stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גילברט וסאליבן
אופרות > הצלחות ראשונות > שודדי הים מפנזאנס

הרעיון לאופרה "שודדי הים מפנזאנס" (The Pirates of Penzance) נהגה על מנת לסנוט במפירי זכויות היוצרים ("הפיראטים") של האופרות של גילברט וסאליבן באמריקה. בנוסף, לועגת האופרה הזו לנושאים רבים ומגוונים, ביניהם המוסכמות המגוחכות של ז'אנר הגרנד אופרה, מחויבויות משפחתיות, ה"מכובדות" של הציוויליזציה ומעמד האצולה האנגלי, וחוסר הרלוונטיות של חינוך ליברלי. הסיפור גם שואל את נושא האנשים הבלתי מיומנים מתוך האופרה הקודמת, פינאפור, בדמות אחד השירים הידועים ביותר של הצמד "I am the very model of a modern major general" ("אני הוא המודל לתת-אלוף החדש") על הגנרל בעל ידע מעודכן בכל דבר, פרט לצבא. השיר הקליט זכה לעיבודים רבים ושונים. המייג'ור ג'נרל ובנותיו הרבות נמלטים משודדי הים מפנזאנס רכי הלב, שהם כולם יתומים, בתואנת שווא שהוא בעצמו יתום. הם מגלים את התרמית ומצליחים לשבות את הגנרל שוב. אך כשמתגלה שלמעשה כל שודדי הים הם צאצאים לאצולה הבריטית, הוא מתרה בהם: "חיזרו לעמדותיכם ולחובותיכם החוקיות, וקחו לכם את בנותיי, שכולן יפהפיות!".
היצירה עלתה לראשונה בניו יורק ולא בלונדון, בניסיון לא מוצלח לאכוף את זכויות היוצרים על היצירה באמריקה. גם האופרה הזו הייתה הצלחה גדולה, הן בביקורת והן לפי תגובת הקהל. ההופעה עלתה שוב בלונדון בבית האופרה הקומית, והוצגה אז 363 פעמים. "שודדי הים מפנזאנס" הייתה לאחת האופרות המצליחות והמבוצעות ביותר של גילברט וסאליבן עד היום, וזכתה גם להפקה חדשנית בברודוויי בשנת 1981.
אופרות > פתיחת תיאטרון סבוי > פיישנס

האופרה "פיישנס" (Patience 1881) הייתה סאטירה על התנועה האסתטית בכלל ועל משורריה הססגוניים בפרט. היא שילבה בתוכה מן האספקטים של המשוררים אלג'רנון צ'ארלס סווינברן, דנטה גבריאל רוזטי, אוסקר ויילד, ג'יימס מקניל ויסלר ואחרים, בדמותם של המשוררים הבדיוניים המתחרים באנת'ורן וגרובנר אשר דמויותיהם מושמות ללעג. זמר הבריטון גרוסמית', אשר יצר את הדמות של באנת'ורן, ביסס את האיפור, הפאה והתלבושת של באנת'ורן על אלג'רנון סווינברן ובייחוד על ג'יימס ויסלר (כפי שמופיע בתמונה מצד שמאל). היצירה מציגה סאטירה נוקבת גם כלפי יהירות גברית ושוביניזם בצבא. העלילה עצמה עוסקת בשני משוררים "אסתטיים" מתחרים, המושכים את תשומת לבן של נשים צעירות בכפר, שהתארסו לא מכבר עם קצינים מגדוד הפרשים. ברם, שני המשוררים מאוהבים בפיישנס, חלבנית הכפר, ששונאת את באנת'ורן, ומשוכנעת כי זוהי חובתה להתכחש לגרובנר על אף אהבתה כלפיו. ריצ'רד ד'וילי קארט היה גם האמרגן של אוסקר ויילד, אשר באותה עת תמך בסתר באסתטיציזם. ד'וילי קארט שלח את ויילד לסיבוב הרצאות באמריקה, בתיאום עם סיבוב ההופעות באמריקה של האופרה פיישנס, על מנת שהקהל האמריקאי יבין את מושא הסאטירה.
בזמן הרצת האופרה "פיישנס", בנה ד'וילי קארט את תיאטרון סבוי, שהיה תיאטרון גדול ומודרני, והפך ל"משכן הקבע" של הצמד. היה זה התיאטרון הראשון, וכן הבניין הציבורי הראשון בעולם, שהואר כולו בתאורת חשמל. הצגת פיישנס עברה לתיאטרון סבוי אחרי שהוצגה שישה חודשים בבית האופרה הקומית, ושם רצה 578 פעמים. בכך עברה את האופרה "אוניית הצי פינאפור" והפכה ליצירת התיאטרון השנייה במספר הפעמים שהועלתה, בהפקתה המקורית.
אופרות > פתיחת תיאטרון סבוי > יולנתה

