stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לסלי גרובס
פרויקט מנהטן > מודיעין ויחסי חוץ

העיסוק ביחסי חוץ, מודיעין במדינות זרות וסיכול תוכניות גרעין מתחרות לא היה במקור בתחום סמכותו של גרובס, אך למעשה הוא עסק בנושאים אלה מרגע שנכנס לתפקיד, ובסתיו 1943 ביקש ממנו הגנרל ג'ורג' מרשל לקחת רשמית את האחריות על תחום המודיעין בכל הקשור לאנרגיה אטומית. עוד לפני כן, באוגוסט 1943, החל גרובס לארגן כוח מודיעין שיפעל תחת פרויקט מנהטן, אם יהיה בכך צורך. החלטה זו התקבלה בתגובה לחשש שהביעו בפניו מדעני הפרויקט לגבי פיתוח גרמני של הפצצה. גרובס בחר ברוברט פורמן (אנ') להוביל את המערך. הוא שכנע גם את ראש המשרד לשירותים אסטרטגיים לחלוק עם הפרויקט כל פרט מודיעיני שהושג באירופה לגבי תוכניות גרעין מתחרות. בנוסף, הוא יצר משרד מודיעין של הפרויקט בלונדון, שקיבל מידע מהמודיעין הבריטי וממנהלת המבצעים המיוחדים.
פרויקט מנהטן > מודיעין ויחסי חוץ > ניסיונות לגילוי ולסיכול תוכנית הגרעין הנאצית

במרץ 1943 נודע לגרובס על מבצע החבלה בייצור המים הכבדים בנורווגיה (מבצע "גאנרסייד"), שתוכנן על ידי הבריטים ובוצע על ידי חיילים נורווגים. המידע הגיע לאמריקאים מהעיתונות השוודית, שדיווחה גם על האפשרות שמים כבדים ישמשו ליצירת "נשק סודי". באפריל, הניו יורק טיימס דיווח גם כן על המבצע ועל החשש שהמים הכבדים "יהיו מקור לכוח אטומי חדש". גרובס זעם על החשיפה בתקשורת. בנוסף, הוא חשש שהגרמנים יוכלו לחזור לייצר מים כבדים תוך חודשים. באמצעות הגנרל מרשל הוא הפעיל לחץ על מקבלי ההחלטות האמריקאים שיפעלו להפצצת המפעל. בנובמבר המפעל הופצץ, והגרמנים החליטו להעתיקו לגרמניה.
גרובס היה מעורב במשימת אלסוס לריגול מדעי אחרי מדינות הציר והשגת מודיעין על פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית מראשיתה: מדעני הפרויקט התבקשו לעזור לסוכנים שפעלו במשימה לזהות מידע שעשוי להועיל, גרובס היה מעורב בבחירת ראשי המשימה, והמידע שהסוכנים מצאו נשלח ישירות אליו. המשימה החלה באיטליה ולא מצאה עדויות לתוכנית גרעין מפותחת. עם התקדמות ההכנות לקראת פלישת בעלות הברית לאירופה ב-1944, החל גרובס לעסוק במספר נושאים קשורים. ראשית, חששו מפני שיבוש של המבצע באמצעות חומרים ארדיואקטיביים הוביל למבצע פפרמינט (אנ'), שבמסגרתו ניסו הכוחות הפולשים לאתר חומרים כאלו. שנית, גרובס ביקש שתחודש משימת אלסוס והיה אחד האחראים על יצירת כוח משימה מורחב. עם התקדמות הכוחות של בעלות הברית, פעל כוח המשימה בצרפת, בלגיה וגרמניה.
מעבר לניסיון למצוא מידע על תוכנית גרעין גרמנית, גרובס היה מעורב גם בניסיונות לפגוע במדענים שפעלו במדינות הציר או לשבש את פעולתם. החל מכניסתו לתפקיד הוא היה מודע לחשיבותו של ורנר הייזנברג, ובמספר מקרים הוא לחץ על הצבא לפעול על מנת להרוג או לחטוף את המדען. בדצמבר 1943 נשלח מו ברג לפגוש את הייזנברג בציריך. לאחר מכן אישר גרובס מבצע שבמסגרתו היו אמורים ברג וסוכנים אחרים להגיע לכפרים ביער השחור שבהם נודע כי הייזנברג ומדענים אחרים שוהים. גרובס ביטל בסופו של דבר את המבצע מחשש שהוא יביא לחשיפת מידע על הפרויקט האמריקאי. בנוסף, הוא היה מעורב גם בניסיון להרוג את המדענים הגרמנים בהפצצה מהאוויר. ב-1943 הוא העביר רשימה של מטרות לגנרל האמריקאי ג'ורג' ויזי סטרונג (אנ'). בפברואר 1944 הפציץ חיל האוויר האמריקאי מטרות בברלין, ביניהן הבית של מקס פלאנק, אגודת הקייזר וילהלם ומקום עבודתו של אוטו האן. במזכר שכתב גרובס, הוא כתב שההתקפה נעשתה לבקשתו ושמטרתה הייתה "להבריח את המדענים הגרמנים ממעונותיהם הנוחים". המדענים הבכירים ביותר, בכללם האן והייזנברג, נעצרו בסופו של דבר על ידי סוכני משימת אלסוס. תמלילי פארם הול – תמלילי השיחות של המדענים הגרמנים במקום מעצרם באנגליה – נשלחו לגרובס, ועובדת קיומם פורסמה לראשונה בספרו משנת 1962.
