stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
יחסו ליהודים

בתחילה לא אהד מקסימיליאן את היהודים.
ב-18 במרץ 1496 פרסם איגרת בה תיאר את כל הפגיעות שפגעו כביכול היהודים בנצרות, ב-1497 גרש את יהודי מרבורג, וב-1499 את יהודי נירנברג. אולם ב-1510 חל מפנה לטובה - הוא מינה את רבי יוסף בן גרשון מרוסהיים למפקד יהודי גרמניה, ומאז התייחס באהדה אל היהודים בממלכתו.
כמו אביו פרידריך השלישי, ונכדו פרדיננד הראשון, הוא העריך רופאים ומורים יהודים. ב-1514 הוא מינה את פאולו ריצ'ו, יהודי מומר, לרופא האישי שלו. הוא התעניין יותר בכישורי העברית של ריצ'ו מאשר ביכולותיו הרפואיות. בשנת 1515, הוא הזכיר לגזבר שלו יאקוב וילינגר כי ריצ'ו התקבל לצורך תרגום התלמוד ללטינית, והפציר בווילינגר לפקוח עליו עין. אולי המום מבקשת הקיסר, ריצ'ו הצליח לתרגם רק שתיים מתוך שישים ושלוש מסכתות של המשנה לפני מותו של הקיסר. עם זאת הצליח ריצ'ו לפרסם תרגום של שערי אורה, חיבורו הקבליסטי של יוסף ג'יקטיליה, שהוקדש למקסימיליאן.
משפחתו

מנישואיו של מקסימיליאן למארי, דוכסית בורגונדיה, היו להם 3 ילדים:
פיליפ היפה (1478–1506)
מרגרטה (1480–1530)
פרנץ (1481)
אושו

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1931 Udaipura, Bhopal State, הראג' הבריטי 
 פטירה:  19 בינואר 1990 (בגיל 58) פונה, הודו 
 שם לידה:  चन्द्र मोहन जैन 
 מדינה:  הודו 
 מקום מגורים:  Koregaon Park, Koregaon Park, ראג׳נישפורם, מומבאי, Gadarwara, ג׳באלפור, מחוז רייזן 
 השכלה:  Dr. Hari Singh Gour University (1957) 
 מעסיק:  Rani Durgavati University, Jabalpur 
 השקפה דתית:  מיסטיקה 
 חתימה:   
 www.osho.com
 
אוֹשוֹ (11 בדצמבר 1931 - 19 בינואר 1990) נולד בשם ראג'ניש צ'נדרה מוהן ג'יין (הינדי: रजनीश चन्द्र मोहन जैन) היה פילוסוף, סופר, מיסטיקן ומורה רוחני הודי ומנהיג תנועת ראג'ניש. במהלך חייו הוא נחשב למיסטיקן שנוי במחלוקת. בשנות ה-60 הוא טייל ברחבי הודו כנואם והיה מבקר קולני של הסוציאליזם, מהטמה גנדי, והאורתודוקסיה הדתית ההינדית. הוא דגל בגישה פתוחה יחסית כלפי המיניות האנושית, דבר שזיכה אותו בכינוי "גורו הסקס" בהודו ובעיתונות הבינלאומית המאוחרת, אם כי גישה זו הפכה מקובלת יותר עם הזמן.
ב-1970 בילה ראג'ניש זמן במומבאי וצירף אליו חסידים הידועים בשם "נאו־סנייאסים". בתקופה זו הרחיב את תורתו הרוחנית, ובאמצעות הרצאותיו נתן את פרשנותו לכתבי הדת, למיסטיקה ולפילוסופים מרחבי העולם. בשנת 1974 ראג'ניש עבר לפונה שבה הוקם אשראם כדי להציע מגוון רחב של "כלי טרנספורמציה", גם עבור המבקרים ההודים וגם הבינלאומיים. בסוף שנות ה-70 התעכבה ההתפתחות של האשראם בגלל מתח בין התנועה לבין ממשלת מפלגת ג'אנטה השלטת של מורארג'י דסאי.
בשנת 1981 המאמצים מוקדו בפעילויות בארצות הברית וראג'ניש עבר לחווה המכונה ראג'נישפורם במחוז ואסקו, אורגון. התנועה עוררה התנגדויות מצד תושבי המחוז וממשלת המדינה, ושורה של מאבקים משפטיים בנוגע לבניית האשראם והמשך הפיתוח צמצמו את הצלחתה. ב-1985, בעקבות חקירת פשעים חמורים, כולל הפיגוע הביולוגי בדאלס ב-1984, ומזימה לרצוח את עו"ד צ'ארלס ה. טרנר, טען ראג'ניש כי מזכירתו האישית מא אננד שילה היא האחראית ויוזמת הפשעים. הוא גורש מאוחר יותר מארצות הברית על פי עסקת טיעון, לפני שהועמד למשפט בשל שהייה בלתי חוקית והונאת הגירה. הסדרה התיעודית ארץ פראית מאוד של נטפליקס מתארת את השתלשלות האירועים בשנים אלה.
לאחר גירושו, 21 מדינות מנעו ממנו כניסה, ובסופו של דבר הוא חזר להודו, והחיה את האשראם בפונה, שבו מת ב-1990. האשראם שלו ידוע כיום כאתר הנופש הבינלאומי של אושו למדיטציה.
התורות הסינקראטיות של ראג'ניש מדגישות את חשיבות המדיטציה, המודעות, האהבה, החגיגה, האומץ, היצירתיות וההומור - תכונות שנתפסו כמדוכאות על ידי דבקות במערכות אמונות סטטיות, במסורת דתית ובחברה. לתורתו של ראג'ניש הייתה השפעה ניכרת על המחשבה של הניו-אייג', והפופולריות שלהם גדלה במידה ניכרת מאז מותו.
ביוגרפיה > ילדות והתבגרות: 1931-1950

