stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרה דה-פריס
קורות חיים

דה-פריס נולד בשנת 1911 בלייוורדן שבמחוז פריסלנד בהולנד, בן ליהודית. סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת אמסטרדם בשנת 1936 עם תואר דוקטור לרפואה, ובשנת 1938 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה. הוא התמחה ברפואה פנימית, וב-1938 קיבל תואר מומחה לרפואה פנימית. בשנים 1932–1933[דרוש מקור][מפני ש...] עמד דה-פריס בראש בית החולים "מֶפֶּל" (Meppel) בהולנד והרצה בתחום כימיה קלינית באוניברסיטת אמסטרדם. בשנת 1939 התמנה למנהל בנק הדם של הצלב האדום בצפון הולנד, ובשנת 1940, בימי מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו לארץ ישראל היה דה-פריז רפתן בקיבוץ גבע. בשנת 1942 עבר לעסוק ברפואה והצטרף לסגל בית החולים הדסה בירושלים. בשנים 1946–1948 השתלם באוניברסיטת הרווארד, ובשובו לישראל חזר לעבוד בבית החולים והחל להרצות בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1949 מונה דה-פריס למנהל המעבדה למחקר קליני בבית החולים, ובשנת 1953 הוענק לו התואר פרופסור חבר.
בשנת 1955 עבר דה-פריס לעבוד בבית חולים בילינסון כמנהל מחלקה פנימית ד' ומנהל המכון למחקר רפואי של קופת החולים. עבודתו המחקרית בשנים אלו זיכתה אותו, במשותף עם מקס לבקוביץ, שמעון גיטר, ושאול כוכבא על נושא ארס נחשים בישראל, בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1959. דה-פריס ביחד עם חיים שיבא, פריץ דרייפוס ושמואל שור, נמנה בין מייסדי הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב וכיהן כדקאן הפקולטה הראשון. בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. כיהן כרקטור האוניברסיטה משנת 1969 ועד 1972. גם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך לעסוק בתחום, שימש כיועץ רפואי לבתי חולים ברחבי ישראל ומנהל מחקר בחברת טבע.
בשנת תש"ל (1970) הוענק לדה-פריס פרס ישראל לרפואה, על תרומתו להוראה ולחינוך ברפואה ועל הישגיו המחקריים בהמטולוגיה, טוקסיקולוגיה ומחלות מטבוליות.
בשנת 1995 הוענק לדה-פריס אות יקיר העיר תל אביב-יפו
אנדרה דה-פריס נפטר בקיץ 1996.
היה נשוי לחוה (בתו של הפרופ' למחלות א.א.ג, יוסף לכמן) ואב לשלושה: תמר דה פריס וינטֶר, צורפת אמנית; מרצה מהאקדמיה להנדסה ולעיצוב שנקר.
אילן דה פריס, ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, לשעבר מנכ"ל סינמטק ירושלים וסמנכ"ל התוכן של "רשת"; ו-דוד דה פריס, פרופסור מן המנין בחוג ללימודי עבודה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
הערות שוליים

↑  ישעיהו אביעם, חוקרים ארס נחשים, מעריב, 26 בפברואר 1960
↑  ישעיהו אביעם, מכון־למחקר "צועד" על הישגים, מעריב, 12 בינואר 1966
↑  העלאות ומינויים באוניברסיטת תל אביב, דבר, 11 באוגוסט 1965.
↑  פרופסור דה־פריס נבחר רקטור אוניברסיטת ת"א, מעריב, 23 בינואר 1969.
↑  חתני פרס ישראל, מעריב, 22 באפריל 1970; חולקו פרסי ישראל, דבר, 12 במאי 1970.
↑  יקיר תל אביב-יפו לשנת תשנ"ה, 1995 - פרופ' אנדרה דה-פריס
↑  חגית פלג-רותם, ‏אחוות הטבעת בחדר המורים, באתר גלובס, 1 באפריל 2008
↑  מרב יודילוביץ', אילן דה פריס ינהל את סינמטק ירושלים, באתר ynet, 8 בינואר 2008.
↑  דוד דה פריס, באתר הפקולטה למדעי החברה של אוניברסיטת תל אביב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276057605171  BnF: cb12399291p (data)  CiNii: DA05275119  ISNI: 0000 0001 0935 8832  LCCN: n79127024  NLA: 35034360  NTA: 072434716  SUDOC: 033091331  VIAF: 111649755   WorldCat (עם VIAF): 111649755
ברוך פדה

