stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל מורה
מחקריו > שירה ערבית מודרנית

Strophic, Blank and Free Verse in Modern Arabic Literature (Nov., 1965) זהו שם ספר הדוקטורט של שמואל מורה, והוא ראה אור בהוצאת בריל בליידן בשנת 1975 תחת הכותרת Modern Arabic Poetry 1800-1970, The Development of its Forms and Themes under the Influence of Western Literature. תרגמו אותו לערבית שני מרצים מצרים מאוניברסיטת קהיר, והוא יצא לאור בקהיר בשנת 1986. מהדורה מתוקנת ומעודכנת על ידי גב' לובנא ספדי-עבאסי הופיעה בחיפה, על ידי הוצאת הספרים כל שיא, 2004. בספר הוא חוקר את התפתחותה של השירה הסטרופית שבה החריזה משתנה לפי סדר קבוע, ובעיקר של המרובעים ובחיקוי לשירי האזור הספרדיים מימי הביניים, שבהם החריזות מתחלפות בצורה קבועה ואחר כך כיצד הופיעה פתאום הסוגה הפיוטית של חרוז לבן (שירה עם משקל קונבנציונלי ללא חריזה בסוף הבתים), בעוד שהשירה הערבית היא דיבור במשקל וחריזה היא חלק אינטגרלי המביע משמעות, אבל המוסלמים מפאת קדושת הקוראן מוסיפים להגדירה זו עוד שהשימוש במשקל בשיר הוא בכוונת תחילה, וזאת כדי להוציא מגדר זה של שירה כמה מפסוקי הקוראן, הגולשים לפעמים למשקל קונבנציונלי, ללא כוונה. על-כן, לא ניתן להגדיר את הקוראן כשירה, כי חוקרי הפרוזודיה הערבים מגדירים אותו כפסוקים קוראניים שהורדו מהשמיים עם סיומות דומות (אאיאת מפצלאת), לכן לא קראו לסיומות הללו חריזה פרוזאית (סג'ע) ולא חריזה פיוטית (קאפיה).
מורה בודק כיצד התפתחה שירה בפרוזה בהשפעת ספרות המערב, בעוד שהערבים בדרך כלל מקפידים על הגדרות השירה כדיבור במשקל וחריזה. כמו כן הוא חוקר איך התפתחה השירה החופשית בערבית. בשביל המשכיל הערבי, שירה חופשית המחקה את השירה האירופית היא בתים בעלי מספר רגליים בלתי קבוע עם סדר חריזה בלתי קבוע.
עוד לפני פרסום ספר זה פרסם מורה שני מאמרים על שירה חופשית

והחרוז הלבן בספרות הערבית

בכתב העת המזרחני של אוניברסיטת לונדון
הדוקטור סעד מצלוח מאוניברסיטת קהיר הכליל אותם בספר בערבית שראה אור ב-1969, וציטט בהקדמה לספר אמרה מפי הנביא מוחמד כי מותר למוסלמי להשתמש בכל דברי חוכמה טובה של לא-מוסלמי. הוא הוסיף בהקדמה שהתעלם מאזהרתם של חבריו שלא יתרגם חוקר ישראלי, אולם הוא עמד על כך "כדי שיראה לערבים איך הישראלים יודעים על השירה הערבית יותר טוב מהם, וכשהערבים יכתבו באותה רמה, אז יהיו להם סיכויים לנצח אותם".
מחקריו > דברי הימים של אלג'ברתי בשבעת החודשים הראשונים לכיבוש הצרפתי של מצרים

ספר זה Al-Jabarti’s Chronicle of the First Seven Months of the French Ocuupation of Egypt ראה אור בהוצאת בריל שבליידן ב-1975. זהו טקסט ותרגום אנגלי של מורה המתאר את שבעת החודשים הראשונים של כיבוש נפוליון את מצרים. הספר פורסם במדורה שנייה עבור סמינר בינלאומי שנתן באוניברסיטאות של ארצות הברית וקנדה בעת ועונה אחת, בנושא: "כיצד תיארו הנתינים המקומיים את האימפריאליזם המערבי.
מחקריו > תיאטרון חי וספרות דרמטית בתרבות הערבית של ימי הביניים

