stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי צ'רנוביץ
חיי הדת והקהילה > מוסדות קהילה נוספים > בית העם היהודי

במהלך השלטון האוסטרו-הונגרי בצ'רנוביץ הותר לכל אחת מהקבוצות האתניות בעיר לייסד בית-עם משלה, שישמש נקודת מפגש חברתית. עם הקבוצות האתניות שבנו בתי-עם בצ'רנוביץ נמנו הגרמנים, הפולנים, האוקראינים, הרומנים והיהודים. בית העם היהודי בצ'רנוביץ נחנך ב-1908. בבית העם היהודי רוכזו מוסדותיה של הקהילה היהודית, לרבות מוסד הצדקה, והוקם שם משרד למען יהודים שביקשו לעלות לארץ ישראל. היה שם אף אולם רחב, שבו נערכו כינוסים וכן אורחו בו מנהיגים ציוניים שביקרו בצ'רנוביץ, כגון זאב ז'בוטינסקי.
בשנת 1908 נערכה בבית זה ועידת צ'רנוביץ לקביעת מעמדה של שפת היידיש. בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שוכנו בבניין פליטים שברחו מפולין. ב-1940 נסגר בית העם בהוראת השלטונות הסוביטיים. החל מ-1941 שימשה הרחבה הסמוכה לבניין כתחנת שילוח של היהודים למחנות בטרנסניסטריה.
במהלך תקופת השלטון הסובייטי בעיר, הסבו השלטונות את ייעודו של הבניין למקום מפגש חברתי של עובדי תעשיית הטקסטיל. ב-1990 החזירו הרשויות מספר חדרים בקומה התחתונה של הבניין לידיים יהודיות. ב-2008 הוקם בחדרים אלו מוזיאון, המוזיאון להיסטוריה ולתרבות של יהודי בוקובינה. ב-2021 הודיעו הרשויות האוקראיניות על החזרת הבניין בשלמותו לרשות הקהילה היהודית. הקהילה מתכננת להעביר לבניין את בית הספר היהודי ואת משרדיה.
חיי הדת והקהילה > מוסדות קהילה נוספים > בית החולים היהודי

בצ'רנוביץ פעל גם בית חולים יהודי. ב-1791 נקנה בית החולים על ידי חברי הקהילה, לאחר שהיה עד אז בבעלות פרטית. ב-1853 עבר בית החולים, ששכן עד אז בקצה העיר, למבנה גדול יותר במרכזה, במקום שם שכן ההקדש המקומי. ב-1888 היו בבית החולים 44 מיטות. בתקופת השלטון הרומני, עקב מדיניות הרומניזציה, הועדפו רופאים רומנים על פני מקביליהם היהודים בבתי חולים ממלכתיים. גם החולים היהודים נתקלו בקשיים להתאשפז בבתי חולים אלה. לפיכך פעלה הקהילה להרחבת בית החולים וניסתה להשיג כסף מתרומות מיהודים מקומיים ומיהודים שגרים מחוץ לצ'רנוביץ, וכן מהארגונים בני ברית וג'וינט. הודות לתרומות התאפשר להקים בבית החולים אגף חדש שבו היו כארבעים מיטות וחדר ניתוח. ב-1934 נחנך אגף נוסף בן כחמישים מיטות ובו מחלקת רנטגן, וב-1937 נוסדה בבית החולים מחלקת ילדים. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש בית החולים לשיכון פליטים, בעיקר מפולין. בית החולים נסגר ב-1940, בהוראת השלטונות הסוביטיים.
חיי הדת והקהילה > הפוליטיקה הפנימית > יהודים בחיים הציבוריים

האמנציפציה העניקה ליהודים אפשרות להשתלב בחיים הפוליטיים של האימפריה האוסטרו-הונגרית. תחת השלטון האוסטרי כיהנו בצ'רנוביץ שני ראשי עיר יהודים: בשנים 1907-1905 כיהן אדוארד רייס כראש העיר, ובשנים 1914-1913 כיהן סאלו וייסלברגר בתפקיד זה. גם בתקופה הרומנית, החל מ-1929, כיהן ראש עיר יהודי בצ'רנוביץ, נוימן וונדר, שהיה מנהל מפעל לייצור כימיקלים. בשלהי המאה ה-19 כיהנו בפרלמנט האוסטרו-הונגרי מטעם הסיעות הגרמניות חמישה חברי פרלמנט יהודים שמוצאם מצ'רנוביץ. בנו שטראוכר, חבר פרלמנט יהודי נוסף מהעיר, הכריז כי אין בכוונתו לחבור לאחת הסיעות הגרמניות. שטראוכר ייסד את "המפלגה הלאומית היהודית" שבראשה עמד, ומטעמה כיהן כחבר בפרלמנט האוסטרו-הונגרי (1918-1897). בבחירות 1907 נבחרו מטעם סיעה זו, זולת שטראוכר, שלושה חברי פרלמנט יהודים נוספים בגליציה ובבוקובינה. בבחירות 1911 הצטמקה "המפלגה הלאומית היהודית", ורק שטראוכר הצליח להיבחר מחדש לפרלמנט. גם בתקופה הרומנית נבחר יהודי צ'רנוביצאי, מאיר אבנר, לכהן בפרלמנט הארצי מטעם המפלגה היהודית הרומנית, שהיה ממייסדיה.
חיי הדת והקהילה > הפוליטיקה הפנימית > הנהלת הקהילה

