stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שנקרה
חייו > חינוך פורמלי

שיווגורו (אביו) מת כאשר שנקרה עדיין היה צעיר מאוד. הילד הראה יכולות יוצאות דופן, ומסופר כי הוא ידע את ארבע הוודות עד גיל שמונה. היה מקובל כי תלמידים ואנשי ספר מקבלים "ביקשה" (צדקה) מהאנשים הרגילים; פעם אחת, בעת שאסף לעצמו אוכל, הגיע לאשה שלא היה לה דבר לאכול לבד מפרי אמלקה יחיד ויבש. האשה האדוקה נתנה לשנקרה את הפרי האחרון הזה, ושנקרה התרגש מאדיקותה וכתב את ה"קנקדהרה סטרוטם" במקום. על פי האגדה, כשסיים את הסטרוטם, האלה לאקשמי המטירה על האשה פירות אמלרה זהובים.
חייו > התנזרות

מגיל צעיר, שנקרה נמשך לחיי פרישות ונזירות. אך אמו אריימבה התנגדה לכך שיהיה "סאניאסי", ולא נתנה את הסכמתה הפורמלית לה נזקק, כדי להיות נזיר כזה. בהיותו בערך בן 8 רחץ שנקרה בנהר, תנין אחז ברגלו ומשך אותו במהירות למים. אמו הייתה לידו, אך היא לא יכלה לשחרר אותו מאחיזת התנין. שנקרה אמר לאמו, מכיוון שאני הולך למות, תני כעת את הסכמתך לנזירותי, שהרי באותו הרגע שאדם נודר לחיות כ"סאניאסי" דבר לא יכול לפגוע בו. אמו, בלית ברירה, הסכימה; שנקרה מיד אמר את המלים "הינני סנייאסי", בהם הפך לנזיר, ובאותו רגע התנין שחרר אותו ושחה משם. שנקרה יצא מהנהר ללא פגע, כשהוא "סניאסי".
אמו ראתה במקרה את יד האל, ולא הציבה מכשולים נוספים בדרכו של בנה. בגיל 8 שנים עזב את קרלה ונדד ברחבי הודו. כאשר הגיע לגדות נהר הנרמדה ונתקל במחזה מדהים: נחש עובר ליד צפרדע מבלי שיטרוף אותה. שנקרה הבין מייד שבסביבה הקרובה מצוי אדם מואר. לאחר ששאל את המקומיים, התחוור לו שבמערה הסמוכה חי אדם קדוש בשם גווינדה בהגווטפדה, תלמידו של האדווטין גודפדה. שנקרה פנה אליו והוסמך כתלמידו.
חייו > נדודים

שנקרה הגיע למקומות רבים, תוך כדי כתיבת פירושים על האופנישדות, הווישנו סהרסרנמה, סוטרות הברהמה, והבהגאוואד גיטה. הוא השתתף בוויכוחים עם מלומדים בודהיסטים, ועם מלומדים מאסכולת הפורבה מיממסה, שעזרו לו לגבש את התפתחותו הרוחנית. אחד מהמפורסמים מבין הוויכוחים האלה היה עם הריטואליסט המפורסם מנדנה מישרה שלאחר מכן היה תלמידו וממשיכו של שנקרה.
אך המפגש המפורסם ביותר שלו היה עם אדם מקאסטת הטמאים. בדרכו למקדש וישוואנת בקאשי, הוא פגש בטמא ובכלבו. כשתלמידיו ביקשו מהטמא לסור מדרכו, הוא שאל: "האם אתה רוצה שאזיז את נשמתו, ה"אטמן" הנצחי, או את הגוף הזה העשוי מעפר?". שנקרה הבין כי הטמא הוא למעשה האל שיווה, והשתחווה לפניו.
הוא מת בשנת 820 בקדרנט(אנ') בהרי ההימלאיה כשהוא בן 32 שנים בלבד.
זמנו של שנקרה

המחקר המודרני הגיע למסקנה כי שנקרה חי במאה ה-8 לספירה, אך לא ברור מהן השנים המדויקות בהן חי או מת. ישנן מסורות דתיות שטוענות כי שנקרה חי זמן רב לפני כן, 509-477 לפני הספירה. תאריך זה מצריך הזזה לאחור של התאריך המקובל לבודהה, שהוא העוגן לכל התיארוך הדתי ההודי.
פילוסופיה ומחשבה דתית

