stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב באתיופיה
היסטוריה

בהיסטוריה של אתיופיה, הכרה בפעילות הומוסקסואלית מוגדרת בדרך כלל כמעורפלת, נתון שמוביל לכך שלא נותרו עדויות נדירות עבור מחקר אקדמי בנושא. עם זאת, ההגיוגרפיה "חייה והתמודדויותיה של אמנו וואלאטה פטרוס" (באנגלית: "The Life and Struggles of Our Mother Wälättä P̣eṭros") משנת 1672 משמשת כהתייחסות הראשונה להומוסקסואליות בקרב נזירות בספרות האתיופית (אנ'). וואלאטה פטרוס וחברתה ללימודים אהטה קרסטוס מהכנסייה האורתודוקסית האתיופית היו נזירות ידידותיות אשר "חיו יחד באהבה הדדית, כמו נשמה וגוף עד המוות" בעוד שנזירות אחרות הוצגו כתאוותניות זו בזו. הספר הוא הדורש הראשון בסגנון "קריאה קווירית" בספרות האתיופית הקדומה ביותר.
פעילות הומוסקסואלית הוכתרה כ-"מעשה סדום" והופללה לראשונה באתיופיה לאחר שקיסרות אקסום אימצה חוקים מהשושלת הסולומונית במאה ה-13. בסביבות שנת 1240 חיבר הסופר הנוצרי הקופטי, אבול פאדאיל אבן אל-אסאל, חוקי דת בספר המכונה פתחה נגשת. אבן אל-אסאל, שכתב בשפת הגעז, הפנה את חוקיו מסופר ארמני ומחוקים קודמים של האימפריה הביזנטית. הפתחה נגשת נכתב בשני חלקים: הראשון עסק בסקרמנטלים בהיררכיה של הכנסייה והיה קשור לטקסים דתיים. השני נגע לחסרי דין, מינהל אזרחי כמו דיני משפחה. הקוד היה יעיל בזמני מספינט מכיוון שהוא נחקק כחוק עליון. מחוץ לקוד, עמדותיהם של אנשים לא ראו בעין יפה את הנטייה ההומוסקסואלית. במשך המאות לאחר מכן, הומוסקסואליות באתיופיה התפוגגה בחלק ניכר מהיסטוריית המדינה.
חוקי הפתחה נגשת בוטלו בקרב המלוכה בשנת 1931 בתקופת שלטונו של הקיסר היילה סלאסי, מחשש שהחוקים הטילו עונשים חריגים כגון קטיעות איברים והובילו לביקורות שליליות על רקע פשעים נגד האנושות. חוקי הדת הופסקו כאשר ממשל דרג אישר כמה שינויים משפטיים בנוגע לנטייה מינית. מנגיסטו היילה מריאם, שליט אתיופיה בין השנים 1991-1977 התייחס להומוסקסואלים בזלזול ובדרך כלל לעג להם במהלך מספר מסיבות עיתונאים. בשנת 1995 הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה (שמה הרשמי של אתיופיה של היום) תחת שלטונו של ראש הממשלה מלס זנאווי. חוקים אנטי-הומוסקסואלים הקלו על העונש שנשאו מי שהורשעו בביצוע "מעשה סדום" בתקופת המערכות הממשלתיות הקודמות, והחלו להטיל עונש של 15 שנות מאסר במקום למורשעים, הפללה שנותרה במקומה מאז עד היום.
היסטוריה > תפקידי מגדר בתרבות המעלה

בקרב אנשי המעלה (אנ') בדרום אתיופיה תיעד ההיסטוריון דונלד דונהאם במאמרו "עבודה וכוח במעלה, אתיופיה" בשנת 1994 כי מיעוט גברי בקרב אנשי המעלה, קבוצה אתנית קטנה של כ-95,000 איש הממוקמת במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום של אתיופיה, "עברו לתפקידים נשיים. זמן זה נקרא "זמן אפר". גברים (ביולוגים) אלה היו לבושים כמו נשים, ביצעו משימות נשיות, טיפלו בבתיהם, וככל הנראה קיימו יחסי מין עם גברים. הם הוגנו גם על ידי המלך".
מעמד בחוק

על פי סעיף 629 לקוד הפלילי, פעילות הומוסקסואלית של גברים או נשים מוגדרת כעבירה פלילית באתיופיה שקובע באומרו כי:
"מי שעושה עם אדם אחר מאותו מין מעשה הומוסקסואלי, או כל מעשה מגונה אחר, דינו מאסר פשוט".
סעיף 630 מגדיר את העונשים בשתי דרכים:
"1. העונש יהיה מאסר ללא פחות משנה, או, במקרים חמורים מסוימים, מאסר חמור שלא יעלה על עשר שנים".

