stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסתטיקה
היסטוריה > אסתטיקה של תקופת הרומנטיקה

השפעתו של קאנט על הפילוסופים שבאו אחריו הייתה מכרעת. הרעיון כי חוקי האמנות אינם נתון קבוע, אלא מתכוננים ביחד עם האדם, כמו גם כינון מושג ה"גאון", יצר תפיסה חדשה של מושג הטבע – מגורם חיצוני ומקור להתבוננות ולהעתקה, אל כינון ה"חיים" כטבע.
הגאון, בעקבות קאנט, הוא זה אשר ביכולתו ליצור את יצירת האמנות. לפיכך, בשיפוט האמנות יש לקחת בחשבון את האפשרות של קיומה של "רוח" ביצירה, רוח המעמידה את שיפוט הטעם במקום משני. על הגאון למצוא בתוכו את הכוחות של אותה "רוח". עליו להביא את אותם כוחות לא מודעים הקיימים בו, ולהעלותם אל יצירת האמנות. ההתרחקות של האמן מן הטבע יצרה מושג התייחסות אסתטי חדש – "חוויה" (Erlebnis), השמה דגש על הניסיון האנושי. בתוך ה"חיים" (Leben), הנתפשים כאחדות, משמשת החוויה כאמצעי להתקשרות עם מה שמחוץ לאדם, עם הטוטאליות, עם האינסוף. בכך טמונה הביקורת הרומנטית על רוח הרציונליזם של עידן האורות.
פרידריך שילר לדוגמה, יצר סינתזה בין מחשבתו של קאנט עם זו של קארל ריינהולד (Karl Leonhard Reinhold). הוא מזהה את האמנות כמכשיר לאיזון בין צורכי "דחף החומר" (tofftrieb) הפראי והייצרי לבין אידיאל צורניות והרמוני, אשר מקורו בתרבות הפרה-חברתית בנוסח רוסו. לשם האיזון, פיתח שילר תפיסה של האמנות כ"דחף משחק" (Spieltrieb) הבאה ליישב בין לחצים שנגרמים על ידי גורמי הטבע לבין גורמים המצרים את החיים. במסגרת "משחק" זה אנו חורגים מן העצמיות שלנו ומציבים את עצמנו, למשל על ידי דמיון, במקומו של האחר.
ארתור שופנהאואר פירש את מושג ה"דבר כשהוא לעצמו" (נואמנון) של קאנט כעולם ממשי הקיים מאחורי עולם התופעות, שהוא אשליה. לפי קאנט, התודעה מטילה על הדברים כשהם לעצמם את צורות ההסתכלות: החלל והזמן, ואת הקטגוריות שלה כדוגמת קטגוריית העצם או הסיבתיות; וכך מכוננת את העולם המוכר לנו – עולם התופעות. שופנהאואר צעד צעד נוסף וטען כי כל הבחנה המוכרת לנו בין שני דברים יסודה בזמן, במרחב או בסיבתיות. לפיכך הנואמנון, שאינו כפוף לקטגוריות האלה חייב להיות דבר אחד המסתתר מאחורי ריבוי התופעות. הדרך לחמוק מן ה"רצון" שבאחדות התופעות הוא על ידי
התבוננות האסתטית המתייחסת לאובייקט באופן טהור, משוחרר מתשוקות ואינטרסים מעשיים, ובכך היא מהווה שחרור זמני. ומאחר וסובייקט ההכרה וסובייקט הרצון אחד הם, הרי שעל ידי התבוננות באידאה שהיא מושא האמנות הסובייקט והאובייקט נהיים לאחד. שופנהאואר העדיף את המוזיקה על האמנויות הפיגורטיביות, כגון ציור, שכן היא משוחררת לחלוטין מעיסוק בעולם התופעות ועוסקת ברצון עצמו.
היסטוריה > אסתטיקה מודרנית ומודרניזם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > אסתטיקה מודרנית ומודרניזם > אסתטיקה אצל ניטשה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב"הולדת הטרגדיה" (1872), הציג הפילוסוף פרידריך ניטשה, מבנה של דיאלקטיקה בין כוחות "דיוניסאים" לבין כוחות "אפולוניים". בתהליך היצירתי גובר הכוח האפולוני על היצר הדיוניסאי. מודל יצירה אסתטי זה משמש גם אותו כאידיאל לחיים כ"פנומן אסתטי" אשר במסגרתם נתפשת האמנות כמרחב שבו מתעדנים היצרים החייתיים שבאדם.
פיתוח של עמדה זו הציג ניטשה בכתביו המאוחרים ובייחוד בחיבורו "המדע העליז" (1882). עמדה זו מורכבת מאמנות "שלילית" המנסה להגן על החיים על ידי יפויים בצורה אשלייתית – אמנותית ואמנות "חיובית" המשמשת כאמצעי להעצמת החיים ואינה זקוקה עוד לאשליה. האמנות העליזה והחיובית עוזרת לאדם על ידי עמידה לצד הכוחות הרציונליים והמוסריים. זו היא מוסריות חמורה פחות כיוון שעיסוקה אינו סובב עוד סביב הצגת נחמה בעבור האדם. בכך משמשת האמנות כאופק מנחה לפעולתו של האדם. "כל אמנות, כל פילוסופיה" כותב ניטשה במדע העליז, "מותר לראותן כסם מרפא ומכשיר עזר בידי החיים הגדולים ונאבקים: הן מניחות כתנאי מוקדם להן את מציאותם של הסבל ושל הסובלים. אולם ישנם שני סוגים של סובלים, אלה הסובלים משפעה יתירה של החיים ורוצים באמנות דיוניסאית וכן בהבטה והבנה טרגית בחיים – ומאידך, אלה הסובלים מדלדולם של החיים, המבקשים למצוא בעזרת האמנות וההכרה מנוחה, דממה, ים חלק, גאולה מעצמם... "
היסטוריה > אסתטיקה מודרנית ומודרניזם > פורמליזם