| --- | --- |

קצין רפואה ראשי ברוך פדה ב-1958
 לידה:  1908 בלארוס
 התאבד:  18 ביוני 2001 (בגיל 93 בערך)
 תאריך עלייה:  1934
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת פראג, צ'כוסלובקיה
 התמחות:  רפואה פנימית, המטולוגיה, מנהל רפואי
 תואר:  פרופסור מן המניין
 תפקידים:  קצין רפואה ראשי מנהל מחלקה בי"ח תה"ש  מנהל בית חולים מנכ"ל משרד הבריאות
 מחלקות ובתי חולים:  תל השומר, פוריה
 פרסים והוקרה:  פרס מאיר 1955 פרס יגאל אלון 1983 פרס ישראל תשמ"ה 1985 אות הנשיא למתנדב 1988  אות שר הבריאות על מפעל חיים 1999
 הנצחה:  בי"ח פוריה והמחלקה הגריאטרית בתה"ש נקראים על שמו
מרכז ברוך ותחיה פדה לשיקום המבוגר בתל השומר
ברוך פדה (פדרסקי) (1908 - 18 ביוני 2001) היה רופא, קצין רפואה ראשי, מנהל בית חולים ומנכ"ל משרד הבריאות, פרופסור לרפואה פנימית, חתן פרס ישראל תשמ"ה לרפואה.
ביוגרפיה

פדרסקי נולד בעיירה רדשקוביצ'י שבבלארוס. אמו, חיה-רבקה, הייתה אחותה הגדולה של הסופרת דבורה בארון. היה חניך תנועת "החלוץ".
למד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג ועם סיום לימודיו בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. הוא היה רופא של "חברת האשלג הארץ-ישראלית" בסדום, וכן רופא כללי בעפולה, בגליל ובעמק הירדן. בשנת 1938 נסע לארצות הברית והשתלם שם בהמטולוגיה. עם שובו כעבור שנתיים, שימש רופא בגליל העליון ומאוחר יותר בבית חולים עפולה.
בסביבות 1942 הכיר בדגניה את רעייתו לעתיד, תחיה בת משה תלמי, בת כפר יחזקאל, בוגרת סמינר למורים בירושלים ומורה בבית הספר החקלאי כדורי. השניים נישאו בכפר יחזקאל.
בהגנה שימש פדה בתפקיד הרופא הנפתי בחבל הנגב. במסגרת תפקידו הקים פדה בית חולים צבאי - "בית חולים מס' 1" שהוקם באוהלים בקיבוץ ניר-עם.
בשנת 1948 התגייס לצה"ל ושימש סגן קצין רפואה ראשי בנוסף לתפקידיו כאחראי רפואי לחזית הדרום וקצין המבצעים של שירות הרפואה (לימים חיל הרפואה). בשנת 1949 פרש מן הצבא והתמנה למנהל מחלקה פנימית בבית חולים תל השומר (לימים בית חולים שיבא). 
בתחילת שנות ה-50 נמנו בני הזוג על המתיישבים הראשונים בשכונת צהלה בתל אביב.
בשנת 1955 נתמנה גם לסגן מנהל בית החולים. בשנת 1956 מונה לקצין רפואה ראשי ושירת בתפקיד זה במשך מלחמת סיני ועד סוף שנת 1962. עם כניסתו לתפקיד קרפ"ר החליט על ביטול בתי החולים הצבאיים והוחלט לאשפז חיילים בבתי החולים הממשלתיים. הטיפול השוטף ניתן במרפאות החוץ הצמודות לבתי חולים אלה על ידי רופאים מומחים. פרופסור פדה ייסד את המכון הגנטי בתל השומר והיה מראשוני הגנטיקאים בארץ.
לאחר פרישתו מן הצבא מילא תפקידי הוראה, מחקר וניהול. בין השאר שימש בין השנים 1971–1974 מנכ"ל משרד הבריאות. בין הסיבות לפרישתו מתפקידו נמנו על ידו תחושת ריחוק בינו לבין הדור הצעיר של רופאים. לכך נוספו השמצות על פעילות המשרד שפורסמו באותה עת בעיתונות בניסיון להציג הישגים מקצועיים ככישלונות. ב-1972 מונה לחבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
בשנים 1974–1976 מונה למנהל בית החולים פוריה (הנושא כיום את שמו).
עם פרישתו לגמלאות עבר עם רעייתו להתגורר בחצור הגלילית.
שם שימש כרופא כללי ורעייתו עבדה כמורה. בהמשך פתח מכון לחולי סוכרת בקריית שמונה ועבד במרפאת היישוב קצרין.
בשנותיהם האחרונות הקימו בני הזוג את ארכיון הגולן.
במשך חייו המקצועיים זכה להערכה רבה מצד עמיתיו והממסד הממלכתי והרפואי ובין השאר היה חתן פרס מאיר (1955), חתן פרס יגאל אלון (1983), חתן פרס ישראל תשמ"ה לרפואה (1985), מעוטר אות הנשיא למתנדב (1988), וכן עיטור אות שר הבריאות על מפעל חיים (1999).
פרופסור ברוך פדה לקה במחלת הסרטן. רעייתו, תחיה לבית תלמי (אחותו של הפיזיקאי יגאל תלמי), הייתה חולת לב ואושפזה תקופה ארוכה במהלך שנת 2001. בעקבות החמרה במצבו החליטו הוא ורעייתו לשים קץ לחייהם.
ברוך פדה נפטר בביתו בשכונת צהלה ממנת יתר של תרופות אותן נטל יחד עם רעייתו. השניים הותירו אחריהם מכתב פרידה. רעייתו, תחיה, נותרה במצב קשה ונפטרה כשבוע לאחר מכן. בני הזוג נקברו בבית העלמין בכפר יחזקאל. הותירו אחריהם שלושה ילדים ונכדים.
בשנת 2005 נקרא בית החולים פוריה על-שמו.
המרכז הגריאטרי בבית חולים שיבא נקרא על שמם של פרופסור פדה ורעייתו.
חיים אישיים

