stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תנחום הירושלמי
ספר הביאור

את פירושיו למקרא איגד ר' תנחום בספר הנקרא "כתאב אלביאן" (ספר הביאור) או לעיתים "כתאב אלאיג'אז ואלביאן" (ספר הפישוט והביאור). בפירושיו, מסביר ר' תנחום בעיקר על פי דרך הפשט, אך לעיתים הוא מביא גם פירושים דרשניים או אלגוריים. על אף גישתו הפשטנית הוא מתרחק מהגשמת האל. פירושו לספר יונה הוא במיוחד פירוש ערוך ושיטתי המסביר את סיפורו של יונה בן אמיתי בצורה אלגורית כמו המשלתו של יונה לנשמת האדם ואת הדג לגוף האדם, אך גם זאת בהסתייגות שכן הוא אינו מבטל את נבואתו של יונה וחזרתם בתשובה של אנשי נינוה. עוד על ספר זה מעיר ר' תנחום כי ייתכן ולא נמצא לפנינו החיבור בשלמות שכן יש בו מספר תמיהות שקשה לתרצן.
את פירושיו המבוססים על הדקדוק מבסס ר' תנחום בעיקר על ר' יונה אבן ג'נאח, וכן גם על ר' משה אבן ג'יקטילה. בביאורי המילים במקרא טורח ר' תנחום לברר את האטימולוגיה של המילים ולהשוותן ללשון ההלכה (לעיתים תוך כדי הפניה למילונו), לארמית ולערבית. יחסו לשפה הערבית שונה מהרמב"ם שלרוב ר' תנחום נמשך אחריו והוא חולק על גישתו של זה הטוען כי ערבית היא עברית מנוונת. ר' תנחום מסביר כי השפות עברית ערבית וארמית הן שפות אחיות ובפירושיו הוא משתדל למצוא הקבלות ביניהן. עוד בפירושיו הוא מביא פרטים מתולדות תרבות ומנהגי המוסלמים במקומות שיש בהם כדי להקל את הבנת הפסוקים במקרא.
השערת המחקר היא כי ר' תנחום כתב ביאור על כל המקרא אולם לא כל פירושיו התגלו, ולא ברור על מה הוא הספיק לכתוב ועל מה לא. מספר חוקרים פרסמו קטעים שונים מפירושיו במאה השנים האחרונות. בצורה מסודרת יצא לאור פירושו לספר תרי עשר, בתרגומה של הדסה שי, בשנת 1992. מאוחר יותר בשנת 2013, אף פירושו על ספר קהלת יצא לאור בתרגומו של אריה צורף. בשנת תשע"ח פירושיו על מגילות אסתר רות ואיכה יצאו לאור בתרגומו של הרב יהודה זייבלד. כמו כן, קיימת דיסרטציה באוניברסיטת בר-אילן "דרכי פרשנותו של רבי תנחום הירושלמי לספרים מלכים ב', ישעיה, ירמיה ויחזקאל" והיא כוללת גם מהדורה מדעית חלקית של פירוש ר' תנחום הירושלמי למלכים ב'. עבודת גמר נוספת קיימת בבר-אילן העוסקת בפירושו לספר דניאל ("פרשנותו של רבי תנחום הירושלמי לספר דניאל"), וכן עבודת גמר העוסק ב"דרכי פרשנותו של ר' תנחום הירושלמי לספרים יהושע ושופטים".
ספרי התנ"ך שעליהם יצא לאור פירושיו של תנחום הירושלמי נכון לזמן כתיבת שורות אלו:
תרי עשר
שיר השירים
אסתר
רות
איכה
קהלת
קטעים בודדים מספר תהילים
המדריך המספיק

מילונו של ר' תנחום הירושלמי, הנקרא אלמרשד אלכאפי (המדריך המספיק) הוא מילון מפורט על ספר משנה תורה של הרמב"ם. במילון מביא ר' תנחום את משמעות המילה, משווה אותה למילים במקרא ומנתח אותה מבחינה אטימולוגית. לעיתים נדירות, מביא ר' תנחום במילונו מילים מן המקרא, על אף שאינן מוזכרות בספרות ההלכה. פעמים מספר, מפנה הוא ממילונו אל פירושיו למקרא. בפירושי המלים הוא מסתמך בעיקר על ספר הערוך ועל פירוש המשניות לרמב"ם, ומצטט גם את רס"ג, דונש בן לברט, יונה אבן ג'נאח, משה אבן עזרא ואחרים. יש המשערים כי רבי יעקב אלאמשאטי הושפע מחיבור זה.
המילון היה נפוץ ביותר בארצות המזרח, אך הוא לא תורגם ולא הודפס עד השנים האחרונות. חלקו הראשון של המילון (עד האות כ) יצא לאור בשנת 1961 בתרגומו של הרב ברוך טולידאנו. בשנת 2006, יצא לאור מחדש המילון בשלמותו, בתרגומה של הדסה שי, על ידי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. על פי מחקרה של שי, יצר ר' תנחום מהדורה שנייה למילון הכוללת שינויים, תוספות והשמטות ביחס למהדורה הראשונה. עבודתה של שי מבוססת על כתבי יד המייצגים את המהדורה השנייה, ואילו טולידאנו השתמש בכתב יד של המהדורה הראשונה.
ר' תנחום מצר על הזנחת השפה העברית בזמנו וכותב רבות בשבחה ואומר: "כי כל אומה מאומות העולם אין לה מציאות כי אם בלשונה ואין לה ממשות אלא בשפתה".
לקריאה נוספת

