stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק חנקין
ביוגרפיה > משפחתו

נישא ליוכבד בת חיים יונה ורחל לבל. המשפחה גרה תחילה בקיבוצים כפר גלעדי וגבע ולאחר מכן ברמת החייל. בשנות השבעים חזר לקיבוץ כפר גלעדי שם ניהל את מוזיאון בית השומר. לזוג נולדו 3 בנות - יהודית, רות ונעמי. נפטר בשנת 1995 ונקבר בבית הקברות של כפר גלעדי. אשתו יוכבד נפטרה בשנת 1987.
ראו גם

אגודת השומרים
לקריאה נוספת

אוריאל בן-עמי, שאגה אחרונה במטולה, משרד הביטחון, 1990, מסת"ב 9650505210 - העדות של יצחק חנקין
הערות שוליים

↑  היורה היה כנראה אריה אברמזון
↑  החל משפטו של יצחק חנקין, דבר, 10 בספטמבר 1935
↑  מ.ד., שחרור אסירים, דבר, 25 בפברואר 1937
↑  ערעורו של יצחק חנקין נדחה, דבר, 17 במרץ 1936
↑   רות בקי קולודני, את חנינתו של יצחק חנקין אני מבקשת, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2024
↑  העתק בקשה נשלחה למושל מחוז צפון שהיה ידידו של זייד על מנת שיסיע ללחוץ על הנציב
↑  חנינה ליצחק חנקין, דבר, 12 ביולי 1940
↑  ישנה סברה שרצח זייד בא כנקמה על הריגתו של הבדואי על ידי חנקין - ראו פרשת רצח זייד
↑  רמי רוטהולץ מדבר 1011יורא ז"ד בנו של איש השומר אלכסנדר ז"ד על ספר חדש העוסק בנסיבות רציחתו של אביו ואז חנקין נכנס לאוהל, חדשות, 27 בספטמבר 1990
↑  עוד היו בחוליה גדעון יעקבי ששמר בחוץ וחיים גרוס
↑  נחום פונדק, "לא טוב להיות טוב" אמר השייך, דבר, 11 באוקטובר 1968,(המשך), דבר, 11 באוקטובר 1968
שמריהו לוין

| --- | --- |

ד"ר שמריהו לוין
 לידה:  1867 סביסלאץ', בלארוס 
 פטירה:  9 ביוני 1935 (בגיל 68 בערך) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 מדינה:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 השכלה:  אוניברסיטת קניגסברג  בית המדרש הגבוה למדעי היהדות  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 קישורים חיצוניים
 חתימה:   
 
שמריהו לוין
פסל של שמריהו לוין במדעטק בחיפה
קבר שמריהו (שמריה) לוין בבית הקברות טרומפלדור
שמריהו לוין (לפעמים היה חותם: שמריה הלוי; בכתיב יידי: לעווין; בכתיב רוסי: Шмарьяху Левин;‏ 1867, תרכ"ז – 9 ביוני 1935, ח' בסיוון תרצ"ה) היה מנהיג ציוני, מחברם של דברי הגות, ספרות ופובליציסטיקה, נואם מוכשר והיה מראשי הדוברים בקונגרסים הציוניים ומהמתנגדים החריפים לתוכנית אוגנדה. השתתף במושב הראשון של "דומה" (בית הנבחרים הרוסי) בשנת 1906.
היה מיוזמי הקמת הטכניון חיפה ומעסקני האוניברסיטה העברית בירושלים. על שמו קרוי כפר שמריהו.
תולדות חייו

שמריהו לוין נולד לאלקה ושמואל-חיים בשנת 1867 בסוויסלץ' (ברוסית: Свислочь; בבלארוסית: Свіслач) שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית, בתחום המושב (כיום בלארוס). למד ב"חדר" ומשגילה הצטיינות בלימודיו, שלח אותו אביו ללימודים בישיבה והוא הוסמך לרבנות. על אף דרכו הדתית, חלומו היה ללמוד גם לימודי חוֹל והוא למד בבית הספר הריאלי שבמינסק וסיים בהצלחה ב-1886. בהמשך למד באוניברסיטאות קניגסברג וברלין וכן בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1894.
בשנת 1896 הוזמן להיות "רב מטעם" של הקהילה בגרודנה. משנת 1898 כיהן בתפקיד זה ביקטרינוסלב עד 1904 לאחר מכן משם עבר להיות "רב מטעם" בבית הכנסת הכוראלי "טהרת הקודש" בוילנה וכיהן שם עד 1906. הרב ד"ר לוין ניצל את כל הבמות שניתנו לו כדי להטיף תעמולה ציונית.
בשנת 1906 נשא לאשה את הלנה בת ברוך קונהיים.
פעילותו הציונית