"יולנתה" (Iolanthe 1882) הייתה האופרה הראשונה שבכורתה הייתה בתיאטרון סבוי. התיאטרון, אשר צויד במערכת חיבורי חשמל מלאה, איפשר שימוש במספר רב של אפקטים מיוחדים, כמו שרביטי קסמים מנצנצים שהחזיקו זמרות מקהלת הנשים בתפקידי הפיות. האופרה לעגה לחוק האנגלי ולבית הלורדים, וגם נגעה בנושא מלחמת המינים. המבקרים חשו שעבודתו של סאליבן עלתה מדרגה; הדיילי טלגרף כתב "סאליבן ניצל את שעת הכושר שהוצעה לפניו, ואנו נוטים לראות ב"יולנתה" את עבודתו הטובה ביותר בשותפות עם גילברט". כתב העת "התיאטרון" הכריז כי "המוזיקה של "יולנתה" היא יצירתו הטובה ביותר של דוקטור סאליבן. איכות היצירה לכל אורכה אחידה ומאוזנת יותר ושומרת על סטנדרט גבוה יותר מאשר כל אחת מעבודותיו הקודמות".
"יולנתה" היא אחת מכמה יצירות של גילברט, שעלילותיהן מביאות גברים ואהבת בשר-ודם אל עולם נשי נסוך שלווה ורוגע, שהסטטוס קוו מתערער בו כתוצאה מכך. גילברט יצר כבר בעבר מספר "קומדיות פיות" בתיאטרון היימרקט בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19, בהשפעת סיפורי הפיות של ג'יימס פלנשה. הם בנויים לפי הרעיון של גילוי עצמי של דמויות בהשפעת קסם או התערבות על-טבעית.
במהלך עונת ההצגה של "יולנתה" בשנת 1883, קיבל סאליבן את התואר אביר מן המלכה ויקטוריה. פרסומו הבינלאומי אמנם הגיע מכתיבת האופרות הקומיות עם גילברט, אך התואר ניתן לסאליבן על עבודותיו בתחום המוזיקה ה"רצינית". הממסד המוזיקלי, וכן מבקרי המוזיקה, סברו שאירוע זה מן הראוי שישים קץ לקריירת האופרות הקומיות של סאליבן, משום שאין זה יאה לאביר לכתוב יצירות פחותות ברמתן מאורטוריה וגרנד אופרה. סאליבן עצמו, על אף הביטחון הכלכלי שהקנו לו האופרות הקומיות שכתב לתיאטרון סאבוי, ראה יותר ויותר את עבודתו עם גילברט כמשנית בחשיבותה, נחותה לרמתו וחוזרת על עצמה. זאת ועוד, הוא התייחס במורת רוח אל הכורח לפשט את המוזיקה על מנת שמילותיו של גילברט תשמענה בבירור. אך למרבה האירוניה, בפברואר של שנת 1883, מיד לאחר פתיחתה של "יולנתה", חתם סאליבן על חוזה לתקופה של חמש שנים עם גילברט ועם ד'וילי קארט, ובו התחייב לכתיבת אופרה קומית בהתראה של שישה חודשים.
אופרות > פתיחת תיאטרון סבוי > הנסיכה איידה

"הנסיכה איידה" (Princess Ida 1884) הייתה מהתלה פארודית על חינוך נשים ועל שוביניזם, והמשיכה את קו המלחמה בין המינים שהתווה באופרה הקודמת "יולנתה". האופרה מבוססת למעשה על פואמה של אלפרד טניסון בשם "הנסיכה: מחרוזת [שירים]". גילברט כתב פארסה בחרוזים לבנים על אותו הנושא ב-1870 אשר נקראה "הנסיכה", בעשותו שימוש בדיאלוגים של אותה פארסה באופרה "הנסיכה איידה". זוהי יצירתם היחידה של גילברט וסאליבן אשר הדיאלוגים בה כתובים כולם בחרוזים לבנים, וכמו כן האופרה היחידה בשלוש מערכות (יתר האופרות כתובות בשתי מערכות). הסופרנית ליליאן ראסל אמורה הייתה לשחק בתפקיד הראשי, אך גילברט סבר, שאינה מחויבת די הצורך לתפקיד. כאשר לא התייצבה לחזרה, ניצל את ההזדמנות ופיטר אותה מצוות האופרה.
הצלחתה הקטנה יחסית של האופרה עצרה סדרה רצופה של אופרות מצליחות מאוד מאת הצמד. גם קיץ חם במיוחד לא תרם למכירת הכרטיסים. האופרה הוצגה 246 פעמים בלונדון, והפקתה המחודשת עלתה שוב רק ב-1919. סאליבן היה מרוצה מן הלברית של האופרה, אך חודשיים אחרי שעלתה אמר לד'וילי קארט כי "בלתי אפשרי בעבורי לכתוב יצירה נוספת מן הסוג שאני וגילברט כותבים זה מכבר". כאשר הצגות האופרה הראו סימני דעיכה, נוכח קארט לדעת, שלראשונה מזה זמן רב, אין לו אופרה חדשה מן המוכן לאחר ירידת קודמתה. ב-22 במרץ 1884 הודיע ד'וילי קארט לגילברט וסאליבן כי עליהם להפיק אופרה חדשה בתוך חצי שנה, על-פי ההסכם אשר נחתם עימם. לאחר ירידתה של "הנסיכה איידה", הפיק ד'וילי קארט מחדש את האופרה "המכשף" פעם נוספת.
אופרות > "טבלית הקסמים" > רודיגור