פרויקט מנהטן > מודיעין ויחסי חוץ > יחסים עם בריטניה וצרפת

באוגוסט 1943 נחתם הסכם קוויבק בין ארצות הברית לממלכה המאוחדת, שבמסגרתו הסכימו המדינות לשתף פעולה בנוגע למחקר ופיתוח של טכנולוגיה גרעינית. ההסכם הונחת על גרובס, שהיה חשדן כלפי הבריטים וחשש מדליפת מידע ומהאפשרות שהם יעשו שימוש במידע כדי להשיג יתרון תחרותי לאחר המלחמה. פרטי ההסכם השאירו מקום רב לפרשנות לגבי אופן יישומו, וגרובס דאג לכך שהעברת המידע לבריטים תהיה מוגבלת ותישלט ככל האפשר על ידו. עם זאת, מאמציו להגביל את העברת המידע לא תמיד צלחו; הוא ניסה לחייב את כל המדענים במשלחת הבריטית, ביניהם מספר מדענים שלא היו אזרחים בריטים, לעבור תחקיר ביטחוני עצמאי, אך הבריטים ראו בכך פגיעה בכבודם, ולבסוף גרובס נאלץ לקבל את האישורים הביטחוניים שהונפקו על ידם. אחד מהמדענים שקיבלו באופן זה גישה לפרויקט היה קלאוס פוקס, שריגל עבור הסובייטים. גרובס היה מודאג במיוחד מעבודתם של שני מדענים בעלי אזרחות צרפתית – הנס פון הלבן (אנ') ולב קוברסקי שעבדו במעבדה של הפרויקט במונטריאול והיו עמיתים של פרדריק ז'וליו-קירי, חבר המפלגה הקומוניסטית. לאחר שחרור צרפת גרובס ניסה למנוע מהשניים לחזור למולדתם, אך ללא הצלחה, כיוון שהבריטים הסתירו מהאמריקאים את העובדה שתנאי ההסכם עם המדענים הצרפתים הכתיבו כי הם יוכלו לחזור לצרפת ברגע שזה יתאפשר. בדצמבר 1944, דאגתו של גרובס בנושא הובילה לפגישתו היחידה עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במהלך המלחמה. גרובס יצא מהפגישה בתחושה שבסמכותו למנוע מעורבות צרפתית בפרויקט, ואחריה הוא פעל בנחרצות ליישום סמכות זו; רוזוולט מצדו התעניין יותר בנושאים אחרים, ביניהם האם יש להשתמש בפצצת אטום נגד גרמניה הנאצית אם הקרב על הבליטה יסתיים עם יתרון לגרמנים. גרובס אמר לנשיא שפצצות אטום יהיו מוכנות לשימוש בעוד חצי שנה נגד יפן.
על אף חשדנותו כלפי הבריטים קיווה גרובס ששיתוף הפעולה בין המדינות יאפשר לו להשיג גמישות רבה יותר בהוצאת כספים, במיוחד לצורך השגת שליטה מלאה של ארצות הברית בשוק עפרות האורניום והתוריום. לצורך כך, הוא פעל להקמת קרן נאמנות סודית, בשותפות אמריקאית ובריטית, שממנה הוא ומספר מצומצם של פקידים אחרים יוכלו למשוך כספים על פי הצורך וללא אישורים פרטניים. גרובס היה יושב הראש של הקרן, שהסכם להקמתה הושג ביוני 1944, והוא נטה לשלוט בדיוניה. בשנתיים לאחר מכן השקיעה הקרן בסקרים גאולוגיים נרחבים, ברכישת שליטה במכרות, ובמידת הצורך ברכישה של העפרות עצמן. ארצות הברית ובריטניה השקיעו בתחילה 12.5 מיליון דולר כל אחת, ולאחר המלחמה השקיעה ארצות הברית 25 מיליון דולר נוספים. בספטמבר 1944, הקרן חתמה על חוזה מול "תאגיד המתכות האפריקני" לאספקה של 1,720 טון תחמוצת אורניום מקונגו הבלגית, וחוזה לאספקה נוספת נחתם באוקטובר 1945. גרובס נפגש באופן אישי עם מזכיר האוצר, הנרי מורגנטאו הבן, כדי לשכנעו להפקיד את הכספים מבלי לקבל תדריך על מטרתם. הוא הצליח להשאיר את מזכירות האוצר בעלטה לגבי ייעוד הכספים, ועד ינואר 1945 הוא עקף, בעזרת רוזוולט, גם את מזכירות המדינה וערך הסכמים עם שוודיה, ספרד, פורטוגל, בוליביה וברזיל ללא ידיעתה. כשנודע על כך למזכיר המדינה דין אצ'סון, לאחר המלחמה, הוא האשים את פרויקט מנהטן בהקמת מזכירות מדינה עצמאית. בסיכומו של דבר, הניסיון להשיג מונופול על שוק האורניום נכשל, שכן התברר שהמשאב אינו נדיר כפי שחשבו בתחילה.
