stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוזף היידן
אופי והופעה

היידן נודע בקרב בני זמנו באישיותו האדיבה, האופטימית והידידותית. היה לו חוש הומור מפותח, שמצא ביטוי באהבתו למתיחות וניכר לא פעם גם במוזיקה שלו (למשל בפרק השני של סימפוניית ההפתעה). הוא זכה לכבוד מיוחד מצד המוזיקאים בחצר אסטרהאזי, שעליהם היה ממונה, כיוון שהצליח לקיים אווירה נוחה ולבבית ביחסי העבודה וייצג ביעילות את האינטרסים של הנגנים בפני מעסיקם. דוגמה טובה ומלאת חן לכך היא סימפוניה מספר 45 ("הפרידה"). היידן כתב וביצע אותה ב-1772, כתגובה לכך שהשהות הכפוייה של הצוות המוזיקלי במעון הקיץ של הנסיך התארכה מאוד, בעוד שמשפחותיהם נותרו באייזנשטאדט. הסימפוניה מסתיימת בפרק במהלכו מדי כמה תיבות קמים נגנים אחדים בתזמורת ממקומם, מכבים את נר התאורה של התווים שלהם, ועוזבים את האולם עד שנותרים על הבמה רק שני כנרים המנגנים דואט. הנסיך אסטרהאזי הבין את המחאה, ואנשי החצר הורשו לעזוב את מעון הקיץ כבר למחרת היום.
היידן היה קתולי אדוק ולא פעם נעזר במחרוזת התפילה שלו כשנתקל בקשיים במלאכת ההלחנה, נוהג שהועיל לו, בדרך כלל. לכן, עם סיום חיבור מוזיקלי, היה נוהג לכתוב בשולי כתב היד "לאוס דאו" ("ישתבח האל") או ביטוי דומה. בשעות הפנאי נהנה לצאת לצייד ולדייג.
היידן היה גוץ, אולי כתוצאה מתת-תזונה בילדותו ובנעוריו. בדומה לרבים מבני דורו, חלה באבעבועות שחורות ושרד אותה,
אך פניו נותרו מחוטטים בצלקות המחלה. הוא לא היה יפה-תואר והופתע כאשר נשים התקהלו סביבו בביקוריו בלונדון.
יצירה

היידן מתואר כ"אבי" הסימפוניה הקלאסית ורביעיית כלי הקשת. למעשה, הסימפוניה הייתה כבר צורה מבוססת היטב לפני שהיידן החל בקריירת ההלחנה שלו, ודוגמאות מרשימות לכך אפשר לראות ביצירתו של קרל פיליפ עמנואל באך, בין השאר, אבל הסימפוניות של היידן הן הראשונות, שנכנסו לרפרטואר "התקני" ונשארו שם. אבהותו על רביעיית כלי הקשת, לעומת זאת, אינה מוטלת בספק: בעיקרו של דבר, הוא לבדו המציא את המדיום הזה. הוא כתב גם סונאטות לפסנתר, שלישיות פסנתר, דיוורטימנטי ומיסות, שהיו לאבני המסד לסגנון הקלאסי בסוגי היצירות הללו. כמו כן כתב סוגים אחרים של מוזיקה קאמרית, אופרות וקונצ'רטי, אם כי יצירות אלה מוכרות פחות כיום.
אף כי מלחינים אחרים התבלטו בתקופה הקלאסית המוקדמת, בעיקר קרל פיליפ עמנואל באך בתחום הסונאטה לכלי מקלדת (הצ'מבלו ופסנתר הפטישים היו פופולריים באותה מידה כמו הפסנתר בזמן ההוא) ויוהאן כריסטיאן באך ולאופולד מוצרט בסימפוניה, הרי להיידן הייתה ללא ספק ההשפעה הכוללת החזקה ביותר על הסגנון המוזיקלי בתקופה זו.
בעיקר הודות להיידן ולממשיכי דרכו, התפתחה צורת הסונאטה לדרך ביטוי מוזיקלית גמישה וסובטילית, והייתה לכוח השליט בחשיבה המוזיקלית הקלאסית. חוש ההמצאה הצורנית של היידן הוליך אותו גם למיזוג הפוגה בסגנון הקלאסי ולהעשרת צורת הרונדו בהגיון טונאלי לכיד יותר. היידן היה גם התומך הראשי בצורת הווריאציה הכפולה, דהיינו, וריאציות על שני נושאים מתחלפים, המהווים לא פעם גרסאות הדדיות בסולמות מז'ור ומינור.
מבנה ואופי המוזיקה

