stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שילה פריד
ביוגרפיה

נולד בירושלים לכנרת פריד וחיים משה, ר"מ במכינת נטע שורק. למד בבית הספר אורות עציון באפרת, בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבה הגבוהה מעלה אליהו בתל אביב.
עוד בנערותו החל בכתיבה במקומונים בגוש עציון, וכבר בגיל 17 החל לשדר ברשת א' של קול ישראל.
שירת כ־3 שנים בגלי צה"ל, כמפיק במחלקת האקטואליה, ככתב תחקירים ומגזין יחד עם אבנר הופשטיין, וכקריין ועורך חדשות.
ערך באופן קבוע את "יומן שישי" בהגשת קובי אריאלי ו"מחשבות בע"מ" עם משה שלונסקי, יעקב ברדוגו ואיתן ליפשיץ. לעיתים שימש כעורך התוכנית של יעל דן.
מבין הפרסומים הבולטים שהביא לשידור בגלי צה"ל:
ההתפקדות ההמונית שביצעו אנשיו של עמיר פרץ לקראת הבחירות במפלגת העבודה. מטה פרץ פקד למעלה מ־6,000 אזרחים ערבים ללא ידיעתם, כתוצאה מכך טפסיהם נפסלו.
המאמצים החשאיים שעשה משרד החוץ מול הממשלה בקייב במטרה להעלות את קבר רבי נחמן מברסלב לישראל. סוף הפרשה היה בסירובם בתוקף של האוקראינים.
פריד שימש במשך תקופה ממושכת ככתב בכיר בעיתון "שביעי". החל מכתבות אקטואליה שבועיות, וכלה בהיותו עורך וכותב המדורים "פרויקט השו"ת", "בשטיבלך" ו"פתיתים – סיכום אירועי השבוע". בנוסף, פריד היה כתב אקטואליה ומגזין בעיתון "בשבע", ואחת לשבועיים כתב את מדור "עניין אישי" בעיתון.
שימש במשך מספר שנים כתב משטרה והתיישבות ב"מקור ראשון".
החל מיוני 2024 משמש כתב החרדים והדתות של ynet. בנוסף, משמש כעורך וקריין ברדיו ynet. המהדורות שמשדר פריד מושמעות מדי יום ברדיו תל אביב, באקו 99FM, ברדיו ירושלים, ברדיו חיפה, ברדיו דרום וברדיו נתניה.
עובד בהנחיית אירועים ובקריינות לתשדירים וסרטוני תדמית. מעביר סדנאות על עולם התקשורת ומאחורי הקלעים של עריכת תוכן וחדשות.
פריד מרבה בכתיבת דעות והעלת נושאים אקטואליים לאלפי עוקביו ברשתות החברתיות פייסבוק וטוויטר.
חיים אישיים

נשוי לאילה, אב לשלושה, ומתגורר בלוד.
הערות שוליים

1 2 3  חדשות כיפה, ‏מזל טוב! בן בכור לכתב 'שביעי',  באתר כיפה, 1 בספטמבר 2019
↑  המינויים הסרוגים החדשים בגלי צה"ל, באתר "סרוגים", 2 במאי 2016
↑  נועה פרייס‏, וואלה ברנז'ה עושה טופס טיולים לגל"צניקים החדשים, באתר וואלה, 3 במאי 2016
↑  פרסום ראשון: ניסיונות להעלאת את עצמות רבי נחמן מברסלב לארץ, באתר גלי צה"ל
↑  חדשות 2, ‏ישראל מנסה להעלות את עצמותיו של רבי נחמן לארץ, באתר ‏מאקו‏, 6 בנובמבר 2017
↑  מאמצים ישראליים להעלאת קברו של רבי נחמן מברסלב, באתר כיכר השבת, 6 בנובמבר 2017
↑  חלק מכתבותיו בעיתון בשבע, באתר ערוץ 7
↑  בפרופיל דף הטוויטר של שילה פריד
↑  זוכרים את הנופלים: הטקסים והאירועים המרכזיים של יום הזיכרון, באתר מלאבס פתח תקווה
↑  חיים טוויל, פרעות בלוד:בתי כנסת ועשרות רכבים הוצתו, גדודי מג"ב הגיעו, באתר חרדים10, 12 במאי 2021
יחסי ישראל–שווייץ

| יחסי ישראל–שווייץ |
| --- | --- |
ישראל: שווייץ


ישראל: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 41,277
אוכלוסייה
10,009,800: 8,937,264
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
50,940: 99,017
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה קונפדרטיבית

בין מדינת ישראל לקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1949, מהיום בו שווייץ הכירה במדינת ישראל. נכון לשנת 2021, לישראל יש שגרירויות בשווייץ ולשווייץ יש שגרירות רשמית בתל אביב, וכן קונסוליות כבוד בחיפה ובאילת.
שגרירת ישראל בשווייץ כיום היא יפעת רשף.
שיתוף פעולה מסחרי

מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בז'נבה. הנספחות אחראית על שני תחומים מרכזיים: הראשון, ייצוג ישראל בארגון הסחר העולמי (WTO), השתתפות בוועדות הארגון וגיבוש ניסוח והבעת העמדה הישראלית בפורומים הרשמיים השונים. השני, פיתוח וקידום פעילויות כלכליות בין המדינות, הכוללות בין היתר: קידום וגיוון סחר בילטרלי, משיכה ועידוד השקעות זרות ויצירת שיתוף פעולה אסטרטגי עם חברות רב לאומיות, הממוקמות בשווייץ. הנספח הכלכלי בשווייץ הוא ד"ר שי מוזס, המכהן גם כסגן השגריר לארגון הסחר העולמי. הייצוא לשווייץ בשנת 2011 הסתכם ב-1.438 מיליארד דולרים, מתוכם בלטו תחום המכונות והציוד החשמלי (28.3 מיליוני דולרים) ותחום המכשירים והכלים האופטיים, הפוטוגרפיים, הרפואיים וכלי המדידה (21.6 מיליוני דולרים). היבוא הסתכם ב-3.961 מיליארדי דולרים, כשתחום המוצרים הפרמצבטיים בלט עם 364.1 מיליוני דולרים.
פרשות ריגול

בשנות השישים סייעו מדענים גרמנים למצרים בפיתוח טכנולוגיה צבאית. ב-2 במרץ 1963 נעצרו בשווייץ שליחי "המוסד", לאחר שאיימו על בתו של אחד מהמדענים הגרמניים בבזל.
באפריל 1968 גייסה ישראל את המהנדס השווייצרי אלפרד פראונקנכט (Alfred_Frauenknecht), שסיפק 200,000 דפי תוכניות של חלקי המטוסים מיראז' 3 ומיראז' 5. פראונקנכט הואשם בשווייץ בריגול לטובת ישראל ושווייץ גירשה את נספח צה"ל אלון צבי.
ב-1998 נתפסו סוכני מוסד שניסו להתקין ציוד האזנה בבית של פעילי חזבאללה בשווייץ. ב-2004 נתפסו סוכני מוסד שניסו להטמין מכשיר ציתות בנציגות איראנית בשווייץ, והפרשה האיצה את התפטרותו של דני יתום מראשות המוסד.
ראו גם

יהדות שווייץ
ויליאם וסטמורלנד

| --- | --- |

 לידה:  26 במרץ 1914 דרום קרוליינה, ארצות הברית
 פטירה:  18 ביולי 2005 (בגיל 91) צ'ארלסטון, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וסט פוינט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית הספר לעסקים של הרווארד  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  תיכון ספרטנבורג  המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית  אוניברסיטת הרווארד  מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1936 
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד תותחנים מפקד רגימנט 504 בדיוויזיה המוטסת ה-82  מפקד רגימנט הצנחנים 187 מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 מפקד האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית מפקד פיקוד הסיוע הצבאי בווייטנאם (MACV)  ראש מטה צבא ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  מלחמת קוריאה  מלחמת וייטנאם
 עיטורים
  מדליית השירות המצוין (4)  לגיון ההצטיינות (3)  כוכב הארד
 
הנשיא לינדון ג'ונסון מלווה בגנרל וסטמורלנד מבקר בווייטנאם, 26 באוקטובר 1966
ויליאם וסטמורלנד (באנגלית: William Childs Westmoreland‏; 26 במרץ 1914 - 18 ביולי 2005) היה גנרל אמריקני, מפקד כוחות הצבא האמריקני שלחמו במלחמת וייטנאם בשנים 1964–1968, וראש מטה צבא ארצות הברית (US Army) בשנים 1968 - 1972.
שנותיו הראשונות

נולד במחוז ספרטמבורג שבמדינת דרום קרוליינה. התקבל לאקדמיה הצבאית "וסט פוינט" בשנת 1932 (לימים סיפר, שהתגייס כי רצה "לטייל בעולם"). בשנת 1936 סיים את הלימודים, והוצב כקצין ארטילריה (תותחנים). במלחמת העולם השנייה שירת בזירה האירופית, ובמהלכה קודם במהירות והגיע לדרגת קולונל (אלוף-משנה). הוא נערץ מאוד על ידי החיילים עליהם פיקד בקרבות בתוניסיה, סיציליה, ונורמנדי וכונה בפיהם בכינוי "סופרמן". בשנת 1947 התחתן עם קתרין ואן דוסן, ונולדו להם שלושה ילדים: קתרין, מרגרט וג'יימס.
פיקוד בכיר

