stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוחנן המטביל
משנתו ופעילותו

על פי לוקאס, פרק ג, פסוק 1, יוחנן החל את פעילותו בשנת 29, היא השנה ה-15 לשלטונו של הקיסר טיבריוס, תקופה בה היה פונטיוס פילטוס נציב יהודה והורדוס אנטיפס שליט הגליל.
יוחנן גדל במשפחת כהונה אריסטוקרטית, אך בחר לעצמו דרך חיים בלתי שגרתית, רחוקה ממעמד וסדר: הוא הסתובב בהרים ומזונו כלל חגבים ודבש בר. תודעתו האפוקליפטית התבטאה בקריאה לאנשים לחזור בתשובה לפני יום הדין הקרב ובא במילים בוטות וישירות. לדוגמה:
"אַתֶּם יַלְדֵי הַצִּפְעוֹנִים! מִי הִשְׂכִּיל אֶתְכֶם לְהִמָּלֵט מִפְּנֵי הַקֶּצֶף הַבָּא? לָכֵן עֲשׂוּ פְרִי רָאוּי לַתְּשׁוּבָה וְאַל תְּדַמּוּ בְנַפְשְׁכֶם לֵאמֹר: "אַבְרָהָם הוּא אָבִינוּ" כִּי אֲנִי אֹמֵר לָכֶם אֲשֶׁר מִן הָאֲבָנִים הָאֵלֶּה יָכֹל הָאֱלֹהִים לְהָקִים בָּנִים לְאַבְרָהָם, וּכְבָר הוּשַׂם הַגַּרְזֶן עַל־שֹׁרֶשׁ הָעֵצִים וְהִנֵּה כָל־עֵץ אֲשֶׁר אֵינֶנּוּ עֹשֶׂה פְּרִי טוֹב יִגָּדַע וְהֻשְׁלַךְ בָּאֵשׁ!"
כחלק מתהליך ההיטהרות הטביל יוחנן את מאמיניו בנהר הירדן, ומכאן כנויו "המטביל". הוא אף הטביל את קרוב משפחתו, ישו, אירוע הנחשב למרכזי בחיי שניהם, ותיאורו הציורי מופיע רבות באמנות הדתית-נוצרית. נהוג לזהות את מקום ההטבלה של יוחנן עם בית עברה שליד קאסר אל-יהוד, כ-8 קילומטרים מצפון לים המלח.
דמותו הכריזמטית של יוחנן סחפה אחריה מאמינים רבים, אך גם עוררה את דאגתם של השלטונות הרומיים מפני "המטיף בשער" שביקש לא פעם לערער את הסדר הציבורי. הוא לא חסך את שבט לשונו מההנהגה הפרושית ומן הכהונה הצדוקית ואף מן המלך, דבר שהיה בסופו של דבר בעוכריו (להלן).
בעבר נטו חוקרים לקשור את יוחנן עם כת מדבר יהודה בקומראן, וזאת על פי הקבלות שנמצאו בין רעיונותיו בנושאי טהרה והכנה לקראת יום הדין, לבין רעיונות דומים בכתבי האיסיים במגילות מדבר יהודה. המחקר המודרני אינו מאשש טענות אלה.
אחריתו

