קרב ויטוריו ונטו
הקרב

דיאז בחר את מועד ההתקפה ל־24 באוקטובר 1918, תאריך סמלי - בדיוק שנה לתבוסה הקשה בקרב קפורטו. בשעה 03:00 החל האגף הימני של הארמייה הרביעית האיטלקית במטח לתת זמן ללוחמים לעבור לעמדות התקפה. בשעה 05:00 הצטרפו שאר יחידות הארטילריה. חיל הרגלים החל להיאבק במעלה המדרונות התלולים והפסגות המשניות בהן החזיקו האוסטרים זמן כה רב. הצפת הפיאבה מנעה משתיים משלוש הארמיות המרכזיות להתקדם בו-זמנית עם השלישית; אבל האחרונה, בפיקודו של לורד קאבן, לאחר שתפס את האי פאפאדופולי במורד הזרם, זכתה לדריסת רגל על הגדה השמאלית של הנהר ב־27 באוקטובר. בערב כיסו בעלות הברית שטח כל כך נרחב עד שהן היו פרוסות מדי ופגיעות להתקפת נגד. הארמייה העשירית האיטלקית שמרה על האחיזה שלה והקימה ראש גשר בעומק של 4.0 ק"מ וברוחב של 5 מייל (8.0 ק"מ). הבריטים תפסו 3,520 שבויים ו-54 תותחים. סוטוזר בורוביץ' פון בווינה, המפקד האוסטרו-הונגרי, הורה על התקפת נגד על ראשי הגשר האיטלקיים באותו היום, אך חייליו סירבו להישמע לפקודות, בעיה שהתעמתה עם האוסטרים מאותו זמן ואילך, והתקפת הנגד נכשלה. הימים הראשונים של הקרב כללו דו-קרב ארטילרי כבד בין שני הצדדים, שהיו תואמים למדי בכוח האש, כאשר האיטלקים החזיקו 7,700 תותחים לעומת 6,000 תותחים של האוסטרו-הונגרים. מ-24 עד 31 באוקטובר בלבד, ירתה הארטילריה האיטלקית 2,446,000 פגזים.
האיטלקים הצליחו לחצות את הנהר פיאווה ולהתקדם צפונה. ב־28 באוקטובר 1918, קבוצה של צ'כים הכריזה על עצמאותה של בוהמיה מאוסטריה-הונגריה. למחרת, ב־29 באוקטובר, קבוצה אחרת שהתיימרה לייצג את הסלאבים הדרומיים הכריזה על עצמאותם, וב־31 באוקטובר הכריז הפרלמנט ההונגרי על פרישתם מהאיחוד, ובכך פירק רשמית את האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-28 באוקטובר, בתנאים מדיניים וצבאיים חדשים אלה, הורה הפיקוד העליון האוסטרו-הונגרי על נסיגה כללית.
ב-29 באוקטובר דחפה הארמייה האיטלקית השמינית לכיוון ויטוריו ונטו, שאליה נכנס המשמר הקדמי של הפרשים ורוכבי הברסליארי בבוקר 30 באוקטובר. הארמייה השלישית האיטלקית חצתה את הפיאבה התחתונה בזמן שפשיטות בהרים גילו שהאוסטרים נסוגים לשם. עתודות כולל רגימנט הרגלים האמריקאי ה-332 חצו את הפיאבה מאחורי הארמייה העשירית האיטלקית.
ויטוריו ונטו נתפסה למחרת על ידי הארמייה השמינית האיטלקית, שכבר התקדמה לנהר טגלימנטו. טריאסטה נכבשה על ידי משלחת אמפיבית ב־3 בנובמבר. חיילי הארמייה השמינית האיטלקית שהצליחו לחצות את הפיאבה הצליחו לתקשר עם הגדה המערבית רק באמצעות שחיינים. השחיינים השתייכו לאחת מיחידות התקיפה המובחרות ביותר בהיסטוריה האיטלקית - יחידת ארדיטי, הקאימאני דל פיאבה ("קיימנים של הפיאבה"). 82 לוחמים גויסו על ידי קפטן רמו פונטקורבו באצ'י. כוחות מיוחדים אלה הוקמו לאחר ניתוח הטעויות שנה לפני כן בקפורטו. הם נשאו עליהם סכין רסולזה ושני רימוני יד, ואומנו להישאר בזרמים העוצמתיים של נהר הפיאבה הקפוא עד 16 שעות; 50 מהם מתו בנהר במהלך המערכה, שיעור נפגעים של למעלה מ-60%. הארמייה האיטלקית ה-12, בפיקודו של הגנרל הצרפתי ז'אן גרציאני, המשיכה להתקדם, תוך שהיא נתמכת מימין על ידי הארמייה השמינית.
עם עלות השחר ב־31 באוקטובר, הארמייה הרביעית האיטלקית חידשה את המתקפה על מונטה גראפה והפעם הצליחה להתקדם מעבר לעמדות האוסטריות הישנות לעבר פלטר. בהרים ובמישור המשיכו צבאות בעלות הברית להתקדם עד שנקבעה שביתת נשק. התוצאה הייתה שאוסטריה-הונגריה איבדה כ-30,000 הרוגים ופצועים ו-300,000 שבויים (50,000 עד 31 באוקטובר; 100,000 עד 1 בנובמבר; 300,000 עד 4 בנובמבר). האיטלקים ספגו במהלך המאבק של 10 הימים 37,461 נפגעים (הרוגים ופצועים) - 24,507 מהם במונטה גראפה. הבריטים איבדו 2,139 הרוגים, בעוד שהצרפתים איבדו 778 איש.
שביתת הנשק של וילה ג'וסטי נחתמה ב־3 בנובמבר בשעה 15:20, ונכנסה לתוקף 24 שעות מאוחר יותר, בשעה 15:00 ב־4 בנובמבר.
האוסטרים נדרשו לפנות את צבאם משטחים רבים בדלמטיה, ודרום טירול.