stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת העצמאות של אריתריאה
המלחמה > 1958 - 1974: מהקמת תנועות ההתנגדות ועד המהפכה האתיופית

ביטולה של הפדרציה שהתקבלה בהחלטת האו"ם ב-15 בספטמבר 1952 עם אתיופיה על ידי הקיסר האתיופי היילה סלאסי גיבשה התנגדות חיצונית פנימית להתאחדות עם אתיופיה. ב-1958 מספר אזרחים אריתראים שבגולה הקימו את התנועה לשחרור אריתריאה (ELM) בקהיר בירת מצרים, תחת הנהגתו של חאמיד אידריס אוואט. הארגון הזה, אף על פי כן, נוטרל. סיעה חדשה, החזית לשחרור אריתריאה (ג'אבחה), נולדה ב-1960. בתחילה הייתה תנועה מוסלמית אך בהמשך ארגון זה היה לארגון לאומני מרקסיסטי וקיבל תמיכה עיראקית וסורית. כאשר נוצריים עירוניים הצטרפו לג'אבחה הוא נהפך ליותר קיצוני ואנטי-קפיטליסטי. בתחילת 1961, הארגון פנה למאבק מזוין ועד 1966 אתגר את כוחות צבא הקיסר ברחבי אריתריאה.
הגידול בפעילות המהירה של הג'אבחה יצר גם מחלוקות פנימיות בין אלמנטים כפריים עירוניים, סוציאליסטים ולאומניים ובין נצרות ואסלאם. אף על פי שמחלוקות אלו לא לקחו כל צורה ברורה, הם גדלו ככל שהג'אבחה האריך את המבצעים שלו והשיג פרסום בינלאומי. ב -יוני, 1970 ראש הליגה המוסלמית בזמנו, וסמאן סאלאח סאב, יצר את הארגון הארגון לשחרור פופולרי מכריח שהוביל לייסוד של החזית העממית לשחרור אריתריאה (שעביה) ב-1972. שני הארגונים משכו בתחילה מספר גדול של אינטלקטואליים עירוניים ונוער נוצרי והחלו לגלות מאפיינים סוציאליסטים חזקים ולאומנות. עד 1975 השעביה מנתה יותר מ 10,000 חברים. אף על פי כן, הקף הפגיעות היה גדול במיוחד בין 1972 ל-1974 כאשר מספר הפצועים היו מעל 1,200 נפש. ב 1976 וואסמאן איחד את השעביה יחד עם הארגון לשחרור פופולרי ויצר ארגון משותף, שהיה צריך להתמודד עם הבדלים אידאולוגיים יסודיים ופערים בין הלוחמים באריתריאה והנציגים בחוץ לארץ והביא בסופו של דבר,לבקעים בתוך התנועה הבדלנית של אריתריאה.
המלחמה > 1974 - 1987: מהמהפכה האתיופית ועד ההכרזה על הרפובליקה הסוציאליסטית

אחרי הפלת הקיסר היילה סלאסי בעקבות המהפכה האתיופית באתיופיה ב-1974, קם שלטון שהיה לניניסטי שנקרא הדרג. המאבק החל להיות קשור יותר ויותר למלחמת האזרחים האתיופית וארגוני ההתנגדות האריתריאים והאתיופים במיוחד הוויאנה שיתפו פעולה להפלת השלטון. הסוגיה האריתראית, שהתקיימה מאז שלטונו של סלאסי, הייתה נושא למחלוקת חריפה בתוך השלטון, שהתחזקה לאחר עקב מותו של המנהיג הראשון הגנרל אמאן, ב-23 בנובמבר 1974, ב "שבת הארורה". השלטון החליט להטיל מצור על הג'אבחה ועל השעביה. ניסיונות למרוד נכשלו שוב ושוב, באמצע שנת 1978 קבוצות מתקוממים השתלטו על רוב אזורי הכפר אך לא על העיירות העיקריות כמו כרן, מאסאווה, אסאב. למרות העזרה והתמיכה הצבאית ממדינות קומוניסטיות השלטון האתיופי לא הצליח לנטרל את המורדים האריתראים. אזרחים רבים ברחו לסודאן הסמוכה, והקימו בה מחנות פליטים, שפעלו בם ארגונים אריטריים שהמשיכו להלחם לעצמאות. במחנות אלו פעלו גם מוסדות חינוך ותרבות ומהם צמחו כמה אמנים ידועים כיום כמו הלן מלס ועוד.
העזרה הצבאית שהמשיכה לזרום מהגוש הקומוניסטי הפכה את אתיופיה לחלק מהגוש הסוציאליסטי ולבעלת הברית הקרובה ביותר של הגוש הקומוניסטי באפריקה, השלטון האתיופי היה אחד מהשלטונות המחומשים ביותר באזור כתוצאה מהסיוע הצבאי העצום בעיקר מברית המועצות ומקובה. ב-1977 הממשלה החלה במאבק נגד ההתקוממויות באריתריאה וזכתה להצלחות התחלתיות, שהתבטאו בהשבת השטח בסביבת העיירות העיקריות ובכמה מהדרכים הראשיות ב-1978. ב-1979 הסכסוך החל לדעוך. ניסיונות של הצבא האתיופי לסילוק השעביה מהעמדות סביב העיירה הצפונית נאקפה נכשלו שוב ושוב. המתקוממים האריתראים והטיגראינים החלו לשתף פעולה, השעביה סיפק ציוד ואימונים שעזר לבנות את הוויאנה אל תוך הלחימה הכוללת. בין 1982 ל-1985 השעביה וההנהגה האתיופית ניהלו מספר שיחות דיפלומטיות לפתרון הסכסוך באריתריאה אך ללא הועיל.
המלחמה > 1987 - 1991: מהכרזת הרפובליקה הסוציאליסטית ועד נפילת המשטר האתיופי

