תיקון המידות
התפתחות הספרות התורנית בנושא

לצד התעסקותם הרבה של חכמי ישראל, בהלכה, בהגות ובפרשנות תנ"ך, מעטים יחסית הם הספרים הקשורים לתיקון הנפש ועל עובדה זו עמדו בספריהם רבנו בחיי והרמח"ל.
ספר משלי, שחובר על ידי המלך שלמה, עוסק בתיקון מידות באופן כולל, מעמיק ונעלה; וזאת באמצעות שירים ואמרים קצרים כדרכם של החכמים הקדמונים. המשלים כתובים בצמצום רב, וכל משל שקול בתוכנו לספר מוסר. במהלך הדורות שלאחר חורבן בית ראשון, עקב עיסוקם של חכמים בעיקר בתורה שבעל-פה ובגלל שכחת לשון הקודש, הוא לא נלמד באופן מסודר. רק לאחר התפתחות הבלשנות ופרשנות המקרא בתקופת הראשונים, חוברו לו פירושים מעמיקים, ביניהם הביאורים של רבי מנחם המאירי והרלב"ג, המפרשים את המילה מוסר שבספר משלי כשלמות המידות: עזיבת המידות המגונות והתנהגות לפי המידות המשובחות.
משלים בספר משלי קוראים לאדם לדבוק במידות טובות (ובמיוחד במידותיו של האלוהים) ולעשות צדקה ומשפט, ולקנות מידות טובות כמו אהבה, נדיבות, צניעות ודבקות באמת, לעומת עזיבת מידות רעות כמו שנאה, נקימה ונטירה, חמדנות, עצלות, גאוה, כעסנות, כחש ושקרנות, התאכזרות, התפארות ועוד.
בימי המשנה חוברה מסכת אבות העוסקת בקיצור נמרץ במידות טובות, ובמיוחד במידות הדרושות על מנת ללמוד תורה. הגאונים והראשונים נחלקו האם המידות שנאמרו במסכת אבות אמרו חכמים מדעתם, או שמא אלו מידות שנמסרו בקבלה, כלומר מידות מהתורה. לפי רבא, מסכת אבות עוסקת במידת החסידות. כן התחברו מספר חיבורים הנוגעים לענייני התנהגות נאותה ודרך ארץ כמו מסכתות דרך ארץ זוטא ורבה. בתלמוד לא ראו לנכון ליצור דיונים מיוחדים על המסכתות הנוגעות להנהגות ומידות. אמרות שונות בענייני המידות מפוזרים ללא סדר בכל התלמוד, ובהן חלוקה בין מידות טובות ורעות, ובעיקר דברי שבח של המידות הטובות וגינויין של הרעות, אם בצורה מופשטת ואם על ידי הבאת דוגמאות.
חכמי ישראל בימי הביניים וליתר דיוק בתקופת תור הזהב בספרד בין המאות התשיעית וה-13 פרסמו מספר חיבורי יסוד הנוגעים לעניין כמו הספר "תיקון מידות הנפש" מאת רבי שלמה אבן גבירול (על פי תאוריית ארבע הליחות ביחס לחמשת החושים), "שמונה פרקים" חיבורו הידוע של הרמב"ם שמהווה מבוא לפירושו על מסכת אבות (שחובר בהשפעת האתיקה של אריסטו), ו"המספיק לעובדי השם" חיבורו של הרב אברהם בן הרמב"ם (שחובר בהשפעת הסופיות). חכמי ימי הביניים ניסו להבין ולהתחקות אחרי מבנה הנפש, על מנת לפעול למען תיקון האדם והבאתו לידי מדרגת הנבואה. רבנו בחיי בספרו הידוע "חובות הלבבות", שבו הוא מפנה את תשומת הלב ל"תורת המצפון המוזנחת" כדבריו, מחלק את חובת הדת לשני חלקים: ידיעת חובת האיברים וידיעת חובת הלבבות. לטענתו, גם בעיסוק ברגשות יש מצוות עשה ולא תעשה. רבי יחיאל בן יקותיאל חיבר את ספר "מעלות המידות", המבוסס על מאמרי חז"ל ועל פסוקים מהמקרא ועל ספרי מוסר קודמים; תוך הסבר כל מידה, מעלתה, צדדיה ופרטיה, וגנות המידה ההפוכה לה.
במאה ה-16 בתקופת הזוהר של הקבלה בארץ ישראל נכתב בידי הרב משה קורדובירו הספר "תומר דבורה", בו הוא מוצא את המשמעות העליונה של חיי האדם, בניסיונו של האדם להתדמות לקונו (לאל). ספר מוסר ותיקון מידות זה מבוסס מפורשות על עשר הספירות. ספר נוסף שנכתב באותה תקופה, שקשור לתיקון המידות על פי הקבלה הוא הספר "שערי קדושה" של רבי חיים ויטאל תלמיד האר"י, שבהקדמתו הוא כותב שבידי הנביאים ויורשיהם הפרושים הייתה החכמה של זיכוך הנפש, אך שברוב הימים והדורות נתמעטו הלבבות והידיעות, ונסתם כל חזון, ולכן הדבר מניע אותו לחבר את הספר.
בסוף תקופת הרנסאנס יצר המהר"ל בחיבורו המקיף "נתיבות עולם", מיפוי מיוחד של תכונות הנפש, בו סיווג 32 תכונות נפש חשובות והגדרת התכונות (לב נתיבות חכמה), מהותן וההבדלים ביניהן, לאור דברי חז"ל.
הרמח"ל חיבר את ספרו המפורסם, "מסילת ישרים", על פי מאמר של רבי פנחס בן יאיר, בו השתלמות המידות מסודרת בסדר הדרגתי, החל ממידת הזהירות ועד למידת הקדושה. הספר התקבל בישיבות ובקהילות כספר מוסר יסודי. רבי ישראל מסלנט, מייסדה של תנועת המוסר, הוסיף נופך משלו ב"אגרת המוסר" שכתב.
הרב קוק כתב את הספר "מוסר אביך", בו הוא דן בהיבטים שונים בתחומים אלו, הנוגעים למוסריותו של אדם. כן כתב את הספר "מידות הראי"ה", בו הוא מסביר בצורה מעמיקה את עיקרן של המידות. תלמידו, הרב יעקב משה חרל"פ, חיבר ביאורים על שמונה פרקים לרמב"ם ועל מסכת אבות.
ישנם ספרים שנכתבו בעניינים הללו גם בדורנו. אחד מספרים הללו שהתפרסם הוא הספר "תיקון המידות", ספרו של הרב דוד אביחיל, ראש ישיבת רמות בירושלים. בספרו מביא הרב מקורות שונים בעניינים של תיקון המידות, ומתעסק בשורשי המידות ובצדדים שונים של תיקון המידות.