stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצפה נמרוד
רקע להקמת מצפה נמרוד

אתר התיירות וההנצחה מצפה נמרוד הוקם בשנת 2010 על ידי חזי שגב, אביו של נמרוד שגב, שנהרג במלחמת לבנון השנייה והוא בן 28. נמרוד סיים את לימודיו בבית הספר "אורט" חצור הגלילית בשנת 1995, התגייס לצה"ל במרץ 1996, ושירת בחיל השריון כמפקד טנק. לאחר השחרור למד במכללת הייטק בהרצליה, והוסמך כמהנדס מחשבים של חברת "מיקרוסופט". במלחמת לבנון השנייה נקרא לשירות מילואים בצו 8 ועלה ללבנון עם טנק מרכבה שבו שימש כטען. ב-9 באוגוסט 2006 נהרג בדרום לבנון, כאשר הטנק שלו, שחיפה על טרקטורים שסללו ציר תנועה חדש בכפר עייתה א-שעב, נפגע ממטען צד ומיד לאחר מכן ספג טיל נ"ט. מפיצוץ הטיל והתחמושת שהייתה בטנק נהרגו כל אנשי צוות הטנק.
סיפורו של נמרוד שגב מוזכר בשני ספרים על מלחמת לבנון השנייה, שפרסמו מפקדים מתקופת המלחמה: ספרו של תת-אלוף (מיל') גל הירש "סיפור מלחמה סיפור אהבה", וספרו של אלוף (מיל') אלעזר שטרן "משא כומתה".
בתוכנית יום הזיכרון של גלי צה"ל, "עוד מעט נהפוך לשיר", שודר שירו של נמרוד "אתה בן אדם", בביצוע הזמר שמעון בוסקילה, שבחר בשיר והלחין אותו במיוחד לתוכנית.
מלבד "מצפה נמרוד", נפתח בית קפה ומסעדה על שמו "קפה נמרוד" בנמל תל אביב, בית הקפה הוקם על ידי שני יוצאי ראש פינה, אהוד שגב אחיו של נמרוד ודוד אייל, לזכרו של נמרוד. שתיים מהאהבות גדולות של נמרוד – ראש פינה ממנה הגיע, ונמל תל אביב. במקום מונצח נמרוד בתמונה גדולה במרכז בית הקפה, וכן סיפורו מובא בספרון תפריט בית הקפה, בהמשך הוקמו מספר סניפים נוספים וקפה נמרוד הוגדר כרשת בתי קפה עם עשרה בתי קפה ברחבי בארץ, בשנת 2020 לאחר קשיים כלכליים של חלק מהסניפים בעקבות מגפת הקורונה בישראל, נסגרו חלק מהם.
מצפה נמרוד

מצפה נמרוד הוא אחת מתחנות התיירות במושבה הגלילית ראש פינה. לרשות המבקרים במקום עמדה קולית המספרת, בנוסף לסיפור חייו של נמרוד, גם את מורשת ההתיישבות באזור, בעברית ובאנגלית. הנוף הנשקף ממצפה נמרוד משתרע על חלק ניכר של צפון הארץ: מצפון רכס החרמון, ממזרח רמת הגולן, מדרום רמת גלעד וממערב – מורדות הר כנען, עליהם בנוי המצפה.
התחנות באתר:
ארבעה סלעים גדולים ברחבת הכניסה, עליהם חקוקים שמות הנופלים בטנק: גלעד שטוקלמן, נמרוד שגב, ניר כהן ונועם גולדמן, ששרתו כמילואימניקים במסגרת מרכבות הפלדה.
מרפסת תצפית לנופי עמק החולה, רמת הגולן והחרמון. מן התצפית המזרחית נשקפים רמת כורזים, עמק החולה, רמת הגולן והחרמון; מן המערבית הר כנען ונחל ראש פינה. במקום משקפת ארוכת טווח לשימוש המבקרים.
הגן הארץ ישראלי ובו מבחר עשיר של צמחי ארץ ישראל, חלקם מבית הגידול הטבעי של הר כנען וחלקם מיובאים למקום. בין השאר צומחים בגן שקד, חרוב, תאנה, אלון, זית ורימון. במתחם הגן נמצאים מספר אזורי התכנסות והסבה מוצלים, ומדי פעם נשתלים בו צמחים חדשים על ידי מתנדבים.
פעמון רוח ענק שאורכו 3 מטרים, התלוי בגובה 8 מטרים מעל לקרקע והוא מנגן צלילים רכים המתחלפים עם כיוון הרוח ומהירותה.
האתר מתוחזק על ידי משפחת שגב, בסיוע המועצה המקומית ראש פינה ובהתנדבות המכינה הקדם צבאית גליל עליון, קרן קיימת לישראל ומתנדבים מארגון "השומר החדש".
אירועים במצפה נמרוד

במקום מתקיימים מפגשים עם אביו של נמרוד, ומדי שנה, בערב ט"ו באב, חג האהבה העברי שהוא גם יום נפילתו של נמרוד שגב, מתקיים במצפה נמרוד קונצרט של שירי אהבה לאור הירח. אחד המפגשים שודר בערוץ 2 ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
מבחר תמונות

