לימודי חול
המחלוקת האידאולוגית > תורה עם דרך ארץ

לעומת הגישה השוללת את המדע ולימודי החול, התבססה גם הגישה הנגדית הרואה אותם בחיוב. תומכי העיסוק בעבודה בצד התורה, הביאו מן התלמוד נימוקים מוסריים להצדקת עמדתם, כגון: "רבן גמליאל, בנו של רבי יהודה הנשיא, היה אומר: יפה תלמוד תורה עם דרך ארץ שיגעת שניהם משכחת עוון, וכל תורה שאין עמה מלאכה סופה בטלה וגוררת עוון" (פרקי אבות, פרק ב', משנה ב'), או: "כל האומר אין לי אלא תורה... אפילו תורה אין לו" (יבמות, דף קט, ע"ב). נראה שמחייבי לימודי החול חששו מהיווצרות תלות של תלמידי החכמים במפרנס חיצוני.
במהלך ההיסטוריה התגבשו גישות שונות, שהעלו נימוקים לשילוב תורה עם מדע:
א. הדגם הרציונליסטי, שמייצגו הבולט הוא הרמב"ם. מכל הדעות המחייבות שילוב בין תורה למדע, זו של הרמב"ם היא החיובית ביותר והמקיפה ביותר. לא רק שמותר לעסוק בלימודי חול, אלא שאף מצווה לעסוק בהם. הרמב"ם ביטא השקפה זו בספרו מורה נבוכים, וכן בפסקי הלכה המופיעים בספרו משנה תורה. הוא מחייב לימוד מדעים כגון: אסטרונומיה, מדעי הטבע, פיזיקה, ביולוגיה, רפואה, וכן דקדוק ואטימולוגיה. נימוקו העיקרי הוא שחובת המאמין להכשיר את עצמו במלאכת ההיגיון, כי רק באמצעותה יוכל להבין את יחס העולם לבורא העולם. לדעת הרמב"ם, לימודי החול אף הכרחיים לקיום המצוות המעשיות. לצד גישה זו, הרמב"ם אוסר להתפרנס מהתורה: "אל תעשה עטרה להתגדל בה ולא קרדום לחפור בהם. ועוד ציוו ואמרו: אהב את המלאכה ושנא את הרבנות. וכל תורה שאין עמה מלאכה סופה בטלה וגוררת עוון. וסוף אדם זה שיהא מלסטם את הבריות" איסור זה זכה לפרשנויות שונות וסותרות של מתנגדיו. במציאות הישראלית מצאו תומכי גישת "תורה בלבד" צידוק לעקיפת איסור זה ולעיסוק בתורה כמקור פרנסה. סיבה נוספת שמביא הרמב"ם ללמוד לימודי חול היא מצוות אהבת ה' ויראתו: "והיאך היא הדרך לאהבתו ויראתו? בשעה שיתבונן האדם במעשיו וברואיו הנפלאים הגדולים, ויראה מהם חכמתו שאין לה ערך ולא קץ, מיד הוא אוהב ומשבח ומפאר ומתאווה תאווה גדולה לידע השם הגדול...וכשמחשב בדברים האלו עצמן, מיד הוא נרתע לאחוריו, ויירא ויפחד ויידע שהוא בריה קטנה שפלה אפלה".
ב. הדגם התרבותי, שמייצגו המובהק הוא הרב שמשון רפאל הירש. הרב הירש הוא מכונן השיטה המכונה "תורה עם דרך ארץ", ונחשב לאבי "האורתודוקסיה המודרנית". כיהודי מאמין שהוא גם בן לתרבות המערב המודרנית, ביקש הרב הירש לשלב בין שתי ההשקפות. הוא ביסס את התיאוריה לפיה שורשי ההומניזם האירופי מקורם ביהדות. משנתו החינוכית " תורה עם דרך ארץ" התבססה על השקפה זו. לטענתו, לא קיימים ניגודים בין תורה למדע, המאלצים לבחור באחד הכיוונים, ואם בכל זאת היהודי ניצב בפני הכורח לבחור, עדיפה התורה על פני ההשכלה החילונית. הרב הירש סבר כי לימודי החול מסייעים להבנה מעמיקה יותר של התורה. גם הרב עזריאל הילדסהיימר פעל לביסוס הגישה של "תורה עם דרך ארץ", בעיקר באמצעות ייסוד בית מדרש גבוה לרבנים בברלין. הוא גם התיר ללמוד באוניברסיטאות. גישה אורתודוקסית זו התפתחה בגרמניה נוכח התפשטות ההשכלה והמודרניזציה, שיצרו קשר בין הצלחה כלכלית לבין ידע, התמחות וקידמה טכנולוגית.
ג. הדגם המיסטי, שהתגבש לאור השקפתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. לדעת הרב קוק הבעיה של שילוב תורה וחכמה (מדע) אינה במישור התרבותי, אלא במישור המיסטי-מטפיזי: מעצם נגיעתה בסוגיות של קודש וחול, היא חורגת מגבולות תרבותיים/חברתיים גרידא. היחס בין קודש לחול דומה ליחס שבין חומר לצורה: חול הוא חומר, ואילו קודש הוא צורה. הרב קוק הגיע למסקנות מרחיקות - לכת מבחינה מטפיזית, באמרו במפורש: "לדעת שאין אמת חול מוחלט בעולם", דהיינו, קיים רק קודש והעדיין לא קודש. בסופו של דבר כל החול (העדיין לא קודש) נמצא בתורה ומתקדש על ידה. מכאן נובע כי ביסודו של דבר לימודי החול אינם חסרי קדושה לנצח מטבעם, וכי לימודי הקודש יהיו עקרים, אם כל פעולותיהם יחולו בתחום הקדושה בלבד. לימודי החול חשובים לא למרות העדר קדושתם, אלא משום שזוהי הדרך שבה החיים כולם, הדעת כולה, ההוויה כולה, מתאחדים בסופו של דבר.
ד. הדגם האינסטרומנטלי המכונה גם "רקחות, טבחות ואופות", בהשקפת הגאון מווילנה (הגר"א). עמדה זו נגזרת מהמושג ההלכתי "הכשר מצווה". זוהי פעולה שאינה בעלת ערך דתי, ובכל זאת יש לה חשיבות מאחר שהיא מאפשרת לקיים מצווה. גישה זו מכירה בערכו של המדע כאמצעי או כמכשיר: אם הלימוד (או פעילות חילונית אחרת) נעשה לשם קיום מצווה, כלומר, לשם שמים, אזי הוא עשוי לקבל פן של קדושה. כך לדוגמה, ניתן לייחס ערך דתי לאכילה, שתייה, מלאכה וכיוצא באלו. בדומה לכך, מותר ללמוד לימודי חול אם מטרתם לסייע בסופו של דבר לשמירת מצוות וללימוד תורה. לאור השקפה זו, לימודי החול אינם בבחינת עברה של ביטול תורה. אמנם אין כאן תמיכה גורפת בלימודי חול, אך ניתנת לגיטימציה לעסוק בכך בהיותם בעלי ערך אינסטרומנטלי. גישה זו באה לידי ביטוי בדברים שהובאו בשמו של הגר"א: "כפי מה שיחסר לאדם ידיעות משארי החכמות – לעומת זה יחסר לו מאה ידות בחכמת התורה".