stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירושלים של זהב (תכשיט)
התכשיט באגדה

חז"ל מציינים את תרומתה של רחל, בתו של כלבא שבוע, להישגיו של רבי עקיבא בעלה בלימוד התורה. לפי האגדה רבי עקיבא היה רועה את צאנו של כלבא שבוע, אחד מעשירי ירושלים, ורק בגיל ארבעים החל ללמוד תורה. ומעשה שהיה כך היה:
”ראתה רחל, בתו של כלבא שבוע, בעקיבא שהוא צנוע ומעולה, אמרה לו: אם אתקדש לך, תלך לבית המדרש? אמר לה: הן. נתקדשה לו בצנעה. שמע אביה והוציאה מביתו והדירה הנאה מכל נכסיו. הלכה ונשאה לרבי עקיבא. בימות החורף היו ישנים במתבן... אמר לה: אלמלי היה בידי, הייתי נותן לך ירושלים של זהב (מין כתר של זהב שירושלים מצוירת בו). בא אליהו הנביא ונדמה להם כבן אדם וקרא על הפתח ואמר להם: תנו לי קצת תבן, כי אשתי ילדה ואין לי במה להשכיבה. אמר רבי עקיבא לאשתו: ראי אדם זה שאפילו תבן אין לו. אמרה לו: לך ולמד בבית המדרש. הלך וישב שתים עשרה שנה בבית המדרש לפני רבי אליעזר ורבי יהושע. כאשר חזר מקץ שתים עשרה שנה לביתו שמע את אשתו אומרת לשכנתה: הלוואי שישב וילמד עוד י"ב שנה. מבלי להיכנס אל הבית חזר לאחוריו, וכעבור שתים עשרה שנה נוספות שב לביתו ועמו עשרים וארבעה אלף תלמידים, כאשר חזר רחל נדחקה אליו לנשק את רגליו וכאשר רצו התלמידים לגרשה אמר להם שיניחו לה כי "תורתי ותורתכם שלה היא". כאשר שמע כלבא שבוע שהגיע רב גדול לעיר רצה להתיר את נדרו (לחתנו שלו, למרות שלא ידע שהפך לרבי עקיבא), שאל אותו רבי עקיבא אם היה יודע שחתנו ילמד תורה, היה נודר כך? ענה לו כלבא שבוע שאם היה יודע אפילו הלכה אחת לא היה נודר כך. אמר לו רבי עקיבא שנדרו מותר כי הוא חתנו”.(נדרים נ, א ודומה לו בכתובות סב, ב) ”אלא אומרים להם מפני שזיכתה רחל אשתו. בן מ' שנה הלך ללמוד תורה סוף שלוש עשרה שנה לימד תורה ברבים, אמרו לא נפטר מן העולם עד שהיו לו שולחנות של כסף ושל זהב ועד שעלה למיטתו בסולמות של זהב. הייתה אשתו יוצאה בקרדמין  ובעיר של זהב אמרו לו תלמידיו: רבי ביישתנו ממה שעשית לה אמר להם הרבה צער נצטערה עמי בתורה”.
לגבי אפיונו של התכשיט ניתן ללמוד מן המשנה בסוטה {פרק ט' משנה י"ד} "בפולמוס (במלחמה) של טיטוס גזרו על עטרות (כתרי) כלות" ובגמ' מסביר רבה בר בר חנה "מאי עטרות כלות? ...עיר של זהב". מכאן משתמע שירושלים של זהב היה מין כתר מזהב בצורת ירושלים, שניתן על ראשי הכלות.
הרב מתתיהו שטרשון כתב שהמטרה בלבישת העיר של זהב הייתה במטרה לזכור את ירושלים תמיד.
בהלכה

