stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית עיריית בריסל
היסטוריה

החלק העתיק ביותר בבית העירייה הנוכחי הוא האגף המזרחי (הנמצא בצד שמאל כשמתבוננים בחזית הבניין). אגף זה, עם מגדל פעמונים קטן, נבנה בשנים 1402–1420 בפיקוחו של יאקוב ון תינן (Van Thienen), והתוכניות המקוריות לא כללו אפשרות הרחבה עתידית. כשאישרו לגילדות העירוניות להצטרף למועצת העיר לצד נציגי האצולה, נוצר הצורך להרחיב את המבנה. אגף נוסף וקצר יותר הושלם בתוך חמש שנים מרגע שקארל האמיץ הניח את אבן הפינה ב-1444. את האגף הימני בנה גיום דה ווגל (בהולנדית וילם דה פוחל, De Voghel), שבנה ב-1452 גם את ה-Magna aula, חדר האסיפות.
הצריח בסגנון גותי-ברבנטי תוכנן על ידי יאן ון ראוסברוק, אדריכל החצר של פיליפ הטוב. ב-1455 כבר החליף הצריח את מגדל הפעמונים הישן. המגדל הרבוע הולך וצר, והופך למעשה שבכה מתומן, עטור בשפע צריחונים. מעל הצריח עומד פסל מתכת מוזהב בגובה חמישה מטר של מלאך-השרת מיכאל, הקדוש הפטרון של העיר, השוחט דרקון או שד. המגדל, דלת הכניסה שתחתיו וחזית בית העירייה אינם מתואמים, והדבר בולט לעין; על פי האגדה האדריכל התאבד בקפיצה מן המגדל כשגילה את ה"טעות". אבל סביר יותר שחוסר הסימטריה היה תוצאה צפויה מראש ומקובלת של מגבלות החלל והשינויים בתוכניות הבניין עם השנים.
חזית הבניין מעוטרת במספר רב של פסלים המייצגים אצילים, קדושים ודמויות אלגוריות. הפסלים בחזית הבניין כיום הם העתקים - הפסלים המקוריים שמורים במוזיאון העירוני הנמצא מול העירייה, בצידה השני של הכיכר.
בעקבות הפצצת בריסל ב-1695 על ידי הצבא הצרפתי בהנהגת הדוכס מווילרואה פרצה שרפה גדולה בכיכר ושרפה את החלל הפנימי של בית העירייה; הארכיון העירוני ואוספי האמנות עלו בלהבות. פנים הבניין נבנה מחדש, ותוספת של שני אגפים אחוריים הביאו את הבניין, שהיה בצורת L, לצורתו המוכרת כיום: מרובע עם חצר פנימית, שהושלם ב-1712 על ידי קורניי ון נרוון (Van Nerven). עיצוב הפְּנים הגותי שוחזר על ידי ויקטור ז'אמאר בסגנונו של המורה שלו, אז'ן ויולה-לה-דוק. ב-1868 הוצבו באולמות שטיחי קיר, ציורים ופסלים, רובם מתארים דמויות ומאורעות בהיסטוריה של בריסל.
בניין העירייה היה גם מקום מושבה של ממשלת בראבנט עד 1795. מ-1830, אחרי המהפכה הבלגית, התאספה בבניין גם הממשלה הזמנית של בלגיה. כיום עברו רוב משרדי העירייה לבניין משרדים חדש שנבנה בשנות השבעים של המאה ה-20; אבל כמה פונקציות טקסיות נותרו עדיין בבניין ההיסטורי, בהן משרדו של ראש העיר עצמו ואולם שבו נערכים טקסי נישואים אזרחיים.
בועז שכביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 ביוני 1924 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  17 בפברואר 2012 (בגיל 87) 
 ענף מדעי:  ספרות  ובלשנות
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 
בועז שכביץ (7 ביוני 1924 – 17 בפברואר 2012) היה פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, בלשן וחוקר ספרות, חבר האקדמיה ללשון העברית ומנהלו הראשון של מרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית.
תולדות חייו

