stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חבורת הבלשים והכלב
התעלומות שתורגמו לעברית

הספר הראשון בחופשת הפסחא, השני בחופש הגדול והשלישי בחופשת חג המולד/השנה האזרחית החדשה (שכולל גם את יום ההולדת של שמנצ'יק, 3 בינואר). מכאן ואילך החופשות חוזרות חלילה.
תעלומת הבקתה השרופה (1963) - בקתה נשרפה בפטרסווד, כשהבעלים לכאורה לא היה בכפר. לבסוף מתברר שבעל הבקתה שרף אותה כדי לזכות בכספי הביטוח. תמונת השער: השוטר גון צורח על שמנצ'יק, שעוזר בכיבוי השריפה.
תעלומת המלכה השחורה (1963) - חתולה סיאמית יקרה נגנבה, ונער תמים נחשד בגנבה. תמונת השער: פיפ רואה את מר גון חוקר את לוק בראון על הגנבה בנוכחות הגברות רובדת (באנגלית נקראת גב' טרימבל, נשמע כמו trembel- רועדת. בעברית שונה השם) וקאנדלינג.
תעלומת החדר הסודי (1963) - בבית ריק ועזוב יש רהטים חדשים. לבסוף מתברר שהבית מלא בנוכלים. תמונת השער: פיפ מסתתר על העץ מפני גון ומוצא את החדר הסודי. זו הפעם הראשונה ששמנצ'יק מנסה את כוחו בתעלולי פריצה והתחפשות, וממונה למנהיג.
בתעלומת המכתבים הארסיים (1963) - מספר גדול של תושבים בכפר מקבלים מכתבי איום, ומספר החשודים רק הולך ומצטמצם. תמונת השער: מר גון שומע את שמנצ'יק (בתחפושת של נער שליחויות) מודיע לחבורה שהוא עצמו לא יוכל להגיע.
בתעלומת המחרוזת האבודה (1963) - מחרוזת יקרה נגנבה על ידי חבורת גנבים מסתורית, וגון קרוב יותר מתמיד לפתור את התעלומה. תמונת השער: באטס מצביעה לשמנצ'יק על המחרוזת שעל בובת השעווה בדמות מלכת אנגליה.
בתעלומת הבית הנסתר (1963) - מה שהתחיל כבדיחה על חשבון ארן, התברר כתעלומה. תמונת השער: פיפ ולארי מהבהבים בפנסים כדי לשגע את ארן. הפעם הראשונה שהחבורה פותרת תעלומה שלא התכוונה אליה כלל.
החתול המוזר - התרחשה פריצה לכספת, הבעלים מסתבר הסתכסך לפני זה עם כל העולם, והחשוד העיקרי הוא אדם מוגבל בשכלו, שאוהב להתחפש לחתול.
בתעלומת הגנב הבלתי נראה (1964) - סדרת פריצות מתרחשת לאור יום בבתי פטרסווד, ונראה שאף אחד לא ראה את הגנב. תמונת השער: מר גון באחד ממאבקיו בבאסטר, בחצר הבית הראשון שנפרץ.
בתעלומת הנסיך הנעלם (1964) - נער נחטף במחנה ילדים ליד פטרסווד. תמונת השער: החבורה בקרנבל תחפושות.
בתעלומת החבילה המסתורית (1964) - מודיע של המשטרה נעלם, ואיתו ראיות נגד פושעים. תמונת השער: החבורה חוקרת את החבילה ותוכנה. בספר הזה גון מוציא את כל הזעם שלו על שמנצ'יק, וממש מרביץ לו.
בתעלומת הסמטה האפלה (1965) - בית זקן נשדד פעמיים, ואחייניתו נעלמת. תמונת השער: הנערה המומה מופיעה בפתח הקרוואן מול שמנצ'יק, פיפ ולארי.
בבית התעלומות (1967) - זוג שודדים בורח מפטרסווד, וזוג זקנים גר בביתם ומתנהג ממש מוזר. תמונת השער: שמנצ'יק מציץ בחלון הבית, לצידו שאר החבורה. זו הפעם היחידה ששמנצ'יק התחפש לאדם מסוים ולא לדמות בדיונית.
בתעלומת האדם הנעלם (1967) - פושע נמלט מסתתר בפטרסווד. תמונת השער: שמנצ'יק ודייסי מזהים את מר גון בתחפושת ומצחקקים.
בתעלומת ההודעה המסתורית (1974) - מר גון מקבל הודעות אנונימיות שמזהירות אותו מפני אדם בשם סמית שגר בבית לא ידוע.
בתעלומת המבצר העתיק (1974) - תערוכה במבצר עתיק מתבררת ככיסוי לגנבת ענק.
זינאן קורט

זינאן קורט (בגרמנית: Sinan Kurt, נולד ב-23 ביולי 1996 במנשנגלדבך שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים

קורט הצטרף לבורוסיה מנשנגלדבך בגיל 11 ושיחק בה בקבוצות הילדים והנוער, אך לא עלה לקבוצה הבוגרת, אלא רק לקבוצת המילואים. עם זאת, הציג יכולת מרשימה בקבוצות הנוער, וכבש 31 שערים ובישל 21 ב-52 משחקים. היכולת הקנתה לקורט מקום בקבוצת המילואים ששיחקה בליגה האזורית המערבית (הרביעית בהיררכיית הליגות בגרמניה). באוגוסט 2014 הודיע קורט כי קיבל הצעה מבאיירן מינכן וביקש לעבור. ראשי גלדבאך סירבו לאשר את ההעברה ודרשו מקורט להישאר עד תום החוזה בסיום עונת 2016. מנהלת הליגה הגרמנית מצאה שהחוזה החתום אינו חוקי, מאחר שקורט היה מתחת לגיל 16 בעת חתימתו, ולכן פקע באופן מיידי, וקורט שוחרר לבאיירן מינכן.
באוגוסט 2014 באיירן מינכן החתימה את קורט על חוזה לארבע שנים, והוא עבר לשחק מיד בקבוצת המילואים. באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה, בניצחון הביתי 1-0 על הרטה ברלין. ב-7 בינואר 2016 חתם קורט על חוזה בהרטה ברלין עד שנת 2019. במסגרת החוזה, הוסכם כי לבאיירן מינכן תינתן זכות ראשונים אם תבחר לרכוש אותו בחזרה. קורט לא השתלב היטב בהרטה ברלין, ערך שתי הופעות בונדסליגה בלבד במשך שתי עונות וחצי בקבוצה הבוגרת, ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון.
בפברואר 2019 עבר קורט לסברובסקי ואטנס מהליגה האוסטרית הראשונה, שהיא השנייה בהיררכיית הליגות באוסטריה. לאחר חצי עונה בקבוצה, בה ערך 13 הופעות והבקיע שער אחד, שוחרר קורט מהקבוצה.
תארים

עם באיירן מינכן:
אליפות הבונדסליגה: 2014/15
הצבא הרומי בתקופת הקיסרות המאוחרת
רקע > צבא הפרינקיפט

צבא הפרינקיפט הוקם על ידי הקיסר אוגוסטוס ששלט בשנים 30 לפנה"ס - 14 לספירה. צבא זה נותר באופן כללי ללא שינוי עד סוף המאה ה-3. הצבא הסדיר כלל שתי זרועות נפרדות, שניהם מורכבים בעיקר מאנשי מקצוע מתנדבים. זרוע ראשונה הורכבה מהלגיונות המובחרים, יחידות חיל רגלים שמספרם היה בין 25 ל-33. בכל לגיון שירתו 5,500 איש, רובם חיילים רגליים ויחידת פרשים קטנה שמנתה כ 120 איש. הלגיונות הורכבו מאזרחים רומאיים בלבד. הזרוע השנייה הייתה חיל עזר בצבא הרומי (בלטינית: Auxilia - אַאוּקְסִילִיָה) שנילוו ללגיונות. כ-400 יחידות קטנות אלו הרכיבו את חיל העזר ובהן כ 500 לוחמים כל אחת. יחידות של חיל העזר כללו 100 יחידות חיל פרשים, 100 יחידות חיל רגלים, ו 200 יחידות פרשים/חי"ר מעורבות, יחידות בודדות של חיל העזר נקראו "סגיטריום" sagittariorum, כלומר הם התמחו בלחימה בחץ וקשת. למעשה חיילות העזר היו עיקר כוח הפרשים והקשתים של הצבא הרומי. חיילי כוח העזר גויסו בעיקר מפרגריני (בלטינית peregrini) נתינים של הפרובינציות הרומאיות שלא החזיקו באזרחות רומית. בצבא הפרינקיפט הלגיונות וגם יחידות העזר חנו לאורך גבולות האימפריה, הכוח הצבאי המשמעותי היחיד שעמד לרשותו המיידי של הקיסר היה המשמר הפרטוריאני יחידה מובחרת שחנת ברומא.
שדרת הפיקוד הבכירה של הצבא הרומאי הורכבה מהאצולה הרומאית, ילידי איטליה שבאו מחברי הסנאט, מעמד חברתי שכלל את חברי הסנאט הרומי בניהם ונכדים שלהם. המעמד השני שהיה זכאי להיות בעל תפקידים בכירים בצבא היה מעמד הפרשים. סנאטורים ופרשים שילבו שירות צבאי עם משרות אזרחיות, במסלול המשרות (בלטינית: cursus honorum) שהיה סדר המשרות הציבוריות של מדינאים והורכב ממשרות צבאיות ומנהליות גם יחד. לצורך בחירה לכל אחת מן המשרות נקבע גיל מינימום ואף נקבעו פרקי זמן מינימליים כדי לעבור ממשרה אחת לאחרת. האוליגרכיה השלטת בקטנה ביחס לתושבי האימפריה של פחות מ-10,000 איש הייתה בעלת מונופול על הכוח הפוליטי, הצבאי והכלכלי באימפריה של כ 80 מיליון תושבים. והשיגו מידה יוצאת דופן של יציבות פוליטית. במהלך 200 השנים הראשונות לקיום האימפריה הרומית. בסוף המאה ה-1, חל שינוי בהרכב מעמד הפרשים, בני המעמד הפכו ברובם להיות אזרחים רומאיים בעלי עבר צבאי שנולדו או חיו מחוץ לגבולות איטליה. שינוי זה חל כתוצאה של המנהג שנקבע לפיו הקיסר העלה את הקנטוריון (מלטינית: centurio) או שר-מאה של כל לגיון לדרגת פרש עם סיום שנת כהונתו. מהלך זה הביא לכך שכ-30 חיילים מקצועיים, רובם לא איטלקים הצטרפו לאצולה מדי שנה. מצטרפים חדשים אלו היו הרבה פחות עשירים מעמיתיהם האיטלקיים, רבים מהם היו שייכים למשפחות שסיפקו חיילים מקצועיים במשך דורות.
רקע > המאה השלישית