כבר בנעוריו היה לוין פעיל בתנועת "חובבי ציון". בשנת 1893, בתקופת לימודיו בגרמניה, היה לאחד ממייסדי "אגודת הסטודנטים הציונים בברלין", יחד עם ליאו מוצקין, ויקטור-אביגדור יעקובסון, נחמן סירקין ויוסף לוריא. בהמשך, לוין היה מפעילי התנועה הציונית ברוסיה ונמנה עם פעילי "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה שהעלה הרצל בשנת 1903 - בקונגרס הציוני השישי. באותן השנים היה ממנהלי "הלשכה המרכזית" של ההסתדרות הציונית ברוסיה.
בשנת 1906 בבחירות לדומה (הפרלמנט הרוסי הראשון שחוקק בעקבות מהפכת 1905), נבחרו 12 צירים יהודים וביניהם שמריהו לוין שהיה נשיא “האגודה להשגת זכויות” שהוקמה על ידי היהודים בווילנה הרוסית. לוין נלחם בעד זכויות היהודים ברוסיה, אך ה"דומה" לא האריכה ימים ופוזרה. כל הצירים היהודים ולוין - ביניהם נאספו בעיר הגבול ויבורג וקראו למרוד במשטר היחיד של הצאר ועל כך נענשו במאסר ונלקחה מהם זכות לבחור ולהיבחר.
לאחר שהצאר פיזר את הדוּמה, לוין עבר לגרמניה בשנת 1908 והתמסר במיוחד לעניין הטכניון; נמנה עם יוזמיו ונאבק לצד אחד העם על שמירת אופיו העברי של הטכניון.
שמריהו לוין נמנה עם שני השוחרים הראשונים לאגודת הידידים של האוניברסיטה העברית, יחד עם משה גליקסון, שנרתמו לפעולה לצדו של חיים נחמן ביאליק. ב-1911 נבחר להנהלה הציונית העולמית בקונגרס הציוני העשירי.
בימי מלחמת העולם הראשונה פעל בארצות הברית ובקנדה להפצת תעמולה ציונית ובין היתר ערך את השבועון התורן (יחד עם י"ד ברקוביץ').
ב-1919 שימש ראש מחלקה בהנהלה הציונית בלונדון. בשנת 1920 השתתף בוועידת לונדון, ונבחר שם לחבר הוועד הפועל הציוני והועמד בראש התעמולה לקרן היסוד.
בתום המלחמה חזר לאירופה וישב בברלין, שם השתתף יחד עם חיים נחמן ביאליק בהקמת הוצאת הספרים "דביר".
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל, התגורר בחיפה והיה פעיל בחיים הפוליטיים והתרבותיים בארץ, ואף יצא למסעות הסברה ברחבי העולם כמנהל מחלקת ההסברה והתעמולה של קרן היסוד. הוא כתב בעיתונים "הארץ", "על המשמר", "פלסטיין פוסט", "מערכות".
נפטר בשנת תרצ"ה (1935), ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
לוין כתב את סיפור חייו באוטוביוגרפיה אותה החל בשלהי חייו, וכשנפטר הגיע בפרשת חייו עד שנתו הארבעים, בנקודה שבה עזב את רוסיה בשנת 1906 בלא ששב אליה בשנית. שלושת הכרכים ראו אור זה אחר זה ברווחים של שנה-שנתיים.
פעילותו החברתית

לוין נתפס בעיני רבים כשליח המעמד הבינוני בארץ ישראל, המתמסר כל כולו לעסקנות למען היהודים. הוא נחשב טיפוסי מאוד לדורו העברי – לדור שנטל עליו לא רק לשמור על הקיים, אלא גם להנחיל מורשת לבאות, להעשירו ולהצעידו קדימה, ונחשב לאחד הדוברים הנלהבים והטובים ביותר של התנועה הציונית. ניחן בכישרון הטפה רב אשר השפיע על רבים. הוא היה סופר בעל יסודות עממיים ומסורתיים, עסקן בעל התמדה שלא יכול לפרוש מעסקנותו.
לוין היה לסנגורהּ של העיירה היהודית בפני כל מקטרגיה, וכל חייו עמד במלחמה מול הכוחות הרבים שרצו לטשטש את דמותהּ. מאבקיו היו רבים: מלחמה במתבוללים מדומים ובלתי מדומים, בשלטונות רוסיה על יציאה מתוך תחום המושב, התעסקותו באדישות היהודית לגורל האומה, על הלשון העברית וזכויותיה ומקומה בעולם, על התרחבות והתפשטות הציונות, ומלחמה על שמירת העצמאות היהודית שלא תסחף ולא תיגרר לתוך מערבולות עולמיות. גם בארצות הברית פעל באופן מאסיבי, שכן התנועה הציונית הייתה עדיין בחיתוליה כששהה שם. במהרה הפך לנואם מבוקש על ידי קהילות רבות, והוא מילא את המשימה וחינך את הדור לציונות.
יחסיו עם מנהיגי הקהילה