"2. העונש יהיה מאסר מחמיר משלוש שנים עד חמש עשרה שנים".
תנאי מחיה

עמדות נוקשות סביב סוגיות מין ומיניות רווחות באתיופיה, כאשר אתיופים רבים סבורים כי הומוסקסואליות היא בחירה ולא מולדת, בעודה מוגדרת כ-"יבוא מהמערב" שהחברה האתיופית לא צריכה לקבל כ-"נטייה מינית לגיטימית". עמדות אלה, מובילות בדרך כלל לעוינות גלויה נגד אזרחי להט"ב במדינה. בכך, להט"ב אתיופים נאלצים להתמודד עם סטיגמה חברתית רחבה בקרב האוכלוסייה, בעוד שצנזורה הגבילה את יכולתם לארגן מסעי פרסום ועצומות עבור שיפור המעמד של זכויות להט"ב במדינה.
בדצמבר 2008 כתריסר אישים דתיים אתיופים אימצו החלטה נגד הומוסקסואליות שקוראת למחוקקים לעגן את האיסור המשפטי על קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בחוקת המדינה. אבונה פאלוס, הפטריארך של כנסיית טווהידו האתיופית-אורתודוקסית, הצהיר באומרו על הומוסקסואליות: "זה משהו מאוד מוזר באתיופיה, ארץ הביבליה שמגנה את זה בתוקף. כדי שאנשים יתנהגו בצורה כזו הם צריכים להיות מטומטמים, טיפשים כמו חיות. אנו מגנים בחריפות את ההתנהגות הזו. הם צריכים להיות ממושמעים וצריך להפלות את מעשיהם, יש ללמד אותם לקח". על פי דו"ח של ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch" משנת 2008 הייתה "אלימות נרחבת נגד אנשים שזוהו כהומוסקסואלים, לסביות או ביסקסואלים". מחלקת המדינה של ארצות הברית האשימה את ממשלת אתיופיה בהרג אזרחי להט"ב שלא כדין, וכן בביצוע פעולות עינויים ומעצרים שרירותיים.
בשנת 2012 הייתה אמורה להתקיים בבירה אדיס אבבה ועידה בנושא מעמד זכויות להט"ב באתיופיה. עם זאת, הוועידה בוטלה עקב לחץ מצד קבוצות דתיות שהפגינו נגדה וכינו את מארגניה "מיסיונרים של רשע". ביוני 2012 התקיים ועידה אנטי-הומוסקסואלית במטה ארגון האיחוד האפריקאי באתיופיה בנושא ההשלכות לכאורה של "הומוסקסואליות כגורם ל-HIV/איידס, מחלות המועברות במגע מיני ומספר הפרעות פסיכולוגיות".
ד"ר סיום אנטוניוס, נשיא הארגון "United for Life", ארגן ועידה לאומית בשנת 2013 בהשתתפות פוליטיקאים ומנהיגים דתיים אתיופים בה טען כי הומוסקסואליות היא :תוצאה של בעיה פסיכולוגית עמוקה" שנגרמת בעקבות "התעללות" או "צורה כלשהי של משבר חברתי".
במרץ 2014 מועצת השרים של אתיופיה הציעה הצעת חוק להגנה על זכויות להט"ב אם כי לבסוף לא נחקקה על ידי הפרלמנט בגלל התנגדות ציבורית דתית רחבה.
ביוני 2019 קבוצת טיולים של תיירי להט"ב שבסיסה בשיקגו, "Toto tour", הודיעה על תוכניתה לביקור באתיופיה. הצהרתה עוררה התנגדויות מצד יוצאי אתיופיה והפזורה מחוץ למדינה, שארגנו בתגובה הפגנות נגד הקבוצה. הבעלים של הארגון, דן וור, אמר כי המחלוקת החלה במאי 2019 כשהקבוצה פרסמה תוכניות לטיול ברשתות החברתיות. פעיל להט"ב אנונימי הצהיר באומרו לסוכנות הידיעות האמריקאית "Associated Press" על דאגתו כי "קיימות תפיסות שגויות נרחבות באתיופיה לפיהן הומוסקסואלים עשויים להיות האשמים בשכיחות הולכת וגוברת של מקרי אונס".
תנאי מחיה > ארגונים

בשנת 2007 הוקמה קבוצת להט"ב בשם הוועדה האתיופית להומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (באנגלית: "The Ethiopian Gays, Lesbians, Bisexual & Transgender Committee") במטרה לנהל מסע פרסום לשיפור מעמד זכויות להט"ב באתיופיה.
בשנת 2013 נוסדה הקבוצה "Dana Social Club" על ידי פעיל הלהט"ב האתיופי בקי אביי. מטרת הקבוצה היא להציע תמיכה חברתית בהומוסקסואלים ולסביות שנתונים תחת סטיגמה עצמית, להביע את נטייתם המינית ולקדם מסע פרסום למען גישתם של טרנסג'נדרים אתיופים לניתוח להתאמה מגדרית. הקבוצה פועלת בעיקר באמצעות מסעי פרסום מקוונים בעודה מנהלת ארכיון ספרייה בשם "The Ethiopian Gay Library".
להט"ב אתיופים ידועים