מצפה נמרוד
גלעד לזכרו של נמרוד שגב
הכניסה למצפה נמרוד
הנוף ממצפה נמרוד
חזי שגב, אביו של נמרוד
חזי שגב, אביו של נמרוד, במצפה
הנוף ממצפה נמרוד בשעת לילה
מסילת הרכבת קהיר-קייפטאון

| --- | --- |

הנתיב המתוכנן של מסילת הרכבת
 מידע כללי
 מדינה:  מצרים, סודאן, אוגנדה, טנזניה, זמביה, זימבבואה ודרום אפריקה
 מידע על המסילה
 תחילת המסילה:  קהיר
 סיום המסילה:  קייפטאון
 סוג המסילה:  מסילה
 אורך המסילה:  מתוכנן: 10,500 ק"מ נבנה: 5,600 ק"מ
 רוחב המסילה:  1.44 מטר (מצרים) 1.07 מטר (סודאן ודרומה)
 
חלוקת אפריקה בין המעצמות האירופיות. בולט חלקה המרכזי של בריטניה (ירוק) בתהליך הקולוניאליזציה
גשר מפל ויקטוריה על נהר זמבזי בגבול זמביה וזימבבווה. הגשר הושלם ב-1905 וסימן את סיום הסלילה של המקטע הדרומי של המסילה שאורכו 2,300 ק"מ
נוסעים עולים על הרכבת בקונגו הבלגית
מסילת הרכבת קהיר-קייפטאון היא פרויקט שיזמה האימפריה הבריטית לסלילת מסילת רכבת מקהיר, בצפון, לקייפטאון, בדרום, דרך הטריטוריות שבשליטת הבריטים וזאת כדי לחזק את אחיזתה באותן קולוניות. הפרויקט החל במאה ה-19 ועד עצירתו, לאחר מלחמת העולם השנייה, נסללו כ-5,600 ק"מ מתוך כ-10,500 ק"מ שתוכננו. נכון למאה ה-21 רובן של המסילות שהושלמה בנייתן, נמצאות בשימוש על ידי המדינות השונות.
רקע

במהלך המאה ה-19 ערכו המעצמות האירופאיות (בעיקר בריטניה, צרפת, ספרד, איטליה, גרמניה ופורטוגל) מרוץ לחלוקת אפריקה ביניהן וסיפוח שטחים ומדינות. האימפריה הבריטית, שהייתה המעצמה המובילה בקולוניאליזציה של אפריקה, שלטה על הקולוניות הבאות (שרובן היו במזרח אפריקה):
סולטנות מצרים
סודאן האנגלו-מצרית
סומלילנד הבריטית
אוגנדה הבריטית
מזרח אפריקה הבריטית
מושבת קניה
טנגניקה הבריטית
רודזיה
מושבת הכף
מושבת נטאל
מרכז אפריקה הבריטית
ניאסלנד
פיזור זה של הקולוניות העמיד בפני שלטונות בריטניה אתגר שליטה אמיתי. בין הפתרונות שהוצעו לשפר את הקשר בין המדינות שתחת שלטון בריטניה היו הקמת כבישים, סלילת מסילות רכבת במרכזה ומזרחה של אפריקה והנחת קווי תקשורת טלגרף.
תכנון המסילה

הרעיון לבניית מסילה באפריקה הועלה לראשונה, ב-1875 על ידי כתב הדיילי טלגרף אדווין ארנולד (אנ') שהשתתף במשלחת המחקר של הנרי מורטון סטנלי לגילוי מקורותיו של נהר הקונגו. ארנולד הציע לבנות מסילת רכבת בין קונגו הבלגית לסודאן.
במקביל התווה מנהיג דרום אפריקה, ססיל רודס, תוכנית לסלילת מסילה שתעבור בין מדינות החסות של בריטניה בדרום היבשת. רודס, שהיה תומך נלהב של האימפריה הבריטית, ראה בעיני רוחו מסילה שתאפשר, מצד אחד, הובלה מהירה של הצבא הבריטי בין נקודות התלקחות ברחבי היבשת ומצד שני תשפר את המסחר בתוך ומחוץ לאפריקה.
עימותים עם המעצמות האחרות

הגבולות של הקולוניות הבריטיות באפריקה עם הקולוניות של המעצמות האירופאיות האחרות היוו מקור לעימותים בין המעצמות לאחר שלאותן מעצמות היו גם תוכניות לבניית מסילות רכבת חוצות מדינות:
באזור דרום סודאן ואתיופיה הסתכסכה בריטניה עם צרפת ששאפה לחבר בין הקולוניות שלה בצפון ובמרכז אפריקה. סכסוך זה גרם לתקרית פשודה ובסופו של דבר לנסיגת הצרפתים מאזור הסכסוך.
עימות נוסף התחולל מול פורטוגל, במרכז היבשת, בעקבות ניסיונה של פורטוגל לחבר את אנגולה הפורטוגזית (בדרום מערב אפריקה) עם מוזמביק הפורטוגזית (במזרח אפריקה).
הקולוניות של גרמניה באזור אגם טנגניקה (מזרח אפריקה הגרמנית) שברו את רצף הטריטוריות הבריטיות ומנעו סלילה באזור זה. במסגרת החתימה על חוזה ורסאי, לאחר מלחמת העולם הראשונה, הועברו חלק מהטריטוריות הגרמניות לידי בריטניה דבר שאיפשר רצף יבשתי בריטי בין קהיר לקייפטאון.
מלחמות הבורים, בדרום אפריקה, ערערו גם הן על ההגמוניה הבריטית בדרום היבשת ועל יכולתה להוציא לפועל את תוכנית הרכבת.
הסביבה