בהלכות הוצאת תכשיט לרשות הרבים בשבת, כתוב במשנה כי אסור לאשה לצאת לרשות הרבים בשבת בתכשיט "עיר של זהב", ולפי מה שמסר רבה בר בר חנה בשם רבו רבי יוחנן הכוונה היא לתכשיט עיר של זהב כמו שעשה רבי עקיבא לאשתו.
בברייתא מובאת מחלוקת תנאים האם אשה שיוצאת בעיר של זהב לרשות הרבים חייבת להביא קרבן חטאת, או שמא מדובר באיסור מדברי חכמים, או שמא הדבר מותר. רבי מאיר מחייב חטאת, חכמים אוסרים, ורבי אליעזר מתיר לכתחילה. בתלמוד הוסבר, כי רבי מאיר סובר שעיר של זהב אינה נחשבת לתכשיט כלל (ככל הנראה מכיוון שהוא תכשיט לעשירות כלל ואינו לבוש ותכשיט מקובל), שאר החכמים סוברים שמדובר בתכשיט למרות שרק עשירות נושאות תכשיט כזה אבל אסור לנושאו בשבת ברשות הרבים גזירה שמא תוציא את התכשיט ותראה לחברתה.
שיטה שלישית היא של רבי אליעזר, המסכים לכלל שמדובר בתכשיט, אך סובר שלא קיים חשש שאשה עשירה, שרק לה יש תכשיט כזה, תוציא את התכשיט במקום ציבורי, דבר שאינו לפי כבוד אשה עשירה.
הסבר זה של רבי אליעזר, שתכשיט זה היה נחשב ליקר במיוחד, מתאים למסופר בתלמוד ירושלמי כי אשתו של רבן גמליאל שהיה עשיר ונשיא ישראל, ראתה את התכשיט, וקנאה ברחל אשת רבי עקיבא, ובאה ואמרה לבעלה, והוא השיב לה, כי אין דרגתה מגיעה לרחל אשת רבי עקיבא שמכרה משערה כדי שבעלה רבי עקיבא יוכל לעסוק בתורה.
חכמי התוספות מבהירים כי גם לאשה חשובה, שאין דרכה להראות את תכשיטיה לחברותיה במקום ציבורי אסור להוציא תכשיטים פשוטים לרשות הרבים, ודווקא בתכשיט כזה שרק עשירות נושאות אותו, מותר לנושאו ברשות הרבים, כי לא חילקו חכמים בין הנשים, והם הציבו גדר ברור מה אסור ומה מותר מבלי לחלק בין איש לאיש.
זיהוי

מתוך רשימה ארוכה של תכשיטי מלכה אוגריתית נמצא תכשיט שלא זוהה בשמו משום ששם התכשיט נכתב בשומרית, ותרגומו המילולי היה "עיר של זהב". חוקרי השפה לא הכירו מונח כזה. המושג "עיר של זהב" ידוע גם מתרבויות שונות מהמזרח התיכון הקדום, כסוג של עטרה של זהב, שנלבשת על ידי נשים אצילות או אלות, והייתה לה צורה של חומת עיר עם צריחים.
השם "עיר של זהב" מתגלה בניסוח שונה במדרש אבות דרבי-נתן. שם מופיע "כתר של זהב", מכאן ניתן ללמוד שהתכשיט "עיר של זהב" הוא עטרה של זהב.
מסופר שרבני קיסריה כינו את "ירושלים של זהב" במונח יווני, ששובש במשך הדורות והחוקרים לא יכלו לזהותו, עד שפרופסור שאול ליברמן פענח את החידה ופירש אותה בתור "צריח או מבצר של זהב". מכך ניתן להבין שרבני קיסריה תיארו את מראהו של כתר מזהב, שצורתו חומה, מבצרים ומגדלים. המונח בא לאפיין כתר מיוחד, שצורתו כחומה מבוצרת. המונח עבר מדור לדור בתרבויות שונות, עד שהתגלגל לעולמם של חז"ל, שקיבלו את המונח ואת הכתר, והוסיפו לו נופך משלהם בכך שזיהו את ה"עיר של זהב" כירושלים. כך נולד שמו של התכשיט "ירושלים של זהב".
התייחסויות אחרות

תכשיט זה, "ירושלים של זהב", הוא מקור השם של שירה של נעמי שמר, "ירושלים של זהב", שהפך להיות כמעט להמנון שני של מדינת ישראל. הביטוי "ירושלים של זהב" ונגזרות שלו מופיעים בשירים של משוררים נוספים.
לקריאה נוספת

הרב ישראל דנדרוביץ, ירושלים של זהב, בתוך: ספר הנחמדים מזהב, ירושלים תש"ע, פרק כב, עמודים: 329-338.
הערות שוליים

↑  סגולה - גיליון 169, יולי 2024, עמ' 8
↑  תוספות וריטב"א למסכת שבת, דף נט עמוד א. פירוש המשנה לרמב"ם מסכת שבת, פרק ו משנה א.
↑  רש"י שבת דף נז עמוד א, ד"ה עיר.
↑  אבות דרבי נתן, פרק ו, ג.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף נ"ז, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף נ"ט, עמוד ב'.
↑  ירושלמי, סוטה ט, טו (וילנא). מובא בפירושו של רב ניסים גאון המודפס על גיליון התלמוד בשבת נט ב.
↑  Jerusalem of Gold — Revisited
↑  עפרה בריל, תכשיט בלתי-מזוהה של מלכה אוגריתית, עורר את חוקר המקרא שלום פאול ללכת בעקבותיו, ולגלות את מקור המונח ואת התכשיט עצמו., באתר מאוצרות ארכיון עין השופט, פורסם במקור בעיתון על המשמר., ‏17.5.83
↑  נתי גבאי, התגלה בארכיון: "ירושלים של זהב" של המשוררת רבקה דוידית, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 30.07.2017
המלך אשורבניפל כשאשתו לבושה "עיר של זהב" (המאה ה-7 לפנה"ס)
כריסטופל