פרויקט מנהטן > תכנון מערכות הנשק והשימוש בהן > מערכות נשק

גרובס החל בהכנות לשימוש בפצצת אטום במאי 1943, אז הוא נועד עם מועצת המדיניות הצבאית (Military Policy Committee) וביקש מהם למצוא קצין חימוש מתאים לתכנון הפצצה והמערכת שתשמש את המפציצים. בעקבות הפגישה בחר גרובס בוויליאם פרסונס (אנ'), שהחל בפיתוח מנגנון הירי ששימש בפצצה ילד קטן. לאחר שהתברר כי לפלוטוניום רמת ביקוע ספונטני גבוהה, הוא תכנן גם את מנגנון הקריסה ששימש את הפצצה איש שמן. גרובס הסכים לדרישתו של פרסונס שהוא יהיה גם איש החימוש במשימה עצמה, ואכן הוא ביצע את התפקיד במטוס אנולה גיי.
ביוני 1943 נועד גרובס עם הגנרל הנרי ארנולד, ראש חילות האוויר של צבא ארצות הברית, כדי לעדכן אותו על התקדמות הפרויקט וליצור קשר רציף עם חיל האוויר. לאחר הפגישה מונה רוסקו וילסון (אנ') לקצין קישור של חיל האוויר בלוס אלמוס. בשיתוף פעולה עם פרסונס ואחרים בלוס אלמוס, על וילסון הופקדה המשימה לתכנן היבטים של המשימה, כגון בחירה במטוס המתאים ולתכנן את קבוצת הקרב וצוות הקרב שיבצעו את המשימה.
בנוגע לבחירה במטוס, סגנו של פרסונס, שעסק בנושא, העדיף התחילה שייעשה שימוש במפציץ הבריטי אוורו לנקסטר. כשזה נודע לגרובס, הוא פסל את ההמלצה על הסף, כיוון שהוא לא היה מוכן לקבל את הרעיון שמטוסים בריטים יטילו את הפצצה. הוא דיבר על כך עם ארנולדס, שהסכים עימו, והשניים החליטו שהמשימה תבוצע על ידי בואינג B-29 סופרפורטרס. בעקבות החלטה זו החל פרויקט "סילוורפלייט" (אנ') להתאמת המטוס וצוותי האוויר למשימה, שהיה שיתוף פעולה בין חיל האוויר לפרויקט מנהטן. תוך כדי פרויקט זה המשיכה העבודה על תכנון הפצצות בלוס אלמוס, ובעקבות העדכונים שנעשו בתכנון הפצצות התעדכן גם התכנון של המטוסים המותאמים. עד סוף המלחמה יוצרו 46 מטוסים מותאמים, ביניהם האנולה גיי שנמסר לשימוש במאי 1945. בקיץ וסתיו 1944 נבנה הצוות של קבוצת הטייסות המעורבת 509 (אנ'), כאשר חיל האוויר בחר באנשי הצוות וצוותו של גרובס אישר את הבחירה. הקבוצה הופעלה ב-17 בדצמבר 1944 בבסיס האוויר ונדובר שביוטה, בפיקודו של קולונל פול טיבטס. בתחילת 1945 נועדו שוב גרובס וארנולד כדי לדון בבניית בסיס קדמי באוקיינוס השקט, שממנו תצא המשימה. גרובס בחר בבסיס באי טיניאן, שנכבש ב-1944 וכבר החל להתפתח כבסיס חיל אוויר מרכזי של ארצות הברית. בניית הבסיס הקדמי עבור קבוצת הטייסות 509 החלה במרץ תחת לוח זמנים צפוף; במאי החלו להגיע אנשי הצוות לאי.
אחת המשימות של הפרויקט הייתה לתכנן ולייצר את עדשות הנפץ (אנ') שישמשו לדחיסת ליבת הפלוטוניום של איש שמן, כך שתתאפשר התגובה הגרעינית. העבודה על כך נעשתה בתחילה בלוס אלמוס, והיא נחשבה למסוכנת ביותר. גרובס קיבל את ההחלטה להעדיף עמידה בלוח הזמנים על פני עמידה בתקני בטיחות. בהמלצתו של פרסונס, בתחילת 1945 גרובס אישר בנייה של מפעל נוסף למטרה זו, בתחנת הניסויים איניוקרן במדבר מוהאבי בקליפורניה. גרובס קבע לבנייה לוח זמנים שאפתני, וביולי 1945 החל הייצור.