המאה השלישית החלה עם שלטון השושלת הסוורית שבנתה את בסיס כוחה על הצבא על ידי הרעפת פריבילגיות ושיפור תנאי השירות של החיילים ומפקדי הצבא. עם זאת המהלך המשמעותי ביותר היה בתחום האזרחי ההכרזה של הקיסר קרקלה על תקנת קונסטיטוטיו אנטוניניאנה (Constitutio Antoniniana) שהוצאה ברומא בשנת 212 כהכרזה קיסרית (לטינית: Edictum) ולפיה הוענקה אזרחות רומית לכל התושבים החופשיים. היה בכך כדי לשבור את ההבחנה בין הלגיונות האזרחיים לגדודי העזר. האזרחות הרומית שהייתה בתחילה הסך של כל זכויות היתר שהגדירו את תושבי רומא בהיותם האדונים של האימפריה והבדילה בינם לבין בני העמים הכבושים שזכו לקבל מהרומאים זכויות שונות לפי האינטרסים של רומא. בכך בנו ריבוד חברתי שונה בפרובינציות שבראשו מי שהוכרו כבעלי ברית ומעמדם היה תלוי בשלטון הרומאי, בהם שליטים ומעמדות אצולה במדינות חסות, שזכו בתמורה לאזרחות רומאית. במהלך ההיסטוריה של האימפריה הרומית הוענקה האזרחות הרומאית לקבוצות שונות, תחילה לכל תושבי חצי האי האפניני שהפכו להיו חלק מהאדונים, שליטי האימפריה הגדלה ולאחר מכן לעמים אחרים וקבוצות שונות, תהליך ששינה את שיווי המשקל של איטליה ורומא מול הפרובינציות. קונסטיטוטיו אנטוניניאנה היה השלב האחרון בתהליך הארוך של מערכת היחסים בין המרכז השלטוני של האימפריה לפרובינציות ובתוך הצבא הרומאי.
התהליך המסורתי של מסלול המשרות חדלה להתקיים במתכונתה המסורתית במאות ה-2 וה-3, כאשר האריסטוקרטיה האיטלקית שהרכיבה את שדקת הפיקוד הבכירה בצבא הוחלפה בהדרגה על ידי הפרימיפילארים ( קצינים בכירים בדרגת קנטוריון) . במאה ה-3, רק 10% מהקצינים נושאי דרגת פרפקט בחיילות העזר היו איטלקיים ממעמד הפרשים לעומת הרוב במאתיים הקודמות. במקביל, קצינים ממעמד הפרשים החליפו את הקצינים ממעמד הסנטורים בתפקידי הפיקוד העליונים. ספטימיוס סוורוס (שלט בשנים 197–211) נתן ל 3 קצינים ממעמד הפרשים את הפיקוד על שלושת הלגיונות החדשים שגייס וגלינוס (260–68) הגדיל ופתח את תפקידי הפיקוד על לגיונות לכלל מעמד הפרשים תחת התואר "פרפקט בתפקיד לגאטוס (praefectus pro legato ) עלייתם של הפרימיפילרים וקצינים אינם ממוצא איטלקי יצרה שכבה של מנהיגות מקצועית, אבל היא גם הביאה לעלייתם של קציני צבא שאפתניים שראו בעצמם ראויים לשלטון, תהליך שערער את יציבות השלטון.
התקופה הידועה בהיסטוריה בשם משבר המאה ה-3, הייתה תהליך היסטורי שבמהלכו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים. בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס - ככל הנראה אבעבועות שחורות, שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה ולהגן על עצמה. השבטים הגרמניים שחשו את חולשת האימפריה החלו בסדרת פלישות נועזות אל מעבר לגבולות שחייבו את הקיסרים הרומאיים לצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים, בתקופה זו החלו הגותים ושבטים ברברים אחרים את סדרת התקפותיהם על האימפריה הרומית, חלק מעימותים שנמשכו לאורך המאות עד לנפילת האימפריה הרומית המערבית.
רקע > הצבא במאה הרביעית

