stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אולטראפילטרציה

מכשיר UF מעבדתי
אולטראפילטרציה (על פי האקדמיה ללשון העברית: סינון דקיק; בראשי תיבות: UF) הוא תהליך הפרדה פיזיקלי המתבסס על ממברנה חדירה למחצה עליה מופעלים כוחות הידרוסטטיים של נוזל. הממס (בדרך כלל מים) וחומרים בעלי משקל מולקולרי נמוך עוברים את הממברנה בגלל לחץ, והם נקראים תסנין (Permeate). מוצקים מרחפים ומומסים בעלי משקל מולקולרי גבוה נשארים בתמיסה ונקראים רכז (Retentate). גודל החרירים בכל ממברנה מאופיין על ידי הפרמטר Molecular Weight Cut Off (MWCO), שהוא קרוב למשקל המולקולרי אותו הממברנה תסנן: מולקולות במשקל מולקולרי נמוך מה-MWCO בדרך כלל יעברו את הממברנה, ומולקולות במשקל מולקולרי מעל ה-MWCO יישארו ברכז.
תהליך הפרדה זה משמש בתעשייה, ברפואה (המודיאליזה), במחקר, בטיהור וריכוז מקרומולקולות שהן מולקולות בעלות משקל מולקולרי של 1,000 עד 1,000,000 דלטון, ובעיקר לתמיסות חלבוניות.
בתעשיות הכימיות ובתעשיית המזון והתרופות יש שימוש נרחב בשיטה זו, לטיפולים במים במתקני דיאליזה להרחקת חיידקים פתוגניים ואנדוטוקסינים, ולטיפולים במי קולחין.
תכונות חשובות הנדרשות לממברנה

עמידות בלחצים גבוהים, אינרטיות כימית וביולוגית המתבטאת בחוסר תגובה כימית ופיזיקלית בין הממברנה לבין החומר שעובר את תהליך הסינון, ועמידות בתחום רחב של טמפרטורות והגבה-pH.
חומרי מבנה נפוצים

פולימרים הידרופוביים: פוליפרופילן ופוליקרבונט.
פולימרים הידרופיליים: נגזרות של תאית (צלולוז) וניילון
חומרים קרמיים ומתכות
עקרון הפעולה של האולטראפילטרציה דומה למספר שיטות אחרות, כגון אוסמוזה הפוכה, מיקרופילטרציה וננופילטרציה.
הערות שוליים

↑  סִנּוּן דָּקִיק במילון כימיה כללית (תשמ"ה), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Filtration processes, Tetra Pak (באנגלית)
↑  Ultrafiltration - an overview, ScienceDirect (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph126873 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איליריה

אזור ההתיישבות המשוער של האילירים בימי קדם
איליריה (ביוונית: Ἰλλυρία, או איליריס Ἰλλυρίς; לטינית Illyria וגם Illyricum כשמה של פרובינקיה רומית; אלבנית: Iliria – שמקורו לפי המסורת האלבנית מהמילים האלבניות i lirë "חופשי") היא חבל ארץ קדום במערב הבלקן ולאורך חופיו המזרחיים של הים האדריאטי. מקור השם בשבטים האילירים שהיו בין תושביו הקדומים של האזור. עם זאת, המינוח אילירים מתייחס לקבוצה של עמים או שבטים אשר המכנה המשותף העיקרי ביניהם היה העובדה כי דיברו שפות איליריות. עמים אלה לא הגדירו את עצמם באופן משותף כאילירים. קיימת כיום הסכמה כי האילירים היו למעשה עם אחד אשר ישב באזור החופף כיום לאלבניה ומונטנגרו, וכי היוונים היו אלה אשר העניקו את הכינוי הגורף "אילירי" לעם זה, ולעמים נוספים אשר ישבו לאורך חופי הים האדריאטי עד מישורי הונגריה כמו הדאלמטים, הליבורנים והפנונים.
המינוח "איליריה" שימש במשך ההיסטוריה להגדרת ישויות לאומיות עצמאיות ויחידות אדמיניסטרטיביות שונות, ובהתאם לכך השתנו גבולותיו ושטחו. החל בתקופה הרומית יצא המינוח בהדרגה משימוש, אך במאה ה-19 נעשה בו שוב שימוש על ידי הצרפתים וחוגים לאומיים אשר תמכו בשחרורו של הבלקן משליטה אוסטרו-הונגרית ועות'מאנית. כיום, שוב אין משתמשים במינוח לשם הגדרת תא שטח גאוגרפי.
העת העתיקה > ממלכת איליריה

