stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרתעה (אסטרטגיה)
הערות שוליים

↑  אלי שאלתיאל (ע), מילון פונטנה למחשבה מודרנית, תל אביב: עם עובד, 1987
↑  רועי נחמיאס, "לא היינו חוטפים חיילים, לו ידענו שזו התגובה", באתר ynet, 27 באוגוסט 2006
↑  אולמרט: "נסראללה מפחד מעימות עם ישראל", באתר וואלה, 10 ביולי 2008
↑  אריק בנדר, "שיקמנו ההרתעה מול סוריה", באתר nrg, ‏16.9.07
↑  הרתעה לא משקמים ברגע, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2007
↑  בתרבות הערבית האדמה היא ערך עליון
↑  Yishai Schwartz, Israel Destroys Homes to Deter Terrorists. A New Study Says It Works—But Is It Moral?, New Republic, December 8, 2014.
↑  אליאור לוי ויואב זיתון, זהו המחבל שביצע את הפיגוע שבו נרצחו אב ובנו בעתניאל, באתר ynet, 15 בנובמבר 2015.
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי (טבח ה-7 באוקטובר, שקף 4) מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550422005171  BnF: cb119409721 (data)  LCCN: sh85037301  NKC: ph164954 
מטוס F-15I רעם. מטוסים אלו מהווים את חוד החנית של חיל האוויר הישראלי והם מצטיינים בטווח רב וחימוש כבד. בטקס הגלילה של המטוסים אמר שר הביטחון דאז יצחק מרדכי: "ל-F-15I תהיה תרומה משמעותית לכוח ההרתעה האווירית של ישראל."
מטוס קרב F-16I "סופה" ממריא להפצצת מטרות טרור במבצע עופרת יצוקה. מטוסי ה"סופה" מסוגלים להפציץ מטרות בטווחים ארוכים ובכך תורמים לכושר ההרתעה של מדינת ישראל.
עולם היורה: תאוריית הכאוס

| --- | --- |

 מבוסס על:  פארק היורה
 סוגה:  הרפתקאות מדע בדיוני
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית אמריקאית 
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  30
 הפקה
 מפיק:  סטיבן ספילברג פרנק מרשל קולין טרוורו
 אורך פרק:  24 דקות
 שידור
 תקופת שידור מקורית:  24 במאי 2024 – הווה
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
עולם היורה: תאוריית הכאוס (באנגלית: Jurassic World: Chaos Theory) היא סדרת הנפשה ממוחשבת אמריקאית של זיכיון פארק היורה, המבוסס על דינוזאורים ששוחזרו גנטית על אי ליד קוסטה ריקה. המפיקים של הסדרה הם סקוט קרמר, ליין לוראס, סטיבן ספילברג, פרנק מרשל וקולין טרוורו.
הסדרה היא ספין אוף לסדרת ההנפשה "עולם היורה: מחנה הקרטיקון", המבוססת על מחנה של ששה צעירים ששרדו על האי שורץ הדינוזאורים והיא חלה שש שנים לאחר עלילות הסדרה. העונה הראשונה של הסדרה, שכוללת עשרה פרקים באורך 23 דקות, עלתה לשידור בשירות הסטרימינג נטפליקס ב-24 במאי 2024. העונה השנייה שכללה גם עשרה פרקים עלתה ב-17 באוקטובר 2024. עונה שלישית אמורה לצאת ב3 באפריל 2025.
אברהם אפשטיין

ערך זה עוסק במשכיל עברי אירופי. אם התכוונתם למורה ומסאי עברי אמריקאי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  19 בדצמבר 1841 ו' בטבת ה'תר"ב סטרוקונסטנטינוב, אוקראינה 
 פטירה:  1918 (בגיל 76 בערך) י"ט בניסן ה'תרע"ח באדן ליד וינה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  ?–1918 
 השתייכות:  חכמת ישראל 
 אב:  ישראל אפשטין
 
אברהם אֶפּשטיין (ביידיש: עפשטיין; בגרמנית: Abraham Epstein; ו' בטבת ה'תר"ב, 19 בדצמבר 1841, קונסטנטין-ישן, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) – ה'תרע"ח, 1 באפריל 1918, באדן ליד וינה) היה חוקר המדרש ואיש חכמת ישראל.
ביוגרפיה

