בית אל (יישוב מקראי)
אטימולוגיה

"בית אל" נזכר לראשונה בתנ"ך בסיפור כניסתו של אברהם לארץ כנען. בפרשת חלום יעקב בספר בראשית כתוב שיעקב קרא למקום "בית אל" (וכן "בית אלוהים" ו"שער השמיים") ובספר שופטים כתוב שבני שבט יוסף כבשו את העיר וקראוה בית אל. שני המקורות מדגישים ששמה הקודם של העיר היה "לוז" ובספר שופטים אף מסופר שהפליט שניצל מן העיר ובנה עיר אחרת בארץ החיתים קרא גם לה לוז. אך מהכתוב בעניין גבולות נחלות השבטים: "ויצא מבית אל לוזה", יש שהסיקו שמדובר בשני אתרים שונים, או שהעיר הייתה אחת, אך מקום היישוב נקרא "לוז" והאתר הפולחני נקרא "בית אל".
לדעתם של מספר חוקרי מקרא, בית אל נקרא כך עוד בתקופה הכנענית ושכן בו מקדש לאל הכנעני "אל". לפי הדת הכנענית, בה הייתה נהוגה התפיסה של "אלוהות מקומית", כל שטח קדוש לאלוהות מסוימת. ברגע שאדם חוצה את הגבול לשטחו של אל מסוים, עליו לכבד את אותה אלוהות, כלומר עכשיו הוא אורח בביתו של האל. שטחים ספציפיים המקודשים לאלוהויות כנעניות נקראו בית אל. גם מקדשים ומקומות שבהן התגלה האל לבני האדם נחשבים בית אל. פנחס נאמן כתב שהתורה ציוותה: ”אַבֵּד תְּאַבְּדוּן אֶת כָּל הַמְּקֹמוֹת אֲשֶׁר עָבְדוּ שָׁם הַגּוֹיִם אֲשֶׁר אַתֶּם יֹרְשִׁים אֹתָם, אֶת אֱלֹהֵיהֶם [...] וְאִבַּדְתֶּם אֶת שְׁמָם מִן הַמָּקוֹם הַהוּא”, והיא אינה מכירה בהעברת המסורת על קדושת המקומות מהכנענים אל עם ישראל ומייחסת את תחילת קריאת שם האל על המקום לבני ישראל ולאביהם יעקב, בעקבות ההתגלות לה זכה במקום.
הביטוי "בית אל" (או בלי רווח: "ביתאל") נמצא בכתובות מהחל מהמאה השביעית לפנה"ס. כך בקצרה במכתבי יב. ובחוזה שערכו אסרחדון מלך אשור ובעל הראשון מלך צור, בשנת 677 לפנה"ס, הוטחו קללות שונות על ראשו של מלך צור אם יפר את הברית, ביניהן: "ביתאל וענת-ביתאל יובילו אותך לפני ארי טורף אדם". בנוסף מוזכרים השמות "אשמביתאל" (אשם-בית-אל) ו"חרמביתאל" (חרם-בית-אל) ונזכרים שמות אנשים הכוללים את הביטוי, כמו ביתאלנתן, ביתאלעקב, ביתאלדן וביתאלתקם. בתרגום היווני של פילון איש גבל לכתבי סכניתן הפיניקי מוזכר אל בשם ביתילוס, אחיהם של דגן ואל. בהמשך, מתואר כי אל השמים יצר אבני "בתיליה". נראה שמדובר בצורת הרבים לשם ביתאל, והכוונה ל"בית אל" כאבנים מקודשות, המזכירות את האבן בסיפור חלום יעקב בספר בראשית המתרחש בבית אל. יעקב יוצק עליה שמן ואומר:
וְהָאֶבֶן הַזֹּאת אֲשֶׁר שַׂמְתִּי מַצֵּבָה יִהְיֶה בֵּית אֱלֹהִים.
לפי בנימין זומר, מצבת האבן אינה רק חפץ פולחני בתוך המקדש העתידי, שהוא כולו בית אלוהים, אלא היא עצמה משמשת כבית אלוהים.
על בסיס ממצאים מהם עולה כי בית אל היה גם שמו של אל ולא רק שם מקום, חוקרים כדוגמת אלכסנדר רופא הציעו שעל שמו נקראה העיר. סברה זו מסתמכת על הכתוב בבראשית:
אָנֹכִי הָאֵל בֵּית אֵל אֲשֶׁר מָשַׁחְתָּ שָּׁם מַצֵּבָה, אֲשֶׁר נָדַרְתָּ לִּי שָׁם נֶדֶר, עַתָּה קוּם צֵא מִן הָאָרֶץ הַזֹּאת וְשׁוּב אֶל אֶרֶץ מוֹלַדְתֶּךָ.
לפי פירוש זה, המילה "שָם" המופיעה בפסוק פעמיים נוספה לו במטרה לשנות את משמעותו ולהפוך את בית אל משם האל לשם מקום התגלותו. בנוסף רופא מזכיר עדויות מן העת העתיקה ולפיהן השם "ביתאל" ניתן לאבנים אשר האמינו בכוח חיים הטמון בהן. אך המהלך של "ריכוז הפולחן" ויצירת דת מונותיאיסטית לא איפשרה לאלים לשמור על עצמאותם והם נעשו בהדרגה לכפופים ליהוה אלוהי ישראל או אף מזוהים עמו. אסטרטגיה נוספת להכלת האל "ביתאל" בתאולוגיה המקראית, שאינה סותרת את האסטרטגיות האחרות, היא הפיכת "ביתאל" משמו של האל עצמו לשם המקום שהאל שוכן בו. לפי רופא, גם בנבואת ירמיהו, הביטוי "בית אל" אינו מתייחס לבמה שהוקמה במקום אלא לאל שזהו שמו, כפי שכמוש הוא שם של אל. בפסוק ”וַיִּשְׁלַח בֵּית אֵל שַׂר אֶצֶר וְרֶגֶם מֶלֶךְ וַאֲנָשָׁיו לְחַלּוֹת אֶת פְּנֵי ה'” (זכריה, ז', ב') הוא מציע ש"בית אל" הוא חלק משם אדם המתייחס לאל בית אל וכוונתו שאל זה יגן על שר אצר.
לעומת זאת, לדעת משה דוד קאסוטו בעקבות רש"י, הסבר הביטוי "אָנֹכִי הָאֵל בֵּית אֵל" הוא שהמילה "בית", בייחוד בסמיכות, מורה על הוספת התחילית ב', כלומר 'אנוכי האל [ב]בית אל'. כך לדוגמה: "בית אביך" (בראשית, כ"ד, כ"ג), "בית אישה" (במדבר, ל', י"א) ו"בית לחם" (שמואל א', י"ז, ט"ו). וכן גם באוגריתית.
לדעת בנימין זומר, השם "האל בית אל" מציין צורת התגלות של אלוה מקומי המזוהה עם המקום בית אל, בדומה לאלוהויות המקומיות "יהוה תימן" או "יהוה שומרון" המוזכרות בכתובות חורבת תימן, וכך גם בעלים מקומיים כגון "בעל פעור", "בעל צפון" ו"בעל גד", הנזכרים במקרא ובממצא הארכאולוגי כשמות מקומות. קאסוטו הציע שההערצה למקדשי האלים הכניסה בלב הבריות את הדעה שאף המקדשים עצמם הם מעין אלים, במיוחד ביתו של אבי האלים אל.