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 מייסדים:  Charles Christofle 
 תקופת הפעילות:  1830–הווה (כ־194 שנים)
 מיקום המטה:  הרובע התשיעי של פריז 
 משרד ראשי:  פריז, צרפת
 ענפי תעשייה:  כלי כסף
 מוצרים עיקריים:  household silver 
 רווח:  51,262,100 אירו (נכון ל-2017)
 מנכ"ל:  Nathalie Rémy
 עובדים:  211 (נכון ל-2017)
  
 www.christofle.com/
 
כריסטופל (בצרפתית: Christofle) היא חברת צורפות וכלי שולחן, שנוסדה בפריז בשנת 1830 על ידי שארל כריסטופל.
החברה ידועה בכך שהציגה בצרפת הזהבה (אנ') אלקטרוליטית וציפוי כסף בשנת 1842. החברה נקנתה בשנת 2012 על ידי אחד מבעלי המניות שלה, משפחת חלהוב (Chalhoub).
ביבליוגרפיה

Style on a Silver Platter, India Today, 2/28/08
Rosenberg, David (2006). Christofle. Perseus Distribution Services. ISBN 9782843236570.
de Ferrière Le Vayer, Marc (1995). Christofle, Deux siècles d'aventure industrielle, 1793-1993 (בצרפתית). Le Monde éditions, Silver industry. p. 456. ISBN 9782878991055.
The History of Silver, Claude Blair, Ballantine Publishing Group, 1987
Modern Art of Metalwork: Brohan-Museum Collection VI, Berlin, 2001
(fr) Des cheminées dans la plaine: cent ans d'industrie à Saint-Denis, autour de Christofle (1830-1930), creaphis editions, 1998 - 203 pages, מסת"ב  9782907150859.
(fr) Christofle le maître de l'argent, Le Point, 2010 Christofle : le maître de l'argent, actualité Tendances - Le Point, web.archive.org, ‏2015-12-23
יחסי אוסטרליה–מונגוליה

| יחסי אוסטרליה–מונגוליה |
| --- | --- |
אוסטרליה: מונגוליה


אוסטרליה: מונגוליה
שטח (בקילומטר רבוע)
7,741,228: 1,564,116
אוכלוסייה
26,778,707: 3,485,969
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,723,827: 19,872
תמ"ג לנפש (בדולרים)
64,373: 5,701
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: רפובליקה

יחסי אוסטרליה–מונגוליה הם יחסי החוץ בין אוסטרליה למונגוליה. יחסים דיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1972, עם קשרים המתמקדים בחינוך, כרייה, וסיוע התפתחותי.
היסטוריה

אוסטרליה הכירה במונגוליה כעצמאית מרפובליקת סין (טאיוואן) רק בפברואר 1967, למרות התנגדויות טאיוואניות. מונגוליה הייתה המדינה הקומוניסטית השנייה שאוסטרליה הכירה בה אחרי ברית המועצות. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-15 בספטמבר 1972. מונגוליה פתחה שגרירות בקנברה בשנת 2008, ואילו אוסטרליה פתחה שגרירות באולן בטור בדצמבר 2015, וקודם לכן פתחה ועדת סחר אוסטרלית בשנת 2011.
המושל הכללי של אוסטרליה ביל היידן ביקר במונגוליה בשנת 1994, ונשיא מונגוליה פונסלמאגיין אוצ'ירבט ביקר באוסטרליה בשנת 1997.
בפברואר 2011, ראש ממשלת מונגוליה, Sühhbaataryn Batbold,[דרוש תעתוק] הפך לראש הממשלה המונגולי הראשון שביקר באוסטרליה.
הגירה > אוסטרלים

בשנת 2013 דיווח "The Australian" כי יותר מ-650 אוסטרלים גרים במונגוליה, כאשר למעלה מ-45 עסקים מבצעים פעולות.
הגירה > מונגולים

במפקד הלאומי של מונגוליה בשנת 2010, תועדו 962 אזרחים מונגולים שהתגוררו באוסטרליה, בעוד שבשנת 2017 העיר השגריר האוסטרלי כי באוסטרליה למדו כ-2,000 סטודנטים מונגולים.
בשנת 2018, המחלקה האוסטרלית לענייני חוץ ומסחר העירה כי למעלה מ-7,000 סטודנטים מונגולים לומדים באוסטרליה.
סיוע חיצוני

תוכנית הסיוע של אוסטרליה למונגוליה כוללת חינוך ותמיכה בענף הכרייה ובממשל, ובסך הכל הוקצו 10.9 מיליון דולר אוסטרלי לסיוע בתקופה 2017–2018.
למעלה מ-430 מלגות לתואר שני באוסטרליה במסגרת AusAID הוענקו למונגולים מאז תחילת התוכנית בשנת 1994.
הגנה