המלך האילירי איליר טלגרפי ברדיליס הפך את ממלכת איליריה למעצמה אזורית חזקה במאה ה-4 לפנה"ס. האילירים הקריבו קרבנות אדם וקברו את מתיהם בתלים אליהם הכניסו חפצים שונים שלפי אמונתם היו נחוצים למתים. עריה העיקריות של הממלכה היו ליסוס (כיום לזה Lezha באלבניה) ואפידמנוס (כיום דורס באלבניה). בשנת 358 לפנה"ס הביס פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר מוקדון, את האילירים וכבש את חלקה הדרומי של ממלכתם עד אגם אוחריד שעל גבול אלבניה ומקדוניה. אלכסנדר מוקדון עצמו הביס את כוחותיו של המלך האילירי קלייטוס בשנת 335 לפנה"ס, וכוחות אילירים לחמו לצידו של הראשון בעת מסעותיו לכיבוש ממלכת פרס. לאחר מותו של אלכסנדר הגדול, בשנת 323 לפנה"ס, קמו ממלכות איליריות עצמאיות שוב, והמלך גלאוקיאס כבש את אפידמנוס בשנית. לקראת סוף המאה ה-3 לפנה"ס השתרעה ממלכה אילירית שבירתה בשקודרה שבאלבניה על שטחים בצפון אלבניה, מונטנגרו ובוסניה. בזמן שלטונה של המלכה טאוטה, תקפו האילירים את קווי המסחר הרומים בים האדריאטי, וסיפקו לאחרונים עילה לפלוש אל הבלקן. בשתי המלחמות האיליריות שפרצו האחת ב-229 לפנה"ס והשנייה ב-219 לפנה"ס, הצליחו הרומאים להסיר את האיום האילירי מעל הים האדריאטי. בשנת 180 לפנה"ס הכריזו הדלמטים על עצמאותם וניתקו את הקשר עם יתר הממלכה. בשנת 168 לפנה"ס הביסו הרומאים את גנטיוס, אחרון מלכי האילירים, סמוך לשקודרה, והביאוהו לרומא.
העת העתיקה > הפרובינקיה איליריקום

ממלכת איליריה חולקה לארבע רפובליקות שנשלטו על ידי רומי ומאוחר יותר, סמוך לשנת 27 לפנה"ס, הפכה אוגוסטוס לפרובינקיה איליריקום. הפרובינקיה השתרעה מנהר דרין (Drin) באלבניה מדרום, עד איסטריה בצפון, ועד נהר הסאווה במזרח. בירתה הייתה בסלונה (Salonae) היא סולין (Solin) בת ימינו ליד ספליט שבקרואטיה. לאורך חופי הפרובינקיה שכנו מספר נמלים בעלי חשיבות אסטרטגית לרומאים, ובה החלה הויה אגנטיה אשר הובילה מהעיר דירכיום (Dyrrachium, אפידמנוס האילירית ודורס המודרנית) ועד ביזנטיון במזרח. גבולותיה של הפרובינקיה הורחבו לאחר המלחמות עם הפנונים בין השנים 12 ל-9 לפנה"ס, הידועות כמלחמות הפנוניות (Bellum Pannonicum). בין השנים 6 עד 9 לספירה מרדו שבטים פנונים ודאלמטים ברומאים (מרד בטו, Bellum Batonianum), ובשנת 9 דוכא המרד לאחר שלוש שנות לחימה. לאחר מרד זה, בשנת 10 לספירה, חולקה הפרובינקיה אילריקום לשתי פרובינקיות נפרדות – פאנוניה ודלמטיה, והשימוש במושג איליריה דעך.
העת העתיקה > הפרפקטורה הפרטוריינית של איליריקום

במאה ה-4 חולקה האימפריה הרומית לארבע פרפקטורות פרטורייניות – איליריקום, גליה, איטליה ואפריקה, ופרפקטורת המזרח (או אסיה). איליריקום הוקמה בשנת 318 וכללה את פאנוניה ומואסיה אשר חולקה בהמשך לדקיה ומקדוניה. בירתה של הפרפקטורה נקבעה בסירמיום (Sirmium) (כיום סרמסקה מיטרוביצה בסרביה), ושטחה השתרע מהונגריה (פאנוניה) ואוסטריה (נוריקום) בצפון ועד לכרתים בדרום. בשנת 379 לספירה פוצלה הפרפקטורה לשתיים, ועם פילוג האימפריה הרומית בשנת 395 הפך חלקה המזרחי לחלק מהאימפריה הביזנטית בעוד שהחלק המערבי נותר בשליטת רומא.
העת החדשה – הפרובינציות הצרפתיות של איליריה

