stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב משה חרל"פ

| --- | --- |

הרב יעקב משה חרל"פ, בשנות ה-40
 לידה:  18 בפברואר 1882 כ"ט בשבט ה'תרמ"ב ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  6 בדצמבר 1951 (בגיל 69) ז' בכסלו ה'תשי"ב ירושלים 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 השכלה:  ישיבת עץ חיים  ישיבת תורת חיים 
 תקופת הפעילות:  ? – 6 בדצמבר 1951 
 השתייכות:  פרושים; ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  גמרא, הלכה, אמונה, קבלה, גאולה, עם ישראל, אגדה, תשובה, ארץ ישראל
 מעסיק:  ישיבת עץ חיים, ישיבת מרכז הרב 
 רבותיו:  אביו, הרב זבולון חרל"פ, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב יהושע צבי מיכל שפירא
 תלמידיו:  הרב יוסף ליב זוסמן, הרב ישעיהו משורר, הרב שאול ישראלי, הרב משה צבי נריה, הרב שריה דבליצקי ועוד
 חיבוריו:  מי מרום, בית זבול, ועוד ראו להלן.
 
 תפקידים נוספים:  ראש הישיבות "מרכז הרב" ו"בית זבול" ורב שכונת שערי חסד
 
 פרסים והוקרה:  פרס הרב קוק לספרות תורנית (1950) 
 
הרב יעקב משה חַרלַ"פּ (כ"ט בשבט ה'תרמ"ב, 18 בפברואר 1882 – ז' בכסלו ה'תשי"ב, 6 בדצמבר 1951) היה פוסק ומקובל, ראש ישיבות "מרכז הרב" ובית זבול, ורב שכונות שערי חסד ורחביה בירושלים.חיבר ספרים רבים, ביניהם סדרת הספרים "מי מרום" באמונה והגות, ו"בית זבול" בהלכה ותלמוד, ועוד. היה מתלמידיו המובהקים של הראי"ה קוק, ומהרבנים המשפיעים בציונות הדתית.
הרב יעקב משה חרל"פ במכתב אודות חילולי השבת
תולדות חייו > שנותיו הראשונות

נולד בירושלים לרב זבולון ולמרים חרל"פ. אביו שימש כדיין בבית הדין של המהרי"ל דיסקין. בצעירותו למד בתלמוד תורה וישיבת "עץ חיים", מייסד הישיבה הרב שמואל סלנט חיבבו וקירבו. למד גם אצל אביו עד פטירתו בה'תרנ"ח. הוא התקרב אל המהרי"ל דיסקין כבר כילד, בסביבות גיל בר המצווה נבחן אצלו על תלמודו בהצלחה יתירה, וזה שיבחו באופן חריג ממנהגו.
בגיל 15 החל – במקביל ללימודיו בישיבת עץ חיים – ללמוד אצל הרב יהושע צבי מיכל שפירא, מקובל שנודע במנהגי תעניות וסיגופים וכך חינך את קבוצת תלמידיו הקרובה, עימה נמנה הרב חרל"פ שהיה צמוד אליו במשך שנים וקיבל מהנהגותיו ותורתו. בהמשך פעל הראי"ה קוק להניא אותו מהסיגופים הרבים שבהם נהג. אחרי פטירתו של הרב שפירא הוציא את כתביו בספר "צבי לצדיק", שהיה לספר מוסר מרכזי בישיבת עץ חיים, ומאוחר יותר בספרים "ציץ הקודש" ו"אמרות טהורות", לספר ציץ הקודש צירף "קונטרס אחרון" מדברי תורתו שלו, שעורר עניין רב בעולם התורני.
בגיל 16 נשא את פסיה, בת אחיו של ר' דוד מקרלין (נפטרה בשנת תרצ"ב) ומאז עמד עימו בקשר רצוף של מכתבים תורניים. תקופה קצרה לאחר נישואיו למד בישיבת "תורת חיים" בירושלים, שם למד בחברותא עם הרב יונה ראם, לימים רבה של שכונת כרם. האחרון שיבחו ברבים ואף פרסם מכתב תורני שלו, וגרם לריבוי הכרת גדלותו בציבור. למד גם אצל הרב שלמה זלמן בהר"ן שהיה מתייעץ איתו בשאלות הלכתיות מסובכות שהגיעו אליו, ואצל הרב יעקב חיים נפתלי זילברברג – מגאוני ורשא שעלה לארץ.
במשך שנים ארוכות קם מדי לילה בחצות לאמירת תיקון חצות ולאחר מכן למד עד הלילה הבא בחברותא עם הרב עקיבא פרוש, כשהם מפסיקים רק עבור תפילות, בהמשך שינה את מנהגו והחל להקפיד שלא לישון כלל לפני חצות. את לימודו במשך היום עשה כשהוא עם טלית ותפילין. לאחר שעלה רבי יצחק ירוחם דיסקין לירושלים, בשנת ה'תרס"ח, התקרב הרב חרל"פ גם אליו ולמד עימו בין השאר למדו בחברותא את כתבי אביו המהרי"ל דיסקין.
תולדות חייו > תפקידים רבניים ותורניים

