stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולנוע סובייטי
עד מלחמת העולם השנייה > קינו פארבדה

לפני מהפכת אוקטובר 1917 התקיימה תעשיית קולנוע קטנה, בעיקר בערים הגדולות של מערב רוסיה ובמדינות הבלטיות.
הכוחות המהפכניים ראו בקולנוע בעיקר כלי לחינוך ולתעמולה. לפי תפיסתם, קולנוע עלילתי, המגולל סיפור, הוא אמנות בורגנית, שאינה מספרת את האמת על חיי הפועלים ומייצרת אשליות. דרך הסרטים, האמינו, ניתן להעביר מסרים פשוטים וקליטים להמונים באמצעות מראות, גם בלי צורך להתעמק בכתבים אידאולוגיים ועלילה סבוכה. האפקט התעמולתי נוצר על ידי מניפולציות רגשיות אותן ניתן להשיג על ידי חיתוכי מונטאז' ומעבר בין סצנות המייצרים אימג' הנחקק בזיכרון לאורך זמן ומתחבר למסר (בין היתר תוך ניצול אפקט קולשוב, אחת התגליות של הקולנוע הסובייטי). כך נוצרו יומני הקולנוע "קינו פארבדה" ("קולנוע אמת")  - סרט קצר (גלגל יחיד) המורכב בעיקרו מצילומי תעודה ובחלקו הקטן מצילומים מבוימים, שנערכו יחדיו וסיפרו סיפור פשוט של גבורת פועלים, צדקת המהפכה וכדומה. אחד הבולטים ביוצרים סוגה זו היה הקולנוען היהודי דג'יגה ורטוב. פוליטרוקים ("קציני חינוך") נעו עם הסרטים בין ערים, כפרים ועיירות במרחב, הקרינו אותם, לעיתים עם קריינות, והפיצו את בשורת המהפכה לכל קצווי הארץ.
בשנים 1922-1925 התארכו סרטי הקינו פראבדה לסרטים דוקומנטריים באורך מלא. ב-1929 הפיק ורטוב את סרטו "איש עם מצלמת קולנוע", המהווה תיעוד של 24 שעות במוסקבה. הסרט הציג כמה וכמה חידושים אמנותיים וטכניים. קצב החיים בעיר ההומה הוצג בסרט בשיטות קולנועיות, במיוחד שיטות עריכה חדשניות לזמנן. בין השיטות שהוצגו בסרט היו אפקטים של עין נפתחת למראה העירוני, היעלמות התמונה בהדרגה או והופעת התמונה כך (דיזולבים), הצגת תמונות במסך מפוצל, הילוך מהיר, הילוך איטי, הקפאת התמונה (פריז-פריים), זוויות צילום מפתיעות ועוד.
עד מלחמת העולם השנייה > סרטי קולנוע עלילתיים

