stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריאל סרגוסה
היסטוריה

ריאל סרגוסה נוסדה בשנת 1932 כתוצאה מאיחוד של שתי הקבוצות Iberia SC ו-Real Zaragoza CD.
ב-8 בספטמבר 1957 הקבוצה החליפה את אצטדיונה הביתי, הטוררו עד אותו זמן, לאצטדיון הלה רומרדה. רק בשנות השישים הקבוצה זכתה להצלחותיה הראשונות, עם הזכיות בגביע המלך הספרדי בשנים 1964 ו-1966, והזכייה בגביע ערי הירידים בשנת 1965.
שנות ה-70 היו פחות מוצלחות עבור הקבוצה, בהן היא סיימה פעם אחת בלבד כסגנית אלופת ספרד בעונת 1974/1975, וכעבור מספר עונות ירדה לליגה השנייה, אך בשנת 1978 עלתה לליגה הראשונה חזרה.
ב-1995 סרגוסה הגיע לאחד מהישגי השיא בתולדותיה, כאשר זכתה בגביע אירופה למחזיקות גביע. בעונת 2000/2001 היא עלתה לגביע אופ"א, ואף זכתה פעם נוספת בגביע המלך הספרדי.
בעונת 2001/2002 הקבוצה ירדה שוב לליגה השנייה, אבל שוב חזרה לליגה הראשונה עונה אחת לאחר מכן.
בעונת 04–2003 זכתה הקבוצה בגביע המלך בפעם השישית בתולדותיה לאחר ניצחון במשחק הגמר על ריאל מדריד 2–3 לאחר הארכה, שנתיים מאוחר יותר שיחקה הקבוצה בפעם האחרונה בתולדותיה במשחק הגמר הגביע הספרדי אך הקבוצה נוצחה בידי אספניול 1–4.
בשנת 2008 נשרה הקבוצה שוב לליגה השנייה, אך כמו בפעם הקדומת שירדה ליגה, שבה הקבוצה לליגה הראשונה בתום עונה אחת.
בשנת 2013 ירדה הקבוצה לליגה השנייה לאחר שסיימה את העונה במקום האחרון.
בשנת 2015 הקבוצה הייתה על סף חזרה לליגה הראשונה שעה שהעפילה לגמר הפלייאוף על העלייה לליגה הראשונה בה פגשה את לאס פאלמס.
סרגוסה ניצחה במשחק הראשון בבית 1–3 ואילו בגומלין הפסידה 0–2 בחוץ כאשר השער השני שספגה שמנע את עלייתה הובקע 5 דקות לסיום המשחק מה שמנע את חזרתה לליגה הראשונה משום שקלול שערי חוץ.
בעונת 2019–2020 השתתפה הקבוצה פעם נוספת בפליאוף על העלייה לליגה הראשונה אך הודחה כבר בחצי הגמר לאחר הפסד בסיכום שני המשחקים לאלצ'ה.
שחקנים מפורסמים

ארגנטינה אנדרס ד'אלסנדרו
ארגנטינה פאבלו איימר
ארגנטינה לוסיאנו גאלטי
ארגנטינה גבריאל מיליטו
ארגנטינה דייגו מיליטו
ברזיל קאפו
הולנד פרנק רייקארד
פרגוואי חוסה לואיס צ'ילאברט
רוסיה ולדיסלאב ראדימוב
סרביה סאבו מילושביץ'
ספרד חואן אנטוניו סניור
ספרד דניאל גארסיה לארה
ספרד אנדר גריטאנו
ספרד פרננדו מוריינטס
ספרד דויד וייה
ספרד טוני דובלאס
ספרד מיגל פרדסה
אורוגוואי רובן סוסה
תארים

גביע ערי הירידים (1): 1965
גביע אירופה למחזיקות גביע (1): 1995
גביע המלך הספרדי (6): 1964, 1966, 1986, 1994, 2001, 2004
הסופר קאפ הספרדי (1): 2004
רהצ'וב (מחוז משנה)

מחוז משנה רהצ'וב (בבלארוסית: Рагачоўскі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר רהצ'וב.
דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אנ'), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה רהצ'וב 60,933 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 91.88% בלארוסים ו-4.91% רוסים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (70.19%) ורוסית (24.96%).
רולא ג'בריל

| --- | --- |

ג'בריל בפסטיבל סרטים בארצות הברית, 2010
 לידה:  24 באפריל 1973 (בת 51) ישראל, חיפה 
 מדינה:  ישראל, איטליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בולוניה 
 שפות היצירה:  ערבית, איטלקית, אנגלית, עברית 
 בן או בת זוג:  ג'וליאן שנאבל 
 chawli.com
 
