stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
2006 בצרפת
נפטרו

(קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-2006)
22 במרץ – פייר קלוסטרמן, חבר האספה הלאומית הצרפתית לשעבר
8 ביולי – קתרין לרוי, צלמת מלחמות
20 ביולי – ז'ראר אורי, שחקן
29 ביולי – פייר וידאל-נאקה, היסטוריון
30 בספטמבר – אנדרה שוורץ-בארט, סופר
9 באוקטובר – קוקסינל, זמרת
12 בנובמבר – אלפונס חלימי, מתאגרף
23 בנובמבר – פיליפ נוארה, שחקן קולנוע
1 בדצמבר – קלוד ז'אד, שחקנית
זיו מורגן

זיו מורגן (נולד ב-19 בינואר 2000) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21.
קריירת מועדונים

מורגן נולד וגדל בחדרה שבישראל. הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של בית"ר טוברוק נתניה. בגיל 15 הצטרף למכבי חיפה, וממנה עבר לעירוני קריית שמונה.
ב-28 ביולי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 1–2 על הפועל חדרה במסגרת גביע הטוטו. ב-2 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–3 להפועל כפר סבא. בעונת 2020/2021 הפך לשחקן הרכב פותח בקבוצה הבוגרת.
ב-16 ביולי 2023 הושאל לצ'.פ.ר. קלוז' מליגת העל הרומנית למשך עונה-אחת, עם אופציית רכישה בסיומה. ב-11 בינואר 2024 חזר לקריית שמונה לאחר שביקש לסיים את תקופת ההשאלה שלו.
ב-25 בינואר 2024 חתם בהפועל תל אביב.
חיים אישיים

ברשותו של מורגן גם דרכון פורטוגלי.
הערות שוליים

↑  גידי ליפקין, ‏זיו מורגן הושאל לקלוז' תמורת 140 אלף אירו, באתר ONE‏, 16 ביולי 2023
↑  שלמה וייס‏, מורגן שוחרר מקלוז' וחזר לקרית שמונה, מחפש קבוצה להמשך העונה, באתר וואלה, 11 בינואר 2024
↑  הדר יעקבי, ‏רשמי: זיו מורגן חתם בהפועל תל אביב, באתר ערוץ הספורט, 25 בינואר 2024
↑  שלום אלבז, ‏לוגסי, מורגן, שכר ושבירו לא ימשיכו בק"ש, באתר ONE‏, 8 במאי 2023
איגוד הנשים החברתי והפוליטי

| --- | --- |

כריסטבל פנקהרסט (מימין) ואנני קני, 1908 לערך
 תחום:  תנועה פוליטית לנשים בלבד
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מטה הארגון:  לונדון 
 מקום פעילות:  מנצ'סטר, אנגליה
 מייסדים:  אמלין פנקהרסט, כריסטבל פנקהרסט
 תקופת הפעילות:  10 באוקטובר 1903 – 1917 (כ־13 שנים) 
 
איגוד הנשים החברתי והפוליטי (באנגלית: Women's Social and Political Union; בראשי תיבות: WSPU) היה תנועה פוליטית רדיקלית באנגליה לנשים בלבד, שהוביל את המאבק למען הענקת זכות הבחירה לנשים בין השנים 1903–1917. התנועה נוהלה בידי אמלין פנקהרסט ובנותיה כריסטבל וסילביה (סילביה סולקה לבסוף מהתנועה). משנת 1906 נקראו החברות בו סופרג'יסטיות.
הסופרג'יסטיות נודעו באי-ציות לחוק ובנקיטת פעולות ישירות. הן הפריעו לנאומים של פוליטיקאים, ערכו הפגנות וצעדות מחאה, ניפצו חלונות של מבנים חשובים, הציתו תיבות דואר, בניינים וכנסיות ריקות, עברו על החוק כדי להיעצר. פעילות זאת זעזעה את הממסד והביאה למאסר המשתתפות. בהיותן במעצר פתחו בשביתות רעב ואולצו לעבור הזנה בכפייה.
השנים המוקדמות

