stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איש הקובייה
תקציר עלילה

הספר מספר את סיפורו של פסיכיאטר בשם לוק ריינהרט המרגיש משועמם ולא מסופק מחייו, וכתוצאה מתחיל לקבל החלטות שונות בחייו באמצעות הטלת קוביות. עם התקדמות העלילה הגיבור נעשה משועבד לחלוטין להחלטות הקובייה, ובחייו מתחילים להופיע מקרי אונס, רצח, "מסיבות קובייה", התפרצות מחלות נפש, ומלחמה בתאגידים אמריקאים. בספר יש תיאור של היווצרות כת סביב הגיבור ומחקרו הפסיכולוגי, כגון תוכניתו "להזדיין ללא פחד בשביל הנאה ורווח".
הרעיון הפסיכולוגי

הרעיון שעומד בבסיס הפסיכולוגיה של חיי קוביות הוא ריבוי הרצונות המנוגדים שיש באדם. מצב זה, בו תכתיבי החברה והציפיות שלה מהאינדיבידואל מדכאות חלק גדול מדחפיו ורצונותיו, גורם לאומללות, שעמום, תסכול ורגשות-אשמה.
חיי הקוביות אינם ניהליזם, כפי שנהוג לטעות ולחשוב, מכיוון שהאפשרויות שניתנות לקובייה הן ביטוי לאישיותו של האדם המטיל את הקובייה. הקובייה מעניקה זכות קיום לאפשרויות שהאדם לעולם לא היה מרשה לעצמו לממש, מטעמים חברתיים שונים.
הקובייה, אשר מעניקה ביטוי לנפש רבת הפנים, מסירה מעל האדם את כובד ההחלטה ומשחררת אותו לחופשי, ובזה עיקר כוחה. מאפיין זה, שבו האדם כפוף לחוקים שרירותיים הנוטלים ממנו את זכות הבחירה והשיפוט, מקביל למעשה לדתות הממוסדות שבהן חברים מאות מיליוני אנשים. כך, שאם מעניק האדם סיכוי של 1 מ-6 לפיתוי אשת חברו, הרי 1/6 מאישיותו רוצה בכך, והקובייה מעניקה לפן זה באישיותו מימוש וקיום, אם בחרה שיעשה את המעשה ואם לאו. עצם העלאת האפשרות למישור המעשי, מסוגלת להקל על בעיות הנפוצות בחברה המערבית כגון שעמום, תסכול, הדחקה וכניעה מוחלטת לתכתיבי החברה.
אלחסן קייטה

קייטה במדי מכבי נתניה, 2018
אלחסן קייטה (בצרפתית: Alhassane Keita; נולד ב-16 באפריל 1992) הוא כדורגלן גינאי, המשחק בעמדת החלוץ בהפועל נוף הגליל מהליגה הלאומית ובנבחרת גינאה.
קריירת מועדונים

קייטה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מץ הצרפתית, ממנה המשיך לקבוצה הבוגרת. באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מץ במשחק הליגה מול סדאן. לקראת עונת 2013/2014 הושאל לבולון מהליגה הצרפתית השלישית עד לסיום העונה. בקיץ 2014 הושאל ללירסה מליגת העל הבלגית.
באוגוסט 2015 עזב את מץ וחתם בארמיס ארדיפו מליגת העל הקפריסאית. בארמיס סיים כמלך שערי הקבוצה עם 13 שערים ושמיני ברשימת כובשי הליגה הבכירה של קפריסין.
באוגוסט 2016 חתם לשנתיים בסנקט פלטן מליגת העל האוסטרית. בינואר 2017 שוחרר מהקבוצה לאחר תקרית אלימה עם עמיתו לקבוצה דניאל סגוביה. לאחר מכן, חתם במאריטימו מליגת העל הפורטוגלית.
ב-1 בספטמבר 2017 חתם למשך עונה אחת במכבי נתניה מליגת העל הישראלית.
ב-13 ביולי 2018 חתם בבלננסש סאד הפורטוגלית על חוזה למשך שלוש שנים.
ב-14 בספטמבר 2019 הושאל לרפאע מליגת העל של בחריין.
ב-22 באוגוסט 2023 קייטה חתם בהפועל נוף הגליל מהליגה הלאומית.
נבחרת גינאה

ב-28 במרץ 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה במשחק ידידות מול נבחרת קמרון בה ניצחו 1–2.
הערות שוליים

↑  מאור רחמני, ‏אלחסן קייטה חתם לעונה אחת במכבי נתניה, באתר ONE‏, 1 בספטמבר 2017
↑  תומר חבז, ‏פרסום ראשון: אלחסן קייטה חתם בנוף הגליל, באתר ONE‏, 22 באוגוסט 2023
אלחסן יוסוף