תנ"ך - פרשנות, אנציקלופדיה מקראית ח, עמ' 659-65
הרב ברוך טולידאנו, ר' תנחום הירושלמי, סיני מב, אדר תשי"ח, עמ' שלט - שנה
פרופ' הדסה שי, ר' תנחום הירושלמי - הפרשן והמילונאי בן המאה הי"ג, בתוך: פרקים בתולדות ירושלים בימי הביניים, עורך: בנימין זאב קדר, עורך-משנה: צבי ברס, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשל"ט, 1978.
ספר הביאור – נביאים ראשונים, תורגם מן ערבית יהודית על ידי אפרים ברק, הוצאת מוסד הרב קוק, תשפ"ה
ניצה דוידוביץ

| --- | --- |

 לידה:  2 בנובמבר 1958 (בת 66) 
 ענף מדעי:  חינוך 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אריאל בשומרון  אוניברסיטת בר-אילן 
 מנחה לדוקטורט:  עוזר שילד 
 מוסדות:  אוניברסיטת אריאל בשומרון (1 באוגוסט 1978)  אוניברסיטת אריאל בשומרון (1 בספטמבר 1987)  אוניברסיטת אריאל בשומרון 
 
ניצה דוידוביץ (נולדה ב-2 בנובמבר 1958) היא פרופסור מן המניין בחינוך, המשמשת כראש תחום הערכת-איכות וקידום ההוראה, וראש החוג לחינוך והתוכנית להכשרת מורים באוניברסיטת אריאל. בנוסף, משמשת יו"ר הפורום לקידום ההוראה והלמידה בישראל.
ביוגרפיה

שירתה בשירות לאומי במחלקת ילדים בבית חולים השרון בפתח תקווה.
את דרכה החינוכית החלה בהנחיית קבוצות נוער וחיילים במסגרת ההסתדרות הציונית העולמית והסוכנות היהודית.
סיימה את שלושת תאריה האקדמיים באוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטור שלה, אותה סיימה בשנת 2004 עסקה בנושא: "מגמות התפתחותן של המכללות האזוריות והשפעתן על מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל", בהנחיית פרופסור יעקב עירם ופרופסור עוזר שילד. בוגרת מחזור א' של תוכנית מנדל למנהיגות אקדמית (פברואר 2019-מאי 2021).
ביוגרפיה > פעילותה המדעית

זכתה להוקרה על תרומתה לשיח הפולני יהודי, מאוניברסיטת אדם מיצקביץ (אנ') בפוזנן שבפולין ולתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפדגוגית (אנ') באודסה שבאוקראינה.
תחומי עניין מחקריים בחינוך: ההשכלה הגבוהה בישראל, קידום ההוראה בחינוך הגבוה, מדדי איכות, ביצוע והערכה אקדמית וערכים בחינוך.
תחומי עניין מחקריים במורשת ישראל: תודעת השואה והזהות היהודית, תפיסת ארץ ישראל בספרות העברית לדורותיה וחינוך לערכים בדיסציפלינות ההוראה.
פרופסור דוידוביץ היא מראשוני המכללה האקדמית יהודה ושומרון, המרכז האוניברסיטאי ומהפועלים להכרתה כאוניברסיטה השמינית במדינת ישראל
במחצית שנת 1987 החלה את עבודתה במכללה האקדמית יהודה ושומרון באריאל כמרצה וכמנהלת השתלמויות מורים ביחידה ללימודי חוץ. בין השנים 1988–1994 עמדה בראש המכינות הקדם אקדמיות במכללה. בין השנים 1994–1999 שימשה כמנהלת החטיבה האקדמית/מזכיר אקדמי במכללה האקדמית יהודה ושומרון. משנת 2000 ואילך היא עומדת בראש תחום הערכת איכות וקידום ההוראה באוניברסיטת אריאל בשומרון.
בין פעילויותיה: פיתוח תוכניות לימודים אקדמיות, העמקת תודעת השואה והזהות היהודית, (חברת דירקטוריון בעמותה הישראלית-גרמנית לשיקום ואחראית על ארגון חילופי משלחות של ישראלים וגרמנים בפולין), טיפוח מורשת עדות ישראל וחינוך לערכים.
הייתה חברה בצוות היגוי בנושא החינוך הערכי ופיתוח תוכניות לימודים במט"ח.
דוידוביץ' נשואה לשלמה ואמא לארבעה בנים.
נד בלוק