ג'ולי מהרטו (אנ'), אמנית חזותית לסבית אתיופית-אמריקאית ממוצא יהודי.
טבלת סיכום

| --- | --- |
פעילות הומוסקסואלית חוקית:  (פלילית, עונש: עד 15 שנות מאסר)
גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים: 
חוקים נגד אפליה בתעסוקה: 
חוקים נגד אפליה במתן סחורות ושירותים: 
חוקים נגד אפליה בכל התחומים האחרים (כולל אפליה עקיפה, דברי שטנה): 
נישואים חד-מיניים: 
הכרה בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור): 
אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים: 
אימוץ ילד חורג בקרב זוגות חד-מיניים: 
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בצבא: 
גישה להפריה חוץ-גופית בקרב זוגות לסביות: 
הכרה משפטית בשינוי מגדר: 
איסור על ביצוע טיפול המרה בחוק: 
פונדקאות מסחרית לזוגות גברים הומוסקסואלים: (לא חוקי עבור זוגות הטרוסקסואלים גם כן)
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם:
ראו גם

זכויות להט"ב
זכויות להט"ב באפריקה
הערות שוליים

↑  Guide to Gay Friendly Hotels in Addis Ababa Ethiopia (2022 Updated), Kiki Journey, ‏2021-01-07 (באנגלית אמריקאית)
↑  C. Overs, BOOSHTEE! Survival and Resilience in Ethiopia, 2015-04
↑  Wendy Laura Belcher, Same-Sex Intimacies in the Early African Text Gädlä Wälättä P̣eṭros (1672): Queer Reading an Ethiopian Woman Saint, Research in African Literatures 47, 2016, עמ' 20–45 doi: 10.2979/reseafrilite.47.2.03
↑  UNPO: Ethiopia: Sexual Minorities Under Threat, unpo.org
↑  Serawit B. Debele, Of Taming Carnal Desire: Imperial Roots of Legislating Sexual Practices in Contemporary Ethiopia, History of the Present 10, 2020-04-01, עמ' 84–100 doi: 10.1215/21599785-8221434
↑  afrol News - Ethiopia tightens its already strict anti-gay laws, www.afrol.com
↑  Ethiopia, U.S. Department of State
1 2  UNPO: Ethiopia: Sexual Minorities Under Threat, unpo.org
↑  Ethiopia LGBTI Resources, AMERA International (באנגלית אמריקאית)
↑  Ethiopia balks at Western pressure for LGBT rights, Erasing 76 Crimes, ‏2012-06-15 (באנגלית אמריקאית)
↑  Ethiopia tour for gay, lesbian travelers in jeopardy amid backlash from faith groups, Religion News Service, ‏2019-06-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  "Ethiopia religious anger over US gay tour plan". BBC News (באנגלית בריטית). 2019-06-04. נבדק ב-2022-05-24.
↑  Why it is good that Ethiopians are debating homosexuality?, GenderIT.org (באנגלית)
↑  Africanews | Ethiopia govt condemned for silence on 'creeping' homosexuality, Africanews (באנגלית)
↑  Interview with Beki Abi of DANA Social Club, Ethiopia, Institute of Development Studies, ‏2016-06-24 (באנגלית בריטית)
↑  Tomkins, Calvin (2010-03-22). "Big Art, Big Money". The New Yorker (באנגלית אמריקאית). ISSN 0028-792X. נבדק ב-2023-12-02.
דיוקן של הנזירה וואלאטה פטרוס (אנ') שצויר בשנת 1721 שנמצא במנזר "Qʷäraṭa" באגם טאנה באתיופיה
טואומו רוטו

טואומו רוּטוּ (בפינית Tuomo Ruutu, נולד ב-16 בפברואר 1975 בונטה, פינלנד) הוא שחקן הוקי קרח מקצועני בעמדת חלוץ קיצוני שמאלי, ששיחק בקבוצות ה–NHL ושחקן נבחרת פינלנד.
לטואומו שני אחים, יארקו ומִיקּוֹ, המשחקים גם הם הוקי קרח מקצועני. יארקו משחק ב–NHL ושיחק יחד עם אחיו בנבחרת פינלנד.
טואומו רוטו התחיל לשחק הוקי קרח בליגה הפינית. בשנת 2000 הוא היה חבר של נבחרת פינלהד הצעירה שזכתה באליפות העולם עד גיל 18. בדראפט 2001 הוא נבחר על ידי קבוצת שיקגו בלאקהוקס במקום התשיעי. הוא שיחק בקבוצה מספר עונות עד שעבר לקרוליינה הוריקנס בעונת 2007/2008. בעונת 2014 רוטו עבר לניו ג'רזי דווילס. בשנת 2016 הוא חזר לאירופה והתחיל לשחק בשווייץ. בשנת 2017 הוא סיים את הקריירה המקצועית.
טואומו רוטו היה שחקן בולט בנבחרת פינלנד. הוא השתתף איתה במשחקים אולימפיים וזכה באליפות העולם בשנת 2011.
טבלנית זהובת-זר

| טבלנית זהובת-זר |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: חיפושיות
תת־סדרה:: Adephaga
משפחה:: שחיניתיים
סוג:: Dytiscus
מין:: טבלנית זהובת-זר
שם מדעי
 Dytiscus circumflexus