בנוסף להתמודדות עם המעצמות האירופאיות האחרות נאלצו מתכנני המסילה הבריטים להתמודד עם פני השטח בנתיב המסילה. אתגרים אלו כללו אזורים מדבריים במצרים וסודאן, נהרות רחבים שחצו את מסלול הרכבת (הנילוס והנחלים באגן הניקוז שלו וכן נהר זמבזי) והרים וג'ונגלים במרכז היבשת.
בניית המסילה

העבודות לסלילת המסילה החלו במספר אתרים לאורך המסלול המתוכנן של 10,500 הקילומטרים.
בניית המסילה > החלק הצפוני

בחלקה הצפוני של אפריקה (מצרים וסודאן) התבססה המסילה על תשתית שהייתה קיימת כבר במצרים וחיברה את פורט סעיד-אלכסנדריה-קהיר וכעת הוארכה עד אסואן. מסילה זו נבנתה ברוחב הסטנדרטי הבריטי של 1.44 מטר. המשך המסילה בסודאן נבנה ברוחב של 1.07 מטר כשהמעבר בין שתי המסילות היה על גבי מעבורת שחצתה את הנילוס. מטרתו העיקרית של המקטע הסודאני נועד לשרת את הכוחות הבריטים, בפיקודו של הורשיו קיצ'נר, במהלך המלחמה המהדית.
בניית המסילה > החלק המרכזי

בחלקה המרכזי של אפריקה נתקלו הבריטים בתנאי שטח מאתגרים של הרים וג'ונגלים מצד אחד והטריטוריה של מזרח אפריקה הגרמנית שחסמה את דרכה של המסילה. רק לאחר מלחמת העולם הראשונה, במסגרת הסכם ורסאי, השיגו הבריטים רצף טריטוריאלי במרכז אפריקה שאיפשר להם לחדש את עבודות המסילה.
בניית המסילה > החלק הדרומי

בחלקה הדרומי של היבשת נסללה המסילה ברוחב של 1.07 מטר ועד 1905 הצליחו הבריטים לסלול כ-2,300 ק"מ בין קייפטאון למפלי ויקטוריה (שעל גבול זמביה וזימבבואה) שם השלימו הבריטים ב-1905 את הקמת גשר מפל ויקטוריה על נהר זמבזי.
בניית המסילה > האטת הפיתוח

בשנות ה-30 של המאה ה-20 הואטו עבודות הפיתוח של הקו בעקבות המשבר הכלכלי העולמי שהביא לשפל הגדול ולעצירת ההשקעות. גם במהלך מלחמת העולם השנייה לא חלה התקדמות רבה בסלילה וזאת לאחר שמשאביה של בריטניה הופנו לטובת המאמץ המלחמתי על חשבון המשך ההשקעה במסילה.
בניית המסילה > הפסקת העבודות

לאחר מלחמת העולם השנייה החל תהליך הדה-קולוניזציה של אפריקה שהביא להקמת מדינות עצמאיות ויציאתה הדרגתית של בריטניה מאפריקה דבר שביטל כמעט לחלוטין את הסיבה המרכזית שבגללה נבנתה המסילה. בסך הכל נסללו כ-5,600 ק"מ מסילה מתוך 10,500 הקילומטרים המתוכננים.
סכסוכי גבול בין חלק מהמדינות שהוקמו גרמו, במקרים מסוימים, לסגירת הגבול ולמניעת מעבר רכבות בין אותן מדינות. כמו כן שינו חלק מאותן מדינות את מדיניות ההשקעות שלהן שהביאו להקטנת התקציב לתחזוקת המסילות וציוד הנסע דבר שפגע בהיקף הנסיעה
מצב המסילה במאה ה-21