פרויקט מנהטן > תכנון מערכות הנשק והשימוש בהן > בחירת המטרות

גרובס השתתף בדיונים של שתי הוועדות שעסקו בבחירת המטרות לתקיפה באמצעות פצצות אטום. הוא היה חבר ב"וועדת המטרות", שאותה הוא הקים ושהייתה משותפת לפרויקט מנהטן ולחילות האוויר של צבא ארצות הברית, ושימש כמשקיף בוועדת הביניים (Interim Committee), שייעצה לנשיא בנושאים הקשורים לאנרגיה גרעינית ואשר בראשה עמד מזכיר המלחמה הנרי סטימסון. הוא היה היחיד שהשתתף בדיונים של שתיהן.
מבין האפשרויות השונות שנבחנו (שימוש טקטי כעזרה לפלישה ליפן, הדגמה בפני משקיפים, שימוש נגד מטרה צבאית, ושימוש נגד עיר ביפן עם או בלי אזהרה) תמך גרובס בשימוש בפצצה נגד עיר ללא אזהרה. בספרו מפרט גרובס את השיקולים שהנחו אותו בדיונים: ראשית, יש לבחור במקום שהפגיעה בו תשפיע באופן הברור ביותר על המורל של היפנים ועל נכונותם להילחם, ועל כן המטרה צריכה להיות עיר חשובה; שנית, יש לבחור בעיר שיש לה חשיבות צבאית; בנוסף, עדיף לבחור במטרה שלא נפגעה קודם לכן בהפצצות קונבנציונליות ושתהיה גדולה מספיק, על מנת שיתאפשר להעריך את הנזק שגרמה הפצצה. גרובס תמך גם ברעיון שייעשה שימוש בשתי פצצות – אחת כדי להראות לעולם מה הפצצה יכולה לעשות ושנייה כדי להראות שלארצות הברית יש נכונות ויכולת להמשיך להשתמש בתחמושת זו. סימסון ומרשל הסכימו עם גרובס שעל השימוש בפצצה ליצור אפקט של הלם פסיכולוגי, שיגרום ליפנים להיכנע וידגים את העוצמה האמריקאית לעולם.
בסוף הפגישה השנייה של ועדת המטרות הסכימו חבריה להמליץ על ארבע מטרות אפשריות: קיוטו, הירושימה, יוקוהמה וארסנל הנשק בקוקורה. רשימת המטרות המשיכה להתעדכן לאחר מכן: הפצצת העיר ניאיגטה נשקלה מספר פעמים, ובהוראה של ארנולד נוספה נגסקי לרשימה. המטרה המועדפת ביותר על גרובס הייתה קיוטו, והיא הייתה הבחירה הראשונה של הוועדה, שכן חבריה סברו שהפצצת העיר תגרום לנזק הגדול ביותר ולאפקט הפסיכולוגי המשמעותי ביותר. אולם, כשלמד סטימסון על ההמלצות, הוא הורה להסיר קיוטו מהרשימה. בספרו מספר גרובס שסטימסון התנגד להפצצת קיוטו כיוון שהוא העריך את חשיבותה כעיר היסטורית ומרכז של דת ותרבות, וכן הוא סבר שהסרתה מהרשימה תאפשר לאמריקאים לטעון ששיקולים הומניטריים נלקחו בחשבון. גרובס המשיך להתעקש על קיוטו עד שסטימסון הודיע לו, ביולי 1945, שהנשיא טרומן קיבל את דעתו. בסוף אותו החודש הוגשה רשימה סופית של מטרות אפשריות: הירושימה, קוקורה, ניאיגטה, ונגסקי. בדיעבד, לאחר המלחמה, אמר גרובס שהוא שמח שסטימסון הטיל וטו על הפצצת קיוטו, החלטה שצמצמה מאוד את מספר הנפגעים.
במהלך הדיונים של ועדת הביניים נידונה גם התנגדותם של חלק מהמדענים, שעיקר תפקידה היה עיסוק בארנרגיה אטומית לאחר המלחמה, נידונו גם התנגדויות עקרוניות, בעיקר של מדענים, לשימוש בפצצה. גרובס הרכיב עבור ועדה זו פאנל של מומחים, שכלל את אופנהיימר, אנריקו פרמי, ארנסט לורנס וארתור קומפטון. בדו"ח של פאנל המדענים נכתב שהדעות בקהילה המדעית על אופן השימוש הראוי בפצצה חלוקות, אך חברי הפאנל עצמו לא מזהים אף אלטרנטיבה ל"שימוש צבאי ישיר" בפצצה. גרובס עצמו מעולם לא הביע ספק במוסריות הפצצת הערים ביפן באמצעות נשק גרעיני, גם לאחר המלחמה ולאחר סיום שירותו הצבאי.
