מרד ורשה
ערב הקרב > ההתקדמות הסובייטית

החל מראשית 1944 נכנסו יחידות הצבא האדום לשטחים שהשתייכו בעבר לפולין (גבולות פולין לפני ספטמבר 1939), במסגרת המערכה נגד הצבא הנאצי בחזית המזרחית.
להנהגה הפולנית ולפיקוד "צבא המולדת" היה ברור שהצבא האדום הוא שישחרר את פולין, ושברית המועצות אינה מתכוונת להכיר בממשלה הפולנית הגולה הפרו-מערבית. הפחד היה שאחרי המלחמה בעלות הברית יתעלמו מהממשלה החוקית שמקום מושבה באותה עת היה בלונדון. בתחילה, לאחר שכוחות הצבא האדום חצו את גבולות פולין מלפני המלחמה, פעלו יחידות צבא המולדת בשיתוף פעולה עם הצבא הסובייטי, ושחררו ביחד איתו מספר עיירות וערים. אולם ברוב המקרים, לאחר תום הקרבות, נתפסו המפקדים המקומיים של "צבא המולדת" ופעילים בשלטון המקומי על ידי הנ.ק.ו.ד. ונורו או נשלחו לגולאגים ובתי כלא בברית המועצות. רוב לוחמי המחתרת שנתפסו על ידי הסובייטים, קיבלו אפשרות להצטרף לארמייה לודובה ("צבא העם"), ארגון מחתרת פולני שנתמך על ידי הסובייטים, או ליחידות הצבא הפולני שלחמו במסגרת הצבא האדום. מי שסירב זכה לגורל דומה לזה של הקצינים הפולניים. למרות זאת, פיקוד צבא המחתרת הפולנית לא ראה ברירה, אלא להמשיך במאבקו נגד הצבא הנאצי, ולתמוך בהתקדמות הצבא הסובייטי.
ב-22 ביוני 1944 פתחו שלוש "חזיתות" (קבוצות ארמיות) סובייטיות במבצע בגרטיון, מתקפה גדולה נגד הכוחות הגרמניים, שהחזיקו בשטח בלארוסיה. תוך פחות משבועיים נפער בחזית הגרמנית פער ברוחב 350 ק"מ, וחלק גדול מכוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית הושמד. כוחות הצבא האדום פתחו במרדף מהיר אחרי הכוחות הנאציים הנסוגים מערבה והתקדמו מאות ק"מ. באמצע יולי חצו יחידות החלוץ הסובייטיות את גבולות ברית המועצות ערב פרוץ מבצע ברברוסה (22 ביוני 1941) וחדרו לליבה של פולין. ב-18 ביולי פתח האגף השמאלי (הדרומי) של החזית הבלארוסית הראשונה, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, במתקפה לכיוון ורשה. כוחות החזית הבקיעו את החזית הגרמנית והתקדמו במהירות מערבה. ב-23 ביולי נכבשה העיר לובלין, וב-26 בחודש נפלה ברסט-ליטובסק. ב-25 ביולי הגיעו יחידות החלוץ הסובייטיות לנהר הוויסלה מדרום לוורשה, ותוך זמן קצר הקימו שני ראשי גשר קטנים בגדה המערבית של הנהר (במגנוסז'יו ובפולאווי).
בשלב זה הורה הפיקוד הסובייטי לארמיית הטנקים ה-2, שהשתייכה לחזית של רוקוסובסקי, בסיוע הארמייה ה-47, לפנות צפונה ולהתקדם לכיוון ורשה במקביל לנהר הוויסלה במטרה לנתק את הכוחות הנסוגים של "קבוצת ארמיות מרכז" מעורפם. ב-29 ביולי הגיע קורפוס הטנקים ה-3, כוח החלוץ של ארמיית הטנקים ה-2, לאזור וולומין, כ-15 ק"מ בלבד מצפון-מזרח לוורשה. פיקוד "צבא המולדת" הפולני ראה בכך אות לפתיחת ההתקוממות המתוכננת של כוחותיו בוורשה, מתוך הנחה שתוך מספר ימים כוחות הצבא האדום יגיעו אל העיר. התעמולה הסובייטית טענה כי המחתרת הפולנית "ממתינה בשילוב ידיים" ואינה משתתפת בלחימה נגד הנאצים. ככל שקרבו הכוחות הסובייטים לוורשה כך גברו הקריאות בתחנות הרדיו הסובייטיות למרד של האוכלוסייה הפולנית בוורשה, שיקטע את קווי התחבורה של הכוחות הנאציים, שלחמו ממערב לנהר ויסלה. פיקוד "צבא המולדת" חשש, שאם לא יורה לפתוח באופן מיידי בהתקוממות בוורשה, הוא יאחר את המועד, ויאפשר להנהגה הסובייטית לטעון, שהצבא הסובייטי שחרר את ורשה ואת פולין, ללא סיוע מצד המחתרת הפולנית. הוא ייחס חשיבות סמלית רבה לשחרור בירת פולין על ידי המחתרת הפולנית ולא על ידי הצבא האדום, וחשב שיהיו לכך השלכות חשובות לגבי עתידה של פולין לאחר תום המלחמה. מאחר שהמרד כוון בראש ובראשונה נגד האינטרסים הסובייטיים בפולין, פיקוד "צבא המולדת" לא ניסה ליצור קשר עם הפיקוד הסובייטי, ולתאם עמו את מועד פרוץ ההתקוממות בוורשה, תיאום שהיה חיוני להצלחת המרד. סביר להניח, שגם אם הייתה נעשית פניה כזאת מצד הנהגת צבא המחתרת הפולני, הפיקוד הסובייטי לא היה מוכן לשתף עימה פעולה.