טַבלׇנִית זְהוּבַת-זֵר או "טבלנית זהובת הזר (שם מדעי: Dytiscus circumflexus) היא מין חיפושית גדולה ממשפחת השחיניתיים.
התנהגות

הטבלנית חיה במקווי מים מתוקים. היא שוחה בעזרת רגליה האמצעיות והאחוריות המשמשות אותה כמשוטים. זחלי מין אלו חיים במים ושוחים בעזרת רגליהם השעירות ופיתולי גופם. התגלמותה מתבצעת באדמה. את ביציה היא מטילה לתוך רקמת צמחים. הטבלנית נושמת דרך חלקה האחורי של הגוף המתרומם מעל פני המים, והאוויר נקלט בפתחי נשימה שמתחת לכנפי החפייה.  החיפושית היא טורפת הניזונה מחרקים אחרים, סרטנאים, תולעים, ראשנים ודגים קטנים.
מראה

מראה הטבלנית - חומה-שחורה ושוליה זהובים. אורכה מגיע עד 3.3 ס"מ.
תפוצה

תפוצתה בעבר הייתה בצפון הארץ ובמרכזה, אך כיום, לאחר הכחדה עקב ריסוס בלתי מבוקר, נותרו פרטי המין רק בגולן.
טל אברג'יל

| --- | --- |

 לידה:  13 באוקטובר 1982 (בן 41) חיפה, ישראל 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן (מ-2008)
 מד כושר מרבי:  2547 (מרץ 2010)
 מד כושר נוכחי:  2408 ‏(אוקטובר 2024)
 מדינה:  ישראל, צרפת
 
טל אברג'יל (נולד בחיפה ב-13 באוקטובר 1982) הוא שחמטאי ישראלי-צרפתי בדרגת רב אמן.
נכון לינואר 2020, מדורג במקום ה-34 בצרפת לפי מד כושר.
ביוגרפיה

טל אברג'יל נולד בחיפה ולאחר מספר שנים היגר לצרפת. 

באולימפיאדת השחמט 2010 הוא היה מאמנה של נבחרת ברבדוס, ובאולימפיאדת השחמט 2012 אימן את נבחרת דרום אפריקה.
בשנת 2021 הוא השתתף בתחרות בינלאומית בראשון לציון וסיים במקום השביעי.
הישגים בולטים

1999 - סיים במקום הרביעי באליפות פריז.
2000 - זכה באליפות צרפת בשחמט מהיר.
2003 - זכה באליפות פריז.
קבלת דרגות בינלאומיות

2003 - אמן בינלאומי
2008 - רב אמן.
זכות עמידה

זכות עמידה (גם מעמד) היא עילה או תנאי סף הנדרש מאדם על מנת להגיש עתירה, ולעיתים תביעה, לבית המשפט. על פי התנאי העותר נדרש להיות מי שנפגע באופן אישי, ייחודי, ממשי וישיר. היבטים מסוימים של זכות העמידה רלוונטיים גם בתביעות אזרחיות, ויש הטוענים שגם במשפט הפלילי, אך היא נמצאת בדיון ציבורי בעיקר לגבי עתירות לבג"ץ נגד הרשויות או לבית משפט לעניינים מינהליים ("בג"ץ קטן"), מכיוון שהחלטות שלטוניות רבות משפיעות על הציבור כולו ולא רק על אדם מסוים. משנות השמונים הדרישה כמעט אינה קיימת לגבי עתירות, אלא במקרים נדירים. זכות העמידה היא אחת מעילות סף להגשת עתירה, בנוסף לעילות אחרות לדחייה על הסף כדוגמת אי-שפיטות, עתירה תאורטית, עתירה מוקדמת, אי-מיצוי הליכים, שיהוי, מעשה עשוי, אי ניקיון כפיים, קיום סעד חלופי, ואי-תקינות פורמלית.
הדרישה להוכחת זכות עמידה נועדה, להשקפת תומכיה, למנוע הצפה של בית המשפט בתביעות שלא נועדו לתקן עוולה פרטית אלא להשפיע על המדיניות הציבורית, באופן הפוגע לטענתם בהפרדת רשויות ובתשומת הלב של בג"ץ לעוולות פרטיות. התומכים בהרחבת זכות העמידה רואים בה אמצעי בידי האזרח כנגד החלטות שרירותיות של רשויות, בפרט בסוגיות העוסקות בזכויות אדם.
במדינות שונות יש הסדרים נבדלים בסוגיית זכות העמידה והעותר הציבורי, והיקפה הרצוי של זכות העמידה נמצא במחלוקת בין תומכים למתנגדים. יש התומכים בהגבהת מחסום זכות העמידה, כדי לצמצם את מעורבות השופטים בשאלות מדיניוּת. המתנגדים נוהגים לתמוך בצמצום או ביטול הדרישה לזכות עמידה בשל הרצון להגביר את מעורבות בית המשפט במקרים שבהם עולה טענה לפגיעה בזכויות אדם או בשלטון החוק.
ישראל

