stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוריס שר
פילמוגרפיה

1931 - "אומרים הפרולטרים של טולה" (צילם ביחד ב. מקייסייב)
1939 - "נהיה כמו לנין" (סרט); "VSHV" (סרט)
1942 - "לנינגרד במאבק" (סרט); "תבוסת הכוחות הגרמנים ליד מוסקבה"
1943 - "הנוקמים מן העם"; "סטלינגרד"
1944 - "מינסק שלנו"; "הקרב על אוקראינה הסובייטית"; "שחרור בלארוס"; "לכיוון מזרח פרוסיה"
1945 - "התבוסה של יפן"; "יוגוסלביה"
1947 - "הרפובליקה הקרלית-פינית"
1948 - "יום הכורים"
1949 - "קזחסטן הסובייטי"; "לטביה הסובייטית"
1957 - "מאסטרים לאמנות ההודית"; "אפגניסטן"; "אנשים בלטיים מחברים מיוגוסלביה"; "מוסקבה מחכה לחברים"; "חג העולם החדש"
1958 - "מתחת לדגלי המערכה"; "בשמים, על האדמה ועל הים"; "בשם השלום"; "אביב של הידידות הגדולה" (הצלם הראשי)
1959 - "חברות, תפרחי לעולם"; "המושלים האמריקאים בברית המועצות"; "אורחים מקשמיר"
1960 - "מעל ההרים הגבוהים ביותר"; "עיר הניסים" (מצלם הראשי); מצעד אוויר
1961 - "קוסמונאוטים"
1962 - "משלחת יוגוסלביה"; "מדעני הגרעין של אנגליה"
1963 - "Sirimavo Bandaranaike; "דיפלומטים מקסיקנים"
1964 - "נשים אמריקאיות בברית המועצות"; "ראש הממשלה אוטו קראג"
1965 - "שאה של איראן בברית המועצות"; "מרסל דוזימה בברית המועצות"; "דגל מעל המולדת" (הצלם הראשי); "DOSAAF" (סרט)
1966 - "הישג העם הוא בן אלמוות"; "אם אתה אוהב את זה"
1967 - "הלהבה הנצחית" (סרט)
1970 - "עיתון העמל" (סרט)
1971 - "הוועידה ה-24 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות"; "טולסטוי והודו"
1972 - "חברי פרלמנט מרומניה בברית המועצות" (צילם ביחד עם נ. דאנשין); "חברי פרלמנט לבנוניים בברית המועצות" (צילם ביחד עם א. פדיאייב); "ביקור חברים" (ביקור בברית המועצות משלחת של צ'כוסלובקיה בראשות יו"ר האספה הפדרלית א '. אינדרה) (צילם ביחד עם נ. דאנשין)
1974 - "שליחי תימן הדמוקרטית" (צילם ביחד עם א. יאצון); מוזיקה לעם (צילם ביחד עם ג. אפיפנוב, ו. גריזין); "המשלחת הפרלמנטרית של ניו זילנד בברית המועצות" (בשיתוף עם א. קרילוב); "חברי פרלמנט מסיירה לאון בברית המועצות" (צילם ביחד עם ו. איזבקוב)
1975 - "זיכרון האומץ"
1976 - "השלום/העולם יקר לנו" (יחד עם ו '. איזבקוב, א. קרילוב
לקריאה נוספת

מיכאילוב, פומין. מחיר התמונה. מהדורת החדשות הסובייטית מן החזית בשנים 1941–1945 -2010 - ISBN 978-5-88373-252-6
הערות שוליים

↑  לפי הלוח היוליאני
1 2 3 4 5 6  "Борис ШЕР" (ברוסית). Музей ЦСДФ. נבדק ב-2019-08-18.
↑  "Служили два товарища…" (ברוסית). Музей ЦСДФ. נבדק ב-2019-08-19.
↑  https://www.yadvashem.org/research/research-projects/soldiers/boris-borukh-sher.html
1 2  איליה קופלין, Операторский фронт. Лекция во ВГИКе, 15 марта 1958 года.
↑  Нелли Кузнецова. "Снимать правду жизни… Семену Школьникову, легендарному кинооператору, исполняется 90 лет". Молодежь Эстонии. www.moles.ee. נבדק ב-2019-08-18.
↑  "Профессиональная привычка - о подвиге Бориса Шера". www.pomnivoinu.ru. נבדק ב-2019-08-19.
ביינברידג' קולבי