אלחסן יוסוף עבדולה (נולד ב-20 ביולי 2000) הוא כדורגלן ניגרי המשחק כקשר ברויאל אנטוורפן הבלגית.
קריירה

יוסוף החל את הקריירה שלו באקדמיית הארטס ניגריה, משם עבר לגטבורג השוודית ב-2018. ב-22 באוקטובר 2018, יוסוף ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה השוודית בניצחון 2–0 מול IF ברומפויקרנה, שם הוחלף בהארכה. ב-16 ביולי 2021 הודיעה אנטוורפן הבלגית כי הגיעה להסכמה עקרונית עם גטבורג על העברתו של יוסוף לשורותיה.
קריירה בינלאומית

נכלל בסגל נבחרת ניגריה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
הערות שוליים

↑  Done Deal: Alhassan Yusuf Joins Belgian Club Royal Antwerp On Four-Year Contract, completesports
↑  Nigeria replace Leicester's Ndidi in Afcon squad באתר BBC, ‏ 3 בינואר 2024 (באנגלית)
| נבחרת ניגריה – גביע אפריקה לאומות 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 אוזוהו •  2 איינה •  3 סאנוסי •  4 יוסוף •  5 טרוסט-אקונג •  6 אג'יי •  7 מוסא •  8 אוניקה •  9 אוסימן •  10 אריבו •   11 צ'וקווזה •  12 אוסאי-סמואל • 13 אונימאצ'י •  14 איהנאצ'ו • 15 סימון • 16 אוג'ו • 17 איוובי • 18 לוקמן • 19 סאדיק • 20 אווזיים • 21 באסי • 22 אומרו • 23 נוובילי • 24 מופי • 25 אונידיקה • מאמן: פסיירו |  1 אוזוהו •  2 איינה •  3 סאנוסי •  4 יוסוף •  5 טרוסט-אקונג •  6 אג'יי •  7 מוסא •  8 אוניקה •  9 אוסימן •  10 אריבו •   11 צ'וקווזה •  12 אוסאי-סמואל • 13 אונימאצ'י •  14 איהנאצ'ו • 15 סימון • 16 אוג'ו • 17 איוובי • 18 לוקמן • 19 סאדיק • 20 אווזיים • 21 באסי • 22 אומרו • 23 נוובילי • 24 מופי • 25 אונידיקה • מאמן: פסיירו | ניגריה |
איסנא

| --- | --- |

סכר איסנא הישן
 מדינה:  מצרים מצרים
 מחוז:  לוקסור
 שטח:  19 קמ"ר
 גובה:  86 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  102,697 (1 ביולי 2023)
  ‑ צפיפות:  5,397 נפש לקמ"ר (1 ביולי 2023)
 קואורדינטות:  25°18′N 32°33′E﻿ / ﻿25.300°N 32.550°E﻿ / 25.300; 32.550
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםאיסנא(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםאיסנא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אִיסְנַא (בערבית: إسنا; בערבית מצרית: اسنا, תעתיק מדויק: אסנא; בקופטית: ⲥⲛⲏ  או ⲉⲥⲛⲏ) היא עיר במחוז לוקסור שבמצרים העליונה (דרום מצרים), השוכנת על גדתו המערבית של נהר הנילוס, כ-550 ק"מ דרום-מזרחית לבירה קהיר. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023, התגוררו בעיר 102,697 בני אדם, והיא העיר השנייה בגודלה במחוז (אחרי לוקסור).
האתר המפורסם ביותר בעיר הוא המקדש לאל ח'נום שנבנה במאה ה-2 לפנה"ס.
שם העיר

שמות נוספים של המקום: במצרים העתיקה שם המקום היה איוּניט או טָא-סֵנֵט, ביוונית: לאטופוליס Λατόπολις (העיר של לאטוס - שמו של דג המצוי במי הנילוס), בלטינית: לאטו Lato.
מקור השם הנוכחי: השם הקדום טָא-סֵנֵט הפך בשפה הקופטית לסְנֵה ולאחר מכן נהגה בערבית כ-אִסְנַא.
העת העתיקה

העיר הייתה שנים רבות מרכז סחר ותחנת ביניים לשיירות סחר שהגיעו דרומה לכיוון נוביה (דרום מצרים וסודאן של היום).
חשיבות המקום עלתה בתקופת המלך תחותמס השלישי (המאה ה-15 לפנה"ס), אשר הרחיב את תחומי ממלכתו, והצעיד את צבאו אל נוביה. בתקופתו הוקם במקום מקדש.
בתקופת היוונים והרומאים העיר הייתה בירת המחוז השני במצרים התחתונה, ואז נבנה מקדש האל ח'נום על שרידי המקדש הישן יותר.
החל מהמאה ה-3 איסנא הופכת לאחד המרכזים של הנוצרים הקופטים.
העת העתיקה > מקדש האל ח'נום