בסוף שנת 1987, ארגוני הגרילה הצליחו להשתלט על כ-90 אחוז משטחיהן של אריתריאה וטיגראי. במרץ 1988, השעביה יהכה בעמדות של צבא אתיופיה בעיר נאקפה ובעיירה אפאבית, היכן שהממשלה האתיופית הקימה בסיסים. ביומיים של לחימה, המתקוממים האריתריאים השמידו שלוש מחלקות של צבא אתיופיה, כ-18,000 חיילים אתיופים נהרגו, או נפצעו והאריתראים תפסו כמויות גדולות של ציוד, כולל כלים כבדים של שריון וארטילריה. לאחר מכן, העיירה אפאבית, נפלה בידי השעביה, מה שהביא לכך שההאריתראים שלטו כמעט בכל צפון אריתריאה. 
למפלת הצבא האתיופי באריתריאה תרמו גם המורדים בתיגראי. כוחות המורדים בצפון אתיופיה בייחוד, ה-וויאנה סילקו את הצבא האתיופי בסדרת התקפות נגד כוחות הממשלה בתחילת מרץ. ההתקפה האתיופית נגד ה"וויאנה" התגרי נחלה כישלון קולוסאלי. ארבע מחלקות צבאיות אתיופיות הושמדו ורוב הציוד שלהם נתפס. בתחילת אפריל, הוויאנה השתלט על העיירה אדיגראת שבצפון תיגראי שהיוותה נקודה קרדינלית על הדרך העיקרית המחברת בין אדיס אבבה לאריתריאה. עם זאת הכוחות האתיופים הצליחהו להשתלט על האזור המשולש שבין העיר אסמרה, כרן, מאסאווה ונמל אסאב בדרום מזרח. הניצחונות של הוויאנה בתיגראי הוליכו לבסוף לכיבוש כולל של אזורים נרחבים באתיופיה כמו בגמדר, וואלו ואפילו חלקים משוואה.
בתחילת 1990, השעביה תקף את נמל מאסאווה ואת חוף הים שלצידה. וכבש את העיר תוך שלושה ימים. חיל האוויר האתיופי המשיך להפגיז את העיר לסירוגין במשך כחצי שנה. במקביל, תנועות ההתנגדות האתיופיות חיזקו את המאבק שלהם כנגד הצבא האתיופי. חרף המספרים הגדולים של החיילים בצבא והעזרה הסובייטית המקיפה שקיבל, חיילי הממשלה חזרו מובסים בחזיתות הכפולות. עם ההתמוטטות של ברית המועצות, השלטון האתיופי איבד את בת בריתו העיקרית והצבא לא יכל יותר לעמוד מול המתנגדים. בחודשים הראשונים של 1991, ההתקפות המקבילות של הארגונים מתנגדי הממשל, הן במחוז המורד אריתריאה והן בתוך המחוזות שנישארו באתיופיה גרמו להדיפה של הצבא האתיופי מעמדותיו האחרונות באריתראה. במאי 1991, השעביה שחררה את הערים האחרונות שהיו בשליטת הממשלה אתיופיות. ב-24 במאי 1991, הבירה אסמרה נכבשה סופית, החיילים האתיופיים נימלטו מהעיר וחלקם נכנעו. שלושה ימים אחר כך, הצבא האתיופי הפסיד בקרב האחרון, שהתרחש בין הצדדים, והחזית העממית המהפכנית הדמוקרטית (איחדג) השתלטה על הבירה, אדיס אבבה. המלחמה באריתריאה ומלחמת האזרחים הסתיימו. באפריל 1993, התרחש משאל עם במדינה ותוצאותיו הובילו להכרזה על עצמאות אריתראה מאתיופיה.
לקריאה נוספת