הטטרארך הורדוס אנטיפס העריך שנשקפת סכנת מרד יהודי בשלטונו בהנהגת יוחנן. בנוסף יוחנן מתח ביקורת נוקבת מעל במות העיר על אנטיפס שנישא (בניגוד להלכה היהודית האוסרת נישואי אח לאלמנת אחיו אם ילדה לו ילדים) להרודיאס, שקודם לכן נישאה לאחיו "פיליפוס" וילדה לו ילדים (על פי יוסף בן מתתיהו, אח זה היה הורדוס ולא הטטרארך פיליפוס, וייתכן כי הבשורות מחליפות ביניהם). דבריו של יוחנן עוררו את חמתה של הרודיאס שאילצה את אנטיפס לאסור את יוחנן:
"וַיִּתְפֹּס אֶת יוֹחָנָן וַיַּאַסְרֵהוּ בְּבֵית הַסֹּהַר בִּגְלַל הוֹרוֹדְיָה אֵשֶׁת פִילִפּוֹס אָחִיו אֲשֶׁר לְקָחָהּ לוֹ לְאִשָּׁה, כִּי יוֹחָנָן אָמַר אֶל הוֹרְדוֹס: אֵשֶׁת אָחִיךָ אֵינֶנָּה מֻתֶּרֶת לָךְ! וְתִּשְׂטֹם אוֹתוֹ הוֹרוֹדְיָה וַתְּבַקֵּשׁ הֲמִיתוֹ."
יוחנן נכלא במרתף מבצרו של הורדוס במכוור (עבר הירדן), אך לא היה בכך די להרודיאס. היא חיכתה לשעת הכושר להינקם בו, וזו הגיעה על ידי בתה שלומית ביום הולדתו של הורדוס:
"וַיְהִי... כַּאֲשֶׁר עָשָׂה הוֹרְדוֹס מִשְׁתֶּה בְּיוֹם הֻלֶּדֶתו לִגְדוֹלָיו וּלְשָׂרֵי הָאֲלָפִים וּלְרָאשֵׁי הַגָּלִיל, וְתָּבֹא בַת הוֹרוֹדְיָה וַתְּרַקֵּד וַתִּיטַב בְּעֵינֵי הוֹרְדוֹס וּבְעֵינֵי הַמְסֻבִּים עִמּוֹ וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ אֶל הַנַּעֲרָה: שַׁאֲלִי מִמֶּנִּי אֶת־אֲשֶׁר תַּחְפְּצִי וְאֶתֵּן לָך!... וַתֵּצֵא וַתֹּאמֶר לְאִמָּהּ: מָה אֶשְׁאָל? וַתֹּאמֶר: אֶת רֹאשׁ יוֹחָנָן הַמַּטְבִּיל! וַתְּמַהֵר מְאֹד לָבוֹא אֶל הַמֶּלֶךְ וַתִּשְׁאַל לֵאמֹר: רְצוֹנִי שֶׁתִּתֵּן לִי עַתָּה בַקְּעָרָה אֶת רֹאשׁ יוֹחָנָן הַמַּטְבִּיל... וּמִיָּד שָׁלַח הַמֶּלֶךְ אַחַד הַטַּבָּחִים וַיְצַוֵּהוּ לְהָבִיא אֶת רֹאשׁוֹ. וַיֵּלֶךְ וַיִּכְרֹת אֶת רֹאשׁוֹ בְּבֵית הַסֹּהַר, וַיְבִיאֵהוּ בַּקְּעָרָה וַיִּתְּנֵהוּ לַנַּעֲרָה, וְהַנַּעֲרָה נָתְנָה אֶל אִמָּהּ."
סצנת עריפת ראשו של יוחנן הפכה לאחד האירועים המסופרים ביותר בתרבות הנוצרית, וזכתה ברבות הימים לביטוי רב בספרות ובאמנות; אוסקר ויילד כתב את המחזה "שלומית" (אנ') (במקור "Salomé"), ששימש בסיס ללברית של אופרה באותו שם מאת ריכרד שטראוס. קטע מפורסם באופרה הוא "ריקוד שבעת הצעיפים" (אנ') של שלומית, שנחשב לאחד הקטעים האירוטיים הידועים ביותר במוזיקה הקלאסית.
בספרו של יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, מופיע קטע המתייחס ליוחנן המטביל ובו כתוב כי היהודים האמינו שחורבן צבאו של הורדוס בא כעונש על כך שהרג את יוחנן. יוחנן הוצא להורג בסביבות שנת 36 לספירה.
אתרים הקשורים ביוחנן

כנסיית יוחנן בהרים - כנסייה קתולית בבעלות הפרנציסקנים, השוכנת בעין כרם ומשמרת על פי המסורת את מקום הולדתו של יוחנן.
כנסיית יוחנן המטביל - כנסייה יוונית אורתודוקסית בעין כרם המוקדשת לחייו ולפועלו של יוחנן.
מנזר יוחנן במדבר - ממוקם מערבית לירושלים, סמוך למושב אבן ספיר, במורד ההר, על צוק גבוה בגדתו המזרחית של נחל שורק, בין המושב לנחל, כשמעיינות הסטף בגדה שממול. הכנסייה מוקדשת לזכר פעילות ההטבלה של יוחנן במדבר יהודה. מיקומה של הכנסייה דווקא פה ולא במדבר מקורו בקושי ביטחוני של הנוצרים עוד בתקופה הצלבנית להקים כנסייה מבודדת במדבר. עד שנת 2003 נחכר המקום על ידי הנוצרים היוונים-קתולים, אך הם אולצו לעזוב, ואת מקומם תפסו בעלי המקום - הפרנציסקנים.
כנסיית הביקור - אף היא כנסייה פרנציסקנית בעין כרם, המשמרת את המקום בו נפגשו מרים אם ישו ובת דודתה אלישבע אם יוחנן, בעת שהיו שתיהן הרות. המקום גם משמר את המקום אליו ברחה אלישבע עם בנה מפני החיילים הרומאים.
בית עברה או בית עניה מעבר לירדן הוא המקום בו פעל יוחנן המטביל ובו הטביל את ישו. בית עברה שוכנת על הגדה המזרחית של נהר הירדן, מול קאסר אל-יהוד שבישראל, כ-8.5 ק"מ צפונית למקום שפכו אל ים המלח וכתשעה קילומטרים ממזרח למרכז העיר יריחו.
סבסטיה - מסורת ימי-ביניימית מצביעה על בירת השומרון כמקום קבורת ראשו של יוחנן, כפי שמופיע במפות צליינים מן התקופה.
מערת יוחנן המטביל - שוכנת בין מטעי קיבוץ צובה. מדובר בבור מים חצוב, גדול מאוד ואחד המשוכללים מסוגו, ששינה את תפקודו לאורך השנים. בימי בית ראשון שימש הבור לאגירת מים לצרכים חקלאיים ולתעשיית כלי חרס; לאחר חורבן בית ראשון וחידוש היישוב היהודי במקום לאחר שיבת ציון שינה הבור את תפקודו והפך למקווה טהרה. לצורך התאמתו למקווה טהרה הוגבהה רצפת הבור. במאה הרביעית הפך המקום לאתר עלייה לרגל ופולחן ליוחנן המטביל, ועל קירותיו נחרתו ציורים הקשורים ליוחנן או לנצרות. עם כיבוש האזור על ידי המוסלמים ננטש המקום והפך למזבלה לחקלאי האזור. בין השנים 2000–2004 התקיימו במקום עונות חפירה על ידי ד"ר שמעון גיבסון (אנ') ואוניברסיטת קרוליינה הצפונית בשארלוט (אנ'). בשנת 2004 נחשף המקום לציבור ויש המבקשים לראות בו את המקום שבו נהג יוחנן המטביל להטביל את הנוהים אחריו.
מנזר גאנדזסאר - שוכן בנגורנו קרבאך ומחזיק לפי האמונה שרידים שהשתייכו ליוחנן המטביל ואביו זכריה.
ימי חגו