אחרי המלחמה מונה למפקד רגימנט 504 בדיוויזיה המוטסת ה-82. הוא שירת בתפקיד ארבע שנים. במלחמת קוריאה (1950–1953) לחם כמפקד רגימנט הצנחנים 187. בשנת 1953 קודם לדרגת בריגדיר גנרל (גנרל כוכב אחד), והוצב במשרד ההגנה (הפנטגון). בשנת 1958 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101. בשנת 1960 מונה למפקד האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית, ובשנת 1963 מונה למפקד הקורפוס המוטס ה-18 של צבא ארצות הברית. בשנת 1964 מונה למפקד הצבא האמריקני בווייטנאם (כונה "פיקוד הסיוע הצבאי בווייטנאם" - MACV). וסטמורלנד נבחר לאיש השנה של המגזין טיים לשנת 1965.
מלחמת וייטנאם

וסטמורלנד היה תומך נלהב של פעילות הצבא האמריקני בווייטנאם. בשיחותיו עם התקשורת הוא העריך שהפעילות לא תהיה מסובכת ולא תגבה קורבנות רבים. בין הקרבות הגדולים 
שניתן למנות בתקופת פיקודו היה קרב יה דראנג. בגלל התחזקות צבא צפון וייטנאם הקומוניסטית מספר החיילים האמריקנים שנשלחו לווייטנאם גדל במהירות - מ-100 אלף בעת הגעתו, ליותר מ-500 אלף בשנת 1968.
המתקפה הגדולה ביותר בתקופתו הייתה "מתקפת טט" (Tet Offensive) (ינואר 1968), במהלכה תקפו בהפתעה כוחות של צבא הצפון והוייטקונג ערים ויישובים בדרום וייטנאם, והטילו מצור על בסיס חיל הנחתים בקה סאן. אף על פי שכוחות הצבא הצליחו להדוף את הכוחות התוקפים בהצלחה, המתקפה ותוצאותיה הובילו לדיון ציבורי נוקב בשאלת הצורך לפעול בווייטנאם. בעקבות הלחץ הציבורי, הנשיא לינדון ג'ונסון החליט לא לשלוח כוחות נוספים לאזור.
אחרי המלחמה

וסטמורלנד מונה למפקד צבא היבשה בשנת 1968, ופרש מהצבא בשנת 1972. בשנת 1974 התמודד על משרת מושל מדינת דרום קרוליינה, אך הפסיד. בשנת 1975 פרסם אוטוביוגרפיה, בשם "A Soldier Reports" (בתרגום מילולי - "חייל מדווח"). בהמשך היה חבר בצוות משימה מיוחד, שעסק בשיפור מערכת החינוך בדרום קרוליינה.
בשנת 1982 רשת הטלוויזיה האמריקנית CBS שידרה תחקיר מיוחד, ובו נטען שווסטמורלנד ובכירים אחרים המעיטו במתכוון בכוחו של הווייטקונג במטרה לשמור על מורל גבוה ועל תמיכה ציבורית במלחמה, וכתוצאה מכך לא הכינו את הצבא כראוי ל"מתקפת טט", שגבתה קורבנות רבים. וסטמורלנד הגיש תביעה משפטית נגד הרשת על הוצאת דיבה, ובתום משפט ארוך הסכים להתפשר ולהסתפק בהתנצלות.
בראיון שהעניק למגזין "ג'ורג'" בשנת 1998, הביע זלזול מוחלט בכישוריו הפיקודיים של יריבו המר - מפקד צבא הצפון, גנרל וו נגויין גיאפ: "למרות שגיאפ קיבל אימון מקצועי בלוחמה זעירה, הוא התעקש לנהל מתקפות גדולות שבהן איבד לוחמים רבים. הוא בעצמו הודה בתחילת 1969 שאיבד כחצי מיליון חיילים. עם זלזול כזה בחיי אדם אפשר, אמנם, להפוך ליריב קשה, אבל לא לגאון צבאי. מפקד אמריקני שהיה מאבד לוחמים בצורה כזאת, לא היה נשאר בתפקיד יותר מכמה שבועות."
לקריאה נוספת