ביינברדיג' קולבי (באנגלית: Bainbridge Colby; ‏22 בדצמבר 1869 - 11 באפריל 1950) היה משפטן אמריקאי, ממייסדי המפלגה הפרוגרסיבית של ארצות הברית, שכיהן כמזכיר המדינה בשלהי כהונתו של וודרו וילסון.
ביוגרפיה

קולבי נולד בסנט לואיס, מיזורי וסיים את לימודיו בויליאמס קולג' ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה. הוסמך לעריכת דין במדינת ניו יורק.
בשנים 1901–1902 היה קולבי חבר בית הנבחרים למדינת ניו יורק. הוא עסק במשפטים ועבד בעריכת דין. בשנת 1917 מונה לעוזר לשר המשפטים האמריקני לענייני חוק הסחר החופשי. באותה שנה נשלח קולבי כנציג הממשל לכינוס מדינות ההסכמה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
במרץ 1920 מונה קולבי למזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלתו של הנשיא וודרו וילסון. כהונתו נמשכה כשנה, לאחריה הסתיימה כהונתו של וילסון, ובמהלכה הציג קולבי חזית אחידה עם הנשיא ותמך במדיניותו בעת שוילסון סבל מקשיים בריאותיים ושבץ. קולבי תמך בחבר הלאומים בשלביו הראשונים והיה הראשון בממשל האמריקני שלא הכיר באופן רשמי ברוסיה הקומוניסטית (אי ההכרה נמשכה עד 1933).
לאחר סיום כהונתו חזר קולבי לעסוק בעריכת דין. בשנים 1921–1923 הוא הועסק במשרד עורכי הדין של וודרו וילסון.
ארנסט יונגר

| --- | --- |

 לידה:  29 במרץ 1895 היידלברג, הדוכסות הגדולה של באדן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  17 בפברואר 1998  (בגיל 102) רידלינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Wilflingen Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לייפציג 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 זרם ספרותי:  Conservative Revolution 
 יצירות בולטות:  The forest passage, Storm of Steel, Eumeswil 
 פרסים והוקרה:  הפרס הספרותי של ברמן (1956)  פרס גתה (1982)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1986)  פרס אימרמן (1965)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מדריד (1995)  פרס לזכר שילר (1974)  הפרס העולמי ע״ש סינו דל דוקה (1981)  הצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1985)  מסדר ההצטיינות של באדן-וירטמברג (1980)  פור לה מריט 
 www.juenger-haus.de
 חתימה:   
 
ארנסט יונגר במדים, בתקופת מלחמת העולם הראשונה
ארנסט יונגר (גרמנית: Ernst Jünger;‏ 29 במרץ 1895 – 17 בפברואר 1998) היה סופר ופילוסוף גרמני.
ביוגרפיה