בכנסייה הקתולית מקובלים שני ימי חג: ה-24 ביוני בו מציינים את יום לידתו (Nascita di san Giovanni Battista), וה-29 באוגוסט בו מציינים את הוצאתו להורג.
בנצרות האורתודוקסית מציינים רק את ה-7 בינואר כיומו של יוחנן הקדוש.
הנצרות הקופטית חוגגת את יום הפיכתו למרטיר ביום השני לחודש הראשון (Thout 2), כלומר ב-12 בספטמבר.
ראו גם

מנדעים
לקריאה נוספת

משה עמירב, דוד הראל ובניה בן-נון, עין כרם - מסע אל הכפר הקסום, הוצאת כתר, 2004
תמר הירדני, "מי טבל בכנסיית יוחנן המטביל בעין כרם?" בכתב העת של מכון יד בן צבי, עת-מול 187, מאי 2006, הוצאת יד בן צבי
אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 195–204, מסת"ב 978-965-566-137-8
רבקה ניר, יוחנן המטביל - המאמין הנוצרי הראשון, למדא, רעננה, 2019(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ה, פסקה ב, סעיפים 119-116.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313206405171  PLWABN: 9810636244005606  CANTIC: a10583117  GND: 118557858  ISNI: 0000 0000 8705 0000  NKC: jn20010525028  NLG: 44303  SELIBR: 320123  VIAF: 27863229   WorldCat (עם VIAF): 27863229 
שלומית מציגה את ראשו של יוחנן המטביל. ציור של ברנרדינו משנת 1527 ממוזיאון הלובר בפריס
עריפת ראשו של יוחנן המטביל מאת ברנרד ואן אורלי במוזיאון המטרופוליטן
כנסיית יוחנן בהרים בעין כרם
כנסיית יוחנן המטביל בצד הירדני של קאסר אל יהוד
מנזר יוחנן במדבר
דוד אוקס

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1904 קלן 
 פטירה:  3 באוקטובר 1974 (בגיל 69) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת וירצבורג  בית המדרש לרבנים בברלין 
 תקופת הפעילות:  ? – 3 באוקטובר 1974 
 בן או בת זוג:  גרדה אוקס 
 
הרב ד"ר דוד אוֹקְס (באנגלית: Ochs;‏ ל' בכסלו ה'תרס"ה, 1904 – י"ז בתשרי ה'תשל"ה, 1974) היה רבהּ האחרון של לייפציג ורבה של קהילת "חוג הנוער הדתי – איחוד שיבת ציון" בתל אביב. מנהלו הראשון של בית הספר התיכון צייטלין בתל אביב.
ביוגרפיה