גם לאחר המהפכה, המשיכו בתי קולנוע שפעלו לפניה, להקרין סרטים ישנים שהיו ברשותם. ב-17 בינואר 1922 הוציא הסובייט העליון הנחיות להקרנת סרטים בברית המועצות. כל בתי הקולנוע הולאמו וחויבו להרשם ולעמוד תחת פיקוח, וכל הסרטים חויבו בביקורת צנזורה, כן הולאמו אולפני הסרטים הפרטיים הספורים. כל העשייה הקולנועית והרכש של סרטי קולנוע הוכפפו למחלקה ייעודית בוועדת החינוך העממית - הרשות הממלכתית לקולנוע של רוסיה הסובייטית (גוסקינו, Госкино). ב-1924 נוסדו, על בסיס האולפנים הפרטיים שהיו לפני המהפכה, אולפני הקולנוע המרכזיים - מוספילם במוסקבה ולנפילם בלנינגרד. אולפנים אלה יהפכו לבית היוצר המרכזי לסרטי קולנוע בברית המועצות. באותה עת חודשה פעילותו של המכון לקולנוע על שם גרסימוב (VGIK/ВГИК), אחד מהמוסדות האקדמיים הראשונים בעולם ללימודי אמנות הקולנוע.
מספר יוצרים החלו ליצור סרטים עלילתיים, שעלילתם תואמת את עולם הערכים החדש. אחד הראשונים שבהם היה סרגיי אייזנשטיין, שאף פיתח את הכללים המדעיים ליצירת סרט עלילתי "נכון" במסגרת הריאליזם הסוציאליסטי, כולל שיטות הצילום והמונטאז' שהקנו לו תהילה. סרטו הראשון היה "שביתה", אך סרטו העלילתי החשוב הראשון היה "אוניית הקרב פוטיומקין" (1925). סרט ראינוע באורך 75 דקות, בעל עלילה פשוטה וברורה כך שהקהל יוכל לזהות בבירור מי הם הטובים ומי הרעים ותוך שימוש בדימויים חזותיים עזי-מבע ורגש הנקלטים היטב בזיכרון. תבנית זו תהפוך לדגם לשלל סרטים עלילתיים שייוצרו בברית המועצות.
ב-1927 ראה אור הסרט "אוקטובר", שביים אייזנשטיין יחד עם גריגורי אלכסנדרוב, תוך שימוש בטכניקות מונטאז'. הסרט הציג את אירועי מהפכת אוקטובר לפי ספרו של ג'ון ריד, עשרת הימים שזעזעו את העולם. סיפורו של סרט זה מדגים את הכורח של יוצרי הסרטים להתאים עצמם כל העת לתכתיבי המפלגה. על פי האירועים בספר נטל לאון טרוצקי חלק מרכזי באירועים ולפיכך נכללו בתחילה סצנות רבות שבהן הופיעה דמותו של טרוצקי, אך לאחר רדיפתו וגירושו של טרוצקי על ידי סטלין ב-1927, נותרו סצנות אלו על רצפת חדר העריכה.
בהתאם להתפתחות הקולנוע במערב, החלו גם אולפני מוספילם להפיק סרטים מדברים וסרטים בצבע. להתפתחות בתחום תרמה גם אהבתו של סטלין לאמנות הקולנוע. כך הופקו אפוסים היסטוריים כדוגמת אלכסנדר נבסקי של אייזנשטיין (1935) וקומדיות מוזיקליות כ"החברה העליזים" (1934) ו"קרקס" (1936) של גריגורי אלכסנדרוב, בהם עלתה דמותה של ליובוב אורלובה, שחקנית וזמרת שהפכה לכוכבת הראשונה של הקולנוע הסובייטי. במאים כגון אלכסנדר דובז'נקו האוקראיני ומיכאל קאלאטוזוב הגאורגי, יצרו סרטים שהתבססו על אפוסים עממים של הרפובליקות שלהם והעניקו לקולנוע הסובייטי רוחב-יריעה עלילתי ואסתטי. הקולנוע הפך באמצע שנות ה-30 לצורת בידור פופולרית ומקובלת. במסגרת זו הופקו כמויות של סרטים עממיים לצריכה המונית, בהם צפו שוב ושוב המוני צופים ברחבי המדינה. הנודע שבהם היה "צ'פאייב" שבויים בשנת 1934 על ידי סרגיי וגאורגי וסילייב (שכונו לעיתים "האחים וסילייב", שכלל לא היו אחים - למרות שחלקו שם משפחה זהה).
לאחר מלחמת העולם השנייה > התקופה הסטליניסטית

המלחמה שמה קץ לתנופת עשיית הסרטים בברית המועצות. רבים מהבמאים והשחקנים גויסו לצבא האדום והעשייה הקולנועית הצטמצמה ליומני קולנוע בלבד.
עם זאת, הן במהלך המלחמה והן מיד לאחריה ראו אור סרטים צבעוניים מוזיקליים קלילים שנועדו למטרת בידור ואסקפיזם. רבים מהם בבימויו של איוואן פירייב, ביקשו לתאר את הווי החיים בקולחוזים הכפריים כחיי שמחה נטולי דאגות של ממש ("הנערה האהובה" (1940), "רועת החזירים ורועה הצאן" (1941), "6 אחרי המלחמה" (1944), "סיפור על אדמת סיביר" (1948) ו"הקוזאקים של קובאן" (1949)). אלכסנדר פטושקו יצר באותה עת סרטים המבוססים על סיפורי עם. סרטיו (הראשון שבהם "הפרח מאבן" צולם בשנת 1946) היו פורצי דרך בשימוש באפקטים מיוחדים ובאנימציה משולבת שחקנים חיים.
נוסף על מגמה זו, שהיה בה אסקפיזם מסוים מאימי המציאות, ראו אור לאחר המלחמה סרטים שבאו להלל את הניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה כגון סרטו של גריגורי אלכסנדרוב "מפגש על האלבה" (1949) ו"נפילת ברלין (1950). עם זאת, קיצוב כלכלי והידוק של הצנזורה על סרטים, תרמו לכך שמעט סרטים הופקו בברית המועצות בשנות הארבעים והחמישים. עם תחילת המלחמה הקרה צומצמה מאוד גם הפצת סרטים מהמערב, ואלו שהותרו עברו מסננת מחמירה של איתור מסרים מקפיטליזם ועד ציונות, אשר מנעה את הפצתם הנרחבת בברית המועצות.
לאחר מלחמת העולם השנייה > תחיית הקולנוע הסובייטי