לידתה של אומה:אריתריאה
הכוכב האתיופי האדום בקרן אפריקה
מלחמת האזרחים אתיופיה ואריתריאה
אריתריאה באתיופיה.
נאסר לשימוש, דגל אריתריאה.
הצית את המלחמה: הקיסר האתיופי היילה סלאסי
אתר הנצחה למלחמת העצמאות האריתראית.
מפרץ וויזי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  קנדה 
 קואורדינטות:  56°15′13″N 61°51′30″W﻿ / ﻿56.2536°N 61.8583°W﻿ / 56.2536; -61.8583
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי מפרץ וויזי(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי מפרץ וויזי(למפת ניופאונדלנד ולברדור רגילה) סנט ג'ונס קורנר ברוק גנדר הפי ואלי- גוס ביי  לברדור סיטי סן-פייר ומיקלון  נ.ס. אד. ניו בר.  קוויבק ים לברדור מפרץ סנט לורנס מפרץ וויזי(למפת ניופאונדלנד ולברדור מוגדלת) סנט ג'ונס קורנר ברוק גנדר הפי ואלי- גוס ביי  לברדור סיטי סן-פייר ומיקלון  נ.ס. אד. ניו בר.  קוויבק ים לברדור מפרץ סנט לורנס מפרץ וויזי
 
גאולוגים צופים על המכרה במפרץ וויזי
מפרץ ווֹיזי (באנגלית: Voisey's Bay) הוא מפרץ על חוף האוקיינוס האטלנטי בחצי האי לברדור שבפרובינציה ניופאונדלנד ולברדור בקנדה. המפרץ שוכן כ-35 קילומטרים דרומית-מערבית ליישוב הקטן נאין (Nain), בירת המחוז האוטונומי נונאטסיאווט (Nunatsiavut) וצפונית לכפר "מפרץ דייוויס" (Davis Inlet). אורך המפרץ כ-50 קילומטרים ויש בו לשונות ים ואיים רבים. המפרץ סלעי מאוד והוא התפרסם בסוף המאה ה-20 בעקבות גילוי מרבצי ניקל גדולים ב-1993, ופועל בו מכרה גדול (Voisey's Bay Mine).
היסטוריה גאולוגית > רקע

בין לפני 1,860 מיליון שנים ועד לפני 1,840 מיליון שנים התנגשו באזור שתי יבשות, כאשר היבשת המערבית עברה הפחתה מתחת ליבשת המזרחית. המשקעים שעל קרקע האוקיינוס שבין שתי היבשות נדחפו עמוק לתוך קרום כדור הארץ ועברו קימוט והתמרה. סלעים מקומטים ומותמרים אלו נחשפו בסוף של דבר על פני השטח, כתוצאה מתהליכי התרוממות וסחיפה, כרצועה של סלעי גנייס וסלעים פלוטוניים המכונה אוֹרוֹגֶן טורנגט (Torngat orogen) המשתרעת פחות או יותר במקביל לקו החוף של האוקיינוס האטלנטי של ימינו. את העובדה שאורגון טורנגט מהווה נקודת חיבור בין שתי יבשות ניתן לראות מהמבנים הגאולוגיים השונים משני צדי האורוגן המתעדים היסטוריה גאולוגית שונה.
לפני 1,340 מיליון שנים ועד לפני 1,290 מיליון שנים החל קרום כדור הארץ באוֹרוֹגֶן טורנגט לעבור מתיחה ונוצרו בו העתקים עמוקים, קרוב לוודאי בהשפעת תימרת מעטפת שמתחת לקרום. עקב כך ניתקה מרבית היבשת המזרחית ויצרה את האי גרינלנד בהותירה בלברדור רצועה צרה, חבל גאולוגי המכונה "החבל המבני של נאין" (Nain Structural Province).
היסטוריה גאולוגית > יצירת גוף העפרה

תימרת המעטפת עברה התכה חלקית קרוב לפני השטח והמאגמה שנוצרה עקב כך הייתה עשירה בברזל ובמגנזיום ודלה בסיליקה, הרכב היוצר את סלע היסוד הפלוטוני גברו כשהמאגמה מתקררת, ובמקרה זה הסוג המיוחד הקרוי טרוקטוליט, וכללה גם כמויות זעירות של ניקל ונחושת. בדרכה מעלה עברה המאגמה שכבה עשירה בגופרית שהתמוססה במאגמה הלוהטת תוך כדי החלפה של קטיון החמצן במולקולה של ה-FeO שבמאגמה ונוצר סולפיד הברזל (FeS). כאשר המאגמה התקררה הופיעו בה טיפות של ברזל סולפיד שצפיפותן גדולה בהרבה מצפיפות המאגמה שבה הן נמצאות, ולכן הן צוללות דרך המאגמה ומצטברות בתחתית תא המאגמה כמאגר של ברזל סולפיד נוזלי. בדרכן מטה דרך המאגמה אספו הטיפות מתוכה את המתכות המצויות בכמויות זעירות במאגמה: בדרך כלל ניקל ונחושת, אבל גם קובלט, פלטינה ופלדיום. הנוזל שהצטבר בתחתית תא המאגמה התקרר ויצר את המינרלים הסולפידיים של העפרה. הרכב העפרה במפרץ וויזי הוא בערך 75% פירוטיט (Fe1-xS כשערכי x בין 0.17 ל-0), כ-12% אחוז פנטלנדיט (Fe,Ni)9S8))‏, 8% כלקופיריט (CuFeS2) ו-5% מגנטיט (Fe3O4).
היסטוריה אנושית