מאפיין מרכזי במוזיקה של היידן הוא פיתוח מבנים גדולים יותר ממוטיבים מוזיקליים קצרים ופשוטים מאוד, המעוצבים בדרך כלל מתבניות נלוות סטנדרטיות. המוזיקה מרוכזת מבחינה צורנית, ברוב המקרים, והאירועים המוזיקליים החשובים בפרק יכולים להיפרש במהירות רבה למדי. הנהלים המוזיקליים של היידן יצרו את הבסיס לחלק גדול מן העתיד לבוא בפיתוח הטונאליות והצורה המוזיקלית. הוא נטל סוגות כמו הסימפוניה, שהיו אז קצרות יותר ומשניות למוזיקה הקולית, החשובה מהן, והוסיף עליהן בהדרגה באורך, במשקל ובמורכבות.
עיסוקו של היידן בהלחנה נבע ממחקר בקונטרפונקט המודאלי של פוקס והסגנונות ההומופוניים, שנעשו פופולריים יותר ויותר, בייחוד יצירותיהם של גלוק וקרל פיליפ עמנואל באך. על זה האחרון כתב היידן, "בלעדיו, איננו יודעים דבר". הוא האמין בחשיבות המלודיה, בייחוד כזו שאפשר לפרק לחלקים קטנים יותר, הניתנים בנקל לצירופים קונטרפונקטיים. במובן זה הקדים את בטהובן.
עבודתו של היידן הייתה מרכזית לפיתוח מה שנקרא בהמשך צורת הסונאטה. כתיבתו הייתה שונה, מכל מקום, בכמה מובנים מזו של מוצרט או בטהובן, בני זמנו הצעירים יותר, שהצטיינו גם הם בצורה מוזיקלית זו. היידן אהב במיוחד את מה שכונה תצוגה (אקספוזיציה) מונו-תמאטית, שבה המוזיקה הקובעת את הסולם הדומיננטי דומה או זהה לנושא הפותח. היידן שונה ממוצרט ובטהובן גם בחלקי הפיתוח, שבהם הוא נוהג לעיתים קרובות לערוך מחדש את סדר הנושאים בהשוואה לתצוגה ולהשתמש בפיתוח תמאטי רחב-היקף.
תאורטיקאים מאוחרים יותר אפיינו את הארגון הצורני של היידן באופן כזה:
מבוא: אם קיים בצורה מורחבת, קטע איטי יותר בדומיננטה, במקרים רבים עם חומר שאיננו קשור ישירות לנושאים העיקריים, שיעבור אז במהירות אל -
תצוגה: הצגת החומר התמאטי, כולל התקדמות הטונאליות הלאה מסולם הבית. שלא כמו מוצרט ובטהובן, היידן נהג לכתוב תצוגות, שבהן המוזיקה המבססת את הסולם החדש דומה או זהה לזו של הנושא הפותח: זו היא צורת סונאטה מונותמאטית.
פיתוח: החומר התמאטי עובר דרך רצף סולמות משתנה במהירות, משנה צורה, מתפרק או משתלב בחומר חדש. אם אין פיתוח, היצירה מוגדרת "סונאטינה". הפיתוחים של היידן נוטים להיות ארוכים ומורכבים יותר מאלה של מוצרט, למשל.
רפריזה (ריקאפיטולציה): חזרה אל סולם הבית, שם חומר התצוגה מוצג בשנית. היידן, בשונה ממוצרט ובטהובן, עורך מחדש את סדר הנושאים בהשוואה לתצוגה. הוא גם משמיט במקרים רבים מעברים, שהופיעו בתצוגה (בייחוד כשמדובר בתצוגה מונותימאטית) ומוסיף קודה.
קודה: אחרי חתימת הרפריזה על הטוניקה, עשוי להופיע קטע של עיבוד אפשרויות נוספות מן החומר התמאטי.
לאורך התקופה הזאת, עוצבה המוזיקה הכתובה באמצעות הטונאליות, וקטעי יצירה מן התקופה הקלאסית צוינו בקדנצות טונאליות. המעברים החשובים ביותר בין קטעים היו מן התצוגה אל הפיתוח ומן הפיתוח אל הרפריזה. היידן התמקד במציאת דרכים שנונות ולא פעם דרמטיות ליצירת המעברים האלה, על ידי השהייתם או בהצגתם באופן סובטילי כל כך, שרק כעבור זמן מה עומדים על כך, שהמעבר התרחש כבר. פרדוקסלית, ייתכן שאחת הדרכים שהיידן נקט לשם כך הייתה להקטין את מספר האמצעים השונים למעברים ההרמוניים, כדי שיוכל לחקור ולפתח את האפשרויות שמצא באלה שנראו לו המעניינים ביותר.
אולי משום כך היידן ידוע, יותר מכל מלחין אחר, בהלצות שהכניס במוזיקה שלו. הדוגמה המפורסמת ביותר היא כאמור האקורד החזק הפתאומי בסימפוניית "ההפתעה" שלו, מס' 94, אבל יש אחרות, אולי מבדחות יותר: הסיומים המדומים ברביעיות אופוס 33 מס' 2 ואופוס 50, מס' 3, או האשליה הריתמית הראויה לציון שהכניס לקטע הטריו של אופוס 50, מס' 1.
מורשתו

