ג'ון קמפבל
השפעה

בסוף 1937, פ אורלין טרמיין שכר את קמפבל כעורך המגזין אסטאונדינג. הוא לא קיבל סמכות מלאה למגזין עד מאי 1938, אבל כן היה אחראי לרכישת סיפורים עוד קודם. הוא ביצע שינויים במגזין באופן כמעט מיידי ויזם הוספת תווית "מוטציה" לסיפורים יוצאי דופן. במרץ 1938 שינה את שם המגזין מ"סיפורים מדהימים" (Astounding Stories) ל"מדע בדיוני מדהים" (Astounding Science-Fiction).
הסיפור הראשון של לסטר דל ריי, במרץ 1938, היה גילוי מוקדם של קמפבל, ובשנת 1939, הוא פרסם בפעם הראשונה קבוצה יוצאת דופן של סופרים חדשים כך שתקופה זו נחשבת בדרך כלל כתחילתו של "תור הזהב של המדע הבדיוני". וגיליון יולי 1939 בפרט. בגיליון יולי פורסם סיפורו הראשון של א. א. ואן ווגט "משחתת שחורה" (Black Destroyer), וסיפור מוקדם של אסימוב "מגמות" (Trends); באוגוסט הובא הסיפור הראשון של רוברט א. היינליין "קו חיים" (Life-Line), והסיפור הראשון של תאודור סטרג'ן הופיע בחודש לאחר מכן.
בשנת 1939, קמפבל גם ייסד את מגזין הפנטזיה "לא ידוע" (Unknown) (מאוחר יותר שונה שמו ל"עולמות לא ידועים" – Unknown Worlds).‏ ואף על פי שהמגזין בוטל לאחר ארבע שנים בלבד, עקב מחסור בנייר בימי מלחמה, מאמרי המערכת של השבועון התוו כיוון משמעותי בהתפתחות סיפורי הפנטסיה המודרנית.
קמפבל נחשב לעורך החשוב והמשפיע ביותר בהיסטוריה המוקדמת של המדע הבדיוני. באנציקלופדיה של המדע הבדיוני נכתב: ”יותר מכל אדם אחר, הוא עזר לעצב את המדע הבדיוני המודרני”. לאחר שנת 1950, מגזינים חדשים כגון גלקסי (Galaxy Science Fiction) והמגזין לפנטזיה ומדע בדיוני (The Magazine of Fantasy & Science Fiction) עברו לכיוונים שונים ופתחו סופרים חדשים ומוכשרים שלא הושפעו ישירות על ידו.
קמפבל הציע לעיתים קרובות רעיונות לסיפורים לסופרים (כולל, אמרתו הידועה, "כתבו לי על יצור שחושב, בדומה לאדם, או טוב יותר מאשר האדם, אבל לא כמו האדם"). לפעמים אף בקש סיפורים שיתאימו לציורים שכבר קנה עבור עטיפת הגיליון.
לקמפבל הייתה השפעה מעצבת חזקה על אסימוב ובסופו של דבר הפך לידיד אישי. אסימוב אמר על השפעתו של קמפבל בתחום: "על ידי הדוגמה האישי ועל פי הוראותיו ועל ידי התעקשות תמידי, הוא כפה, תחילה על אסטאונדינג ולאחר על כל המדע הבדיוני, להתיישר לפי תבניתו. הוא נטש את הכיוון הקודם של התחום, הרס את הדמויות קבועות שמלאו אותו, הכחיד את העלילות הגרועות והשמיד את המדע-של-מוסף-סוף-השבוע. בקצרה, הוא הוציא את ה"זול" מספרות זולה. במקום זאת, הוא דרש מסופרי המדע הבדיוני להבין במדע ולהבין אנשים. דרישה קשה שרבים מסופרי שנות ה-30 לא יכלו להתמודד עמה. קמפבל לא התפשר: מי שלא יכל לעמוד בדרישותיו לא יכל למכור לו, והקטל היה גדול כמו שהיה בהוליווד עשור קודם, כשהסרטים האילמים פינו את מקומם לסרטים המדברים."
הדוגמה המפורסמת ביותר לסוג חדש זה של מדע בדיוני ספקולטיבי אך עדיין הגיוני שקמפבל דרש מכותביו היה הסיפור "מועד אחרון" (Deadline), סיפור קצר מאת קליב קרטמיל (Cleve Cartmill) שהופיע במהלך המלחמה בשנת 1944, שנה לפני הפיצוץ של הפצצה האטומית הראשונה. כפי שבן בובה (Ben Bova), יורשו של קמפבל כעורך האנלוג, כתב, הסיפור "תאר את העובדות הבסיסיות של איך לבנות פצצת אטום. קארטמיל ו... קמפבל עבדו ביחד על הסיפור, מחלצים את המידע המדעי ממאמרים שפורסמו בכתבי העת הטכניים לפני המלחמה. עבורם, המכניקה של בניית פצצת ביקוע אורניום נראתה לגמרי ברורה". ה-FBI פשט על משרדו של קמפבל אחרי שהסיפור הודפס ודרש להורידו מדוכני העיתונים. קמפבל שכנע אותם שעל ידי הסרת המגזין "ה-FBI יפרסם לכולם שפרויקט כזה אכן מתקיים ושיש כוונה לפיתוח נשק גרעיני", והדרישה להסיר את המגזין אכן התבטלה.
קמפבל היה אחראי גם לסיום העגום והשנוי במחלוקת של הסיפור הקצר המפורסם של טום גודווין "המשוואות הקרות". הסופר ג'ו גרין (Joseph L. Green) סיפר כי קמפבל שלח בחזרה שלוש פעמים את "משוואות קרות" לגודווין, לפני שקבל את הגרסה שרצה ... גודווין המשיך לבוא עם דרכים מתוחכמות כדי להציל את הילדה! מאז, כוחו של הסיפור הקלסי הזה טמון בכך שחייה של אישה צעירה אחת חייב להיות מוקרב כדי להציל את חייהם של רבים. לא הייתה לזה אותה ההשפעה אם היא הייתה נשארת בחיים.