אושו נולד כצ'אנדרה מוהן ג'ין, הבכור מבין אחד-עשר ילדים של סוחר בד, בבית סבו וסבתו מצד אמו בקוצ'ואדה; כפר קטן ברובע רייזן במדינת מאדיה פראדש בהודו. הוריו נתנו לו לחיות עם סבו וסבתו מצד אמו עד היותו בן שבע. לפי דיווחו של אושו (ראג'ניש) עצמו, הייתה לכך השפעה רבה על התפתחותו, משום שסבתו נתנה לו את מלוא החופש, והותירה אותו חסר דאגה ללא חינוך או הגבלות כפויות. כשהיה בן שבע, סבו מת, והוא הלך לגדרווארה כדי לגור עם הוריו. ראג'ניש הושפע עמוקות מהמוות של סבו, וגם ממוות של חברת ילדותו ודודניתו שאשי מטיפוס כשהיה בן 15, מה שהוביל לעיסוק במוות שנמשך לאורך כל שנות ילדותו ונעוריו. בשנות בית הספר הוא היה תלמיד מרדני, אבל מחונן, וזכה למוניטין כפולמוסן מעולה. ראג'ניש הפך לאנטי-תאיסט, התעניין בהיפנוזה והשתייך לזמן קצר לסוציאליזם ולשני ארגונים לאומיים הודים: הצבא הלאומי ההודי והראשטרייה סוואימסבק סנג. עם זאת, חברותו בארגונים הייתה קצרת ימים, משום שלא יכול היה להיכנע לכל משמעת חיצונית, אידאולוגיה או מערכת.
ביוגרפיה > שנות האוניברסיטה ומרצה: 1951-1970

בשנת 1951, בגיל תשע עשרה, ראג'ניש החל את לימודיו בבית קולג' בג'אבאלפור. כשהתבקש לעזוב לאחר עימותים עם מדריך, הוא הועבר לקולג' ד.נ. יאהין, גם בג'אבאלפור. לאחר שהוכיח את עצמו כמתווכח בצורה מפריעה, הוא לא נדרש יותר להיות נוכח בקורסים בקולג', למעט מבחנים, וניצל את זמנו החופשי כדי לעבוד כמה חודשים כעוזר עורך בעיתון מקומי. הוא החל לדבר בפומבי ב"סארבה דהרמה סאמלן" השנתית (פגישה של כל הדתות) שהתקיימה בג'אלאפור, שאורגנה על ידי קהילת "טרנפאנטי ג'אין" שאליה נולד, והשתתף בה בשנים 1951 עד 1968. הוא התנגד ללחץ הוריו להינשא. ראג'ניש אמר מאוחר יותר שהוא נעשה מואר רוחני ב-21 במרץ 1953, כשהיה בן 21, בחוויה מיסטית בעת שישב מתחת לעץ בגן הבנווארטלי בג'אאלפור.
בעל תואר B.A. בפילוסופיה בשנת 1955, הוא הצטרף לאוניברסיטת סגר, שם ב-1957 הוא קיבל את התואר שני בפילוסופיה (בהצטיינות). הוא מיד קיבל משרת הוראה במכללת ראיפור בסנסקריט, אך נשיא האוניברסיטה ביקש ממנו במהרה לבקש העברה משום שראה בו סכנה למוסר, לאופי ולדת של תלמידיו. משנת 1958 הוא לימד פילוסופיה כמרצה באוניברסיטת ג'אבאלפור, וקודם לפרופסור בשנת 1960. כמרצה פופולרי, הוא הוכר על ידי עמיתיו כאיש אינטליגנטי במיוחד אשר היה מסוגל להתגבר על הליקויים של החינוך המוקדם שלו בעיר קטנה.
במקביל לתפקידו באוניברסיטה, הוא נסע ברחבי הודו בשם "אצ'ריה ראג'ניש" (אצ'ריה פירושו מורה או פרופסור, ראג'ניש היה כינוי שרכש בילדותו), והרצה על סוציאליזם, גנדי ודתות מוסדיות. הוא אמר כי הסוציאליזם ינציח עוני, והוא תיאר את גנדי כמזוכיסט הנלחם בקידמה וסוגד לעוני. מה שהודו צריכה כדי להימלט מהנחשלות שלה זה קפיטליזם, מדע, טכנולוגיה מודרנית ומניעת הריון. הוא מתח ביקורת על הדתות ההודיות האורתודוקסיות כמתות, מלאות בטקסים ריקים, מייסרות את חסידיהן בפחדים מהגיהנום והבטחה לברכות. הצהרות אלה גרמו לו להיות שנוי במחלוקת, אבל גם צברו לו קהל מעריצים נאמן שכלל מספר סוחרים ואנשי עסקים עשירים. אלה ביקשו ממנו התייעצויות אישיות לגבי התפתחותם הרוחנית וחיי היומיום שלהם, בתמורה לתרומות, והתרגול שלו גדל במהירות. החל מ-1962 הוא החל להוביל מחנות מדיטציה של 3 עד 10 ימים, ומרכזי המדיטציה הראשונים (Jivan Jagruti Kendra) החלו להופיע סביב תורתו, הידועה בשם תנועת ההתעוררות לחיים (Jivan Jagruti Andolan). לאחר סיור שנוי במחלוקת ב-1966, הוא התפטר מתפקידו לבקשת האוניברסיטה.
בסדרת הרצאות מ-1968, שפורסמה מאוחר יותר תחת הכותרת "ממין לסופר-תודעה", הוא זיעזע מנהיגים הינדים על ידי קריאה לקבלה חופשית יותר של יחסי מין, ונודע כ"גורו המין" בעיתונות ההודית. כאשר ב-1969 הוא הוזמן לדבר בוועידה ההינדית העולמית השנייה, על אף חששותיהם של כמה מנהיגים הינדים, הוא ניצל את המאורע כדי להעלות שוב את המחלוקת וטען כי "כל דת המחשיבה את החיים כחסרי משמעות ומלאת סבל, ומלמדת את שנאת החיים, היא לא דת אמיתית, דת היא אמנות שמראה כיצד ליהנות מהחיים". הוא אפיין את הכוהנים כבעלי אינטרס אישי, והתגרה בשנקארכריה של פורי, שניסה לשווא להפסיק את הרצאתו.
ביוגרפיה > מומבאי: 1970-1974