כהמשך רעיוני של רוח האסתטיקה הרומנטית, התפתחה באסתטיקה של האמנות ובאמנות בסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 תאוריה שהגדירה את היצירה האמנותית כצורה אסתטית. הביטוי הבולט לכך באמנות החזותית היה ההפשטה האמנותית.
בכתיבתו של חוקר תולדות האמנות היינריך ולפלין נוצר אחד הסממנים התאורטיים שיובילו מגמה זו. במושגים כגון "רוח העין" (Augengeist) ו"רוח הצורה" (Formgeist) הוא ניסה להראות את הקשר המשותף בין יצירות אמנות לבין החברה והזמן בה נוצרו. לשם כך פיתח שיטה של מחקר אמנות השוואתי בין יצירות אמנות מתקופות שונות על ידי יצירת צמדי ניגודים כגון קווי-ציורי, שטוח-עמוק, חתום-פתוח, ריבוי-אחדות, בהירות מוחלטת ובהירות יחסית, קלאסי-בארוק. "אופני הראייה" שפיתח ולפלין המעיטו בחשיבות הנושא והדגישו את המאפיינים הצורניים של יצירת האמנות.
הפילוסופים הפורמליסטים הבולטים באסתטיקה היו קלייב בל, רוג'ר פריי, מונרו בירדסלי, וקלמנט גרינברג.
וסילי קנדינסקי, אבי האמנות המופשטת תיאר בחיבורו "על הרוחני באמנות" (1912) את היחס בין הטבע לאמנות במונחים של השפעה פסיכולוגית-הכרתית המלווה בנטייה לסמליות מטאפיזית. הייצוג האמנותי קוטלג על פי קנדינסקי למונחים של שפה אמנותית "טהורה". את ההתרשמות הראשונית מן הטבע כינה קנדינסקי בשם "התרשמות". יחס אחר לטבע הוא הבעה ספונטנית בעלת אופי פנימי ו'רוחני' אותה כינה בשם "אימפרוביזציה" ואילו השלישי הוא רגשות המעוצבים והמעובדים שוב ושוב. עיבוד זה הוא כבר פעולה שכלתנית שבה שותפים ההכרה והשכל ונקראת "קומפוזיציה".
במאמרו "בנייה, נוכחות, חשיבה", מציג מרטין היידגר את פעולת הבנייה כבעלת משמעות אונטולוגית, פעולה המשקפת ומכוננת את ההוויה של האדם. יצירת המרחב אינה מהווה רק פעולת ייצוג, אלא ביטוי עמוק לפעולת ההכרה של האדם. גישה דומה הציג היידגר גם במאמרו "על מקורה של יצירת האמנות" (1935). במאמר, מסביר היידגר את מהותה של האמנות במונחים של הוויה (being) ושל אמת. הוא טוען כי אמנות אינה רק דרך ביטוי לאמת בתוך התרבות, אלא האמצעי ליצירתה. היא יוצרת מצע עליו יכולה להופיע ולהיחשף ההוויה. יצירות אמנות אינן רק ייצוג חיצוני של אובייקטים: הן יוצרות הבנה משותפת של הקהילה. בכל פעם שיצירת אמנות נוספת לתרבות, משתנים מושגיה הפנימיים.
היסטוריה > אסתטיקה פוסט-מודרנית ופוסטמודרניזם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הגישה הפוסט-מודרנית לאסתטיקה, כמו גישתו של הפוסט-מודרניזם לכל דבר, היא לשונית ורלטיביסטית. כל דיון אסתטי הוא דיון לשוני, ולכן ניתוח הלשון יש בו כדי לסייע בניתוח האסתטי.
הפילוסוף ז'ק דרידה, שטבע את המונח "דקונסטרוקציה", ביקש להציג בכתביו המרובים אלטרנטיבה רדיקלית למסורת הפילוסופית המערבית, על ידי ביזור מושג ה"לוגוס", ה"מרכז" של כל תאוריה, המוצג במסורת זו כאלמנט אפריורי וטרנצנדנטי. בספרו "על הכתיבה" (1976) דרידה מציג את ה"סימן" (Sign) כסמן לא של נוכחות אונטולוגית, כי אם של חוסר יציבות, של עיכוב, המנסים למלא מישור בלתי נגיש של היעדר. את חוסר היציבות הזה של הסימן מכנה דרידה "דיפרנס" (Différance).
את חוסר היציבות של ה"סימן" מבהיר דרידה על ידי ניתוח לשוני של הסימן הלשוני – הטקסט. בניתוח זה מתבסס דרידה על החלוקה שהציע פרדינן דה-סוסיר בין "מסמן" לבין "מסומן". דרידה מבקש להראות כי החלוקה הדיכוטומית בין שני מושגים אלו אינה כה פשוטה וכי הסימן מורכב ממישורים פנימיים רבים ומייחסים מורכבים בין שני מושגים אלו. לפיכך, מה שנתפש כ"אמת" בסימן, מה שניתן לצפייה ביצירה האמנותית, הוא למעשה נתון לפרשנות ולקריאה מחודשת בכל פעם מחדש. כדי למנוע את הפרשנות הפופולרית של מושג הדקונסטרוקציה כביטול מוחלט של ערכים ושל היררכיות, מציב דרידה את המורשת התרבותית כמרכז מכונן, על ידי כך שטען כי הדקונסטרוקציה יכולה להתייחס רק אל טקסטים מכוננים.
במאמרו הנודע "פוסטמודרניזם או ההיגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר" (1991) מנסה פרדריק ג'יימסון לאבחן את התרבות בעשור השני של המאה ה-20, אותה הוא מכנה כ"עידן המכונה השלישי" ופוסט מודרנית. ג'יימסון סבור כי יצירות האמנות מן התקופה הזו משקפות שלב חדש בכלכלת השוק ושל ייצוג תרבותי המאופיין על ידי השטחה של משמעות הדימויים. היצירה האמנותית אינה מכילה עוד הקשרים היסטוריים משמעותיים, תפיסת זמן וחלל קוהרנטיות, או אף קשר רציף בין "מסמן" ל"מסומן", אלא מוצגת כ"פסטיש" – מונח אשר מזוהה עם אסכולת פרנקפורט ומצביע על שבירת היחס המסורתי שבין האמן, שפתו האמנותית והיצירה האמנותית עצמה. האמנות נתפשת כבעלת מימד פרודי כיוון וסממני הזהות נתפשים בה כחלולים וחסרי משמעות.
שבירת שרשרת הייחוס מהווה סימפטום למה שכינה גי דבור "חברת הראווה". ביטוי זה, אשר מהווה גם את כותרת ספרו של דבור משנת 1967, מתאר תרבות בה הדימוי מאבד כל משמעות מלבד צורתו החיצונית המוצגת כחיזיון רהבתני של ייצוג עצמי.
ראו גם

