stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בל UH-1 אירוקוי - דגמים וגרסאות
דגמים ארוכי גוף > UH-1D

דגם UH-1D היה המענה לדרישה של צבא ארצות הברית ליכולת נשיאה מוגברת של המסוק. הצבא רצה מסוק שיוכל להוביל 8 עד 10 לוחמים, בנוסף לארבעה אנשי צוות (שני טייסים ושני מקלענים בדלתות). דגם D היה למעשה דגם B שהוארך ב-105 ס"מ, ובו הותקנו שני ספסלים, מצידי התמסורת, פונים כלפי חוץ. כך יכול היה המסוק החדש לשאת עד 15 איש, כולל אנשי הצוות.
הדגם החדש סומל UH-1D, כאמור, והדגם האזרחי סומל על ידי חברת בל כדגם 205. בתא הלחימה המוגדל ניתן היה לשאת שש אלונקות לעומת ארבע בדגמים הקודמים, ובכך היה הדגם למסוק חילוץ רפואי משופר. במקום דלתות ההזזה שבדגמים הקודמים, שבהם היה חלון יחיד, היו בדגם זה דלתות הזזה עם שני חלונות וכן דלת נוספת בעלת חלון אחד מחוברת בצירים, בקדמת המסוק (בין דלת הכניסה לתא הטייס לדלת ההזזה) שאיפשרה גם היא כניסה לתא הלוחמים. ניתן היה להסיר את דלתות תא הלוחמים בקלות ולהטיס את המסוק בתצורה ללא דלתות.
אב הטיפוס של הדגם המריא לראשונה באוגוסט 1960. שבעה מסוקים לניסויים סומלו YUH-1D נבחנו בבסיס חיל האוויר אדוארדס החל ממרץ 1961. גרסאות הראשונות של דגם D היו בעלות רוטור בקוטר 13 מטרים ומנוע לייקומינג T53-L-9. הניסויים הראו שדרוש למסוק כוח נוסף, ולפיכך הוחלף מנועו לגרסה L-11 בעל הספק של 1,100 כוחות סוס, קוטר הרוטור הוגדל ל-15 מטרים ומיתר הלהבים הורחב ל-530 מ"מ. הותקן מנור זנב ארוך יותר כדי שיתאים לרוטור המוארך. המשקל המלא היה 4,300 ק"ג. דגמי D מאוחרים יותר צוידו במנוע מגרסה L-13, בעל הספק של 1,400 כוחות סוס. דגם זה כונה דגם H (ראו להלן).
מסוקים ראשונים מדגם D סופקו לצבא ב-9 באוגוסט 1963, לדיוויזיית הפרשים הראשונה בפורט בנינג. דיוויזיה זו פרשה לווייטנאם עם מסוקים אלה. בסך הכל סופקו לצבא ארצות הברית 2,008 מסוקים מדגם זה, בין השנים 1962–1966. הדגם זכה לייצוא נרחב, ושירת, בין השאר, גם בכוחות המזוינים של אוסטרליה ושל דרום וייטנאם. 352 מסוקים מסוג זה נבנו ברישיון על ידי חברת דורנייר במערב גרמניה עבור צבא גרמניה. בסך הכל יוצרו 2,561 מסוקים מדגם D.
דגם HH-1D היה דגם D שהוסב לשמש כמסוק לחילוץ ולכיבוי אווירי בבסיסי צבא ארצות הברית. המסוקים מדגם זה צוידו במיכלי מים בנפח של 50 גלון (כ-190 ליטר) ומערכת להתזת קצף לכיבוי אש, אותו ניתן היה להתיז דרך מוט באורך 5 מטרים.
דגמים ארוכי גוף > UH-1F