באירוע מדיטציה ציבורית באביב 1970, ראגניש הציג לראשונה את שיטת מדיטציית דינמיק שלו. הוא עזב את ג'בלפור למומבאי בסוף יוני. ב-26 בספטמבר 1970 הוא יזם את קבוצת התלמידים או הנאו־סניאסים הראשונים שלו. להיות תלמיד משמעותו קבלת שם חדש וללבוש את החלוק הכתום המסורתי של קדושים הינדים סגפניים, כולל שרשרת חרוזים (מאלה) הנושאת תליון עם תמונתו. עם זאת, הסניאסינים שלו עודדו לקיים אורח חיים חגיגי ולא סגפני. לא היה צריך לסגוד לו עצמו אבל הוא נחשב כסוכן מזרז, "שמש המעודדת את הפרח להיפתח".
עד אז הוא כבר התחיל להעסיק מזכירה בשם לקשמי, אשר כתלמידתו הראשונה לקחה את השם יוגה לקשמי. לקשמי הייתה בתו של אחד מחסידיו הראשונים, ג'ין עשיר, שהיה תומך מרכזי בקונגרס הלאומי ההודי במהלך המאבק על עצמאות הודו, עם קשרים הדוקים לגנדי, נהרו ומוררג'י דסאי. היא גייסה כסף שאיפשר לראג'ניש לעצור את מסעותיו ולהשתקע. בדצמבר 1970 הוא עבר לדירות וודלנדס שבמומביי, שם הוא נתן הרצאות וקיבל מבקרים, ביניהם המבקרים המערביים הראשונים שלו. עכשיו הוא נסע לעיתים רחוקות, כבר לא מדבר בפגישות פומביות פתוחות. ב-1971 הוא אימץ את התואר "בהגוואן שרי ראג'ניש". שרי היא צורה מנומסת לפנייה שוות ערך למילה "אדוני"; בהגוואן פירושו "מבורך", המשמש במסורת ההודית כמושג של כבוד לאדם שבו האלוהי אינו מוסתר עוד אלא נראה. מאוחר יותר, כאשר שינה את שמו, הוא יגדיר מחדש את משמעותו של בהגוואן.
ביוגרפיה > מסעות וחזרה לפונה 1985–1990