ספר זה Live Theater and Dramatic Literature in the Medieval Arab World ראה אור באנגלית בשנת 1992 והוא תורגם על ידי האקדמיה לאמנות ותרגומים במצרים. הספר מראה שהיה מעין תיאטרון ערבי חי בימי הביניים ולא רק תיאטרון של צלליות ותיאטרון של בובות כפי שכל החוקרים הגרמניים ושאר החוקרים האירופאים שהערבים הלכו בעקבותיהם ללא בדיקה יסודית, סברו עד אז, כגון הגרמנים ג'ורג' יעקב, רייך, הורוביץ, פרוואר וכו'. מורה מראה בספרו כי החוקרים לא הבינו את המונחים השונים של התיאטרון, שבמקצועות אחרים יש להם משמעות אחרת לגמרי. הוא מתאר את התיאטרון שהיה משחק של ליצני חצר הח'ליפים שהיה להם פטרון ורצו לבדר את השליטים. מצד שני היה גם תיאטרון של העולם התחתון. הייתה להם בעיקר ספרות בעל פה ומדוברת היות שהיה אסור עליהם להעלות על הכתב דברים בתחום הדת ודברים רציניים, כי זוהי שפה קדושה.
מצד שני המשמעות של המונחים של התיאטרון השתנתה עם הזמן מאז עלייתו של מחמד נביא האסלאם. עם הזמן. המונח "חיכאיה" במשמעות "חיקוי" בערבית, קיבל משמעות של "סיפור". לכן השתמשו במקומו במונח "אח'יאל" במשמעות משחק ע" שחקן חי.
בערבית המשמעות המקובלת של המילה תיאטרון היא "צל" או "דמות". אולם המשמעות הראשונית שלה הייתה משחק ולכן כשבא תיאטרון הצללים מהמזרח הרחוק, הוסיפו לו הערבים את המילה "צל". בצורה זו הפך המונח "ח'יאל" מונח המורה על משחק תיאטרון. ט'ל (צל) בערבית הוא צל של דמות. החוקרים לא הבינו, לדעת מורה, שהמונח "ח'יאל" היה בראשית באסלאם במשמעות של משחק, הם חשבו שמשמעותו זה צל. מורה הציג פתרון לבעיה זו בהביאו דוגמאות מהספרות הערבית הקלאסית ומכתבי-יד שלא הובאו לדפוס עד אז, והוכיח שהמונח "ח'יאל" מובא במשמעות של משחק. בדרך זו הוא הפריך את כל מה שאמרו המזרחנים והחוקרים הערבים החדשים לפני כן.
מחקריו > תרומתם של היהודים לתיאטרון הערבי של המאה ה-19

ספר זה The Jewish Contribution to Nineteenth-Century Arabic Theatre
כתב מורה ביחד עם דוקטור פיליפ סאדג'רוב מאוניברסיטת מנצ'סטר והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת מנצ'סטר בשנת 1996. הם הצביעו על הקשר ההדוק בין מחזאים יהודים-ספרדים כותבי עברית באמסטרדם לבין מחזאים יהודים בצפון אפריקה. הם גילו שהמחזה הראשון שהודפס בליתוגראף בשפה הערבית היה של אברהם דנינוס מאלג'יר בשנת 1847. לפני כן סברו החוקרים כי ראשון המחזאים הערבים היה ערבי-נוצרי מביירות בשנת 1848 בספר מובאת הטענה כי מחזה זה היה עיבוד של קומדיות של מולייר הצרפתי.
נוסף לכך הביאו בספר מחזות נוספים שנכתבו על ידי האחים אנטון ואליאס שחייבר מבית הספר תפארת ישראל בבירות, ביניהם עיבוד של מולייר ועיבוד של המחזה נתן החכם של לסינג. על העלילות של סופרים אירופים בנו שני האחים עלילה יהודית דידקטית לחנך את התלמידים היהודים של בית הספר.
בספר הם הביאו את העלילה המקראית של עקידת יצחק שהפכו את עקידת יצחק והלבישו אותה במגמה חילונית דידקטית. העקידה שביכול היא שההורים היהודיים מסכימים לשלוח את הבנים שלהם ללמוד בערים אחרות, הסבל והגעגועים הם נחשבו באותם הימים כהקרבה משני הצדדים בשביל הרצון להתקדם בלימודים, לעודד את ההורים לשלוח את ילדיהם לארצות או לערים אחרות ולרכוש השכלה גבוהה.
מחקריו > ספר הזרים, גרפיטי ערבי בן ימי הביניים בנושא הנוסטלגיה

ספר זה The Book of Strangers, Medieval Arabic graffiti on the Theme of Nostalgia. Attributed to Abu 'l-Faraj al-Isfahani תרגם שמואל מורה ביחד עם פרופסור פטרישה קרון מהמכון למחקר מתקדם בפרינסטון והוא ראה אור בפרינסטון בשנת 2000 ותורגם גם לשפה הדנית. הספר הוא בנושא נוסטלגיה בספרות הערבית של ימי הביניים והוא הספר הראשון שתורגם לאנגלית בנושא זה בשירה ובאנקדוטות. זהו ספרו של אבו אל-פרג' אל-איצפהאני, מחבר שיעי מימי הביניים, שהיה היסטוריון של הספרות הערבית. אל-איצפהאני כתב על גרפיטי שכתבו זרים על קירות של עצים, בניינים, מבצרים, ופונדקים. הם כתבו על געגועיהם, אמונתם, משמעות הנדודים ומשמעות החיים והנוסטלגיה למולדת.
מחקריו > ההיסטוריה של מצרים