רולא ג'בריל (בערבית: رولا جبريل; נולדה ב-24 באפריל 1973) היא סופרת, עיתונאית, פרשנית פוליטית, מחזאית ואקטיביסטית ישראלית-איטלקייה. ג'בריל זכתה בפרסים בינלאומיים רבים עבור עבודתה העיתונאית, יצירתה הספרותית ויצירתה כתסריטאית.
ביוגרפיה

ג'בריל נולדה בחיפה, בתם של זקיה ושל עות'מאן ג'בריל, מוסלמי יליד ניגריה. היא גדלה בעיר העתיקה בירושלים, שם היה אביה אימאם ושומר במסגד אל-אקצא. אמה, שסבלה מהתעללות קשה בילדותה, התאבדה באמצעות הליכה אל תוך הים כשהייתה רולא בת חמש. לאחר-מכן, היא ואחותה נשלחו ללמוד בפנימיית "דאר א-טיפל" (בית הילד) בירושלים. בגיל 18 היא התייתמה מאביה.
בשנת 1993 קיבלה ג'בריל מלגה ונסעה ללמוד רפואה באוניברסיטת בולוניה באיטליה. אחר כך פנתה לפיזיותרפיה והחלה לעבוד בבית חולים בבולוניה. לאחר שנפצעה בתאונת עבודה החליטה להחליף מקצוע ונרשמה לקורס עיתונאות.
עיתונות

ג'בריל החלה לעסוק בעיתונות בהיותה באיטליה. היא מצאה עבודה בעיתון "איל קרלינו" ואחר כך כתבה גם ב"איל ג'ורנו" ו"לה נציונה". לאחר מכן הגיעה לטלוויזיה האיטלקית.
ב-2003 זכתה ג'בריל בפרס "Media watch" על סיקור מלחמת עיראק. בשנת 2006 זכתה באחד הפרסים העיתונאיים החשובים ביותר באירופה פרס איסקיה הבינלאומי, בקטגוריית העיתונאי הטוב ביותר של השנה.
ב-2018 ראיינה את ג'מאל ח'אשוקג'י באחד מהראיונות האחרונים שנתן בחייו.
ספרות

ספרה הראשון של ג'בריל, "דרך הפרחים של מיראל" (באיטלקית: La strada dei fiori di Miral), יצא בשנת 2005. הוא רומן אוטוביוגרפי על שלושה דורות של נשים פלסטיניות המסופר מנקודת מבטה של ילדה שגדלה בירושלים במהלך האינתיפאדה הראשונה. הספר זכה להצלחה גדולה באיטליה ועובד לסרט בבימוי ג'וליאן שנאבל. את התסריט לסרט כתבה ג'בריל והסרט זכה ב"פרס יוניצף".
ב-2007 יצא ספרה השני, רומן נוסף בשם "הכלה מאסוואן" (באיטלקית: La sposa di Assuan).
באותה שנה יצא ספרה השלישי, "דחויים" (באיטלקית: Divieto di soggiorno), ספר עיון המבוסס על ראיונות עם מהגרים שעשו את דרכם לקריירה מוצלחת באיטליה או לחלופין חיים בשולי החברה האיטלקית.
הסרט "מיראל", שאת תסריטו כתבה ג'בריל יצא לבתי הקולנוע האיטלקיים ב-3 בספטמבר 2010, הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-67 בוונציה ב-2010 וזכה ב"פרס יוניצף".
חיים אישיים

לג'בריל יש בת שאביה הוא אמן איטלקי. ג'בריל הייתה במערכת יחסים עם האמן היהודי-אמריקאי ג'וליאן שנאבל בין השנים 2007–2011. בין השנים 2013–2016 הייתה ג'בריל נשואה למיליארדר האמריקאי-יהודי ארתור אלטשול ג'וניור. לאחר מכן ב-2016 הייתה בקשר זוגי עם המוזיקאי הבריטי תומך ה-BDS, רוג'ר ווטרס, בסיסט להקת פינק פלויד.
הערות שוליים

↑  Rula’s View, במגזין האופנה ווג
↑  Jamal Khashoggi Secret Interview, ראיון מוקלט
↑  Schnabel's true romance inspires tale of love across cultural divide, The Independent, ‏2011-10-23 (באנגלית)
↑  "Pink Floyd's Roger Waters dating friend's ex". Fox News. 16 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313568105171  BnF: cb15570380g (data)  GND: 142760528  ICCU: RAVV403606  ISNI: 0000 0001 1478 4916  LCCN: no2005092182  NKC: jo2011555958  NLG: 332527  NTA: 300609167  SUDOC: 094125481  VIAF: 99219651   WorldCat (עם VIAF): 99219651
ראובן כינורי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באוגוסט 1949 (בן 75) תל-אביב, ישראל 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 ספורט
 ענף ספורט:  מרוץ אופניים 
 