לאחר יציאתו מארצות הברית, חזר אושו להודו ונחת בדלהי ב-17 בנובמבר 1985. הוא קיבל קבלת פנים של גיבור על ידי תלמידיו ההודים וגינה את ארצות הברית כשאמר שהעולם חייב "לשים את המפלצת אמריקה במקומה" ו"או שאמריקה צריכה להיות מושתקת או שאמריקה תהיה סוף העולם." הוא בילה שישה שבועות בהימאצ'אל פראדש. כאשר הוויזות של הלא הודים בין אנשיו בוטלו, הוא עבר לקטמנדו, נפאל, ואחר כך, כעבור שבועות אחדים, לכרתים. הוא נעצר לאחר כמה ימים על ידי שירות הביון הלאומי היווני, טס לז'נבה, אחר כך לסטוקהולם וללונדון, אבל בכל המקרים סירבו להכניסו.
לאחר מכן קנדה סירבה לתת אישור נחיתה, ולכן חזר מטוסו לשדה התעופה שאנון, אירלנד, לתדלק. שם הותר לו לשהות שבועיים בבית מלון בלימריק, בתנאי שלא ייצא מהמלון ולא ידבר בפומבי. הוא קיבל תעודת זהות של אורוגוואי, תושבות ארעית של שנה ואפשרות לתושבות קבע, כך שהחבורה יצאה לדרך ועצרה במדריד, שם הקיפו את המטוס אנשי המשמר האזרחי. הוא קיבל אישור לבלות לילה אחד בדקר, ואחר כך המשיך לרסיפה ולמונטווידאו.
באורוגוואי עברה הקבוצה לבית בפונטה דל אסטה, שם החל אושו לדבר בפומבי עד 19 ביוני, ולאחר מכן הוא "הוזמן לעזוב" ללא סיבה רשמית. אשרה של שבועיים אורגנה עבור ג'מייקה אבל עם הגעתו לקינגסטון המשטרה נתנה לקבוצה 12 שעות לעזוב. אחרי תדלוק בגנדר ובמדריד חזר אושו לבומביי, הודו, ב-30 ביולי 1986.
בינואר 1987 חזר אושו לאשראם בפונה, שם העביר שיחות ערב כל יום, למעט מקרים בהם בריאותו לא איפשרה זאת. פרסום הספרים והתרפיה התחדשו והאשראם עבר התרחבות, כעת כ"מולטיברסיטי", בו הטיפול משמש כגשר למדיטציה. אושו המציא שיטות "תרפיה מדיטטיבית" חדשות כגון "מיסטיק רוז" ו"נו מיינד" והחל להנחות מדיטציות בשיחותיו לאחר הפסקה של יותר מעשר שנים.
תלמידיו המערביים יצרו קומונות לא גדולות, והעדיפו בדרך כלל חיים עצמאיים רגילים. הגלימה האדומה/כתומה והמאלה ננטשו במידה רבה, לאחר שהן היו אופציונליות כבר מ-1985. לבישה של גלימת בורדו - רק בשטחי האשראם - הוצגה מחדש בקיץ 1989, יחד עם גלימות לבנות עבור מדיטציית הערב וגלימות שחורות עבור מנחים.
בנובמבר 1987, אושו אמר כי הוא מאמין שמצבו הבריאותי המידרדר (בחילות, עייפות, כאבים בגפיים וחוסר התנגדות הגוף לזיהומים) נובע מהרעלה על ידי שלטונות ארצות הברית בכלא. הרופאים שלו ועורך הדין שלו לשעבר, פיליפ ג'ו טולקס (סוואמי פרם נירן), שיערו שאלה היו קרינה ותליום שהוקרנו במתכוון מהמזרן עליו ישן, שכן הסימפטומים שלו התמקדו בצד הימני של גופו, אבל הם לא הציגו ראיות מוצקות. עורך הדין האמריקאי צ'ארלס ה' האנטר תיאר זאת כ"בדיה מוחלטת", בעוד שאחרים דיברו על חשיפה ל-HIV או על סוכרת כרונית ומתח.
מתחילת 1988 התמקדו ההרצאות של אושו אך ורק בזרם הזן-בודהיזם. בסוף דצמבר, הוא אמר שהוא כבר לא רצה להיקרא באגוואן שרי רג'ניש, ובפברואר 1989 בחר בשם אושו רג'ניש, שקוצר בספטמבר לאושו. הוא גם ביקש שכל הסימנים המסחריים שמותגו בעבר תחת "רג'ניש" ימותגו מחדש כ"אושו". בריאותו המשיכה להיחלש. הוא קיים את שיחתו הפומבית האחרונה באפריל 1989, ומאז פשוט ישב בשתיקה עם חסידיו.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

לאושו היה קשר זוגי עם ויווק תלמידתו הבריטית (בשמה הקודם, כריסטיאן וולף) במשך כשני עשורים מ-1973.
בספרו path of love אושו מספרעל המפגש עם ויווק: "הייתה לי חברה כשהייתי צעיר. ואז היא מתה. אך על ערש מותה היא הבטיחה לי לחזור. והיא אכן חזרה. שמה של אותה חברה היה שאשי. ועכשיו היא חזרה כויווק לדאוג לי; החיים הם דרמה גדולה, מחזה גדול. הם ממשיכים מהחיים האלו לחיים אחרים ולעוד אחרים".
מתוך ראיון עם ויווק ב-1978:
על המפגש ביניהם: "אחד הדברים הראשונים שבהגוואן אמר לי לאחר הסאנייס היה, "האם את זוכרת אותי? את זוכרת דבר כלשהו עליי?" וכשהוא אמר את זה; הכל התהפך מבפנים לבחוץ. הדבר היחיד שיצא מהפה שלי היה: אני זוכרת שאתה מישהו שאהבתי מאוד"; "עברתי דברים, כמובן, כמו כל אחד אחר. בהתחלה היה, אני לא יודעת מה.. הדברים הקשים הרגילים. עכשיו הכל נפלא, קלילות וצחוק ואור."
ב-1989 ויווק נמצאה מתה בחדר מלון במומבאי כאשר כבר הייתה בקשר זוגי חדש, בדיוק לפני חגיגת יום הולדתו של אושו, כחודש לפני מותו. נסיבות מותה אינן ברורות. יש טענות על כך שויווק סבלה ממאניה דיפרסיה, ושדיכאון עקב הפרידה מאושו הוביל למותה. הסברה היא כי היא מתה ממנת יתר של כדורי שינה, אך לא נקבע האם זה היה באופן מקרי או כהתאבדות מכוונת. אושו עצמו דיבר מעט מאוד על מותה, מעבר לכך שהיא סבלה מדיכאון ממושך.
ביוגרפיה > מצבו הבריאותי