חיל האוויר של ארצות הברית פרסם ב-1963 מכרז למסוק שישמש לסיוע בבסיסי טילים. דרישה ספציפית במכרז הייתה להנעת המסוק על ידי מנוע ג'נרל אלקטריק T58, שכן לחיל האוויר היה מצאי גדול של מנועים אלה, ששימשו את מסוקי החילוץ שלו מדגם סיקורסקי HH-3 (שנודעו בכינוי "הענק הירוק העליז", Jolly Green Giant) ושימוש באותו מנוע היה מוזיל את עלויות האחזקה. ההספק של מנוע זה היה 1,250 כוח סוס, לעומת 1,100 כוח סוס שסיפק מנועו המקורי של דגם UH-1B, לייקומינג T53-L11.
חברת בל הציעה גרסה משודרגת של דגם 204B, עם המנוע הנדרש, שסולמה UH-1F‏. לדגם זה היה תא לחימה קצר יותר, כשל דגם B, אך מנור זנב, רוטור ראשי ותמסורת כשל דגם D. בדגם D הותקן המנוע מאחורי התמסורת, בניגוד לדגמים האחרים בהן הותקן המנוע לפניה. זאת, בשל הדרישה להתקין במסוק מנוע T58; במנוע זה הציר אותו מסובב המנוע נמצא בחלקו האחורי של המנוע, ולפיכך היה צורך להתקין את המנוע הפוך (לעומת ההתקנה ב-HH-3. המנוע בדגם F חובר לתיבת הילוכים בחלקו האחורי של המסוק, וממנה למצמד שחיבר לגל ההינע של תמסורת המסוק. מבחינה חיצונית ההבדל היחיד מדגם UH-1B היה המפלט בצידו הימני של המנוע, ומנור הזנב הארוך יותר.
דגם F נכנס לשירות בחיל האוויר ב-20 בפברואר 1964. בסך הכל יוצרו 119 מסוקים, והייצור הסתיים ב-1967. חלק מהמסוקים שודרג לסטנדרט של דגם F.
חברת אוגוסטה בל האיטלקית ייצרה דגם דומה על ידי התאמת מנוע רולס-רויס נום (שהיה למעשה מנוע T58 שיוצר ברישיון בבריטניה) למסוקים מדגם 204B. בהמשך הותאמו למסוקים מנועי T58 מתוצרת ארצות הברית. מסוקים אלה יוצאו לצבאות הולנד, שוודיה, אוסטריה ושווייץ. במסוק זה הותקן מנוף לחילוץ בצידו הימני של תא הלחימה.
המסוק האחרון מדגם F יצא משירות בצבא ארצות הברית בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, והוחלף על ידי דגם N. מסוקים מדגם F שימשו מאוחר יותר כמסוקים לכיבוי אווירי במדינות שונות בארצות הברית.
חיל האוויר קלט גם דגם לאימון, שסומל TG-1F, המסוק הראשון מדגם זה טס בינואר 1967, ובין אפריל ליולי באותה שנה נבנו 27 מסוקים מדגם זה. חלק מהמסוקים הללו שימשו להדרכה בטיסת מכשירים.
מספר לא ידוע של מסוקים מדגם F הוסבו לתצורה ספציפית עבור טייסת המבצעים המיוחדים ה-20 של חיל האוויר. הטייסת נקראה "הצרעות הירוקות", ומסוקיה שסומלו UH-1P שימשו למשימות חמושות, עם מקלעים ומשגרי רקטות.
דגמים ארוכי גוף > UH-1H

דגם UH-1H היה למעשה דגם D ששודרג. מנוע המסוק הוחלף למנוע לייקומינג T53-L-13 בעל הספק של 1,400 כוחות סוס. צינור פיטו של המסוק הועבר מחרטום המטוס לגגו כדי למנוע נזקים מחפצים על הקרקע. דגם הניסוי סומל YUH-1 וטס לראשונה ב-1966, ואספקת המסוקים הסדרתיים החלה בספטמבר 1967. דגם זה יוצר במספרים גדולים יותר מכל דגם אחר: 4,850 מסוקים סופקו לצבא ארצות הברית, בצד ייצוא נרחב למדינות רבות וייצור ברישיון בגרמניה המערבית, איטליה וטייואן. עשרה מסוקים נמכרו לקנדה תחת הסימול CUH-1H, הראשון שבהם ב-6 במרץ 1968. המסוקים נועדו להערכה ובחינה על ידי פיקוד הכוחות הקנדיים, אך המסקנה הייתה כי אינם מתאימים לצרכיהם המבצעיים. במקום זאת תמכה ממשלת קנדה בפיתוח גרסה דו-מנועית של דגם H, שסומלה UH-1N "טווין יואי". עשרת המסוקים מדגם CUH-1H הותאמו למשימות חיפוש והצלה, וסומלו מחדש CH-118, ושירתו עד 1995.
חברת בל פיתחה גרסה אזרחית של דגם UH-1H שסומלה בל 205. בגרסה האזרחית היו מספר שינויים קלים, כמו נעילה כפולה לדלתות ההזזה ותא למטען במנור הזנב. גרסאות מאוחרות יותר סומלו בל 205A-1.
דגם H היה בסיס למספר גרסאות:
HH-1H – גרסה למשימות חילוץ בבסיסי חיל האוויר. שלושים מסוקים מדגם זה סופקו לחיל האוויר של ארצות הברית בין השנים 1970–1973.
EH-1H – גרסה עבור צבא ארצות הברית למשימות שיבוש תקשורת אלקטרונית. 22 מסוקים הוסבו לתצורה זו ב-1976, והראשונים ביניהם הופעלו על ידי הדיוויזיה המוטסת ה-82 ודיוויזיית השריון השנייה. הדיוויזיה ה-82 הפעילה מסוקים כאלה במהלך מבצע זעם דחוף, הפלישה לגרנדה.
UH-1J – היה סימול יפני לדגם משופר של דגם H שנבנה ברישיון ביפן על ידי חברת פוג'י תעשיות כבדות.
EH-1X – היה סימול לגרסה מתקדמת של הגרסה לשיבוש תקשורת, EH-1H. נבנו 10 מסוקים למשימות שיבוש תקשורת אלקטרונית, האזנה ואיתור שידורים.
JUH-1 – היה גרסה עם מכ"ם AN/APS 94 על גחון המסוק. המגלשיים התכנסו כדי לא להפריע לפעולת המכ"ם. במסוק הותקן גם טייס אוטומטי ואוויוניקה מתקדמת לניווט. מערכת המכ"ם חוברה באמצעות מערכת דטה לינק לתחנה קרקעית לצורך העברת תמונת המכ"ם. לפחות ארבעה מסוקים הוסבו לתצורה זו, ואלו נועדו עבור יחידות צבא ארצות הברית באירופה ובקוריאה הדרומית כמדגימי טכנולוגיה למערכות רכישת מטרות מרחוק (Stand Off Target Acquisition System, בראשי תיבות SOTAS). הופעלו לראשונה ב-1975, הוחלפו ב-1986 על ידי מסוקי EH-60 בלקהוק.
UH-1V – היה גרסה לחילוץ רפואי של דגם H, עם אוויוניקה משופרת שכללה מד גובה מבוסס מכ"ם, מערכת נחיתת מכשירים, מודד מרחק (DME), ומנוף חילוץ. המסוק הראשון סופק למשמר הלאומי של ניו המפשייר.
TH-1H – גרסה לאימון מסוקים בסיסי עבור חיל האוויר.
דגמים דו מנועיים > UH-1N