נולד בחיפה, דור שלישי למשפחתו בארץ ישראל. סבו, יעקב הכהן ש"ך-עוויץ (מצאצאי שבתי כהן, שכונה "שפתי כהן" (ש"ך) על שם חיבורו הידוע), למד בישיבת וולוז'ין, רכש קרקע בגדרה ועלה בעליית הביל"ויים. בין היתר התכוון הסב להוציא קונקורדנציה למשנה, רעיון אותו המשיך נכדו שתכנן להוציא קונקורדנציה לסידור התפילה.
למד בבית הספר הריאלי ועוד לפני שסיים את לימודיו התנדב לשרת בגדוד הראשון של הבריגדה היהודית. ב-1946 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות ולשון עברית. במהלך לימודיו גויס לחי"ש והיה שליש גדוד בית חורון של חטיבת עציוני בקרבות מלחמת העצמאות. במשך שנים, מאז 1952, לימד באוניברסיטה העברית את יסודות ההבעה בכתב והכתיבה הנכונה של חיבורים עיוניים וערך את "פינת הלשון" בקול ישראל. הקפדתו העיקרית הייתה על מבטא עברי נקי ומדויק וביטוי נהיר וברור.
בשנת 1961 התמנה למזכיר הקונגרס העולמי השלישי למדעי היהדות.
בשנת 1963 קיבל תואר דוקטור, נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "בעיות בסגנון הפרוזה המסאית של ראשית הספרות העברית החדשה, על פי הפרוזה של נפתלי הרץ וייזל".
ב-1970 התקבל לאוניברסיטת תל אביב בדרגת מרצה בכיר והיה למנהלו הראשון של "מכון כץ לחקר הספרות העברית" על שם בן-ציון כ"ץ (לימים מרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית).
מפעל מרכזי בחייו היה חקר שירת שמעון הלקין והוא אף ערך (עם מנחם פרי) את ספר היובל לכבודו במלאת לו 75, בשנת 1972.
ממאמריו

"יערות מתוהמים: אפיזודות בביוגרפיה ליטראריה של שמעון הלקין", סימן קריאה, 2, 1975
"ארבע לשונות: עיונים של ספרות בלשון המשכילים על פי 'המאסף'", מולד 212, תשכ"ז, עמ' 236–242
"הערות על דבר שימוש הסביל בעברית", לשוננו לעם י"ח (תשכ"ז) 8-11
"מיעוט-פנים וריבוי-פנים בדימוי", תרביץ ל"ז (תשכ"ח) 396-374
"רובדי אוצר המלים ב"דברי שלום ואמת של נ"ה ויזל (עיון של סגנון בלשון-העיון הסינתטית)", לשוננו, ל"ב, ג (ניסן תשכ"ח, 1968), עמ' 304-307
"בין אמור לאמירה : למהותה של ה"מליצה"", הספרות ב, 3 (תש"ל) 664-668
"שיעורו וגיוון-שיעורו על המשפט בכתיבת-העיון שבעברית", לשוננו ל"ד (תש"ל) 210-224
"ניסיונות-שימוש במחשב בחקר הספרות העברית החדשה", צבי מלאכי (עורך), על שירה וסיפורת (תשל"ז) 215-228
"פיסוק בזמנו (על הפיסוק הנוהג בסיפורי ש"י עגנון)", דב סדן, אפרים אלימלך אורבך, לעגנון שי: דברים על הסופר וספריו (תשכ"ו) 281-288
"אומנות הסיפור והלשון ב"המוצא"", מחברות לחקר יצירתו ופועלו של י.ח. ברנר (תשל"ז) 46-71
בעריכתו

בועז שכביץ ומנחם פרי (עורכים), ספר היובל לשמעון הלקין: במלאת לו שבעים וחמש שנים, ירושלים: ר. מס, תשל"ה–1975.
הערות שוליים

↑  אתר מרכז קיפ
↑  אמנון בן צבי הורביץ, לזכרו של מרדכי שכביץ, איש גדרה, הַבֹּקֶר, 2 בנובמבר 1944
↑  דב סדן, בין זבולון ליששכר, דבר, 11 ביולי 1967
↑  בועז שכביץ באתר הלוחם היהודי
↑  זהבה מנדלסון, מכון לחקר הספרות העברית באוניברסיטת תל אביב, מעריב, 10 בפברואר 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268060805171  CANTIC: a19609656  ISNI: 0000 0000 8211 9451  LCCN: n83201756  NLA: 36506861  NTA: 242323693  Trove: 1263274  VIAF: 28456350   WorldCat (עם VIAF): 28456350
בוב הוק

רוברט ג'יימס לי "בוב" הוק (באנגלית: Robert James Lee "Bob" Hawke; ‏ 9 בדצמבר 1929 - 16 במאי 2019) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה העשרים ושלושה וכמנהיג מפלגת הלייבור האוסטרלית משנת 1983 ועד 1991. לאחר עשור בו שימש כנשיא מועצת האיגודים המקצועיים של אוסטרליה (Australian Council of Trade Unions – ACTU), הוא נבחר ב-1980 לפרלמנט האוסטרלי מטעם מפלגת הלייבור כנציג מחוז הבחירה של ווילס שבויקטוריה. שלוש שנים לאחר מכן, הוא הוביל את מפלגת הלייבור לניצחון סוחף בבחירות והושבע כראש ממשלה. הוא הנהיג את הלייבור לשלושה ניצחונות נוספים בבחירות של 1984, 1987 ו-1990 ובכך הוא היה מנהיג הלייבור המוצלח ביותר בתולדות המפלגה. בסופו של דבר הוחלף הוק בסוף שנת 1991 על ידי פול קיטינג. נכון ל-2019 הוא ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור שתקופת כהונתו הייתה הארוכה ביותר והשלישי מבין כל ראשי ממשלת אוסטרליה באורך תקופת כהונתם.
ראשית חייו

