stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קריית בנימין
הרכב המועצה

עם הקמת המועצה, אנשי המועצה נקבעו על ידי שר הפנים לפי הרכבי ועדי השכונות: 5 נציגים למפא"י, 2 למפ"ם, 1 לרשימת התימנים ו-1 להפועל המזרחי. בראש המועצה עמד צבי בלום. באוקטובר 1953 התקיימו בחירות למועצה בהם נבחרו 4 נציגי מפא"י, ונציג אחד לכל אחד מרשימת דתיים, חרות, הציונים הכלליים ורשימה ספרדית-תימנית. לאחריהם נבחר צבי בלום שוב לראשות המועצה בקואליציה עם הדתיים ומפ"ם. את צבי בלום החליף בנימין אורנשטיין. בבחירות למועצה בסוף 1959 קיבלה מפא"י 4 נציגים, חרות שלושה נציגים והדתיים שני נציגים, לאחר שלמפ"ם חסר קול אחד כדי להכניס נציג למועצה. לאחר שהמשא ומתן בין הדתיים למפא"י עלה על שרטון נבחר חיים נדאף, נציג חרות ממוצא תימני ליושב ראש המועצה והיה ראש המועצה הראשון מטעם חרות. באמצע שנת 1960 התפטר ראש המועצה ועבר לחיפה והעביר את התפקיד לנציג הדתיים, אליהו פורייסטר. בדצמבר 1960 התפטר אחד מנציגי חרות מסיעתו, הקים סיעה עצמאית וחבר לאופוזיציה ובכך הביא לשיתוק פעילות המועצה. לאחר מספר חודשים פיזר שר הפנים את המועצה ומינה ועדה קרואה שהורכבה בהתאם לתוצאות הבחירות הקודמות, ובכך אפשר לפורייסטר, איש מפלגתו של שר הפנים, להמשיך בתפקידו כראש מועצה. במשך כשנתיים החרימו אנשי מפא"י את הוועדה הקרואה, אך במרץ 1963 שבו להתייצב לישיבות המועצה כאופוזיציה.
איחוד

כבר ביולי 1947 דרשה ההסתדרות את איחוד קריית בנימין עם כפר אתא. בשנת 1956 הציע שר הפנים לאחד את קריית בנימין עם כפר אתא, אך המועצה של קריית בנימין התנגדה. הנושא עלה שוב באמצע שנת 1960 ונדחה על ידי שתי המועצות. בתחילת 1961, לאור השיתוק במועצת קריית בנימין, הוצע שוב לאחדה עם כפר אתא כפתרון לשיתוק בפעילות המועצה. בשנת 1964 הביעו שתי המועצות הסכמה לאיחוד אשר יצא אל הפועל בנובמבר 1965.
הערות שוליים