ההערכה העצומה לה זכה היידן בחייו לא האריכה ימים כמו זו של בטהובן או העדנה לה זכה מוצרט אחרי מותו; יצירותיו המשיכו להתנגן בקביעות עד אמצע המאה ה-19 בקירוב. עם חילופי הסגנון הקומפוזיטורי והשינוי בטעם הקהל ירדה קרנו בהדרגה. ציטוט ידוע של רוברט שומאן מלגלג על הסגנון ה"ארכאי" של היידן בכנותו "סבא היידן". כן מדווח רובינס-לנדון, שבאמצע המאה ה-20 רק כ-75 מיצירותיו הודפסו בקביעות. עליית קרנו של היידן חבה אם כן חוב עצום לרובינס-לנדון, אשר החל את הקריירה שלו כמוזיקולוג בניסיון לתקן את מה שהיה לדעתו עיוות היסטורי. רובינס-לנדון ערך מסעות ברחבי אירופה על מנת לדלות כל פרט ארכיוני וכל יצירה שכוחה של היידן, ואף דאג להביאן לביצוע באסתרהאזה. פרסומו החשוב הראשון בנושא היה ספר המחקר "הסימפוניות של יוזף היידן" אשר יצא לאור בשנת 1955.
מפרצון היידן באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של היידן.
קובצי שמע

| --- | --- |
: השעון 
: לעזרה בהפעלת הקובץ
ראו גם

היידן ומוזיקת עם
רשימת יצירות מאת יוזף היידן
האסכולה הווינאית הראשונה
לקריאה נוספת

צבי צרי, היידן - בכוחות עצמו, נהר ספרים, 2014.
Rosemary Hughes - Haydn
"J.M.Dent&Sons,1989,London series "The Masters Musicians
רוזמרי יוז - היידן - דנט אנד סונס, 1989
Complete recording of Joseph Haydns Pianosonatas on a sampled Walther Pianoforte
Complete recording of Joseph Haydns Pianosonatas on a sampled Steinwy D
הערות שוליים

↑  Marktrichter - ראש הכפר, ובמקרים מסוימים גם שופט בכיכר השוק
↑  ג'ון סטנלי, "מוזיקה קלאסית", תרגום גבי פלג, הוצאת שבא 1995, עמ' 109
↑  סטנלי, עמ' 109
↑  סטנלי, עמ' 109
↑  סטנלי, עמ' 109
↑  סטנלי, עמ' 110
↑  7=Hubert Unverricht: Einführung und Analyse, p. 120
↑  8=Anderson, Martin. "H.C. Robbins Landon", The Independent, January 11, 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262572405171  PLWABN: 9810681215305606  BIBSYS: 90062900  BNC: 000064729  BNE: XX838634  BnF: cb13895053m (data)  CANTIC: a10453040  GND: 118547356  ICCU: CFIV037808  ISNI: 0000 0001 2144 1049  LCCN: n79091193  LNB: 000035044  MusicBrainz: c130b0fb-5dce-449d-9f40-1437f889f7fe  NDL: 00551751  NKC: jn19990003267  NLA: 35180854  NLG: 71396  NLK: KAC199611851  NSK: 000101621  NTA: 069612250  RERO: 02-A000078978  SELIBR: 206792  SNAC: w60w7w6w  SUDOC: 030260868  Trove: 854569  ULAN: 500330864  VcBA: 495/23392  VIAF: 95146280   WorldCat (עם VIAF): 95146280 
האזור שבו נולד וחי היידן רוב ימיו
קתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה
פרנציסקוס מאסיזי

| --- | --- |

פרנציסקוס מאסיזי בסוביאקו, איטליה
 לידה:  1181 או 1182 האימפריה הרומית הקדושה אסיזי, האימפריה הרומית הקדושה
 פטירה:  3 באוקטובר 1226 מדינת האפיפיור אסיזי, מדינת האפיפיור
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית
 קאנוניזציה:  16 ביולי 1228, באסיסי על ידי גרגוריוס התשיעי
 מקום פולחן עיקרי:  איטליה בזיליקת סן פראנצ'סקו ד'אסיזי
 חג:  4 באוקטובר
 פטרון של:  בעלי חיים, סוחרים, איטליה, הסביבה ועוד
פרנציסקוס מאסיזי (באיטלקית: Francesco d'Assisi;‏ 1181 או 1182 – 3 באוקטובר 1226) היה נזיר איטלקי קתולי, מייסד המסדר הפרנציסקני, יליד אסיזי שבאיטליה.
חייו