"רודיגור" (Ruddigore, 1887), אופרה העוסקת במלודרמה הוויקטוריאנית, הצליחה פחות ממרבית שיתופי הפעולה המוקדמים בין גילברט וסאליבן, והועלתה 288 פעמים. הכותרת המקורית, Ruddygore, וכן כמה אלמנטים בעלילה, ביניהם החייאה של רוחות רפאים, נדחתה על ידי המבקרים. גילברט וסאליבן אייתו מחדש את שם האופרה, וגם ערכו קיצוצים ושינויים. האופרה בכל זאת הניבה הכנסות, ולא כל הביקורות עליה היו שליליות. ה"אילוסטרייטד לונדון ניוז" שיבח את היצירה ואת צמד יוצריה ובעיקר את סאליבן: "סר ארתור סאליבן הצליח בהחלט בהבעת רגש טהור ומצבי קומדיה". שינויים נוספים נערכו ביצירה, נוסף לכתיבת אוברטורה חדשה. רופרט ד'וילי קארט, בנו של ריצ'רד וממשיך דרכו בחברת האופרה, הפיק מחדש את האופרה אחרי מלחמת העולם הראשונה. היצירה בוצעה באופן סדיר בחברת ד'וילי קארט מאז והלאה.
כמה מן האלמנטים של עלילת "רודיגור" הופיעו כבר באופרה במערכה אחת שכתב גילברט ב-1869, "לפני עידן ועידנים", ביניהם, למשל, רוחות אשר יוצאות מתוך הפורטרטים התלויים על הקירות. כאשר הסתיימו הצגות האופרה הזו, לא הייתה באמתחתה של חברת ד'וילי קארט אופרה חדשה מאת הצמד. גילברט הציע שוב רעיון המבוסס על "טבלית קסמים", וסאליבן שב והביע את רצונו להפסיק את השותפות. בזמן שהשניים ליבנו את חילוקי הדעות האומנותיים ביניהם, ד'וילי קארט הפיק אופרות ישנות ואהובות – "אוניית הצי פינאפור", "שודדי הים מפנזאנס" ו"המיקאדו".
אופרות > "טבלית הקסמים" > אנשי המשמר

האופרה "אנשי המשמר" (The Yeomen of the Guard, 1888) הייתה יצירתם היחידה של הצמד בעלת סיום "רציני" לעלילתה. היא מספרת את סיפורם של ליצן חצר וזמרת נודדת, אשר מוצאים עצמם בסבך של אינטריגות במצודת לונדון במאה ה-16. הדיאלוג הפרוזאי כתוב בסגנון שייקספירי, או בלשון אנגלית מודרנית מוקדמת. חלק מן האלמנטים של הסיפור לקוחים מתוך מחזה קודם של גילברט, "לבבות שבורים". עיתון הטיימס הלונדוני שיבח את הלברית של האופרה: "יש להודות שגילברט אכן עשה מאמץ להתעלות מעל שגרתו הרגילה והגיע לדברים איכותיים יותר".
היצירה היא אמנם לא מז'אנר הגרנד אופרה, אך היא סיפקה לסאליבן הזדמנות לכתוב מוזיקה שאפתנית יותר. הביקורת, שהיללה את יצירתו האחרונה של סאליבן, האורטוריה "אגדת הזהב", החשיבה את המוזיקה ל"אנשי המשמר" למשובחת אף יותר. בכלל זאת זכתה לשבחים גם האוברטורה, אשר הייתה במקרה זה בצורת סונאטה, יותר ממחרוזות השירים אשר תפקדו כאוברטורות במקרים הקודמים. העיתון "דיילי טלגרף" כתב:
הליווי התזמורתי... הוא תענוג לאזניים, ובייחוד השימוש בכלי הנשיפה מעץ, המאלץ אותנו לכרות אוזניים מתפעלות. שוברט בעצמו לא יכול היה לכתוב לכלים אלו ביתר מיומנות ואהבה. אנו מציבים את השירים וקטעי המקהלה באופרה "אנשי המשמר" מעל ומעבר לכל מאמציו הקודמים בז'אנר זה. המוזיקה ברמתה הגבוהה מספקת לנו אופרה אנגלית אותנטית.
האופרה הייתה להיט בזמנו, ורצה מעל לשנה, גם בניו יורק ובהפקות פיראטיות. במהלך ההצגה מ-12 במרץ 1889, כתב סאליבן לגילברט: "איבדתי את חיבתי לכתיבת אופרה קומית, ויש לי ספקות רציניים באשר ליכולתי להמשיך בכך... אתה טוען, שבאופרה "רצינית" אתה מוכרח, פחות או יותר, להקריב מעצמך. אני אומר, שזה בדיוק מה שעשיתי אני בכל יצירתנו המשותפת, ומה שאצטרך להמשיך ולעשות בכל אופרה קומית מוצלחת."
סאליבן התעקש, שהאופרה הבאה שייכתוב תהיה גרנד אופרה. גילברט סבר, שלא יוכל לכתוב ליברית לגרנד אופרה, אך הוא הציע פשרה, סאליבן הסכים לה, בסופו של דבר. השניים ימשיכו לכתוב אופרות קומיות בעבור הסבוי, ובאותו זמן יכתוב סאליבן גם גרנד אופרה לבית תיאטרון חדש אשר ד'וילי קארט בנה על מנת להציג בו אופרות בריטיות. לאחר מבוי סתום קצרצר אליו הגיעו השניים, הוחלט על כתיבת אופרת-סבוי חדשה אשר תתרחש בוונציה ותעסוק בחיי הוונציאנים, כפי שסאליבן תיאר זאת "נראה לי, שטמונה כאן הזדמנות גדולה לכתיבת מוזיקה צבעונית וסוחפת".
אופרות > "טבלית הקסמים" > שייטי הגונדולות