רשימת אסתטיקנים
רשימת מבקרי אמנות
פילוסופיה של המוזיקה
לקריאה נוספת

גדעון עפרת, הגדרת האמנות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975.
עדי צמח, מבוא לאסתטיקה, הוצאת סימן קריאה, 1976.
מנחם ברינקר, אסתטיקה כתורת הביקורת: סוגיות ותחנות בתולדותיה, הוצאת משרד הביטחון, 1982.
ולטר בנימין, יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983.
רות לורנד, על טבעה של האמנות, 1991.
משה צוקרמן, פרקים בסוציולוגיה של האמנות, הוצאת משרד הביטחון, 1996.
רות לורנד, היופי בראי הפילוסופיה. אוניברסיטת חיפה: חיפה, 2007.
אומברטו אקו, תולדות היופי, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2010.
אומברטו אקו, תולדות הכיעור, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2013.
מיכל גל, היצירה האמנותית כחפץ וכמושג, זמנים, רבעון להיסטוריה, גיליון 136, 2016.
דרור פימנטל, אסתטיקה, הוצאת מוסד ביאליק, 2014
אבי לויתן, אסתטיקה של אינסוף (הגות קיומית ומרחבית), הוצאת ספרי עתון 77, 2022
ועד ההצלה של הסוכנות היהודית

ערך זה עוסק בארגון שנוסד בשנות ה-40 בארץ ישראל במטרה להציל את יהודי אירופה. אם התכוונתם לארגון יהודי-אמריקאי בעל מטרות דומות, ראו .
ועד ההצלה, ובשמו המלא ועד ההצלה המאוחד שליד הסוכנות היהודית, היה גוף שנוסד בארץ ישראל ב-22 בנובמבר 1942 על ידי הסוכנות היהודית במטרה להציל את יהודי אירופה, שהיו נתונים תחת הכיבוש הנאצי בתקופת השואה. בראש הוועד עמד יצחק גרינבוים, ועם חבריו נמנו נציגי הסוכנות, נציגי הוועד הלאומי ונציגים מהמפלגות הציוניות השונות. 
הרכבו של הוועד סימל את אחדותו של היישוב היהודי בארץ ישראל במאמץ להצלת יהודי אירופה. הוא החל לפעול באופן רשמי ב-31 בינואר 1943.
הרקע להקמת הוועד