| --- | --- |

 לידה:  1942 (בן 83 בערך) שיקגו, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  אוניברסיטת ניו יורק  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 תחומי עניין:  פילוסופיה של הנפש
 עיסוק:  פילוסוף, נוירולוג, פסיכולוג, מרצה באוניברסיטה, אקדמאי 
 הושפע מ:  אלן טיורינג, הילרי פטנאם
 מדינה:  ארצות הברית 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1984) פרס ז'אן ניקו (2013) עמית אגודת המדעים הקוגניטיביים 
 
נד ג'ואל בלוק (בשם מלא באנגלית: Ned Joel Block; נולד ב-1942) הוא פילוסוף אמריקאי העוסק בתחום הפילוסופיה של הנפש ותרם מספר תרומות חשובות בהבנה של ההכרה ובפילוסופיה של מדעי הקוגניציה. הוא פרופסור לפילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת ניו יורק מאז 1996.
השכלה וקריירה

בלוק הוא קיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת הרווארד ב-1971 תחת ניהולו של הילרי פטנאם. הוא הצטרף למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) כמרצה בכיר לפילוסופיה (1971–1977), ולאחר מכן שימש כפרופסור חבר לפילוסופיה (1977–1983), וכפרופסור לפילוסופיה (1983–1996), וכראש המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטה (1989–1995). מאז 1996, הוא פרופסור בחוג לפילוסופיה ובחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת ניו יורק (NYU).
בלוק קיבל את פרס ז'אן ניקו ב-2013, והוזמן להרצות כחלק מהרצאות ויליאם ג'יימס באוניברסיטת הרווארד בשנת 2012 וב-2013 הוזמן להרצות באוניברסיטת אוקספורד כחלק מהרצאות ג'ון לוק ב-2013.
בלוק הוא הנשיא לשעבר של חברת הפילוסופיה והפסיכולוגיה (SPP) ונבחר להיות חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2004.
הוא התחתן עם הפסיכולוגית ההתפתחותית סוזן קארי.
עבודה פילוסופית

בלוק מוכר כהוגה "טיעון בלוקהדד" שהוא טיעון נגד מבחן טיורינג כמבחן אינטליגנציה במאמר שכותרתו "פסיכולוגיזם וביהביוריזם" (1981). הוא ידוע גם בשל הביקורת שלו על פונקציונליזם, בטענה כי מערכת עם אותה מצבים פונקציונליים כמו בן אדם היא לא בהכרח בעלת מודעות. בעבודתו החדשה על התודעה, הוא ביצע הבחנה בין הכרה פנומנלית ובין הכרה נגישה, כאשר הכרה פנומנלית מורכבת מחוויה סובייקטיבית ורגשות והכרה נגישה מורכבת ממידע הזמין במערכת הקוגניטיבית למטרות חשיבה, דיבור ופעולות ברמה שליטה גבוהה. הוא טוען כי הכרה פנומנלית והכרה נגישה לא תמיד קיימות באופן חופף אצל בני אדם.
בלוק היה שופט בתחרות פרס לובנר, תחרות הנערכת במתכונת דומה למבחן טיורינג כדי לקבוע אם המשתתף הוא בוט או אדם.
הערות שוליים

↑  "The John Locke Lectures - Faculty of Philosophy". www.philosophy.ox.ac.uk.
↑  Press Releases - American Academy of Arts & Sciences, www.amacad.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277021805171  PLWABN: 9810705500805606  BIBSYS: 90142919  BnF: cb12948568r (data)  CiNii: DA01187257  GND: 131623516  ISNI: 0000 0001 1081 396X  LCCN: n79138924  LNB: 000142410  MusicBrainz: 6beb5644-2681-4d9e-bc17-cfa0dd5452c4  MGP: 266218  NKC: xx0315127  NLA: 35019496  NTA: 06934468X  ORCID: 0000-0003-0587-6899  RERO: 02-A003014535  SUDOC: 080788165  VIAF: 108817789   WorldCat (עם VIAF): 108817789
מיכאל גרינצויג

מיכאל גרינצויג (נולד ב-17 באוגוסט 1944) הוא מחנך, לשונאי וחוקר ארץ ישראל.
ביוגרפיה

