stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בולט (חברה)

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  Markus Villig 
 תקופת הפעילות:  3 באוגוסט 2013 – הווה (11 שנים) 
 מיקום המטה:  טאלין 
 ענפי תעשייה:  peer-to-peer ridesharing, משלוח מזון, טכנולוגיית מידע 
 מוצרים עיקריים:  Bolt Food, Bolt 
  
 bolt.eu
 
זמינות של בולט, החל מנובמבר 2024
קבוצת שליחים של Bolt Food בבוקרשט, רומניה
מרקוס וויליג, מייסד ומנכ"ל בולט, בשנת 2021
קטנוע בולט חונה בהאלה (סאאלה), גרמניה
בולט (באנגלית: Bolt) היא חברת תחבורה אסטונית שמספקת שירותי קריאת הסעה (Ride-hailing), השכרת כלי תחבורה קטנים (Micromobility), משלוחי אוכל ומצרכים (באמצעות אפליקציית Bolt Food) ושירותי שיתוף רכבים. החברה ממוקמת בטאלין ופועלת ביותר מ-500 ערים בלמעלה מ-45 מדינות באירופה, אפריקה, מערב אסיה ואמריקה הלטינית. לחברה יש למעלה מ-150 מיליון לקוחות ויותר מ-3 מיליון נהגים ושותפי משלוחים. לחברה יש תוכניות להנפקה ציבורית ראשונית בשנת 2025.
היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 2013 בשם Taxify על ידי מרקוס ויליג, שהיה אז תלמיד תיכון בן 19. מרקוס בנה את אב הטיפוס של האפליקציה תוך שהוא מגייס נהגים באופן אישי ברחובות טאלין, לאחר שקיבל הלוואה של 5,000 אירו ממשפחתו.
השירות הושק בטאלין, אסטוניה, באוגוסט 2013, ובשנת 2014 כבר פעל גם מחוץ למדינה. באפריל 2017, השירות התרחב לבאקו ולמלטה. בספטמבר 2017, בולט השיקה את שירותיה בלונדון באמצעות רכישת חברת מוניות מקומית, אך הושעתה על ידי מחלקת התחבורה של לונדון עקב בעיות רישוי. בפברואר 2018, החברה הגישה בקשה חדשה לרישיון, והשיקה מחדש את פעילותה בלונדון ביוני 2019. באוקטובר 2017, השירות התרחב לפריז. באפריל 2018, החברה הגיעה ל-10 מיליון משתמשים גלובליים. במרץ 2019, החברה שינתה את שמה מ-Taxify ל-Bolt. באוגוסט 2019, החברה השיקה את Bolt Food, שירות משלוחי אוכל, בטאלין. מאז השירות התרחב ליותר מ-80 ערים ב-20 מדינות, עם מעל ל-30,000 מסעדות שמשתמשות בפלטפורמה. בספטמבר 2021, בולט השיקה שירות משלוחי מצרכים בשם Bolt Market.
בנובמבר 2024, בולט הפסידה בתביעה משפטית בבית הדין לענייני עבודה בבריטניה בנוגע למעמד התעסוקתי של נהגיה. בית הדין פסק כי נהגי בולט זכאים למעמד של "עובדים" ולא כקבלנים עצמאיים, כפי שטענה החברה. סיווג זה מעניק לנהגים זכאות להטבות תעסוקתיות, כולל הגנות על שכר מינימום. את התביעה הגישו כ-10,000 נהגים נוכחיים ולשעבר שדרשו שכר מינימום והטבות תעסוקתיות נוספות. עורכי הדין המייצגים את הנהגים מעריכים כי בולט עשויה להתמודד עם אחריות כספית העולה על 200 מיליון ליש"ט בעקבות החלטה זו.
מימון

לפני שהכריזה על שותפות עם דידי צ'וקסינג, בולט גייסה מעל ל-2 מיליון אירו כהון השקעות ממשקיעים פרטיים (אנג'לים) מאסטוניה ופינלנד. באוגוסט 2017, Didi Chuxing השקיעה סכום לא ידוע, שלפי ההערכות עמד על "סכום בן שמונה ספרות בדולרים אמריקאיים". בסבב גיוס במאי 2018, שכלל השקעה של 175 מיליון דולר מצד Daimler, Didi ומשקיעים נוספים, הוערכה החברה בשווי של מיליארד דולר, מה שהפך אותה ל"יוניקורן".
בינואר 2020, הבנק האירופי להשקעות חתם על הסכם מימון חוב סיכון בגובה 50 מיליון אירו עם בולט. המימון, שנתמך על ידי הקרן האירופית להשקעות אסטרטגיות (EFSI), נועד לקדם את פיתוח המוצרים של בולט בתחומים שבהם הטכנולוגיה יכולה לשפר את הבטיחות, האמינות והקיימות של שירותיה. המימון כולל השקעה בשירותים קיימים כמו הזמנת רכבים ומשלוחי אוכל, וכן פיתוח מוצרים חדשים.
בדצמבר 2020, בולט גייסה 150 מיליון אירו מקרנות הון סיכון. במרץ 2021, בולט גייסה 20 מיליון אירו מתאגיד הפיננסים הבינלאומי (International Finance Corporation), חבר בקבוצת הבנק העולמי, לטובת הרחבה נוספת בשווקים מתעוררים. החברה הוערכה בשווי של יותר מ-2 מיליארד אירו לאחר סבב הגיוס הזה. באוגוסט 2021, בולט גייסה 600 מיליון אירו מקרן סקוויה קפיטל (Sequoia Capital), מה שהעלה את שווי החברה ליותר מ-4 מיליארד אירו. נכון לשנת 2021, Didi Chuxing כבר לא הייתה משקיעה בבולט. בינואר 2022, בולט גייסה 628 מיליון אירו ממשקיעים בראשות סקוויה קפיטל ו-Fidelity Management and Research Co, מה שהעלה את הערכת השווי של החברה ל-7.4 מיליארד אירו.
שירותי השכרה > בולט קורקינטים אלקטרוניים (Bolt e-scooters)