אזור החוף האטלנטי של חצי האי לברדור היה מיושב על ידי שתי קבוצות אתניות של ילידים: האינו (Innu), נהגו לצוד בפנים הארץ והאינואיטים, שחיו על החוף, ונהגו לצוד בים. האינואיטים כינו את מפרץ וויזי בשם טסאיוג'טסואק (Tasiujatsoak), והאינו קראו לאזור הצמוד למפרץ אמיש (Emish). שתי הקבוצות האתניות השתמשו במפרץ והתגוררו בו תקופות קצרות, קרוב לוודאי שלא במקביל, ולא תמיד שררו ביניהן יחסי שלום.
ב-1769 הסכימה ממשלת בריטניה להעניק ל"חברה לקידום הבשורה" (באנגלית Society for the Furtherance of the Gospel בראשי תיבות SFG), ארגון מיסיונרי פרוטסטנטי השייך לכנסייה המוראבית שטח בן 100,000 אקרים ב"מפרץ האסקימוסים" ("Esquimaux Bay"). ב-1770 הקימה קבוצת החלוץ את היישוב נאין. במהלך המאה ה-18 נוספו שני יישובים ובמהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נוספו עוד חמישה יישובים. בשל פעילותם זו כונה קטע חוף זה של לברדור "החוף המוראבי" ("Moravian Coast").
לאזור זה הגיע במאה ה-19 איימוס וויזי (Amos Voisey‏; 1887-1817), האדם שעל שמו קרוי המפרץ. וויזי, יליד פלימות' שבאנגליה, עזב את מולדתו מסיבה לא ידועה והגיע ללברדור כנראה בשנות ה-30 של המאה ה-19. וויזי נדד בין כמה אתרים על החוף המוראבי ועסק בסחר בפרוות לפני שהקים את ביתו במפרץ וויזי סביב 1868, בהסכמת הכנסייה המוראבית שהשטח היה שייך לה. ב-1871 הוא הקים חנות עבור המיסיון בקמרסוק (Kamarsuk - מפרץ צפונית למפרץ וויזי ודרומית לנאין) שאחרי מותו ב-1887 העביר בנו, ג'ורג' וויזי, למפרץ וויזי. צאצאיו של איימוס וויזי המשיכו להתגורר במפרץ וויזי, יחד עם ילידים מבני האינו וכמה משפחות אירופאיות נוספות, אבל היישוב במפרץ הלך והצטמצם. בני האינו היו פגיעים במיוחד למחלות שהביא האדם הלבן מאירופה: השפעת הספרדית, שחפת, עגבת, שנית, שעלת וחצבת. האתנולוג הקנדי פרדריק וו (Frederick Waugh) דיווח בשנות ה-20 של המאה ה-20 כי אוכלוסיית האינו במפרץ וויזי הצטמצמה מ-250 נפשות ל-75 בתוך שמונה שנים כתוצאה ממחלות אלו. אבל גם המשפחות האירופאיות נטשו את המקום בהדרגה. ב-1921 התגוררו במקום 35 נפשות וב-1945 28 נפשות, וב-1965 ניטש היישוב במפרץ וויזי לגמרי.
גילוי מרבצי הניקל

ב-1993 חיפשו אלברט צ'יזלט (Albert Chislett) וכריס ורביסקי (Chris Verbiski), בעלי חברה קטנה לחיפוש מחצבים מניופאונדלנד, יהלומים עבור חברה בשם דיאמונד פילדס ריסורסס (Diamond Fields Resources - בראשי תיבות DFR) באזור מפרץ וויזי. הם התמקדו בסלעים בגוון אדום חלודה שהעידו על קיומו של ברזל בסלע, ולאחר שפיצלו דגימות מתוך סלע באחד המחשופים היה ברור להם שגילו תגלית משמעותית, ובדיקות המעבדה אישרו זאת. בנובמבר 1994 הודיעה DFR רשמית על גילוי עפרה של סולפידים של ניקל-נחושת-קובלט במפרץ וויזי, וקידוח ב-1995 הראה עתודות של 32 מיליון טון עפרה באיכות של 2.38% ניקל, 1.68% נחושת ו-0.12% קובלט.
הערכה מעודכנת יותר של חברת INCO הקנדית מ-2003 שיערה כי המרבצים במפרץ וויזי עשויים להכיל כ-100 מיליון טון של עפרה בריכוז של 1.94% ניקל, מקום שישי בעולם במרבצים מגמטיים סולפידיים. לפי כך זו אחת התגליות הגאולוגיות הכלכליות המשמעותית ביותר בקנדה ב-30 השנים שקדמו לגילוי. הערכות אלו הצטמצמו במשך השנים ונכון ל-2011 מוערכים עתודות העפרה של מפרץ וויזי ב-21.8 מיליון טון.
מכרה מפרץ וויזי