מורה עמד מאז ראשית שנות התשעים בראש מפעל מטעם האוניברסיטה העברית, העוסק בספר ההיסטוריה של מצרים מסוף המאה ה-17 ועד 1821 מאת ההיסטוריון המצרי עבד אל-רחמן אל-ג'ברתי (1753-1825). המהדורה המדעית של הספר ראתה ראה בשנת 2014 והיא כוללת חמישה כרכים: ארבעה כרכי טקסט וכרך אינדקס רחב היקף (האינדקס כולל מונחים מדעיים, צבאיים, גאוגרפיים, דתיים, ספרותיים, אישים ומקומות). מורה ערך את הספר על-פי כתב היד של המחבר אותו גילה לראשונה (את כל כתבי היד שנכתבו ביד המחבר). הספר הופיע כבר בשבע מהדורות לפחות אבל כולם מעתיקים מהמהדורה של 1879/80. זו הפעם הראשונה שמוציאים את חיבורו הגדול של אל-ג'ברתי לפי כתב היד של המחבר עצמו. אל-ג'ברתי העסיק מעתיקים והוא היה עובר על העותקים שלהם. מורה הוציא לאור מהדורה מתוקנת, אותה הוא משווה עם המהדורה המצרית המודפסת (הוצאת בולאק) ומצביע על טעויות שנפלו, על ההשמטות, התוספות שבשוליים, ועל הקריאה ועל טעויות התעתיק שלהם מכיוון שהמעתיקים לא ידעו לקרוא נכון את כתבי היד, ולא הבינו את המשמעויות של המונחים שנשכחו בינתיים. המעתיקים העדיפו להשתמש בתעתיק של גרסאות קלות על פני הגרסאות הכבדות. כדוגמה לכך המילה "תמרוקים" שהיא גרסה קשה, מוסבת ל"תפנוקים", שהיא גרסה קלה. המהדורה המדעית יצאה לאור בחסות הקרן על שם מקס שלזינגר שבמכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים, תחת הכותרת: The Marvelous Chronicles: Biographies and Events.
ספרים שכתב

חבורי יהודים בלשון הערבית 1863-1973; ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית, תשל"ד.
Modern Arabic poetry 1800-1970 : the development of its forms and themes under the influence of Western literature / by S. Moreh; Leiden : E. J. Brill, 1976
Eminent Jewish men of modern Iraq / by Meer S.Basri ; Published by Shmuel Moreh and Nissim Kazzaz. Jerusalem : Association for Jewish Academics From Iraq, 1983.
יוצרים ויצירות בספרות הערבית בישראל 1986-1948 / שמואל מורה, מחמוד עבאסי. שפרעם: המועצה הציבורית לתרבות ולאומנות - המדור לתרבות ערבית, 1987.
Biographies and bibliographies in Arabic literature in Israel (1948-1986) / Shmuel Moreh, Mahmoud Abassi. Shfaram : Almashreq Pub. House, 1987.
Studies in modern Arabic prose and poetry / by Shmuel Moreh; Leiden ; New York : E. J. Brill, 1988
מחקרים בתולדות יהודי עיראק ובתרבותם; אור יהודה: מרכז מורשת יהדות בבל, המכון לחקר יהדות בבל, תשמ"א 1981-תשנ"א 1991.
Live theatre and dramatic literature in the medieval Arab world/ Shmuel moreh; Edinburgh : Edinburgh University Press, 1992
האילן והענף: הספרות הערבית החדשה ויצירתם הספרותית הערבית של יוצאי עיראק / שמואל מורה; ליקטה וערכה אולגה ברמסון ; ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ז 1997
ספרים שערך או ההדיר