עוד בהיותו אברך צעיר היה מהמשמעותיים בקרב חברי איגוד "בית ועד לחכמים" שנוסד בירושלים כדי לטפל בליבוני הלכות ושאלות למעשה על ידי גדולי הדור ההוא שבארץ ישראל.
עם הקמת שכונת שערי חסד בירושלים בשנת ה'תרס"ט (1909), מונה לרבהּ (בגיל 27), ולאחר מכן גם לרב שכונת רחביה. הוא התייחד בהתאמת סגנונו לפי קהל שומעיו, מה שהביא ליכלתו להנהיג ולהצליח בשתי שכונות שונות אלו – של היישוב הישן מכאן והיישוב החדש מכאן. בשערי חסד נהגו שלאחר תפילת מוסף של שמיני עצרת הקהל מלווה את הרב חרל"פ אל ביתו בשירת הציטוט מהתפילה "מחיה מתים אתה רב להושיע משיב הרוח ומוריד הגשם" שוב ושוב, כדי להרגיל את הלשון באמירת מילים אלו ברצף, על מנת שבשעת ספק שיתעורר לאדם אם אמר משיב הרוח או מוריד הטל יוכל להניח שאמר משיב הרוח ולא יצורך לחזור על תפילתו. כפי שנפסק בהלכה.
בתקופה זו היוה ביתו כתובת תורנית לתלמידי החכמים שבירושלים ותלמידי ישיבותיה. בשבתות ומועדים היה מוסר שיחות בביתו שאליהם הגיעו רבים, ביניהם גם בני ישיבות חרדיות כגון ישיבת חברון ששיחות אלו השפיעו רבות על עולמם הרוחני. קבוצת בחורים ואברכים עילויים מישיבת עץ חיים התרכזה סביבו, והוא היה מלמדם גמרא והלכה, וכן פנימיות התורה מתוך ספר נפש החיים.
בשנת תרע״ב נתמנה לר"מ בישיבת ״עץ חיים״ לצעירים. באותה שנה הוציא לאור ספר מעמיק על תחיית הקודש של עם ישראל, ההכרה ברוממות ייעודו וגילויי גנזי התורה, בשם ״הד החיים הישראלים״. ספר זה נעשה משמעותי בחוגי לומדי תורה והוגי דעות. בשנת תרע"ח הוציא את החוברת ״מכתב גלוי״ שבה הוא קורא לתחיית התורה יחד עם תחיית הארץ, באותה שנה מונה עם הרב צבי פסח פרנק לר"מ בישיבה הגדולה "עץ חיים".
היה חלק ממשלחת שהופיעה בפני הברון רוטשילד בעניין ההצעה שעלתה לגיוס בני הישיבות לגדודים העבריים, דבריו, בהם זעק בבכי "אל תגעו במשיחי" עשו רושם רב על הברון והיו בין הגורמים שהביאו לנסיגה מההצעה.
עמד יחד עם הרב איסר זלמן מלצר והרב יצחק אייזיק הרצוג והרב שלמה יוסף זוין בראשות מערכת ש"ס הארצישראלי שהקים הרב מאיר בר-אילן.
תולדות חייו > הקשר עם הראי"ה קוק