אחד הסרטים שבישרו על תחיית הקולנוע הסובייטי היה "העגורים עפים" של מיכאל קאלאטוזוב מ-1957, סרט אנטי-מלחמתי שייצג את הבשלת התנאים ליצירה מקורית לאחר הסרת חלק מהמגבלות הסטליניסטיות על תעשיית הקולנוע בעת ההפשרה של חרושצ'וב. הסרט זכה בפרס דקל הזהב פסטיבל הקולנוע בקאן. ב-1959 נחנך פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה עם סרטו של סרגיי בונדרצ'וק "גורל אדם". ב-1960 זכה סרטו של גרגורי צ'וחראי "בלדה לחייל" בפרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל קאן ולראשונה זיכה את ברית המועצות במועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ב-1961. ב-1962 זכה סרטו הראשון של אנדריי טרקובסקי באורך מלא, "נעורי איוואן" בפרס אריה הזהב של פסטיבל ונציה. ב-1967 ראה אור אחד הסרטים הסובייטיים המונומנטליים ביותר "מלחמה ושלום" בבימויו וכיכובו של בונדרצ'וק שאף זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ל-1968. הפקת הסרט נמשכה מאז 1961, היה הראשון בברית המועצות שצולם במצלמת 70 מ"מ ועם 6 ערוצי שמע סטראופוניים.
בין 1969 ל-1971 הופקה סדרת הסרטים על אירועי מלחמת העולם השנייה, "השחרור (סדרת סרטים)", כקופרודוקציה סובייטית עם מדינות הגוש המזרחי גרמניה המזרחית, פולין, יוגוסלביה ואיטליה. הסדרה מגוללת בחמישה סרטים באורך מלא את שחרור מזרח אירופה במלחמת העולם השנייה ואת תבוסתה של גרמניה הנאצית, החל מקרב קורסק ועד לקרב על ברלין.
נוסף על "סרטי איכות" אלה נוצרו גם שלל קומדיות פופולריות, שזכו לקהל רב. בהן "ליל הקרנבל" (1956) של אלדר ריאזנוב שהפך את לודמילה גורצ'נקו לכוכבת, "האדם האמפיבי" (1961) וסרטיו של לאוניד גאידאי "מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק (1965), "השבויה מקווקז" (1966) ו"יד היהלום" (1967) וכן"הזהר מהמכונית" (ריאזנוב, 1966) ו"אל תיקח ללב!" (גאורגי דאנליה, 1969).
בשנות השבעים החלו יוצרים כאנדריי טרקובסקי ליצור קולנוע נסיוני בנושק לעולמות של פנטזיה ומדע בדיוני עם סרטים כגון "סולאריס" (1972) או "סטאלקר" ‏(1979). כן צמח ז'אנר סרטי פנטזיה המבוססים על פולקלור וסיפורים עממיים, שהיו נושאים בטוחים מבחינה פולטית אשר אפשרו ליוצריהם חופש יצירתי ואמנותי. רבים מסרטים אלה היו סרטי אנימציה כגון "קיפוד בערפל" (Ёжик в тумане, 1975) או "אגדת האגדות" (1979, Сказка сказок) של יורי נורשטיין.
לאחר מלחמת העולם השנייה > "מערבונים מזרחיים"

סוגה ייחודית בקולנוע הסובייטי של שנות השישים והשבעים הייתה "המערבון האדום" או "המערבון המזרחי", סרטי פעולה שהתרחשו במרחבי רוסיה. סרטים אלה ביקשו לחקות את צורת המערבון האמריקאי, תוך העתקת העלילה מהמערב הפרוע אל האזורים האסיאתיים של ברית המועצות ומלחמת הצבא האדום בלאומנים מוסלמיים מקומיים ("אינדיאנים") בהרי הקווקז ובערבות מרכז אסיה וסיביר, בעת המהפכה ומלחמת האזרחים ברוסיה.
בסוגה זו נמנים סרטים כ"המייל הבוער" (1957 ,Огненные вёрсты) שעלילתו מבוססת על "מרכבת הדואר" של ג'ון ויין מ-1939; "הנוקמים החמקמקים" (Неуловимые мстители, 1967) שעלילתו מזכירה את מערבון הספגטי "הצלפים" ושני סרטי ההמשך שלו מ-1968 ו-1971; "שמש לבנה על המדבר" (1970 ,Белое солнце пустыни); "דאוריה" (1971 ,Даурия) וסרט הבכורה של ניקיטה מיכאלקוב "בין זרים, זר ביניהם" (1974, Свой среди чужих, чужой среди своих).
סרטי פעולה נוספים נוצרו באותה תקופה בקופרודוקציה עם צ'כוסלובקיה ומזרח-גרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה > שנות השמונים