ויליאם וסטמורלנד, חייל מדווח, הוצאת מערכות, 1979.
הערות שוליים

↑  ויליאם וסטמורלנד, "חייל מדווח", מערכות, 1979, עמודים 25-23.
↑  ויליאם וסטמורלנד, "חייל מדווח", מערכות, 1979, עמודים 143-142.
↑  גל פרל פינקל, המערב מנצח?, באתר זמן ישראל, 24 בינואר 2021.
↑   ג’וזף גרגורי, ניו יורק טיימס, הלך לעולמו הגנרל הוייטנאמי שהביס שתי אימפריות, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2013.
| הקצינים הבכירים, הגנרלים המפקדים וראשי המטה של צבא ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| המפקד העליון | ג'ורג' וושינגטון | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| הקצינים הבכירים | הנרי נוקס • ג'ון דופטי • ג'וסיה הרמר • ארתור קלייר • אנתוני ווין • ג'יימס וילקינסון • ג'ורג' וושינגטון • אלכסנדר המילטון • ג'יימס וילקינסון • הנרי דירבורן • ג'ייקוב בראון | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| הגנרלים המפקדים | ג'ייקוב בראון • אלכסנדר מקומב • וינפילד סקוט • ג'ורג' מקללן • הנרי האלק • יוליסס ס. גרנט • ויליאם שרמן • פיליפ שרידן • ג'ון סקופילד • נלסון מיילס | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| ראשי המטה | סמואל יאנג • אדנה צ'אפי • ג'ון בייטס • פרנקלין בל • לאונרד ווד • ויליאם וות'רספון • הודג' סקוט • טסקר בליז • פייטון מרץ' • ג'ון פרשינג • ג'ון היינס • צ'ארלס סומראל • דאגלס מקארתור • מאלין קריג • ג'ורג' מרשל • דווייט אייזנהאואר • עומר בראדלי • ג'וזף לוטון קולינס • מת'יו רידג'וויי • מקסוול טיילור • ליימן למניצר • ג'ורג' דקר • ארל ווילר • הארולד ג'ונסון • ויליאם וסטמורלנד • ברוס פאלמר • קרייטון אברמס • פרידריק וינד • ברנארד רוג'רס • אדוארד מאייר • ג'ון וקהאם • קארל ואונו • גורדון סאליבן • דניס ריימר • אריק שינסקי • פיטר סקומייקר • ג'ורג' קייסי‎ • מרטין דמפסי • ריימונד אודיירנו • מארק מילי • ג'יימס מקונוויל • רנדי ג'ורג' | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308639505171  PLWABN: 9810621984905606  BnF: cb12377580z (data)  GND: 119059002  ISNI: 0000 0001 2136 9198  LCCN: n50020488  NARA: 10581092  NKC: jo2016920790  NLK: KAC2018O1572  NTA: 162248849  SNAC: w6kd26gr  SUDOC: 032820704  Trove: 1172198  VIAF: 64809221   WorldCat (עם VIAF): 64809221
מחר לנצח

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  ג'יימס בונד מאת איאן פלמינג
 בימוי:  רוג'ר ספוטיסווד 
 הופק בידי:  ברברה ברוקולי, מייקל וילסון 
 תסריט:  ברוס פיירסטיין 
 עריכה:  מייקל ארקאנד דומיניק פורטן
 שחקנים ראשיים:  פירס ברוסנן   ג'ונתן פרייס   טרי האטצ'ר   ג'ודי דנץ'   מישל יאו   ג'ו דון בייקר  
 מוזיקה:  דייוויד ארנולד 
 צילום:  רוברט אלסוויט 
 מדינה:  בריטניה ארצות הברית
 חברת הפקה:  MGM  Eon Productions
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  6 בדצמבר 1997
 משך הקרנה:  119 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח, סרט ריגול 
 הכנסות באתר מוג'ו:   tomorrowneverdies
 סרט קודם:  גולדן איי (1995)
 סרט הבא:  העולם אינו מספיק (1999)
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מחר לנצח (באנגלית: Tomorrow Never Dies) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי מסוגת ריגול והשמונה עשר בסדרת ג'יימס בונד והשני בו מככב פירס ברוסנן כסוכן MI6 הבדוי ג'יימס בונד. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1997. ברוס פיירסטין כתב את התסריט, והבמאי הוא רוג'ר ספוטיסווד.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| פירס ברוסנן | ג'יימס בונד | סוכן הוד מלכותה |
| ג'ונתן פרייס | אליוט קרוור |  |
| מישל יאו | ויי לין (אנ') |  |
| טרי האטצ'ר | פאריס קרוור |  |
הפקה

לאור הצלחת הסרט הקודם בסדרה "גולדן איי", היה לחץ מטעם חברת MGM ליצור סרט מצליח נוסף. מפיקי הסרט הם מייקל וילסון וברברה ברוקולי. היה זה סרט בונד הראשון שנעשה לאחר מותו של המפיק אלברט ברוקולי. הסרט חלק כבוד לברוקולי בסיום הקרדיטים. ברוקולי ווילסון לא הצליחו לשכנע את במאי "גולדן איי" מרטין קמפבל לביים את הסרט החדש, שכן לא רצה לביים שני סרטי בונד ברציפות. הבמאי הקנדי רוג'ר ספוטיסווד נבחר להחליפו.
מכיוון שהסדרה כבר מיצתה את כל כתבי איאן פלמינג, העלילה אינה קשורה ישירות לסיפור כלשהו, אלא מבוססת על תסריט מקורי לגמרי. תהליך כתיבת התסריט ארך זמן רב כתוצאה ממחלוקות בין התסריטאים.
אתרי הצילום של הסרט כוללים צרפת, תאילנד, גרמניה, מקסיקו ואנגליה. צילומי הסרט החלו ב-18 בינואר 1997.
ברוקולי בחרה במלחין דייוויד ארנולד ליצור את הפסקול בסרט, לאור המלצתו של ג'ון בארי, שהלחין רבים מהפסקולים בסדרה. שיר הנושא נבחר ובוצע על ידי שריל קרואו. השיר של קרואו אף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
הפצת הסרט וביקורות

