stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסגד נוטרדאם
תקציר

בתחילת המחצית השנייה של המאה ה-21, 20 שנה לאחר ניצחון המהפכה האסלאמית באירופה. בארצות הברית מתחוללת מלחמת אזרחים. המעצמות שנותרו חופשיות ולא אסלאמיסטיות: סין, יפן, ישראל, רוסיה, אוסטרליה והודו, נתונות במלחמה לשמור על עצמן מהח'ליפות האסלאמית העולמית. על צרפתים שסירבו להמיר את דתם לאסלאם נכפה לחיות תחת תנאים קשים בגטאות בפריז. "ההתנגדות הצרפתית החדשה" מוצאת מידע אודות החלטת החליפות והתשובה הסופית לשאלת הצרפתים. ההתנגדות הצרפתית החדשה פונה נואשות לפעולות גרילה בניסיון להגן על אנשיה ממוות בטוח.
ברמיזה לספרו של ג'ורג' אורוול "1984", מתאר הספר את שנת 2048. הקתדרלה המפורסמת היא כעת מסגד "אל-פרנקוני". קתולים צריכים לחגוג את המיסה בחשאיות בקטקומבות מתחת לאדמת פריז והמדינה נתונה לשלטון חוק השריעה האיסלמי. לא רק צרפת נתונה לשלטון מוסלמי אלא כל אירופה למעט רוסיה, המדינה החופשית היחידה שנותרה באזור. אלו בצרפת שדמם אירופאי חיים במחבוא או תחת תנאים מחפירים בגטאות. אחת הסצנות שפותחות את הספר מתארות סקילה למוות של לא-מוסלמי שנתפס מכין יין.
מסכת אגממנון

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך יצירה:  1550-1500 לפנה"ס
 טכניקה וחומרים:  זהב
 ממדים בס"מ
 רוחב:  0.017 מ' 
 גובה:  0.025 מ' 
 נתונים על היצירה
 משקל:  168.5 ג' 
 מיקום:  המוזיאון הארכאולוגי אתונה שביוון
 
מסכת אגממנון היא כינוי למסכת קבורה עשויה זהב אשר התגלתה בקבר המסומן כסימן "V" במיקנה בשנת 1876. מגלה הקבר, היינריך שלימן, סבר כי הוא מצא את קברו של אגממנון אולם חוקרים מודרניים סוברים כי מקורה של המסכה הוא בין השנים 1550–1500 לפנה"ס, תאריך המוקדם מתקופת חייו המשוערת של אגממנון. המסכה מוצגת כיום במוזיאון הארכאולוגי באתונה. בעת פתיחת הקבר הכריז שלימן ”ראיתי את פניו של אגממנון”.
באתר הארכאולוגי שבו נתגלתה "מסכת אגממנון" התגלו למעשה חמש מסכות. שלוש מתוכן התגלו במערת קבורה "IV" ועוד שתיים במערת קבורה "V". בנוסף לכך התגלו בקבר "III" שרידיהם של שני ילדים אשר פניהם וידיהם מכוסים בעלי זהב. באחד משני שרידי הגופות נקבעו חורים בציפוי הזהב במיקומן של העיניים. יש לציין כי לא על כל הגופות באתר הקבורה נמצאו מסיכות ועיטורי זהב. לצד כמה מן הגופות בקברים אלו, הנחשבים בעיני החוקרים לקברי אצולה, נתגלו גם כלי נשק המעידים, לדעתם, כי הללו היו לוחמים.
במאה ה-20 הועלו ספקות לגבי האותנטיות של המסכה. כתב העת "ארכאולוגיה" (Archaeology) פרסם בשנת 1999 סדרה של מאמרים תומכים ומתנגדים לאותנטיות של המסכה.
מעבר לוקמניר

