מקסים וגאן
מלחמת העולם השנייה

במאי 1940 נראתה תבוסתה הצבאית של צרפת כמעט כעובדה גמורה. הצבא הצרפתי, אשר הסתמך על הגנה קווית מאחורי קו מאז'ינו, לא היה מוכן לטקטיקות הבליצקריג הגרמניות. ממשלת צרפת נחלקה בין הנחושים, בהנהגת ראש הממשלה פול רנו ואישים כז'ורז' מנדל, ובין התבוסתנים, אשר דרשו כניעה, וראו בשיתוף פעולה עם גרמניה את הדרך היחידה להבטחת קיומה של האומה הצרפתית. כשבוע לאחר פרוץ המלחמה החליט רנו להחליף את מפקד הצבא, מוריס גמלן. רנו רצה להחזיר לצבא את התעוזה הקשורה בשמם של פרדיננד פוש וז'וזף ז'ופר אשר עצרו בגופם את ההסתערות הגרמנית במבואות פריז בשנת 1914. נראה כי וגאן, שלישו המסור של פוש, הוא האיש. וגאן נקרא לפריז ממקום מושבו בסוריה, והגיע אל העיר ב-19 במאי. גמלן פוטר עוד באותו היום. בגיל 73 היה וגאן למפקד הצבא הצרפתי, וזאת כאשר צבאות גרמניה כבשו את ארצות השפלה פרצו את הקו הצרפתי ביער הארדנים, חצו את נהר המז ושעטו מערבה על מנת לכתר את צבאות צרפת וחיל המשלוח הבריטי אשר הוצבו בעמדות עמוק בתוך בלגיה. הפער בחזית שאותו היה על וגאן לסתום הגיע למאה ושישים קילומטרים, המוצפים בפלדה גרמנית.
המעשה הראשון שאותו עשה וגאן כמפקד עליון היה ביטולה של "הנחיה מס' 12" שהוציא גמלן, שהייתה למעשה פקודת מבצע למתקפת נגד שמטרתה לנתק את עורפם של טורי השריון הגרמנים השועטים מערבה אל הים. במשך יומיים למד את המצב, בעוד שצבאותיו נסוגים בקצב של עשרות קילומטרים ליום, ומתקפת הנגד אותה תכנן גמלן, במידה והייתה ריאלית מלכתחילה, מאבדת את הסיכוי המועט שהיה לה. וגאן החליט לטוס צפונה על מנת לעמוד על מצבו של חיל המשלוח הבריטי בצפון. ב-21 במאי נפגש עם המלך הבלגי לאופולד והורה לו להסיג את צבאותיו אל קו נהר האיסאר, אך לא הצליח להיפגש עם הלורד גורט שעמד בראש חיל המשלוח הבריטי.
כל העיניים היו נשואות אל וגאן, זיכרונות מ"הנס על המארן" ושמועות על "הנס על הויסלה" הביאו לאמונה כי אף בשלב זה יוכל להגות תוכנית מבריקה שתשבש את פעולת האויב. ב-22 במאי נפגש וגאן עם מפקדי הצבאות, ועם וינסטון צ'רצ'יל ראש ממשלת בריטניה. וגאן הגה תוכנית פעולה לפיה יתקפו הבריטים בבלגיה מכיוון צפון מערב, בו זמנית עם מתקפה צרפתית מן הדרום, ויכתרו את ראש החץ הגרמני הפונה מערבה. תוכנית זו הייתה דמיונית. הכוחות אותם התיימר וגאן להפעיל היו נתונים תחת לחץ גרמני כבד, שלא איפשר פנייה למתקפת נגד תוך 24 שעות.
גורט הטיל וטו על התוכנית וסירב להתקיף. הוא חשש כי אף אם יתקיף את הגרמנים מצפון, לא יצליחו הצרפתים לפתוח במתקפה מדרום. גורט הבין כי מתקפת הנגד הצרפתית לא תבוא לעולם, והורה לכוחותיו לסגת. חיל המשלוח הבריטי החל דרך ארוכה שסופה בפינוי לבריטניה בדנקרק.
התמוטטות התוכניות למתקפת הנגד, הותירה למעשה את וגאן במצב חמור ביותר. עד 5 ביוני 1940 פונה כל חיל המשלוח הבריטי מדנקרק, ואילו כל צפונה של צרפת היה נתון בידי הגרמנים, אשר עמדו להתחיל בהסתערותם דרומה, אל פריז.