הקרנת הבכורה התקיימה ב-6 בדצמבר 1997 בלונדון. הסרט קצר הכנסות נאות בקופות והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב למרות שקיבל ביקורות מעורבות. בעוד מספר הצופים עלו על אלו של קודמו גולדן איי,
הרי שהיה זה סרטו היחידי של פירס ברוסנן בסדרת בונד שלא היה שובר הקופות מספר אחת, כשהוא הופץ, מאחר שבאותו יום יצא לבתי הקולנוע גם הסרט טיטניק.
הערות שוליים

↑  מותגים "מחר ולנצח", באתר גלובס, 11 באוגוסט 1997
↑  James Bond Vs. Himself,
boxofficemojo.com
↑  Weekend Box Office December 19-21, 1997, boxofficemojo.com
| סרטי ג'יימס בונד |
| --- | --- | --- |
| שון קונרי | ד"ר נו (1962) • מרוסיה באהבה (1963) • גולדפינגר (1964) • כדור הרעם (1965) • אתה חי רק פעמיים (1967) • יהלומים לנצח (1971) |  |
| ג'ורג' לייזנבי | בשרות הוד מלכותה (1969) |  |
| רוג'ר מור | חיה ותן למות (1973) • האיש בעל אקדח הזהב (1974) • המרגלת שאהבה אותי (1977) • מונרייקר (1979) • לעינייך בלבד (1981) • אוקטופוסי (1983) • רצח בעיניים (1985) |  |
| טימותי דלטון | 007  באזור המסוכן (1987) • רישיון להרוג (1989) |  |
| פירס ברוסנן | גולדן איי (1995) • מחר לנצח (1997) • העולם אינו מספיק (1999) • למות ביום אחר (2002) |  |
| דניאל קרייג | קזינו רויאל (2006) • קוונטום של נחמה (2008) • סקייפול (2012) • ספקטר (2015) • לא זמן למות (2021) |  |
| הפקות לא-רשמיות | קזינו רויאל (1967, דייוויד ניבן ואחרים) • לעולם אל תאמר לעולם לא (1983, שון קונרי) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590961505171  VIAF: 212910513   WorldCat (עם VIAF): 212910513
למות ביום אחר

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  ג'יימס בונד מאת איאן פלמינג
 בימוי:  לי טמהורי 
 הופק בידי:  ברברה ברוקולי   מייקל ג'י. וילסון   אנטוני וואי
 תסריט:  ניאל פורויס   רוברט וייד
 עריכה:  כריסטיאן וגנר 
 שחקנים ראשיים:  פירס ברוסנן  האלי ברי   רוזמונד פייק   טובי סטיבנס   ג'ון קליז   ג'ודי דנץ'
 מוזיקה:  דייוויד טטרסאל
 צילום:  דיוויד טטרסול 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  הפקות Eon 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20  מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 בנובמבר 2002
 משך הקרנה:  133 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ריגול, סרט פעולה, סרט הרפתקאות 
 תקציב:  142,000,000‏$
 הכנסות:  431,971,116‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   dieanotherday
 סרט קודם:  העולם אינו מספיק (1999)
 סרט הבא:  קזינו רויאל (2006)
 דף הסרט ב־IMDb
 
למות ביום אחר (באנגלית: Die Another Day) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי מסדרת סרטי ג'יימס בונד משנת 2002 בבימויו של לי טמהורי, והסרט האחרון בו מגולם בונד על ידי השחקן פירס ברוסנן.
לאחר שחיבלו במשימתו הסודית נופל 007 (פירס ברוסנן) בשבי הצפון קוריאני, ננטש על יד M ומאבד את דרגתו כסוכן חשאי.
לאחר שהוא מעונה, מוחלף בונד בצפון קוריאני שנתפס על ידי המערב.
נחוש בדעתו לנקום, מתעמת בונד עם מרגלת מפתה (האלי ברי), סוכנת קרה כקרח (רוזמונד פייק) ומיליארדר מפוקפק ביותר (טובי סטיבנס) שעיסוקו יהלומים אך סודו הוא נשק לוויני קטלני המסוגל להרוס את העולם.
את שיר הנושא לסרט, הנקרא גם הוא "Die Another Day", שרה מדונה.
צוות השחקנים