אפשטיין נולד בסטרו-קונסטנטינוב (קונסטנטין ישן) שבווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אביו, ישראל, היה עשיר ומופלג בתורה. מלבד עברית, תנ"ך ותלמוד למד אפשטיין בצעירותו כמה לשונות, ואף רכש ידיעה יסודית בספרות העברית. תחילה הושפע מחיבוריהם של יצחק בר לווינזון, נחמן קרוכמל ושד"ל, ובנסיעתו הראשונה למערב אירופה בשנת 1861, התוודע אל החוקרים אנשי "חכמת ישראל", שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), זכריה פרנקל ומיכאל זקס.
מתוך חיבתו לטבע ולעבודת האדמה חכר אפשטיין בשנת 1865 אחוזה ליד קוזמין, שבה עסק בחקלאות במשך הרבה שנים, ואף השתדל להרגיל את היהודים העניים של המקום לעבודת האדמה. אחרי מות אביו בשנת 1874, לקח אפשטיין לידיו את ניהול עסקיו הנרחבים, ובשלב מאוחר יותר עסק גם בחקלאות. אך בהדרגה חיסל את כל עסקיו, ומאז 1884 הקדיש את רוב זמנו לנסיעות וללימודים. בשנת 1876 התיישב בווינה וקיבל אזרחות אוסטרית.
אברהם אפשטיין נפטר בבאדן ליד וינה בהיותו כבן 77 בי"ט בניסן ה'תרע"ח.
ברשותו של אפשטיין הייתה ספרייה גדולה, ובה כתבי יד יקרי ערך רבים, אותם הוריש לבית המדרש לרבנים בווינה (Judisch-theologische Lehranstalt).
פרסומיו

מחקריו של אפשטיין עוסקים בכל גוני הקשת של חכמת ישראל: היסטוריה, אסטרונומיה (בין השאר עסק ב"סוד העיבור" ובמחלוקת בין רבי סעדיה גאון לבן מאיר), כתבי יד של מדרשים, ספר יצירה, בן סירא, ספרות הגאונים והראשונים בימי הביניים, ועוד.
מחקריו כונסו והוצאו לאור על ידי "מוסד הרב קוק" (ירושלים, 1950).
עבודותיו זכו להכרה גם על ידי חוקרים במדעי היהדות וגם על ידי רבנים, כדוגמת הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב).
מחיבוריו:
כתבי ר' אברהם עפשטיין, בעריכת א.מ. הברמן, מוסד הרב קוק, ירושלים, תש"י - תשי"ז; הספר "כתבי ר' אברהם עפשטיין", באתר "סימניה"
קדמות התנחומא - ביקורת על מהדורת מדרש תנחומא של שלמה בובר, פרשבורג, 1886.
מקדמוניות היהודים - חלק אחד של מסות על הכרונולוגיה של הארכאולוגיה היהודית, וחלק שני המכיל מהדורה מתוקנת ומוערת של מדרש תדשא, וינה, 1887
Bereschit-Rabbati Dessen Verhältnisse zu Rabba, et c, ברלין 1888
R. Simeon Kara und der Jalkut Schimeoni, קרקוב 1891
אלדד הדני - מהדורה ביקורתית של הספר הידוע, עם שינויי נוסחאות מתוך כתבי היד, מבוא, הערות, נספחים, ומחקר מפורט על הפלשים ומנהגיהם, פרסבורג 1891
La Lettre d'Eldad sur les Dix Tribus - תדפיס מתוך Revue des Études Juives כרך 25, פריז 1892
ר' משה הדרשן מנרבונא, וינה 1891
דברי ביקורת לכבוד הרב ש"י רפופורט - הגנה על ש"י רפופורט מפני התקפותיו של החוקר אייזיק הירש וייס, וינה 1896
Der Gerschom Meor Ha-Golah Zugeschriebene Talmud-Commentar, נדפס בספר היובל למשה שטיינשניידר, לייפציג 1896 - מאמר מפורט על הפירוש המיוחס לרבנו גרשום, שהשפיע על כל המחקר בנושא זה.
Jüdische Alterthümer in Worms und Speier - תדפיס מתוך Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums כרך 40, ברסלאו 1896
משפחת לוריא, וינה 1901
בנוסף פרסם אפשטיין מאמרי ביקורת רבים, מאמרים ביוגרפיים, היסטוריים, ארכאולוגיים, בכתבי עת עבריים. הראשונים פורסמו ב"המגיד", "השחר" ו"בית התלמוד", המאוחרים יותר פורסמו גם ב"הכרם", "אוצר טוב", "הגרן" ובמיוחד ב-Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums,‏ Revue des Études Juives, וב"החוקר".
לקריאה נוספת

אוטוביוגרפיה בספר זיכרון של האסיף א (תרמ"ט), עמ' 162–166.
צבי ליכטנשטיין (צ. ל.), "אפשטין, אברהם", האנציקלופדיה העברית (כרך ה), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשכ"א, עמ' 431-430
י. ל. הכהן פישמן, "רבי אברהם עפשטיין", בספרו אנשים של צורה: קובץ מאמרים, ירושלים: מוסד הרב קוק שעל-יד המזרחי העולמי, תש"ו 1946 (כתבי הרב י"ל הכהן פישמן, ב), עמ' קפ–קפז.
V. Aptowitzer, "Abraham Epstein; Versuch einer Würdigung", Wien: [Typ. C. Fromme], 1918 (Sonderabdruck aus der Freie jüdische Lehrerstimme, VII. Jahrg., Nr. 3, u. 4).
הערות שוליים