יונגר נולד בהיידלברג וגדל בהנובר, בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער הוואנדרפוגל. במלחמת העולם הראשונה שירת כמתנדב בחזית המערב, נלחם בקרב על הסום, נפצע וזכה בעיטורים רבים בהם העיטור הרם ביותר פור לה מריט. את חוויותיו במהלך המלחמה תיאר בסדרת מסות וספרים שכתב במהלך שנות העשרים בהם "בסופת הפלדה" (1920), ו"המלחמה בחזית הפנימית" (1922).
עם פרישתו מהצבא בשנת 1923 החל ללמוד זואולוגיה ופילוסופיה, אך פרש בטרם סיים את לימודיו. יונגר היה חבר במספר קבוצות לאומניות בתקופת רפובליקת ויימאר והיה בקשר עם מנהיגים נאצים כיוזף גבלס ואוטו שטראסר. יחד עם זאת, סירב להצטרף למפלגה הנאצית ולהיות חבר ברייכסטאג מטעמה.
ב-1932 ראה אור ספרו של יונגר "העובד" הפורש את משנתו הפוליטית באותה עת. לפיה הוא תפס את החברה כמערכת של גיוס וייחס תפקיד מכריע לטכנולוגיה כמאפשרת את גיוסה המוחלט של החברה למלחמה. החיבור בין הגוף למכונה יוביל לגאולה פיזית ורוחנית של האדם. את המלחמה קישר לאסתטיקה וליופי. בטכנולוגיה אף טמון מרכיב משמעותי בגיוסו הפוליטי של ההמון, רעיון שהשפיע ויושם על ידי הנאצים.
ב-1933 סירב יונגר להצטרף לאגודת הסופרים הגרמנית שטוהרה בידי הנאצים. על פי יומנו שפורסם לאחר מלחמת העולם השנייה, יונגר התנגד לנאציזם וחש כלפיו בוז עמוק, יותר בגלל התנגדות האינטלקטואל לוולגרי מאשר מתוקף התנגדות אידאולוגית. ביומנו הוא מספר על הבושה שאחזו בו למראה יהודים עם טלאי צהוב.
ב-1940 הוצב יונגר כקצין במפקדת הוורמכט בפריז. בעת היותו בפריז יצר קשרים עם משכילים צרפתים כמו פבלו פיקאסו וז'אן קוקטו. לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר ב-20 ביולי 1944 שוחרר מהצבא, על אף שככל הנראה לא היה מעורב בו. בראשית 1944 נעצר בנו על פעילותו האנטי נאצית. עד לשנת 1949 נאסר פרסומם של כתביו של יונגר. לאחר מלחמת העולם השנייה היו שלמדו זכות על יונגר וטענו שספרו "צורי שיש" מהווה אליגוריה המבקרת את השלטון הנאצי. אחרים הזכירו שהספר זכה לתשבחות בביטאון דאס רייך של יוזף גבלס, וראו ביונגר דוגמה לסופר גרמני אנטישמי.
זכה בפרסים רבים והחשוב שבהם בשנת 1982 פרס גתה לספרות, שהוענק לו לאחר ויכוחים מרים בין חברי הוועדה הבוחרת עקב קשריו בעבר עם הנאצים, וכן בשל הגותו ועברו הלאומני.
יונגר הוא מן המחברים והוגי הדעות הרבגוניים ביותר. הוא כתב מסות, מניפסטים פוליטיים, יומנים, ספרי פילוסופיה וסיפורת.
ספריו

Afrikanische Spiele. Munchen, Ungekurzte Ausg., 1958
Auf den Marmorklippen. Erlenbach, E. Rentsch
Aufmarsch des Nationalismus. von Friedrich Georg Junger, hrsg. von Ernst Junger. Berlin, Vormarsch-Verlag
Auswahl aus dem Werk in tunf Banden. Stuttgart, Klett-Cotta, 1994
Autor und Autorchaft. Stuttgart, Klett-Cotta, 1984
Copse 125: a chronicle from the trench warfare of 1918 New York, H. Fertig, 1988
Glaseme Bienen. Stuttgart, E. Klett, 1957
In Stahlgewitten: aus dem Tagebuch eines Stostruppfuhrers, Berlin, E.S. Mittler, 10 Aufl. 1926
Jardins et routeL journal i, 1939-1940/ ernst Junger, traduit de l'allemand par Maurice Betz, ed. definitive Rev. par Henri Plard. Paris' C, Bourgois, 1979
Der Kampf um das Reich / hrsg. von Ernst Junger. Essen, Deutsch Vertriebsstelle "Rhein und Ruhr", Wilhelm Kamp
Krieg und Krieger/ hrsg. von Ernst Junger. Berlin, Junker und Dunnhaupt, 1930
On the Marble Cliffs. Harmondsworth, Middlesex, Penguin Books, 1970
Premier Journal parisien: Journal 22, 1941-1943/ Ernst Junger, traduit de l'allemand. Paris, C. Bourgois, 1980
Second Journal parisien: Journal iii, 1943-1945. Paris, C.Bourgois, 1980
Sgraffiti, Stuttgart, E. Klett, 1960
Siebzig verweht. Stuttgart, Klett-Cotta, 1988
Strahlungen. Tubingen, Heliopolis-Verlag, 1949
fUber die Linie. Frankfurt am Main, V. Klostermann, 1958,
הערות שוליים