גרינצויג נולד ב-1944 בירושלים. בצה"ל שירת כסגן ראש מדור ידיעת הארץ. במילואים הדריך נושאי ידיעת הארץ בחיל האוויר.
ביוגרפיה > אקדמיה

בשנת 1965 סיים תואר ראשון בגאוגרפיה ובלשון עברית. בשנת 1976 סיים בהצטיינות תואר שני בלשון עברית. בשנת 2000 סיים לימודי דוקטורט בלשון וארץ ישראל בהדרכת פרופסור משה בר-אשר כשנושא המחקר היה "שמות מקומות בספרות התנאים- אונומסטיקון בהיבט בלשני גאוגרפי היסטורי". שלושת התארים היו באוניברסיטה העברית.
בשנים 1976–1979 לימד בחוג ללשון עברית באוניברסיטת בן-גוריון, בסמינר דוד ילין ובסמינר ליפשיץ. בנוסף על כך, גרינצויג לימד בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית (1982–1991), אוניברסיטת טורו (1993–2001), אוניברסיטת בר-אילן, מכללת אורות ישראל ומכללה ירושלים.
ביוגרפיה > עשייה חינוכית וחברתית

גרינצויג הוא ממייסדי מקצוע ארץ ישראל כמקצוע בינתחומי במערכת החינוך העל-יסודית. הוא היה שותף מרכזי בבניית תוכני הלימוד והכשרת המורים במקצוע, ואף חיבר ספרי וחוברות לימוד נושא. בשנים 1990–2011 הוא כיהן כמפמ"ר (מפקח מרכז מקצוע) הראשון על לימודי ארץ ישראל בשני הזרמים הממלכתיים. מלבד העיסוק בהרמת מקצוע ארץ ישראל, הוא עבד בפיתוח חומרי לימוד בלשון והבעה באגף לתוכניות הלימודים במשרד החינוך. במסגרת זו, גרינצויג כיהן גם כראש הצוות לפיתוח תוכניות לימודים בינתחומיות. גרינצויג אף קידם את נושא הסיורים הלימודיים כחלק אינטגראלי מתהליך הלמידה. לאור עשייתו החינוכית ועל הקמת המקצוע, זכה גרינצויג בפרס מפעל חיים מטעם המועצה הציבורית להנצחת זכרו של רחבעם זאבי.
בשנים 1976–1979 ניהל את תיכון מעלה-ג'ינוגלי שבירושלים, לאחר שלימד שם משנת 1973.
עיסוק משמעותי נוסף של גרינצויג הוא הוראת השפה העברית ולימודי ארץ ישראל בתפוצות. בשנים 1979–1982 כיהן בשליחות מטעם הסוכנות היהודית במערב לונדון. שם שימש כמנהל הלימודים העבריים של בית הספר היהודי JFS – Jewish Free School – בית הספר היהודי הגדול באירופה. גרינצויג כתב חיבורים רבים בנושאי לשון עברית, גאוגרפיה היסטורית, היסטוריה ולימודי ארץ ישראל במסגרת מרכז לוקשטיין להוראת לשון וארץ ישראל בתפוצות שבאוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף על כך, גרינצויג לימד והיה מזכיר אקדמי ביד יצחק בן-צבי, ואף כיהן כחבר ועדת מערכת "עת-מול", כתב העת של המוסד.
בשנים 2007–2011 היה חבר המועצה הציבורית להנצחת רחבעם זאבי.
בשנת 2011 פרש לגמלאות.
חיים אישיים

גרינצויג מתגורר במודיעין, נשוי ואב לשלושה.
גרינצויג למד חזנות בהדרכתו של שלמה זלמן ריבלין מכון "שירת ישראל" ואף ניצח על המקהלה לאחר מותו של ריבלין.
פרסומים

רשימה חלקית
פרסומים > ספרי לימוד ותוכניות לימודים

מיכאל גרינצויג, (תשל"ז), ההסבר – חוברת לימוד בהבעה, ת"ל.
מיכאל גרינצויג, (תשל"ח), פרקי תנועה – חוברת לימוד בלשון עברית, ת"ל.
מיכאל גרינצויג, (תש"ן), תוכנית לימודים בלימודי ארץ ישראל לבית הספר הדתי, משרד החינוך.
מיכאל גרינצויג, (תשנ"ג) תוכנית לימודים בלימודי ארץ ישראל לבית הספר הכללי, משרד החינוך.
מיכאל גרינצויג, (תשנ"ג), זאת ירושלים, ירושלים.
פרסומים > מאמרים ורשימות

