stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב אל-עלמיין הראשון
תוכנית ההתקפה של רומל

כאשר קרבו כוחותיו של רומל לקו אל-עלמיין ב-30 ביוני, הם היו מותשים ובתת-תקן. לשתי דיוויזיות הפאנצר של קורפוס אפריקה, למשל, נותרו רק 44 טנקים כשירים לתנועה, אולם רומל דחק בכוחותיו לנצל את ההצלחה ולפרוץ במהירות את קו ההגנה הבריטי החדש לפני שהבריטים יספיקו לסיים את ההכנות להגנת קו אל-עלמיין ולתגבר את הכוחות שהגנו עליו. קווי התחבורה של רומל, שהתארכו מאוד בעקבות התקדמות כוחותיו לעומק שטח מצרים, גרמו לכך שכוחות הציר סבלו ממחסור בדלק, במים ובתחמושת.
תוכניתו של רומל הייתה דומה מאוד לתוכנית שביצעו כוחותיו בהצלחה בקרב מרסא מטרוח: הוא תכנן לפרוץ את קו אל-עלמיין בין תיבת אל-עלמיין לדיר אל-אַבְּיַיד. לאחר פריצת הקו נועדה הדיוויזיה הקלה ה-90 לפנות צפונה לכיוון כביש החוף, לנתק אותו ולכתר את מגיני תיבת אל-עלמיין, בעוד דיוויזיות הפאנצר ה-15 וה-21 יפנו דרומה כדי לתקוף את הקורפוס ה-13 מעורפו. דיוויזיה איטלקית אחת תתקוף את תיבת אל-עלמיין ממערב ודיוויזיה נוספת תתקדם בעקבות הדיוויזיה ה-90. הקורפוס הממונע האיטלקי ה-20 נועד לתקוף את תיבת קטארה, בעוד דיוויזיית השריון "ליטוריו" מגינה על האגף הדרומי של כוחות הציר בסיוע יחידות סיור גרמניות.
לרוע מזלו של רומל, הערכת המודיעין שלו לגבי פריסת כוחות הארמייה השמינית בקו אל-עלמיין הייתה מוטעית לחלוטין, ובחפזונו לפתוח במתקפה לא התפנה לערוך סיור מקדים של עמדות האויב. רומל העריך שהקורפוס ה-10 כולו מחזיק בתיבת אל-עלמיין ובתיבה נוספת בדיר אל-אַבְּיַיד, אך למעשה הוחזקה תיבת אל-עלמיין על ידי בריגדה יחידה של הדיוויזיה הדרום-אפריקאית ה-1, ובדיר אל-אַבְּיַיד כלל לא הייתה "תיבה" בריטית. שתי הבריגדות האחרות של הדיוויזיה הדרום-אפריקאית החזיקו בשתי תיבות מאולתרות בין תיבת אל-עלמיין לבין רכס רוויסאת. הדיוויזיה המשוריינת ה-1 (שרומל העריך שנמצאת בדרום קו אל-עלמיין) החזיקה ברכס רוויסאת, בעוד הבריגדה ההודית ה-18 החזיקה בתיבה מאולתרת מצפון לרכס, בדיר א-שיין, 5 ק"מ מזרחית לדיר אל-אַבְּיַיד. הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 החזיקה בתיבות בבאב אל-קטארה (קארת אל-עבד) ובדיר אל מונאסיב, בעוד הבריגדה הממונעת ה-7 מהדיוויזיה המשוריינת ה-1 הוצבה באזור קארת אל-חמימאת, על מנת למנוע איגוף המערך הבריטי מדרום. הבריגדה ההודית ה-9 החזיקה בתיבה בנקב אבו דוויס, מצפון לשקע קטארה.
מהלך הקרב > התקפת קורפוס אפריקה