↑  ע"פ המאמר הזה: נחמיה שמואל ליבוביץ, תולדות ותמונת רבי אברהם עפשטיין מוויען, אוצר החכמה והמדע לספרות ישראל, 1 בינואר 1894
↑  ראו ביוגרפיה של ישראל אפשטיין ב"השחר" ו, עמ' 699–708.
↑  ע"פ האנציקלופדיה העברית, ומפעל הביבליוגרפיה העברית
↑  הר"ר אברהם עפשטיין ז"ל, הצפירה, 9 במאי 1918, עמ' 11; פטירת ארכאולוג יהודי, העם, 14 במאי 1918, עמ' 3
↑  ראו ביקורת: חז"ס, קרית ספר: מקדמוניות היהודים, הצפירה, 14 במרץ 1887.
↑  ראו ביקורת: חז"ס, קרית ספר: ס' אלדד הדני, הצפירה, 15 במאי 1891.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260844205171  PLWABN: 9810547303105606  GND: 140870172  ISNI: 0000 0000 7728 7143  LCCN: nr96012117  NKC: zmp2017970178  NTA: 299346730  SELIBR: 248610  SNAC: w67v133k  SUDOC: 101328052  VcBA: 495/200077  VIAF: 73751839   WorldCat (עם VIAF): 73751839
ליאון גרשקוביץ'

פרופסור ליאון גרשקוביץ' (בסרבו-קרואטית: Leon Geršković;‏ 2 בפברואר 1910, בוצ'יה, סלאבוניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 1 באפריל 1992, זאגרב, קרואטיה) היה משפטן, עורך דין ופוליטיקאי יוגוסלבי ממוצא יהודי, אשר כיהן כחבר האספה הלאומית של יוגוסלביה והיה שותף לכתיבת חוקות המדינה, מחוקת 1946 ועד חוקת 1974.
קורות חיים

ליאון גרשקוביץ' נולד ב-1910 בכפר בוצ'יה, קרואטיה ובהמשך עברה משפחתו לזאגרב. במחצית השנייה של שנות ה-20 היה גרשקוביץ' ממנהיגי "ברית תנועות הנוער" היהודיות בזאגרב שאיגדה את תנועות הנוער היהודיות בעיר ובכללן השומר הצעיר ועקיבא.
ב-1933 הוסמך גרשקוביץ' במשפטים באוניברסיטת זאגרב וב-1935 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה. הוא היה פעיל באיגוד המקצועי של פועלי הטקסטיל בזאגרב ובמקביל ניהל משרד פרטי לעריכת דין.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, הצטרף גרשקוביץ' לכוחות הפרטיזנים של טיטו. בהמשך, ערך את ביטאון הפרטיזנים: Slobodna Dalmacija (בעברית: דלמטיה החופשית). לאחר תום המלחמה השתלב גרשקוביץ' במנגנוני הממשל היוגוסלבי ונבחר לאספה הלאומית של יוגוסלביה ולפרלמנט הקרואטי תחת יוגוסלביה. ב-1962, נמנה גרשקוביץ' עם מקימי הפקולטה למדע המדינה באוניברסיטת זאגרב וכיהן כדקאן הפקולטה עד 1965. בהמשך, לימד משפטים באוניברסיטת בלגרד. גרשקוביץ' היה שותף לכתיבת חוקת יוגוסלביה (1946, 1953, 1963, 1974).
הוא הלך לעולמו ב-1992 בזאגרב והוא בן 82 שנים ונטמן בבית העלמין מירוגוי שבזאגרב.
הערות שוליים

↑  הקהילה היהודית בזאגרב, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 135.
↑  הקהילה היהודית בספליט, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 254.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810583065205606  ISNI: 0000 0000 2353 5148  LCCN: n82001633  NTA: 067913741  VIAF: 65340200   WorldCat (עם VIAF): 65340200
דוד פרנקפורטר

| --- | --- |

דוד פרנקפורטר מדבר במסיבת עיתונאים בתל אביב, עם עלייתו לארץ בשנת 1945
 לידה:  9 ביולי 1909 דארובאר, קרואטיה 
 פטירה:  19 ביולי 1982 (בגיל 73) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, ממלכת הונגריה, מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים 
 מקום מגורים:  וינקובצי, פרנקפורט, לייפציג, רמת גן 
 השכלה:  אוניברסיטת ברן (1934) 
 
גן דוד פרנקפורטר ברמת גן
שלט הסבר על דוד פרנקפורטר ברחוב פרנקפורטר בפתח תקווה
דוד פרנקפורטר (9 ביולי 1909 – 19 ביולי 1982) היה סטודנט יהודי צעיר שהתנקש בחייו של מייסד סניף התנועה הנאצית בשווייץ.
קורות חייו