לוין נמשך אל התנועה הלאומית הציונית, אל הרצל, ויצמן, אחד העם ולקראת סוף ימיו גם לביאליק. נחשב לנושא כלים לראשי הדוברים של היהדות, ונלחם על מקומם וכבודם באמונה כי אותם אלו הם שליחיה של תנועת התחייה, ומצווה וחובה לעבוד עמם. הוא דבק בתורת ישראל ובקדושת ישראל.
חיים ויצמן חלק ללוין שבחים נרגשים באוטוביוגרפיה שלו "מסה ומעש", וסיפר על איש שהיה ראשון בין אנשי התעמולה, נואם בחסד עליון אשר דיבר בשכל רב ועשה שימוש ניכר במליצות מבריקות, בפסוקים מן המקרא ומן התלמוד ובניתוח נוקב. אחד ששימש כמורה יותר מאשר פוליטיקאי ונטל חלק מועט בדיוני הקונגרסים. תמים מאוד בכל רזי העולם ובזה עיקר קסמו.
מנחם אוסישקין תפס מקום נכבד בחייו והיה חברו של לוין. בין השניים שררו ביטחון ואמון עיוור. מעבר אליו חוג ידידיו כלל גם את מיכל מיידנסקי, מראשי עסקני יהדות רוסיה וחיבת ציון, וסרגיי פוולוביץ שייצג בעיני לוין את השינוי של דור היהודים ברוסיה.
לוין דיבר רבות בכתביו על האהבה שהייתה להרצל לאנגליה, שקיבלה את כתבי הקודש של ישראל בצורה הטובה ביותר, ועל כן פעל הרצל לקיום הקונגרס הציוני הרביעי בלונדון. בקונגרס זה בו היה לוין שותף, נגלה מצבם של יהודי רוסיה, ומה נוקשים הם חוקי ההגבלה ששררו שם. הרצל והקונגרס הציוני עשו רושם רב על לוין, ודימה זאת למלכות נוסח הסנהדרין. לאחר שנים, כשהוצעה תוכנית אוגנדה, היה לוין מראשוני המתנגדים לתוכנית זו וראה בה עסק פוליטי ושבירת הרעיון הציוני.
כתביו

עשרה שירים: מאלה אשר אתי בכתובים, ורשה: [חמו"ל], תרמ"ט-1889.
שירת ישראל: מבחר השירה העברית מקדמותה ועד העת האחרונה, ורשה: האלטער ואייזענשטאט, תרנ"ו. 1896
בימי המעבר: קבץ מאמרים, ניו יורק: אסף, תרע"ט.
מזכרונות חיי, תל אביב: דביר, תרצ"ה-תש"ב.
ילדותי (תרגם: צ' וויסלבסקי), תל אביב: דביר, תשכ"א-1961.
אגרות שמריהו לוין: מבחר, תל אביב: דביר, תשכ"ו - 1966.
גלות ומרד: מזכרונות חיי, תל אביב: דביר, תשכ"ז-1967.
מרד הנעורים, תל אביב: דביר, 1937.
במערכה, תל אביב: דביר, 1938.
בעולם החדש, תל אביב: דביר, 1942.
הזורעים והקוצרים, ירושלים: המחלקה לנוער של קרן היסוד, תש"ו.
במאבק: מבחר מאמרים ונאומים, תל אביב: דביר, תש"ט.
הנצחה

על שמו קרוי היישוב כפר שמריהו שהוקם במאי 1937 בנוכחות וברכת הנציב העליון הבריטי.
על שמו נקראו רחובות בתל אביב, בחיפה, בירושלים ובערים רבות בארץ.
ארכיונו האישי של שמריהו לוין, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
לקריאה נוספת

שמעון א. שור, כברוש בסער: על חייו ועל פעלו של ד"ר שמריהו לוין, חיפה: מוסד הרצל לחקר הציונות וללימודה - אוניברסיטת חיפה, 2006.
צבי וויסלבסקי, יחידים ברשות הרבים: סדרת מסות על אישים ודעות בדור, ירושלים: קריית ספר, תשט"ז.
ערבים למען ישראל