פרויקט מנהטן > תכנון מערכות הנשק והשימוש בהן > ההפצצה

לגרובס הייתה אחריות על שילוח האורניום, הפלוטוניום, וחלקים אחרים של הפצצה, אך הוא נשאר בוושינגטון ולא הייתה לו שליטה ישירה על המשימה שיצאה מטיניאן. בזמן ההמתנה לביצוע עסק גרובס בתוכניות להמשך ייצור פצצות, למקרה שיידרשו יותר משתיים. לפי תוכניות הייצור שגיבש בסוף יולי, עד סוף השנה היה אמור להיות לארצות הברית מלאי של כ-20 פצצות. לפי ההוראות שקיבל גרובס ממרשל, הייתה לו הסמכות להמשיך להטיל פצצות אטום על יפן, בהתאם לצורך ולזמינות הפצצות.
ביום ההפצצה הראשונה, על הירושימה, גרמה בעיה בתקשורת לכך שהידיעה על יציאת המטוסים לדרכם הגיעה באיחור ניכר. כשהגיעה הידיעה שהאנולה גיי המריא, זה היה כשעה לאחר שהוטלה הפצצה. בשעה 23:30 הוא קיבל את ההודעה על הצלחת ההפצצה והודיע על כך למרשל. ב-10 באוגוסט, יום לאחר הפצצת נגסקי, קיבל גרובס פקודה ממרשל שלא להפציץ את יפן בלי הוראה ישירה מהנשיא. החלטה זו התקבלה לאחר שהגיעו אינדיקציות לוושינגטון שיפן מתכוננת להיכנע.
לאחר מלחמת העולם השנייה > ארגון מחדש של מחוז מנהטן

עד 1 בינואר 1947 המשיך גרובס לפקד על מחוז מנהטן. גרובס היה מודע לכך שהמעבר לניהול החלקים השונים של הפרויקט חייב לעבור שינוי לאחר המלחמה, והוא פיקח על חלק משינויים אלה. אופנהיימר ביקש לפרוש, ובעצתו מינה גרובס את נוריס ברדברי (אנ') כמנהל המדעי. בעצת ברדברי, החל גרובס בהקמת מוסד להשכלה גבוהה בלוס אלמוס, מה שאפשר למועסקים ללמוד בקורסים ולקבל עליהם קרדיט אקדמי. מאידך, הייצור הצבאי עבר מלוס אלמוס לבסיס סנדיה ליד אלבקרקי; אוניברסיטת קליפורניה, שלה היה חוזה לחסות מדעית על המחקר בלוס אלמוס בזמן המלחמה, הסכימה להמשיך בחוזה רק בתנאי שייצור הפצצות לא ייעשה שם. גרובס ניסה גם למצוא דרכים חדשות לגייס כוח אדם מובחר למחוז מנהטן ולשם כך ביקש לקבל מכסה גדולה לגיוס קצינים שהצטיינו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. האקדמיה ומפקד וראש מטה הצבא דוויט אייזנהאואר התנגדו למכסה הגדולה שביקש גרובס, אך הוא מצא תמיכה אצל מזכיר המלחמה רוברט פטרסון וקיבל את המכסה שביקש.
גרובס מינה ועדה מייעצת, שתפקידה היה להמליץ לגבי האופן בו ימשיכו החלקים השונים של הפרויקט לפעול. המלצתה החשובה ביותר של הוועדה הייתה להכריז על חלק מהמעבדות שהוקמו במסגרת הפרויקט כמעבדות לאומיות (אנ'). גרובס פעל על פי המלצה זו: המעבדה הלאומית הראשונה שהוקמה הייתה המעבדה הלאומית ארגון (אנ') ליד שיקגו, שנוהלה על ידי אוניברסיטת שיקגו, ואחריה הונחו היסודות למעבדה הלאומית ברוקהייבן בניו יורק. גרובס הורה על עצירת רוב תהליכי הייצור באוק רידג', כיוון שהיה ברור כי מתקני הייצור שם אינם יעילים. הוא הקצה כספים להמשך פיתוח הציקלוטרון, וסוג חדש של מאיץ חלקיקים, סינכרוטרון, שאדווין מקמילן הגה בזמן עבודתו בפרויקט. עם זאת, התקציבים שעליהם פיקד גרובס בשלב זה לא היו גדולים מאוד, ולצורך המשך פיתוח המעבדות הלאומיות והפרויקטים האחרים שנולדו מהפרויקט נדרשו הקצאות כספים מהקונגרס.