עלילת "שייטי הגונדולות" (The Gondoliers 1889) מתרחשת בחלקה בוונציה ובחלקה בממלכה בדיונית, הנשלטת בידי שני שייטי גונדולות אשר מנסים לעצבה ברוח של "שוויון רפובליקני". גם באופרה זו משחזר גילברט כמה מן המוטיבים שבהם עשה שימוש בעבר, ביניהם סאטירה על האבחנה בין המעמדות בחברה, אשר מככבת ברבות מן הליבריות שכתב. הלברית משקפת גם את יחסו של גילברט כלפי חוק חברות הבורסה, אשר ריתק אותו. הנושא הזה מופיע בהרחבה רבה אף יותר באופרה הבאה שכתבו גילברט וסאליבן "אוטופיה בערבון מוגבל". ביקורות העיתונות כלפי האופרה היו כמעט כולן אוהדות.
שותפו של סאליבן לאופרה Cox and Box, ס. כ. בורננד, כתב לו: "מגניפיקו! אני מקנא בך ובגילברט על יכולתכם להעמיד יצירה כה שלמה בסגנונה". האופרה זכתה להצגות רבות מאוד – ההרצה השלישית באורכה אחרי האופרות "המיקאדו" ו"אוניית הצי פינאפור". בשנת 1891 הוזמנה האופרה לביצוע לפני המלכה ויקטוריה והמשפחה המלכותית בטירת וינדזור. זו האופרה הראשונה של הצמד אשר זכתה לכבוד זה. "שייטי הגונדולות" היא גם ההצלחה האחרונה של גילברט וסאליבן בתור צמד יוצרים.
אופרות > מריבת המרבד