Arabic works by Jewish writers, 1863-1973, / edited by Shmuel Moreh. Jerusalem : Ben-Zvi Institute for Research on Jewish Communities in the Middle East, Yad Izhak Ben-Zvi and the Hebrew University, 1973.
ביבליוגרפיה של ספרים וכתבי-עת בערבית שהופיעו בישראל 1948-1972 / ליקט וערך שמואל מורה. ירושלים: מרכז הר הצופים לחקר ערביי ארץ-ישראל ויחסי ישראל-ערב, תשל"ד 1974.
Al-jabarti’s chronicle of the first seven months of the French occupation of Egypt : Muharram-Rajab 1213 = 15 June-December 1798 / edited and translated by S. Moreh; Leiden : E. J. Brill, 1975
סכסוך ערב-ישראל בראי הספרות הערבית / יהושפט הרכבי, יהושע פורת, שמואל מורה ירושלים: מוסד ון ליר, 1975
על החוף שמנגד: מבחר סיפורים מצריים מודרניים / עריכה ותרגום: מנחם מילסון ושמואל מורה; ירושלים: עידנים, תש"מ 1980 ירושלים
שנאת יהודים ופרעות בעיראק: קובץ מחקרים ותעודות / בעריכת שמואל מורה וצבי יהודה; אור-יהודה: מרכז מורשת יהדות בבל, המכון לחקר יהדות בבל, תשנ"ב 1992
Napoleon in Egypt : Al-Jabarti’s chronicle of the French occupation, 1798 / introd. by Robert L. Tignor ; translation by Shmuel Moreh; Princeton : M. Wiener Publishers, 1993
Jewish contributions to nineteenth-century Arabic theatre : plays from Algeria and Syria - a study and texts / [edited] by Shmuel Moreh and Philip Sadgrove; Oxford : Oxford University Press on behalf of the University of Manchester, 1996
The book of strangers : the medieval Arabic graffiti on the theme of nostalgia / attributed to Abu ’L-Faraj al-Isfahani ; translated by Patricia Crone and Shmuel Moreh ; Princeton : M. Wiener Publishers, 2000
Al-Farhud, The 1941 Pogrom in Iraq, Ed. Shmuel Moreh & Zvi Yehuda, Jerusalem, The Vidal Sassoon International Center for the Study of Antisemitism, 2010.
The Marvelous Chronicles: Biographies and Events (ʿAjaʾib al-Āthar fi ’l-Tarjim wa-’l-Akhbar). A new critical edition by Shmuel Moreh. 5 volumes. Jerusalem: The Max Schloessinger Memorial Foundation, The Hebrew University of Jerusalem, 2014. ISBN 978-965-7258-03-3.
לקריאה נוספת

פרופ' שמואל מורה, חקר המזרחנות, חוברת פרס ישראל התשנ"ט, עמ' 52–59.
"פרס ישראל התשנ"ט בחקר המזרחנות לפרופ' שמואל מורה", חוברת פרס ישראל לשנת התשנ"ט 1999, קורות חיים עמ' 53–57, נימוקי השופטים עמ' 58–59.
הערות שוליים

↑  זוכי פרס ישראל לשנת תשנ"ט
↑  אתר האוטוביוגרפיה
↑  ארכיון שמואל מורה, בספרייה הלאומית
↑  Free Verse (al-shi'r al-hurr), in modern Arabic literature: Abu Shadi and his school. 1926-1946, BSOAS, vol. 31, no. 1, 1968, pp. 28-51.
↑  Blank Verse (al-shi'r al-mursal), in modern Arabic literature, BSOAS, vol. 29, no. 3, 1966, pp. 493-505.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265533205171  BIBSYS: 90057779  BNE: XX836232  BnF: cb121649082 (data)  CiNii: DA05704157  GND: 1048464571  ISNI: 0000 0001 0902 1711  LCCN: n82164729  NTA: 073823651  RERO: 02-A003608498  SUDOC: 030180066  VIAF: 54188291   WorldCat (עם VIAF): 54188291
ארפורט

גשר קרמר
שרידים מחומת העיר מן המאה ה-11
בית העירייה
כתובת זיכרון מעל מבנה המלון בו התאכסן וילי ברנדט בביקורו בעיר ב-1970
בית הכנסת הישן (ארפורט), נבנה ב-1094
ארפורט (בגרמנית: Erfurt; ‏האזנהקובץ:De-Erfurt.ogg‏Ⓘ‏) היא בירת מדינת תורינגיה שבמרכז גרמניה והעיר הגדולה במדינה. בעיר מתגוררים למעלה מ-200,000 תושבים, וזו העיר ה-37 בגודלה בגרמניה.
מיקום

העיר שוכנת כמאה קילומטרים דרומית-מערבית ללייפציג, כמאה וחמישים קילומטרים צפונית לנירנברג וכ-180 קילומטרים דרומית-מזרחית להנובר.
ערים סמוכות לארפורט הן ויימאר במזרח, גותה במערב, ארנשטאדט בדרום וסמרדה (Sömmerda) בצפון. כולן שוכנות במרחק של כ-20 קילומטרים ממנה.
היסטוריה