לצורך הפקת הניקל, הנחושת והקובלט הקימה DFR את חברת הניקל של מפרץ וויזי (Voisey's Bay Nickel Company). בנוסף לאתר המכרה הקימה החברה מחנה עבודה לעובדיה, כשאין כוונה להקים במקום יישוב קבע. בסמוך הוקם שדה תעופה (Voisey's Bay Aerodrome) שדרכו מוטסים העובדים למכרה.
הקמת המכרה נתקלה בהתנגדות של הילידים בני האינו והאינואיט, שדרשו לקבל חלק מהרווחים בתור הבעלים המקוריים של השטח, ודרשו גם להבטיח הגנה על הסביבה. זמן קצר לאחר התחלת פעולות הקידוח פשטה קבוצה של בני האינו על המקום, שרפה את המבנה שהכיל את המשאבות ששאבו מים לייצור בוץ הקידוח והשמידו מקדחים. בתגובה שלח המושל של ניופאונדלנד קבוצה של 50 שוטרים של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה לאתר. ניסיון נוסף לעצור את הקידוח בהפגנה שקטה נערך באוגוסט 1997 על ידי קבוצה של 250 אינו ואינואיטים. במקביל הצליחו נציגים של קבוצות אתניות אלו להוציא צו מניעה בבית המשפט בספטמבר 1997. בסופו של דבר הגיעו הצדדים להסכם.
ב-1996 רכשה INCO, חברת המכרות השנייה בגודלה בקנדה, את DFR תמורת 4.3 מיליארד דולר קנדיים. ביולי 2006 פתחו 120 עובדי המכרה בשביתה בדרישה להשוות את שכרם לזה של עובדי מכרות אחרים של INCO, למשל באגן סדברי. השביתה הסתיימה כשההנהלה קיבלה את דרישות העובדים. חודש אחר-כך, באוקטובר 2006, נרכשה INCO על ידי חברת המכרות הברזילאית ואלי (.Vale S.A) תמורת כ-19 מיליארד דולר, ומאז שייכת חברת הניקל של מפרץ וויזי לוואלי. נכון ל-2011 עובדים במכרה כ-450 עובדים שהפיקו בשנה זו 69,000 טון ניקל, 51,000 טון נחושת ו-1,585 טון קובלט.
הערות שוליים

↑  National Adult Literacy Database Book2 Labrador
↑  אוֹרוֹגֶן הוא שרשרת הרים גדולה בפני כדור הארץ
↑  ראו שרטוט מספר 1
1 2  פסקת הגאולוגיה נכתבה על בסיס המאמר The Cu-Ni-Co Deposit at Voisey's Bay, Labrador
1 2  Voisey's Bay: An Introduction
↑  הכנסייה המוראבית היא זרם בנצרות הפרוטסטנטית שהתחיל בצ'כיה והתפשט למדינות נוספות באירופה במאה ה-18. היא נחשבת בין הכנסיות הפרוטסטנטיות הראשונות שהפעילו מיסיון ברחבי העולם, ראו המיסיון הפרוטסטנטי 1500 - 1950
↑  כל היישובים פרט לנאין ננטשו במאה ה-20 ביוזמת המתיישבים או בהוראת הממשל הקנדי. היישוב האחרון היה חברון (Hebron) שפונה ב-1959
↑  The Moravian Church
↑  Voisey Family Genealogy Forum
↑  The Labradorians: Voices from the Land of Cain
↑  Voisey's Bay
↑  Life In Voisey's Bay
↑  Innu Guidelines
↑  או רק 18 נפשות על פי מפקד האוכלוסין של אותה שנה
↑  Voisey Bay
↑  Mineral Commodities of Newfoundland and Labrador
↑  בעיתון Financial Post הופיעה הערכה גדולה יותר, של כ-150 מיליון טון
1 2  Voisey's Bay
↑  Corporate Info
↑  Voisey's Bay workers end strike after voting to accept deal
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 1377150325567410090001   WorldCat (עם VIAF): 1377150325567410090001 
שוברת הקרח ארקטיק (Arctic), המובילה את עפרות הניקל עוגנת במפרץ וויזי
מרדכי זר-כבוד

מרדכי זר-כבוד (27 ביוני 1901 – 18 באוקטובר 1977) היה פרופסור חבר במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