מונגוליה וכוחות ההגנה של אוסטרליה שירתו יחד במלחמת עיראק, באפגניסטן וכן בפעולות שמירת שלום בדרום סודאן, קוסובו וסיירה לאון. אוסטרליה משתתפת בתרגילי שמירת השלום של Khaan Quest השנתיים המתארחים במונגוליה.
כריסטופלברג

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  כריסטופורוס הקדוש
 גובה:  372 מטרים
 מדינה:  קוראסאו 
 מיקום:  קוראסאוקוראסאו
 רכס הרים:  קוראסאו 
 קואורדינטות:  12°20′13″N 69°07′24″W﻿ / ﻿12.336944444444°N 69.123333333333°W﻿ / 12.336944444444; -69.123333333333
  (למפת קוראסאו מוגדלת) וילמסטאד קליין קוראסאו הים הקריביכריסטופלברג(למפת קוראסאו רגילה) וילמסטאד קליין קוראסאו הים הקריביכריסטופלברג
 
כריסטופלברג (בהולנדית: Christoffelberg; ידוע גם בשמות הר כריסטופלברג והר סנט כריסטופלברג) הוא ההר הגבוה ביותר בקוראסאו, קבוצת איים בים הקריבי. ההר מתנשא לגובה 372 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם בצפון־מערב האי הראשי של קוראסאו. קו החוף הקרוב ביותר להר מרוחק כשלושה קילומטרים ממנו. בירת האיים, וילמסטאד, מרוחקת כ־25 קילומטרים מדרום־מזרח להר.
הערות שוליים

↑  "CIA World Factbook- Curaçao". נבדק ב-15 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  תבנית:Cite peakbagger
ערך זה הוא קצרמרבנושא הרים ובנושא הקריביים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי ארצות הברית – בולגריה

| יחסי ארצות הברית – בולגריה |
| --- | --- |
ארצות הברית: בולגריה


ארצות הברית: בולגריה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 110,879
אוכלוסייה
345,891,750: 6,746,791
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 101,584
תמ"ג לנפש (בדולרים)
79,103: 15,057
משטר
דמוקרטיה נשיאותית פדרלית: רפובליקה

יחסי ארצות הברית – בולגריה נכונו לראשונה, באורח רשמי, ב-1903. ראשית היחסים בפעילות מיסיונרית ותמיכה אמריקאית בעצמאות לעם הבולגרי בשלהי המאה ה-19 עד לצמיחת שער המסחר והתעשייה בין שתי המדינות בראשית המאה ה-20. במרוצת השנים היחסים התדרדרו לעוינות חסרת-תקדים במלחמת העולם הראשונה ומלחמה גלויה והפצצות במלחמת העולם השנייה, לעימות אידאולוגי במהלך המלחמה הקרה וצמחו חזרה עם שותפות בולגרית בנאט"ו ויחסים כלכליים וצבאיים הדוקים במאה ה-21.
ראשית היחסים עד מלחמת העולם הראשונה > מיסיונרים ובתי ספר אמריקאים בבולגריה