מצבו הבריאותי של אושו הלך והדרדר עם השנים. הוא חלה בסכרת, אסתמה, ואלרגיות שונות, והיה משתמש קבוע בתרופות.
בת זוגו ויווק דיברה בראיון ב-1978 על מצבו הרפואי: "הייתי בדיכאון כשהוא נעשה חולה, אבל עכשיו למדתי לקבל את מה שקורה לגוף שלו באופן הכי טוב שאני יכולה; עכשיו הוא אומר כשהוא מרגיש את זה מגיע, וזה יפהפה, פשוט לתת לו את התרופה. זה לא עוצר את זה, אבל זה מקל על החלק הגרוע ביותר, המחנק, והחלק שעוצר את הנשימה שלו."
ביוגרפיה > מוות

אושו התאבד באמצעות מדיטציה בטיסה ב-19 בינואר 1990, בגיל 58, השאיר אחריו חוב בסך 4 מיליארד דולר למס הכנסה והסיבה הרשמית למותו הייתה אי-ספיקת לב, אולם על פי ההצהרה שהוציאו חברי הקומונה שלו הוא מת משום ש"חייו בגוף האנושי שלו הפכו לגיהנום", וזאת לאחר שהורעל, לכאורה, בבתי הכלא בארצות הברית. האפר שלו נמצא בחדר השינה החדש שלו בבית לאו צו במרכז אושו בפונה. שם, על האפיטף, נכתבו לזכרו המילים הבאות: "אושו, מעולם לא נולד, מעולם לא מת, רק ביקר בכדור הארץ בין 11 בדצמבר 1931 ל-19 בינואר 1990“.
הוראה

תורתו של אושו, שנמסרה דרך הרצאות שלו, לא הוצגה במסגרת אקדמית, אלא משולבת בבדיחות וברטוריקה מיוחדת. הדגש לא היה סטטי אלא השתנה עם הזמן: אושו התענג על פרדוקס וסתירה ולכן קשה לסכם את עבודתו. הוא שמח לעסוק בהתנהגות שנראתה מנוגדת לחלוטין לדימויים מסורתיים של אנשים מוארים; ההרצאות המוקדמות שלו בפרט, היו מפורסמות במיוחד בהומור שלהן ובסירובן לקחת משהו ברצינות. כל ההתנהגות הזאת, כמה שהייתה גחמנית וקשה לעיכול, הוסברה כ"שיטה לשינוי" שנועדה "לדחוף אנשים מעבר לשכל".
הוא דיבר על מסורות רוחניות גדולות, כולל ג'יניזם, הינדואיזם, חסידות, טנטרה, טאואיזם, נצרות, בודהיזם, על מגוון של מיסטיקנים מזרח ומערב ועל כתבי קודש כמו אופנישדות ועל הגורו גרנת' סאהיב. הסוציולוג לואיס פ. קרטר ראה את רעיונותיו כמושרשים באדויטה ההינדית, שבה החוויות האנושיות של נפרדות, דואליות וזמניות מוצגות כמין ריקוד או משחק של מודעות קוסמית שבה הכול קדוש, בעל ערך מוחלט והוא מטרה בפני עצמה. בן דורו, ג'ידו קרישנהמורטי, לא הסכים עם אושו, אך יש קווי דמיון ברורים בין תורתם.
אושו גם שאב ממגוון רחב של רעיונות מערביים. אמונתו באחדות הניגודים מזכירה את הרקליטוס, בעוד לתיאור שלו על האדם כמכונה, הנידון למופע חסר אונים מתוך דפוסים לא-מודעים ונוירוטיים, יש הרבה במשותף עם פרויד ועם גורדייף. תפיסתו של "האיש החדש", העולה על מגבלות המוסכמה החברתית, מזכירה את 'מעבר לטוב ולרע' של ניטשה. הקידום שלו לשחרור מיני דומה בהשוואה לזה של ד.ה לורנס, והמדיטציות ה"דינמיות" שלו חבות חוב לווילהלם רייך.
הוראה > האגו והמיינד