עם מותו של קונסטנטינוס בשנת 337 עבר השלטון על האימפריה לידי שלושת בניו קונסטנטינוס השני שקיבל את השליטה על מערב האימפריה קונסטנס שקיבל את השליטה על מרכז האימפריה וקונסטנטיוס השני שקיבל את השליטה על מזרח האימפריה. חלוקה זו גם השפיע על הצבא ובעיקר על צבא הליווי הקומינטאטנסס של הקיסר שחולק ל 3. בשנת 353 התייצבה התמונה הפוליטית ורק קונסטנטיוס השני נותר כשליט האימפריה, עם זאת חלוקת הצבא נותרה ללא שינוי משמעותי. שלושת הצבאות הקומינטאטנסס התבססו באופן קבוע בגאליה, באיליריקום ובמזרח. בנוסף צבאות האזוריים, שמר קונסטנטיוס השני על כוח שליווה אותו לכל מקום (comitatus praesentalis) . שלושת צבאות הקומינטאטנסס גדלו בהתמדה ובמאה הרביעית ותחילת המאה החמישית הייתה מצבת הכוח בכל אחד מצבאות אלו 20–30,000 איש, ובסך הכל כ-75,000 לוחמים. תהליך זה של פרגמנטציה הוביל גם לשינוי בדירוג או סיווג היחידות אשר ציינו איכות, יוקרה ושכר: בראש עמדו הסקולאי פלטינאי (Scholae Palatinae) שהחליפו את המשמר הפרטוריאני, אחריהם דורגו ההקומינטאטנסס ולבסוף הלימיטאני. המחקר המודרני של ההיסטוריה הצבאית של האימפריה הרומית קובע כי הצבא של המאה ה-4 היה גדול בהרבה מהצבא של המאה ה-2. ההיסטוריון היווני-רומאי אגתיאס (Agathias) שפעל בסוף המאה ה-6
מציין בכתביו כי מצבת כוח האדם של הצבא הרומי הייתה סה"כ 645,000 חיילים "בימים עברו", דהיינו תחת קונסטנטינוס הראשון. המספר כולל ככל הנראה את מספר החיילים בכל זרועות הצבא. מספר דומה מחושב על ידי ההיסטוריון הבריטי ארנולד יו מרטין ג'ונס שעבודתו על הקיסרות המאוחרת נחשבת לבסיס המחקר ההיסטורי של תקופה זו מחקר חדש יותר מצביע על מספרים שונים, ההיסטוריון ריצרד דאנקן-ג'ונס הגיע למסקנה שג'ונס העריך יתר על המידה את גודל היחידות. לדוגמה, ג'ונס העריך לגיונות הלימיטאני בכ-3,000 איש ויחידות אחרות ב-500 מעלות. אבל התיקונים של דאנקן-ג'ונס מצאו לגיונות לימיטאני שמנו כ-500 איש, יחידות עזר של 160 לוחמים בלבד ויחידת פרשים של 80 לוחמים ומכך מסיק שהצבא של המאה הרביעית החל בתהליך של צימצום כוח האדם ביחידות שלאורך הגבולות.
מבנה צבא האימפריה הרומית > שדרת הפיקוד