בזמנו של שנקרה, ההינדואיזם איבד מכוחו בשל ההשפעה של הבודהיזם והג'אייניזם. שנקרה הדגיש את חשיבות הוודות, ומאמציו עזרו להינדואיזם לשוב לכוחו ולפופולריות שלו. אם כי הוא לא חי זמן רב, הוא נדד ברחבי הודו על מנת לחדש את לימוד הוודות.
התאולוגיה של שנקרה טוענת כי בורות רוחנית ("אווידיה") נגרמת מכך שחושבים שיש "עצמי" (אטמן), היכן שהוא אינו קיים באמת. יש לפתח כושר הבחנה על מנת להבחין בין האמת לשקר, ובין ידע ("ג'נאנה") ובורות ("אווידיה").
שנקרה הציע – על פי האופנישדות – כי אף שאנו חווים את היקום, את ההכרה שלנו ואת גופנו, הם אינם המציאות האמיתית, אלא הם "מאיה" - דמיון. האמת האמיתית היא "ברהמן", היסוד האלוהי היחיד, שהוא מעבר לזמן, למרחב ולסיבתיות. "ברהמן" הוא אימננטי וטרנסצנדנטי גם יחד, אך אינו מושג פנתאיסטי בלבד, והוא מעבר לכל הבחנות או דואליות, צורה או ישות.
עלינו לחדור דרך המחסומים והמסיכות על מנת להבין את טבענו האמיתי, שאינו השינוי והמוות, אלא אושר נצחי. על מנת להבין את המניע שמאחורי המעשים והמחשבות שלנו, עלינו להבין את האחדות הבסיסית של הקיום. איך השכל המוגבל יכול להבין את ה"אטמן" האינסופי? הוא לא יכול, ולכן עלינו לעלות מעבר לשכל ולהתאחד עם הנשמה, היא ההכרה, היא התודעה.
שנקרה הוקיע את הקסטות והריטואלים חסרי המשמעות וכינה אותם טיפשיים. בסגנונו הכריזמטי קרא למאמין האמיתי להתרכז באהבת האל ולהבין את האמת. הכתבים שלו על האופנישדות, הבגווד גיטה, וסוטרות הוונדטה מראות על הגיון חד ואינטואיטיבי שהתנגד למראה עיניים, ותמך במחקר ובהגיון פנימי.
אמונותיו מהוות את הבסיס למסורת הסמרטה.
לקריאה נוספת

דיפאק צ'ופרה, אלוהים - סיפור של התגלות, הוצאת מודן, 2013, עמ' 94-123
הערות שוליים

↑  https://portal.dnb.de/opac.htm?method=simpleSearch&cqlMode=true&query=nid%3D118642278
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267566105171  PLWABN: 9810659070005606  BIBSYS: 90181658  BNE: XX1076078  BnF: cb119236417 (data)  CANTIC: a11006390  CiNii: DA00555377  GND: 118642278  ICCU: BVEV011794  ISNI: 0000 0001 2133 338X  LCCN: n79073884  LNB: 000093243  MusicBrainz: 58a18a01-305a-4a59-a992-0565b4ec6f6e  NKC: jn20000605242  NLA: 36222635  NLG: 196107  NLK: KAC200602977  NSK: 000076061  NTA: 06830403X  RERO: 02-A000195634  SELIBR: 105018  SNAC: w6wq07kn  SUDOC: 02712200X  Trove: 1232138  VcBA: 495/38247  VIAF: 54116823   WorldCat (עם VIAF): 54116823 
הכפר קלאדי
לאו גייר פון שוופנבורג

| --- | --- |

פון שוופנבורג 1935
 לידה:  2 במרץ 1886 פוטסדאם, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  27 בינואר 1974 (בגיל 87) אירשנהאוזן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  צבא הקיסרות הגרמנית 
 תקופת הפעילות:  1904–1945 (כ־41 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל השריון
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3   מפקד הקורפוס ה-24   מפקד קורפוס הפאנצר ה-3   מפקד קורפוס הפאנצר ה-40   מפקד קורפוס המילואים ה-58   מפקד קבוצת הפאנצר מערב
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה הפלישה לפולין  המערכה על צרפת  מבצע ברברוסה  הקרב על מוסקבה  הפלישה לנורמנדי
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   צלב הכבוד
 
