stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרננדו השלישי, מלך קסטיליה
משפחתו

בשנת 1219 התחתן פרננדו עם אליזבת הוהנשטאופן, בתם של פיליפ משוואביה, מלך גרמניה ואירנה אנגלינה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה (1221–1284)
פדריקה מקסטיליה (1223–1277)
פרננדו (1225–1248)
לאונור (1225 - לא ידוע)
ברנגלה (1225–1279)
אנריקה מקסטיליה, הסנטור (1230–1303)
פליפה מקסטיליה (1231–1274)
סנצ'ו מקסטיליה (1233–1261)
מנואל מקסטיליה (1234–1283)
מריה (1235)
בשנת 1237 התחתן אלפונסו עם ז'אן, רוזנת פונתייה, בתם של סימון, רוזן פונתייה ומארי, רוזנת פונתייה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
פרננדו, רוזן אאומלה (1239–1260)
לאונור מקסטיליה, רוזנת פונתייה (1241–1290)
לואיס מקסטיליה (1243–1269)
סימון (1244)
חואן (1245)
הערות שוליים

↑  צילום בתוך: Florez, Enrique, La España Sagrada, Vol. 2, Madrid 1754.
על מצבתו של פרננדו השלישי ניצבת כתובת בעברית, המהווה עדות למעמדם הגבוה של היהודים בחברה הכללית בחצי האי האיברי במהלך תור הזהב של יהודי ספרד
צו מעצר

צו מעצר הוא הוראה כתובה וחתומה בידי שופט, שמורה למשטרה לעצור אדם שלדעת מבקש הצו, יש חשד סביר או ראיות לכאורה לכך שהוא ביצע עבירה פלילית.
צו מעצר בישראל

את צו המעצר, מבקשת התביעה בהליך פלילי (תובע מטעם משטרת ישראל או תובע מטעם פרקליטות המדינה), כצעד מינהלי.
יש מקרים בהם הצו מוצא על ידי השופט עצמו (ללא בקשת התביעה), כדי שמשטרת ישראל תביא בפניו אדם (עד מפתח במשפט או נאשם) שלא הגיע לדיונים קודמים, למרות שקיבל הזמנה כדין.
צו המעצר מבוצע על ידי המשטרה הקרובה למקום מגוריו של החשוד.
ברוב המקרים, ניתן צו המעצר לתביעה רק מהסיבות הבאות:
נכשלו צעדים קודמים לעצור את החשוד;
החשוד קיבל הזמנה להגיע אל בית המשפט במועד מסוים, אבל לא התייצב למשפטו באותו יום;
מתוך חשש של התביעה כי החשוד ינסה לשבש הליכי חקירה;
עלול לסכן את ביטחון המדינה או ביטחון הציבור.
הכנסת קבעה בחוק "חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), התשנ"ו–1996" – מעצר אדם יהיה בצו של שופט (להלן – צו מעצר), אלא אם כן הוענקה בחוק סמכות לעצור בלא צו.
צו מעצר בין-לאומי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מדינה חברה באיחוד האירופי יכולה לפעול להוצאת צו מעצר אירופי שיהיה בתקוף בכל מדינות האיחוד.
הכרה הדדית שיפוטית באירופה

בשנת 2002 יושם העיקרון לראשונה על צווי מעצר ארופאים (EAW) והליכי הסגרה. על פי עיקרון זה, ההמלצה היא שההליכים הפורמליים בנוגע להסגרה החלים במדינות החברות יבוטלו ובמקומם יחילו מנגנון פשוט להעברת פושעים בין מדינות. מכיוון שמנגנונים אלה עשויים להיות בעלי השלכות מרחיקות לכת בכל הנוגע לזכויות אדם, הם מהווים אבן פינה לכל עקרון ההכרה ההדדית שיפוטית בנושאים פליליים. אחת הבעיות היא שאין מנגנון אירופאי לפיקוח כי אכן המדינות החברות מקיימות את העקרונות של חירות, דמוקרטיה, הגנה על זכויות אדם ועקרון החוקיות. יתרה מזו, דוח משנת 2002 הדגיש כישלונות של מדינות חברות בתחום הגנה על זכויות יסוד ובכל זאת עקרון ההכרה ההדדית לא התערער.
העיקרון תפס תנופה בעקבות אירועי 11 בספטמבר 2001 והצורך של האיחוד להוכיח את יכולתו להילחם בעבירות בין-לאומיות. יחד עם זאת, הפרלמנט האירופי ציין כי אירועים אלה לא היוו בסיס לבקשת הליכים דחופים כיוון שההצעה כללה מספר עבירות פליליות ולא רק אלה הנוגעות למניעת טרור.
הצעת הנציבות לצו מעצר אירופי נתקבלה בפחות משלושה חודשים ואומצה על ידי המועצה ביוני 2002. ההחלטה מחייבת ביחס לתוצאה אך האופן שבו יגיעו לתוצאה נתון לשיקול דעת רשויות כל מדינה עצמה. ההחלטה אינה דורשת אשרור בפועל ומרגע שאושר על ידי המועצה, פרלמנטים לאומיים מחויבים לאשר שינויים נדרשים בחוקים הלאומיים לצורך יישום ההחלטה.
הערות שוליים