איגוד הנשים החברתי והפוליטי נוסד ב-10 באוקטובר 1903 כתנועת נשים עצמאית בבית משפחת פנקהרסט במנצ'סטר, אנגליה. אמלין, בעלה ריצ'רד ובנותיהם כריסטבל וסילביה היו פעילים במפלגת הלייבור העצמאית, שנוסדה על ידי חבר המשפחה, קייר הארדי.
לאורך השנים חשה אמלין פנקהרסט כי מפלגת הלייבור העצמאית לא תמכה מספיק בנשים. היא הזמינה את חברות המפלגה לפגישה בביתה, ואמרה להן: ”אנחנו צריכות לעשות את העבודה בעצמנו, אנחנו צריכות שתהיה לנו תנועה עצמאית של נשים”, והציעה להקים מפלגה משל עצמן. איגוד הנשים היה פתוח בפני נשים בלבד, ולא השתייך לאף מפלגה. עיתון הדיילי מייל היה הראשון לקרוא לחברות האיגוד סופרג'יסטיות ב-1906, כינוי שהן אימצו.
ב-1905 שכנע האיגוד את חבר הפרלמנט ג'ון במפורד סלאק (אנ') להעלות את הצעת החוק לזכות הבחירה לנשים בפרלמנט. ההצעה לא אומצה, אך הפרסום הביא להצטרפותן של נשים נוספות לתנועה. בעקבות כישלון הצעת החוק, החליט האיגוד לתקוף כל מפלגה שסירבה לתמוך בהצעות חוק למתן זכות בחירה לנשים. מצב זה הוביל את התנועה לנטוש את מחויבותן לתמוך ברפורמות חברתיות.
ב-1906 החלה התנועה בסדרת הפגנות שהובילו למעצרן של חברותיה. ניסיון בולט להשיג שוויון זכויות זכה לתשומת לב לאומית כאשר 300 מחברות התנועה, שייצגו למעלה מ-125,000 סופרג'יסטיות, הצליחו להיפגש עם ראש הממשלה הנרי קמפבל-באנרמן. קמפבל-באנרמן הסכים עם טענותיהן, אך אמר כי הוא "אינו מחויב לעשות דבר בעניין," והפציר בקבוצת הנשים "להמשיך להציק" ולהמשיך לנהוג בסבלנות. דבריו של ראש הממשלה קמפבל-באנרמן הכעיסו את הנשים, והיו הגורם המכריע להפיכתה של התנועה הפוליטית לארגון מיליטנטי. באותה שנה השתתפו נציגות התנועה בכנס של ברית הנשים הבינלאומית בקופנהגן וביקשו להצטרף לארגון, אך נתקלו בסירוב. בשנת 1907 ארגן האיגוד את הראשון ממספר מפגשים של פרלמנט הנשים "Women's Parliaments".
ב-1907 הצביעה מפלגת הלייבור על זכות בחירה אוניברסלית. הצבעה זו גרמה לפיצול בין המפלגה לאיגוד הנשים, מאחר שזכות הבחירה האוניברסלית לא כללה את הנשים. בעקבות זאת, החליטה כריסטבל פנקהרסט כי התנועה תתנגד לכלל המפלגות והתנועות הפוליטיות. החלטה זו גרמה למספר חברות באיגוד לעזוב ולהקים את "ליגת נשים לחופש" (אנ').
התפתחות המאבק

לאחר הפיצול של חברות האיגוד, הקימו הברון פרדריק פת'יק-לורנס ורעייתו הברונית אמלין בסתיו 1907 את עיתון האיגוד, "Votes for Women" ("הצבעה לנשים"). הזוג פת'יק-לורנס היו עורכי העיתונים והפטרונים שלו בשנים הראשונות.
בפברואר 1907 הקים האיגוד בלונדון את ההוצאה לאור 'עיתונות האישה' (Woman's Press), ההוצאה הייתה אחראית על הפרסומים, התעמולה, ושיווקה מגוון גדול של מוצרים. ההוצאה הפעילה ברחבי בריטניה רשת חנויות שמכרו את המוצרים. האיגוד הפיץ פוסטרים רבים ואימצה טכניקות מהצהובונים: כותרות גדולות והבליטה דימויים, בין אם מדובר בתמונות או בקריקטורות. אמניות רבות השתלבו בתנועה וסייעו לעצב את הדימויים הוויזואליים שהופצו ברחבי המדינה ונמכרו ברשת החנויות של הסופרג'יסטיות.
ב-1908 אימץ האיגוד את הצבעים סגול, לבן וירוק כצבעים הרשמיים של התנועה. הברונית פת'יק-לורנס טענה כי "סגול... מייצג את הדם המלכותי שזורם בעורקיה של כל סופרג'יסטית... לבן מייצג את הטוהר בחיים הפרטיים והציבוריים... ירוק הוא צבע התקווה וסמל האביב.". ביוני 1908 נעשה לראשונה שימוש הציבורי רחב היקף בצבעים אלה כאשר האיגוד קיים עצרת - "יום ראשון של הנשים" בהשתתפות 300,000 נשים בהייד פארק, לונדון.
בינואר 1911 חובר המנון - "מצעד הנשים ", שנכתב על ידי ססילי המילטון והולחן על ידי אתל סמית.
התפתחות המאבק > יחסה של התנועה הסופרג'סטית לאיגוד הנשים החברתי והפוליטי

התנועה הסופרג'יסטית התחלקה לשני מחנות אלו שתמכו בקו המילטנטי של האיגוד ואלו שהתנגדו לו. רוב הארגונים והפעילות התנגדו לקו שהובילה משפחת פנקהרסט ואילו קבוצה קטנה תמכה בהם. ברית הנשים הבין-לאומית למען זכות ההצבעה תמך באיגוד עד 1909 בגל מעמדה הבלתי מעורר של קארי צ'פמן קאט. היא תמכה בפעולתיהן הרדיקליות של חברות האיגוד וב-1909 קאט הזמינה את האיגוד לכנס של הברית הנשים הבינלאומית, למרות התנגדותה של סגניתה מיליסנט פוסט וחברות אחרות בברית.
שביתות רעב, פעולות ישירות

