stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רקהה שארמה
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2001 | האקדוחנים הבודדים (אנ') | חובשת | פרק: "The 'Cap n Toby' Show" |
| 2001 | בגבולות המסתורין | ריס | פרק: "Mindreacher" |
| 2001 | Cold Squad | פקידת קבלה | פרק: "Personal Politics" |
| 2001 | Los Luchadores | מלצרית | פרק: "A Good Whelp Is Hard to Find" |
| 2001 | Mysterious Ways | רופאה בטיפול נמרץ | פרק: "Doctor in the House" |
| 2001–2002 | מלאך שחור | ד"ר בוורלי שנקר | 5 פרקים |
| 2002 | אזור הדמדומים (אנ') | קייט דנברס | פרק: "Found and Lost" |
| 2002 | Mysterious Ways | כתבת #1 | פרק: "Listen" |
| 2002–2003 | ג'ון דו (אנ') | סטלה | 16 פרקים |
| 2002–2006 | סמולוויל | ד"ר הארדן | 7 פרקים |
| 2004 | ישנן בנות | לורי | 2 פרקים |
| 2004 | האוס | מלאני לנדון | פרק: "Pilot" |
| 2005 | Ladies Night | מנהלת חשבונות | סרט טלוויזיה של USA Network |
| 2005–2006 | Da Vinci's City Hall | קונסטבל סינדי וינטרס | 10 פרקים |
| 2006–2009 | בטלסטאר גלקטיקה | טורי פוסטר | 32 פרקים |
| 2008 | The Guard | איישה | פרק: "Sounds of Loneliness" |
| 2008 | מקלט באפלה | איימי סאונדרס | פרק: "Instinct" |
| 2009 | CSI | משתתת בכנס | פרק: "A Space Oddity" |
| 2009–2011 | וי | סאריטה מאליק | 8 פרקים |
| 2010 | על טבעי | קאלי | פרק: "Hammer of the Gods" |
| 2011 | The Listener | לין קנדל | פרק: "Lady in the Lake" |
| 2011 | Shattered | מוהינדר סו | פרק: "Finding the Boy" |
| 2011 | הלקאטס (אנ') | היידי ראפט | פרק: "Remember When" |
| 2011 | ניקיטה | נישה פטאל | פרק: "Knightfall" |
| 2013 | Tasmanian Devils | ליסבון | סרט טלוויזיה של Syfy (אנ') |
| 2013 | החץ | קלייר אבוט | פרק: "Dodger" |
| 2013 | ארץ הפלאות | אולימה | פרק: "Bad Blood" |
| 2014–2015 | 100 | דוקטור לורליי סינג | 9 פרקים |
| 2016 | Her Dark Past | ד"ר מאטור | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2017 | Star Trek Continues | אבי סמארה | סדרת רשת; פרק: "Still Treads the Shadow" |
| 2017 | משפחת פוסטר | ליליאן דאנבר | 3 פרקים |
| 2017–2020 | מסע בין כוכבים: דיסקברי | אלן לנדרי | 5 פרקים |
| 2018 | Bravest Warriors | קווינס | דיבוב; 2 פרקים |
| 2019 | Limetown | סוכנת מיוחדת סידיקי | 4 פרקים |
| 2019 | Mystery 101: Playing Dead | בלה ברייטמן | סרט טלוויזיה של Hallmark Mystery (אנ') |
| 2019 | To Have and to Hold | ג'ינה | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2019 | Past Never Dies | הבלשית ווב | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2019 | Suspense | סיליה / מריה זלסקה | 2 פרקים |
| 2020 | Hot Spot | זארה | סדרת רשת; פרק: "The Lifestyle" |
| 2021 | חיים אחרים (אנ') | אורסולה מונרו | 4 פרקים |
| 2021 | Baking Spirits Bright | מירה וארמה | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2021–2023 | הצהובות | ג'סיקה רוברטס | 9 פרקים |
| 2022 | המשובשים | דומיניק קריין | 5 פרקים |
| 2022 | United States of Al | ד"ר לואיס | פרק: "Gout/Nikres" |
| 2022 | רוזוול, ניו מקסיקו | שיבאני סן | 10 פרקים |
| 2022–2024 | רופא ללא גבולות (אנ') | ד"ר ניטה דאבי | תפקיד ראשי (עונות 4-3); 22 פרקים |
| 2023 | Make Me a Match | ריינה | סרט טלוויזיה של הולמרק |
| 2024 | The Cleaning Lady | סוזן רידמן | 4 פרקים |
| יפורסם בהמשך | אווטאר: כשף האוויר האחרון | אמיטה |  |
פילמוגרפיה > משחקי וידאו

| שנה | שם המשחק | דמות |
| --- | --- | --- |
| 2019 | Star Trek Online | אלן לאנדרי |
הערות שוליים