לבני הזוג נולדו שני בנים ובת.
עופר, ניצה רייך ופרופ' שי פדה, שהוא רופא ילדים ומומחה בראומטולוגיה המנהל את מחלקת הילדים בבית חולים ספרא בתל השומר וכן את המרפאה הראומטולוגית ילדים ומרכז ארצי לחולי קדחת ים תיכונית משפחתית (FMF). נכדתם, הדס פדה, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה בעבר.
הערות שוליים

↑  ארגון ההגנה, ש"ר (שירות רפואי) אתר ההגנה
↑  זאב שיף, איתן הבר, (עורכים), אריה חשביה, (עורך משנה), "לקסיקון לביטחון ישראל", זמורה ביתן מודן - הוצאה לאור,  1976, ערך : רפואה, חיל (חר"פ), עמוד 493
↑  ד"ר ברוך פדה מנכ"ל משרד הבריאות, דבר, 15 במרץ 1971
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299103105171  ISNI: 0000 0000 7077 7676  VIAF: 97331587   WorldCat (עם VIAF): 97331587
אברהם חכם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1882 ה'תרמ"ב סננדג', פרס
 פטירה:  1964  (בגיל 82 בערך) ד' באלול ה'תשכ"ד ישראל
 כינוי:  מולא אברהם בן עזריה חכם
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום פעילות:  סננדג', כרמאנשאה, ראשון לציון, ירושלים, בית חנן
 תקופת הפעילות:  ? – 12 באוגוסט 1964 
 תפקידים נוספים:  רבה של סננדג', רבה של כרמאנשאה, רב המושב בית חנן, רב קהילת האורפלים בראשון לציון, רב ישיבת מגן אברהם בירושלים
 חיבוריו:  ספר יזרעאלי
 צאצאים:  לאה חכם, יצחק חכם, אליעזר אברהמי, רבקה ששון פור, רחל חכם, שמחה אביר, מרים פוקס
 
חכם אברהם חכם (ה'תרמ"ב, 1882 – ד' באלול ה'תשכ"ד, 12 באוגוסט 1964) היה רב, דרשן ומנהיג רוחני. שימש רב של הערים סננדג' וכרמאנשאה בכורדיסטן הפרסית, ולאחר מכן של מושב בית חנן ושל קהילת האורפלים בראשון לציון. הקים את ישיבת מגן אברהם ואת בית הכנסת תפארת אברהם בירושלים.
קורות חיים > ראשית חייו

אברהם חכם נולד בשנת 1882 בעיר סננדג' לחכם עזריה, דיין וחכם בסננדג' שנודע בכינוי "מולא עזיז", ולאשתו לאה, ובבגרותו עסק במסחר. עם פטירת האב מונה אחיו של אברהם, נחמיה חכם, לרב העיר סננדג'. כעבור מספר שנים נפטר נחמיה לאחר פציעה ברגלו, ואברהם אימץ את בניו ושימש במקומו כרב העיר בעודו ממשיך לעסוק במסחר לפרנסתו.
קורות חיים > הרבנות בכרמאנשאה

בשנת 1912 (תרע"ב) עבר חכם לעיר כרמאנשאה, דרומית לסננדג', לשמש כרב העיר לקהילה שמנתה 5,000–6,000 יהודים, כשלושה אחוזים מתושבי העיר. בנוסף לתפקידו כרב שימש חזן, דרשן, שוחט, מוהל, אב בית דין ואחראי גם על החינוך התורני בבית הספר "כל ישראל חברים" שבעיר. במקביל רקם קשרים עם ההנהגה המוסלמית, ששימשו לטובת הקהילה היהודית, ובמיוחד התחבב על מושל העיר שיהאב אל-דולה, שאף דחה פעם לבקשתו את בחינות הסיום בבית הספר משום שאלו נקבעו לזמנו של חג שבועות, ובפעם אחרת הסכים לבטל גיוסו של נער שהרב חכם העיד כי לא הגיע לגיל גיוס.
אשתו ההרה נשארה בבית הוריה בסננדג' עם אחייניו שאימץ (בני שש, ארבע ושנתיים), והצטרפה עם האחיינים לאחר שהתאקלם. בכרמאנשאה נולדו לחכם ארבעה עשר ילדיו. שבעה מהם שרדו ועלו איתו לארץ ישראל.
כדיין העמיק בחקירותיו, ואף ניהל תכתובת עם רבנים מקהילות מרוחקות. הוא גם נודע כמי שמקפיד על קדושת השבת, ואף הורה על החרמה של חנות שנפתחה בשבת, עד שהיהודי בעל החנות חזר בו מהחלטה זו.
בתחילת שנות ה-30 עבר בכרמאנשאה זרם של כ-2,500 פליטים יהודים מבוכארה, שנמלטו מפרעות הבולשביקים. מאות מהפליטים חנו בכרמאנשאה בעת שחיכו לאישורי מעבר, בשל קרבתה לגבול עם עיראק. אברהם חכם גייס את הקהילה היהודית המקומית לארח את הפליטים ולשתף אותם בפרנסה, בתרבות ובחינוך, על מנת שישרדו ולא ניתן יהיה לגרש אותם. במקביל השתתף בשליחת בקשות לרשויות השונות על מנת לזרז את קבלת אישורי העלייה של הפליטים לארץ ישראל.
קורות חיים > בארץ ישראל