מיכאל גרינצויג, (תשמ"ה), "מעמדה של העברית בימי העלייה השנייה", עידן 4, ירושלים.
מיכאל גרינצויג, (תשמ"ה), "מושגים ואישים בעלייה השנייה", עידן 4, ירושלים.
מיכאל גרינצויג, (תשנ"ז), ירושלים וכל נתיבותיה, (א' מירון עורך), כל המבואות לתקופות השונות וכן ששה מסלולים. ירושלים.
מיכאל גרינצויג, (תשנ"ח), העלייה השנייה – מחקרים, (י' ברטל ז' צחור, י' קניאל עורכים), "הלשון העברית בתקופת העלייה השנייה", ירושלים.
מיכאל גרינצויג, (תשנ"ח), העלייה השנייה – אישים, (ז' צחור עורך), "בן-יהודה", ירושלים.
מיכאל גרינצויג, תשס"א, תשס"ב "שיקולי דעת בבחירת מוזיאון כסביבה לימודית" עלה" 6 תשס"א, על"ה 2 תשס"ב.
מיכאל גרינצויג, (2003), "על בין תחומיות ומודלים בלמידה בין תחומית" מיכאל גרינצויג וישראלית רובינשטיין (עורכים), על רב תחומיות ובין תחומיות ומה שביניהם – אסופפת מאמרים ודגמים בנושאים בין-תחומיים", משרד החינוך תשס"ג.
מיכאל גרינצויג ויצחק קומם, (2003) הארץ לגולותיה סביב, עיון היסטורי בגבולות ארץ-ישראל ומדינת ישראל, כרטא ירושלים, תשס"ג.
מיכאל גרינצויג, (תשמ"ז), "אישים ומושגים בתקופת הורדוס", עידן 5, ירושלים.
מיכאל גרינצויג, (תשנ"ה), ירושלים בירת ישראל - תולדות העיר לדורותיה, הסוכנות היהודית, ירושלים. (פורסם גם באנגלית)
מיכאל גרינצויג (2004), "הערכת למידה חוץ כיתתית", רות רז ושלמה בן אליהו (עורכים), איך עושיים את זה? מדריך מעשי לחלופות בהערכת הישגים, משרד החינוך, תשס"ד.
מיכאל גרינצויג, "קפה ירושלמי בניחוח אירופי: על בתי קפה בירושלים בתקופת המנדט", עת-מול, 255, 2018, עמ' 9–13.
פרסומים > שונות

עורכים: מאיר כהן, אלי שילר, אילת - אדם ים ומדבר, בהוצאת אריאל, 1993, מיכאל גרינצויג כתב את הפרק מעוללות השם אילת/אילות
ירושלים בירת ישראל: תולדות העיר לדורותיה, בהוצאת ירושלים: המחלקה לחינוך ולתרבות יהודיים בגולה - הרשות המשותפת לחינוך יהודי ציוני, תשנ"ה 1994
100 שנה לקונגרס הציוני הראשון 50 שנה לעצמאות ישראל, בהוצאת המחלקה לחינוך, בשנת 1997
שמות מקומות בספרות התנאים: אונומסטיקון בהיבט בלשני וגאוגרפי־היסטורי, 1999
עורכים: דוד עמית, ד"ר רבקה גונן, סיור בירושלים המקראית, בהוצאת יד בן צבי, מיכאל גרינצויג כתב את הפרק סיור בירושלים המקראית (עמודים 201–214)
עורך ד"ר מרדכי נאור, העלייה השנייה 1903–1914, בהוצאת יד בן צבי, תשמ"ח. מיכאל גרינצויג כתב את הפרקים מעמדה של העברית בימי העלייה השנייה (עמודים 198–212) ומושגים ואישים בעלייה השנייה (עמודים 236–243)
הארץ לגבולותיה סביב ביחד עם יצחק קומם
הערות שוליים

↑  ירושלים - בבית הכנסת "שירת ישראל", הצופה, 13 בספטמבר 1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262017005171
ניצה ינאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 באפריל 1951 (בת 73) 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  אוניברסיטת סטוני ברוק 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 בן או בת זוג:  ינון כהן 
 
ניצה ינאי (נולדה ב-21 באפריל 1951 בישראל) היא סוציולוגית ישראלית ופרופסור אמריטה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון. ינאי עוסקת בחקר הגזענות וסטריאוטיפים חברתיים, חשיבה פמיניסטית, פילוסופיה פוליטית, זהות ותרבות.
ביוגרפיה