בתגובה למעצרים המתמשכים של חברות התנועה, האיגוד היה הראשון שנקט שביתות רעב בבריטניה, והחלטת הממשלה להזין את השובתות בכפייה גררה ביקורת קשה כלפי הממשלה ואהדה רבה כלפי הסופרג'יסטיות בקרב הציבור. ממשלת בריטניה העבירה חוק שאיפשר לשחרר סופרג'יוסטיות שהיו על ערש דווי בעקבות הרעבה עצמית. לאחר ששוחררו והבריאו, ניתן היה לעצור אותן בשנית ובכך להימנע מהזנה בכפייה. בתגובה לכך, האיגוד הקים את "שומרות הראש", צוות אבטחה שהגן על נשים שהשתחררו מהכלא בעקבות תת-תזונה והיו בסכנה להיעצר שוב. בנוסף, הארגון הצליח להכניס רופאות חברות הארגון לבתי הכלא בו הוחזקו סופרג'יסטיות, ואלה טיפלו בהן.
ב-1910 הועלתה הצעת חוק למתן זכות בחירה לנשים, אולם הדיונים בנוגע לחוק התנהלו באיטיות, והסופרג'יסטיות החליטו לנקוט בפעולות מילטנטיות שכללו ניפוץ חלונות ראווה של חנויות ומשרדי ממשלה והצתת מבנים ריקים. פעולות מתריסות נוספות כללו יריקה בפניהם של שוטרים וחיתוך קווי טלפון. חברות האיגוד שלחו מעטפות נפץ לכנסיות ולסניף של בנק אנגליה בלונדון. המחאה הגיעה לשיאה ב-1913 כאשר אמילי דייוויסון קפצה אל מולו סוסו של מלך בריטניה במהלך הדרבי ונרמסה למוות.
בערב 9 במרץ 1914, מספר סופרג'יסטיות, ביניהן חברות "שומרות הראש", התקוטטו עם שוטרים לאחר שאלה ניסו לעצור שוב את אמלין פנקהרסט. למחרת, מרי ריצ'רדסון (אנ') (שהייתה ידועה כאחת הפעילות המיליטנטיות ביותר) נכנסה לגלריה הלאומית בלונדון והשחיתה את ציורו המפורסם של דייגו ולאסקס, ונוס מול המראה, באמצעות סכין קצבים.
הארגון סבל גם ממחלוקות, ובשנת 1912 סולקו פרדריק ואמלין פת'יק-לורנס מהארגון, והסופרג'יסטיות הקימו עיתון חדש, "The Suffragette" ("הסופרג'ט"), בעריכתה של כריסטבל פנקהרסט. קבוצת נשים, בעיקר בנות מעמד הפועלים, בהנהגתה של סילביה פנקהרסט גורשו מהארגון ב-1914.
במהלך מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 התגוררה כריסטבל פנקהרסט בפריז, שם ניהלה את הארגון ללא חשש ממעצר. זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, הכריזה פנקהרסט כי הארגון ינטוש את פעולות ההתנגדות לממשלת בריטניה ויתמוך בבריטניה במהלך המלחמה. שליטתה המלאה של פנהרסט בארגון אפשרה לה, למרות התנגדות של חלק מהחברות, להביא לתפנית בפעילות האיגוד ולקחת חלק במאמץ המלחמתי של ממשלת בריטניה. פרסומו של "הסופרג'ט" הופסק ובמקומו הושק העיתון "Britannia" ("בריטניה"), שהיווה מעין עיתון מלחמה שתמך בבריטניה ודרש בפעולות תגמול נגד גרמניה. איגוד הנשים החברתי והפוליטי התפרק ב-1917, וכריסטבל ואמלין הקימו במקומו את "מפלגת הנשים".
תרבות אמנות, תיאטרון - Suffrage Art & Drama