לאו גייר פון שוופנבורג (בגרמנית: Leo Geyr von Schweppenburg;‏ 9 במרץ 1886 – 27 בינואר 1964) היה מפקד שריון בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון שוופנבורג נולד למשפחת אצולה ב-2 במרץ 1886 בפוטסדאם, כבן לקולונל בחיל הפרשים של וירטמברג. הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ב-1904, ושירת ברגימנט הדרגונים ה-26 (וירטמברג ה-2), ובין השנים 1911–1914 למד באקדמיה הצבאית בברלין. במלחמת העולם הראשונה נלחם כקצין פרשים בחזיתות השונות, וסיים אותה בדרגת ריטמייסטר (סרן).
לאחר המלחמה הצטרף פון שוופנבורג לשורות הרייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, וב-1932 הועלה לדרגת אוברסט. בין השנים 1933–1937 כיהן פון שוופנבורג כנספח צבאי בבריטניה, בלגיה והולנד, וב-1935 הועלה לדרגת גנרל מיור. בזמן המשבר בחבל הריין הזהיר פון שוופנבורג מפני ההרפתקנות של היטלר ושלא לזלזל בכוח הבריטי, ועל כך קיבל נזיפה משר המלחמה ורנר פון בלומברג. ב-1937 מונה פון שוופנבורג למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3, והועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פון שוופנבורג מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3, ולחם עימה במערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-19, במסגרת הארמייה הרביעית. ב-7 באוקטובר 1939 פרש פון שוופנבורג מתפקידו עקב מחלה, ולאחר החלמתו מונה ב-15 בפברואר 1940 למפקד הקורפוס ה-24, וב-1 באפריל 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים (שהומרה ב-1941 לדרגת גנרל חיל השריון).
במהלך המערכה על צרפת לחם פון שוופנבורג עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C, ולאחר מכן פיקד על הסבת הקורפוס לקורפוס ממונע.
במבצע ברברוסה פעל הקורפוס שבפיקודו במסגרת קבוצת הפאנצר השנייה כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, ונטל חלק בקרבות ביאליסטוק-מינסק וסמולנסק, ולאחר מכן השתתף בקרב על מוסקבה.
ב-21 ביוני 1942 מונה פון שוופנבורג למפקד קורפוס הפאנצר ה-3, וב-20 ביולי 1942 מונה פון שוופנבורג למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, ופיקד עליו במהלך הקרב על קווקז. בתחילת 1943 לאחר תקופת המתנה בעתודת המילואים, מונה פון שוופנבורג לסגן מפקד קורפוס הפאנצר ה-76 בצרפת, ובקיץ 1943 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-58.
ב-24 בינואר 1944 הוטל על פון שוופנבורג להקים את קבוצת הפאנצר מערב - עתודה אסטרטגית של החזית המערבית שכללה 10 דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר, והוצבה באזור פריז. פון שוופנבורג פיקד על קבוצת הפאנצר בשלב הראשון של הפלישה לנורמנדי, אך הודח ב-5 ביולי 1944 בעקבות כישלונו בבלימת כוחות בעלות הברית. באוגוסט 1944 מונה פון שוופנבורג למפקח הכללי על כוחות השריון, ושימש בתפקיד זה עד סיום המלחמה. במאי 1945 נפל פון שוופנבורג בשבי האמריקאי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

פון שוופנבורג שוחרר מהשבי ב-1947. לאחר שחרורו כתב ספר אוטוביוגרפי, ולאחר מכן שימש כיועץ לבונדסוור. פון שוופנבורג התגורר באירשנהאוזן ליד מינכן, עד למותו ב-27 בינואר 1964.
משפחתו

בתו בלאנש פון שוופנבורג הייתה נשואה לקורט כריסטוף פון פפויל, שהיה הלורד האחרון של יאהנספלד ושימש כחבר במועצת אירופה.
לקריאה נוספת

אלן קלארק: מבצע ברברוסה, הוצאת מערכות, 1970
אנדרטת הטייסים הטורקים

| --- | --- |

אנדרטת הטייסים הטורקים עם דגלי ישראל וטורקיה
 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה 
 מיקום:  מועצה אזורית עמק הירדן 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – מאי 1914
 תאריך פתיחה רשמי:  מאי 1914 
 
 קואורדינטות:  32°43′27″N 35°38′03″E﻿ / ﻿32.724130555556°N 35.63405°E﻿ / 32.724130555556; 35.63405
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) אנדרטת הטייסים הטורקים(למפת הגליל העליון רגילה) אנדרטת הטייסים הטורקים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אנדרטת הטייסים הטורקים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אנדרטת הטייסים הטורקים
 
האנדרטה
תוכנית הטיסה באנדרטת הטייסים הטורקים
אנדרטת הטייסים הטורקים היא אנדרטה המצויה כ-800 מטרים מזרחית לכביש 92 בקרבת האון. האנדרטה מנציחה את זכרם של שני טייסים טורקיים שמטוסם התרסק במקום ביום שישי, 27 בפברואר 1914, בדרכם מדמשק לירושלים.
מטרת הטיסה וסופה