| --- | --- |
אגם מריה הקדושה במעבר לוקמניר
אגם מריה הקדושה במעבר לוקמניר
 מידע כללי
 גובה:  1,914 מטר
 מדינה:  שווייץ שווייץ
 מיקום:  הקנטונים טיצ'ינו וגראובינדן
 רכס הרים:  הרי האלפים
 מסלול ההעפלה הקל:  כביש
 מחבר בין:  דיזנטיס וביאסקה
 פתיחת הכביש:  1877
 שיפוע כביש מרבי:  9%
 קואורדינטות:  46°33′52″N 8°48′04″E﻿ / ﻿46.564444°N 8.801111°E﻿ / 46.564444; 8.801111
  (למפת שווייץ מוגדלת) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.לוקמניר(למפת שווייץ רגילה) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.לוקמניר
מעבר לוקמניר (גרמנית Lukmanierpass; איטלקית Passo del Lucomagno; רומאנש Cuolm Lucmagn) הוא מעבר הרים בהרי האלפים בדרום שווייץ, השוכן על קו הגבול בין קנטון גראובינדן מצפון וקנטון טיצ'ינו מדרום. הוא נמתח מצפון לעמק  "ואלה דל סול" שבקנטון טיצ'ינו, המכונה רשמית עמק בליניו. יש בו כרי מרעה הררי ונופים עוצרי נשימה, יחד עם אוצרות ביולוגיים, גאומורפולוגיים והיסטוריים-תרבותיים. מעבר לוקמניר הוא הנתיב היחיד החוצה את האלפים השווייצריים מדרום לצפון בגובה נמוך מ-2,000 מטר, והוא פתוח משך כל ימות השנה. באזור השטוח של קמפרה, ממש מתחת למעבר, נמצא מרכז הסקי הגדול ביותר של טיצ'ינו שמציע את מיטב מדרונות הגלישה במהלך החורף. האוטובוסים הציבוריים מדיסנטיס או מבלינזונה / אוליבונה למעבר פועלים רק בקיץ ובסתיו.
כבר בתקופה הרומית היה המעבר בשימוש, ומקור שמו הוא ככל הנראה בצירוף הלטיני "לוקוס מאגנוס" (lucus magnus - "יער נרחב"). המעבר הפך לנתיב פופולרי בין עמק הפו בצפונה של איטליה לעמק הריין, בתקופת האימפריה הפרנקית, לאחר שבמאה ה-8 הוקם המנזר הבנדיקטיני של דיזנטיס. במשך ימי הביניים היה מעבר לוקמניר עורק התחבורה העיקרי באזור, אך החל במאה ה-13, החל מאבד מחשיבותו עם תחילת השימוש במעבר סנקט גוטהרד הקצר יותר. עם זאת, הוא נותר בשימוש בשל גובהו הנמוך יחסית, וב-1374 הוקמו בו כנסייה שהוקדשה לבתולה ואכסניית דרכים.
סלילת הדרך החוצה את המעבר הושלמה ב-1877, אולם חשיבותו הלכה וירדה, ומאז פתיחת מנהרת סנקט גוטהרד ב-1980, הוא משמש תחבורה מקומית בלבד.
הערות שוליים

↑  The Lukmanier Pass, TICINO
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537786405171  BnF: cb151948300 (data)  GND: 4270018-8  HDS: 008812  NKC: ge1151891  VIAF: 170000841   WorldCat (עם VIAF): 170000841
מישור (גאומטריה)

בגאומטריה, מישור הוא מושג יסודי, המשקף את העצם הדו-ממדי הבסיסי. ניתן לדמיין מישור כפיסת נייר אינסופית לכל הכיוונים.
שני מישורים החותכים זה את זה
חלק גדול מן הגאומטריה, הטריגונומטריה ותורת הגרפים הוא דו-ממדי, כלומר, עוסק במישור.
המישור הוא מושג יסודי בגאומטריה האוקלידית וגם בגאומטריות אחרות. בהמשך מדובר במישור במסגרת הגאומטריה האוקלידית.
בהינתן מישור, ניתן להשליך עליו מערכת צירים קרטזית כדי להיות מסוגלים לציין כל נקודה במישור בעזרת שני ערכים – הקוארדינטות של הנקודה. ניתן לעשות דבר דומה עם מערכת צירים קוטבית, שבה כל נקודה מזוהה על ידי שני ערכים – זווית ומרחק מהמרכז.
המישור שבו עוסקת הגאומטריה נקרא המישור האוקלידי והוא מקרה פרטי של מרחב מכפלה פנימית ממשי, ונהוג לסמנו  \mathbb {R} ^{2}=\left\{(x,y)\mid x,y\in \mathbb {R} \right\}. המכפלה הפנימית היא המכפלה הסקלרית:  \langle \mathbf {x} _{1},\mathbf {x} _{2}\rangle =\langle (x_{1},y_{1}),(x_{2},y_{2})\rangle :=(x_{1},y_{1})\bullet (x_{2},y_{2})=x_{1}x_{2}+y_{1}y_{2}. המישור האוקלידי הוא גם מרחב טופולוגי ובפרט מרחב מטרי עם המטריקה המושרית מהמכפלה הפנימית  d(\mathbf {u} ,\mathbf {v} )={\sqrt {\langle \mathbf {u} -\mathbf {v} ,\mathbf {u} -\mathbf {v} \rangle }}=.
הצגות של מישור במרחב התלת-ממדי

מקרה שימושי של טיפול במישורים הוא כאשר המישור נמצא במרחב האוקלידי התלת-ממדי  \mathbb {R} ^{3}=\{(x,y,z)\mid x,y,z\in \mathbb {R} \} המצויד במכפלה סקלרית ומכפלה וקטורית.
הצגות של מישור במרחב התלת-ממדי > הצגה אלגברית