↑  קריית בנימין, דבר, 7 ביוני 1937
↑  הלוואה וחסכון חיפה בע"מ, דבר, 15 במאי 1934
1 2  מ.ז., בשכונה חדשה בקריית בנימין, דבר, 23 בדצמבר 1936
1 2 3  מתוך קרית-בנימין, עבודת סמינריון בקורס חיפה והתפתחותה, הוגשה ליוסי בן-ארצי החוג ללימודי א"י, אוניברסיטת חיפה על ידי תמר מאיר, 12 במאי 1990
↑  בקריית בנימין, דבר, 24 במאי 1936
↑  קריית בנימין בעמק זבולון, דבר, 30 בדצמבר 1935
↑  וולנאי זאב, "קריית נחום", אריאל – אנציקלופדיה לידיעת הארץ, כרך 7, (1979 ), עמ' 7103.
↑  י. פרויד, בנתיב חדש, דבר, 14 בפברואר 1939
↑  חמישה בתי מגורים לעולים חדשים בקריית בנימין, דבר, 10 בספטמבר 1947
1 2 3  רפאל בשן, הקרייה שנולדה בטעות אינה רוצה למות, מעריב, 14 ביוני 1957
1 2  מחרתיים בחירות לקריית בנימין, דבר, 25 באוקטובר 1953
1 2  מועצה מקומית בקריית בנימין, דבר, 6 בפברואר 1952
↑  קרית בנימין בשלב התפתחות, דבר, 13 באוגוסט 1953
↑  דשנים הוחזר לתחום מועצת קריית בנימין, דבר, 20 במרץ 1962
↑  זמירה שפירא, ביום העצמאות תופעל תאורה כספית בק' בנימין, מעריב, 16 באפריל 1963
1 2  מפת אזור הכרמל (באנגלית) 1945, עם ציון השכונה, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  שכונת קריית פרוסטיג, אתר ראשונים
↑  בתים מוכנים בבית חרושת, דבר, 30 ביוני 1938
↑  תושבי מעברת קריית נחום לשיכוני קבע, דבר, 23 בספטמבר 1959
↑  תובעים בחירות חדשות בקרית בנימין, דבר, 25 בנובמבר 1962
1 2  יצחק שוורץ, חרות שולטת בקרית בנימין, מעריב, 17 בינואר 1960
↑  מפת אזור הכרמל (באנגלית) 1945, עם ציון השם עיר גנים, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  בעיר גנים, דבר, 2 באוקטובר 1933
↑  קרית נחום סקולוב משוועת לבניין, דבר, 27 בפברואר 1949
↑  מפת האזור, 1949, עם ציון השם 'קרית נחום', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  מפת אזור חיפה עם סימון 'מעברה' בין 'קרית בנימין' (הכיתוב באנגלית) ל'קרית נחום' (הכיתוב בעברית), 1955 (הדפסת 1956), באתר אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה לאומית
↑  צבי וינשטוק, מוסך הצפון - עיר גנים בראיה היסטורית, באתר אגד
↑  מפגיני קריית נחום - בדין, מעריב, 22 באוקטובר 1957
↑  אהרן דולב, בן הרוש מקרית נחום, מעריב, 1 באפריל 1960
↑  יואל דרויש, מעברת קריית נחום מתחסלת, דבר, 30 באוקטובר 1961
↑  אבן פינה לשכונת עולים תימנים, דבר, 13 באפריל 1945
↑  שכונת קריית שטנד
↑  מתעלולי הלגיון הערבי בחיפה, דבר, 7 בינואר 1948
↑  שלג בהרי ירושלים, דבר, 9 בפברואר 1949
↑  חפירות ביוב בקרית שטנד, מעריב, 23 בפברואר 1967
1 2  מתנגדים לצרף קריית בנימין לכפר אתא, דבר, 12 באוקטובר 1956
↑  המועצה המקומית בקריית בנימין - בהנהגה פועלית, דבר, 18 בדצמבר 1953
↑  יואל דרויש, כישלון מוניציפלי, דבר, 9 במרץ 1961
↑  מועצת קריית בנימין מאלצת תלמידים להרשם לבי"ס תיכון דתי, דבר, 10 ביולי 1960
↑  שותקה מועצת קריית בנימין, דבר, 23 בדצמבר 1960
↑  אחרי שנה וחצי של אי סדר - מונתה מועצה קרואה, מעריב, 10 באפריל 1961
↑  אחרי שנתיים חוסל המשבר במועצת קריית בנימין, מעריב, 24 במרץ 1963
↑  ההסתדרות דורשת שינוי יסודי של פני חבר המועצות המקומיות, דבר, 30 ביולי 1947
↑  כפר אתא וקרית בנימין דחו הצעת מיזוג, דבר, 17 ביוני 1960
↑  הצעה לאיחוד קריית בנימין וכפר אתא, דבר, 25 בינואר 1961
↑  ימוזגו המועצות של כפר אתא וקריית בנימין, דבר, 20 באוקטובר 1965
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467984805171
רשת ישראל הישנה

קטע ממפת נתיבי תובלה נמוכים (CVFR) של אזור ים המלח. הכוכבית האדומה מציינת את רשת UTM, הכוכבית השחורה מציינת את רשת ישראל הישנה, והכוכבית הצהובה מציינת קואורדינאטות גאוגרפיות.
רשת ישראל הישנה (באנגלית: Israel Cassini Soldner; בראשי תיבות: ICS) המכונה גם הרשת השחורה (מפני שבמפה היא מופיעה בצבע שחור) היא רשת קואורדינטות ישרת זווית המבוססת על היטל קסיני-סולדנר (אנ') ועל אליפסואיד ייחוס קלארק 1880 מותאם. צירי ה-Y וה-X ברשת מגדירים את קווי הרוחב והאורך המופיעים במפה, בהתאמה. הגדרת הצירים ברשת הקואורדינטות הפוכה מהאופן בו הם מוגדרים במתמטיקה. ציר ה-X הוא קו אורך ונע מצפון לדרום, וציר ה-Y הוא קו רוחב ונע ממזרח למערב. ערכי הקואורדינטות Y במפה נעים בין 0 מטר במערב ל-300,000 מטר במזרח וערכי הקואורדינטות X במפה נעים בין קצת פחות מ-900,000 מטר בדרום ל-1,000,000 מטר בנקודה ליד מצפה רמון ומ-0 מטר צפונית לאותה הנקודה לקצת יותר מ-300,000 מטר בצפון. רשת ישראל הישנה הוחלפה ברשת ישראל החדשה כרשת הקואורדינטות הרשמית של מדינת ישראל ב-1 בינואר 1994, אך היא עדיין מופיעה במפות ישנות.
היסטוריה