בשבועות תרס"ד (1904), ימים ספורים לאחר שהרב קוק עלה לארץ והגיע ליפו. ראה אותו הרב חרל"פ – שהגיע ליפו לצורכי בריאותו – אומר את ה"אקדמות" ונקשר אליו מתוך התפעלות. הוא לא העז לגשת אליו בעצמו, גם לאחר ששם לב שהראי"ה תמה על כיבוד שהוענק לו למרות גילו הצעיר (21), אך ידידו הרב צבי פסח פרנק הפגיש והכיר ביניהם, תוך שהוא מציין בפני הרב קוק את השבחים שקיבל הרב חרל"פ כנער צעיר מאת המהרי"ל דיסקין, והם עסקו שעה ארוכה "בענייני הלכה ואגדה, פלפול ודרשנות". תוצאות מאורע זה היו משמעותיות ביותר לעיצוב דמותו הרוחנית ומאז נעשה לתלמידו המובהק והצמוד, בסיפור זכרונותיו מתאר הרב חרל"פ את עוצמת הקשר הנפשי שנרקם בינו לבין הרב:
"הימים לפני חג שבועות תרס"ד ירדתי ליפו כמצוות הרופאים עלי, כדי לטבול בים. בשבועות שחל ביום השישי, התפללתי בבית הכנסת "שערי תורה", בן כ"א שנים הייתי אז, והנה שמעתי כיצד הרב אומר "אקדמות" לפני הקהל ברטט ובבכיה, ונזדעזעתי עד יסוד נפשי. מאותה שעה ואילך דבקתי ברב באהבה עזה, והייתי לתלמידו וחסידו לעולם... הרגשתי שכולי אחוז שלהבת-יה, כל גשמיותי מתנדפת והולכת ונשמתי שהתקשרה בנשמת הרב מתנשאת ברום עולמות עליונים"
בעקבות המפגש הפך לתלמידו הקרוב של הרב קוק, שהכניסו אל פנימיות נבכי נפשו והדריכו בעבודת ה' ובלימוד תורה, בין השאר – היה זה הרב קוק שגרם לו לחדול ממנהגו לסגף את עצמו בתעניות, שכתב לו "ולמען השם שלא להכביד עליו שום דבר יותר מכח הבריאות, כי זאת היא עצת היצר... כי אם לתת מרגוע לגוף והרחבה לנפש, ויפה שעה אחת של תורה ועבודה במנוחה מאהבה, מכמה ימים של קדרות...". הם נקשרו זה בנפשו של זה, והראי"ה אף סיפר על מקרים שהרגיש ממרחק במתרחש עם הרב חרל"פ. מילותיו האחרונות של הראי"ה לפני מותו היו "ר' יעקב משה".
בשנת ה'תר"פ כתב את החיבור "טובים מאורות", המגן על ספרו של הרב קוק, "אורות", מפני טענות מתנגדיו. בהמשך הודפס החיבור בתוך החלק השישי של סדרת ספריו "מי מרום" – מעייני הישועה.
בשנת תרע"ד (1914) יצא עם הרב קוק ורבנים נוספים למסע במושבות הגליל ויחד ביקרו במספר מושבות מתוך מגמה לקרב את יושביהן אל היהדות. ובשנת ה'תרפ"ג 1923 השתתף במסע השני למושבות יחד עם הרב קוק ורבה של תל אביב הרב שלמה אהרונסון.
לאחר פטירת הרב קוק, לאחר שנתבקש בידי רבים, הגיש את מועמדותו לתפקיד הרב הראשי לישראל. לצידו התמודד הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שאכן נבחר לתפקיד. הרב חרל"פ – שמלכתחילה לא חפץ בכך – היה מרוצה מהתוצאה ומסופר שכאשר עבר בסמוך לבניין שבו נערכו הבחירות נהג לומר "ברוך שעשה לי נס במקום הזה".
בשנת תש"ה, עם פטירתו של הרב עמיאל, הוצע שמו של הרב חרל"פ לממלא מקומו ברבנות העיר תל אביב.
בישיבת מרכז הרב

סמוך להקמתה של ישיבת מרכז הרב צירפו הרב קוק לראשותה, והוא החל להעביר בה שיעורי גמרא ואמונה. תלמיד הישיבה באותן שנים – הרב משה צבי נריה – סיפר כי אישיותו השפיעה בישיבה אף יותר מהשיעורים שלימד. ומחמת טבעו המצטנע – עיקר אלו שהושפעו ממנו בישיבה היו אלו שהתקרבו אליו והשתדלו לקבל ממנו, היות שהוא לא "עשה נפשות" לעצמו. אף צעירים שאינם מבני הישיבה הגיעו במיוחד כדי להתקרב אליו ולהיות מושפעים ממנו, כגון הרב יוסף ליב זוסמן (שלמד בישיבת עץ חיים) אשר היה לתלמידו המובהק, וכן מבני חסידות ברסלב וחוגים אחרים – שרצו לקבל ממנו הדרכה והשפעה בעבודת ה' ובלימוד תורה.
לאחר פטירת הרב קוק בשנת תרצ"ה, היה הרב חרל"פ לראש ישיבת מרכז הרב, והחל למסור בה את השיעור כללי. שיעוריו הצטיינו בעמקותם ובעמלו עליהם, אותו תיאר אחד התלמידים, שבתי דון-יחייא: "היה יושב ער כל הלילה ועוסק בסוגייא. פעמים כרך את ראשו במגבת רטובה כדי לצנן את רוב מתחו. מפרק לפרק שיתף את בחירי תלמידיו בהכנת השיעור… משעבר שיעורו מבחן אש והתקבל על ידי תלמידיו, נחה דעתו ופניו הזדהרו בזוהר של שעת תפילה".
במהלך שנים אלו – מפני כמה גורמים כגון עיסוקו של הרצי"ה בעריכת כתבי אביו, השפעת השואה ועוד – הישיבה הידלדלה יחסית בכמות תלמידיה. אך רבים הגיעו מישיבת "חברון" לשמוע שיעורים בישיבה. וכן הרב בן ציון אבא שאול מישיבת פורת יוסף. בשנת ה'תש"ד צורף לצוות הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא שמסר שיעור יומי בנוסף לשיעור הכללי של הרב חרל"פ.
במהלך מלחמת העצמאות התנגד לגיוסם של בני הישיבה לצבא, אך רבים מהם התגייסו בעקבות עמדת הרב צבי יהודה הכהן קוק שתמך בכך. היעדרות התלמידים בתקופה זו ונפילתם של מספר תלמידים גרמה שוב לירידה במצב הישיבה.
בשנת ה'תשי"א נחלש, וביקש מהרב שפירא שעד אז מסר אך שיעור קצר שימלא את מקומו ויחל במסירת השיעור כללי, וכך נעשה. לאחר פטירתו הפך הרצי"ה קוק לראש הישיבה, ואת הרב שפירא מינה לראש ישיבה מתחתיו.
בישיבת מרכז הרב > סוף ימיו