הפרובנציות האיליריות (צרפתית Provinces illyriennes) היו חבלי ארץ בשליטת צרפת הנפוליאונית החל מ-1809 ועד 1813. הן השתרעו לאורך חופיו הצפוניים של הים האדריאטי בשטחים השייכים כיום לקרואטיה, סלובניה וצפון מזרחה של איטליה. הפרובינציות נוצרו בשנת 1809 במסגרת הסכם שנברון לאחר הפסדה של האימפריה האוסטרית בקרב וגראם. בירתן של הפרובינציות הייתה בליובליאנה והן הורכבו מהשטחים שהוענקו במסגרת ההסכם לצרפת ומהרפובליקה של רגוזה, אשר הייתה לחלק מצרפת בשנת 1808. בתחילה נכללו שבע פרובציות בפרובינציות הצרפתיות: קרינתיה, איסטריה, קרניולה, קרואטיה, קרואטיה הצבאית, דלמטיה, והפרובינציה של ראגוסה וקוטור. בשנת 1811 אורגנו הפרובינציות מחדש במבנה של ארבעה מחוזות ראשיים ועשרה מחוזות משנה, ואחר כך שוב שונה המבנה לשמונה מחוזות ראשיים ושישה מחוזות משנה.
באותה שנה מנתה אוכלוסיית הפרובינציות למעלה ממיליון וחצי תושבים. הפרובינציות נשלטו על ידי נציב כללי והוחל בהן החוק הצרפתי האזרחי, לאחר שבתקופת האימפריה האוסטרית שרר באזור חוק צבאי. שינוי נוסף נגע למעמדם של היהודים בקרניולה. צו צרפתי העניק להם אמנציפציה וביטל את התקנה האוסטרית שאסרה עליהם מלהתיישב בקרניולה. לצידן של צרפתית וגרמנית ניתן מעמד רשמי ל"סלאבונית", צעד שנודעה לו השפעה על התפתחותה של השפה הסלובנית. עם זאת, מצור ימי שהטילו הבריטים על הים האדריאטי, שיתק את תנועת הספנות בים ופגע בערים הדאלמטיות.
באוגוסט 1813 הכריזה אוסטריה מלחמה על צרפת וכוחותיה פלשו אל הפרובינציות. גייסות קרואטים שהיוו חלק מהצבא הצרפתי ערקו לצד האוסטרי, אשר כבש את זאדר ביום 6 בדצמבר 1813 לאחר 34 ימי מצור. גורלה של דוברובניק היה זהה, ומפרץ קוטור נכבש על ידי כוחות מונטנגרים. קונגרס וינה אישר בשנת 1815 את הריבונות האוסטרית באזור, וב-1816 הקימו האוסטרים בחלקו הצפוני את ממלכת איליריה שהתקיימה באופן רשמי עד שנת 1849.
אוניברסיטת גנט

| --- | --- |


 אוניברסיטה ציבורית
 תקופת הפעילות:  1817–הווה (כ־207 שנים)
 מייסדים:  וילם הראשון, מלך הולנד 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  Rik Van de Walle 
 צוות:  9,000
 סטודנטים
 :  44,000
 מיקום
 מיקום:  גנט, בלגיה
 מדינה:  בלגיה בלגיה
 קואורדינטות:  51°02′38″N 3°43′34″E﻿ / ﻿51.043888888889°N 3.7261111111111°E﻿ / 51.043888888889; 3.7261111111111
 www.ugent.be
 he
 
אוניברסיטת גנט (בהולנדית: Universiteit Gent) היא אוניברסיטה ציבורית, הממוקמת בגנט שבבלגיה, אשר נוסדה בשנת 1817 על ידי וילם הראשון, מלך הולנד. היא אחת האוניבסיטאות הפלמיות הגדולות ביותר עם כ-44,000 סטודנטים וכ-9,000 אנשי צוות. אחד ממוסדותיה הבולטים של האוניברסיטה הוא ספריית אוניברסיטת גנט. בניגוד למוסדות אקדמיים אחרים בבלגיה (כגון האוניברסיטה החופשית של בריסל), אוניברסיטת גנט אינה מקושרת באופן ישיר לאידאולוגיה או לדת כלשהי ומציגה עצמה כפלורליסטית.
לאחר המהפכה הבלגית בשנת 1830 עבר המוסד לניהול בלגי. בשנת 1930 הפכה האוניברסיטה למוסד דובר ההולנדית הראשון בבלגיה, לאחר שנים של שימוש בצרפתית. במהלך מלחמת העולם השנייה, השלטון הגרמני ניסה לייצר אוריינטציה גרמנית באוניברסיטה, תוך שינויים בסגל האקדמי. בשנות ה-50 וה-60 האוניברסיטה גדלה והתפתחה בקצב מהיר. מספר הסטודנטים עלה מ-3,000 בשנת 1953 ל-11,500 בשנת 1969. מספר הפקולטות עלה לאחת עשרה, כשנפתחו פקולטות רבות ובהן מדעים יישומיים (1957), כלכלה ו-וטרינריה (1968), פסיכולוגיה, ביו-הנדסה וחינוך (1969) ורוקחות. בשנת 1992 נוסדה המחלקה למדעי המדינה ולממשל. בסוף שנות ה-60 התרחשו הפגנות ומהומות של סטודנטים בהשפעת מאי 1968.
דירוגים בינלאומיים

דירוג שנגחאי - 66 (2019)
(Times Higher Education - 123 (2020
דירוג QS לאוניברסיטאות - 120 (2020)
בוגרים בולטים