1 2  מ. פוליטי, סופר גרמני במדי הכובש בצרפת, מעריב, 18 ביוני 1965
↑  ווילהלם שווצ'יק, אננה זגרס, על המשמר, 2 ביולי 1948
↑  אברהם שאנן, דין הסופרים האנטישמיים, דבר, 17 בפברואר 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263449605171  PLWABN: 9810542643905606  BIBSYS: 90051211  BNE: XX902729  BnF: cb11908854x (data)  CANTIC: a10740867  CiNii: DA00111941  GND: 118558587  ICCU: CFIV010922  ISNI: 0000 0001 2276 4229  LCCN: n50038756  LNB: 000029399  MusicBrainz: 271ee9ff-aae5-4a3c-b440-426e35c66134  NDL: 00444993  NKC: jn19990004119  NLA: 35256055  NLG: 122420  NLK: KAC201401498  NTA: 068858485  SELIBR: 192043  SNAC: w60v8z76  SUDOC: 02693857X  Trove: 884601  VcBA: 495/302849  VIAF: 12310323   WorldCat (עם VIAF): 12310323
ארנסט טידמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בינואר 1928 קליבלנד, ארצות הברית 
 פטירה:  14 ביולי 1984 (בגיל 56) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שפות היצירה:  אנגלית אמריקאית 
 יצירות בולטות:  Shaft, הקשר הצרפתי 
 בן או בת זוג:  Chris Clark 
 פרסים והוקרה:  פרס אדגר (1975)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (1970)  פרס גילדת הכותבים של אמריקה 
 
ארנסט טידמן (באנגלית: Ernest Tidyman‏; 1 בינואר 1928 - 14 ביולי 1984) היה סופר ותסריטאי אמריקאי שנודע בשל דמויות הבלש השחור שמאפינות את ספריו ובשל דמות המפתח הקולנועית שיצר ג'ון שאפט.
טידמן זכה בפרס האוסקר לתסריט בשנת 1971 על הסרט "הקשר הצרפתי".
נפטר ב-14 ביולי 1984.
ביבליוגרפיה > סיפרי שאפט

Shaft-1970
Shaft Among the Jews-1972
Shaft's Big Score-1972
Goodbye, Mr. Shaft-1973
Shaft Has a Ball-1973
Shaft's Carnival of Killers-1974
The Last Shaft-1975
ביבליוגרפיה > ספרים נוספים

Line of Duty-1974
Table Stakes-1978
פילמוגרפיה

The French Connection (הקשר הצרפתי) - 1971 תסריט
Shaft-1971 - ספר ותסריט
Shaft's Big Score!-1972 - תסריט, מפיק
1973-High Plains Drifter - תסריט
1975-Report to the Commissione - תסריט
1976-Gli Esecutori - תסריט
1978-To Kill a Cop - תסריט
1979-Dummy - תסריט
1979-A Force of One - תסריט
1980-Power - תסריט
1980-Guyana Tragedy: The Story of Jim Jones - תסריט
1980-Alcatraz: The Whole Shocking Story - תסריט
1983-Last Plane Out - תסריט
1985-Brotherly Love - תסריט
בית הכנסת בגוצה דלצ'ב

| --- | --- |

מבנה בית הכנסת בגוצה דלצ'ב (2010)
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 מיקום:  גוצה דלצ'ב
 מדינה:  בולגריה
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1905
 מידות
 קומות:  2
 קואורדינטות:  41°34′16″N 23°43′43″E﻿ / ﻿41.57111°N 23.72861°E﻿ / 41.57111; 23.72861
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הכנסת בגוצה דלצ'ב(למפת בולגריה רגילה) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הכנסת בגוצה דלצ'ב
 
בית הכנסת בגוצה דלצ'ב היה בית כנסת אשר פעל בעיר גוצה דלצ'ב בבולגריה מ-1905 ועד ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.
היסטוריה

הקהילה נוסדה בשלהי המאה ה-19 על ידי פליטים שנמלטו מקרבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והגיעו לעיר שנותרה בשליטה עות'מאנית. ב-1900 נמנו בעיר 100 יהודים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת יוון ולעיר הגיעו מאות פליטים יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה נותרה בגוצה דלצ'ב קהילה יהודית בת 166 נפשות. הרוב המוחלט של בני הקהילה עלו לישראל לאחר הקמתה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 התגוררה בעיר משפחה יהודית אחת, משפחת בָּרוּכוֹב. המשפחה התגוררה בקומה העליונה של מבנה בית הכנסת כאשר הקומה התחתונה משמשת למסחר וכמחסן.
המבנה

בית הכנסת הוקם בראשית המאה ה-20, בשלהי שלטונה של האימפריה העות'מאנית באזור. המבנה בן שתי קומות, ומעוטר בכיפה ובה חלונות עם ויטראז'ים בצורת מגן דוד. ב-1950 נמכר המבנה למשפחת ברוכוב שהייתה המשפחה היהודית האחרונה שהתגוררה בעיר. בהמשך, הוכרז המבנה אתר מורשת בולגרי. לאורך השנים הפכה קומתו הראשונה של המבנה למחסן, וקומתו השנייה שימשה למגורים. ב-2008 הוסר המבנה מרשימת אתרי המורשת בבולגריה.
הערות שוליים