אוקס נולד בקלן שבגרמניה. לאחר שהשלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת וירצבורג למד בבית המדרש לרבנים בברלין. נישא לגרדה, בת למשפחת ראו (Rau).
בשנת 1932 עברו בני הזוג לקניגסברג שבמזרח גרמניה, שם קיבל הרב אוקס מינוי כרב הקהילה האורתודוקסית הנפרדת. בשנת 1936 עברו מקניגסברג ללייפציג, לשם הוזמן בשל פרישתו של הרב המקומי ד"ר אפרים קרליבך. הרב אוקס היה רבה האחרון של לייפציג. אשתו שימשה כיו"ר תנועת הנוער ברית חלוצים דתיים בלייפציג.
בליל הבדולח סיכן הרב אוקס את חייו כאשר נכנס לבית הכנסת הבוער כדי להציל את ספרי התורה מתוך הלהבות. למחרת נעצר על ידי הגסטפו ונשלח לבוכנוואלד. אשתו הצליחה להביא לשחרורו תוך התחייבות כי יעזבו את גרמניה בתוך שבוע. בני הזוג עברו ללונדון ובראשית 1939 עלו לארץ ישראל והתיישבו בכפר הנוער הדתי שבכפר חסידים.
בשנת 1946 עברו בני הזוג לתל אביב. הרב אוקס כיהן כרב קהילת "חוג הנוער הדתי – איחוד שיבת ציון", היה בצוות ההקמה והמנהל הראשון של בית הספר צייטלין. רעייתו הייתה ממקימי עמותת "רעות – שרות נשים סוציאלי".
בשנת 1956 התמנה למפקח על בתי הספר התיכוניים במשרד החינוך. בשנת ה'תשכ"א הוזמן בידי אוניברסיטת בר-אילן להקים את המחלקה לחינוך. מאז ועד פטירתו היה מרצה במחלקה לחינוך, ובהמשך גם במחלקה לתלמוד.
בשנת ה'תשל"א (1971), לאחר פרישתו לגמלאות, הוענק לו פרס החינוך של עיריית תל אביב.
בשנת 2002 הוקדש בית הכנסת של "בית שלום" לזכרם של דוד וגרדה אוקס. בנוסף, נקראה על שמו הקתדרה לחקר דרכי ההוראה של לימודי הקודש באוניברסיטת בר-אילן.
לקריאה נוספת

מרדכי אליאב, "הרב ד"ר דוד אוקס זצ"ל – קווים לדמותו", בתוך: ספר הזיכרון מכתם לדוד, אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ו.
רפאל בנימין פוזן, "קוים לדמותו של הרב ד"ר דוד אוקס", שמעתין 14 (טבת תשל"ה). נדפס מחדש בתוך: וימצא כתוב: מעזבונו של הרב רפאל פוזן ז"ל, ירושלים תשע"ז, עמ' 40.
הערות שוליים

↑  חיים נחתומי, הגסטפו תיעד את פעילות "ברית החלוצים הדתיים" בגרמניה, בעיתון הצופה
↑  מפעל שהיה חלק מעליית הנוער - תנועה ציונית שהוקמה בגרמניה במטרה להעלות צעירים יהודים לארץ ישראל ולהכשיר אותם לעבודה חקלאית.
↑  מינויים במשרד החינוך והתרבות, הצופה, 17 בספטמבר 1956
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296274505171  GND: 1235714098  ISNI: 0000 0000 6875 7852  LCCN: n98098344  NTA: 258979550  VIAF: 97307522   WorldCat (עם VIAF): 97307522
פאולה ארנולד

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1885 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  5 בספטמבר 1968 (בגיל 83) בנימינה, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  עיתונאית, צפרית וקדרית
 בן או בת זוג:  Markus Arnold 
 צאצאים:  Hannah Arnold 
 
פאולה ארנולד (בגרמנית: Paula Arnold; ‏8 בפברואר 1885 - 5 בספטמבר 1968) הייתה עיתונאית, צפרית וקדרית.
ביוגרפיה

פאולה ארנולד נולדה ב-1885 בווינה שהייתה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית. אביה, פרופסור ליאון קלנר, לימד באוניברסיטת וינה ספרות אנגלית והיה מראשוני הציונות ומאנשי חוגו הקרוב של הרצל. בגיל 12 פגשה לראשונה את הרצל. בגיל 13 נסעה עם הוריה לשנה לאנגליה. כשבגרה עסקה בהוראה, אך אחרי נישואיה בשנת 1910 לפרקליט ד"ר מרקוס (מקס) ארנולד עזבה מקצוע זה והחלה לכתוב בעיתונים ובכתבי עת שונים. כמו כן כתבה את הפרק שעסק באוסטריה בספר "ארצות ועמים" שהוציאה הוצאת פיטמן בלונדון. בשנת 1926 החלה ללמד בגימנסיה "חיות" בווינה. שנה אחר כך החלה לכתוב ל"בולטימור סאן" וב-1931 ל"מנצ'סטר גארדיאן". כיוון שהחלה לאבד את שמיעתה, החליטה לזנוח את חלומה ללמד אנגלית בארץ ישראל, ולמדה קדרות בבית המלאכה של הקדר האומן ממוצא רוסי, איסקרא.
בנובמבר 1933 עלתה עם בן זוגה לארץ ישראל. השניים התיישבו בבנימינה והקימו בית מלאכה לקדרות. לאחר פטירתו של מקס ב-1942 החלה פאולה ארנולד לכתוב ב-Palestine Post, שם כתבה טור קבוע של ביקורות ספרים ושל "רשימות טבע", שכונסו מאוחר יותר בספר Israel Nature Notes. בצד זאת פרסמה בעיתונים שונים בעברית, באנגלית ובגרמנית. בשנת 1960, לרגל שנת המאה להולדת הרצל, יצא תרגום מגרמנית לאנגלית מפרי עטה לספרו האוטופי של הרצל "אלטנוילנד". בשנת 1962 התפרסם המדריך מפרי עטה "צפורי הארץ" ובו איורים מאת וולטר פרגסון. ארנולד כתבה אוטוביוגרפיה שהתפרסמה בשם "זכרונות באהבה".
אחותה הצעירה של ארנולד, דורה, הייתה נשואה במשך מספר שנים לפילוסוף ולטר בנימין.
ארנולד נפטרה ב-1968.
הנרי אונגר (פרופסור)