דגם UH-1N טווין יואי היה דגם דו-מנועי, שסומל בחברת בל דגם 208. המסוק טס לראשונה באפריל 1965, והונע על ידי שני מנועי קונטיננטל XT67, שחוברו לתיבת הילוכים אחת. ממשלת קנדה עודדה את חברת בל להמשיך בפיתוח המסוק ולשלב בו מנועים מתוצרת פראט אנד ויטני קנדה מדגם PT6T. המסוק הוזמן על ידי הכוחות הקנדיים, חיל הנחתים של ארצות הברית, צי ארצות הברית וחיל האוויר של ארצות הברית, אך לא על ידי צבא ארצות הברית.
המסוק החדש סומל UH-1N בשירותו בארצות הברית, וCUH-1N בשירותו בקנדה. הסימול הקנדי שונה מאוחר יוצר לCH-135 טווין יואי. פותחה גרסה של המסוק עבור חיל האוויר של ארצות הברית לשירות כמסוק חילוץ בבסיסי החיל, שסימולה היה HH-1N. גם טייסת המבצעים המיוחדים ה-20, "הצרעות הירוקות", הפעילה את המסוק למשימות נגד כוחות גרילה. כמה ממסוקי חיל הנחתים הוסבו לגרסה לתובלת אח"מים, שסומלה VH-1N, כולל שישה מסוקים לשימוש נשיא ארצות הברית.
בנוסף לשימוש בארצות הברית ובקנדה יוצר המסוק גם עבור מדינות זרות רבות, ויוצר ברישיון על ידי חברת אוגוסטה-בל באיטליה. חברת בל ייצרה דגם אזרחי של המסוק שנקרא בל 212.
דגמים דו מנועיים > UH-1Y

UH-1Y ונום (Venom) היה UH-1N טווין יואי משודרג עבור חיל הנחתים, שטס לראשונה ב-18 בנובמבר 2006. למסוק אוויוניקה משופרת הכוללת קוקפיט זכוכית ומערכת FLIR, וכן רוטור בעל ארבעה להבים ושני מנועי ג'נרל אלקטריק T-700 GE-401-C בעלי הספק של 1,546 כוח סוס כל אחד. המסוק הוארך ב-530 מ"מ כדי להגדיל את המטען המועיל שלו, ולעומת דגם UH-1N יש לדגם Y טווח ארוך ב-50%, מהירות שיוט גבוהה יותר, ורעידות מופחתות. המסוקים משרתים בחיל הנחתים החל מינואר 2009.
ראו גם

בל 205
בל UH-1
בל XH-40
בל UH-1B
בל UH-1D שיוצר ברישיון על ידי חברת דורנייר, בשירות חיל האוויר הפיליפיני
בל UH-1P של טייסת "הצרעות הירוקות", 1968–1969
בל UH-1H של צבא ארצות הברית
בל UH-1N של חיל האוויר האיטלקי
בל UH-1Y ונום של חיל הנחתים של ארצות הברית. ברקע סיקורסקי UH-60 בלק הוק
ג'ימה

| --- | --- |

 מדינה:  אתיופיה אתיופיה
 מדינה:  אורומיה
 מחוז:  ג'ימה
 שטח:  50.2 קמ"ר
 גובה:  1,780 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  177,900 (2015)
  ‑ צפיפות:  2,394.30 נפש לקמ"ר (2007)
 קואורדינטות:  7°40′00″N 36°50′00″E﻿ / ﻿7.6666666666667°N 36.833333333333°E﻿ / 7.6666666666667; 36.833333333333 
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אתיופיה מוגדלת) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטיג'ימה(למפת אתיופיה רגילה) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטיג'ימה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ג'ימה (באמהרית: ጂማ) היא העיר הגדולה ביותר בדרום מערב אתיופיה, הממוקמת במחוז ג'ימה המשתייך כיום למדינת אורומיה. ג'ימה שימשה כבירת ממלכת ג'ימה ולאחר מכן כבירת מחוז קאפה.
היסטוריה