במערכת צירים תלת־ממדית x-y-z, אפשר להגדיר מישור כמקום הגאומטרי של כל פתרונות המשוואה
כאשר  \ a,  \ b,  \ c ו- \ d הם מספרים ממשיים ולא כל המקדמים שווים לאפס. אפשר לכתוב גם  \ \mathbf {n} \cdot \mathbf {x} +d=0, כאשר  \ \mathbf {n}  הוא הווקטור  \mathbf {n} =(a,b,c) (שלמעשה מהווה הנורמל של המישור) ו- \ \mathbf {x}  הוא הווקטור  \ (x,y,z). אם  \mathbf {x} _{0}=(x_{0},y_{0},z_{0}) היא נקודה על המישור ניתן להציגו על ידי המשוואה  \mathbf {n} \cdot (\mathbf {x} -\mathbf {x} _{0})=0 או בכתיב מפורש לפי קואורדינטות:
במילים אחרות, המישור  S הוא קבוצת כל פתרונות המשוואה
המישור  S הוא תת-מרחב וקטורי אם ורק אם הוא עובר דרך הראשית (כלומר:  {\boldsymbol {0}}=(0,0,0) הוא פתרון של מערכת המשוואות המגדירה את המישור).
הצגות של מישור במרחב התלת-ממדי > הצגה פרמטרית

אפשר לתאר מישור גם באופן פרמטרי (הגדרה כזאת טובה לכל מרחב n ממדי) כקבוצת כל הנקודות מהמשוואה  \ \mathbf {x} =\mathbf {u} +t\mathbf {v} +s\mathbf {w}  כש- \ t ו- \ s הם סקלרים היכולים לקבל את כל ערכי הממשיים,  \ \mathbf {u}  הוא וקטור הקובע נקודה על המישור, ו- \ \mathbf {v}  ו- \ \mathbf {w}  הם וקטורים הפורשים את המישור (בתנאי שאין סקלר  \ r המקיים  \ r\mathbf {w} =\mathbf {v} , כי אחרת המשוואה תתאר ישר ולא מישור).
הצגות אלה מאפשרות לחשב בקלות תכונות של המישורים המתוארים, בדומה למצב בישרים. לדוגמה, המרחק של נקודה  \ (x_{0},y_{0},z_{0}) מן המישור  \ ax+by+cz+d=0 הוא  \ {\frac {ax_{0}+by_{0}+cz_{0}+d}{\sqrt {a^{2}+b^{2}+c^{2}}}}.
דרך נוספת להצגת מישור במרחב  \ n ממדי היא כצירוף של n-2 משוואות ליניאריות.
דרכי הגדרה

בכל מרחב אוקלידי:
דרך שלוש נקודות שאינן על ישר אחד – עובר מישור אחד ויחיד;
דרך ישר ונקודה שאינה עליו – עובר מישור אחד ויחיד;
דרך שני ישרים הנחתכים בנקודה או המקבילים זה לזה – עובר מישור אחד ויחיד;
נוסף לזה, במרחב האוקלידי התלת-ממדי:
עבור כל ישר, וכל נקודה מחוץ לישר – יש מישור אחד ויחיד העובר דרך הנקודה ומאונך לישר.
במרחב תלת־ממדי, ישר שאינו מקביל למישור נתון חותך את המישור הזה בנקודה אחת. שני מישורים יכולים להיות מקבילים זה לזה או לחתוך זה את זה בישר. הזווית בין שני המישורים נקראת זווית דו-מישור.
הערות שוליים

↑  כאן ולהלן, הכוונה בקביעה "מישור x עובר דרך הישר y" היא ש"כל נקודה השייכת לישר y, שייכת גם למישור x" כלומר "הישר y מוכל במישור x".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4150968-7 
בהצגה פרמטרית מגדירים מישור באמצעות נקודה על המישור וצירוף ליניארי של שני וקטורים הפורשים את המישור
ממשלת ישראל הרביעית

| --- | --- |
 
 ממשלת ישראל ה-4 בראשות דוד בן-גוריון ביום השבעתה ב-24 בדצמבר 1952 בבית הנשיא יצחק בן-צבי. יושבים משמאל לימין: בן-ציון דינור, ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הנשיא יצחק בן-צבי, דב יוסף. עומדים משמאל לימין: פרץ נפתלי, לוי אשכול, פנחס לבון, יוסף סרלין, גולדה מאיר, פנחס רוזן, משה שרת, ישראל רוקח, פרץ (פריץ) ברנשטיין
 מידע כללי
 24 בדצמבר 1952 – 26 בינואר 1954 (שנה)
 תחום שיפוט:  ישראל 
 ראש ממשלה:  דוד בן-גוריון
 מפלגה שולטת:  מפא"י
 מספר שרים:  16
 הקבינט הקודם:  ממשלת ישראל השלישית
 הקבינט הבא:  ממשלת ישראל החמישית
 