↑  Susie Alegre and Marisa Leaf, Mutual recognition in European Judicial Cooperation: A Step too far too soon? Case study – the European Arrest Warrant. Pg 201
↑  Luxembourg JHA Council, Council Framework Decision on the European arrest warrant (and surrender procedures between member states), (2002/584/JHA) OJ L 190/1 of 18.7.02
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4322874-4  NKC: ph316343
צ'יף יישומים ישראל

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מוטו:  צ'יף - כי גיבוי זה לא מספיק
 מייסדים:  אלדד גלקר, ד"ר פליסה גלקר
 תקופת הפעילות:  1989–הווה (כ־35 שנים)
 משרד ראשי:  הבנים 15 נס ציונה
 מוצרים עיקריים:  מערכת שרידות ארגונית BOS-Backup Proxy Server
 מנכ"ל:  אלדד גלקר
  
 www.chief.co.il
 
צ'יף יישומים ישראל בע"מ היא חברת תוכנה ישראלית פרטית שהוקמה בשנת 1989, ושמתמחה בתחום הגיבוי, שחזור והצלת נתונים.
החברה נמנית עם החברות הראשונות בעולם שסיפקו שירותי Data Recovery - הצלת נתונים למערכות ממוחשבות כענף עיסוק עיקרי, ואף טבעה את המושג "הצלת נתונים" בעברית.
חברת צ'יף הייתה בין החלוצות בתחום שרידות המידע הממוחשב, והיא החברה הישראלית הראשונה אשר סיפקה שירותים ופתרונות להבטחת שרידות מידע והמשכיות השירות. כיום עיקר פעילות החברה הוא בתחום פיתוח תוכנה למניעת נזקי מידע ולגיבוי מערכות מחשב ונעשה ממשרדיה בנס ציונה.
שחזור נתונים

שירות זה מסייע למשתמשי מחשב להשיב את עבודתם לאחר קרות נזק למערכת המחשב, שאינו מאפשר את אחזור הנתונים באמצעים רגילים. השירות ניתן פעמים רבות ללא תשלום או בתשלום סמלי בלבד.
תקשורת להמונים

בשנת 1991 הייתה צ'יף מהחברות הפרטיות הראשונות בישראל שסיפקו שירותי תקשורת מחשבים באמצעות פריסה ארצית של רשת מערכות BBS שנקראה CICS, לפני עידן האינטרנט. החברה סיפקה שירותים אלו לציבור הרחב ללא תשלום או בתשלום סמלי בלבד. פעילות זו מומנה באמצעות פרסום מודעות וקישורים לאתרי חברות כדוגמת אנשים ומחשבים, פרי אינטרנשיונל ועוד, גישה זו לא הייתה מקובלת בשנים אלו. מתכנתים צעירים רבים עשו שימוש בשירותים אלו ללימוד תכנות והורדת קטעי קודי מקור ממקורות רבים בעולם. בין היתר פיתחה החברה את תוכנת הצ'אט הראשונה בעברית עבור אתר סנונית. אחד משיאי הפעילות היה העברת כל מאגר המידע של חברת בורלנד לשרתים בארץ וחלוקתו החופשית. פעילות זו מומנה על ידי החברה ונציגי בורלנד בישראל לטובת כלל הציבור.
תוכנות חופשיות

צ'יף היא הראשונה בישראל לשווק מוצרי תוכנה בשיטת "נסה לפני שתקנה", והייתה הראשונה לייצג יצרן תוכנות שיתופיות אמריקאי בישראל במשך שנים רבות.
במהלך השנים פותחו על ידי החברה תוכנות רבות שחולקו לציבור הרחב כתוכנות חופשיות ושיתופיות, תוכנות אלו מופצות בכל רחבי העולם ככלי עזר, לטכנאים ואנשי מחשבים, למניעת תקלות ולזיהוי בעיות אובדן מידע בכלל ובדיסקים קשיחים בפרט. חלק מתוכנות אלו הפכו במהלך השנים למוצרי מדף.
מוצרי החברה

עם מוצרי החברה נמנים מערכת התאוששות BOS, מערכות התאוששות לשרתי נובל, מערכות התאוששות למערכות הפעלה בסביבת אמת, מערכות אחזור מידע לסביבות יוניקס ומקינטוש, ומערכות השמדת מידע מידיות בתנאי שדה למערכות נישאות ומוטסות.
צעדת הנשים על ורסאי