נוני דרוויש, מייסדת ארגון "ערבים למען ישראל"
ערבים למען ישראל (אנגלית: Arabs for Israel) הוא ארגון המורכב מערבים אתניים, חלקם מוסלמים התומכים במדינת ישראל ובשלום במזרח התיכון. הארגון נוסד בשנת 2004 על ידי נוני דרוויש אזרחית אמריקאית ממוצא מצרי ומוסלמי. הקבוצה מאמינה בכך ש"אנחנו יכולים לתמוך בישראל ובדת היהודית ועדיין להעריך את אוצרות התרבות הערבית והמוסלמית".
העמדות של "ערבים למען ישראל" כוללות הכרה במדינת ישראל כמדינה לגיטימית שאינה איום אלא מהווה נכס עבור המזרח-התיכון. הקבוצה גם אמרה כי "לכל דת מרכזית בעולם יש את מרכז הכובד שלה. לאסלאם יש את מכה וליהדות יש את ירושלים". הקבוצה הצהירה כי אינה "אנטי-מוסלמית, אנטי-ערבית, קשורה לעימותים או קבוצת שנאה".
הקמה ופעילות

המייסדת נוני דרוויש היא בתו של הגנרל מוסטפא חאפז, ראש המודיעין המצרי בעזה ומייסד הפדאיון, אשר חוסל על ידי ישראל בעזה ב-11 ביולי 1956. בראיון, דרוויש תיארה את חינוכה בילדותה: "עד גיל שמונה למדתי בבתי-ספר פלסטיניים ואני זוכרת את האינדוקטרינציה, את השנאה ואת הדימוי של העם היהודי". עם מות אביה חזרה אמה לקהיר ובבגרותה עברה דרוויש להתגורר בארצות הברית, שם הכירה יהודים והתרשמה מאופיים השונה.
בשנת 2001, בפיגוע במגדלי התאומים הבינה דרוויש כמה האסלאם הרדיקלי התחזק. היא תיארה זאת כך:
...כשראיתי את המטוס השני ידעתי מיד שהג'יהאד הגיע לאמריקה. ידעתי גם מיד שזה טרור ערבי כי קישרתי את זה לפיגוע של התאומים מלפני מספר שנים. התקשרתי לחברים שלי במצרים כי הייתי מאוד מרוגזת, וקיוויתי לשמוע שהם גם כן מגנים את הפיגוע. התקשרתי למספר אנשים, אך ללא יוצא מן הכלל כולם התרגזו שאפילו העליתי בדעתי שערבים עשו את זה. כולם התכחשו לכך שערבים או מוסלמים יכולים לעשות מעשה כזה, וכולם היו בטוחים שזו קונספירציה ישראלית. אנשי העולם הגדול, עם חינוך גבוה - לא אנשים מהרחוב - וכולם האמינו שזו קונספירציה!
לאחר אירוע זה החלה דרוויש לפרסם ולהרצות על טרור והשפעת הרדיקליות על התרבות הערבית והאיסלאמית. לדעתה של דרוויש, קיומה של מדינת ישראל משמש רק כתירוץ עבור האסלאם הרדיקלי להפעלת טרור במערב. ב-2004 היא הקימה לראשונה אתר אינטרנט בשם "ערבים למען ישראל". האתר משמש כמקום פתוח להבעת דעות של ערבים בנושא, כאשר ניתנת אפשרות להגיב באנונימיות.
כאשר נשאלה מדוע הקימה את ערבים למען ישראל הסבירה דרוויש: "תמיכה בישראל אין משמעה אנטי-ערביות. אני אוהבת את העם שלי, אבל כדי שהשלום יקרה עלינו לבצע קפיצה (תרבותית) גדולה, גישה חדשה; מחילה וחמלה". עוד אמרה דרוויש כי היא חוששת שישראל תוותר על יותר מדי שטחים ובכך תיהפך המדינה לקטנה מכדי להגן עליה. היא סיכמה ש"רוב האנשים הערבים הם אנשים מקסימים ואני מתפללת לאלוהים שהם ימצאו בליבם את המקום לסלוח."
דרוויש ביקרה מספר פעמים בישראל ובשנת 2006 אף נפגשה עם נשיא ישראל דאז, משה קצב.
הערות שוליים