בעבודתם המשותפת של גילברט וסאליבן נתגלעו לא פעם מתחים, אשר נבעו בחלקם מהעובדה, שכל אחד מהם ראה את עבודתו שלו כמשועבדת לזו של חברו, ובחלקם מן השוני באופיים של שני האמנים; גילברט נטה לעימותים והיה ידוע לשמצה ברגישותו (אך היה גם אדם אדיב מאוד), בעוד סאליבן נמנע מקונפליקטים. בנוסף, גילברט השתית את הלבריות שלו על מצבים אבסורדיים, לעיתים עד חוסר סבירות, בעוד סאליבן שאף לריאליזם ולתוכן רגשי. גם הסאטירה הפוליטית והלעגנית של גילברט נמצאה בעייתית בעיניו של סאליבן, משום שהאחרון רצה בידידותם ובחסותם של בעלי ההון וההשפעה.
גילברט וסאליבן התווכחו פעמים אחדות על בחירת נושא האופרה הבאה שלהם. אחרי הצלחתן הצנועה מדי של האופרות "הנסיכה איידה" ו"רודיגור" בתוך רצף ההצלחות שבין "אוניית הצי פינאפור" ל"שייטי הגונדולות", ביקש סאליבן לפרק את השותפות, באומרו שהוא מוצא את עלילותיו של גילברט חוזרות על עצמן ושאין הן מביאות לו סיפוק אומנותי. בזמן שגילברט וסאליבן ליבנו את חילוקי הדעות האומנותיים ביניהם, דאג ד'וילי קארט לשמור על פעילות תיאטרון סבוי באמצעות הפקות מחודשות של אופרות ישנות של הצמד. בכל אחד מהמקרים, סיפק גילברט אחרי כמה חודשים ליברית אשר סיפק את דרישותיו של סאליבן, והשותפות יכלה להמשיך בדרכה בהצלחה.
במהלך ההרצה של האופרה "שייטי הגונדולות", התרה גילברט בד'וילי קארט בעניין הוצאות ההפקה. קארט רכש שטיח חדש בעבור הלובי של תיאטרון סבוי על חשבון השותפות כולה, מה שגילברט ראה כשערורייה, כי האמין שעל קארט לבדו לצאת בהוצאות התחזוקה.
סאליבן עצמו צידד בקארט, שבנה באותה עת בית אופרה חדש בלונדון. לחנוכת בית האופרה החדש נועדה גרנד אופרה של סאליבן בשם "אייבנהו". שמעה של התקרית הגיע אף לאוזני הציבור, ובאותו זמן עבדו גילברט וסאליבן בנפרד; גילברט על The Mountebanks עם המלחין אלפרד סליר, ועל "חיפזון לחתונה" עם ג'ורג' גרוסמית'. סאליבן עבד על "אולם האדון" עם הליברתן סינדי גראנדי. לאחר הרבה ניסיונות פיוס כושלים בין צמד היוצרים והמפיק, נכנס לתמונה המו"ל של גילברט וסאליבן, טום צ'אפל, ובתוך שבועות הצליח לגשר ביניהם לבין ד'וילי קארט.
השפעתם על התרבות

מזה כ-125 שנים משפיעים גילברט וסאליבן באופן ישיר על התרבות הפופולרית בעולם דובר האנגלית. שורות וציטוטים ישירים מן הטקסטים של גילברט נעשו שגורים אצל דוברי האנגלית, גם אם אינם במקור של גילברט עצמו (ביניהם "short sharp shock" הבא לתאר עונש קשה, "let the punishment fit the crime" – יותאם העונש לפשע, ו"what never? Hardly ever!" אשר צוטט גם על ידי שופט בבית המשפט העליון בארצות הברית). האופרות השפיעו גם על השיח הפוליטי, על הספרות, הטלוויזיה ועולם הסרטים מאוחר יותר.
עולם המחזמר, מן הסוגות הפופולריות בתחום אומנויות הבמה, חב חוב עצום לגילברט וסאליבן. סגנונם זכה לחיקויים של מלחינים כגון גאי בולטון, ויקטור הרברט, אירווינג ברלין, אוסקר המרשטיין ואנדרו לויד ובר, ופזמונאים כקול פורטר, איירה גרשווין ונואל קאוורד אשר כתב: "נולדתי לדור שהתייחס עדיין למוזיקה הקלה ברצינות. המוזיקה של גילברט וסאליבן הומהמה ונוגנה ללא הרף מגיל צעיר. אבי שר אותם, אמי ניגנה אותם, והאומנת שלי, אמה, שרקה אותם. דודי ודודותיי... שרו אותם לבד ובאוניסון."
פרט ליצירות אשר הושפעו מגילברט וסאליבן, נעשו פרודיות וקטעי קומדיה על גילברט וסאליבן עצמם ועל האופרות שלהם, בין השאר על ידי הקומיקאית אנה ראסל ועל ידי טום לרר, ורבים נוספים. גילברט וסאליבן זוכים לאזכורים רבים מספור בסדרות טלוויזיה פופולריות באנגלית (למשל, ב"משפחת סימפסון", "נשואים פלוס", "הבית הלבן", "איש משפחה" ועוד). כמו כן צולמו סרטים על הצמד עצמו, ביניהם "סיפורם של גילברט וסאליבן" משנת 1958 וסרטו של מייק לי זוכה בפרסי האוסקר, "טופסי טרווי" משנת 2000. האופרות עצמן זכו לעיבודים שונים, הן מוזיקליים והן בליברית, ותורגמו לשפות רבות, ביניהן גם עברית ויידיש.
מאפיינים מוזיקליים