רשת ישראל הישנה נקבעה על ידי המנדט הבריטי ב-1922 והתבססה על מדידות טריאנגולציה שביצעו הבריטים בארץ ישראל. קו הבסיס הדרומי של הארץ נמדד באדמות עימארה, סמוך לקיבוץ אורים כיום. שלוש הנקודות של המשולש הראשון:
1M: מצפון-מערב למושב פטיש (אבן הסימון כבר אינה קיימת)
2M: בשדות קיבוץ אורים
3M: בסמוך לכביש 241 (שאז עדיין לא נסלל), בין המושבים פטיש ומסלול - בנקודה יש אתר זיכרון סביב אבן הסימון המקורית
כנקודת המוצא של רשת הקואורדינטות נקבעה גבעת עלי מונטר הסמוכה לעזה, אשר קיבלה את הערך 100,000 מטר בקואורדינטה Y ו-X. כתוצאה מבחירה בנקודה זאת נקודות בנגב הדרומי קיבלו ערכי קואורדינטות שליליים וזאת משום שהבריטים בחרו בראשית כך שהאזורים המפותחים בארץ ישראל יהיו בעלי ערכי קואורדינטות חיוביים.
לאחר סיום תקופת המנדט ופיתוח הנגב הדרומי עלתה הבעיה של ערכי קואורדינטות שליליים. באגף המדידות (כיום המרכז למיפוי ישראל) החליטו לשנות את הרשת כך שקואורדינטות דרומיות לציר Y של הרשת יקבלו ערך של 1,000,000 מטר על הציר והערכים ירדו כאשר יורדים כלפי הדרום. עם זאת, הרשת הישנה התבססה על דאטום (מידע גאוגרפי על צורת כדור הארץ) מיושן ולא מדויק, שלא אפשר חישובים מדויקים. לכן הוחלט להחליף את רשת ישראל הישנה ברשת ישראל החדשה, שהפכה לרשת הרשמית של ישראל ב-1994.
פרמטרי הרשת

רשת ישראל הישנה מוגדרת על ידי הפרמטרים הבאים:
היטל: קסיני-סולדנר
אליפסואיד ייחוס: קלארק 1880 מותאם
קואורדינטות גאוגרפיות של נקודת הראשית:
קואורדינטות הרשת של נקודת הראשית:
מקדם קנה המידה על המרידיאן המרכזי: 1
המרה מרשת ישראל הישנה לרשת ישראל החדשה

המרה מקורבת של קואורדינטות נקודת ציון מרשת ישראל הישנה לרשת ישראל החדשה מתבצעת כך:
לערך הקיים בציר X (ציר מזרח-מערב): מוסיפים 50,000 מטר.
לערך הקיים בציר Y (ציר צפון-דרום): אם נקודת הציון נמצאת דרומית למצפה רמון (נקודות הדרומיות לציר ה-X ברשת הישנה) מפחיתים מהערך שלה 500,000 מטר. אם נקודת הציון נמצאת צפונית למצפה רמון מוסיפים לערך שלה 500,000 מטר.
נקודת הציון של הכותל המערבי ברשתות השונות:
| סוג הרשת | צפון (מטר) | מזרח (מטר) |
| --- | --- | --- |
| ישראל הישנה | 131,586 | 172,249 |
| ישראל החדשה | 631,586 | 222,249 |
| ברשת UTM‏ | 3,518,055 | 711,575 |
ראו גם

רשת ישראל החדשה
לקריאה נוספת

קרקע ומפה, מהסדר קרקעות למפת ארץ-ישראל, דב גביש, יד בן-צבי, ירושלים 1991
הערות שוליים

↑  פרסום מידע תעופתי פנים ארצי (פמ"ת) המפורסם על ידי מנהל התעופה האזרחית מכח הוראות תקנות הטיס (הפעלת כלי טיס וכללי טיסה), התשמ"ב-1981. מפות נתיבי טיסה (נתיבי התובלה הנמוכים ו-ATS) מהוות חלק בלתי נפרד מהפמ"ת
↑  מחלקת המדידות של ארץ ישראל בתקופת המנדט – חלק ב' ההערכות המקצועית, באתר המרכז למיפוי ישראל (על פי הספר "קרקע ומפה" מאת דב גביש, הוצאת יד בן-צבי, 1991)
גל גברעם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 במאי 2001 (בת 23) נתניה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  אושיית רשת, שחקנית, דוגמנית, מנחת טלוויזיה
 פרופיל ב-IMDb
 
גל גברעם (נולדה ב-1 במאי 2001) היא אושיית רשת, שחקנית, דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בנתניה. הוריה התגרשו כשהייתה בת ארבע, בגיל שמונה אביה עזב את הבית וניתק עם המשפחה קשר, והיא גדלה עם אמהּ מירה עטיה, שתי אחיותיה ואחיה-התאום.
בשנת 2015 ניצחה בתוכנית המציאות "הבנים והבנות" בערוץ הילדים בעונה השלישית, ביחד עם הבנות נועה כהן וסשה סבירדנקו - כשבנוסף גל גם זכתה בתואר חביבת הקהל.
ב-2017 הנחתה את התוכנית היומית לנוער "אונליין" של ערוץ הילדים אצל HOT, בין השאר לצד קים אור אזולאי וטיילור מלכוב, ביוני של אותה שנה התארחה בשיר "לובשת קיץ" של פלג ואלון ו-ויק.
בנוסף ב-2017 דגמנה את קולקציית בגדי הים YOUNG של רשת ההלבשה התחתונה הישראלית "אפרודיטה". לפני כן הצטלמה לחברות אופנה ישראליות, בהן "גליתה", "פוקס" וטוונטי פור סבן. כמו כן, עשה שיתופי פעולה עם מותגים דוגמת "קלווין קליין", "עדיקה", "הוליסטר" ו"איל מקיאג'".
בשנת 2018 גילמה את אור, שחקנית בצוות בידור של המלון בסדרת הנעורים "אילת". בנוסף ב-2018, השתתפה בעונה השנייה של סדרת הרשת "No_Filter#" של אתר פרוגי (מבית ynet).
ב-25 באוגוסט 2019 התגייסה לצה"ל. היא השתחררה בדצמבר 2021.
בדצמבר 2020 החלה להשתתף בעונה ה-11 של תוכנית המציאות "האח הגדול" ברשת 13, והודחה תשיעית.
ביום העצמאות 2021 הנחתה לצד קובי מחט את אולפן הבוקר של רשת 13.
בשנת 2022 החלה לשחק בסדרת הנוער "סקיי" בתפקיד סיגל, עובדת בבית הקפה של עוצמה.
בשנת 2023 גל נבחרה לשחק בסדרה "רוני ותום" בתפקיד אורית, מחנכתם של רוני ותום בעונה הראשונה והשנייה.
חיים אישיים