הקשר הראשון בין האמריקאים והבולגרים מתוארך לראשית המאה התשע עשרה ונוצר באמצעות ספרים ומיסיונרים אמריקאים. הספרות האמריקנית הראשונה שתורגמה לבולגרית הייתה מבוא של בנג'מין פרנקלין ל"האלמנך של ריצ'רד המסכן" ("Poor Richard's Almanack"), בשם "הדרך אל העושר" ב-1837. ב-1839 שלחה מועצת הנציבים האמריקאית לשליחויות זרות, תנועה דתית-פרוטסטנטית את המיסיונרים הפרוטסטנטים הראשונים לאימפריה העות'מאנית, שם נתנה להם הממשלה העות'מאנית רשות להטיף לאוכלוסייה הנוצרית. אחד המיסיונרים האלה, אליאס ריגס, למד בולגרית ופרסם את המדריך הראשון לדקדוק הבולגרי עבור לא-דוברי בולגרית ב-1843. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 הדפיסו מיסיונרים אמריקאים את גרסת הביבליה בלהג הבולגרי-מקומי. צ'ארלס מורס פרסם ספר לימוד מלא של הדקדוק הבולגרי ב-1860, וערך את המילון הבולגרי-אנגלי הראשון.
בשנת 1860 נוסד בפלובדיב בית הספר האמריקאי הראשון (שכיום נקרא "המכללה האמריקאית בסופיה") על ידי מיסיונרים מהכנסייה הקהילתית. מלבד הוראה דתית, בבית הספר נלמדו מקצועות המתמטיקה, כימיה, פיזיקה, והשפה האנגלית. בשנת 1863 נפתח בית ספר לנשים צעירות בסטארה זאגורה. שני בתי הספר התמזגו ועברו לסמוקוב ב-1869. בית הספר האמריקאי בסאמוקוב הציע חינוך בסגנון אמריקאי, שנלמד באנגלית עבור הבולגרים.
מכללת רוברט, סניף של אוניברסיטת מדינת ניו יורק בטורקיה, מילאה גם היא תפקיד חשוב בחינוך האליטה הבולגרית החדשה. הקמפוס של המכללה נחנך לראשונה באיסטנבול בשנת 1863 ובו נלמדו מקצועות המתמטיקה, היסטוריה טבעית, כלכלה, לוגיקה, היסטוריה פוליטית, משפט בינלאומי פומבי, פילוסופיה והשפה האנגלית. ב-1868, מחצית מהסטודנטים במכללה היו בולגרים. קונסטנטין סטואילוב וטודור איבנצ'וב, שיכהנו לימים כראשי ממשלת בולגריה למדו במכללה זו. המיסיונרים האמריקנים הקימו גם את כתב-העת "זורניצה" (Zornits), אשר יצא לאור במשך 76 שנים ובו פורסמו ונכתבו מאמרים בתחומי המדע, היסטוריה ותאוריות ופרקטיקות של הדמוקרטיה המערבית. המודל של הרפובליקה האמריקאית נדון לעיתים תכופות על ידי האינטלקטואלים הבולגרים כמודל לבולגריה עצמאית.
למיסיונרים הפרוטסטנטים הייתה הצלחה מוגבלת בבולגריה. עבודתם נתקלה בהתנגדות על ידי הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית ועל ידי מנהיגים רבים בתנועת השחרור הלאומית-ליברלית הבולגרית, שלא רצתה לראות את בולגריה מחולקת לדתות. אך, בתי הספר והעיתונים שהקימו המיסיונרים תרמו להתעוררות הלאומית בבולגריה ואותם מיסיונרים ששבו לאמריקה נהפכו לעיתים תכופות לדיפלומטים בלתי-רשמיים לבולגריה.
ראשית היחסים עד מלחמת העולם הראשונה > דיפלומטים ועיתונאים אמריקאים והעצמאות הבולגרית

באפריל 1876, קבוצה של לאומנים בולגרים הובילה התקוממות נגד השלטון העות'מאני, מה שנודע כמרד אפריל. ההתקוממות תוכננה היטב אם כי נחלה כישלון. בעקבות המרד בוצעו פעולות תגמול ומעשי פוגרום בידי חיילים טורקים. סטודנטים בולגרים במכללת רוברט שבאיסטנבול הביאו את סיפורי מעשי הפוגרום לידיעת ד"ר אלברט לונג ונשיאה בפועל של המכללה, ג'ורג' וושבורן. וושבורן כתב סדרת מכתבים אל הכתב לענייני איסטנבול של העיתון "דיילי ניוז" הבריטי אדווין פירס. ב-23 ביוני נכתב המאמר הראשון בנדון תחת הכותרת "זוועות בולגריה". המאמר הגיע אל הפרלמנט של הממלכה המאוחדת, ואף ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, בנג'מין דיזראלי, קרא לחקירה רשמית של מעשי הפוגרום.
הקונסול הכללי האמריקני באיסטנבול, יוג'ין סקיילר, נסע לשטחי בולגריה של האימפריה העות'מאנית ביולי ובאוגוסט 1876 במטרה לחקור את הדיווחים על מעשי הפוגרום. אליו הצטרף עיתונאי אמריקאי בשם ינואריוס מקגאהן, מטעם משלחת הדיילי ניוז לבולגריה. מקגאהן כתב שורה של מאמרים על מעשי הפוגרום, בעיקר על מה שהתחולל בכפר באטאק, שם דיווח מקגאהן על כי כל הכפר נבזז והושחת על ידי הטורקים. דיווחים אלו, שהתפרסמו בעיתונות הבריטית והאירופית ואחר-כך נדפסו בחוברות, הובילו להתפרצות זעם רב-נגד הממשלה העות'מאנית. בנובמבר 1876 פרסם הקונסול הכללי סקיילר את חוויותיו המלאות מהביקור בבולגריה בדין וחשבון, והעריך כי חמישה-עשר אלף בולגרים קיפחו את חייהם בעקבות המרד (דו"ח של הדיפלומט הבריטי וולטר ברינג, שפורסם באותו הזמן, אמד את מספר הקרבנות בכשנים-עשר אלף). בנוסף על תיאור פעולות התגמול ומעשי הפוגרום, הכל המסמך את המפה הראשונה של האוכלוסייה הבולגרית באזור.
ממשלת רוסיה דרשה מממשלת האימפריה העות'מאנית לבצע שורת רפורמות על-מנת להגן על הבולגרים ועל לאומים אחרים בתוך האימפריה העות'מאנית. כאשר הממשלה העות'מאנית מיאנה לדרישת הרוסים, הכריזה האימפריה הרוסית מלחמה על העות'מאנים. ב-1877 צעד צבא האימפריה הרוסית דרך רומניה, חצה את הדנובה והביס את צבא האימפריה העות'מאנית, לאחר קרבות ארוכים בפלבן ומעבר שיפקה. ההתקדמות של הצבא הרוסי סוקרה בידי מקגאהן ועיתונאים אחרים עבור העיתונות הבריטית. בעיקר בזכות הדיווחים של מקגאהן ומיסיונרים אמריקאים בבולגריה, גילה הציבור האמריקאי אהדה לעם הבולגרי. הממשלה העות'מאנית האשימה את הקונסול הכללי סקיילר בכך שהטה את הבולגרים נגדה והפר כללים ברורים של הדיפלומטיה. למען ביטחונו האישי, הוצא סקיילר מאיסטנבול על ידי הקבינט של ארצות הברית במאי 1878.
עם ניצחון האימפריה הרוסית, נאלץ הסולטאן העות'מאני מחמד סאוופט פאשה לחתום על חוזה סן סטפנו, שהעניק שטחים נרחבים לבולגריה העצמאית. עם זאת, ממשלות הממלכה המאוחדת, הקיסרות הגרמנית והרפובליקה הצרפתית השלישית סירבו להכיר במדינה החדשה שהייתה מדינת חסות רוסית. בשנת 1878 נערך קונגרס ברלין, אשר נוסח בעיקר על ידי קנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק, וראש ממשלת בריטניה בנג'מין דיזראלי, ושרטט מפה חדשה של בולגריה. בכך השיבו לעצמם הבולגרים שטחים נרחבים מהמזרח והדרום כמו גם את כל האזור הגאוגרפי החוצץ בין טורקיה ומקדוניה, וקיבלו חלקים מאזור הדוברוג'ה. קונגרס ברלין יצר את נסיכות בולגריה, תחת שלטון עות'מאני. אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה עמד בראש הנסיכות.
ההתבדלות האמריקאית ודיפלומטיה הססנית