בשנים 1905–1914 חלק מהקמפיין למען זכות הבחירה לנשים כלל גם מופעים והצגות תיאטרון. במקביל לפעילויות המיליטנטיות, נערכו מצעדים, הפגנות והופעות ציבוריות אחרות כולל הצגות תיאטרון. המחזאים, בתורם, החלו להשתמש בעבודתם כדי להילחם בעיתונות השלילית סביב התנועה וניסו להפגין באמצעות התיאטרון כי מעשי האלימות באו כדי להפגין את הרצינות ואת הדחיפות להשגת המטרה. "ניפוץ חלונות, השחתת תמונות במוזיאון, הצתה, השחתת תיבות נתיך וחיתוך קווי טלגרף" מתרחשים רק כמוצא אחרון. הם ניסו לשנות את נקודת המבט השלילית, הרואה, את המעשים המיליטנטיים כפעולות של נשים לא רציונליות והיסטריות ולהוכיח כי מחאות אלה הן רק התגובה ההגיונית היחידה לכך שנשללה מהנשים זכות יסוד בסיסית.
איגוד הנשים, היה אחד הארגונים הראשונים שהשתמשו בכתיבה סאטירית קומית לקידום מאבקו. הסאטירה לא רק עזר להן להפיג את העוינות כלפי הארגון שלהן, אלא גם עזר להן להשיג דעת קהל חיובית. הלעג אפשר להן גם להביע את הרעיונות והתסכולים שלהן ולהילחם בדעות הקדומות המגדריות בצורה אפקטיבית. הסופג'סטיות, שלעיתים קרובות, קיימו מפגשים פתוחים לקהל רחב, נאלצו להתמודד עם קהלים עוינים וללמוד כיצד להתמודד עם הפרעות. הדוברות המצליחות ביותר, אם כן, היו צריכים לרכוש שנינות מהירה וללמוד "תמיד כדי לקבל את הטוב ביותר בבדיחה, וכך להצטרף לצחוק עם הקהל" גם אם את הבדיחה הייתה על חשבונן. אנני קני נזכרת באיש זקן שגיחך ללא הרף וצעק במהלך הנאום שלה, "אם היית אשתי הייתי נותן לך רעל" והיא השיבה "כן, ואם אני הייתי אשתך הייתי לוקחת את זה".
תוצאות המאבק

התגייסות הנשים הן בעורף והן בחזית העלתה את ערך הנשים בפני עצמן ובפני הציבור שתמיכתו הלכה וגברה לאורך שנות המלחמה. נסיבות אלו הובילו למתן הזכות לבחור ולהיבחר ב-1918. אך זכות זו הייתה מוגבלת לנשים מגיל 30 בעלות רכוש. הזכות הורחבה לכל הנשים מעל גיל 21 בשנת 1928.
הערות שוליים

↑  Purvis, June (2002). Emmeline Pankhurst: A Biography. London: Routledge. p. 67. ISBN 978-0-415-23978-3.
1 2  Purvis, June (1996). "A 'pair of … infernal queens'? A reassessment of the dominant representations of Emmeline and Christabel Pankhurst, first-wave feminists in Edwardian Britain". Women's History Review. 5 (2): 260. doi:10.1080/09612029600200112.
1 2  Pankhurst, Christabel (1959). Unshackled: The Story of How We Won the Vote. London: Hutchison, p. 43.
↑  Holton, Sandra Stanley (2002). Suffrage Days: Stories from the women's suffrage movement. London and New York: Routledge. p. 253. Citing Moyes, Helen (1971). A Woman in a Man's World. Sydney: Alpha Books, p. 92.
↑  Several sources say that the Daily Mail coined the term on 10 January 1906. See "Mr. Balfour and the 'Suffragettes.' Hecklers Disarmed by the Ex-Premier's Patience. (From our Special Correspondent.) Manchester, Tuesday, Jan. 9." Daily Mail, 10 January 1906, p. 5. According to Sandra Stanley Holton, the special correspondent was Charles E. Hands.
1 2 3 4 5  Mary Davis, Sylvia Pankhurst (Pluto Press, 1999) ISBN 0-7453-1518-6
1 2  Strachey, Ray (1928). The Cause: A Short History of the Women's Movement in Great Britain. p. 301.
↑  John Mercer, , "Shopping for Suffrage: The Campaign Shops of the Women's Social and Political Union", Women's History Review, 2009
↑  Quotation from the journal Votes for Women in 1908 cited by David Fairhall, Common Ground, Tauris, 2006 p 31.
↑  Edith F. Hurwitz, Carrie C. Catt's "Suffrage Militancy", Signs 3, 1978, עמ' 739–743
↑  "Elizabeth Gould Bell: Feminist trailblazer whose life was sadly blighted by family tragedies". www.newsletter.co.uk (באנגלית). נבדק ב-2019-04-17.
↑  What did the Suffragettes do - Andrew Rosen, www.johndclare.net
↑  Carolyn Tilghman, Staging Suffrage: Women, Politics, and the Edwardian Theater, Comparative Drama 45, 2011, עמ' 339–360 doi: 10.1353/cdr.2011.0031
↑  Krista Cowman, Doing Something Silly: The Uses of Humour by the Women's Social and Political Union, 1903–1914, International Review of Social History 52 doi: 10.1353/cdr.2011.0031
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605391405171  BnF: cb16680944s (data)  LCCN: n85007363  SUDOC: 11652264X  Trove: 1005565  VIAF: 159504281   WorldCat (עם VIAF): 159504281 
בית משפחת פנקהרסט, בו הוקם איגוד הנשים החברתי והפוליטי
מנהיגות התנועה: פלורה דראמונד, כריסטבל פנקהרסט, אנני קניי, אמלין פנקהרסט, שארלוט דספרד, עם שתי נשים נוספות, 1906 - 1907
ישיבת האיגוד, 1908 לערך. אמלין פנקהרסט (משמאל) עומדת ליד השולחן על הבמה.
כרטיס למפגשי יום שני אחר הצהריים של התנועה
סופרג'יסטית מוזנת בכפייה בכלא בלונדון
חברות האיגוד בקינגסווי, 1911 לערך
לירון ויצמן

| --- | --- |

 לידה:  8 באפריל 1984 (בת 40) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה הפתוחה 
 מעסיק:  רשת 13 בעבר: ערב טוב עם גיא פינס
 קישורים חיצוניים
 טוויטר (X):  LironWeizman
 