במהלך מלחמת העולם הראשונה, עקב הגלייתם של אחדים ממנהיגי הקהילה לעומק רוסיה ובריחתם של אחרים לאוסטריה בשל חששם מהרוסים, התעורר צורך למנות הנהגה חדשה לקהילת צ'רנוביץ. הוועד הלאומי היהודי שהוקם באוקטובר 1918 נטל לידיו תפקיד זה, ומינה את ההנהגה החדשה ב-3 בדצמבר אותה שנה. ביולי 1919 אישרו השלטונות הרומניים את ההנהגה על מנת להתחבב על היהודים בעיר ולבסס את שלטונם באזור. אולם לאחר שהשלטון הרומני התבסס דיו, הוא החל לפעול נגד הקהילה היהודית. ב-25 בדצמבר באותה שנה פוזר הוועד על ידי השלטונות הרומניים. החל מיוני 1920 מינו הרומנים את ההנהגה היהודית באופן ישיר, ובשנים שלאחר מכן כיהן שטראוכר כראש הקהילה.
ב-1926, לקראת הבחירות הכלליות ברומניה, נחתם הסכם בין נציג ממפלגת העם של הגנרל הרומני אלכסנדרו אוורסקו לבין מאיר אבנר. לפי ההסכם, אם תנצח המפלגה בבחירות יוחלף שלטונו של שטראוכר בצ'רנוביץ. ואכן, לאחר הבחירות מונה אבנר לעמוד בראשות הקהילה. ההנהגה החדשה החליטה כי היא תמונה בעתיד בבחירות דמוקרטיות שבהן יטלו חלק כל חברי הקהילה. חרף כך, עם נפילתה של ממשלת אוורסקו לטובת ממשלה בראשות המפלגה הלאומית-ליברלית שנה אחת מאוחר יותר, התאפשר לשטראוכר לשוב ולעמוד בראש הקהילה. ב-1928, לאחר חילופי שלטון נוספים ברומניה, הונחה התשתית לעריכת בחירות דמוקרטיות להנהגת הקהילה, ואלה נערכו ב-14 ביולי 1929. עקב כך ששום מפלגה לא הצליחה להשיג רוב בוועד היהודי, נערכו בחירות חוזרות ב-18 במאי 1930. המפלגה היהודית הרומנית של אבנר זכתה אמנם במספר המושבים הגדול ביותר במועצה, אך הצליחה לגייס מחצית מקולות הוועד. מחצית זו לא הספיקה כדי לכונן קואליציה. את המחצית השנייה השיגה המפלגה של קרל גוטהרץ, יהודי תושב העיר שהמצע שלו עסק בעיקר בסוגיות סוציאליות. לכן, ראשות הקהילה הוכרעה באמצעות הטלת מטבע, שבה עלה גוטהרץ בגורל.
בשלהי 1933 שבה המפלגה הלאומית-ליברלית לשלוט ברומניה, וזו הדיחה את גוטהרץ מהנהלת הקהילה. השלטון החדש העמיד בראשות הקהילה את מרכוס מנצ'ר, יהודי מקומי שהיה ממקרוביה. מנצ'ר בחר לבסס את שלטונו בעיר בעזרת בחירות נוספות לוועד, ואלה נערכו ב-31 במרץ 1935. מנצ'ר שינה את אופן עריכת הבחירות בוועד כדי שתוצאותיהן תיטנה לטובתו, למשל באמצעות העלאת אחוז החסימה. ואכן, שינויים אלו סייעו לרשימתו לזכות בבחירות ברוב מוחץ. ב-4 ביולי 1937 נערכו הבחירות האחרונות לוועד הקהילה היהודית. בבחירות אלו זכתה במירב הקולות רשימתו של קרל גוטהרץ. רשימתו של מאיר אבנר, שנתמכה על ידי הציונים, הפסידה בבחירות אלה חרף מסע תעמולה שניהל על דפי העיתון "אוסיודישה צייטונג", שהיה בבעלותו. עקב המפלה, פנה אבנר לשלטונות רומניה בדרישה לבטל את תוצאות הבחירות בתואנה של אי-סדרים, אך בקשתו נדחתה. בסופו של דבר, הוקמה קואליציה חדשה בוועד, שוב, בראשות גוטהרץ וללא השתתפות המפלגה הציונית של אבנר.
חיי הדת והקהילה > תרבות