התקפת כוחות הציר נפתחה ב-1 ביולי בשעה 03:00 (שעון גרמניה). הדיוויזיה ה-90 ניסתה לעקוף מדרום את תיבת אל-עלמיין, אך נתקלה בעמדות הבריגדה הדרום אפריקאית שהגנה עליה, ורותקה למקומה. שתי דיוויזיות הפאנצר של קורפוס אפריקה התעכבו בדרכם בשל סופת חול ותקיפה מהאוויר, והגיעו לעמדות המוצא שלהן רק לאחר עלות השחר. הם גילו שאין "תיבה" בריטית בדיר אל-אַבְּיַיד, אך כשניסו להמשיך לנוע מזרחה נתקלו בבריגדת החי"ר ההודית ה-18, שהגיעה רק יומיים קודם לכן מעיראק, והחזיקה במתחם מבוצר בדיר א-שיין, בסיוע 23 תותחי 25 ליטראות, 16 מתותחי הנ"ט החדשים של  6 ליטראות ותשעה טנקי מטילדה.
החל משעה 10:00 התקיפו כוחות קורפוס אפריקה את דיר א-שיין. הם הצליחו להכריע שניים מגדודי הבריגדה ה-18, אך שארית הבריגדה החזיקה מעמד בתיבה עד לשעות הערב, ונסוגה משם בחסות החשיכה. העיכוב בכיבוש דיר א-שיין אפשר לבריטים לבצר את הקצה המערבי של רכס רוויסאת, ולהזרים לשם כוחות. בינתיים התקדמו הטנקים של הדיוויזיה המשוריינת ה-1 לאזור דיר א-שיין, שם נתקלו בדיוויזיית הפאנצר ה-15, ואילצו אותה לסגת מערבה. בסוף יום הלחימה נותרו לקורפוס אפריקה רק 37 טנקים כשירים מתוך 55 הטנקים בהם פתח בהתקפה.
בשעות אחר הצהריים, נחלצה הדיוויזיה ה-90 מאזור תיבת אל-עלמיין וחידשה את תנועת האיגוף שלה, אולם כוחותיה ספגו ריכוז אש ארטילרית מארבעה רגימנטים של ארטילריה. ההפגזה הכבדה גרמה לבהלה המונית בשורות הדיוויזיה, והיא עצרה ולתחפרה במקומה, למרות נסיונותיו של רומל להמריץ אותה להמשיך בהתקפה.
ב-2 ביולי חידש רומל את התקפתו. הדיוויזיה ה-90 שוב לא הצליחה להתקדם, ולכן שינה רומל את תוכניתו והורה לדיוויזיות השריון של קורפוס אפריקה לתקוף ולכבוש את רכס רוויסאת, שהיה נקודת מפתח במערך ההגנה הבריטי. המגננה הבריטית ברכס רוויסאת נשענה על צוות קרב מאולתר שכלל יחידות ארטילריה, נ"מ וח"יר מוסע, ונקרא Robcol, על שם מפקדו, הבריגדיר רוברט וולר. השדרה המאולתרת הצליחה לעכב את קורפוס אפריקה עד להגעת שתי הבריגדות המשוריינות של הדיוויזיה המשוריינת ה-1 לאזור, והללו הדפו את דיוויזיות הפאנצר מהרכס לפני רדת החשיכה. בתום היום נותרו לקורפוס אפריקה 26 טנקים כשירים בלבד.
רומל עדיין סירב לוותר, והורה לכוחותיו להמשיך בהתקפה על רכס רוויסאת גם ביום המחרת (3 ביולי). הפעם הוביל את המתקפה הקורפוס האיטלקי הממונע ה-20, דבר המלמד על מידת התשישות של קורפוס אפריקה. לאחר שהצליחה להתקדם לאורך הרכס, נתקלה דיוויזיית השריון האיטלקית אריאטה בטנקים של הבריגדה המשוריינת ה-4, שבלמו את התקפתה בסיוע גיחות רבות של מטוסי חיל האוויר המדברי.
כדי להקל את הלחץ על הכוחות הבריטיים ברכס רוויסאת, תקף הקורפוס הבריטי ה-13 את האגף הדרומי של דיויזית אריאטה. גדוד הארטילריה של הדיוויזיה הותקף על ידי כוח מהדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 והושמד כמעט לחלוטין. בתום היום נותרו ל"אריאטה" חמישה טנקים כשירים בלבד.
ב-5 ביולי ערכו הניו זילנדים ניסיון לתקוף צפונה לכיוון אל-מריר ולנתק את דיויזית אריאטה מהעורף, אך ההתקפה בוטלה לאחר שהם נקלעו להפגזה כבדה מהארטילריה של דיויזית "ברשיה" האיטלקית.
מהלך הקרב > רומל מתחפר

ב-4 ביולי הורה רומל לכוחותיו המותשים לעבור למגננה. לקורפוס אפריקה נותרו רק 36 טנקים כשירים ושלוש הדיוויזיות הגרמניות כללו 1,200–1,500 איש כל אחת. בנוסף לכך כוחותיו סבלו מבעיות לוגיסטיות קשות (מחסור בציוד, דלק ותחמושת) כתוצאה מהקשיים הגוברים להעביר שיירות אספקה לצבאו בדרך הים מאיטליה, וקווי אספקה מתארכים. ככל שצבאו התקדם לעומק שטח מצרים, הוא התרחק מבסיסי האספקה שלו, שהקרוב ביניהם נמצא בנמל טוברוק שבלוב, מרחק מאות ק"מ מאל-עלמיין. חיל האוויר הבריטי התרכז בתקיפת שיירות האספקה של הציר, בעוד כוחות ניידים ויחידות מיוחדות של הארמייה השמינית ערכו פשיטות על בסיסי הדרגים העורפיים.
בניגוד לצבאו של רומל, נהנתה הארמייה השמינית מקווי אספקה קצרים ומאובטחים יחסית, והאיום שיצרו כוחות הציר על תעלת סואץ גרם לבעלות הברית להזרים תגבורות חזקות בכוח אדם ובציוד לכוחותיהם במצרים. ההפוגה הזמנית בלחימה נוצלה על ידי הבריטים לצורך התארגנות מחדש והזרמת תגבורות לכוחות שהחזיקו בקו אל-עלמיין. ב-4 ביולי הגיעה הדיוויזיה האוסטרלית ה-9 לתגבר את החלק הצפוני של הקו, וב-9 ביולי הגיעה החטיבה ההודית ה-5 לתפוס עמדות ברכס רוויסאת, בעוד הדיוויזיה ההודית ה-5 תוגברה על ידי החטיבה ההודית ה-161.
מהלך הקרב > הקרב ברכס מיטרייה