לאחר תקופת ברז'נייב הוקלו חלק מהמגבלות הפוליטיות וניתן יותר חופש אמנותי ומקום לביטוי אישי של היוצרים. במקביל, התאפשרה הפצתם של סרטים רבים יותר מחו"ל, בעיקר מן הקלונוע הגרמני, הקולנוע ההונגרי והקולנוע הפולני שזכו לפריחה באותה תקופה. הפרסטרויקה והגלאסנוסט ביטלו למעשה את מירב ההגבלות ואיפשרו פריחתם של זרמים רבים הן בקולנוע הרוסי והן בקולנוע של הרפובליקות השונות. בתקופה זו החלה הקריירה של במאים צעירים שיתנו את אותותיהם בקולנוע הרוסי שלאחר התפרקות ברית המועצות, בראשם ניקיטה מיכאלקוב.
ב-1981 זכה הסרט "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות" של ולדימיר מנשוב בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-1986 ראה אור אחד הסרטים הייחודיים באפיים - "קין-דזה-דזה!" ששילב מדע בדיוני, קומדיה סאטירית, דיסטופיה וסוריאליזם ואלמנטים של סייברפאנק.
צריכת קולנוע

אזרחי ברית המועצות היו צרכני קולנוע נלהבים. הטלוויזיה הייתה נדירה וברמה לא גבוהה וכרטיס קולנוע היה זול באופן יחסי. נוסף על כך, כמעט לכל נקודת יישוב הגיע מדי פעם מקרין סרטים נייד. נכון לשנת 1959 דיווחה סוכנות הידיעות טא"ס ש"צעיר סובייטי הולך לבית הקולנוע 23 פעמים בשנה", יותר מאשר צעירים במדינות אחרות. בשנת 1977 היו ברחבי ברית המועצות 154,200 בתי קולנוע רשמיים. נוסף על כך הוקרנו סרטים במועדונים ובתי עם. במוסקבה לבדה היו 120 בתי קולנוע.
לקריאה נוספת

אבישר, אילן, "תיעוד ועיצוב של תודעה היסטורית בסרטי תעמולה", זמנים: רבעון להיסטוריה 39/40
טיילור, ריצ'רד, "הקולנוע הסובייטי וההיסטוריון", זמנים: רבעון להיסטוריה 39/40
אנדרי טרקובסקי, לפסל את הזמן, מרוסית: סיון בסקין, עורך מדעי: דני ורט, רמת השרון 2013
ענבל שטראוס, מדע בדיוני סובייטי, קטלוג סרטים, מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית
Jamie Miller, 'Soviet Cinema, 1929-41: The Development of Industry and Infrastructure', Europe-Asia Studies, vol. 58, no. 1, 2006, pp. 103–124
Denise J. Youngblood, 'The Fate of Soviet Popular Cinema during the Stalin Revolution',  The Russian Review, vol. 50, no. 2, 1991, pp. 148–162
Peter Rollberg, Historical dictionary of Russian and Soviet cinema, Lanham, Md. : Scarecrow Press 2009  ISBN 9780810860728
Stephen Hutchings and Anat Vernitski (Eds.), Russian and Soviet film adaptations of literature, 1900-2001, London 2005
Josephine Woll, Real images : Soviet cinema and the thaw, London 2000 ISBN 186064550X
Nicholas Pronay and D.W. Spring (Eds.), Propaganda, politics, and film, 1918-45, London 1982
Louis Harris Cohen, The cultural-political traditions and developments of the Soviet cinema, 1917-1972, New York 1974
Jay Leyd, Kino, a history of the Russian and Soviet film, New York 1973
הערות שוליים

↑  מיהו האיש עם מצלמת הקולנוע?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה
↑   מאשה צור-גלוזמן וליזה רוזובסקי, קיפוד בערפל: האנימטור הרוסי שחדר ללבבות ברחבי העולם למרות הצנזורה הסובייטית, באתר הארץ, 17 בינואר 2016
↑  צעירי בריה"מ מרבים לבקר בקולנוע, הצופה, 17 ביוני 1959
↑  הרוסים רצים לקולנוע, מעריב, 24 בפברואר 1977
בול של ברית המועצות משנת 1964 החוגג 30 שנה ל"שובר הקופות" של הקולנוע הסובייטי - צ'פאייב
"קיפוד בערפל", סרט אנימציה של יורי נורשטיין מ-1975 על בול משנת 1988
תור לקולנוע בחרקוב, 1981
הקרב על באחמוט