בישראל נדונה זכות העמידה בהתייחס לשני תחומים נפרדים. הראשון נגע למעמדו של עותר ציבורי, בעיקר בעתירות חוקתיות, או בעתירות כנגד פגיעה בשלטון החוק והשני נגע לעותר פרטי התובע שלילת זכותו של הזולת מטעמים של פגיעה בחופש העיסוק, קיום תחרותיות, או מניעת הפליה.
ישראל > עותר ציבורי

אין בחוק הישראלי כל הוראה בנוגע לזכות העמידה בבג"ץ, והכללים בעניין זה נקבעו בַפסיקה. גישתו של בית המשפט העליון לשאלת זכות העמידה עברה תמורות במהלך השנים, שהביאו להרחבתה של זכות העמידה והקנייתה גם לעותר ציבורי שלא הוכיח עניין אישי בעתירה ושמטרתו רק שמירה על ערכים כלליים כשלטון החוק.
ישראל > עותר ציבורי > הגישה המסורתית

עד שנות השמונים של המאה ה-20 נדרש עותר בבג"ץ להראות נזק ספציפי כתוצאה מפעילות המדינה כנגדה הוא עותר. בפסיקה נקבע שעניין אישי באינטרס ציבורי אינו מספיק כדי להעניק זכות עמידה:
במקום שהעותר מסתמך לעניין מעמדו, אך על הטענה כי החלטת הרשות הציבורית פגעה באינטרס ציבורי-קולקטיבי, שיש לו עניין בו, ובלי שהוא טוען לפגיעה ממשית בתוך רשות היחיד שלו, לא יכיר בית המשפט, על פי הרגיל, בזכות עמידתו ולא יזקק לעתירתו
כך שימשה זכות העמידה במשך שנים רבות כמחסום בפני תביעות נגד מדינת ישראל בבג"ץ. למשל, תביעות כנגד דחיית שירות בצה"ל לבחורי ישיבות, אשר זכו לדיון בשנות ה-90 של המאה ה-20, נדחו על הסף בשנות ה-70 בגלל היעדר זכות עמידה.
עם זאת, כבר בראשית ימיו נקט בג"ץ עמדה מרחיבה יחסית בנוגע לזכות העמידה, כשהכיר בזכות העמידה של אזרח שהוכיח כי 'אינטרס לגיטימי' שלו נפגע על ידי פעולה שלטונית, כלפיה טען לאי חוקיות. גישה זו הייתה מתירנית יותר מזו שרווחה בעולם באותה תקופה, לפיה על העותר להוכיח כי נפגעה זכות חוקית שלו. עם זאת, בית המשפט דרש מהעותר כי יוכיח שהאינטרס שנפגע הוא 'אישי, ייחודי, ישיר וממשי'. כלומר, העותר נדרש להוכיח כי האינטרס שנפגע הוא אישי (ולא ייצוגי או אחר), ייחודי לו, או לקבוצה קטנה הכוללת אותו, אך לא לכלל הציבור או לחלק גדול ממנו, שהפגיעה היא ישירה ולא עקיפה, וכן שהיא באופן אובייקטיבי פגיעה ממשית.
המחלוקת בעניין זכות העמידה עלתה לדיון בבית המשפט בשנות השבעים, אך תומכי הרחבת זכות העמידה היו אז במיעוט. ב-1970 כתב השופט אלפרד ויתקון בפסק דין שניתן פה אחד כי "ככל שיש לנשוא הקובלנה אופי ציבורי יותר, והוא מן העניינים המנסרים בזירה הפוליטית ומשמשים נושא לדיונים בפני הממשלה והכנסת, כך יש להחמיר בדרישה שהקובל יהא נפגע פגיעה ממשית בתור רשות היחיד שלו, כדי להקנות לו זכות עמידה לפני הרשות השופטת". מנגד סבר השופט צבי ברנזון בפסק הדין 'בר שלום נגד מינהל מקרקעי ישראל' כי "וככל שחשיבותו של העניין מבחינה ציבורית גדולה יותר, כן תגדל נטייתו של בית המשפט להכיר בזכותו של העותר, אף שהוא אזרח מן השורה, להביאו לפניו". ניתן לראות כי העניין הציבורי משמש סיבה להחמרה בדרישת זכות העמידה בפי השופט ויתקון ולהרחבתה של זכות זו בידי השפט ברנזון. יש בכך ביטוי למחלוקת העקרונית בשאלת תפקידו הציבורי של בג"ץ.
ישראל > עותר ציבורי > פולמוס ציבורי