אילוסטרציה של צעדת הנשים על ורסאי ב-5 באוקטובר 1789
צעדת הנשים על ורסאי (הידועה גם בשם צעדת אוקטובר או ימי אוקטובר) היה אחד מן האירועים הבולטים והראשונים בתולדות המהפכה הצרפתית. הצעדה החלה כצעדת נשים בשוקי פריז שבצרפת, בבוקר 5 באוקטובר 1789 כמחאה על מחירי המזון (בדגש על לחם ועל מחסורו). צעדת המחאה החלה לקבל גוונים מהפכניים בידי גורמים ליברליים שדרשו רפורמות פוליטיות. צעדת הנשים התרחבה הפכה לצעדה של אלפים, והחלה לנוע לעבר ורסאי, תוך כדי שהיא מתחמשת. הקהל הצר על הארמון המלכותי של לואי השישה עשר, מלך צרפת, ובעימות אלים, הן הצליחו ללחוץ על המלך לשוב לפריז ביום שלאחר מכן. הצעדה הייתה ציון-דרך במהפכה. היא הביאה לפרישתו של ז'אן-ז'וסף מונייה ולערעור מעמדו של לה פאייט.
רקע

בשנת 1774 אן רובר ז'אק טורגו, שר בממשלתו של לואי השישה עשר הסיר מגבלות רבות על שוק התבואה הצרפתי. מדיניות זו גרמה לרעב קשה ולמהומות באזורים מסוימים בארץ באותה השנה. בקיץ 1789 התעורר חשש ציבורי גדול מפני שובה של מדיניות זו. חשש זה נקרא לימים הפחד הגדול. תקופה זו הייתה בתחילתה של התקופה המהפכנית בצרפת (1789-1799) כאשר נפילת הבסטיליה התרחשה כשלושה חודשים קודם לכן ואזרחים רבים רצו להיות מעורבים בתהליכים הפוליטיים. מאפיין בולט של התקופה (אשר העסיק במיוחד את האוכלוסייה הענייה) היה המחסור בלחם, ומחירו היקר. רוב העובדים הוציאו כמעט מחצית מהכנסתם על הלחם.
בתקופה סוערת זו, משפחת מלוכה ואנשי האספה המכוננת הלאומית שכנו בוורסאי, עיר מלכותית אשר שוכנת כ-21 ק"מ מצפון מזרח לפריז שהיוותה את מרכז הרפורמיסטים. באותם החודשים הרפורמיסטים נאבקו והצליחו לבטל את מרבית זכויות הכמורה והאצולה, ואף הצליחו לאשרר את הצהרת זכויות האדם והאזרח. הישגים אלו הפנו את הרפורמיסטים למאבק למען יצירתה של חוקה חדשה. הגורמים הרפורמיסטים הבינו כי הכוחות המלכוניים מתכוונים להעביר את מוקד האספה הלאומית לטור בדרום צרפת, אשר נחשבת לליברלית עוד פחות מהאווירה ששררה בורסאי. הרפורמיסטים אף חששו כי המלך מתכוון לפזר את האספה ואף לבטל את הישגיהם. חששות אלו התממשו באופן חלקי בסופו של דבר.
למרות האתוס ההיסטורי, הצעדה לא הייתה ספונטנית. בתקופה זו נקראו קריאות רבות להפגנה המונית מפריז לוורסאי. אווירה ציבורית זו גרמה לבריחתם של זרים ובני אצולה רבים. בתחילת אוקטובר הגיעו לוורסאי כוחות צבא חדשים. החיילים שהגיעו לוורסאי קיבלו ארוחות נהנתניות, אשר נחשבו לעלבון עבור ההמון שסבל מרעב. העיתונים דיווחו על אורגיות ועל משתים רבים. דיווחים אלו הלהיטו את החברה שהייתה נתונה בתקופת צנע.
האירועים