הידיעות על מצבם של היהודים בפולין, שנכבשה בידי צבאות גרמניה הנאצית, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, זעזעו את היישוב היהודי בארץ. עסקנים ציונים שהגיעו לארץ ישראל דרך נמל טריאסט שבצפון-מזרח איטליה, תיארו כיצד עוקרים הגרמנים את היהודים בשיטתיות מבתיהם, סוגרים אותם בגטאות מוקפים חומות ומנתקים את הקשר בינם ובין העולם החיצוני.
הרקע להקמת הוועד > הוועדה לענייני פולין

בעקבות הידיעות על סבלם של יהודי אירופה הקימה הסוכנות היהודית את "הוועדה לענייני פולין" בראשות יצחק גרינבוים. חברי הוועדה, שפעלה בירושלים וכונתה גם "ועדת הארבעה", היו (בנוסף ליצחק גרינבוים): אליהו דובקין, ד"ר אמיל שומראק וחיים משה שפירא. הוועדה התמקדה במתן סיוע כלכלי לפליטי פולין בארץ ישראל, בגביית עדויות מפליטים על גורל יהודי אירופה ובמשא ומתן עם הממשלה הפולנית הגולה בבריטניה בדבר תמיכה בפליטים היהודים. כמו כן, הוועדה פעלה להעביר קבוצות של יהודים דרך מדינות אירופה לארץ ישראל. בין השאר נעשו ניסיונות להעלות יהודים דרך טריאסט שבאיטליה. אלו הצליחו באופן חלקי, כל עוד איטליה נקטה בקו מדיני נייטרלי ולא לקחה חלק במלחמה.
עם זאת, פעילות הוועדה הייתה מוגבלת בשל מספר גורמים:
הנהלת הסוכנות ראתה בבנייה ובחיזוק היישוב היהודי בארץ ישראל מטרה נעלה, הקודמת למטרות אחרות וביניהן גם הצלת יהודי אירופה. לכן, סכומי הכסף שהקציבה הסוכנות לוועדה היו קטנים למדי.
במסגרת הסוכנות היהודית פעלו מחלקות שעסקו בנושא העלייה והקליטה. ראשיהן ראו בוועדת הארבעה גורם מתחרה, שפעולתו עלולה לכרסם בסמכויותיהן. שניים מחברי הוועדה - שפירא ודובקין - עמדו בראש מחלקת העלייה ולכן לא היה להם עניין בהרחבת סמכויות ועדת הארבעה באופן שיפגע בסמכויות מחלקתם.
הנהלת הסוכנות היהודית חששה שפעילות עצמאית של ועדת הארבעה תפגע במעמדה הייחודי כנציגת העם היהודי בארץ ישראל.
הסוכנות היהודית פעלה תחת הנהגת מפא"י. שלושה מבין חברי הוועדה, והיו"ר בתוכם, לא היו חברים במפא"י ולכן לא זכו לאמונם ולתמיכתם של ראשיה.
במסגרת הספר הלבן הוקצו מספר גדול של רישיונות עלייה לארץ ישראל, אך בשל המצב הכלכלי הקשה בארץ בראשית המלחמה וכן בשל האיסור על מתן רישיונות עלייה ליהודים הנמצאים בארצות הכבושות בידי האויב, הוגבלו אפשרויות ההצלה באופן ניכר.
בסתיו 1942 הגיעה לארץ קבוצה של יהודים מפולין על יסוד חליפין. קבוצה זו הביאה עמה את בשורת האימים על שילוחם של מיליוני יהודים למוות במחנות ההשמדה בפולין . ניסיונותיהם של חברי ועדת הארבעה לשנות את מעמד הוועדה וסמכויותיה עלו בתוהו. עתה ברור היה שהוועדה לענייני פולין שוב אינה מתאימה לעבודת העזרה וההצלה וכי יש להעמיד לשם כך ועד חלופי, שיכיל בתוכו נציגים מכל היישוב, שכבותיו וזרמיו השונים.
הקמת ועד ההצלה והרכבו