1 2  Joe Otterson, ‘Avatar: The Last Airbender’ Season 2 Finds Its Joo Dee, Long Feng, The Boulder and Casts ‘Sympathizer’ Star Hoa Xuande (EXCLUSIVE), Variety, ‏2024-11-12 (באנגלית אמריקאית)
↑  Star Trek Online, Arc Games (באנגלית)
↑  Brown, Fraser (2019-04-24). "Star Trek Online's Rise of Discovery update brings back Captain Lorca". PC Gamer (באנגלית). נבדק ב-2021-09-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4696 296X  LCCN: no2008098437  VIAF: 56426250   WorldCat (עם VIAF): 56426250
פארק בואן רטירו

פארק בואן רטירו (בספרדית: Parque del Buen Retiro - פארק 'מנוחה נעימה') הוא הפארק המרכזי והחשוב של מדריד, בירת ספרד.
הפארק משתרע על שטח של 1.4 קילומטר רבוע ונמצא בסמיכות לשער אלקלה ולמוזיאון הפראדו. הפארק מכיל בין היתר פסלים רבים, אנדרטות ואגם, ונחשב לאחד המקומות הפופולריים בעיר.
היסטוריה

מקורו של הפארק בתחילת המאה ה-16, אז נבנה באזור ארמון קיט לשימוש משפחת המלוכה. בשנת 1561 העביר המלך פליפה השני את חצר המלוכה למדריד, והרחיב את הפארק סביב לארמון הקיט המלכותי. הארמון שימש את המלך בתקופת התענית ובזכות קרבתו לארמון המלכותי יכול היה המלך לעבור אליו יחד עם חצר המלוכה.
גני בואן רטירו הורחבו בשנת 1620, כאשר גספר דה אוליבארס, מקורבו של המלך פליפה הרביעי, העניק לו שטחי אדמה בקרבת הארמון לצורכי הפנאי של חצר המלוכה. בשנות השלושים של המאה ה-17 נבנו בפארק מספר מבני שירות, בהם ה'קאזון דל בואן רטירו' (Casón del Buen Retiro) ששימש כאולם נשפים ומשמש כיום את מוזיאון הפראדו.
הפארק המשיך להתפתח במאתיים השנים הבאות ונוספו לו האגם וגרמי מים נוספים, גנים חדשים, גידור מהודר ומצפה כוכבים. ארמון הרטירו היה בשימוש עד ימיו של המלך קרלוס השלישי, ומרבית שטחי הארמון נהרסו במהלך המלחמות הנפוליאוניות. בתקופת שלטונה של המלכה איזבלה השנייה זכה הפארק לעדנה מחודשת ונשתלו בו עצים וגנים חדשים. לאחר מהפכת 1868 בספרד וירידתה של איזבלה השנייה מכס השלטון, נפתח הפארק לציבור הרחב והפך בהדרגה לריאה הירוקה של מדריד.
עם הפיכתו לפארק ציבורי, שימש הפארק למספר תערוכות בינלאומיות. לצורך התערוכות נבנו בפארק מבנים חדשים, בהם ארמון ולאסקז (1884) וארמון הזכוכית (1887), שנבנה בהשראת ארמון הזכוכית בלונדון. כיום משמשים המבנים לגלריות אמנות. בתחילת המאה ה-20 הוקמה בפארק האנדרטה לזכרו של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד. בשנים הבאות הוקמו בפארק עשרות פסלים, אנדרטות ומזרקות והוא הפך למעשה לגן פסלים פתוח. בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20 נוספו לפארק הגנים האחרונים.
ב-2021 הוכרזו פארק בואן רטירו ושדרת פראדו הסמוכה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
גלריית תמונות

ארמון הזכוכית
ארמון ולאסקס
שדרת פסלים
מזרקה
מזרקה
מזרקה
אנדרטה לזכרו של המחזאי חסינטו בנאבנטה, זוכה פרס נובל לספרות
אנדרטת קובה
אנדרטה לזכרו של הגנרל ארסניו מרטינס קמפוס, שליט קובה
איליה אוסטרוכוב

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1858 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  8 ביולי 1929 (בגיל 70) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות דנילוב 
 מקום לימודים:  Moscow Practical Academy of Commercial Sciences 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
איליה אוסטרוכוב (ברוסית: Илья́ Остроу́хов;‏ 20 ביולי 1858 – 8 ביולי 1929) היה צייר נוף ואספן אמנות רוסי; קשור לנודדים.
ביוגרפיה

