לילית אפורה
התנהגות > רבייה

תהליך החיזור של הזכר אחר הנקבה, מתבצע כאשר הלה נושא בפיו בשר ציד בתקווה כי הנקבה תיאות לקבל את מנחתו. אם תקוותו מתממשת, נוצר ביניהם קשר שבמהלכו הם מזדווגים. רוב בני הזוג הם מונוגמיים כל עוד נמשכת עונת הרבייה. הם מצטנפים יחדיו על ענפי העץ ובדרך זו הם מפגינים את חיבתם זה לזה.
מין זה אינו בונה את קיניו בעצמו, כך שזוגות רבים של ליליות אפורות נוטים לקנן בקינים שננטשו על ידי עופות אחרים, כגון העקב, הנץ גדול והעורב השחור. על אף שהלילית אינה צריכה להשקיע מאמץ בבניית הקן, שכרה יוצא בהפסדה, שכן לעיתים קרובות הביצים נשברות כתוצאה מנפילתן ממבנהו הרעוע של הקן הנטוש, שאינו עומד במעמסת הקינון. לכן, כאשר היא מוצאת מקומות קינון כגון גזע עץ שבור, סבך הנוצר ממחלת הצמחים מטאטא המכשפה, וקינים שנוצרו על ידי אדם, גוברים הסיכויים להישרדות מקום הקינון. לעיתים רחוקות היא מקננת גם על סלעים, בתוך גומחות בקרקע הסמוכות לגזע עץ, על גבי ערימות חציר ובמבנים. כשהמזון אינו מצוי בשפע, זוגות אחדים מעדיפים לא לקנן כלל.
הטלת הביצים נעשית בדרך כלל בין מחציתו של חודש מרץ לחודש אפריל, ולפעמים יכולה להתמשך עד חודש יולי. גודל התטולה הוא לרוב כ-3 עד 6 ביצים. צבען צחור כשלג ומשקלן כ-50 גרם. בדומה לגודלה של הטריטוריה, כך גם גודל התטולה מושפע אף הוא מזמינות המזון. לפיכך ציפור רעבה שבחרה לא לנדוד, עלולה לספק תטולה קטנה במיוחד, או להימנע מרבייה כלל וכלל. הטלת הביצים בקן, מתבצעת בהפרש של יום עד שלושה בין אחת לשנייה. הנקבה נשארת בקן ודוגרת באופן רצוף על הביצים. כעבור חודש, בוקעים הגוזלים במרווחים שווים למרווחים שבהם הוטלו הביצים. הטיפול בצאצאים נעשה בשיתוף פעולה בין הזכר לנקבה: לאחר ההטלה היא מגדלת את גוזליה, ועוזבת אותם רק כדי לעשות את צרכיה ולפלוט צנפות. הזכר יוצא לתור אחר מזון, ובחזרתו הוא מאחסן את עודפי המזון על שפת הקן. במשך תקופת הקינון משפחת הלילית האפורה צורכת כ-15 עד 25 נברנים ביום. על כן, כדי לשמר את כוחותיו, ניזון הזכר מטרף בגודל קטן, ואת רוב הטרף הגדול שלכד הוא מביא לקן. הנקבה חותכת פיסות קטנות מן הטרף ומאכילה את הגוזלים. עם גדילתם נאלץ הזכר לצוד אף במשך היום כדי לספק את דרישות בני משפחתו. כאשר אינו תר אחר טרף, הוא נח בעלוות עץ סמוך.
: לילית אפורה בגרמניה.

: במינסוטה, ארצות-הברית.
הגוזלים נולדים עיוורים. פלומתם לבנה, עורם ורוד, גוון עיניהם צהוב בהיר ומשקלם כ-40 גרם. הם פוקחים את עיניהם בהגיעם לגיל ארבעה עד שישה ימים. במשך הזמן מופע הנוצות אפור יותר, ומוכתם בלבן, וכן פניהם עוטות גוון אפור כהה. במשך השבועיים הראשונים לחייהם, אמם מקפידה על ניקיון הקן. היא בולעת שאריות מזון, קליפות ביצים, צנפות ואת לשלשת גוזליה.
עם הגיעם לגיל שבועיים משקלם מגיע לכחצי קילוגרם, ובסביבות מחציתו השנייה של החודש הראשון לחייהם (20–29 יום), הם מוסיפים כ-100 גרמים למשקלם ומתחילים לחקור את סביבת הקן, אף על פי שאינם מסוגלים עדיין לעוף. הם יוצאים בהדרגה מהקן, כיוון שכל אחד מהם בוקע בזמן אחר ונמצא בשלב התפתחותי שונה. הגוזלים צועדים בעידוד האם על שפת הקן, טופחים בכנפיהם ואוחזים בקצותיו עם טפריהם, עד אשר הם אוזרים אומץ וקופצים ממנו. בדרכם חזרה הם מפעילים את כושר הטיפוס שלהם, כיוון שהם נאלצים לשוב לקן במעלה העץ. אמם מגוננת עליהם בחירוף נפש, ומרחיקה באיומים כל פולש. אם איומיה נופלים על אוזניים ערלות, מצטרף הזכר לפעילות והם מסתערים יחדיו על כל יצור המהווה סכנה לגוזליהם. בני זוג נצפו תוקפים עורבים שחורים ליליות אפורות, עקבים אדומי-זנב, ניצים גדולים, אוחים ענקים, קויוטים ואף בני אדם.
הזכר מתחיל להאכיל את הגוזלים בעצמו באופן הדרגתי, בשעה שהנקבה מחפשת טרף לעצמה או מסייעת לו. בשבוע החמישי או השישי לחייהם מסוגלים הגוזלים לעוף היטב, ובעת ההיא אמם עוזבת את הקן ומותירה אותם תחת השגחת האב אשר ממשיך להאכילם עד השבוע ה-13–20 לחייהם, שבו הם כבר עצמאים לחלוטין ומסוגלים ללכוד את מזונם בעצמם.
במהלך שנתם הראשונה, הופכים הגוזלים לבוגרים מבחינה מינית, עם זאת הם נשארים בקרבת הקן עד גיל 4–5 חודשים. כאשר ניסיון הקינון אינו צולח, מנסה הנקבה לעיתים להזדווג פעם נוספת. (לא ידוע אם היא מזדווגת עם הזכר הראשון). פעולה זו תלויה במצבה הגופני ובכמות המזון המצויה בבית גידולה.
חוקרי הלילית האפורה גילו התנהגות חריגה בקרב מספר זוגות. במקרה אחד, בני הזוג העדיפו להשקיע מאמץ רב בגידול גוזל עיוור, ובמקרה אחר סעדה הנקבה גוזל פצוע עד שהיה מסוגל לעוף. במקרה אחר, הניחו החוקרים גוזל נטוש סמוך לקן, בתקווה כי בני הזוג יאמצו אותו. לאחר יומיים החל הזכר להאכיל את הגוזל כאילו היה בנו. התנהגות זו מוגדרת כחריגה במיוחד בעת מחסור. כאשר מקורות המזון מצומצמים, מעדיפים בני הזוג את הגוזל החזק והגדול על פני אחיו החלש והקטן, כדי לאפשר לפחות את הישרדותם של חלק מבני הקן.