דוד פרנקפורטר נולד בעיירה דארובאר בקרואטיה של היום, אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, למשה פרנקפורטר, שכיהן כרב ראשי בקהילה ולרבקה. בגיל 22 דוד החל ללמוד רפואת שיניים בלייפציג; ב-1931 המשיך את לימודיו בפרנקפורט בגרמניה. משם ברח בסתיו 1933 לברן, לאחר שמקומו במעבדה סומן במגן דוד והוא הרגיש שהטבעת מתהדקת סביב צווארו. בשנת 1934 שב לבקר את דודו בפרנקפורט, הרב סלומון פרנקפורטר, וחזה במו עיניו כיצד אנטישמים גרמנים התעללו בו.
ההתנקשות

ב-4 בפברואר 1936 הגיע לביתו של וילהלם גוסטלוף, מייסד התנועה הנאצית בשווייץ, בעיירת הקייט דאבוס וירה בו 5 יריות מאקדחו שגרמו למותו. 
גוסטלוף, גרמני יליד שוורין, שמונה בידי מחלקת פעילות החו"ל של המפלגה הנאצית לתפקיד המנהיג הארצי (Landesgruppenleiter), לאחר שהצליח להשביע מעל 5,000 אזרחים שווייצריים כנאמני הרייך השלישי, עשה נפשות לרעיון שעל שווייץ לחבור לגרמניה והיה אחראי להפיכת דאבוס למרכז הנאציזם בשווייץ. כבר באמצע שנת 1935 ניסו הרשויות השווייצריות לגרשו על רקע פעילותו החתרנית ואילו הנאצים ניסו להעניק לו מעמד של נספח דיפלומטי, כדי למנוע את גירושו.
לאחר הרצח הסגיר פרנקפורטר עצמו לידי המשטרה המקומית. משפטו נפתח בדצמבר 1936; בציבור ובקרב היהודים הדעות על מעשה הרצח היו חלוקות. חלק מהציבור אהד אותו בשל העובדה שגוסטלוף היה נטע זר וגורם חתרני. רבים, ביניהם גם אביו של דוד, גינו את הרצח כסותר ערכים יהודיים בסיסיים. שלטונות שווייץ, שהיו תחת צל הטרור של הנאצים שנשפו בעורפם, שפטוהו בחומרה וניסו להציג את ההתנקשות כמעשה פלילי גרידא ללא ההקשר הנאצי. התובע ד"ר פרידריך בריגר הסתייע אף בעורך הדין הנאצי פרידריך גרים (Grimm) - מאנשיו של שר התעמולה הנאצי גבלס - שייצג את אשתו של גוסטלוף. סנגורו של פרנקפורטר היה ד"ר קורטי (Curti) שהסתייע בעו"ד יהודי צעיר בשם ד"ר פייט וילר. בית המשפט הטיל על פרנקפורטר שמונה עשרה שנות מאסר, שלילת זכויות אזרח וגירוש לצמיתות משווייץ לאחר ריצוי עונשו.
הנאצים, שרתחו מזעם, לא הגיבו לרצח בפוגרום, בגלל סמיכות הזמנים למועד פתיחת אולימפיאדת ברלין (1936), והיטלר חשש מכך שתבוטל.
בתום המלחמה, ב-1 ביוני 1945, זכה  פרנקפורטר לחנינה ושוחרר מהכלא. הוא עלה לארץ ישראל המנדטורית באוניית מעפילים עם סרטיפיקט של ידידו, ד"ר פייט וילר. בהמשך הוא עבד כפקיד הסוכנות היהודית ואחרי כן במשרד הביטחון.
דוד פרנקפורטר נפטר ב-1982. על שמו קרויים רחוב בעיר פתח תקווה וגן ציבורי ברמת גן.
בעקבות ההתנקשות

דוד פרנקפורטר הוציא ספר בשם "נקם", שבו הוא מתעד את סיפורו, ומה שהוביל אותו למעשה, ובו כתב בין היתר את הדברים הבאים:
פרופ' מאיר שוורץ, מנהל "בית אשכנז" לחקר השואה בגרמניה, משער כי רצח זה היה בין הגורמים החשובים ששווייץ לא נכבשה על ידי הגרמנים ולא היה "אנשלוס", כמו באוסטריה, וכך ניצלו כנראה, כ-20,000 מיהודי שווייץ מכליה. עוד הוא משער כי ההתנקשות בגוסטלוף וחוסר התגובה שבאה בעקבותיה, היוו מקור השראה להרשל גרינשפן, כמעט שלוש שנים אחרי, לבצע את ההתנקשות שלו, התנקשות שהיוותה עילה לפוגרום ליל הבדולח.
אוניית נוסעים גדולה שנבנתה בגרמניה, נקראה על שמו של וילהלם גוסטלוף. בשלהי מלחמת העולם השנייה ב-1945 טובעה אונייה זו בים הצפוני משלוש פצצות טורפדו מהצוללת הרוסית S-13, בעת שהיו בה קרוב ל-10000 פליטים אזרחיים גרמניים, כמו גם חיילי וורמאכט על ציודם. אירוע זה נחשב לאסון הימי הגדול ביותר בעת החדשה. בגלל אסון אוניית וילהלם גוסטלוף, הונצח שמו של מנהיג נאצי זה. בספר "בהילוך של סרטן" של הסופר הגרמני גינטר גראס, שב-2006 נחשף כי שירת בואפן אס אס, ההתנקשות בגוסטלוף וטיבוע האונייה שנשאה את שמו מהוות ציר מרכזי. את הדרך בה הוצגו הדברים יש הרואים כמעוותת את האירועים.
לקריאה נוספת