הוא בא ממשפחה של סוחרים אמידים. בשנת 1870, הוא נרשם ל"אקדמיה של מוסקבה למדעי המסחר המעשיים". בעודו שם, הוא החל להתעניין בזואולוגיה והחל בהתכתבות עם אלפרד ברם. הוא גם פתח אוסף אנטומולוגי שנתרם מאוחר יותר לאוניברסיטת מוסקבה.
הוא נרשם לשיעורי האמנות הראשונים שלו רק ב-1880, אז פיתח את הרצון להיות צייר לאחר שראה תערוכה של ציורי נוף שהעלו הנוודדים. הוא חשש שהוא מבוגר מכדי להתחיל ללמוד בבית ספר לאמנות, וחיפש מישהו שיעביר לו שיעורים פרטיים. מכר ותיק הכיר לו את אלכסנדר קיסליוב, שבאותה תקופה עבד בבית ספר פרטי לבנות ולימד שיעורים בציור.
בשנה שלאחר מכן, הוא הרגיש בטוח מספיק כדי ללמוד עם איליה רפין. באותו חג המולד, הוא עבד יחד עם ויקטור וסנצוב, עיצב ויצר קישוטים להופעה בביתו של הסוחר והפטרון סבבה מאמונטוב. לאחר מכן, הוא הפך למבקר קבוע באחוזת אברמצבו, ושרטט את הנופים והארכיטקטורה.
בינתיים, הוא הגיש מועמדות לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות, אך הורשה רק לבקר בשיעורים. בערבים למד רישום בחברה האימפריאלית לעידוד האמנויות ולקח שיעורים נוספים מרפין. עד 1884, הוא גם בילה זמן מה בבית המלאכה של פאבל צ'יסטיאקוב. בשנת 1886 הוא הצליח ללמוד אצל ולדימיר מקובסקי בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה. באותה שנה הציג שני ציורים בתערוכה הארבע-עשרה של הנוודים והציג איתם בקביעות לאחר מכן.
גלריית טרטיאקוב

הוא פיתח ידידות קרובה עם פאבל טרטיאקוב, שקנה כמה מציוריו המוקדמים. לאחר מותו של טרטיאקוב ב-1898, בחרה מועצת העיר מוסקבה באוסטרוכוב כאחד הנאמנים של גלריית טרטיאקוב. מ-1899 עד 1903, הוא כיהן כראש מועצת המנהלים בפועל, ולאחר מכן הודח בגלל הוצאות רבות מדי על רכישות.
ב-1905, לאחר ויכוחים מסוימים, בחרו בו שוב ליושב ראש ההנהלה. הכל הלך כשורה עד 1913, כאשר בריון בעל סכין חתך את הבד של "איבן האיום ואת בנו איוון" - ציור של רפין. האירוע נתן ליריביו של אוסטרוכוב הזדמנות לתקוף אותו. הוא התפטר ובהסכמה הדדית הוא הוחלף על ידי איגור גרבאר.
במהלך תקופה זו הוא כמעט ויתר על הציור. רק ב-1916, כאשר בילה זמן מה עם חברים בחצי האי קרים, החל שוב לצייר. שנתיים לאחר מכן, הוא ערך את התערוכה האחרונה שלו בקנה מידה מלא עם הנודדים.
אספן

בנוסף לעבודתו בגלריה טרטיאקוב, הוא היה אספן בולט בזכות עצמו. החל בשנות ה-90 לאחר שנישא למשפחת סוחרי התה העשירה Botkin ורכש בית גדול כנדוניה. הוא צבר למעלה מ-300 ציורים (כולל אייקונים מימי הביניים) ו-500 רישומים; בעיקר של אמנים רוסים, אבל גם ציורים של האימפרסיוניסטים: דגה, מאנה, רנואר ומאטיס. אחד מנקודות השיא שלו היה "אלגוריית האמונה" מאת ורמיר. הייתה לו גם ספרייה של למעלה מ-12,000 ספרים, כולל עותק של הקומדיה האלוהית מ-1515 ודה קמרון מ-1757. בשנת 1918, האוסף שלו הולאם כמוזיאון ציבורי והוא מונה לאוצר לכל החיים.
במרץ 1929, כאשר הוא מצא את עצמו משולל מזכויותיו הוא היה במצב בריאותי ירוד מאוד וכמעט עיוור. הוא נפטר ארבעה חודשים לאחר מכן. זמן קצר לאחר מכן נסגר המוזיאון, ואלמנתו הוגבלה לשימוש בשני חדרים בביתם. היא נפטרה בשנת 1935.
האוסף שלו הועבר לגלריה טרטיאקוב. מאוחר יותר, הבית נפתח מחדש כסניף של "המוזיאון הממלכתי לספרות".
הערות שוליים

↑  Brief biography
↑  Biographical notes
↑  Membership roster
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810648323305606  BnF: cb16587428p (data)  GND: 143927485  ISNI: 0000 0001 2020 9125  LCCN: n85063557  LNB: 000216751  NKC: jx20110627012  RKD: 61104  SUDOC: 166524301  ULAN: 500030369  VIAF: 11272158   WorldCat (עם VIAF): 11272158 
איליה סטרוכוב, רוח הצפון
אילה אוסטרוכוב, שלג אחרון
איליה אוסטרוכוב, בית כפרי בסתיו
מיכאל הייניש