לירון ויצמן (‏נולדה ב־8 באפריל 1984) היא מגישת טלוויזיה ורדיו ישראלית.
ביוגרפיה

לירון ויצמן נולדה וגדלה בתל אביב, הבכורה מבין שתי בנות. בצעירותה הופיעה עם להקת "השכנים של צ'יץ'". שירתה בצה"ל כמש"קית חינוך בחיל הים.
היא בוגרת האוניברסיטה הפתוחה בתקשורת.
בשנת 2006 נכנסה ויצמן לעולם העיתונאות, כששימשה כמבזקנית באתר הספורט באינטרנט ONE, וסיקרה את משחקי קבוצת הפועל פתח תקווה ונבחרת ישראל בכדורגל.
בשנת 2007 הצטרפה לתוכנית הבידור היומית "ערב טוב עם גיא פינס" ששודרה אז בהוט. מאז ועד 2018 שימשה כחברת מערכת, עורכת משנה ומגישה בתוכנית יומית זאת, ששודרה לאחר מכן בערוץ 10, בערוץ 2 ובקשת 12. היא הגישה את "עשר", המצעד השבועי של התוכנית, את תוכנית הקולנוע "שוברי קופות" בערוץ הקולנוע הישראלי ב-Yes ובערוץ E!, והשתתפה כפאנליסטית בתוכנית האופנה "שעת הדרקון" בהנחיית דורין אטיאס.
בשנת 2011 הגישה את התוכנית "נראות טוב גם ברדיו" עם רותם סלע ששודרה בתחנת רדיו תל אביב. בשנת 2012 הגישה את התוכנית "ערב טוב ספורט", ששודרה בערוץ הספורט.
בשנת 2016 החלה להגיש את תוכנית הבישול והאירוח "מנה מנה" בערוץ הילדים. בהמשך אותה שנה החלה להגיש בימי חמישי את תוכנית הבוקר "בוקר אור עד 10" בערוץ 10.
ב-28 באוגוסט 2017 שודרה התוכנית האחרונה בהנחייתה, לקראת המעבר של ויצמן לעבודה ב"קשת", יחד עם צוות התוכנית "ערב טוב עם גיא פינס".
ב-22 באוקטובר 2017 החלה להגיש תוכנית יומית ששמה "אחת שיודעת" בשידורי קשת בערוץ 2, ובחודש נובמבר אותה שנה, בקשת 12.
במרץ 2018 פורסם כי ויצמן עוזבת את "ערב טוב עם גיא פינס", את התוכנית "אחת שיודעת" ואת קשת 12 ועוברת לרשת 13.
במאי 2018 החלה להנחות את תוכנית המציאות "האח הגדול", בעונה הראשונה ששודרה ברשת 13, לצד אסי ישראלוף ועפר שכטר, והחל מהעונה שלאחר מכן לצד גיא זו-ארץ.
ב-18 במאי 2020 עלתה לאוויר תוכנית יומית ברדיו תל אביב בהובלת ויצמן ונלי תגר שעוסקת בשיח נשי ומביאה סיפורים אישיים של מאזינות לצד פינות ייעוץ ופעילות ברשתות החברתיות.
באוקטובר 2020 עלתה תוכנית מציאות חדשה בהנחייתה, "אהבה חדשה" בערוץ רשת 13.
במאי 2021 נבחרה להנחות את העונה הרביעית של אקס פקטור ישראל.
ב-2024, לאחר שבעלה גויס לשירות מילואים ברצועת עזה מיד לאחר טבח שבעה באוקטובר, יצרה ויצמן את הסרט הדוקומנטרי "בחזרה מעזה", שבו ראיינה חיילי מילואים, שחזרו מקרבות במלחמת חרבות ברזל. רשת 13 שידרה את הסרט לזכרו של אלירן מזרחי, לוחם במילואים שהשתתף בסרט, הוכר כפוסט טראומטי, קיבל זימון לשירות מילואים נוסף ברפיח והתאבד/
חיים אישיים