בספטמבר 2018, החברה הודיעה על הרחבת פעילותה לשירותי מיקרו-מוביליות. לאחר השקת קורקינטים חשמליים בפריז, בולט הרחיבה את פעילות המיקרו-מוביליות שלה ברחבי אירופה. בנובמבר 2022, הקורקינטים של בולט שולבו באפליקציית המוביליות הנורווגית Ruter, ובמאי 2023 שולבו באפליקציית המוביליות של ברלין, Jelbi. נכון לפברואר 2023, בולט פועלת ב-260 ערים ב-25 מדינות ומעמידה להשכרה 245,000 כלי רכב שיתופיים. ביוני 2023, בולט השיקה את דגם הקורקינט החדש שלה — Bolt 6.
שירותי השכרה > בולט אופניים חשמליים (Bolt e-bikes)

שנתיים לאחר השקת הקורקינטים החשמליים, במאי 2020, בולט השיקה אופניים חשמליים בפריז, צרפת. בשנים שלאחר מכן, הרחיבה החברה את פעילות האופניים החשמליים שלה לערים גדולות רבות ברחבי אירופה.
שירותי השכרה > בולט דרייב

במאי 2021 השיקה בולט דרייב. היא הושקה בטאלין, אסטוניה, ומאז התרחבה למדינות נוספות - לטביה, ליטא, וגרמניה במאי 2023, התקשר בולט בהסכמי מסגרת שכירות בסך 126 מיליון אירו עם לומינור וסוודבנק כדי לאפשר את הרחבת בולט דרייב במדינות הבלטיות. היו לה 1,500 כלי רכב משותפים בווילנה 18 חודשים לאחר ההשקה. שירות שיתוף המכוניות של בולט בווילנה עולה מ-0.05 יורו לדקה עבור אאודי Q2 ופיג'ו 208.
שירותי השכרה > מכוניות בנהיגה עצמית

באוגוסט 2019 הכריזו בולט ואוניברסיטת טרטו על שותפות בפרויקט מחקר יישומי לפיתוח טכנולוגיה למכוניות בנהיגה עצמית. באפריל 2021, בולט ואוניברסיטת טרטו הרחיבו את שיתוף הפעולה ביניהם בפרויקט ה-AV, וחתמו על הסכם חדש ל-5 שנים שנועד להמשיך ולפתח את היכולות הטכניות של מעבדת הנהיגה האוטונומית של האוניברסיטה בתחומי בינה מלאכותית ומפות ואלגוריתמים.
שירותי השכרה > שירות משלוחי מכולת

בשנת 2021, בולט השיקה שירות משלוחי מצרכים במדינות הבלטיות. לאחר מכן, השירות הורחב לשוודיה, צ'כיה, פולין ומדינות נוספות. בולט מתכננת בעתיד לבצע משלוחי מצרכים באמצעות רובוטים אוטונומיים, בשיתוף פעולה עם חברת Starship Technologies.
יוסף באו

| --- | --- |

יוסף באו
 לידה:  18 ביוני 1920 פולין קרקוב, פולין
 פטירה:  24 במאי 2002 (בגיל 81) ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 לאום:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה היגלונית 
 תחום יצירה:  מאייר ואנימטור
 בת זוג:  רבקה באו (1997-1918)
 צאצאים:  הדסה באו, צלילה באו - כהן
 מספר צאצאים:  2
 www.josephbau.com
 
יוסף באו (18 ביוני 1920 - 24 במאי 2002) היה חלוץ האנימציה בישראל, פרסומאי, מאייר, סופר, משורר, מו"ל וחוקר השפה העברית. בשנת 2020 קיבל את אות המציל היהודי מטעם ארגון בני ברית העולמי.
חזית בית יוסף באו, רח' ברדיצ'בסקי 9, תל אביב
קופסאות לחומרי עבודה
קורות חיים