הקרב על באחמוט הוא מערכה צבאית בין כוחות צבא אוקראינה, שהגנו על המרחב סביב העיר באחמוט, בצפון מחוז דונצק, לבין כוחות צבא רוסיים שתקפו את העיר, שנערכה במסגרת המתקפה הרוסית במזרח אוקראינה. המערכה ארכה כמעט שמונה חודשים, והסתיימה בכיבוש באחמוט על ידי הצבא הרוסי, לאחר קרבות קשים. הרוסים החלו להפגיז את באחמוט כבר בסוף מאי 2022, אך הלחימה בפרברים המזרחיים של העיר החלה רק בראשית אוגוסט 2022.
הקרב על באחמוט וסביבתה הקרובה נחשב כמערכה הצבאית הממושכת והקשה ביותר מאז תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה. מאז ראשית שנת 2023 ריכזו הצדדים היריבים במלחמה באוקראינה חלק ניכר מכוחותיהם באזור באחמוט, וספגו עשרות אלפי נפגעים (הרוגים ופצועים) כל אחד, במסגרת המערכה סביב העיר. באחמוט עצמה ספגה הרס אדיר במהלך הלחימה, ומתוך כ-80,000 תושבים שהתגוררו בה ערב המלחמה, נותרו בעיר רק אלפים בודדים. הכוחות הרוסיים השלימו את כיבוש העיר ב-21 במאי 2023 לאחר מספר חודשים של קרבות רחוב קשים. חברת שכירי החרב הרוסית וגנר מילאה תפקיד מרכזי בלחימה בתוך העיר באחמוט. הקרב על באחמוט מזכיר במידה מסוימת את קרב ורדן במלחמת העולם הראשונה, מכיוון שהוא התנהל במסגרת תא שטח מצומצם יחסית, כלל מאפיינים לא מעטים של מלחמת חפירות, ושני הצדדים טענו, שבמהלכו הם הצליחו לשחוק את כוחות האויב, ולגרום לו אבדות גדולות פי כמה מהאבדות שספגו כוחותיהם.
החל מאמצע מאי 2023 ערך הצבא האוקראיני שורה של התקפות נגד מצפון ומדרום לעיר, במטרה לאגף את הכוחות הרוסיים המחזיקים בבאחמוט, לנתק את קווי האספקה שלהם, ולאלץ את הרוסים לסגת מהעיר. מתקפת הנגד האוקראינית באזור באחמוט זכתה להישגים משמעותיים, ואילצה את הרוסים לסגת מספר קילומטרים מזרחה, אך נכשלה בהשגת יעדיה העיקריים.
רקע

במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, מטרתה העיקרית המוצהרת של רוסיה הייתה לכבוש את כל אזור דונבאס (מחוזות דונצק ולוהנסק), שרוסיה רואה בו חלק אינטגרלי משטחה ואף סיפחה אותו באופן רשמי בסוף קיץ 2022. בעקבות ההפסד האוקראיני בקרב סוורודונצק ובקרב ליסיצ'נסק בסוף יוני ובתחילת יולי, הגיעו חיילי הצבא הרוסי, בתוכם קבוצת וגנר והכוחות המזוינים של הרפובליקה העממית של דונצק ולוגנסק, לפרוורי העיר באחמוט ממזרח, והחלו להתקיף את העיר. עוד קודם לבוא קו החזית לעיר, היא סבלה מירי ארטילרי בלתי פוסק. לטענת גנרל אוקראיני, הכוח הרוסי בתחילת הקרב היה ביחס של חמישה חיילים רוסים לחייל אוקראיני אחד בחזית המזרחית.
ב-17 במאי 2022 החלו הפגזות של הצבא הרוסי על העיר באחמוט, שבהן נהרגו חמישה אזרחים וביניהם תינוק בן שנתיים. לאחר נפילת פופאסנה בקרב פופסאנה ב-22 במאי, הצבא האוקראיני נסוג מהעיר והתארגן מחדש בעמדות הגנה סביב באחמוט. בינתיים הצליחו הכוחות הרוסיים להתקדם בציר ליסיצ'נסק–באחמוט, כשהם מסכנים את כוחות המאסף האוקראיניים סביב ליסיצ'נסק, שנסוגו מערבה.
ההפגזות על באחמוט המשיכו בכל חודשי יוני ויולי, כשהסלמה חלה לאחר שהחל הקרב על סיברסק (אנ') ב-3 ביולי. ב-25 ביולי המשיכו הכוחות האוקראינים להיסוג, הפעם מתחנת הכוח בוולריסקה (אנ') ומסביבתה, מה שהעניק לרוסים "התקדמות טקטית קטנה" לכיוון באחמוט. יומיים לאחר מכן, ב-27 ביולי 2022, הפגיזו הרוסים את באחמוט פעם נוספת, ובמתקפה זו הרגו שלושה אזרחים ופצעו שלושה נוספים.
גלריה