צמצומה של הדרישה לזכות עמידה בבג"ץ החל משנות ה-80 לווה בביקורת שהשמיעו מצדדי זכות העמידה הקלאסית. שופט בית המשפט העליון לשעבר אלפרד ויתקון פרסם מאמר שביקר פסק הדין שהורה לשר הפנים לקבוע מועד להחלת שעון הקיץ. לצד החשש מפני 'הצפת' בית המשפט בעתירות רבות מעבר ליכולתו, ציין ויתקון נימוק מהותי לשמירה על זכות העמידה:
אפשר היה בעצם לשאול — לשם מה לו לשופט צורך בעותר כלל? הבה יקבע השופט לעצמו רשימה של עיוותים ומחדלים (ודי לו לשם כך, בקריאת עיתון אחד או בצפיה ב’מבט‘ בטלויזיה) יתן ליועץ המשפטי הזדמנות להופיע ולהגן על הממשל ויפסוק לשבט או לחסד. ... בדרך זו נגיע להקמת מערכת שלטונית ’מקבילה‘ — או ביתר דיוק ’עליונה‘ — מערכת שאינה מושתת על אדנים דמוקרטים. השופטים אינם נבחרי העם. הם מתמנים על בסיס אליטיסטי. הם אינם נותנים את הדין לפני הכנסת. מקום שהאזרח נפגע בזכויותיו יגן עליו בית המשפט, על אף ההתערבות הכרוכה בכך במעשי השלטון. אך באין פגיעה ישירה כזאת — על הרשות השופטת לקפוץ ידה ולא להתערב.
הוויכוח על זכות העמידה התנהל גם כחלק מהוויכוח הכללי על האקטיביזם השיפוטי.
בכנסת העשרים הוגשה הצעת חוק להגבלת זכות העמידה בבג"ץ וייחודה למי שיש לו 'עניין אישי' בעתירה, תוך ביטול הפרקטיקה של עותר ציבורי. המכון הישראלי לדמוקרטיה הגיש חוות דעת המתנגדת נחרצות לצמצום זכות העמידה, בטענה כי שינוי כזה יפגע בתפקדיו של בית המשפט כמגן שלטון החוק.
בנייר מדיניות של פורום קהלת הוצע לקבוע בחוק יסוד: השפיטה את גבולות זכות העמידה. בשל המתח בין הרצון למנוע מבית המשפט עיסוק בענייני מדיניות כלליים לציפייה מבית המשפט להעניק סעד למי שנפגע שלא כדין, הוצע לייחד את זכות העמידה למי שאינטרס 'אישי, ממשי וישיר' שלו נפגע, אך לוותר על הדרישה הישנה שהאינטרס הנפגע יהיה ייחודי לעותר. הוצע גם שהדיון בזכות העמידה ייערך קודם לדיון לגופה של עתירה, ובנפרד ממנה.
ישראל > עותר פרטי