בשנת ה'תש"ה (1945) נשא את דבורה, אלמנתו של שמואל צבי כהן. גם היה נשוי לרבקה אידא, בתו של הרב שלמה נתן קוטלר (הייתה נשואה לרב יוסף צבי דוידובסקי).
בשנת ה'תשי"א (1950) זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
הרב חרל"פ נפטר ביום ז' בכסלו תשי"ב (6 בדצמבר 1951). בלווייתו השתתפו אלפי בני אדם, רבים מהם שהגיעו מחוץ לירושלים. נטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
הנהגותיו

בהשפעת רבו הרב יהושע צבי מיכל שפירא וכחלק מחבורת התלמידים-הפרושים שהתגבשה סביבו, נהג גם הרב חרל"פ במנהגי חומרות וחסידות יתירה, כגון שלא להביט כמעט מעבר לד' אמותיו ועוד.
תפילתו התייחדה בדבקות והתלהבות בולטת, בפרט בשעת קריאת שמע. בירושלים היה מקובל לומר ששמיעת קריאת שמע של הרב חרל"פ יכולה לגרום לאדם לחזור בתשובה.
נודע בין היתר בניגונו לשירת הים, שרבים היו מגיעים לשמוע במעמד שהתקיים בביתו מדי שנה בליל שביעי של פסח.
נודע בהקפדתו שלא לצאת משטחי ארץ ישראל, וכך כתב: "גם בעד כל כסף וזהב לא אפרד מחיי רוחי, ולא אצא מארץ ישראל". על מצבתו נכתב ”הורתו ולידתו בקדושה בירושלים עיר הקודש, ומעודו לא טעם אויר של חו"ל”. במסע הרבנים שערך עם הרב קוק הוחלט בשלב מסוים להגיע מחיפה ליפו באניה, ומפני מנהגו זה – נפרד מהם הרב חרל"פ בחוששו שהספינה תרחיק מקו החוף ונסע ביבשה. כשהתרחשה סערה בהפלגה, אמר הרב קוק שבוודאות ינצלו בזכות הקפדתו של הרב חרל"פ.
נהג שלא לצאת כלל מן הסוכה כל ימי חג הסוכות (כשאף מניינים לתפילה וכדומה – התקיימו בתוך סוכתו) מלבד לשתי יציאות: הליכתו לכותל המערבי להקביל פני שכינה, והליכתו אל הראי"ה קוק להקביל פני רבו.
הגותו ומחשבתו > ארץ ישראל > חשיבותה ובניינה

הרב חרל"פ החשיב מאוד את ארץ ישראל ואת יישובה וראה בהפרחתה את הנקודה העיקרית של תקופת עקבתא דמשיחא:
בכל תקופה ותקופה ישנה נקודה מיוחדת שדרך הנקודה ההיא מאיר כל הטוב ומתוכה מתנוצצים כל קיומי התורה והמצוות שבתקופה ההיא [...] ובעקבתא דמשיחא הנקודה העיקרית היא ארץ ישראל וממנה נובע הכל ומבלעדי ההתאחזות בה אין שום השפעה של קדושה בעולם, ואין פלא אם כל העמים רוצים לעכב בעד ביאתם של ישראל בארץ הקודש והתקשרותם בה
.
את בניין הארץ ראה לא רק כאקט של גאולה גשמית מבורכת ככל שתהא, אלא גם כתחילת פריחת כוחותיה הרוחניים של האומה באמרו "כשם ששיבת ישראל לארץ קדושתו ראשית צמיחת ישועתו היא, כך היא גם ראשית תשובתו", כלומר שובו לתורת ארץ ישראל.
הגותו ומחשבתו > ארץ ישראל > מדינת ישראל

שמח מאוד על הקמת מדינת ישראל וראה בה שלב מרכזי בגאולה. עם זאת, ראה באופן קשה מאוד את חלוקת הארץ. וכפי שסיפר הרב צבי יהודה הכהן קוק: "לפני י"ט שנה, באותו לילה מפורסם, בהגיע ארצה החלטתם החיובית של מושלי אומות-העולם לתקומת מדינת ישראל, כשכל העם נהר לחוצות לחוג ברבים את רגשי שמחתו לא יכולתי לצאת ולהצטרף לשמחה. ישבתי בדד ואדום כי נטל עלי. באותן שעות ראשונות לא יכולתי להשלים עם הנעשה, עם אותה בשורה נוראה, כי אכן נתקיים דבר ד' בנבואה בתרי-עשר – "ואת ארצי חילקו"! למחרת בא אל ביתנו איש ברית קדשנו, הגאון רבי יעקב משה חרל"פ זצ"ל – היה לו צורך לבוא וכלום ייתכן שלא היה בא?! התייחדנו אז שנינו, רגעים אחדים, באותו חדר קטן ומקודש שב"בית הרב" – ולאן יבוא אז אם לא לשם?! מזועזעים ישבנו ודמומים. לבסוף התאוששנו ואמרנו שנינו כאחד: "מאת ד' הייתה זאת, היא נפלאת בעינינו".
הגותו ומחשבתו > ארץ ישראל > איסור מסירת שטחים