פירס ברוסנן – ג'יימס בונד
האלי ברי – גיאסינטה "ג'ינקס" ג'ונסון
טובי סטיבנס – גוסטב גרייבס
רוזמונד פייק – מירנדה פרוסט
ריק יון – זאו
ג'ודי דנץ' – M
וויל יון לי – קולונל מון
קנת' סאנג – גנרל מון
ג'ון קליז – Q
סמנתה בונד – מיס מאניפיני
מדונה – וריטי
הפקה

צילומי הסרט החלו באולפנים בלונדון ב-11 בינואר 2002. הסרט צולם בעיקר בממלכה המאוחדת, איסלנד והעיר קדיס שבספרד. הפסקול בסרט הולחן על ידי דייוויד ארנולד ושיר הנושא בוצע על ידי מדונה. השיר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס פטל הזהב.
הפצת הסרט וביקורות

הקרנת הבכורה התקיימה ב-18 בנובמבר 2002 באלברט הול שבלונדון, בנוכחות אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, דבר שהפך את הסרט לסרט שני בנוכחות המלכה, לאחר אתה חי רק פעמיים משנת 1967. הסרט היה הרווחי ביותר בתולדות הסדרה עד צאת הסרט קזינו רויאל, והשישי בשנת 2002.
הסרט זכה לביקורות פושרות ומחזיק בציון המשוקלל 55% באתר Rotten Tomatoes. נמתחה בין השאר ביקורת נוקבת על העלילה המופרכת והשימוש המופרז באפקטים ממוחשבים, על אף שהמבקרים שיבחו את נוכחותו של ברוסנן בתפקיד ואת הרפרנסים הרבים לסרטים קודמים. הסרט נחשב לסרטו הגרוע ביותר של פירס ברוסנן כג'יימס בונד. הסרט הבא בסדרה, קזינו רויאל, הנחשב לנקודת אתחול עבור הזיכיון, נפטר מכל היומרות הללו ולקח את הסדרה לכיוון רציני וריאליסטי יותר. כמו כן בסרט זה ברוסנן הוחלף בשחקן חדש, דניאל קרייג.
הערות שוליים

↑  Die Another Day, Rotten Tomatoes
↑  Casino Royale, Rotten Tomatoes
| סרטי ג'יימס בונד |
| --- | --- | --- |
| שון קונרי | ד"ר נו (1962) • מרוסיה באהבה (1963) • גולדפינגר (1964) • כדור הרעם (1965) • אתה חי רק פעמיים (1967) • יהלומים לנצח (1971) |  |
| ג'ורג' לייזנבי | בשרות הוד מלכותה (1969) |  |
| רוג'ר מור | חיה ותן למות (1973) • האיש בעל אקדח הזהב (1974) • המרגלת שאהבה אותי (1977) • מונרייקר (1979) • לעינייך בלבד (1981) • אוקטופוסי (1983) • רצח בעיניים (1985) |  |
| טימותי דלטון | 007  באזור המסוכן (1987) • רישיון להרוג (1989) |  |
| פירס ברוסנן | גולדן איי (1995) • מחר לנצח (1997) • העולם אינו מספיק (1999) • למות ביום אחר (2002) |  |
| דניאל קרייג | קזינו רויאל (2006) • קוונטום של נחמה (2008) • סקייפול (2012) • ספקטר (2015) • לא זמן למות (2021) |  |
| הפקות לא-רשמיות | קזינו רויאל (1967, דייוויד ניבן ואחרים) • לעולם אל תאמר לעולם לא (1983, שון קונרי) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5261409  BnF: cb16741887c (data)  GND: 4799737-0  VIAF: 215961235   WorldCat (עם VIAF): 215961235
נויטרופיל

| --- | --- |

 שיוך:  מערכת החיסון המולדת 
 התפתחות מתוך:  band cell 
 מזהים
 טרמינולוגיה היסטולוגיקה:  H2.00.04.1.02012 
 FMA:  62860 
 קוד MeSH:  A11.118.637.415.583 
 מזהה MeSH:  D009504 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0027950 
 