מצ'רנוביץ יצאו סופרים ומשוררים יהודים רבים, אשר כתבו את יצירותיהם גם בגרמנית. המשוררים - רוזה אוסלנדר, לדוגמה - ביטאו בשיריהם, בין השאר, את געגועיהם לעיר ואת זכרונותיהם ממנה. אחרים - פאול צלאן, לדוגמה, שנודע בשירו "פוגת מוות" - תיארו את סבלם ואת חוויותיהם בשואה. היו גם סופרים ומשוררים שכתבו ביידיש. הסופר היידי אליעזר שטיינבארג כתב אלפון ומשלים רבים שראו אור במסגרת "הפדרציה לקולטורה האידית". שטיינבארג ואיציק מאנגר חיברו גם שירים, אשר נתפרסמו בכתב העת המקומי "צ'רנוביצער בלעטער".
ב-7 באוגוסט 1944 הודיעו הרשויות באוקראינה על העברת התיאטרון היהודי-סובייטי מן העיר קייב לצ'רנוביץ. הסיבה הרשמית להעברת התיאטרון הייתה השרפה שכילתה את בניין התיאטרון בקייב. אך העברת התיאטרון נבעה, ככל הנראה, מרצונן של הרשויות להפוך את קייב לעיר הומוגנית מבלי להיתפס כאנטישמיות. בתיאטרון הוצגו הצגות בנושאים יהודיים, כגון טוביה החולב, בלווית מסרים סובייטיים. התיאטרון נסגר בשלהי שנות הארבעים, בשל האווירה האנטישמית ששררה בברית המועצות באותה עת.
חיי הדת והקהילה > אגודות נוער וספורט

לכל אחד מארבעת הלאומים שחיו בצ'רנוביץ, לרומנים, לאוקראינים, לגרמנים וליהודים, הייתה קבוצת כדורגל משלו. הקבוצה היהודית נקראה בשם "מכבי צ'רנוביץ". קבוצה זו זכתה פעמיים באליפות בוקובינה בכדורגל, בשנים 1924 ו-1931. נוסף עליה, פעלו בעיר עוד שתי קבוצות, קטנות יותר: קבוצת אימון בשם "בורוכוב צ'רנוביץ", והשנייה "הכח צ'רנוביץ", שהתאחדה מאוחר יותר עם מכבי. אגודת הספורט "מכבי" אימנה מתחרים בענפי ספורט נוספים, כגון אתלטיקה, כדוריד, שחייה וטניס. פרנץ קליין, ספורטאי חבר אגודת "מכבי", אף השתתף ב-1935 בתחרויות הריצה במכביה השנייה.
בצ'רנוביץ הייתה פעילות ציונית ענפה. בקונגרס הציוני הראשון השתתפו מטעם צ'רנוביץ שלושה נציגים, עליהם נמנה מאיר אבנר. ב-1918 נוסד בצ'רנוביץ סניף של תנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר". בין חברי התנועה נמנה יצחק בן-אהרן, שר התחבורה הישראלי לעתיד. ב-1926 עלה גרעין בן 11 חברים לארץ ישראל. ב-1927 אף נוסד בצ'רנוביץ סניף של התנועה הרוויזיוניסטית בית"ר. נוסף על תנועות אלה, פעלו בעיר גם תנועות הנוער "ברית החשמונאים", "גורדוניה", "הנוער הציוני" ו"דרור". בצ'רנוביץ פעלו מספר אגודות סטודנטים ציונות - לדוגמה, "חשמוניה" שנוסדה על ידי מאיר אבנר ב-1891. גם הרווזיוניסטים הקימו אגודת סטודנטים ציונית משלהם, בשם "חברוניה". באגודת סטודנטים זו, וכן באוגדות "הצפירה" ו"אמונה" היו חברות השכבות המשכילות דוברות הגרמנית. גם לשכבות הנמוכות דוברות היידיש הייתה אגודת סטונדטים נפרדת, בשם ו"יידישע קולטור".
חיי הדת והקהילה > עיתונות

בצ'רנוביץ נדפסו כמה עיתונים יהודיים בשפה הגרמנית. הם "בוקובינר נאכטריכטן", בעריכתו של אדולף ואלשטיין, "בוקובינר רונדשאו", בהוצאת לאור של הרמן טשופ, ו"צ'רנוביצר טאגבלאט", שנוסד ב-1903 על ידי פיליפ מנצ'ל, לאו קינג ויוסף הורוביץ. ב-1904 פרש מנצ'ל ממערכת העיתון וייסד את העיתון "צ'רנוביצר אלגמיינה צייטונג", שאותו ערך עד 1916. לדברי ההיסטוריון יליד העיר צבי יעבץ (2008), קהל הקוראים של העיתון נמנה עם בני השכבות הגבוהות, והוא היה כתוב בשפה מליצית. עיתון זה נסגר בהוראת ממשלת גוגה-קוזה. לאחר נפילת הממשלה הוא יצא לאור במתכונת מחודשת. בשנים 1904–1912 יצא לאור שלוש פעמים בשבוע "וולקסוור", עיתונה של המפלגה הלאומית היהודית, בעריכתו של יוליוס ואבר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, רבים מהעיתונים בבעלות יהודית שנדפסו בגרמנית בצ'רנוביץ נסגרו, והמוציאים לאור שלהם גלו לסיביר. רק לאחר תום המלחמה התאפשר לעיתונות היהודיות בצ'רנוביץ להתפרסם שוב. ואכן, ב-1919 נוסד העיתון "אוסטיידישה צייטונג", מטעם מפלגת הציונים הכלליים, בעריכת מאיר אבנר. תחילה יצא העיתון אחת לשבוע, לאחר מכן יצא פעמיים בשבוע ולבסוף שלוש פעמים. העיתון שימש שופר למפלגתו של אבנר, כשהתמודדה בבחירות לוועד היהודי בעיר. במאי 1918 נוסד העיתון "צ'רנוביצר מורגנבלאט", בעריכת יוליוס ואבר ואליאס ויינשטיין. יעבץ (2008) מציין כי קוראי העיתון היו בני השכבות הנמוכות והיו בו כתבות רכילות. עיתונים אלה, בדומה ל"אלגמיינה צייטונג", נסגר עקב גזרות ממשלת גוגה-קוזה.
בצ'רנוביץ היו גם לא מעט עיתונים ביידיש. החל מ-1904 הוציא ליבל טאובר את השבועון "יידישעס וואכענבלאט", והחל מ-1907 יצא לאור השבועון "יידיש פאלקסבלאט". שבועון זה עסק בנושאים ציוניים, וסיקר בהרחבה את אירועי ועידת צ'רנוביץ. השבועון פעל עד 1913, אז עבר טאובר לגור בלבוב. בשנים 1929–1919 יצא העיתון "די פרייהייט" של מפלגת פועלי ציון. בנוסף, בצ'רנוביץ הייתה תפוצה רחבה גם לעיתון הבונדיסטי "הפארווערטס", שיצא לאור ברחבי העולם.
הנצחה וזיכרון