יחידות העילית של הצבא הרומאי, הן של האימפריה המזרחית והן של האימפריה המערבית היו הסקולאי פלטינאי שהחליפו את המשמר הפרטוריאני של ימי הפרינקיפט. יחידות אלו היו מחוץ למבנה הפיקוד של צבא האימפריה. בראשן עמד פקיד אזרחי בכיר בדרגת מגיסטר אופיסרום (magister officiorum) ובעת לחימה עמד בראשן טריביון שקיבל פקודות ישירות מהקיסר.
המסמך העיקרי המתאר את צבא האימפריה המאוחרת הוא הנוטיטיה דיגניטטום שנכתב ככל הנראה בסמוך לשנת 395. על פי מקור זה צבא האימפריה המזרחית נשען על 2 צבאות ליווי שבראש כל אחד מהם עמד קצין בדרגת מגיסטר מיליטום שקיבלו את הפקודות ישירות מהקיסר מתחתיהם היו 3 קצינים של דיאוקסיות: איליריקום, תראקיה ומזרח שגם הם היו כפופים ישירות לקיסר. מתחתיהם היו 13 קצינים בדרגת דכס (לטינית Dux) שפיקדו על כוחות הצבא במחוזות הדיוקסיה. מבנה זה נותר ללא שינוי עד לתקופת יוסטיאנוס בסוף הרבע הראשון של המאה השישית.
המידע על הפיקוד של צבא האימפריה המערבית במאה הרביעית והחמישית קטוע והמקורות לגביו נכתבו, ככל הנראה לאחר נפילת האימפריה המערבית לידי שבטים גרמאניים. אי הבהירות מוחמרת על ידי העובדב שמבנה הצבא המערבי עבר שינויי משמעותיים במספר היחידות והרכבם בגלל הלחץ הבלתי פוסק של השבטים הפולשים והתפרק לחלוטין בסמוך לשנת 460.הצבא המערבי שלסוף המאה הרביעית היה בעל שדרת פיקוד שונה מהצבא המזרחי. בראש הצבא עמד קצין בכיר ששאר הקצינים היו כפופים לו וקיבלו ממנו פקודות, הקיסר היה מנותק וחסר השפעה. אנומליה זו מקורה בתקופת כהונתו ולמעשה שלטונו של פלביוס סטיליקו (לטינית: Flavius Stilicho) שהיה מגיסטר מיליטום ופטריקיוס באימפריה הרומית המערבית עד לשנת 408. רצף של קיסרים חלשים הבטיח כי מבנה פיקוד ושלטון זה זה יימשך עד לפירוק האימפריה המערבית בשנת 476. הקצין הבכיר נטל לעצמו את דרגת " מפקד שתי הזרועות" (לטינית: magister utriusque militiae) דהיינו המפקד של חיל הרגלים והפרשים, תחת פיקוו היה צבא ליווי אחד שבסיסו היה בסמוך לעיר מילאנו כפופים לו היו כל מפקדי המחוזות הדיוקסיים במערב: גאליה, בריטניה, איליריקום (מערב), אפריקה, והיספניה. שכולם החזיקו בדרגת מגיסטר מיליטיום, מפקדי חיל המצב במחוזות המערביים היו כולם בדרגת קומס (Comes).
דוקס לימיטיס (לטינית: Dux limitis), פיקד על חיילות המצב ולגיונות שהוצבו בפרובינציות, בדגש על גבולות האימפריה, עד לתקופתו של קונסטנטינוס הראשון היה הדוקס כפוף למפקד הדיוקסיה בה נפרסו הלגיונות, לאחר שנת 360, המנהיגים דיווחו בדרך כלל למפקד הקומינטאטנס בדיוקסיה.
קומס רי מיליטריס (Comes rei militaris) שהיה חלק ממסדר ה"חברים" של הקיסר, פיקד בדרך כלל על מחוז או דיאוקיה ופיקד בדרך כלל על כ-10,000 איש. עיקר בעלי דרגה זו שימשו בעיקר בצבא האימפריה המערבית. בצבא האימפריה המזרחית היו 2, קומס רי מיליטריס שפיקדו על הלגיונות במצרים ואיסאוריה (בדיאוקסית המזרח) .
מגיסטר מיליטום פיקד על מחוזות ודיאוקיות גדולות ותחת פיקודו עמדו כ 20,000 איש. תחת פיקודו היו גם הקצינים בדרגת דוקס.
מגיסטר מיליטיום פרסנטליס (לטינית: Magister militum praesentalis "אדון החיילים בנוכחות הקיסר") ניתנה למפקדי צבאות הליווי הקיסרי (בדרך כלל 20-30,000 איש). התואר היה שווה ערך בדרגתו לאדון שני הצבאות (Magister utriusque militiae ), מגיסטר אקוויטום ("אדון חיל הפרשים") ומגיסטר פדיטום ("אדון חיל הרגלים").
מבנה צבא האימפריה הרומית > שדרת הפיקוד > פרוטקטורים

חידוש משמעותי של המאה ה-4 היה הקורפוס של הפרוטקטור דומסטיצי (Protectores domestici), זו הייתה קבוצה נבחרת של צוערים, במקור חיילים שעלו בסולם הדרגות לאחר שהוכחו את עצמם בשדה הקרב או במשימות אחרות, בהמשך גויסו לקבוצת הפרוטקטורים גם אזרחים מצטיינים לעיתים קרובות בנים של קצינים בכירים. הפרוטקטורים שימשו גם כבית ספר להכשרת קצינים וגם מאגר של קציני מטה זמין לביצוע משימות מיוחדות עבור המגיסטר מיליטום או הקיסר בעצמו. הפרוטקטורים מקורביו של הקיסר היו מאורגנים ב 4 גדודי סקולאיי ( לטינית scholae) . לאחר שירות של כמה שנים במסגרת יחידות אלו קיבלו הקצינים תפקיד פיקודי על יחידת צבא ישירות מאת הקיסר, מינוי שהיה מלווה בתשלום של קצבה.
מבנה צבא האימפריה הרומית > שדרת הפיקוד > מסדר חברי הקיסר