נולד לאברהם צבי עהרנקראנץ (או "אהרנקראנץ") בעיירה פרוביז'נה שבגליציה. קיבל חינוך מסורתי במקום, רבו העיקרי היה רב העיר אברהם יעקב הורוביץ. בשנת 1921 קיבל תעודת הוראה בעברית בלבוב. מאז היה פעיל בתנועות נוער ציוניות. למד בבית-המדרש למורים עברים בווינה מבין מוריו היו אביגדור אפטוביצר וצבי פרץ חיות. בשנים 1930–1935 למד בברלין מבין מוריו היו חנוך אלבק, נפתלי הרץ טור-סיני ויצחק משה אלבוגן. למד בעיקר שפות שמיות ותולדות המזרח הקדום. קיבל דוקטורט על עבודתו "לתולדות חכירת קרקעות בבבל החדשה על פי מקורות של כתבי יתדות בתקופת נבוכדרצר – נבונאיד".
במקביל ניהל בתי ספר עבריים בגרמניה ובצ'כוסלובקיה. תחת השלטון הנאצי ניהל בית ספר יהודי במינכן בשנים 1935–1937. בשנת תרצ"ז/1937 עלה לארץ ישראל ושימש כמורה בחיפה בבית המדרש למורים של ארתור בירם, בבית הספר הריאלי ובתיכון חוגים. לימד באוניברסיטת בר-אילן, שם קיבל ב-1969 דרגת פרופסור-חבר.
היה ממייסדי החברה לחקר המקרא בישראל. מעורכי מהדורת התנ"ך של י.ל. גורדון ומעורכי האנציקלופדיה מקראית. מהפרשנים של התנ"ך בסדרת דעת מקרא. לסדרה דעת מקרא כתב את הפירוש לספרים חגי, זכריה, מלאכי, קהלת, עזרא, נחמיה. נפטר בשנת 1977 כשהיה בעיצומה של העבודה על פירוש ספר משלי בסדרת דעת מקרא (הושלם על ידי יהודה קיל).
החברה לחקר המקרא הוציאה לכבודו ספר למלאות לו ששים וחמש שנה – "ספר זר-כבוד" ירושלים, תשכ"ח.
בתרצ"ח התחתן עם בתיה בת ר' צבי ביקל.
מספריו

עזרא ונחמיה מפורשים, הוצאת ראובן מס, ירושלים תש"ט
חגי זכריה ומלאכי מפורשים, הוצאת קריית ספר, תשי"ז
מעצב הפרחים הראשי של הבית הלבן

מעצבת הפרחים הראשית של הבית הלבן לשעבר, ננסי קלארק, משלימה סידור של חבצלות לבנות, ורדים לבנים, הידראנג'אות ולימונים לפני ארוחת ערב בחדר האוכל הממלכתי בבית הלבן.
עוזרת מעצבת הפרחים של הבית הלבן, וונדי אלסאסר, מוסיפה נגיעות אחרונות לחוות החמוציות בחדר האדום בבית הלבן. חוות החמוציות מוצבת על גרידון (אנ').
מעצב הפרחים הראשי של הבית הלבן הוא האחראי על תכנון, עיצוב, סידור והצבת כל קישוטי הפרחים למשפחה הראשונה. מעצבת הפרחים הראשית כיום היא הדיה ע'פאריאן.
מהות התפקיד

מעצב הפרחים הראשי עומד בראש חנות הפרחים של הבית הלבן הממוקמת במרתף הבית הלבן. מעצב הפרחים הראשי עומד בראש צוות של ארבעה עוזרי מעצבים, ומהווה חלק מצוותה של הגברת הראשונה, הסדרן הראשי והמזכירה החברתית של הבית הלבן כדי לתכנן סידורים וקישוטים לארוחות ערב, קבלות פנים וסידור יומיומי ברחבי החדרים הטקסיים. קודמתה של ע'פאריאן כמעצבת הפרחים הראשי הייתה ננסי קלארק, שהחלה לעבוד בבית הלבן בשנת 1978 בתקופת ממשלתו של הנשיא ג'ימי קרטר, תחילה כמתנדבת במשרה חלקית, ובסופו של דבר הפכה לחברת סגל קבועה במשרה מלאה בשנת 1981, בתקופת ממשלת הנשיא, רונלד רייגן. ננסי קלארק שירתה שש משפחות של הנשיא במהלך 31 שנותיה בבית הלבן. היא פרשה לגמלאות ב־31 במאי 2009 והייתה סופרת ומרצה עד מותה בינואר 2012.
מעצבי הפרחים הראשיים של הבית הלבן

ננסי קלארק (1978 / 1981–2009)
לורה דאולינג (2009–2015)
הדיה ע'פאריאן (2015–הווה)
הערות שוליים

↑  "White House Announces New Chief Floral Designer, Hedieh Ghaffarian", White House, September 17, 2015 Retrieved September 19, 2015
↑  "Nancy Clarke, White House Chief Florist dies" (Washington Post article)
משפחת ח'אלידי

