מה קרה להגר באילת?
דגשים על התכנים והמבנה

הפיצול
אחד ממנגנוני ההישרדות של נפגעות תקיפה מינית הוא הפיצול בעת מעשה, מה שמאפשר למנגנון ההכחשה לפעול. עופר אורן נתנה ביטוי למנגנונים אלה בספר, לדוגמה:
"... וּמָה עוֹד הִיא עוֹשָׂה? מְכַבָּה / אֶת הָאוֹר, וְעוֹצֶמֶת אִתּוֹ אֶת לִבָּהּ" (סונטה 42)
"הוּא קָרֵב לְחַדְרָהּ! זֶה הָאוֹת לַפִּצּוּל / הַפְּנִימִי, לַשִּׁסּוּעַ: הַחֹשֶׁךְ הוּא שַׂק / הַמֻּלְבָּשׁ עַל רֹאשָׁהּ, וְגוּפָהּ מְנֻתָּק" (סונטה 43)
"שׁוּב תְּחוּשַׁת מַמָּשׁוּת, שֶׁבְּכָל זֹאת תֻּכְחַשׁ, / מָה יִקְרֶה לָהּ? הַאִם עוֹד תּוּכַל לְחַבֵּר / אֶת עַצְמָהּ אַחֲרֵי שֶׁנַּפְשָׁהּ תִּתְפַּצֵּל? / הַאִם יֵשׁ עוֹד סִכּוּי שֶׁהָגָר תִּנָּצֵל?" (סונטה 62).
נפגעות שקראו את התיאורים מצאו אותם אמינים מאוד. פרופ' רוחמה וייס כתבה בהקשר זה: "מעולם לא קראתי (בספרות מדעית, בשירה או בפרוזה) תיאורים מדויקים יותר של החוויה הדיסוציאטיבית (וכותבת אחת שיודעת)."
הניתוק וההכחשה
הפיצול מביא לניתוק ולהכחשה בחיים עצמם, או כמו שהמחברת מסבירה, לחיים על שני איים: אי אחד שבו האדם יודע בדיוק מה קרה ואי אחר שבו הוא ממשיך בחייו כאילו לא קרה דבר. רק כאשר הנפגעת מבינה את מה שידעה כל הזמן, היא תוכל לאחד את האיים ולנסות להשתקם. הניתוק, ההכחשה והאיים נמצאים גם אצל הגר:
"הִיא אֵינֶנָּה יוֹדַעַת דָּבָר, וְגוּפָהּ, / כְּמוֹ תָּמִיד, לֹא קָשׁוּר לִפְנִימָהּ. כְּשֶׁהַגּוּף / הַנָּכְרִי לָהּ, דּוֹבֵר וְזוֹעֵק, הִיא כּוֹפָה / עַל עַצְמָהּ לֹא לִשְׁמֹעַ אוֹתוֹ, הוּא עָרוּף, / לְעוֹלָם לֹא תַּבְחִין שֶׁהַגּוּף מִשְׁתַּדֵּל /לְהַסְבִּיר, וַאֲפִלּוּ לִצְעֹק, בְּדַרְכּוֹ." (סונטה 120)
"אַף אֶחָד לֹא יֵדַע, שֶׁהֲרֵי הִיא תִּחְיֶה / כָּרָגִיל, כָּרָגִיל, עִם אוֹתָהּ מִשְׁפָּחָה, / כְּמוֹ תָּמִיד – בְּלִי לִדְרֹשׁ, בְּלִי לִשְׁאֹל, בְּלִי לִמְחוֹת – / אַךְ עַתָּה הִיא עוֹד אִי שֶׁפֻּצַּל מֵהָאִי / שֶׁהוּא הִיא וְלֹא הִיא, מִי יוּכַל לְאַחוֹת / אֶת שִׁבְרֵי הַקִּיּוּם, הַשְּׁבָרִים שֶׁגַּם הִיא / לֹא תַּכִּיר: הַשְּׁבָרִים הֵם עֲדַיִן עֵדִים / שֶׁצָּרִיךְ לְחַבֵּר, לְאַחוֹת בְּלִי מִלָּה" (סונטה 48)
"בִּשְׁבִילוֹ הִיא עַכְשָׁו בְּעָיָה, הִיא רַק גּוּף / שֶׁצָּרִיךְ לְרוֹקֵן. בִּשְׁבִילָהּ – הִיא אֵינָהּ / מִתְקַיֶּמֶת בִּכְלָל, הִיא עַכְשָׁו רַק רִחוּף / שֶׁמַּרְחִיק וְהוֹלֵךְ, שֶׁמֻּכָּר לָהּ מִזְּמַן. / הַנִּתּוּק הַנּוֹשָׁן, הַיָּדוּעַ, פָּעַל" (סונטה 171)
"עַצְמָאוּת, אַחְרָיוּת... אֶל הַמּוֹחַ הָרֵיק / שֶׁל הָגָר מִתְגַּנְּבִים חֲלָלִים בֵּין אִיִּים / שֶׁנֻּתְּקוּ זֶה מִזֶּה, אִי שֶׁל אִי־הֲבָנָה / אִי־רָצוֹן וּבְדִידוּת, אִי שֶׁל אִי־הַבְחָנָה" (סונטה 183).