ארפורט נזכרת לראשונה בשנת 742 כיישוב גדול בהקשר להקמת הבישופות של ארפורט תחת השם ארפספורט (Erphesfurt) בידי בוניפציוס הקדוש. בשנת 805 הפך קארל הגדול את העיר למרכז מסחר בגבול ממלכת הפרנקים. היא המשיכה לשמש כמרכז חשוב במהלך ימי הביניים וזכתה למידה רבה של שלטון עצמי.
בשנת 1094 הוקם בית כנסת בעיר (קיים עד היום).
ב-1392 הוקמה אוניברסיטת ארפורט, שהייתה המפורסמת בזמנה אך חדלה לפעול בשנת ב-1816. מרטין לותר נמנה עם תלמידיה.
ב-1802 הפכה ארפורט לחלק מפרוסיה. אף על פי שהייתה בשטחה של תורינגיה, המשיכה העיר להישאר בשלטון פרוסי עד סוף יוני 1945.
בשנת 1906 מנתה האוכלוסייה למעלה מ-100,000 תושבים והוכרה כ"עיר גדולה".
למעלה מ-3,500 מבני העיר נהרגו במלחמת העולם הראשונה.
המשבר הכלכלי של שנת 1929 פגע קשות בכלכלת העיר.
בשנת 1938 נמנתה העיר על מרכזי הצבא החשובים בגרמניה. בליל הבדולח שרפו הנאצים את בית הכנסת הגדול של העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה הועסקו 10,000-15,000 נשים וגברים בעבודות כפייה במפעלים שונים בעיר.
בהפצצות האמריקאים והבריטים במהלך המלחמה נהרסו 530 מבנים (17 אחוז מסך כל הדירות), 100 מתקני תעשייה ולמעלה מ-2,500 נפגעו, כמו כן נהרגו 1,600 תושבים וכ-23,000 אזרחים איבדו את בתיהם.
ב-12 באפריל 1945 כבשה הארמייה השלישית של ארצות הברית את ארפורט לאחר קרבות בעיר ובסביבתה.
ב-3 ביולי, בהתאם להחלטות ועידת יאלטה, נכנס הצבא האדום לעיר והיא הפכה לחלק משטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה.
ב-1948 בחרה ממשלת תורינגיה בארפורט כבירת המדינה. בשנת 1952 פורקה מדינת תורינגיה ובמקומה הוקמו שלושה מחוזות, כאשר ארפורט הפכה לבירת מחוז ארפורט.
בשנת 1964 בקרבת העיר הופל מטוס חיל האוויר של ארצות הברית מדגם T-39 וכל הצוות נהרג.
במרץ 1970 הגיע וילי ברנדט לארפורט לפגישת-פסגה ראשונה מסוגה עם נשיא גרמניה המזרחית וילי שטוף (Willi Stoph), בצעד שנחשב עד אז כבלתי יאמן. תושבי העיר קיבלו את ברנדט בהתלהבות גדולה, עמדו ברחוב שמול המלון וקראו "וילי, וילי" (ברור שהכוונה הייתה לווילי ברנדט) כדי שזה ייגש לחלון חדרו במלון.
בסוף שנות ה-60 החלה הריסה מסיבית של רובע קרמפפר (Krämpferviertel), בשוליה המזרחיים של העיר העתיקה, כדי לפנות מקום לבניינים רבי-קומות סובייטיים (בני 11 עד 16 קומות). עד סוף שנות ה-70 הוקמו בקצה העיר 17,000 דירות חדשות בבניינים רבי-קומות. רובע אנדראס עתיד היה להיהרס גם הוא, אולם ההריסה בוטלה בגלל איחוד גרמניה.
לאחר האיחוד מחדש של גרמניה חזרה ארפורט לשמש בירת מדינת תורינגיה.
אוכלוסייה

הטבלה הבאה מראה את התפתחות האוכלוסייה בעיר במהלך השנים:
| שנה | אוכלוסייה |  | שנה | אוכלוסייה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1493 | 16,680 |  | 1940 | 167,500 |
| 1620 | 19,000 |  | 1945 | 164,998 |
| 1684 | 7,000 |  | 1955 | 188,112 |
| 1740 | 17,196 |  | 1965 | 191,654 |
| 1811 | 18,154 |  | 1972 | 200,837 |
| 1871 | 43,616 |  | 1980 | 211,575 |
| 1895 | 78,174 |  | 1988 | 220,016 |
| 1906 | 101,582 |  | 2000 | 200.564 |
| 1913 | 129,038 |  | 2010 | 204,994 |
| 1919 | 131,497 |  | 2013 | 204,880 |
אתרים בעלי עניין