בתוך כך ליווה גרובס את ההכנות לקראת מבצע פרשת דרכים, סדרה של ניסויים גרעיניים באטול ביקיני, שיצאה לפועל ביולי 1946. גרובס סיפק לניסויים את הפצצות, המדענים והמידע. הגנרל קרטיס לה מיי הציע שגרובס יהיה אחראי על הניסוי, אך האחריות ניתנה בסופו של דבר לאדמירל ויליאם בלנדי, התפתחות שסימלה את דעיכת שליטתו של גרובס בענייני הגרעין. עם זאת, ההתנגדות גרובס וברדברי לביצוע ניסוי שלישי הייתה אחת הסיבות לביטולו. גרובס זיהה שאופנהיימר החל לאמץ קו ביקורתי יותר כלפי האסטרטגיה הגרעינית המתגבשת של ארצות הברית; הוא דאג לכך שאופנהיימר יוכל לצפות בניסויים, אך שניתוח תוצאותיהם לא יהיה באחריותו.
לאחר מלחמת העולם השנייה > עתיד השליטה בטכנולוגיה גרעינית

תחום נוסף שבו עסק גרובס בין סיום המלחמה לסיום תפקידו היה עתיד השליטה הבין-לאומית בטכנולוגיה גרעינית ובחומרי הגלם שמאפשרים פיתוח נשק גרעיני. גרובס פעל עוד בזמן המלחמה כדי להשיג שליטה אמריקאית בשוק האורניום, ובשנה הראשונה לאחר המלחמה הוא פעל עדיין מתוך מחשבה שארצות הברית תוכל לשמור על מונופול בתחום. בדצמבר 1945 הוא דיווח לממשל שארצות הברית, באמצעות הקרן שבשליטת מחוז מנהטן, שולטת ב-97% משוק האורניום במדינות שבאותה העת כרו את המחצב. גרובס ראה בברית המועצות את האיום הרציני ביותר על מונופול כזה, אך הוא סבר שייקח לסובייטים 20 שנה לפחות לבנות פצצת אטום. עם זאת, בינואר 1946 הוא חיבר מזכר שבו הוא טען כי קיימות שתי אפשרויות בלבד עבור ארצות הברית: או שיהיה הסכם בין-לאומי שיוציא את הנשק האטומי מחוץ לחוק ויכלול אמצעי אכיפה ריאליים, או שיהיה מרוץ חימוש גרעיני, שבמסגרתו על ארצות הברית ובנות בריתה להבטיח עליונות מוחלטת מבחינת כמות, עוצמה ואיכות. גרובס אף סבר שעל ארצות הברית לשקול ברצינות שימוש בנשק אטומי כדי להבטיח את עליונותה בתחום הגרעיני.
בינואר 1946 אישר מזכיר המדינה ג'יימס פרנסיס ברנס להקים ועדה שתעסוק בתחום. בראש הוועדה עמד סגנו של ברנס, דין אצ'יסון, וגרובס היה אחד מחמשת חבריה. אצ'יסון החליט שפאנל מדענים יסייע לוועדה, ושבראש הפאנל יעמוד דייוויד ליליאנתל; גרובס לא היה ביחסים טובים עם ליליאנתל והתנגד להחלטה, אך נאלץ לקבלה. גם אצ'יסון וגם ליליאנתל היו מודאגים מההשפעה היתרה של גרובס במסדרונות הממשל ופקפקו בשיקול דעתו. ליליאנתל כתב בינואר 1946, "אדם אחד במזכירות המלחמה, הגנרל גרובס, שברשותו כוח וטו על בסיס 'ביטחון צבאי', הוא זה שמחליט וכמעט מנהל את מדיניות החוץ". הוועדה הגישה את דו"ח אצ'יסון–ליליאנתל (אנ'), שהמליץ על הקמת גוף בין-לאומי (Atomic Development Authority), בחסות האומות המאוחדות. גוף זה, לפי הדו"ח, יהיה בעל הקניין על כל החומרים שניתנים לביקוע ויקצה כמויות קטנות של חומרים אלה לשימושים שאינם צבאיים. גרובס פקפק בגישה זו; לאורך הדיונים הוא היה בדעת מיעוט, שלפיה מדינות אחרות ינסו לרמות ולהשיג לעצמם נשק גרעיני, ושארצות הברית לא צריכה צריכה לוותר על הניסיון להשיג לעצמה מונופול.