בשנת 1914 היה חיל האוויר העות'מאני בן שנה, ולרגל המאורע החליט הסולטאן להשתמש בחיל האוויר על מנת לחזק את שלטונו ברחבי האימפריה העות'מאנית ולעורר גל של פטריוטיות ורגשות לאומיים על ידי מטס ראווה מעל ערי האימפריה. הטיסה נערכה על ידי 2 מטוסים שיצאו בפער של 3 ימים אחד מהשני. מסלול הטיסה החל באיסטנבול והיעד היה אלכסנדריה עם עצירות ראווה מתוכננות בירושלים וקהיר ועצירות תדלוק במספר נוסף של מקומות (בין השאר גם בסמח'). באופן בלתי מתוכנן, עצרו שני המטוסים בדמשק לתיקונים ומשם המשיכו לכיוון ירושלים. זו הייתה טיסה במסגרת תחרות בין המעצמות הגדולות על מנת להרשים בהישגי הטייסים.
במטוס שהתרסק בהאון, ששמו היה "העזרה הלאומית", טסו יזבאשי (סרן) פתחי ביי ומולאזם אוול (סג"ם) צאדק ביי. שני הטייסים, מהבכירים בחיל האוויר של האימפריה העות'מאנית, לא הכירו את משטר הרוחות באזור הכנרת. כאשר הגיעו למצוק, הרוח המזרחית (שרקיה) טלטלה את המטוס וריסקה אותו לקרקע מעל האון. מושל טבריה חצה את הכנרת בסירה ומצא את שרידי המטוס וגופות הטייסים, ואלה הועברו לתחנת הרכבת סמח' ומשם, ברכבת מיוחדת, לקבורה ממלכתית בדמשק סמוך לקבר צלאח א דין.
המטוס השני נחת בשלום על חוף הים מצפון ליפו ולאחר תדלוק ניסה להמריא אולם לא הצליח להתרומם לגובה מספיק והתרסק לים. צופים שהביטו במחזה מיהרו לים להציל את הטייסים אולם הצליחו להציל רק אחד מהם. הטייס השני, נורי ביי, הסתבך עם חגורת הבטיחות וטבע. לאחר הלוויה ממלכתית ביפו הועבר הארון, ברכבת, לדמשק והטייס נקבר ליד שני הטייסים שנהרגו במטוס הראשון.
תיאור האירוע

צבי אילן בספרו מביא את התיאור שהופיע בעיתון "החרות" מכ"ד אדר תרע"ד בהתייחס לנפילת המטוס השני לחוף תל אביב:
ברגע שהאווירון נפל השליכו את עצמם הימה הרבה מלומדי-שחיה. אחרי רגעים אחדים הם הגיעו למקום האסון. ויצליחו להוציא את המעופפים בלי רוח חיים. ויביאום תיכף לבית החולים העברי. ושמה הגישו להם עזרה מדיצינית מיידית. נשמתו של ראש המעופפים נורי ביי יצאה אחרי שעה וחצי, מצבו של המעופף השני אינו כל כך מסוכן.
עיתון הפועל הצעיר כותב על תהלוכת האבל ביפו כי "ההלוויה הייתה נהדרת" וצעדו בה יהודים רבים. בעקבות האסון קיים בנק אנגלו-פלשתינה אספה של עסקני יפו שבה הוחלט להגיש לממשלה הטורקית בתור מתנה אווירון בשם "ישראל".
מערכת העיתון מוריה כתבה:
מאורע כזה יכול לתת כבוד להאווירנות הטורקית הצעירה ולשני המעופפים המנצחים בפרט. אבל הם לא הספיקו להגיע לידי סוף ניצחונם כי פתאום קדמם אסון-המוות.
אסונות כאלה כבר קרו למעופפים מהוללים באירופה. הם אינם מפחיתים מכבוד העפיפה הטורקית אף כמלא נימה. אדרבא, הם כבר מציינים את דרך הגבורה העשוייה לבלי-חת את העפיפה הטורקית.
 גם מערכת מוריה מביע בשם חוג קוראיה את רגשי השתתפותה בהצער והאיחול הכללי של הממלכה העות'מאנית.
הקמת האנדרטה

לאחר ההלוויה הממלכתית הורה שר הצבא העות'מאני אנוור פאשה על הקמת אנדרטה לזכר הטייסים במקום ההתרסקות. על האנדרטה מופיעה כתובת בטורקית באותיות ערביות: "פאתיחה (פרק א' בקוראן) לנשמותיהם של החללים יזבאשי (סרן) פתחי ביי ומולאזם אוול (סג"ם) צאדיק ביי אשר נפלו בנקודה זו בגלל חילופי הרוח שקרתה כשטסו מאיסטנבול למצרים למטרה עליונה של הצבא העות'מאני".
לאחר מלחמת העצמאות הוזנח המקום מאחר שהיה קרוב לקו הגבול ולא ניתן היה לגשת אליו. רק לאחר מלחמת ששת הימים שופץ המקום בסיועה של ממשלת טורקיה שממשיכה לממן את תחזוקת האתר. את עיקר עבודת שיקום האתר ותחזוקתו לקח על עצמו ירח פארן, חבר קיבוץ האון, ועשה זאת בהתנדבות החל משנות ה-90 עד מותו בשנת 2020.
ראו גם