הלחנים שסאליבן סיפק לאופרות שכתב יחד עם גילברט אינם קשורים, ברובם המכריע, להתפתחות המוזיקלית של הסגנון הרומנטי אשר היה דומיננטי באירופה בסוף המאה ה-19. המוזיקה של סאליבן פשוטה הרבה יותר, וניתן לכנותה אף פשטנית, ובהשוואה לסגנון הרומנטי היא מוזיקה קלה. ניתן לייחס זאת לכך שז'אנר האופרטה אינו מייחס משמעות למורכבות המוזיקלית, וכן, האיזון בין מוזיקה לטקסט ולבימוי אינו דומה לזה שבאופרה. באופרה, נוטה הכף בבירור אל עבר הבעה מוזיקלית, בעוד שבז'אנר האופרטה, או האופרה הקומית, המוזיקה מלווה את המתרחש, בדומה למחזמר.
עם זאת, סאליבן אימץ את מיטב כישרונו לחיבור מוזיקה, שתהיה פשוטה אך מרתקת. הוא אינו מועל בתפקידו, ומשתדל למצוא לכל חלק באופרה את האופי המוזיקלי אשר יהלום אותו ביותר, ביודעו שהאופרטות אשר חיבר עם גילברט אינן תורמות לשמו כמלחין רציני. זאת על אף שמרבית יצירותיו, למעשה, אינן אופרטות.
המאפיינים המוזיקליים אם כן, הם טונאליות ברורה ומובהקת בכל חלק מחלקי האופרות (למעט קטעים אשר באופן מכוון נוטים לשפה מוזיקלית בסגנון הרנסאנס); צורות מוזיקליות פשוטות מאוד, לרוב בצורה של שיר בתים; תזמור סטנדרטי דומה לזה של תחילת המאה ה-19; מרקם הומופוני בולט, בעיקר בפרקים הסולניים (בהן התזמורת מספקת לרוב ליווי הרמוני במרקם פשוט מאוד, לעיתים עם תצורות נוספות, אך גם הן פשוטות למדי). התזמורת שלה כתובות רוב האופרות כוללת שני חלילים (חליל שני גם בתפקיד פיקולו), אבוב, שני קלרינטים, בסון, שתי קרנות, שתי חצוצרות, שני טרומבונים, סקציית כלי קשת וכלי הקשה. האופרה "אנשי המשמר" מתוזמרת להרכב הגדול ביותר, ובהּ נוספים בסון שני וטרומבון שלישי.
סאליבן עושה לעיתים שימוש באמצעים מוזיקליים, שהיו נפוצים מאוד כבר באופרות מהמאה ה-19. למשל, באופרה הנחשבת למורכבת מבחינה מוזיקלית, "אנשי המשמר", ישנו שימוש מצומצם במוטיב מנחה (לייטמוטיב), המתקשר לדמויות שונות בעלילה. באופרה "המיקאדו" עושה סאליבן שימוש גם בציורי צלילים, כלומר שימוש בתצורות שונות בכלי הנגינה כאפקט, על מנת לתאר את הקורה על הבמה. האפקט הזה מתרחש כמה וכמה פעמים בטריו "The criminal cried".
מאפיינים מוזיקליים > אוברטורות

האוברטורות מן האופרות של גילברט וסאליבן נותרו פופולריות אף הן, וישנן גם הקלטות רבות שלהן. רובן בנויות כמחרוזת של מנגינות מתוך האופרה שבשבילה נכתבו. האוברטורות לרוב מתוזמרות היטב, אך לא כולן נכתבו על ידי סאליבן עצמו. עם זאת, גם האוברטורות שנכתבו על ידי האסיסטנטים של סאליבן, נכתבו לפי קווים שהוא התווה, ובהרבה מקרים הן כוללות הצעות ותיקונים משלו. סאליבן ניצח עליהן בקביעות (כמו על כל האופרה) בערבי הבכורה, והן כלולות בפרטיטורות אשר יצאו לאור, באישורו.
האוברטורות אשר כתב סאליבן בעצמו הן לאופרות "תספיס", "יולנתה", "הנסיכה איידה", "אנשי המשמר", "שייטי הגונדולות", ו"הדוכס הגדול". ייחוס האוברטורה של "אוטופיה בעירבון מוגבל" לסאליבן מוטל בספק, מאחר שכתב היד שלה אבד. אך היא נכתבה, ככל הנראה, על ידו. האוברטורה ל"תספיס" אבדה, כמו יתר האופרה, אך אין ספק בכך, שהאוברטורה שלה נכתבה על ידי סאליבן. ביצועים מוקדמים של האופרה "המכשף" נוגנו עם אוברטורה אשר כתב סאליבן למחזה של שייקספיר "הנרי השמיני", מאחר שלא היה לסאליבן די זמן על מנת לכתוב אוברטורה חדשה לאופרה. האוברטורה הזו הוחלפה אחר-כך באחת אחרת, אשר נכתבה במיוחד בעבור האופרה.
האוברטורות הנותרות נכתבו על ידי מלחינים אחרים; זו ל"פיישנס" על ידי יוג'ין ד'אלברט, והאוברטורות ל"אוניית הצי פינאפור" ו"הפיראטים מפנזנס" על ידי אלפרד סליר. ה"מיקאדו" ו"רודיגור" על ידי המילטון קלארק (האוברטורה שלו לרודיגור הוחלפה אחר כך באוברטורה של ג'פרי טוי). קלארק גם כתב את האוברטורה ל"מכשף" אשר הועלתה מחדש בשנת 1884, שהיא אותה אוברטורה המנוגנת גם כיום.
רוב האוברטורות הן בשלושה חלקים: הקדמה מהירה, חלק אמצעי איטי, וחלק מסכם בצורת סונאטה דו-נושאית, אם כי קצרה ולא מורכבת מאוד. סאליבן לא תמיד היה עקבי בכתיבת האוברטורות; האוברטורות ל"הנסיכה איידה" ול"שייטי הגונדולות" כוללות רק פתיחה מהירה וחלק איטי מסכם. "אוטופיה בעירבון מוגבל" פותחת בחלק מהיר קצר, אשר לא יופיע שוב באופרה, ולאחריו חלק איטי שהוא הדומיננטי בפרק. לאופרה המורכבת יותר מבחינה מוזיקלית, "אנשי המשמר", כתב סאליבן אוברטורה שלמה בצורת סונאטה, הכוללת מוטיבים מן האופרה.
אפיונים בעזרת הטקסט והמוזיקה