↑  נתונים היסטוריים של אוכלוסייה במקדוניה "אוכלוסיית יהודי גוצה דלצ'ב בראשית המאה ה-20", באתר promacedonia.org (במקדונית).
↑  חיים קשלס, דורות הראשונים, בתוך אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 63-65.
↑  קרן צבי, "יהודי בולגריה, מבוא היסטורי קצר", באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
↑  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, A Guide to Jewish Bulgaria, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, pages 134-135.
בית הכנסת ראה-י דנש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  רחוב 20, שכונת אמיר אבאד
 מיקום:  טהראן
 מדינה:  איראן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1971–1971
 קואורדינטות:  35°43′41″N 51°24′23″E﻿ / ﻿35.7281°N 51.4064°E﻿ / 35.7281; 51.4064
 he
 
בית הכנסת ראה-י דנש (בפרסית: کنیسای راه دانش) שפירושו בפרסית "דרך הידע" נמצא ברחוב 20 בשכונת אמיר אבאד בטהראן.
הבניין בו שוכן בית הכנסת נבנה בשנת 1971 כבניין בן שלוש קומות. בשתי הקומות הראשונות פועל בית ספר בו לומדים 180 תלמידים. במסורת היהודית בטהראן מקובל לשלב בין הוראת מדע ודעת לבין לימוד תורה ותפילות, לכן הוקם בקומה השלישית של הבניין בית כנסת ובו 240 מקומות. בשנת 1981 הממשלה החדשה אסרה על המיעוטים לנהל בתי ספר בסמוך לכנסיות או לבתי כנסת כדי לא לחשוף את התלמידים המוסלמים לדתות אחרות, אך האיסור לא השפיע על פעילותו של בית הכנסת ראה-י דנש.
יהודים רבים עזבו את איראן אחרי המהפכה האיראנית, עדיין פוקדים יהודים את בית הכנסת בשבתות ובחגים.
בשנת 2009 בית הכנסת עבר שיפוץ גדול יסודי בהשראת בתי הכנסת בירושלים.
הערות שוליים

↑  7dorim_Admin, کنیسای راه دانش, فرهنگ یهودیان ایران, ‏11 בנובמבר 2020 (בפרסית)
↑  Eliz Sanasarian, Religious Minorities in Iran, Cambridge University Press, 13 באפריל 2000, ISBN 978-1-139-42985-6. (באנגלית)
בית הכנסת בדופניצה

| --- | --- |

מבנה בית הכנסת בדופניצה  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 מיקום:  דופניצה
 מדינה:  בולגריה
 רב בית הכנסת:  יהודה ערב
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1859–1860
 תאריך פתיחה רשמי:  1860 
 תאריך פירוק:  1955
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות עות'מאנית 
 מידות
 קומות:  2
 קואורדינטות:  42°15′55″N 23°06′59″E﻿ / ﻿42.26528°N 23.11639°E﻿ / 42.26528; 23.11639
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הכנסת בדופניצה(למפת בולגריה רגילה) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הכנסת בדופניצה
 
לוחות הזיכרון לזכר הנופלים במלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה
בית הכנסת בדופניצה היה בית כנסת, אשר פעל בעיר דופניצה בבולגריה מ-1860 ועד 1947. המבנה נהרס באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
היסטוריה

תיעוד לקהילה יהודית מאורגנת בעיר דופניצה קיים החל מאמצע המאה ה-17. ב-1859 נבנה במקום בית כנסת מפואר ובראשית המאה ה-20 נחנך בית עלמין חדש לקהילה. במועד זה מנתה הקהילה כ-1,000 נפשות. ב-1906 התחוללה בעיר עלילת דם, ובעקבותיה נערך פוגרום בקהילה ומספר מבניה נרצחו. בשל האירועים עזבו משפחות את העיר ועברו לסופיה ולפלובדיב. בתקופת בין המלחמות היגרו לעיר יהודים רבים גם ממדינות שכנות, וזאת כחלק מטרנספר האוכלוסיות שאירע לאחר המלחמה. בדופניצה הייתה פעילות ציונית ענפה ובכלל זה בארגוני נוער. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בקהילה כ-2,000 יהודים.
יהודי דופניצה היו מיועדים לגירוש למחנה ההשמדה טרבלינקה בראשית מרץ 1943, בעיר נערכה אקציה וחברי תנועת בראניק פרצו לבתי הקהילה והכו את יושביהם. הגירוש לא יצא אל הפועל. מרבית יהודי העיר עלו לישראל במהלך העלייה ההמונית. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה לישראל, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד אוכלוסין ובדופניצה נמנו 382 יהודים. בראשית המאה ה-21 התגוררו בעיר יהודים ספורים.
המבנה

בניית בית הכנסת החלה ב-1859 והוא נחנך שנה מאוחר יותר. לתקופתו, היה בית הכנסת מהמפוארים בבולגריה. המבנה היה בין שתי קומות, כאשר קומתו השנייה שימשה לעזרת נשים. שער הכניסה אליו היה מצידו המערבי, ולצד המבנה שכנה חצר מרכזית גדולה. את המבנה עיטרה כיפה והותקנו בו שתי שורות בנות שישה חלונות. בית הכנסת שכן בסמוך למסגד המרכזי שבעיר והתפילות נוהלו בו בנוסח הספרדים.
בחזית בית הכנסת מעל דלת הכניסה נחקקה באבן כתובת הקדשה:
”שויתי יהוה לנגדי תמיד
 יפה נתרצה ק"ק דופניצה גדול ב הבית
המתנדבים גבירי ויחידי הי' הקימו הבית
 וה"ש בש' פתחו שערים פג הוקם הבית
 המ"ש ק"ן הרב יהודא ערב נר"ו נגיד הבית
 וכטוב יו"ט סי' דוד אשכנזי וה' דוד ב'
 יוסף גבאי ופקידי הבית”.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הותקנו על קיר בית הכנסת שני לוחות זיכרון ועליהם נחקקו שמות הנופלים מקרב בני הקהילה ממלחמת הבלקן הראשונה, ממלחמת הבלקן השנייה וממלחמת העולם הראשונה. ב-1947 הגיע לעיר הרב אשר חננאל לצורך תיעוד הקהילה ומורשתה. הוא מצא שבית הכנסת אינו פעיל והעביר ממנו לסופיה תשמישי קדושה שהמוקדמים מהם תוארכו לאמצע המאה ה-18. ככל הנראה התשמישים אבדו ברבות השנים. באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 נהרס המבנה ובמקומו הוקם מועדון נוער של המפלגה הקומוניסטית. שני לוחות הזיכרון הועתקו מהמקום לרחבה אשר שכנה בסמוך למסגד. לאחר תום העידן הקומוניסטי בבולגריה הוחזרו הלוחות אל חצר מועדון הנוער, שם שכן בעבר בית הכנסת. במקום מתקיימים טקסי זיכרון עירוניים מטעם עיריית דופניצה, לזכר הנופלים וציון הצלת יהודי העיר מהשמדה.
הערות שוליים

1 2  צבי קרן, הקהילה היהודית בדופניצה, באתר "כולנו בולגרים".
↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמוד 94.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה - כרך ד', מאחורי מסך הברזל, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 296.
↑  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, A Guide to Jewish Bulgaria, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, page 153.
1 2  בית הכנסת בדופניצה, בתוך: Jewish Historic Monuments and Sites in Bulgaria 2011 Part One, עמוד 6 (באנגלית).
↑  הקהילה היהודית בדופניצה, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"
↑  דופניצה מציינת את יום השנה ה-75 להצלת יהודי בולגריה, באתר dennews.bg (בבולגרית).
בית הכנסת בדובריץ'

| --- | --- |

מבנה בית הכנסת בדובריץ' (2010)
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  רחוב סלאביאנסקה 5 דובריץ'  (ul. "Slavyanska" 5)
 מיקום:  דובריץ'
 מדינה:  בולגריה
 רב בית הכנסת:  ליאון בכר
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1887
 תאריך פתיחה רשמי:  1887 
 מידות
 קומות:  2
 קואורדינטות:  43°34′05″N 27°50′04″E﻿ / ﻿43.56806°N 27.83444°E﻿ / 43.56806; 27.83444
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הכנסת בדובריץ(למפת בולגריה רגילה) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הכנסת בדובריץ
 
בית הכנסת בדובריץ' היה בית כנסת אשר פעל בעיר דובריץ' בצפון-מזרח בולגריה בין השנים 1887–1949.
היסטוריה

תיעוד לנוכחות יהודים ספרדים בדובריץ' קיים מאמצע המאה ה-18, עת נשלט האזור על ידי האימפריה העות'מאנית. ב-1835 פרצה שרפה באדירנה אשר גרמה נזקים כבדים לרובע היהודי, ובעקבותיה עזבו משפחות רבות את העיר, התיישבו בערי הבלקן השונות ומספר מצומצם מהן הגיע גם לדובריץ'. לאחר פרעות הסופות בנגב שהתחוללו בשטחי האימפריה הרוסית, הגיעו לעיר עשרות משפחות שנמלטו משטחי האימפריה והקהילה גדלה משמעותית. לאחר הגעת הפליטים הוקם בית הכנסת. ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות היהודיות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 175 נפשות.
ככל הנראה בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-250 נפשות ומרביתם עלו לישראל לאחר הקמתה. ב-1949 נותרו בדובריץ' 57 יהודים. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
המבנה

בית הכנסת נחנך ככל הנראה ב-1887. רב הקהילה האחרון היה ליאון בכר. אף על פי שלאחר הגעת פליטי פרעות הסופות הנגב הייתה מרבית הקהילה אשכנזית נוהלו התפילות בבית הכנסת בנוסח הספרדים, ורבני הקהילה היו ספרדים. ב-1949 בית הכנסת פסק מלפעול. הבניין נשמר ומשמש אולם חזרות למקהלת בית הספר הסמוך.
הערות שוליים

1 2 3 4  צבי קרן, הקהילה היהודית בדובריץ', באתר "כולנו בולגרים".
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 65.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה - כרך ד', מאחורי מסך הברזל, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 296.
↑  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, A Guide to Jewish Bulgaria, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, page 158.
ביינהקוס

| ביינהקוס |
| --- | --- |
 שלדים שהוצגו ביפן בשנת 2012
תקופה
קרטיקון תחתון 125 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
על־משפחה:: אלברזאוריים
משפחה:: אלברזאוריים
סוג:: ביינהקוס
שם מדעי
 Bannykus

ביינהקוס (שם מדעי: Bannykus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האלברזאוריים מתקופת הקרטיקון התחתון ממונגוליה הפנימית, סין. הוא כולל מין אחד, Bannykus wulatensis. הוא גדול ביחס לאלברזאור עם משקל מוערך של 24 ק"ג על בסיס היקף הירך.
גילוי

ההלוטיפ (המאובן שלפיו הוגדר הטקסון) הוא IVPP V25026, שלד חלקי ולא שלם. הוא התגלה בשנת 2012, כאשר שרידיו הוצגו ביפן בשם הלא רשמי "Wulatesaurus". הוא קיבל את השם המדעי Bannykus wulatensis בשנת 2018; שמו הגנרי מגיע מהמילה המנדרינית "Ban" שמשמעותה חצי, והמילה היוונית "onyx", שמשמעותה טופר. הכוונה היא למאפייני המעבר הנראים בתרופוד זה.
הערות שוליים

↑  Aristos Georgiou, Two New Dinosaurs Are Evolutionary 'Missing Link', Newsweek, ‏2018-09-03 (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא דינוזאורים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בילי הייז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 באפריל 1947 (בן 77) צפון בבילון, ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 עיסוק:  סופר ובמאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מרקט 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  "אקספרס של חצות" (ספר)
 תקופת הפעילות:  מ-1976
 בן או בת זוג:  Wendy West 
 
ויליאם "בילי" הייז (באנגלית: William "Billy" Hayes; נולד ב-3 באפריל 1947) הוא סופר, שחקן ובמאי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בעקבות ספרו "אקספרס של חצות", המבוסס על חוויותיו ובריחתו מן הכלא הטורקי אחרי שהואשם בהברחת חשיש.
ביוגרפיה

הייז נולד ב-3 באפריל 1947 בניו יורק. אביו היה מכונאי ואמו נפטרה זמן קצר אחרי שילדה אותו. ב-1967 הגיע לאוניברסיטת קולומביה שם פגש את סוזן, שהפכה בהמשך לבת זוגו.
ביוגרפיה > הפרשה בטורקיה

בהיותו סטודנט, הייז נתפס בידי כוחות משטרת טורקיה ב-7 באוקטובר 1970, כשעל גופו מוצמדים שבעה קילוגרמים של חשיש. הוא נשפט למאסר של כ-4 שנים וחודשיים בכלא טורקי. כשתאריך שחרורו עמד להגיע בתוך מספר שבועות, הוא למד שהרשויות החליטו פה אחד להעניק לו תקופת מאסר עולם באשמת הברחת סמים במקום החזקתם בלבד. הוא נכלא בכלא "Sağmalcılar" בטורקיה. בעקבות תקרית אלימה בכלא בה תקף הייז אסיר המקורב לפקידי הכלא, הייז הועבר לבית חולים פסיכיאטרי בשם "באקיקרוי".
מחלקת המדינה של ארצות הברית לחצה על טורקיה לשחררו, אך ראש ממשלת טורקיה מליח אזנבל טען כי לארצות הברית אין עמדה בדחיית פסיקה של בית משפט טורקי. לצד זאת הוא אמר בשיחות סגורות כי יישקל שחרורו מטעמים הומניטריים אם מצבו הפסיכולוגי והנפשי של הייז לא ישתפר. אך ב-12 במאי 1975 הוא נדון למאסר של 30 שנה במקום מאסר עולם, והועבר לכלא "אימפרלי". בשיחות בין דיפלומטים אמריקאים לטורקים, ניסו להסדיר את שחרורו בחנינה ב-1978, תוך הכרזתו כאישיות בלתי רצויה בטורקיה וגירושו.
הייז הצליח להימלט מתוך הכלא הטורקי ב-2 באוקטובר 1975 באמצעות חתירה בסירת משוטים בלילה. הוא הגיע לבנדירמה ולאחר מכן הצליח לחצות את הגבול ליוון. הוא הגיע מסלוניקי לפרנקפורט בגרמניה ב-20 באוקטובר 1975, שם נחקר וסיפר מידע צבאי שנודע לו על טורקיה במהלך שהותו במדינה.
ביוגרפיה > לאחר שחרורו

ב-1977 פרסם הייז את ספרו "אקספרס של חצות", המתאר את שנותיו בכלא ובריחתו. ב-1978 עובד הספר לסרט בעל אותו השם בבימויו של אלן פארקר ותסריט של אוליבר סטון. את הייז גילם השחקן בראד דייוויס. הסרט כלל שינויים רבים בהשוואה לספר, למשל הוכנסה הריגה של הייז את הסוהר הסדיסט חמידו "הדוב", האנטגוניסט הראשי בסרט, ובנוסף תואר כי חמידו נהג להתעלל באסירים מינית ונפשית (למעשה, הסוהר נהרג ב-1973 בידי אסיר משוחרר שחמידו העליב את משפחתו, שנתיים לפני בריחתו של הייז).
במהלך פסטיבל קאן ב-1999, רואיין הייז על ידי פרסומאי טורקי על הסרט; הייז הביע את אכזבתו מהסרט, בין השאר בשל הדימוי השלילי שנוצר בעקבותיו לטורקיה ולכלל הטורקים..
ביוני 2010, שודר במסגרת התוכנית התיעודית "Locked Up Aboard" מאת נשיונל ג'יאוגרפיק, פרק בשם "אקספרס של חצות האמיתי", בו רואיין הייז וסיפר את גרסתו לסיפור הכליאה והבריחה.
הייז נותר פעיל בתעשיית הבידור, בעיקר בכתיבה ובמשחק. בין השאר כתב וביים את "Southside" ב-2003.
הערות שוליים

↑  INTERVIEW WITH WILLIAM HAYES/CODEL MURPHY / 030925Z MAY 74, U.S. State Department, Ankara, May 1974.
↑   בילי הייז, בביצוע Interview, סרטון  באתר יוטיוב
↑   8e-FRk בילי הייז, בביצוע Interview Part 2, סרטון  באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007319814805171  BIBSYS: 13014594  BNE: XX1042310  BnF: cb12478795z (data)  GND: 1290175942  ISNI: 0000 0000 7689 8962  LCCN: no92027791  MusicBrainz: 02a1d4d8-cd70-4b96-a339-e0f75c66db31  NDL: 00442764  NKC: xx0153669  NTA: 070844275  SNAC: w6fw1gwn  SUDOC: 110981219  VIAF: 69489818   WorldCat (עם VIAF): 69489818
ארנסט יוהאן פון בירון

ארנסט יוהאן פון בירון (בגרמנית: Ernst Johann von Bühren‏ ברוסית: Эрнст Иоганн Бирон‏; 3 בדצמבר 1690 - 28 בדצמבר 1772) היה מדינאי רוסי ממוצא גרמני מאזור קורלנד. היה מאהב של אנה, קיסרית רוסיה ועוצר של איוואן השישי, קיסר רוסיה.