stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איית צרעים
איית הצרעים בתנ"ך

העוף מוזכר מספר פעמים בתנ"ך:
”וְאֶת הַדָּאָה וְאֶת הָאַיָּה לְמִינָהּ” (ויקרא יא יד)
”וְהָרָאָה וְאֶת הָאַיָּה וְהַדַּיָּה לְמִינָהּ” (דברים יד יג)
”נָתִיב לֹא יְדָעוֹ עָיִט וְלֹא שְׁזָפַתּוּ עֵין אַיָּה” (איוב כח ז)
הערות שוליים

↑  איית צרעים באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3  תופעה מסתורית: מספר חריג של בזי חופים בשמי הר מירון, באתר ynet, 14 ביולי 2021
↑  ארז ארליכמן, הכנף השבורה של איית הצרעים הנודדת ynet 13.10.2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4197604-6
אליסון

ערך זה עוסק בצמח. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| אליסון |
| --- | --- |
   אליסון ההרים (Alyssum montanum)- איור
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צלפאים
משפחה:: מצליבים
סוג:: אליסון
שם מדעי
 Alyssum ‏לינאוס, 1753
אָלִיסוֹן (שם מדעי: Alyssum) הוא סוג במשפחת המצליבים, עליו נמנים כ-170 מינים, רובם חד-שנתיים ונמוכים. הסוג ניכר בגוון האפור של עליו, שמקנה לו שעירות אופיינית. פרי האליסון מעוגל ובעל זרעים בודדים. בארץ ישראל גדלים בר אחד-עשר מינים מסוג זה.
תיאור הסוג

בני סוג זה הם עשבים, שמאופיינים בשערות כוכבניות - שערות שבסיסן משותף ויוצרות צורה דמוית כוכב, ש'קרניו' יוצאות מנקודה מסוימת. לא כל מיני הסוג הם בעלי טיפוס שערות כזה. שערות אלו יוצרות מראה מאפיר של הצמח, וכן מגנות עליו מפני רעייה. צמח אחר בעל שערות כוכבניות הוא בוצין מפורץ. פרחי האליסון קטנים יחסית למשפחתו, וצבעם לרוב צהוב, על אף שקיימים מינים בסוג זה שצבע פרחיהם שונה. לכל מיני האליסון בארץ ישראל פרחים צהובים.
רוב מיני סוג זה הם חד-שנתיים, חלקם רב-שנתים ומיעוטם בני-שיח. כולם קטני-קומה. בסוג כ-170 מינים, הנפוצים באזור הפלארקטי - היבשות אסיה, אירופה, וצפון אפריקה, כאשר דרום מזרח אירופה ודרום-מזרח אסיה עשירים במיוחד במיני אליסון.
מיני אליסון רבים צומחים באזורים יובשניים, שפיזור הגשמים בהם אינו אחיד. כתוצאה מכך, לצמח מספר מנגנונים שמבטיחים הפצה יעילה. הראשון, הוא תגובת הצמח הבוגר לגשם; בעונת היובש 'ממתינים' הפירות כשהם צמודים לגבעול. לאחר ההרטבה, שבאופן טבעי מתרחשת רק אחרי ירידת גשם חזק, עוקצי הפירות מתפשקים, וזמן מה לאחר מכן נפתחים קשוות הפרי והזרעים ניתזים מהם. בכך מובטחת יציאת זרעי הצמח מהפרי המוגן רק לאחר ירידת כמות גשם משמעותית. מנגנון נוסף קשור לזרעים עצמם: הם מכילים מוצילגים- רב-סוכר שלאחר חשיפה לרטיבות, הוא גורם ליצירת מעטה רירי מסביב לזרע. המעטה הרירי דביק, והוא מדביק לזרע חלקיקי אדמה. אלה מעלים את הסיכוי שהזרע יימצא במקום ראוי לנביטה ומוגן מיובש.
בארץ ישראל מיוצג הסוג על ידי 11 מינים שניתן לחלקם לשתי קבוצות. קבוצה אחת גדלה במרומי החרמון, וכוללת 2 מינים רב-שנתיים, שפריחתם קיצית. שני מינים אלו מייצגים קבוצה גדולה של מיני אליסון שנפוצים בהרים הגבוהים של המזרח התיכון והרמות הגבוהות של מרכז אסיה. קבוצה שנייה גדלה בחבלים הים-תיכוניים והמדבריים של הארץ, וכוללת מינים חד-שנתיים שפריחתם אביבית או חורפית.
צמח הנוי המכונה סלסלי כסף לעיתים מזוהה עם סוג זה. המקור לכך הוא שמו העממי באנגלית, Sweet Alyssum. למעשה, צמח זה כלול תחת הסוג מללנית, ועונה לשם מללנית ריחנית (Lobularia maritima).
תיאור הסוג > היבטים סיסטמטיים