יוסף באו נולד בשנת 1920 בקרקוב, בפולין. בשנת 1938 התחיל ללמוד אמנות פלסטית, באוניברסיטת קראקוב, אבל מלחמת העולם השנייה קטעה את לימודיו.
קורות חיים > שהותו בגטאות

בתחילה היה בגטו קרקוב, לאחר מכן במחנה הריכוז פלאשוב. משם הועבר לגרוס-רוזן ובסוף היה במחנהו של אוסקר שינדלר, בברינליץ שבצ'כיה.
בגטו ובמחנות נצטווה על ידי הגרמנים לעבוד כצייר, גרפיקאי ושרטט. במחנה הריכוז פלאשוב צורף למשרד מפקד המחנה, אמון גת, שנודע בכינוי "הקצב של היטלר". תוכניות הבנייה ששרטט בפקודתו של גת הן הרשומות היחידות שנותרו על התכנון המדויק של המחנה. בסתר צייר, כתב ותעד את כל מה שראו עיניו.
האמנות הצילה את חייו ובזכותה הצליח להציל אלפי אנשים, כשזייף למענם תעודות שבאמצעותן יכלו לברוח. פרטים אלה לא הזכיר כלל. אבל לימים כששאלו אותו עיתונאים שנודע להם על כך, למה לא עשה לעצמו תעודה, ענה: "אם הייתי יוצא מי היה עושה?" ולשאלה "לא חבל, אם היית יוצא לא היית סובל חמש שנים" ענה: "אבל אם הייתי יוצא איך הייתי מכיר את אשתי?".
במחנה פלאשוב הכיר את אשתו, רבקה טננבאום, והם התחתנו בסתר בתוך מחנה הנשים. חתונתם מוצגת בסרט "רשימת שינדלר". סט הסרט כולו מהווה שחזור מדויק של המחנה שנעשה על סמך התוכניות ששרטט באו והציורים אותם צייר בסתר שם.
קורות חיים > ספרו הראשון

במחנה פלאשוב כתב באו ואייר את ספרו הראשון, "העולם ואני". דפי הספר היו בגודל כף-יד, ועשויים מבדלי הסיגריות של הגרמנים שהיו פזורים במחנה. ספר זה, המוקדש לאשתו רבקה, כולל 110 שירים ו-11 איורים. למרות התנאים הקשים לתיאור שמהם סבל באו בשנות המלחמה, מקרינים השירים והאיורים רוח של אופטימיות קיומית. דרך התבוננות זו בעולם תמשיך להשתקף לאורך כל חייו של באו וביצירתו.
קורות חיים > פעילותו עם אוסקר שינדלר

מאוחר יותר נכנס לרשימת שינדלר בזכות אשתו רבקה שהחליפה את שמה בשמו. בדרכו ברכבת למחנה העבודה ברינליץ אצל אוסקר שינדלר הנאצים הכניסו אותם למחנה העבודה גרוס-רוזן. יוסף באו היה יד ימינו של אוסקר שינדלר ולבקשתו הכין מסמכים מזויפים רבים שהצילו חיי יהודים רבים. באו נשאר במחנה זה עד לשחרורו בשנת 1945.
קורות חיים > בסיום מלחמת העולם

בתום המלחמה יוסף מצא את רבקה ושניהם חזרו לקרקוב, שם גם התחתנו בשנית. באו רצה להשלים את לימודיו באוניברסיטה, וסיים אותם בשנת 1950. במהלך תקופה זו עבד כצייר, גרפיקאי וכקריקטוריסט בעיתונים מובילים בפולין, כמו Szpilki, Żołnierzpolski, Przekrój ו-Echo Krakówa. הוא צבר מוניטין כצייר, משורר וסופר והוציא לאור את ספר שיריו: "Cien Przechosnia" ("צלו של עובר אורח") בשנת 1949.
קורות חיים > עלייה לארץ

ב-1950 עלה באו לישראל עם אשתו ובתו הבכורה, הדסה.
קורות חיים > פעילותו ב"מוסד"

הוא גויס ל"מוסד". מרבית פעילותו שם עדיין מסווגת כולל הסרטים המצוירים שהכין עבורם. ממידע שפורסם ניתן להסיק כי השתמש בתפקידו בכישוריו בזיוף מסמכים, שבהם התמקצע במהלך השואה. מומחיותו בזיוף שירתה סוכנים ומרגלים כמו אלי כהן ועבור לכידתן של אדולף אייכמן בארגנטינה. הסטודיו, אותו פתח במקביל לעבודתו ב"מוסד", שימש בתור סיפור כיסוי לפעילויותיו הסודיות.
באו מעולם לא דיבר על פעילותו במוסד, וזו התגלתה שנתיים לאחר מותו בפתיחת תערוכה מציוריו על השפה העברית בכנסת.
קורות חיים > אנימטור