יעקב דורי
דניאל ורוז'אן
אנרי ון דה ולדה
מוריס מטרלינק
פרידריך אוגוסט קקולה
פיליפ הרווחה
ז'וזף פלטו
ז'אק רוג
אדולף קטלה
אנרי פירן
אליהו דלמדיגו

| --- | --- |

איור משוער של אליהו דלמדיגו מתוך הציור "תהלוכת האמגושים" (אנ') מאת בנוצו גוצולי
 לידה:  1460 הרקליון 
 פטירה:  1497 (בגיל 37 בערך) הרקליון 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 השכלה:  אוניברסיטת פדובה 
 מעסיק:  אוניברסיטת פרוג'ה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרב אליהו בן משה אבא דלמדיגו (1458, כרתים – 1493) היה פילוסוף אריסטוטלי ותאולוג יהודי רציונליסטי, מחבר ספר בחינת הדת - בו מתח ביקורת על תורת הקבלה, ופיקפק באותנטיות של ספר הזוהר.
קורות חיים

דלמדיגו היה צאצא למשפחת רופאים מושרשת באיי כרתים. הוא זכה לחינוך רבני בבית אביו, ובצעירותו חיבר קונטרסים בענייני הלכה. דלמדיגו העמיק בעיקר בספרות הפילוסופיה. בתקופתו הפכה כרתים לכפופה למלכות ונציה - אליה הוא הגיע ושם (וכן בעיר פדובה) עסק בפילוסופיה ונשא הרצאות על משנתו האריסטוטלית של אבן רושד. הוא לימד מלומדים נוצריים עברית, ספרות ופילוסופיה יהודית. החשוב והמפורסם בין תלמידיו היה הפילוסוף האיטלקי ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, מראשי ההומניזם ואביה של הקבלה הנוצרית. דלמדיגו נרדף על פתיחותו הפילוסופית והתאולוגית, וכן על התקפותיו כנגד הקבלה, מידי המהגרים היהודים שהגיעו לאיטליה מאשכנז. אחד מברי הפלוגתא שלו היה הרב יהודה הלוי (מהר"י) מינץ.
אחד מצאצאי משפחתו המפורסמים של דלמדיגו היה היש"ר מקנדיה. הלה חיבר ספר בשם "מצרף לחכמה" אשר משיב על טענותיו ופקפוקיו של אליהו דלמדיגו על תורת הקבלה ומשבח אותה. אמנם יש סוברים כי הטענות ב"מצרף לחכמה" נגד טענות "בחינת הדת" חלשות בכוונה תחילה מהמחבר, ושגם יחסו שלו לקבלה היה מסויג. לפי דעה זו חיבורו של הספר בעצם רק שימש עילה להפצתו והפצת איגרת ר' שאול אשכנזי המצורפת לו, שאילולא הפרסום שהעניק להם ספר מצרף לחכמה כבר נשכחו ואבדו. ולחיזוק טענה זו מועלית ההשוואה לספר הוויכוח על שיטת קופרניקוס שחיבר גלילאו, שאצלו יש"ר מקנדיה למד, שכביכול התיימר לסתור אותה בראיות אורתודוקסיות של אריסטו ושל הכנסייה הקתולית.
ספרו של דלמדיגו "בחינת הדת" זכה לההדרה וביאור בתקופתה של תנועת ההשכלה היהודית המודרנית (על ידי יצחק שמואל רג'יו), ששאפה להבליט את הפילוסופיה היהודית הרציונלית של ימי הביניים ואת הביקורת כנגד הקבלה וכנגד האותנטיות של ספר הזוהר. בשנים האחרונות זכה חיבורו של דלמדיגו למהדורה ביקורתית ומבוארת של יעקב יהושע רוס, בהוצאת אוניברסיטת תל אביב.
דלמדיגו חיבר ספרים נוספים שנכתבו בלטינית - ביניהם: ספר 'אחדות השכל' (הגנה על עמדתו של אבן רושד בפירושו ל'על הנפש' של אריסטו), ספר 'מניע ראשון' וספר 'מהות המציאות', ביאורים על אבן רושד ועוד. אך מבין כל חיבוריו, עד לאחרונה לא נתפרסם אלא ספר בחינת הדת.
הערות שוליים

↑  הרב יונתן זקס השותפות הגדולה - הדת, המדע וחיפוש אחר המשמעות תרגם: צור ארליך, 2013, הוצאת מגיד (הוצאת קורן)
↑  כך סברו הרב שמואל מוהליבר, אברהם גייגר, וכך משמע מהחיד"א
↑  הקדמת המפרש לספר בחינת הדת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260321005171  PLWABN: 9810662758105606  BNE: XX5824828  BnF: cb12955837s (data)  GND: 119456710  ICCU: TO0V038496  ISNI: 0000 0000 7974 9735  LCCN: nr88011260  NKC: jo20231176548  NTA: 298052903  RERO: 02-A000049497  SELIBR: 48722  SUDOC: 031402771  VcBA: 495/17516  VIAF: 49283224   WorldCat (עם VIAF): 49283224 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אייל קופמן

| --- | --- |

אייל קופמן
 לידה:  3 ביוני 1969 (בן 55) חולון, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1991
 סוגה:  רוק  רוק אלטרנטיבי
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברת תקליטים:  NMC, פוך, LA4, התו השמיני
 