ארצות הברית ובולגריה קיימו יחסים דיפלומטיים במשורה במהלך המאה התשע עשרה, בניגוד לקשרי התרבות והמסחר בין שתי המדינות. לדוגמה, בולגריה לקחה חלק צנוע בתערוכה העולמית של שיקגו ב-1893. הסופר הבולגרי אלקו קונסטנטינוב ביקר בתערוכה וכתב ספר, "לשיקגו ובחזרה", שבו הציג את אמריקה כאומה מובילה בתחום הטכנולוגיה וכארץ ההזדמנויות. הספר הרשים מאוד אינטלקטואלים בולגרים רבים, ועיצב את דמותה אמריקה במחשבתם. ב-1887 ממשלת רוסיה, שחשדה כי הנסיך אלכסנדר באטנברג מתחיל לקדם ולגלות עמדות ליברליות, ארגנה הפיכה בבולגריה. אלכסנדר יצא לגלות, והממשלה הבולגרית בפרדיננד הראשון, מלך בולגריה כראש המדינה החדש.
ארצות הברית ניסתה באופן מהוסס לכונן יחסים דיפלומטיים עם בולגריה ב-1901, אך הדיפלומט שנשלח מוושינגטון הבירה (שמו לא ידוע) נדחה על ידי ממשלת בולגריה, שכן הוא התגורר באיסטנבול ולא בנסיכות. לבסוף, ב-19 בספטמבר 1903 הציג ג'ון ב. ג'קסון, השליח המיוחד של ארצות הברית והציר המוסמך לממלכת יוון, ממלכת רומניה וממלכת סרביה, את תעודותיו הדיפלומטיות ואת כתב ההאמנה שלו מאת נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, למלך פרדיננד. בארמונו שבסופיה ערך פרדיננד הרמת כוסית לכבוד נשיא רוזוולט שנתקיימה כולה באנגלית, ולהקה ניגנה מוזיקה אמריקנית. למרות כל זאת, ארצות הברית עדיין לא הכירה בבולגריה כאומה עצמאית באורח רשמי, שכן היא עדיין הייתה על פי קונגרס ברלין כנסיכות אוטונומית תחת ריבונות האימפריה עות'מאנית.
ב-1908, כשדעת המעצמות הגדולות הוסחה בעקבות משבר בוסניה שנוצר עם סיפוחה של בוסניה והרצגובינה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, הכריז הנסיך פרדיננד על בולגריה כמדינה עצמאית לחלוטין, והכריז על עצמו כמלך. זמן קצר לאחר מכן, הנשיא ויליאם הווארד טאפט החליט להכיר בבולגריה העצמאית הכרה דיפלומטית מלאה. בשנים 1912 ו-1913, בולגריה נלחמה שתי מלחמות במטרה להחזיר את שטחיה שתבעה מהאימפריה העות'מאנית. במלחמת הבלקן הראשונה (1912), כרתה בולגריה את ברית הליגה הבלקנית עם סרביה, יוון ומונטנגרו וארבע האומות כבשו בהצלחה את מקדוניה ותראקיה מהעות'מאנים. עם זאת, במלחמת הבלקן השנייה (1913) עלו יחסי בולגריה עם שאר חברות הליגה על שרטון ולבסוף נלחמה נגד חברות הברית, נוסף על האימפריה העות'מאנית ורומניה. בולגריה איבדה את רוב תראקיה לטובת יוון ולטורקיה; העיר סיליסטרה ודרום דוברוג'ה לטובת רומניה, ואת מרבית שטחי מקדוניה לטובת סרביה. בשתי המלחמות נותרה ארצות הברית נייטרלית.
בין שתי מלחמות עולם (1919–1941) > ועידת השלום בפריז וחוזה ורסאי