לאחר מספר כינוסים והפגנות, שנתקיימו בעקבות מאמציו של הוועד הלאומי, הוחלט ב-22 בנובמבר 1942 על הקמת ועד ההצלה למען יהודי אירופה הכבושה, או בשמו המלא "ועד ההצלה המאוחד שליד הסוכנות היהודית". לוועד הצטרפו, מלבד נציגי הנהלת הסוכנות, שהרכיבו את ועד הארבעה, גם נציגים של הוועד הלאומי, באי כוחם של המפלגות הציוניות, נציגי הרוויזיוניסטים, נציגי אגודת ישראל וארגוני הפליטים מארצות אירופה.
בינואר 1943 נבחרו שנים עשר נציגים לנשיאות ועד ההצלה: חברי ועדת הארבעה וברנרד ג'וזף (מהנהלת הסוכנות), יצחק בן-צבי, שלמה זלמן שרגאי ויהושע סופרסקי (מהנהלת הוועד הלאומי), בנימין מינץ והרב יצחק מאיר לוין (מאגודת ישראל), יוסף קלארמן, צבי (הרמן) סגל (מן הרוויזיוניסטים). ליושב ראש הנשיאות התמנה יצחק גרינבוים. לצד הנשיאות נבחרה מליאה, בת שלושים חברים, רובם נציגי התאחדויות העולים וכן נציגי מוסדות ומפלגות. כמו כן, נבחרה מזכירות: אפולינרי הרטגלס, היושב ראש האחרון של ההסתדרות הציונית בפולין, מזכיר מדיני; אברהם האפט, איש דגניה ב', גזבר; יוסף קליינבוים, מזכיר כללי. הרכבו של הוועד סימל את אחדותו של היישוב בארץ במאמץ להצלת יהודי אירופה.
פעילות הוועד

בתקופה הראשונה לקיומו פנה ועד ההצלה למעצמות הדמוקרטיות בבקשות סיוע להפסקה מיידית של טבח היהודים בידי הנאצים. בכל פעם שהגיעו לירושלים ידיעות על זוועות הנאצים, פנה הוועד בבקשת עזרה למעצמות באמצעות נציגים בלונדון, בניו יורק ובוושינגטון או בפנייה ישירה לראשי הממשלות ולנשיא ארצות הברית. הפנייה הייתה תחת הסיסמה: "שלח את עמי". כמו כן ארגן הוועד הפגנות ושביתות בקרב היישוב בארץ לשם הזדהות עם הקורבנות היהודים. אלה הגיעו לשיאן בהכרזה על "שלושה ימי אזעקה ומחאה" שהחלו ב-30 בנובמבר 1942. לרוב לא נענה הוועד או שנענה בתשובות סתמיות של הבטחות שלא היה בהן ממש. הממשלות סירבו לפנות להיטלר בבקשה לאפשר ליהודים לצאת כי לא רצו לפתוח את שערי ארצותיהן בפני פליטים יהודים. פעילות הוועד כללה בין השאר הפעלת לחץ על השלטונות הבריטיים לפתוח את שערי ארץ ישראל לניצולים ולהגדיל את מכסת רישיונות העלייה לארץ. הוועד ניסה לגייס למטרה זאת את דעת הקהל של היישוב היהודי בארץ ישראל. המאבק לגיוס תמיכת העולם למען יהודי אירופה הביא לכינוסה של ועידת ברמודה ב-19 באפריל 1943. בוועידה נכחו נציגי המדינות הלוחמות בנאצים והיא עסקה במציאת דרכים להצלת היהודים. ועידה זו עוררה תקוות בלבותיהם של היהודים וארגונים שונים שלחו אליה תזכירים הכוללים דרישות והצעות. ועד ההצלה שלח את דרישותיו הוא:
לתבוע מממשלת גרמניה שתאפשר את יציאתם של היהודים מארצה ומארצות הכיבוש.
לסדר חילופין בין יהודים מן הארצות הכבושות בידי הגרמנים ובין גרמנים השבויים בארצות בעלות הברית.
לפתוח את שערי ארץ ישראל בשביל הפליטים.
להבטיח ליהודים את הכניסה לארצות נייטרליות ולהבטיח שיוצאו לאחר המלחמה מארצות אלו.
להבטיח הובלה וכלכלה לפליטים בשעת יציאתם והעברתם.
להקל על משלוח מצרכים הכרחיים כמזון ותרופות בשביל היהודים, כשם שנעשה הדבר בשביל תושבי יוון.
להקים מנגנון שידאג להגשמת כל אלה ולצרף אליו נציגים יהודים.
דרישות אלה לא התקבלו על דעת נציגי המדינות המשתתפות בוועידה ובכך נמנעה אפשרות לביצוע פעולות ההצלה.
לוועד היו גם סניפים בלונדון, ניו יורק וסטוקהולם, שבאמצעותם בוצעו פעולות הצלה מחוץ למדינות הכיבוש הנאצי. הסניפים השונים עמדו בקשר עם תנועות מחתרת יהודיות וסייעו בהברחת יהודים תוך סיכון רב. חלק מהפעולות נשאו אופי אופרטיבי, כולל סיוע למחתרות בפיצוץ מסילות ברזל על מנת לעצור את העברת היהודים למחנות ההשמדה.
הוועד סייע גם במשימות להצלת ילדים יתומים. פעולה כזו נעשתה בשנת 1946 על ידי הרב הראשי לארץ ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. ועד ההצלה הקציב עשרת אלפים לא"י לצורך הפעולה.
אחד התחומים בהם ניתנה לוועד ההצלה סמכות ביצועית היה גיוס כספים. את הכספים הראשונים לעבודתו של הוועד העבירו הסוכנות היהודית והסתדרות העובדים הכללית. בהמשך, העבירה המגבית להתגייסות והצלה כספים לוועד מהכנסותיה הרגילות וכן ממגביות מיוחדות למטרה זו. המגביות הנ"ל נעשו על ידי בעלי אמצעים ובנוסף נערכו מגביות עממיות, על ידי מתנדבים ברחבי הארץ בבתי מגורים, בתי כנסת ואסיפות עם גדולות. אחד מיוזמי המגביות העממיות היה חבר הנשיאות של ועד ההצלה, בנימין מינץ. ניתן לומר שהיישוב הוא שנתן את מרבית האמצעים, שבהם השתמש ועד ההצלה. כספים נוספים התקבלו מדרום אפריקה, ממצרים, מאנגליה ומאוסטרליה. הג'וינט אף הוא תרם כספים. ואולם, כל ההכנסות הללו לא הספיקו, במיוחד כשהלכו וגדלו הבקשות לסיוע והצלה, שלהן נדרש מימון רב.
פעילות הוועד > המשלחת הארץ ישראלית באיסטנבול