נכון למאה ה-21 להלן מצב המקטעים השונים של המסילה:
| אזור ביבשת | מקטע | מסלול | סטטוס | הערה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| דרום היבשת | מערבי | • דרום אפריקה: קייפטאון, קימברלי, מייפקינג • בוטסואנה: גאבורונה, פרנסיסטאון • זימבבואה: בולאוואיו | מסילה פעילה |  |
|  | מזרחי | • דרום אפריקה: פורט אליזבת, בלומפונטיין, יוהנסבורג, פרטוריה, מוסינה (אנ') • זימבבואה: בולאוואיו | מסילה פעילה | בבולאוואיו התמזגה המסילה המזרחית עם המערבית |
|  | מרכזי | • זימבבואה: בולאוואיו, מפלי ויקטוריה • זמביה: ליווינגסטון, לוסקה ונדולה • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: סקניה (אנ'), לובומבאשי, טנקה (אנ'), בוקמה, קמינה (אנ'), קבלו (אנ'), וקינדו (אנ') | מסילה פעילה |  |
|  | צפוני | • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: קינדו (אנ'), יובירה (אנ') • בורונדי: בוג'ומבורה, קיינזה (אנ') • רואנדה: בוטרה (אנ'), קיגאלי • אוגנדה: קמפלה | מסילה לא פעילה | הסלילה לא הושלמה |
| מרכז היבשת | דרומי | • אוגנדה: קמפלה, נג'רו (אנ'), בוסמבטיה (אנ'), טורורו (אנ'), גולו | מסילה פעילה |  |
|  | מרכזי | • אוגנדה: גולו • דרום סודאן: ג'ובה, ואו | מסילה לא פעילה | הסלילה לא הושלמה |
|  | צפוני | • דרום סודאן: ואו • סודאן: בבנוסה (אנ') | מסילה לא פעילה | הסלילה הושלמה אולם הגבול נסגר בגלל סכסוך פוליטי |
| צפון היבשת | סודאן | • סודאן: בבנוסה (אנ'), סנאר (אנ'), ח'רטום, ואדי חלפא | מסילה פעילה |  |
|  | גבול סודאן / מצרים | • סודאן: ואדי חלפא • מצרים: אסואן | מסילה לא פעילה | הסלילה לא הושלמה |
|  | מצרים | • מצרים: אסואן, לוקסור, אסיוט, קהיר, בנהא, אלכסנדריה, דמיאט, פורט סעיד | מסילה פעילה |  |
שלוחות

מסילת קהיר-קייפטאון, שכיוונה העיקר היה צפון-דרום, שימשה כציר תחבורה מרכזי אליו התחברו שלוחות ממערב וממזרח:
שלוחת אוגנדה - קניה (אנ') חיברה את נמל הים מומבסה, קניה לקמפלה (אוגנדה). המסילה שנבנתה ברוחב פסים של 100 ס"מ שודרגה ב-2016 לרוחב סטנדרטי שאיפשר חיבורה בקמפלה למסילת קהיר-קייפטאון.
שלוחת טנזניה - זמביה (אנ') חיברה את נמל הים דאר א-סלאם, טנזניה למערב טנזניה ולזמביה. המסילה הזו הושלמה ב-1975 וחוברה למסילת קהיר-קייפטאון.
שלוחת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו - אנגולה (אנ') חיברה את נמל הים פורט לוביטו (אנ'), אנגולה לטנקה (אנ'), הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו שם חוברה למסילת קהיר-קייפטאון.
שלוחות הרכבות של מוזמביק (אנ') חיברה את נמלי הים של מוזמביק (ביירה, מפוטו ונקאלה) למרכז היבשת שם חוברו למסילת קהיר-קייפטאון.
לקריאה נוספת

Freeman, Lewis R. (בינואר 1915). "Rhodes's "All Red" Route: The Effect Of The War On The Cape-To-Cairo And The Control Of A Continent". The World's Work: A History of Our Time. XXIX: 327–355. נבדק ב-2009-08-04. {{cite journal}}:  (עזרה)
Sölch, Werner (1985), Kap-Kairo: Eisenbahnen zwischen Ägypten und Südafrika. Düsseldorf: Alba Verlag, ISBN 3-87094-101-4 (גרמנית)
Tabor, George, The Cape to Cairo Railway & River Routes (2003), London: Genta. ISBN 0-9544847-0-3.
Pitt, Colin (2016), The story of the cape to Cairo Railway, Vol. 2. CP Press. ISBN 978-1910241240
Weinthal, Leo, The story of the Cape to Cairo railway and river route from 1887 to 1922; the iron spine and ribs of Africa, London, Pioneer Pub. Co, 1923
ראו גם

מסילת הרכבת חוצת סהרה
הערות שוליים

↑  מסילת הרכבת קהיר-קייפטאון וגשר מפלי ויקטוריה, באתר ice.org.uk
↑  מצב מסילות הרכבת בסודאן, באתר הגארדיאן, 14 בנובמבר 2016
↑  The story of the Cape to Cairo railway and river route from 1887 to 1922; the iron spine and ribs of Africa, באתר storyofcapetocai04wein
21 באוגוסט

21 באוגוסט הוא היום ה-233 בשנה בלוח הגרגוריאני (234 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 132 ימים.
אירועים היסטוריים ביום זה