אצטדיון ספורט בעיר לאחר הפגזה, 11 ביולי 2022
מכללה עולה בלהבות לאחר הפגזה רוסית, 14 באוקטובר 2022
הריסות בית בעיר, 15 בספטמבר 2022
ביאורים

↑  אבדות קבוצת וגנר בלבד במהלך המערכה סביב באחמוט, לפי דברי יבגני פריגוז'ין, מפקד קבוצת וגנר.
↑  לפי הערכת יבגני פריגוז'ין, מפקד קבוצת וגנר.
↑  לפי טענת מקורות אוקראיניים.
↑  יבגני פריגוז'ין, מפקד כוח וגנר, טען במספר רב של ראיונות לתקשורת הרוסית, ובערוץ הטלגרם של כוח וגנר, שהיעד העיקרי של כוח וגנר במערכה על באחמוט, לא היה כיבוש העיר, אלא שחיקת הצבא האוקראיני, והסבת אבדות כבדות לכוחות העתודה שלו, באמצעות גרירתם למערכה סביב העיר, בתנאים שיאפשרו שימוש בעדיפות הרוסית המכרעת בעוצמת האש.
רכבת לונדון וצפון-מזרח

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סימול:  LNER
 תקופת הפעילות:  1 בינואר 1923 – 1 בינואר 1948 (25 שנים)
 מיקום המטה:  לונדון 
 ענפי תעשייה:  תחבורה ציבורית
  
 www.lner.info
 
 רשת רכבת לונדון וצפון-מזרח ב-1925
 
רכבת לונדון וצפון-מזרח (באנגלית: London and North Eastern Railway; בראשי תיבות: LNER) הייתה חברת רכבות בריטית ששירתה בעיקר את אזורי מזרח אנגליה, צפון-מזרח אנגליה, מזרח המידלנדס, יורקשייר והאמבר וסקוטלנד וחיברה אותם ללונדון.
החברה נוצרה ב-1923 עם תהליך מיזוג חברות הרכבת בבריטניה כאחת מ"ארבע הגדולות", היא הייתה חברת הרכבת השנייה בגודלה (אחרי רכבת לונדון, מידלנדס וסקוטלנד; LMS) עם רשת של 10,610 ק"מ מסילות רכבת. LNER המשיכה להתקיים עד להלאמת חברות הרכבת ב-1948 אז הקווים שלה התפצלו בין אזורי השירות השונים של בריטיש רייל (חברת הרכבות הלאומית), ב-1996 רשת הרכבות הופרטה שוב והחל מ-2018 עם כישלון חברת וירג'ין בניהול קווי מזרח אנגליה הוקמה חברה לאומית באותו השם ההיסטורי ("רכבת לונדון וצפון-מזרח") ששירתה את האזור.
היסטוריה

חברת רכבת לונדון וצפון-מזרח נוצרה ב-1 בינואר 1923 על ידי מיזוג שש חברות רכבת מרכזיות ו-27 חברות קטנות יותר, כאשר קו הרכבת העיקרי של החברה היה קו החוף המזרחי הראשי בין לונדון לסקוטלנד. מבין החברות שהרכיבו את החברה החדשה נכללו הרכבת המזרחית הגדולה (GER), הרכבת המרכזית הגדולה, הרכבת הצפונית הגדולה (GNR), רכבת צפון סקוטלנד הגדולה (GNSR), רכבת האל וברנסלי (H&BR), הרכבת הצפון בריטית ורכבת צפון-מזרח (NER); היא ירשה כ-10,610 ק"מ של מסילות ברזל, כ-7,700 קטרים, 20,000 קרונות ועוד כ-313,500 כלי רכב אחרים.
ב-1935 המהנדס הראשי של החברה, נייג'ל גרזלי, פיתח קטר ה-LNER סדרה A4 שהדגיש הגברת מהירות הנסיעה וקיצור זמן הנסיעה. רכבות A4 פעלו לאורך קו החוף המזרחי הראשי, בעיקר בין תחנת קינגס קרוס בלונדון לניוקסל (דרך יורק) ובהמשך גם לאדינבורו. לאחר הלאמת רכבת לונדון וצפון מזרח ב-1948, קטרי ה-A4 הועברו לשימוש חברת הרכבות הלאומית בריטיש רייל והוכנסו לשימוש בין היתר בקו רכבת האקספרס "הסקוטי המעופף" שסיפק שירות סדיר ומהיר בין לונדון לאדינבורו. ה-A4 המפורסם ביותר, "מאלרד" (4468), שבר את שיא המהירות לקטר קיטור כאשר ב-3 ביולי 1938 הוא הגיע ל-126 מייל לשעה (202 קמ"ש). שיא זה עודנו עומד בעינו ו-"מאלרד" מוצג כיום במוזיאון הרכבת הלאומי ביורק, אנגליה.
היסטוריה > קטרים נבחרים תוצרת LNER