| --- | --- |

 לידה:  ינואר 1906
 פטירה:  יולי 1991 (בגיל 85)
 מקום מגורים:  גרמניה, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
הנרי אונגר (בגרמנית: Henry Ungar;‏ ינואר 1906 – יולי 1991) היה רופא, פרופסור לפתולוגיה, ממייסדי המכון הפתולוגי ובית הספר לרפואה בירושלים.
קורות חיים

אונגר נולד בברלין שבגרמניה. למד וסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת ברלין, ובשנת 1932 החל בהתמחות בלימודי הפתולוגיה. בשנים 1933-1934 עבד במכון הפתולוגי של אוניברסיטת ברלין. לאחר עליית הנאצים לשלטון פוטר אונגר בשל חוקי הגזע, ומייד לאחר מכן עזב את גרמניה עם משפחתו.
בשנים 1934-1935 סיים את התמחותו בפתולוגיה בבית החולים מונטיפיורי בניו יורק. לאחר עלייתו לארץ ישראל בסוף שנת 1935, הצטרף לצוות העובדים של המכון הפתולוגי של בית החולים הדסה בהר הצופים בירושלים.
בעקבות מלחמת השחרור ופינוי בית החולים הדסה מהר-הצופים בשנת 1948, ארגן אונגר את המכון הפתולוגי הזמני שפעל במבנים מאולתרים במרכז ירושלים. הוא גם השתתף בוועדת הבנייה של בית החולים הדסה, והמכון הפתולוגי שתוכנן ונבנה בעין כרם. עם הקמת בית הספר לרפואה בירושלים בשנת 1949, נתמנה אונגר למרצה בכיר, והחל ללמד סטודנטים לרפואה. משנת 1950 ועד לפרישתו בשנת 1976, ניהל פרופ' אונגר את המכון הפתולוגי.
בנוסף להתעניינותו במקצוע הפתולוגיה, היה אונגר חבר במרכז ההסתדרות הרפואית, והשתתף בקביעת ההחלטות היסודיות של גוף זה, ובתקופה מסוימת אף היה יושב ראשה.
לאחר פרישתו מניהול והוראה, המשיך אונגר לעסוק במחקר מדעי על לפטירתו ביולי 1991. הנושא המרכזי במחקרו הניסויי היה הפתולוגיה של הכבד. בחלק הטכני של מחקרו ובפיתוח שיטות הסטו-כימיות נעזר באשתו רות, שעבדה איתו כאסיסטנטית. תחום מחקר נוסף של אונגר היה מחקר אפידמיולוגי של הסתיידות העורקים אותו ערך בסיוע של מכוני הבריאות NIH האמריקניים.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939

בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: ד"ר אונגר (ירושלים): מחלות ריבמטיות של הלב (ישיבה ב', יום ד', הרצאה, 31 במאי).
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  תוכנית הכינוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס
↑  תוכנית הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס רחוב צ'נסלור, ירושלים. בין המשתתפים (לפי א'-ב'): הנרי אונגר, יצחק איצקוביטש, מקס בוכמן, יחיאל קרל גוגנהיים, אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בנו גרינפלדר, אברהם דרוקמן, פריץ דרייפוס, פנחס וייל, חיים ארנסט ורטהיימר, פליכס זולמן, יעקב זס, רפאל משה חפץ, לודוויג פרדיננד מאייר, פליקס מנדל, דוד מרגלית, מכס מרכוס, אריה סדובסקי, רוברט פישר, יוסף פרגר, ברנרד צונדק, גאורג צונדק, הרמן צונדק, יוליוס קליברג, שמעון רוזנבאום, יהודה לייב רוקח, משה רחמילביץ'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007412769005171  GND: 125589735  ISNI: 0000 0000 1327 3789  VIAF: 10812225   WorldCat (עם VIAF): 10812225
ממלכת כארתלי-קאחתי

