הומוסקסואליות
יחס הדתות להומוסקסואליות > יחס הנצרות

הנצרות, שקיבלה את הכתוב בספר התנ"ך כבסיס רעיוני, אף החמירה את ההתייחסות השלילית להומוסקסואליות. הנצרות הקדומה שגינתה את ההומוסקסואליות תחת איצטלה של מוסר, נאבקה למעשה במאבק דתי מר בין הכנסייה המונותאיסטית לדתות הפגאניות העתיקות שנהגו קודם ברומא, בתרבותן ובמנהגיהן. הלגיטימציה כלפי משיכה בין גברים שהייתה קיימת בתקופת האימפריה הרומית התחלפה באיסור חמור. אין אזכור מפורש לאיסור על הומוסקסואליות בדברי ישו; והאיסור הנוצרי מבוסס בעיקר על דברי פאולוס: "אוֹ שֶׁמָּא אֵינְכֶם יוֹדְעִים כִּי עוֹשֵׂי עָוֶל לֹא יִירְשׁוּ אֶת מַלְכוּת הָאֱלֹהִים? אַל תִּטְעוּ; לֹא זוֹנִים וְלֹא עוֹבְדֵי אֱלִילִים, לֹא מְנָאֲפִים וְלֹא עוֹשֵׂי זִימָּה וְלֹא יוֹדְעֵי מִשְׁכַּב זָכָר" (הברית החדשה, האיגרת הראשונה אל הקורינתים, פרק ו', פסוק 9). בהסתמך על פסוק זה, בעוד אין חיוב בנצרות על קיום המצוות והאיסורים הרשומים בתנ"ך, הרי האיסור התנ"כי על משכב זכר תקף לגבי הנוצרים.
כבר בתקופת קונסטנטינוס ב־342 לספירה נקבע במשפט הרומי איסור על יחסי מין בין גברים, וב־390 לספירה הורה תאודוסיוס הראשון לשרוף זונות ממין זכר. ב־544 לספירה הכליל יוסטיניאנוס הראשון את החוק על כל מי שיהיה מעורב ביחסי מין הומוסקסואליים ללא תלות בנסיבות.
באופן אירוני, המוקדים המעטים שנותרו לחיים הומוסקסואליים היו דווקא המנזרים. קיים תיעוד על יחסי מין בין נזירים, וקיים תיעוד אף על ספרות רומנטית המופנית לגברים, שנכתבה במהלך המאות 10–12. שינוי משמעותי חל עם התעצמות הכנסייה במהלך מסעות הצלב. בתקופה זאת הוחמר האיסור, לאחר שהומוסקסואליות זוהתה עם מנהגי המוסלמים והאשמה בפעילות זאת הפכה להאשמה בכפירה. החל מהמאה ה־13 הועברו חשודים במעשי סדום לידי האינקוויזיציה שדנה אותם למוות לאחר משפט. בתקופה זאת הוגברה גם אכיפה של חוקים נגד מעשי סדום על ידי השלטונות החילוניים. באנגליה, למשל, הונהג בימי אדוארד הראשון עונש שרפה על מוקד להומוסקסואלים. בממלכת קסטיליה כלל העונש סירוס ותלייה. עם זאת, בשכבות הבוהמה והאריסטוקרטיה היה היחס להומוסקסואליות מתון הרבה יותר. אמנים רבים בני תקופת הרנסאנס היו מוכרים כחובבי בני מינם, אף אם לא אמרו זאת במפורש, וקיום פטרונים רבי עוצמה הגן עליהם מפני רדיפות האינקוויזיציה. עם זאת, היחס הכללי כלפי הומוסקסואליות בעולם הנוצרי לא השתנה גם לאחר הרפורמציה.
הנצרות הפרוטסטנטית שנוסדה בתחילת המאה ה־16, והעלתה את חשיבות כתבי הקודש הנוצריים, הקפידה על נושא מעשי סדום אף יותר מהנצרות הקתולית. רק במהלך תקופת ההשכלה וקידום הליברליזם במדינות הנוצריות, חל שינוי מסוים בהיבט של ירידה בחומרת העונשים ובהיקף האכיפה. ואילו ביטול החוקים כנגד משכב זכר הוא תהליך שהתרחש במרבית מדינות אירופה רק בעשרות השנים האחרונות.
בעוד שבתקופת האפיפיור יוחנן פאולוס השני התרכך מעט היחס כלפי ההומוסקסואלים, והם נתפסו כתועים יותר מאשר כחוטאים, נחשב האפיפיור אחריו, בנדיקטוס ה־16, כמתנגד נחרץ הלוחם כנגד ההומוסקסואליות בדרשותיו השונות. עם מינויו של האפיפיור פרנציסקוס הוא הנהיג שינוי בולט במדיניות הכנסייה כלפי להט"בים. בין השאר אמר "אם אדם הוא הומו ומחפש את האל, מי אני שאשפוט אותו?" באחת מההתבטאויות היוצאות־דופן ביותר שהשמיע אי פעם בכיר בכנסייה הקתולית, האפיפיור פרנציסקוס אמר כי "אסור לדחוק אותם לשולי החברה, אלא יש לשאוף לקבל אותם כחלק בסיסי מהחברה". כמו כן הדיח פרנציסקוס מתפקידו בישוף, שנהג להתבטא נגד נישואים חד־מיניים ולהתנגד בחריפות להפלות, ואף קבע כי "הכנסייה אובססיבית כלפי הומואים". עם זאת, ממשיכים הן הכנסייה הקתולית והן הימין הנוצרי הפרוטסטנטי הקיצוני, בארצות הברית ובמקומות נוספים, להוקיע באופן נמרץ את ההומוסקסואליות.