אחד מהחידושים שקבע קונסטנטינוס היה תואר ה "ידידים" (comes) שתחילה היו אכן מקורבים לכס המלוכה, אצילים שלא נשאו בתפקיד מסוים ומביניהם בחר קונסטנטינוס שליחים לביצוע משימות בפרובינציות או שליחים לצווים שהופצו באימפריה, ידידם אחרים ישבו במועצה הקדושה ( missi domestici) כיועצים. קונסטנטינוס העניק את התואר "פטריקוס" (Patricus) למספר מקורבים במיוחד, שהיו כביכול בני משפחתו או אביו של השליט הם לבשו בגדי שרד מיוחדים והופיעו בטקסים רשמיים. תפקיד החליף, בחלקו, את התפקידים הקבועים של סנאטורים. לאחר שנת -450 לספירה הפך המסדר והתפקיד לתואר של כבוד בלבד.
בתחום הצבאי הוענק תואר התואר " מלווה מהמדרגה הראשונה" (לטינית: comes primi ordinis) לקבוצת טריבונים בכירים. אלה כללו את מפקד קורפוב הפרוטקטורים שבשנת 350 היה ידוע בשם "קומס דומסטיקורום " (לטינית: comes domesticorum) טריבונים שעמדו בראש יחידת הסקולאיי מפקדי חטיבה של שני רגימנטים מחוזיים תאומים היו ככל הנראה חברים בסגנון. מפקדי יחידת המשמר הכפולה "יוביאן והרקוליאני" ( לטינית: Ioviani Herculiani ) וטריבונים ששימשו כקציני מטה לקיסר.
מבנה צבא האימפריה הרומית > מחנות וביצורים

רוב יחידות הגבול היו מבוססות במבצרים מחנות קבע ששירתו את חילות המצב במשך מאות שנים והשתנו במיקום לעיתים רחוקות ועל פי צרכים מבצעיים חלק מיחידות הלימיטנאי הגדולות יותר בעיקר הלגיונות התבססו בערים, כנראה במבני קבע מכיוון שיחידות של לימיטאני פעלו באזור אחד, היו להן מחנות משלהן ולעיתים קרובות גויסו מאותו אזור.
יחידות צבאות השדה, כולל פאלאטיני ויחיות הליווי, התבססו בעיתות שלום בערי בבירה של האימפריה או בסמוך להן אך בהיותן יחידות ניידות שהצטרפו לקיסר בעת מסעות מלחמה נאלצו חיילי יחדות אלו להתמקם במגורים זמניים בעיתו לחימה. נראה שהם היו מאוכסנים בדרך כלל תוך שיומש בצווים קיסריים בבתים פרטיים הסיבה לכך היא שהם חורפים לעיתים קרובות במחוזות שונים. עם זאת, במאה ה-5, הקיסרים חדלו למעשה מלנהל את המערות הצבאיות ויחידות המשמר והליווי שהו רוב הזמן בבסיסי הקבע. יחידות המשמר של הצבא המערבי מערבי התבסס בדרך כלל ב-Mediolanum (מילאנו) ובסביבותיה ושתי יחידות המשמר של הצבא המזרחי המזרחי חנו בסביבת קונסטנטינופול.
בהשוואה למאות ה-1 וה-2, הצבא של האימפריה המאוחרת שם דגש והקדיש משאבים ניכרים על פעילות ביצורים הן של מחנות והן של ביצורי גבול וכן ערים מרכזיות שבתקופות קודמות לא נזקקו לביצורים כלל. פעילות זו כללה גם מבצרים חדשים רבים ושדרוג ביצורים קודמים לפי מפרט משופר בנוסף, בסוף המאה ה-3/4 התבצרו עיירות וערים רבות, כולל העיר רומא עצמה והבירה של האימפריה המזרחית קונסטנטינופול.
מבצרים רומיים של המאה הראשונה והשניה, היו ברובם מחנות מוגנים של הלגיונות (לטינית: castra legionaria ) שצורתם מלבנית והיו בבירור בסיסי מגורים שלא נועדו לעמוד בפני תקיפות של צבא המצויד במכונות מצור. סביב המחנה נבנו חומות מגן דקות יחסית מעצים או חומרי בניין מקומיים ונקבעו בהם שערים פשוטים יחסית. סביב קירות המגן נחפרה תעלה רדודה. ייעודם הטקטי של הביצורים היה לבלום מתקפות פתע או פשיטות כנגד החיילים בזמן חנייה, ויצירת בסיס מאובטח לנסיגת כוחות מפני כח רב או חזק מהם, או להיערכות לקראת כח שכזה.
עם זאת, מבצרים מאוחרים יותר נבנו לפי מפרט הגנתי גבוה בהרבה מקודמיהם מהמאה ה-2. סביב הביצורים נחפרו תעלות היקפיות עמוקות ורחבות עם רצפות שטוחות ולא בצורת V המסורתית. תעלות אלו היקשו על הבאת ציוד מצור אל קירות המגן והחומות. סביב המחנות המבוצרים נבנו קירות גבוהים של כ 9 מטרים ועבים יותר (ממוצע 3 מטרים). הקירות היו עשויים אבן והכילו עמדות מוגנות שאיפשרו לחיילי חיל המצב לנהל מלחמה עם התוקפים. בחומות נבנו מגדלי פינות ומרווחים וגבוהים שהגיעו לגובה של 17 מטר בממוצע המגדלים היו בדרך כלל עגולים או חצי עגולים, ונבנו במרווחים במרווחים של 30 מ' (98 רגל) על קירות המעגל. שונה התכנון של מערכת השערים והם חוזקו על ידי מגדלים שהגנו על השער, אחד מכל צד. השערים עצמם היו בדרך כלל מעץ עם לוחות כיסוי מתכת כדי למנוע הרס בשריפה.
מבנה צבא האימפריה הרומית > יחידות הצבא > סקולאי