בין השנים 1943–1944 פעלה באיסטנבול משלחת מטעם ועד ההצלה, המכונה "המשלחת הארצישראלית בקושטא".
המשלחת יצאה לאיסטנבול בעקבות דיווחים שהעבירו נציגי היישוב שכבר פעלו בה מראשית המלחמה על יצירת קשר עם גורמים מדיניים כמו אנשי ביון, אנשי עסקים ושגרירים של ממשלות נייטרליות וממשלות גולות. באמצעותם ניתן היה לקדם מבצעי עזרה והצלה. בראש המשלחת עמד חיים ברלס ובמהלך 1943 הצטרפו אליו יוסף קלארמן מהתנועה הרוויזיוניסטית, יעקב גריפל מאגודת ישראל, דוד צימנד מהנוער הציוני ועקיבא לוינסקי, נציג עליית הנוער. כן הצטרפו טדי קולק ואהוד אבריאל, נציגי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. 
על המשלחת הוטלו שני תפקידים:
ליצור קשרים עם הקהילות היהודיות בארצות הכיבוש ולהביא להן את דבר היישוב.
להוציא לפועל פעולות עזרה והצלה, שעליהן הוחלט מבעוד מועד במוסדות היישוב וליזום פעולות חדשות למען הצלתם של יהודי אירופה.
למיקומה של הוועידה באיסטנבול היו מספר יתרונות: ראשית, קרבתה לארצות הבלקן, אזור שבו טרם נשלחו היהודים למחנות מוות במסגרת "הפתרון הסופי", מתוך תקווה שניתן יהיה למנוע את השמדתם. שנית, התקדמות המלחמה לטובת בעלות הברית הובילה לתמורות במדיניות של ממשלות הבלקן כלפי היהודים ולפתיחת אפיקי עזרה והצלה חדשים. כמו כן, הקשר דרך טורקיה עם יהודי מדינות הבלקן, היווה צינור להעברת מידע וכספים ליהודי פולין וברית המועצות. יתרה מזו, העובדה שטורקיה הייתה מדינה נייטרלית איפשרה את פעילות המשלחת בתחומה. עם זאת, מטעם השלטון הטורקי לא ניתן היתר לפעילותה של המשלחת ולכן היא פעלה באופן בלתי חוקי. הנציג הרשמי היחיד של המשלחת, המוכר על ידי הטורקים, היה חיים ברלס. מתוקף תפקידו, היה אחראי לקשרים עם ממשלת טורקיה ולמגעים הרשמיים עם גורמים כמו: הצלב האדום הבינלאומי, הכנסייה הקתולית, הכנסייה האורתודוקסית היוונית ושגרירויות בריטניה וארצות הברית. יתר חברי המשלחת פעלו במחתרת - במסווה של עיתונאים ואנשי עסקים. עובדה זו הכבידה לא פעם על פעולותיהם והעמידה אותם בפני מצבים מורכבים.
עיקר פועלה של המשלחת היה בשלושה תחומים:
העברה וקבלה של מידע מהקהילות היהודיות באירופה הכבושה ומהארצות הגרורות. המידע שימש את קובעי המדיניות ואת מנהיגי הקהילות.
העברת כספים לקהילות בארצות הכיבוש ובארצות הגרורות. השימוש בכסף נעשה לפי החלטות ראשי הקהילות.
ארגון עלייה חוקית דרך היבשה ברכבת מארצות הבלקן לטורקיה ומשם לארץ ישראל, הליך ביורוקרטי, שהיה כרוך בקבלת אשרות כניסה מהבריטים ובהסכמתן של מדינות הבלקן וטורקיה לאשר את המעבר. כן, ארגנו עלייה בלתי חוקית דרך הים, שהייתה כרוכה בסיכון ובקשיים ביורוקרטים. על אף הקשיים הרבים, הצליחו חברי המשלחת להוציא ממרץ עד דצמבר 1944 תשע הפלגות, בהן כ-5,250 עולים.
מקורות המימון שעמדו לרשות המשלחת היו:
ועד ההצלה באמצעות מגבית ההתגייסות וההצלה של היישוב.
ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל.
הג'וינט.
התנועות והמפלגות בארץ למען תנועותיהן בגולה.
קרנות אחרות של יהודים בעולם - קהילות דרום אפריקה, מצרים ואוסטרליה.
עם כיבושן של רומניה ובולגריה בידי הסובייטים, החלו חברים מן המשלחת לארגן פעולות הצלה וסיוע בעלייה מארצות אלו. עד תום המלחמה נותרו נציגים של המשלחת באיסטנבול (מנחם בדר ואהוד אבריאל), אך חשיבותה כגורם המסייע בהצלה של יהודי אירופה ובהבאתם לארץ ישראל, הלכה ופחתה.
נסיבות התפרקותו של ועד ההצלה