תמונת מיקרוסקופ אלקטרוני סורק של נויטרופיל (בצהוב) בולע חיידקי אנתרקס.
נוטרופילים צבועים בצביעת גימזה.
נויטרופילים (Neutrophils) הם תאים השייכים למערכת החיסון. תפקידם העיקרי בליעה וחיסול חיידקים או פטריות ומניעת הזיהום שנגרם מהם. הנויטרופילים מהווים אחד משלושת סוגי הפגוציטים במערכת החיסון, וכן אחד משלושת סוגי הגרנולוציטים.
הנויטרופילים גדולים פי שניים לערך מתאי דם אדומים וקוטרם נע בין 9 ו-15 מיקרון. גרעין התא של הנויטרופילים מורכב מכמה אונות בגדלים שונים; מסיבה זו מכונים הם לעיתים תאים פולימורפונוקלאריים (Polymorphonuclear cells, ובקיצור: PMNs, או Polys בעגה המקצועית; לעיתים מכונים כך כל הגרנולוציטים). אורך חייהם קצר יחסית - שעות או ימים ספורים.
הנויטרופילים הם קבוצת התאים הגדולה ביותר מבין תאי הדם הלבנים, והם מהווים בין 40% ל-70% מסך כל תאי הדם הלבנים. המונח "ספירת נויטרופילים אבסולוטית" מתייחס למדידת הכמות של כל הנויטרופילים הנוכחים בדם. ירידה במספרם אל מתחת ל-1,000 מעלה את הסיכון לדלקות. ריכוזם הנורמלי בדם נע בין 3,000 ו-7,000 תאים למיקרוליטר (מילימטר מעוקב) דם. ספירת הנויטרופילים נעשית כחלק מביצוע ספירת דם מלאה. כמות נמוכה מדי של נויטרופילים בדם נקראת נויטרופניה.
הנויטרופילים הם גרנולוציטים. הציטופלזמה שלהם מכילה שלפוחיות הפרשה ("גרנולות") המכילות מתווכים ואנזימים המשתתפים בהרג הפתוגנים, כגון ליזוזים ולקטופרין. שלפוחיות ההפרשה מכילות אנזימים המפרקים חיידקים וחלק ממרכיבי התווך הבין תאי, וכן חלבונים דמויי-אנטיביוטיקה הנקראים דפנסינים (Defensins). הנויטרופילים נמשכים באופן כימי אל אתר הזיהום במנגנון הנקרא כימוטקסיס. במנגנון זה מופרשים ציטוקינים הנקראים כימוקינים על ידי המקרופאגים אשר באו במגע ראשוני עם גורם הזיהום, נוצר מפל ריכוזים אשר "מכוון" את הניטורופילים אל מקור הזיהום. בנוסף תאים אלו בולעים (מבצעים פגוציטוזה) את החיידקים או הפטריות וממיסים אותם בעזרת החומרים שהוזכרו לעיל. בנוסף, משתמשים הנויטרופילים ברדיקלים מחמצנים, כגון מימן על-חמצני ויון סופראוקסיד, להרג החיידקים (לפרטים ראו: אנארובי).
שלפוחיות ההפרשה של הנויטרופילים נצבעות בחלקן אדום, באמצעות חומרי צביעה חומציים, ובחלקם כחול, באמצעות חומרי צביעה בסיסיים. שילוב הצבעים גורם לציטופלזמת הנויטרופילים להיראות סגולה. תכונות הצביעה של שלפוחיות ההפרשה של הנויטרופילים הקנו לתאים אלו את שמם (נייטרליים, נצבעים בחומצה ובבסיס כאחד).
תאי מערכת החיסון. התאים הכחולים מהווים את מערכת החיסון המולדת, והאדומים - את מערכת החיסון הלומדת. התאים המוקפים במסגרת צהובה הם פגוציטים. חץ סגול מציין שתא המוצא הופך, או מתמיין, לתא היעד
הומר ווטסון

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1855 קיצ'נר, קנדה 
 פטירה:  27 במאי 1936 (בגיל 81) קיצ'נר, קנדה 
 תחום יצירה:  ציור נוף 
 
הומר רנספורד ווטסון (באנגלית: Homer Ransford Watson‏; 14 בינואר 1855 – 30 במאי 1936) היה צייר נוף קנדי. הוא היה חבר ונשיא (1918–1922) באקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה, וכן היה חבר מייסד ונשיא ראשון (1907–1911) של מועדון האמנות הקנדי.
ביוגרפיה וקריירה