הרב חרל"פ התנגד נחרצות לכל אפשרות של ויתור על חלקים מארץ ישראל ומסירתם לידי זרים, ואסר כל שיתוף פעולה עם תוכנית כזו. תחת הכותרת "בל נוותר על זכות מזכויותינו בארץ ישראל" כתב: "אם יגיעו הדברים ויצטרכו חלילה לחתום על כתב חוזה בינלאומי שמשמעו ויתור איזה שהוא מכל זכותנו על ארץ ישראל, נוח יותר לחותמים לקצץ בהונות ידיהם ולא יקצצו בנטיעות גן רווה".
הגותו ומחשבתו > עם ישראל > קדושתו המהותית

הרב חרל"פ הדגיש שכל אדם מעם ישראל, גם החוטאים והרשעים, קשור לקדושה ביסודו, ועל אף שמבחוץ נראית עליו "הקליפה הרעה" – עם זאת בפנימיותו של כל אדם מישראל הוא קודש, בקדושה עצמית שבלתי ניתן לבטל אותה, זאת מאחר שהקדושה הזו נובעת מעצמיותו של עם ישראל כולו, ו"עם ישראל" מעולם לא חטא ולא יחטא, אף אם אדם פרטי חוטא, וממילא – קדושת כלל ישראל בעינה עומדת לעולם, וכל אדם ואדם מישראל הוא קדוש בקדושה שיונק מן הכלל. ולכן יש להרבות בסנוגריה על עם ישראל ולעסוק בזכותם, ולא לקטרג עליהם.
הגותו ומחשבתו > עם ישראל > החוטאים בדורות האחרונים

הוא הסביר את ריבוי החוטאים בדורות האחרונים על פי רוחו של הרב קוק, ותלה את מציאותם בכך שהנשמות הן נשמות של דור עקבתא דמשיחא אשר "נשמתם גדולה מאוד", ודווקא משום כך הרשעה מתגברת בהם, בהסבירו כי "העביות והגסות חופפים עליהם" משום ש"הצללים הולכים בעקבות האורות".
צאצאיו

הרב יחיאל מיכל חרל"פ, רב ברובע הברונקס, נישא לחיה שרה, בתו של זאב שחור.
הרב זבולון חרל"פ(אנ') ראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
הרב חיים זבולון חרל"פ, היה רבה של ראשון לציון, נישא לרבקה סרקא בת הרב אברהם דב שקול.
הרב יצחק מאיר חרל"פ - רב העיר יקנעם.
הרבנית אהובה אשת הרב ניסן זק"ש.
חוה - אשת צבי ברז"ל.
רוחמה חיה בריינא, אשת הרב מרדכי יהודה לייב זק"ש, רב בשכונת זיכרון משה והסביבה.
הרב ניסן זק"ש.
הרב יחיאל זק"ש - חתן הרב משה חברוני.
הרב אברהם זק"ש - חוקר משנת הרב קוק.
שרה מרים, אשת הרב סיני אדלר.
קיילה יהודית, אשת הרב שמואל ברוך ורנר, שהיה אב בית דין בתל אביב. בנם הוא הרב דוד ורנר, רבה של חדרה.
הרב דוד ורנר - רב העיר חדרה. נישא לחיה בת הרב אביעזר ציצוביץ.
פסיה אשת הרב דב צבי קרלנשטיין ראש ישיבת גרודנא.
מרים דבורה, אשת הרב אברהם שדמי (פשדמייסקי), ממלא מקום חותנו בראשות ישיבת "בית זבול".
הרב אהרן שדמי - מראשי ישיבת בית זבול
הרב יוסף דוד זאב חרל"פ, ראש ישיבת "בית זבול" בירושלים. נישא לשרה בת הרב יוסף דוד שחור.
חוה דינה, אשת הרב ישראל בארי, רבה של נס ציונה. לאחר פטירתו נישאה לרב מרדכי יפה שלזינגר, אב"ד תל אביב וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
ד"ר אברהם בארי.
משה בארי מנכ"ל רבני צהר וחתנם של רות והרב יהושע בן מאיר.
רותי אשת הרב נריה גוטל.
הרב בנימין בארי, אב"ד אשקלון.
הסופרת שרה ברגמן.
מתלמידיו

הרב יוסף לייב זוסמן – מגדולי המקובלים בדורו
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא – ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל
הרב שאול ישראלי – ראש ישיבת מרכז הרב וחבר בית הדין הרבני הגדול
הרב יהודה עמיטל – ראש ישיבת הר עציון
הרב משה צבי נריה – מייסד וראש ישיבות בני עקיבא
הרב שריה דבליצקי – פוסק, מקובל ומדקדק
הרב שאר ישוב כהן – רבה של חיפה
הרב ישעיהו משורר – אב"ד פתח תקווה וחבר בית הדין הרבני הגדול
הרב אברהם צוקרמן – ראש ישיבות בני עקיבא
הרב משה לייב שחור – פוסק ומחבר ספרים
הרב אליהו יצחק פריסמן – ממייסדי מכון הארי פישל
הרב דב יפה – המנהל הרוחני של ישיבת כנסת חזקיהו
הרב דוד הלוי יונגרייז – ראב"ד העדה החרדית.
מתלמידיו > בישיבת בית זבול