פרנציסקוס החל את חייו בשם ג'ובאני ברנרדונה. הוא נולד באסיזי שבאומבריה באיטליה לפיקה בורלמנט ופייטרו ברנרדונה. אביו היה סוחר בדים עשיר ונהג לצאת למסעות בצרפת. פרנציסקוס הוטבל ונקרא תחילה על שם יוחנן המטביל – ג'ובאני. אביו נעדר מטקס הטבלתו בשל מסע לצרפת ועם חזרתו לאסיזי החליט לשנות את שמו לפרנציסקוס, "איש צרפתי", בשל אהבתו לתרבות צרפת.
עד גיל 20 בילה פרנציסקוס את רוב זמנו בסיוע לאביו בעסק המשפחתי. הוא חי חיים מלאים ועשירים. אולם, חייו עברו נקודת מפנה בשנת 1202, כשהשתתף בקרב בין אסיזי לפרוג'יה ונפל בשבי. הוא שוחרר לאחר מספר חודשים אך חלה במחלה קשה שגרמה לו לדבוק בתפילה ובאורח חיים עני. בהמשך אף הפך את העוני לערך דתי מרכזי. מעט אחר כך, כשעלה לרגל לרומא, מימש את החלטתו והחליף את בגדיו המהודרים לבגדי קבצן.
פרנציסקוס לא זכה לתמיכה בקרב משפחתו וחבריו. אביו דחה אותו ומחה על אורח החיים החדש שאימץ בנו. אולם, עובדה זו הניעה את פרנציסקוס לדבוק בגישתו החדשה ובמהרה השלים את המהפך בחייו. הוא החל לעסוק בשיפוץ כנסיות חרבות באסיזי וסייע לנזקקים ולעניים. יום אחד, כשעסק בשיפוץ כנסיית דמיאנוס הקדוש (אנ'), התגלה אליו ישו וקרא לו ללכת בעקבותיו (כהד ללוקס יד: 26). פרנציסקוס ראה בכך ציווי המכוון אליו באופן אישי. הוא לבש טוניקת קרעים וקשר סביב מותניו חבל. הוא החל להטיף לאורח חיים של פשטות ועוני מתוך מתן דוגמה אישית. תוך זמן קצר אסף סביבו מספר תלמידים וניסח עבור תלמידיו תקנון בסיסי, הוא התקנון המקורי (Regula primitive), המבוסס על האוונגליונים. תקנון זה אבד ולא הגיע בשלמותו לידינו, ידוע כי היה מושתת על שני עקרונות בולטים; האחד, כפיפות מוחלטת לאפיפיור (על מנת למנוע אפשרות שהאפיפיור יוקיע את המסדר ככפירה, כפי שקרה עם התנועה הוולדנסית), והשנייה התמסרות מוחלטת לחיי העוני. בשנת 1209 הלך לרומא יחד עם תלמידיו על מנת לקבל את אישור האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
משנתן האפיפיור את אישורו, שלח את פרנציסקוס יחד עם אחד עשר תלמידיו לקבל טונזורה (אנ') (תגלחת ראש), המסמלת הצטרפות למעמד הכמורה. אישורו הרשמי של האפיפיור הניע מאמינים נוספים להצטרף לשורותיו של פרנציסקוס. מעתה, אימצה קהילתו את הכינוי "אחים קטנים" (מלטינית: Fratres minors) וחיה במבנים רעועים, תוך דבקות בעזרה לעניים ולנזקקים. מסדר זה יקרא לימים המסדר הפרנציסקני.
בין השנים 1209–1210 ערך פרנציסקוס מסעות לספרד וצרפת על מנת להפיץ את משנתו ולהמיר את דתם של המוסלמים שחיו אז בחצי האי האיברי. ב-1213 הפליג במטרה להגיע לצפון אפריקה, אולם מחלה קטעה את מסעו בחצי האי האיברי והוא חזר לאסיזי וצירף למסדר מספר גברים משכילים ומספר אצילים. בין המצטרפים היה תומאסו מצ'לאנו (אנ') שמאוחר יותר כתב את שתי גרסאות הביוגרפיה של פרנציסקוס.
ב-1215 נסע לרומא להשתתף בוועידת לטראנו הרביעית.
בשנת 1219 ערך מסע נוסף באירופה המזרחית ולבסוף הגיע עד מצרים, שם נכח בכיבוש העיר דמיאט על ידי הצלבנים וניסה ללא הצלחה להמיר את דתו של הסולטאן אל-מלכ אל-כאמל. משחזר מערבה החליט לוותר על סמכותו כמנהיג המסדר ופרש לחיי בדידות בהרי האפנינים. על פי המסורת, מעט לפני מותו קיבל את סימני הסטיגמטה, שסימלו את הקשר הרוחני והפיזי, בינו לבין ישו המשיח. ב-3 באוקטובר 1226 נפטר פרנציסקוס באסיזי. שנתיים לאחר מותו הועלה לדרגת קדוש על ידי האפיפיור גרגוריוס התשיעי.
משנתו