בהיותו ציוני נלהב, ולאור עליית האנטישמיות בפרס וההגבלות על היהודים בכרמאנשאה עצמה עם חילופי המושל, עלה אברהם חכם לארץ ישראל. מילדיו נמנעה היציאה מפרס עקב איסור יציאה על נערים מעל גיל 14, אולם הם ברחו לעיראק ומשם הצטרפו להוריהם. המשפחה שהתה שבועיים בבגדד, וכשהגיעה מאוחר יותר לדמשק, הצליח אברהם להשיג מהרב של דמשק אשרת עלייה לארץ ישראל לרבנים. משפחתו נותרה בדמשק בציפייה לאשרות שלהם. אלו הגיעו כחמישה חודשים לאחר מכן, והמשפחה הגיעה בנסיעה ברכבת העמק הישר לחיפה, שם הסכים אחד התושבים לארחם ללא תשלום במשך שבוע כדי שלא יסעו ללא אבטחה, ואז הצטרפו לאברהם חכם בירושלים.
עם הגעתו לארץ בערב פסח 1936 (תרצ"ו) התיישב בשכונת הבוכרים בירושלים. הוא שימש שם שוחט עופות, חזן, מוהל ועורך קידושין. בבית המטבחיים עבד רק זמן קצר, ועזב בלחץ המשפחות ששלטו במקום. הוא סירב לבקשתו של הראשון לציון, בן ציון מאיר חי עוזיאל לשמש שד"ר לשיראז, ובשנת 1942 עבר לכהן כרב המושב בית חנן של קהילת יוצאי בולגריה. החל מ-1943 עבר לראשון לציון, שם שימש במשך שלוש שנים רב קהילת האורפלים, אם כי המשיך לבקר את משפחות בניו בירושלים על בסיס חודשי.
בנו היה חבר האצ"ל, ועם מאסרו והגלייתו לסודאן חזר אברהם חכם לירושלים. עם קום המדינה ושחרור בנו בשנת 1948 עבר לשכונת קטמון בירושלים, שם הקים והוביל את ישיבת מגן אברהם ואת בית הכנסת תפארת ירושלים לעדות המזרח.
קורות חיים > מותו

כמה ימים לפני פטירתו אמר לאשתו שהוא אינו רואה את דמותו בכוס הקידוש, והוא חושש שימיו ספורים. ב-12 באוגוסט 1964 (ד' באלול התשכ"ד) קם ממיטתו בחצות, נטל ידיים, ולאחר שביקש מאשתו מגבת וניגב ובירך בעודו כורע בפתח הדלת, נפטר כשראשו על כתפי אשתו. הובא לקבורה בהר המנוחות.
ספרו

ספרו היחיד של אברהם חכם הוא "ספר יזרעאלי", ובו דרושים ופירושים לכל פרשיות התורה. הספר נערך ונכתב לאורך תקופה ארוכה, ונמסר לדפוס על ידי אברהם חכם רק כחודשיים לפני מותו.
קישורים חיתוניים

אברהם חכם, באתר "החכם היומי"
גיורא פוזיילוב, חכמיהם של יהודי פרס ואפגניסטן, ירושלים: מוציא לאור משרד החינוך והתרבות, מנהל החינוך הדתי, מחלקת הפרסומים, 1995, עמ' 145–166.
הערות שוליים

↑  אברהם חכם, באתר "החכם היומי"
1 2 3 4 5 6  גיורא פוזיילוב, חכמיהם של יהודי פרס ואפגניסטן, ירושלים: מוציא לאור משרד החינוך והתרבות, מנהל החינוך הדתי, מחלקת הפרסומים, 1995, עמ' 145–167.
↑  אברהם חכם באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298523505171  ISNI: 0000 0004 0322 4720  VIAF: 299378700   WorldCat (עם VIAF): 299378700
פטר ואלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בדצמבר 1919 סומבטהיי, הרפובליקה ההונגרית 
 פטירה:  18 בספטמבר 1973 (בגיל 53) מישקולץ, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 השכלה:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1942) 
 תפקיד:  שר האוצר ההונגרי (14 באפריל 1967–12 במאי 1971)  member of Central Committee of the Hungarian Socialist Workers' Party (28 בנובמבר 1970–8 בספטמבר 1973) 
 מפלגה:  מפלגת העובדים ההונגרית, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית 
 