מדצמבר 2020 הייתה גברעם בזוגיות עם יוצא "האח הגדול" תום חיימוב, אותו הכירה כשהשניים השתתפו יחד בתוכנית. באפריל 2022 פורסם כי השניים נפרדו.
במרץ 2022 חשפה בפוסט כי מזה כחצי שנה היא מתמודדת עם דיכאון.
הערות שוליים

↑  השתלטו על המדינה, באתר פורום האח הגדול, ‏3.2.21
↑  אילנה שטוטלנד, ‏יומן מסע: הישראלים שמספרים על יציאת מצרים הפרטית שלהם, באתר מעריב אונליין, 21 באפריל 2016
1 2 3  עולה על גל גבוה: היפה בלבן היא נתנייתית, באתר mynetnetanya, ‏2017-06-13
↑  GG on Instagram: “המפקד סשה והממ נטע גם אני בשוק.. אבל אני בטוחה שאתם גאים בי עכשיו, בכל זאת חצי זה לא צחוק #AUG19 #oneyearago”, באתר Instagram (באנגלית)
↑  GG on Instagram: “י״ב באלול תש״פ ”, באתר Instagram (באנגלית)
↑  Log into Facebook, Facebook (באנגלית)
↑  גל גברעם ותום חיימוב נקלעו לתקרית אלימה בכניסה למסיבת "האח הגדול", באתר וואלה, 12 באפריל 2021
↑  יפעת הללי אברהם, ‏זה סופי: תום חיימוב וגל גברעם נפרדו, באתר ‏מאקו‏, 7 באפריל 2022
↑  גל גברעם: "לא רוצה לשקר, אני בדיכאון כבר חצי שנה", באתר וואלה, 16 במרץ 2022
נשימה תאית

תרשים מופשט של תהליך הנשימה התאית. מצד ימין: מסלול זרימת האלקטרונים. מצד שמאל: חומרים המיוצרים במהלך הנשימה - פחמן דו-חמצני ו-ATP
נשימה תאית היא התהליך להפקת אנרגיה זמינה, תוך ניצול תרכובות אורגניות, לשימוש ביצורים חיים.
הנשימה התאית מתרחשת בתוך התא ובתהליך זה מפורקות תרכובות אורגניות, בעיקר פחמימות. באורגניזמים הטרוטרופיים אלה חומרים שמקורם במזון, ואילו באורגניזמים אוטוטרופיים החומרים נוצרים בתהליך הפוטוסינתזה או, במיעוט המקרים, בכימוסינתזה. האנרגיה המשתחררת עם פירוק התרכובות משמשת להרכבת נוקלאוזיד מזורחן ATP, (A הוא אדנוזין, T הוא tri (שלוש) ו-P הוא פוספט, אטום זרחן עם 4 אטומי חמצן) מ-ADP (אדנוזין די פוספט, כלומר אדנוזין עם שני יוני פוספט) ו-Pi (פוספט אנאורגני). כשה-ATP יתפרק בתהליך הידרוליזה, האנרגיה שתשתחרר תשמש להנעת תהליכים צורכי אנרגיה. לפירוט עקרונות הפקת האנרגיה בתא ראו מטבוליזם.
ניתן לדמות באופן מטאפורי את מולקולת ה-ATP לסוללה טעונה ואת ה-ADP+P לסוללה פרוקה, כאשר בתהליך הנשימה התאית "נטענת הסוללה" ו-ADP+P הופכים ל-ATP. "הסוללה הטעונה", ATP, משמשת אחר כך להנעת תהליכים צורכי אנרגיה, שמפרקים את ה-ATP בתהליך הידרוליזה של ATP, ל-ADP+P ומנצלים חלק מהאנרגיה המשתחררת.
בתהליך הנשימה התאית מתרחש מעבר של אלקטרונים בין חומרים שונים. מעבר זה, בדומה למתרחש בסוללה החשמלית, הוא אחד הגורמים המניעים את תהליך ייצור ה-ATP.
טעות רווחת לחשוב שנשימה תאית קשורה בהכרח לצריכת חמצן. לדוגמה, חיידקים רבים מקיימים תהליכים של נשימה תאית אל-אווירנית. מקור הטעות הוא כדלהלן: בבסיסם של כל תהליכי הנשימה התאית עומדות תגובות חמצון-חיזור. אלו הן תגובות שבמהלכן אטומים מוסרים אלקטרונים לאטומים אחרים. בעבר היה פירוש המילה חמצון "התרכבות עם חמצן", אך בכימיה מודרנית שונתה משמעות המושג ל"מסירת אלקטרונים" (החומר שעובר חמצון מוסר אלקטרונים ל'מחמצן'). לכן אף על פי שבעבר קושרה הנשימה התאית באופן בלעדי להתרכבות עם חמצן, כיום ידוע שחמצן איננו קולט האלקטרונים היחידי במערכות ביולוגיות בכלל, ובתהליך הנשימה התאית בפרט.
שלושת רכיבי הנשימה התאית