כדי להקל את הלחץ על הכוחות הנלחמים ברכס רוויסאת, הורה אוקינלק לדיוויזיה האוסטרלית ה-9 לתקוף את רכס מיטרייה. בשעות הבוקר המוקדמות של 17 ביולי תקפה החטיבה האוסטרלית ה-24 בסיוע טנקים של רגימנט הטנקים המלכותי ה-44 וסיוע אווירי חזק את הרכס. ההתקפה הראשונית התנהלה היטב. הכוח התוקף הבקיע דרך הדיוויזיות האיטלקיות "טרנטו" ו"טריאסטה", ותפס למעלה מ-700 שבויים. אולם בשעות אחר הצהריים ביצעו יחידות גרמניות, שהוזעקו לגזרה, התקפת נגד חזקה בסיוע מטוסי הלופטוואפה, ואילצו את האוסטרלים לסגת לעמדות המוצא שלהם לאחר שספגו כ-300 אבדות.
מהלך הקרב > הקרב השני ברכס רוויסאת

ב-18–21 ביולי הצטמצמה פעילות הארמייה השמינית לפעילות פטרולים ולאש הטרדה בעוד הפיקוד הבריטי מרכז כוחות לקראת מתקפה גדולה נוספת בגזרת רכס רוויסאת. כוחותיו של רומל ניצלו את ההפוגה כדי להתבצר בעמדותיהם, אך רומל הודיע לממונים עליו, שכוחותיו קרובים להתמוטטות, ושיוכל להחזיק מעמד רק אם יחול שיפור ממשי במצב האספקה של צבאו. בחודש יולי חלה ירידה תלולה בכמויות האספקה, שנשלחו לצפון אפריקה דרך הים התיכון, ותקיפות מהאוויר היקשו עוד יותר על העברת הספקה לכוחות הציר בקו אל-עלמיין.
הארמייה השמינית נהנתה מעדיפות גדולה בשריון על כוחות הציר. לדיוויזיה המשוריינת ה-1 בלבד, היו בשלב זה של המערכה 173 טנקים כשירים, וטנקים נוספים בעתודה או בדרך לחזית, בעוד לרומל נותרו רק 38 טנקים גרמניים ו-51 טנקים איטלקיים מבצעיים.
אוקינלק השלים את הכנותיו להתקפה הגדולה ביותר של הארמייה השמינית עד לאותה נקודת זמן. הבריגדה ההודית ה-161 נועדה לתקוף לאורך רכס רוויסאת ולכבוש את דיר א-שיין, בעוד הבריגדה הניו זילנדית ה-6 תוקפת מדרום לרכס לכיוון שקע אל-מרייר. בשלב השני של המתקפה נועדו הבריגדות המשוריינות ה-2 וה-23 לעבור דרך הפרצה, שיבקיעו כוחות החי"ר, ולמוטט את התנגדות כוחות הציר. הייתה זו תוכנית שאפתנית ומורכבת.
התקפת החי"ר החלה ב-21 ביולי ב-16:30. הניו זילנדים כבשו את היעד בשקע אל-מרייר אך פעם נוספת, כשלו כלי הרכב נושאי הנשק המסייע להגיע בזמן ולתמוך בחי"ר. הטנקים שהיו אמורים להגיע בבוקר 22 ביולי התעכבו בדרכם, בעוד התגובה של כוחות הציר הייתה מהירה. בבוקר 22 ביולי תקפו שני רגימנטים של פאנצרים בפיקודו של הגנרל נהרינג את החטיבה שהחזיקה בשטח החשוף, הביסו את החטיבה וגרמו ל-900 נפגעים לניו זילנדים. חטיבת השריון ה-2 שלחה שני רגימנטים לעזרה אך הם נעצרו בדרכם בשדות מוקשים ובאש תותחי נ"ט של כוחות הציר.
להתקפת החטיבה ההודית ה-161 היו תוצאות מעורבות. הניסיון הראשון של גדוד אחד לטהר ולכבוש את המורדות המערביים של רכס רוויסאת נכשל אך גדוד העתודה הופעל והצליח בהשגת היעד בשעה 08:00. התקפת גדוד שלישי על דיר א-שיין נכשלה לאחר שהוא נהדף בקרב פנים אל פנים.
כהמשך לכישלון באל-מרייר, בשעה 08:00 החליט מפקד חטיבת השריון ה-23 להתחיל בתנועה בהתאם להוראות שקיבל. מפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-1 לא היה משוכנע שהנתיב נקי ממוקשים והציע לבטל את ההתקפה. לעומת זאת החליט מפקד הקורפוס ה-13, הגנרל גוט, לשנות את נתיב התנועה ופקד לתקוף דרך נתיב שנמצא 1.6 קילומטר דרומית יותר לנתיב המקורי, מתוך סברה שהוא נקי ממוקשים. ההוראות החדשות לא הצליחו להגיע וההתקפה החלה לפי התוכנית המקורית. החטיבה הסתבכה בשדות מוקשים ותחת אש ארטילרית, נסוגה ב-11:00 לאחר התקפת נגד מדיוויזיית הפאנצר ה-21. החטיבה הושמדה למעשה לאחר ש-40 טנקים הושמדו ו-47 נוספים ניזוקו קשות.
בשעה 17:00 פקד הגנרל גוט על הדיוויזיה ההודית ה-5 לתקוף שוב את חלקו המערבי של רכס רוויסאת ודיר א-שיין. רגימנט מהחטיבה ההודית ה-9 יצא להתקפת לילה ב-23 ביולי אך נכשל לאחר שאיבד את דרכו. התקפה שבוצעה באור היום הצליחה להגיע לדיר א-שיין אך נכשלה גם כן לאחר שמפקד הרגימנט נהרג וכל שאר הקצינים נפגעו.
מהלך הקרב > ההתקפה בתל אל-עיישה נמשכת