מצבתו של פטר ואלי
פטר ואלי (25 בדצמבר 1919 - 18 בספטמבר 1973) היה פוליטיקאי הונגרי ממוצא יהודי שכיהן כשר אוצר בשנים 1967-1971, בעת רפורמות כלכליות שפתחו את הונגריה למסחר עם המערב.
ביוגרפיה

ואלי נולד למשפחה יהודית בשם וייס בסומבטהיי. הוא קיבל תואר בהנדסה כימית מהאוניברסיטה הטכנולוגית בבודפשט בשנת 1942. הוא עבד זמן מה במפעל תרופות ולאחר מכן ניהל מעבדה במפעל לעיבוד עורות. בינואר 1945 הוא נעצר לזמן קצר באשמת הפצת תעמולה קומוניסטית. לאחר כניסת הצבא האדום להונגריה הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית באפריל 1945. בשנים 1948-1952 היה עוזר הוראה ומרצה לכלכלה בבודפשט. בשנת 1954 הוא מונה לסגן יושב ראש רשות התכנון ההונגרית והמשיך לעבוד ברשות התכנון עד שנת 1967. בתפקידו זה היה מאלו שהצביעו על הבעיתיות בתוכניות התיעוש של הונגריה שכוונו לייצור מוצרים תחליפי ייבוא ועל כן היו באיכות נמוכה ולא אפשרו רכישת מוצרי ייבוא הכרחיים. הוא הציע לשנות את המדיניות ולעבור לייצור מוטה ייצוא והתרכזות בייצור מוצרים באיכות גבוהה. בשנת 1967 הוא מונה לשר האוצר של הונגריה. תוכניתו שכונתה "המכניזם הכלילי החדש" זכתה להצלחה גדולה. הוא פתח את הונגריה למסחר עם המערב והביא את רמת החיים בהונגריה לרמה הגבוהה ביותר מבין כל מדינות הגוש המזרחי. בעקבות זאת הוא זכה לפופולריות רבה בקרב הציבור, אך לא בקרב ההנהגה הקומוניסטית בהונגריה וברית המועצות.
במאי 1971 הוא קודם להיות סגן ראש הממשלה ונציג הונגריה בקומקון. במרץ 1973 הוא ביקר בארצות הברית במטרה לקדם את היחסים בין המדינות.
ב-15 בספטמבר 1973 בעת ביקור במפעל מתכת הוא נדחף על ידי מנוף שאיבד שליטה לתוך דוד מתכת רותחת. הוא נפטר מפצעיו ב-18 בספטמבר 1973. במערב עלו חשדות שואלי חוסל, אך לא נמצאו ראיות לכך.
הערות שוליים

1 2  נפתלי קראוס, הסגן היהודי של ראש ממשלת הונגריה, מעריב, 3 ביוני 1971
↑  The Hungarian Economic Reforms 1953-1988, pages 116-118
1 2  T. W. Tibby Weston, The Vision: A Candid Autobiography of a Survivor of Nazis and Communists, Xlibris Corporation, 15 Aug 2001, pages 240-246
↑  Pál Germuska, Unified Military Industries of the Soviet Bloc, 2015, page 167
↑  Bennett Kovrig, Of Walls and Bridges, page 120
↑  Hungarian Official Dies, 20 בספטמבר 1973
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1280844078  VIAF: 8093167764317913890006   WorldCat (עם VIAF): 8093167764317913890006 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פטר ואלי".
מירה בן-ארי (אלחוטנית)

ערך זה עוסק בחיילת במלחמת השחרור. אם התכוונתם לנכדתה, ראש מועצת גן רווה, ראו .
| --- | --- |

מירה ובנה דני בניצנים, 1948
 לידה:  9 בינואר 1926 גרמניה ברלין, גרמניה
 נהרגה:  7 ביוני 1948 (בגיל 22) ניצנים
 תאריך עלייה:  1933
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תפקידים בשירות
 אלחוטנית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העצמאות
 
מירה בן-ארי (נולדה בשם מרים גלסשייב, 9 בינואר 1926 – 7 ביוני 1948) הייתה אלחוטנית במלחמת העצמאות שנמנתה עם הנצורים בקיבוץ ניצנים. היא התנדבה להישאר בקיבוץ גם לאחר "מבצע תינוק", שבמהלכו פונו בעלה ובנה.
ביוגרפיה