ממלכת כארתלי-קאחתי (בגאורגית: ქართლ-კახეთის სამეფო; כַּארתלִי-קַאחֵתִיס סַאמֶפּוֹ) (1762–1801) נוסדה בשנת 1762 על ידי איחוד שתי ממלכות מזרח גאורגיות - כארתלי וקאחתי. מתחילת המאה השש עשרה, לפי הסכם אמסיה (אנ') משנת 1555 היו תחת שליטה איראנית. בשנת 1744 העניק נאדיר שאה את המלוכה על ממלכת כארתלי לתאימורז השני (אנ') והשליטה על ממלכת קאחתי לבנו ארקלה השני, כפרס על נאמנותם. תאימורז וארקלה ניצלו את חוסר היציבות באיראן כתוצאה ממותו של נאדיר שאה בשנת 1747, והכריזו על עצמאותם בפועל. לאחר מותו של תאימורז בשנת 1762, ירש אותו ארקלה כשליט כארתלי ובכך איחד את שתי הממלכות.
לאחר מאות שנים של ריבונות פרסית על גאורגיה, הצליח ארקלה לשמור על אוטונומיה של ממלכתו בתקופת התוהו ובוהו שנוצר בפרס עם מותו של נאדיר שאה. הוא היה המלך הגאורגי הראשון של מזרח גאורגיה המאוחדת פוליטית מזה שלוש מאות. אף על פי שארקלה הציע, מיד לאחר איחוד מזרח גאורגיה בשנת 1762, את צייתנותו לשושלת זנד (אנ'), שתפסו את מקומה של השושלת האפשארית. הממלכה נותרה אוטונומית בפועל במשך שלושת העשורים הבאים. בשנת 1783 חתם ארקלה על חוזה גאורגייבסק עם האימפריה הרוסית ובכך שם את מבטחו בצאר הרוסי והפך את הממלכה למדינת חסות. החוזה היווה ערובה להגנה מפני ניסיונות לכיבוש מחדש על ידי הפרסים או ניסיונות תקיפה על ידי אחרים. עד לשנות ה-90 של המאה ה-18, צמחה שושלת פרסית חדשה, השושלת הקאג'ארית בראשות אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר (אנ'), אשר הטביע את חותמו בתולדות הממלכה הקצרת ימים.
בשנים שבאו לאחר מכן, לאחר שאבטח את פרס גופא, יצא המלך הפרסי לכיבוש מחדש של הקווקז ולהחיל את הריבונות הפרסית על האזור. לאחר שארקלה השני סירב להתכחש לאמנה עם רוסיה ולקבל מרצון את הריבונות הפרסית תמורת שלום ושגשוג לממלכתו, פלש אגא מוחמד חאן לממלכת כארתלי-קאחתי, כבש את טביליסי ובזז אותה, ובכך החזיר אותה בפועל לשליטה פרסית. אולם זה היה לזמן קצר כיוון שאגא מוחמד קאג'אר נרצח שנתיים מאוחר יותר בהתנקשות, וארקלה עצמו נפטר כעבור שנה.
השנים שלאחר מכן התאפיינו בבלבול, שהגיע לשיאו בשנת 1801, עם סיפוחה (אנ') הרשמי של הממלכה, על ידי אלכסנדר הראשון, לאימפריה הרוסית, זמן קצר לאחר הכתרתו של גאורגי השנים עשר (אנ') למלך ממלכת כארתלי-קאחתי. בעקבות מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813) ויתרה פרס על השליטה בממלכת כארתלי-קאחתי באופן רשמי, וסימנה בכך את תחילת פרק השליטה הרוסית בהיסטוריה של גאורגיה.
היסטוריה

לאחר מותו של נאדר שאה בשנת 1747, ארקלה השני ותאימורז השני (אנ') ניצלו את התוהו ובוהו בחצר הפרסית. בתקופה שלאחר מכן כרת ארקלה השני בריתות עם החאנות של האזור (אנ'), ביסס את מעמדו כשליט מוביל בעבר הקווקז, וביקש סיוע רוסי. בשנת 1762 הוא ירש את אביו כמלך ממלכת כארתלי ויחד עם העובדה שכבר היה מלך ממלכת קאחתי, הפכה מזרח גאורגיה מאוחדת מבחינה פוליטית בפעם הראשונה מזה של מאות. בסביבות שנת 1760 היה ברור כי כארים חאן זנאד (אנ') הוא השליט החדש של פרס. זמן קצר לאחר מכן ב-1762-1763 הגיש ארקלה את כתב צייתנותו לפרס וקיבל את הסמכתו כוואלי ("מושל" או "משנה למלך") של גוֹרגִ'יסְטַאן (גאורגיה). שהיה תואר שלטוני ספווי מסורתי, שהפך באותם ימים תואר ריק מתוכן. כארים חאן נפטר בשנת 1779, ועם מותו חזר התוהו ובוהו לחצר הפרסית.
מתוך כוונה שממלכתו תישאר עצמאית ומצד שני מתוך הכרה שיצטרך מגן חיצוני, ארקלה השני בא לידי הסכם עם האימפריה הרוסית בשנת 1783 וחתם על חוזה גאורגייבסק. על פי ההסכם הועבר האחריות לביטחון הממלכה ויחסי החוץ שלה, לידי הרוסים. כמו כן, התכחש ארקלה באופן רשמי מכל תלות בפרס או כל ממלכה אחרת. עם זאת למרות הוויתורים הגדולים שנעשו לרוסיה, הצליח ארקלה לשמור על אוטונומיה פנימית בתוך ממלכתו.
היסטוריה > מטבעות