בוב הוק נולד בעיירה בורדרטאון שבאוסטרליה הדרומית, לקלם, שהיה כומר בכנסייה קהילתית פרוטסטנטית ולאדית (אלי), מורה בבית ספר. דודו, אלברט הוק, היה ראש ממשלת אוסטרליה המערבית מטעם הלייבור בין השנים 1953 – 1959 וכן היה ידיד קרוב של ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון קרטין, שבמובנים רבים שימש לבוב הוק כדמות מופת. לאלי הוק הייתה אמונה חזקה בנוגע לייעודו של בנה ואמונה זו תרמה לביטחון העצמי שלו לכל אורך הקריירה שלו. מוצאם של שני הוריו של הוק היה מקורנוול והוא תמיד טרח לציין זאת. עקב זאת כתב הסופר וההיסטוריון מקורנוול, א.ל. רוז: "מאפייניו של בוב הוק הם קורניים כפי שהם אוסטרליים. אני יודע זאת היטב; האינדיבידואליזם התוקפני, האנוכיות, הרגישות, המחויבות לשמירת טינה ואף קורטוב של נקמנות". בוועידה עולמית של צעירים נוצריים בהודו שהוא השתתף בה ב-1952, אמר הוק: "ראיתי את כל הילדים מוכי העוני בשערי המקום המפואר בו אנו סעדנו ואני פשוט הוכיתי תדהמה מהניגוד המשווע בין הדת לבין צורכי האנשים". בסופו של דבר נטש הוק את אמונותיו הנוצריות. בתקופה בה הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו הוא כבר הגדיר את עצמו כאגנוסטיקן. ב-2008 אמר הוק לאיש הטלוויזיה, אנדרו דנטון, שאמונתו הנוצרית של אביו המשיכה להשפיע על השקפתו, אך "אבי אמר לי שאם אני מאמין באבהותו של האל, בעל כורחי אני מאמין באחוות האדם, שני הדברים חייבים להיות קשורים זה לזה, ואף על פי כן, נטשתי את הכנסייה ואני לא אדם דתי, אמת זו נשארה בתוכי".
הוק התחנך בבית ספר בפרת' ולמד באוניברסיטת אוסטרליה המערבית, שם סיים תואר ראשון במשפטים. בגיל 15 הוא התפאר שיום אחד הוא יהיה ראש ממשלת אוסטרליה. ב-1947, בגיל 18, הוא הצטרף למפלגת הלייבור האוסטרלית ובסוף 1952 הוא הגיש בקשה לקבל את מלגת רודז ונענה בחיוב. בשנה שלאחר מכן הוא החל את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד, אך עד מהרה הוא הבין שלימודיו באוקספורד חופפים ברובם את תחומי לימודיו באוניברסיטת אוסטרליה המערבית והוא המשיך ללימודי תואר שני ובינואר 1956 הוא הגיש עבודת גמר על נושא קביעת השכר באוסטרליה.
בגיל 17 היה הוק מעורב בתאונת דרכים עם האופנוע שלו ומצבו היה קריטי במשך כמה ימים. אחיו ניל מת בהיותו בגיל זה. מצב זה בו היה על סף המוות שימש להוק כמניע למצות את יכולותיו וכישוריו ולא לבזבז אותן.
במרץ 1956 נישא הוק להייזל מסטרסון בכנסיית טריניטי בפרת'. הזוג הביא לעולם ארבעה ילדים, אך בנם הרביעי, מת בינקותו ב-1963. בשנת 1971 הוכרז הוק כאב השנה של מדינת ויקטוריה. באותה שנה הוענקה להוק מלגת לימודים לתואר דוקטור בתחום הבוררות במחלקה למשפטים של האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה. זמן קצר לאחר תחילת לימודיו הוא היה לנציג הסטודנטים במועצת האוניברסיטה.
ב-1957 הומלץ בפני נשיא מועצת האיגודים המקצועיים של אוסטרליה (Australian Council of Trade Unions – ACTU), אלברט מונק, לקבל את הוק כעוזר מחקר והוא החליף את הרולד סאוטר שהיה למזכיר המועצה. ההמלצה הועברה למונק על ידי ה.פ. בראון, שהיה המנחה של הוק באוניברסיטה הלאומית ושבמשך שנים סייע למועצה בתחום השכר. הוק החליט להפסיק את לימודי הדוקטורט שלו, לקבל את ההצעה ולהעתיק את מגוריו למלבורן.
חבר הפרלמנט