בשכונת הדר יוסף שבתל אביב, ישנו רחוב הקרוי על שמה של קהילת יהודי טשרנוביץ.
בבקעת הקהילות שבאתר יד ושם, חקוק שמה של קהילת צ'רנוביץ.
לקריאה נוספת

אריה אבנרי, קהילת צ'רנוביץ, תל אביב: המרכז לחקר התפוצות, 1971
רות גלסברג-גולד, אתמולים אבודים, ירושלים: יד ושם, 1996
ז'אן אנצ'ל, תולדות השואה - רומניה, ירושלים: יד ושם, כרך ראשון, עמ' 653–696, 2002
צבי יעבץ, "צ'רנוביץ היהודית לפני השואה", שבות 2, תל אביב: המרכז לחקר התפוצות, עמ' 170–176, 1974
צבי יעבץ, "צ'רנוביץ היהודית בשלטון הסובייטי, 1941-1940", שבות 5, תל אביב: המרכז לחקר התפוצות, עמ' 109–112, 1977
צבי יעבץ, צ'רנוביץ שלי: מקום שחיו בו אנשים וספרים, אור יהודה: כנרת זמורה-ביתן דביר, 2007
תיאודור לביא, פנקס הקהילות, ירושלים: יד ושם, רומניה, כרך שני, עמ' 487–511, 1980
משה פראגר, לאות ולעד, בני ברק: גנזך קידוש השם, עמ' 837–852, 1976
אנדראה פשל (עורכת), צ'רנוביץ: מקום של עדות, תל אביב: רסלינג, 2004
שלום צור ואשר ליבלינג, פרשת צ'רנוביץ 1940–1946, תל אביב: מורשת, 2005
דוד שערי, יהדות בוקובינה בין שתי מלחמות העולם, תל אביב: המרכז לחקר התפוצות, עמ' 121–174, 2004
Marianne Hirsch, Leo Spitzer, The Afterlife of Czernowitz in Jewish Memory, University of California Press, 2010
הערות שוליים > ביאורים והסברים

1 2  המקור הגרמני מציין כי היו בעיר 45,759 יהודים, ואילו המקור הרומני מציין כי היו 41,118 בעיר.
↑  מספר התושבים היהודים בצ'רנוביץ
↑  שיעור התושבים היהודים בצ'רנוביץ מתוך כלל האוכלוסייה בעיר
↑  43,701 נפקדו כיהודים בדתם, ואילו 43,555 נפקדו כיהודים בלאומיותם
↑  אנצ'ל מציין כי בשנה זו חיו 42,932 יהודים בעיר, ואילו לביא - 45,592
↑  אנצ'ל ופשל מציינים כי בשנה זו עמד שיעור היהודים בעיר על 38%, גולדהמר - 39.3% ולביא - 40.5%
↑  כתיב נוסף לשם העיר, אשר מבוסס על שמה בכתיב יידי
מושל בוקובינה קרל פון אנצנברג
תמונה קבוצתית של משתתפי ועידת צ'רנוביץ
רחוב בשכונה היהודית של צ'רנוביץ, 1902
גירוש יהודי צ'רנוביץ בסתיו 1941
גן ילדים יהודי בצ'רנוביץ, שהופעל על ידי מפלגת פועלי ציון מטעם האגודה "בר בורכוב", הקרויה על שמו של דב בר בורכוב - דיוקנו במרכז התמונה
בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ
בית הכנסת הגדול של צ'רנוביץ
בית הקברות היהודי בצ'רנוביץ: בשמאל התמונה הבניין הטקסי, אשר יוסב למוזיאון להנצחת שואת יהודי בוקובינה
גלויה של בית העם היהודי בצ'רנוביץ 1915
בית העם היהודי בשנת 2012
לוח זיכרון בו הסבר על בניית הבית
צוות האחיות בבית החולים היהודי בצ'רנוביץ
בניין בית החולים ברובע היהודי הישן בצ'רנוביץ, 2012
שער העיתון "צ'רנוביצר מורגנבלאט", מ-28 באוקטובר 1919
שלט רחוב "קהילת טשרנוביץ", בשכונת הדר יוסף שבתל אביב
האנלים של לורש