מיכאל ארתור יוזף יקוב הייניש (בגרמנית: Michael Arthur Josef Jakob Hainisch;‏ 15 באוגוסט 1858 – 26 בפברואר 1940) היה פוליטיקאי אוסטרי שכיהן כנשיא אוסטריה השני, לאחר נפילתה של המונרכיה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בסיומה של מלחמת העולם הראשונה.
קריירה מוקדמת

הייניש החל את דרכו כעורך דין וכפקיד בכיר במשרד האוצר ובמשרד החינוך, אך לאחר מכן פרש לאחוזותיו באוסטריה תחתית ובשטיריה, שם הוא עסק בחקלאות, היה למנהיג של האגודה הפביאנית של וינה ולאחד ממייסדי הספרייה העממית המרכזית. בשנותיו האחרונות הוא עבר מסוציאליזם רדיקלי לשמרנות אגררית.
נשיא

פעילות מפלגתית לא הייתה חביבה על הייניש. הוא נבחר להיות נשיא בשל דמותו הסמכותנית, אף על פי שהוא לא היה חבר הפרלמנט. בבחירות לנשיאות הוא התמודד כמועמד עצמאי. ב-1920 הוא החל לכהן כנשיא ונשאר בתפקידו למשך שתי תקופות כהונה עד 1928. הייניש נשא לאישה את אמיליה פיגדור, בת למשפחה יהודית מתבוללת. אביה של אמיליה, גוסטב, היה חבר מועצת העיר וינה.
כנשיא, עמל הייניש קשות לשפר את מצבה הקשה שאוסטריה מצאה את עצמה לאחר המלחמה. הוא עשה רבות לפתח את המגזר החקלאי, עודד את חשמול מערכת הרכבות וניסה לפתח את התיירות, במיוחד בהרי האלפים. הוא גם עודד את תנועת הסחר עם הארצות השכנות, כמו גרמניה. הייניש היה המגן של המסורות והתרבות המקומיים והוא יזם את חקיקתו של החוק להגנת אנדרטאות. הוא גם היה חבר של כבוד באקדמיה למדעים.
ב-1928 העלו המפלגות הראשיות הצעה לתקן את החוקה כדי לאפשר את בחירתו של הייניש לתקופת כהונה שלישית. הקנצלר איגנץ זייפל הציע שהייניש יכהן כנשיא שנה אחת נוספת, אך הייניש דחה את ההצעה. לאחר סיום תפקידו כנשיא הוא כיהן כשר המסחר מ-1929 ועד 1930.
בצעד שנוי במחלוקת, תמך הייניש ברעיונות הפאן גרמניים ומאוחר יותר תמך באנשלוס, סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938, כמו רבים מבני ארצו. מיכאל הייניש מת ב-1940, שנה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אברהם שלום

ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, עם משתתפי המבצע ללכידת אדולף אייכמן. משמאל לימין: רפי איתן, צבי מלחין, אברהם שלום
אברהם שלום בנדור (7 ביולי 1928 – 19 ביוני 2014) היה ראש שירות הביטחון הכללי בשנים 1980–1986, אשר בעקבות מעורבותו בפרשת קו 300 נאלץ לפרוש מתפקידו.
ביוגרפיה

אברהם שלום נולד בווינה שבאוסטריה למשפחה מעורבת. הוא היה בן יחיד לרפאל, תעשיין, וליוליה, מורה לפסנתר. לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית הוכה שלום על ידי התלמידים האחרים בכיתה בנוכחות המורה, שלא התערב, ובעקבות זאת לא שב לבית הספר. בנוסף העסק של אביו הוחרם ולאחר מכן גורשה משפחתו מדירתה. באוגוסט 1939 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. שלום היה חבר במחנות העולים בתל אביב והצטרף להכשרת הפלמ"ח בקיבוץ רביבים. הוא למד עד הכיתה י"א בגימנסיה בלפור. ב-1946 התגייס לפלמ"ח ופעל במסגרת הפלי"ם. שירת בהתחלה בקיבוץ יגור ובקיבוץ מעוז חיים. במלחמת העצמאות היה חייל בחטיבת יפתח במסגרתה לחם נגד אנשיו של קאוקג'י במשמר העמק, בקרבות מלכיה ובמערכה על הנגב שהיה נצור על ידי הצבא המצרי.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד בחקלאות לזמן קצר, אך לא מצא סיפוק בעבודה זו. ביוני 1950 הצטרף לשירות הביטחון הכללי, בהמלצתו של רפי איתן, שהיה מפקדו בצה"ל. תחילה שובץ כמאבטח אך ביקש לעבור לתפקיד אחר. ב-1952 התמנה למפקד יחידת המבצעים בירושלים וב-1954 יצא לשליחות מטעם "המוסד" בפריז. שימש סגן מפקד מבצע החטיפה של אדולף אייכמן והבאתו למשפט בישראל איסר הראל תיאר אותו: "איש מבצעים מובהק, מתכנן מעולה, אדם בקי בכמה וכמה לשונות ובעל ניסיון בפעולות בחוץ לארץ".באוגוסט 1959 חזר לשב"כ, ושימש קצין מבצעים ראשי ביחידת המבצעים של הארגון. ביוני 1962 מונה לסגן מפקד יחידת המבצעים ובתפקיד זה ניהל את החיפושים אחר יוסל'ה שוחמכר בהמשך התמנה לסגן ראש אגף ב"מוסד" ולראש אגף מבצעים בשב"כ. בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן מונה ב-1972 לראש אגף האבטחה, ומיסד וכונן מדיניות אבטחה כוללת לנציגויות מדינת ישראל בחו"ל כמו גם במטוסים וספינות בשנת 1980 מונה לראש השב"כ.
פרשת קו 300