תחת סוג זה נכללים מינים מהסוג Ptilotrichum, שהוגדר על ידי חוקר הטבע והפיזיקאי הגרמני בהרנרד מאייר (1767-1836), בשנת 1831. מאפייני הסוג היו פרחים לבנים, אבקנים משוננים, וזרע יחיד בשחלה. לימים התברר, לאחר בחינה של מינים רבים מקבוצה זו מרחבי העולם, שמיני סוג זה הם קבוצה פוליפליטית, ושהם כוללים מינים, שכיום מסווגים תחת הסוגים שחליים, קרדומין, דרבה ורוריפה. כתוצאה מכך 'נמחק' רישום המין Ptilotrichum, ושימוש בשם זה אינו מקובל יותר.
לאחר שהתקבלה עמדה זו, הוכנסו תחת הסוג אליסון הסוגים Gamosepalum, Meniocus, Odontarrhena, Psilonema ו-Takhtajaniella שכיום כולם נחשבים לנגזרות של הסוג אליסון.
תיאור מורפולוגי

כאמור, מיני סוג זה הם עשבים חד-שנתיים, רב-שנתיים או בני שיח לעיתים רחוקות. לצמח מראה מאפיר, ואיברי הצמח מכוסים שערות- לרוב מטיפוס שערות כוכבניות (ראה הסבר בתיאור הסוג), אך באופן נדיר גם שערות יושבות. עלי הצמח פשוטים, ולרוב גם אינם משוננים.
פרח האליסון קטן יחסית למשפחתו. צבע הפרח הנפוץ בקרב מיני הסוג הוא צהוב, ולמינים אחדים צבע כותרת לבן או ורוד. עלי הכותרת לעיתים בעלי מפרץ בראשם, אך לרוב תמימים- דהיינו עגולים לחלוטין. הפרחים ערוכים בתפרחת מטיפוס אשכול.
פרי האליסון עגלגל ופחוס. בחלק מהמינים, הפירות מתפשקים ביחס לגבעול כתגובה להרטבה. כמו כן הפרי נפתח בעת ההבשלה, ובמינים רבים ההרטבה מעוררת בזרעים הפרשת מוצילגים- רב-סוכר שגורם לפני השטח להיות דביקים, ובכך משפרים את סיכויי הנביטה של הזרע. הזרעים דקים, לעיתים מכונפים, וצורתם עגלגלה. הזרעים מועטים בכל פרי.
מיני הסוג בארץ ישראל

אליסון דחוס (Alyssum condensatum) – עשבוני רב-שנתי הגדל בחרמון הגבוה.
אליסון הסלעים (Alyssum murale) – עשבוני רב-שנתי הגדל ברום הבינוני בחרמון.
אליסון חרמוני (Alyssum baumgartnerianum) – עשבוני רב-שנתי הגדל ברום הבינוני בחרמון.
אליסון זעיר (Alyssum linifolium) – חד-שנתי הגדל בחבלים יובשניים למחצה של הארץ, כדוגמת הר הנגב.
אליסון קירח (Alyssum meniocoides) – צמח חד-שנתי נדיר, שפרחיו צהובים, הגדל בהר הנגב והרי יהודה, כמו גם בהרי עבר הירדן. אליסון קירח לעיתים חולק את או בית גידול עם מללנית מצרית שפרחיה לבנים, אבל פירותיה דומים לאליסון קירח. אך, בעוד שלזרעים של מללנית מצרית יש מלל קרומי רחב, זרעיו של אליסון קירח חסרי מלל לחלוטין.
אליסון סגלגל (Alyssum dasycarpum) – חד-שנתי נדיר הגדל בחבלים היובשניים של הארץ.
אליסון פשוט (Alyssum simplex) – מין זה גדל בחבלי הצומח הים-תיכוניים בארץ ישראל. הוא נחשב לנדיר ומתאפיין בשערות פרי קצרות והדוקות לקשוות.
אליסון מצוי (Alyssum strigosum) – צמח חד-שנתי נמוך (8 עד 12 ס"מ) ונפוץ מאוד בבתות ובכיסי סלעים בחבל הים-תיכוני, כמעט בכל אזורי הארץ. מין זה בעל שערות הדוקות, פרחים קטנטנים וצהובים שנישאים בתפרחת כדורית, והפירות דמויי מטבע שקוטרו 3 עד 4 מ"מ, שמתפשקים מן הגבעול בעת הבשלה.
אליסון חרוטי (Alyssum szowitsianum) – מין חד-שנתי הגדל ברום הבינוני בחרמון
אליסון מלול (Alyssum maraginatum) – מין חד-שנתי הדומה לאליסון מצוי אבל פריו מוארך ודמוי אליפסה. הוא שכיח בחבל הספר, שמפריד בין החבל הים-תיכוני למדברי של ישראל.
אליסון דמשקאי (Alyssum damascenum) – מין חד-שנתי זקוף, נמוך (7 עד 13 מ"מ) ונדיר, הקרוי על שם דמשק, בירת סוריה. הצמח כולו מכוסה שערות כוכביות זעירות המקנות חספוס לגבעול ולעלה. הפרחים זעירים וצהבהבים. הפירותות דמויי מטבע והבליטה במרכזה מורה על מקום הזרע. מין זה דומה לאליסון מצוי, שלעיתים חולק עמו אותו בית גידול, אך בעוד הפירות של אליסון מצוי מתפשקים בהבשלה, פירותיו של אליסון דמשקאי מתהדקים אל הגבעול. הוא גדל בחבלים הים-תיכוניים ישראל והמדבריים, ושכיח בעיקר בחבלים בחגורת הספר ובאזור הערבתי של צפון הנגב. בצפון הנגב הוא גדל במדרונות סלעיים ושקעים בוואדיות קטנים.
לקריאה נוספת