עד סוף המאה ה-19 שכנה העיר בפרברים הצפוניים של ג'ירן, בירתה של ממלכה גדולה של בני  אורומו, שנקראה במקור 'הירמתה'. מיקומה של העיר במאה ה-19, על נתיב השיירות הנע בין שאווה וממלכת קאפה, וכ-9 קילומטרים מארמונו של מלך ג'ימה, הוא שהקנה לה את חשיבותה. לפי דונלד לוין, העיר משכה אליה מן המחוזות השכנים אלפי אנשים, בני קבוצות שונות.
העיר השוכנת כיום לחוף נהר אווטו, פותחה ב-1930, על ידי קולוניאליסטים איטלקים. באותה תקופה, כחלק ממאמציהם להחליש את הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, ביקשו האיטלקים להפוך את ג'ימה למרכז חשוב ללימוד האסלאם ויסדו בה אקדמיה ללימודי פיקה.
לפי הרברט ס. לואיס, בתחילת שנות השישים ג'ימה הייתה "השוק הגדול ביותר בדרום-מערב אתיופיה, שמשך, ביום טוב של העונה היבשה, עד לכשלושים אלף איש."
בשנות השבעים, ג'ימה הייתה זירה להתרחשויות אלימות שהחלו באפריל 1975, על רקע המאבק בין סטודנטים קיצונים שנשלחו לארגן את הכפריים המקומיים, שאמורים היו ליהנות מרפורמת המקרקעין, לבין המשטרה המקומית שצידדה בבעלי האדמות. הסטודנטים ופלחים שהצטרפו אליהם אסרו בעלי אדמות קטנים מן האזור, פלחים עשירים ושוטרים מקומיים. צעד זה הוביל להסלמת העימות וגרמה לדרג לשלוח יחידות מיוחדות לג'ימה על מנת שיסייעו למשטרה המקומית. האירועים הסתיימו במותם של 24 סטודנטים, במאסרם של אחרים ובסגירת מחנות הסטודנטים.
זמן רב לפני מלחמת האזרחים האתיופית של מאי 1991, העיר ג'ימה נכבשה על ידי האיחדג, החזית הדמוקרטית המהפכנית העממית של אתיופיה. 
ב-13 בדצמבר 2006, ממשלת אתיופיה הכריזה על קבלת הלוואה של 98 מיליון דולר מהבנק לפיתוח אפריקה לשם סלילת כביש מהיר בין ג'ימה והעיירה מיזן טפרי לדרום-מערב אתיופיה. ההלוואה אמורה הייתה לכסות 64% מן העלות המשוערת של הפרויקט.
דמוגרפיה

מפקד אוכלוסין שנערך ב-2007 על ידי הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה הראה כי אוכלוסיית האזור עומדת על 120,960 נפש, מהם 60,824 גברים ו-60,136 נשים. עם שטח של 50.2 קמ"ר, צפיפות האוכלוסין עומדת על 2,394.30 נפש לקמ"ר, כולם עירוניים. 32,191 בתי אב נספרו באזור, המצביעים על ממוצע של 3.76 נפש לבית.
אתרים

כמה מבנים שרדו מתקופת ממלכת ג'ימה, בהם ארמון המלך אבא ג'יפר. בעיר קיימים מוזיאון, אוניברסיטה, מספר שווקים ושדה תעופה. בנוסף, בעיר נמצא 'מרכז ג'ימה למחקר', שנוסד בשנת 1968, ואשר מתמקד בחקלאות ומשמש גם כמרכז הלאומי להשבחת תנובת וזני הקפה במדינה.
הערות שוליים

↑  Donald N. Levine, Greater Ethiopia, second edition (Chicago: University Press, 1974
↑  J. Spencer Trimingham, Islam in Ethiopia (Oxford: Geoffrey Cumberlege for the University Press, 1952), p. 137.
↑  Herbert S. Lewis, A Galla Monarchy: Jimma Abba Jifar, Ethiopia, 1830-1932 (Madison: University of Wisconsin Press, 1965), p. 56.
↑  Marina and David Ottaway, Ethiopia: Empire in Revolution (New York: Africana, 1978), p. 73f
↑  Ethiopian Embassy Newsletter", Nov/Dec 2006, p.2, Ethiopian Embassy to the UK website (accessed 11 January 2007)
↑  Census 2007 Tables: Amhara Region, Tables 2.1, 2.4, 2.5, 3.1, 3.2 and 3.4.
↑  EARI list of research centers (accessed 30 April 2009)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398881905171  MusicBrainz: ce3436d8-5e70-4476-8f58-b57044dc04e5  NKC: ge844643
גדעון קרמר