סימן ההיכר של העיר הן הקתדרלה (Mariendom) וכנסיית סברי (Severikirche), שניצבות זו לצד זו. המגדלים של השתיים נמצאים על קו הרקיע של העיר ולכן ניתן לראות מצריחי הכנסיות את נוף העיר.
גשר קרמר (Krämerbrücke) העובר מעל נהר הגרה. הגשר נבנה בשנת 1325, ובשני קצותיו נבנו גם שתי כנסיות, שאחת מהן קיימת עד היום. הגשר מכוסה במבנים מרהיבים ביותר.
המנזר האוגוסטיני (Augustinerkloster). הוקם בשנת 1277. מרטין לותר חי בו כנזיר בין השנים 1505–1511.
בית הכנסת הישן (Alte Synagoge) בית כנסת הוקם בשנת 1094 בעיר העתיקה ונחשב לישן ביותר בכל אירופה. בשנת 2007 התגלה מקווה שגילו כ-750 שנה, בסמוך.
אגמי ארפורט (Erfurter Seen) - שורה של למעלה משמונה אגמים מלאכותיים בצפון העיר, שנוצרו תוך הצפת מחצבות חצץ לשעבר.
ארפורט היא מקום הולדתו של אחד מדודניו של יוהאן סבסטיאן באך, יוהאן ברנארד באך (1676-1749), והיא גם מקום הולדתו של הסוציולוג מקס ובר (1864-1920).
ב-26 באפריל 2002 רצח הסטודנט רוברט שטיינהאוזר בגימנסיית גוטנברג 13 מורים, שוטר ושני סטודנטים לפני שהתאבד.
בארפורט יש שדה תעופה.
הקהילה היהודית

לא ידוע מתי התיישבו לראשונה יהודים בעיר. מסורות מקומיות מקדימות את היישוב היהודי ל-719, אך אין עדויות היסטוריות לכך. עדות עקיפה ראשונה לישיבת יהודים בעיר היא מסמך שבועה נטול תאריך החתום בחותמת העיר ארפורט. שבועות דומות הנפיק הארכיבישוף קונראד הראשון ממיינץ, ששימש בתפקידו עד שנת 1200.
עדות כתובה לקיומה של קהילה הוא מכתב משנת 1212 מהקיסר אוטו הרביעי לארכיבישוף ממיינץ המעניק לאחרון זכויות לגביית מיסים.
היהודים לא גרו בריכוז אחד וככל הנראה עסקו במסחר. בית הכנסת הוקם ככל הנראה במאה ה-11 ונזכר לראשונה בכתובים ב-1287. המבנה עומד על תילו עד ימינו. במאה ה-12 נבנה מקווה בסמוך, ממנו נותר כיום רק הכותל הדרומי. רובו של המקווה מן המאה ה-13, שנבנה בצמוד, נשתמר עד היום.
במהלך מסע הצלב החמישי פרץ פוגרום נגד היהודים בארפורט. ב-16 ביוני 1221 (כ"ה בסיוון ד'תתקפ"א), בעקבות עלילת דם, תקפו נוצרים את בית הכנסת. ייתכן שהתוקפים היו צלבנים פריזיאנים. התוקפים השחיתו את ספר התורה ודרשו מן היהודים להתנצר. לאחר סירוב היהודים הציתו הנוצרים אש ורצחו 21–26 יהודים. על פי השערות ישבו בעיר בתקופות שונות רבי אלעזר מגרמייזא, "הרוקח"; מקובל ופייטן בשם ר' נחמיה בן שלמה, המכונה "הנביא"; והרא"ש בתקופת כליאתו של המהר"ם מרוטנבורג. חכם נוסף בן העיר הוא רבי ישראל בר' יואל זוסלין, שחיבר על פי המשוער את הפרשנות המיוחסת לרש"י על הלכות רב אלפס לרי"ף, וכן קינה לתשעה באב הפותחת "ציון אֲרַיָוֶךְ" על ההרוגים הרבים (כולל טבח ארפורט) בפרעות בעת מגפת המוות השחור שפגעו בקהילה בא' בניסן ה'ק"ט (21 במרץ 1349). בין ההרוגים, שמוזכר גם בקינה, הוא הרב אלכסנדרי זוסלין הכהן.
הקהילה בעיר השתקמה באיטיות לאחר פרעות המוות השחור, ובמאה ה-15 כיהן בה הרב מאיר בן ברוך הלוי ("מהר"ם הלוי"). תלמידו, הרב הלל מארפורט, היה גם הוא מנהיג הקהילה. הרב יום טוב ליפמן מילהויזן כיהן כראש ישיבה בארפורט בסוף ימיו, ככל הנראה החל מ-1413. בשנת 1443 בערך מונה לרב העיר יעקב וייל. בשנת 1458 גורשו היהודים מארפורט וממספר קהילות אחרות בתורינגיה.
הקהילה השלישית התקיימה מתקופת המלחמות הנפוליאוניות, החל משנת 1806 ועד מלחמת העולם השנייה. בשנת 1810 זכה דוד סלומון אונגר להיות היהודי הראשון שקיבל זכויות אזרח בעיר מאז 1454. בשנת 1884 הוקם בית הכנסת הגדול, שתוכנן בידי אדריכל מפרנקפורט, נועד ל-500 מתפללים וכלל גם עוגב.
בשנת 1932 נמנו בעיר 1,290 יהודים. בעקבות עליית הנאצים לשלטון ורדיפת היהודים נותרו בה במאי 1939 רק 263 יהודים.
בית הכנסת הגדול חולל והוצת בידי בריוני האס אה בליל הבדולח, ב-1938.
את עלויות פינוי ההריסות בגובה של 6,900 רייכסמארק נאלצה הקהילה לשלם. במקביל חולל בית העלמין היהודי החדש ו-200 גברים יהודים רוכזו באולם בית ספר וגורשו לאחר מכן למחנה הריכוז בוכנוואלד.
ב-1939 רכשה העירייה את שטח בית הכנסת והקימה עליו מבנה מעץ לאחסון קוק.
קבוצה קטנה של יהודים שבה ממחנה הריכוז טרזיינשטאט לארפורט והקימה את הקהילה הרביעית בתקופת גרמניה המזרחית, שמתקיימת עד היום. ב-1952 הוקם בית כנסת חדש בעיר על שטח בית הכנסת שנשרף.
בשנת 2013, לרגל תכנון הקמת חניון במקום אסם עתיק שהוקם על שטח בית הקברות היהודי, נערכו במקום חפירות הצלה שגילו 47 קברים.
ב-2022 פורסם מחקר בראשות פרופ' שי כרמי מהפקולטה לרפואה באוניבסיטה העברית, אשר בוצע בדנ"א שנלקח משיני חלק מהשלדים. המחקר העלה כי הם חיו במאה ה-14, וכי ריצוף הדנ"א מעיד על קרבה גנטית ליהודים אשכנזים בני ימינו. כמו כן העלה המחקר ממצאים אודות מוצא אוכלוסיית יהודי אשכנז.
אונסק"ו הכיר בשלושה אתרים יהודיים בארפורט כאתר מורשת עולמית - בית הכנסת הישן, המקווה ובית אבן.
בעיר נולד הזמר אריק לביא.
ערים תאומות