לפי אושו כל אדם הוא בודהא עם פוטנציאל להארה, אשר מסוגל לאהבה ללא תנאים ומסוגל להיענות לחיים במקום להגיב להם אף על פי שהאגו בדרך כלל מונע אפשרויות אלו, מביא להזדהות עם התניות חברתיות ויותר צרכים מדומים, קונפליקטים ותחושה אשלייתית של זהות שאיננה אלא ענן סמיך של חלומות. אבל המשיכה של המוח לעבר, טוען אושו, מונעת מבני אנוש את היכולת לחיות בצורה אותנטית בהווה, גורמת להם להדחיק רגשות עמוקים ומנתקת אותם מהחוויות מלאות השמחה שמתרחשות כאשר חובקים את ההווה במלואו:" למיינד אין שום יכולת לשמחה, הוא רק חושב על הנאה״. התוצאה היא שהאנשים מרעילים עצמם בכל מיני נוירוזות, קנאות וחוסר ביטחון. הוא טען כי ההדחקה הפסיכולוגית שלעיתים קרובות מעודדים אותה מנהיגי הדת, מביאה להתפרצות רגשות במלבוש שונה, למשל הדחקה מינית הובילה לתרבויות אשר אובססיביות בהתעסקות מינית. במקום להדחיק, בני האדם צריכים לבטוח ולקבל עצמם ללא תנאי. אין זה מספיק להבין זאת אינטלקטואלית, כאילו שהמוח מבקש להטמיע זאת כמו עוד פיסת מידע: כאן נחוצה מדיטציה.
הוראה > מדיטציה

אושו הציג את המדיטציה לא רק כתרגול, אלא כמצב של מודעות שיש לשמר בכל רגע, איכות תודעתית המעירה את האדם מהאוטומטיות של תגובותיו המכניות המותנות על ידי אמונות וציפיות. הוא השתמש בטכניקות מהפסיכותרפיה המערבית (קפיצות, צעקות, חיבוקים, ריקוד ועוד) בשלבים הראשונים של טכניקות המדיטציה כדי ליצור מודעות לדפוסים מנטליים ורגשיים.
אושו חידש ועיבד בסך הכל למעלה ממאה טכניקות מדיטציה. טכניקות "המדיטציות האקטיביות" שלו מאופיינות בשלבים של פעילות גופנית המובילות לשקט. המפורסמת ביותר מביניהן נותרת מדיטציית דיינמיק, אשר תוארה כמעין מיקרוקוסמוס של השקפתו. היא מבוצעת בעיניים עצומות או מכוסות ומורכבת מחמישה שלבים, ארבעה מהם מלווים במוזיקה. ראשית, המודט נכנס לעשר דקות של נשימה מהירה דרך האף. עשר הדקות הבאות הן קתרזיס רגשי: "אפשר לכל מה שקורה לקרות... צחק, צעק, צרח, קפוץ, רעד - כל מה שבא לך לעשות, תעשה את זה! " בשלב הבא, במשך עשר דקות המודט קופץ למעלה בזרועות מורמות וצועק הו! (Hoo!) בכל פעם שהוא נוחת על כפות רגליו. בשלב הרביעי, שלב השקט, המתרגל מפסיק כל תנועה לגמרי, בבת אחת, ונשאר לחלוטין ללא תנועה למשך רבע שעה, כאשר הוא עד לכל מה שמתרחש. השלב האחרון של המדיטציה הוא רבע שעה של ריקוד וחגיגה.
אושו פיתח טכניקות נוספות של מדיטציות אקטיביות, כגון מדיטציית השקשוק - קונדליני, ומדיטציית ההמהום - נדאברהמה, שהן פחות פיזיות, על אף שגם הן כוללות פעילות גופנית מסוג זה או אחר.
ה״תרפיות המדיטטיביות״ שהוא פיתח בשלב מאוחר יותר נמשכות מספר ימים. תהליך "אושו מיסטיק רוז" מורכב משלוש שעות של צחוק כל יום במשך שבוע, שלוש שעות של בכי ביום בשבוע השני, ובשבוע השלישי שלוש שעות של מדיטציה שקטה מדי יום. תהליך "אושו נו-מיינד" מורכב משעה של ביטוי באמצעות ג'יבריש ושעה של מדיטציה שקטה, שעתיים כאלה מדי יום במשך שבוע.
תהליכים אלה, בהם המתרגל הוא "עד" למה שקורה, מאפשרים "קפיצה לתוך מודעות".
אושו האמין ששיטות הקתרזיס הללו נחוצות משום שקשה לאנשים מודרניים פשוט לשבת ולהיכנס למדיטציה, ושברגע ששיטות אלה סיפקו הצצה לשקט של המדיטציה, אנשים יוכלו להשתמש בשיטות אחרות ללא קושי.
הוראה > סנייאס

מרכיב מרכזי נוסף בדמותו של אושו היה הנוכחות שלו כמאסטר- מורה: "מאסטר משתף את נוכחותו איתך, לא את הפילוסופיה שלו... הוא אף פעם לא עושה דבר לתלמידיו". טקס החניכה שהציע היה שונה: " אם ההוויה שלך יכולה לתקשר אתי, זה הופך לאחווה אמיתית... זו הרמה הגבוהה ביותר האפשרית של תקשורת: מסר ללא מילים. ההוויות שלנו מתמזגות. מצב כזה אפשרי רק אם אתה הופך לתלמיד." בסופו של דבר, בהיותו "גורו של פרודיה עצמית", אושו אפילו ערער את סמכותו שלו עצמו, בכך שהצהיר שהלימוד שלו הוא לא יותר מאשר משחק או בדיחה. הוא שב והדגיש שכל דבר באשר הוא, יכול להיות הזדמנות למדיטציה.
הוראה > התכחשות/ויתור והאדם החדש