| --- | --- |

 לידה:  27 בפברואר 1947 (בן 77) ריגה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית, ברית המועצות 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, לטביה, גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1963 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מוסקבה, אקדמית יאזפס ויטולס הלטבית למוזיקה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, אמנות מוזיקלית 
 שפה מועדפת:  רוסית, לטבית 
 כלי נגינה:  כינור
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 בן או בת זוג:  Xenia Knorre אלנה בשקירובה טטיאנה גרינדנקו 
 צאצאים:  ליקה קרמר 
 פרסים והוקרה:  Kulturpreis der deutschen Freimaurer (2009)  פרס המוזיקה של פרנקפורט (1982)  פרס ארנסט פון סימנס (1982)  פרס רולף שוק לאמנויות המוזיקה (2008)  פרימיום אימפריאל (2016)  פרס לאוני סונינג למוזיקה (1989)  קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  Silver Medal for Merit to Culture – Gloria Artis‎  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מסדר שלושת הכוכבים, דרגה רביעית  מסדר הצלב של טרה מריאנה, דרגה רביעית  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 www.gidonkremer.net
 פרופיל ב-IMDb
 
גדעון קרמר (בלטבית: Gidons Krēmers, נולד ב-27 בפברואר 1947) הוא כנר ומנצח יהודי-לטבי. בשנת
1980 עזב את ברית המועצות והתיישב בגרמניה.
חייו

קרמר נולד בריגה להורים ממוצא גרמני-יהודי. אביו הוא ניצול שואה. קרמר החל לנגן בכינור בגיל ארבע ולמד אצל אביו וסבו, שניהם כנרים מקצועיים. בהמשך למד בבית הספר למוזיקה של ריגה ואצל דוד אויסטרך בקונסרבטוריון של מוסקבה. בשנת 1967 זכה בפרס שלישי בתחרות על שם המלכה אליזבת בבריסל, בלגיה; אחר, בשנת 1969, זכה בפרס שני בתחרות הכינור הבינלאומית במונטריאול, קנדה ואז בפרס ראשון בתחרות פגניני בג'נובה; בשנת 1970 קיבל שוב פרס ראשון בתחרות הבינלאומית על שם צ'ייקובסקי במוסקבה.
הקונצרט הראשון של קרמר במערב התקיים בגרמניה ב-1975. בהמשך הופיע בפסטיבל זלצבורג בשנת 1976 ובניו יורק ב-1977.
אשתו הראשונה הייתה הכנרית טטיאנה גרינדנקו.
בשנת 1980 יחד עם אשתו השנייה, אלנה בשקירובה, בתו של הפסנתרן דמיטרי בשקירוב עזב את ברית המועצות והתיישב בגרמניה. בשנת 1981 ייסד קרמר פסטיבל מוזיקה קאמרית בלוקנהאוס, באוסטריה, שתוכניותיו התמקדו בחדיש ובחורג מן המוסכמות; מאז 1992 נודע הפסטיבל בשם "קרמראטה מוזיקה" ובשנת 1996 ייסד קרמר את "קרמראטה בלטיקה", תזמורת קאמרית המורכבת מנגנים צעירים מן המדינות הבלטיות. כמו כן היה בין מנהליו האמנותיים של פסטיבל "ארט פרויקט 92" במינכן והוא מנהל פסטיבל "מוזיקזומר" בגשטאט, שווייץ.
בשנת 2008 הוא השתתף בסבב הופעות Being Gidon Kremer ביחד עם "קרמראטה מוזיקה" ודואט של אלכסיי איגודסמן.
קרמר עשה לו שם ברפרטואר הרחב שלו, המשתרע מאנטוניו ויוואלדי ויוהאן סבסטיאן באך עד מלחינים עכשוויים. הוא הפיץ את יצירותיהם של מלחינים כמו אסטור פיאצולה, ג'ורג'ה אנסקו, פיליפ גלאס, אלפרד שניטקה, ארוו פרט, של בן ארצו, פטריס ואסקס ושל ג'ון אדמס, בין השאר. עם המלחינים הרבים שהקדישו לו יצירות נמנים סופיה גוביידולינה ("אופרטוריום") ולואיג'י נונו ("לה לונטנאנצה נוסטלג'יקה אוטופיקה פוטורה"). בין שותפיו לנגינה ואלרי אפאנאסייב, מרתה ארחריץ', אולג מייסנברג, מישה מייסקי, יורי בשמט וואדים סחרוב. יש לו רשימת הקלטות ענפה עם חברת "דויטשה גרמופון", שעמה הוא מקליט מאז 1978; כמו כן הקליט לחברות פיליפס רקורדס, דקה, ECM ונונסאץ'.
באוסף הכינורות העתיקים של קרמר כינור גוארנרי דל ג'זו משנת 1730 וכינור סטרדיוואריוס משנת 1734, המוכר בכינוי "ברון פייטיץ'-הרמן". הכינור הנוכחי שלו הוא אמאטי משנת 1641.
בתו של גדעון קרמר - ליקה קרמר - היא שחקנית קולנוע, במאית ומגישת תוכניות טלוויזיה ברוסיה.
פרסים ואותות כבוד

