יהדות שאנגחאי
היסטוריה

יהודים התיישבו בשאנגחאי לאחר תבוסת סין במלחמת האופיום הראשונה וחתימתה על חוזה נאנקינג (1842) שפתח את העיר לסחר בינלאומי והוביל להתפתחות מהירה שלה. תוך זמן קצר הפכה שנגחאי, השוכנת על שפך נהר היאנגצה, למרכז סחר חשוב. בחוזה נאנקינג נאלצו הסינים להעניק למעצמות המערב זכויות יתר במסחר וזכות להתגורר באזורים אקסטריטוריאליים במספר ערי חוף. היהודים שהגיעו לסין התיישבו באותם רבעים שבהם הייתה לזרים זכות לניהול עצמי ולאוטונומיה שיפוטית.
הקהילה היהודית בשאנגחאי הוקמה על ידי אליאס דוד ששון, בן למשפחת ששון מבגדאד שבא לעיר לראשונה ב-1844 והשתקע בה ב-1850 ופתח סניף של בית מסחרו של אביו מבומביי. ב-1848 ו-1849 נמנה יהודי אחד ברשימת תושבי שאנחאי, וב-1850 בה נמנו ארבעה יהודים עובדיו של ששון, וב-1889 נאמר כי בקושי נמצא בה מניין. עם הזמן היגרו יהודים נוספים מבומביי לשאנגחאיי, רובם עובדיו של דוד ששון הם הביאו עמם את בני עמם וארצם כעובדי החברה ועם הזמן הפכו חלק מהעובדים לבעלי עסקים גדולים משלהם. המשפחות החשובות בקהילה הבגדדית (שכונתה גם "הספרדית") היו ששון, כדורי, חארדון, גבאי, אברהם, ועזרא. הבגדדים שלטו בסחר האופיום ובכותנה מבומביי, בהם התמקדו התבחילה, אך בהמששך התרחבו לנדל"ן, בנקאות, מלונאות ופעילויות נוספות. הבגדדים, שמנו כ-1,000 נפש, התגוררו בעיקר ברובע הבינלאומי.
בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19 נשכר מקום על ידי הקהילה היהודית לצורך בית כנסת, וב-1887 הוקם בית הכנסת ראשון בעיר, בית הכנסת בית אל (אנ'), שמוקם בלב ההתיישבות הבריטית בשאנגחאי. ב-1898 הוקם בעיר בית הכנסת נוסף, בית הכנסת שערי ישראל, שמוקם במושבה האמריקאית בשאנגחאי.
בית הקברות היהודי הראשון נפתח ב-1862, ובו ובשלושת בתי הקברות היהודים האחרים שהיו בעיר נקברו כ-3,700 איש. כל בתי הקברות נהרסו במהלך מהפכת התרבות בסין.
בנובמבר 1902 נפתח בית הספר היהודי בשאנגחאי, ואגודה ציונית הוקמה בו באפריל 1903, שאף יוצגה בקונגרס הציוני העולמי השישי. עיתון יהודי בשם מבשר ישראל הוקם על ידי ניסים אליאס בנימין עזרא באפריל 1904, והוא הופק באופן סדיר עד 1941.
לאחר פתיחת הרכבת הטרנס-סיבירית ב-1905 הגירו יהודי למנצ'וריה, וכ-300 יהודים המשיכו לשאנגחאי, כשהם מייסדים את הקהילה האשכנזית בעיר.
ב-1920 הוקם בית הכנסת אוהל רחל על ידי סר יעקב אליאס ששון לזכר אשתו רחל, וב-1927 הקים סאלח חרדון את בית הכנסת בית אהרון לזכר אביו.
הבגדדים השתלבו בקהילה הבריטית של שנגחאי. הם אימצו את סגנון החיים, הלבוש והשפה ואף השיגו לעצמם פספורטים בריטיים. העשירים שבהם השתייכו למועדונים החברתיים הנחשבים ושלחו את ילדיהם למוסדות החינוך הבריטיים. מצד שני, הם הקפידו מאוד בקיום מצוות: כשרות, שמירת שבת וחגים, וביניהם לבין עצמם שימרו רבים ממנהגי ארץ המוצא. נישואי תערובת כמעט ולא נודעו. גם לא עם יהודים שאינם בגדדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הבולשביקית הגיעו לעיר פליטים רבים, ברובם בדרכם למקומות אחרים בעולם, אך חלק מהם נשארו בה. באמצע שנות העשרים של המאה ה-20, עקב התגברות המעורבות הסובייטית והיפנית במנצ'וריה הגיע גל נוסף של מהגרים יהודים אשכנזים-רוסים לשאנגחאי, כשהקהילה החדשה מהווה כאלף נפש, מספר דומה לקהילה הספרדית-בגדאדית. בני הקהילה הרוסית היו רוכלים ועסקו במסחר זעיר, לצד עורכי דין, רופאים ומוזיקאים.
היהודים יוצאי רוסיה בעיר מנו כ-5,000 נפשות והתגוררו בעיקר ברובע הצרפתי. כמו בחרבין, לקהילה של יוצאי רוסיה בשנגחאי היה אופי לאומי-חילוני בעיקרו. מרכז החיים של הקהילה היה המועדון היהודי, שבו התקיימו פעולות חברה ותרבות, בעיקר בשפה הרוסית. המועדון שימש גם מרכז לפעילות בית"ר, שהייתה התנועה הציונית המובילה בשנגחאי. סניף "בני ברית" שהיה מעמודי התווך של הקהילה הפעיל את בית החולים היהודי. התגייסות לפלוגה היהודית של חיל המתנדבים של הזרים בשנגחאי הייתה מקור לגאווה לקהילה ודרך נוספת למתן ביטוי לזהות הלאומית.
בין שתי הקהילות, הבגדאדית והרוסית, התקיימו קשרים רופפים בלבד. מגעים חברתיים היו נדירים והתקיימו בעיקר בפעילות בתנועה הציונית ובבית הספר היהודי. שיתוף הפעולה התחזק כשהגיעו לעיר פליטי הנאציזם ומלחמת העולם השנייה.