ויצמן נשואה לעורך הדין אורי סמיט, מנכ"ל קניון TLV, ולהם שתי בנות.
הערות שוליים

↑  אחת שיודעת: התוכנית החדשה של לירון ויצמן בקשת 12, באתר ‏מאקו‏, 19 באוקטובר 2017
↑  שרון טל, לירון ויצמן ונלי תגר יגישו תכנית חדשה ברדיו תל אביב 102FM, באתר אייס, 24 במאי 2020
↑  לירון ויצמן נבחרה להנחות את "אקס פקטור" ישראל, באתר חדשות 13, 26 במאי 2021
↑  "בחזרה מעזה" - סרטה של לירון ויצמן, באתר חדשות 13, 21 באפריל 2024
↑  רשת 13 ולירון ויצמן במהלך מרגש למען הלוחם ששם קץ לחייו, באתר אייס, 9 ביוני 2024
↑  וואלה תרבות‏, לירון ויצמן על הלוחם ששם קץ לחייו, והופיע בסרטה "בחזרה מעזה": "גיבור, לא אשכח אותך", באתר וואלה, 9 ביוני 2024
↑  נווית זומר, "זה הקניון הכי יפה בישראל, אבל הוא הזכיר לי את מה שאמרו להוריי: 'הילד מלא פוטנציאל, אבל לא ממומש'", באתר ynet, 30 בינואר 2024
זאב זלצר

זאב (זאביק) זלצר (נולד ב-9 בפברואר 1944) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי, המשמש כיום כיועץ המקצועי של הפועל פתח תקווה ופרשן ספורט בערוצי הספורט של צ'רלטון.
קריירה כשחקן

נולד בפתח תקווה והחל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מכבי פתח תקווה. כבר כילד גילה כישורי משחק ומנהיגות בולטים. בגיל 18 שיחק בנבחרת הנוער של ישראל. במאי 1964 הוא השתתף בנסיעת נבחרת הנוער לאליפות אסיה בסייגון, אף על פי שהיה אז כבר בן 20. לצורך נסיעה זו זייף את תאריך הולדתו בתעודת הזהות, עבירה עליה הועמד לדין והורשע יחד עם השחקן דני בורסוק. הוא היה חבר בסגל הנבחרת האולימפית ונבחרת הבוגרת.
זלצר שיחק במשך כל הקריירה במכבי פתח תקווה, מלבד שנה אחת בה שיחק בקבוצת לוס אנג'לס טורוס מארצות הברית. שימש כקפטן מכבי פתח תקווה במשך תשע שנים. בשרתו כקפטן זכה להניף את גביע הכ"ה למדינת ישראל ב-1973. בחלק גדול משנותיו במכבי פתח תקווה שיתף פעולה על המגרש עם אחיו הכדורגלן, יצחק זלצר.
זלצר שיחק כקשר התקפי והצטיין הן במסירות והן בהבקעת שערים. הוא היה בועט בעיטות ה-11 הקבוע של הקבוצה וגם נהג לבעוט את כדורי הקרן. הוא החזיק בשיא הבקעת שערים במדי מכבי פתח תקווה, 76 שערים, עד שנת 2013 בה נשבר השיא על ידי עומר גולן. מחזיק בשיא המועדון של הבקעת שערים במשחק אחד,4 שערים נגד הפועל טבריה בליגה הבכירה בניצחון 1:6. 5 שערים בניצחון 0:5 נגד בני נצרת בליגה השנייה. 7 שערים במשחק גביע המדינה נגד כפר קאסם 0:11. בשנת 1976 פרש ממשחק פעיל.
קריירה כמאמן

זלצר הוא בוגר מכון וינגייט. הוא החל לאמן את מכבי פתח תקווה מיד עם פרישתו, וב-1977 פנה לאמן את בני יהודה, עימה עלה לליגה הבכירה ואף העפיל לגמר גביע המדינה. לאחר מכן אימן עונות בודדות בהפועל יהוד ובמכבי תל אביב, וב-1982 פנה לאמן את מכבי יבנה עימה זכה בגביע הטוטו.
ב-1985 החל לאמן את מכבי נתניה. בתקופתו שם, שנמשכה ארבע שנים, זכה להצלחה יחסית. בשנת 1989 פנה זלצר לאמן את בית"ר ירושלים ואימן אותה במשך שנתיים, במהלכן הקבוצה ירדה לליגה הארצית.
ב-1992 רשם זלצר אחד מהישגיו הבולטים כמאמן כשזכה בגביע המדינה עם הפועל פתח תקווה, לאחר ניצחון 1–3 על מכבי תל אביב בהארכה. ב-1993 חזר זלצר לאמן את קבוצת נעוריו, מכבי פתח תקווה, ובמהלך העונה עבר לאמן את מכבי עירוני אשדוד. בעונת 1994/1995 אימן את מכבי הרצליה.
ב-1995 החל זלצר את דרכו בהתאחדות לכדורגל כמאמן על של הנבחרות הצעירות. הוא כיהן בתפקיד זה במשך 13 שנה בהן השיגו נבחרות אלו השגים נאים. במיוחד בלטה נבחרת הנוער ב-1998 שהגיעה למקום החמישי באירופה. כמו כן, שימש שנים רבות כמנהל המקצועי של כל נבחרות הנוער והנערים של ישראל, ונודע כמי שטיפח כישרונות כמו יוסי בניון, יניב קטן, מאור בוזגלו ושחקנים בולטים נוספים שכיכבו בשנים שלאחר מכן בליגת העל הישראלית ובליגות באירופה.
ב-2008 סיים זלצר את כהונתו כמאמן נבחרות הנוער ושב להפועל פתח תקווה כמנהל מקצועי. עד ל-2010, הירצה זלצר לעיתים באירופה, באוניברסיטאות ובקונגרסים של אופ"א. בנוסף, החל לשמש פרשן כדורגל בכיר של הערוצים "ספורט 1" ו"ספורט 2".
באפריל 2010 חתם זלצר עם הפועל תל אביב על העסקתו כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער, ובתפקיד זה שימש עד מאי 2013, עת עזב את תפקידו והוחלף באיתי מרדכי. ביולי 2013 מונה למנהל המקצועי של בית"ר טוברוק, ובדצמבר 2014 התפטר מתפקידו. בפברואר 2018 מונה ליועץ מקצועי במחלקת הנוער של מכבי נתניה ובאוגוסט 2020 סיים את תפקידו, בנובמבר באותה השנה מונה ליועץ המקצועי של הפועל פתח תקווה
ב-2014 קיבל את "עיטור המופת" מטעם תנועת אומ"ץ על פעולותיו כמאמן וכפרשן למען הוגנות בספורט.
כמו כן קיבל עיטור מפעל חיים מהשר לאזרחים ותיקים, אורי אורבך על חינוך וחיבור מגזרים בספורט.
בשנת 2015 קיבל עיטור מפעל חיים מהאגודה לספורט הוותיקים על חינוך וקידום ספורטאים צעירים
בשנת 2017 נבחר על ידי נשיא המדינה, ראובן ריבלין ליו"ר הוועדה לבחירת מאמן השנה ומועדון הנוער המצטיין של השנה.
בשנת 2017 נבחר ל-100 הגדולים של הכדורגל הישראלי.
בשנת 2020 קיבל את אות יקיר העיר פתח תקווה.
חיים אישיים