נעמי פינברון-דותן ואבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת כנה, 1991, עמ' 249-246. (הספר בקטלוג ULI)
אבי שמידע, החי והצומח של ארץ ישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, כרך 10, עמ' 110-109.
אליסון- זרעים
Allysum allyssoides- אמנם מין אירופאי של אליסון, אך הוא דומה מאוד למינים החד-שנתיים של אליסון הגדלים בארץ ישראל.
אליסון פשוט
אליסון חרמוני
אצטגנון

| אצטגנון |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: דגי גרם
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
משפחה:: אצטגנוניים
סוג:: אצטגנון
שם מדעי
 Uranoscopus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


אצטגנוּן (שם מדעי:Uranoscopus) הוא סוג של דגים טורפים בסדרת הדקראים החיים על קרקעית הים ונפוצים בימים רבים. הם אורבים בחול לאיטם לטרף אותו הם בולעים עם לסתותיהם והם בעלי קוצים ארסיים.
מינים

בסוג זה 23 מינים:
Uranoscopus affinis
Uranoscopus albesca
Uranoscopus archionema
אצטגנון מגובשש (Uranoscopus bauchotae)
Uranoscopus bicinctus
Uranoscopus cadenati
Uranoscopus chinensis
Uranoscopus cognatus
Uranoscopus crassiceps
אצטגנון אריתראה (Uranoscopus dahlakensis)
אצטגנון סואץ (Uranoscopus dollfusi)
Uranoscopus filibarbis
אצטגנון הכתמים (Uranoscopus fuscomaculatus)
אצטגנון נטוף (Uranoscopus guttatus)
Uranoscopus japonicus
Uranoscopus kaianus
אצטגנון ים-סופי (Uranoscopus marisrubri)
Uranoscopus marmoratus
Uranoscopus oligolepis
Uranoscopus polli
אצטגנון ים-תיכוני (Uranoscopus scaber)
Uranoscopus sulphureus
Uranoscopus tosae
אוח מצוי

| אוח מצוי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי לילה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ינשופיים
סוג:: אוח
מין:: אוח מצוי
שם מדעי
 Bubo bubo ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


אוֹחַ מצוי, אוח עיטי או אוֹחַ איראסיאני (שם מדעי: Bubo bubo) הוא מין של אוח שתפוצתו העיקרית היא באירופה ובאסיה והוא הגדול בדורסי הלילה בעולם.
תיאור

לאוח יש עיניים בצבע חום-כתום, ומעליהן שתי ציציות דמויות קרנים.
הזוויגים דומים אך בדרך כלל הנקבה גדולה מהזכר. משקלה מגיע ל-4.2 ק"ג ומוטת כנפיה עד 200 ס"מ. משקלו של הזכר נע בין 1.5 - 3.00 ק"ג ומוטת כנפיו מגיעה עד 160 ס"מ.
תת-מינים

Bubo bubo bubo
Bubo bubo hispanus
Bubo bubo ruthenus
Bubo bubo interpositus
Bubo bubo sibiricus
Bubo bubo yenisseensis
Bubo bubo jakutensis
Bubo bubo ussuriensis
Bubo bubo turcomanus
Bubo bubo omissus
Bubo bubo nikolskii
Bubo bubo hemachalana
Bubo bubo kiautschensis
Bubo bubo swinhoei
בעבר גם המין אוח פרעוני נחשב לתת-מין של אוח זה.
תפוצה