גליקוליזה: קיים כמעט בכל היצורים החיים; אינו דורש חמצן ומהווה הקדמה לנשימה תאית אווירנית וגם לנשימה תאית אל-אווירנית
מעגל קרבס: קיים רק ביצורים אווירניים ומוצמד אליו הזרחון החמצוני
זרחון חמצוני: קיים רק ביצורים אווירניים (אארוביים) ומתרחש רק בנוכחות חמצן.
ביצורים פרוקריוטיים (חיידקים) מתרחשת הנשימה התאית בציטופלזמה ויצירת ATP מתרחשת על-גבי ממברנת התא. ביצורים איקריוטיים מתרחשת הגליקוליזה בציטופלזמה, מעגל קרבס בתוך המרחב הפנימי של המיטוכונדריה, והזרחון החמצוני, היוצר ATP,מתרחש על-גבי הממברנה הפנימית של המיטוכונדריה. לכן מכוּנוֹת המיטוכונדריה "תחנות הכוח של התא"; בהן מתרחשים השלבים המכריעים ביותר בנשימה התאית האווירנית.
נשימה תאית אל-אווירנית

בתהליך הגליקוליזה מתפרק גלוקוז ומופקת ממנו אנרגיה כימית.
הגלוקוז מתפרק לשתי מולקולות זהות (חומצה פירובית) 2C3H4O3.
במהלך הפירוק משתחררת אנרגיה כימית הבונה 2 מולקולות ATP. במקביל, מקבל המימנים NAD הופך ל  NADH_{2}. אם חומר זה לא ימסור את המימנים, הגליקוליזה תיעצר עקב מחסור ב-NAD. את החימצון יכול התא לבצע באחת משתי פעולות:
חימצון לקבלת NAD חופשי מתרחש כאשר החומצה הפירובית מתחזרת לחומצת חלב ומקבלת את 2 המימנים. תהליך זה מתקיים בחיידקים, פטריות, חד-תאיים וגם בתאים של יצורים עילאיים, במצבי מחסור בחמצן. תהליך זו מתרחש גם בתאי שריר של האדם, בפעילות נמרצת הגורמת למחסור חמצן בשריר.
אפשרות אחרת, המוכרת מפעילות שמרים, היא פעילות אנזימטית בה משוחרר NAD והחומצה הפירובית הופכת לכוהל אתילי/אתנול (=אלכוהול) ותוך כך לקבל מחדש NAD. (התהליך נקרא תסיסה כוהלית)
נשימה תאית אווירנית

בתהליך זה, החומצה הפירובית מתחמצנת במיטוכונדריה, והתוצרים הסופיים הם H2O ו-CO2. התהליך הוא בעל מספר שלבים ומחייב מעורבות של חמצן: בשלב הראשון החומצה הפירובית מחומצנת על ידי NAD ויוצאת ממנה מולקולת CO2. המולקולה שנוצרת נכנסת למעגל קרבס עוברת שינויים על ידי מספר אנזימים ובמקביל נוצרות עוד 36 מולקולות ATP. מכאן שבנשימה תאית אווירנית, ממולקולה אחת של גלוקוז מתקבלות סך הכל 38 מולקולות ATP.
התהליך האירובי המלא:  C_{6}H_{12}O_{6(aq)}+6O_{2(g)}\longrightarrow 6CO_{2(g)}+6H_{2}O_{(l)}
ראו גם