↑  ‏Arabs for Israel:who are we?
1 2  קבוצה חדשה: "ערבים למען ישראל", באתר וואלה, 25 במאי 2004
↑  יוחאי סלע, נוני דרוויש – ערבים למען ישראל, 2 בספטמבר 2009
1 2 3  יוחאי סלע, נוני דרוויש – ערבים למען ישראל, 2 בספטמבר 2009
↑  דרוויש גורסת כי קיימים מוסלמים בארצות הברית התומכים בישראל ומודרים מהממסד של הקהילה המוסלמית כך שלא ניתנת להם רשות דיבור במסגדים. כמו כן, נראה כי האנונימיות נועדה לאפשר תגובות פרו-ישראליות של אנשים מארצות ערב, תגובות אשר לא סביר שיתקבלו בברכה על ידי אותן מדינות
ולדימיר אטוש

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1922 מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 פטירה:  9 במרץ 2019 (בגיל 96) מנזר רילה, בולגריה, ברית יחזקאל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 שם לידה:  Владимир Абрамович Этуш 
 מדינה:  הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1945–2019 (כ־74 שנים) 
 מקום לימודים:  המכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין (1945) 
 בן או בת זוג:  Yelena Izmaylova (1945–1950)  Ninel Myshkova 
 צאצאים:  Raisa Etush 
 פרסים והוקרה:  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (1995)  אמן העם של ברית המועצות (1984)  הקריסטל של טורנדוט (1994)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1964)  פרס הפדרציה הרוסית (2002)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (2003)  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה (2008)  עיטור מסדר המולדת דרגה ראשונה (2018)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1971)  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין (1970)  עיטור הכוכב האדום (1943)  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה (1985)  עיטור אלכסנדר נבסקי (2013)  מדליה להנצחת 70 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941-1945  Defender of the Motherland Medal  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  תג הפציעה  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה על הגנת הקווקז  מדליה על שם ז'וקוב  מדליית ההגנה על מוסקבה  מדליית ותיק העמל  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליה להנצחת 65 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941-1945  מדליה להנצחת 60 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מסכת הזהב 
 http://www.etush.ru/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ולדימיר אברמוביץ' אטוש (ברוסית: Влади́мир Абра́мович Э́туш‏; 6 במאי 1922 – 9 במרץ 2019) היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי ורוסי, ממוצא יהודי. בשנת 1984 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת.
פילמוגרפיה נבחרת

"האדמירל אושקוב" (1953), סרן סעיד עלי
"הגאדפליי" (1955), מרטיני
"היושב ראש" (1964), קולונל קאלוייב
"דיילת" (1967), נוסע קווקזי
"השבויה מהקווקז (1967), החבר סאחוב
"סולאריס" (1968), ד"ר סנוט
"סיפור עתיק, עתיק" (1968), המלך / בעל הפונדק
"שנים עשר כיסאות" (1971), אנדריי ברונס
"איוואן וסילייביץ' מסב את מקצועו" (1973), אנטון סמיונוביץ' שפאק רופא השיניים
"שקרן לא מתאים" (1973), נסיך בורוכטניה אמיר ברוכטאן השני
"הרפתקאות בורטינו" (1975), קראבאס ברבאס
"31 ביוני" (1978) מלגרים, אמן קסם שחור ולבן
"שלושת המוסקטרים" (2013) כגרבייה
חייו האישיים

אטוש היה נשוי מספר פעמים.
נינל מישקובה (ילידת 1926, נפטרה ב-2003) - שחקנית, בתו היחידה של גנרל קונסטנטין מישקוב.
ילנה איזמיילובה (ילידת 1920, נפטרה ב-2005) - שחקנית, נישואים אזרחיים בשנים 1945-1950.
נינה קריינובה (ילידת 1927, נפטרה בשנת 2000) - מורה לאנגלית.
ילנה גורבונובה (ילידת 1965) - מורה לאנגלית.
יש לו בת, השחקנית ראיסה אטוש (ילידת 1955), מנישואיו עם קריינובה.
ספולטו