אמיל לודוויג, רצח בדאבוס, יצא לאור בשנת 1936 באמסטרדם. תורגם לאנגלית באותה שנה בהוצאת ויקינג, בשם The Davos Murder. לא הופיע בתרגום עברי.
משה פלימן

משה פלימן (20 ביולי 1905 – 25 במאי 1973) היה ראש עיריית חיפה בין השנים 1969–1973.
ביוגרפיה

פלימן נולד בסטניסלבוב (לימים איוונו-פרנקיבסק) שבגליציה (אז היה שטח זה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, וכיום באוקראינה). היה חבר בתנועת נוער ציונית והצטרף לתנועת החלוץ. בשל פעילותו הציונית נכלא על ידי השלטונות הרוסיים, אולם שוחרר לאחר מספר חודשים. עם תום לימודיו התיכוניים נסע למוסקבה שם למד הנדסת חשמל, והמשיך בפעילותו הציונית. בשנת 1929 נאסר בשל פעילותו ונשלח לכלא בסיביר לרצות עונש של שלוש שנים, אולם באוקטובר 1930 קוצרה תקופת מאסרו. הוא גורש מברית המועצות ועלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו עבד כפועל בבית החרושת "שטיין" ביפו ולאחר מכן כחשמלאי בניין עד שמצא עבודה כמורה לפיזיקה ומתמטיקה בתל אביב. כמורה עבד זמן קצר בטרם עבר לעבוד כחשמלאי במחצבות בעתלית. בסוף 1932 הוא אסף במקום זה תרומות עבור שובתי מפעל פרומין. באותה שנה התקבל לעבודה בחברת החשמל. בשנות ה-30 נהג לתת הרצאות בנושאי חשמל ובטיחות. ב-1957 מונה לתפקיד מנהל מחלקת הרשת הארצית של החברה ונבחר לדירקטוריון החברה כנציג פועליה.
פלימן התגורר בקריית חיים והיה חבר בוועד הקריה. הוא היה מתומכי חיפה הגדולה שכללה את סיפוח הקריות לחיפה ולאחר סיפוחה של הקריה לחיפה הפך לחבר מועצת העיר חיפה ויו"ר ועדת התחבורה העירונית. במסגרת תפקידו פעל למנוע את הפסקת התחבורה הציבורית בשבתות. בשנת 1955 נבחר לתפקיד סגן ראש העיר בלא שכר. פלימן ביקש להיות סגן בשכר כדי שיוכל להתמסר לעבודתו בעירייה, אולם בקשתו לא נתקבלה ורק ב-1959 הוא מונה לממלא מקום קבוע לראש העיר וסגן בשכר. הוא מונה אז גם ליו"ר הוועדה לבנין ערים ויו"ר ועדת הכספים. פלימן מילא את תפקיד ראש העיר לאחר מותו של אבא חושי במרץ 1969 ובאפריל 1969, לאחר שנבחר למועמד מפלגת העבודה לראשות העיר נבחר ב-27 באפריל 1969 על ידי מועצת העיר לתפקיד ראש העירייה. בבחירות באוקטובר 1969 זכתה רשימת המערך בראשותו ל-14 מנדטים והוא נבחר שוב לראשות העיר.
בתקופת כהונתו כראש עיר הוקם המוזיאון הימי הלאומי בחיפה. כמו כן החלה בנייתו של בית חולים סיעודי שהושלם לאחר מותו ונקרא על שמו (המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן).
פלימן היה ידוע בשעות העבודה הארוכות שלו ובמשימות הרבות שנטל על עצמו. טרם מינויו לממלא מקום ראש העיר היו לראש העיר ארבעה סגנים, והחל משנת 1959, עת נתמנה פלימן לסגן בשכר היה רק סגן אחד. כראש עיר, העמיד עצמו פלימן בראש שש ועדות עיקריות של העירייה.
במרץ 1972 אושפז פלימן בבית החולים רוטשילד ונותח בריאותיו. לאחר שלושה שבועות הוא שוחרר מבית החולים, אך מצבו הרפואי לא היה שפיר והוא יצא להחלמה בשווייץ. בספטמבר 1972 הוא אושפז שוב ומאז כמעט ולא תפקיד בראשות העיר. בתחילת מאי 1972 פורסם שפלימן מתכוון להודיע שלא יתמודד על קדנציה נוספת בראשות העיר בבחירות בסוף 1973, אך בהמשך החודש הוא כבר אושפז ונפטר.
על שמו נקראו בחיפה בית הספר תיכון עירוני ה', בית חולים ורחוב (הרחוב על שמו הוא חלקו התחתון של הכביש המכונה "דרך פרויד").
לקריאה נוספת