זהו אחד המקדשים האחרונים שנבנו במצרים העתיקה. נבנה בתקופת בית תלמי במאה ה-2 לפנה"ס. לאורך השנים נוספו עוד חלקים למבנה, בעיקר בימי קיסרי רומא קלאודיוס (המאה ה-1 לספירה) ומרקוס אורליוס (המאה ה-2) שהטביעו את חותמם על המבנה, כל אחד בתקופתו. המקדש הוקדש לאל ח'נום
העת העתיקה > מנזר 3600 הקדושים

מנזר קופטי הנמצא בסמוך לעיר איסנא, נוסד במאה ה-4, וקרוי על שם הנוצרים הקופטים שנהרגו במרד נגד השלטון הרומי המדכא, בתקופת הקיסר דקיוס באמצע המאה ה-3. המנזר הכיל שני מבנים של כנסיות, ונחשב שנים רבות לאחד מהאתרים הנוצריים המרשימים ביותר במצרים. בשנות ה-30 של המאה ה-20 נבנה קומפלקס חדש, אשר מכיל בתוכו את שרידי הכנסיות העתיקות.
העיר המודרנית

העיר המודרנית מונה כ-70 אלף תושבים.
על גבי הנילוס - שני סכרים המשמשים גם כגשרים:
סכר ישן - נבנה על ידי בריטניה בשנים 1906–1908, למטרות השקיה.
סכר חדש שנבנה על ידי חברה איטלקית בשנים 1989–1994, כדי להחליף את הסכר הישן, ויחד איתו נבנתה תחנת כוח הידרואלקטרית בהספק של 90 מגה-ואט.
ספינות מלוקסור לאסואן עוברות דרך מעברים מיוחדים בסכרים אלה.
הערות שוליים

↑  Egypt: Governorates, Major Cities & Towns - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567393505171  GND: 4096334-2  LCCN: n90694193  SUDOC: 027291049  VIAF: 159917963   WorldCat (עם VIAF): 159917963 
מקדש האל ח'נום
איש הקאדילק

| --- | --- |

 בימוי:  רוג'ר דונלדסון 
 הופק בידי:  רוג'ר דונלדסון, צ'רלס רובן 
 תסריט:  קן פרידמן 
 עריכה:  ריצ'רד פרנסיס-ברוס 
 שחקנים ראשיים:  רובין ויליאמס טים רובינס
 מוזיקה:  פיטר רובינסון 
 צילום:  דייוויד גריבל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי אוריון 
 חברה מפיצה:  אוריון פיקצ'רס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 במאי 1990
 משך הקרנה:  97 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, דרמה קומית 
 הכנסות באתר מוג'ו:   cadillacman
 דף הסרט ב־IMDb
 
איש הקאדילק (באנגלית: Cadillac Man) הוא סרט קומדיה משנת 1990 בכיכובם של רובין ויליאמס וטים רובינס.
תקציר עלילת הסרט

ג'ואי או'בריאן (רובין ויליאמס) הוא סוכן רכב ממולח מברוקלין, אשר נקלע לצרות רבות: הבוס שלו מאיים לפטר אותו אם לא יצליח תוך יומיים למכור 12 מכוניות, הוא חייב כסף למאפיונר המקומי, אשתו לשעבר דורשת לקבל ממנו תשלומי מזונות, שתי המאהבות שלו משגעות אותו. כאילו לא די בכך– באמצע יום העבודה, כאשר הוא מנסה לסגור במקביל שתי עסקות למכירת רכב, מתפרץ לסוכנות איש רכוב על אופנוע החמוש ברובה סער מסוג AK-47 ולוקח את כל הנמצאים בה כבני ערובה.
האיש על האופנוע הוא לארי (טים רובינס), בעלה של דונה, שעובדת כמזכירה בסוכנות. לארי משוכנע כי היא בוגדת בו עם אחד מעובדי הסוכנות ומאיים להרוג את כולם. בהמולה שנוצרת בסוכנות ג'ואי הוא היחיד שמצליח לשמור על קור רוח. הוא לוקח על עצמו את ניהול משא ומתן הן עם החוטף והן עם המשטרה שמקיפה את הסוכנות.
שחקנים

רובין ויליאמס - ג'ואי או'בריאן
טים רובינס - לארי
פאמלה ריד - טינה, אשתו לשעבר של ג'ואי
פראן דרשר - ג'וי מונצ'אק, מאהבת של ג'ואי
אנבלה סקוריא - דונה, אשתו של לארי.
לורי פטי - לילה, מאהבת נוספת של ג'ואי
לורן טום - הלן.
אלחנן שמואלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ינואר 1956 ישראל
 נהרג:  16 בדצמבר 2011 (בגיל 55)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד יחידת מורן  מפקד חטיבת יפתח  סמג"ד בחטיבת יפתח במבצע חומת מגן
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  חומת מגן
 תפקידים אזרחיים
 מהנדס
 