| --- | --- |
סמל ספולטוסמל ספולטו

 מדינה:  איטליה איטליה
 מחוז:  אומבריה אומבריה
 נפה:  פרוג'ה
 שפה רשמית:  איטלקית 
 תאריך ייסוד:  המאה ה-5 לפנה"ס
 שטח:  349 קמ"ר
 גובה:  396 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  36,271 (1 בינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  109 נפש לקמ"ר (2008)
 קואורדינטות:  42°44′00″N 12°44′00″E﻿ / ﻿42.733333333333°N 12.733333333333°E﻿ / 42.733333333333; 12.733333333333 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.comune.spoleto.pg.it
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןספולטו(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןספולטו(למפת אומבריה רגילה) פרוג'ה טרני פוליניו צ'יטה די קאסטלו  גוביו אסיזי מארקה אברוצו לאציו טוסקנהספולטו(למפת אומבריה מוגדלת) פרוג'ה טרני פוליניו צ'יטה די קאסטלו  גוביו אסיזי מארקה אברוצו לאציו טוסקנהספולטו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מראה העיר בערב
ספולטו (באיטלקית: Spoleto, בלטינית: Spoletium) היא עיר איטלקית עתיקה בנפת פרוג'ה, במרכז-מזרח מחוז אומבריה לרגלי הרי האפנינים. היא שוכנת 63 ק"מ דרומית-מזרחית לפרוג'ה, 212 ק"מ דרומית-מזרחית מפירנצה ו-78 ק"מ צפונית מרומא. היא בעלת אוכלוסייה של כ-40,000 תושבים, בקרוב.
תולדות העיר

ספולטו או ספולטיום בימי רומא העתיקה שכנה על הזרוע המזרחית של ויה פלמיניה, הדרך הראשית מרומא לצפון איטליה. הדרך אליה עברה בשני מקומות שהיו מיושבים באותה עת: פורוס פלמיני (Forum Flaminii) ליד פוליאנו – היום מתחת לכיכר השוק של העיר – (Foligno) וגשר עתיק (Ponte Sanguinario) שעמד על תילו עד המאה ה-1 לפנה"ס.
לעיר היה מעמד גאוגרפי שליט בפתחו של עמק רחב ידיים, המוקף הרים. העיר הייתה מרכז חשוב של העם האומברי הקדום, אשר בנה חומה מסביב לעיר במאה ה-5 לפנה"ס, ששרידים ממנה עוד נראים בעיר.
על קיומה של הקולוניה הרומית ספולטיום ידוע לנו מכתבי ליביוס. בשנת 217 אחרי קרב טרסימנו הותקפה העיר על ידי חניבעל אך נהדפו על ידי תושביה. בשנים 218 עד 201 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה היא הייתה לבעלת בריתה של רומא. בכתבי קיקרו הופיע תאורה משנת 95 לפנה"ס: colonia latina in primis firma et illustris. בשנת 80 לפנה"ס במלחמת האזרחים הרומית המושבה הייתה לעיר (municipium). בימי הקיסרות הרומית העיר פרחה אך אין אזכורים אודותיה מלבד אזכור ינותיה.
יהודי ספולטו

אחד היהודים המפורסמים מתושבי העיר היה הרופא דוד די פומיס (dauid de pumis) מ"סיליטו העיר בגליל אומבריה" ממשפחת התפוחים. במבוא לספרו הוא מספר כי משפחת התפוחים המפורסמת, בני שבט יהודה אחרי שהוגלו לאחר חורבן בית שני לרומא, בחרה להתיישב בעיר ספולטו: "הגיעו אליה בשבעים נפש".
ספרו החשוב הוא "צמח דוד", מילון רפואי בשלש שפות: עברית, איטלקית ולטינית. הספר חובר סוף המאה ה-16. הספר חובר בבחרותו, נדפס בשנת שמ"ז (1597) והוא "ביאור מלות קשות בתלמוד ובמדרש כעין ספר ערוך. בחיבור נוסף שלו הוא מברר את "מעלת רופאי ישראל".
באוצר הגדולים אלופי יעקב מובא יחוסו לתשעה דורות, עד הקדוש ר' אליהו. במבוא הוא סיפר עוד על תולדות חייו. בשנת מ"ה (כנראה 1585) היה ב"פירושה" קריה נאמנה (פרוג'ה) ושם למד ולימד דברי חכמים. הוא גורש מהעיר והגיע לעיר פיטיליאנו (Pitigliano) – היום בדרום מחוז טוסקנה. הוא סיפר כי זו "ארץ אוכלת יושביה עבור קלקול האוויר" ושם מתו בני משפחתו. משם ירד לרומא אך לא זכה לחסד, עלה לפירנצה ומשם עבר לוונציה שם מצא את מנוחתו.
ערים תאומות

ארצות הברית צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, ארצות הברית
גרמניה סווטזינגן (אנ'), גרמניה
הערות שוליים

↑  צמח דוד,  במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית
↑  כרך ג' עמ' צ"ז
↑  בעיר הייתה קהילה יהודית מפורסמת והעיר כונתה "ירושלים של מטה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550224805171  BnF: cb12245663c (data)  GND: 4105495-7  LCCN: n79100751  MusicBrainz: f6b4c8b7-cefb-420f-bc7a-df91ac0613cb  NARA: 10044623  NKC: ge606531  SUDOC: 028724100  VIAF: 139544297   WorldCat (עם VIAF): 139544297
הסכם יפן–קוריאה (1905)