ממשלת ישראל הרביעית, בראשותו של דוד בן-גוריון, פעלה מ-24 בדצמבר 1952 עד 26 בינואר 1954, בזמן כהונתה של הכנסת השנייה.
רקע

ממשלת ישראל השלישית בראשות דוד בן-גוריון שהחלה את כהונתה לאחר הבחירות לכנסת השנייה כללה את המפלגות הדתיות והחרדיות אך לא את מפלגות המרכז (הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית) ולא את מפלגת השמאל המרכזית אז מפ"ם. ב-23 בספטמבר 1952 עזבו אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל את הקואליציה בגלל התנגדותן לגיוס נשים לצה"ל והשאירו את הקואליציה עם 60 חברי כנסת בלבד.. בגלל ויכוח על החינוך הדתי התפטר בן-גוריון ב-19 בדצמבר 1952, מה שהוביל לדיונים על הקמת הממשלה הרביעית.
הרכב הכנסת השנייה ערב הקמת הממשלה

| סיעה | ראש הסיעה | מנדטים | מושב | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון | 45 | קואליציה |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין | 23 | קואליציה | התווספו 3 חברי כנסת מספרדים ועדות מזרח והתאחדות התימנים בישראל |
| מפ"ם | מאיר יערי, יעקב חזן | 12 | אופוזיציה | שלושה חברי כנסת פרשו והקימו את סיעת שמאל |
| הפועל המזרחי | חיים משה שפירא | 8 | קואליציה |  |
| חרות | מנחם בגין | 8 | אופוזיציה |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס | 5 | אופוזיציה |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן | 4 | קואליציה |  |
| רשימה דמוקרטית לערביי ישראל | סיף-אלדין אל-זועבי | 3 | קואליציה |  |
| אגודת ישראל | יצחק מאיר לוין | 3 | אופוזיציה |  |
| סיעת שמאל | משה סנה | 3 | אופוזיציה | פורשי מפ"ם |
| פועלי אגודת ישראל | קלמן כהנא | 2 | אופוזיציה |  |
| המזרחי | דוד צבי פנקס נפטר, הוחלף על ידי מרדכי נורוק | 2 | קואליציה |  |
| קידמה ועבודה | סאלח-חסן ח'ניפס | 1 | קואליציה |  |
| חקלאות ופיתוח | פארס חמדאן | 1 | קואליציה |  |
הקמת הממשלה

אחרי התפטרותו מממשלת ישראל השלישית, בן-גוריון החליט להרכיב ממשלה חדשה. לאחר שקיבל את תמיכת מפא"י, מפלגות הלוויין שלה והמפלגות הדתיות-ציוניות, החליט להרחיב את הבסיס הקואליציוני. לאחר ריכוך מדיניות הקיצוב, הסכימו הציונים הכלליים להצטרף לממשלה, וגם המפלגה הפרוגרסיבית הסכימה. הממשלה נהנתה מרוב של 87 חברי כנסת.
ציוני דרך ומדיניות > מדיניות כלכלית

במקביל למדיניות הכלכלית החדשה, ממשלת גרמניה העבירה לישראל כספי פיצוי על נזקי השואה לעם היהודי. הסכם זה עורר מחאה ציבורית גדולה, אך הצליח להוריד את האינפלציה לרמה נמוכה מאוד.
ציוני דרך ומדיניות > מדיניות החינוך

בתקופת כהונתה של ממשלה זו נחקק חוק חינוך ממלכתי, שנועד לבטל את שיטת הזרמים בחינוך שהייתה נהוגה עד אז. בטרם קבלת החוק התנהל מאבק על תוכנו: בקרב ההסתדרות הכללית היה רצון לשמר את מאפייני זרם העובדים, שהיה קשור אליה, גם לאחר המעבר לחינוך הממלכתי ולכן הוחלט במפא"י לאפשר את הנפת הדגל האדום ושירת האינטרנציונל לצד שירת התקוה בבתי הספר שבהם רוב ההורים ירצו בכך. הדבר הוביל למשבר ממשלתי (שכונה "משבר הדגל") ולפרישת הציונים הכלליים מהממשלה ב-26 במאי 1953. ב-2 ביוני שבו שרי הציונים הכלליים לממשלה, לאחר שנחתם עמם הסכם פשרה. כאמור, חוק חינוך ממלכתי נחקק באוגוסט 1953.
ציוני דרך ומדיניות > סיום כהונת הממשלה