שרה ומאיר אהרוני, אישים ומעשים בחיפה והסביבה, 1993.
הערות שוליים

1 2  שמעון רפופורט, משה פלימן ז"ל, מעריב, 27 במאי 1973
↑  פועלי מחצבת הנמל בעתלית, דבר, 14 בדצמבר 1932
↑  הרצאות ואספות, דבר, 18 בפברואר 1936
במ.פ.ח ובאגודות, דבר, 4 בדצמבר 1936
במוסדות ובהסתדרויות, דבר, 25 בדצמבר 1941
↑  4 מהנדסי חשמל מתפטרים, מעריב, 5 במרץ 1958
↑  חיפה מבקשת שיפוט על כל המיפרץ, הצופה, 8 בנובמבר 1948
↑  תקום חיפה רבתי, דבר, 8 בספטמבר 1948
↑  "לדבריו חייבת חיפה להשתרע מן הנעמן עד לגשר ועטלית" ב. אופיר, כך הוחלט על ספוח שכונות העולים לחיפה, חרות, 12 באפריל 1951
↑  הדי "שביתת" "שחר" בחג, מעריב, 21 באפריל 1951
עירית חיפה דנה על התחבורה, דבר, 3 ביולי 1951
↑  פרשת התחבורה השבתית בעירית חיפה, שערים, 11 במרץ 1952
↑  א. חושי מאיים על אשד, הַבֹּקֶר, 22 באפריל 1952
↑  5 מועמדים לסגנות ראש עירית חיפה, חרות, 29 באוגוסט 1955
↑  חברי הקואליציה בחיפה לדיון על חלוקת התפקידים, הצופה, 10 בדצמבר 1959
↑  נבחרה הנהלת עירית חיפה, הַבֹּקֶר, 14 בדצמבר 1959
↑  ראש עירית חיפה אבא חושי נפטר הלילה, מעריב, 24 במרץ 1969
↑  מ. פלימן ייבחר כמועמד לראשות עירית חיפה, מעריב, 13 באפריל 1969
↑  משה פלימן - ראש עיריית חיפה, על המשמר, 28 באפריל 1969
↑  ראובן בן צבי, המערך בחיפה מתפאר בהישג אבל הזוכה האמיתי - גח"ל, מעריב, 2 בנובמבר 1969
↑  ראובן בן צבי, המערך בעירית חיפה פוסל מועמדותו של חבר הסיעה, מעריב, 3 בדצמבר 1969
↑  מ. פלימן ישוב לעבודה לאחר תקופת מנוחה, מעריב, 9 באפריל 1972
1 2  ש. שחורי, חלוקת הסמכויות בעירית חיפה, דבר, 4 בינואר 1970
↑  יורשו של אבא, מעריב, 31 במרץ 1969
↑  המהנדס משה פלימן, מנהל עירית חיפה, הארץ, 26 באוגוסט 1963
↑  פלימן אושפז ברמב"ם, ינותח היום בריאותיו, מעריב, 22 במרץ 1972
↑  מ. פלימן יוצא מבית־החולים, דבר, 7 באפריל 1972
↑  פלימן אושפז לבדיקות, דבר, 14 בספטמבר 1972
↑  ראש עיר בחיפה, מעריב, 24 במאי 1973
↑  70 אחוז יתמכו באלמוגי כמועמד המערך בחיפה, מעריב, 10 במאי 1973
↑  פלימן אושפז, דבר, 24 במאי 1973
↑  מת משה פלימן ראש עיריית חיפה, על המשמר, 27 במאי 1973
| ראשי עיריית חיפה  (החל מ-1873) |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית | נג'יב אפנדי אל-יאסין (1873–1877) • אחמד אפנדי ג'לבי (1877–1881) • מוסטפא בר אל-סאלח (1881–1884) • מוסטפא פאשה אל-ח'ליל (1885–1903) • ג'אמל צאדק (1904–1910) • רפעאת אל-צאלח (1010–1911) • אברהים אל-ח'ליל (1911–1913) • חסן שוכרי (1914–1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי | חסן שוכרי (1917–1920) • עבד אל-רחמן אל-חאג' (1920–1927) • חסן שוכרי (1927–1940) • שבתי לוי (1934–1937) |  |
| ישראל מדינת ישראל | שבתי לוי (1948–1951) • אבא חושי (1951–1969) • משה פלימן (1969–1973) • יוסף אלמוגי (1974–1975) • ירוחם צייזל (1975–1978) • אריה גוראל (1978–1993) • עמרם מצנע (1993–2003) • גיורא פישר (בפועל) (2003) • יונה יהב (2003–2018) • עינת קליש רותם (2018–2024) • יונה יהב (2024–הווה) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009440566705171  VIAF: 3909161152499735190005   WorldCat (עם VIAF): 3909161152499735190005 
קברם של משה ורבקה פלימן בבית העלמין היהודי חוף הכרמל
היינריך גרינפלד