ספריית ח'אלדיה
אחמד סאמח אל-ח'אלדי, אביו של וליד ח'אלדי.
משפחת ח'אלידי (בערבית: الخالدي) היא אחת המשפחות הוותיקות והנכבדות ביותר בקרב הציבור המוסלמי בירושלים. לפי מסורת משפחתית המשפחה היא נצר לח'אלד בן אל-וליד, מצביא צבאו ואחד מבני לווייתו של הנביא מוחמד, מכובשי ארץ ישראל. למרות שלמשפחה אין רכוש רב וקרקעות כמו למשפחות חוסייני או נשאשיבי, היא נחשבת למכובדת ביותר ובניה נשאו באופן מסורתי משרות שיפוט ושלטון.
במשך מאות שנים הייתה ח'אלידי המשפחה השלטת בירושלים, אך היא ירדה מגדולתה במאה האחרונה. בין בניה נמנו:
השייח' ח'ליל אל-ח'אלידי, נשיא בית הדין השרעי העליון ומתחרהו העיקרי של חג' אמין אל-חוסייני על משרת המופתי של ירושלים ב-1922
מוחמד עלי אל-ח'אלידי שימש כמנהל בית המשפט הירושלמי במשך שישים שנה
יוסף אל-ח'אלידי, איש רוח, בלשן וראש עיריית ירושלים בשלוש קדנציות שהתפרסו על פני שלושים שנים בסוף המאה ה-19
רוחי אל-ח'אלדי, אחד משלושת צירי מחוז ירושלים בפרלמנט העות'מאני בשנים 1908–1912. נבחר גם לתפקיד "סגן שלישי" לנשיא בית הנבחרים. למד משפטים בפריז. שימש גם קונסול טורקיה בבורדו, צרפת.
חוסיין פח'רי אל-חאלידי, רופא ומדינאי פלסטיני מתון, מייסד מפלגת הרפורמה הפרו-בריטית, ראש עיריית ירושלים וראש ממשלת ממלכת ירדן
השופט חג' ראע'ב אל-ח'אלידי (1866–1952), בשלהי התקופה העות'מאנית ייסד את ספריית ח'אלדיה ברובע המוסלמי בירושלים, אחד מנכסיה החשובים של המשפחה. היה מראשי האופוזיציה (מעארדון) בתחילת תקופת המנדט הבריטי.
מוסטפא אל-ח'אלידי, שופט בבית הדין השרעי העליון שלאחר פרישתו היה לראש עיריית ירושלים בשנים 1938–1944
איסמעיל אל-ח'אלידי, היגר לניו יורק ועסק בארגון ערביי ארצות הברית לפני הנכבה (1948) ואחריה
אחמד סאמח אל-ח'אלידי (1895–1951), בוגר מגמת רוקחות באוניברסיטה האמריקאית בביירות, בשנת 1920 היה מפקח אזורי מטעם מנהלת החינוך הבריטית ביפו ובעזה, בשנים 1925–1948 ניהל את הקולג' הערבי בירושלים. חיבר כ-20 ספרים בנושאי היסטוריה ומורשת וספרות ערבית.
וליד ח'אלדי, נולד ב-1925 בירושלים, היסטוריון שנודע בכתיבתו על אודות הנכבה, מייסד ומזכ"ל המוסד ללימודי פלסטין בביירות
רשיד ח'אלידי היסטוריון ואינטלקטואל פלסטיני-אמריקאי בולט (בנו של איסמעיל אל-ח'אלידי)
לקריאה נוספת

יעקב שמעוני, ערביי ארץ ישראל, תל אביב, תש"ז, עמוד 211–212
הערות שוליים

1 2  יעקב שמעוני, ערבי ארץ־ישראל, עמ' 211.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, מבוא, עמ' 19.
1 2  אורי שטנדל, המשפחות המוסלמיות המנהיגות בירושלים בתקופה העות'מאנית, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה? (עורכים: משה מעוז וב"ז קדר), משרד הביטחון 1996, עמ' 56.
↑  יוסף לונץ, שורשיה ומקורותיה של התנועה הלאומית הערבית בארץ ישראל ערב מלחמת העולם הראשונה, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה?, עמ' 48, הערה 12.
↑  מצטפא כבהא, המזרח התיכון בימינו: הפלסטינים – עם בפזורתו, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 94, איור 50.
מנהל עיזבון