בבוקרו של ה-5 באוקטובר קבוצת נשים צעדה עם תופים בשוק בפריז כמחאה על מחירי הלחם. נשים כועסות הכריחו את הכנסייה הסמוכה לצלצל בפעמונים שלה. מספרן של המוחות המשיך לגדול ונשים רבות משווקים רבים הצטרפו לצעדה, רבות מהן נושאות להבי מטבח וכלי נשק מאולתרים אחרים. בשלב מסוים אף גברים הצטרפו לצעדה, ומספר הצועדים הכולל מול בית העירייה נאמד בכ-6,000-7,000 איש, ואף יותר מכך. המרקיז דה לה פאייט, מפקד המשמר הלאומי הבין את כוונות המפגינות, אך ניסה להניא את חייליו מתקיפת המפגינים. הוא שלח פרש מהיר לוורסאי כדי להזהיר את אנשי המלך.
הצעדה עצמה ארכה כשש שעות מפריז ועד וורסאי. בנוסף על כלי הנשק המאולתרים, נלקחו גם מספר תותחים. למחאה על המצב הכלכלה צורפו גם מחאות כנגד המשטר. המפגינות קראו להשבת המלך לפריז ובנוסף על כך נשמעו גם קריאות כנגד אשתו, מארי אנטואנט (אם כי לא בהכרח למותה). צירי האספה (כגון מקסימיליאן רובספייר, שאז היה דמות יחסית אנונימית בפוליטיקה הצרפתית) קיבלו את הצועדות בוורסאי בקבלת פנים חמה ואף הציעו להן לחם, כי חשבו שהמחאה היא אך ורק על כך. במקרים אחרים התרחשו מהומות קלות. קבלת הפנים החמה ברובה ככל הנראה רככה במעט את המתיחות. כשש נשים נשלחו אל המלך על מנת לתאר את מטרות הצעדה, והמלך הקשיב להן באהדה וניסה להרשימן. חלק מהמוחות נרגעו ואף החלו לחזור לפריז. רוב הצועדים, לעומת זאת, נותר עדיין כועס.
לאחר כמספר שעות המלך החליט לקבל את כל החוקים של הרפורמיסטים ללא תנאי. בשעת ערב זו מרבית מהאנשים ששררו בסביבה חשבו כי בכך האירועים נגמרו. חלק אנשי המשמר הלאומי התפזרו, וחלקם אף קראו ללה-פאייט מפקדם "בוגד". בבוקר התחדשו המהומות. בשעה שש בערך חלק מהמפגינים גילו שער קטן לארמון ללא שמירה. הם עשו את דרכם פנימה וחיפשו את חדר-המיטה של המלכה. המשמרות המלכותיים דהרו בכל הארמון, נעלו דלתות והסתערו במעברים. בשלב מסוים המשמר ירה והרג את אחד המפגינים, דבר שעוד יותר הלהיט את שאר הצועדים. כתגובה, אחד השומרים נהרג וראשו נערף ונישא על ידי חנית. מארי אנטואנט הצליחה לברוח רגעים לפני שהמפגינים נכנסו לחדרה.
בסופו של דבר, האלימות פסקה והמלך הביע את נכונותו לחזור לפריז. בשעה אחת הצהריים של ה-6 באוקטובר המלך ועוד כמאה צירים מהאסיפה חזרו לפריז ביחד עם המפגינים. באותה העת כבר צעדו כשישים אלף איש ואישה והצעדה נמשכה כתשע שעות.
סוף דבר

חזרתו של לואי השישה עשר לפריז נחשבת לנקודה מרכזית ביותר במהפכה. העיתונאי בן התקופה קאמי דמולן חזה באופטימיות כי צרפת הולכת להיכנס ל"עידן זהב חדש". הצעדה פרסמה לראשונה את מקסימיליאן רובספייר, חבר האספה שכעבור שנים הנהיג את שלטון הטרור. לה פאייט זכה בתחילה בתהילה, אך ספג גם ביקורת מכל העברים. רבים מהצירים שחזרו לפריז ברחו לבסוף מצרפת. הנשים שהנהיגו את הצעדה זכו לשבחים רבים בשנים שלאחר מכן.
עברו כשנתיים עד שהתקבלה חוקה ראשונה בצרפת, ולואי עצמו ניסה לברוח מהמדינה ללא הצלחה.
צ'יימס

| --- | --- |

צ'יימס של ימאהה
 סיווג:  אידיופוניים
 קבוצה:  כלי הקשה
 מנעד
 
 C4–F5 בכלי סטנדרטי, F3–B3 בכלי בס
נגנית צ'יימס
צ'יימס בס, מנעד F3–B3
צ'יימס (באנגלית: Chimes, נקראים גם Tubular bells, "פעמונים צינוריים") הם כלי נגינה במשפחת כלי ההקשה. הצליל שלהם דומה לזה של פעמוני כנסייה, קריון או מגדל פעמונים, והצ'יימס המקוריים נוצרו כדי לדמות את צליל פעמוני הכנסייה בתוך הרכב. כל פעמון הוא צינור מתכת בקוטר 30–38 מ"מ, והם מכוונים לפי אורכם. הטווח הסטנדרטי של צ'יימס הוא C4–F5, אם כי כלים מקצועיים רבים מגיעים גם ל-G5.
צ'יימס לרוב מנוגנים על ידי חבטה בראש הפעמון עם פטיש בעל ראש עור או פלסטיק. לרוב ישנה דוושת השהייה שמאפשרת צלצול ארוך יותר של הפעמון. אפשר גם לחבוט בתחתית הפעמון כדי ליצור צליל עילי מאוד גבוה.
הצינורות החלולים מהם בנויים הצ'יימס יוצרים צליל נקי יותר מאשר פעמונים גליליים מוצקים, בדומה לפעמוני רוח.
צ'יימס נמצאים לרוב ברפרטואר תזמורתי. לעיתים רחוקות הם מנגנים מלודיה, ובמקום הם משמשים לרוב כצבע נוסף בהרכב. כאשר צ'יימס מנגנים סולו, הם מייצגים לרוב פעמוני כנסייה.
במוזיקה קלאסית