ועד ההצלה לא הפך לגוף המרכזי להצלה ממספר סיבות:
יצחק גרינבוים, היושב ראש, היה איש מפלגת הציונים הכלליים א', מנהיג ללא משקל פוליטי בעת ההיא. במהלך 1942 גרינבוים היה ספקן לגבי הידיעות על ההרג השיטתי ועל מחנות ההשמדה. בראשית 1943 נואש מהצלה בקנה-מידה גדול, מחמת מיעוט אמצעיו של היישוב ויחסן המתנכר של בעלות-הברית, ולפיכך סבר שעיקר משימתו של היישוב היא להקים בארץ מיקלט לנותרים .את מסקנותיו אלו, שעם הזמן התחזקו, ביטא באמירה: צורכי הארץ והיישוב עדיפים על צורכי הגולה. אמירתו זו עוררה עליו ביקורת קשה. בנוסף, יחסיו המתוחים עם דוד בן-גוריון, שהיה יושב ראש הנהלת הסוכנות, הקשו על תפקודו..
ביישוב היו גופים מתאימים יותר למטרות ההצלה, כמו: המוסד לעלייה ב', ההגנה, הלשכה לעליית הנוער, מחלקת העלייה של הסוכנות ואנשי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. גופים אלו היו מנוסים ומקצועיים יותר ופעולותיהם רוקנו את הוועד מתוכן ומסמכויות ופעילותו הצטמצמה לכדי איסוף ידיעות, העלאת רעיונות, שיגור מברקי קריאה לעזרה, וכדומה.
סכסוכים פוליטיים שנבעו ממבנה פוליטי חברתי בעייתי של היישוב, חיבלו בניסיונות הפעולה של הוועד
בשל חשאיות פעילות הוועד, פרטיה לא היו ידועים בציבור, ולפיכך המשיך ועד ההצלה להיות הכתובת למורת רוחו של הציבור מממדי ההצלה בשנים 1943 - 1944
בנסיבות אלה ועל רקע ביקורת ציבורית קשה, התפרק ועד ההצלה לאחר שנה וחצי של פעילות. ביוני 1944 הורחקו נציגי הרוויזיוניסטים מן הוועד, משום שניהלו קרנות הצלה נפרדות ומשום שהיחסים בינם ובין היישוב המאורגן החריפו. מ-1945- השתלב הוועד בעיקר בסיוע לפליטים ולקראת הקמת המדינה הסתיימה פעולתו.
ראו גם

תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה
לקריאה נוספת

גרינבוים, י' (1946). בימי חורבן ושואה. ירושלים: הוצאת חברים.
דין וחשבון של ועד ההצלה של הסוכנות היהודית לארץ ישראל. (1946). ירושלים: הוצאת הסוכנות היהודית.
עופר, ד' (1974). "פעולות המשלחת הארץ ישראלית בקושטא – 1943", בתוך: גוטמן, י' (עורך), ניסיונות ופעולות הצלה בתקופת השואה(עמ' 360–370).ירושלים: יד ושם.
עופר, ד' (1990). "ועד ההצלה בקושטא", בתוך: האנציקלופדיה של השואה (כרך ב', עמ' 428– 429).ירושלים: יד ושם.
פונד, י' (2008) תנועה בחרבות, ירושלים: הוצאת ראובן מס.
פורת, ד' (1990). "ועד ההצלה המאוחד שליד הסוכנות היהודית", בתוך: האנציקלופדיה של השואה (כרך ב', ע' 430). ירושלים: יד ושם.
הערות שוליים