אנדרטת חללי התעופה באיסטנבול
הטיסות הראשונות לארץ ישראל
לקריאה נוספת

זלמן וינוגרדוב, האנדרטה לטייסים הטורקים, ספר הכנרת, חלק ב': חופים ואתרים בעריכת יצחקי גל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
יוזף בק

| --- | --- |

 לידה:  4 באוקטובר 1894 ורשה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 ביוני 1944 (בגיל 49) סטנשטי, ממלכת רומניה רומניה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי פובונזקי 
 השכלה:  הפוליטכני של לבוב 
 מפלגה:  גוש לא מפלגתי לשיתוף פעולה עם הממשלה 
 פרסים והוקרה
 עיטור מסדר העיט הלבן של פולין  מסדר הסמל של אסטוניה, דרגה 1  מפקד בלגיון הכבוד  מדליית המלחמה 1918–1921  צלב הגבורה  מסדר הצלב האדום האסטוני דרגה ראשונה  צלב המלחמה הבלגי  הצלב הגדול של אות הכתר הבלגי  מפקד במסדר הוורד הלבן של פינלנד  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה  Cross of Independence with Swords  צלב הכסף של וירטוטי מיליטארי  אות מסדר כוכב הקוטב - מפקד הצלב הגדול  הצלב הגדול של מסדר הכוכב של רומניה  הצלב הגדול של מסדר ישו (פורטוגל)  הצלב הגדול של מסדר פולוניה רסטיטוטה  צלב ההצטיינות המוזהב  עשור להשבת עצמאות פולין  אביר דרגה ראשונה במסדר אולב הקדוש  מסדר סאבה הקדוש  מסדר דנבורג 
 
יוּזף בק (בפולנית: Józef Beck;‏ 4 באוקטובר 1894, ורשה – 5 ביוני 1944, סטנשטי, רומניה) היה מדינאי, דיפלומט ואיש צבא פולני בימי הרפובליקה הפולנית השנייה, ובעל מעמד מכריע במדיניות הפולנית בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
הערות שוליים

↑  גולי נאמן ערד, אמריקה, היהודים ועליית הנאציזם, פרק 8, עמ' 219.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280272705171  PLWABN: 9810553706005606  BnF: cb12184827g (data)  GND: 118657828  ISNI: 0000 0001 2133 5115  LCCN: n86047859  NKC: js2006362940  NTA: 073403865  RERO: 02-A000017486  SNAC: w63x8x99  SUDOC: 030432960  VIAF: 54192172   WorldCat (עם VIAF): 54192172 
יוזף בק נוסע עם הרמן גרינג, לצד נשותיהם, יולי 1935
גינטר ראל

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1918 גגנאו, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  4 באוקטובר 2009 (בגיל 91) באד רייכנהאל, גרמניה גרמניה
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  Karls-Gymnasium Stuttgart  NATO Defense College 
 השתייכות:  גרמניה הנאצית הורמאכט   גרמניה הבונדסוור
 תקופת הפעילות:  1936–1945   1957 – 1975
 דרגה:   מיור (לופטוואפה)    גנרל-לויטננט (בונדסוור)
 תפקידים בשירות
 טייס קרב, מפקד טייסת, מפקד הלופטוואפה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב   אות הפציעה (זהב)   צלב אביר מפקד במסדר הכבוד של הגרמנית
 
גינטר ראל (בגרמנית: Günther Rall‏; 10 במרץ 1918 – 4 באוקטובר 2009) היה טייס בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה ואלוף ההפלות השלישי בסך ההפלות בהיסטוריה. לאחר המלחמה חזר לשרת בבונדסוור של גרמניה המערבית עד לשחרורו בדרגת גנרל-לויטננט בשנת 1975.
ראל החל את מלחמת העולם השנייה בדרגת לויטננט וסיים את המלחמה בדרגת מיור כמפקד כנף 300. במהלך המלחמה נזקפו לזכותו 275 הפלות של מטוסי אויב במהלך 621 משימות קרב. הוא לקח חלק במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, הקרב על בריטניה, המערכה בבלקן ובקרב על כרתים. לאורך המלחמה הטיס ראל מטוס Bf 109 'מסרשמיט'.
ביוגרפיה > ראשית חייו

גינטר ראל נולד בשנת 1918 בעיירה גגנאו בתחום היער השחור שבדרום מערב גרמניה, בגיל שלוש משפחתו עברה לשטוטגרט. עם סיום לימודיו בשנת 1936 התגייס ראל לאקדמיה הצבאית בדרזדן במטרה להיות קצין חיל רגלים, במהלך לימודיו נתקל בחבר ותיק שהשפיע עליו להיות טייס, ראל החל קורס טיס והוכשר כטייס בלופטוואפה ב-1 ביולי 1938. הוא הוכשר כטייס קרב והוצב בכנף קרב 52 כשהוא בדרגת לויטננט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > מערב אירופה והבלקן