1274 – פיליפ השלישי, מלך צרפת נישא למארי מברבנט, אשתו השנייה
1831 – מרד העבדים של נט טרנר בארצות הברית
1901 – חטיפה של שתי נשים באימפריה העות'מאנית
1904 – הוועידה העולמית הראשונה של תנועת המזרחי מתכנסת בברטיסלאבה
1911 – המונה ליזה נגנבת ממוזיאון הלובר
1959 – הוואי הופכת למדינה ה-50 של ארצות הברית
1968 – הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה מביאה לסיומו את האביב של פראג
1969 – הצתת מסגד אל-אקצא על ידי תייר אוסטרלי
1986 – גז רעיל מתפרץ מאגם ניוס הגעשי שבקמרון; 1,700 בני אדם נהרגים
1991 – לטביה מכריזה על עצמאותה מברית המועצות
2001 – נאט"ו מחליטה לשלוח כוח שומר-שלום ליוגוסלביה
2017 – ליקוי חמה מלא נראה בארצות הברית. היה זה ליקוי החמה הראשון בארצות הברית היבשתית מאז 1979, והעלטה המוחלטת התקיימה במסלול מאורגון לדרום קרולינה
נולדו

1165 – פיליפ השני, מלך צרפת (נפטר ב-1223)
1567 – פרנציסקוס מסאל, איש דת קתולי צרפתי, בישוף של ז'נבה (נפטר ב-1622)
1765 – ויליאם הרביעי, מלך בריטניה (נפטר ב-1837)
1796 – אשר דיורנד, צייר אמריקאי (נפטר ב-1886)
1829 – אוטו גולדשמידט, מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי-גרמני (נפטר ב-1907)
1893 – לילי בולאנז'ה, מלחינה צרפתייה (נפטרה ב-1918)
1904 – קאונט בייסי, מוזיקאי (נפטר ב-1984)
1921 – ראובן פוירשטיין, פסיכולוג חינוכי וחתן פרס ישראל למדעי החברה (נפטר ב-2014)
1923 – ורה יוציץ', פרטיזנית יוגוסלבית (נפטרה ב-1944)
1924 – פסח גרופר, פוליטיקאי ישראלי (נפטר ב-2013)
1928 – מריו פינטו דה אנדרדה, משורר ופוליטיקאי אנגולי (נפטר ב-1990)
1928 – מנחם מרון, אלוף בצה"ל, מנכ"ל משרד הביטחון (נפטר ב-2017)
1930 – הנסיכה מרגרט מהממלכה המאוחדת (נפטרה ב-2002)
1932 – מנשה קדישמן, צייר ופסל ישראלי (נפטר ב-2015)
1933 – ג'נט בייקר, זמרת מצו-סופרן אנגליה
1934 – ג'ון הול, פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה
1934 – טוביה רביב, ניצול השואה, מפקד חטיבה 600, עסק בחילוץ יהודי יוגוסלביה (נפטר ב-2023)
1936 – וילט צ'מברלין, שחקן כדורסל (נפטר ב-1999)
1936 – גדעון כהן, ספורטאי ומאמן רב תחומי (נפטר ב-2018)
1936 – גיורא פלאי, שחמטאי ישראלי (נפטר ב-2020)
1938 – קני רוג'רס, זמר ושחקן (נפטר ב-2020)
1940 – אהוד שפרינצק, פרופסור למדע המדינה באוניברסיטה העברית, דיקן ומייסד בית הספר "לאודר" לממשל במרכז הבינתחומי הרצליה (נפטר ב-2002)
1948 – אביאל רון, אלוף-משנה בצה"ל ומנכ"ל המרכז למיפוי ישראל (נפטר ב-2002)
1951 – איתן גרין, במאי, תסריטאי ופרופסור בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב
1952 – יגאל גלאי, עיתונאי, סופר, מפיק, פזמונאי ויחצ"ן ישראלי (נפטר ב-2025)
1953 – גזה סץ', משורר הונגרי (נפטר ב-2020)
1955 – יובל שמעוני, סופר, עורך ומרצה בחוג לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן
1956 – קים קטרל, שחקנית קולנוע וטלוויזיה
1957 – יחיאל לסרי, ראש עיריית אשדוד
1961 – סטיבן הילנבורג, ביולוג ואנימטור אמריקאי (נפטר ב-2018)
1963 – מוחמד השישי, מלך מרוקו
1963 – חנוך פיבן, אמן ישראלי
1964 – איתן פוקס, במאי קולנוע ישראלי
1965 – אבי יפה, שחקן ומדבב ישראלי
1967 – סרג' טנקיאן, סולן וקלידן להקת סיסטם אוף אה דאון
1967 – קארי-אן מוס, שחקנית קולנוע
1967 – אייל וייס, מפקד יחידת דובדבן (נהרג ב-2002)
1967 – מירי נבו, מנחת טלוויזיה ושדרנית ספורט ישראלית
1972 – חן שיינברג, קולנוען אקספרימנטלי ודוקומנטרי ואמן וידאו
1972 – גל נדיבי, מנחה טלוויזיה ושדרן רדיו
1973 – סרגיי ברין, מייסד גוגל
1976 – ניקוס ורטיס, זמר לאיקו פופ יווני
1978 – איילה אינגדשט, זמרת R&B ישראלית
1979 – קליס, זמרת-יוצרת, מפיקה, ומחברת ספרים אפרו-אמריקאית
1985 – ניקולס אלמגרו, טניסאי ספרדי
1986 – יוסיין בולט, אצן ג'מייקני
1988 – קייסי מאסגרייבס, זמרת-יוצרת קנדית
1988 – רוברט לבנדובסקי, כדורגלן פולני
1991 – שני אטיאס, שחקנית ישראלית
נפטרו