ראובן "רודי" כינורי (נולד ב-13 באוגוסט 1949) הוא רוכב אופניים ישראלי בעבר, פעמיים ברציפות אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1969 ו-1970).
ביוגרפיה

כינורי התאמן בקבוצת הפועל תל אביב בהדרכת עמוס לוי.
בשנת 1968 זכה כינורי בתואר סגן אלוף ישראל, אחרי מאיר אוחיון ולפני ינון בנין.
ביוגרפיה > אלוף ישראל

בשנת 1969 זכה כינורי בפעם הראשונה בקריירה שלו באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, בסיכום שלושת קטעי התחרות, לפני מאיר אוחיון, האלוף ב-3 השנים האחרונות וחיים סלומון וקטע רצף של 9 שנים בהן זכו בני משפחת אוחיון בתואר (הנרי ומאיר אוחיון). שנה לאחר מכן, בנובמבר 1970 הוא קבע במרוץ נגד השעון למרחק של 40 ק"מ שיא ישראלי חדש של 1:03:22 שעות ובתום השנה הוא זכה באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, לפני חמי וולוצקי וינון בנין והגן על תוארו.
הערות שוליים

↑  מאיר אחיון ניצח באופניים, דבר, 15 בדצמבר 1968
↑  כינורי הוציא האליפות מן האוחיונים, מעריב, 28 בדצמבר 1969
↑  כינורי קבע שיא באופניים ל-40 ק"מ, מעריב, 8 בנובמבר 1970
↑  כנורי חזר לנצח במרוצי אופניים, דבר, 24 בינואר 1971
קניג אלברט (אוניית מערכה, 1912)

| --- | --- |
אוניית הצי הקיסרי הגרמני "קניג אלברט"
אוניית הצי הקיסרי הגרמני "קניג אלברט"
 
 שרטוט של אוניית מערכה מסדרת קייזר. ניתן לראות את פריסת התותחים והמשניים. האזורים הכהים יותר הם האזורים המשוריינים
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  הצי הקיסרי הגרמני
 סדרה:  קייזר
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Schichau-Werke 
 תחילת הבנייה:  17 ביולי 1910
 הושקה:  27 באפריל 1912
 תקופת הפעילות:  31 ביולי 1913 – 21 ביוני 1919 (5 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי צוותה בסקפה פלו
 מיקום:  58°53′51″N 3°10′59″W﻿ / ﻿58.897382974937°N 3.1829462666184°W﻿ / 58.897382974937; -3.1829462666184 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 24,724 טון, מקסימלי: 27,000 טון
 אורך:  172.4 מטר
 רוחב:  29 מטר
 שוקע:  9.1 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  1,084 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  14,600 ק"מ במהירות 12 קשר
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 28,000 כוחות סוס (97 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  טורבינות
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 350 מ"מ   צריחי תותחים 300 מ"מ   תותחים משניים 170 מ"מ   מגדל ניווט 350 מ"מ
 חימוש:  עשרה תותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ)   14 תותחים בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   8 תותחים 3.5 אינץ' (88 מ"מ)
 
קניג אלברט (בגרמנית: SMS König Albert) הייתה האונייה הרביעית בסדרה של אוניות המערכה מדגם "קייזר" של הצי הקיסרי הגרמני. השדרית של קניג אלברט הונחה ב-17 ביולי 1910 במספנת Schichau-Werke בדנציג. היא הושקה ב-27 באפריל 1912 והוכנסה לצי ב-31 ביולי 1913. האונייה צוידה בעשרה תותחי 30.5 סנטימטרים (12 אינץ') בחמישה צריחים תאומים, ומהירות מרבית של 22.1 קשרים (40.9 קמ"ש). קניג אלברט הוקצתה לשייטת אוניות המערכה השלישית של צי הים הפתוח במשך רוב מלחמת העולם הראשונה.
פרינצריגנט לואיטפולד שובצה בשייטת אוניות המערכה השלישית של צי הים הפתוח במשך רוב הקריירה שלה; בדצמבר 1916 היא הועברה לשייטת אוניות המערכה הרביעית. יחד עם ארבע האוניות האחיות שלה, קייזר, פרידריך דר גרוסה, קייזרין ופרינצרגנט לואיטפולד, השתתפה בכל פעולות הצי הגדולות של מלחמת העולם הראשונה, אף על פי שהיא הייתה במבדוק יבש לצורך תחזוקה במהלך קרב יוטלנד בין 31 במאי ל-1 ביוני 1916. כתוצאה מכך, היא הייתה אוניית המערכה היחידה ששירתה באופן פעיל עם הצי שהחמיצה את הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה. האונייה הייתה מעורבת גם במבצע אלביון, התקפה אמפיבית על האיים שבשליטת רוסיה במפרץ ריגה, באוקטובר 1917.
לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמה וחתימת שביתת הנשק בנובמבר 1918, במהלך המשא ומתן לשלום לאחר תום המלחמה ב-1918, היא נכלאה עם ספינות אחרות של צי הים הפתוח בסקפה פלו. ב-21 ביוני 1919 הורה מפקד הצי הכלוא, קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, להטביע את הצי כדי להבטיח שהבריטים לא יוכלו לתפוס את הספינות. קניג אלברט נמשתה ביולי 1935 ובשנת 1936 פורקה לגרוטאות.
תכנון