בן-גוריון התפטר מהממשלה ב-7 בדצמבר 1953, והחליט להתיישב בקיבוץ שדה בוקר שבנגב.
סיעות הקואליציה

| רשימה | מנדטים | משרדי השרים | משרדי סגני השרים | תחילת חברות בממשלה | סיום חברות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מפא"י | 45 | משרד ראש הממשלה, משרד הביטחון,  משרד האוצר, משרד החוץ,  משרד החינוך והתרבות, משרד החקלאות,  משרד המשטרה, משרד העבודה |  | 24 בדצמבר 1952 | 26 בינואר 1954 |  |
| הציונים הכלליים | 23 | משרד הבריאות, משרד התחבורה,  משרד המסחר והתעשייה, משרד הפנים | משרד המסחר והתעשייה | 24 בדצמבר 1952 2 ביוני 1953 | 26 במאי 1953 26 בינואר 1954 | פרשה עקב המשבר על חוק חינוך ממלכתי. לאחר שהושגה פשרה חזרה לקואליציה. |
| הפועל המזרחי | 8 | משרד הדואר, משרד הדתות,  משרד הסעד | משרד הדתות | 24 בדצמבר 1952 | 26 בינואר 1954 |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | 4 | משרד המשפטים |  | 24 בדצמבר 1952 | 26 בינואר 1954 |  |
| רשימה דמוקרטית לערביי ישראל | 3 |  |  | 24 בדצמבר 1952 | 26 בינואר 1954 | הייתה חברה בקואליציה ללא ייצוג  בממשלה |
| המזרחי | 2 |  | משרד הסעד | 24 בדצמבר 1952 | 26 בינואר 1954 |  |
| קידמה ועבודה | 1 |  |  | 24 בדצמבר 1952 | 26 בינואר 1954 | הייתה חברה בקואליציה ללא ייצוג  בממשלה |
| חקלאות ופיתוח | 1 |  |  | 24 בדצמבר 1952 | 26 בינואר 1954 | הייתה חברה בקואליציה ללא ייצוג  בממשלה |
87 ח"כים לפני פרישת סיעת הציונים הכלליים (24 בדצמבר 1952 - 26 במאי 1953).
64 ח"כים לאחר פרישת סיעת הציונים הכלליים מהקואליציה (26 במאי 1953 - 2 ביוני 1953).
87 ח"כים לאחר חזרת סיעת הציונים הכלליים לקואליציה (2 ביוני 1953 - 26 בינואר 1954).
הרכב הממשלה

הממשלה מנתה לכל אורך כהונתה 16 שרים, ללא חילופין בזהות השרים. חמישה מהשרים היו חדשים ו-11 שרים כיהנו גם בממשלה השלישית.
השרים הממשיכים היו: בן-גוריון, אשכול, בורג, שפירא, שרת, דינור, נפתלי, שטרית, מאיר, יוסף ולבון.
השרים החדשים היו: יוסף ספיר, יוסף סרלין, ישראל רוקח, פנחס רוזן ופרץ ברנשטיין
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | מפא"י |  | הציונים הכלליים |  | הפועל המזרחי |  | המפלגה הפרוגרסיבית |  | המזרחי |  |  |
פער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
| משרד> שרי הממשלה | שר> שרי הממשלה | שר> שרי הממשלה | מפלגה> שרי הממשלה | מפלגה> שרי הממשלה | כהונה> שרי הממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| משרד ראש הממשלה |  | ראש הממשלה דוד בן-גוריון |  | מפא"י | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד הביטחון |  | ראש הממשלה דוד בן-גוריון |  | מפא"י | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד האוצר |  | לוי אשכול |  | מפא"י | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד הבריאות |  | יוסף ספיר |  | הציונים הכלליים | 24 בדצמבר 1952 - 29 בדצמבר 1952 |
| משרד הבריאות |  | יוסף סרלין |  | הציונים הכלליים | 29 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד הדואר |  | יוסף בורג |  | הפועל המזרחי | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד הדתות |  | משה שפירא |  | הפועל המזרחי | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד הסעד |  | משה שפירא |  | הפועל המזרחי | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד החוץ |  | משה שרת |  | מפא"י | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד החינוך והתרבות |  | בן-ציון דינור |  | מפא"י | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד החקלאות |  | פרץ נפתלי |  | מפא"י | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד המסחר והתעשייה |  | פרץ ברנשטיין |  | הציונים הכלליים | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד המשטרה |  | בכור-שלום שטרית |  | מפא"י | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד המשפטים |  | פנחס רוזן |  | המפלגה הפרוגרסיבית | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד העבודה |  | גולדה מאיר |  | מפא"י | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| שר בלי תיק |  | דב יוסף |  | מפא"י | 24 בדצמבר 1952 - 15 ביוני 1953 |
| משרד הפיתוח |  | דב יוסף |  | מפא"י | 15 ביוני 1953 - 26 בינואר 1954 |
| משרד הפנים |  | ישראל רוקח |  | הציונים הכלליים | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| משרד התחבורה |  | יוסף סרלין |  | הציונים הכלליים | 24 בדצמבר 1952 - 29 בדצמבר 1952 |
| משרד התחבורה |  | יוסף ספיר |  | הציונים הכלליים | 29 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
| שר בלי תיק |  | פנחס לבון |  | מפא"י | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954 |
סגני השרים
| משרד הדתות |  | זרח ורהפטיג |  | הפועל המזרחי | 5 בינואר 1953 - 26 בינואר 1954 |
| משרד המסחר והתעשייה |  | זלמן סוזאיב |  | הציונים הכלליים | 15 ביוני 1953 - 26 בינואר 1954 |
| משרד הסעד |  | ישראל שלמה בן-מאיר |  | המזרחי | 5 בינואר 1953 - 26 בינואר 1954 |
הרכב הממשלה > חילופי שרים