אייל קופמן (נולד ב-3 ביוני 1969) הוא זמר-יוצר מוזיקאי וצלם בינלאומי תחת שם הבמה - Anedrew Coburn
ביוגרפיה

קופמן נולד בחולון וגדל בראשון לציון, שם החל את דרכו המוזיקלית, בגיל 6, כשלמד לנגן בפסנתר.
בשנת 1991, לאחר שירותו הצבאי, הצטרף קופמן ללהקת כנען, לימים להקת אוליב, עם ישי אמיר ואיתן קירשנבוים.
משנת 2015 החל בקריירה של צלם רחוב בינלאומי תחת שם הבמה Anedrew Coburn
מי שהיה המורה והאב הרוחני שלו היה הצלם פרג׳ פרי שאימץ את קופמן ולימד אותו את כל רזי הצילום.
בשנת 2018 החל קופמן בהקמת גלריה ביוניון סקוור בניו יורק.
בשנת 2021 הקים קופמן סטודיו לצילום וגלריה ברחוב ישראליס בתל אביב.
ביוגרפיה > כשניקו תתחיל לדבר

בשנת 1992 הקים יחד עם פטריק סבג את להקת כשניקו תתחיל לדבר, על שם הכלבה של קופמן. הלהקה עבדה יחד חמש שנים עד צאת אלבום הבכורה שלה.
קופמן (קלידים, גיטרה, אקורדיון) וסבג (שירה, גיטרות) נפגשו בגן צ'ארלס קלור, בזמן ששניהם עבדו כמאבטחים. הם החליטו להקים להקה ותלו מודעות ברחבי תל אביב. כך הצטרפו להרכב החדש רונן אשטמקר (תופים), יואב טלר (גיטרה) ורונן חילביץ' (בס). הלהקה ניגנה במועדונים, בעיקר בתל אביב ובחיפה.
בשנת 1996 הוחתמו בחברת NMC ועבדו על אלבום הבכורה במשך שנה. יעקב גלעד התמנה על ידי חברת התקליטים להיות המנהל האמנותי של הלהקה וליאור טבת הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה שיצא בשנת 1997. האלבום כלל להיטים גדולים כמו - "קודש לחול", "שיר אהבה" ו"צל כבד".
ביוגרפיה > אלבומי סולו

בשנת 1999 הוציא קופמן את אלבום הבכורה שלו "כתמים של זמן" בחברת LA4 של ישי אמיר, כשאיתו מנגנים רונן חילביץ', רונן אשטמקר (מלהקת כשניקו תתחיל לדבר) וארז לב ארי. את כל שירי האלבום כתב והלחין בעצמו. האלבום כונה על ידי המבקרים "רומנטיקה מסוג אחר" (עמוס אורן, ידיעות אחרונות) ו"אותנטיות של הנשמה".
בשנת 2004 יצא אלבומו השני "אל תעצמי עיניים" בלייבל "פוך" של מוטי שהרבני (נושאי המגבעת). את כל שירי האלבום, המאופיין בשירים מלודיים, אישיים ואינטימיים, כתב והלחין בעצמו. "קופמן כותב שירים יפים מאוד, שמקבלים עטיפה מוזיקלית ענוגה ומתוחכמת ונופך מיוחד נוסף, כשפסנתר עומד במרכז ההפקה המוזיקלית" (גל אוחובסקי, העיר).
בשנת 2006 יצא אלבומו השלישי, יחד עם "הנגרים" - ארז לב ארי, ליאור שולמן וגולן זוסקוביץ' - "שנייה אחת לפני", בלייבל התו השמיני. באלבום הרוק הבועט העמוס ב"גיטרות שעושות מה שגיטרות צריכות לעשות" (מעריב), מציג קופמן "רוק גיטרות טרי ואמיתי. אחד מאלבומי הרוק הטובים של השנה" (שי להב, מעריב).
בשנת 2010 יצא אלבומו הרביעי "מתחת לעור שלך", בלייבל התו השמיני, בהפקה משותפת עם אבי בללי. במרכז האלבום שיתופי פעולה מוזיקליים ייחודיים עם אבי בללי - גיטרה בס, יובל מסנר - צ'לו, פטריק סבג - מפוחית, מאיה בלזיצמן - צ'לו, אורה חורב - קונטרבס וענת בן חמו - שירה וקולות.
בשנת 2014 יצא אלבומו החמישי, השני יחד עם "הנגרים" - ליאור שולמן וגולן זוסקוביץ' - "השתקפות", בהפקה עצמית דרך קמפיין גיוס המונים באתר Headstart. ייעוץ אומנותי והפקת שירה - אבי בללי.
ביוגרפיה > תיבת נגינה