הרב סיני אדלר – רבה של אשדוד ומראשי כולל מר"ץ
הרב יצחק מאיר חרל"פ – בן בנו הרב חיים זבולון, רבה של יקנעם
הרב יצחק שלמה זילברמן – מייסדה ורבה של קהילת אדרת אליהו, מייסד שיטת זילברמן והוגה מפורסם
הרב יצחק פלקסר – ראש ישיבת שפת אמת, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל וראב"ד בד"ץ אגודת ישראל
ספריו

שתי סדרות ספריו העיקריות "בית זבול" ו"מי מרום" המנציחות את זכר הוריו: הרב זבולון ומרים.
ספריו > בית זבול

סדרת ספרים בפלפול, הלכה ושו"ת.
חלק ראשון – סימנים העוסקים בעיקר בקודשים, קידושין (בכלל זה נישואים אזרחיים) וכן חידושים על מסכת בבא בתרא.
חלק שני – סימנים העוסקים בעיקר במסכת שבת ובענייני גיטין. בראש הספר נדפס מאמר ארוך בענייני אמונה והשקפה, ובסוף הספר נדפס קונטרס 'יסוד המעלה' של הרב זבולון חרל"פ (אביו של הרב חרל"פ) שעוסק בסדר זרעים (שביעית ומעשרות ביבול נכרי, הפרשת חלה ועוד).
חלק שלישי – תשובות בהלכה בארבעת חלקי השולחן ערוך. בסופו נדפס קונטרס 'ונצדק קודש' מאת הרב חרל"פ בו הוא מצדיק דברי האחרונים, כתגובה לשיטתו של הרב שמשון אהרן פולונסקי שהרבה לחלוק על דבריהם.
חלק רביעי – שיעורים על מסכת בבא קמא ומסכת בבא מציעא.
חלק חמישי – שיעורים על מסכת בבא בתרא.
חלק שישי – חידושים על מסכתות סנהדרין מכות ושבועות. בתחילת הספר נדפס מאמר הגותי בעניין המשפט העברי. ובסופו קונטרס בענייני שביעית.
יצא גם כרך נוסף של 'בית זבול' על מסכת כתובות, אך הוא אינו נכלל בסדרה, ויצא בהוצאה מצומצמת ובכריכה רכה.
ספריו > מי מרום

סדרת ספרים באמונה ומחשבה:
א: חיבור סביב שמונה פרקים לרמב"ם
ב: אבות – פירוש על מסכת אבות
ג: לחם אבירים – "פרקים ברוממות ישראל...ופתיחת שערים לשערי הקדש של רזי עליון".
ד: הגדה של פסח – פירוש על הגדה של פסח
ה: נימוקי המקראות – הערות קצרות על התורה לפי סדר פרשות השבוע ומגילת אסתר.
ו: מעייני הישועה – על עם ישראל וארץ ישראל ומשנתו הדתית-לאומית
ז: אורי וישעי – על ראש השנה ויום כיפור
ח–יב: שיחות לפרשת השבוע חמישה כרכי שיחות שנאמרו בסעודה שלישית בשבת
יג: על התפילה
יד: על תהילים ומשלי
טו: על שלושת הרגלים
טז: על חנוכה ופורים
יז: שיחות על ז' באדר
יח: רזי לי
יט: שערי דעה
כ: אגרות קודש
ספריו > ספרים נוספים

קונטרס אחרון – על 'ציץ הקודש' – ספרו של רבו רבי יהושע צבי מיכל שפירא.
צבי לצדיק – על רבו הרב יהושע צבי מיכל שפירא (בשיתוף עם הרצי"ה קוק)
הד הרים – מכתבים מהרב חרל"פ לראי"ה קוק, עם הקדמת הרצי"ה קוק, ירושלים, דפוס סלומון, תשי"ג
טובים מאורות – על אורות של הרב קוק
הד החיים הישראליים – דברי הגות ומחשבה
אגרת הקריאה – דברי מוסר לתלמידי ישיבות
אל עם ה' – "ילקוט אמרים בענייני השעה"
לתשובה
מכתב גלוי
אמרי נועם – דברי עידוד ונחמה לפליטי השואה ששהו במחנות באירופה
האמונה והמצוה
ישלח ממרום – קובץ מכתבים לתלמידו הרב משה לייב שחור
מכתבי מרום – קובץ מכתבים לבנו הרב יחיאל מיכל
אגרות מרום – אגרות מסודרות על פי נושאים, מאת הרב יעקב משה חרל"פ, עורך: יאיר חרל"פ, בית אל תשפ"א.
מפניני הי"ם – ניצוצות מתורת רבי יעקב משה חרל"פ זצ"ל, יאיר חרל"פ ועמנואל הרוניאן, תשפ"ג
ספריו > ספרים נוספים > ספרי איי הי"ם