אלחנן יוסף שמואלי (ינואר 1956 – 16 בדצמבר 2011) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, בתפקידו האחרון פיקד על חטיבת יפתח.
ביוגרפיה

שמואלי נולד בינואר 1956 וגדל בקיבוץ שעלבים. עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס. לאחר נשירתו מהקורס עבר לחיל השריון ושירת כלוחם וקצין. לאחר מכן שירת ביחידת מורן, באג"ת ובחיל האוויר. ב-1991 מונה למפקד יחידת מורן. ב-1998 מונה לפקד על חטיבת יפתח. במבצע חומת מגן, זמן קצר לאחר שסיים את תפקידו כמפקד חטיבת יפתח התנדב לשורות החטיבה לכל תפקיד שתזדקק לו והשתבץ כסגן מפקד גדוד ולחם איתה בגזרת שכם. לאחר הפרישה מהחיים הצבאיים עבד שמואלי בתעשייה אווירית.
מותו

ב-16 בדצמבר 2011, בעת טיסה אזרחית בשמי ישראל עם חברו אל"ם במיל' שמשון רוזן נכנס המטוס להזדקרות, צלל והתרסק בעיר מודיעין-מכבים-רעות.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  אל"מ במיל' רמי מתן, אוסף הספרים של אל"ם אלחנן שמואלי ז"ל, שריון 43, 2013, עמ' 100
↑  התחביב האווירי הסתיים באסון, באתר www.israelhayom.co.il
איש הקשר היהודי בבית הלבן

איש הקשר היהודי בבית הלבן (באנגלית: White House Jewish Liaison) הוא איש סגל בבית הלבן, שתפקידו הוא לשמור על קשר עם הקהילות היהודיות בארצות הברית. איש הקשר היהודי בבית הלבן שייך למשרד לקשרי ציבור ועניינים בין-ממשלתיים (Office of Public Engagement and Intergovernmental Affairs), שהוא חלק מסגל הבית הלבן וכפוף לראש הסגל.
לתפקיד איש הקשר היהודי בבית הלבן אין תואר רשמי. בפועל, תיאור התפקיד משתנה בהתאם למעמדו של האדם הממלא אותו. בין השמות שניתנו לתפקיד זה בעבר ניתן למנות את השמות: "עוזר אדמיניסטרטיבי לענייני היהודים", "יועץ מיוחד לענייני היהודים" ו"עוזר ראש הסגל לענייני היהודים".
היסטוריה של התפקיד

איש הקשר היהודי הראשון בבית הלבן היה מרק סיגל, שמונה לתפקיד במרץ 1977, על ידי הנשיא האמריקאי ג'ימי קרטר. סיגל פרש ביוני 1978, לאחר שנודע לו על כוונת הממשל למכור מטוסי F-15 איגל לערב הסעודית. הוא טען שחלה התדרדרות ביחסו של הממשל האמריקאי לישראל ובמדיניות הבית הלבן במזרח התיכון, וחש תסכול על חוסר היכולת שלו להשפיע על מדיניות זו.
אחריו כיהן בתפקיד אד סנדרס, שהמליץ לנשיא קרטר להבליג על מעשיו של בגין, ביניהם הקמתן של התנחלויות וחוסר התקדמות מדיני בסכסוך הישראלי-פלסטיני, על מנת שלא לחזק אותו בזירה הפוליטית הישראלית.
בימי כהונת הנשיא רונלד רייגן שימש בתפקיד זה מרשל ג'ורדן ברגר. במסגרת תפקידו הסביר ברגר לראש הסגל, דונלד ריגן, מדוע כעסו אנשי הקהילה היהודית על הנשיא רייגן לאחר ביקור ממלכתי בביטבורג, גרמניה, שכלל ביקור בבית קברות שבו נקברו חיילי ואפן אס אס. גם אלי ויזל מחה על הביקור מעורר המחלוקת.
תפקיד איש הקשר היהודי בבית הלבן נחשב לבעל חשיבות גבוהה בימי רייגן וביל קלינטון, אך חשיבותו פחתה בתקופתו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. תחת בוש שימשו בתפקיד זה שבעה אנשים שונים, ביניהם אדם גולדמן ואחריו טבי טרוי. שניהם עוררו את כעסם של מנהיגי ארגונים יהודיים ליברליים, שטענו שעמדותיהם אינן מועברות כיאות לנשיא, והם מייצגים רק את הזרמים השמרניים. לאחר טרוי שימשו בתפקיד זה ג'יי זיידמן, ג'רמי כץ וסקוט ארוגטי, שהיה האדם האחרון ששימש בתפקיד זה.
במהלך היכנסו לתפקיד כנשיא, קיבל  ברק אובמה, לפחות חמש פניות של מועמדים שהתעניינו בתפקיד איש הקשר היהודי בבית הלבן. לבסוף, בפברואר 2009, החליט אובמה לא למנות אף אדם לתפקיד זה, כשהוא נימק זאת מטעמים של חיסכון בתקציב. טינה טצ'ן, מנהלת המשרד לקשרי ציבור בבית הלבן, מסרה שהמינוי נדחה אך הוא יבוצע בשלב כלשהו בעתיד.
ביוני 2009 מונו שתי נשים במשותף למלא את תפקיד איש הקשר היהודי בבית הלבן: סוזן שר, ששימשה גם כראש מטה של הגברת הראשונה של ארצות הברית, ודניאל בורין, שהייתה עוזרת מיוחדת לעניינים ציבוריים אצל סגן הנשיא ג'ו ביידן. שר ובורין מילאו תפקיד זה עד ינואר 2011.
בחודש ספטמבר 2011, הוכרז כי ג'ארוד ברנשטיין ימונה לאיש הקשר עם יהדות ארצות הברית, במסגרת המשרד למעורבות ציבורית בבית הלבן. הוא מילא תפקיד זה עד ינואר 2013, ואחריו מילא זאק קלי את התפקיד באופן זמני. ביולי 2013 מונה לתפקיד מאט נוסנצ'וק. תיאור תפקידו הרשמי היה "מנהל משותף לקשרים עם הקהילה היהודית במשרד למעורבות ציבורית בבית הלבן".
בחודש מאי 2016, מונה לתפקיד חנן וייסמן. ביולי 2022 מונתה לתפקיד שלי גרינספן.
הערות שוליים

↑   אמיר אורן, "החניבעל" של ביבי, באתר הארץ, 26 בינואר 2015.
↑  Shelley Greenspan named new White House Liaison to the Jewish community, באתר הג'רוזלם פוסט, ‏27 ביולי 2022 (באנגלית).
איראג' פזשכזאד

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1927 טהראן, איראן 
 פטירה:  12 בינואר 2022 (בגיל 94) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  איראן 
 שפות היצירה:  פרסית 
 יצירות בולטות:  דודי נפוליאון
 
איראג' פֶּזֶשְׁכְּזָאד (בפרסית: ایرج پزشکزاد; 1928[דרושה הבהרה] – 12 בינואר 2022) היה סופר איראני, מחבר הרומן הפרסי המפורסם "דודי נפוליאון" (دایی جان ناپلئون, מילולית: "דוד נפוליאון היקר") שיצא לאור בתחילת שנות ה-70.
ביוגרפיה

פזשכזאד נולד בטהראן ב-1928. הוא התחנך באיראן ובצרפת, שם למד משפטים. במשך חמש שנים כיהן כשופט במערכת המשפט האיראנית לפני שהצטרף לשירות החוץ האיראני. פזשכזאד שימש כדיפלומט עד המהפכה האיראנית ב-1979, ועזב את שירות החוץ לאחר המהפכה. הוא עבר לצרפת והצטרף לשאפור בח'תיאר ומפלגתו התנועה הלאומית של ההתנגדות האיראנית (אנ') נגד המשטר האסלאמי שהוקם באיראן. הוא כתב ספרים פוליטיים רבים עבור המפלגה. פזשכזאד התגורר בפריז ועבד כעיתונאי. מאוחר יותר עבר ללוס אנג'לס, שם נפטר ב-12 בינואר 2022, בגיל 94.
יצירות ספרותיות

פזשכזאד החל לכתוב בתחילת שנות ה-50 בתרגום יצירותיהם של וולטר ומולייר לפרסית וכתיבת סיפורים קצרים למגזינים. הרומנים שלו כוללים את "חאג'י מאמ-ג'עפר בפריז", "משאללה ח'אן בחצר הארון א-רשיד", "אסמון ריסמון, הונאר-א מארד בה זה דולאת-אוסט" ו"דודי נפוליאון". הוא גם כתב כמה מחזות ומאמרים שונים על המהפכה החוקתית האיראנית של 1905–1911, המהפכה הצרפתית והמהפכה הרוסית.
הרומן האחרון שלו היה "משפחת ניכְּאַחְ'תאר". בשנת 2007 פרסם מעין אוטוביוגרפיה בשם "זכרונות גולגשת" (گلگشت خاطرات).
יצירות ספרותיות > דודי נפוליאון

יצירתו המפורסמת ביותר של פזשכזאד יצאה לאור ב-1973 וזכתה להערכה לאומית ולשבחים של מבקרים איראנים ובינלאומיים כתופעה תרבותית. זוהי סאטירה חברתית ויצירת מופת של הספרות הפרסית העכשווית. הסיפור מתרחש בטהראן בתחילת שנות הארבעים של המאה הקודמת עם תחילת מלחמת העולם השנייה, בביתו של המספר – אחוזה עם גן עצום – שם חיות שלוש משפחות תחת עריצותו של פטריארך פרנואיד המכונה הדוד נפוליאון.
זמן קצר לאחר פרסום הספר הופקה סדרת טלוויזיה מצליחה מאוד שכבשה את דמיון האומה כולה. הספר הפך לנקודת התייחסות תרבותית ודמויותיו לאייקונים לאומיים. הספר תורגם לרוסית בשנת 1981, לאנגלית בשנת 1996, לצרפתית בשנת 2011, ולשפות נוספות כולל תרגום לעברית על ידי אורלי נוי בשנת 2012, גרמנית, רוסית ונורווגית.
הערות שוליים

↑  Iran's Iraj Pezeshkzad, who wrote 'My Uncle Napoleon,' dies, AP NEWS, ‏14 בינואר 2022 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498666205171  BIBSYS: 7796  BNE: XX4972009  BnF: cb16262208c (data)  CiNii: DA17306887  GND: 123293162  ISNI: 0000 0000 6376 9942  LCCN: n88620275  NLA: 40325544  NLG: 267068  NTA: 205474632  RERO: 02-A018816413  SUDOC: 109174704  VIAF: 64910860   WorldCat (עם VIAF): 64910860
אלחנן ריינר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בפברואר 1946 (בן 78) ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  היסטוריון
 תפקיד:  המנהל האקדמי של הספרייה הלאומית
 
אלחנן ריינר (נולד ב-19 בפברואר 1946) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב והמנהל האקדמי של הספרייה הלאומית. מחקריו מתמקדים בשני ענפים מרכזיים: תרבות יהדות אשכנז בעת החדשה המוקדמת, בדגש על מזרח אירופה, וההיסטוריה הדתית והתרבותית של ארץ ישראל בשלהי העת העתיקה ובראשית ימי הביניים. בפרט חקר את תופעת העלייה לרגל ואת השלכות המעבר מכתיבה ידנית לדפוס על תהליכי תקשורת בקרב אליטות המשכילים.
תולדות חייו

נולד בשכונת רחביה בירושלים, לרב יוסף יהודה ריינר, שהיה ר"מ בישיבת קול תורה וראש הישיבה הקטנה של אותה הישיבה. אחיהם של הרב שמואל ריינר ופרופסור רמי ריינר, וגיסו של פרופסור ישראל יובל. בין 1960 ל-1965 למד בכמה ישיבות: ישיבת קול תורה, מרכז הרב, פוניבז' וחברון. בשנת 1988 קיבל תואר דוקטור מן האוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא עלייה לרגל ועלייה לרגל לארץ ישראל בין השנים 1099–1517. מאז 1990 חבר סגל אוניברסיטת תל אביב.
מאז 1994 עמית מחקר במרכז הרברט כץ ללימודים מתקדמים ביהדות באוניברסיטת פנסילבניה. חבר המרכז הישראלי ללימודים מתקדמים.
בין 1994 ל-2010 חבר מערכת בכתב העת גלעד: לתולדות יהודי פולין ותרבותם. מ-1996 ואילך חבר מערכת בכתב העת Polin: Studies in Polish Jewry היוצא לאור באוקספורד.
כיהן כיו"ר המוקד להגנת הפרט.
ערך את סדרת הספרים עלמא שספריה פורסמו בתחילה על ידי הוצאת עם עובד ואחרי כן על ידי מכון שלום הרטמן.
עורך סדרת "יריעות" - מסות, עיון ומחקר במדעי היהדות המשיקים למדעי הרוח והחברה הכלליים.
פרסומים

רשימת המאמרים של אלחנן ריינר באתר רמב"י
אלחנן ריינר, באתר Academia.edu
אורה לימור, אלחנן ריינר, מרים פרנקל, עלייה לרגל: יהודים, נוצרים, מוסלמים, האוניברסיטה הפתוחה, 2014
אלי אשכנזי, ההיסטוריון אלחנן ריינר: לא תיתכן בעלות ספרדית או אשכנזית על קבר בר יוחאי, באתר הארץ, 2 ביולי 2010
אלחנן ריינר, מעשה שאירע בק"ק ווירמייש"א ברעש הגדול שנת שצ"ו, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2006
רפאל בנימין פוזן, מגדלים פסיכולוגיסטיים, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2006, תגובה חריפה על הקריאה של אלחנן ריינר
אלחנן ריינר, שערי פירושים לא ננעלו, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2006, תגובה לתגובה
אלחנן ריינר, היכן הייתה אז רינה סוקוליק: להיות ילד חרדי ברחביה בשנות המדינה הראשונות, באתר הארץ, 13 בדצמבר 2006
הערות שוליים

↑  דף חוקר במרכז הרברט כץ
↑  המרכז הישראלי ללימודים מתקדמים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266932005171  PLWABN: 9810627213005606  BIBSYS: 1081641  BnF: cb14507558z (data)  CiNii: DA18620785  GND: 1158022530  ISNI: 0000 0000 6657 5940  LCCN: nr90017169  NTA: 212794590  RERO: 02-A023675129  SUDOC: 128659459  VIAF: 37148036   WorldCat (עם VIAF): 37148036
אינגה הזקן

אינגה הזקן (בשוודית: Inge den äldre) או אינגה סטנקילסון (בשוודית: Inge Stenkilsson, בנורדית עתיקה: Ingi Steinkelsson;‏ מת 1105 בערך) היה מלך שוודיה בשתי תקופות מלוכה במחצית השנייה של המאה ה-11. במקורות האנגליים הוא מופיע גם בשם "אינגולד" (Ingold).
ראשית חייו

אינגה היה בנו של סטנקיל, מלך שוודיה. הוא חלק ככל הנראה את השלטון עם אחיו הבכור, אלסטן סטנקילסון, אך מעט ידוע אם הוא מלך בוודאות. על פי הכרוניקן בן התקופה, אדם מברמן, מת סטנקיל ואחריו מלכו שני מלכים בשם אריק, שנהרגו. לאחר מכן הוזמן אנונד גרדסקה מרוס של קייב, אך הוא הודח עקב סירובו לבצע את טקס הבלוט במקדש שבאופסלה. על פי השערה אחרת היו אנונד ואינגה אותו אדם, כפי שמספר מקורות מזכירים את אינגה כנוצרי אדוק.
במכתב שנשלח מהאפיפיור גרגוריוס השביעי בשנת 1080 הוא מכנה את אינגה "מלך השוודים", אך מכתב מאוחר יותר משנת 1081, הממוען לאינגה ולמלך נוסף שמכונה בו "A" (ככל הנראה אחיו אלסטן או האקאן האדום), הם קרויים מלכי הגותים המערביים. הבדל זה המשקף את השינויים בטריטוריה אינו ברור מאחר ששני המכתבים נוגעים להפצת הנצרות בשוודיה ותשלום מעשר הכמורה לאפיפיור.
הדחתו וחזרתו לשלטון

בשנת 1084 לערך אולץ אינגה להתפטר על רקע חוסר הכבוד שהוא רכש למסורות העתיקות ועל רקע סירובו לנהל את המנהג הפגני של טקסי הבלוט. סוון המקריב נבחר במקומו כמלך. בסאגת האראוור (Hervarar saga) מתוארת עלייתו למלוכה של סוון, הדחתו של אינגה והגלייתו לוסטרייטלנד:
לסטנקיל היה בן בשם אינגה, שהיה מלך שוודיה לאחר האקאן. אינגה היה מלך שוודיה במשך זמן רב והוא היה פופולרי ונוצרי טוב. הוא ניסה לשים קץ להקרבת הקורבנות של עובדי האלילים בשוודיה וציווה על כל האנשים לקבל עליהם את הנצרות. אך השוודים החזיקו באמונתם העתיקה. המלך אינגה התחתן עם אישה שנקראה מאר שלה היה אח בשם סוון. המלך אינגה חיבב את סוון יותר מאנשים אחרים וסוון הפך לפיכך לאיש הגדול ביותר בשוודיה. השוודים סברו שאינגה הפר את חוק הארץ העתיק כאשר הוא התנגד לדברים רבים שאביו סטנקיל התיר אותם ובאסיפה שנערכה בנוכחות השוודים והמלך אינגה הם הציעו לו שתי אפשרויות, לשמור על הסדר הישן או להתפטר. אז קם המלך אינגה ואמר שהוא לא יעזוב את האמונה הנכונה ואז השוודים הרימו קול צעקה ורגמו אותו באבנים וגירשו אותו  מהאסיפה. ...הם גירשו אותו והוא יצא לוסטרייטלנד. סוון המקריב היה למלך השוודים למשך שלוש שנים.
אף  על פי כן, אינגה שב לאחר שלוש שנים, הרג את סוון ותבע לעצמו מחדש את הכתר:
המלך אינגה יצא לדרך יחד עם בני פמלייתו וכמה מתומכיו. הוא רכב אז מזרחה דרך סמולנד ואסטריטלנד לשוודיה. הוא רכב בימים ובלילות והגיע למקום מושבו של סוון בבוקר מוקדם. הם לכדו אותו בביתו והעלו אותו באש ושרפו את חבורת האנשים שהיו בפנים. היה שם ברון שנקרא תיוף שנשרף בפנים. קודם לכן הוא היה בפמליה של סוון המקריב. סוון עצמו יצא מהבית, אך הוא נהרג מיד. כך אינגה קיבל שוב את ממלכת שוודיה והוא העמיד את הנצרות על כנה מחדש ומלך על הממלכה עד יומו האחרון, כאשר הוא מת במיטתו.
סיפור דומה מופיע גם בסאגה על אורקני, אך על פי הדווח שם נשאר סוון בתוך הבית ונשרף למוות:
הנצרות הייתה אז בראשיתה בשוודיה. היו אז אנשים רבים שעסקו בכישוף וסברו שיהיה זה חכם שדברים מסוימים לא יתממשו עדיין. המלך אינגה היה נוצרי אדוק וכל המכשפים תיעבו אותו. הוא טרח טרחה רבה כדי לשרש את עובדי האלילים מדרכם הרעה, אך בעלי הקרקעות לא ראו בעין טובה את העובדה שמנהגיהם נחשבו פסולים. והגיעו הדברים לידי כך שהתושבים בחרו לעצמם מלך אחר, סוון, אחיה של המלכה, שעדיין עסק בהקרבת קורבנות לאלים ונקרא סוון המקריב. המלך אינגה נאלץ להימלט לוסטרייטלנד, אך בסופו של דבר המלך אינגה לכד את סוון בביתו ושרף אותו בתוכו. לאחר מכן הוא לקח לעצמו את כל האדמות. לאחר מכן הוא המשיך לשרש תופעות רבות .
כששהה אינגה בוסטרייטלנד הוא חי בביורום שליד פולשפינג של ימינו. על פי המסמך "החוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen) הוא משל בעוצמה ומעולם לא הפר את החוקים שהתקבלו במחוזות ממלכתו.
שנותיו האחרונות

בשנת 1100 לערך ייסדו אינגה ואשתו מאר (הלנה) את מנזר ורטה, ליד לינשופינג של ימינו. היה זה המנזר הראשון בשוודיה ואחד העתיקים ביותר בסקנדינביה. המנזר השתייך למסדר הבנדיקטינים והוא נוסד על פי הוראותיו של האפיפיור פסקליס השני.
באותה עת התנהלה מלחמה בין אינגה לבין מגנוס השלישי, מלך נורווגיה. ב-1101 הסתיימה המלחמה כאשר נחתם הסכם שלום בקונגהאלה, יחד עם אריק הראשון, מלך דנמרק. בפגישה זו השיא אינגה את בתו מרגרטה למגנוס. בסאגה על מגנוס שבמחזור העולם של סנורי סטורלוסון קיים תיאור מראהו של אינגה:
המלך אינגה היה גדל הגוף מבין כולם וממרומי גילו בעל ההופעה המכובדת מכולם. המלך מגנוס היה האבירי והנמרץ מכולם והמלך אריק היה הנאה מכולם. אך כולם היו גברים נאים, אביריים, נמרצים ובטוחים בדיבורם.
מותו

בסאגת האראוור (Hervarar saga) מסופר שאינגה מת מזקנה ושהוא מלך עד יומו האחרון. תאריך מותו המדויק לא ידוע, אך הוא מת ככל הנראה סביב שנת 1105. אינגה נקבר בתחילה בכנסייה קטנה בביורום, אך מאוחר יותר הועברו שרידי גופתו למקום אחר. כיום טמונים שרידיו ככל הנראה במנזר ורטה בחלק של כנסיית המנזר שנבנה על ידי בנו של אינגה, ראגנוולד. כל השלדים שטמונים שם ושסביר להניח שאחד מהם הוא של אינגה, הם של גברים רמי קומה, בגובה של כשני מטרים, ובכך ניתן להסיק שתיאורו של סנורי סטורלוסון מדויק.
משפחתו

אינגה נשא לאישה את הלנה. יחד איתה הוא ייסד את מנזר ורטה. בנו של אינגה, ראגנוולד, מת לפני שעלה בידו לרשת את כתרו של אביו. את אינגה ירשו שני אחייניו, פיליפ אלסטנסון ואינגה הצעיר, בניו של אחיו הבכור, אלסטן סטנקילסון.
לאינגה ולהלנה נולדו ארבעה ילדים:
כריסטינה (נישאה למסטיסלאב הראשון, נסיך קייב).
ראגנוולד (אביה של אינגריד, שנישאה בין השאר להאראלד הרביעי, מלך נורווגיה).
מרגרטה (נישאה למגנוס השלישי, מלך נורווגיה ובהמשך לנילס, מלך דנמרק).
קתרינה (נישאה לביורן הארלדסון אירונסייד, נסיך דנמרק).
איספרבניק

איסְפְּרַבְניק (ברוסית: исправник; ברומנית: ispravnic) הוא שם היסטורי של תפקיד מנהלי או תואר בדרגה נמוכה-בינונית בהייררכית האצולה באימפריה הרוסית ובנסיכויות הרומניות (נסיכויות הדנובה).