בשנת 1998 התחיל קופמן לעבוד בבית הספר שפרירים לחינוך מיוחד ופיתח שיטה ייחודית ליצירה ולצמיחה באמצעות מוזיקה. במשך 9 שנים עבד כמורה למוזיקה, לכתיבה ולהקלטה בבית הספר והקים בו אולפן הקלטות, שם עבד עם הילדים על יצירת וכתיבת שירים. המפגש עם ילדי החינוך המיוחד לימד אותו על הכוח והעוצמה שיש למוזיקה בנגיעה ברבדים העמוקים ביותר וביצירת שינוי וצמיחה.
בשנת 2007 ייסד קופמן את שיטת "תיבת נגינה" ופתח אולפן הקלטות בקיבוץ גבעת חיים איחוד.
תיבת נגינה מציעה דרך ייחודית לילדים, לבני-נוער ולמבוגרים להביע את עולמם הפנימי, להתפתח ולצמוח, באמצעות יצירה מוזיקלית מקורית.
תהליך העבודה בתיבת נגינה משלב כתיבה שירים, הבעה קולית וחוויה מיוחדת של יצירה באולפן הקלטות. התהליך מתקיים במסגרת מפגשים אישיים או קבוצתיים, במהלכם יוצרים שירים ויצירות מוזיקליות, בליווי כלי נגינה שונים.
חוויית היצירה מעניקה תחושת סיפוק וביטחון, מפתחת את יכולות התקשורת, ההבעה והקשר ומהווה מנוף לשינוי, לצמיחה ולהתפתחות, מתוך העולם הפנימי של כל אחד ובקצב האישי שלו. הקלטת היצירה מעניקה לתהליך מימד משמעותי נוסף, כשכל מילה וכל צליל מקבלים מקום.
כיום, עובד קופמן בשיטת תיבת נגינה בסטודיו שלו בגבעת עדה, בתל אביב ובבתי ספר ומסגרות קהילתיות ברחבי הארץ.
דיסקוגרפיה

"כשניקו תתחיל לדבר" (1997, NMC)
"כתמים של זמן" (1999, LA4)
"אל תעצמי עיניים" (2004, פוך)
"שנייה אחת לפני" עם להקת הנגרים (2006, התו השמיני)
"מתחת לעור שלך" (2010, התו השמיני)
"השתקפות" עם להקת הנגרים (2014)
הערות שוליים

↑  בראיון המצולם, "האלבום שלנו נהיה קאלט שקונים ב-400 שקל", באתר ynet, 31 באוקטובר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301202405171  MusicBrainz: 8c10d6b9-9470-404e-abf8-58c8be086e21  VIAF: 97343224   WorldCat (עם VIAF): 97343224
אולדסמוביל טורונאדו

| --- | --- |

Oldsmobile Toronado, שנת 1970
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אולדסמוביל
 שנות ייצור:  1996 – 1992
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  אולדסמוביל סטארפייר
 מודל אחריו:  אולדסמוביל אורורה 
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה קדמית
 פלטפורמה:  GM E platform (אנ')
 אורך:  5,359 מ"מ (בין השנים 1966–1967), 5,355 מ"מ (שנת 1968), 5,456 מ"מ (בין השנים 1969–1970) (דור ראשון)  5,585 מ"מ (דור שני)  5,182 מ"מ (דור שלישי)  4,762 מ"מ (בין השנים 1986–1988), 5,088 מ"מ (בין השנים 1989–1992) (דור רביעי)
 רוחב:  1,994 מ"מ (דור ראשון)  2,027 מ"מ (דור שני)  2,029 מ"מ (דור שלישי)  1,798 מ"מ (בין השנים 1986–1988), 1,849 מ"מ (בין השנים 1989–1992), מ"מ (דור רביעי)
 גובה:  1,341 מ"מ (דור ראשון)  1,389 מ"מ (דור שני)  1,346 מ"מ (בין השנים 1986–1988), 1,354 מ"מ (בין השנים 1989–1992), מ"מ (דור רביעי)
 משקל:  1,939–2,041 ק"ג (ריק, דור ראשון)  2,053–2,142 ק"ג (ריק, דור שני)  1,616–1,719 ק"ג (ריק, דור שלישי)  1,457–1,612 ק"ג (ריק, דור רביעי)
 בסיס גלגלים:  3,023 מ"מ (דור ראשון)  3,099 מ"מ (דור שני)  2,896 מ"מ (דור שלישי)  2,745 מ"מ (דור רביעי)
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, 7.0 ליטר המפיק 385 כ"ס ב-4,800 סל"ד (1966–1967), 7.0 ליטר המפיק 375 כ"ס ב-4,400 סל"ד (1968–1970), 7.0 ליטר המפיק 400 כ"ס ב-5,000 סל"ד (1968–1970), 7.5 ליטר (דור ראשון)  V8 צילינדרים, 7.5 ליטר, 6.6 ליטר (דור שני)  V6 צילינדרים, 4.1 ליטר (דור שלישי)  V8 צילינדרים, 5.0 ליטר, 5.7 ליטר (דור שלישי)  V8 צילינדרים, 5.7 ליטר מנוע דיזל (דור שלישי)  V6 צילינדרים, 3.8 ליטר המפיק 172 כ"ס (דור רביעי)
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות מתוצרת "ג'נרל מוטורס" מסוג "Turbo-Hydramatic 425" (אנ') (דור ראשון, דור שני)  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות מתוצרת "ג'נרל מוטורס" מסוג "Turbo-Hydramatic 325", תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות מסוג " TH325-4L" (דור שלישי)  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות מתוצרת "ג'נרל מוטורס" מסוג "Turbo-Hydramatic 125" (אנ') דגם "4T60", תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות מתוצרת "ג'נרל מוטורס" מסוג "Turbo-Hydramatic 125" (אנ') דגם "4T60-E"
 