בצפון, המשיכה הדיוויזיה האוסטרלית בהתקפה. ב-22 ביולי בשעה 0600 תקפה החטיבה ה-26 את נקודה 24 בתל אל-עיישה והחטיבה ה-24 תקפה את תל אל-מקחאד לכיוון רכס מיטריה. הקרב בתל אל-עיישה גבה מחיר כבד, אך בסיומו כבשו האוסטרלים את הנקודה בשעות אחר הצהריים. בערב תקפה החטיבה ה-24 את תל אל-מקחאד בסיוע של רגימנט הטנקים המלכותי ה-50. לרגימנט הטנקים לא היה ניסיון בהתקפה משולבת עם חי"ר והכוחות נכשלו בתיאום ביניהם ותקפו כל אחד בנפרד. למרות זאת השיגו הכוחות את יעדם אך הרגימנט איבד 23 טנקים כתוצאה מחוסר התמיכה של החי"ר.
מהלך הקרב > כישלון ההתקפה הסופית

בליל 27/28 ביולי פתח אוקינלק במבצע "מאנהוד" (Operation Manhood) בניסיון אחרון לשבור את כוחות הציר. הקורפוס ה-30 תוגבר בדיוויזיה המשוריינת ה-1 (פחות החטיבה ה-22), חטיבת השריון הקלה ה-4 וחטיבת החי"ר ה-69.
התוכנית הייתה לפרוץ את קו החזית דרומית לרכס מיטריה ואז לנוע לכיוון צפון-מערב. הדרום אפריקאים ינקו ויסמנו נתיב בשדות המוקשים מדרום-מזרח לרכס מיטריה בליל 26/27 ביולי, ומשימה זו הייתה צריכה להתבצע עד חצות. ב-01:00 תתקוף החטיבה האוסטרלית ה-24 ותכבוש את חלקו המזרחי של רכס מיטריה ותמשיך לאחר מכן לכיוון צפון-מערב. החטיבה ה-69 תעבור בנתיב שפונה ממוקשים על ידי הדרום אפריקאים לעבר דיר אל-דיב, תנקה ותסמן נתיב נוסף בשדות המוקשים הבאים דרכם תנוע לאחר מכן חטיבת השריון ה-2 לכיוון אל-וישקה ובעקבותיה תנוע חטיבת השריון הקלה ה-4 כדי לתקוף ולשבש את קווי האספקה והתקשורת של כוחות הציר.
היה זה הניסיון השלישי לפרוץ בגזרה הצפונית וכוחות הציר ציפו להתקפה. בדומה להתקפות האחרונות, גם תכנון התקפה זו נעשה בחיפזון ובצורה לקויה. החטיבה האוסטרלית ה-24 הצליחה לכבוש את יעדה עד השעה 02:00 ב-27 ביולי. בדרום יצאה החטיבה ה-69 להתקפה ב-01:30 וכבשה את יעדה עד שעה 08:00. הנשק המסייע שיצא אחריהם תעה בדרכו בחשיכה או התעכב בשל שדות מוקשים, מותיר את כוחות החי"ר מבודדים וחשופים בעמדותיהם כאשר הגיע הבוקר. הדיווחים מקו החזית לגבי מיקום הנתיבים הבטוחים בשדות המוקשים היו מבלבלים וסותרים, וכתוצאה מכך עוכבה תנועת חטיבת השריון ה-2 לעבר יעדיה. רומל הגיב בהתקפת נגד מהירה ושתי קבוצות הקרב המשוריינות שלו השמידו במהירות את שני הגדודים הקדמיים של החטיבה ה-69. בינתיים גם לרגימנט השריון המלכותי ה-50 שהיה בסיוע היו קשיים באיתור הנתיב הבטוח שפונה על ידי האוסטרלים, הם נקלעו לאש כבדה ואיבדו 13 טנקים. הגדוד האוסטרלי החשוף על הרכס נותר ללא הגנה והושמד. החטיבה ה-69 איבדה 600 איש והאוסטרלים איבדו 400 איש ללא שום הישג.
הארמייה השמינית הייתה מותשת. ב-31 ביולי הורה אוקינלק על הפסקת כל פעילות התקפית ועל היערכות למגננה כנגד התקפת נגד צפויה. גם מצב צבאו של רומל היה קשה מאוד והוא סבל מאבדות ביחידות החי"ר והשריון שלו וממחסור חמור באספקה של טנקים ודלק.
תוצאות הקרב והשלכותיו