קניג אלברט הייתה באורך כולל של 172.40 מטרים (565 רגל 7 אינץ') וההדחק המקסימלי שלה היה 27,000 טונות (26,570 טונות ארוכות) בתפוסה מלאה. רוחב האונייה היה 29 מטרים (95 רגל 2 אינץ') ושוקע האונייה היה 9.10 מטרים (29 רגל 10 אינץ') מקדימה ו-8.80 מטרים (28 רגל 10 אינץ') בירכתיים. היא כללה צוות שמנה 41 קצינים ו-1,043 מלחים. היא הונעה על ידי שלושה סטים של טורבינות שיכאו, שהונעו עם קיטור על ידי 16 דוודי צינורות מים על פחם. בניסויים, תחנת הכוח הפיקה מהירות מרבית של 22.1 קשרים (40.9 קמ"ש). היא נשאה 3,600 טון (3,500 טון ארוך) של פחם, מה שאיפשר טווח מרבי של 7,900 מיילים ימיים (14,600 ק"מ) במהירות שיוט של 12 קשרים (22 קמ"ש).
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי SK L/50 בקוטר 30.5 ס"מ בחמישה צריחים תאומים. היא נפטרה מסידור הצריח המשושה הבלתי יעיל של אוניות מערכה גרמניות קודמות; במקום זאת, שלושה מתוך חמשת הצריחים הורכבו על קו האמצע, כאשר שניים מהם מסודרים בזוג ירי-על מאחור. שני הצריחים האחרים הוצבו בדירוג באמצע האונייה, כך ששניהם יכלו לירות יחד מטח דופן. האונייה הייתה חמושה גם בסוללה משנית של 14 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 בקזמטים באמצע האונייה. להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה שמונה תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 בקזמטים. האונייה הייתה חמושה גם בארבעה תותחי נ"מ 8.8 ס"מ L/45. בנוסף, החימוש שלה כלל חמישה צינורות טורפדו בקוטר 50 ס"מ (19.7 אינץ'), כולם מותקנים בגוף האונייה; אחד היה בחרטום, וארבעת האחרים היו בצד הרוחב.
חגורת השריון העיקרית שלה הייתה בעובי 350 מ"מ (13.8 אינץ') במצודה המרכזית, והיה מורכב משריון מוצק של קרופ (KCA). צריחי תותחי הסוללה העיקריים שלה היו מוגנים על ידי 300 מ"מ (11.8 אינץ') של KCA על הצדדים והחזית. מגדל הניווט של קניג אלברט היה משוריין בכבדות, עם 400 מ"מ (15.7 אינץ') בצדדים. כמו בארבע האוניות האחרות בסדרה שלה, קניג אלברט נשאה רשתות נגד טורפדו עד לאחר קרב יוטלנד ב-1916.
היסטוריית שירות