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  Anonymous (Annals of Lorsch) 
 שפת המקור:  לטינית 
 סוגה:  ספרי השנים 
 
האנלים של לורש (בלטינית: Annales laureshamenses, ובקיצור: AL), הם קבוצת אנלים של האימפריה הפרנקית, המכסים את השנים 703–803, עם פרולוג קצר. האנלים מתחילים במקום שבו "הכרוניקה הקטנה" (Chronica minora) של ההיסטוריון האנגלו-סכסוני בדה ונרביליס מפסיקה - בשנתו החמישית של הקיסר הביזנטי טיבריוס השלישי - וייתכן שנכתבו במקור כהמשך של הכרוניקה של בדה. האנלים לשנים עד 785 נכתבו במנזר לורש (ומכאן שמם), אך הם תלויים במקורות מוקדמים יותר. האנלים עבור השנים 785 ואילך מהווים מקור עצמאי ומספקים סקירה חשובה במיוחד של ההכתרה הקיסרית של קרל הגדול בשנת 800.
תולדות כתבי היד

עותק בן שמונה דפים של האנלים של לורש לשנים 703–803 נוצר כנראה בשנת 835 על ידי סופר יחיד. "קודקס סנקט-פול" (Sankt-Paul codex), כפי שהוא נקרא כעת, שהוא מקבץ (אגד) הדפים היחיד ששרד מכתב היד, עדיין היה בספריית Sankt-Blasien (אנ') בשנת 1790, כאשר הוא נערך על ידי אמיליאנוס אוסרמן (Aemilianus Ussermann), הבישוף של במברג, באוסף המסמכים שלו הממחישים את ההיסטוריה הגרמנית ה"אלמאנית" (אנ') (Germaniae sacrae prodomus seu collectio monumentorum res Alemannicas illustrantium). בשנת 1809, כתוצאה מהמלחמות הנפוליאוניות, עברו הנזירים מסנקט-בלאזין, עם ספרייתם, למנזר סנקט-פול בלאבנטל (אנ'). בשנת 1820 חיפש גאורג היינריך פרץ (אנ') את כתב היד של Monumenta Germaniae Historica (אנ')‏ (MGH), אך לא ניתן היה למצוא אותו ולכן גרסה זו התבססה על המהדורה המודפסת של אוסרמן משנת 1790. כתב היד שוחזר עד 1889, כאשר אברהרד כץ (Eberhard Katz) ערך גרסה חדשה. כץ תיאר את הקודקס (כיום שוב אבד), תיארך אותו למאה ה-9 והציע שמקורו במנזר רייכנאו (אנ'), בגלל הודעה שולית על קבורתו של גיסו של קרל הגדול, גרולד מאנגלכגאו (אנ').
פרגמנט של כתב יד שנשמר בווינה (כיום מס' 515 בספרייה הלאומית של אוסטריה) מכיל גם קטע מהאנלים של לורש עבור אמצע שנת 794 עד 803, והועתק בסביבות שנת 803. נראה שגם כתב היד הזה מקורו ברייכנאו, מאחר שהוא כתוב בכתב אלמאני. הוא התגלה בווינה בשנת 1551 על ידי וולפגנג לאציוס (אנ'). כץ טען שגם הפרגמנט של וינה וגם הקודקס של סנקט-פול מקורם בעותק מוקדם יותר. למרות שהקודקס של סנקט-פול הוא מאוחר יותר, הוא אינו עותק של כתב היד של וינה, מכיוון שהוא מכיל שגיאות שמקורן חייב להיות בעותק אחר כלשהו. קיים ויכוח מתמשך אם הפרגמנט של וינה מייצג את העותק המקורי של מחבר האנלים, שהיה כנראה מאזור אלמאניה. ארבע ידיים מובחנות של סופרים זוהו בפרגמנט וינה, התואמות לרישומים שונים באנלים: A:‏ 794 (פרגמנט), המחצית השנייה של 795, 796–797; B: המחצית הראשונה של 795; C:‏ 799–801; D:‏ 802–803.
העובדה שכל שנה תועדה בידי אדם אחר מעידה שמלאכת התיעוד נעשתה מדי שנה.
האנלים שאחרי שנת 785 בכתבי היד של סנקט-פול ווינה אינם מראים כל קשר מיוחד עם לורש וכנראה חוברו במקום אחר. ייתכן שהם נכתבו כמעט ברציפות משנת 785, או בקפיצות עם חודשים או שנים בין ההוספות.
מסירת הטקסט