אמנות האנימציה תמיד ריתקה את באו. כבר בשנים שקדמו לפתיחת הסטודיו העצמאי שלו, בעוד הוא ומשפחתו מתגוררים כעולים חדשים במעברה, חלם על יצירת סרטי הנפשה. מאחר שבישראל של אותה תקופה לא היה ציוד מתאים, ומאחר שהיה יזם באופיו, הוא יצר גרסה משלו לסטודיו להנפשה. בשילוב חלקים ממכונת רנטגן שמצא בשוק הפשפשים ועוד חלקים שמצא ברחוב. הוא בנה שולחן בקרה וחדר חושך ובנה את בית הקולנוע הקטן ביותר בתוך הסטודיו. במהלך השנים יצר סרטונים קצרים רבים ותשדירי פרסום לשירות הציבור כגון "מזון לשעת חירום", "הכן רכבך לחורף", ו"שיטת הניקוד פועלת". הוא גם הפיק סרטי הדרכה עבור "המוסד", אגף המודיעין והתעשייה הצבאית. סרטונים אלה עדיין מסווגים.
כחלוץ האנימציה מאז קום המדינה, זכה יוסף באו לכינוי "וולט דיסני הישראלי". סרטי האנימציה שלו מתקופה זו מאופיינים בחוש הומור על סף הקריקטורה ובעיצוב מינימליסטי ואלגנטי. בסרטונים שיצר הדמויות כמעט תמיד חייכו - כבבואה לאישיותו של באו.
באו מעולם לא הגביל את העיצוב הגרפי שלו לסגנון מסוים, אך דאג תמיד שיצירותיו יעבירו את המסר בצורה שובת-לב. ניתן לראות את העושר ואת התבונה המאפיינים את יצירתו בכרזות הרבות שעיצב לארגונים כמו אונסק"ו, משרדי ממשלת ישראל, מוסדות רשמיים, רשויות מקומיות ועסקים פרטיים. העיצובים נעים בין איור בסגנון ארץ ישראלי תמים, כפי שניתן לראות בכרזות של חיל האוויר הישראלי, לבין הסמליות המוצגת בכרזה של אונסק"ו. כאחד הגרפיקאים המובילים במדינה הצעירה, עבד באו עם מגוון עיתונים וחברות. הוא לא הפסיק לעצב, ליצור סמלילים, גופנים, כרזות, כריכות ספרים ופרסומות. הוא עיצב את הכותרות לסרטים רבים, שנחשבו לנכסי צאן ברזל של התרבות הישראלית בין שנות ה-50 ועד שנות ה-80, כולל "שמונה בעקבות אחד", "סאלח שבתי", "כץ וקרסו", "חבורה שכזאת", "הם היו עשרה", "קזבלן", "עמוד האש", ורבים אחרים. הוא הקפיד תמיד לעצב גופנים חדשים לכל אחד מהסרטים, עיצובים ייחודיים שהעבירו את האופי והרוח של היצירה. הגרפיקה שלו תמיד הייתה מדויקת, שילוב ייחודי של סגנונות קלאסיים ומודרניים. מבין הגופנים הרבים שעיצב, שלושה בשימוש עשרות שנים לאחר שנוצרו: גופני "יוסף באו", "רבקה באו" ו"צלילה באו". העיצובים שלו התבססו על הכבוד העמוק שרחש למילה הכתובה.
בתקופה שבה מכשירי טלוויזיה היו נדירים בישראל, נהג הציבור ללכת לקולנוע כדי להתעדכן בחדשות המקומיות והעולמיות. באו עיצב סרטי אנימציה, פרסומות, גופנים, סמלילים וסרטי הסברה לחברות הסרטים והחדשות הגדולות בישראל, כמו "יומני גבע" ו"אולפני הרצליה", שהוקרנו בקולנוע במדינה לפני הקרנת הסרט. הסמליל שעיצב באנימציה לחברת הפצת הסרטים א.ד. מטלון עדיין מוצג לפני הקרנת סרטים בבתי הקולנוע בישראל.
מדי שנה עיצב באו איגרת אישית והומוריסטית לראש השנה, שאותה שלח לחברים ועמיתים, ולעיתים קרובות כללה את דיוקנו. אחדים מכרטיסי הברכה הללו חיקו שטרות כסף או המחאות, שעל גביהם הוא איחל לנמענים "אלפי ברכות". אחרים כללו שעשועי לשון בעברית.
קורות חיים > גרפיקאי

באו עבד כגרפיקאי עבור מחלקת יחסי ציבור של אוניברסיטת תל אביב. עיצב מגילות קלף לדוקטור כבוד, חוברות הדרכה ופלקטים לגיוס תרומות עבור האוניברסיטה. במקביל צייר וערך תערוכות בארץ ובחו"ל.
קורות חיים > צייר

באו צייר הרבה ציורי שמן וברובם צייר אנשים. באו אהב מוזיקה וניגן על כינור ומנדולינה, כמו כן צייר נגנים רבים. לאחרונה [דרושה הבהרה] נודע שהיה מלחין. כאשר הגיע לישראל צייר את בעלי המלאכה אותם פגש ברחוב.
קורות חיים > חתימתו