ראל נכנס לראשונה ללחימה ב-12 במאי 1940 במהלך המערכה על צרפת, כאשר הוא נתקל בשלושה מטוסי קרטיס P-36 הוק של חיל האוויר הצרפתי כשהם תוקפים מטוס סיור גרמני בגובה 8,000 מטרים. ראל נכנס ללחימה איתם והפיל את אחד המטוסים, על טבילת אש ראשונה זו ציין ראל כי התמזל מזלו בהפלה זו, אך הצלחתו הראשונה העניקה לו ביטחון עצמי רב. ב-18 במאי הפיל ראל מטוס P-36 נוסף שהוטס על ידי טייס צ'כי אשר נטש ושרד את הפלתו.
לאחר הכיבוש הגרמני של צרפת, הועבר כנף הקרב 52 לקאלה בצפון צרפת כחלק מההערכות לקרב על בריטניה. כתוצאה מאבדות קשות שספגו טייסי הכנף בקרבות, ראל קיבל ב-25 ביוני 1940 את תפקיד מפקד הטייסת השמינית של הכנף, שבוע לאחר מכן ב-1 באוגוסט הוא קודם לדרגת אובר-לויטננט. עם עליית מספר האבדות בטייסי הכנף, היחידה הועברה לעורף כדי להחלים ולקלוט טייסים חדשים. באביב 1941 הועבר הכנף לאזור הבלקן כחלק מהמערכה בבלקן, ביוני ראל השתתף ביחד עם טייסות הכנף בקרב על כרתים ולאחר ההצלחה בכרתים נשלחה הכנף לרומניה כדי להילחם במפציצי הצבא האדום שאיימו על שדות הנפט שם.
ברומניה הוצבה הטייסת של ראל בסמוך לכפר מיסיל (כ-50 ק"מ צפונית לבוקרשט) ומטוסי ה-Bf 109E של הטייסת הוחלפו במטוסי הדגם המתקדם Bf 109F.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > מזרח אירופה

עם תחילת מבצע ברברוסה והפלישה הגרמנית לברית המועצות, ראל הפיל את המטוס השלישי, הרביעי והחמישי שלו במהלך שלושה ימי לחימה ביוני 1941. כתוצאה מחוסר המוכנות של כוחות האוויר הסובייטיים והעדיפות הטכנולוגית והמקצועית של הלופטוואפה, בחודשי המלחמה הראשונים נוצרה עליונות אווירית גרמנית כמעט מוחלטת.
כנף 52 לחמה בגזרה הדרומית בסיוע לכוחות הקרקעיים עם הצלחה מרובה, הטייסת של ראל אף השיגה 50 הפלות בפרק זמן של חמישה ימים בלבד וראל עצמו הפיל את מטוסו ה-37 ב-28 בנובמבר 1941. במהלך קרב אוויר זה נפגע מטוסו והוא נאלץ לנחות נחיתת חירום שגרמה לו לאבד את הכרתו, הוא חולץ משדה הקרב על ידי צוות טנק גרמני והגיע בדצמבר לבית חולים בווינה לאחר שנתגלה כי שבר את גבו בשלושה מקומות.
למרות שנאמר לו כי לא יוכל לשוב ללכת ובוודאי לא לטוס, החלים ראל במשך כמעט שנה וחזר לטייסת שלו בסוף אוגוסט 1942. ב-3 בספטמבר עוטר ראל בצלב האבירים של צלב הברזל לאחר שהשיג את הפלתו ה-65. לעיטור זה הוספו 'עלי אלון' לקראת סוף נובמבר לאחר שהשיג את הפלתו ה-101, עיטור שהוענק לו על ידי היטלר באופן אישי. באפריל 1943 הועלה ראל לדרגת האופטמן וב-20 לחודש הוא הפיל את המטוס ה-5,000 של הכנף.
ב-6 ביולי 1943 מונה ראל למפקד הלהק השלישי של כנף הקרב 52, חודש לאחר מכן ב-7 באוגוסט הפיל ראל את מטוסו ה-150. בפחות מחודשיים הפיל ראל 50 מטוסי אויב נוספים כשהוא מגיע ל-200 הפלות ב-555 טיסות מבצעיות לקראת סוף ספטמבר 1943, על כך הוספו 'חרבות' לצלב האבירים שלו. במהלך חודש אוקטובר ראל הגיע לשיא אישי של 40 הפלות בחודש ובתחילת נובמבר מספר ההפלות הכולל שלו הגיע לכדי 250, באותה התקופה הוא היה לטייס השני בלבד אשר השיג מעל 250 הפלות (אחרי ולטר נובוטני). ב-1 בנובמבר 1943 קודם ראל לדרגת מיור, דרגה בה נותר במשך שארית המלחמה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > ההגנה על שמי גרמניה