השרים סרלין וספיר התחלפו בתיקים
| השר היוצא | סיעה | משרד | עילת סיום התפקיד | תאריך סיום התפקיד | השר המחליף | סיעה | תאריך כניסה לתפקיד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| יוסף ספיר | הציונים הכלליים | משרד הבריאות | מונה לשר התחבורה | 29 בדצמבר 1952 | יוסף סרלין | הציונים הכלליים | 29 בדצמבר 1952 |
| יוסף סרלין | הציונים הכלליים | משרד התחבורה | מונה לשר הבריאות | 29 בדצמבר 1952 | יוסף ספיר | הציונים הכלליים | 29 בדצמבר 1952 |
הערות שוליים

↑  פועלי אגודת ישראל ואגודת ישראל עזבו את הקואליציה הממשלתית, שערים, 19 בספטמבר 1952
↑  סופרנו בכנסת, משבר בקואליציה הממשלתית בשאלת החינוך הממלכתי, דבר, 26 במאי 1953.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ממשלת ישראל השלישית   1951–1952 | ממשלת ישראל הרביעית  24 בדצמבר 1952 – 26 בינואר 1954 | הבא: ממשלת ישראל החמישית   1954–1955 |
מצעד סוף השנה של בילבורד הוט 100 לשנת 2019

‏"Old Town Road" מאת ליל נאז X ובילי ריי סיירוס הגיע למקום הראשון במצעד השנתי
לזמר פוסט מאלון חמישה שירים במצעד
מצעד סוף השנה של בילבורד הוט 100 לשנת 2019 הוא רשימת השירים לסיכום שנת 2019 של הבילבורד הוט 100, שפורסמה ב-5 בדצמבר 2019. דירוג המצעד מבוסס על נתוני השמעות ברדיו ועל נתוני מכירות שנאספו לאורך שנה. כמו כן, הוא מחושב לפי נתוני המכירות שנאספו מה-24 בדצמבר 2018 עד 16 בנובמבר 2019.
ראו גם

2019 במוזיקה
הערות שוליים

↑  HOT 100 SONGS
↑  Caulfield, Keith (9 בדצמבר 2014). "The Year In Pop 2014". Billboard. Prometheus Global Media. נבדק ב-10 בדצמבר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The Year in Charts 2019: Billie Eilish Is Top New Artist
| מצעדי סוף השנה של בילבורד הוט 100 |
| --- | --- | --- |
| 1946–1949 | 1946 • 1947 • 1948 • 1949 |  |
| 1950–1969 | 1950 • 1951 • 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 |  |
| 1970–1989 | 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 |  |
| 1990–2009 | 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 |  |
| 2010–הווה | 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: aac560a0-757e-47ad-8e51-c46bce3a2f14
מסגד נבי יונס

| --- | --- |

צילום חיצוני של המבנה משנת 1999
 מידע כללי
 סוג:  מסגד, קבר 
 מיקום:  מוסול 
 מדינה:  עיראק 
 קואורדינטות:  36°20′40″N 43°09′20″E﻿ / ﻿36.344531°N 43.155664°E﻿ / 36.344531; 43.155664
  (למפת מוסול מוגדלת) מסגד נבי יונס(למפת מוסול רגילה) מסגד נבי יונס
 
מסגד נבי יונס היה מסגד סוני בחלק המזרחי של העיר מוסול שבעיראק במיקום בו על פי המסורת היה קברו של יונה הנביא המקראי. המבנה פוצץ והוחרב ב-24 ביולי 2014 על ידי ארגון דאעש במסגרת המאמצים של הארגון להרוס את כל המבנים שהכילו שרידים מקדשים היסטוריים.
היסטוריה