לרוע מזלם של הפולנים, בראשית אוגוסט חל מהפך במצב הצבאי באזור ורשה. הפיקוד הגרמני החליט שהגיע העת להנחית מתקפת נגד גדולה נגד כוחות החלוץ הסובייטיים, במטרה לייצב מחדש את החזית הגרמנית בפולין, ולמנוע מהצבא האדום להמשיך להתקדם מערבה, בנתיב הקצר ביותר ללבה של גרמניה (ציר ורשה-ברלין). הוא הזרים עתודות משוריינות חזקות לאזור ורשה, וב-31 ביולי פתחו 4 דיוויזיות פאנצר, שכללו כ-300 טנקים ותותחי סער, מקורפוס הפאנצר אס אס ה-4 ומקורפוס הפאנצר ה-39 במתקפה מתמקדת על קורפוס הטנקים ה-3. ב-1 באוגוסט השלימו הגרמנים את כיתור כוחות הקורפוס ועד ל-5 בחודש השמידו אותו כמעט לחלוטין. שני הקורפוסים הנותרים של ארמיית הטנקים ה-2, שניסו ללא הצלחה לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית, ספגו אף הם אבדות ניכרות במהלך הקרב ונאלצו לסגת דרומה. הארמייה ה-47, שהייתה אמורה להגן על האגף הימני של ארמיית הטנקים ה-2, פיגרה מאחור, ולכן לא יכלה לסייע לה. רק ב-5 באוגוסט הגיעו הכוחות העיקריים של הארמייה ה-47 לאזור, והחליפו את ארמיית הטנקים ה-2. הארמייה הוצאה מקו החזית לצורך התארגנות מחדש והשלמת אבדות, לאחר שאיבדה כשני שלישים מכוח הטנקים שלה בין ה-22 ביולי ל-10 באוגוסט 1944.
התקפת הנגד הגרמנית הייתה הגורם העיקרי לכך, שהצבא האדום לא הצליח לכבוש את ורשה בסערה בראשית אוגוסט 1944, וחרצה למעשה את גורל ההתקוממות הפולנית בוורשה. עד 20 באוגוסט נותרה הארמייה ה-47 הכוח הסובייטי היחיד במרחב ורשה. ללא סיוע כוחות שריון משמעותיים לא היה בכוחה לחדש את המתקפה, ולאלץ את הכוחות הגרמניים, שהגנו על דרכי הגישה לוורשה, לסגת לגדה המערבית של נהר ויסלה. ארמיית המשמר ה-8 והארמייה ה-69 החזיקו בראשי הגשר מעבר לוויסלה מדרום לוורשה, מול התקפות נגד גרמניות עזות, בעוד שאר כוחותיו של רוקוסובסקי התקדמו לכיוון הנהרות בוג ונרבה מצפון-מזרח לוורשה, במטרה לבסס ראשי גשר ממערב להם, כהכנה לחידוש המתקפה הסובייטית בפולין. ב-20 באוגוסט הצטרפו כוחות החלוץ של הארמייה הפולנית ה-1, בפיקוד גנרל זיגמונט ברלינג, לארמייה ה-47, ורק אז יכלו כוחות הצבא האדום לחדש את התקדמותם לעבר הפרבר המזרחי של ורשה, פראגה. הנאצים הקימו מערך הגנה מבוצר במרחק 12–18 ק"מ מורשה, והתקדמות הכוחות הסובייטיים הייתה איטית ועלתה להם במחיר אבדות ניכרות.
ניתן לטעון, שאילו הפיקוד הסובייטי היה מייחס חשיבות עליונה לכיבושה של ורשה, ולהצלת כוחות המחתרת הפולנית שלחמו בעיר, ייתכן שהצבא האדום היה יכול לכבוש את העיר באוגוסט או בספטמבר 1944. אולם הדבר היה כרוך בהעברת כוחות גדולים מגזרות אחרות לאזור וורשה ובשיבוש התוכניות האסטרטגיות של הפיקוד הסובייטי.