1131 – בלדווין השני, מלך ירושלים הצלבנית (נולד ב-1075)
1157 – אלפונסו השביעי, מלך לאון (נולד ב-1105)
1534 – פיליפ וילייה דה ל'איל-אדם, אביר במסדר אבירי יוחנן הקדוש (נולד ב-1464)
1568 – זא'ן דה לה ולט, מגנה של מלטה בעת המצור הגדול על מלטה (נולד ב-1494)
1614 – ארז'בט באטורי, רוצחת סדרתית הונגרייה (נולדה ב-1560)
1820 – חיים פרחי, יועצם היהודי של שליטי הגליל בימי האימפריה העות'מאנית, ובמהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל (נולד ב-1760)
1836 – קלוד לואי מרי אנרי נאוויה, מתמטיקאי, פיזיקאי ומהנדס צרפתי (נולד ב-1785)
1940 – לאון טרוצקי, מהפכן רוסי-יהודי, מת מפצעיו יום לאחר ההתנקשות בחייו (נולד ב-1879)
1978 – הלנה כגן, רופאת ילדים, האישה הראשונה בארץ ישראל במקצוע זה (נולדה ב-1889)
1979 – ישראל פלדי, צייר ישראלי, נמנה עם "אסכולת ארץ ישראל" (נולד ב-1892)
1979 – ג'וזפה מאצה, כדורגלן איטלקי (נולד ב-1910)
1983 – בניגנו אקינו הבן, מנהיג אופוזיציה בפיליפינים, נרצח בידי מתנקש (נולד ב-1932)
1995 – סוברהמניאן צ'נדראסקאר, פיזיקאי, אסטרופיזיקאי ומתמטיקאי אמריקאי (נולד ב-1910)
2004 – משה שמיר, סופר, מחזאי, פובליציסט, חבר הכנסת ואיש ציבור ישראלי (נולד ב-1921)
2005 – דליה רביקוביץ, משוררת ישראלית (נולדה ב-1936)
2006 – ס. יזהר, סופר ישראלי (נולד ב-1916)
2010 – רודולפו פוגוויל, סוציולוג וסופר ארגנטינאי (נולד ב-1941)
2012 – שמעון לב-ארי, איש תיאטרון ישראלי (נולד ב-1942)
2014 – ראאד אל-עטאר, טרוריסט ומפקד העיר רפיח בזרוע הצבאית של חמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם, ממתכנני אירוע החטיפה של גלעד שליט (נולד ב-1974)
2014 – מוחמד אבו שמאלה, טרוריסט, מפקד גזרת דרום רצועת עזה מטעם חמאס, נהרג ביחד עם ראאד אל-עטאר ומחבל נוסף בעת שהייה במבנה ברפיח (נולד ב-1974)
2014 – אלברט ריינולדס, פוליטיקאי אירי, כיהן פעמיים כראש ממשלת אירלנד (טישך) (נולד ב-1932)
2015 – יונתן פיין, היסטוריון, מומחה לטרור בין-לאומי וסופר ישראלי (נולד ב-1958)
2018 – סטפן קארל סטפנסון, שחקן וזמר איסלנדי (נולד ב-1975)
2018 – ברברה האריס, שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית זוכת פרס טוני (נולדה ב-1935)
2019 – דינא, מלכת ירדן (נולדה ב-1929)
2020 – קן רובינסון, מחנך, מרצה פופולרי, סופר, ויועץ בין-לאומי בנושאי חינוך (נולד ב-1950)
2020 – מירון שר, שחמטאי סובייטי-אמריקאי ממוצא יהודי בדרגת רב-אמן (נולד ב-1952)
2021 – מריה קינסקי, רוזנת וכיניץ וטטאו (נולדה ב-1940)
2023 – יעקב נמרודי, איש מודיעין, אלוף-משנה בצה"ל ואיש עסקים ישראלי (נולד ב-1926)
2023 – אביגדור שחן, היסטוריון צבאי, מחנך, סופר וחוקר השואה ישראלי (נולד ב-1933)
2024 – חנוך רון, מבקר מוזיקה ומורה ישראלי (נולד ב-1936)
חגים ואירועים החלים ביום זה

20 באוגוסט – 22 באוגוסט
אוגוסט
לוח אירועים שנתי
פיליפ השני
סטיבן הילנבורג
לאון טרוצקי
דליה רביקוביץ'
המהומות בסווטו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מרד, טבח 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 מיקום:  סווטו 
 תאריך:  16 ביוני 1976 
 