על פי המסורת, יונה הנביא המקראי, אשר מוזכר גם בקוראן, נקבר במיקום זה.
התאריך המדויק של בניית המבנה אינו ידוע, אך הוא הוזכר בכתביו של אבו זכריה אל-אזדי, שנפטר בסביבות שנת 334 לספירה.
המבנה שימש במשך מאות שנים ככנסייה נוצרית אשורית אשר הוקמה לשם ציון האתר של קבר יונה.
כאשר השליט המונגולי-טורקי טימור לנג ביקר במקום בשנת 1393 המנזר כבר הוסב למסגד. במרכז המבנה היה קבר מכוסה בשטיחים פרסיים ומשי ובאותו החדר היה גם שן לוויתן כהתייחסות לסיפור של יונה הנביא אשר נכלל גם בקוראן.
בשנת 1924 הוסף למסגד מינרט בתכנונו של אדריכל טורקי.
מבנה המסגד שניצב באתר לפני הריסתו היה בנוי מאלבסטר. לאולמות התפילה היו פתחים מקושתים, שעליהם נחרתו פסוקים מן הקוראן. מקום הקבר המיוחס ליונה ועליו מצבה נמצא בפינת המסגד, וסביבו הוקם מבנה קישוטי מעץ (Zarih (אנ')). בנוסף נמצא במתחם המסגד קבר השייח' ראשיד לולאן.
במהלך תקופת שלטונו של סדאם חוסיין המבנה שופץ והורחב.
ב-24 ביולי 2014 פוצץ מתחם המסגד בחומרי נפץ ונהרס על ידי ארגון הטרור דאעש לאחר שכבש בעבר את העיר מוסול ובזז את תכולת המבנה. הפיצוץ גרם נזק למספר מבנים שכנים. החרבת המסגד נעשתה, לטענת המדינה האסלאמית, משום שהוא הפך לאתר של כפירה ולא של תפילה. היה זה אחד מכ-15 מסגדים שהחריבה המדינה האסלאמית במוסול עד אותו זמן.
לאחר שדאעש נסוג מהאזור במרץ 2017, נערכה חפירה ארכאולוגית באתר המבנה ההרוס על ידי ארכאולוגים מאוניברסיטת היידלברג, ובמסגרתה התגלתה מערכת מנהרות באורך כולל של כקילומטר. במנהרות התגלו שרידי ארמון שבנה במקום המלך האשורי אסרחדון, כפי שהעידו תבליטים אשוריים וכתובות החרוטות על הקירות, אך לא נמצאו במקום חפצים.
גלריית תמונות

צילום של המבנה משנת 1999
צילום משנת 1999 של המינרט במסגד נבי יונס
חורבות מסגד נבי יונס. צילום משנת 2017
הערות שוליים

↑  Tawfeeq, Dana Ford,Mohammed (2014-07-24). "Extremists destroy Jonah's tomb, officials say". CNN (באנגלית). נבדק ב-2023-01-05.
↑  מקור: דאעש פוצץ את קבר יונה הנביא בעיראק, באתר ynet, 26 ביולי 2014.
↑  "Jameh Nabi Yunus (Mosul) - Madain Project (en)". madainproject.com. נבדק ב-2022-06-09.
מריה מרגרטה מרשאן

| --- | --- |
 לידה:  1768 פרנקפורט, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  11 ביוני 1800 (בגיל 32 בערך) מינכן, נסיכות הבוחר מבוואריה 
 שם לידה:  Maria Margarethe Marchand 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 זרם:  קלאסיציזם 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 בן או בת זוג:  פראנץ דאנצי 
 
מריה מרגרטה דאנצי-מרשאן (בגרמנית: Maria Margarethe Danzi, כאשר Marchand הוא שם נעוריה; 1768 – 11 ביוני 1800) הייתה זמרת סופרן ומלחינה גרמנייה.
ביוגרפיה