האונייה הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ אגיר כתחליף לספינת הגנת החוף המיושנת אגיר. קניג אלברט הונחה במספנת Schichau-Werke בדנציג ב-17 ביולי 1910. היא הושקה ב-27 באפריל 1912; מתילדה, נסיכת סקסוניה השיקה את הספינה, ואחיה, המלך האחרון של סקסוניה, פרידריך אוגוסט השלישי נשא את הנאום. לאחר השלמת עבודות ההשלמה, הוכנסה האונייה לצי ב-31 ביולי 1913.
למרות שקניג אלברט הייתה האונייה האחרונה בסדרה שהושקה, היא הייתה השלישית שנכנסה לשירות, בגלל נזקי הטורבינה של קייזרין ועיכובים במנוע הדיזל של פרינצרגנט לואיטפולד. קייזר נבחרה להשתתף בשיוט למרחקים ארוכים כדי לבחון את אמינות מערכת ההנעה החדשה של הטורבינה. אל הספינה הצטרפו אחותה קייזר והסיירת הקלה שטרסבורג ב"פלגה זמנית" מיוחדת. השלישייה עזבה את גרמניה ב-9 בדצמבר 1913 והמשיכה למושבות הגרמניות במערב אפריקה. הספינות ביקרו בלומה בטוגולנד, דואלה וויקטוריה בקמרון ובסווקופמונד בדרום מערב אפריקה הגרמנית. מאפריקה הפליגו הספינות לסנט הלנה ולאחר מכן הלאה לריו דה ז'ניירו, והגיעו אליה ב-15 בפברואר 1914. שטרסבורג נותקה לביקור בבואנוס איירס, ארגנטינה לפני שחזרה לפגוש את שתי אוניות המערכה במונטווידאו, אורוגוואי. שלוש האוניות הפליגו דרומה סביב כף הורן ולאחר מכן צפונה לולפראיסו, צ'ילה, הגיעו ב-2 באפריל ונשארו במשך יותר משבוע.
ב-11 באפריל, האוניות יצאו מולפראיסו למסע הארוך חזרה לגרמניה. בנסיעה חזרה, האוניות ביקרו במספר נמלים נוספים, כולל באיה בלנקה, ארגנטינה, לפני שחזרו לריו דה ז'ניירו. ב-16 במאי עזבו האוניות את ריו דה ז'ניירו למסע האוקיינוס האטלנטי; הם עצרו בכף ורדה, מדיירה, וויגו, ספרד כשהם בדרכם לגרמניה. קייזר, קניג אלברט ושטרסבורג הגיעו לקיל ב-17 ביוני 1914. במהלך המסע נסעו האוניות כ-20,000 מיילים ימיים (37,000 ק"מ). שבוע לאחר מכן, ב-24 ביוני, פורקה הפלגה הזמנית וקניג אלברט חזרה לשייטת השלישית.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > מבצע אלביון

בתחילת ספטמבר 1917, בעקבות הכיבוש הגרמני של נמל ריגה הרוסי, החליט הצי הגרמני לחסל את כוחות הצי הרוסי שעדיין החזיקו במפרץ ריגה. הפיקוד העליון של הצי הקיסרי הגרמני (גר') תכנן מבצע לתפיסת האי הבלטי אסל, ובמיוחד את סוללות התותחים הרוסיות בחצי האי סורבה. ה-Admiralstab הוציא פקודות ב-18 בספטמבר למבצע משותף עם הצבא לכיבוש איי אסל ומון; המרכיב הימי העיקרי כלל את ספינת הדגל, מולטקה, וכן את שייטות אוניות המערכה השלישית והרביעית של צי הים הפתוח. יחד עם תשע סיירות קלות, שלוש שייטות סירות טורפדו ועשרות ספינות לוחמת מוקשים, כל הכוח מנה כ-300 ספינות, נתמכות על ידי למעלה מ-100 מטוסים ושישה צפלינים. כוח הפלישה הסתכם בכ-24,600 קצינים וחיילים. מול הגרמנים עמדו הפרה-דרדנוטים הרוסיות הישנות סלאבה וצסארביץ', הסיירות המשוריינות באיאן, אדמירל מקרוב ודיאנה, 26 משחתות, וכמה סירות טורפדו וסירות תותחים. חיל המצב באסל מנה כ-14,000 איש.
המבצע החל בבוקר 12 באוקטובר, כאשר מולטקה ואוניות השייטת השלישית ירו בעמדות רוסיות במפרץ טגה בזמן שקניג אלברט ושאר השייטת הרביעית הפגיזו סוללות תותחים רוסיות בחצי האי סורבה באסל. תותחי החוף בשני המקומות הושתקו במהירות על ידי התותחים הכבדים של אוניות המערכה. בבוקר 14 באוקטובר, קניג אלברט, פרידריך דר גרוסה וקייזרין נותקו כדי לתמוך בכוחות הגרמנים שהתקדמו לעבר אנסקול. קניג אלברט וקייזרין הוטלו לדכא סוללה רוסית בצרל, אם כי ערפל כבד עיכב אותם מלירות לעבר המטרה. הרוסים פתחו באש תחילה, אשר נענתה במהירות על ידי שתי האוניות. פרידריך דר גרוסה באה לעזרת שתי האוניות ושלוש אוניות המערכה ירו בסך הכל 120 פגזים בקליבר גדול לעבר הסוללה בצרל במשך שעה. הירי של אוניות המערכה הניע את רוב צוותי התותחים הרוסים לברוח מתפקידיהם.
בליל 15 באוקטובר, קניג אלברט וקייזרין נשלחו לחדש את מלאי הפחם שלהם בפוטציג. ב-19 באוקטובר הצטרפה אליהם לזמן קצר בפוטציג פרידריך דר גרוסה, שהמשיכה לארנסבורג עם מולטקה. למחרת בבוקר הורה ויצה-אדמירל שמידט לפזר את היחידה הימית המיוחדת; בהודעה למפקדת הצי, שמידט ציין כי " את קייזרין וקניג אלברט ניתן לנתק מיד מפוטציג לים הצפוני." לאחר מכן המשיכו שתי האוניות לקיל דרך דנציג, שם עברו את תעלת הקייזר וילהלם חזרה לים הצפוני. לאחר שחזרה לים הצפוני ב-23 באוקטובר, קניג אלברט שימשה כאוניית הדגל של כוח של ספינות כבדות, כולל קייזרין, נסאו, ריינלנד, וסיירת המערכה דרפלינגר, שתמכו במבצע ניקוי מוקשים במפרץ הגרמני. לאחר מכן היא חזרה לתפקידי שמירה במפרץ.
היסטוריית שירות > גורל