צ'יימס הופיעו לראשונה בין 1860 ל-1870 בפריז. ג'ון הרינגטון מאנגליה רשם פטנט על צינורות עשויים ברונזה. ארתור סאליבן כנראה היה המלחין הראשון שכתב לצ'יימס בתזמורת, בשנת 1886. בתחילת המאה העשרים שולבו צ'יימס גם בעוגבי תיאטרון כדי לייצר אפקטים.
צ'יימס שומשו כתחליף לפעמוני הכנסייה לראשונה אצל ג'וזפה ורדי באופרותיו ריגולטו (1851), הטרובאדור (1853) ונשף המסכות (1859) ועל ידי ג'אקומו פוצ'יני בטוסקה (1900).
במוזיקה קלאסית > יצירות עם תפקיד לצ'יימס במוזיקה קלאסית

להלן רשימה חלקית של יצירות עם תפקיד משמעותי לצ'יימס:
הקטור ברליוז - הסימפוניה הפנטסטית (1830)
ג'וזפה ורדי - ריגולטו (1851)
ג'וזפה ורדי - הטרובאדור (1853)
ג'וזפה ורדי - נשף המסכות (1859)
מודסט מוסורגסקי/מוריס ראוול - הגרסה התזמורתית לתמונות בתערוכה (1874)
מודסט מוסורגסקי - בוריס גודונוב (1869, 1872, 1874)
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי - אוברטורת 1812 (1880)
פייטרו מאסקני - אבירות כפרית (1890)
גוסטב מאהלר - סימפוניה מס' 2 (1895)
ג'אקומו פוצ'יני - טוסקה (1900)
אלכסנדר סקריאבין - פואמת האקסטזה (1908)
זולטאן קודאי - הסוויטה הארי יאנוש (1927)
אנטון וברן - שישה קטעים לתזמורת גדולה (1909–1910, 1928)
קלוד דביסי - איבריה (1910)
גוסטב הולסט - כוכבי הלכת (1914–16)
ג'אקומו פוצ'יני - טורנדוט (1926)
אדגרד ורזה - יינון (1931)
ריכרד שטראוס - האישה השתקנית (1935)
פאול הינדמית - מטמורפוזה סימפונית של נושאים מאת קרל מריה פון ובר (1944)
בנג'מין בריטן - אלברט הרינג (1945)
אהרן קופלנד - סימפוניה מס' 3 (1946)
אוליבייה מסייאן - סימפוניית טורנגאלילה (1948-1946)
קרל אורף - אנטיגונה (1949)
דמיטרי שוסטקוביץ' - סימפוניה מס' 11 (1957)
אוליבייה מסייאן - כרונוכרומיה (1959–1960)
שימושים אחרים

צ'יימס יכולים לשמש גם פעמוני כנסייה, כמו בכנסייה האנגליקנית סנט אלבן בקופנהגן, דנמרק. אלה נתרמו על ידי צ'ארלס, נסיך ויילס.
צ'יימס משמשים גם בשעוני מטוטלת גדולים, מכיוון שהם מפיקים צליל חזק יותר מגונגים ופעמוני-מוט רגילים ולכן ניתן לשמוע אותם יותר בקלות.
במוזיקה הפופולרית

המוזיקאי מייק אולדפילד השתמש בצ'יימס ברבים מאלבומי האולפנים שלו, ובמיוחד בפעמונים צינוריים (1973), פעמונים צינוריים 2 (1992) ופעמונים צינוריים 3 (1998).
צ'יימס מופיעים בThe Dark Side of the Moon של פינק פלויד (1973) בשיר Brain Damage, אך קשה מאוד לשמוע אותם במיקס. צ'יימס מופיעים גם כחלק מההפגנה הפשיסטית בסצנה מתוך העיבוד הקולנועי לThe Wall של הלהקה.
נגן כלי ההקשה קארל פאלמר השתמש בצ'יימס בסיבוב ההופעות של אמרסון, לייק ופאלמר, וניגן עליהם בשיר "טוקאטה" ובמהלך הסולו שלו.
המתופף של Queensrÿche, סקוט רוקנפילד, השתמש בצ'יימס באלבום The Warning, בגרסה המוקלטת והגרסה החיה.
מלחין הסרטים ג'יימס הורנר השתמש בצ'יימס בפסקול לסרט Glory.
מגינת הנושא של סדרת האנימציה פיוצ'רמה מנוגנת על צ'יימס.
בסצנת הענקת הפרס מהמשחק מריו קארט ווי מופיעים צ'יימס בפסקול. כמו כן בחלק מהפסקול של Super Smash Bros. Brawl וSuper Smash Bros. Ultimate יש שימוש בצ'יימס.
ראו גם