בהתייחס למעמדו של עותר פרטי הדורש שלילת זכותו של אחר, פסק הדין שהיווה ציון דרך בנושא היה בג"ץ 100/64 מטעי עמק ארזים בע"מ נ' הממונה על מחוז ירושלים. בפרשה זו, לעותרת, שביתן שלה למכירת פרי בסמוך לכביש ירושלים-תל אביב הורחק מהכביש בשל סיכון תעבורתי, התברר שדוכן מתחרה קם מעבר לכביש. העותרת דרשה מבג"ץ את הרחקת הדוכן המתחרה בגלל התחרות הבלתי הוגנת והסיכון התעבורתי. השופט צבי ברנזון שכתב את פסק הדין שלל את זכות העמידה של העותרת בכותבו:
"חושבני, כי נרחיק לכת ביותר אם נכיר בעותרת כבעלת מעמד לפנינו בענין זה. היא אינה דורשת דבר לעצמה על יסוד של הפליה, אלא דורשת נקיטת אמצעים נגד הזולת. כבר אמרנו פעמים הרבה, כי מתן רשיון או אי-מתן רשיון או נקיטת או אי נקיטת אמצעים על-ידי רשויות ציבוריות נגד פלוני אינם עניין בשביל בית-משפט זה לענות בו על-פי בקשה של אלמוני"
הלכה זאת החלה להתכרסם בשנות ה-70, כאשר בבג"ץ 149/74 נדונה והוכרה זכות העמידה של חברה שעתרה כנגד תחרות בלתי חוקית מצדו של גוף מינהלי ובבג"ץ 292/78 נקבע שהפליה בין שווים מצדיקה קבלת סעד מבית המשפט הגבוה לצדק. בשנת 1992 בפסק הדין קרגל בע"מ נגד מנהלת מרכז השקעות יצא השופט אליעזר גולדברג נגד המגבלות על זכות העמידה של מתחרה עסקי וקבע שיש לבטלן. השופט שלמה לוין, לעומת זאת ביקש להשאיר את העניין בצריך עיון, הגם שכתב ש"מקובל גם עלי שבנסיבות מסוימות מן הראוי שתינתן "זכות עמידה" גם לעותר שכל מעייניו מכוונים לשלול זכות שניתנה לזולת".
באופן דומה נקבע בעבר בדיני מכרזים שעותר שהצעתו פסולה, אינו בעל אינטרס במכרז, שכן הצעתו ממילא פסולה, ועל כן אין לו זכות עמידה בהליכים נגד המכרז. בהמשך הוסף השיקול שרק מי שנהג כשורה יכול לטעון כנגד התנהגות פסולה של זולתו. אולם בשנת 1989 קבע בית המשפט העליון כי למשתתף שהצעתו נפסלה זכות עמידה לדרוש ביטול הליכי המכרז אם הפגם המיוחס על-ידו להצעה הזוכה הוא אותו פגם שנפל בהצעתו שלו. בשנת 2000 ביטל בית המשפט העליון את כל דרישות זכות העמידה על מי שהשתתף במכרז, אך השאיר בצריך עיון את השאלה האם מי שכלל לא השתתף במכרז בעל זכות עמידה בנוגע למכרז. מאז חלה הרחבה, המתירה גם למי שלא השתתף במכרז זכות עמידה לתקוף את המכרז, הגם שרק במקרים מסוימים, בהם יש זיקה ברורה של התוקף למכרז, עם זאת, זכות העמידה במכרזים ציבוריים עודנה מצומצמת יותר מאשר זכות העמידה הכללית במשפט המינהלי.
עם זאת, עדיין נשללת זכות העמידה כאשר עתירה בעניין שיש בו נפגע פרטי מוגשת שלא על ידי הנפגע עצמו. דוגמאות:
עתירה לבג"ץ של  התנועה למען איכות השלטון בישראל נגד פרקליט המדינה והיועץ המשפטי לממשלה, שדרשה להורות להם להחליט האם להגיש כתב אישום נגד שר הפנים אריה דרעי נדחתה, ובין השאר נאמר בפסק הדין: "בהינתן שהמשיב עצמו לא הלין על התמשכות ההליכים בעניינו, דומה כי העותרת מתעברת על ריב לא לה. ואמנם, חרף מגמת ההרחבה של זכות העמידה, בית המשפט לא נעתר בדרך כלל לעתירות ציבוריות מקום בו קיים נפגע ישיר שלא פנה בבקשת סעד לבית המשפט".
עתירה לבג"ץ של ח"כ דודי אמסלם נגד שר הביטחון, בני גנץ, בדרישה שיאשר את מינויו של בועז לוי למנכ"ל התעשייה האווירית, נדחתה בנימוק שאמסלם חסר זכות עמידה, משום שלא צירף את לוי לעתירה.
עתירה לבג"ץ של התנועה לטוהר המידות כנגד דוד אמסלם, השר הממונה על החברות הממשלתיות, לאור סירובו למנות יו"ר לחברת החשמל. הנימוק המרכז לדחיה היה שהמועמדת שהציג לתפקיד שר האנרגיה, ישראל כ"ץ - אלונה שפר-קארו - לא עתרה בעצמה כנפגעת העיקרית מהעיכוב במינוי.
ישראל > בחקיקה

במקרים מסוימים הכיר המחוקק בצורך בזכות עמידה רחבה. חוק הנאמנות תשל"ט קובע הסדר מיוחד לענייני הקדש ומאפשר לכל אדם לפנות לבית המשפט בדאגה למילוי נכון של מטרת ההקדש, גם אם אין לו כל אינטרס אישי בעניין. לעומת זאת חוק הבחירות לכנסת מגביל את זכות הערעור על תוצאות הבחירות לאלו שהתמודדו בבחירות ולמספר מצומצם של בעלי תפקידים.
קנדה

בקנדה חל שינוי עם השנים ביחס לזכות העמידה. בשנת 1981 קבע בית המשפט שלושה כללים מצטברים שנדרשים כדי להעניק לעותר זכות עמידה בטענה לאי חוקתיות של חוקים. כללים אלו כוללים:
העלאת טענה רצינית לגבי אי חוקיות של חקיקה
התובע נפגע אישית מהחקיקה או לפחות יש לו אינטרס אמיתי בעניין
אין דרך סבירה ואפקטיבית אחרת להביא את העניין בפני בית המשפט
בהמשך הוחל מבחן שלושת הכללים גם במשפט המנהלי במדינה.
עם זאת, בשנת 2012 נקבעה שורת כללים לפרשנות ליברלית של זכות העמידה בסוגיות ציבוריות, שהקלה מאוד את דרישת זכות העמידה ואִפשרה למעשה עתירות של עותר ציבורי.
אוסטרליה

כללי זכות העמידה במשפט האוסטרלי מוגדרים בחקיקה. כאשר מוגשת עתירה לבית המשפט, נבחן תחילה האם החוק הרלוונטי מגדיר כללים ספציפיים לזכות העמידה בעתירות החוסות תחתיו. אם אין הוראה ייחודית בחוק שמכוחו מוגשת העתירה, חל סעיף 5 לחוק הביקורת השיפוטית על פעולות מנהליות המורה כי כאשר העתירה לא נוגעת ל'זכות אישית' של העותר, רק ל'אדם שנפגע' מפעולת הרשות תהיה זכות עמידה.
בשנת 1980 ניתן פסק הדין המנחה בסוגיה, בעניין ACF ,שבו קבע בית המשפט כי תוכר רק זכות העמידה של עותר שהוכיח פגיעה ב'אינטרס מיוחד' שלו, כאשר הפגיעה בו ייחודית ואינה משותפת לכלל הציבור.
ארצות הברית