נוטיטיה דיגניטטום מתעד 12 יחידות עילית של סקולאי החל מאמצע המאה ה 4 לתחילת המאה ה 5, 5 יחידות של הצבא המערבי ו 7 יחידות של הצבא המזרחי. הסקולאי היו יחידות ליווי צבאיות של חיל פרשים, היורשים והאבולוציה ההיסטורית של המשמר הפרטוריאני. ההערכה כי סך מצבת הלוחמים ביחידות אלו הייתה כ 6000 לוחמים רובם חיל פרשים על פי המודל של יחידות אהלא הפרשים של צבא הפרינקיפט יחדות אלו כללו יחידות משנה שכללו את הסקוטארי (לטינית: scutarii "נושא המגן"), ארמטורה (לטינית: armaturae שריון) ויחידות הגנטילה (לטינית:gentiles "ילידים"). שמות אלו שייתכן ובתחילה העידו על שימוש בציוד מיוחד או מקור אתני הפכו בשלב זה של ההיסטוריה של הצבא לתארים סמליים בלבד. שתי יחידות מהסקולאי של הצבא המזרחי היו בעלות ייחוד צבאי יחידת הקליבנארי פרשים כבדים (לטינית: clibanarii) ויחידת קשתים רכובים סגיטארי (לטינית: sagittarii) מתוך יחידות המשמר נבחרו 40 לוחמים ליחידת הקנדידטי (לטינית: candidati) שומרי ראשו האישיים של הקיסר.
מבנה צבא האימפריה הרומית > יחידות הצבא > קומינטאטנס

יחידות צבא השדה הניידות התחלקו ליחידות הפלטיני שהיו יחידות העילית של צבא השדה והיו בעיקרן יחידות אוקסיליה והקומינטאטנס שהכילו את הלגיונות.
רוב גדודי הפרשים הרומיים שהרכיבו את יחידות הקומינטאטנס היו גדודי פרשים קלים שקכבו עם פריטי שריון קל וחלקי ששימשו לתקיפות מהירות והטרדה של מערכי הגנה של האויב גדודים אלו קיבלו שמות שונים, חלק קטן יותר ממצבת כוח האדם של גדודי הפרשים היו פרשים קלים שרכבו ללא שריון חלקם היו קשתים רכובים ששימשו לתפקידי סיור, רדיפה אחרי אויב בנסיגה או תקיפות של יחידות אויב בטקטיקה של פגע וברח. חלק קטן של גדודי הפרשים היו פרשים כבדים שעטו שריון מכף רגל ועד ראש ובחלק מהיחידות גם הסוסים זכו להגנה של שריון, יחידות אלו שימשו לתקיפה חזיתית של מבנים צפופים של קוי האויב. יחידות חיל הרגלים נלחמו במבנים צפופים בטקטיקה שלא השתנתה מימי צבא הפריקיפט ציוד חיל הרגלים היה דומה במידה רבה לזה של כוחות העזר במאה ה-2.
מבנה צבא האימפריה הרומית > יחידות הצבא > לימיטאני