יוסף באו היה אדם צנוע, שלא האמין בפרסום עצמי, למרות עיסוקו בפרסום. הוא נתן ליצירותיו לדבר בעד עצמן. בתחילת הקריירה נהג שלא לחתום על יצירותיו, ורק בעקבות התעקשות אשתו על כך, הוא עיצב לוגו אישי: ברבור מסוגנן, שאותו כינה "חתימת האושר". מבט בו בהטייה של 90 מעלות נגד כיוון השעון חושף את השם באו.
הוקרה והנצחה

מפעל חייו המיוחד זוכה להכרה בינלאומית ויצירותיו מוצגות במקומות שונים בעולם.
ציוריו הוצגו בכנסת בשנת 2004 ובבניין האו"ם בניו יורק בינואר 2007, ב-2009 בפרלמנט הספרדי במדריד ובתערוכות נודדות בספרד עד עצם היום הזה, בבית המרקחת בגטו קרקוב,
ב־2012 במוזיאון אוסקר שינדלר בקרקוב, ב־2016 במוזיאון היהדות והסובלנות במוסקבה.
תערוכה של יצירותיו הוצגה במרכז למורשת המודיעין, בגלילות. במשרד החינוך בירושלים ובתל אביב. התערוכה עדיין נודדת ברחבי העולם בגלריות ובמוזיאונים ובהרבה בתי ספר בארץ ובעולם.
לאחר מותו של שינדלר, כמה מציוריו של באו, שהשתמרו במזוודתו של שינדלר, נמצאים ב"יד ושם".
פרסומים וספרים

יוסף באו כתב, אייר, ערך והוציא לאור עשרה ספרים בעברית ובפולנית.
"משולש עגול" (הוצאת גוונים)
"שנות תרצ"ח" (הוצאת יד ושם)
"לו טוב" (הוצאת המנענע)
"ד"ש קר" (הוצאת המנורה)
"ברית מלה" (הוצאת המנענע)
"ההוכחה" (הוצאת המנענע)
הספר "שנות תרצ"ח" תורגם לאנגלית ויצא לאור בשם "Dear God, Have You Ever Gone Hungry?". בין השאר תורגם לפולנית, סינית, ספרדית, הולנדית, רוסית וערבית.
ליוסף באו הייתה אהבה מיוחדת לשפה העברית ולדקויותיה. בספרו "ברית מלה" הוא מנסה להוכיח שהעברית היא שפה חכמה, הגיונית ומלאת הומור. לדוגמה: "השיג לחם רק מי שלחם בעבורו קשה", ו"הלוואי וכל הנשק בעולם יהפוך לנשיקה". כל מלה מלווה בציורים ואיורים בעלי כפל משמעויות. כתיבתו וציוריו מתובלים בהומור רב.
בשנים 2016-2020 מוזיאון בית יוסף באו קיבל תעודת הצטיינות מאתר התיירות TripAdvisor ודורג שם במקום ה-1 מתוך 295 מקומות בהם כדאי לבקר בתל אביב. בשנת 2021 המוזיאון נבחר על ידם בין 10% מהאתרים הכי מומלצים בעולם.
בשנת 2020 יוסף ורבקה באו קיבלו את אות המציל היהודי, כל אחד הציל בדרכו שלו, על ידי ארגון בני ברית העולמי.
המוזיאון בית יוסף באו

לאחר מותו [דרושה הבהרה], בנותיו הפכו את הסטודיו של אביהן ברחוב ברדיצ׳בסקי 9 בתל אביב למוזיאון ההנצחה "בית יוסף באו", שנועד לספר את סיפור חייו של באו: מימי השואה, דרך פעילותו ב"מוסד", שנות ראשית המדינה ועד שנותיו המאוחרות. כמו כן, מוצגות באתר עבודותיו הגרפיות המגוונות, סרטיו, מכשירים שהוא בנה, הציוד שלו, ומכלול יצירתו הספרותית.
הדסה וצלילה באו מציגות במקום מופעים, שבהם הן מספרות את סיפור חייהם של הוריהן ואת סיפורו הסודי וההיסטורי של המקום.
הנצחה

בסטודיו שלו ברחוב ברדיצ׳בסקי 9 בתל אביב הוקם המוזיאון בית יוסף באו, שם נשמרו יצירותיו בכל סוגי הטכניקות והסגנונות להן ערך היסטורי ותרבותי רב בנוסף על הפן האמנותי המיוחד לו. על הבית נקבע בנובמבר 2010 לוח הנצחה.
ב-13 באפריל 2007 שודרה במסגרת "יומן", מגזין ערב שבת של הערוץ הראשון, כתבה על יוסף באו, בה נסקרו קורותיו, כישרונו, כישוריו והישגיו. בכתבה זו ניתן לראשונה פרסום לעובדה כי יוסף באו פעל כגרפיקאי בשירות "המוסד", והוא אשר הכין את תעודותיו המזויפות של המרגל אלי כהן לקראת שליחותו לדמשק. בכתבה אוזכר כי תערוכה לזכרו של יוסף באו התקיימה באותה עת במרכז למורשת המודיעין בגלילות.
באפריל 2014 שודר בערוץ 10 סרטה של ציפי ביידר "רבקה ויוסף סיפור אהבה", העוסק בסיפור חייהם של ורבקה ויוסף באו ומציג את פועלו האמנותי של יוסף באו.
הערות שוליים