פרנציסקוס יצר אידיאל חדש לדמות הנזיר הפורש והציע תפיסה חדשה של חיי נזירות: על הנזיר להתערבב בין הבריות ולעזור לחלשים, לחולים ולעניים באשר הם. עיקרון זה היווה חידוש בקרב תפיסת חיי הנזירות, שעד ימיו התנערו מעקרון הסולידריות.
בניגוד לעקרון הפרישות מן העולם, שהיה סימן ההיכר של הזרמים הבנדיקטינים, טען פרנציסקוס כי "העולם כולו הוא מנזרי" וכי אהבת האל מחייבת לאו דווקא חיי פרישות מן החברה, כי אם מתן סיוע לחלש ולעני מתוך התערות בה. מתוך כך ביטל פרנציסקוס את עקרון הקביעות במנזר. יחד עם תלמידיו הוא נע ונד ברחבי אירופה והמזרח. בניגוד למגמתם של המסדרים הקרטוזיאנים והציסטרציאנים שהקימו את בתיהם הרחק מריכוזי אוכלוסין, הפרנציסקנים פעלו בתוך הערים וגרו בשכונות העוני שבשוליהן. הם העניקו סיוע וסיעוד לנזקקים ולחולים. "בשל מעשים אלו, יש חוקרים הרואים בפרנציסקנים את העובדים הסוציאליים הראשונים במערב האורבני." (מנשה 2005: 234)
תפיסת עולמו של פרנציסקוס בנוגע לדמות הנזיר השמח בחלקו, באה כתגובת נגד לבנדיקטינים שדגלו בתפיסת חיים מחמירה. הוא קרא לחסידיו לשמש "ליצני האלוהים" (בלטינית: joculatores Domini) מתוך מחשבה כי השמחה מקרבת את המאמין לאלוהיו. פרנציסקוס לא ראה בהשכלה מצרך הכרחי. לדידו, אין היא מקרבת את הנזיר לאלוהיו אלא עלולה להרחיק ביניהם.
אהבתו של פרנציסקוס לבריות פרצה אל מעבר גבולות הנצרות. הוא התנגד למסעי הצלב והעמיד כנגדם את עקרון המיסיון, הגורס כי את הנצרות יש להפיץ מתוך דרכי נעם – מתוך הנחה שגם ישו המשיח היה בוחר בדרך זו. תלמידיו, שאימצו גישה זו, השקיעו בפעילות מסיונרית בארצות האסלאם ובקרב המונגולים. הם עודדו את לימוד השפות המזרחיות, ובהשפעתם התקבלה החלטה אשר אימצה את חשיבות לימוד השפות בוועידה הכנסייתית בוויין (אנ') שנערכה ב-1311.
פרנציסקוס נמנע מלהחמיר עם תלמידיו אולם לא כך היה בשאלת העוני. בהשראת הכתוב בברית החדשה, הטיף פרנציסקוס לעוני מוחלט ודרש זאת אף מתלמידיו הן כיחידים והן כקולקטיב. נאסר עליהם לקבל תרומות מעבר לצורכי היום והם חיו מעמל כפיהם או מנדבות המאמינים. מתוך תפיסת עולם זו, המעלה על נס את עקרון העוני המוחלט, התחתן פרנציסקוס בנישואים מיסטיים עם "הגבירה עוני". בכך, הנציח אידיאל זה.
מסדרים נוספים בהשראתו

דמותו של פרנציסקוס הייתה להשראה רבה עבור רבים מהאנשים ששמעו אודותיו. קלרה מאסיזי הושפעה רבות מדרשותיו ובמרץ 1212 עזבה את ביתה לטובת הצטרפות לשורות חסידיו. יחד עם פרנציסקוס, ייסדה את מסדר הקלאריסות העניות. היה זה מסדר נשים, אשר היווה מקבילה למסדר הפרנציסקנים של פרנציסקוס.
עבור אותם אנשים שלא יכלו לעזוב את ביתם ולהתמסר לחיי נזירות, ייסד פרנציסקוס את מסדר האחים והאחיות החוזרים בתשובה שקיבלו על עצמם מחד את עקרונות חיי הפרנציסקנים אך מאידך המשיכו לחיות את חייהם בבתיהם.
ביוגרפיות

שלוש הביוגרפיות הרשמיות על חייו של פרנציסקוס נכתבו על ידי תומאס דה צ'לאנו.
הראשונה, שנקראת "חיי פרנציסקוס המבורך" (Vita Beati Francisci) הוזמנה על ידי האפיפיור גרגוריוס התשיעי בשנת 1228 לקראת הכרזתו של פרנציסקוס כקדוש. הגיוגרפיה זו מכסה את שנותיו הראשונות של פרנציסקוס ואת הקמת המסדר.
השנייה המכונה "חיים שניים" (בשמה הרשמי: Memoriale Desiderio Animae de Gestis et Verbis Sanctissimi Patris Nostri Francisci), הוזמנה על ידי קרסצנטיוס מיזי (אנ') שכיהן כמזכיר הכללי של המסדר (אנ') (ראש המסדר). עבודה זו, שנכתבה ב-1246 לערך משקפת את הבדל ההשקפה על פרנציסקוס לאחר מותו ומציגה אותו בצורה הנוחה להנהגת המסדר של אותה תקופה (פחות דגש על מוטיב העוני, הוויתור על רכוש וההקרבה).
השלישית, מסה עממית על הניסים שחולל פרנציסקוס הקדוש, נכתבה ב-1255 לערך על פי הוראתו של המזכיר הכללי ג'ובאני די פארמה (אנ').
בניסיון להאדיר את שמו של פרנציסקוס, נכתב עליו כי עוד בהיותו תינוק, אמר עליו אדם מבוגר כי יהיה קדוש, בדומה למעשהו של שמעון הקדוש כלפי ישו, על מנת להאדיר את ההשוואה, המתבססת גם על סימני הצליבה (סטיגמטה) שהופיעו על גופו. מסופר גם כי בעלייתו לרגל לרומא ליוו אותו 12 מתלמידיו (כמספר תלמידיו של ישו).
אגדות