גילברט וסאליבן השתמשו בכלים האומנותיים העומדים לרשותם על מנת לאפיין כל אופרה בהתאם לתקופה ולמקום. באופרה "אנשי המשמר", המתרחשת בראשית תקופת הרנסאנס באנגליה, ניתן לשמוע שימוש באנגלית שייקספירית, וכן שימוש בכינויי גוף "רשמיים" Thy ,Thine ו-Thee, וגם להבחין בהלעגתם השנונה על ידי הטקסט, למשל בדוגמה הבאה:
There's snug love saving up in that middle-aged bosom for some one, and why not for thee – that's me – so take heart and tell her – that's thee – that thou – that's me – lovest her – thee – and – and -well, I'm a miserable old man, and I've done it – and that's me!'
שימוש במטבעות לשון דומים נעשה גם באופרות "פיישנס", "הפיראטים מפנזנס" ו-"רודיגור".
האמצעים המוזיקליים גם הם מתאימים עצמם לרוח המקום ולתקופה. הדבר בא לידי ביטוי בשימוש בתזמור במטרה לחקות כלים מסוימים, למשל שימוש בגונג ובתוף גדול באופרה "המיקאדו", שילוב של כלי הנשיפה הגבוהים באופרות "אנשי המשמר" ו"יולנתה" על מנת לחקות כלי נשיפה עתיקים. שלא כמנהגו באופרות הקומיות, חורג סאליבן מן השימוש המתמיד בטונאליות על מנת ליצור אפיונים אלה; מעבר למודוס לידי (מודוס אשר עוד היה נפוץ במוזיקת ימי הביניים) באופרה "אנשי המשמר", ומעבר לכתיבה בסולם פנטטוני (שימוש בפחות צלילים מצלילי הסולם המערבי, כפי שמקובל יותר במוזיקה יפנית) באופרה "המיקאדו", סולם שניתן לשמעו כבר בפתיחה, ולאחר מכן בעת כניסתו הראשונה של המיקאדו (הדמות).
גישות לביצוע

לביצוע אופרה קומית מאת גילברט וסאליבן ישנן שתי גישות נפוצות: האחת, נטורליסטית יותר, ללא גוזמאות קומיות. היא מתבססת על העובדה שהדמויות האבסורדיות, המצבים אליהם הן נקלעות והמשפטים היוצאים מפיהן, יהיו קומיים מספיק על מנת להצחיק ולרגש את הקהל. הדבר נכון בעיקר לדמויות אשר מחזיקות מעצמן "רציניות" ומלאות חשיבות עצמית. את הגישה הזו לביצוע ניתן לראות בקטעי ההפקה המהוקצעים במיוחד, אשר נמצאים בסרטו של מייק לי. זו גם הייתה הגישה אשר בה נקט גילברט, כנזכר מעלה.
הגישה הנפוצה השנייה, עושה שימוש רב באמצעים משחקיים-קומיים ובבימוי תואם על מנת לשעשע את הקהל. הדבר בא לידי ביטוי בגישה הומוריסטית של השחקנים, גוזמאות קומיות, טון דיבור מוגזם עד גיחוך, שימוש בהומור "סלפ-סטיק" ואינטראקציה עם הקהל.
גישות לביצוע > התאמה לרוח הזמן והמקום