הומר רנספורד ווטסון נולד ב-14 בינואר 1855 בדוּן (Doon, כיום חלק מהעיר קיצ'נר) שבאונטריו, השני מחמשת ילדיהם של רנספורד וסוזן מור ווטסון. ווטסון צאצא ממתיישבים מנוניים גרמנים שהגיעו לאונטריו בתחילת המאה ה-19. אביו, בעל טחנה ובעל מפעל, נפטר בשנת 1861 כאשר ווטסון היה בן שש. לאחר מותו של רנספורד, מקור ההכנסה היחיד של המשפחה היה עבודתה של סוזן כתופרת. רנספורד הותיר אחריו ספרייה ממנה למד ווטסון והשפיע על רישומיו המוקדמים. מתנה של סט צבעים מדודתו גרמה לו להחליט להיות אמן. הוא ביקש את עצתו של תומאס מואר מרטין בטורונטו ועבר לשם בשנת 1874.הוא העתיק עבודות בבית הספר הרגיל של טורונטו ובעיקר היה אוטודידקט, אך הכיר אמנים אחרים בטורונטו בזמן שעבד במשרה חלקית בסטודיו לצילום נוטמן-פרייזר.
בשנת 1876 נסע ווטסון למדינת ניו יורק, וייתכן שראה את עבודתו של הצייר ג'ורג' איננס. אף שמעולם לא פגש את איננס, הוא הושפע מאסכולת נהר ההדסון וצייר לאורך נהרות ההדסון וסוסקנה בהרי אדירונדאק. בשנת 1880 פתח המרקיז של לורן את התערוכה הראשונה של האקדמיה הקנדית. עבודתו של ווטסון הוצגה והוא נבחר לחבר באקדמיה. באותה שנה, הוא מכר יצירה מרכזית, The Pioneer Mill, לאוסף של המלכה ויקטוריה.
ווטסון התחתן עם רוקסנה בכטל בשנת 1881, והזוג עבר לגור בבית דרייק בדון. הם קנו את הבית בשנת 1883, והוא שמר על הבית כמגורי הקבע שלו עד מותו.
ווטסון צייר את כפרי גרנד ריבר במשך רוב חייו. הוא ציין את מחויבותו לנופים קנדיים לדבריו, בהרצאה בנושא "השיטות של כמה ציירי נוף גדולים" באוניברסיטת טורונטו בשנת 1900.
האמנים שאליהם היה קשור ווטסון לרוב היו צייר הנוף האנגלי ג'ון קונסטבל (1776–1837) ואמני ברביזון צרפתיים כמו תאודור רוסו (1812–1867), ז'ול דופרה (1811–1889) הדמיון התימטי, הפורמלי והפסיכולוגי בין ווטסון, ג'ון קונסטבל לאומני ברביזון היה חזק. הם הוקדשו לנופים שאת טופוגרפיה ותושביהם הם הכירו מקרוב.
בשנת 1882, בזמן שסייר בקנדה, אוסקר ויילד ציין לראשונה את הדמיון בין ווטסון לקונסטבל, וכינה אותו כ"קונסטבל הקנדי" בשל הדמיון בין יצירתו של ווטסון לבין צייר הנוף האנגלי הגדול.
ווטסון עבר לאנגליה בשנת 1887 לשלוש שנים (1887–1890), וביסס עוד את המוניטין שלו. במהלך השנים הבאות יצירותיו הפכו פופולריות בקרב אספנים וקיבלו פרסים בתערוכות ברחבי צפון אמריקה. בשנת 1902, בשיא הקריירה הבריטית שלו, הציג את "שער המבול". בשנת 1904 הוא זכה במדליית ארד בתערוכה הקנדית בתערוכה העולמית בסנט לואיס, מיזורי.
עקב מפולת שוק המניות בשנת 1929 בה איבד את חסכונותיו, הוא נאלץ למסור עבודות רבות מהאוסף האישי שלו לחברת החיסכון והלוואות המקומית, שהחזיקה אותן לביטחון ואז ניסתה למכור את הציורים עצמם.
הומר ווטסון נפטר בדון ב-30 במאי 1936
מורשת

רבות מיצירותיו של ווטסון עדיין מוצגות בביתו הישן, אותו הוא ואחותו הפכו לגלריה לאמנות. מכתביו של הומר ווטסון, כתבי היד שטרם פורסמו וציוריו, רישומיו והדפסיו מתעדים את הנושאים שהכי עניינו אותו כאמן. הנצחתם של חלוצי המתיישבים בדרום אונטריו וההתיישבות המוקדמת והביטוי החזותי של זהויות אזרחיות ולאומיות קנדיות מאתרים את ווטסון היטב בתוך הסביבה של רבים מעמיתיו האמנים באותה תקופה. בנוסף לסדרי העדיפויות הללו, מסירותו לשמירה על הסביבה הטבעית הייתה יוצאת דופן.
ב-27 במאי 2005 הוציא דואר קנדה לכבודו זוג בולי דואר, המתארים שתיים מיצירותיו, שחר בלורנטידים ושערי המבול.
ווטסון הוגדר כאדם בעל חשיבות היסטורית לאומית בקנדה. ביתו לשעבר של ווטסון בדון, כעת בית הספר של דון לאמנויות יפות, הוגדר כאתר היסטורי לאומי של קנדה בשנת 1980.
גלריה

טחנה ליד הנהר
דרך האבן
במורד הלאורנטידים
יום סוער
מלקטי אגוזים ביער
נהר באור ירח
שיח ורוד
לילה חורפי
נחל הררי