זלצר נשוי לדרורה, בתו של מאמנה לשעבר של נבחרת ישראל בכדורגל, יצחק שניאור.
הערות שוליים

↑  יגאל לב, בן-דרור זוכה ב"משפט הכדורגל", בורסוק, זלצר ווילנסקי נמצאו אשמים, מעריב, 1 בפברואר 1965
↑  יגאל לב, מאסר על-תנאי לבורסוק וזלצר, מעריב, 4 בפברואר 1965
↑  אומ"ץ תעניק אותות הוקרה לספורטאים ומאמנים שפעלו למען הוגנות בשורה של ענפי ספורט, באתר תנועת אומ"ץ, 18 במרץ 2014
↑  מתן דויטש, כבוד גדול: אלה 22 יקירי ויקירות העיר פתח תקוה לשנת 2020, באתר mynet‏ פתח תקוה, 7 במרץ 2021
לוקי (קומיקס)

| --- | --- |

לוקי, כפי שהופיע על עטיפת החוברת Siege: Loki #1 מאפריל 2010, אמנות מאת מארקו ג'ורג'ביק.
 סוג:  אנטי גיבור
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  תור הזהב של הקומיקס: Venus #6 (אוגוסט 1949) תור הכסף של הקומיקס: Journey into Mystery #85 (אוקטובר 1962) כקיד לוקי: Thor #617 (נובמבר 2010) כיקול: Journey into Mystery #622 (אפריל 2011)
 הופעה אחרונה:  תור הכסף של הקומיקס: Siege #4 (מאי 2010) קיד לוקי: Asgardians of the Galaxy #7 (מרץ 2019)
 יוצרים:  סטן לי, לארי לייבר (כותבים) ג'ק קירבי (מאייר) מבוסס על-פי הדמות במיתולוגיה הנורדית
 גילום הדמות:  טום הידלסטון, היקום הקולנועי של מארוול
 מידע
 שם אמיתי:  לוקי בן לאופי
 כינויים:  לוקי התחזה לאינספור דמויות (הבולטת שבהן היא מכשפת השני), אולם כינויו השכיח הוא אל הקונדס. לאחר שנעשה ראוי למיולניר, הפך באופן זמני לתור
 סטטוס:  פעיל
 גזע:  ענקי הכפור מיוטונהיים
 מין:  זכר
 כוחות:  כוח וסיבולת-על, כוחות מיסטים, טלפתיה, טלפורטציה, התחזות, שינוי צורה, אריכות חיים.
 חבר בקבוצה:  האסגרדים, ענקי הכפור, המועצה האפלה
 חבר לשעבר בקבוצה:  הקאבאל האוונג'רס העוצמתיים (כמכשפת השני) האוונג'רס הצעירים (כיקול) האסגארדים של היקום (כקיד לוקי) שותפות עם דוקטור דום, מגנטו, יוהאן שמידט, מנדרין וקינגפין שותף לשעבר של קרנילה ומכשפת
 אזרחות:  אסגארד, יוטונהיים 
 דמויות קשורות
 משפחה:  טיוואז ובולת'ון (סבא-רבא וסבתא רבתא מאמצים) לאופי (אב, מת) פרבאוטי (אם) אודין ופריגה (הורים מאמצים) סיג'ין (אשה, פרודה) תור, בלדר, טיר, הרמוד, וידאר, בראגי (אחים מאמצים) אידון (גיסה) אלדריף, הלה ולאוסה (אחיות מאמצות)
 אויבים:  תור, הוקאיי, איירון מן, האוונג'רס 
 