האנלים של לורש עבור השנים עד 785 כמעט זהים לאלה של Annales mosellani (אנ') וגם לאלה של Fragmentum chesnii (אנ'), שגם חולקים עם גרסת סנקט-פול הרחבה קצרה לשנת 786. משנת 785 האנלים של לורש מתארכים אירועים מאז מותו של האפיפיור גרגוריוס הראשון. הרישום לשנת 785 מכיל התייחסות ל"הווה", ובכך מצביע אולי על כך שהאוסף המקורי של האנלים של השנים 703–785 נעשה בשנת 785. האנלים לשנים 785–803 חוברו באופן עצמאי ולאו דווקא בלורש.
הגזע המקורי הזה - האנלים של לורש משנת 785 - שממנו נפרדות כל שלוש המסורות האנליסטיות לאחר 785, חובר כנראה במנזר לורש. מבחינה טקסטואלית הוא קשור ל- (אנ') Annales nazariani, Annales guelferbytani ול- Annales alamannici (אנ'), כולם נסמכים על "האנלים של מורבאך" (Murbach) המוקדמים יותר, ההיפותטיים, שנכתבו במנזר מורבאך (נוסד בשנת 727) ומכסים את השנים עד 751. מאחר שהאנלים של לורש משנת 785 התבססו על עותק עם שגיאות של האנלים של מורבאך, אירועים בשנות ה-50 של המאה ה-8 מתוארכים לא נכון באופן עקבי. תדירות האזכורים למנזר לורש בין השנים 764 ו-785 מעידה על כך שמלאכת הליקוט שנעשתה בשנת 785 בוצעה בו. מנזר גורזה (אנ') מוזכר גם הוא, אך בתדירות נמוכה יותר, ומוזכר רק מותו של אחד מראשי המנזר שלו, בעוד שכל אבות מנזר לורש של התקופה זוכים להספדים. האנלים של לורש הללו אולי הופצו בקבוצות של שנים, לפני שהושלמו. אופיו של הקודקס של סנקט-פול תומך בטענה שקבוצות לא גמורות של אנלים הופצו בחוברות (libelli) הכוללות מקבצי דפים בודדים.
עותק של האנלים של לורש בסופו של דבר מצא את דרכו אל אזור ה- Marca Hispanica (אנ'), שם הוא שימש את המקבצים של הכרוניקה של מואסק (אנ') (Chronicle of Moissac). סביר להניח שהשנים 803–818 בכרוניקה של מואסק נגזרות ממקור אחר, בעל מיקוד גאוגרפי שונה.
מה שמכונה "האנלים הצפוניים" (אנ'), המכסים את השנים 732–802, ומכילים קטע מ"תולדות המלכים" (אנ') (Historia Regum) של שמעון מדורהאם (אנ') (מת במאה ה-12), מכילים התייחסות לאותיות הזהב של הכתובת הפואטית על אנדרטת השיש שסיפק קרל הגדול להנצחת האפיפיור אדריאנוס הראשון. ייתכן שפרט זה נלקח מהאנלים של לורש, שהם המקור היבשתי (אירופי) היחיד המספק את הפרט הזה.
מחבר ונקודת השקפה

היינריך פיכטנאו (אנ') טען שמחבר האנלים של לורש היה ריכבוד (אנ'), תלמידו של אלקווין ומאנשי חצרו של קרל הגדול עד שנת 784 בערך. משנת 785 היה אב המנזר של לורש ומשנת 791 הבישוף של טריר. הוא נפטר בשנת 804. באנלים של שנת 794 מצוין הסינוד של פרנקפורט, שבו השתתף ריכבוד באותה שנה. עם זאת, אין הוכחה לכך שהאנלים, התואמים בצורה הטובה ביותר את ראשות המנזר של ריכבוד מקורם למעשה בלורש, ולכן הם יכולים לספק תמיכה מועטה לייחוס של פיכטנאו.
הטקסט של כתב היד העתיק ביותר של "האנלים של ממלכת הפרנקים", שנתגלה בלורש ונשמר זמן רב בספרייה הדוכסית הבווארית, דומה מאוד לאנלים של לורש לשנים 789–793. ייתכן שרשומות השנה הייחודיות לאנלים של לורש נכתבו בשנת 803 כנרטיב קוהרנטי יחיד בצורת אנלים כתגובה למגמתיות של "האנלים של ממלכת הפרנקים". האנלים של לורש לשנים 799–801 מדגימים את המגמתיות שלהם עצמם בהדגשת הלגיטימיות של התואר הקיסרי של קרל הגדול.
תוכן