אישיותו המיוחדת של פרנציסקוס קרנה פשטות, ענווה, אהבת הבורא והבריות, סגפנות, חסידות עממית ושמחה. הוא האמין כי הטבע עצמו מהווה מראה לאלוהים. הוא השאיר רושם עמוק, שהבשיל תוך זמן קצר לאוסף אגדות אודות מנהגיו וחוויותיו. נפוץ במיוחד אוסף האגדות הקדום "הפרחים הקטנים של פרנציסקוס" (אנ'). אוסף זה מספר אודות דמותו של פרנציסקוס וקשור לפועלו ולתוכן דבריו בנוגע לטבע ולבריות. כך למשל מסופר כי יום אחד, כשטייל פרנציסקוס יחד עם תלמידיו, הבחין בעץ מלא ציפורים. הוא פנה לתלמידיו ואמר: "המתינו כמה רגעים, אני הולך לדבר באוזני אחיותיי הציפורים". הציפורים הקיפוהו, מהופנטות מקולו, נטולות כל פחד ויראה.
ב-29 בנובמבר 1979, הכתיר האפיפיור יוחנן פאולוס השני את פרנציסקוס כ"הקדוש המגן על בעלי החיים והסביבה".
השפעות לאחר מותו

במרץ 2013 בחר האפיפיור חורחה מריו ברגוגליו מארגנטינה את השם פרנציסקוס כשמו הרשמי, ובכך הפך לאפיפיור הראשון שאימץ שם זה. כנשאל מדוע, ענה כי בחר בשם זה מתוך כבוד והערכה לדמותו של פרנציסקוס הקדוש, כמי שראה את העניים והנזקקים והיה להם כעזר. "הוא שינה את ההיסטוריה", אמר.
דמותו של פרנציסקוס נזכרת רבות גם במוזיקה, בספרות ובאמנות.
לקריאה נוספת

קליינברג, אביעד. "הנצרות מראשיתה ועד הרפורמציה". בן שמן: אוניברסיטה משודרת, 2011
פרנציסקוס איש אסיזי – הלל היצורים (עברית: אשר ברש | תרגום מעיזבונו של הסופר), דחק, כרך יד', 2022.
Spoto, Donald. The Life of Francis of Assisi. England: Penguin Compass, 2002
Magill, Frank. Dictionary of World Biography, The Middle Ages. New York: Routledge, 1998
אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 341-345, מסת"ב 978-965-566-137-8
תפילה המיוחסת לפרנציקוס מאסיזי (בעברית) בשלט הסמוך לכניסה למנזר הקפוצ'יני ברחוב ד'ישראלי 18 בירושלים
רודריגו סלזאר

רודריגו סלזאר מרטינז (בפורטוגזית: Rodrigo Zalazar Martínez; נולד ב-12 באוגוסט 1999) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק כקשר במועדון ספורטינג בראגה מליגת העל הפורטוגלית ובאורוגוואי.
קריירת משחק

סלסאר הוא תוצר של המועדונים הספרדיים אלבסטה ומלאגה. בשנת 2019, רודריגו חתם על חוזה ל-5 שנים באיינטרכט פרנקפורט. באותה שנה, כדי לזכות בדקות משחק, עבר סלסאר בהשאלה לקורונה הפולנית. ב-20 ביולי, במשחק מול ראקוב, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הפולנית. בקיץ 2020, הוא הושאל לזנקט פאולי. ב-21 בספטמבר, במשחק מול בוכום, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה השנייה. ב-19 באוקטובר, במשחק מול נירנברג, כבש רודריגו את שערו הראשון עבור זנקט פאולי.
בקיץ 2021, הושאל סלסאר לשאלקה 04. ב-13 באוגוסט, במשחק מול ארצגבירג, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון. ב-27 בנובמבר, במשחק מול זנדהאוזן, כבש את שער הבכורה במועדון. בסיום העונה העפילה הקבוצה לבונדסליגה. בתום תקופת ההשאלה, רכשה שאלקה 04 את כרטיס השחקן שלו. ב-7 באוגוסט 2022, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה במשחק מול קלן.
ב-2023 חתם בספורטינג בראגה.
קריירה בינלאומית