ניסיונו הראשון של הוק להיבחר לפרלמנט היה ב-1963. הוא הציג את מועמדותו במחוז הבחירה של קוריו בוויקטוריה והפסיד בהפרש של 3.1% בלבד. במהלך שנות השבעים ניסה הוק את מזלו פעמים נוספות, שעליהן הוא יכתוב מאוחר יותר שהוא מתחרט עליהן. בסופו של דבר הוא הציג את מועמדותו לפרלמנט בבחירות הכלליות של 1980 מטעם מחוז הבחירה של ווילס במלבורן ונחל ניצחון קל יחסית. מיד עם בחירתו לפרלמנט מונה הוק להיות השר לענייני יחסי עבודה, תעסוקה ונוער בממשלת הצללים של ביל היידן. במהלך תקופה זו המשיכו סקרי דעת הקהל להראות שבניגוד להיידן, הוק נחשב ל"מנצח מובטח בבחירות". לאחר ההפסד בבחירות של 1980, מעמדו של היידן כמנהיג המפלגה כבר לא היה בטוח. מתוך מטרה להרגיע את הספקולציות על מעמדו, החליט היידן בסופו של דבר להכריז על בחירות לתפקיד מנהיג המפלגה ב-16 ביולי 1982, בהאמינו שאם הוא יזכה, הוא יהיה מסוגל להנהיג את המפלגה בבחירות הבאות. הוק הציג את מועמדותו מול היידן, שניצח אותו, אך ניצחון זה, שהושג רק בזכות יתרון של חמישה קולות, לא היה מוחלט מספיק כדי לפזר את החששות שהוא לא יהיה מסוגל להוביל את הלייבור לניצחון בבחירות.
למרות תבוסתו, המשיך הוק למשוך בחוטים מאחורי הקלעים כדי להביא לשינוי במנהיגות המפלגה, כשהסקרים ממשיכים להראות שהוק הוא דמות אהודה בהרבה בהשוואה הן להיידן והן לפרייזר. על מעמדו של היידן כמנהיג הוטל ספק נוסף לאחר תוצאות גרועות מבחינת המפלגה בבחירות הביניים של 1985 במחוז הבחירה של פלינדרס בוויקטוריה, שנערכו בעקבות התפטרותו של השר לשעבר מהמפלגה הליברלית, סר פיליפ לינץ'. מפלגת הלייבור הייתה זקוקה ל-5.5% נוספים כדי לזכות במושב זה ועל פי תחזיות התקשורת היא הייתה אמורה לנצח.
כישלון זה גרם לרבים מחברי הפרלמנט של הלייבור להגיע למסקנה שרק הוק יהיה מסוגל להוביל את המפלגה לניצחון בבחירות הבאות. מעצבי דעת קהל, כמו גרהם ריצ'רדסון ובארי אונסוורת', העבירו בשלב זה את תמיכתם מהיידן להוק. יותר מכך, ידידו הנאמן של היידן ובעל בריתו הפוליטי, מנהיג סיעת הלייבור בסנאט, ג'ון בוטון, השתכנע בסופו של דבר שסיכוייו של הוק לנצח בבחירות גדולים לאין שיעור מאלה של היידן. בהאמינו בתחילה שהוא יוכל להמשיך, נטישתו של בוטון הייתה הקש האחרון ששכנע את היידן שעליו להתפטר מתפקידו כמנהיג הלייבור. ב-3 בפברואר 1983 פחות מחודשיים לאחר התבוסה בפלינדרס, הודיע היידן לוועידת המפלגה על התפטרותו. הוק הוכרז כמנהיג בפועל, ובמקביל, הכריז פרייזר על בחירות בזק ב-5 במרץ, מתוך תקווה שהוא יוכל לנצח בהם לפני שמנהיגות הלייבור תגובש מחדש והוק יחליף את היידן. בתחילה חשב פרייזר שהוא הצליח לנצל את ההזדמנות הזו בעתה, מתוך הנחה שהלייבור תאלץ להיאבק בבחירות כשהיידן עדיין בראשה. אף על פי כן, הוא הופתע לשמוע עוד באותו בוקר שהיידן התפטר, שעות לפני שהצו לפיזור הפרלמנט הוצא. בבחירות שהתקיימו חודש לאחר מכן, הוביל הוק את הלייבור לניצחון סוחף, כשהוא זוכה ב-24 מושבים נוספים בפרלמנט, התבוסה הקשה ביותר של קואליציית האנטי-לייבור עד היום, ובכך הסתיימו להן שבע שנות שלטון של המפלגה הליברלית.
לאחר הפרישה