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1855 לוח שנה לא ידוע, גרגוריאני משוער פראג 
 פטירה:  26 באוגוסט 1931 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 מקום קבורה:  בית הקברות וילמרסדורף 
 מוקד פעילות:  אוסטריה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של פראג 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 
היינריך גרינפלד (בגרמנית: Heinrich Grünfeld;‏ 21 באפריל 1855 - 26 באוגוסט 1931) היה צ'לן יהודי-בוהמי-אוסטרי; אחיו של אלפרד גרינפלד.
גרינפלד נולד בפראג, ולמד בקונסרבטוריון של עיר זו. בשנת 1875 יצא לברלין ולימד במשך שמונה שנים באקדמיה החדשה לאמנויות הצליל (Neue Akademie der Tonkunst). הוא ארגן יחד עם הפסנתרן קסאוור שארוונקה (Xaver Scharwenka) והכנר גוסטב הולנדר (Gustav Holländer) (ובהמשך עם אמיל זאורט (Émile Sauret), מקס פאואר (Max Pauer) ופלוריאן זאייץ) (Florian Zajic) ערביות טריו, שנעשו פופולריות ביותר. גרינפלד התמנה לצ'לן החצר בארמונו של וילהלם מלך פרוסיה.
הערות שוליים

↑  צ'ארלס סאטוני, "קסאוור שארוונקה", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528256705171  PLWABN: 9810531977705606  BnF: cb140321510 (data)  GND: 116888733  ISNI: 0000 0000 6157 7461  LCCN: no2013006960  LNB: 000226870  MusicBrainz: 67fe80f4-4983-473a-b5a4-749c71da5e8f  NKC: mzk2014801918  NTA: 124126669  SNAC: w6nv9vx6  VIAF: 10608810   WorldCat (עם VIAF): 10608810 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חטיבת פארן

| --- | --- |

תג היחידה של חטיבת פארן
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  חטיבה מרחבית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  28 בנובמבר 2018 – הווה (6 שנים) 
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  נשק צבאי קל (רובי סער וצלפים), רכבי סיור משוריינים, מספר טנקי מרכבה
 פיקוד
 יחידת אם:  עוצבת אדום עוצבת אדום
 יחידות בת:  גדוד 33 "קרקל"  גדוד 277 "ברדלס"  יחס"ם  פלחי"ק
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקד נוכחי:  שמר רביב 
 מפקדים:  מפקדי החטיבה
 
חטיבת פארן (חטיבה 512) היא חטיבה מרחבית תחת פיקודה של עוצבת אדום, בפיקוד הדרום של צבא ההגנה לישראל.
החטיבה מופקדת על אזור מערב הנגב והגבול עם מצרים. בסיסה של מפקדת החטיבה הוא בסיס קציעות אשר במערב הנגב סמוך ליישובים ניצנה וכמהין.
החטיבה נקראת על שם נחל פארן.
היסטוריה

החטיבה הוקמה ב-28 בנובמבר 2018. החטיבה החליפה את החטיבה המרחבית שגיא שהייתה אחראית על מערב הנגב וגבול מצרים, ונסגרה. גדודי המילואים של חטיבת שגיא הועברו לחטיבת יואב ואוגדת עזה ובחטיבת פארן נותרו הגדודים הסדירים. עם הקמתה צורפו לחטיבה גדוד קרקל וגדוד ברדלס, גדודי חי"ר גבולות סדיר מעורבים.
חטיבת פארן ייחודית[דרושה הבהרה] ביחס לשאר חטיבות צה"ל בהיותה חטיבה מרחבית וסדירה כאחד (בדומה לחטיבת הבקעה).
תחום ההתמחות של החטיבה הוא הגנת גבולות, והיא צפויה לשמש בתפקיד זה באזורים נוספים מלבד בגזרתה הקבועה.
ב-3 ביוני 2023 נהרגו שלושה מלוחמי החטיבה בפיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים. בעקבות תחקיר האירוע ננקטו צעדים פיקודיים נגד מפקד האוגדה ומפקד גדוד ברדלס, כמו כן מפקד החטיבה, עידו סעד, הודח מתפקידו.
במהלך טבח שבעה באוקטובר הגיעו לסיוע במערכה כ-4 טנקים של החטיבה מאזור ניצנה בנסיעה על זחלים. הטנקים אויישו על ידי לוחמות וניהלו קרב באזור דרום העוטף במשך כ-17 שעות ברציפות והרגו כ-15 מחבלים. על פי נתוני צה"ל, חיילות אלו היו צוותי הטנקים הנשיים הראשונים אי פעם במערב שהשתתפו בלחימה פעילה.
מפקדי החטיבה