לוקי (באנגלית: Loki) הוא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. גרסת תור הזהב של הקומיקס תחת הוצאת טיימלי קומיקס הופיעה לראשונה בחוברת Venus #6 מאוגוסט 1949, כשגרסת תור הכסף של הקומיקס הופיעה בחוברת Journey into Mystery #85 מאוקטובר 1962, בכתיבתם של סטן לי ולארי ליבר ובאיורו של ג'ק קירבי.
דמותו של לוקי מבוססת על דמותו של אל התחבולות האסגארדי מהמיתולוגיה הנורדית, בנו המאומץ של אודין ואחיו המאומץ של גיבור-העל תור. הוא תואר לרוב כנבל-על אך גם כאנטי-גיבור. הודות לתחבולותיו הרבים, לוקי הערים על הלה להסיר את שמו מהספר של הל, מה שאיפשר לו לרמות את המוות ולהיוולד מחדש בכל פעם במקום למות. אחרי אירועי "מצור", לוקי נהרג וחזר לחיים בדמותו של ילד, קיד לוקי, ובהמשך גם לדמותו של יקול.
דמותו של לוקי מדורגת במקום השמיני ברשימת מאה נבלי העל הגדולים, לפי אתר IGN. את דמותו של לוקי בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "תור", "הנוקמים", "תור: העולם האפל", "תור: ראגנארוק", "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ו"הנוקמים: סוף המשחק" מגלם השחקן טום הידלסטון, אשר שב לגלם את הדמות בסדרת הטלוויזיה "לוקי" כחלק משירות הסטרימינג של דיסני+.
ביוגרפיה בדיונית > סיפור מקורו, בגרותו

לוקי הוא בנו של לאופי, מלך ענקי הכפור - אויביהם המושבעים של האסגרדים - ומלכתו, פרבאוטי. לוקי ניצל את יכולותיו כדי לשנות את סיפור מקורו, וזאת באמצעות מסע בזמן. בקרב נגד ענקי הכפור, מלך אסגרד בור הלך בעקבות מכשף זקן ופצוע, אשר היה לוקי המבוגר במסווה. לוקי המבוגר הפך את בור לשלג בקסמיו, ובנו של בור, אודין, הגיע בזמן כדי לצפות בשאריותיו האחרונות של אביו, המתפזר ברוח ומתחנן בפני אודין שיציל אותו. שנים חלפו, ואודין נעשה מלך אסגרד בעצמו. אודין המשיך במלחמה נגד ענקי הכפור ולאופי, והרג את לאופי בקרב. בבסיס העיקרי של ענקי הכפור, אודין מצא תינוק, אותו לאופי הסתיר מאנשיו מבושה. אודין אימץ את התינוק, לוקי, וגידל אותו באסגרד. לוקי גדל לצד שישה אחים מאמצים: תור, בלדר, טיר, הרמוד, וידאר ובראגי. כמו כן, "רוחו של בור" אשר הציקה לאודין הייתה למעשה אשליה נוספת של לוקי.
במשך תקופת ילדותו והתבגרותו, לוקי נטר טינה לעם האסגרדי על דרך התייחסותם השונה לו ולאחיו החורגים. האסגרדים העריכו חוזק, גבורה ואומץ בשעת קרב מעל הכל, ולוקי לקה בתחומים אלה מאחיו. אולם, אף על פי שחסרונו היה בכוחו ובגודלו, לוקי פיצה על כך ביכולותיו המיסטיות. כושרו הטבעי זיכה לו את הכינוי "אל השקרים והכזב". ערמומיותו הפכה לאיום של ממש כאשר תאבונו לכוח גדל. מספר פעמים הוא ניסה להשתמש בתכסיסים כדי להפטר מתור, ועם הזמן נודע בפי כל כ"אל הרשע" מאשר כתכסיסן המשתמש בכשפים לצורך שעשוע. למשך העידנים, לוקי ניסה לתפוס את השלטון באסגרד ולהשמיד את תור. בסופו של דבר, אודין מאס בהתנהגותו של לוקי וכלא אותו בתוך עץ עד אשר מישהו יזיל עליו דמעה וישחררו. לוקי שחרר את עצמו על ידי כך שגרם לעלה נידף לפגוע בעינו של היימדל, שומר הגשר ביפרוסט, מה שגרם לו להזיל דמעה. ללוקי מספר רב של פשעים ועוולות באסגרד, והוא הוגלה לא מעט פעמים. הוא פגש במכשף אלדרד, אשר לימד אותו קסם שחור. לוקי גמל לו בכך שנתן אותו לשד האש סירטיר.