ב-19 באפריל 1944 הועבר ראל לפקד על הלהק השלישי של כנף קרב 11 אשר הוצבה בצפון גרמניה בלחימה כנגד מפציצי בעלות הברית. ב-12 במאי 1944 ראל הוביל את הטייסת שלו כנגד מבנה של שלושה מטוסי P-47 ת'נדרבולט אמריקאים, ראל עצמו הפיל שניים מהם, אך עם הופעתם של מספר P-47 נוספים מטוסו נפגע וראל איבד את אגודלו בלחימה. כתוצעה מהפציעה נאלץ ראל להתאשפז מספר חודשים בשל דלקת חמורה שהתפתחה בידו.
עקב פציעתו הפך ראל למדריך טיסה והוא השתתף גם בבחינה של מטוסי אויב שנפלו בידי הלופטוואפה. ראל ציין כי העובדה שהורחק מהחזית בחודשים אלו, ככל הנראה הצילה את חיו נוכח האבדות הרבות שספג הלופטוואפה אל מול כוחות האוויר הרבים של בעלות הברית. בנובמבר 1944 חזר ראל לחזית וקיבל פיקוד על כנף קרב 300 אשר הוצבה בדרום גרמניה בחודשי המלחמה האחרונים. מחסור באספקה בתקופה זו הגביל את מספר המשימות המבצעיות של טייסות הכנף, בנוסף, התקדמותם המהירה של כוחות בעלות הברית אילצה את יחידות הכנף לשנות את מיקומן באופן תדיר. בימי המלחמה האחרונים הפציר ראל בפקודיו שיימנעו מפעולות מיותרות באוויר, כאשר היה ברור שהמלחמה נגמרה ואין מנוס מתבוסתה הסופית של גרמניה, ראל הרגיש שאבדות בקרב חייליו בתקופה זו יהיו מיותרות.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

עם כניעתה של גרמניה בתחילת מאי 1945, ראל נשבה על ידי כוחות ארצות הברית ונשלח למחנה שבויים בקרבת היידלברג. עקב ניסיונו בהטסת מטוס הסילון מסרשמיט Me 262, הוא נשלח לבובינגטון, אנגליה כדי לסייע לבעלות הברית בבחינתם את טכנולוגיית הסילון בה עשו הגרמנים שימוש. בהמשך נשלח לבסיס חיל האוויר המלכותי טנגמייר שבדרום מזרח אנגליה ושם פגש את אלוף ההפלות הבריטי רוברט סטנפורד טאק והם היו לחברים קרובים. ראל ציין במספר מקרים כי לדעתו הטייסים הבריטים היו הטובים ביותר מבין יריביו במלחמה, הוא אף לא הצליח מעולם להפיל מטוס בריטי (בעוד שהפיל מספר אמריקאים, מספר צרפתים ומעל 250 סובייטים).
לאחר שחזר לגרמניה המערבית התקשה ראל למצוא עבודה בתקופה שלאחר המלחמה, הוא יסד עסק קטן לכריתת עצים ולאחר מכן עבד מספר שנים בסימנס עד שעזב בשנת 1953. בשנת 1956 נפגש ראל עם חבר ותיק שהיה אף הוא טייס בלופטוואפה והשתכנע להצטרף לצבא גרמניה המערבית (הבונדסוור) שהוקם מחדש באותה התקופה. הוא שירת כטייס בלופטוואפה של הבונדסוור וכחלק מתפקידיו היה אחראי על תוכנית הכנסת מטוסי F-104 סטארפייטר אמריקאים בשירות גרמניה.
ב-1 בינואר 1971 התמנה למפקד הלופטוואפה, תפקיד אותו מילא עד למרץ 1974. בין אפריל 1974 ועד לאוקטובר 1975 שירת ראל כנספח צבאי בנאט"ו מטעם גרמניה המערבית.
ב-1975 נאלץ ראל להתפטר לאחר ביקור שנוי במחלוקת בן שלושה שבועות שערך בדרום אפריקה. למרות שלטון האפרטהייד, דרום אפריקה נחשבה כבעלת חשיבות אסטרטגית לברית נאט"ו, אך הביקור, שסוקר על ידי התקשורת הגרמנית, גרר ביקורת רחבה, והוביל להתפטרותו משירותו הצבאי בדרגת גנרל-לויטננט.
בשנים שלאחר פרישתו השתתף ראל בעשרות כנסים ואירועיים הנוגעים לתעופה ולוחמת אוויר במלחמת העולם השנייה. הוא היה דובר נלהב וקיים מספר רב של ראיונות לספרי מחקר וסרטים דוקומנטריים. בשנת 2004 פרסם את ספרו 'ספר הטיסה שלי' (Mein Flugbuch).
ראל נפטר בביתו בבאד ריכנהול ב-4 באוקטובר 2009, כשהוא בן 91, יומיים לאחר שסבל מהתקף לב.
ראל (שני משמאל) עם חבריו לכנף, לאחר שהשיג את ההפלה ה-200 שלו.
ראל יוצא ממטוס ה-Bf 109 שלו לאחר הפלתו ה-250. הסימון על מטוסו מזהה אותו כמפקד להק.
גינטר ראל כמפקד הלופטוואפה
ראל ב-2004 לאחר צאת ספרו
טנאקה גיאיצ'י