הגרסה השלמה ביותר של האנלים של לורש, מהספרייה בסנקט-פול, היא היסטוריה אוניברסלית (אנ') שמתחילה בהקדמה המתארת את שיטת התיארוך שלה, שאומצה מ"שבעת ספרי ההיסטוריה נגד הפגאנים" של אורוסיוס ומונה 5,199 שנים מבריאת העולם ועד לידת ישו. מערכת ספירת הנוצרים משמשת לתארך אירועים. 65 השנים הראשונות (703–767) מתוארות בנרטיב פרוזה שאינו מחולק לרישומים חד-שנתיים. החל משנת 768 החיבור מחולק לפרקים (1 עד 36) וכל רישום מקבל שורה נפרדת. כתב היד מכיל גם לוח שנה מ-777 עד 835 לתארוך חג הפסחא, תוך שימוש במחזוריות יוצאת הדופן של 19 שנים של תאופילוס הראשון מאלכסנדריה (אנ'). לוח שנה זה מצביע על כך שמקורו של כתב היד לפני שנת 835.
באופן משמעותי, האנלים של לורש הם המקור הראשוני היחיד שסותר את אמירתו של איינהרד כי קרל הגדול לא ידע על כוונתו של האפיפיור לאו השלישי להכתיר אותו לקיסר ב-25 בדצמבר 800. במקום זאת, האנלים של לורש קובעים שהרעיון נדון בעצרת שהתקיימה ברומא לאחר הגעתו של קרל הגדול (24 בנובמבר), וכנראה החלה ב-30 בנובמבר או ב-1 בדצמבר. רישום זה נוסח רק לאחר שובו של קרל הגדול לפרנקיה בשנת 801, שכן רישום מתחת ל-799 מדווח כיצד הקושרים שהפילו את לאו באפריל באותה שנה היו אז בגלות. הם הוגלו לבסוף רק בתחילת 801. אולם, רישום זה יצר מחלוקת רבה כמו הצהרתו של איינהרד בדבר בורותו של קרל הגדול. בעוד גנשוף (Ganshof) טען שהאנלים אמינים יותר מאיינהרד, אחרים טענו שמדיניותו של קרל הגדול כלפי האימפריה הביזנטית לפני ואחרי שנת 800 מראה תמיכה מועטה ביוזמת האפיפיור. מה שאיינהרד מראה שקרל הגדול מתנגד לו הוא התואר הקיסרי הרומי, לאו דווקא שוויון עם הקיסרים הביזנטים; לפיכך הדגש שהאנלים של לורש שמים על הצדקת "שמו של הקיסר".
באנלים של לורש, שנת 802 מסתיימת עם הגעתו של הפיל אבו אל-עבאס לחצרו של קרל הגדול. שנת 803 מסופרת בקצרה: קרל הגדול ערך את חג הפסחא באאכן, ערך עצרת במיינץ, ולא יצא למסע כל השנה. ושם האנלים מסתיימים.
הערות שוליים

↑  יצחק חן, "כתיבת ההיסטוריה", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ג, יחידה 7, פרק ה, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, עמ' 181.
תרשים של ההיסטוריה הטקסטואלית של האנלים של לורש.
האפיפיור לאו השלישי מכתיר את קרל הגדול, מתוך "הכרוניקה הגדולה של צרפת" (אנ') (1375–1379).
פילו

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  בצק מאפה 
 מרכיבים עיקריים:  קמח, שומן 
 
מאפה פילו
ערך זה עוסק בדף בצק מרודד. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פִילוֹ, או בצק פילו (מיוונית: Φύλλο – עלה) הוא דף בצק מרודד דק המשמש להכנת מאפים במטבח הים תיכוני והבלקני. מקור הבצק בטורקיה.
הכנה

בצק הפילו מכיל קמח, מים וכמות קטנה של שמן ומלח. הכנת פילו בבית דורשת מיומנות רבה : את הבצק מרדדים ומותחים לגיליון גדול ודק במיוחד, תוך כדי הימנעות מקריעתו, יבושו ומהדבקות. כיום בנמצא מכונות תעשייתיות ליצירת בצק פילו וניתן להשיג אותו מוכן בחנויות, טרי או קפוא.
שימושים

ניתן לעצב את הפילו בדרכים רבות: בשכבות, מגולגל או מקומט ולמלא אותו במילויים שונים. מאכלים נפוצים העשויים מבצק פילו:
בורקס – מאפי פילו ממולאים בגבינות, תרד, בשר, תפוחי אדמה, חצילים ומילויים נוספים.
בקלווה – קינוח מתוק רב שכבות העשוי מעלי פילו וממולא בפיסטוקים, שקדים או אגוזים.
פאי – מאפה עגול ממולא במילויים שונים, עשוי לעיתים מבצק פילו. אלו פופולריים במיוחד ביוון (לדוגמה: ספנקופיטה, טירופיטה).
פסטיץ – פאמה ממלטה
במטבח הטורקי עושים שימוש בעלי פילו אף בבישול במים וחלב להכנת מאכלים שונים, מלוחים ומתוקים.
הכנת Bougatsa בבית קפה באתונה
תמיד (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  בחור ושמו ג'ו מאת דלטון טרמבו
 בימוי:  סטיבן שפילברג
 הופק בידי:  סטיבן שפילברג  קטלין קנדי פרנק מרשל
 תסריט:  ג'רי בלסון  דיאן תומאס
 עריכה:  מייקל קאן
 שחקנים ראשיים:  ריצ'רד דרייפוס הולי האנטר ג'ון גודמן בראד ג'ונסון אודרי הפבורן
 מוזיקה:  ג'וו ויליאמס
 צילום:  מיקאל סלומון 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל United Artist Amblin Entertainment
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 בדצמבר 1989
 משך הקרנה:  123 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט רומנטי, קומדיה רומנטית, סרט דרמה, סרט פנטזיה, סרט רוחות רפאים 
 הכנסות:  74.1 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   always
 דף הסרט ב־IMDb
 