מירה בן-ארי נולדה בשנת 1926 בברלין, בת למרגרט ותיאודור (איזידור), שהיה דוקטור למשפטים, סופר ועיתונאי. בשנת 1933 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל, ולמדה בגימנסיה "בן-יהודה" בתל אביב, שם הושפעה מהמורה לתנ"ך, ישראל שייב ובהשפעתו הצטרפה ללח"י. הוריה לא ראו זאת בעין יפה ושלחו אותה ליבנאל. שם הצטרפה לקבוצת "שורשים", יצאה לשנת הכשרה בקיבוץ, ונמנתה עם מקימי ניצנים. נישאה לאליקים בן ארי, חבר הפלמ"ח, ובגיל 19 ילדה את בנם דניאל (דני). היא יצאה לקורס אלחוטנים, ועסקה בקשר עם אוניות מעפילים. נמנתה עם מגיני ניצנים, ונשארה במקום גם לאחר פינוי הנשים והילדים.
בפתק, שאותו תחבה לכיס מעילו של בנה, כתבה לבעלה:
אני רק אכתוב כמה מילים, ואתה בטח תבין כי איני יכולה לכתוב. פשוט זה קצת קשה. יותר מקצת. כך עוד לא הרגשתי אף פעם, אבל אתגבר. בזמננו צריך להתגבר על הכל. אולי בעבור יכולתו של עמנו לסבול ולא לוותר, בגלל עקשנותו להחזיק מעמד על אף העובדה כי מעטים אנו, הרי בכל זאת נשיג את כל אשר מגיע לנו אחרי אלפיים שנה. אין פרידה קשה מזו של אם מילדה, אך אני נפרדת מילדי למען יגדל במקום בטוח, ולמען שיהיה אדם חופשי בארצו. תמסור לו בבואך אליו את כל אהבתי. תמסור לאבא ולאמא שלי הרבה נשיקות ובקש בשמי סליחה...
ב-7 ביוני 1948, שידרה מירה בן-ארי את העדכונים האחרונים אודות הקרב על ניצנים. בתום קרבות קשים החליט מפקד ניצנים אברהם שוורצשטיין לשאת ולתת עם המצרים על תנאי הכניעה. הוא שלח לעברם את אחד החיילים, שנשא מעל ראשו גופייה לבנה. אולם החייל נורה ונהרג במקום. שוורצשטיין נטל אפוא את הגופייה הלבנה, ויחד עם בן-ארי פסע לעבר קבוצת הקצינים המצרים. למפקד הכוח המצרי לא הייתה כוונה להיכנס למשא ומתן. הוא ירה בשוורצשטיין, והרגו. בתגובה לכך ירתה בן-ארי בראשו של הקצין המצרי. הקצינים המצרים הנדהמים הרגו גם אותה. לאחר שחרור ניצנים נאספו שלדי הנופלים ובתוכם גם של מירה בן-ארי ונקברו בקבר אחים בבית הקברות בניצנים הישנה.
לאחר מותה

בניצנים הישנה, נמצאת אנדרטה בנויה מסלע כורכר אשר הובא למקום מחוף הים הסמוך, ומסותת כקווי מתאר של דמות אם החובקת תינוק ועליו לוח הנצחה. האנדרטה הוקמה ביוזמת אלייקים בן ארי, בעלה, האבן הועמדה במקום בו נפלה.
לאחר מותה > תעודת הערכה – מירה בן ארי כסמל לגבורה

בטקס שהתקיים ב-21 בדצמבר 2022 הוענקה על-ידי הרמטכ"ל אביב כוכבי תעודות הערכה למשפחותיהן של מירה בן ארי והדסה לֶמפֶּל, שתי אלחוטאיות לוחמות שנהרגו במלחמת העצמאות, כאות הוקרה לגבורתן ולפועלן הייחודי במלחמת העצמאות.
דמותה בתרבות

בסוף 2021 יצא הסרט הישראלי "תמונת הניצחון" בבימויו של אבי נשר. הסרט מתאר את הקרב ונפילת קיבוץ ניצנים במלחמת העצמאות ותקופה שקדמה לו. בין הדמויות המרכזיות של הסרט נמצאת דמותה של מירה בן-ארי, אותה מגלמת ג'וי ריגר.
בשנת 2022, סודקות כיתה ח' מבית ספר "שי עגנון" בנתניה בנו במסגרת תחרות "סודקות ובונות" אתר על מירה בן ארי, אשר זכה במקום הארצי.
גלריית תמונות

אנדרטה לזכרה של מירה בן ארי בצורת אם חובקת את בנה
מכתב בכתב ידה של מירה בן-ארי
שלט הסבר במקום מותה של מירה בן-ארי
הערות שוליים

↑  ר' דני רכט, בית ויניק (גימנסיה בן יהודה), באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  יהודית באומל, ‏'גשרים בין אתמול ומחר', קתדרה טבת תשס"ה, עמ' 132
↑  אפרים תלמי, נמצא שידור האזעקה האחרון ב"ניצנים", דבר, 5 בנובמבר 1948
↑  אברהם שוורצשטיין, באתר יזכור
↑  אל"ם בדימוס דניאל רוזן, "עליך לבצע את תפקידך בכל מחיר": קרבות לטרון וגבורת האלחוטאית הדסה למפל, עמ' 18
↑   תעודות הערכה הוענקו למשפחות הלוחמות הדסה למפל ז"ל ומירה בן ארי ז"ל, באתר צה"ל, 22 בדצמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012412044705171 
אנדרטה לזכרה של מירה בן ארי בצורת אם חובקת את בנה
דוד עמר