↑  העולם ואני, באתר"סיפור מקומי", 17 באוגוסט 2020
↑   הכן רכבך לחורף, סרטון בערוץ "Joseph Bau House", באתר יוטיוב (אורך: 00:52)
↑  תעודות "אות המציל היהודי" מטעם ארגון בני ברית העולמי של יוסף ורבקה באו באתר האינטרנט של בית יוסף באו
↑   "אמא, אני לא קולטת איך היית פה", באתר וואלה, 27 באפריל 2014
אריאנה מלמד, רבקה ויוסף סיפור אהבה: עידן התמימות והכוח, באתר ynet, 28 באפריל 2014
גילי מצא, ‏אמן החיים, באתר גלובס, 16 באפריל 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271268  NLI: 987007289994105171  PLWABN: 9810671986205606  BNE: XX4762647  GND: 132750058  ISNI: 0000 0001 1626 5319  LCCN: n87920968  NTA: 183257189  RKD: 246778  SUDOC: 121831507  ULAN: 500484212  VIAF: 40545328   WorldCat (עם VIAF): 40545328 
יוסף באו בצעירותו
יוסף באו בחדר עבודתו (צילום באדיבות המשפחה)
רבקה ויוסף באו, 1956
יצחק סוארי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 (בן 79 בערך) עיראק 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב (1970)  האוניברסיטה העברית בירושלים (1973)  אוניברסיטת רוצ'סטר (1979) 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  בנק ישראל 
 
יצחק (איציק) סְוָארי (Swary; נולד ב-1946) הוא רואה חשבון, מעריך שווי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב ויו"ר הדירקטוריון של קבוצת אלייד. כיהן כסגן נציב מס הכנסה וכממונה על פעולות בנק ישראל בשוק הפיתוח. ייסד את מכון יוסף קסירר למחקר בחשבונאות באוניברסיטת תל אביב.
פעילות פילנתרופית

בשנת 2013 פרש סוארי מהמשרד שהקים ושנשא את שמו. מאז הוא מתמקד בבנייתה של קבוצת אלייד, ולא עוסק עוד בעריכת חוות דעת כלכליות או בהערכות שווי. בצד הפעילות העסקית של אלייד, מוקדש חלק מפעילותה לתרומה לקהילה. בשנת 2023 החליטה הקבוצה בהובלת סוארי על ייזום ותרומת ענק לשם הקמתו של בית ספר חדש ללימודי רפואה במכון ויצמן למדע. מכון ויצמן הודיע בחודש אפריל 2024 כי קבוצת אלייד תרמה סכום של כ-400 מיליון שקלים לשם הקמת בית הספר, שיכשיר רופאים-חוקרים במשך שבע שנות לימוד, ויעניק לבוגריו תוארי MD-PhD. קבוצת אלייד הודיעה כי החליטה לתרום את הסכום כדי לשפר את רמת הרפואה בישראל, ואת עתיד המחקר הרפואי בישראל.
חיים אישיים

נשוי לעדיה, אב לשלושה, ומתגורר ברמת אביב ג', תל אביב. בנו, אתגר (גארי) סוארי, מסומן כממשיך דרכו של יצחק.
לקריאה נוספת

שלומית לן, יצחק סוארי: "אני מאוד רגיש, לא מחוסן ואדיש", האבולוציה הטבעית מייעוץ לעסקים, בלי כפית של כסף - 10 סיפורי הצלחה עסקיים, עורך איתמר לוין, הוצאת ידיעות אחרונות - גלובס, 2006, עמודים 127 -146
הערות שוליים

↑  http://www.cognum.co.il (באנגלית)
↑  חברי הוועדה: יצחק סוארי (יו"ר), פרופ' אמיר ברנע, יצחק בלק, יעקב אפרתי, שי טלמון. מסמך המלצות הוועדה לקביעת קריטריונים להקצאת "מענק האיזון" לרשויות המקומיות. הוגש לשר הפנים, 16 באוגוסט 1993.
↑  חברי הוועדה: יצחק סוארי (יו"ר), ד"ר רמון הראל, ד"ר ערן פייטלסון. דו"ח הצוות לבדיקת שדה התעופה נבטים, כשדה תעופה משלים לנתב"ג 2000. הוגש לשרי האוצר, התחבורה ואיכות הסביבה, 28 ביולי 1996.
1 2  ליאל קייזר, המקרה המוזר של ועדות המחירים, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 17 בינואר 2017
↑  שלומית לן, ‏רכב, נדל"ן פיננסים ואפילו מכשירי חשמל: איך מצליחה אלייד להתרחב כל הזמן ועדיין להישאר מתחת לרדאר, באתר גלובס, 21 באפריל 2019
↑  אלה לוי-וינריב ועירית אבישר, ‏פרופ' סוארי מצמצם הפעילות במשרד הייעוץ שלו, באתר גלובס, 27 בדצמבר 2011
↑   שלומית לן, יצחק סוארי מציג: כך מכינים יורש לאימפריה שאינה שלך, באתר TheMarker‏, 24 במרץ 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007437581605171  VIAF: 266237309   WorldCat (עם VIAF): 266237309
יצחק רהב