ינאי היא בוגרת תואר ראשון בפסיכולוגיה חברתית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1974), ובעל תואר שני (1981) ושלישי (1985) מאוניברסיטת סטוני ברוק שבמדינת ניו יורק. החלה ללמד באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 1990 במחלקה למדעי ההתנהגות וב-2007 במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה. כיהנה גם כיושבת ראש הוועדה לתואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון. שימשה גם כפרופסור מן החוץ באוניברסיטת קולומביה.
ינאי עוסקת במחקר בתחומים כגון קונפליקטים לאומיים, גזענות, וסטריאוטיפים חברתיים ותרבותיים. כמו כן, היא חוקרת תאוריה פמיניסטית, פסיכואנליזה תרבותית, פילוסופיה פוליטית, זהות ותרבות, וסוציולוגיה פוליטית של רגשות. היא עוסקת בחקר הבנת הרגשות במובן החברתי והתרבותי שלהם. עיקר עבודתה היא בין-תחומית ומשלבת פסיכולוגיה, חקר התרבות, פסיכואנליזה ופרספקטיבה סוציולוגית. במחקרה מנסה ינאי לייצר הבנה סוציולוגית-תרבותית לכוחות שמארגנים אירועים רגשיים.
ספרה, "האידאולוגיה של שנאה: הכוח הלא מודע של השיח החברתי", יצא לאור ב-2012 בהוצאה האקדמית של אוניברסיטת פורדם (באנגלית).
פרסומים

"נשים בדרום: מרחב, פריפריה, מגדר". 2005, בעריכת הנרייט דהאן-כלב, ניצה ינאי וניצה ברקוביץ. קריית שדה-בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון והוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
"דרכים לחשיבה פמיניסטית". 2007, בעריכת ניצה ינאי ואחרים. האוניברסיטה הפתוחה
Yanay, N. 2013. "The Ideology of Hatred: The Psychic Power of Discourse". New York: Fordham University Press. (באנגלית)
מלקולם קר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באוקטובר 1931 ביירות, הרפובליקה הלבנונית תחת המנדט הצרפתי 
 פטירה:  18 בינואר 1984 (בגיל 52) ביירות, לבנון 
 ענף מדעי:  חקר המזרח התיכון
 מקום מגורים:  לבנון
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס אוניברסיטת פרינסטון
 מוסדות:  האוניברסיטה האמריקנית בביירות
 צאצאים:  סטיב קר 
 
מלקולם הופר קר (באנגלית: Malcolm Hooper Kerr; 8 באוקטובר 1931 – 18 בינואר 1984) היה פרופסור באוניברסיטה האמריקנית בביירות, שהתמחה במזרח התיכון ובעולם הערבי. קר, אזרח אמריקאי, נולד, גדל ומת בביירות, בירת לבנון. הוא שימש נשיא האוניברסיטה האמריקאית של ביירות, עד מותו. נורה למוות בביירות בינואר 1984, אך למרות נטילת אחריות לרצח בידי איש הג'יהאד האסלאמי, המניע לרצח לא התברר.
ביוגרפיה > ראשית חייו ולימודיו

קר בילה את ילדותו בלבנון, בסביבות הקמפוס של האוניברסיטה האמריקאית של ביירות, שם לימדו הוריו במשך ארבעים שנה. הוריו, אלזה רקמן וסטנלי קר, נישאו במארש, שבה נפגשו בעת שעסקו בהצלת נשים ויתומים ארמניים לאחר רצח העם הארמני. בעקבות קרב מארש, אחד מקרבות מלחמת טורקיה–צרפת, הם עברו לביירות. אביו הפך ליושב הראש של המחלקה לביוכימיה באוניברסיטה האמריקאית, ואמו הייתה דיקנית הנשים באוניברסיטה. במהלך מלחמת העולם השנייה עברה המשפחה לארצות הברית, והתגוררה ליד אוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי. לאחר המלחמה הם חזרו לביירות. זמן קצר לאחר מכן, מלקולם קר חזר לבדו לארצות הברית, שם סיים את לימודיו בתיכון במסצ'וסטס.
את התואר הראשון שלו עשה באוניברסיטת פרינסטון, שם הוא למד תחת הדרכתו של פרופסור פיליפ חתי, וסיים בשנת 1953. התפרצות מוקדמת של דלקת מפרקים גרמה לו לשוב ללבנון, אל משפחתו. הוא עשה תואר שני בלימודי המזרח התיכון, שאותו השלים ב-1955 באוניברסיטה האמריקנית של ביירות. באוניברסיטה פגש את אשתו, אן זוויקר (Zwicker), ויחדיו גידלו ארבעה ילדים. הוא כתב את הדוקטורט שלו בוושינגטון, בבית הספר ללימודים בינלאומיים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. את תואר הדוקטורט שלו קיבל קר בשנת 1958, על עבודה שכתב בהדרכת מג'יד ח'דורי וסר המילטון גיב.
ביוגרפיה > מרצה וחוקר