‏LNER סדרה A3 
"הסקוטי המעופף" (60103)
‏LNER סדרה A4 
"מאלרד" (4468)
‏LNER סדרה B1 
"מיפלאור" (1306)
‏LNER סדרה A2 
"בלו פיטר" (60532)
כחברה ממשלתית (מאז 2018)

לאחר ההפרטה המחודשת של רשת הרכבות שהחלה ב-1994, קווי לונדון וצפון-מזרח הועברו למפעילות שירות שזכו במכרז לתקופה של כמה שנים. ראשונה הייתה "הרכבת הצפון-מזרחית הגדולה" (GNER) שפעלה בין 1996 ל-2007, אחריה נשיונל אקספרס עד 2009 שלא הצליחה לעמוד בחוזה הזיכיון והפעלת הקווים הוחזרה לידי משרד התחבורה באמצעות החברה הממשלתית "החוף המזרחי", עד אשר חברת וירג'ין קיבלה ב-2015 זיכיון, אך גם היא נתקלה בקשיים והקווים הולאמו שוב תחת החברה הממשלתית "רכבת לונדון וצפון-מזרח" המשמרת את שמה של LNER ההיסטורית.
ראו גם

הרכבת המזרחית הגדולה
הרכבת המערבית הגדולה
הסקוטי המעופף
קו החוף המזרחי הראשי
הערות שוליים

↑  Celebrating 100 years, London North Eastern Railway
↑  First in History, London North Eastern Railway, ‏21 באוגוסט 2023
↑  Mallard: The world's fastest steam locomotive, National Railway Museum
↑  The Gresley A4 Pacifics, The London & North Eastern Railway
↑  Mallard 75, National Railway Museum
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12115958t (data)  ISNI: 0000 0001 0664 8949  LCCN: n50054333  SUDOC: 144711370  VIAF: 138054876   WorldCat (עם VIAF): 138054876 
רכבות של החברה בתחנת קינגס קרוס, כולל רכבת קו "הסקוטי המעופף", 1928
רכבת סדרה 800 "אזומה" ואינטרסיטי 225 של חברת LNER הממשלתית, 2022
עטלפים

.
| עטלפים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
אינפרא־מחלקה:: שיליניים
על־סדרה:: לאורסיאתריה
סדרה:: עטלפים
שם מדעי
 Chiroptera ‏בלומנבך, 1779
תחום תפוצה


ראשי עטלפים שונים
איור של מיני עטלפים שונים
עטלף בגן חיות
עטלפים או עֲטַלֵּפָאִים (שם מדעי: Chiroptera, מיוונית: "כירו" – יד, "פטרה" - כנף) היא סדרה של בעלי חיים מעופפים במחלקת היונקים, הכוללת כ-115 סוגים ולמעלה מ-1,400 מינים, והיא השנייה בגודלה במחלקה זו, לאחר סדרת המכרסמים.
מאובנים של עטלפים קדומים כמו הסוג Onychonycteris והפלאוכירופטריקס הראו שעטלפים מעופפים ובעלי יכולת ניווט על ידי איכון הד קיימים לפחות 52 מיליון שנה בתקופת האאוקן. העטלפים נפוצים בכל העולם למעט הקוטב הצפוני והקוטב הדרומי. העטלפים הם היונקים המעופפים היחידים וחשיבותם האקולוגית גדולה, הן של העטלפים אוכלי הפירות והן של אוכלי החרקים. בגלל מראם והיותם פעילי לילה, זכו העטלפים ליחס של פחד ושנאה מבני האדם ובתרבויות רבות קושרו לאופל ולרשע. בעשורים האחרונים גברה המודעות לחשיבות העטלפים לאקולוגיה ולבני האדם, וביחד איתה גברו פעילויות שימור ומחקר של עטלפים.
פיזיולוגיה ואנטומיה