"מכון איי הים" הוציא לאור ספרים מתורתו לפי נושאים. הספרים כוללים הן ליקוט מסודר מדבריו שכבר הופיעו והן דברים חדשים שנתגלו וליקוטים מן העיתונות. נכון לה'תשפ"ב הוציא המכון שמונה כרכים:
אמרות טהורות – מאמרים לשעה ולדור.
מי מרום – ברכת המזון.
פה קדוש – מאמרי הספד על הרב קוק.
לקוטי מי מרום – תקיעת שופר.
לקוטי מי מרום – בין המצרים.
מי חכם וישמור אלה – יום העצמאות במשנת הרב חרל"פ ומשפחתו.
לקוטי בית זבול עם אמרות טהורות – פורים.
בית זבול – על מסכת שבת. עם קריאות מאמרים ומכתבים בערכה של השבת ושמירתה.
עוד אבנך ונבנית - דברי חיזוק והתרוממות בענייני השעה - מלחמת חרבות ברזל.
הנצחה

רחובות של שמו של הרב חרל"פ נקראו בירושלים ובבני ברק.
ביישוב בית אל ישנו רחוב הנקרא מי מרום על שם ספרו של הרב חרל"פ.
נוסד פרס ירושלים לספרות תורנית ע"ש הרב חרל"פ על ידי עיריית ירושלים.
לקריאה נוספת

הרב י. ש. רבינסון (פסבדונים של שבתי דון-יחייא), הרב יעקב משה חרל"פ – לצורתו הרוחני, ירושלים תרצ"ו (חוברת לקידום בחירת הרב חרל"פ לרב הראשי)
יאיר חרל"פ, שירת הי"ם, שירת חייו של איש ירושלים הרב יעקב משה חרל"פ, בית אל, תשע"ב
הרב משה צבי נריה, '"וראשו מגיע השמימה: על הגרי"מ חרל"פ זצ"ל', ליקוטי הראי"ה, כרך ב, כפר הרואה תשנ"א, עמ' 279–296
יאיר חרל"פ ועמנואל הרוניאן, מפניני הי"ם – ניצוצות מתורת רבי יעקב משה חרל"פ זצ"ל, תשפ"ג
צבי קפלן (צ. ק.), "חַרְלַפ, יַעֲקֹב מֹשֶׁה", האנציקלופדיה העברית (כרך יח), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשכ"ו, עמ' 50 - 51
סוני ליסטון

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1932 מחוז סנט פרנסיס, ארצות הברית 
 פטירה:  30 בדצמבר 1970 (בגיל 38) לאס וגאס, ארצות הברית 
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 משקל:  98 ק"ג 
 גובה:  1.85 מטרים
 ספורט
 ענף ספורט:  אגרוף 
 
צ'ארלס ל. "סוני" ליסטון (אנגלית: Charles L. "Sonny" Liston;‏ 1930 – 30 בדצמבר 1970) היה מתאגרף מקצועי אמריקאי, שהתחרה בין השנים 1953–1970. הוא נחשב למתאגרף דומיננטי בעידן שלו, והפך לאלוף העולם במשקל כבד בשנת 1962 לאחר שהכניע את פלויד פטרסון בסיבוב הראשון, ושחזר את הנוקאאוט בשנה העוקבת, כשהגן על תוארו. בקרב זה הוא הפך לאלוף המשקל הכבד של ה-WBC.
ליסטון היה ידוע במיוחד בקשיחות שלו, כוח האגרוף האימתני, אורך מוטת הידיים שלו והמראה המאיים.
אף על פי שליסטון נחשב לבלתי מנוצח, הוא איבד את התואר בשנת 1964 למוחמד עלי, שנכנס כאנדרדוג עם סיכוי של 7–1. ליסטון נכנע בפינה שלו בגלל כתף מודלקת. מחלוקת התפתחה בעקבות טענות שליסטון שתה בכבדות בלילה לפני הקרב, ושנכנס לקרב עם כתף פגועה. בקרב החוזר שלו עם עלי בשנת 1965, ליסטון ספג נוקאאוט בלתי צפוי בסיבוב הראשון שהוביל לחשדות בלתי פתורים למכירת הקרב. הוא עדיין היה מתאגרף שעמד בצמרת הדירוג העולמית כשמת בנסיבות מסתוריות בשנת 1970. קשרים עם העולם התחתון ותאריכי הלידה והמוות שלו, שלא תועדו, הוסיפו למסתורין.
מגזין "הזירה" מדרג את ליסטון כאלוף במשקל כבד העשירי בגדולתו בכל הזמנים, בזמן שכתב האגרוף הארב גולדמן דירג אותו במקום השני וריצ'רד אובראיין, העורך הבכיר של ספורטס אילוסטרייטד, הציב אותו במקום השלישי. אלפי פוטס הארמר בספורטסטר גם דירג אותו כמשקל הכבד השלישי בגדולתו והמתאגרף השישי בגדולתו בכל המשקלים. ליסטון נכנס להיכל התהילה הבינלאומי של האגרוף בשנת 1991.
ראשית חייו