מליאת מועצת נשר 21 בפברואר 1972 - עומדים מימין לשמאל דוד עמר ולידו שמואל ריניש. יושבים שני מימין ישראל קלרטג באמצע יצחק רוט והשמאלי ביותר הוא ישראל קולס
דוד עמר (12 בדצמבר 1942 – 14 באוגוסט 2018) היה ראש המועצה המקומית נשר וראש עיריית נשר במשך 24 שנים.
ביוגרפיה

דוד עמר נולד בשנת 1942 עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1955 והמשפחה התיישבה בספסופה. ב-1956 עברה המשפחה להתגורר בשכונת תל חנן בעיר נשר. בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה יו"ר ועד העובדים של נמל חיפה וחבר מפא"י. ב-30 באוגוסט 1971 נבחר עמר לחבר בהנהלת מועצת נשר כנציג המערך במקומו של אדלשטיין שהתפטר מהמועצה. בהמשך עבר לליכוד.
בשנת 1989 נבחר לראש המועצה המקומית נשר מטעם הליכוד. הוביל את הפיכת היישוב לעיר ובספטמבר 1995 נשר הפכה לעיר בטקס שנכחו בו ראש הממשלה יצחק רבין, שמעון פרס, אהוד ברק ובנימין בן אליעזר. עמר המשיך לכהן כראש העירייה עד שנת 2013. בתקופת כהונתו הוקמה ביישוב שכונת רמות יצחק, על שמו של יצחק רוט ראש המועצה השני של נשר. עמר שגר בשכונת תל חנן עבר לגור בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 לשכונת רמות יצחק.
בשנת 2013 החליט בתחילה לא להתמודד יותר לראשות העיר, ואחיו, משיח עמר, החליפו בראש רשימת הליכוד. בסופו של דבר התמודד עמר ברשימה עצמאית וקיבל 27.1% מהקולות.
בשנת 2017 עבר להתגורר ברשפון, סמוך לילדיו. נפטר ב-14 באוגוסט 2018 ונקבר בבית הקברות ברשפון.
אבי בניהו כתב על עמר לאחר פטירתו:
הנצחה

בדצמבר 2019 הוסב שמן של חטיבות הביניים ברחוב השיטה ברמות יצחק, על שמו של דוד עמר. האירוע התקיים בנוכחות ראובן ריבלין נשיא המדינה.
במרץ 2021 הונחה אבן פינה לבית כנסת חדש בשכונת רמות יצחק שיקרא "מגן דוד" על שמו של דוד עמר.
הערות שוליים

↑  פרוטוקול מועצת נשר מ-30 באוגוסט 1971, סעיף 6 עמ' 4
↑  תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות - 2013, באתר ynet
↑  אבי בניהו, ‏השבוע הלך לעולמו דוד עמר, באתר מעריב אונליין, 17 באוגוסט 2018 - פרק 5
↑  נשיא המדינה השתתף בטקס לקריאת שם חטיבות הביניים בנשר על שם דוד עמר, ניוזים, 31 בדצמבר 2019
↑  במעמד מרגש התקיים הערב טקס הנחת אבן פינה לבית הכנסת החדש ברמות יצחק בנשר, שיקרא ע"ש דוד עמר ז"ל. אחרי שני עשורים מוקם בית כנסת חדש בעיר, ניוזים, 18 במרץ 2021
|  ראשי מועצת ועיריית נשר |
| --- | --- | --- |
| מועצה מקומית (1952–1995) | יהודה שומרוני (1952–1957) • יצחק רוט (1957–1972) • ישראל קלרטג (1972–1977) • ישראל קולס (1972–1977) • ישראל קולס (1977–1978) • שמואל ריניש (1978–1989) • דוד עמר (1989–1995) |  |
| עירייה 1995 ואילך | דוד עמר (1995–2013) • אברהם בינמו (2013–2018) • רועי לוי (2018–מכהן) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007516706905171  VIAF: 310743008   WorldCat (עם VIAF): 310743008
ליבושה (אופרה)

| --- | --- |

אווה אורבנובה (2010) בתפקיד ליבושה
 מידע כללי
 מלחין:  בדז'יך סמטנה
 לבריתן:  Josef Wenzig 
 תאריך יצירה:  1872 
 מבוסס על:  סיפור היסטורי
 סוגה:  אופרה
 שפה:  צ'כית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  צ'כיה בימי הביניים
 מקום התרחשות העלילה:  בוהמיה
 תפקידים
 Chrudoš  Přemysl  Lutobor  Radmilla  Radovan  Krasava  Queen Libuše  Sťáhlav 
 
