קרב קרני חיטין
הקרב > הערכות הצבאות

בשנת 1185 נחתם הסכם הפסקת אש בין הצלבנים ובין האיובים שאמור היה להיות בתוקף עד שנת 1189. בשנת 1187 החליט צלאח א-דין כי השעה כשרה להגשמת שאיפתו מזה זמן רב להחריב את ממלכת ירושלים. הוא החליט שאין לקיים את הפסקת האש היות שרנו משאטיון תקף שיירות מוסלמיות בעוד הסכם הפסקת האש בתוקף. הוא ניצל את התקפותיו של רנו משאטיון כאמתלה נוחה להכרזת מלחמה על הממלכה הצלבנית. באביב החלה לשכתו בדמשק לשלוח מכתבים ואיגרות לכל רחבי המזרח התיכון בקריאה לג'יהאד נגד הצלבנים. המוסלמים נענו, וצבא גדול התקבץ תחת דגלו.
ב-13 במרץ יצא צלאח א-דין מדמשק אל צבאותיו שנאספו בראס אלמא, שנמצאת על הדרך שבין דמשק לטבריה. תחילה תקף, עם הצבאות שנאספו עד עתה, את נחלתו של רנו משאטיון בנסיכות עבר הירדן, אך רנו לא התפתה לצאת לקרב גלוי ונשאר בתוך ביצוריו. צלאח א-דין נשאר בנחלותיו של רנו עד סוף מאי, ובינתיים קיבל תגבורת גדולה מנחלותיו המצריות שהצטרפה אליו באלקריתין (דרומית מזרחית לכרך).
בזמן שהייתו של צלאח א-דין בעבר הירדן, הגיעו כוחות מנחלותיו המזרחיות והתרכזו בראס אלמא. ב-24 ביוני נערך המסדר הסופי של הכוחות המוסלמים וב-27 ביוני חצה צלאח א-דין את הירדן בסמוך לקצה הדרומי של הכנרת. הוא הטיל מצור על טבריה וב-30 ביוני השתלט על כפר סבת שנמצא בין מעיינות ציפורי לטבריה ולידו זורם נחל יבנאל.
באותה עת היה הצד הנוצרי כמרקחה. מותו של בלדווין הרביעי (1185) הותיר את בולדווין החמישי, אחיינו בן השש, בראש המדינה. בשל גילו הצעיר, נבחר לו רמון מטריפולי לעוצר. הילד מת במפתיע שנה לאחר שירש את השלטון (1186). על פי תנאי ההסכם בין רמון לאצולה הגבוהה, רמון היה אמור לרשת את הילד במקרה שהוא ימות. אך בגלל תככי חצר, עבר השלטון לגי דה ליזיניאן ורמון התבצר בנחלותיו. הכתרתו של דה ליזיניאן גרמה לקרע חמור בינו לבין רמון והאחרון אף הגדיל לעשות וכרת הסכם נפרד עם צלאח א-דין כהתרסה נגד שלטונו של דה ליזיניאן.
כשנודע לצלבנים על ההיערכות המסיבית מצדו של צלאח א-דין, הסכים דה ליזיניאן לשלוח משלחת לרמון בסוף חודש מרץ 1187. המשלחת כללה את ראשי שני המסדרים הצבאיים ואישי ממשל ודת בכירים.
בזמן שהמשלחת שהתה אצל רמון, ב-30 באפריל, הגיעו גדודי פושטים מוסלמים לאזור. רמון הציע להמתין בתוך החומות עד יעבור זעם, אך אזהרתו נתקלה בהתרסה מצדו של ז'ראר דה רידפור, מפקד המסדר הטמפלרי, שלא הסכים לסבול שוד והרס מוסלמי בנחלות צלבניות. תגבורת הוזעקה ממבצר הטמפלרים בקאקון. הכוחות המשותפים של המשלחת ושל חיל המצב מנו כ-130 אבירים. למחרת הסתערו הצלבנים על המוסלמים בקרבת מעיין קרסון, אך מספרם העודף של המוסלמים הכריע את הכף והגדוד הצלבני הושמד. רק ז'ראר דה רידפור ושומרי המטען הצליחו להציל את נפשם. כל יתר האבירים נהרגו.