אושו ראה ב"נאו-סנייאס" שלו צורה חדשה לגמרי של דיסציפלינה רוחנית, או כזו שפעם התקיימה, אך מאז נשכחה. הוא חשב שהסנייאס ההינדי המסורתי הפך למעין מערכת של התכחשות חברתית וחיקוי. הוא הדגיש את החופש הפנימי המלא והאחריות העצמית, ולא דרש שינויים התנהגותיים שטחיים, אלא טרנספורמציה פנימית עמוקה יותר, לקבל את התשוקות ולהתעלות מעליהן, במקום להתכחש אליהן. כאשר פריחה פנימית כזו תתרחש, תשוקות כמו התשוקה למין תשארנה מאחור.
אושו אמר כי הוא "הגורו של העשירים" וכי העוני החומרי אינו ערך רוחני אמיתי. הוא צולם לבוש בבגדים מפוארים ובשעונים בעבודת יד, ובזמן ששהה באורגון נהג מדי יום ברולס-רויס אחר - חסידיו, כפי שדווח, רצו לקנות לו 365 כאלה, רולס רויס אחד לכל יום בשנה. צילומים של הרולס רויסים נשלחו לעיתונות. הם אולי שיקפו את תמיכתו בעושר, כמו גם את רצונו להתגרות ברגישויות האמריקניות, כפי שנהנה לפגוע ברגישויות ההודיות לפני לכן.
רג'ניש רצה ליצור "אדם חדש" המשלב את הרוחניות של גאוטמה בודהה עם ההתלהבות לחיים שמגלם זורבה היווני של ניקוס קאזאנצקיס: "הוא צריך להיות מדויק ואובייקטיבי כמדען ... רגיש, מלא תשוקה, כמו משורר ...ונטוע עמוק בתוך ההוויה שלו כמו המיסטיקן.." המונח שלו "האדם החדש" התייחס לגברים ולנשים באופן שווה, והוא ראה את תפקידם כמשלימים; ואכן, רוב תפקידי ההנהגה של התנועה שלו היו בידי נשים. אדם חדש זה, "זורבה הבודהה", אינו צריך לדחות את המדע וגם לא את הרוחניות, אלא לאמץ את שניהם. אושו האמין שהאנושות בסכנת הכחדה בשל התפוצצות אוכלוסין, השואה הגרעינית הממשמשת ובאה ומחלות כמו איידס, וחשב שרבים מהחוליים של החברה ניתנים לתיקון באמצעים מדעיים. האיש החדש לא יילכד עוד במוסדות כמו משפחה, נישואין, אידאולוגיות פוליטיות ודתות. במובן זה, אושו דומה לגורואים אחרים שיצאו נגד התרבות, ואולי אפילו להוגים פוסט-מודרניסטים ודקונסטרוקציוניים.
הוראה > המתת חסד

אושו דיבר פעמים רבות על הסכנות של התפוצצות אוכלוסין, וקרא ללגליזציה כלל עולמית של אמצעי מניעה והפלות. הוא תיאר את האיסורים הדתיים על הדברים הללו כפליליים, וטען שההצהרה של האו"ם על "הזכות לחיים" של בני אדם שיחקה לידיהם של תומכי הדת. על פי אושו, אין לאדם זכות לדון מישהו ביודעין לחיים של סבל: החיים צריכים להתחיל רק בלידה, וגם אז, "אם ילד נולד חירש, מפגר, ואנחנו לא יכולים לעשות כלום, וההורים מוכנים, יש להרדים את הילד לשינה נצחית" במקום "להסתכן בכך שהילד הנכה, העיוור יהיה לנטל על כדור הארץ״.
הוא טען שזה משחרר את הנשמה כדי שבמקום זאת תוכל לאכלס גוף בריא, "רק הגוף חוזר אל היסודות הבסיסיים שלו, הנשמה תעוף לרחם אחרת, שום דבר לא ייהרס. אם אתה באמת אוהב את הילד, אתה לא תרצה שיחיה חיים של שבעים שנה באומללות, בסבל, בחולי, בזיקנה. כך שגם אם הילד נולד, אם הוא אינו מסוגל מבחינה רפואית ליהנות מהחיים במלואם עם כל החושים, בריא, מוטב שהוא יכנס לשינה נצחית וייוולד במקום אחר עם גוף טוב יותר". הוא הצהיר שההחלטה להביא ילד צריכה להיות עניין רפואי, ושהפיקוח על האוכלוסייה ועל הגנטיקה צריך להישמר בתחום המדע, מחוץ לשליטה של הפוליטיקאים: "אם הגנטיקה נמצאת בידי יוסיף סטלין, אדולף היטלר, בניטו מוסוליני, מה יהיה גורלו של העולם? " הוא האמין שבידיים הנכונות ניתן להשתמש בכלים אלה באופן חיובי: "ברגע שנדע איך לשנות את התוכנה, אלפי אפשרויות נפתחות. אנחנו יכולים לתת לכל גבר ואשה את הטוב ביותר מהכל. אין טעם שמישהו יסבול ללא צורך. מצבים של פיגור, נכות, עיוורון וכיעור - כל אלה יהיו ניתנים לשינוי."
הוראה > נאו טנטרה