בשנת 2019, סלזאר, כחלק מנבחרת הנוער של אורוגוואי, לקחה חלק באליפות דרום אמריקה לנוער בצ'ילה. בטורניר, הוא שיחק במשחקים נגד פרו, פרגוואי, ונצואלה, ברזיל, קולומביה, אקוודור וארגנטינה פעמיים. ביוני 2023 זומן סלסאר לנבחרת אורוגוואי בפעם הראשונה. ב-14 ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות מול נבחרת ניקרגואה (4:1), שיחק 85 דקות וכבש שני שערים.
חיים אישיים

אביו של הכדורגלן, חוסה, הוא גם כדורגלן עבר. האח הגדול קוקי משחק בקורדובה ואילו האח הצעיר מאורו משחק בשאלקה 04.
וינדהאם דידס

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1883 קנט, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  2 בספטמבר 1956 (בגיל 73) קנט, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  איטון קולג' 
 פרסים והוקרה
 אות השירות המצוין  עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש 
 
וינדהאם דידס (באנגלית: Wyndham Deedes; ‏10 במרץ 1883 – 2 בספטמבר 1956) היה איש צבא וממשל בריטי. המזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל בראשית תקופת המנדט. אוהד הציונות.
קורות חיים > רקעו האישי והצבאי

וינדהאם הנרי דידס נולד בשנת 1883 בעיר קנט כבן למשפחת אצולה. בצעירותו התגייס לצבא הבריטי ובמרוצת השנים הגיע לדרגת בריגדיר גנרל.
דידס היה איש אשכולות, בעל ידע נרחב בפילוסופיה ותאולוגיה ובזמנו החופשי למד את השפה הטורקית. בשל שליטתו בשפה זו הוצב דידס בימי מלחמת העולם הראשונה לחזית המזרח התיכון כקצין מודיעין במטהו של הגנרל אדמונד אלנבי, תחת פיקודו של הקולונל ריצ'רד מיינרצהגן והשתתף בין היתר בקרב גליפולי.
קורות חיים > בארץ ישראל

בשנת 1920 נשלח דידס לארץ ישראל לשמש כמזכיר הראשי הראשון של ממשלת המנדט הבריטי לצידו של הנציב העליון הרברט סמואל. דידס ארגן את המנגנון המינהלי של ממשלת המנדט, שבאה להחליף את הממשל הצבאי הבריטי שמשל בארץ מאז כיבושה על ידי הבריטים. דידס הותיר רושם רב על אנשי הרשות הבריטיים, בשל ניסיונו הצבאי, כישרונו האדמיניסטרטיבי ויכולתו לחדור לעומקה של כל בעיה.
דידס היה בעל אמונה נוצרית עמוקה ואמונתו משכה אותו לשרת בארץ הקדושה והכשירה אותו להבין ולחוש אהדה למהותה הרוחנית של הציונות והוא היה משוכנע כי יש להקים מדינה יהודית בארץ ישראל. על פי אמונתו הוא סבר כי ככל שהוא מחיש את שובם של היהודים למולדתם הוא מחיש את שובו של ישו המשיח. הוא האמין כי קיימת ברית בלתי כתובה בין האימפריה הבריטית לבין העם היהודי. להשקפתו שיתוף הפעולה בין היהודים לאנגלים שיביא להקמת בית לאומי יהודי בארץ ישראל, הוא חלק מן המאמץ לקיים שלום עולמי. נורמן בנטויץ' היועץ המשפטי היהודי של ממשלת המנדט, שעבד בשיתוף פעולה עם דידס, תיאר את דידס כ"קדוש מודרני".
הצמד וינדהאם דידס ונורמן בנטויץ', אשר שניהם גילו עמדה אוהדת ליישוב ולציונות, שימש משקל נגד לצמד רונלד סטורס מושל ירושלים וארנסט ריצ'מונד היועץ המדיני לממשלת המנדט, שגילו עוינות ליישוב ולציונות.
במאי 1921 בעת מאורעות תרפ"א, בעת הפרעות שערכו ערביי יפו (בהן נרצח הסופר יוסף חיים ברנר), הגיע דידס ליפו. דידס הורה לקולונל אליעזר מרגולין, מפקד הגדוד העברי שהמשיך להתקיים לאחר תום המלחמה על בסיס מצומצם של קצינים וסמלים, לארגן פלוגה של חיילים משוחררים מאנשי הגדודים, שתחוש להגנת שכונות הספר שבין יפו לתל אביב. בימים שלאחר מכן, כשהפרעות שככו במקצת, נערכה אספה בנשיאותו של דידס באולם עיריית יפו, בנוכחות נציגים יהודים וערביים, במטרה להביא לידי שלום בין שתי האוכלוסיות. הנציגים הערביים עמדו כבר לחתום על כרוז לערביי יפו הקורא להרגעה, אך הקיצוניים שביניהם הכריזו כי אין האספה מוסמכת להחליט החלטות בשם הערבים והאספה התפזרה ללא תוצאות.
בשנת 1922, לאחר תום המאורעות, משנתברר לשלטונות המנדט כוחו של ארגון ההגנה ומידת החימוש שלו, החלו השלטונות לחפש את מחסני הנשק של ההגנה. ארנסט ריצ'מונד, שהיה בעל העמדה הקיצוניות ביותר בממשל נגד היישוב (ואף נודע כאנטישמי), תיאר את ההגנה כאגודת סתרים בולשיוויקית. באותה עת ביקר בארץ ישראל איל העיתונות הבריטי לורד נורתקליף והזהיר את היישוב היהודי מפני התחמשות. עיתוניו בבריטניה פתחו במסע תעמולה חריף נגד היישוב וארגון ההגנה. נוכח ההסתה באו הרברט סמואל ווינדהאם דידס בדרישה להנהגת היישוב לפירוק ארגון ההגנה. הם סיפקו כמות מסוימת של נשק למושבות והודיעו על נכונותם לספק נשק נוסף ולארגן כוח מגן יהודי לגלי, בתנאי שההגנה תפורק. נערכו פגישות בין דידס לבין יצחק בן-צבי, בהן הוסכם כי ארגזי נשק יחולקו בשכונות היהודיות ובערים וכי נשק זה יעמוד לרשות ועד הגנה יהודי שיוקם. לאחר משא ומתן ממושך הסכים דידס לכך שהנשק הבלתי לגלי שנמצא ברשות היהודים לא יימסר לידי הממשלה, אלא לידי ועדי הגנה יהודיים. עם זאת הוחלט כי לא יינתן לסיכום זה תוקף מיידי והגשמתו תהיה כשתחול רגיעה.
קורות חיים > שובו לאנגליה