מחזור החמצן בגוף
היפוקסיה
תסיסה
הערות שוליים

1 2  רעיה אילן, הפקת האנרגיה בתא, חילוף חומרים בתא וגלגולי אנרגיה בעולם החי והצומח, ירושלים: הוצאת יפתח, 1996
| מטבוליזם |
| --- | --- | --- |
| נשימה תאית | גליקוליזה • מעגל קרבס • זרחון חמצוני |  |
| מסלולים נוספים | גלוקונאוגנזה • גליקוגנזה • גליקוגנוליזה • מסלול הפנטוז פוספט • מעגל קורי • מעגל האוריאה • חמצון בטא • תסיסה   מעגל קלווין • מעגל הגליוקסילט • פוטוסינתזה • ניטריפיקציה |  |
| תרכובות עיקריות | גלוקוז • פירובט • NAD • כלורופיל |  |
| מגוון מטבולי | אורגניזם אווירני • אורגניזם אל-אווירני • הטרוטרוף • אוטוטרוף |  |
| תהליכים בתא |
| --- | --- | --- |
| מחזור התא | מחזור התא • מיטוזה • מיוזה • פליגה • אפופטוזה |  |
| חומצות גרעין וייצור חלבונים | שכפול DNA • שעתוק • שחבור • שחבור חליפי • תרגום |  |
| מטבוליזם | נשימה תאית • גליקוליזה • מעגל קרבס • זרחון חמצוני • תסיסה • גלוקונאוגנזה • מסלול הפנטוז פוספט • פוטוסינתזה • ניטריפיקציה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284824005171  BnF: cb12440837h (data)  GND: 4161796-4  LCCN: sh85021667
חסן אבו אל-הודא

חסן ח'אלד אבו אל-הודא (בערבית: حسن خالد ابو الهدى; 1870–22 בדצמבר 1936) היה פוליטיקאי שכיהן כראש הממשלה הרביעי של אמירות עבר הירדן (כיום ירדן) פעמיים בשנים 1923–1924 ובשנים 1926–1931. הוא היה שר האוצר מ־1924 עד 1926.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חסן ח'אלד נולד בחלב למוחמד בן חסן ואדי, פקיד של האימפריה העות'מאנית, שכונה "א-סייד אבו אל-הודא" ו-"א-סיאדי". אביו היה מנהיג קבוצה סופית ויועץ הדת של הסולטן עבדול חמיד השני לענייני ערבים. הוא בילה את רוב ילדותו באיסטנבול, שם התגוררה משפחתו. התחתן עם מצרית ממוצא טורקי, דבלט אבו גבל, ונולדו להם שתי בנות: וליה, אשת חברה וחוקרת תולדות האמנות בוגרת אוניברסיטת אוקספורד, וחלימה לימה הנימפנדי, שנישאה לשהזאדה מחמד נזים, בנו של שהזאדה מהמד זיאדין.
חסן ח'אלד שימש כיועץ טורקי לח'דיו המצרי עבאס חלמי השני.
נטען כי לאחר הפיכת הטורקים הצעירים ברח אבו אל-הודא מאיסטנבול לפריז, שם פרנס את עצמו באמצעות הכנסות של חברה שמכר. לאחר מכן, הוא עבר לאלכסנדריה כדי להתגורר עם משפחתו. למשך תקופה מסוימת, התגורר בביתו של חוסיין אל-קסאב.
אבו אל-הודא מונה לראש ממשלת ירדן בספטמבר 1923 וכיהן בתפקיד עד מרץ 1924. לאחר מיכן שימש כשר האוצר בממשלתו של עלי רזא א-ריכאבי. בספטמבר 1926 שב לכהן כראש ממשלת ירדן.
אבו אל-הודא נפטר ב־22 בדצמבר 1936 במלון המלך דוד שבירושלים.
ראו גם

פוליטיקה של ירדן
הערות שוליים

↑  "دولة حسن خالد ابو الهدى". Royal Heritage (בערבית). 1 בינואר 2018. נבדק ב-2 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Financial Ministers". mof.gov.jo.
↑  Abu-Manneh, B (במאי 1979). "Sultan Abdulhamid II and Shaikh Abul Huda Al-Sayyadi". Middle Eastern Studies. 15 (2): 131–153. doi:10.1080/00263207908700402. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  "Princess Lulie Abul-Huda Fevzi Osmanoglu (1919-2012)".
↑  Mary C. Wilson, King Abdullah and the Making of Jordan. Cambridge: Cambridge University Press, 1990, p. 14.
1 2  Death of Hassan Khaled Pasha Pasha, Palestine Post, 23 בדצמבר 1936
↑  ראש ממשלה חדש בעבר הירדן, הארץ, 25 ביוני 1926
חכם באשי

הרב הראשי יעקב שאול דוויק, החכם באשי של העיר חלב בסוריה, 1908
החכם באשי (בטורקית עות'מאנית: حاخامباشی; בתרגום מילולי: "ראש החכמים") היה התואר שניתן לרב הראשי של קהילה יהודית ברחבי האימפריה העות'מאנית. ה"חכם באשי" של קושטא (איסטנבול) הוכר בצו מלכותי כרב הראשי של כלל היהודים באימפריה העות'מאנית. הוא נחשב למייצג היהודים בפני השלטון ובאמצעותו העביר השלטון את דרישותיו לכל הקהילות היהודיות ברחבי האימפריה.
להוציא חריג אחד, בדמותה של קהילת איסטנבול, לא הייתה משרת חכם באשי, כמוסד רשמי שהשלטונות אשרו את מינויו, עד המאה ה-19.[דרושה הבהרה] החריג לכך היא משרת החכם באשי בעיר יאשי החל משנת 1719‏. במשרה זו אחזו רבנים בני אותה משפחה: הרב נפתלי הכהן, הרב ישעיהו הכהן והרב בצלאל הכהן. המשרה התבטלה בשנת 1834.
ראו גם