פרס ארנסט פון סימנס (1982)
פרס לאוני סונינג למוזיקה (1989) דנמרק
מדליית הדוכס הגדול גדימינאס, (2000), ליטא
פרס רולף שוק לאמנויות המוזיקה, (2008) שוודיה
פרס פרמיום אימפריאלה (2016) יפן
לקריאה נוספת

Alain Paris - Dictionnaire des interprètes et de l'interprétation musicale au XXe siècle - Bouquins, Robert Laffont,1995,Paris
אלן פארי - לקסיקון של המבצעים ושל הביצוע המוזיקלי במאה העשרים, סדרת בוקן, הוצאה לאור רובר לפון, פריז, 1995
גבן (מקצוע)

גַּבָּן הוא אדם שמקצועו הוא ייצור גבינות.
התפתחות המקצוע

בעבר היו הגבנים רובם ככולם עצמאים ובעלי עסקים זעירים, שאת תוצרתם היו משווקים לתושבי אזוריהם; זאת כתוצאה מכך שחיי המדף של הגבינות היו קצרים, וזאת מאחר שהחלב לא עבר תהליך פסטור טרם הכנתו. כיום, כשמוצרי החלב רובם ככולם עוברים תהליך פסטור וחיי המדף ארוכים, רוב הגבינות מיוצרות על ידי חברות גדולות ולכן רוב הגבנים עובדים כשכירים. אף על פי כן, ישנם גבנים עצמאים העוסקים בייצור גבינות הן כמקצוע והן כתחביב.
תפקידי הגבן

מהגבן המודרני נדרש ידע רב מבעבר, בייחוד לאור הדגש המושם על איכות הגבינות, הן מצד הרשויות הדורשות תנאי ייצור שיבטיחו את טיב המוצר והן מצד ציפיות הצרכנים לגבינה טובה יותר.
תפקיד הגבן הוא לפקח על תהליך החליבה, מאזורי המרעה, הרפת ועד למחלבה. החלב שמגיע למחלבה עובר תהליך פסטור (תהליך חימום הנועד להרוג את החיידקים שבחלב ולא פוגע בטעמו ובערכו התזונתי). לאחר הפסטור, לכל סוג של גבינה המיוצר, עובר החלב תהליך אחר.
תהליך הייצור של גבינה

ייצור הגבינה הוא תהליך של הפיכת החלב הנוזלי למוצר מוצק על ידי החמצה, באמצעות חיידקים (חיידקי חומצת חלב או בלועזית חומצה לקטית) והגבנה באמצעות חומר מקריש הנוצר בקיבת העגל הצעיר. החיידקים הופכים את סוכר החלב- הלקטוז לחומצת חלב ומבצעים את ההקרשה הראשונית של החלב. לאחר מכן, הם נותרים פעילים גם להמשך התהליך. בשלב מתקדם יותר של תהליך ייצור הגבינה ישנם חיידקים המייצרים גז (דו־תחמוצת הפחמן) במהלך התסיסה, הגורם להיווצרות ה'חורים' בגבינה הצהובה. יש גבינות המוחמצות באמצעות חיידקי תרמופיליים סבילים לחום גבוה (45 מעלות צלזיוס) ויש גבינות המוחמצות באמצעות חיידקי מזופיליים שאוהבים טמפרטורה נמוכה יותר (20 מעלות צלזיוס). גבינות כמו קוטג' עוברות החמצה באמצעות חיידקים בלבד, לעומתן יש גבינות שדורשות יצירת גבן חזק יותר הנוצר באמצעות רנין. בעבר הרנין שימש חומר עיקרי בהפיכת נוזל החלב למוצק אך בישראל רוב המחלבות משתמשות בתחליפים צמחיים או סינתטיים להקרשת החלב.
גונדובלד