| --- | --- |

אל"ם יצחק רהב, 1967
 לידה:  15 בפברואר 1926 ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  12 באוגוסט 2015 (בגיל 89) רמת השרון, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  איזי
 השתייכות:   ההגנה    צבא הגנה לישראל  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי.
 תקופת הפעילות:  1944–1968 (כ־24 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 חבלן ביחידת החבלה הימית של הפלי"ם.  מפקד שייטת 13  מפקד משחתת  מפקד שייטת המשחתות  ראש מחלקת ים
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות    מלחמת סיני     מלחמת ששת הימים 
 תפקידים אזרחיים
 מנהל נמל חיפה.  מנהל כללי של רשות הנמלים והרכבות.  מנהל כללי של בנק ישראל
 
יצחק (איזי) רהב (15 בפברואר 1926 - 12 באוגוסט 2015) היה מפקד שייטת 13 וראש מחלקת ים של חיל הים. לאחר שחרורו מצה"ל מילא שורת תפקידי ניהול בכירים במוסדות ובחברות שונות במשק הישראלי.
ביוגרפיה

רהב נולד בירושלים בשם יצחק רבינוביץ'. בילדותו עברה משפחתו לנצרת בעקבות עבודתו של אביו במשטרת המנדט הבריטי והיו בין היהודים היחידים בעיר. רהב למד בבית ספר נוצרי בעיר, ואחר כך בקיבוץ גניגר ובנהלל. לאחר שובה של משפחתו לירושלים למד בבית ספר תיכון דתי.
ביוגרפיה > בפלמ"ח ובפלי"ם

ביולי 1944 הצטרף לפלמ"ח לפלוגה ו' בעין חרוד. יצא לקורס מפקדי כיתות ולאחריו הצטרף לפלי"ם. באוגוסט 1946 נקרא על ידי חברו יוחאי בן נון להשתתף בפעולת חבלה בספינות גירוש מעפילים. רהב התחפש לפועל ערבי בנמל חיפה ועקב אחר כוחות המשמר הבריטים שתיגברו את המקום בעקבות ניסיון הפיגוע הקודם שנערך בתחילת אותו חודש. יחד עם שחיין נוסף וזוג ימאים שכלל את בן-נון חדרו בליל 22 באוגוסט לנמל והצמידו מוקשים לדופן האונייה "אמפייר רייוול", מהפיצוץ נפער חור בספינה והיא נאלצה להיגרר לתיקונים בנמל אלכסנדריה.
בסוף אותה שנה יצא לקורס מפקדי מחלקות של ההגנה (קורס י"ח) שהתקיים בג'וערה. בפברואר 1947 השתתף במבצע חבלה נוסף נגד הבריטים כשחדר עם אנשי החוליה הימית לנמל חיפה וחיבר מטענים שפגעו בשתי אסדות וספינת מחקר. בהמשך שירותו בפלי"ם היה ממייסדי פלוגת הנמל, שהוקמה בעקבות טבח בתי הזיקוק בחיפה.
בתחילת מלחמת העצמאות הצטרף לכוחות הלוחמים באזור ירושלים, הוא קיבל את הפיקוד על העיר העתיקה כשהוא מאחד את הכוחות הלוחמים מהמחתרות השונות להגנה על הרובע היהודי. בהמשך קיבל את הפיקוד על שתי מחלקות בהן מחלקת הל"ה. באפריל 1948 הצטרף עם בן-נון לגדוד הרביעי של חטיבת הראל בו מונה למפקד מחלקה ולחם בקרבות בדרך לירושלים.
אחיו, אשר (זיזי) היה מפקד כוח הליווי של שיירת הדסה והיה מהניצולים הבודדים של אותה שיירה.
ביוגרפיה > בצה"ל