הקרב נקלע למבוי סתום, אך התקדמות כוחות הציר לעבר אלכסנדריה (ולקהיר, ובסופו של דבר לתעלת סואץ) נבלמה.
הארמייה השמינית ספגה יותר מ-13,000 אבדות במהלך קרבות יולי (כולל כ-4,000 לדיוויזיה הניו זילנדית, כ-3,000 לדיוויזיה ההודית ה-5 וכ-2,500 אבדות לדיוויזיה האוסטרלית ה-9) אך כוחותיה לקחו כ-7,000 שבויים וגרמו אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד לכוחות הציר.
בתחילת אוגוסט, הגיעו לקהיר וינסטון צ'רצ'יל וראש המטה הכללי הקיסרי אלן ברוק בדרכם למוסקבה לפגישה עם סטלין.
הם החליטו להחליף את אוקינלק ולמנות במקומו את מפקד הקורפוס ה-13, הגנרל ויליאם גוט כמפקד הארמייה השמינית, ואת הגנרל הרולד אלכסנדר כראש זירת המזרח התיכון. לאוקינלק הוצע התפקיד של ראש זירת עיראק ופרס, שהופרדה מזירת המזרח התיכון, אך הוא סרב. בדרכו לקהיר כדי ליטול את הפיקוד על הארמייה, נהרג גוט כאשר מטוס קרב של הלופטוואפה הפיל את הבריסטול בומביי שבו טס. במקומו מונה הגנרל ברנרד מונטגומרי.
בסוף אוגוסט-ראשית ספטמבר 1942 הצליחו כוחות הארמייה השמינית להדוף ניסיון של רומל לאגף מדרום את קו אל-עלמיין במסגרת קרב עלם חלפה. בסוף אוקטובר עברה הארמייה השמינית למתקפה, הנחילה תבוסה מוחצת לכוחותיו של רומל בקרב אל-עלמיין השני, שהיווה את נקודת המפנה במערכה על צפון אפריקה, ואילצה את שרידי צבאו לנטוש את קו אל-עלמיין ולהימלט מערבה.
לתקופה זו בארץ ישראל, מאביב 1942 עד נובמבר 1942, ניתן לימים הכינוי מאתיים ימי חרדה. החשש היה כי הצבא הגרמני, לאחר כיבוש תעלת סואץ, ימשיך צפונה, לארץ ישראל, ויתחבר לצבא הצרפתי של וישי, שהיה אז בן ברית של גרמניה הנאצית, בסוריה ובלבנון. במשך תקופה זו דנו הנהגת היישוב היהודי בארץ ישראל ופיקוד ההגנה בתוכניות שונות לקידום פני הפלישה. הוכנה תוכנית שנקראה: "התוכנית לארץ ישראל שלאחר הכיבוש", לפעילות פרטיזנית תחת כיבוש גרמני. לפיה, ניתן היה לרכז את כל הכוח היהודי הלוחם ואת מאה אלף היהודים שגרו באזור הכרמל בתוך מתחם מבוצר, "מצדה על הכרמל", הכולל את העיר חיפה, את הר הכרמל עד נחל בית-אורן, ואת מפרץ חיפה וחלק מעמק זבולון.
לקריאה נוספת

עופר ריחני, "קרבות המפנה במלחמת העולם השנייה" הוצאת קינג 2012
סטיוון באנגיי, אל עלמיין, הוצאת יבנה, 2005
הערות שוליים

↑  הקרב הסתיים ללא הכרעה, אך הביא לבלימת התקדמות כוחות הציר לכיוון תעלת סואץ.
↑  מצבת טנקים בקו החזית ב-1 ביולי 1942
↑  דיווח על מצבת כוחות מ-30 ביוני (55 טנקים גרמניים ו-15 איטלקיים)
↑  CHAPTER 10 — Germans Break In | NZETC
↑  Maughan (1966), pp. 545-547
↑  Maughan (1966), pp. 550
↑  Scoullar (1955), p. 79
↑  פרידריך פון מלנתיין, קרבות שריון (הוצאת "מערכות, 1960), עמ' 140–142
↑  האווארד קופנברגר, בריגדיר הרגלים (הוצאת "מערכות", 1964), עמ' 167–185, 187
↑  Maughan (1966), pp. 604-607
המערכה במדבר המערבי, 1941–1942
אזור קרבות אל-עלמיין ביולי 1942
פאנצר סימן 2 חמוש בתותח 20 מ"מ בחזית צפון אפריקה
המסך הלבן

| --- | --- |

המסך הלבן, 2017
 מוקד פעילות:  תל אביב, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2016
 סוגה:  רוק
 thewhitescreen.bandcamp.com
 חברים
 גיל (גילברט) ברויד גבריאל ברויד נועה איילי נמרוד גולדפרב עירא רביב דני עבר-הדני 
 חברים לשעבר
 סתיו בן שחר אודי נאור עדן ליברמן 
המסך הלבן היא להקת פאנק ישראלית, המונה את המוזיקאים גיל (גילברט) ברויד, גבריאל ברויד (יליד 1990), וסתיו בן שחר. הלהקה הוציאה את אלבומה הראשון, הנושא את שמה, ב-2016.
רקע ביוגרפי ומוזיקלי

גיל (גילברט) ברויד וגבריאל ברויד הם בני דודים, שהדקו את הקשר ביניהם בגיל ההתבגרות. גיל גדל ביישוב בן שמן שבהרי ירושלים, ואילו גבריאל, יליד 1990, חי כילד בארצות הברית ובבלגיה. הוא עלה עם משפחתו לישראל בגיל עשר. בעבר, גילברט וגבריאל ברויד היו חברים בלהקת הפאנק "שעלת נפוצה", עמה אף הוציאו אלבום. סתיו בן שחר, הצלע השלישית בלהקה, היה חבר בלהקת "חיה מילר" והופיע עם שלום גד ועם יהוא ירון וזאב טנא.
ההרכב מרבה לעבוד עם המוזיקאים רייסקינדר, רם אוריון, ורד אקסס, האמונים על ההפקה והעיבודים של חלק ניכר מיצירתם. כמו כן, הלהקה מרבה להשתתף בשיתופי פעולה רבים עם מוזיקאיות ומוזיקאים שונים.
מילים