לאחר פרישתו מהפרלמנט, נכנס הוק לעולם העסקים והתמנה להיות דירקטור בכמה חברות ולקח על עצמו תפקידי ייעוץ, משימות שאותן ביצע בהצלחה מרובה. ב-1995 הוא התגרש מאשתו הייזל. היא גילתה סובלנות כלפי היחסים הפתוחים שהיו לו עם בלאנש ד'אפוז'ה בעת כהונתו כראש ממשלה, אך נישואיהם הסתיימו שלוש שנים לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים. זמן קצר לאחר מכן נשא הוק את ד'אפוז'ה. הייזל הוק מתה במאי 2013 עקב סיבוכים של מחלת אלצהיימר.
באופן מכוון היה הוק מעורב במידה מועטה מאוד בענייני המפלגה במהלך תקופת כהונתו של קיטינג כראש ממשלה, מתוך רצון לא להאפיל על יורשו, אף על פי שמעת לעת הוא השמיע בפומבי דברי ביקורת על מדיניותו של קיטינג. לאחר תבוסתו של קיטינג בבחירות של 1996 ובחירתו של ג'ון הווארד כראש ממשלה, הוא החל להיות מעורב יותר בענייני המפלגה ומאז הוא הופיע בכמה אירועים של המפלגה, כשלעיתים הוא ניצב לצדו של קיטינג.
בבחירות הכלליות של 2007 הוא תרם תרומה חשובה למאמץ המפלגתי, תמך בקווין ראד ונאם בשורה של טקסי פתיחה של מטות הבחירות ברחבי אוסטרליה. הוא תקף את השינויים שביצעה ממשלת הווארד בחוקי העבודה ואת תפקודו של הווארד כשר האוצר. באופן דומה העניק הוק את תמיכתו לקווין ראד ולג'וליה גילארד במערכות הבחירות של 2010 ו-2013, בהתאמה. בנוסף, היה הוק מעורב רבות בתמיכה במועמדי הלייבור במערכות הבחירות במדינות.
בפברואר 2008 השתתף הוק, יחד עם ראשי הממשלה לשעבר, גוף ויטלם, מלקולם פרייזר, ופול קיטינג, בישיבה מיוחדת של הפרלמנט בה נשא ראש הממשלה, קווין ראד, נאום ארוך בו הביע את התנצלותו כלפי האבוריג'ינים בנוגע לפרשת הדור הגנוב.
ב-2009 סייע הוק להקמתו של המרכז להבנה בין מוסלמים ללא-מוסלמים באוניברסיטת אוסטרליה הדרומית. דו-שיח בין-דתי היה נושא שהוק ייחס לו חשיבות. בריאיון לעיתון באדלייד הוא אמר שהוא "משוכנע שאחת הסכנות שניצבות שהעולם ניצב מולן, היא חוסר ההבנה כלפי העולם המוסלמי. הקנאים גרמו למצג שווא של האסלאם. הם נתנו רושם מוטעה על טבעו של האסלאם".
נפטר בסידני ב-16 במאי 2019.
ראו גם

יחסי אוסטרליה–ישראל
הערות שוליים

1 2  "Elders Part 5: Bob Hawke". Elders with Andrew Denton. 11 January 2010.
↑  "Australia’s Prime Ministers: Robert Hawke", before office. National Archives of Australia. 2014. Retrieved 7 April 2014.
↑  Vale Ray Gietzelt, United Voice, SMH Obituary
↑  "Terrorists plotted Hawke assassination: ASIO". Melbourne: Theage.com.au. 31 December 2006. Retrieved 25 April 2010.
↑  "Australia and the issue of apartheid in sport". National Archives of Australia. 2014. Retrieved 7 April 2014.
↑  "1971 Springbok tour: When campaigners scored a victory against racism". Solidarity Magazine. 2011. Retrieved 7 April 2014.
↑  "The biggest hammering in history". Sydney Morning Herald. 20 May 2008. Retrieved 20 May 2008.
↑  Kelly, Paul (1992). The End of Certainty: The story of the 1980s. Allen & Unwin, (1992), p.76.
↑  "Achievements of the Federal Labor Government - 1983-1986". Pandora.nla.gov.au. 23 August 2006. Retrieved 22 May 2011.
↑  "National Archive of Australia – Australia's Prime Ministers". Primeministers.naa.gov.au. 20 February 1992. Retrieved 22 May 2011.
↑  "Hawke and Keating bury the hatchet – ABC News (Australian Broadcasting Corporation)". Abc.net.au. 13 July 2008. Retrieved 25 April 2010.
↑  1994 Year in Review – Australia Encyclopædia Britannica online
↑  "Hawke queries record of man who 'buggered' the economy". Melbourne: The Age. 24 October 2007. Retrieved 25 April 2010.
↑  Welch, Dylan (13 February 2008). "Kevin Rudd says sorry". The Sydney Morning Herald. Retrieved 22 February 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262577605171  BnF: cb12308871m (data)  GND: 101479384X  ISNI: 0000 0001 1480 0365  LCCN: n81019695  MusicBrainz: 439f9851-c380-4383-999d-edcdb271b143  NDL: 00620801  NLA: 35995459  NTA: 147891809  SNAC: w68c9vmx  SUDOC: 031970281  Trove: 595990  VIAF: 110790256   WorldCat (עם VIAF): 110790256 
הוק נואם עבור קהל החוגג את יום העבודה, 1980
הוק עם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בבית הלבן, 1985
משרד ראש הממשלה בבית הפרלמנט הישן, הנשמר כפי שנראה בזמן כהונתו של הוק כראש ממשלה
הוק בשנת 2012
בני ענבר (בעל עיטור הגבורה)