רב ראשי
הראשון לציון
מרא דאתרא
מוסד החכם באשי במולדובה
לקריאה נוספת

רחל שרעבי, ‏המאבקים על הרבנות הספרדית ונושאי המשרה, תרס"ו-תרע"ד (1914-1906), קתדרה 37, ספטמבר 1985, עמ' 122-95
רבקה פלסר, ‏למעמדו של הראשון-לציון בירושלים (תרל"ג - 1873), קתדרה 52, יולי 1989, עמ' 130-125
אביגדור לוי, הקמת מוסד החכם באשי באימפריה העות'מאנית והתפתחותו בשנות 1835-1865(הקישור אינו פעיל), עמ' 38–56
דוד אשכנזי, מחכם באשי לרב ראשי, הוצאת יד בן צבי, 2021
עדו ישראלי, "טבריה כמקרה בוחן למערכות יחסים בין נושאי משרת חכם באשי באימפריה העות'מאנית", אורשת ט (תש"ף), עמ' 85–106.
הערות שוליים

↑  אתר משרד התרבות והדתות של רומניה.
↑  לרב אברהם הלוי הוענקה תעודה רשמית – בראת (אנ').
| חיי הקהילה היהודית |
| --- | --- | --- |
| תפקידים על-קהילתיים | חכם באשי • שד"ר • אדמו"ר • גדול הדור • רב ראשי |  |
| תפקידים מקומיים | מרא דאתרא • רב • דיין •  פרנס • שליח ציבור • גבאי • גבאי צדקה • בעל קורא • מוהל • שוחט • מלמד • דרשן  • סופר סת"ם • בלנית • משגיח • משגיח כשרות |  |
| מוסדות | תלמוד תורה • ישיבה • ישיבה קטנה • ישיבה גדולה • כולל אברכים • מקווה • בית כנסת • בית מדרש • חברה קדישא |  |
| דברים שבקדושה | מניין • היכל/ארון קודש • חזנות • תפילת עמידה • שחרית • מנחה • ערבית • מוסף • קריאת התורה • שמע ישראל • ברכה • קידוש • רשימת תפילות וברכות |  |
| ניהול חיי הקהילה | בית דין • תקנות הקהילה • פדיון שבויים  • כתב מגידות |  |
| תפקידים היסטוריים | אב הכנסת |  |
כלי קודש ופרנסים • מוסדות יהודיים
רגל הזהב

| --- | --- |

טביעת הרגל של פרנצ'סקו טוטי משנת 2010
 מיקום הטקס:  אוטל דה פארי
 מדינה:  מונקו 
 תקופת הפרס:  2003–הווה (כ־21 שנים) 
 goldenfoot.com
 
רגל הזהב הוא פרס כדורגל בינלאומי המוענק לשחקנים שהתבלטו בהישגיהם האתלטיים (גם האישיים וגם הקבוצתיים) ובאישיותם. הפרס מוענק רק לשחקנים פעילים בני 27 שנים לפחות, ואפשר לזכות בו רק פעם אחת.
עשרה מועמדים נבחרים על ידי צוות של עיתונאים בינלאומיים בהתבסס על הקריטריונים שהוצגו לעיל. מתוך הרשימה הזאת, הזוכה נבחר בעזרת סקר מקוון, בו כל אחד יכול להצביע. הזוכה בפרס משאיר תבנית קבועה של כפות רגליו ב"טיילת האלופים", על חוף הים של נסיכות מונקו.
הזוכים > גברים

| שנה | שחקן | מועדון | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- |
| 2003 | איטליה רוברטו באג'ו | איטליה ברשה |  |
| 2004 | צ'כיה פאבל נדבד | איטליה יובנטוס |  |
| 2005 | אוקראינה אנדריי שבצ'נקו | איטליה מילאן |  |
| 2006 | ברזיל רונאלדו | ספרד ריאל מדריד |  |
| 2007 | איטליה אלסנדרו דל פיירו | איטליה יובנטוס |  |
| 2008 | ברזיל רוברטו קרלוס | טורקיה פנרבחצ'ה |  |
| 2009 | ברזיל רונאלדיניו | איטליה מילאן |  |
| 2010 | איטליה פרנצ'סקו טוטי | איטליה רומא |  |
| 2011 | וויילס ראיין גיגס | אנגליה מנצ'סטר יונייטד |  |
| 2012 | שוודיה זלאטן איברהימוביץ' | צרפת פריז סן-ז'רמן |  |
| 2013 | חוף השנהב דידייה דרוגבה | טורקיה גלאטסראיי |  |
| 2014 | ספרד אנדרס אינייסטה | ספרד ברצלונה |  |
| 2015 | קמרון סמואל אטו | טורקיה אנטליהספור |  |
| 2016 | איטליה ג'אנלואיג'י בופון | איטליה יובנטוס |  |
| 2017 | ספרד איקר קסיאס | פורטוגל פורטו |  |
| 2018 | אורוגוואי אדינסון קבאני | צרפת פריז סן-ז'רמן |  |
| 2019 | קרואטיה לוקה מודריץ' | ספרד ריאל מדריד |  |
| 2020 | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | איטליה יובנטוס |  |
| 2021 | מצרים מוחמד סלאח | אנגליה ליברפול |  |
| 2022 | פולין רוברט לבנדובסקי | ספרד ברצלונה |  |
| 2024 | ארגנטינה לאוטרו מרטינס | איטליה אינטר |  |
הזוכים > נשים