פעמון רוח
מגדל פעמונים
קריון
הערות שוליים

↑  The Study of Orchestration, 3rd, Ed., Samuel Adler, W. W. Norton & Co, Inc, (2002).
1 2  James Blades and James Holland. "Tubular bells". Grove Music Online. Oxford Music Online. Oxford University Press, accessed August 18, 2015, Oxfordmusiconline.com
1 2  Tubular bells - History, הספרייה הסימפונית של וינה (באנגלית)
↑  "About the Church Building". St. Alban's Church. נבדק ב-21 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| כלי נגינה מרכזיים במוזיקה המערבית |
| --- | --- | --- |
| כלי נשיפה ממתכת | חצוצרה • קרן יער • טרומבון • בריטון • טובה |  |
| כלי נשיפה מעץ | פיקולו • חליל צד • אבוב • קלרינט • בסון • סקסופון • קרן אנגלית |  |
| כלי פריטה | נבל • גיטרה • גיטרה בס |  |
| כלי קשת | כינור • ויולה • צ'לו • קונטרבס |  |
| כלי הקשה | תופים • מצלתיים • קסילופון • טימפני • צ'יימס |  |
| כלי מקלדת | פסנתר • עוגב • צ'מבלו • אורגן חשמלי • מקלדת אלקטרונית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 7d6964ff-b1f5-472b-bdd7-b53de3739ad3
קבלולי (לחם כלולות)

| --- | --- |
 
 מאכלים
 סוג:  לחם
 מטבח:  המטבח הגאורגי
 מוצא:  גאורגיה
 
קַבַּלוּלי (בגאורגית יהודית: კაბალული) הוא לחם כלולות מסורתי של יהודי גאורגיה, שהיה נהוג לרקוד כשהוא מונף כלפי מעלה בריקוד קבלת הפנים, שנקרא אף הוא קבלולי, לאחר החופה. המנהג היה נפוץ בכארתלי שבמזרח גאורגיה. מקור המילה קבלולי הוא מהמילה "קבלה" בעברית.
על פי המנהג הייתה אם החתן, אחותו או גיסה, רוקדת מול בני הזוג כשהיא מניפה את לחם הכלולות כשנרות דולקים מונחים עליה מסביב. בעקבותיה יוצאת בריקוד נציגה ממשפחת הכלה ובידיה לחם אחר שנאפה בבית הכלה. לריקוד מצטרפים הכלה והחתן ובני משפחה נוספים. החוגגים מניחים על הלחם שטרות כסף כמתנה לרוקדת.
לחם הכלולות הוא בעצם עוגת שמרים העשויה ביצים וחלב ומקושטת בסוכר. הלחם או הבצק התופח מסמלים את הכלה והנר מסמל את החתן.
ראו גם

המטבח הגאורגי
עוגת חתונה
צ'יילאר סויונג'ו

צָ'יִילַאר סוּיוּנְג'וּ (בטורקית: Çağlar Söyüncü; נולד ב-23 במאי 1996 באיזמיר שבטורקיה) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת פנרבחצ'ה ובנבחרת טורקיה. המועדון הבכיר הראשון של סויונג'ו היה בליגה הטורקית השנייה כששיחק באלטינורדו. בקיץ 2016, הוא הצטרף לפרייבורג מהבונדסליגה הגרמנית, לפני שעבר ללסטר סיטי ב-2018. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הטורקית הבוגרת ב-2016.
קריירת מועדונים > אלטינורדו

סויונג'ו גדל במחלקות הנוער של מנמן בלדייספור, של בוג'הספור ושל גומונשורדוספור. בשנת 2013 הגיע לאלטינורדו מליגת המשנה הטורקית. ב-24 בספטמבר 2014 ערך סויונג'ו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בתחילת המחצית השנייה בניצחון 0–2 על מנמן בלדייספור במסגרת הסיבוב השני של הגביע הטורקי. ב-28 בדצמבר ערך סויונג'ו את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–1 על מניסהספור במסגרת המחזור ה-15 בליגה. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך סויונג'ו ארבע הופעות ליגה בלבד, והוסיף שש הופעות בגביע.
ב-23 בספטמבר 2015 הבקיע סויונג'ו את שער הבכורה שלו במועדון, שער בתוספת הזמן של המחצית השנייה בתיקו 1-1 נגד בולוספור במסגרת המחזור השני לעונת 2015/2016. בסך הכל ערך סויונג'ו 30 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שני שערים.
קריירת מועדונים > פרייבורג

ב-24 במאי 2016 חתם סויונג'ו בפרייבורג, שהעפילה לבונדסליגה. ב-14 באוגוסט ערך סויונג'ו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–2 למילאן במשחק ידידות. ב-20 באוגוסט ערך סויונג'ו את הופעת הבכורה הרשמית שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–4 על באבלסברג במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני. ב-28 באוגוסט ערך סויונג'ו את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 להרטה ברלין במסגרת המחזור הראשון.
קריירת מועדונים > לסטר סיטי