| --- | --- |

בני ענבר  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  12 בדצמבר 1944 בגדאד, עיראק
 נהרג:  6 ביוני 1967 (בגיל 22) אל גוז' – מבואות אל עריש
 תאריך עלייה:  1953
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    סמל ראשון
 תפקידים בשירות
 לוחם בחיל שריון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים
 עיטורים
   עיטור הגבורה
 
בני (בדרי) ענבר (12 בדצמבר 1944 – 6 ביוני 1967) היה לוחם בחיל השריון שנהרג במלחמת ששת הימים. על לחימתו בקרב על מוצבי רפיח במלחמה זו קיבל את עיטור הגבורה.
ביוגרפיה

ענבר נולד בבגדאד בעיראק למרים ויחזקאל. בשנת 1953 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. הוא סיים את לימודיו היסודיים בבית הספר הצרפתי אליאנס ביפו, ואת לימודי התיכון בבית הספר האמריקאי בטהראן שם סיים תעודת בגרות בהצטיינות, ולאחר מכן שב לישראל.
ענבר גויס לצה"ל בפברואר 1964 ושירת בגדוד 79 אז בחטיבה 7 בחיל השריון. לאחר שחרורו משירות סדיר המשיך לשרת במילואים ועם פרוץ מלחמת ששת הימים נקרא לחזור לשירות. ב-6 ביוני לקח חלק בקרב באל גוז' שבמבואות אל עריש ובו נהרג.
בתיאור המעשה נכתב:
ביום ה-5 ביוני 1967 בקרב על מוצבי רפיח, תפס סמל בני ענבר ז"ל עמדה עם טנק, בכוונה למשוך את אש האויב ועל ידי כך לאפשר לפלוגתו לאגף את האויב. תוך כדי פעולתו זו השמיד 5 טנקים ונפצע בעורפו. למרות שנפצע, לא עזב את תפקידו והמשיך בלחימה. בקרב במבואות אל עריש, לאחר שפגע ב-3 טנקים ובמספר תותחי נ"ט, נפגע הטנק שלו. הוא וצוותו קפצו מהטנק. הוא נהרג מאש אויב, שהיה מחופר בשולי הכביש.
על פעולותיו בקרב עוטר ענבר לאחר מותו בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין, על גילוי אומץ לב ודבקות במטרה.
ענבר נקבר תחילה בבית הקברות הצבאי בבארי, ולאחר זמן מה הועבר לבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים. ב"ספר הגבורה" שהוציאו אגודת העיתונאים בתל אביב וניצולי ברגן-בלזן, הוקדש עמוד לתיאור פעולת גבורתו האחרונה.
ארסניו איגלסיאס

ארסניו איגלסיאס פארדו (בספרדית: Arsenio Iglesias Pardo; ‏24 בדצמבר 1930 – 5 במאי 2023) היה שחקן ומאמן כדורגל ספרדי.
במהלך הקריירה המקצועית שלו, שנפרשה על פני יותר מארבעה עשורים, זכה לכינוי O Bruxo de Arteixo ("הקוסם מארטייחו") והיה מזוהה במיוחד עם דפורטיבו לה קורוניה, הן כשחקן והן כמאמן.
קריירת משחק

איגלסיאס, שנולד בארטייחו (Arteixo), החל את הקריירה בדפורטיבו לה קורוניה המקומית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה ב-28 באוקטובר 1951 בהפסד 1–6 לברצלונה, וכבש במחזור הבא, בניצחון 3–1 על אספניול.
איגלסיאס בישל שבעה שערים בשלוש עונות נפרדות עבור הגליסיאנים, והוסיף שמונה בעונת 1956/1957, שהסתיימה בירידה. בשש מתוך שמונה השנים הבאות הוא שיחק בליגה הבכירה, במדי סביליה, גרנדה וריאל אוביידו. הוא רשם 238 משחקים ו-50 שערים במסגרות התחרותיות, ופרש בגיל 35 לאחר תקופה בליגות הנמוכות במדי אלבסטה.
קריירת אימון