כאשר החל המשא ומתן על עתיד אירופה בוועידת השלום בפריז בשנת 1919, מצאה בולגריה את עצמה בין המדינות המובסות. אף על פי כן, ממשלת בולגריה הרגישה כי וילסון וארצות הברית ייראו באור חיובי את תביעותיה הטריטוריאליות.
וילסון מינה ועדת חקירה לבדיקת המפה העתידית-אפשרית של חבל הבלקן. מסקנות הוועדה היו: (1) השטח שסופח על ידי רומניה בדוברוג'ה הוא כמעט בולגרי באופן ודאי ועליו לשוב לריבונות בולגריה; (2) יש להשיב את הגבול בין בולגריה לטורקיה לקו אנוס-מידיה כפי שהוסכם בהסכם לונדון ב-1913. (3) על הגבול הדרומי של בולגריה לשכון לחופי הים האגאי מאנוס למפרץ אורפנו, ועליו לסגת מאזור נהר סטרומה שבשטח הבולגרי. (4) הגישה הימית הטובה ביותר עבור סרביה היא דרך סלוניקי; (5) לא ניתן לקבוע את ההסדר הסופי של מקדוניה ללא חקירה נוספת; (6) אלבניה עצמאית היא ישות פוליטית בלתי רצויה באופן כמעט ודאי.
תביעותיה הטריטוריאליות של בולגריה ניצבו נגד טענותיהן של רומניה, יוון, טורקיה, ובמיוחד נגד סרביה. עם חתימת הסכם השלום הסופי בין מדינות ההסכמה לבולגריה, שב הנשיא וילסון לוושינגטון הבירה, שם ניצב בפני התנגדות חריפה מתוך הסנאט של ארצות הברית ליוזמתו להקים את חבר הלאומים. הבולגרים תבעו להשיב אליהם את חבל דרום דוברוג'ה, בתואנה כי מרביתו מיושב בידי בולגרים אך ניתן ניתנה לרומניה ב-1913 חרף עובדה זו. המשלחת האמריקאית לוועידת השלום בפריז עמדה בפני התנגדות מאוחדת של צרפת, בריטניה, יפן ואיטליה. ההסכם הסופי בין מדינות ההסכמה לבולגריה העניק ליוון שטחים בולגרים לשעבר לאורך הים האגאי בתראקיה, בהבטחה שלבולגריה תהיה גישה חופשית אל הים האגאי דרך סלוניקי, ובאמצעות מצרי הים הטורקיים.
בעיצומי הגנתו על חוזה ורסאי, נתקף וילסון שבץ מוחי. וילסון לא הגיע לפשרה עם הסנאט, ושם החוזה נדחה. במרץ 1921 נבחר וורן הרדינג לבית הלבן, וארצות הברית שבה למדיניות חוץ בדלנית והתנערה מענייני אירופה ובלקן. אמנם חוזה ורסאי הפחית את שטחה של בולגריה, אך הוא לא פתר אף אחת מהעימותים הטריטוריאליים בחבל בלקן. החוזה יצר מדינה חדשה ורבת עוצמה בשם ממלכת יוגוסלביה ליד בולגריה, שטענה כי השטחים המקדוניים שבבולגריה חשו שייכים לה. החוזה הביא למבול של פליטים בולגרים מחוץ ליוגוסלביה המקדונית, תראקיה ושל פליטים יוונים מבולגריה, ויצר מתחים שיסייעו לבולגריה וארצות הברית להיות בצדדים נפרדים גם במלחמת העולם השנייה.
בין שתי מלחמות עולם (1919–1941) > היחסים הדו-צדדיים בין שתי המלחמות