הונגריה גיור, הונגריה (מ־1971)
ליטא וילנה, ליטא (מ־1972)
הרפובליקה העממית של סין ח'וז'ו (אנ'), הרפובליקה העממית של סין (מ־2005)
ישראל חיפה, ישראל (מ־2000)
בולגריה לובץ', בולגריה (מ־1996)
צרפת ליל, צרפת (מ־1988)
גרמניה מיינץ, גרמניה (מ־1988)
ארגנטינה טוקומאן, ארגנטינה (מ־1993)
פולין קאליש, פולין (מ־1982)
ארצות הברית שוני (אנ'), קנזס, ארצות הברית (מ־1993)
אוקראינה קייב, אוקראינה (מ־1989)
הערות שוליים

↑  Adolph Jaraczewsky, Die Geschichte der Juden in Erfurt, Erfurt, 1868, S. 1
↑  ראו עליו משה אידל, ר' נחמיה בן שלמה הנביא וכ"י לונדון, הספרייה הבריטית 752, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, הרצאות החברים החדשים, כסלטו תשס"ח.
↑  ראו תעודה: Adolph Jaraczewsky, Die Geschichte der Juden in Erfurt, Erfurt, 1868, S. 98–100
↑  Abraham David, “Jewish Sages in Medieval Erfurt,” Judaica 70:2-3 (2014): 121-138
↑  האוניברסיטה העברית, ‏מחקר גנטי מעמיק באתר קבורה יהודי בגרמניה שופך אור על הקהילות האשכנזיות מהמאה ה- 14, באתר "הידען", 5 בדצמבר 2022
↑   עופר אדרת, בית כנסת הוכר כאתר מורשת עולמי, באתר הארץ, 18 בספטבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555092305171  BnF: cb12042673m (data)  GND: 4015240-6  HDS: 006587  ISNI: 0000 0001 2165 3463  LCCN: n83236143  MusicBrainz: 26649fc8-5247-491f-a0bb-d257f4942065  NARA: 10046672  NKC: ge129134  NSK: 000786220  RERO: 02-A023391259  VcBA: 494/42919  VIAF: 154814456   WorldCat (עם VIAF): 154814456
פימפה (סדרת טלוויזיה, 1997)