פגיעוּת
ילדות וצעירות שנפגעו מינית במשפחה חשופות לפגיעה גם בבגרותן. נוצר אצלן בלבול בין טוב לרע ואין להן משענת להיתמך בה. "ילדה כזאת לא מצפה שהעולם ייטיב איתה ולכן הבחירות שלה מועדות לפורענות". עופר אורן מבטאת זאת בספר, לדוגמה:
"כִּי בְּעֶצֶם הוּא עֹנֶשׁ, שֶׁכְּמוֹ מֵרָצוֹן / תְּבַקֵּשׁ לְעַצְמָהּ שׁוּב וָשׁוּב, כִּי הוּא מָה / שֶׁנִּרְאֶה כְּמוֹ פִּטּוּם, אַךְ בְּעֶצֶם הוּא צוֹם, / אוֹ בְּעֶצֶם סִגּוּף, הִתְיַסְּרוּת שֶׁדּוֹמָה / לְשִׂמְחָה אוֹ רִצּוּי, לֹא גְּלִישָׁה מִפִּסְגָּה / מְנַפֶּצֶת אֶל כְּלוּם שֶׁאוֹרֵב לָהּ, אִטִּי, / לֹא סְתַם כְּלוּם, כְּלוּם שׂוֹרֵט וְחוֹתֵךְ בְּמַגָּע, / שֶׁתָּמִיד מְחַכֶּה בְּדַרְכָּהּ לַתַּחְתִּית. / לִכְאוֹרָה אֵין מָנוֹס מֵאוֹתָהּ הַתְחָלָה / כִּי זֹאת הִיא שֶׁתֹּאמַר בְּלִי מִלִּים מָה צָרִיךְ / לְהַתְחִיל: מִין בִּזָּה, הוֹלֵלוּת, הִלּוּלָה. / בְּגוּפָהּ הַצָּנוּם אַךְ הָרַךְ כְּמוֹ תַּפְרִיךְ / אֶת הַצַּו הַמֻּחְלָט, הַפּוֹסֵל, הָאוֹסֵר / עַל כָּל מָה שֶׁיִּקְרֶה וְהוּא בַּל יֵעָשֶׂה." (סונטה 15)
חולשה
פגיעותה המתמשכת של הגר יוצרת רושם שהיא חלשה, אבל נראה שלא זה המצב. נשים שנפגעו מינית במשפחה מועדות להגיע לאחד מארבעה בתים: בית משוגעים, בית בושת, בית סוהר או בית קברות. עופר אורן גורסת ש"צריך המון כוחות נפש כדי לא להגיע לאחד מהבתים האלה, ולחיות חיים שיש בהם משמעות ותקווה. אני חושבת שבסופו של דבר, אחרי הרבה שנים קשות מאוד, אני הצלחתי לעשות את זה, ואני מקווה שגם ברומן יש איזשהו חסד ותקווה ולא רק רוע ואלימות". ההחלטה שמקבלת הגר לנסוע אל פיטר – ולחולל תפנית כה משמעותית בחייה היא ביטוי לתעצומות הנפש שלה, וכמיהתה לתיקון ולחיים נורמטיביים, אותם הצליחה בסופו של דבר ליצור בלונדון.
הצלה הדדית
קוראים רבים רואים בפיטר מלאך שהושיע את הגר, אך מהסיפור שטוותה עופר אורן אפשר לראות שגם הגר הושיעה אותו. פיטר אמנם שרד את השואה, אבל נושא עמו כל השנים את צלקת הפרידה מהוריו – הם רצו (והצליחו!) להצילו כאשר שלחו אותו לבדו לאנגליה, אך הוא חש נבגד, כמי שננטש. אם לא די בכך, גם בת הזוג הראשונה שלו ברחה ממנו עם הבן והוא לא מצליח לאתרהּ. המפגש המקרי עם הגר, העדינות שבה הציע לה עזרה, הנכונות שלו לקבל את שתיקתה בלי לחטט ולחקור, היכולת שלו לקבל את הגר כפי שהיא, אפשרו להגר להיאחז בקשר אתו ובכך להעניק לו זוגיות והורות מאושרות שהיה זקוק להן כל כך.