הפקות מסוימות של האופרות נוהגות להתאים את הטקסט לזמן ולמקום שבו הן מוצגות. זאת מאחר שבטקסט המקורי של גילברט ישנן התייחסויות רבות לאנשים ולאירועים שונים, אשר היו אקטואליים בעת העלאת האופרה לראשונה. לפיכך, מוחלפים שמות ומקומות, ואף נוספים בתים חדשים. דוגמאות מן ההפקות בישראל אשר נוגעות למתרחש בה:
Pooh-Bah: Here are plenty of witnesses--the Lord Chief Justice, Lord High Admiral, Commander-in-Chief, Secretary of State for the Home Department, First Lord of the Treasury, and Chief Commissioner of Police, The Chief Rabbi of Titipu..."
תרגום: פו-בה: "... נוכחים כאן עדים רבים: נשיא בית המשפט העליון, מפקד צי, מפקד הרגלים, שר הפנים, נגיד האוצר, המפקח הכללי של המשטרה, הרב הראשי של טיטיפו..."
דוגמה נוספת:
Ko-Ko: If I should ever be called upon to act professionally...
Chorus: Has ve'shalom!
קו קו (המוציא להורג העירוני): "אם אי פעם אקרא לפעול במקצועיות..."
מקהלה: חס ושלום! [בהגייה אשכנזית].
מחוות נוספות מוכנסות אף הן כחלק מהעיקרון של התאמת הביצוע לאירועים אקטואליים.
גילברט וסאליבן בישראל

הצמד גילברט וסאליבן אינו פופולרי בישראל באותה מידה כמו באמריקה או בבריטניה. עם זאת, החל משנת 2002 והודות להתגבשותה של קהילת עולי בריטניה ואמריקה בישראל, מועלית מדי שנה אופרה ממכלול האופרות של גילברט וסאליבן על ידי תיאטרון "הדרן". נכון לשנת 2010, הועלו האופרות "המיקאדו", "שודדי הים מפנזאנס", "אוניית הצי פינאפור", "פיישנס", "יולנתה", "אנשי המשמר" ו"רודיגור". האופרות מועלות בבימוי מלא ובלוויית תזמורת קאמרית, ומלוות בקטעי בלט. משתתפי התיאטרון הם ברובם יוצאי מדינות דוברות אנגלית, והדבר נכון גם לגבי קהל היעד של אופרות אלו. בנוסף, קטעים נבחרים מן האופרות מועלים מדי שנה לביצוע על ידי חברי התיאטרון, ובשיתוף עם התזמורת הקאמרית הישראלית.
לקריאה נוספת > אסופות כתבים

Gilbert, W. S. (1932).  Deems Taylor (ed.). Plays and Poems of W. S. Gilbert. New York: Random House.
Gilbert, W. S. (1976). The Complete Plays of Gilbert and Sullivan. New York: W. W. Norton and Company.
Gilbert, W. S. (1994). The Savoy Operas. Hertfordshire, England: Wordsworth Editions Ltd. ISBN 1853263133.
לקריאה נוספת > מקורות משניים

Ainger, Michael (2002). Gilbert and Sullivan, a Dual Biography. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0195147693.
Allen, Reginald (1975). The First Night Gilbert and Sullivan. London: Chappell & Co. Ltd.
Ayre, Leslie (1972). The Gilbert & Sullivan Companion. London: W.H. Allen & Co Ltd. Introduction by Martyn Green.
Baily, Leslie (1966). The Gilbert and Sullivan Book (new ed. ed.). London: Spring Books.
Benford, Harry (1999). The Gilbert & Sullivan Lexicon, 3rd Revised Edition. Ann Arbor, Michigan: The Queensbury Press. ISBN 0-9667916-1-4.
Bradley, Ian (1996). The Complete Annotated Gilbert and Sullivan. Oxford, England: Oxford University Press. ISBN 019816503X.
Bradley, Ian (2005). Oh Joy! Oh Rapture! The Enduring Phenomenon of Gilbert and Sullivan. Oxford University Press. ISBN 0195167007.
Dillard, Philip H. (1991). How quaint the ways of paradox! Metuchen, N.J.: The Scarecrow Press, Inc.. ISBN 0810824450.
Jacobs, Arthur (1986). Arthur Sullivan – A Victorian Musician. Oxford University Press. ISBN 0-19-282033-8.
Stedman, Jane W. (1996). W. S. Gilbert, A Classic Victorian & His Theatre. Oxford University Press. ISBN 0-19-816174-3.
Williamson, Audrey (1953). Gilbert and Sullivan Opera. London: Marion Boyars.
Walbrook, H.M. (1922). Gilbert & Sullivan Opera, A History and a Comment. London: F. V. White & Co. Ltd.
Wolfson, John (1976). Final curtain: The last Gilbert and Sullivan Operas. London: Chappell in association with A. Deutsch. ISBN 0-903443-12-0
לקריאה נוספת > ספרים מקוונים

Cellier, François and Cunningham Bridgeman (1914). Gilbert and Sullivan and Their Operas. London: Sir Isaac Pitman & sons, ltd
Fitzgerald, Percy Hetherington (1899). The Savoy Opera and the Savoyards. London: Chatto & Windus
Hughes, Gervase (1959). The Music of Sir Arthur Sullivan. London: Macmillan & Co Ltd