עתה הצטרף וגאן למחנה "התבוסתנים" שהקיף את רנו. הוא חשב על "מגננה אחת גדולה להצלת הכבוד הלאומי". היה ברור לו כי צרפת הובסה, ויש להקטין את הנזק ככל האפשר. ב"הצלת הכבוד הלאומי" התכוון וגאן לאמיתו של דבר לשביתת נשק. וגאן ערך את הכוחות שנותרו לו במערך הגנתי דרומית לנהר סום. עדיין היה בידיו כוח ניכר בעוצמה של 49 דיוויזיות. הוא ערך את צבאו במערך של "קיפודים" וניסה ליצור הגנה לעומק, מקום שעד עתה הייתה ההגנה הצרפתית מבוססת על מחשבה קווית. אך היה זה מעט מדי ומאוחר מדי. בעודו עורך את חייליו למגננה "עד המוות" שידר כלפי הממונים עליו וכלפי הממשלה מסרים תבוסתניים חזקים.
ב-1 ביוני 1940 זימן וגאן למשרדו את שארל דה גול אשר עמד להתמנות לתת שר ההגנה, על מנת לחזק את מחנה ה"תקיפים" בממשלת רנו. דה גול מוסר כי וגאן נועץ בו בשאלה מה לעשות עם 1,200 הטנקים שנותרו בידי צרפת. "הגנת הקיפוד" שניסה וגאן ליצור, הייתה למעשה הגנה קווית מורחבת, במקום הגנת עומק, הלוקחת בחשבון את "קלף הניצחון של מרחבים גדולים, של משאבים גדולים ומהירות גדולה, כולל את השטחים הרחוקים את הבריתות ואת הימים" כפי שהתבטא דה גול. דה גול המליץ לפרוס את הטנקים בשני מקומות, האחד בצפון פריז והשני בדרום ריימס, אך הצעתו לא התקבלה.
למעשה ידעו וגאן ודה גול כאחד כי דינו של הצבא הצרפתי על אדמת צרפת נגזר. וגאן סבר כי הדבר מחייב "מגננה על מנת להציל את הכבוד", דהיינו הכנה לכניעה, לאחר ניסיון אציל, אך פורמלי, לבצע מגננה, ואילו דה גול ראה לנגד עיניו התנגדות עיקשת, הנפרשת על פני יבשות וימים, עד לנפילת האויב. בזיכרונותיו כותב דה גול כי וגאן היה "משנה מזהיר" אך משקיבל על עצמו את הפיקוד העליון, ומשלא פיקד מעולם פיקוד קרבי, לא היה מסוגל ליטול אחריות ולערוך את התוכניות הרדיקליות המתבקשות מן המצב הקשה.
כאשר החלה המתקפה הגרמנית ב-5 ביוני לא ניתן היה לעצור אותה, וב-14 ביוני נפלה פריז.
בימים אלו, של פרפורי הגסיסה של הרפובליקה הצרפתית השלישית נטתה הכף בין שני מחנות. "התקיפים" כדה גול, סברו כי יש להמשיך בלחימה בכל מקום בו נמצאים צרפתים, ובמיוחד ממושבות צרפת בצפון אפריקה. ה"תבוסתנים", אשר קיבלו חיזוק משמעותי בדמותו של שגריר צרפת במדריד, המרשל אנרי פיליפ פטן, (אשר זומן על ידי רנו לפריז, ושם עסק בתככים שמטרתם להביא לכניעה ולהקים ממשלה בראשותו). התבוסתנים סברו כי יש להיכנע לגרמניה, ולשתף עמה פעולה. וגאן הפך לאחד מראשי התבוסתנים, וידו הייתה רבה באירועים שהביאו לעליית פטן לשלטון, על כל המשתמע ממנה - כניעה, שיתוף פעולה, ואף השמדת היהודים.
בליל 16 ביוני 1940, עמדה הממשלה הצרפתית, אשר כבר שהתה בבורדו לאחר נפילת פריז, בפני הכרעות קשות. מחנהו של רנו, אשר רצה להמשיך בלחימה (הועלו מספר הצעות, לרבות איחוד פורמלי בין בריטניה וצרפת וכן הצעות דומות), הפך למיעוט, אל מול אישים כפטן ווגאן. האחריות על המשך כהונת הממשלה הייתה נתונה על כתפי הנשיא אלבר לברן. לאחר התפטרותו של רנו, שלא יכול היה לעמוד בעומס, עמדה על כתפי לברן האחריות למינוי ראש הממשלה החדש. לברן נועץ עם וגאן, ולאחר ששמע דעתו כי המלחמה אבודה וכי המשך הלחימה יביא אך לחורבן צרפת, זימן את ראש התבוסתנים, פטן, ללשכתו, והודיע לו על מינויו כראש ממשלה. צעד זה, שווגאן היה בין האחראים הראשיים לו, הביא למותה של הרפובליקה הצרפתית השלישית, ולהקמת משטר שיתוף הפעולה עם הנאצים, הקרוי צרפת של וישי.