הליריקה של המסך הלבן מעבירה ביקורת חברתית על ישראל של העשור השני של המאה ה-21, ומאירה את הצדדים החשוכים בה. כך בשירם "פנאטים", מרפררים חברי הלהקה אל סימנים שונים של פנאטיות ופאשיזם הפושים בחברה הישראלית, הן בשלטונה והן באזרחיה, ושוזרים רמיזות אלו בהתייחסויות המצטטות אמירות גזעניות ואנטישמיות שהושמעו בעבר כלפי אפריקאים-אמריקאים וכלפי יהודים [הם יפתו נשותיכם] ורומזות כלפי הגבלת חופש הדיבור הנובע מצעדים של השלטון להצרת חופש הדיבור בישראל, כחקיקתם של ראש הממשלה בנימין נתניהו ושרת המשפטים איילת שקד, וכקמפיין השתולים נגד ארגוני זכויות האדם והאזרח בישראל.
כך גם בשיר "יהודונאצים"; השיר כולו הוא שיר נאיבי לכאורה, הכתוב כמעין חמשיר ("על החלון ישבתי / ועל מי חשבתי?"), ובסופו שורת המחץ "אני אוהב אותך לנצח / ושהיהודונאצים ימצצו". ההלחם יהודונאצים הוא הלחם של ישעיהו ליבוביץ.
גם בשיר "ילד טוב" מתייחסים חברי הלהקה בצורה ישירה לסכסוך, במשפט "גם אם לא הרגתי ערבי / את לא תגידי 'אני ילד רע' / כי אני ילד טוב". משפט זה יוצר היפוך מוסרי, בו הדבר להתגאות בו, והדבר שמגדיר את הילד כילד טוב ומעורר גאווה, הוא זה ש"הרג ערבי". מסר שהדהד בחברה הישראלית לאורך פרשת אלאור אזריה.
ללהקה יש גם שיר אנטי מלחמתי בשם "אני לא מוכן למות במלחמה", בו הם שרים "אני לא מוכן למלחמה / לא לא / אני לא מוכן למות במלחמה / אני לא מוכן / הגעתי להחלטה / אני לא מוכן למות במלחמה", שחותר נגד המיליטריסטיות של החברה הישראלית והאצטלה המוסרית שהיא מעניקה לשירות צבאי.
בשיר "אינדיאנים", ניתן לראות רמיזה ליחסים בין מתנחלים, פלשתינאים, ושלטון החוק הרעוע והארעי מחוץ לגבולות הקו הירוק, בו נראה כי המתנחלים הם הריבון המרכזי ולא מדינת ישראל. על הליריקה של הלהקה אמר המתופף סתיו בן שחר ""אנחנו חיים באינתיפאדת הסתה מתמדת, פוליטיקאים גורמים לנו לחשוב על הדברים הלא נכונים. במקום לחשוב על אוכל, אהבה וקורת גג, אנחנו עסוקים בלרדוף אחרי אויבים דמיוניים".
לצד ההתייחסות הרחבה לביקורת חברתית, אתית, ופוליטית, ללהקה גם שירים חומדי לצון ואניגמטיים על סקס, כמו "פין ופות", בו מיילל גבריאל ברויד "כשאת אומרת כן, למה את מתכוונת?" אמירה שיכולה להתפרש כשאלתו של פרויד "מה רוצה האישה?" וביתר חידוד, מה נשים רוצות בסקס? אמירה זו גם יכולה להתפרש כחידוד על הסכמה, שאולי הסכמה היא לא מספיקה. בשיר "המם אותי", מתייחסים חברי הלהקה אל חרטה מכרסמת, שנוגסת בפרטנרים לאקט המיני בשעה שהם דנים בסקס ביניהם. גם במילים לשיריהם, וגם בפרפורמנס שלהם, "המסך הלבן" הביאו את הסקס לקדמת הבמה, שלא כמו אמנים והרכבים ישראליים רבים לפניהם.
ללהקה גם מילים דאדאיסטיות באופיין, כגון "שחורה היא הציפור הלבנה". ככלל, רוח הדאדא שורה על הלהקה.
פרפורמנס