תודעת העובר
גיבורת הספר, הגר, נכנסת להיריון ויולדת. המחברת בחרה ללוות את ההיריון בדרך מקורית – מנקודת ראותו ותודעתו של העובר. התיאורים מתחילים כבר ברגע ההפריה (בסונטה 104) ונמשכים דרך שלבי ההתפתחות השונים (לדוגמה בסונטה 119) ומגיעים עד ללידה עצמה (סונטה 230 עד 234). סונטה 228 בספר מפליאה לתאר בכישרון ובחדות את חוויית העובר בתהליך ההיריון, ולמעשה היא שיר שלם לגמרי, שיש לו ערך פואטי גם במנותק מהעלילה.
הַדְּפָנוֹת מִתְקָרְבוֹת לָעֻבָּר, הַמָּקוֹם
שֶׁהָיָה מְרֻוָּח, מִצְטַמְצֵם, מִתְהַדֵּק.
עוֹלָמוֹ עוֹד עָלוּם, הוּא מֵנִיעַ אֶת כָּל
אֵיבָרָיו, כָּל דָּבָר שֶׁאֶפְשָׁר, כְּבוֹדֵק
אִם נוֹתָר לוֹ מֶרְחָב, עוֹלָמוֹ – נְהָמָה
הִמְהוּמִים, גִּרְגּוּרִים, פְּעִימוֹת שֶׁעוֹלוֹת;
הוּא הָיָה רַק נוֹזֵל, מְצִיאוּת שֶׁקָּדְמָה
לִתְחוּשׁוֹת אֲחֵרוֹת, חֲדָשׁוֹת בְּכֻלּוֹ
אוֹ אוּלַי לֹא בָּאוֹת מִתּוֹכוֹ – הֵן מַגָּע
עִם סְבִיבָה מִשְׁתַּנָּה וּקְרוֹבָה, שֶׁאֵינָהּ
יְדוּעָה וּמֻכֶּרֶת, אֲבָל הוּא מוּגָן
וַעֲדַיִן יָכוֹל לְנַסּוֹת. הוּא מוּנָע
מִצְּרָכִים עֲמֻקִּים לְהַרְגִּישׁ הִתְנַגְּדוּת
שֶׁל הַגּוּף הָאַחֵר (כָּךְ נִבְרֵאת גַּם בְּדִידוּת).
מקהלה יוונית / מספר יודע־כול
המחברת משלבת בספר את דבריו של מספר יודע־כול, שמשמש כמעין מקהלה יוונית. היא נעזרת בו כדי לדלג בין זמנים ("וְעַכְשָׁו יֵשׁ לִבְדֹּק מֶה קָרָה בֶּעָבָר", סונטה 48); כדי לשנות מקום ("וְעַכְשָׁו (לָנוּ קַל!) נְדַלֵּג עַל הַיָּם [...] וּמִשָּׁם קְצָת נַדְרִים לְחוֹלוֹן", סונטה 269); כדי להתרות ("לֹא, הָגָר! לֹא עַכְשָׁו! לֹא תּוּכְלִי לְרַמּוֹת אֶת עַצְמֵךְ, אֶת חַיַּיִךְ, גּוּפֵךְ וְנַפְשֵׁךְ" סונטה 145); כדי להזדעק ("מָה קָרָה לְהָגָר? זֹאת בְּחִילָה, זֹאת בְּחִילָה! מִי יַחְזִיק אֶת רֹאשָׁהּ? הִיא רוֹעֶדֶת כֻּלָּהּ!", סונטה 130); וכדי להמטיר שפע של שאלות רטוריות ולקחים לאורך הסיפור כולו (מָה קָרָה? אֵיךְ קָרָה? לָמָּה, לָמָּה קָרָה? / זֶה קָרָה? – הוּא נוֹתַר עִם אוֹתָהּ שְׁאֵלָה / לִצְמִיתוּת, עִם אוֹתָהּ שְׁאֵלָה וְאִתָּהּ / תְּהִיּוֹת נְטוּלוֹת מַעֲנֶה וּתְשׁוּבָה. / מָה אֶפְשָׁר עוֹד לוֹמַר עַל הָגָר, [...] כִּי עָבָר / כְּמוֹ שֶׁלָּהּ לֹא מוֹתִיר כָּל סִכּוּי אוֹ תֵּרוּץ / לֶעָתִיד. מָה נוֹתַר לָהּ? רַק חֹפֶשׁ לָרוּץ.", סונטה 289).