| שנה | שחקנית | מועדון | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- |
| 2022 | שוודיה קוסוברה אסלאני | איטליה מילאן |  |
| 2024 | יפן סאקי קומאגאיי | איטליה רומא |  |
אגדות "רגל הזהב"

| שנה | אגדות |
| --- | --- |
2003: ארגנטינה דייגו מראדונה
2003: פורטוגל אאוזביו
2003: איטליה ג'אני ריברה
2003: צרפת ז'יסט פונטיין
2004: ארגנטינה אלפרדו די סטפנו
2004: איטליה דינו זוף
2004: צרפת מישל פלאטיני
2005: ספרד פרנסיסקו חנטו
2005: צפון אירלנד ג'ורג' בסט
2005: ליבריה ג'ורג' ואה
2005: איטליה לואיג'י ריבה
2005: ברזיל ריבלינו
2006: אורוגוואי אלסידס גיג'ה
2006: הונגריה פרנץ פושקש
2006: איטליה ג'אצ'ינטו פאקטי
2006: צרפת רמון קופה
2006: ברזיל זיקו
2007: גרמניה גרד מילר
2007: בולגריה חריסטו סטויצ'קוב
2007: ארגנטינה מריו קמפס
2007: איטליה פאולו רוסי
2007: ברזיל רומאריו
2008: ברזיל אלדאיר
2008: אוקראינה איגור בלאנוב
2008: ספרד לואיס סוארס
2008: צרפת זינדין זידאן
2009: גרמניה קרל היינץ רומניגה
2009: ברזיל נילטון סנטוס
2009: אוקראינה אולג בלוחין
2009: קולומביה רנה היגיטה
2009: פולין זביגנייב בונייק
2010: ברזיל דונגה
2010: ארגנטינה פרנסיסקו וראז'ו
2010: גרמניה פרנץ בקנבאואר
2010: איטליה ג'אנקרלו אנטוניוני
2010: מקסיקו הוגו סאנצ'ס
2011: גאנה עבדי פלה
2011: ארגנטינה חבייר זאנטי
2011: פורטוגל לואיש פיגו
2011: אלג'יריה ראבח מאג'ר
2011: הולנד רוד חוליט
2012: צרפת אריק קאנטונה
2012: איטליה פרנקו בארזי
2012: גרמניה לותר מתאוס
2012: ברזיל פלה
2013: קולומביה קרלוס ולדרמה
2013: צרפת ז'אן-פייר פאפן
2013: ארגנטינה אוסבלדו ארדילס
2014: צ'כיה אנטונין פננקה
2014: בלגיה ז'אן-מרי פפאף
2014: טורקיה הקאן שוקור
2014: יפן הידטושי נקטה
2014: ארצות הברית מיה האם
2014: קמרון רוז'ה מילה
2015: רומניה גאורגה חאג'י
2015: ארגנטינה דניאל פסארלה
2015: צרפת דויד טרזגה
2015: רוסיה רינאט דסאייב
2016: הולנד פרנק דה בור
2016: איטליה קלאודיו ראניירי
2016: ספרד קרלס פויול
2016: פורטוגל דקו
2017: איטליה רוברטו מאנצ'יני
2017: אנגליה מייקל אואן
2017: צרפת מרסל דסאי
2017: גרמניה אוליבר קאן
2017: הרפובליקה העממית של סין לי מינג
2018: ברזיל לאונרדו
2018: הולנד קלרנס סידורף
2018: איטליה אנדראה פירלו
2018: איטליה מרצ'לו ליפי
2018: צרפת דידייה דשאן
2019: איטליה קרולינה מוראצ'ה
2019: ברזיל פלקאו
2019: צרפת פטריק ויירה
2019: ברזיל ז'וזה אלטפיני
2021: ברזיל דני אלבס
2021: איטליה פאולו מלדיני
2021: גרמניה גינטר נצר
2021: איטליה גבריאל אוריילי
2021: אנגליה קלי סמית'
2022: ספרד אמיליו בוטרגניו
2022: ארגנטינה חואן סבסטיאן ורון
2022: טורקיה פתיח טרים
2024: איטליה פאביו קנבארו
2024: ספרד ג'רארד פיקה
2024: פורטוגל רוי קושטה
2024: ספרד פרננדו יורנטה
2024: הולנד רוד קרול
הערות שוליים

↑  תואר נוסף לארון: ג'אנלואיג'י בופון זכה בפרס 'רגל הזהב', באתר וואלה, 12 באוקטובר 2016
↑  ‏עקף את רונאלדו ומסי: קסיאס זכה בפרס רגל הזהב לשנת 2017, באתר ספורט1, 7 בנובמבר 2017
↑  בזמן כדור הזהב: שני תארים אישיים לסלאח, באתר ערוץ הספורט, 30 בנובמבר 2021