איגלסיאס החל לאמן שנה אחת לאחר פרישתו, ומונה למאמן קבוצת המילואים של דפורטיבו ולעוזר מאמן הקבוצה הראשונה. באמצע עונת 1970/1971 הוא מונה למאמן הקבוצה הבכירה, והוביל אותה לעלייה לליגה הבכירה אך גם לירידה ב-1973.
ב-1973/1974 העלה איגלסיאס קבוצה אחרת מהסגונדה דיויסיון, הרקולס, ונשאר כמאמן המועדון לשלוש שנים נוספות, בהן סיים במקומות החמישי והשישי ב-1975 ו-1976, בהתאמה. בעונת 1977/1978 העלה קבוצה נוספת לליגה הראשונה, הפעם את ריאל סרגוסה.
איגלסיאס אימן בליגה העליונה בשתיים מתוך שלוש העונות הבאות, והוביל את בורגוס למקום ה-13 ב-1978/1979 ופוטר על ידי אלמריה באמצע עונת 1980/1981 על רקע חילוקי דעות פנימיים. ב-1982 חזר לדפורטיבו בליגה השנייה.
בשנים 1987/1988 היה איגלסיאס היה אחד משלושה מאמני לה קורוניה, כאשר דפורטיבו כמעט ירדה ליגה וניצלה על ידי שער בדקה האחרונה נגד ראסינג סנטנדר. הוא החזיר את הקבוצה לבסוף לליגה הראשונה ב-1991, לאחר שסיימה במקום השני.
איגלסיאס החליף את מרקו אנטוניו בורונאט בתפקיד המאמן בסוף עונת 1991/1992, לאחר שדפורטיבו נאלצה לשחק משחקי מבחן נגד ריאל בטיס וניצחה 2–1 בסיכום. בעונות הבאות נכנסה הקבוצה לתקופה שכונתה "סופר דפור", בה זומנה כמה משחקני הקבוצה לנבחרת ספרד והקבוצה סיימה שלוש עונות רצופות בשלושת המקומות הראשונים. במהלך פרק הזמן הזה הוא נבחר למאמן העונה שלוש פעמים, פעמיים על ידי דון בלון ופעם אחת על ידי אל פאיס.
איגלסיאס פרש מאימון לאחר עונת 1994/1995, אך באמצע העונה הבאה הוא קיבל הצעה מריאל מדריד להחליף את חורחה ולדאנו המפוטר, והקבוצה סיימה את העונה במקום השישי בליגה והודחה ברבע גמר עונת 1995/1996 בליגת האלופות על ידי האלופה בסופו של דבר יובנטוס.
בשנת 2005 מונה איגלסיאס למאמן מנהל נבחרת הקהילה האוטונומית גליסיה, ושימש גם כשדרן ספורט.
בשנת 2016 זכה איגלסיאס לתואר "סמל מיוחד" של דפורטיבו לה קורוניה, והוכרז "אגדה כחול לבן". האירוע התרחש במחצית המשחק האחרון של עונת 2015/2016 באצטדיון ריאסור.
איגלסיאס מת ב-5 במאי 2023 בלה קורוניה, בגיל 92.
תארים > מאמן

סגונדה דיויסיון: 1977/78
גביע המלך הספרדי: 1994/95
בית בולאך

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים, בניין משרדים 
 מיקום:  בני עטרות 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1920
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־20 של המאה ה־20 
 מידות
 קומות:  2 
 קואורדינטות:  32°01′30″N 34°54′51″E﻿ / ﻿32.02488056°N 34.91413889°E﻿ / 32.02488056; 34.91413889
  (למפת גוש דן מוגדלת) בית בולאך(למפת גוש דן רגילה) בית בולאך(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית בולאך(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית בולאך
 
בית בולאך (בגרמנית: Haus Bulach) הוא מבנה היסטורי הממוקם במושבת הטמפלרים וילהלמה (היום בני עטרות).
היסטוריה

המבנה הוא ממבניה הראשונים של המושבה וילהלמה. הוא הוקם בשנות ה-20 של המאה ה-20 לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי בני משפחת בולאך, ממקימי וילהלמה. המבנה הוקם במרכז המושבה, סמוך לכנסייה (Gemeindehaus) ולמבנה הדואר והמחלבה. עם הקמתו היה המבנה מוקף גדר אבן, אשר נהרסה לאחר 1948. לאחר קום המדינה המבנה היה בשימוש כבית המועצה האזורית חבל מודיעין ותפקד בשימוש זה עד שנת 1994. אחר כך ננטש והוזנח. בשנת 2008 יזם מושב בני עטרות שיפוץ במבנה. השיפוץ הושלם במרץ 2009, וכיום המבנה משמש כבית משרדים של חברת גולדרט קונסלטינג. המבנה אינו מוכרז כבניין לשימור.
ארכיטקטורה

