטרות רפואיות רבות. במדינות רבות ברחבי אסיה הפרח משמש כמנחה במקדשים בודהיסטיים, משום שעל פי האגדה בודהה עצמו היה בגלגול קודם עץ פלומריה.
בארץ נפוץ המין פלומריה ריחנית, שנשתל כעץ נוי ביישובים רבים וגינות פרטיות.
פלומריה במלזיה.
פלומריה במלזיה.
פלומריה בליל, צרפת.
פלומריה בבנגלור, הודו.
פלומריה ורודה.
פלומריה לבנה.
פלומריה לבנה.
פלומריה בהודו.
פיתיונאי הסרגסום

| פיתיונאי הסרגסום |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: חכאים
תת־סדרה:: Antennarioidei
משפחה:: פיתיונאיים
סוג:: Histrio 
מין:: פיתיונאי הסרגסום
שם מדעי
 Histrio histrio ‏לינאוס, 1758

פיתיונאי הסרגסום או הִיסְטְרִיּוֹן (שם מדעי: Histrio histrio) הוא מין של דג מממשפחת הפיתיונאיים שבסדרת החכאים. דג זה יחידי בסוגו ומצוי רק בין אצות הסרגסום הצפות מעל פני שטח האוקיינוסים הסובטרופיים.
מאפיינים

דג זה מוסווה ביותר וגופו נראה כמו אצת הסרגסום. אורכו 20 ס"מ בממוצע. כמו קרובי משפחתו הוא מתמחה במארב חרישי לטרפו והוא יכול לבלוע במהירות כל טרף מזדמן בעזרת לסתותיו שיכולות להיפער קדימה תוך שבריר שנייה ולבלוע טרף הגדול גם ממנו. הוא נע באמצעות סנפיריו הבשרניים המקילים עליו להיאחז בצמחייה ואולם מקשים עליו לשחות. למעשה הוא זז מעט מאוד כל חייו.
הפיתיונאי ניזון ממגוון יצורי ים קטנים ביניהם דגים, רכיכות וסרטנים שחלקם מוסווים לא פחות ממנו. הפיתיונאי יכול לבלוע יצורים הגדולים גם ממנו עצמו והוא גם קניבל. בבטנו של פרט אחד נמצאו 16 פיתיונאי סרגסו צעירים.
הפיתיונאי חי רק על אצות הסרגסום והוא גם מתרבה ומטיל ביצים עליהם. הסוואתו מצילה אותו מטורפים כמו עופות ים ודגים גדולים יותר ואם זה לא עוזר הוא יכול לקפוץ אל האצה שמעל פני המים.
הערות שוליים

↑  פיתיונאי הסרגסום באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ע"פ האקדמיה ללשון
עכבר מצוי

| עכבר הבית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי עכבר
משפחה:: עכבריים
סוג:: עכבר
מין:: עכבר הבית
שם מדעי
 Mus Musculus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


עכבר מצוי או עכבר הבית (שם מדעי: Mus musculus) הוא מין מכרסם בסוג עכבר. מוצאו באזור הודו אך במהלך 8,000 השנים האחרונות התרחבה התפשטותו הגאוגרפית, כתוצאה מיחסיו עם בני האדם.
מבנה גוף ומראה

אורך הזנב כאורך גופו וראשו יחדיו – 65–105 מ"מ. העכבר הוא בעל עיניים שחורות, אוזניים עגולות, אף מחודד ושפם זיפני ארוך. משקלו: 12–30 גרם. צבע הפרווה בדרך כלל חום בהיר עד שחור, בעל כרס פרוותית לבנה או אפורה, צבע הזנב בהיר יותר בחלק תחתון מאשר עליון.
תפוצה

עכבר הבית נפוץ כמעט בכל אזור מחיה בו יש אנשים לרבות אזורים חקלאיים, ביערות טבעיים וגם ביערות שנשתלו על ידי בני אדם. באדמת מרעה ובאזורי חוף, באזורים בעלי שיחים נמוכים ואזורים עירוניים.
התנהגות

בשעות היום רוב בני המשפחה חבויים במחילות ובסדקי סלעים ופעילים בשעות הדמדומים והלילה. הם מיטיבים לרוץ ולטפס.
עכבר הבית מרבה לשכון גם בסביבת האדם: בבתי מגורים, מחסנים, ומבנים אחרים. בתנאי סביבה מתאימים יימצא בשדות ולאורך נחלים, במקומות בהם צמחייה צפופה המאפשרת לו להסתתר בה.
עכבר הבית ניזון בעיקר מחומר צמחי, אבל הוא אוכל-כול. גם את הצואה של עצמו הוא אוכל. בכך הוא ניזון מחומרי מזון הנוצרים במעיו באמצעות חיידקים.
מספר שעות השינה ביממה של עכבר הבית בשבי הוא בממוצע 12.5.
העכבר הוא טריטוריאלי. ובדרך כלל זכר דומיננטי אחד חי יחד עם מספר נקבות וגורים. זכרים דומיננטיים מכבדים את הטריטוריה של פרטים אחרים, ובדרך כלל אינם נכנסים אליה אלא אם היא פנויה.