אביה של מרגרטה מרשאן, תאובלד הילריוס מרשאן, מונה על ידי הנסיך הבוחר קרל תאודור למשרת המנהל הראשון של התיאטרון הלאומי של מנהיים. אמה, מגדלנה לבית ברושאר (Brochard), הייתה שחקנית ורקדנית בלט והייתה סוברט בתיאטרון שניהל בעלה. המחלוקת על מקום לידתה של מרגרטה נובע מאורח חייהם של הוריה, אשר חיו במנהיים בתקופה שבה נולדה, אך פעלו כתיאטרון אורח בפרנקפורט, וייתכן ששם נולדה.
כבר בגיל צעיר ניגנה מרשאן בפסנתר והופיעה כזמרת. ב-1787, כשהייתה בת 21 בלבד, הופיעה בתפקיד ראשי במחזה של יוהאן יאקוב אנגל. בין 1778 ל-1782 קיבלה שיעורי מוזיקה אצל מי שתהייה מאוחר יותר החמות שלה, פרנציסקה לברון (אמו של המלחין פראנץ דאנצי). בין 1782 ו-1784 הייתה תלמידתו של לאופולד מוצרט בזלצבורג. מרשאן הייתה אחת הנשים המלחינות היחידות בתקופתה, שבה נשים בדרך כלל נאלצו להסתפק בתפקידי שירה. ב-1785 קיבלה תפקיד ראשי בתיאטרון החצר של מינכן וב-26 באפריל 1786 הופיעה לראשונה כזמרת החצר.
ב-1790 נישאה למלחין פראנץ דאנצי ויצאה עמו למסע הופעות שביסס את מעמדה כ"פרימה דונה", גברת, או זמרת ראשונה באירופה. ב-1800 נפטרה מדלקת ריאות.
בחייה, הייתה מרשאן אחת מזמרות הסופרן המפורסמות בעולם. מרבית היצירות שהלחינה סבלו מהתעלמות בשל מינה, וזכו לפרסום ולביצוע רק מאוחר יותר.
מרשאן הלכה לעולמה ב-1800 במינכן.
מלכות צרפת

ערך זה עוסק במלכוֹת שהיו נשות מלכי צרפת. אם התכוונתם למלכוּת צרפת, ראו .

מארי אנטואנט מלכת צרפת האחרונה לפני המהפכה הצרפתית
רשימת מלכוֹת צרפת היא רשימת נשות המונרכים הצרפתיים. בניגוד למספר מונרכיות אחרות, החוק הצרפתי דרש כי המלך המכהן יהיה זכר בכל גיל, וכך לא שלטה מעולם אישה בצרפת כמלכה מכהנת.
מאז שנת 987, אז עלה לשלטון איג קאפה, מייסד השושלת הקאפטינגית, היו בצרפת 49 מלכות, שלוש קיסריות ובת זוג מלכותית אחת (מאדאם דה מנטנון, שנישאה בחשאיות למלך לואי הארבעה עשר). שתי מלכות צרפתיות, אינגבורג, נסיכת דנמרק ואן, דוכסית ברטאן, היו מלכות פעמיים.
בין השנים 1285 ל-1328 אוחדו מלכויות צרפת ונווארה בשל נישואיה של ז'אן, המלכה השלטת של נווארה, לפיליפ הרביעי, מלך צרפת. כך כלותיה של ז'אן, שנישאו לשלושת בניה המלכים - לואי העשירי, פיליפ החמישי ושארל הרביעי, היו לא רק מלכות צרפת אלא גם מלכות נווארה. מלכות נווארה נפרדה מצרפת לאחר מותו של שארל הרביעי, והצטרפה אליה שוב עם עלייתו לשלטון של המלך אנרי הרביעי ועד לשנת 1791.
השושלת הקרולינגית

| שם | תמונה | אביה | שושלת | תקופת שלטון | בעלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ארמנטרוד ד'אורלאן |  | אודו הראשון, רוזן אורלאן | בית אודלרישינג | 842–869 | שארל הקירח |
| רישילד ד'ארדן |  | ביווין, רוזן ארדן | השושלת הבוסונידית | 870–877 | שארל הקירח |
| אדלייד דה פריול |  | אדלאר, רוזן פריז |  | 877–879 | לואי השני |
| רישרדיס דה סוואב |  | ארשנז'ה, רוזן נורדגאו |  | 884–888 | שארל השמן |
| תאודראד דה טרואה |  | אלראן, רוזן טרואה |  | 888–898 | אודו |
| פרדרון |  | לא ידוע |  | 907–917 | שארל התם |
| אדגיפו, נסיכת אנגליה |  | אדוארד הזקן, מלך אנגליה | בית ווסקס | 919–922 | שארל התם |
| באטריס דה ורמנדואה |  | ארבר הראשון, רוזן ורמנדואה | השושלת הקרולינגית | 922–923 | רובר הראשון |
| אמה, נסיכת צרפת |  | אדוארד הזקן, מלך אנגליה | השושלת הרוברטיאנית | 923–934 | ראול |
| גרברגה, נסיכת סקסוניה |  | היינריך הראשון, מלך גרמניה | השושלת האוטוניאנית | 939–954 | לואי הרביעי |
| אמה, נסיכת איטליה |  | לותאריו השני, מלך איטליה | השושלת הבוסונידית | 965–986 | לותר |