חברי הלהקה נוהגים להופיע כשהם מאופרים באיפור מאיים המרפרר אל דמות הג'וקר, כשציפורניהם משוחות בלק, ובביגוד לבן שהוא לעיתים ביגוד ייעודי כמו בגדי טניס, בגדי סיף, חלוקי רחצה, וביגוד בעל מראה פטישיסטי. הופעתם יוצרת נזילות בין נראות "גברית" ובין נראות "נשית" מקובלת. נוסף על איפור, חברי הלהקה גם מתהדרים בשיער חזה שופע (גילברט ברויד) ובתספורת גבולית בין פשיסטית לפנקיסטית (גבריאל ברויד) והרושם הכולל של הופעתם הוא מאיים ומגרה כאחד.
הפרפורמנס של גילברט ברויד שאוב מדוד פסטר מ"משפחת אדמס", מן הג'וקר, מהסרט "התפוז המכני", ובה בעת הוא גם מיני במפורש. הפרפורמנס של גבריאל ברויד יותר נזיל מגדרית, מרפרר לפיירו, לג'וקר, ולדייוויד בואי.
חברי הלהקה, והמוזיקאים שמצטרפים אליהם, כגון הצ'לנית נועה איילי, הזמרות יולי שפרירי, XEN, ליאת רז ועוד מוזיקאיות ומוזיקאים, נוהגים להופיע לבושי לבן.
על הפרפורמנס המוקיוני והחושני כאחד של חברי הלהקה, ועל הנזילות שבין הגבריות המוחצנת בתלתלי השיער על החזה, ובלבוש הצמוד, לבין המיניות החייזרית והנוזלית, העירה מבקרת המוזיקה שרון קנטור: "זו סקסיות שרואה בכל פרט את הזכר ואת הנקבה המשולבים כאחד, כשהם מחפצנים הם מחפצנים את הסביבה שמולם וגם את עצמם בחן".
השפעות מוזיקליות

הלהקה מושפעת מלהקת "הקליק" שפעלה בישראל בשנות השמונים, רמי פורטיס בתקופת הפאנק שלו, "נושאי המגבעת", ומושפעים בצורה ניכרת מלהקת הבילויים, שגם היא ביטאה ביקורת עמוקה ונוקבת על החברה הישראלית, בצורה חומדת לצון, שלא פעם מסמסה פרות קדושות בחברה הישראלית, כמו השואה. עיתון "הארץ" תיאר את "המסך הלבן" כ"הבילויים עם ליבידו". חברי הלהקה עצמם מונים בין מקורות ההשראה שלהם וההשפעות עליהם את ההרכבים DEVO, The Velvet Underground, the Make Up, Singapore Sling.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

המסך הלבן (2016)
סקס, סמים ופלסטין (2019)
קרוב לשמש (2024)
דיסקוגרפיה > מיני אלבומים

מוות לטכנו (2018)
הערות שוליים

1 2 3   בר פלג, "המסך הלבן", הלהקה המסקרנת בישראל, לא חוששת לשיר על פוליטיקה ויודונאצים, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2016
1 2  גל אוחובסקי, ‏האם המסך הלבן הם להקת הרוק הטובה ביותר בישראל?, באתר ‏מאקו‏, 5 בפברואר 2017
1 2  הייטרז גונה הייט: המסך הלבן הוציאו אלבום מצוין, שי סגל, Time Out Tel Aviv, 30 במאי 2018
1 2  רז גרוס, "יחי המסך הלבן": ההרכב שהתל אביבים עפים עליו ואתם לא מכירים, באתר ynet, 24 באוקטובר 2019
1 2  נדב מנוחין‏, קשוב מאוד 159: המסך הלבן - הלהקה הכי שאפתנית במוזיקה הישראלית, באתר וואלה, 3 בינואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369772405171  MusicBrainz: 6af0e80b-209b-4367-bd0e-b7d33424466b  VIAF: 14150380440413370451   WorldCat (עם VIAF): 14150380440413370451 
המסך הלבן בהופעה, ספטמבר 2019
מץ

ערך זה עוסק בעיר בצפון-מזרח צרפת. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
נהר מוזל בPont-à-Mousson
מץ (Metz; בגרמנית מבטאים: מֶץ; בצרפתית: מבטאים ‏מֶסקובץ:Prononciationmetz.ogg‏Ⓘ‏; נכתב לעיתים בעברית מיץ) היא עיר בצפון־מזרח צרפת במחוז מוזל שבחבל גראנד אסט, עד הרפורמה המנהלית של שנת 2015 הייתה מץ עיר הבירה של חבל לורן. העיר יושבת על הנהרות מוזל וסיי. העיר סמוכה למשולש הגבולות בין צרפת, גרמניה ולוקסמבורג. יותר מ-50 מקומות בעיר נחשבים לאתרים מונומנטליים והיסטוריים, ביניהם קתדרלת סנט אטיין המפורסמת.
היסטוריה > היסטוריה עתיקה

השבטים הקלטים שלטו בעיר מ-450 לפנה"ס ועד הכיבוש הרומי בשנת 52 לפנה"ס, אז העיר קיבלה מעמד מרכזי של אופידום והפכה למרכז סחר חשוב של מתכות וטרקוטה. כעיר מבוצרת היטב שנמצאת בצומת דרכים של מספר כבישים צבאיים, העיר נהייתה לאחת הערים החשובות ביותר בגאליה, אף יותר מלוטטיה (שמה של פריז המודרנית באותו זמן). בעיר שכן אחד האמפיתיאטראות החשובים בגאליה, ואקוודוקט באורך של 23 ק"מ.
הפשיטות הראשונות על העיר בידי האלמאנים והפרנקים החלו במאה ה-3. העיר הותקפה על ידי אטילה וההונים בשנת 451. בסוף המאה ה-5 נפלה העיר לידי הפרנקים.
היסטוריה > בירת ממלכת אוסטרזיה וממלכת לותרינגיה