ב-12 באפריל 1984, לאחר השתלטות מחבלים על אוטובוס בקו 300 של "אגד", הורה שלום לראש אגף המבצעים בשב"כ, אהוד יתום, להרוג שני מחבלים כפותים שנתפסו במהלך ההשתלטות של צה"ל על האוטובוס, מתוך עקרון שמחבלים לא יוצאים חיים מפיגועי חטיפה ומיקוח.
יתום מילא את ההוראה והמחבלים חוסלו במכות. לאחר מספר ימים נודע לשר הביטחון משה ארנס שבידי העיתון "חדשות" תצלום שצילם אלכס ליבק ובו נראה אחד מהמחבלים מובל חי ובהכרה מלאה לאחר שהורד מהאוטובוס והוא הורה על מינוי ועדת בדיקה בראשות האלוף במילואים מאיר זורע ("ועדת זורע"). אנשי השב"כ שהעידו בוועדה מסרו, בהוראת שלום, עדות שקר לפיה האשם ברצח הוא קצין צה"ל יצחק מרדכי שהשתתף בחקירת המחבלים לאחר שהורדו מהאוטובוס. כן ישב בוועדה יוסי גינוסר אשר סייע בתיאום העדויות מבפנים. המלצות הוועדה הביאו להעמדת יתום לדין משמעתי על שסטר לאחד המחבלים, ובהעמדת מרדכי לדין משמעתי על שהכה בהם באקדחו. הליכים אלו הסתיימו בזיכוי.
באוקטובר 1985 פנו אל אברהם שלום שלושה בכירים בשב"כ, בהם המשנה לראש השב"כ ראובן חזק, ודרשו ממנו להתפטר מתפקידו בעקבות הפרשה. שלום סירב והדיח את חזק מהיות ממלא מקומו. בעקבות האירועים האמורים נוצרו בתוך השב"כ מחנות שתמכו מצד אחד בשלושה ומצד שני בשלום ומקורביו. על פי ראש השב"כ לשעבר, כרמי גילון, הופעל לחץ מצד מקורבי אברהם שלום על עובדים לתמוך בראש השירות מול הפורשים. גילון טען כי בכיר בשב"כ המקורב לשלום פעל להחתמת עצומה בקרב העובדים למען אברהם שלום. השלושה פנו בפברואר 1986 אל היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר ומסרו לו את פרטי הפרשה הידועים להם. לאחר בירור, דרש זמיר את פיטורי שלום בתמורה לכך שלא יפתח בחקירה נגדו. שמעון פרס ויצחק שמיר שהיו אז ראש הממשלה וממלא מקומו בממשלת אחדות לאומית, תמכו בשלום וסירבו לדרישתו של זמיר.
במאי 1986 הורה זמיר לפתוח בחקירה נגד שלום ואנשיו, בניגוד לעמדת הממשלה, תוך שהוא טוען שהוא בעל הסמכות הבלעדית להורות על חקירה. שמעון פרס ויצחק שמיר הביאו לעזיבתו של יצחק זמיר ומינו במקומו את יוסף חריש, אולם הסערה הציבורית שהתחוללה לא אפשרה סיום שקט של הפרשה. לקראת סוף יוני 1986 הוחלט לסיים את הפרשה בהתפטרות שלום ואנשי שב"כ אחרים שהיו מעורבים בפרשה תוך שנשיא המדינה חיים הרצוג מעניק חנינה לשלום ושלושה אנשי שב"כ נוספים עוד טרם העמדתם לדין. שלום הוחלף ביוסף הרמלין אשר שב לשירות לאחר שעמד בראשו בעבר. בבקשת החנינה שלו כתב שלום שהריגת המחבלים נעשתה "בסמכות וברשות". לטענתו, פעל על פי הוראה מראש הממשלה יצחק שמיר שלא לתת למחבלים לצאת בחיים מפיגועי חטיפה ומיקוח. שלום גם טען שדיווח לשמיר על הרג המחבלים לאחר מעשה. שתי הטענות הוכחשו בידי שמיר. ועדת בדיקה של הפרקליטות, בה היו חברים יוסף חריש, יהודית קרפ, עדנה ארבל ויצחק אליאסף, לא מצאה תימוכין לדבריו של שלום ואף הצביעה על סתירות בגרסתו של שלום.
בסוף 1985 הוטל על שלום לישר את ההדורים עם ארצות הברית לאחר חשיפת הריגול של יונתן פולארד עבור ישראל.
לאחר פרישתו מהשב"כ