ב-9 באוגוסט 2018 חתם סויונג'ו בלסטר סיטי מהפרמייר ליג לחמש שנים.
לאחר שירד עם לסטר ליגה בסיום עונת 2022/2023, לקראת עונת 2023/2024 חתם באתלטיקו מדריד.  ב-29 בינואר 2024 הושאל לפנרבחצ'ה עד לסוף העונה.
קריירה בינלאומית

סויונג'ו זומן לראשונה לסגל נבחרת טורקיה על ידי המאמן פתיח טרים לקראת משחק הידידות נגד נבחרת יוון ב-17 בנובמבר 2015 בשל פציעתו של סרדר עזיז. ב-24 במרץ 2016 ערך סויונג'ו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשהחליף את אוזאן טופאן בתוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 1–2 על נבחרת שוודיה במשחק ידידות.
תארים > לסטר סיטי

גביע אנגלי: 2020/2021
מגן הקהילה: 2021
הערות שוליים

↑  Offiziell: Söyüncü schlägt im Breisgau auf באתר Kicker, ‏ 24 במאי 2016 (בגרמנית)
↑  "Hedefim kalıcı olmak" באתר Haber Turk, ‏ 15 בנובמבר 2015 (בטורקית)
| נבחרת טורקיה – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 גונוק •  2 צ'ליק •  3 דמיראל •  4 סויונג'ו •  5 יוקושלו •  6 טופאן •  7 אינדר •  8 טוקוז •  9 קרמאן •  10 צ'להאנולו •   11 יאזיג'י •  12 באינדיר • 13 מראש •  14 אנטליאלי • 15 קאבאק • 16 אונאל • 17 ב. יילמאז • 18 ר. יילמאז • 19 קקצ'י • 20 אומור • 21 קהבצ'י • 22 אייהאן • 23 צ'אקיר • 24 אקטורקוגלו • 25 מולדור • 26 דרבישואולו • מאמן: גונש |  1 גונוק •  2 צ'ליק •  3 דמיראל •  4 סויונג'ו •  5 יוקושלו •  6 טופאן •  7 אינדר •  8 טוקוז •  9 קרמאן •  10 צ'להאנולו •   11 יאזיג'י •  12 באינדיר • 13 מראש •  14 אנטליאלי • 15 קאבאק • 16 אונאל • 17 ב. יילמאז • 18 ר. יילמאז • 19 קקצ'י • 20 אומור • 21 קהבצ'י • 22 אייהאן • 23 צ'אקיר • 24 אקטורקוגלו • 25 מולדור • 26 דרבישואולו • מאמן: גונש | טורקיה |
קארוזו הגדול

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ריצ'רד ת'ורפ 
 הופק בידי:  ג'ו פסטרנק 
 תסריט:  ויליאם לודוויג
 עריכה:  ג'ין רוג'ריו
 שחקנים ראשיים:  מריו לנצה אן בליית'
 מוזיקה:  ג'וני גרין 
 צילום:  ג'וזף רוטנברג 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 באפריל 1951
 משך הקרנה:  109 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט מוזיקלי, סרט דרמה 
 תקציב:  1,853,000 דולר
 הכנסות:  9,269,000 דולר
 פרסים:  פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר (Douglas Shearer) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קארוזו הגדול (באנגלית: The Great Caruso) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1951 בבימויו של ריצ'רד ת'ורפ, עם מריו לנצה ואן בליית' בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בהשראת הביוגרפיה של זמר הטנור הידוע אנריקו קארוזו מאת אשתו דורותי אבל ברובו הוא בדיוני.
לנצה שר בסרט שירים איטלקיים וכן אריות מאופרות של ג'וזפה ורדי, פוצ'יני, דוניצטי,  ליאונקוואלו, רוסיני, דוניצטי, פון פלוטו, מסקאני ועוד.
הסרט זכה בפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר ולפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר. כן היה מועמד לרשימת הסרטים המוזיקליים הגדולים ביותר.
הסרט היה הצלחה מסחרית ואמנותית גדולה והיה שיא בקריירה של לנצה.
תקציר העלילה