| --- | --- |

פימפה וחבריה, מתוך שיר הפתיחה
 מבוסס על:  "פימפה" מאת אלטאן
 סוגה:  הנפשה, ילדים
 כותבים:  אלטאן
 בימוי:  אנצו ד'אלו
 ארץ מקור:  איטליה איטליה
 שפות:  איטלקית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן עברית)
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  26
 תוכנית מקור:  פימפה
 תוכנית המשך:  פימפה
 הפקה
 מפיק:  מוניקה רוסלי
 חברת הפקה:  Lanterna Magica
 מוזיקה:  בפה קרובלה
 אורך פרק:  כ-5 דקות
 שידור
 רשת שידור:  Rai 3 Rai Yoyo (שידורים חוזרים)
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הופ!
 תקופת שידור מקורית:  1997–הווה
 תקופת שידור בישראל:  2000
פימפה (באיטלקית: Pimpa - Le nuove avventure, "פימפה - ההרפתקאות החדשות") היא סדרת טלוויזיה מונפשת איטלקית לילדים, אשר בוימה על ידי אנצו ד'אלו, הולחנה על ידי בפה קרובלה והופקה על ידי Lanterna Magica. זוהי הסדרה השנייה שמבוססת על רצועת הקומיקס "פימפה" שנוצרה על ידי אלטאן, לאחר הסדרה "פימפה" שבוימה על ידי אוסבלדו קאבנדולי.
פיילוט הסדרה הוצג בשנת 1995 בפסטיבל Cartoons on the Bay, בו זכה בפרס. בשנת 1997 שודר פרק הבכורה של הסדרה באיטליה בערוץ Rai 3, ששידר את כל הסדרה. בהמשך הסדרה שודרה בשידורים חוזרים בערוץ Rai Yoyo האיטלקי. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הופ! בדיבוב עברי בשנת 2000. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 26 פרקים באורך 5 דקות.
בשנת 2010 עלתה לשידור הסדרה "פימפה", המשמשת כסדרה השלישית שמבוססת על רצועת הקומיקס.
עלילה

כל פרק בסדרה עוקב אחר הרפתקה חדשה שעוברת הכלבה הלבנה עם הנקודות האדומות פימפה, יחד עם בעלה ארמנדו וחבריה, שעל פי מילות שיר הפתיחה המקורי יש לה "שלוש מאות ושלוש" חברים, ועל פי מילות שיר הפתיחה בדיבוב העברי, שתורגם ובוצע על ידי גיתית שובל, יש לה "מאות ואלפים" חברים.
מדבבים

הדיבוב העברי בוים על ידי גדי לוי, והופק על ידי ג'ני אשכנזי ברוכי באולפני תומיתות.
| שם הדמות | מדבב/ת באיטלקית | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| פימפה | פרנצ'סקה וטורי | טלי שושני |
| ארמנדו | אוליביירו קורבטה | שאולי הלוי |
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי גדי לוי ודן שצברג.
הערות שוליים

↑  Su RaiPlay l'intera collezione di Pimpa, באתר RAI
The Hush Sound

| --- | --- |

 מקום הקמה:  שיקגו 
 מוקד פעילות:  אילינוי, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  2004–2008, 2012
 סוגה:  אינדי רוק, פולק, רוק אלטרנטיבי
 חברת תקליטים:  Fueled by Ramen,  Decaydance Records
 www.thehushsound.org
 חברים
 בוב מוריס גרטה סלפטר דארן וילסון  כריס פולר מליקה אל האדי
 
The Hush Sound (בתרגום חופשי: צליל השקט) היא להקה מאילינוי, ארצות הברית. באוגוסט 2005 התחילה הלהקה להוציא אלבומים תחת חברת ההקלטות Decaydance Records (אנ׳).
השנים המוקדמות

הלהקה הוקמה על ידי גרטה סלפטר ובוב מוריס. השניים נפגשו כאשר גרטה הייתה בחטיבת הביניים ובוב בתיכון. בעיניהם של רבים מחבריהם, בוב וגרטה היו "זוג מוזר". בוב היה מופיע בהופעות של מוזיקת רוק, בעוד גרטה הייתה פסנתרנית קלאסית.
הלהקה הוקמה באופן רשמי בסוף 2004/תחילת 2005, כאשר בוב וגרטה חשבו שהשירים שכתבו ראויים מספיק לפרסום. שם הלהקה היה במקור "The Hush", אך שונה ל"The Hush Sound", כדי למנוע בלבול עם ראפר בעל שם דומה. בתחילת דרכה, הלהקה ניגנה בעיקר שירים אקוסטיים (ללא כלי נגינה אלקטרוניים). כשבוב וגרטה החליטו שפסנתר וגיטרה אינם מספיקים כדי להגיע לצלילים שרצו להשיג, החלו לחפש מתופף ובסיסט, כך מצאו את דארן וילסון, כריס פולר ומליקה אל האדי שהיו חברים בלהקה אחרת.