מאז תקופת המלך סיגברט הראשון הייתה מץ למקום משכנם של המלכים מהשושלת המרובינגית של אוסטרזיה. כאשר השושלת הקרולינגית עלתה אל כס המלוכה של הפרנקים, המשיכו תושבי העיר לשמר את רצונם הטוב של השליטים. השליט קרל הגדול שקל להפוך את מץ לבירת האימפריה שלו, אך לבסוף החליט למקם את בירתו באאכן. בניו, המלך לואי החסיד והבישוף דרוגו ממץ נקברו בעיר ב-840 וב-855, בהתאמה.
לאחר חתימת הסכם ורדן ב-843 הייתה מץ לבירת ממלכת לותרינגיה שנשלטה בידי לותאר הראשון. לאחר מותו של לותאר השני חולקה ממלכת לותרינגיה, ובירתה, מץ, בין פרנקיה המזרחית ופרנקיה המערבית. ב-869 הוכתר שארל הקירח בעיר מץ לשליט לותרינגיה.
בשנת 910 הפכה מץ כולה לחלק מפרנקיה המזרחית ולאחר מכן לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה. ב-959 נהייתה מץ לבירת לותרינגיה העליונה, שמוכרת כיום כלורן, עד המאה ה-11. ב-1096, במהלך מסע הצלב הראשון, השתתפה מץ בגזירות תתנ"ו. קבוצה של צלבנים נכנסה לעיר והכריחה את בני הקהילה היהודית של העיר להמיר את דתם לנצרות קתולית, ורצחו 22 אנשים שסירבו להמיר את דתם.
היסטוריה > רפובליקת מץ

בשנת 1189 קיבלה מעמד של עיר אימפריה חופשית. העיר ארגנה שלוש רשויות מחוקקות, והרשויות הפכו את העיר לרפובליקה אוליגרכית חופשית שפיקדו עליה 21 חברי מועצת העיר. רפובליקת מץ התקיימה עד המאה ה-15, והייתה לתקופה המשגשגת ביותר של העיר שנודעה אז כעיר עשירה. מץ הייתה אז למרכז בנקאות חשוב שנשלט בידי היהודים ולאחר מכן בידי הלומברדים.
רפובליקת מץ נאלצה לעיתים קרובות להילחם על עצמאותה: בשנת 1324 נלחמה מץ כנגד דוכסי לורן ולוקסמבורג, וכמו כן כנגד הארכיבישוף של טריר; בשנים 1363 ו-1365 נגד שודדים אנגליים בפיקוד ארנאוד דה קרבול; בשנת 1444 נגד הדוכס רנה מאנז'ו והמלך שארל השביעי; ובשנת 1473 נגד דוכס לורן, ניקולס הראשון. למרות כל המלחמות, מץ הצליחה לשמור על עצמאותה.
בשנים 1354 ו-1356 הקיסר קרל הרביעי כינס במץ דיאטים, שבהן הוכרז צו הזהב של 1356 ותוקנו ההיבטים החוקתיים החשובים של האימפריה הרומית הקדושה. שליטיה של מץ הרגישו שהעיר נכבשת בידי ממלכת צרפת והאימפריה הרומית הקדושה, ורצו להתחמק מהמסים הקיסריים ומהנוכחות בדיאטים הקיסריים. לאחר מכן גדל הניכור בין העיר הקיסרית החופשית לבין המדינות הקיסריות, וגדל עקב הצרות הדתיות והפוליטיות של המלחמה השמלקלדית.
היסטוריה > השתלבות בתוך הממלכה הצרפתית

בשנת 1552, חתמו מלך צרפת אנרי השני וחברי ברית שמלקלדן על הסכם שמבור, ומץ עברה בפועל לידיהם של מלכי צרפת. אוכלוסיית העיר קיבלה ברוגע ובהבנה את תנאי ההסכם. הקיסר קרל החמישי ערך ניסיון צבאי במטרה לתקוף את העיר מץ, וכיתר אותה בשנים 1552–1553. כוחותיו של קרל החמישי הובסו בידי כוחותיו של צבא צרפת, בפיקודו של פרנסואה, דוכס גיז ומץ הושבה לצרפת.
תחת שלטון מלכי צרפת נעשו ברפובליקה שינויים חוקתיים חשובים. בעוד זקני העיר המשיכו לנהל את העיר, הם מונו על ידי המושל המלכותי, נציגו של המלך, והבישופים שבו אל מץ. מאוחר יותר, האינטנדנט ופקיד ההוצאה לפועל נשלחו לאכוף את סמכותו של המלך בעיר, ובשנת 1634 הושם קץ לרפובליקה של מץ. ב-1648 נחתמו הסכמי מינסטר ואוסנבריק ומץ עברה לפי החוק אל ממלכת צרפת ונבחרה כבירה של שלוש הדוכסויות של מץ, טול וורדן. עם הקמת המצודה הפכה העיר מץ לעיר מבוצרת.
כאשר חולקה צרפת למחוזות לאחר אספת המעמדות של שנת 1789, הפכה מץ לעיר הראשית של מחוז מוזל. תושבי העיר תמכו ברעיון של המהפכה הצרפתית. במהלך הקואליציה האנטי-צרפתית השישית כיתרו אויביה של צרפת של נפוליאון את העיר מץ, אך תחת צבאו של הגנרל פייר פרנסיס ג'וזף דורוט היה בלתי אפשרי לכבוש את העיר.