25 בפברואר 1873, יום רגיל בעיר נפולי כשהווזוב נשקף מרחוק. ביום זה נולד ילד למשפחת קארוזו שנקרא אנריקו. כבר בהיותו ילד גילה כישרון זמרה במקהלת הכנסייה. אמו טיפחה אותו וגם כאשר הייתה על ערש דוויי היא בקשה ממנו לא להיות לידה אלא להשתתף בתהלוכת הכנסייה.
עברו שנים, אנריקו מתפרנס משירה בבתי קפה וקיבוץ מטבעות. הוא רוצה להתחתן עם חברתו מוזט אבל אביה סוחר הקמח מכריח אותו לעבוד בעסק שלו.
פעם אחת הוא נפגש חבר במועדון ומתחיל לשיר את "לה דנצה" של רוסיני לקול תשואות הקהל. אלפרדו, זמר בתיאטרון סן קרלו מתרשם מקולו ומשיג לו משרת זמר במהלה, ומשם מתפתח אנריקו עד שהגיע לתפקידים ראשיים והתפרסם. משם הוא מגיע ללה סקאלה. כעת הוא רוצה לשאת את חברתו, אך מתברר שהיא כבר נשואה.
אנריקו חותם חוזה עם קובנט גארדן ומופיע בתפקיד ראשי בריגולטו עם זמרת הסופרן מריה סלקה (ג'רמינה נובוטנה) שלא סובלת אותו. הוא נפגש עם אלפרדו שאיבד את קולו והוא מובטל, וממנה אותו לאמרגנו.
הם מקבלים הזמנה ל מטרופוליטן בניו יורק שם נפגש קארוזו עם זמרת הסופרן לואיז הגאר (דורותי קירסטן), והם מתקבלים בתשואות בשירתם באופרה אאידה.
פארק בנג'מין (אנ') (קרל בנטון ריד) הוא הפטרון הראשי של בית האופרה, והוא מתעב את קארוזו בגלל מוצאו ונימוסיו המחוספסים. קארוזו בן ה-45 מתאהב בדורותי בנג'מין אן בליית'), בתו הצעירה של פארק בנג'מין למורת רוחו של אביה.
בינתיים יוצא קארוזו למסע ברחבי אירופה ואמריקה. כשהוא חוזר, עדיין מחכה לו דורותי (דורה) בת ה-25. הוא קובע אתה פגישה אך אלפרדו אומר לו שהוא צריך לשיר בקתדרלה. קארוזו אומר כי לא הוא שולט בקול אלא הקול שולט בו, והולך לשיר עם ילדי הכנסייה את אווה מריה לפי מנגינה של גונו - באך.
לבסוף הם מתחתנים למרות שאביה אוסר עליה.
בעת ביצוע לוצ'יה די למרמור מגיעה ידיעת שנולדה לו בת ומתפשטת במהירות לזמרים מקהלה והקהל וכולם מריעים לו בסוף.
בריאותו של אנריקו מתערערת. הוא חש במחנק בגרונו ומטפל בעצמו בספריי של  אתר.
בסוף הופעה באופרה "מרתה" של  פלוטו הוא מתמוטט. בסוף רואים אנשים שחולקים לו כבוד ליד פסלו, במבואה של המטרופוליטן אופרה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| מריו לנצה | אנריקו קארוזו |  |
| אן בליית' | דורה בנג'מין/קארוזו | אשתו של קארוזו |
| ג'רמילה נובוטנה | מריה סלקה | זמרת סופרן |
| לודוויג דונט | אלפרדו בראצי | זמר |
| דורותי קירסטן | לואיז הגאר | זמרת סופרן |
| קרל בנטון רייד | פארק בנג'מין |  |
פרננדו השני, מלך אראגון

"קולומבוס לפני המלכה" - ציור שמן משנת 1843 מעשה ידי האמן האמריקאי עמנואל לויצה, המוצג במוזיאון ברוקלין. הציור מתאר סצנה היסטורית שבה כריסטופר קולומבוס ניצב מול איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה ופרננדו השני, מלך אראגון ומשכנע אותם לממן את מסעו שהוביל לגילוי יבשת אמריקה.
פרננדו השני מאראגון, "הקתולי" (בעברית ובשפות אחרות נקרא לרוב: פרדיננד) (בספרדית: Fernando de Aragón el Católico‏; 10 במרץ 1452 – 23 בינואר 1516) היה מלך אראגון, קסטיליה, סיציליה, נאפולי, ולנסיה, סרדיניה ונווארה, ורוזן ברצלונה.
משפחתו

לפרננדו ואיזבלה נולדו שבעה ילדים, מתוכם הגיעו חמישה לבגרות:
איזבלה מאראגון, מלכת פורטוגל (1470–1498), התחתנה עם אפונסו, נסיך פורטוגל, ולאחר מכן התחתנה עם מנואל הראשון, מלך פורטוגל
חואן, נסיך אסטוריאס (1478–1497), התחתן עם מרגרטה מהבסבורג, בתו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
חואנה, מלכת קסטיליה (1479–1555), התחתנה עם פליפה הראשון, מלך קסטיליה, והייתה אמו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
מריה מאראגון, מלכת פורטוגל (1482–1517), התחתנה עם מנואל הראשון, מלך פורטוגל
קטלינה מאראגון (1485–1536), התחתנה עם ארתור, נסיך ויילס, ולאחר מכן התחתנה עם הנרי השמיני, מלך אנגליה
בזכות כוחם הרב כשליטים בממלכה משותפת, נישאו בנותיהם למספר שושלות אירופיות ובכך הניחו את הבסיס לירושה העצומה של נכדם, קרלוס הראשון.
ראו גם

המלכים הקתוליים