לאחר שסיים את הדוקטורט חזר קר ללמד באוניברסיטה האמריקנית של ביירות במשך שלוש שנים, והיה למרצה בכיר במחלקה למדע המדינה. ב-1959 פורסם ספרו הראשון, המבוסס על עבודת המאסטר שלו: "Lebanon in the Last Years of Feudalism" (לבנון בשנות הפיאודליזם האחרונות). פרופסור גוסטב פון גרונבאום גייס את קר לעבודה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. הוא עיכב את המעבר לקליפורניה במשך שנה כדי לעשות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד ולעבוד עם פרופסור אלברט חוראני. בשנת 1962 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בתור מרצה בכיר. הוא הפך בהמשך לפרופסור באוניברסיטה, ומונה לתפקיד ראש המחלקה למדעי המדינה ולאחר מכן לדיקן המחלקה למדעי החברה (1973–1976).
קר ובני משפחתו חזרו לעיתים קרובות לביירות, במהלך חופשות מאוניברסיטת לוס אנג'לס. בשנים 1964–1965 עבר בעקבות מענק אקדמי לקהיר, ועבד על ספרו "The Arab Cold War" (המלחמה הקרה הערבית), שפורסם בשנת 1965. בשנה הבאה הוא פרסם את "Islamic Reform" (רפורמה אסלאמית), עיבוד מחדש של עבודת הדוקטורט שלו. בשנים 1970–1971 קיבל קר מלגה לעבודה בצרפת ובצפון אפריקה ועבד על המהדורה השלישית של "The Arab Cold War". קר שימש כנשיא האגודה הצפון-אמריקאית ללימודי המזרח התיכון בשנת 1972. לאחר מכן, פרס של האגודה נקרא על שמו.
מלחמת האזרחים בלבנון (1975-1990), אשר לעיתים קרובות שיבשה באופן חמור את החיים בביירות, הקשתה על קר ומשפחתו במעברם התכוף בין לבנון לארצות הברית. בהתאם לכך, בשנים 1976–1977, שב קר למצרים, ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטה האמריקאית בקהיר. בזמן שהותו בקהיר זכה במענק מטעם קרן פורד, שבאמצעותו הקים שותפות בין מרכז פון גרונבאום שבראשותו באוניברסיטת קליפורניה לבין המרכז למחקרים אסטרטגיים של קרן אל-אהראם במצרים. הוא חזר לקהיר ב-1979, שבו הוא ערך את תוצאות המחקר המצרי-אמריקאי המשותף, שיצא בתור ספר בשם "Rich and Poor States in the Middle East" (מדינות עשירות ועניות במזרח התיכון).
ביוגרפיה > נשיא האוניברסיטה האמריקאית בביירות

הנשיאות של האוניברסיטה האמריקנית של ביירות הוצעה לקר ב-1982. אף על פי שמלחמת האזרחים עוד נמשכה, המאבק האזרחי הלבנוני לשינוי במדינה היה ממוקד יותר מבעבר, מה שנתן תקווה לכך שפתרון יגיע במהרה. משפחת קר החליטה ששינויים אלו יאפשרו להם לחיות בביירות, ובשל תחושת השליחות שבדבר החליטה לשוב לעיר. מלקולם קר קיבל את המשרה, ושימש נשיא האוניברסיטה במשך עשרה חודשים. הוא מונה לנשיא בחודש מרץ, והחל לשמש רשמית בתפקיד ב-1 ביולי, אך פלישת ישראל ללבנון וכיבוש ביירות גרם לו לנהל את פעילותו ממשרדי האוניברסיטה בניו יורק. הוא הצליח לבסוף לחזור ללבנון על מנת למלא את תפקידו ממשרדי האוניברסיטה בעיר בספטמבר 1982.
ביוגרפיה > מותו

ב-18 בינואר 1984 נורה קר למוות על ידי שני חמושים מחוץ למשרדו. הוא היה בן 52. שנים אחר כך, מניעיהם של הרוצחים עדיין אינם ברורים. איש הג'יהאד האסלאמי לקח אחריות על הרצח.
החדשות על מותו הפתאומי, אשר היה עוד אירוע טראגי במלחמת האזרחים, הופיעו בתקשורת ברחבי העולם.
על סגנון מחקרו כתבה לימים אשתו, אן זוויקר קר:
מחקרו היה גלוי וכנה, עד שלעיתים הכניס אותו בצרות. אף על פי שפעמים רבות נחשב ל'פרו-ערבי' בכתיבתו על הסכסוך הישראלי-ערבי, הוא היה ביקורתי כלפי הערבים בדיוק כפי שהיה כלפי הישראלים. הוא דיבר את האמת כפי שהוא ראה אותה והיה מחויב למטרה של שלום ישראלי-ערבי ולבניית הבנה הדדית בין העולם הערבי לבין המערב.
חייו האישיים