עמדתו הדו ערכית של ארקלה השני משתקפת גם במטבעות שהוטבעו בתקופות שונות של שלטונו. מטבעות הכסף הוטבעו עם שמו של איסמעיל השלישי (אנ') או כתובת בסגנון שושלת זנד (אנ') שמתייחסת לכארים חאן זנאד (אנ'). מטבעות אלה הוטבעו במטבעה של טביליסי (גאו') עד לשנת 1799 - חלק מהם אף כעשרים שנה לאחר מותו של מוחמד כרים ח'אן זנד (אנ'). באותם עשורים, מטבעות הנחושת שנטבעו בטביליסי נשאו שלושה סוגים של איקונוגרפיה: נוצרית, גאורגית ואף של האימפריה הרוסית (כמו עיט דו-ראשי). ההטבעה של מטבעות הכסף בהתייחסות לכרים ח'אן זנד, הפכה אותם לשמישים למסחר בפרס, ואילו מטבעות הנחושת ששימשו לשימוש מקומי בלבד, שיקפו את האוריינטציה הפוליטית הפרו-רוסית של ארקלה השני.
היסטוריה > החצר והמשטר

בעוד שחצר המלך ארקלה השני שמר על סוג מסוים של הדר פרסי, ואף הוא עצמו היה לבוש בסגנון פרסי, הוא החל בתוכנית שאפתנית של אירופיזציה, שנתמכה על ידי האליטות האינטלקטואליות הגאורגית של אותם ימים. התוכנית לא הצליחה במיוחד כיוון שגאורגיה נותרה מבודדת פיזית מאירופה ונאלצה להוציא את כל המשאבים הזמינים להגנה על עצמאותה הפגיעה. הוא חתר לגיוס תמיכתם של המעצמות האירופיות, ולמשוך אליו מדענים וטכנאים מערביים כדי להעניק לממלכתו את היתרון של הטכנולוגיות הצבאיות והתעשייתיות העדכניות. סגנון שלטונו דמה לרודנים נאורים בני זמנו במרכז אירופה. הוא הפעיל רשות מבצעת, רשות מחוקקת ורשות שופטת ופיקח פיקוח הדוק על פעולותיהן של מחלקות ממשלתיות. מטרתו העיקרית של ארקלה במדיניות הפנים הייתה לרכז את השלטון על ידי צמצום סמכויות האצולה. לשם כך הוא ניסה לבנות אליטה שלטונית, המורכבת מנציגיו, כדי להחליף את האצילים האריסטוקרטיים בניהול העניינים המקומיים.
מלכי כארתלי-קאחתי

ארקלה השני (1762-1798)
גאורגי השנים עשר (אנ')‏ (1798-1800)
תהילים נ"א

מזמור נ"א כתב יד צרפתי
תהילים נ"א הוא המזמור החמישים ואחד בספר תהילים (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-50 במספר).
כותרת המזמור

כותרתו של המזמור: "לַמְנַצֵּחַ, מִזְמוֹר לְדָוִד" מופיעה בראשם של תשעה מזמורים ביניהם מזמור זה ומיוחסת לדוד. המשכה של הכותרת מכוון לאירועים מחיי דוד ויש הסוברים כי זהו פרט אוטוביוגרפי בו דוד מתוודה על חטאו בבת שבע כאשר בא אליו נתן הנביא. מנגד יש הסוברים כי כותרת זו היא תוספת מאוחרת למזמור שנכתב לשיטתם בימי בית המקדש הראשון. לדידם המזמור מתאר התעלות רוחנית ואין הוא עוסק באירוע מחיי דוד. אחרים טוענים כי המילה "אני" המופיעה במזמור מכוונת לביטוי רגש לאומי.
הכותרת מרמזת אמנם על מעשה דוד ובת שבע וניתן לראות בכך את עיקר החטא. אך עם זאת, במזמור קיים רמז על הלכי רוחו של המשורר: "הַצִּילֵנִי מִדָּמִים", לשיטתו של חננאל מאק יש להטיל ספק שאכן המזמור עוסק בפרשת אוריה החתי. המזמור אמנם מביע את תחושותיו של בעל המזמור המבקש את סליחת ה', אך הפרטים הניתנים במזמור אינם תואמים למסופר בסיפור דוד ובת שבע בשמואל ב', י"א.
סוגת המזמור

המזמור כתוב כקינת יחיד, אך בעיקרו אינו פונה אל ה' בבקשת הצלה מרודפים, אלא בבקשה למחילה וכפרה על חטא. בזאת, שונה המזמור ממזמורי תפילת יחיד אחרים, בהם המוקד העיקרי הוא תפילה להצלה.
מבנה המזמור ותוכנו > מבנה וצורה