יחידות הלימיטאני - חיל המצב ששמר על פרובינקיות האימפריה ועיקר כוחו ניצב בפקובינקיות של גבולות אימפריה היו הכוח הגדול ביותר מבחינה מספרית. יחידות חיל המצב כללו את רוב סוגי היחידות בחלוקה ללגיונות וקוהורטות יחידות חיל הרגלים, יחידות עזר ויחידות הפרשים על פי המודל של חיל הפרשים הרומאי המסורתי. הדעות של חוקרים מודרניים חלוקות לגבי הרכב יחידות הלימיטאני החל מהטענה שהלימיטאני היו לא יותר ממילציה מקומית ועד לדעת השולטת במחקר לפיה למרות המעמד בתחתית סולם הכומות של הצבא הרומאיהיו יחידות הלימיטאני מורכבות מאנשי צבא מקצועיים. יחידות אלו עסקו בלחימה בפשיטות השוד של שבטים עוינים בעיקר "ברבריים" מעבר לגבולות האימפריה אף על פי שמדובר בעימות בקנה מידה קטן יחסי היו פשיטות ועימותים אלו בתדירות גבוהה והיוו בעיית האבטחה המתמשכת של האימפריה. יחידות הלימיטאני צורפו במידת הצורך ליחידות צבא השדה בעת מערכה מול כוחות אויב גדולים או במערכה יזומה ולעיתים נקראו פסאודוקומיטנסים (Pseudocomitatenses).
מבנה צבא האימפריה הרומית > גיוס > אזרחים רומאיים

בתקופת צבא הפרינקיפטרוב המתגייסים ללגיונות ולחילות העזר היו מתנדבים (לטינית: voluntarii). גיוס חובה שימש בדרך כלל רק במצבי חירום או לפני מערכות גדולות כאשר נדרשו מספר רב של חיילים נוספים. בניגוד בולט למדיניות זו צבא האימפריה הרומית המאוחרת הסתמך בעיקר על גיוס בכפייה לצבא גם כאשר המגויסים היו אזרחי רומא. החל מתקופת שלטונם של דיוקטליאנוס וקונסטנטינוס הראשון בניהם של חיילים משרתים או חיילים משוחררים חויבו על פי חוק להתגייס. במקביל נדרשו בעלי קרקעות לספק מספר מתאים של מתגייסים לצבא על בסיס המיסים וההיטלים על הקרקעות. מטבע הדברים, לבעלי האדמות היה תמריץ חזק להשאיר את מיטב בחוריהם הצעירים לעבוד באחוזותיהם, ולשלוח את הפחות מתאימים או אמינים לשירות צבאי. עם זאת, הגיוס לא היה בפועל אוניברסלי מאחר שהחישוב על פי היטל מבוסס-קרקע פירושו שהמתגייסים היו אך ורק בנים של איכרים, בניגוד לתושבי העיר. מרשימת החייבים בגיוס נגרעו עבדים ואנשים במקצועות מסוימים כמו אופים ומפעילי אכסניות. גם פקידים בתפקידי מנהל של הפרובינקיות וחברי מועצת העיר היו פטורים מגיוס. דרישת הגיוס הופחתה לעיתים קרובות תשלום כופר מזומן, בשיעור קבוע לכל גיוס. ניתוח המקורות הידועים לסדר הכוחות ביחידות צבא השדה ה"קומינטאטנס" בתקופה 350–476 מראה שבצבא האימפריה המערבית, הפרובינקיות איליריה וגאליה סיפקו יחד 52% מסך כל המתגייסים. בסך הכל, הפרובינקיות של אזור הדנובה סיפקו כמעט מחצית מהגיוסים של כל הצבא. מתגייסים פוטנציאליים נאלצו לעבור בדיקה. המתגייסים היו צריכים להיות בני 20–25 שנים, טווח שהורחב ל-19–35 במאה ה-4 המאוחרת. המתגייסים היו צריכים להיות בכושר גופני ולעמוד בדרישת הגובה המינימלית.
לאחר שהתקבל גיוס הוא סומן על הזרוע, ככל הנראה קעקוע או על ידי צריבה כדי להקל על הזיהוי אם הוא ניסה לערוק] לאחר מכן הונפק למתגייס דיסק זיהוי (שנלבש על הצוואר) ותעודת גיוס. לאחר מכן שובץ ליחידה. במאה ה-4, משך השירות המינימלי היה 20 שנה (24 שנים בחלק יחידות הלימיטאני. השימוש הנרחב בגיוס חובה של בני חיילים ההקלה בדרישות הגיל והגובה, כולם מצטרפים לתמונה של צבא שהתקשה קשות במציאת ושימור, מספיק מתגייסים. קשיי גיוס מאושרים בראיות הקוד המשפטי: ישנם אמצעים להתמודדות עם מקרים של מום עצמי כדי להימנע משירות צבאי, תופעת העריקות הייתה ללא ספק בעיה רצינית, ובמאה ה-4 ניתן היה להעניק חופשה רק על ידי קצין בכיר