תאורת במה
תולדות תאורת הבמה > בתקופת הבארוק והרוקוקו

סומו לא היה יחידי בהתעניינותו בתחום התיאטרון. איטליה בשלהי תקופת הרנסאנס ובתקופת הרוקוקו העלתה תרומה נכבדה להתפתחות אמנות התיאטרון, ועיצוב התיאטראות משך אליו אדריכלים מכל רחבי אירופה, שעסקו לא רק בבנייה אלא גם בעיצוב במה, בשימוש בתפאורות מצוירות בפרספקטיבה, שלצורך הארתן נדרשה תאורת במה, שתיצור את האשליה הבימתית ההולמת. כך, לדוגמה, מציין האדריכל הגרמני יוזף פורטנבך (אנ') ב-1628 כי ביקור שערך בתיאטרון באיטליה הביא אותו להציב נרות ומנורות שמן בחזית הבמה. סוג זה של תאורה זכה מאוחר יותר לכינוי "תאורת רצפה". כותב אחר בן התקופה, מעצב התיאטרון האיטלקי סבאטיני (1574–1654), שיקף בספרו את התחכום הגובר בהבנת דקויות תאורת הבימה. סבאטיני כתב כי תאורת צד מעניקה ברק ודרמטיות רבים יותר מתאורה חזיתית, היוצרת צללים על התפאורה, הופכת את פני השחקנים חיוורים יותר ושולחת עשן אל מול פני הקהל.
התיאטרון הצרפתי לא בושש לאמץ את חידושי התיאטרון האיטלקי, במיוחד בתקופת הפאר הראוותני של לואי ה-14. הקהל בצרפת הגיע לתיאטרון בעיקר כדי לראות ולהיראות, להפגין את מעמדו ואת עושרו, ואת קרבתו לאישים בעלי שם. התיאטרון של מולייר שכן בפאלה רויאל, מעונו של הקרדינל רישלייה, שעבר אחרי מותו לרשות המלך. אחרי מותו של מולייר, ב-1673, נאלצו חברי הלהקה לעבור לבית האופרה בלולי הסמוכה לפריז. בעת המעבר נטלו אתם חברי הלהקה עשר נברשות ומלאי גדול של נרות.
אותן נברשות ואותם נרות היו בעלי חשיבות רבה, ככל הנראה, שכן בני התקופה הרבו לעסוק בעלילות הנברשות, למי הן הושכרו ותמורת כמה כסף. הנרות ששימשו בנברשות לא היו עניין זניח. הנרות הזולים (tallow) היו עשויים שומן חיות (לרוב, חזיר) והיה צורך לטפל בהם בהתמדה במהלך ההצגה, שכן הפתיל היה עשוי חומר ירוד וכאשר קצהו נשרף זלג החלב ועוצמת אור הנר הייתה דועכת בתוך כרבע שעה. באולם תיאטרון גדול היה צורך בעת ההצגה במאות מקורות אור, מנרות ועד מנורות שמן, ואחד המקצועות הנדרשים בתיאטראות התקופה היה קטימת נרות (snuffer). הנערים שעסקו במלאכה התלבשו כחברי הלהקה, ובמהלך ההצגה היו נכנסים וקוטמים את הנרות. אלו שהיו זריזים ומיומנים במיוחד במלאכה זכו למחיאות כפיים והונצחו בתמונות.
תאורת נרות או מנורות שמן לא הייתה עניין זול. במאה ה-17 וה-18 היו רחובות העיר חשוכים לחלוטין וכלל לא הייתה תאורת רחוב. ניסיון של ראש עיריית פריז לחייב את כל בעלי הבתים להדליק נר בחלון שבחזית הבית עורר מחאות רבות על הבזבוז שנכפה עליהם, וראש העירייה נאלץ לסייג את תקנתו ולפטור את בעלי הבתים מחובה זו בלילות ירח מלא. במצב זה, מובן כי תיאטרונים שתקציבם היה מצומצם יותר, או תיאטרונים שכיוונו את הצגותיהם לדלת העם, נאלצו להשתמש באמצעים נחותים יותר כמו נר סוף (rushlight או chandelle) - נר-לפיד עשוי מקנה סוף שנטבל בשומן או בשמן. רק בסוף המאה ה-15 נמצאה דרך יעילה יותר לעצב נרות, עם גילוי הטכניקה לייצור נרות בתבניות. שוודיה, לדוגמה, סיפקה נרות לאירופה כולה, על בסיס שמן דגי המליח שלה. חסרונו של שמן זה היה ריח הדגים הכבד שדבק במדליקי הנרות, בשחקנים ובקהל.
באנגליה של המאה השבע־עשרה היו חלק מאנשי התיאטרון מודעים למידת פיגורו של התיאטרון האנגלי אחרי זה שבמדינות אחרות באירופה. מבקר בשם פלקנו (Flecknoe,‏ 1600–1678), למשל, כתב ב-1658 בספרו (A Discource Of The English Stage) כי התיאטרון האנגלי מפגר אחר אחיו בצרפת ובאיטליה בתחום ה'ספקטאקל': "במיוחד איננו יודעים עדיין כיצד למקם את התאורה, כך שנשיג יעילות ועוצמה בהארת הבמה". פלקנו גילה רגישות מיוחדת לענייני תאורה. ב-1669, אחרי ביקור בתיאטרון לינקולנז אין פילדס (Lincoln's Inn Fields) התלונן כי "תאורת הנרות בהצגה כמעט השחיתה את עיני".