לקר היו ארבעה ילדים: סוזן, ג'ון, סטיב ואנדרו. בנו סטיב הוא כדורסלן עבר ב-NBA, וכיום מאמן גולדן סטייט ווריורס.
עבודותיו

Malcolm H. Kerr, Lebanon in the Last Years of Feudalism 1840–1868. A contemporary account by Antun Dahir Al-Aqiqi (American University of Beirut 1959)
Malcolm H. Kerr, The Arab Cold War. Gamel Abd al-Nasr and his Rivals, 1958–1970 (Oxford University 1965, 3d ed. 1975)
Malcolm H. Kerr, Islamic Reform. The political and legal theories of Muhammad 'Abduh and Rashid Ridā (Princeton University 1966)
Malcolm H. Kerr, The Elusive Peace in the Middle East (SUNY 1975)
Abraham S. Becker, Bent Hudson, & Malcolm H. Kerr, editors, Economics and Politics of the Middle East (New York: Elsevier 1975)
Malcolm H. Kerr and al-Sayyid Yasin, editors, Rich and Poor States in the Middle East. Egypt and the New Arab Order (Westview 1982)
Samir Seikaly and Ramzi Ba'labakki, editors, Quest for Understanding. Arabic and Islamic studies in honor of Malcolm H. Kerr (American University of Beirut 1991)
הערות שוליים

↑  His father taught as Professor of Biochemistry at the University; his mother served as Dean of Women for a term. "Malcolm H. Kerr" at American University of Beirut
↑  "The Inside Story Of Steve Kerr And His Family's Little-Known History Of Altruism In The Middle East". UPROXX (באנגלית בריטית). 2016-05-25. נבדק ב-2016-06-03.
↑  Office of President AUB
↑  Kerr, "Preface" to his Islamic Reform (1966).
↑  MESA's Malcolm H. Kerr Dissertation Awards
↑  "Malcolm H. Kerr" at American University of Beirut
↑  Winslow, Charles (1996). Lebanon: War and Politics in a fragmented Society. London and New York: Routledge. p. 246.
↑  At MESA: "Malcolm H. Kerr biography" by Ann Z. Kerr.
↑  American University of Beirut: newsletter 1999 "Malcolm H. Kerr Biography" [cached at Google].
↑  At MESA: "Malcolm H. Kerr biography" by Ann Z. Kerr
↑  Farid, Farid (16 ביוני 2016). "STEVE KERR AND HIS MOTHER TALK ABOUT THE LEGACY OF HIS FATHER'S ASSASSINATION". The New Yorker. The New Yorker. נבדק ב-17 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263725705171  PLWABN: 9810648082605606  BIBSYS: 90075339  BnF: cb122471326 (data)  CANTIC: a11969301  CiNii: DA02307489  GND: 119157608  ICCU: RMSV472852  ISNI: 0000 0004 0360 3034  LCCN: n79011114  NDL: 00445536  NLA: 35268092  NTA: 069266468  RERO: 02-A026624308  SUDOC: 031212638  Trove: 890161  VcBA: 495/263174  VIAF: 177761494   WorldCat (עם VIAF): 177761494
משה רינות

משה רינות
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
משה (רינהולד) רינות (23 בנובמבר 1917–5 בנובמבר 1984) היה ממקימי אוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

רינות נולד באוסטריה אך גדל בגרמניה. בשנות ה-30 עלה לארץ ישראל. שירת בבריגדה היהודית בצבא הבריטי כקצין בגדוד השלישי, והשתתף בקרב לה ג'ורג'טה בחזית איטליה, ליד נהר סניו. כן שירת כרב-סרן בצה"ל ונטל חלק בהסכמי שביתת הנשק עם ירדן בתום מלחמת העצמאות. למד בבית בית המדרש למורים העברי.
שימש כמנהל מחלקת החינוך בעיריית חיפה, ובתפקידו זה יזם והקים יחד עם ראש העיר אבא חושי את אוניברסיטת חיפה. לאחר הקמת האוניברסיטה עבר למסלול האקדמי, קיבל את התואר פרופסור וניהל את בית הספר לחינוך בשנים 1968–1974. נולדו לו ארבעה ילדים.
רינות היה בין ראשוני חוקרי ההיסטוריה של החינוך בישראל, יחד עם פרופ' שמעון רשף סמנו את המעבר מכתיבת היסטוריה בידי מחנכים למחקר היסטורי מקצועי של החינוך המבוסס על מחקר ארכיוני שיטתי והצלבת מקורות.
ספרים שכתב

חברת העזרה ליהודי גרמניה: ביצירה ובמאבק: פרק בתולדות החינוך העברי בארץ-ישראל ובתולדות יהודי גרמניה. ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ושל משרד החינוך והתרבות, אוניברסיטת חיפה ומכון ליאו בק, תשל"ב 1971.