אזהרתו של רמון והברית שכרת עם צלאח א-דין הולידו שמועות על מעורבותו, כביכול, במעשה, ועל אישור שנתן כביכול לגדודי הפושטים המוסלמים לעשות שמות בשטחים נוצריים. אין זכר לפרשה זו במקורות מוסלמים וגם בצד הנוצרי היא מסתמכת על מקור יחיד. סביר להניח שלא היו דברים מעולם וכל כוונתו של הכותב הייתה להשחיר את דמותו של רמון, במיוחד לנוכח בריחתו מקרב קרני חיטין.
המפלה בקרב קרסון גרמה לזעזוע בקרב הצלבנים הפרנקים. המלך הסכים להיפגש אישית עם רמון, שלא היה יכול להתעלם מהסכנה המוסלמית. הם יצאו זה לקראת זה ונפגשו במבצר ההוספיטלרי "איוב הקדוש". נוכח הסכנה המשותפת, התפייסו האישים ורמון ביטל את הברית שכרת עם צלאח א-דין. לאחר ההתפייסות פנו לשכם לכינוס מועצה מסכמת להתמודדות מול האיום המוסלמי. גם ראשי המסדרים הסכימו להתפייס ביניהם. אף שהצדדים הגיעו לכאורה לעמק השווה, רחשו מתחת לפני השטח רגשות שנאה וקנאה. אף שרמון התפייס עם ז'ראר דה רידפור, לא סלח לו דה רידפור עד תום, והאיבה בין שני האצילים הבכירים הייתה בעוכרי הצבא הנוצרי.
אחרי ועידת שכם, קרא המלך לגיוס כללי של כוחות הממלכה. הצבאות הנוצריים התחילו להתקבץ במקום כינוסם הקבוע במעיינות ציפורי (באמצע הדרך בין טבריה לחוף הים התיכון).
בציפורי כינסו הצלבנים מועצת מלחמה ב-2 ביולי. רמון תמך שוב בטקטיקת השהיה והציע להתבצר בציפורי. הייתה זו הטקטיקה המקובלת של הצלבנים מזה עשרות שנים. בגלל האופי העונתי של הלחימה המוסלמית, היה צפוי שהצבא המוסלמי הגדול יתפזר מעצמו ללא קרב. בנוסף לכך, שפע המים בציפורי הבטיח הספקה סדירה של מי שתייה. אילו צלאח א-דין היה רוצה להתקיפם, היה עליו לעבור קצת פחות מ-40 ק"מ מטבריה לציפורי. דרך זו עברה ברובה דרך שטח יבש עם מעיינות מעטים. התקפה מוסלמית הייתה נתקלת בקשיים דומים לאלו שנתקלו בהם הפרנקים בדרכם לטבריה. עצתו של רמון התקבלה תחילה על ידי המלך וקציניו.
בלילה נכנס ז'ראר דה רידפור לאוהלו של המלך ודיבר על לבו בארבע עיניים. תוכן השיחה לא השתמר במקורות, אך ייתכן שהשנאה שרכש ז'ראר דה רידפור לרמון או פזיזותו, כפי שבאה לידי ביטוי בתבוסה בקרב קרסון, הן אלו שגרמו לו להיכנס לאוהל המלכותי ולנסות לשכנע את המלך לצאת לקרב מיד. אין לדעת אם היו אלו טיעוניו של המפקד הטמפלרי ששכנעו את המלך, או שמא זכר הססנותו בעת מצור כרך בשנת 1183, שהביאה להדחתו מתפקידו על ידי בולדווין. בין כך ובין כך המלך השתכנע שעדיף לצאת לקרב מאשר להמתין בחוסר מעש. פקודות חדשות ניתנו ועם שחר יצא המחנה לדרכו האחרונה.