מושג חדש יחסית שטבע אושו הוא נאו טנטרה, זהו שילוב בין הטנטרה לשיטות טיפול. שילוב חוכמת המזרח עם הידע והפתיחות של המערב תוך שימת דגש על החסימות הרגשיות ומקבילותיהן הפיזיות, מציאת המקור לחסימות אלו וכיצד ניתן לרפא אותן. הנאו טנטרה עושה שימוש בכלים מודרניים, אשר חלקם לקוח מתוך מדע הפסיכולוגיה, תרפיה, הפסיכודרמה כמו גם שימוש בתורות מודרניות יחסית כדוגמת תורת ה'פעימות' (pulsation), וה'ביו-אנרגיה' (Bio-Energy) של וילהלם רייך. לצד התרגול המסורתי של הטנטרה, מדיטציה, טנטרה-יוגה ויוגה. לצד טכניקות מדיטציה עתיקות נעשה שימוש במדיטציות מודרניות הנעזרות בתנועה, מוזיקה וריקוד. הוא טען שטנטרה כתרפיה מאפשרת התמודדות עם טראומות רגשיות ומיניות אשר פוגעות בתפקוד המיני, מערכות יחסים ואף בבריאות הפיזית. כמו כן, הוא טען שהיא מאפשרת תקשורת טובה יותר של המטופל עם עולמו הפנימי וכתוצאה מכך, תקשורת בריאה עם הסובבים אותו. נאמר שבין המושגים שנעשה בהם שימוש "נו - אטצ'מנט" - מושג הלקוח מעולם הבודהיזם הטנטרי, לפיו אמורים בני הזוג, להתנהג בהתאם למשיכה המינית העכשווית שלהם, ולא לפי כללי הזוגיות הנהוגים בעולם המערבי. "כאן ועכשיו" - מושג המגדיר את הרגע הנוכחי כרגע מיוחד שלא יחזור לעולם.
ספריו של אושו

חסידיו פרסמו כמה מאות ספרים אשר מכילים רבות מהרצאותיו שנערכו רובן באשראם שייסד בפונה ואשר עסקו בעיקר במקומה של הרוחניות בחייו של האדם המודרני. באחד מהם, "חמלה" מפורטת השקפתו בנושא חשיבות המיניות בחיי האדם: כ"שההשתוקקות נעלמת, האנרגיה שנעה בהשתוקקות נשארת — היא לא יכולה להיעלם. השתוקקות היא רק צורה של אנרגיה. זאת הסיבה שאפשר להפוך דחף אחד לשני. כעס יכול להפוך למין, מין יכול להפוך לכעס. מין יכול להפוך לחמדנות, ולכן אם תתבונן באדם חמדן מאוד תראה שהוא פחות מיני. אם הוא חמדן מקיר לקיר, מלא חמדנות כרימון, הוא לא יהיה מיני בכלל, הוא יהיה פרוש — כי כל האנרגיה שלו מתבטאת ופורקת את עצמה דרך החמדנות. אם אתה נתקל באדם מיני מאוד, תמצא תמיד שאינו חמדן, כי לא נשארה אנרגיה לחמדנות. אם תתבונן באדם שהדחיק את מיניותו, תראה שהוא כועס מאוד. הכעס שאצור בתוכו יהיה דרוך תמיד ומוכן לצוף ולעלות על פני השטח. תוכל לראות בעיניו, בפניו, שהוא רק כועס. כל האנרגיה המינית הפכה לכעס. זאת הסיבה שכל אותם נזירים ופרושים למיניהם הם תמיד כועסים. אופן הילוכם מראה את כעסם. האופן שהם מסתכלים עליך מעיד על כעסם. השקט שלהם דק כעובי העור — גע בהם והכעס יתפרץ. המין הפך לכעס. אלה רק הצורות, החיים הם האנרגיה."
בספר אחר דן אושו בחשיבות המדיטציה: "מדיטציה היא הרפתקה, ההרפתקה הגדולה ביותר שהתודעה האנושית יכולה לבחור. מדיטציה היא רק להיות בלא לעשות דבר – אף פעולה, אף מחשבה, אף רגש. אתה רק קיים, וזה תענוג עילאי. מאין בא התענוג הזה, כשאינך עושה דבר? הוא בא משום מקום, או שהוא בא בכל מקום.
הוא אינו נגרם, מכיוון שהקיום עשוי מהחומר הנקרא אושר.
מדיטציה אינה נגד עשייה. לא תיאלץ לברוח מהחיים. היא פשוט מלמדת אותך דרך חיים חדשה: אתה הופך למרכז הציקלון. חייך ממשיכים. למעשה, הם ממשיכים ביתר עוז – ביותר שמחה, ביותר בהירות, ביותר חזון, ביותר יצירתיות – אך עם זאת אתה רחוק, רק צופה על הגבעה, פשוט רואה את כל אשר מתרחש סביבך. אינך העושה, אתה הצופה."