לאכזבתם של אצ'יסון וליליאנתל – ולשמחת גרובס – טרומן החליט למנות את ברנרד ברוך, שנחשב לניצי ביחס לברית המועצות, כנציג ארצות הברית במועצת במועצת האומות המאוחדות לאנרגיה אטומית (אנ'). ברוך נועץ בגרובס, שקיבל השפעה רחבה על גיבוש התוכנית הסופית וסייע לו לגבש צוות לשינוי התוכנית שהוצעה בדו"ח. להצעה, שנקראה עתה "תוכנית ברוך" (אנ'), הוכנסו שינויים רבים: היא אימצה קו פסימי יותר, הכניסה אמצעי אכיפה נגד מדינות שלא ישתפו פעולה ודרשה מהמעצמות לוותר על זכות הווטו בעניין. לכאורה, תוכנית ברוך הלכה רחוק יותר מהדו"ח המקורי בדרישתה לפירוק נשק גרעיני, אך היא עוצבה לחלוטין על פי אינטרסים אמריקאים. לדוגמה, היא אפשרה לארצות הברית לשמור על כל הטכנולוגיה הגרעינית שברשותה, עד שייתנו לה המדינות האחרות לבצע בדיקה מלאה בשטחן ולוודא שאין ברשותן טכנולוגיה גרעינית לא מדווחת. חברי הוועדה המקורית ופרשנים לאחר מכן טענו כי תוכנית זו נועדה למעשה לגרום לברית המועצות לסרב. ברית המועצות אכן סירבה, ובכך נסתם הגולל על הניסיונות הראשונים למנוע מרוץ חימוש גרעיני. לפי רוברט נוריס, גרובס היה בדעת מיעוט במהלך דיוני הוועדה, אך דעתו היא זו שניצחה בסופו של דבר במאבק על מדיניותה של ארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה > יחסי ציבור

אחד מעיסוקיו המרכזיים של גרובס לאחר הטלת פצצות האטום היה ניסיון לשלוט בנרטיב לגבי השימוש בפצצת האטום. הוא פיקח על כל ההודעות הרשמיות בנושא ואסר על אנשי הפרויקט להתראיין לרדיו. לפי התוכנית שרקח עם עוזריו, הפרסום הראשוני אודות התקיפה היה בצורת הכרזה דרמטית של הנשיא. מטרתה הראשונית של ההצהרה הייתה להבהיר ליפנים שעליהם להיכנע. ההודעה תיארה את ההשפעות העצומות של הפצצה והבהירה שארצות הברית מוכנה להמשיך להפציץ עד להרס מוחלט של יכולותיה של יפן. המטרה השנייה הייתה ליידע את הציבור האמריקאי. הצהרתו של סטימסון, שפורסמה לאחר זו של הנשיא, חשפה בפני הציבור מידע נוסף על האתרים והחברות שהשתתפו בפרויקט. בהצהרה זו נאמר שהיכולת שהפגין גרובס, בהבאת הנשק לשימוש מבצעי בזמן קצר, "הייתה באמת יוצאת דופן וראויה לשבחים המרביים". בכך הפך גרובס באחת לדמות ציבורית.
גרובס החל להתכונן לצורך ביחסי ציבור עוד לפני סיום המלחמה. באפריל 1945 הוא פנה לעיתונאי הניו יורק טיימס ויליאם ל. לורנס (אנ') והציע לו לקבל מעמד של עובד הפרויקט, עם גישה מלאה לכל חלקיו. כתנאי לסידור הייחודי עם לורנס, שנעשה באישור עורך העיתון, הבטיח לורנס שדבר לא יתפרסם לפני ההפצצה וללא אישורו של גרובס. לורנס אכן קיבל גישה כמעט מלאה; הוא נכח בניסוי טריניטי, והוא אף טס במפציץ B-29 שליווה את Bockscar, המטוס שהטיל את איש שמן על נגסקי. לאחר ההפצצה, הצוות של גרובס ערך ואף כתב מחדש חלקים מעשר הכתבות של לורנס, שפורסמו בניו יורק טיימס בספטמבר ואוקטובר וזכו בפרס פוליצר. גרובס ראה בפרסומים אלה דרך להציג את הפרויקט ותוצריו לציבור באופן מבוקר. מלבד כתבות אלה הופיעו בעיתונות עוד כתבות רבות, ביניהן כתבת פרופיל ראשונה על גרובס, שהתפרסה במגזין Collier's.
בנוסף לניסיון להשפיע על הנרטיב בעיתונות, אישר גרובס, עוד ב-1944, כתיבת דו"ח מדעי על ידי הפיזיקאי הנרי דה-וולף סמית (אנ') – דו"ח סמית. גרובס אפשר לסמית' גישה רחבה לחלקים רבים של הפרויקט, על מנת שיוכל להגיש את הדוח זמן קצר לאחר ההפצצה. הסיבה הרשמית להפקת הדוח הייתה מתן מידע מספק לציבור האמריקאי, ובעיקר לאנשי מקצוע, מתוך מחשבה שהאחריות לניהול האנרגיה הגרעינית תעבור לחברה כולה. גרובס רצה בדו"ח גם ככלי לקביעת גבולות המותר לפרסום, כך שיהיה ברור לכל המעורבים בפרויקט על מה מותר ועל מה אסור להם לדבר אחרי שסיימו את תפקידם. הדו"ח התפרסם ב-12 באוגוסט 1945, ימים אחדים לאחר הטלת הפצצה על נגסקי.