בישראל נפוץ תת-המין B. b. interpositus, המזכיר מין דומה של אוח ישראלי - אוח פרעוני (שבעבר היה תת-מין של אוח מצוי). הוא קטן ובהיר מהאוח הפרעוני, בהתאם לכלל ברגמן. בישראל נפוץ האוח באזורים הרריים, החל מהחרמון בצפון ועד הנגב הדרומי.
מקום חיוּת אופייני: האוח נוהג לצוד במקומות פתוחים, ולרוב הוא מקנן במצוקים. קיני האוח ממוקמים בדרך כלל הרחק מיישובי האדם.
התנהגות

האוח יחידאי על פי רוב, מלבד בעונת הרבייה, מציג התנהגות טריטוריאלית תוך-מינית תוקפנית, הנחלות יחפפו רק בחוסר מזון מספק. אוחים יעזבו את נחלתם רק במקרי הפרעה חמורים מצד בני מינם ובמחסור מזון. 
 למרות גודלם, התנהגותם חמקמקה וחששנית ומקשה על מחקר בשטח המחיה הטבעי. פעילותו לילית ומתחילה בדמדומי הערב, במשך היום ניצב ללא תזוזה על ענפי צמרות עצים.
האוח ידוע בקריאתו הרמה, הנשמעת למרחוק מבלי שיראה כלל. תפקיד הקריאה בשמירה על הנחלה, היא מגוונת בצליליה וברצפיה - קרקורים ושריקות - כל רצף בעל משמעות שונה לפריטי המין. האוח מסוגל לזהות את גודל הפרט ומרחקו מהנחלה בהתאם לעצמת הקריאה. בעונת הרבייה נוסף צליל גרוני עמוק המשמש בחיזור.
עיקר המחקר על המין מתרכז בתזונה ומושג על ידי מחקר הצנפות - מזון שלא עוּכַּל בשלמותו והוצא בהקאה. הצנפות מכילות שיער, נוצות ועצמות דרכן ניתן לזהות את טרפו של המין.
כשהוא מבחין באדם, האוח יעשה "הכל" על מנת שלא למשוך תשומת לב ולהתגלות. הוא ינמיך צללית וינסה לקפוא ולהיעלם מאחורי תלולית עפר. רק שלא יבחינו בו ובגוזלים.
רבייה

לאוח זוגיות מתמשכת לאורך שנים. כאמור, נפגשים הזוויגים היחידאים בעת החיזור לצורך הזדווגות. כאות למוכנותם לרבייה, הם חופרים גומחה קטנה באדמה ומפיקים צליל סטקטו ומס' קרקורים. 
 האוח נוהג לקנן בחרכי סלעים, מדפי צוקים ופתחי מערות, כמו גם בקנים נטושים של עופות גדולים. הוא רגיש לסביבתו, קיים מתאם בין כמות המזון הזמין לגידול צאצאים לבין מועד ותדירות ההזדווגות וכן לכמות הביצים בתטולה. על פי רוב, כל שנה תטולה יחידה כוללת כביצה עד ארבע ביצים, המוטלות בין החודשים פברואר ואפריל.
הנקבה דוגרת על הביצים לבדה, בעוד שהזכר מביא טרף לקן ואף מאכיל את הנקבה הוא ממשיך בכך עד לשבועיים אחרי הבקיעה. הנקבה מגנה על הגוזלים ומלמדת אותם איך להזון בכוחות עצמם. 
 הגוזלים קשורים לאימם ומחקים את פעולותיה דרך מנגנון ההטבעה. גוזלים שיראו אדם בעת לידתם יחשבו אותו לאימם, בשל כך קשה לשחרר אוח משביה אם לא גודל בידי אוח בוגר.
שלושה שבועות מבקיעתם, מסוגלים הגוזלים להזון בכוחות עצמם. בשבוע החמישי הוא נעים בקרבת הקן ומסוגלים בתעופה (למרחק מטרים אחדים) כעבור 60 ימים מבקיעתם. בסתיו הם עוזבים את הקן מיוזמתם או בלחץ הוריהם. בגרות מינית מגיעה בגיל שנתיים, יכולת הרבייה עד גיל 30 לערך.
לאוח תוחלת החיים רבה אחר הגיעו לבגרות, בהיעדר אויבים טבעיים שקולים לו. בשבי הוא עשוי להגיע ל-60 שנה, בטבע ל-20 שנה בקירוב.
מזון

מזונו של האוח מגוון ואינו בוחל כמעט בשום טרף. בין היתר הוא צד ארנבים, צבים, עופות קטנים ובינוניים (חוגלות, יונים) יצוין כי הוא חובב קיפודים, (האויב היחיד של הקיפוד בשרשרת המזון) אותם צד ואחר נוהג להסיר את עורם ואת קוציהם ולאכול את בשרם. לעיתים קרובות אפשר להבחין בשרידים של קיפודים בקרבת הקן.
שימור