העטלפים הם יצורים חברותיים וחיים בלהקות, המונות לעיתים אלפי פרטים. אפשר לראותם תלויים במערות כשגופם הפוך. תוחלת החיים של העטלפים מגיעה לעשרים שנה ולעיתים אף יותר, תוחלת חיים ארוכה מאוד לבעל חיים כה קטן במידותיו. גודל העטלפים נע בין עטלף פירות זהוב-כיפה (Acerodon jubatus) שמשקלו עד 1.5 ק"ג ומוטת כנפיו 1.7 מטר, לבין עטלף דבורה (Craseonycteris thonglongyai) שמשקלו 1.5 גרם ומוטת כנפיו 10 ס"מ והוא הקטן שביונקים.
כנפי העטלפים מורכבות מעור המתוח על עצמות גפיהם הקדמיות, שהתפתחו לעצמות דקות וארוכות. על הבוהן המבצבצת מכל כנף ישנה ציפורן המאפשרת אחיזה לצורך טיפוס או תלייה. לעטלפים שרירי חזה חזקים המאפשרים את תנועת הכנפיים. לעצם החזה של העטלפים יש מבנה מיוחד הדומה לזה של העופות. לעטלפים גם בלוטות שומן שמהן מופרש חומר שמנוני המשמן את עור הכנפיים לשמירה על גמישותן.
לעטלפי הפרי חוש ראייה טוב, אולם אצל עטלפי החרקים (עטלפים קטנים) הראייה מנוונת בדרגות שונות. חוש ההתמצאות של העטלפים מתבסס על הפקת גלי קול בתדרים גבוהים יותר מהתדר אותו יכולה אוזן בני אדם לשמוע. כושרם לעבד את המידע המצוי בגלים המוחזרים מהעצמים בסביבה (כמו משך ההחזרה, צורת הגל המוחזר והפרשי מופע) מאפשר להם להתחמק ממכשולים במסלול מעופם, לגלות, ואף להתביית, על טרף המצוי בשדה הקלט שלהם, כולל מרחקו מהם ושינויים במיקומו עקב תנועה או ניסיון הימלטות. לכן חוש הראייה איננו קריטי עבורם - יכולתם לבצע איכון באמצעות הד מפותחת במידה מספקת כדי להקנות להם 'תמונה מרחבית' בכושר הפרדה גבוה מאוד. לחלק ממיני העטלפים יש קרומי עור על אפם ואוזניהם, שמשפרים את יכולת השמעת הקולות וקליטת ההד. העיטורים על האף מכונים עלה אפי בשל דמיונם לעלה, בעוד שהעיטורים על האוזניים מכונים "צפירים" בשל דמיונם לקרני העז.
חלק ממיני העטלפים לא רק מאכנים מזון באמצעות הדי הקולות שהם משדרים, אלא גם ב"ציתות" לקולות והדים ששידרו עטלפים אחרים. הם מסוגלים לנתח את ההד המוחזר מקריאה של עטלף אחר ולהסיק מכך שיש מזון בסביבה.
נמצא שלעטלפים רבים מבנה אוזן ייחודי: הם חסרים תעלה גרמית המובילה את נוירוני השמע או שהיא מחוררת. משערים שהדבר איפשר התפתחות חריגה של שמיעתם.
פעימות לבם בלילה, בפעולה, נעות בין 300 עד ל-1000 פעימות לדקה באחד ממיני העטלפים הקטנים שנקרא מיקרו-עטלף (Microbat). לעומת זאת, פעימות לבם של העטלפים השוהים בתרדמת חורף יורדות ל-10 פעימות לדקה, וכך הם חוסכים אנרגיה בחורף, כשאין בנמצא מזון.
עטלף ואיבריו: כנפי העטלף הם קרום דק וחזק המחובר לידיו, אצבעותיו וגופו של העטלף, ולעיתים אף לרגליו
פוחלץ של עטלף פירות המראה את הגוף והשלד
איכון הד (Echolocation)
תעופה

העטלפים הם היונקים המעופפים היחידים, ושייכים למועדון מצומצם של בעלי חיים מעופפים הכוללים את החרקים, הפטרוזאורים שנכחדו, והעופות.
מהירות וצורת התעופה משתנה ממין למין. העטלף המהיר ביותר הוא ככל הנראה אשף מקסיקני (שם מדעי: Tadarida brasiliensis) שיכול לעוף במהירות אופקית של 160 קמ"ש (כ-100 מייל לשעה). מהירות תעופה אופקית זו הופכת את האשף המקסיקני לבעל החיים המהיר ביותר בעולם.
רבייה

קצב הרבייה של העטלפים נמוך יחסית ליונקים בגודלם (ובפרט ביחס למכרסמים), ובמרבית המינים נולד פרט אחד בלבד בכל המלטה. משך ההריון כחודשיים. לקראת ההמלטה מתקבצות חבורות רבות של נקבות במערות נפרדות מאלו של הזכרים. ברוב המינים משקלו של הוולד כ-20% ממשקלה של האם. הגור נתלה בפרוות אמו באמצעות שיניו וציפורניו, כל עוד היא מסוגלת לשאת את משקלו. אצל עטלפי חרקים בגיל שלושה שבועות מסוגלים הצעירים לצאת לתעופה קצרה. תקופת ההנקה נמשכת כחודשיים.