קירות המבנה עשויות לבני כורכר אשר נחצבו במחצבה בצפון המושבה סמוך לבית הקברות הטמפלרי כשביניהן טיט. המבנה בעל שלוש קומות, כשקומת המרתף נמצאת במחציתה מעל פני הקרקע. בחזית המבנה מרפסת תלויה המוחזקת על ידי שתי קורות ברזל עם פרזול אומנותי (וזאת בניגוד למבנה בית הספר בו המרפסת מוחזקת על ידי קורות אבן בעלות עיטורי צלב). חלונות המבנה בעלי קשתות טמפלריות אופייניות ובעלי מסגרת שטוחה. החלונות בעלי "מנטשלאך", מחזיקי תריסים בדמות אנושית, אשר הוסרו במהלך שיפוץ המבנה. מרתף המבנה הוא בעל שלושה חללים, כשהחלל המרכזי וחלקו של החלל הדרום-מערבי הם בעלי תקרה עם משטח גלי. שאר החלל בעל תקרת עץ אופיינית. חדרי המבנה עוטרו ציורי קיר אופייניים. חדר האוכל היה מעוטר במלואו (ציור דמוי "שטיח") אולם עיטורים אלו נמחקו עם שיפוץ המבנה. במהלך השיפוץ שוחזרו ציורי הקיר בחלל הכניסה לבית.
גלריה

בית בולאך לפני שיפוצו, 2008
שחזור צבעי הקיר במבנה (במרובע ניתן לראות את צבעי הקיר המקוריים)
בועלאם ח'וח'י

בועלאם ח'וח'י (בערבית: بوعلام خوخي בתעתיק: בועלאם ח'וח'י; נולד ב-9 ביולי 1990 בבו אסמאעיל שבאלג'יריה) הוא כדורגלן קטרי יליד אלג'יריה המשחק בעמדת הבלם בקבוצת א-סד מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
קריירת מועדונים

ח'וח'י גדל במחלקת הנוער של א-שראגה מאלג'יריה. בחודש יולי 2009 חתם באל-ערבי מליגת העל הקטרית. בחודש יולי 2017 חתם בא-סד מליגת העל הקטרית.
קריירה בינלאומית

ב-21 בדצמבר 2013 ערך ח'וח'י את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בחריין במשחק ידידות. ב-31 בדצמבר 2013 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בניצחון 1–4 על נבחרת ערב הסעודית במסגרת אליפות מערב אסיה.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורנירים גביע אסיה 2015, גביע אסיה 2019 (בו זכתה נבחרתו), קופה אמריקה 2019 וגביע הזהב 2021.
נכלל בסגל נבחרת קטר לטורניר מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת קטר לטורניר גביע אסיה 2023.
תארים

גביע השייח' ג'אסם (1): 2011
אליפות קטר (3): 2018/2019, 2020/2021, 2021/2022
גביע הליגה הקטרית (1): 2019/2020
גביע אמיר קטר (2): 2020, 2021
הגביע הקטרי (2): 2020, 2021
גביע השייח' ג'אסם (2): 2017, 2019
בליץ בדקר

הריסות אקסטר, בוקר 4 במאי 1942
בליץ בדקר (בגרמנית ובאנגלית: Baedeker Blitz או Baedeker raids) הוא שמה של סדרת הפצצות מן האוויר ("בליץ" בגרמנית) שהונחתו על אנגליה על ידי חיל האוויר הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה מאפריל ועד יוני 1942. ההפצצות כוונו למרכזים ואתרים היסטוריים ותרבותיים וגרמו להרס רב בערים היסטוריות, בהן באת', קנטרברי, אקסטר, נוריץ' ויורק. בעיקר נפגעה העיר אקסטר, עליה אמר התעמולן דובר האנגלית "לורד האו האו" בשידור רדיו "אקסטר הייתה יהלום - הרסנו אותה". סיבת המתקפה הייתה תגובה להפצצות הבריטיות על עיר הנמל הגרמנית ליבק במרץ 1942. שמה של ההתקפה ניתן לה עקב נאומו של התועמלן הנאצי גוסטב בראון פון שטום ב-24 באפריל 1942, מיד לאחר ההפצצה הראשונה, בו אמר: "אנחנו נפציץ כל מקום שזכה לציון שלושה כוכבים במדריך בדקר" (מדריך טיולים ידוע), כלומר כל מקום בעל ערך תרבותי ותיירותי גבוה.