| --- | --- |

 לידה:  568
 הוצאה להורג:  מרץ 585 (בגיל 17 בערך) קומנז', צרפת 
 
חלוקת גאליה אחרי מותו של כלותאר ה-1
גונדובלד (Gondovald או Gundowald ‏ נקרא גם גונדואלד ובלומר; 568 לערך – 586 לערך). היה מתחזה, טוען לכתר, שהכתיר עצמו כמלך אקיטן בשנים 584-585.
על פי גרגוריוס מטור גונדובלד טען שהוא בן לא חוקי של כלותאר הראשון. הוא ואמו ניסו להוכיח זאת בעזרת עדים, אך כשלו במשימה ולכן גונדובלד ברח דרך איטליה לביזנטיון, עם תמיכה כספית מפלביוס מאוריסוס טיבריוס אוגוסטוס, קיסר האימפריה הביזנטית הוא חזר ותפס מספר ערים בדרומה של גאליה, כולל טולוז ופואטייה (Poitiers).
טריטוריה זו הייתה שייכת על פי דין לגונתרם, מלך בורגונדיה, אחד מבניו החוקיים של כלותאר. גונתרם יצא נגדו באומרו שגונדובלד הוא בנו של טוחן, ששמו הוא  בלומר וכי הוא תפס את השלטון שלא כדין.  גונדולד, שכוחותיו היו נחותים מכוחותיו של גונתרם, נמלט לקומאנז' (Comminges) וצבאו הושם במצור במבצר הקרוי כיום Saint-Bertrand-de-Comminges. המצור הצליח, בני הלוויה שלו מסרו את גונדובלד לגונתרם וגונדובלד הוצא להורג. במהלך המצור נהרס המבצר ולא נבנה מחדש במשך קרוב ל-500 שנה.
היסטוריונים בני המאה ה-19 ואילך מפקפקים בסיפור המסופר אצל גרגוריוס ובאמיתותו.
הערות שוליים

↑  Bachrach, Bernard S. 1994. The Anatomy of a Little War: A Diplomatic and Military History of the Gundovald Affair (568–586). Boulder, CO: Westview Press
↑  Historiae. VII, S. 14, 26-28, 30-38.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119240866  VIAF: 30342431   WorldCat (עם VIAF): 30342431
ברלין האופטבנהוף

| --- | --- |

  נגיש לכיסאות גלגלים
 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  26 במאי 2006 
 אדריכל:  מיינהרד פון גרקן, גרקן, מארג ושות' 
 מיקום
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 קואורדינטות:  52°31′30″N 13°22′10″E﻿ / ﻿52.525083333333°N 13.369388888889°E﻿ / 52.525083333333; 13.369388888889
 מידע על התחנה
 שם המערכת:  Mushroom Mobility Concept 
 בעלים:  דויטשה באן 
 רציפים:  16 
  (למפת ברלין מוגדלת) ברלין האופטבנהוף(למפת ברלין רגילה) ברלין האופטבנהוף
 
מפת אזור התחנה. הרציפים העליונים באפור כהה והתחתונים באפור בהיר. באדום קו הרכבת התחתית שנמצא בבנייה
ברלין האופטבנהוף (בגרמנית: Berlin Hauptbahnhof, תורגם בעברית: תחנת רכבת מרכזית ברלין) היא תחנת הרכבת המרכזית של ברלין בירת גרמניה. התחנה החלה לפעול ביום 28 במאי 2006, יומיים לאחר טקס חנוכתה.
התחנה היא הגדולה מסוגה באירופה, והיא מופעלת על ידי "DB Station&Service", חברת בת של חברת הרכבות הגרמנית דויטשה באן. בתחנה שתי קומות רציפים המונחות בצורת צלב, וקווי הרכבת העוברים בהן אינם נפגשים בתחומי התחנה או בסמוך לה. בקומת הרציפים העליונה שישה רציפים בכיוון מזרח-מערב, מהם שניים המשמשים את רכבת הפרברים, ובקומה התחתונה שמונה רציפים בכיוון דרום-צפון. כ-1,800 רכבות עוברות דרך התחנה מדי יום, ואלה מסיעות כ-70,000 נוסעים בממוצע. קו U55 של הרכבת התחתית של ברלין החל לפעול ב-9 באוגוסט 2009, ובארבעה בדצמבר 2020 נפתחה התנועה בקו U5 המאוחה, ובמקביל בוטל הקו U55.
היסטוריה

התחנה ממוקמת במקום בו פעלה מאז 1871 תחנת הרכבת "לֶרְטֶה" (Lehrter Bahnhof). עד לפתיחתה של התחנה המרכזית תפקדה תחנת לרטה כתחנה בקו רכבת הפרברים (S-Bahn), החוצה את ברלין ממזרח למערב (Berlin Stadtbahn, "ברלין שטאדטבאן"). עם קבלת ההחלטה למקם את התחנה המרכזית בעיר בתחנת לרטה, שונה שמה באופן זמני כך שיכלול את שמות שתי התחנות (Berlin Hauptbahnhof–Lehrter Bahnhof).
תחנת הרכבת המזרחית של ברלין (Ostbahnhof) נשאה בתואר "ברלין האופטבנהוף" בתקופת חלוקתה של ברלין בין השנים 1987 עד 1998, והיא שוכנת במזרח ברלין. במערב ברלין תפקדה תחנת ברלין גן החיות (Bahnhof Berlin Zoologischer Garten) כתחנה המרכזית של חלק זה של העיר, אף כי לא נשאה בכינוי "התחנה המרכזית".
גלריה

תמונה פנורמית מדרום. בקדמת התמונה נהר השפרה
רציפי הקומה העליונה (מזרח-מערב)
הערות שוליים