תמיד (באנגלית: Always), הוא סרט דרמת פנטזיה רומנטית אמריקאית משנת 1989 בבימויו של סטיבן ספילברג, ובכיכובם של ריצ'רד דרייפוס, הולי האנטר, ג'ון גודמן, בראד ג'ונסון ואודרי הפבורן בתפקידה האחרון בקולנוע, מאחר שמתה מסרטן התוספתן בשנת 1994, חמש שנים לאחר צאת הסרט.
הסרט הוא גרסה מחודשת לדרמה הרומנטית "בחור ושמו ג'ו" משנת 1943, שעלילתו התרחשה במהלך מלחמת העולם השנייה בהתאם לתקופה בה יצא, ובגרסה המחודשת הוחלט לשנות את התרחשות הסרט ממלחמת העולם השנייה לכבאות אווירית מודרנית. בנוסף, השמות של ארבע הדמויות הראשיות של הסרט הקודם זהים כולם, למעט הדמות של טד רנדל, שמכונה בגרסה המחודשת טד בייקר, ושם המשפחה של פיט הוא סנדיץ' במקום סנדידג'. עם זאת, בבסיסו, הסרט עוקב אחר אותה עלילה כמו הסרט המקורי: רוחו של טייס מומחה שמת לאחרונה מדריכה טייס חדש, בעודו צופה באהבתו שהשאיר מאחור.
עלילה

פיט סנדיץ' (דרייפוס) הוא כבאי אווירי שהסיכון המוגזם שלו באוויר מטריד מאוד את חברתו, דורינדה דרסטון (האנטר), טייסת המשמשת כבקרת תנועה אווירית של לוחמי האש. זה נוגע גם לחברו הטוב ביותר של פיט, אל יאקי (גודמן), טייס כבאי עמית.
אחרי עוד טיסה מסוכנת וכמעט קטלנית שפיט מתנער ממנה כלאחר יד, אל מציע לו לקבל עבודה בטוחה יותר בהכשרת טייסי כיבוי אש בפלט רוק, קולורדו. פיט מסרב עד שדורינדה מתעמתת איתו בבכי, מתוודה על הפחד והייסורים התמידיים שלה שהוא ייהרג. פיט מתרצה ואומר לדורינדה שהוא ייקח את עבודת ההדרכה.
פיט טס במשימה אחרונה, למרות התחושה הקודמת הקודרת של דורינדה. במהלך ריצת הפצצת האש, המנוע של אל עולה באש ועומד להתפוצץ. פיט עושה צלילה תלולה בצורה מסוכנת ומכיף את המנוע של אל במיומנות עם תמיסת מעכב אש, ומציל את אל. בעוד פיט נאבק להחזיר את השליטה מהצלילה, הוא טס ישירות דרך שריפת היער, מצית את המנוע שלו וגורם למטוס להתפוצץ.
פיט מטייל ביער שרוף. כשהוא מגיע לקרחת יער קטנה, הוא פוגש את האפ (הפבורן), שמסביר שפיט מת בפיצוץ וכעת יש לו מטרה חדשה: כפי שעשו לו רוחות במהלך חייו, הוא יספק את ספיריטוס ("הנשימה האלוהית") כדי להדריך אחרים. אשר יפרשו את דבריו כמחשבותיהם.
למרות שהזמן אינו ליניארי מנקודת המבט של פיט, חלפו שישה חודשים בעולם האמיתי ואל רוצה שדורינדה המתאבלת תעבור את מותו של פיט. הוא לוקח אותה איתו לקולורדו כדי לעבוד בבית הספר לטיסה שבו היה פיט לפקד על טייסים שיתאמנו להילחם בשריפות, אחד מהם הוא טד בייקר (ג'ונסון). חודשים נוספים חולפים, ולצערו של פיט, טד מתאהב בדורינדה כשהיא מתחילה לצאת מהאבלה שנמשך שנה. פיט מנסה לחבל ברומן המתהווה, אבל האפ מזכיר לו שחייו הסתיימו; הוא נשלח לתת השראה לטד, אבל גם להיפרד מדורינדה.
טד, בהשראתו של פיט, מתכנן משימת חילוץ מסוכנת של כבאים לכודים. לא מסוגלת לשאת הפסד נוסף, דורינדה לוקחת את המטוס של טד לעשות את העבודה בעצמה. פיט, שלא נראתה על ידי דורינדה, לא מצליח להניא אותה. עם זאת, בהדרכתו של פיט, דורינדה מסוגלת להציל את הכבאים הלכודים על הקרקע. בטיסה חזרה, פיט מספר לה כל מה שרצה לומר בחיים.
דורינדה מבצעת נחיתת מים חירום באגם. בעוד תא הטייס של המטוס השוקע מוצף, נראה שדורינדה לא שש לברוח. פיט מופיע לפניה, ומושיט את ידו, מוביל אותה אל פני השטח. כשדורינדה, עכשיו לבד, משתכשכת לחוף, פיט משחררת את לבה כדי לאפשר לטד להחליף אותו.
דורינדה חוזרת לבסיס האוויר ומחבקת את טד. פיט מחייך ופונה לכיוון ההפוך כדי לתפוס את מקומו בעולם הבא.