מנהל עיזבון הוא אדם, תאגיד או האפוטרופוס הכללי, אשר ממונה על ידי בית משפט לצורך כינוס נכסי עיזבון, ניהולם, סילוק חובות העיזבון ולבסוף חלוקת נכסי העיזבון ליורשים. "חוק הירושה התשכ"ח - 1965" מסדיר את הכללים הנוגעים להסדרת עיזבון של אדם שניפטר וניהול עיזבונו. החוק מורה על חובת הדיווח של מנהל העיזבון שמונה על ידי בית המשפט ומסמיך את האפוטרופוס הכללי לפקח על מנהל העיזבון ועל פעולותיו בנוגע לניהול העיזבון. על פי המשפט העברי, כוחו של בית הדין למנות מנהל עיזבון כאשר ישנם ילדים קטנים אשר לא יכולים לעשות זאת הוא מתוקף התפיסה כי בית דין הוא "אביהם של יתומים".
מנהל העיזבון ממונה על ידי בית המשפט, על פי בקשת יורש או נושה של עיזבון, או על פי בקשה של אפוטרופוס כללי או היועץ המשפטי לממשלה. תפקידיו מפורטים בסעיף 82 לחוק הירושה והוא כפוף להוראות בית המשפט, לפיהן הוא צריך לבצע פעולות לצורך כינוס נכסי העיזבון, ניהולם, שמירתם וביטוחם, סילוק החובות וחלוקת יתרת נכסי העיזבון בין היורשים לפי צו ירושה או לפי צוואה. לצורך מילוי תפקידו מבצע מנהל העיזבון פעולות משפטיות, כגון הגשת בקשות לבית המשפט, ופעולות מנהליות כגון כינוס הנכסים ותשלום חובות.
קיימת הבחנה בין "מנהל עיזבון זמני" לבין "מנהל עיזבון קבוע":
מנהל עיזבון זמני - ממונה לפני מתן צו קיום צוואה או צו ירושה, כאשר קיים צורך ממשי ודחוף לבצע פעולות לצורך שמירת נכסי העיזבון. מנהל העיזבון הזמני ממונה על ידי הרשם לענייני ירושה או בית המשפט לענייני משפחה. הוא ממונה בדרך כלל לתקופה של 6 חודשים, ולעיתים ניתנת הארכת התקופה בנסיבות מיוחדות, או עד מתן צו קיום צוואה או צו ירושה (המוקדם בהם). מנהל העיזבון הזמני מכנס את נכסי העיזבון, מפרסם הודעות לנושים, משלם את חובות העיזבון, שומר ומבטח את נכסי העיזבון ומבצע כל פעולה שנדרשת לשם כך לפי הוראות בית המשפט.
מנהל עיזבון קבוע - ממונה בד בבד או לאחר מתן צו ירושה או צו קיום צוואה של הנפטר. המנהל המיוחד ממונה רק במידה והוכח כי קיים צורך ממשי למינויו, כמו במקרים של סכסוך בין היורשים, ריבוי של יורשים, קיום מטרה ציבורית על פי הוראות הצוואה, כאשר בין היורשים יש נעדרים, או שבצוואה יש הוראות ביחס לקטין או חסוי, ויש צורך לפקח על ביצוען ואין כל דרך אחרת לעשות כן. תפקידיו של מנהל העיזבון הם לכנס את נכסי העיזבון, לפרסם הודעות לנושים, לפרוע את חובות העיזבון, לנהל את נכסי העיזבון כגון בהשקעת כספים בהתאם להוראות תקנות הירושה (דרכים להשקעת כספי עיזבון), התש"ס - 2000, לחלק את נכסי העיזבון או את תמורתם בין היורשים על פי צו הירושה או הצוואה, לבצע את חובות הדיווח לאפוטרופוס הכללי עליו ולבצע כל פעולה שנדרשת על פי הוראות בית המשפט.
כאמור, חוק הירושה התשכ"ח - 1965, מסמיך את האפוטרופוס הכללי לפקח על פעולותיו של מנהל העיזבון. מכוח סמכותו האפוטרופוס מקבל לידיו דוחות ממנהלי העיזבון על הכספים והרכוש שהם מנהלים בעיזבון, בודק את הדיווחים ומפקח על פעולות מנהל העיזבון.
שכרו של מנהל העיזבון נפסק על ידי בית משפט על פי סעיף 91 לחוק הירושה.
הערות שוליים

↑  נחום רקובר "המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט בישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 288-290: בית דין - אביהם של יתומים. אתר דעת
מנהל קריאייטיב

מנהל קריאייטיב הוא תפקיד מרכזי בתעשיות שונות, לרבות בתחום הפרסום, בתחום השיווק, בתחום העיצוב הגרפי, בתעשיית האופנה, בתעשיית הקולנוע, בתעשיית המוזיקה, בהפקות טלוויזיה, בתעשיית משחקי הווידאו ועוד. בתעשיות המגוונות הללו מנהל הקריאייטיב הוא האדם שאחראי לפיקוח על עבודת הצוות/ים הקריאייטיבי/ם, המנהלים האמנותיים והקופירייטרים. לעיתים רבות מנהל הקריאייטיב הוא בעצמו קופירייטר בכיר או ארט דיירקטור.
תחומי האחריות של מנהל הקריאייטיב מגוונים ומשתנים בהתאם לתעשייה בה הוא עובד ולצרכים הייחודיים של כל פרויקט. בדרך כלל, תחומי האחריות מתמקדים בפיתוח החזון היצירתי של הפרויקט, עבודה ישירות עם הלקוח על מנת להבין בדיוק מה הם יעדי הפרויקט, הובלת מפגשי סיעור מוחות על מנת להעלות רעיונות חדשניים, ולוודא שהפרויקט מבוצע בהתאם לתקציב שהוקצב לכך ושהוא מבוצע לפי לוחות הזמנים שנקבעו מבעוד מועד. בנוסף לכך מנהל הקריאייטיב צריך לעיתים רבות להיות מועדכן בטרנדים העכשוויים בתעשייה.
הערות שוליים

↑  Brooke, Eliza. "So... can anyone tell me what a creative director does". The Outline (באנגלית). נבדק ב-2021-04-19.