לאחר פסוקי הכותרת, ניתן לחלק את המזמור לחמישה חלקים:
וידוי, חרטה ובקשת מחילה (ג'-ז')
היטהרות גופנית ומחילה (ח'-י"א)
התחדשות ותמיכה רוחנית (י"ב-י"ד)
התחייבות להשיב חוטאים אל ה' ולהגיד תהילתו (ט"ו-י"ז)
הביטחון שה' ישעה לתפילת "לב נשבר" ויעדיפה על פני "זבח עולה" (י"ח-י"ט)
את שני הפסוקים האחרונים (כ'-כ"א) יש הרואים כתוספת ליטורגית מאוחרת שנועדה להתאים את המזמור לאמירה על ידי הלויים במקדש. ישנם פרשנים נוספים, ביניהם ראב"ע, הסבורים כי מדובר בתוספת מזמן הגלות, בשל העובדה שציון מוצגת בה כחרבה.
מבנה המזמור ותוכנו > תוכן המזמור

במהלך המזמור, מציג משורר תהילים מספר גורמים שונים המביאים אותו לידי תודעת חטא. פן אחד מודגש בכותרת המזמור: "בְּבוֹא-אֵלָיו נָתָן הַנָּבִיא". פן זה מדגיש את הגורם המתערב כפתח לתודעת החטא. פן נוסף שעולה הוא ההיבט הגופני. בהיבט זה, כאבים פיזיים של המשורר הם המעוררים אותו לידי תודעת חטא. ניתן לראות זאת בפסוק "תָּגֵלְנָה עֲצָמוֹת דִּכִּיתָ". היבט שלישי הוא היבט הנובע מתודעת המשורר עצמו, "כִּי-פְשָׁעַי אֲנִי אֵדָע וְחַטָּאתִי נֶגְדִּי תָמִיד".
המזמור בתפילה

המזמור נאמר לפי חלק מהנוסחאות בסדר קריאת שמע שעל המיטה.
בנצרות נקרא המזמור בשם "מיזררה מאי דאוס" (בלטינית: Miserere mei, Deus, "רחם עליי, אלוהים), והוא נאמר בעיקר בטקסי יום רביעי של האפר ויום שישי הטוב. נודע במיוחד הוא מזמור המיזררה שהולחן על-ידי גרגוריו אלגרי, למקהלה בת תשעה קולות. אגדה אורבנית טוענת כי העתקת תווי המזמור נאסרה על-ידי האפיפיור בזמנו, אורבנוס השמיני. עוד טוענת האגדה כי בהיותו בן 14 בלבד, העתיק המלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט את תווי היצירה מזכרונו לאחר ששמע אותה פעם אחת בלבד. ככל הנראה מדובר בסיפור בדיה, שכן לא נמצאו עדויות לאיסור הפצת היצירה בידי אפיפיור.
ליטורגיה

הפסוק "אֲדֹנָי שְׂפָתַי תִּפְתָּח וּפִי יַגִּיד תְּהִלָּתֶךָ" משמש כפתיחה לתפילת עמידה.
בתרבות

"לב טהור ברא לי אלוקים" מתוך האלבום מבקשי פניך של ישיבת רמת גן.
"לב טהור ברא לי אלוקים" ביצוע של מוטי שטיינמץ ללחנו של מונה רוזנבלום יחד עם מקהלת מלכות ומקהלת הילדים חסידימלך, מתוך אירועי סיום הש"ס של ארגון "דרשו".
על המילים "לב טהור ברא לי אלוקים ורוח נכון חדש בקרבי" לחן של דודי קאליש וביצוע שלו יחד עם ארי היל.
על המילים "לב טהור, ברא לי אלוהים ורוח נכון, חדש בקרבי. אל תשליכני מלפניך ורוח קודשך, אל תיקח ממני" שיר של חיים ישראל מתוך אלבומו אספתי רגעים.
על המילים "לב טהור ברא לי אלוקים" לחן וביצוע של הזמר חיים שלמה מאייעס.
על המילים "אל תשליכנו מלפניך ורוח קודשך אל תיקח ממנו אל תשליכנו לעת זקנה ככלות כוחנו אל תעזבנו" שיר של מוטי שטיינמץ מתוך אלבומו הנשמה בקרבי לחן של ר' בנימין הרשקוביץ' ועיבוד של רובי בנט.
על המילים "אַל-תַּשְׁלִיכֵנִי מלפניך ורוח קדשך אל תיקח ממני" שר מרדכי בן-דוד בלחנו של ר' שמשון ניימן.
על המילים "ה' שפתי תפתח" שיר של יוסף קרדונר מתוך אלבומו מקדש מלך.
לב נשבר בערי וועבער לחן של ר' שלמה הופמן.
המילים "לב ורוח נכון חדש בקרבנו" משולבות בשיר וזכנו של מקהלת יונגערליך. לשיר גם גרסת כיסוי של זאנוויל ויינברגר, בנצי קלצקין ומקהלת מלכות.
ראו גם

טקס פתיחת הפה