המהומות בסווטו (באנגלית: Soweto uprising) היו סדרת מחאות שהובלו על ידי תלמידים מבתי ספר שחורים בדרום אפריקה, שהחלו ב-16 ביוני 1976. סטודנטים ממספר רב של בתי ספר בסווטו החלו למחות ברחובות בתגובה להחלטת השלטון ללמד בשפת האפריקאנס בבתי-הספר המקומיים. לפי ההערכות כ-20 אלף תלמידים לקחו חלק במחאות. המפגינים נתקלו באלימות משטרתית קשה. ההערכות נעות בין 176 הרוגים, עד לכ-700 הרוגים. מספר הפצועים עמד על למעלה מאלף אנשים. לזכר אירועים אלה מציינים בדרום אפריקה חג ציבורי ב-16.6, בשם יום הנוער. המהומות בסווטו היוו נקודת מפנה חשובה בהיסטוריה של דרום אפריקה כי הן גרמו להתעוררות ותגובות עולמיות כנגד משטר האפרטהייד.
רקע

לאחר שנים של "שקט יחסי" בדרום אפריקה, במאבקים בין כוחות ההתנגדות מהאוכלוסיות השחורות לבין כוחות שלטון האפרטהייד הלבן, הוקמו תנועות חדשות שהתפתחו באוניברסיטאות והושפעו מהמצב באפריקה ובעולם (השחרור מהקולוניאליזם ומתן הזכויות לשחורים בארצות הברית), אחת מהן היא "תנועת התודעה השחורה" (BCM – Black Consciousness Movement). בראש התנועה עמד סטיב ביקו שהיה אקטיביסט שנלחם במשטר האפרטהייד בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים. "תנועת התודעה השחורה" ביקשה להביא לשחרורם הפיזי והמנטלי של השחורים בדרום אפריקה. האסטרטגיה הבסיסית של התנועה כדי להביא לסופו של שלטון האפרטהייד הייתה להפסיק את שיתוף הפעולה של השחורים עם המערכת. לגרום לתנועות חופש של שחורים למרר את חייהם של השחורים שכן שיתפו פעולה עם השלטון הלבן. הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC) וההחזית הדמוקרטית המאוחדת (UDF), אימצו את עמדתו של ביקו. שיא ההתארגנות של התנועה הן המהומות בסווטו ב-1976, כאשר "תנועת התודעה השחורה" חברה לארגון הסטודנטים SASM ומתוכם צמח ועד הפעולה של מועצת הסטודנטים באזור סווטו (SSRC), אלו היו האחראים להפגנות המשמעותיות בסווטו.
הגורמים למהומות

תלמידים בתיכונים המיועדים לשחורים בדרום אפריקה בסווטו, מחו נגד צו משנת 1974 (Afrikaans Medium Decree), שאילץ את כל בתי הספר השחורים להשתמש באפריקאנס ובאנגלית (שפות האוכלוסייה הלבנה במדינה), בתערובת של 50-50 כשפות ההוראה. בעוד שכל בתי הספר השחורים היו צריכים ללמד בשתי השפות אפריקאנס ואנגלית, תלמידים דרום אפריקאים לבנים למדו מקצועות בשפת האם שלהם. הצו נתקל בעוינות רבה מצד השחורים, בין היתר מפני שדזמונד טוטו שהיה כומר דרום אפריקאי ואחד ממנהיגי מאבק השחורים באפרטהייד, כינה את האפריקאנס כ"שפה המדכאת". שינוי שפת ההוראה אילץ את התלמידים להתמקד בהבנת השפה במקום בחומר הנלמד, מה שגרם לניתוח ביקורתי של התוכן להיות קשה מאוד עבורם, ופגע בחשיבה ביקורתית. העוינות הלכה והתגברה עד ל-30 באפריל 1976, כאשר ילדים בבית ספר באורלנדו, סווטו, פתחו בשביתה וסירבו ללכת לבית הספר. המרד הזה לאחר מכן התפשט לבתי ספר רבים בסווטו. תלמידים שחורים בדרום אפריקה מחו מפני שהם האמינו כי הם ראויים ליחס וללימוד שווה לדרום אפריקאים לבנים. התלמידים הקימו ועד פעולה (שנודע לימים כמועצה המייצגת של תלמידים בסווטו), אשר ארגנה עצרת המונים ב-16 ביוני על מנת להשמיע את קולם.
ההתנגדות