התקופה שבין 1919 ל-1939 הייתה קשה מאוד עבור בולגריה ושאר אירופה. אירופה ידעה דיכאון כלכלי ועליית מפלגות קיצוניות מימין ומשמאל. בולגריה הובלה בראש ובראשונה על ידי ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי והאיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה. הרפורמות הסוציאליסטיות של סטמבוליסקי לא תאמו את דעת המלך בוריס השלישי, ומדיניות הפיוס שלו עם יוגוסלביה עוררה את חמתן של תנועות לאומיות כארגון המהפכני הפנים-מקדוני, שנוסד על ידי בולגרים מאזור מקדוניה (שלאחר המלחמה הייתה לחלק מיוגוסלביה), ושתבע מבולגריה להשיב את מקדוניה מיוגוסלביה בכוח.
כאשר סטמבוליסקי הכיר באופן רשמי בגבול עם יוגוסלביה והחרים את הארגון המהפכני הפנים-מקדוני ב-1923, הוא הודח בהפיכה אלימה וראשו נערף. המפלגה הקומוניסטית של בולגריה דוכאה, ומנהיג המפלגה הקומוניסטית גאורגי דימיטרוב נס על נפשו ליוגוסלביה לאחר שניסה לחולל הפיכה נוספת שדוכאה בידי הצבא.
מעין מלחמת אזרחים מדומה פרצה בעקבות האירועים. המפלגה הקומוניסטית או בנות בריתה ניסו להתנקש בחייו של המלך בוריס השלישי, כולל פיצוץ כנסיית סווטה נדליה בשנת 1925, שהביא למותם של 160 נפשות. עם זאת, האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה נותר פופולרי, והמפלגה זכתה בבחירות 1931. במדיניותה הבדלנית, ארצות הברית שיחקה תפקיד קטן באירועים הפוליטיים שאירעו בחבל הבלקן, אם כי התקדמה אל עבר טיפוח יחסים דיפלומטיים נורמליים יותר עם הממשלות הבולגריות המשתנות. סדרה של אמנות נחתמה ואושררה בין שתי המדינות, כולל הסכמי שירותי דואר וכיוצא בזה.
הגידול בשיעור המסחר האמריקאי-בולגרי

בשנות העשרים של המאה העשרים, חוותה בולגריה גאות כלכלית, ושיעור המסחר עם ארצות הברית החל לגבור. חברות אמריקאיות בנויות מעליות תבואה, מעגנים, ומתקני נמל בנמל ורנה. בשנת 1928 בולגריה הייתה היצואנית הגדולה ביותר של שמן ורדים (המשמש לייצור בשמים) לארצות הברית, וגם היצואן העיקרי של טבק לארצות הברית. ב-1922 חתם משרד האוצר הבולגרי על הסכם עם חברת המטבע האמריקאית להנפקת כמות גדולה של מטבע בולגרי בארצות הברית. ב-1928 סיפקו האמריקנים סיוע הומניטרי בעקבות רעידת אדמה גדולה בדרום בולגריה. גם בבולגריה פעלו קרנות אמריקאיות; קרן רוקפלר תמכה במימון מוסדות חינוך בבולגריה, בנתה בית ספר לפקולטה לאסטרונומיה באוניברסיטת סופיה.
קרן רוקפלר השקיעה בבולגריה כשלוש מאות אלף דולר אמריקני, שלחה שלושים רופאים בולגרים ללמוד בארצות הברית, התחלקה בעלות הקמת מכון הבריאות הלאומי של בולגריה והובילה מסע פרסום גדול לחיסול המלריה. בשנת 1925 היו בבולגריה רק 125 אחיות מוסמכות. הצלב האדום האמריקאי הקים בית ספר סיעודי להכשרת צוותים רפואיים חדשים. "קרן המזרח הקרוב", שנוסדה ב-1930, בנתה 14 מגרשי משחקים בסופיה ושלושים וארבע ברחבי בולגריה עצמה. גם בתי הספר האמריקאים המשיכו למלא תפקיד חשוב ביחסי ארצות הברית–בולגריה. ב-1935 למדו 254 סטודנטים ו-237 סטודנטיות מכל רחבי בולגריה במכללה האמריקאית בסופיה.
מלחמת העולם השנייה

כאשר מלחמת העולם השנייה פרצה בספטמבר 1939, הן בולגריה והן ארצות הברית היו מדינות נייטרליות. כמו במלחמת העולם הראשונה, חיפשה בולגריה בעלת ברית שתסייע לה להחזיר את האדמות אותן תבעה מיוגוסלביה, רומניה ויוון. בספטמבר 1940 הצליחה בולגריה לנהל משא ומתן, בעזרת גרמניה הנאצית, אודות החזרת דרום דוברוג'ה מרומניה לבולגריה - החלטה שנתקבלה לפי הסכם קראיובה.