קניג אלברט הייתה אמורה לקחת חלק בפעולה אחרונה של הצי ימים לפני שביתת הנשק, מבצע שבו עיקר צי הים הפתוח היה אמור להגיח מבסיסו בווילהלמסהאפן כדי להכניס לקרב את הצי הגדול הבריטי. על מנת לשמור על עמדת מיקוח טובה יותר לגרמניה, התכוונו האדמירלים היפר ושר להסב נזק רב ככל האפשר לצי הבריטי, לא משנה מה תהיה העלות עבור הצי. כתוצאה מכך, ב-29 באוקטובר 1918, ניתנה ההוראה לצאת מווילהלמסהאפן כדי לגבש את הצי בשפך היאדה, בכוונה לצאת למחרת בבוקר. עם זאת, החל מהלילה של 29 באוקטובר, מלחים בתירינגן ערכו מרד. התסיסה התפשטה לאוניות מערכה אחרות, מה שאילץ את היפר ושר לבטל את המבצע. בהתבשר הקייזר על המצב הוא הצהיר "אין לי יותר צי".
לאחר כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918, רוב ספינות הצי שלה נכלאו בבסיס הצי הבריטי בסקפה פלו בפיקודו של קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר. לפני יציאת הצי הגרמני הבהיר אדמירל אדולף פון טרוטה לרויטר כי אינו יכול לאפשר לבעלות הברית לתפוס את הספינות, בשום תנאי. הצי נפגש עם הסיירת הקלה הבריטית קארדיף, שהובילה את הספינות לצי בעלות הברית שהיה אמור ללוות את הגרמנים לסקפה פלו. המשט האדיר כלל כ-370 ספינות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות. לאחר שהספינות נכלאו, התותחים שלהן הושבתו באמצעות הסרת מכנסי התותחים שלהן והצוות של קניג אלברט צומצם ל-200 קצינים ומלחים. הצי נשאר בשבי במהלך המשא ומתן שהוליד בסופו של דבר את הסכם ורסאי.
עותק של הטיימס הודיע לרויטר כי שביתת הנשק אמורה להסתיים בצהריים ב-21 ביוני 1919, המועד שבו הייתה אמורה גרמניה לחתום על הסכם השלום. רויטר הגיע למסקנה שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות לאחר תום שביתת הנשק. מבלי שידע שהמועד הוארך עד 23 ביוני, הורה רויטר להטביע את הספינות. בבוקר 21 ביוני עזב הצי הבריטי את סקפה פלו כדי לבצע תרגילי אימון, ובשעה 11:20 רויטר העביר את הפקודה לספינותיו. קניג אלברט התהפכה וטבעה ב-12:54. ב-31 ביולי 1935, האונייה נמשתה ופורקה לגרוטאות במהלך השנה שלאחר מכן ברוזית'.
הים הצפוני, שבו התרחשו רוב הפעולות הגדולות של הצי הגרמני
חיילים גרמנים נוחתים באסל
מפה של הספינות המפוצצות המציגה König Albert (#14)
ראובן ישעיהו

ראובן ישעיהו (גם באיוך איסאייס; 1910 - 22 בדצמבר 1984) כונה "גראזמץ' באיוך" ו"אלקה באיוך" היה אחד מתלמידי יעקב פייטלוביץ, מנהיג קהילת ביתא ישראל בתקופת הכיבוש האיטלקי ואיש חינוך.
חייו