בארצות הברית קובע הפרק השלישי של החוקה את הסמכויות של הרשות השופטת ככוללות את כל התיקים הנובעים מהחוקה, מחוקי ארצות הברית ומבריתות הנעשות בסמכות, ולמחלוקות בין מדינות שונות או אנשים או ישויות ממדינות שונות. בפסק דין משנת 1923 בתביעה נגד שר האוצר אנדרו מלון, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית, פה אחד, כי לאדם אשר כל עניינו בתביעה הוא הפגעותו משימוש בכספי המסים שלו לעניין אשר לדעתו נוגד את החוקה, אין זכות עמידה בפני בית המשפט. זאת מכיוון שאין לאדם מחלוקת אמיתית אשר מעניקה לבית המשפט סמכות שיפוט מטעם החוקה.
בפסק דין זה נקבע, שעל מנת להראות זכות עמידה יש להוכיח שלושה תנאים:
התובע סובל מנזק אמיתי, מוחשי וספציפי
ניתן באופן סביר לקשר בין הנזק שנגרם לבין העוולה
יש סיכוי סביר שפסיקה לטובת התובע תסיר את הנזק
בשנת 1968 סטה בית המשפט מכללים אלו, כאשר קבע יוצא מן הכלל בפסק דין פלסט נגד כהן (Flast v. Cohen). בפסק דין זה נקבע שזכותו של אזרח לעתור כנגד שימוש בכספי מיסים שלו על ידי הקונגרס למטרות דת.
בפסק דין היין נגד המועצה לחופש מדת (Hein v. Freedom From Religion Foundation) שניתן ביוני 2007, נקבע ברוב דחוק שזכות העמידה שניתנה במקרה של פלסט נוגעת רק לפעילויות של הקונגרס ולא לצעדים מנהליים של הרשות המבצעת. בית המשפט התפצל בפסק דין זה לשלוש קבוצות עיקריות:
שלושה שופטים (ג'ון רוברטס, אליטו וקנדי) קבעו שהכלל של פסק דין פלסט אינו חל על פעולות הרשות המבצעת.
שני שופטים (קלרנס תומאס ואנטונין סקאליה) התנגדו לזכות העמידה של משלם המיסים באופן גורף ובקשו לבטל את תקדים פלסט.
ארבעה שופטים (סוטר, ג'ון פול סטיבנס, גינסבורג וברייר) קבעו שזכות העמידה על פי פסק דין היין עומדת למשלם המיסים גם כנגד פעולות הממשל.
דעה נוספת שלא זכתה לייצוג בבית המשפט העליון היא שיש לבטל את דרישת זכות העמידה ולאפשר למשלם המיסים לעתור כנגד כל הפרת חוק של הממשל. דעה זו הובעה למשל על ידי פרופסור ריצ'רד אפשטיין מאוניברסיטת שיקגו, שטען שאין בסיס לדרישת זכות העמידה בחוקת ארצות הברית, וכי היכולת לעתור כנגד הפרות חוק של השלטון עומדת בבסיס שיטת הממשל בארצות הברית.
במשפט פלילי, ישנם הטוענים שעל מנת להעמיד אדם לדין חייבת להיות פגיעה באדם אחר אשר בשמו מוגשת התביעה. בהיעדר נפגע, הם טוענים, אין לתביעה זכות עמידה.
גרמניה

במשפט הגרמני נקבעו בחקיקה דרישות מחמירות בנוגע לזכות העמידה. סעיף 90 לחוק בית המשפט לחוקה הגרמני דורש ממי שמגיש עתירה חוקתית להצביע על זכות מזכויותיו שנפגעה באופן קונקרטי מפעולת השלטון. באופן
דומה, סעיף 42(2) לחוק סדר הדין המנהלי הגרמני קובע מעניק זכות עמידה רק לעותר שמראה פגיעה ישירה מצד הרשות בזכות הקנויה לו במפורש בחוק, וושולל עמידה של מי שטוען רק לפגיעה באינטרס, אלא אם נקבע אחרת בחקיקה ספציפית.
לאורך השנים נקבעו בחקיקה מפורשת כמה חריגים נדירים שמאפשרים עתירה של עותר ציבורי, ובהם עתירות הנוגעות לאיכות הסביבה או להנדסה גנטית, ועתירות מטעם ארגוני תעשייה אחדים.
הודו

באמצע שנות השבעים של המאה ה-20 שינה בית המשפט העליון ההודי את כללי העמידה המסורתיים שלפיהם רק מי שנפגע אישית יכול לבקש סעד שיפוטי, ואיפשר עתירה ציבורית (Public Interest Litigation) כך שכל מי שפועל בתום לב רשאי לפנות לבית המשפט כדי לתקן עוולה משפטית שנגרמה בעקבות הפרה של זכות משפטית או חוקתית.