לאחר פרישתו מהשב"כ החל שלום לעבוד עבור קבוצת שאול אייזנברג. בהמשך היה דירקטור בתעשייה האווירית לישראל.
כאחרים המעורבים בפרשה, בהם אהוד יתום שנבחר לכנסת, ויוסי גינוסר אשר שימש במגוון תפקידים ציבוריים, לא נמנע שלום מפעילות ציבורית ומהבעת דעתו ברבים. הוא היה חבר במועצה הציבורית של תנועת "המפקד הלאומי", והביע דעתו כנגד גדר ההפרדה בנימוק כי הפגיעה שזו גורמת בזכויות הפלסטינים עלולה להביא לטרור רב מזה שהיא עשויה למנוע. ב-30 בנובמבר 2003 התראיין שלום לעיתונות, וביחד עם שלושה ראשי שב"כ בדימוס אחרים, עמי אילון, יעקב פרי וכרמי גילון קרא לשרון לנסות להגיע להסכם עם הפלסטינים, ולהבין כי קיים צד שני לסכסוך, אשר סבלו הוא גורם מרכזי להמשך הסכסוך.
שלום היה נשוי לרחל עד לפטירתה ב-2006. הוא נפטר ב-19 ביוני 2014 ונטמן בבית העלמין ירקון בתל אביב.
לקריאה נוספת

דרור מורה, שומרי הסף: שישה ראשי שב"כ מדברים, הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב, 2014.
יוסי מלמן ודן רביב, מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין, הוצאת ידיעות ספרים, 2012.
איסר הראל, "הבית ברחוב גריבלדי", זמורה, ביתן - מוציאים לאור, 1990.
הערות שוליים

1 2  חזק אמר לשלום, מעריב, 30 במאי 1986
↑  יעקב ארז, שב"כ: כך החלה הפרשה, מעריב, 30 במאי 1986
↑  אבנר אברהמי, חמישים שנה לחטיפת אייכמן. ארבעה מהשותפים למבצע זוכרים כל פרט, באתר הארץ, 7 במאי 2010.
↑  איסר הראל, "הבית ברחוב גריבלדי", זמורה, ביתן - מוציאים לאור, 1990, עמוד 110.
↑  איל לוי, בשבילם הוא נשאר יוסל'ה, באתר nrg‏, 18 באוקטובר 2005
↑  יוסי מלמן ודן רביב, מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין, הוצאת ידיעות ספרים, 2012, עמוד 194.
↑  יוסף חריש, מרד כינו בממשלה את הופעת שלושת אנשי השב"כ, מעריב, 30 במאי 1986
↑  זמיר הציע להעמיד לדין את ראש השב"כ, מעריב, 26 במאי 1986
↑  יעקב ארז, האירופי הקפדן נאלץ לפרוש מהשירות החשאי, מעריב, 26 ביוני 1986
↑  האם נשיא המדינה יכול לבטל חנינה שהושגה בדרך כוזבת?, מעריב, 5 בינואר 1987
↑  3 אנשי שב"כ תומכים בגירסת שלום, מעריב, 24 בספטמבר 1986
↑  רפאל מן וברוך מאירי, הדו"ח קובע: בעדויות של אברהם שלום נמצאו סתירות, מעריב, 29 בדצמבר 1986
↑  המלים ברשות ובסמכות לא היו על דעתו של שמיר, מעריב, 30 בדצמבר 1986
↑  עידו דיסנצ'יק, פולארד מטלטל את הטרויקה בירושלים, מעריב, 27 במרץ 1987
↑  עודד שורר, אברהם שלום מצטרף לקבוצת אייזנברג, מעריב, 10 בדצמבר 1986
אברום: טלטל את המדינה, מעריב, 2 בינואר 1987
↑  אברהם שלום, באתר יוזמת זנבה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506309405171  BnF: cb16697303f (data)  ISNI: 0000 0004 1732 7739  LCCN: no2013080540  SUDOC: 171159691  VIAF: 305117056   WorldCat (עם VIAF): 305117056
אתי ביטון

| --- | --- |

 לידה:  21 בדצמבר 1988 (בת 36) ישראל באר שבע
 מוקד פעילות:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  ים-תיכוני • פופ • זמר עברי
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  קול
 
אתי ביטון (נולדה ב-21 בדצמבר 1988) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה

ביטון נולדה, גדלה והתחנכה בבאר שבע למרים ושמעון (רב-נגד בחיל האוויר), בת אמצעית ואחות לשני אחים. כבר בשנות העשרה המוקדמות לחייה, ידעה לנגן במגוון כלים: תופים, דרבוקה וגיטרה. את כישוריה המוזיקליים שאבה ביטון מאביה, שהיה ידוע כפייטן בבתי כנסת. בנעוריה למדה בתיכון מקיף ז' בעיר מגוריה. בשנת 2003, השתתפה בגמר התוכנית "בראבו". בצה"ל שירתה ביטון בלהקת הנח"ל, במהלך שירותה הצבאי חתמה בחברת התקליטים "הליקון", שם הוציאה את שני אלבומיה הראשונים.
בשנת 2007 השתתפה ביטון בתוכנית הריאלטי כוכב נולד 5, ולא עברה את שלב האודישנים.
בשנת 2010, התפרסמה ביטון עם צאתו של הסינגל הראשון - "פתגם סיני", שנכתב על ידי יוסי גיספן ללחן ערבי של עמר מוסטפא ובעיבודו של תמיר קליסקי והרוניקו קמיגרוב. זכה להיכנס לרשימת 50 השירים המושמעים ביותר לשנת 2011. השיר הושמע רבות במצעדים ברשתות הרדיו, בשטח במשך שבועות.
על פי חברת מדיה פורסט, בינואר 2011 זכתה ביטון בתואר "הזמרת המושמעת ביותר במשך שבועיים רצופים", והשיר "פתגם סיני" זכה להיכנס לרשימת 50 השירים המושמעים ביותר לשנת 2011 .
בשנת 2012, הוציאה את אלבומה השני, מתוכו השיר "רק לאמא", זכה להצלחה וצבר השמעות רבות בתחנות הרדיו, זכרה לעשרות קאברים ברשתות והתנגן בשטח בכל אירוע.
בשנת 2014 השתתפה ביטון בתוכנית "היחידה", תוכנית הדוקו-ריאליטי של HOT, לצד אילנית לוי, מאיה בצלאל רגב הוד ואחרים. ב-20 בדצמבר של אותה השנה הוציאה את הסינגל "סערת רגשות", שהגיע למקום התשיעי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
בשנת 2015, יצאה ביטון לדרך עצמאית והוציאה את אלבומה השלישי, מתוכו יצאו סינגלים שזכו למיליוני צפיות ביוטיוב ולהכרה גדולה מהקהל כמו: "דירה, שני חדרים", "חוזרת לעצמי", "היפסטר" ועוד. באלבום זה נוצר גם שיתוף הפעולה בין אתי לאיזקיס עם השיר: "סגאפו". בנוסף, שיתפה אתי פעולה עם סאבלימינל ומאור אדרי, בשיר: "נס" שזכה להצלחה בתחנות הרדיו ולמיליוני צפיות ברשתות. אתי השתתפה במשך שנה במופע: "הקונצרט של סבלימינל".
בשנת 2016, אחרי זכייתה של הפועל באר שבע באליפות המדינה לכדורגל, הוציאה ביטון את שיר האליפות הרשמי.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית הריאליטי "הכוכב הבא לאירוויזיון 2019" בעונתה השישית, שם עברה את האודישן הראשון והודחה בשלב המבחן הגורלי. בשנה זו לקחה חלק בפרויקט משותף של לינקטון ורשת ג', לזכרה של שושנה דמארי, בו חידשה את הלהיט: "הרועה הקטנה".
בשנת 2021, הוציאה ביטון סינגל בשם "הלב שלי נקי".
בשנת 2022, הוציאה את שיר הגאווה "נצא בשושו", בו שרה על היותה לסבית. ב-15 בספטמבר הוציאה את הסינגל "רואים לי בעיניים".
ב-26 בפברואר 2023 הוציאה את הסינגל "לא רוצה לישון לבד".
סגנון מוזיקלי

הסגנון המוזיקלי הייחודי של ביטון מושפע מסגנון המוזיקה ערבית קלאסית: אום כולתום, עבד אל-חלים חאפז, פיירוז ופריד אל-אטרש, בשילוב מוזיקת הפופ הערבי: נאנסי עג'רם, אליסה ושירין עם עיבודים אלקטרוניים עכשוויים.[דרוש מקור]
חיים אישיים

ביוני 2021, הצהירה ביטון כי היא לסבית ובכך הייתה לזמרת הראשונה בישראל מהמוזיקה הים-תיכוני והמוזיקה הערבית שיצאה מהארון בישראל. כעבור מספר ימים, חשפה ביטון כי התארסה לבת זוגה, שירן דולב.
ביולי 2024, ביטון ובת זוגה דולב הביאו לעולם ילד בשם הראל - יעקב.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2012: פתגם סיני
2015: זכרונות ילדות
הערות שוליים