↑  ערים מבפנים: ברלין, באתר ynet
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285568005171  GND: 4849262-0  LCCN: sh2005003297  VIAF: 247859919   WorldCat (עם VIAF): 247859919 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גרמניה ובנושא תחנות רכבת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רציפי הקומה התחתונה (דרום-צפון)
גביע העולם בכדורסל 3x3

| --- | --- |
 ענף:  כדורסל 3x3
 תאריך ייסוד:  2012
 ארגון מפעיל:  פיב"א
 מספר מתמודדים:  24
 שמות קודמים:  אליפות העולם בכדורסל 3x3
 זוכה:   סרביה (זכייה חמישית, גברים)  צרפת (זכייה ראשונה, נשים)
 הכי הרבה זכיות:   סרביה (5 זכיות, גברים)  ארצות הברית (2 זכיות, נשים)
 
גביע העולם בכדורסל 3x3 הוא טורניר כדורסל 3x3 לנבחרות לאומיות המאורגן על ידי פיב"א. הופעת הבכורה של הטורניר, שנקרא אז אליפות העולם בכדורסל 3x3, נערכה באוגוסט 2012 באתונה, יוון.
האלופות הנוכחיות לשנת 2022 הן סרביה בגברים וצרפת בנשים, ושיאניות הזכיות הן נבחרות סרביה (גברים, 5 זכיות) וארצות הברית (נשים, 2 זכיות).
ישנם שני אירועים בטורניר; האחד לגברים והשני לנשים. במהדורה הראשונה ב-2012 התקיים אירוע מעורב בו כל נבחרת הורכבה משני גברים ושתי נשים.
במהלך האירוע נערכות תחרויות ראווה כגון תחרות הטבעות, תחרות כישורים, תחרות שלשות ותחרות זריקות עונשין.
נבחרות ישראל הופיעו בטורניר ארבע פעמים בסך הכל: נבחרת הגברים ב-2012 (מקום רביעי) ו-2023, ונבחרת הנשים ב-2022 ו-2023.
גברים > סיכום

| שנה> שנה.2012.2015.2016.2017.2018.2019.2022.2023 | מארחת> מארחת.יוון אתונה.רוסיה מוסקבה.הרפובליקה העממית של סין גואנגג'ואו.צרפת נאנט.הפיליפינים בוקאו.הולנד אמסטרדם.בלגיה אנטוורפן.אוסטריה וינה |  | גמר> אלופה. סרביה. קטר. סרביה. סרביה. סרביה. ארצות הברית. סרביה. סרביה | גמר> תוצאה.16–13.18–13.21–16.21–18.16–13.18–14.21–16.21–19 | גמר> סגנית. צרפת. סרביה. ארצות הברית. הולנד. הולנד. לטביה. ליטא. ארצות הברית |  | משחק על המקום השלישי> מקום שלישי. אוקראינה. רוסיה. סלובניה. צרפת. סלובניה. פולין. צרפת. לטביה | משחק על המקום השלישי> תוצאה.19–18.19–18.17–16.18–17.21–16.18–15.18–17.22–12 | משחק על המקום השלישי> מקום רביעי. ישראל. ליטא. ספרד. סלובניה. פולין. סרביה. בלגיה. ברזיל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
גברים > טבלת מדליות

| מקום | נבחרת |  |  |  | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  סרביה | 6 | 1 | 0 | 7 |
| 2 |  ארצות הברית | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 3 |  קטר | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 4 |  הולנד | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 5 |  צרפת | 0 | 1 | 2 | 3 |
| 6 |  לטביה | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 7 |  ליטא | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 8 |  סלובניה | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 9 |  פולין | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 9 |  רוסיה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 9 |  אוקראינה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| סה"כ (11 נבחרות) | סה"כ (11 נבחרות) | 8 | 8 | 8 | 24 |
נשים > סיכום

| שנה> שנה.2012.2015.2016.2017.2018.2019.2022.2023 | מארחת> מארחת.יוון אתונה.רוסיה מוסקבה.הרפובליקה העממית של סין גואנגג'ואו.צרפת נאנט.הפיליפינים בוקאו.הולנד אמסטרדם.בלגיה אנטוורפן.אוסטריה וינה |  | גמר> אלופה. ארצות הברית. ארצות הברית. צ'כיה. רוסיה. איטליה. סין. צרפת. ארצות הברית | גמר> תוצאה.17–16.15–8.21–11.19–12.16–12.19–13.16–13.17–16 | גמר> סגנית. צרפת. רוסיה. אוקראינה. הונגריה. רוסיה. הונגריה. קנדה. צרפת |  | משחק על המקום השלישי> מקום שלישי. אוסטרליה. בלגיה. ארצות הברית. אוקראינה. צרפת. צרפת. סין. אוסטרליה | משחק על המקום השלישי> תוצאה.18–17.14–12.20–14.15–13.21–14.21–9.21–11. | משחק על המקום השלישי> מקום רביעי. אוקראינה. צ'כיה. ספרד. הולנד. סין. אוסטרליה. ליטא. סין |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |