stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיתוס אוסיריס
תקציר > לידתו וילדותו של הורוס

בגרסאות מצריות, איסיס ההריונית מסתתרת מסת, שכן הילד שטרם נולד מהווה איום עבורו, בסבך פפירוס בדלתא של הנילוס. מקום המסתור נקרא אח-ביטי (Akh-bity), כלומר "סבך הפפירוס של שליט מצרים התחתונה" במצרית. סופרים יוונים מכנים את המקום הזה חממיס (Khemmis) ומציינים שהוא נמצא ליד העיר בוטו (אנ'), אך במיתוס, המיקום הפיזי חשוב פחות מאופיו כמקום איקוני של הסתגרות וביטחון. מעמדו המיוחד של הסבך הוא בתיאורו התכוף באמנות המצרית; עבור רוב האירועים במיתולוגיה המצרית, הרקע מתואר או מאויר באופן מינימלי. בסבך זה, יולדת איזיס את הורוס ומגדלת אותו, ומכאן שהוא נקרא גם "קן הורוס". התדמית של איסיס מניקה את ילדה היא מוטיב נפוץ מאוד באמנות המצרית.
ישנם כתבים כמו אסטלת מטרניך (אנ') המתוארכים לתקופה המאוחרת שבה מטיילת איסיס בעולם הרחב. היא נעה בין בני אדם רגילים שאינם מודעים לזהותה, והיא אף פונה לאנשים אלו לעזרה. זהו מצב חריג נוסף, שכן במיתוס המצרי, אלים ובני אדם הם בדרך כלל נפרדים. כמו בשלב הראשון של המיתוס, היא נעזרת לעיתים קרובות באלים אחרים, המגינים על בנה בהיעדרה. על פי לחש קסום אחד, שבעה אלוהויות עקרבים קטנות מטיילות עם איסיס ושומרות עליה כשהיא מחפשת עזרה עבור הורוס. הם אפילו נוקמים באישה עשירה שסירבה לעזור לאיסיס על ידי עקיצת בנה של האישה, מה שגרם לאיסיס לרפא את הילד חסר האשמה. סיפור זה מעביר מסר מוסרי לפיו העניים יכולים להיות בעלי סגולה יותר מהעשירים וממחיש את אופיו ההוגן והחומל של איסיס.
בשלב זה של המיתוס, הורוס הוא ילד פגיע המוקף בסכנות. הכתבים הקסומים משתמשים בתקופת ילדותו של הורוס כבסיס לכישופי הריפוי שלהם ומעניקים לו מחלות שונות, מעקיצות עקרבים ועד כאבי בטן פשוטים, התאמת המסורת כך שתתאים למחלה שכל כישוף נועד לטפל בה. לרוב, האל-ילד מוכש על ידי נחש, מה שמשקף את הפחד של המצרים מהכשת נחש ומהרעל שנוצר. חלק מהטקסטים מצביעים על כך שהיצורים העוינים הללו הם שליחי סת. איסיס עשויה להשתמש בכוחות הקסם שלה כדי להציל את ילדה, או שהיא עשויה להתחנן או לאיים על אלוהויות כמו רע וגב, כדי שהם ירפאו אותו. כפי שהיא הארכיטיפ לאבל בחלק הראשון של הסיפור, כך במהלך ילדותו של הורוס היא האם האידיאלית המסורה. באמצעות טקסטי הריפוי הקסומים, מאמציה לרפא את בנה מורחבים כדי לרפא כל חולה.
תקציר > פתרון

כמו בכל כך הרבה חלקים אחרים של המיתוס, הרזולוציה מורכבת ומגוונת. לעיתים קרובות, הורוס וסת מחלקים את התחום ביניהם. ניתן להשוות חלוקה זו לכל אחת מכמה דואליות יסוד שראו המצרים בעולמם. הורוס עשוי לקבל את האדמות הפוריות מסביב לנילוס, ליבת הציוויליזציה המצרית, ובמקרה כזה סת לוקח את המדבר העקר או את הארצות הזרות הקשורות אליו; הורוס עשוי לשלוט בכדור הארץ בזמן שסת שוכן בשמים; וכל אל יכול לקחת אחד משני החצאים המסורתיים של המדינה, מצרים העליונה ומצרים התחתונה, ובמקרה זה כל אל יכול להיות קשור לכל אזור. עם זאת, בתאולוגיה הממפית, גב, כשופט, מחלק תחילה את התחום בין התובעים ולאחר מכן הופך את עצמו, ומעניק את השליטה הבלעדית להורוס. באיחוד השליו הזה, הורוס וסת מתפייסים, והדואליות שהם מייצגים נפתרות לכדי שלם מאוחד. באמצעות החלטה זו, הסדר מוחזר לאחר הסכסוך הסוער.
השקפה שונה על סופו של המיתוס מתמקדת בניצחונו היחיד של הורוס בגרסה זו, סת אינו משלים עם יריבו אלא מובס לחלוטין, ולעיתים הוא מוגלה ממצרים או אפילו מושמד. תבוסתו והשפלתו בולטים יותר במקורות מתקופות מאוחרות יותר של ההיסטוריה המצרית, כאשר הוא הושווה יותר ויותר לאי סדר ולרוע, והמצרים כבר לא ראו בו חלק בלתי נפרד מהסדר הטבעי.
בחגיגה גדולה בקרב האלים, הורוס תופס את כס המלכות, ולמצרים יש סוף סוף מלך חוקי. ההחלטה האלוהית שסת טועה מתקנת את העוול שנוצר בעקבות הרצח של אוסיריס ומשלימה את תהליך שיקומו לאחר מותו. לפעמים מחייבים את סת לשאת את גופתו של אוסיריס אל קברו כחלק מעונשו. השליט החדש עורך טקסי לוויה עבור אביו ונותן מנחות מזון כדי לקיים אותו - לעיתים קרובות כולל עין הורוס, שבמקרה זה מייצגת חיים ושפע. לפי מקורות מסוימים, רק באמצעות מעשים אלו ניתן להחיות את אוסיריס במלואו לחיים שלאחר המוות ולתפוס את מקומו כמלך המתים, במקביל לתפקיד בנו כמלך החיים. לאחר מכן, אוסיריס מעורב עמוקות במחזוריות טבעית של מוות והתחדשות, כגון גידול שנתי של יבולים, המקבילים לתחייתו שלו.
גרסה חלופית של המיתוסים שבהם סת מובס, אוסיריס חזר לחיים לאחר הקרב בין סת להורוס.
השפעה

השפעתו של מיתוס אוסיריס על התרבות המצרית הייתה גדולה ונפוצה יותר מזו של כל מיתוס אחר. בספרות, המיתוס לא היה רק בסיס לסיפור חוזר כמו "התמודדויות" הוא גם סיפק את הבסיס לסיפורים קרובים יותר. "סיפורם של שני אחים" (אנ'), סיפור עם עם גיבורים אנושיים, כולל מרכיבים הדומים למיתוס אוסיריס. איבר מינו של דמות אחת נאכל על ידי דג, ולאחר מכן הוא מת וקם לתחייה. סיפור אחר, "סיפור האמת והשקר" (אנ'), מעבד את המאבק של הורוס וסת לאלגוריה, שבה הדמויות הן הַאֲנָשָׁה ישירה של אמת ושקר ולא אלוהויות הקשורות למושגים הללו.
השפעה > אוסיריס וטקס הלוויה

מתקופת כתבי הפירמידה, ואולי עוד לפניה, קיוו שליטי מצרים שאחרי מותם יוכלו לחקות את חזרתו לחיים של אוסיריס ואת שלטונו על ממלכת המתים. עד לתקופת ממלכה התיכונה המוקדמת (בערך 2055–1650 לפנח הספירה), האמינו פשוטי העם המצרי שגם הם יכולים להתגבר על המוות כפי שעשה אוסיריס, על ידי סגידה לו וקבלת טקסי הקבורה (אנ') שהתבססו בחלקם על המיתוס שלו. בכך הפך אוסיריס לאלוהות שלאחר המוות החשובה ביותר של מצרים. המיתוס השפיע גם על התפיסה, שהלכה והתבלטה בתקופת הממלכה החדשה, שרק אנשים בעלי סגולה יכולים להגיע לעולם הבא (אנ'). כפי שהאלוהויות שנאספו שפטו את אוסיריס והורוס כצודקים, תוך ביטול העוול של מותו של אוסיריס, כך היה צריך לשפוט נפש שנפטרה כצדיקה על מנת שמותו או מותה יבוטל. כשליט ארץ המתים וכאל הקשור למאעת, הפך אוסיריס לשופט במשפט זה שלאחר המוות, והציע חיים שלאחר המוות למי שהלכו בעקבותיו. כתבי הלוויה מתקופת הממלכה החדשה כמו אמדואת וספר השערים משווים את האל רע עצמו לנשמה שנפטרה. בכתבי הלוויה אלו הוא נוסע דרך הדואת ומתאחד עם אוסיריס כדי להיוולד מחדש עם עלות השחר. לפיכך, האמינו שאוסיריס לא רק מאפשר לידה מחדש למתים אלא הוא גם מחדש את השמש, מקור החיים והמאעת, וכך מחדש את העולם עצמו.
ככל שחשיבותו של אוסיריס גדלה כך גם גדלה הפופולריות שלו. בשלהי תקופת הממלכה התיכונה נתפס קברו בן מאות השנים של שליט השושלת הראשונה, צ'ר (אנ'), ליד מרכז הפולחן הראשי של אוסיריס בעיר אבידוס, כקברו של אוסיריס. בהתאם לכך, הפך הקבר למוקד מרכזי של פולחן אוסיריס. במשך 1,500 השנים הבאות צעדה תהלוכת פסטיבל שנתית מהמקדש הראשי של אוסיריס אל אתר הקבר. מלכים ופשוטי העם מרחבי מצרים בנו חדרי תפילה, ששימשו כאנדרטאות, בסמוך למסלול התהלוכה. בכך הם ביקשו לחזק את הקשר שלהם עם אוסיריס בחיים שלאחר המוות.
במהלך תקופת הממלכה התיכונה נקשר פסטיבל הלוויות גדול נוסף עם אוסיריס. אירוע לאומי זה נפרש על פני מספר ימים בחודש חויאק (Khoiak) בלוח השנה המצרי (אנ'). במהלך חויאק, עמוד הצד, סמל של אוסיריס, הועלה באופן טקסי למצב זקוף, וסימל את שיקומו של אוסיריס. בתקופת בית תלמי (305–30 לפני הספירה), חודש חויאק כלל גם שתילת זרעים ב"ערוגת אוסיריס", ערוגת אדמה בצורת מומיה, שחיברה את תחייתו של אוסיריס עם צמיחה עונתית של צמחים.
השפעה > הורוס, העין של הורוס, ומלכות

חשיבותו הדתית של המיתוס השתרעה מעבר לתחום הלוויה. מנחות מוות, שבהן בני משפחה או כוהנים שכירים הציגו אוכל לנפטר, נקשרו באופן הגיוני עם המנחה המיתולוגית של עין הורוס לאוסיריס. באנלוגיה, פרק זה של המיתוס הושווה בסופו של דבר ליחסי גומלין אחרים בין אדם לבין ישות בתחום האלוהי. בטקסי המקדש, הכוהן המכהן לקח על עצמו את תפקידו של הורוס, המתנות לאלוהות הפכו לעין הורוס, וכל אלוהות שקיבלה את המתנות הללו הושוותה לרגע לאוסיריס.
המיתוס השפיע גם על הדת העממית. דוגמה אחת היא לחשי הריפוי הקסומים המבוססים על ילדותו של הורוס. דוגמה נוספת היא השימוש בעין הורוס כסמל מגן בקמעות אפוטרופיים אישיים. שחזורו המיתולוגי הפך אותו למתאים למטרה זו, כסמל כללי לרווחה.
האידאולוגיה סביב השליט החי הושפעה גם ממיתוס אוסיריס. המצרים דמיינו את אירועי מיתוס אוסיריס כמתרחשים מתישהו בפרה-היסטוריה האפלולית של מצרים, ואוסיריס, הורוס וקודמיהם האלוהיים נכללו ברשימות מצריות של מלכי עבר כגון רשימת המלכים מטורינו. הורוס, כשליט קדום וכאל האנשה של מלכות, נחשב כקודם ומופת של כל שליטי מצרים. עלייתו על כס שלטונו של אביו ופעולותיו האדוקות כדי לקיים את רוחו בחיים שלאחר המוות היו המודל לחיקוי של השושלת הפרעונית. המצרים האמינו שכל שליט חדש מחדש את מאעת לאחר מותו של המלך הקודם, בדיוק כפי שעשה הורוס. בהכתרות מלכותיות (אנ') רמז הפולחן לקבורת אוסיריס ומזמורים חגגו את הצטרפותו של השליט החדש כמקבילה להורוס.
השפעה > סת

מיתוס אוסיריס תרם לאפיון התכוף של סת כאל מפריע ומזיק. למרות שרכיבים אחרים של המסורת המצרית מייחסים לסת תכונות חיוביות, במיתוס אוסיריס שולטים ההיבטים המרושעים של דמותו. הוא והורוס הוצבו לעיתים קרובות זה לצד זה באמנות כדי לייצג עקרונות מנוגדים, כמו טוב ורע, אינטלקט ואינסטינקט, והאזורים השונים בעולם שהם שלטו בהם במיתוס. כתבי חוכמה מצריים מניבים את דמותו של האדם האידיאלי עם הטיפוס ההפוך - "השקט" הרגוע וההגיוני ו"חמום המוח" האימפולסיבי והמופרע - ותיאור אחד של שתי הדמויות הללו מכנה אותם טיפוס הורוס וטיפוס סת. אולם לרוב התייחסו לשני האלים כחלק ממכלול הרמוני. במספר פולחנים מקומיים סגדו להם יחד; באמנות הם הראו לעיתים קרובות שהם קושרים יחד את סמלי מצרים העליונה והתחתונה כדי לסמל את אחדות האומה; ובכתבי הלוויות הם מופיעים כאל יחיד עם ראשיהם של הורוס וסת, המייצגים כנראה את הטבע המסתורי, המקיף, של הדואת.
בסך הכל נתפס סת באמביוולנטיות, עד שבמהלך האלף הראשון לפני הספירה הוא נתפס כאל מרושע לחלוטין. השינוי הזה נבע יותר מהקשר שלו עם ארצות זרות מאשר על ידי מיתוס אוסיריס. אף על פי כן, בזמנים מאוחרים אלה, טקסי המקדש הנרחבים שכללו את ההשמדה הטקסית של סת היו קשורים לעיתים קרובות למיתוס.
השפעה > איסיס, נפתיס והעולם היווני-רומי

בזכות הגנתם ושיקום גופתו של אוסיריס גם איסיס וגם נפתיס נתפסו בתודעה כמגינות על המתים בחיים שלאחר המוות. המוטיב של איסיס ונפתיס המגינות על אוסיריס או על המומיה של הנפטר היה נפוץ מאוד באמנות הלוויות. חגיגות חודש חויאק התייחסו, ואולי שיחזרו באופן פולחני, את האבל, השיקום וההחייאה של איסיס ונפתיס את אחיהם שנרצח. כאמו של הורוס, הייתה איסיס גם אמו של כל שליט על פי האידאולוגיה המלכותית, ונאמר כי מלכים יניקו מהחזה שלה כסמל ללגיטימציה האלוהית שלהם. פנייתה לציבור הכללי התבססה באופייה המגונן, כפי שהדגימו לחשי הריפוי הקסומים. בתקופה המאוחרת, היא נזקף לזכותה כוח קסום גדול מתמיד, והאמינו שמסירותה האימהית מגיעה לכולם. בתקופה הרומית היא הפכה לאלה החשובה ביותר במצרים. דמותה של האלה המחזיקה את ילדה שימשה באופן בולט בפולחן שלה - למשל, בציורי לוח (אנ') ששימשו במקדשי בית שהוקדשו לה. האיקונוגרפיה של איסיס בציורים אלה דומה מאוד וייתכן שהשפיעה על האייקונים הנוצריים המוקדמים ביותר של מרים האוחזת בישוע.
במאות האחרונות לפני הספירה התפשט פולחן איסיס ממצרים לרחבי העולם הים תיכוני והיא הפכה לאחת האלוהויות הפופולריות ביותר באזור. למרות שהצורה החדשה והרב-תרבותית הזו של איסיס ספגה מאפיינים מאלוהויות רבות אחרות, האופי המיתולוגי המקורי שלה כאישה ואם היה המפתח למשיכה שלה. הורוס ואוסיריס, בהיותם דמויות מרכזיות בסיפורה, התפשטו יחד איתה. הפולחן היווני והרומי של איסיס פיתח סדרה של טקסי חניכה שהוקדשו לאיסיס ולאוסיריס (אנ'), המבוססים על טקסי מסתורין יווני-רומי קדומים יותר, אך נצבעו על ידי אמונות מצריות שלאחר המוות. החניך עבר חוויה שדימתה ירידה לעולם התחתון. מרכיבים של טקס זה דומים להתמזגותו של אוסיריס עם השמש בכתבי קבורה מצריים. כמו המצרים, חסידיה היוונים והרומאים של איסיס, האמינו שהיא מגנה על המתים בחיים שלאחר המוות כפי שעשתה עם אוסיריס, והם אמרו שעם ביצוע החניכה מובטח להם חיים שלאחר המוות מבורך. פלוטרכוס כתב בפני כוהנת יוונית של איסיס את התיאור שלו על מיתוס אוסיריס.
באמצעות עבודתם של סופרים קלאסיים כמו פלוטרכוס, נשמר הידע על מיתוס אוסיריס גם לאחר אמצע האלף הראשון לספירה, כאשר הדת המצרית חדלה להתקיים והידע על מערכות הכתיבה ששימשו במקור לתיעוד המיתוס אבד. המיתוס נשאר חלק עיקרי מהרשמים המערביים של מצרים העתיקה (אנ'). בעת המודרנית, כאשר הבנת האמונות המצריות מבוססת על המקורות המצריים המקוריים, ממשיך הסיפור להשפיע ולעורר רעיונות חדשים, מיצירות בדיוניות ועד ספקולציות מלומדים ותנועות דתיות חדשות (אנ').
לקריאה נוספת

Borghouts, J. F. (1978). Ancient Egyptian Magical Texts. Brill. ISBN 978-90-04-05848-4.
Broze, Michèle (1996). Mythe et roman en Egypte Ancienne: les aventures d'Horus et Seth dans le Papyrus Chester Beatty I (in French). Peeters. ISBN 978-9068318906.
ניפוי שגיאות

נִפּוּי שְׁגִיאוֹת, נִפּוּי תְּקָלִים או בקיצור ניפוי (באנגלית: debugging, דִּיבָּגִינְג; בעברית: דִּבּוּג), הוא תהליך שיטתי של איתור והפחתת באגים (תקלים) בתוכנת מחשב או בחומרה אלקטרונית, כדי לגרום להם לפעול כפי שתוכננו. ככל שמתקיימים יותר קשרים בין תת-מערכות או שהמערכת חסרת סדר, כך תהליך ניפוי השגיאות יהיה קשה יותר.
באופן כללי, תהליך ניפוי השגיאות הוא משימה מסורבלת ומעייפת. הקושי בניפוי שגיאות בתוכנה משתנה רבות בין שפת התכנות שבה השתמשו בתיכנות אותה מערכת ובכלים הקיימים לצורך הניפוי כגון מנפה שגיאות. מנפי שגיאות הם כלים אשר מאפשרים למתכנת לעקוב אחרי ההרצה של תוכנית, לעצור אותה, להתחיל אותה מחדש, להריץ אותה בהילוך איטי, לשנות ערכים בזיכרון ואפילו במקרים מסוימים לחזור אחורה בזמן.
באופן עקרוני שפות תכנות עיליות, כגון Java, הופכות את ניפוי השגיאות לקל יותר, כיוון שהן כוללות אפשרויות כמו טיפול בחריגות (exception handling) שמקל על זיהוי הקוד שבגללו התוכנית פועלת בצורה פגומה. עם זאת, במקרה של תכנות מונחה אירועים שממומש בשפות אלו קיים קושי לעקוב אחרי התהליכים בשל העובדה כי התוכנה פועלת באופן שאיננו רציף, גם ריבוי נימים בתוכנית או תקשורת בין תוכניות שונות גורם לבעיה דומה. בשפות תכנות אשר נוגעות יותר בחומרה ובהגדרות בסיסיות (low level), כגון שפות התכנות C או שפת סף, באגים יכולים ליצור בעיות "שקטות" כמו - השחתת זיכרון, ותדיר קשה למצוא היכן הבעיה הראשונית החלה; במקרים כאלה נדרש בדרך כלל שימוש בכלי ניפוי מורכבים.
לניפוי שגיאות של חומרה אלקטרונית (כגון חומרה של מחשב), תוכנות בסיסיות שמתייחסות בעיקר לחומרה (כגון BIOS) או קושחה (firmware), משתמשים באחד, או יותר, מהכלים הבאים: אוסצילוסקופ, מאבחן לוגי ואמולטור תוך־מעגלי (ICE). אמולטור זה יכול לתפקד בצורה דומה למנפה שגיאות של תוכנה, רק הפעם על תוכנה בסיסית וקושחה. שגיאה במיקרוקוד של מעבד עלולה לגרום לבאגים קשים במיוחד לגילוי, בין השאר בשל הצורך לבדוק אפשרויות רבות במיוחד והנטייה להתייחס אל המעבד כאל "קופסה שחורה".
ראו גם

תכנות
בדיקות תוכנה
זיהוי פגמים
מצביע-מסגרת (Framepointer)
מספר קסם (תכנות)
ניפוי שגיאות באמצעות ברווז גומי
נקודת עצירה
שלום דיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 ביוני 1942 י"ב בתמוז ה'תש"ב קזבלנקה, מרוקו
 פטירה:  8 במרץ 2025 (בגיל 82) ח' באדר ה'תשפ"ה
 תאריך עלייה:  1956
 מדינה:  ישראל ישראל
 רבותיו:  הרב אברהם אפשטיין, הרב משה חברוני, הרב מאיר חדש
 
 רבהּ הספרדי של דימונה
 רבהּ של מצפה רמון
 ראש ישיבת "תורה ומלאכה" כפר צבי סיטרין
 רב צבאי
 
הרב שלום דיין (י"ב בתמוז ה'תש"ב, 29 ביוני 1942 – ח' באדר ה'תשפ"ה, 8 במרץ 2025) היה רב ישראלי, כיהן כרבהּ הספרדי של העיר דימונה במשך כ-40 שנה, ולפני כן כרב היישוב מצפה רמון.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1942 (י"ב בתמוז ה'תש"ב) בקזבלנקה שבמרוקו ליצחק ומרי דיין. למד בבית ספר של אליאנס, ואת לימודי הקודש השלים אצל מלמד פרטי. עלה עם משפחתו בשנת 1955 והם התגוררו במעברה בשדרות, ומשם עברו לבית קרובי משפחה בבאר שבע. הוא החל ללמוד בישיבת באר שבע אצל הרבנים מרדכי קרשינסקי, יצחק וייספיש ודוד צבי מרצבך. משם עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים. נסמך לרבנות על ידי הרב עובדיה יוסף. שירת כרב צבאי והגיע לדרגת רב סרן  בתפקיד רב פיקוד דרום. ייסד כולל אברכים בקריית גת ועמד בראשות הישיבה התיכונית "תורה ומלאכה" בכפר סיטרין.
בשנות ה-70 החל לכהן כרבה של מצפה רמון וראש המועצה הדתית. הוא ייסד ביישוב מקווה טהרה ומערכת כשרות. בתפקיד זה כיהן למשך שבע שנים. בשנת 1986 נבחר לרבה הספרדי של דימונה לצד הרב האשכנזי יצחק אליפנט, תפקיד בו כיהן למשך כ-40 שנה (בהגיעו לגיל הפרישה מילא את מקומו באופן פורמלי הרב דוד תורג'מן).
בשבת, ח' באדר ה'תשפ"ה (8 במרץ 2025) נפטר ונקבר בבית העלמין בדימונה.
הערות שוליים

↑  "הרבנים ש. דיין וי. אלפנט נבחרו כרבני העיר דימונה", ברקאי - בטאון רבני מרכזי, קובץ ו, סתיו תשמ"ו, עמ' 282.
↑  משה ויסברג, אבל בדימונה: הגאון רבי שלום דיין זצ"ל רב העיר הלך לעולמו, באתר בחדרי חרדים, 8 במרץ 2025
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ילדי גרהם

| --- | --- |

"ילדי גרהם", ציור מאת ויליאם הוגרת'
 מידע כללי
 צייר:  ויליאם הוגרת'
 תאריך יצירה:  1742 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  181
 גובה:  160.5
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  NG4756 (הגלריה הלאומית) 
 מיקום:  הגלריה הלאומית (לונדון)
 
ילדי גרהם (באנגלית: The Graham Children) הוא ציור שמן שהושלם על ידי הצייר האנגלי ויליאם הוגרת' בשנת 1742. הציור מציג דיוקן קבוצתי של ארבעת ילדיו של דניאל גרהם, ששימש כרוקח של ג'ורג' השני, מלך בריטניה. בזמן סיום הציור, ילדו הצעיר של גרהם כבר נפטר.
היסטוריה

הציור היה בבעלותו של ריצ'רד רוברט גרהם, המתואר בצד ימין של היצירה, לפחות עד מותו בשנת 1816. לאחר מכן עבר הציור בין מספר בעלים, עד שנרכש על ידי לורד דווין והועבר לגלריה הלאומית בלונדון בשנת 1934.
תיאור היצירה

"ילדי גרהם" הוא דיוקן משפחתי , כלומר פורטרט קבוצתי לא פורמלי של משפחה או חברים, לרוב כשהם עוסקים בפעילות כלשהי. גודלו של הציור גדול יחסית לסוגה זו.
משמאל לימין, הדמויות בציור הן תומאס, שנולד בשנת 1740 ומוצג בבגדי תינוק כנהוג באותה תקופה, אנרייטה, אנה מריה, וריצ'רד רוברט גרהם(אנ').
תמותת תינוקות הייתה גבוהה במאה ה-18, ותומאס נפטר לפני שהציור הושלם. הוגרת' ככל הנראה התבסס על רישום מוקדם כדי לכלול את דמותו של תומאס ביצירה. בשל הסימבוליזם בציור, ייתכן כי היצירה נועדה לשמש כמזכרת לילד שנפטר.
נושאים

הציור עוסק בנושאים של מעבר הזמן ושבריריות הילדות. הדמויות בציור מצויות בשלבים שונים של תנועה – בעוד הבנים מתוארים בתנועה, הבנות סטטיות. בכך, הציור לוכד בו זמנית רגע חולף ופורטרט יציב.
מוטיבים סמליים שונים מתייחסים לקצרות חיי האדם: השעון בפינה השמאלית כולל דמות מכונפת עם מגל ושעון חול, המסמלת את הזמן החולף. החתול המאוים על הכלוב מרמז על שבריריות החיים, ואילו קערת הפירות על הרצפה כוללת דובדבנים, המסמלים בפולקלור הנוצרי את גן העדן ואת הגאולה.
השפעות מקדימות

הציור "ילדי גרהם" מזמין השוואה ליצירתו של אנתוני ואן דייק, "חמשת ילדיו הבכורים של צ'ארלס הראשון" (1637). שני הציורים כוללים בעלי חיים לצורך אפקט קומי ומדגישים את האופי הייחודי של כל ילד. עם זאת, בעוד שואן דייק הוזמן על ידי המלך צ'ארלס הראשון לצייר את משפחת המלוכה, ציוריו של הוגרת עסקו בעיקר במעמד הבורגנות העולה, והוא מעולם לא הצליח להפוך לצייר החצר. בניגוד לילדיו של צ'ארלס הראשון, בציור "ילדי גרהם" אין כל מאפיין אריסטוקרטי, למרות עושרם של המצולמים. הרמיזה לציורו של ואן דייק עשויה להיות ניסיון מודע של הוגרת להחמיא ללקוח מהמעמד הבינוני.
הערטת שוליים

1 2  The Tate Gallery: An Illustrated Companion to the National Collections of British & Modern Foreign Art. לונדון: גלריית טייט, 1979, עמ' 15. ISBN 0905005473
↑  Bindman, David. "Hogarth, William (1697–1764)" Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004, מהדורה מקוונת, מאי 2009.
↑  מילון מונחים: Conversation Piece, הגלריה הלאומית בלונדון.
↑  שמות הילדים שגויים בספר Manners & Morals של איינברג ותוקנו בHogarth the Painter
↑  Becker, Udo. (2000). The Continuum Encyclopedia of Symbols. New York: Continuum. pp. 52–53. ISBN 978-0-8264-1221-8.
↑  Postle, p. 10.
קוים מתפתלים (Line of beauty) בציור "ילדי גרהם"
רישום הכנה של תומאס גרהם, ויליאם הוגרת', 1742, הגלריה הלאומית בלונדון
חמשת ילדיו הבכורים של צ'ארלס הראשון, אנתוני ואן דייק, 1637. שמן על בד, האוסף המלכותי, לונדון.
המתרחצות (אלבר גלז)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אלבר גלז 
 תאריך יצירה:  1912 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  171 ס"מ (קנבס) 
 גובה:  105 ס"מ (קנבס) 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  Salon Cubism 
 מספר יצירה:  AMVP 1126 (מוזיאון לאמנות מודרנית של פריז) 
 מיקום:  פאלה דה טוקיו
 
המתרחצות (בצרפתית: Les Baigneuses) היא יצירת שמן גדולה על בד, שנוצרה בראשית שנת 1912 על ידי האמן הצרפתי אלבר גלז. היצירה הוצגה בסלון האמנים העצמאיים בפריז באביב 1912, בסלון של החברה הנורמנדית לציור מודרני ברואן בקיץ 1912, ובסלון של סקטיון ד'ור בסתיו 1912. הציור הופיע בפרסום Du "Cubisme" שנכתב על ידי אלבר גלז וז'אן מצינגר באותה שנה – המניפסט הראשון והיחיד על קוביזם. Les Baigneuses, למרות שהוא עדיין ניתן לזיהוי במובן הפיגורטיבי או הרפרזנטטיבי, מגלם את הפירוק הנייד והדינמי של הצורה ואת הריבוי הפרספקטיבי האופייני לקוביזם בראשית 1912. היבט זה של סימולטניות, שהיה בעל מורכבות גבוהה הן בתיאוריה והן בפרקטיקה, הפך במהרה למזוהה עם קבוצה זו. הציור נרכש בשנת 1937 ומוצג באוסף הקבוע של המוזיאון לאמנות מודרנית של העיר פריז.
תיאור

"המתרחצות" הוא ציור שמן על בד במידות 105 x 171 ס"מ, חתום אלבר גלז ומתוארך ל-1912 בפינה השמאלית התחתונה. הציור מתאר סדרת נשים עירומות אלגנטיות הניצבות בנקודות שונות בקדמת הנוף, כאשר השתקפותן, יחד עם הכחול של השמים, מהדהדת על פני המים בקצה התחתון של הבד. מעבר למתרחצות ניתן להבחין במבנים סלעיים בולטים או סלעים גדולים עם נגיעות של צבעים ראשוניים, שנראה כי הם יוצרים הדהוד צורני עם האלמנטים שבקדמת הבד. מעל הצוקים מצויים מספר עצים נשירים מהסוג פופולוס.
פיוס אופטימי

"המתרחצות"—בדומה לעיר פריז של רובר דלונה משנת 1912 ולנוף מודון של ז'אן מצינגר משנת 1913—משלב אלמנטים מנוגדים בחדות. מצד אחד, הציור כולל אלמנטים מחברה העוברת תהליך תיעוש ועיור בלתי נמנע, ומצד שני הוא מציג דמויות עירום נצחיות וקלאסיות. עם זאת, יחסי הגומלין בין השניים נפתרים באופן צורני, מתוך ניסיון לייצר פיוס בין מסורת קלאסית לבין החיים המודרניים.
סטטיות ודינמיות

אחת התמות המרכזיות בציור היא שילוב בין אלמנטים סטטיים ודינמיים. גלז, כמו יתר הקוביסטים, שאף ללכוד את התנועה וההשתנות של הצורות, תוך שמירה על מבנה יציב וקוהרנטי. הוא השתמש בטכניקות של פירוק הצורות וריבוי נקודות מבט כדי ליצור אפקט של תנועה מתמשכת בתוך המסגרת הקומפוזיציונית.
השפעות והשוואות

"המתרחצות" הושפע מסדרת ציורי המתרחצות של פול סזאן, במיוחד המתרחצות הגדולות. ציוריו של סזאן עיצבו מחדש את מושג החלל בציור והיוו השראה להתפתחות הקוביזם. בדומה לסזאן, גלז פירק את הדמויות ואת הנוף לצורות גאומטריות פשוטות, אך הוסיף ממד של תנועה ודינמיות באמצעות טכניקות סימולטניות אופייניות לקוביזם.
נופים חוזרים

גלז צייר את "Île de la Jatte" פעמים רבות מאז 1901, ובמיוחד לפחות חמש פעמים בין 1907 ל-1912:
1907–1909, Île de la Grande Jatte ou Bord de parc avec rivière animée de canots, פסטל, דיו ופחם על נייר ביסטר, 25 × 41.5 ס"מ, אוסף פרטי.
1908, Péniches et fumées à Courbevoie, עיפרון, דיו וגואש על נייר, 23 × 32.5 ס"מ, קרן אלבר גלז (פריז).
1908, Île de la Grande Jatte, פחם וגואש על נייר ורוד, 25 × 41.5 ס"מ, המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית (פריז).
1908, La Seine près de Courbevoie, שמן על בד, 54 × 65 ס"מ, Musée Roybet Fould (קובבואה).
1908, Barque à Courbevoie, פחם וגיר על נייר, 30 × 38 ס"מ, שוק האמנות (פריז).
סלון האמנים העצמאיים, 1912

היצירה הוצגה לראשונה בסלון האמנים העצמאיים בפריז בשנת 1912, לצד יצירות של אמנים קוביסטיים אחרים, בהם ז'אן מצינגר, פרנאן לז'ה, רוברט דלוניי והנרי לה פוקונייה. התערוכה עוררה עניין רב בקרב מבקרים ונתפסה כנקודת ציון בהתפתחות הקוביזם.
תערוכות

Les Baigneuses הוצגה במספר תערוכות בולטות:
סלון האמנים העצמאיים, פריז, 1912.
סלון סקטיון ד'ור, פריז, 1912.
תערוכה של קוביסטים צרפתיים, מוזיאון ראט, ז'נבה, 1913.
תערוכת סקטיון ד'ור, פריז, 1925.
תערוכה רטרוספקטיבית של גלז, מוזיאון גוגנהיים, ניו יורק, 1964.
Le Cubisme, מרכז פומפידו, פריז, 2018-2019.
השפעה ופרשנות

הציור נחשב לאחת היצירות המרכזיות של גלז, המדגימה את השילוב בין דינמיות למבנה קוביסטי קפדני. חוקרים ואמנים התייחסו ליצירה כחלק מתנועה רחבה יותר של פירוק צורה ופרספקטיבה סימולטנית.
המתרחצות הגדולות מאת פול סזאן
שרה אברהם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1995 (בת 30 בערך) מומבאי, הודו הודו
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  איגרוף תאילנדי
 
שרה אברהם (נולדה ב-1995) היא אמנית לחימה ישראלית, אלופת ישראל ואלופת העולם באגרוף תאילנדי.
קורות חיים

אברהם נולדה ב-1995, במומבאי, הודו. יש לה אח אחד, גדול ממנה ואחות אחת, קטנה יותר. אמה, רות מלכה, הייתה נוצריה, אחות במקצועה ואביה (נולד ב-1960), דוקטור אהרון אברהם (שם מקורי: הגירדס פראדס), רופא בן הדת ההינדית, ובנו של כוהן הינדי. השניים נישאו ב-1985.
שלושת הילדים למדו בבית ספר מעורב, בו למדו עימם גם הינדים, נוצרים ומוסלמים. אברהם הייתה אלופת בית ספרה באתלטיקה קלה.
אביה של אברהם התעניין ביהדות עוד כסטודנט לרפואה במומבאי. הוא החל בקריאת התנ"ך מתוך כוונה להתנצר, למד מהתנ"ך על היהדות והחליט להתגייר ולא להתנצר. ההורים גידלו את שלושת ילדיהם כיהודים שומרי מצוות, עוד לפני הגיור ואף מלו את בנם הבכור והיחידי, וקראו לו בשם היהודי שמואל. הם התגיירו תחילה בהודו, גיור רפורמי ותכננו לעלות לישראל ולהתגייר גם גיור אורתודוקסי.
מי שטיפלו בהכנות לקראת עלייתה וגיורה האורתודוקסי של משפחת אברהם היו הרב גבריאל הולצברג ואשתו רבקה, שלוחי חב”ד במומבאי. בנובמבר 2008 נרצחו בני הזוג הולצברג בפיגוע הטרור במומבאי ודווקא אירוע זה גרם לזירוז ולהשלמת העלייה והגיור. ב-2009 עלתה אכן המשפחה לישראל, ב-2010 התגיירו, ההורים נישאו מחדש במערת המכפלה, כדת משה וישראל (הרב המחתן היה הרב דב ליאור), והם גרים כיום בקריית ארבע.
אגרוף תאילנדי

ב-2011 גילתה אברהם לראשונה את האגרוף התאילנדי, ולמרות התנגדות המשפחה והסביבה כולה, היא החלה להתאמן בהדרכת אדי יוסופוב. בספטמבר 2012, כשנה וחצי אחר כך, היא כבר זכתה באליפות ישראל לנשים באגרוף תאילנדי. ב-2013 זכתה גם באליפות העולם באגרוף תאילנדי לנערות, במשקל של עד 63.5 ק"ג, שנערכה בבנגקוק, תאילנד. במרץ 2014 זכתה באליפות העולם לנשים במשקל עד 67 ק"ג, שנערכה בפטאיה, תאילנד. ובין לבין גם הגיעה למקום השני באליפות אירופה.
בספטמבר 2014 זכתה אברהם במדליית זהב באליפות אירופה שנערכה ברומניה מטעם התאחדות WMF.
ראו גם

נילי בלאק
עדי רותם
K-1
קיקבוקס
הערות שוליים

↑  סבסטיאן רודריגס, ‏מחושך לאור: לוחמת שהפכה לאלופת העולם בעקבות פיגוע, באתר ערוץ הספורט, 29 במרץ 2014
↑  תומר גנור, איגרוף תאילנדי: הישגים לישראלים באליפויות אירופה, באתר ynet, 29 בספטמבר 2014