↑    עופר מתן, ‏עניין אתי: אתי ביטון היא התקווה המזרחית הבאה, בעיתון מקור ראשון
↑  המצעד השבועי של מדיה פורסט, באתר מדיה פורסט, ‏28 בדצמבר 2014 – 3 בינואר 2015
↑  אתי ביטון - נצא בשושו (Prod by. Offir Cohen), נבדק ב-2023-06-10
↑  דור מאיר מועלם, ‏הלב שלה נקי: אתי ביטון על השיר החדש והיציאה המפתיעה מהארון, באתר ‏מאקו‏, 23 ביוני 2021
↑  יפעת הללי אברהם, ‏נעים להכיר: בת הזוג של אתי ביטון, באתר ‏מאקו‏, 29 ביוני 2021
| כוכב נולד (2003–2012) |
| --- | --- | --- |
| מנחה | צביקה הדר |  |
| זוכים | נינט טייב • הראל מויאל • יהודה סעדו • ג'קו אייזנברג • בועז מעודה • ישראל בר-און • רוני דלומי • דיאנה גולבי • חגית יאסו • אור טרגן |  |
| מעפילי גמר אחרים | שירי מימון • שי גבסו • הראל סקעת • עדי כהן • מאיה רוטמן • מארינה מקסימיליאן בלומין • לי בירן • מיי פיינגולד • עידן עמדי • דוד לביא • אוהד שרגאי • איטן גרינברג |  |
| מתמודדים בולטים נוספים | כברה קסאי • אלון ליטבק • לירון לב • מיקה שדה • שירלי לילו • ליטל גבאי • מיכל רשף • הדר עוזרי • אסף אברבוך • ניצן קייקוב • אבי מאיר וענונו • עמרי רוטברד • מיכאל עינב • רועי ארז • נעמה שטרית • לבנת בן-חמו • עמיר חדד • מורן אהרוני • קנדוג • ענת אסתר חיטמן • דנה ליקוורניק • דניאל בן-חיים • חן אהרוני • מרים טוקאן • עדי אולמנסקי • אתי ביטון • איה זהבי פייגלין • לירן דנינו • עומר אדם • חובי סטאר • מורן מזוז • אדיר גץ • אבי בן אבו • אדר גולד • רוני גינוסר • נעמה כהן • תמר יהלומי |  |
| ערכים קשורים | טדי יזמות והפקות (חברת הפקה) |  |
| תוכנית אם, תוכניות בת ותוכנית המשך | לא נפסיק לשיר • נולד לרקוד • לא נפסיק לרקוד • בית ספר למוסיקה • הכוכב הבא |  |
| שופטים | צדי צרפתי • ריקי גל • פבלו רוזנברג • מרגלית צנעני • גל אוחובסקי • דנה אינטרנשיונל • מירי מסיקה • צביקה פיק • גידי גוב • יאיר ניצני • משה פרץ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583737405171  MusicBrainz: caffa709-d271-403f-98e6-f7bdb261baa6  VIAF: 232144782720908385669   WorldCat (עם VIAF): 232144782720908385669
ניקולאי נוטוביץ'

ניקולאי נוטוביץ' (ברוסית Николай Александрович Нотович), נולד ב-1858, היה אציל, קצין קוזאקי, מרגל, ועיתונאי רוסי. נוטוביץ ידוע בעיקר בשל ספריו בהם טען כי ישו במהלך חלק משנות חייו (12-30 שנים), נסע וחי בקשמיר ולדאק, שם למד בודהיזם.
הערות שוליים

↑  Theosophie, „Meister K.H.” und die Dalip-Singh-Verschwörung, 2. Teil, Kommentar http://www.anthroposophy.com/anthro/blava2.html
↑  India Office Records: Mss Eur E243/23 (Cross)
↑  Public Record Office: FO 78/3998
↑  The unknown life of Jesus Christ by Nickolai Notovich (1894)
↑  The Unknown Life of Jesus Christ by Nicholas; Translated from the French By Virchand R. Gandhi; Revised By G. L. Chistie Notovich and Black/white Illus (1907)
↑  The unknown life of Jesus Christ by Nicolas Notovich (1974)
↑  The Unknown Life of Jesus: The Original Text of Nicolas Notovich's 1887 Discovery by Nicolas Notovich, J.H Connelly, and L Landsberg (2004)
↑  The Vedic Prophecies: A New Look into the Future by Stephen Knapp (1998) p.12
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265893205171  PLWABN: 9810544991205606  BIBSYS: 96011335  BNE: XX1117138  BnF: cb122033699 (data)  CiNii: DA0330832X  GND: 10155575X  ICCU: RAVV086977  ISNI: 0000 0001 0934 4940  LCCN: n81028885  LNB: 000144309  NKC: jx20071030027  NLA: 35669005  NLG: 147346  NTA: 068506015  RERO: 02-A000123003  SNAC: w6bg4nfz  SUDOC: 030661714  Trove: 1034883  VcBA: 495/78785  VIAF: 315702945   WorldCat (עם VIAF): 315702945 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.