צ'ארלס "סוני" ליסטון נולד בסביבות שנת 1930 למשפחה ענייה אשר עיבדה קרקע חכורה במורלאדג' פלנטיישן (Morledge) ליד העיירה ג'ונסון, במחוז פרנציסקוס הקדוש, ארקנסו. אביו, טובי ליסטון, היה באמצע שנות ה-40 לחייו כאשר הוא ואשתו, הלן בסקין, שהייתה צעירה ממנו בכמעט 30 שנה, עברו לארקנסו ממיסיסיפי בשנת 1916. להלן נולד ילד אחד לפני שהתחתנה עם טובי, ולטובי נולדו 13 ילדים עם אשתו הראשונה. לטובי והלן היו 12 ילדים יחד. סוני היה הילד השני הכי צעיר מביניהם.
ראשית חייו > תאריך לידה

אין תיעוד רשמי של לידתו של ליסטון. ארקנסו, מדינת משפחתו, לא חייבה תעודות לידה עד 1965. ניתן למצוא את משפחתו, אך לא צ'ארלס (או סוני) ליסטון, במפקד 1930, ובמפקד 1940 הוא נרשם כבן 10. ככל הנראה, ליסטון עצמו לא ידע בוודאות באיזו שנה נולד, מכיוון שהוא לא היה עקבי בעניין. ליסטון האמין שתאריך הלידה שלו היה ב־8 במאי 1932 והשתמש בזה במסמכים רשמיים, אולם עד שזכה בתואר העולמי, מראהו המבוגר מכך, הוסיף לשמועות שהוא למעשה מבוגר יותר בכמה שנים. כתב אחד הגיע למסקנה כי תאריך הלידה הסביר ביותר של ליסטון היה 22 ביולי 1930, וציטט רישומי מפקד אוכלוסין והצהרות של אמו במהלך חייה.
ראשית חייו > נעורים בסנט לואיס

טובי ליסטון הצליף קשות בבנו עד שהצלקות עדיין נראו עשרות שנים אחר כך. "הדבר היחיד שהזקן שלי נתן לי אי פעם היה מכות," אמר ליסטון. בשנת 1946, הלן בסקין, יחד עם כמה מילדיה, עברו לסנט לואיס, מיזורי כדי לחפש עבודות מפעל. ליסטון – כבן 13, סיפר בדיעבד כי נשאר בארקנסו עם אביו. לאחר שנה, סוני – נחוש להתאחד עם אמו ואחיו – ריסק פקאנים מהעץ של גיסו ומכר אותם בפורסט סיטי, ארקנסו. בעזרת ההכנסות, הוא נסע לסנט לואיס לגור עם אמו. ליסטון ניסה ללכת לבית הספר, אך פרש במהרה עקב האנאלפביתיות שלו; התעסוקה היחידה שיכול היה להשיג הייתה ארעית ובתנאי ניצול.
בצעירותו, ליסטון פנה לפשע והנהיג חבורת בריונים שביצעה גניבות ושוד מזוין. בגלל החולצה שלבש במהלך מעשי שוד, משטרת סנט לואיס כינתה אותו "שודד החולצה הצהובה". כאשר נתפס בינואר 1950, ליסטון מסר שהוא כבן 20, ואילו "הדמוקרט סנט לואיס גלוב" דיווח שהוא בן 22. ליסטון הורשע ונידון לחמש שנים בבית הסוהר של מדינת מיזורי, והחל לרצות את עונשו בכלא ב־1 ביוני 1950.
ליסטון מעולם לא התלונן על הכלא ואמר כי מובטחות לו שלוש ארוחות בכל יום. מנהל האתלטיקה בבית הדין הממלכתי של מיזורי, הכומר אלואה סטיבנס, הציע לליסטון לנסות אגרוף. כישוריו הברורים, יחד עם תמיכה מצד הכומר סטיבנס, סייעו לליסטון בקבלת שחרור מוקדם. סטיבנס ארגן קרב ראווה במשקל כבד עם מתאגרף מקצועי בשם ת'ורמן וילסון כדי להציג את הפוטנציאל של ליסטון. אחרי שני סיבובים, וילסון חטף מספיק: "עדיף שתוציא אותי מהזירה הזו", אמר. "הוא הולך להרוג אותי!"
קריירת חובבים

לאחר ששוחרר מהכלא ב־31 באוקטובר 1952, ליסטון החל בקריירה חובבנית קצרה שנמשכה פחות משנה. הוא כבש את טורניר כפפות הזהב של שיקגו ב־6 במרץ 1953, בניצחון על האלוף האולימפי במשקל כבד משנת 1952, אד סנדרס. לאחר מכן, ניצח בהכרעת שופטים את יוליוס גריפין, זוכה טורניר אליפות כפפות הזהב בניו יורק, כדי לכבוש את אליפות כפפות הזהב הבינארית ב־26 במרץ (כמייצג את שיקגו). ליסטון הופל בסיבוב הראשון, אך חזר לשלוט בשני הסיבובים הבאים וניצח את גריפין בסיום. [דרוש מקור]
ליסטון התחרה באליפות ארצות הברית ב־1953 בבוסטון גארדן, עבר את המוקדמות כשניצח את לו גראף בסיבוב השני ב־13 באפריל, אך הפסיד ברבע הגמר לג'ימי מק'ארטר בן ה־17 ב־15 באפריל. מאוחר יותר הוא יעסיק את מקרטר כיריב אימונים.