בבוקר ה-16 ביוני 1976, בין 10,000 ל-20,000 תלמידים שחורים הלכו מבתי ספרם לאצטדיון של אורלנדו, סווטו, לעצרת המחאה נגד לימודים בשפת אפריקאנס בבתי הספר. תלמידים רבים שהשתתפו במחאה הגיעו לבית הספר באותו הבוקר ללא ידע מוקדם על המחאה, אך עדיין הסכימו להיות מעורבים בה. המחאה תוכננה על ידי ועד הפעולה של המועצה המייצגת של הסטודנטים בסווטו (SSRC), בתמיכת "תנועת התודעה השחורה" הרחבה יותר. מורים בסווטו תמכו גם כן בצעדה. תלמידים מתיכון מוריס איזקסון הצטרפו לתלמידים אחרים שצעדו מתיכון נלאדי. התלמידים החלו בצעדה רק כדי לגלות כי המשטרה חסמה את המסלול בו תכננו לצעוד. מנהיג ועד הפעולה ביקש מהמפגינים לא להתגרות במשטרה והצעדה נמשכה במסלול אחר, ובסופו של דבר הסתיימה ליד תיכון אורלנדו. התלמידים שרו והניפו שלטים עם סיסמאות שונות. המשטרה שיסתה את כלביה במפגינים, שבתגובה הרגו את הכלבים, ואז החלה המשטרה לירות ישירות על התלמידים. בין התלמידים הראשונים שנורו למוות בתיכון המערבי באורלנדו היו האסטינגס נ'דלובו בת ה-15, והקטור פיטרסון בן ה-13. הצלם סם נזימה צילם תמונה של פיטרסון הגוסס, והתמונה הזו הפכה לסמל המהומות בסווטו. התקפות המשטרה על המפגינים המשיכו ו-23 בני אדם נהרגו ביום הראשון של המחאות. האלימות הסלימה והמפגינים החלו להתקיף עסקים ומוסדות ממשלתיים, אך עם רדת החשיכה האלימות שככה. ניידות וכלי רכב משוריינים של המשטרה סיירו ברחובות במשך כל הלילה. מרפאות חירום הוצפו בפצועים. המשטרה ביקשה כי בית החולים יספק רשימה של כל הפצועים מפצעי ירי על מנת להעמידם לדין בגין התפרעות, מנהל בית החולים העביר את הבקשה הזו אל הרופאים, אך הרופאים סירבו ליצור רשימה כזו. ב-17 ביוני נפרסו בסווטו 1500 שוטרים. הם נסעו ברכבים משוריינים כשמסוקים צופים על האזור מלמעלה. צבא דרום אפריקה היה בכוננות כאמצעי טקטי על מנת להראות כוח צבאי.
נפגעים

בדרך כלל מוערך כי נהרגו 176 מפגינים, אך ישנן הערכות שמדברות על עד כ-700 הרוגים. הממשלה באותה העת טענה שרק 23 מפגינים נהרגו. ההבדלים בין הנתונים נובעים מאופי המקורות שמהם הגיעו. לשלטון הלבן באותה תקופה היה אינטרס להקטין את ממדי התופעה, בעוד שלכוחות ההתנגדות היה אינטרס הפוך.
במהומות נהרגו שני לבנים, אחד מהם, ד"ר מלוויל אדלשטיין, יהודי אורתודכסי שעבד במחלקת הרווחה ביוהנסבורג ותרם רבות לשכונות בסווטו.
לאחר המהומות

לאחר המרד התבסס התפקיד של ה-ANC כמוביל המאבק נגד האפרטהייד, כיוון שהיה הגוף שמסוגל לתעל ולארגן בצורה הטובה ביותר סטודנטים המבקשים לסיים את שלטון הדיכוי. למרות שהרעיונות של "תנועת התודעה השחורה" היו חשובים ביצירת האקלים שנתן למפגינים את האמון למחות, ה-ANC הצליח להשתלט על השיח נגד האפרטהייד בקרב השחורים, דווקא בזמן שנלסון מנדלה שהיה הדמות המשמעותיות ביותר בהתנגדות השחורה נגד האפרטהייד, מרצה מאסר עולם בכלא ברובן איילנד. דרום אפריקאים לבנים רבים זעמו על פעולות הממשלה בסווטו, וכשלוש מאות סטודנטים לבנים מאוניברסיטת ויטווטרסראנד צעדו במרכז יוהנסבורג כמחאה על הרג המפגינים, אליהם הצטרפו פועלים שחורים שפתחו בשביתה ככל שהמחאה התקדמה. מהומות גם פרצו בעיירות השחורות (טאונשיפס) של ערים אחרות בדרום אפריקה.
תגובה בינלאומית

תמונות של המהומות התפשטו בכל רחבי העולם, וזעזעו מיליונים. התמונה של גופתו של הקטור פיטרסון, שצולמה על ידי צלם העיתונות סם נזימה, גרמה לזעם והביאה לגינוי בינלאומי של ממשלת האפרטהייד. מועצת הביטחון של האו"ם העבירה את "החלטה 392" אשר גינתה בחריפות את התקרית ואת ממשלת האפרטהייד. שבוע לאחר פרוץ המרד, הנרי קיסינג'ר, מזכיר המדינה של ארצות הברית, נפגש עם נשיא מדינת דרום אפריקה ג'ון פורסטר במערב גרמניה כדי לדון במצב ברודזיה, אבל המהומות בסווטו לא נכללו בדיונים שלהם. קיסינג'ר ופורסטר נפגשו שוב בפרטוריה בספטמבר 1976, כשסטודנטים בסווטו ובמקומות אחרים מחו על כך, ובתגובה ספגו ירי מצד המשטרה. פעילים של ה-ANC שהיו בגולה נקראו לביצוע פעולה בינלאומית והגברת הסנקציות הכלכליות נגד דרום אפריקה.