נולד לאיסאייס איתמר וששטו אינברם, בילדותו עברה המשפחה להתגורר בכפר אמבה גולית. מצד אביו, היה בן דודו של  ליקה כהנת ברהן ברוך.ישעיהו רצה ללמוד, אך משפחתו סרבה משום שהיה צורך בידיים עובדות. בסביבות גיל 18 ברח עם מספר נערים לבית הספר של גטה ירמיהו בעיר אסמרה. ירמיהו דחה את בקשתו של ישעיהו ללמוד בבית הספר וזה החל ללמוד באופן עצמי תגרית, ערבית ואיטלקית וכן לפרנס את עצמו. ירמיהו התרשם מכך וקיבל אותו לבית הספר ששם החל ללמוד עברית, לאחר מכאן נשלח לפלשתינה ללמוד בבית הספר תחכמוני בירושלים תחת השגחתו של אברהם צבי גולדשמידט ובכפר הנוער בן שמן.
ב-1929 הגיע ישעיהו יחד עם עוד שלושה תלמידים לצרפת, מבלי שקיבלו אישור ועבד שם בעבודות מזדמנות. בעקבות השפל הכלכלי במדינה חזר ב-1935 וירמיהו סירב לקבלו בחזרה לבית הספר משום שעזב את פלשתינה ללא אישור. ישעיהו עשה דרכו לעיר גונדר, שם שימש כפקידו של ראש העיר.
עם הכיבוש האיטלקי מונה כמנהיג וכנציג ביתא ישראל בשלטון ולשם כך קיבל את התואר גראזמץ'. דבר אשר עזר לו לעבוד יחד עם פרופ' תאמרת עמנואל בכפרי היהודים באמבה גולית וגורבה ולהקים את הכפרים אמבובר ווזבה. בשנות ה-40, בעקבות הידיעות על מצב היהודים באירופה המליץ ישעיהו ליהודים לא להתקרב לעיר גונדר. האיטלקים החלו לשתף פעולה עם האמהרים המקומיים והחלו להפיץ עלונים שבהם הוזכרו כל הדעות הקדומות המיוחסות ליהודים בעיני החברה הנוצרית. בעקבות זאת ברח ישעיהו מחוץ לגונדר ושכן בכפרי הקהילה עד למלחמת השחרור האתיופית ב-1941.
בשנות ה-50 החל לשמש כמורה בכפר אמבובר ושעיקר תקציב בית הספר הגיע מתוך תרומות של ארגונים יהודים לרבות מארגון ברית עברית עולמית. ישעיהו לימד בעיקר קרוא וכתוב באמהרית, שיעורים בעברית העביר בזמנו הפנוי. במחזור הראשון למדו אצלו כ-80 תלמידים בגילאי 8-20. לאחר מכאן הועבר מטעם משרד החינוך האתיופי לשמש כמורה בבתי ספר ממשלתיים בוגרה ואז לאדיס עלם. בעקבות הפגנות הקהילה הוחזר ישעיהו לאמבובר ובית ספרו הוכר כבית ספר ממשלתי וקיבל חצי-תקציב לבית ספר מתוך ההקצאה לאוכלוסייה המוסלמית.
בערוב ימיו פרש לכפר סרמלה והעביר בו שיעורים לילדי הכפר. ישעיהו נפטר ב-22 בדצמבר 1984 ונקבר בכפר סרמלה.
בנו, תדסה באיוך (נח ראובן), היה אחד מנערי ביתא ישראל שנשלחו לכפר בתיה.
לקריאה נוספת

שמואל ילמה ואחרים, על כנפי היונה - 100 שנה להולדתו של יונה בוגלה: 100 שנות פעילות ציונית באתיופיה, 2008 תשס"ח, גפן בית הוצאות לאור בע"מ.
Simon D. Messing, The story of the Falashas, "Black Jews" of Ethiopia, Balshon, 1982
הערות שוליים

1 2  שמואל ילמה ואחרים, על כנפי היונה - 100 שנה להולדתו של יונה בוגלה: 100 שנות פעילות ציונית באתיופיה, 2008 תשס"ח, גפן בית הוצאות לאור בע"מ, עמ' 70
↑  ילמה, עמ' 68
↑  Simon D. Messing, The story of the Falashas, "Black Jews" of Ethiopia, Balshon, 1982, p. 71
↑  יעל כהנא, אחים שחורים, עם עובד, 1977, עמ' 23
1 2  Messing, p. 72
1 2  Messing, p. 73
↑  יונה בוגלה, בתי הספר של בית ישראל באתיופיה, פעמים 22, תשמ"ה, עמ' 92
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007419898305171  VIAF: 98152742938727730201   WorldCat (עם VIAF): 98152742938727730201
קנגורו חולדתי חוטמני

| קנגורו חולדתי חוטמני |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים חולדתיים
סוג:: קנגורו חולדתי
מין:: קנגורו חולדתי חוטמני
שם מדעי
 Potorous tridactylus ‏(סופר), 1792
תחום תפוצה