אולדסמוביל טורונאדו (באנגלית: Oldsmobile Toronado) היא מכונית סלון בתצורת קופה מתוצרת חטיבת הרכב אולדסמוביל בקונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס, אשר יוצרה בין השנים 1965–1992.
דורות "אולדסמוביל טורונאדו"

דור ראשון - יוצר בין השנים 1965–1970 (משנת המודל 1966).
דור שני - יוצר בין השנים 1970–1978 (משנת המודל 1971).
דור שלישי - יוצר בין השנים 1978–1985 (משנת המודל 1979).
דור רביעי - יוצר בין השנים 1985–1992 (משנת המודל 1986).
"אולדסמוביל טורונאדו"

בארצות הברית דגם "אולדסמוביל טורונאדו" מדורג בקטגוריית "Personal luxury car" (אנ') (מכונית סלון מהודרת בתצורת קופה).
2 דלתות.
בדגמי קופה - 5 נוסעים.
מנוע קדמי.
מנוע הנעה קדמית.
מנוע בנזין.
"אולדסמוביל טורונאדו" דגם "Jetway 707"

בין השנים 1968-1968 יוצרה גרסת לימוזינה מהדגם, בעל 6 גלגלים (ראו תמונות).
נהג שבבעלותו דגם "Jetway 707" סבור כי נבנו 52 יחידות, אבל היסטוריון כלי הרכב Bernie DeWinter סבור כי נבנו 150 יחידות.
כל הדגמים שנבנו התבססו על שלדות "טורונאדו" משנת 1968.
תמונות

"אולדסמוביל טורונאדו", דור ראשון
"אולדסמוביל טורונאדו", שנת 1966, דור ראשון
"אולדסמוביל טורונאדו", שנת 1978, דור שני
"אולדסמוביל טורונאדו", שנת 1978, דור שני, מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"אולדסמוביל טורונאדו", שנת 1984, דור שלישי - קבריולה
"אולדסמוביל טורונאדו", שנת 1984, דור שלישי - קבריולה
"אולדסמוביל טורונאדו", שנת 1985, דור שלישי
"אולדסמוביל טורונאדו", דור רביעי
"אולדסמוביל טורונאדו", שנת 1992, דור רביעי
"אולדסמוביל טורונאדו" דגם "Jetway 707"
"אולדסמוביל טורונאדו" דגם "Jetway 707", שנת 1968
"אולדסמוביל טורונאדו" דגם "Jetway 707", שנת 1968
"אולדסמוביל טורונאדו" דגם "Jetway 707", שנת 1968
"אולדסמוביל טורונאדו" דגם "Jetway 707", שנת 1968
ראו גם

אולדסמוביל
הערות שוליים

↑  "אולדסמוביל טורונאדו", שנת 1966 seriouswheels.com/cars/top-1966-Oldsmobile-Toronado
↑  "אולדסמוביל טורונאדו" - היסטוריה (בספרדית) motorhistoria.blogspot.com/2011/04/oldsmobile-toronado
↑  "אולדסמוביל טורונאדו" (1966-1970) auto.howstuffworks.com/1966-1970-oldsmobile-toronado5
↑  "אולדסמוביל טורונאדו", שנת 1966 - ברושור oldcarbrochures.com/static/NA/Oldsmobile/1966%20Oldsmobile/1966_Oldsmobile_Toronado_Brochure
↑  "אולדסמוביל טורונאדו" jalopnik.com/heres-a-look-at-the-oldsmobile-toronado
↑  "אולדסמוביל טורונאדו" דגם "Jetway 707" coachbuilt.com/bui/a/aqc
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529807505171  LCCN: sh88000668
איירה גרשווין