כרזת האופרה
ליבושה (בצ'כית: Libuše) היא אופרה של המלחין בדז'יך סמטנה, אופרה היסטורית "חגיגית" בת שלוש מערכות. הלברית, נכתבה במקור בגרמנית על ידי יוזף ונציג (Josef Wenzig) ותורגמה לצ'כית על ידי ארווין שפינדלר (Ervín Špindler).
רקע

האופרה נכתבה בשנת 1871–1872 במקור להכתרתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה כמלך צ'כיה בכתרו של ואצלב הקדוש. עם זאת, כיוון שזה אף פעם לא קרה, סמטנה שם בצד את עבודתו לפתיחת התיאטרון הלאומי בפראג ( (בצ'כית: Národní divadlo). אף על פי שבניין התיאטרון החדש הושלם ב-1877, הפתיחה החגיגית ואיתה גם הצגת הבכורה של ליבושה הושלמו רק ב-1881 במהלך ביקורו של יורש העצר דאז, הארכידוכס רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה בפראג. במופע, המנצח היה אדולף צ'ך (Adolf Čech), כי סמטנה לא ניצח אז כבר במשך שנים עקב מחלתו הגוברת, והבמאי היה פרנטישק קולאר (František Kolár). התיאטרון נשרף זמן קצר לאחר מכן. במהלך הפתיחה המחודשת לאחר השחזור, ב-18 בנובמבר 1883, הועלתה שוב אופרה זו.
בכורות בעולם

הבכורה בארצות הברית של בגרסת הקונצרט של האופרה התקיימה רק במרץ 1986 בניו יורק -בקרנגי הול בראשות Eve Queler בנגינת "תזמורת האופרה של ניו יורק" בתפקידים הראשיים של Gabriela Beňačkova ו-Václav Zítek.
בממלכה המאוחדת רק בשנת 2019 הועלתה לראשונה האופרה בהופעה של "האופרה של מכללת האוניברסיטה" (University College Opera) שהיא להקת האופרה של יוניברסיטי קולג' לונדון. המופע התקיים בתיאטרון בלומסברי.
הדמויות

| תַפְקִיד | סוג צליל |
| --- | --- |
ליבושה, נסיכה צ'כית: סוֹפּרן
פז'מיסל, חקלאי: בָּרִיטוֹן
חרודוש: בַּס
שטיאהלב, אחיו הצעיר של חרודוש: טֶנוֹר
רדמילה, אחותו של חרודוש: אלט
לוטובור, דודו: בַּס
קראסאבה, בתו של לוטובור: סוֹפּרָן
ראדובן: בָּרִיטוֹן
קוצר ראשון: סוֹפּרָן
קוצר שני: סוֹפּרָן
קוצר שלישי: אלט
קוצר רביעי: טֶנוֹר
מקהלה: אנשי החצר של ליבושה
עלילה > מערכה ראשונה

חרודוש ושטיאהלב מתדיינים ביניהם בשל סכסוך סדר הירושה של אחוזות העזבון של אביהם המנוח. הבוררת היא ליבושה, הנסיכה/מלכה. על פי החוק הצ'כי דאז, יש לחלק את העיזבון או לנהל אותו במשותף בשיעורים שווים. חרודוש, האח הבכור מציע אימוץ ויישום של החוק הגרמני, שבו תקף העדפת הבן הבכור, כך שהוא, הבן הבכור, יירש הכול. ליבושה מחליטה שיש לחלק את העיזבון שווה בשווה. בגלל זה, חרודוש מתרגז ועוזב. חלק מהאצילים, כולל חרודוש, אינם ששים לקבל אישה כמנהיגה ולכן ליבושה מבקשת מהנתינים שלה בחצר לבחור עבורה בעל. הם עונים שהיא צריכה לבחור בעצמה. אז מתברר שהנסיכה/מלכה אוהבת את פז'מיסל (Přemysl), האיכר הפשוט. המערכה מסתיימת בחשש אנשי החצר שחרודוש ינקום ויעורר סכסוכים.
עלילה > מערכה שנייה > תמונה ראשונה

אחת הסיבות למצב רוחו הירוד של חרודוש היא הקשר שלו עם קראסאבה. חרודוש מאוהב בקראסאבה, אבל היא מסרבת לקבל את אהבתו כי הוא לא מספיק רומנטי בעיניה. לכן, הנערה מביעה רגשות עדינים כלפי שטיאהלב, כדי לגרום לחרודוש לקנא. אביה, לוטובור, מאיים עליה בסמכותו ודורש ממנה לפייס את האחים המתקוטטים. לאחר מכן קראסאבה מציגה בפני חרודוש את הבחירה לסלוח לה ולחבק אותה או להרוג אותה בחרבו. חרודוש בוחר בדרך הסליחה וגם משלים עם שטיאהלב.
עלילה > מערכה שנייה > תמונה שנייה

פז'מיסל צופה בקציר באדמותיו כאשר פמליית הנסיכה/מלכה מגיעה ולוקחת אותו איתם להתחתן עם ליבושה.