קנגורו חולדתי חוטמני (שם מדעי: Potorous tridactylus; מוכר יותר כפוטורו חוטמני), הוא כיסאי קטן דמוי חולדה או בנדיקוט בסוג קנגורו חולדתי ממשפחת הקנגוריים החולדתיים, שאנדמי לחוף המזרחי של יבשת אוסטרליה.
הפוטורו דומה במידות גופו לארנבון: אורך גופו 30–40 סנטימטרים (לא כולל הזנב) ומשקלו כ-1.6 קילוגרם בממוצע. מין זה הוא יונק פעיל לילה החי רוב הזמן בגפו, ושוהה כמעט תמיד בתוך צמחייה סבוכה המגנה עליו מפני טורפים. הפוטורו החוטמני נודע בחוטמו המחודד וביכולת החפירה שלו, ומהווה מהנדס סביבה בולט. הוא ניזון בעיקר מפטריות, אך גם מזרעים, שורשים וחסרי חוליות.
הפוטורו החוטמני הוא בין היונקים האוסטרלים הראשונים שתוארו מדעית על ידי זואולוגים מאירופה, והוא המין הנפוץ ביותר בסוגו.
טקסונומיה ומיון

האזכור הראשון של הפוטורו החוטמני בספרות המודרנית, מגיע מהצי הקולוניאליסטי הראשון שהגיע מאנגליה לחופי אוסטרליה בשנת 1789, במטרה להקים את מושבת העונשין הבריטית הראשונה ביבשת החדשה. הצי בראשות האדמירל ארתור פיליפ וקצין הרפואה הראשי שלו ג'ון וייט, נתקל בפוטורו במפרץ בוטאני באזור סידני של היום ושלח בהמשך זוג פוטורואים לאירופה שם הם הוצגו בגן חיות בלונדון. וייט ציין שהיונק המוזר מכונה על ידי המתיישבים החדשים "פוטו-רו", "קנגורו-חולדה" או "חולדת הוולבי". הפוטורו תואר מדעית שנתיים לאחר מכן על ידי צמד המנתחים הסקוטים רוברט קר  וג'ון האנטר והפך לאחר היונקים האוסטרלים הראשונים שקיבלו תיאור מדעי.
השם המדעי שניתן לו על ידי רוברט קר (Potorous tridactylus - פוטורוס טרידקטילוס), משמעותו: "הפוטורו בעל שלוש האצבעות"; אף על פי שלפוטורו יש ארבע אצבעות כיתר חיות הכיס, קר והאנטר האמינו שהמין תלת-אצבעי, מאחר שהייתה זו הפעם הראשונה בחייהם שבה נתקלו ביונק בעל אצבעות סינדקטיליות אותם חשבו בטעות לאצבע אחת. קר החליט לציין את התכונה הייחודית בעיניו בשמו המדעי, והשם השגוי דבק מאז בפוטורו ולא הוחלף על ידי טקסונומים מאוחרים. צ'ארלס דרווין שביקר באוסטרליה במהלך המסע של אה"מ ביגל סביב העולם, תיאר בכתביו את הפוטורו כ"חיה דמוית קנגורו בגודל ארנב".
הפוטורו החוטמני שייך לסוג קנגורו חולדתי לצד 3 מינים נוספים (פוטורו גילברט, פוטורו רחב-פנים ופוטורו ארך-רגל), והוא מסווג במשפחת קנגוריים חולדתיים שבסדרת הקנגוראים. השם הרשמי האוסטרלי "פוטורו", מקורו בשפת הילידים האבוריג'ינים שבניו סאות' ויילס, והוא משמש גם כשם המדעי של הסוג.

לפוטורו החוטמני שלושה תת-מינים:
P.t. tridactylus - בעל פרווה בהירה וחוטם קצר יחסית; נפוץ בקווינסלנד, ניו סאות' ויילס ובאי פרייזר.
P.t. trisulcatus - בעל חוטם ארוך; נפוץ בויקטוריה, באוסטרליה הדרומית ובאיים במפרץ הנמל המערבי.
P.t. apicalis - בעל פרווה כהה וחוטם צר ומחודד; נפוץ בטסמניה ובאיי מצר בס.