ביולי 1948 חזר לחוליית החבלה הימית וב-1949 פיקד על הקורס המשולב הראשון של לוחמי סירות הנפץ ויחידת החבלה, הבסיס להקמתה של שייטת 13. לאחר הדחתם של מפקד השייטת בן-נון וסגנו יוסף דרור מהפיקוד על היחידה, מונה רהב למפקדה במאי 1950. בתקופתו ביחידה החלה בניית כוח ה"חזירים", צוללות ננסיות.
הוא עזב את תפקידו כמפקד השייטת במאי 1951 לאחר שגויס על ידי אברהם דר למשימה חשאית באגף המודיעין. הוא הצטרף ליחידה 131 והוטל עליו להקים רשת ריגול במצרים. באוקטובר 1951 יצא יחד עם אשתו לדרום אפריקה במטרה לבנות לעצמם סיפור כיסוי לקראת כניסה למצרים תחת השמות הבדויים מייקל ושילה רובינס. לפני יציאתו ביקש להיות כפוף ישירות לראש אמ"ן ולא ליחידה 131 בה לא נתן אמון. המשימה לא הוכתרה בהצלחה לאור קשיים אדמיניסטרטיביים.
רהב חזר לישראל במאי 1953 והתריע על תפקודה הלקוי של יחידה 131 והקמת רשת הריגול הרעועה במקים (שבהמשך תהפוך לפרשת העסק הביש). הוא עבר קורס מפקדי גדודים ושימש קצין לענייני לוחמה זעירה במטה חיל הים. בסוף 1953 נקרא לשוב ולפקד על שייטת 13. הוא פיקד על היחידה במשך ארבע שנים, בהם החלה בסיורי מודיעין בחופי לבנון ופשיטות במצרים. לאחר מלחמת סיני סיים את תפקידו כמפקד השייטת.
ב-1957 מונה למפקד אח"י אילת ובהמשך למפקד "שייטת 1" (שייטת המשחתות של חיל הים). ב-1962 יצא ללימודי תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מינויו של שלמה אראל למפקד חיל הים בתחילת 1966, מונה לסגנו ולראש מחלקת ים. בתפקידים אלו נשא במהלך מלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה לאור חילוקי דעות עם מפקד חיל הים שלמה אראל.
ביוגרפיה > לאחר השירות הצבאי

ב-1968 התמנה למנהל נמל חיפה תפקיד בו כיהן עד 1977. תקופתו כמנהל בנמל התאפיינה בביצוע רפורמות ומודרניזציה. בשנים אלו יצא ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1977 התמנה למנכ"ל רשות הנמלים וב-1984 למנכ"ל המועצה לשיווק פרי הדר. בשנת 1986 מונה למנכ"ל בנק ישראל ושירת תחת שלושה נגידים עד שעזב את הבנק ב-1993. בשנים 1994 עד 2004 כיהן בדירקטוריון בנק לאומי. במקביל שימש כדירקטור חיצוני בחברות ציבוריות בולטות נוספות כגון "נכסי אזורים", "מהדרין" ו"אחים עופר השקעות".
התנדב מ-1992 בעמותת "ילדים בסיכוי – המועצה לילד החוסה".
רהב התגורר ברמת השרון משנת 1977, היה נשוי, אב לשניים וסב. ב-2011 זכה לתואר יקיר העיר.
לקריאה נוספת

יצחק רהב, יחידת החבלה הימית, "מערכות ים" 68, אוגוסט 1964, עמ' 22.
מייק אלדר, שייטת 13 - סיפורו של הקומנדו הימי, הוצאת ספריית מעריב, 1993.
דניאלה רן, בין ספינה לרציף' תולדות לשכת הספנות הישראלית 1982-1932, פרדס הוצאה לאור, 2008, עמ'175.
בני מיכלסון, כך ניסה איזי רהב לחסוך מאיתנו את "עסק הביש" מבט מל"מ, ינואר 2015
הערות שוליים

↑  אשר (זיזי) רהב, באתר הפלמ"ח
↑  מקבלי התואר "יקיר רמת השרון" לשנת תשע"א 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420877605171  VIAF: 67156130967158311602   WorldCat (עם VIAF): 67156130967158311602 
אל"ם יצחק רהב, מפקד שייטת המשחתות, על גשר משחתת, 1960
יצחק לופבן

| --- | --- |

יצחק לופבן, 1936
 לידה:  17 ביולי 1888 
 פטירה:  10 בספטמבר 1948 (בגיל 60) תל-אביב, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 
יצחק לוּפְבַּן (לופבאן) (ט' באב תרמ"ח, 17 ביולי 1888, דֶּמְבִּיצַה, גליציה – ו' באלול תש"ח, 10 בספטמבר 1948, תל אביב) היה פוליטיקאי, עיתונאי ומסאי ישראלי, חבר הפועל הצעיר ומפא"י, עורך העיתון "הפועל הצעיר" מ-1923 ועד מותו. לופבן היה מראשי הדוברים בקו המתון, הפציפיסטי-כמעט של הפועל הצעיר (יחד עם דוד רמז, יוסף שפרינצק, אליעזר קפלן ופנחס לבון), והעקבי שבהם. במהלך 25 שנים כתב כמעט מדי שבוע מאמר פובליציסטי בראש עיתונו, והעמיד בכתיבתו אופוזיציה לראשי מפא"י מייצגי הקו האקטיביסטי כברל כצנלסון, דוד בן-גוריון ויצחק טבנקין. במאמריו השתמש בסרקזם מושחז ובשפה עשירה וחריפה ולעיתים בוטה, סגנון שהפך אותו לאדם מוערך אך בלתי אהוד על ידי יריביו הרבים במפלגתו ומחוצה לה.