גורמי סיכון והפרעה: האוח, כדורסי לילה אחרים, חשוף להרעלות, מכיוון שמזונו מבוסס על טרף מן החי. פגיעה במצוקים באופן ישיר והפרעה עקיפה באזור הקינון מסכנות גם הן את קיומו. בשל גודלו והופעתו המרשימה, בתרבויות שונות רואים בו סימן ל"עין הרע" ולכן הוא נפגע גם מציד.
אזכורים בתנ"ך

בעל חיים בשם אוח מוזכר במקרא, בספר ישעיהו:
וְרָבְצוּ שָׁם צִיִּים וּמָלְאוּ בָתֵּיהֶם אֹחִים וְשָׁכְנוּ שָׁם בְּנוֹת יַעֲנָה וּשְׂעִירִים יְרַקְּדוּ שָׁם.
אף על פי כן, לא נהוג לזהותו כדורס המוכר היום בשם זה. מדקדק ימי הביניים יונה אבן ג'נאח בספרו "ספר השורשים" סובר כי מדובר בנמייה, בעוד על פי מילון Brown–Driver–Briggs זהו תן.
לקריאה נוספת

אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 6 – "עופות", בעריכת עזי פז, הוצאת משרד הביטחון, 1986, עמ' 287–288
הערות שוליים

↑  אוח מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  גלעד פרידמן, כיצד אוח מתנהג כשהוא מבחין באדם?, באתר הצפרות הישראלי, ‏11 בדצמבר 2024
↑  יונה אבן ג'נאח, ספר השורשים, ברלין תרנ"ו
↑  אֹחַ, מילון Brown–Driver–Briggs
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292543705171  BnF: cb12345684h (data)  GND: 4061488-8  LCCN: sh85017405  NKC: ph998003 
פני האוח
פני האוח במבט מהצד
אוח מצוי, ובטפריו טרפו, דלק אירופאי (Martes martes)
ביצה של אוח מצוי
אנפת מקור-סירה

| אנפת מקור-סירה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אנפתיים
סוג:: Cochlearius
מין:: אנפת מקור-סירה
שם מדעי
 Cochlearius cochlearius ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


אנפת מקור סירה בפלורידה
אנפת מקור-סירה (שם מדעי: Cochlearius cochlearius) היא מין יחיד בסוגו של אנפה אמריקנית. שמה ניתן לה בשל מקורה דמוי-הסירה, שמסייע לה לתפוס את מזונה. היא מצויה באזורי מנגרובים ממקסיקו דרומה לפרו וברזיל.
מאפיינים

אורכה של האנפה הוא כ-46 עד 53 ס"מ, ומשקלה כ-600 גרם. המקור ארוך יחסית - אורכו כ-7.5 ס"מ, ורוחבו כ-5 ס"מ. הראש, החזה והגרון לבנים. הכנפיים והגב התחתון אפורים, החלק התחתון של הבטן אדמדם, ומפוספס בשחור. המקור והכיפה שחורים. הזכר והנקבה דומים במראם ובגודלם.
זהו מין ישיב (לא נודד). בתי הגידול העיקריים בהם חיה האנפה הם מנגרובים, ביצות, גדות אגמים ונחלים, ובריכות. היא מצויה בדרך כלל ברום של כ-800 עד 2600 מטרים מעל גובה פני הים. האנפה ניזונה בעיקר מדגים, חרקים ופראונים, אך גם ממכרסמים, דו-חיים וביצים. מקורה דמוי-הסירה רגיש מאוד, והוא נפתח כשהוא בא במגע עם טרף. זהו מין פעיל-לילה, הישן במהלך היום על עצים או בתוך עלוות המנגרובים.
במהלך החיזור הזכר והנקבה מחככים את מקורם ו"נלחמים" כביכול זה בזה. הקן עשוי מזרדים ונבנה על ידי הזכר והנקבה, בדרך כלל סמוך למים - על עצים, שיחים או בצמחייה מימית כגון סוף. אם הקן מוקם על עץ, הוא בדרך כלל יהיה בגובה של כ-10 מטרים מהקרקע. הנקבה מטילה 2-4 ביצים כחלחלות בתטולה. אנפות מקור-הסירה מאוד טריטוריאליות, ויגנו על קנן מטורפים ממינים אחרים של עופות.
הערות שוליים

↑  אנפת מקור-סירה באתר הרשימה האדומה של IUCN
אצטגנון ים-תיכוני

| אצטגנון ים-תיכוני |
| --- | --- |
 אצטגנון ים תיכוני
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: דגי גרם
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
משפחה:: אצטגנוניים
סוג:: אצטגנון
מין:: אצטגנון ים-תיכוני
שם מדעי
 Uranoscopus scaber ‏לינאוס, 1758

אצטגנון ים-תיכוני (שם מדעי:Uranoscopus scaber) הוא דג שתפוצתו היא בים התיכון ובאזור החופים במזרח האוקיינוס האטלנטי.
אורכו מגיע ל-30 ס"מ. בצדדיו הוא ממוגן וחזק, עיניו קטנות, הפה שלו גדול ביותר. הדג בעל קוץ חזק וארסי הנמצא על זימיו. סנפירי החזה יחסית גדולים ומפותחים ולאצטגנון יש שני סנפירי גב. לסנפיר הגב הראשון 3-4 קוצים ולשני 13-15 קוצים. מאחורי כל עין איבר חשמלי. צבעו הטבעי של האצטגנון אפור חום עם כתמים בהירים. טורף, חי על משטחים חוליים ובוציים. הוא חי בעומקים של 20–50 מטר עומק ולפעמים במים רדודים יותר.
הערות שוליים

↑  אצטגנון ים-תיכוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
אנפת לילה אמריקאית

| אנפת לילה אמריקאית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אנפתיים
תת־משפחה:: אנפות לילה
סוג:: Nyctanassa 
מין:: אנפת לילה אמריקאית
שם מדעי
 Nyctanassa violacea ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


אנפת לילה אמריקאית (שם מדעי: Nyctanassa violacea) היא מין של אנפה החיה באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית. אנפה זו אינה קרובה לאנפת הלילה המצויה והיא היחידה בסוגה לאחר שמין נוסף בסוג - אנפת ברמודה - נכחד.
מאפיינים

אורכה של האנפה 61 ס"מ ומשקלה 625 גרם בממוצע. היא בעלת כתר צהוב ארוך מעל ראשה השחור ו"מסיכה" לבנה על עיניה האדומות. המקור גדול והצוואר קצר יחסית לאנפה. הגוף אפור וברגליה קרומי שחייה.
האנפה חיה באזורים טרופיים הקרובים למים מתוקים וגם מלוחים ובביצות שונות לאורך אמריקה. חלק מהאוכלוסיות בצפון אמריקה, שם החורף קשה, נודדות למרכז אמריקה ואיי הודו המערבית. אחרים חורפים באגמים הגדולים או במדינת אונטריו. הן חיות בביצות ונמצאות על הקרקע או על עצים, שם הן מקננות בלהקות גדולות. הן גם מדשדשות במים ושולות משם את טרפן.
מזונן של האנפות כולל דגים, סרטנים, רכיכות, צפרדעים ודו-חיים נוספים ויצורי יבשה כמו יונקים קטנים, לטאות, נחשים וחרקים גדולים. הן מתמקמות במארב, צדות בזריזות את הטרף ובולעות אותו מיד. כפי שמשתמע משמן הן צדות בעיקר בלילה.
הערות שוליים

↑  אנפת לילה אמריקאית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531990205171  LCCN: sh85149088 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנפת לילה אמריקנית בתעופה.
אנפה כחולה גדולה

| אנפה כחולה גדולה |
| --- | --- |
 אנפה כחולה גדולה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אנפתיים
סוג:: אנפה
מין:: אנפה כחולה גדולה
שם מדעי
 Ardea herodias ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


אנפה כחולה גדולה (שם מדעי: Ardea herodias) היא מין של עוף מים אמריקאי ממשפחת האנפתיים ומהסוג אנפה. האנפה מצויה ברחבי אמריקה מקנדה וארצות הברית ועד לאמריקה המרכזית, איי הקריבים ואיי גלאפגוס. היא מזכירה מאוד את האנפה האפורה מאירופה ואסיה.
מאפיינים

אנפה זו היא הגדולה ביותר מאנפות אמריקה ומכאן שמה. היא אחת מהגדולות שבאנפות ואורכה 91–137 ס"מ, מוטת כנפיה 167–201 ס"מ, גובהה 116–138 ס"מ ומשקלה 1.8–3.6 ק"ג. היא בעלת נוצות כחולות-אפורות עד לבנות ובעלות מקור צהוב ארוך וחד.
לאנפה זו יש שלושה אזורי מחיה:
היא מקננת בצפון אמריקה וקנדה, חורפת באמריקה המרכזית ונמצאת בתקופות הבינים במרכז ארצות הברית ובדרומה.
האנפה מצויה בגופי מים שונים בביצות, אגמים, נהרות ואף חופים. היא מחפשת דגים, צפרדעים וחיות קטנות נוספות אותם היא חוטפת במהירות מהמים ובולעת בשלמותם.
האנפות מקננות בלהקות על ענפי עצים ומטילות עד 6 ביצים בקן.
הביצים והאנפות הצעירות נטרפות על ידי קתרטס תרנגולי, עורב אמריקאי, עורב שחור, עקב אדום-זנב, דביבון מצוי ודוב שחור אמריקאי. אנפות בוגרות נטרפות על ידי עיטם לבן-ראש, עיט זהוב, אוח וירג'יניה ועקב האריס. אנפות שמצויות במים עלולות להיטרף על ידי אליגטור אמריקאי או תנין אמריקאי.
תת-מינים

A. h. herodias
A. h. fannini
A. h. wardi
A. h. occidentalis
A. h. cognata
הערות שוליים

↑  אנפה כחולה גדולה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538419905171  LCCN: sh85056604 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אספירנה חלקה

| אספירנה חלקה |
| --- | --- |
 אספירנה חלקה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: אספירניים
סוג:: ברקודה
מין:: אספירנה חלקה
שם מדעי
 Sphyraena sphyraena ‏לינאוס, 1758

אספירנה חלקה המכונה גם ברקודה ים-תיכונית (שם מדעי: Sphyraena sphyraena) הוא מין של דג ממשפחת האספירניים, אשר חי במימי האוקיינוס האטלנטי והים התיכון. היא נפוצה ממפרץ ביסקאיה בצפון, דרך האיים הקנריים ועד אנגולה בדרום ובמערב האוקיינוס האטלנטי מצויה מברמודה עד ברזיל.
תיאור

האספירנה, הדומה במראה לברקודה הענקית האימתנית, אך קטנה ורגועה ממנה בהרבה, מגיעה לאורך של 30 עד 60 סנטימטרים בממוצע ולמשקל של עד 6 קילוגרם. עם זאת נמצאו פרטים באורך של 126 סנטימטרים ומשקל של 12 קילוגרם, כך שהיא האספירנה הגדולה ביותר בים התיכון. מבנה גופה מותאם לתאוצה עם סנפירים היכולים להזדקר קדימה ולהאיץ אחרי טרף. לסתותיה מוארכות ובעלות טור שיניים מחודדות וניבים קדמיות העוזרות לבתר את הטרף הנתפס.
האספירנה היא דג טורף הניזון מדגים קטנים יותר, מסרטנים וחסילונים ומדיונונים. היא מצויה בבדידות או בלהקות גדולות המסתחררות סביב. הם מתרבים בנחיל גדול בין מאי לאוגוסט כשהנקבות מטילות עד 300,000 ביצים בבת אחת, המופרות מיד בידי הזכרים.
אוכלוסיית האספירנה בים התיכון ועוד אזורים פוחתת בשל דיג יתר למטרות מסחריות. פרטים רבים גם נלקחים כשלל לוואי לדיג של סרדיניים ומזון אחר ונשמטים לים.
הערות שוליים

↑  אספירנה חלקה באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנפה ארגמנית

| אנפה ארגמנית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אנפתיים
סוג:: אנפה
מין:: אנפה ארגמנית
שם מדעי
 Ardea purpurea ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


ביצי אנפה ארגמנית, אוסף מוזיאון טולוז
אנפה ארגמנית (שם מדעי: Ardea purpurea) היא מין של אנפה גדולה החיה בביצות באירופה, אסיה ואפריקה ולה צבעים בגווני אדום וסגול.
מאפיינים

אורך האנפה הארגמנית 78-97 ס"מ, מוטת כנפיה 120-152 ס"מ ומשקלה 0.5-1.35 ק"ג. היא בעלת צבעים כחולים סגולים על גופה עם צוואר אדמוני, לחיים לבנות וקצה הפנים כולל העיניים צהובים. המקור ארוך וצהוב והמצח אפור. לאורך הצוואר והראש פס כחול אופקי. הרגליים גבוהות וצהובות. לאנפה כנפיים גדולות והיא מעופפת כדי לברוח מטורפים או לנדוד, אך רוב הזמן היא מהלכת במים או ביבשה. היא מזכירה מאוד במראה את האנפה האפורה אך קטנה יותר וכן כהה ודלילת נוצות יותר.
אנפה זו חובבת אזורי ביצות גבוהים ומים עומדים בהם ישנו טרף רב. היא מצויה ברחבי אפריקה, דרום ומרכז אירופה ודרום אסיה, כולל המזרח התיכון, ומרחיקה עד לדרום-מזרח אסיה.
בישראל היא חולפת נפוצה, ואינה בסכנת הכחדה.
האנפה היא אוכלת בשר הניזונה מחרקים, דגים, צפרדעים, סרטנים, זוחלים ומכרסמים במים או על היבשה והיא תוקפת באמצעות מקורה הגדול והמחודד, בדרך כלל מהמארב. לעיתים מתמקמת ליד עופות ביצה אחרים כמו אנפת גוליית וחסידות שונות. היא מצויה בביצות, מקווי מים עומדים, גדות נהר ואף בחופים שונים ואיים מרוחקים. האנפות החיות באירופה נודדות בחורף דרומה לעבר אפריקה.
אנפות אלה מקננות לעיתים קרובות ב"מושבות קינון" בעלות קינים רבים וסמוכים. מעדיפות קינון בסבך של צמחים דגניים גבוהים כמו הגומא והסוף. הנקבה מטילה 4-5 ביצים, אך לעיתים קרובות לא כל הגוזלים מגיעים לבגרות עקב המתת החלשים על ידי החזקים.
למין אנפה אפורה קיימים שלושה תת-מינים ברחבי העולם. תת-מין רביעי עדין נתון במחלוקת כי יש הרואים בו מין נפרד. זו היא האנפה Bourne's heron, שנמצאת באי סנטיאגו ותוארה רק בשנת 1966 על ידי רנה דה נורואה.
גלריה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
הערות שוליים

↑  אנפה ארגמנית באתר הרשימה האדומה של IUCN
אניליוס

| אָנִילְיוּס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: אניליים
סוג:: Anilius 
מין:: אניליוס
שם מדעי
 Anilius scytale ‏לינאוס, 1758

נחש האָנִילְיוּס או האניליס (שם מדעי: Anilius scytale) הידוע גם כנחש אלמוגים חקיין, הוא מין יחידי במשפחת האניליים (Aniliidae), החי בדרום אמריקה ביערות גשם ואזורים לחים. על אף הדמיון לכמה מיני פתנים כמו פתן אלמוגי, הוא איננו ארסי כלל. הוא מקורב יחסית למשפחת הסילינדרופיים ובעבר נחשב כבן למשפחה זו שחיה באסיה הטרופית. שתי המשפחות נחשבות לפרימיטיביות מאוד ודמויות לטאות.
מאפיינים

האניליוס הוא נחש בינוני שאורכו עד 70 ס"מ והוא מצוי בעיקר על קרקע היער של יער האמזונאס מוונצואלה, גיאנה, סורינאם, גינאה הצרפתית ובאזור האמזוניה בקולומביה, אקוודור, פרו וברזיל. הוא נפוץ גם בטרינידד וטובגו.
גופו של הנחש צר יחסית, זנבו קצר מאוד וגולגולתו מזכירה מעט לטאה. הוא בעל לשון היכולה לחוש את הסביבה כמו רוב הנחשים והוא בעל ראייה טובה.
הנחש הוא פעיל יום וניזון מטרף קטן שהוא מוצא ביער כמו צפרדעים שונות, לטאות כמו המטבעון ונחשים קטנים יותר וגם חיפושיות, דגים ותולעניים.
נחש זה לא מטיל ביצים, אלא משריץ צאצאים לעולם אחרי שבקעו בגוף הנקבה.
תת-מינים

לאניליוס שני תת-מינים מוכרים:
A. s. phelpsorum
A. s. scytale
הערות שוליים

↑  אָנִילְיוּס באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ע"פ החלטות האקדמיה
אספסת הים

אספסת הים (שם מדעי: Medicago marina) הוא עשב רב שנתי המגיע לגובה של עד 40 ס"מ וקוטרו נע בין 30 ל-50 ס"מ. העלים מכוסים בשכבת שערות כסופה המגינות על הצמח מפני גרגירי חול ורסס גלי הים. הפרחים, צבעם צהוב והם מצויים באגודות צפופות הדומות לקרקפות עגולות. קוטרו של הפרי הוא בין 5 ל-6 מ"מ והוא שעיר מאוד. הזרעים בפרי שומרים על חיוניותם שנים רבות, ובדרך כלל אין הזרעים מאותו פרי נובטים בבת אחת. אספסת הים נפוצה בחול הגס לאורך כל רצועת חוף הים, בעיקר בחגורת הרסס במרחק של עד 500 מטר מן הים. רוב מיני האספסת בארץ הם חד-שנתיים, ולכן קל לזהות את אספסת הים, שגדלה הן בגליל העליון ובאזור ירושלים, ולה פרי דמוי עדשה זעירה חסרת קוצים.
גלריה

הצמח באדנה שבטורקיה
הצמח בספרד
הצמח בקפריסין
לקריאה נוספת

אבי שמידע, צמחי ישראל: המדריך השלם לצמחים ופרחים בארץ ישראל. תל אביב: מפה, 2005