הסכם יפן–קוריאה נחתם על ידי האימפריה היפנית והאימפריה הקוריאנית ב-17 בנובמבר 1905, אחרי הניצחון היפני במלחמת רוסיה–יפן. ההסכם הביא לשלילת העצמאות הדיפלומטית של קוריאה, ולהפיכתה למדינת חסות יפנית.
רקע

אחרי הניצחון היפני על רוסיה במלחמה נגדה ב-1905 וירידת ההשפעה הרוסית, וכן אחרי החתימה על הסכם טאפט–קאטסורה(אנ'), שבו ארצות הברית לכאורה התחייבה שלא להתערב בעניינים הנוגעים לקוריאה, החליטה ממשלת יפן להרחיב את אזור ההשפעה שלה לחצי האי הקוריאני.
נציגים משתי האימפריות נפגשו בסיאול, כדי לדון במחלוקות הנוגעות למדיניות החוץ של קוריאה; יש לציין כי באותה עת הארמון הקוריאני היה תחת כיבוש יפני וכן צבא יפן החזיק בנקודות אסטרטגיות בקוריאה, דבר שגרם לצד הקוריאני בשיחות להיות בעמדת נחיתות ברורה.
החתימה על ההסכם

ב-9 בנובמבר 1905 הגיע איטו הירובומי, מי שעתיד היה להתמנות למושל קוריאה, לסיאול, שם מסר מכתב מקיסר יפן לקיסר קוריאה, קוג'ונג, שבו הוא התבקש לחתום על ההסכם. ב-15 בנובמבר 1905 כוחות יפן הקיפו את ארמון הקיסר במטרה לאיים עליו כדי שיחתום על ההסכם.
ב-17 בנובמבר נכנסו איטו הירובומי והפילד-מרשל היפני הסגווה יושימיצ'י לבניין בעיצוב רוסי שהיה בעבר חלק מארמון דקוסוגונג, שם לחצו על הקיסר לחתום על ההסכם, אך הוא סירב. איטו הירובומי הפעיל לחץ על הקבינט הקוריאני ושיגר איומים בדבר פגיעה בגופם כדי שיחתמו על ההסכם. לפי עדויות, ראש הממשלה הקוריאני המשיך בסירוב וצעק. בתגובה, היפנים כלאו את ראש הממשלה בחדר נפרד, ואיימו שאם ימשיך בצעקותיו, יהרגו אותו. לאחר מכן, הקבינט הקוריאני חתם על ההסכם שהציגו היפנים, וכלל שליטה יפנית מוחלטת בענייני החוץ של קוריאה, לצד העברת השליטה על הנמלים בקוריאה לידי יפן.
הוראות ההסכם

ההסכם שלל מקוריאה את הריבונות הדיפלומטית שלה, והפך אותה בפועל למדינת חסות של יפן. כפועל ישיר מכך, נדרשה קוריאה לסגור את כלל הנציגויות שלה בעולם, לרבות אלו שבבייג'ינג ובוושינגטון.
ההסכם נכנס לתוקף ביום חתימתו, והניח את היסודות להסכם נוסף שנחתם ב-1907, ולסיפוח המלא של קוריאה ב-1910.
הוראות ההסכם > מחלוקת

קיסר קוריאה שלח מכתבים לראשי מדינות שונים בבקשה שיתמכו בו במאבק נגד החתימה הלא חוקית על ההסכם. עד ל-21 בפברואר 1908 הוא שלח 17 מכתבים לשמונה ראשי מדינות:
אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת
ארמאן פלייר, נשיא צרפת
ניקולאי השני, קיסר רוסיה
פרנץ יוזף, קיסר אוסטרו–הונגריה
ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה
לאופולד השני, מלך בלגיה
גואנג סו, קיסר סין
וילהלם השני, קיסר גרמניה
ב-1907, שלח שלושה מכתבים חשאיים לוועידת השלום השנייה שנערכה בהאג, בהם מחה על חוסר ההוגנות שבהסכמים, אולם לא אושר לקוריאה להשתתף בוועידה.
לצד הקיסר, גם אחרים מחו נגד ההסכם. מין יונג האן וג'ו ביונג-סה התאבדו במחאה. אנשים ממעמד היאנגבאן הצטרפו למיליציות אזרחיות.
אחרי השלמת ההסכם, המשיך הקיסר לנסות להסב את תשומת הלב של העולם למתרחש בקוריאה, והוא אף שלח נציג מיוחד להאג. פעולותיו אלה גרמו ליפנים לחייב אותו לפרוש מתפקידו.
ביטול ההסכם