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
טנאקה גיאיצ'י (ביפנית: 田中 義一;‏ 22 ביוני 1864 - 29 בספטמבר 1929) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-26.
ראשית חייו

טנקה נולד למשפחת סמוראים בעיר האגי שבנחלת נאגטו (כיום מחוז ימאגוצ'י). הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית ובמכללת הלוחמה ב-1892, ושירת בצבא יפן במלחמת סין–יפן הראשונה.
לאחר סוף המלחמה שימש טנאקה נספח צבאי במוסקבה ובפטרוגרד, ואף דיבר רוסית באופן שוטף, אותה למד מהשתתפותו במיסה מדי יום ראשון בכנסייה. במלחמת רוסיה–יפן שימש טנאקה עוזרו האישי של גנרל קודמה גנטארו במנצ'וריה. טנאקה סייע בכתיבת תוכניות הגנה עבור הצבא היפני הקיסרי, ותוכניות אלה זכו להערכת המטה כללי של הצבא הקיסרי והגנרל יאמגאטה אריטומו, עד שנעשה בהם שימוש במהלך מלחמת העולם הראשונה. באפריל 1906 קיבל טנאקה את עיטור מסדר דיית הזהב.
טנאקה קיבל קידום לדרגת מייג'ור-גנרל ב-1911, והתמנה למנהל האגף לענייני צבא במשרד המלחמה, שם תמך בהרחבת הצבא ובחיזוקו. בספטמבר 1918 קיבל את עיטור מסדר האוצר הקדוש. ב-1920 הפך טנאקה לגנרל, וכיהן כשר המלחמה בממשלותיהם של הארה טקאשי ושל ימאמוטו גונבאה, במהלכן תמך בהתערבות בסיביר. בספטמבר 1920 קיבל את עיטור מסדר השמש העולה.
לאחר פרישתו מהצבא, קיבל טנאקה הזמנה להיות נשיא מפלגת ריקן סייוקאי, וקיבל מושב בבית האצילים של הדיאט של יפן. לאחר מכן אף קיבל קידום בתואר הקזוקו שלו, כשהפך לדאנשוקו (ברון). לאחר פרישתו מהצבא אמור היה טנאקה לקבל את דרגת הפילדמרשל, אך לאחר שהתברר במשרד המלחמה שטנאקה קיבל 3 מיליון ין עבור הצטרפותו לריקן סייוקאי, נדחה הקידום.
ראש הממשלה

טנאקה התמנה לראש ממשלת יפן ב-20 באפריל 1927, ובמקביל החזיק בתפקיד שר החוץ. לאחר מכן לקח על עצמו גם את תפקיד שר הפנים והשר לענייני מושבות.
בנושאי פנים, ניסה טנאקה לדכא את תנועות השמאל, את הקומוניסטים ואת תומכיהם על ידי מעצרים המוניים. בנושאי מדיניות החוץ, המשיך טנאקה בקו התוקפני בו החל כקצין בסין, במנצ'וריה ובמונגוליה. בשלושה מקרים שונים הוא שלח כוחות כנגד כוחות הקוומינטנג של צ'יאנג קאי שק, שניסו לאחד את סין.
על אף תמיכתו בהתפשטות צבאית, לא הצליח טנאקה לשלוט בצבא קוואנטונג היפני ששהה בסין. ב-1928 התנקשו חיילים יפנים בחייו של הגנרל הסיני ג'אנג דזוו-לין, וטנאקה קרא להעמידם למשפט צבאי על רצח. הממסד הצבאי, שעתה הפנה עורף לטנאקה בשל הביקורת שהשמיע, סירב להעמידם לדין וניסה להסתיר את פרטי המקרה. לאחר שכרע תחת ביקורת מצד הממסד הצבאי, מפלגות אחרות בדיאט של יפן, ואף מצד הקיסר הירוהיטו, נאלצו טנאקה וממשלתו להתפטר ב-2 ביולי 1929.
המאגוצ'י אוסאצ'י החליף את טנאקה בראשות הממשלה, והאחרון נפטר מספר חודשים לאחר התפטרותו. לאחר מותו הוענק לו עיטור מסדר פרחי הפאולוניה.