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| יצחק בן בשט | 28 בנובמבר 2018 - 18 באוגוסט 2020 | מקים החטיבה ומפקדה הראשון. נפל בקרב במלחמת חרבות ברזל. |
| אלעד שושן | 18 באוגוסט 2020 - 2 בינואר 2022 |  |
| עידו סעד | 2 בינואר 2022 - 29 ביולי 2023 | הודח מתפקידו בעקבות הפיגוע בגבול מצרים |
| שמר רביב | 29 ביולי 2023 - | מפקד החטיבה היוצא |
| גיא בסון |  | מפקד החטיבה הנכנס |
הערות שוליים

↑  כרמל ליבמן, ‏הכירו את "עוצבת פארן" - החטיבה הסדירה החדשה של צה"ל, באתר ‏מאקו‏, 28 בנובמבר 2018
↑   כרמל ליבמן, הכירו את "עוצבת פארן" - החטיבה הסדירה החדשה של צה"ל, באתר צה"ל, 28 בנובמבר 2018
↑  יואב זיתון, הביקורת שיבחה במקום לאתר ליקויים, החיילים לא תודרכו לתרחיש של פיגוע | התקרית בגבול, דקה אחר דקה, באתר ynet, 14 ביוני 2023
↑  יואב זיתון, הפיגוע בגבול מצרים - ושורת המחדלים: המח"ט יודח, נזיפות לקצינים בכירים, באתר ynet, 13 ביוני 2023
↑  "All-woman Israeli Tank Crews Killed 50 Terrorists Over 17 Hours of Combat on October 7". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2023-12-21.
↑  אילנה קוריאל, במקצועיות וקור רוח, הטנקיסטיות נלחמו והצילו יישובים מטבח: "מגיע להן צל"ש", באתר ynet, 17 באוקטובר 2023
| ישראל חטיבות מרחביות בצה"ל  |
| --- | --- | --- |
| פיקוד הצפון | עוצבת ברעם  • עוצבת הגולן  • עוצבת חירם  • חטיבת ההרים  |  |
| פיקוד המרכז | חטיבת הבקעה  • חטיבת עציון  • חטיבת מנשה  • חטיבת אפרים  • חטיבת שומרון  • חטיבת בנימין  • חטיבת יהודה  |  |
| פיקוד הדרום | חטיבת יואב  • חטיבת פארן  • חטיבת הגפן  • חטיבת קטיף  |  |
מבנה צה"ל

צבא הגנה לישראל (בראשי תיבות: צה"ל) הוא צבאה של מדינת ישראל, והארגון המרכזי לשמירת ביטחונה. מבנה צה"ל שוּנָה וחודש רבות מאז הקמתו, וגם כיום נתון צה"ל בתהליכי שינוי ארגוני ומבני.
מבנה ארגוני

הדרג הפיקודי העליון בצה"ל הוא המטה הכללי, ובראשו עומד ראש המטה הכללי (הרמטכ"ל). הרמטכ"ל הנוכחי הוא רב-אלוף אייל זמיר. לפי חוק יסוד: הצבא, צה"ל נתון למרוּת הממשלה, והשר הממונה מטעם הממשלה על הצבא הוא שר הביטחון. הדרג הפיקודי העליון (כלומר, חברי פורום המטכ"ל) כולל את הרמטכ"ל וסגנו, ראשי אגפּי המטכ"ל, מפקדי הזרועות, מפקדי הפיקודים המרחביים וראשי גופים נוספים או מפקדיהם (כגון: בתי דין צבאיים, מפא"ת ודובר צה"ל).
אגפּי המטכ"ל אחראים לתכנון מדיניות צה"ל ולתיאומה, וכן להפעלת המערכים הקשורים לתחום התמחותו של כל אגף. מפקדי הזרועות אחראים לבניין הכוח (גיוסו, הכשרתו וטיפוחו) ומפקדי הפיקודים אחראים, עם הרמטכ"ל וראש אגף המבצעים, להפעלת הכוחות שבמרחב אחריותם. במקרה של זרוע האוויר וזרוע הים, מפקדי החילות אחראים גם להפעלת הכוחות האוויריים והימיים בהתאמה, נוסף על בניין הכוח. מבחינה מקצועית, צה"ל מחולק לגופים המכונים חֵילות.
חַיִל הוא גוף צבאי המופקד על תחום מקצועי מסוים. כל חיל כפוף לאגף או לזרוע. צה"ל מכיל 16 חֵילוֹת, המחולקים בין 3 זרועות ו-6 אגפּים של המטה הכללי. כל חייל בצה"ל משתייך מקצועית לחיל כלשהו, ולרוב עובר גם הכשרה במסגרת החיל. לאחר הכשרתם, מפוזרים כוחות החילות השונים ביחידות צה"ל בפיקודים המרחביים, באגפּי המטכ"ל ובזרועות.