הקיסר קוג'ונג ניסה ליידע את הקהילה הבינלאומית בדבר חוסר הצדק שבהסכם, אולם הוא העלה חרס בידיו. הכרזתו על ביטול ההסכם לא הוכרה בעולם, על אף מאמציו הבאים:
מסמך בינלאומי נכתב ב-29 בינואר 1906
מכתב אישי נמסר להומר הולבר, הנציג האמריקאי בקוריאה, ב-22 ביוני 1906
מכתב נשלח לנשיא צרפת ב-22 ביוני 1906
בהסכם בין יפן וקוריאה ב-1965 נקבע שההסכם "חלול וריק".
בהצהרה משותפת לנציגים מצפון ומדרום קוריאה, הוכרז כי ההסכם ריק מתוכן כי הוא נכפה על ידי היפנים.
נכון ל-2010, דרום קוריאה החרימה נכסים מצאצאים של אנשים שתמכו ביפנים בעת חתימת ההסכם.
אחרית דבר

אחרי החתימה על ההסכם, ההשפעה היפנית בקוריאה גברה משמעותית. כל מדיניות החוץ של קוריאה עברה דרך המושל שהיפנים מינו. איטו הירובומי היה הראשון בתפקיד זה.
הערות שוליים

↑  Korea's Appeal to the Conference on Limitation of Armament, ‏17 בנובמבר 1905
↑  Israel Smith Clare, Library of universal history and popular science, p. 4732., 1910
↑  "Deoksu Jungmyeongjeon". 23 ביוני 2008. נבדק ב-4 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Uk Heo, Terence Roehrig (2010). South Korea Since 1980. Cambridge University Press. p. 9. ISBN 9780802091956.
↑  "Independence leader Kim Koo". 28 באפריל 2008. נבדק ב-4 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lee Hang-bok, The King's Letter, English JoonAng Daily, ‏22-09-2009
↑  "Treaty on Basic Relations between Japan and the Republic of Korea".
↑    Julian Ryall, ‏South Korea targets Japanese collaborators' descendants, The Telegraph, 14 July 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLK: KSH2002013674 
מכתב שנשלח מהקיסר קוג'ונג, לווילהלם השני, קיסר גרמניה
הניתוח של הקיסר קוג'ונג ביחס להסכם מ-1905
מעון מושל קוריאה מטעם יפן
בית ברנרדה אלבה

| --- | --- |

 כתיבה:  פדריקו גארסיה לורקה 
 סוגה:  דרמה 
 הצגת בכורה:  8 במרץ 1940 
 שפה:  ספרדית 
 
מינרבה מנה ב"בית ברנרדה אלבה"
בית ברנרדה אלבה (בספרדית: La casa de Bernarda Alba) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה. פרשנים משייכים אותו ל"טרילוגיה הכפרית", עמה נמנים גם "חתונת הדמים" ו"ירמה". לורקה לא כלל אותו במסגרת המחזות שתכנן לכתוב כחלק מה"טרילוגיה של ארץ ספרד" (שנותרה בלתי גמורה בזמן רציחתו).
לורקה תיאר את המחזה בכותרת המשנה כ"דרמה של נשים בכפרי ספרד". בית ברנרדה אלבה היה מחזהו האחרון של לורקה, אותו סיים לכתוב ב-19 ביוני 1936, חודשיים לפני מותו במלחמת האזרחים בספרד. המחזה הועלה לראשונה על הבמה ב-1945. המחזה מתמקד באירועים המתרחשים בבית באנדלוסיה בתקופת אבל, שבמהלכם ברנרדה (בת 60) שולטת באופן מוחלט בחייהן של חמש בנותיה: אנגוסטיאס (בת 39), מגדלנה (בת 30), אמליה (בת 27), מרטיריו (בת 24) ואדלה (בת 20). בבית מתגוררות גם לה פונסיה, המשרתת בת ה-60 ומריה חוספה, אמה בת השמונים של ברנרדה.
לורקה לא כלל אף דמות גברית במחזה, מה שגורם למתח מיני רב, שנוכח לאורך כל המחזה. פפה "אל רומאנו", מושא אהבתן של בנותיה של ברנרדה ומחזרה של אנגוסטיאס, מעולם לא מופיע על הבמה. המחזה עוסק בנושאים של דיכוי, תשוקה, הליכה בתלם ובוחן את ההשפעה שיש לגברים על נשים.