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  6 בדצמבר 1896 מנהטן, ארצות הברית 
 פטירה:  17 באוגוסט 1983 (בגיל 86) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Israel Gershowitz 
 שם במה:  Arthur Francis 
 מקום קבורה:  בית הקברות וסטצ'סטר הילס 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1910 
 מקום לימודים:  הסיטי קולג' של ניו יורק 
 סוגה:  מוזיקה פופולרית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  Leonore Gershwin 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לדרמה (1932)  פרס גראמי של חבר הנאמנים (1986)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (5 ביוני 1998)  מדליית הזהב של הקונגרס 
 www.gershwin.com
 פרופיל ב-IMDb
 
איירה גרשווין (באנגלית: Ira Gershwin‏; 6 בדצמבר 1896 – 17 באוגוסט 1983) היה פזמונאי יהודי-אמריקאי, שעבודתו המוכרת ביותר היא בכתיבת מילים ללחנים של אחיו ג'ורג' גרשווין. עבודתם המשותפת של האחים ייצרה כמה מהקטעים המפורסמים ביותר במאה ה-20, כולל האופרה "פורגי ובס".
הצלחתם הרבה של האחים כצמד משכיחה לעיתים את תפקידו החשוב של איירה, אך הוא המשיך ליצור גם אחרי מותו המוקדם של אחיו הצעיר בשנות ה-30, ושיתף פעולה עם מלחינים כג'רום קרן, קורט וייל והרולד ארלן.
קורות חייו

גרשווין נולד בברוקלין, ניו יורק בשם ישראל גרשוביץ. אביו, מוישה (מוריס) היגר לאמריקה מסנקט פטרבורג (באימפריה הרוסית דאז) ונרשם בלשכת רישום האוכלוסין בניו-יורק ב-14 באוגוסט 1890. בניו יורק התיישב מוישה גרשוביץ בשכונה היהודית הגדולה בלואר איסט סייד ופגש את רוזה ברוסקין, גם היא בת למהגרים מרוסיה. השניים נישאו ב-21 ביולי 1895 ועברו לדירה גדולה יותר בברוקלין. ישראל-איירה היה הבכור מבין ארבעת ילדי המשפחה. הוא שינה את שמו בעקבות אחיו הצעיר, ג'ורג' (ששינה את שמו מיעקב).
גרשווין היה ילד ביישן ואת רוב ילדותו בילה לבד בבית בקריאה הוא גם ביקר בתיאטרון והאופרטות של גילברט וסאליבן שבו את ליבו. במשך שנותיו בסיטי קולג' של ניו יורק היה פעיל מאוד במספר עיתונים מקומיים, בבית הספר גם הכיר את ידיד נפשו יפ הרבורג. בזמן שאחיו הצעיר כבר החל לעסוק בתחום המוזיקה בסמטת טין פאן, איירה היה הקופאי בעסק של אביהם. לעולם המוזיקה הוא הצטרף רק בשנת 1921, והוא הצטרף לאחיו רק ב-1924 לכתיבת להיט הברודוויי הראשון שלהם !Lady, Be Good. כתיבתם המשותפת הביאה לשניהם הצלחה רבה והם היו מהיוצרים החשובים במוזיקה של המאה העשרים. יחד הם כתבו את המוזיקה ללמעלה מתריסר מחזות וארבעה סרטים, וכן גם את המוזיקה של האופרה פורגי ובס (לפירוט ראו בערך ג'ורג' גרשווין). ב-1932 זכו בפרס פוליצר, שניתן לראשונה למחזמר (למחזמר "בשבילך אני שר").
רבים מהקטעים שכתבו הפכו לסטנדרטים של ג'אז. בין הקטעים המפורסמים שלהם ניתן למנות את Summertime, It Ain't Necessarily So, Fascinating Rhythm, The Man I Love, I Got Rhythm ו-They Can't Take That Away from Me (עליו היה מועמד, יחד עם אחיו, לפרס אוסקר לשיר הטוב ביותר). איירה, יחד עם אשתו לאונור, חי במשך רוב חייו הבוגרים בבתים צמודים לבית אחיו ג'ורג', הן בניו יורק והן, לאחר 1936 בהוליווד, שם חיו באחוזה גדולה בדירות נפרדות. עבודתם המשותפת נמשכה עד למותו הפתאומי של ג'ורג' גרשווין מגידול סרטני במוחו ב-1937.
בשלוש השנים שלאחר מות אחיו איירה גרשווין השלים את הסרט The Goldwyn Follies עם ורנון דיוק וג'רום קרן ולאחר מכן לא כתב דבר. לאחר תקופת האבל חזר לעבודה וכתב מילים לסרטים רבים וכן לכמה מחזות ברודוויי. הוא היה מועמד עוד פעמיים לפרס אוסקר לשיר הטוב ביותר עבור Long Ago and Far Away מ-1944 ו-The Man That Got Away מ-1954.
ההצגה "Park Avenue" שהצלחתה הייתה פושרת, הייתה פרידתו של איירה גרשווין מעולם התרבות.
איירה נפטר ב-17 באוגוסט 1983 ונקבר בניו יורק.