לאחר שלוש שנים בארץ ישראל, כשהצעותיו של דידס ביחס לנשק שיעמוד לרשות היהודים טרם הוגשמו, החליט דידס לפתע על שינוי מהותי בחייו. הוא החליט, למרות ניסיונותיו של הרברט סמואל להשיבו מהחלטתו, לחזור לאנגליה. דידס לא חזר באנגליה לחייו הנוחים באחוזת משפחתו, אלא נטל על עצמו תפקיד של  עובד סוציאלי באחד מרובעי העוני של לונדון. במרוצת השנים נתמנה ליושב ראש המועצה לשירותים סוציאליים של לונדון. בשנת 1940 הוא יצא בראש משלחת סיוע בריטית לטורקיה לאחר רעידת אדמה.
בימי מלחמת העולם השנייה, בעת הקרב על בריטניה, נתמנה דידס לאחראי על הטיפול בנפגעי תקיפות האוויר  הנאציות על לונדון.
בשנת 1946 נאלץ דידס בשל מחלה קשה לפרוש מעבודתו וחזר לגור באחוזת משפחתו, כשהוא חולה ומרותק לחדרו במשך שארית חייו.
בשנת 1947 כאשר עצרת האו"ם אישרה את תוכנית החלוקה ראה בזאת דידס את התגשמות חזונו להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. בשנת 1949 הוא פעל להקמת האגודה האנגלו-ישראלית.
וינדהאם דידס נפטר בשנת 1956.
משפחתו

אחיינו ביל דידס היה חבר הפרלמנט הבריטי, שר בממשלת מקמילן ולאחר מכן עורכו הראשי של הדיילי טלגרף.
מורשתו

על שמו של וינדהאם דידס נקרא רחוב במושבה הגרמנית, המצטלב עם רחוב עמק רפאים בירושלים.
ספרים על אודותיו

Bernard Wasserstein, Wyndham Deedes in Palestine. Research Publishers Service, 1973
Normam Bentwich, Sir Wyndham Deedes – A Christian Zionist, United Israel Campaign, 1954
הערות שוליים

↑  עשרים שנה לשלטון אזרחי בארץ, הצופה, 16 בספטמבר 1940
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260332405171  GND: 1055649395  ISNI: 0000 0000 7078 7495  SUDOC: 102439176  VIAF: 97766306   WorldCat (עם VIAF): 97766306 
דידס (שני מימין) בחברת המלך עבדאללה הראשון והרברט סמואל, בעת ביקורו של סמואל בירדן, אפריל 1921
רחוב וינדהם דידס פינת רחוב עמק רפאים, ירושלים
פליניוס הזקן

| --- | --- |

פליניוס הזקן. תמונה דמיונית שצוירה במאה ה-19
 לידה:  23 או 24 Novum Comum, איטליה הרומית, האימפריה הרומית 
 פטירה:  79 (בגיל 55) Stabiae, איטליה הרומית, האימפריה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 שפות היצירה:  לטינית, יוונית עתיקה 
 יצירות בולטות:  תולדות הטבע 
 צאצאים:  פליניוס הצעיר 
 
גאיוס פליניוס סקונדוס (בלטינית: Gaius Plinius Secundus; שנת 23 לספירה – 25 באוגוסט 79), המוכר בשם פליניוס הזקן, היה סופר, היסטוריון, חוקר טבע ומפקד צבא וצי רומאי.