↑  פורת (1990), ע' 430.
↑  דין וחשבון של ועד ההצלה של הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1946, ע' 1.
↑  יד ושם
↑  פונד (2008), ע' 77.
1 2 3 4  הסוכנות היהודית
↑  פונד (2008), ע' 77.
↑  פונד (2008), ע' 77.
↑  דין וחשבון של ועד ההצלה של הסוכנות היהודית לארץ ישראל, ע' 1.
↑  פונד (2008), ע' 77.
↑  דין וחשבון של ועד ההצלה של הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1946, ע' 5.
↑  פורת (1990), ע' 430.
↑  דין וחשבון של ועד ההצלה של הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1946, עמ' 6–7.
↑  דין וחשבון של ועד ההצלה של הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1946, עמ' 6–7.
↑  [http://www.jewishagency.org/JewishAgency/Hebrew/Education/Compelling+Content/Jewish+Agency+History/Subjects/the+Committee+to+save+europe+jews.htm הסוכנות היהודית
↑  גרינבוים, 1946, עמ' 205 - 206
↑  דין וחשבון של ועד ההצלה של הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1946, ע' 17.
↑  דין וחשבון של ועד ההצלה של הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1946, ע' 14.
↑  עופר (1990), עמ' 428–429.
↑  עופר (1974), ע' 368.
↑  עופר (1990), ע' 430.
1 2  הטריומוויראט הבלתי מוצהר והמערכת המקבילה : מערך קבלת ההחלטות והביצוע בתחום פעולות ההצלה של היישוב בתקופת השואה
↑  דליה קרפל, שטן אן מלאך? תעלומת חייו של אליעזר גרינבוים, בנו של שר הפנים הראשון, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2009
↑  הוועד להצלת יהודי אירופה בשואה
↑  למרבית האירוניה, נודע לאחר השואה כי בנו של יצחק גרינבוים, אליעזר (אצ'ה) גרינבוים, היה קאפו במחנה אושוויץ-ביקרנאו.
http://www.haaretz.co.il/misc/1.1285101
ויזה בדרכון מנדטורי משנת 1943 שניתנה לנציג ארצישראלי שנשלח לטורקיה.
תורת הגמול

תורת הגמול היא הדרך בה מקשרים מאמינים בין קיום או אי קיום החובות המוטלות עליהם על ידי האלוהים או האלים לבין הגמול אותו הם קיבלו או עתידים לקבל, בחייהם, לאחר מותם או באחרית הימים. תורת הגמול דנה בשאלות על חוסר ההתאמה בין הגמול הנראה לעין לבין מעשיו של האדם, ומעלה שאלות על היחס לשלטון החוק ולנורמות החברתיות המספקים אף הם 'תורת גמול' מקבילה.
הנחות היסוד של תורת הגמול

לתורת הגמול מספר הנחות יסוד המעצבות את אופי הגמול המצופה.
הנחות היסוד של תורת הגמול > עקביות האל

ההנחה הראשונה היא עקביות האל – אין סתירה בציווי על האדם ואין שרירות במתן הגמול. בדתות מונותאיסטיות קל יותר להניח הנחה כזו, ואילו בדתות הפוליתאיסטיות ריבוי האלים מאפשר לעיתים מצבים בהם קיום דברו של אל אחד מחייב אי ציות למצוותו של אל אחר.
יש הנוטים לראות פרדוקס בעצם שיוך עקביות לאל, כאשר מצד אחד האל מוגדר על ידי היותו כל יכול ומצד שני האל כפוף בעצמו לכללים של עקביות שאינם מאפשרים לו לעשות כרצונו. הוגים אחדים דוחים את הפתרון לפרדוקס הגורס כי האל בחר לקבל על עצמו כללים מסוימים בטענה כי הוא מפחית מעצמאותו האקסיומטית של האל, שכן עוצמה ועצמאות נוצרות על ידי שרירות הרצון.
האמונה בחוסר עקביות של האל או של כמה אלים מאפשרת אמונה מוגבלת בשכר ועונש: על פי אמונה זו ניתן לראות את כוונתו של האל ברגע מסוים לתת גמול מסוים אך לא ניתן לצפות כי כל מצוות האל יקוימו במלואן על ידי אדם ספציפי שגם יקבל שכר מרבי.
הנחות היסוד של תורת הגמול > השגחה

המאמינים באל שהוא בורא, מצווה, רב יכולת (או כל יכול) אך לא משגיח לא בהכרח מצפים לגמול. ישנה אמונה בהשגחה שאינה עקבית – לעיתים האל רואה ונותן גמול ולעיתים ניתן להתחמק ממנו.
יש המאמינים בהשגחה כללית: האל מתערב (ונותן גמול) רק בנקודות מפתח בהיסטוריה האנושית או בחיי הפרט, או שהגמול הוא מתמיד, אך ניתן לקבוצות ולא ליחידים. על פי אמונה זו הפרט לא יכול לצפות להתאמה מלאה ומדויקת בין מעשיו לבין הגמול לו הוא זוכה, אך חישוב דומה ביחס לאירועים משמעותיים או ביחס לגורל הקבוצה יעלה תוצאות של התאמה.
למרות האמור לעיל, ישנו מקרה יוצא דופן: האמונה בגמול קיימת ללא הנחת היסוד בדבר ההשגחה במקרים בהם מדובר במערכת של גמול פנימי.