בציבור, וגם במערכת הצבאית, היה עניין רב בהשלכות השימוש בנשק הגרעיני. יומיים לאחר הפצצת נגסקי הורה גרובס לארגן משלחת שתחקור את השפעת ההפצצות ביפן. ב-12 באוגוסט יצאה המשלחת מקליפורניה לטיניאן. בציבור החלו במהרה להתפשט שמועות על השפעות מרחיקות לכת של קרינה רדיואקטיבית, אך חברי המשלחת ובכירים אמריקאים עדיין לא הבינו את השלכות הקרינה וניסו למזער את משמעות הדיווחים. גרובס ארגן משלחת של עיתונאים, מדענים ורופאים שתבקר באתר של ניסוי טריניטי, שבמהלכה צולמה תמונה ידועה של גרובס ואופנהיימר באתר (משמאל), על מנת להרגיע את השמועות. במציאות, גרובס ורוב האמריקאים לא הבינו עדיין את השלכות הקרינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה > הכרה וביקורת

לאחר המלחמה קיבל גרובס פרסים ואותות הוקרה רבים על תפקידו בפרויקט. ב-12 בספטמבר הוענקה לגרובס מדליית השירות המצוין. סטימסון המליץ על הענקת המדליה כבר ביום הפצצת נגסקי, אך מרשל סבר שכדאי לחכות, כיוון שהענקת המדליה עלולה ללבות את הבעיות עם ניהול התגובה של הציבור לנשק אטומי. בנימוקי הזכייה במדליה נכתב:
מייג'ור גנרל לסלי ריצ'רד גרובס... מיוני 1942 עד אוגוסט 1945 תיאם, ניהל ושלט בפרויקט בעל משמעות כלל עולמית חסרת תקדים – פיתוח פצצת האטום. אחריותו הייתה להשיג את החומר וכוח האדם, לרכז את כוחות הממשלה והתעשייה, להקים מפעלי ענק, למזג את המאמצים המדעיים של ארצות הברית ומדינות זרות, ולשמור בסוד מוחלט את החיפוש אחר מפתח לשחרור אנרגיה אטומית. הוא ביצע את משימתו בהצלחה כה יוצאת דופן, שבתוך זמן קצר להפליא פתר מחוז המהנדסים של מנהטן את בעיה זו, המורכבת מאין כמוה, והביס את כוחות הציר במרוץ לייצר כלי, שהפוטנציאל שלו בזמן שלום הוא לא מדהים פחות מעוצמתו בזמני מלחמה. להישגו של הגנרל גרובס חשיבות בלתי נתפסת לעתיד האומה והעולם.
גרובס היה מועמד לקבל את מדליית השירות הנכבד על ניהול בניית בניין הפנטגון, אך כדי להימנע מהסבת תשומת הלב לפרויקט מנהטן, היא לא הוענקה לו אז. לאחר המלחמה החליטה מועצת העיטורים להמיר אותו ללגיון ההצטיינות.
עם סיום המלחמה, גרובס היה קצין בדרגה זמנית של מייג'ור גנרל, עם דרגה קבועה של קולונל. הנשיא טרומן הציע להפוך את דרגתו הזמנית של גרובס לקבועה. עם זאת, הצבא מייד לאחר המלחמה, עבר תהליך שבו צומצמו מספר הקצינים הבכירים, כך שכל החלטה לקדם את גרובס בדרגה הייתה גורעת מהמכסה שאפשרה לקצינים אחרים לשמור על דרגתם. הפתרון שנמצא הוא שגרובס ימונה לעוזר המהנדס הראשי בדרגת בריגדיר גנרל, בהקצאה על פי חוק ולא מתוך המכסה של הצבא.
כהוקרה על עבודתו בפרויקט, הפכה אותו ממשלת בלגיה למפקד במסדר הכתר (אנ'), וממשלת בריטניה העניקה לו חברות כבוד במסדר האמבט. באוקטובר 1945 קיבל גרובס תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קליפורניה ולאחר מכן קיבל תואר דוקטור למדע (Doctor of Science) מלפאייט קולג' (אנ') בפנסילבניה. בפברואר 1946 הוא קיבל בשם מחוז מנהטן את פרס התעשייה הכימית והמטלורגית.
לצד ההכרה החלה לגבור הביקורת על גרובס ועל הניהול הצבאי של מחקר ופיתוח אנרגיה גרעינית. תרמה לכך הריסת מתקן מחקר גרעין יפני בנובמבר 1945, שפורסמה בעיתונות ונתפסה כשימת שיקולים צבאיים לפני שיקולים אזרחיים. לפי רוברט נוריס, שכתב ביוגרפיה על גרובס, "בתוך חודשים הפך גרובס מגיבור מלחמה מהולל לשמות המסמלת את הסכנה שבשליטה צבאית. נפילה מהירה זו במוניטין הפכה לקבועה: גרובס נדחק לשוליים של רוב הדיווחים על פרויקט מנהטן שנכתבו בארבעים השנים הבאות".