stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיגליגט
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז וספרם |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | וספרם  |  |
| ערים |  אייקה •  בדצ'ונטומאי •  בלטונאלמאדי •  בלטונפירד •  בלטונפיזפה •  בלטונקנשה •  ברהידה •  דווצ'ר •  הרנד •  פאפא •  שימג •  טפולצה •  וארפלוטה •  זירץ |  |
| כפרים | סנטגאל • נמשסאלוק • יאשד • אשקי • אשי • פטפירדה • טש • וילוניה • צ'הבאניה • פרקשגייפי • הלימבה • קישלד • מגיארפולאן • ניראד • אץ' • סץ • אורקוט • וארושלד • אדוריאנהאזה • אגראליה • אפאצטורנה • בורסרצ'ק • צ'גלה • דברון • דובה • איסקאז • קמונד • קרקוסרצ'ק • קרטה • קישברז'ן • קישצ'ס • קישפיריט • קישסלש • קולונטאר • נגיאלאשון • נג'פיריט • נוסלופ • אורוסי • פוסטמישקה • שומלוינה • שומלוסלש • שומלובאשארהיי • שומלובצ'ה •  ויד • טישקוואר • אברהאמהג' • בדצ'ונטרדמיץ • בלטונאדריץ' • בלטונהניה • בלטונרנדש • גיולקסי • הגיישד • הג'מגש • קפולץ' • קאפטלנטוטי • קקוט • קישפאטי • קוואגוארש • קוושקאל • לשנצפלו • לשנצאישטוואנד • לשנצטומאי • מונושטורפאטי • נמשוויטה • רפושקה • רוופילפ • שלפלד • שאשקה • סנטבקאלה • סיגליגט • טליאנדרגד • אוז'ה • ויגאנטפטנד • זלהלאפ • בלטונאקרטיה • בלטונקנשה • בלטונפיזפה • צא'יאג • פלשארש • קיראיסנטאישטוואן • טיהאן • קינגש • ליטר • פפקסי • אלשוארש • אסופה • בלטונאקלי • בלטונצ'יצ'ו •  בלטונספזד • בלטונסלש • בלטונאודווארי • צ'ופק • לובאש • מונוסלו • אובודוואר • ארוונייש • פלוזנק • פצ'יי • סנטאנטלפה • סנטיאקבפה • טגיון • ואסוי • זאנקה • באנד • אפלן • היימאשקר • הארשקוט • הרנד • הידגקוט • מארקו • מנצ'היי • נג'וואז'ון • נמשוואמוש • פולה • שוי • סנטקיראיסבדיה • טוטוואז'ון • וספרמפאיס • ורשטו • אדאסטוול • בקוניאקו • בקונקופאן • בקונפלשקה • בקונשאג • בקונסנטאיוואן • בקונסיץ' • בקונטמאשי • בב • בקאש • צ'וט • דאקה • דברנטה • אג'האזשקסה • גנה • גצ'ה • גיץ • הומוקבדגה • קמנשהגייס • קמנשסנטפטר • קופ • קילשווט • לובאספטונה • מגיארגנץ' • מלומשוק • מרצלגרגיי • מרצלטה • מזלק • מיהאיהאזה • נג'אצ'אד • נג'דם • נג'גיימוט • נג'טבל • נמשגרז'ן • נמטבאניה • נוראפ • ניאראד • פאפדרשקה • פאפקובאצ'י • פאפשלמון • פאפטסר • טקאצ'י • אוגוד • ואניולה • וארקסה • וסר • וינאר • בז'י • בודורפה • צ'אברנדק • דברונץ • גוגאנפה • גייפיקאיאן • הטייפה • הוסטוט • קאפטלנפה • מגייר • נמשהן • ריגאץ' • שימגפראגה • סנטאימרפלווה • אוק • וספרמגלשה • זלארדד • זלגיימרה • זלמגייש • זלסגוואר • בקונבל • בקונאנה • בקוניאוסלופ • בקונסנטקיראי • בורזוואר • צ'סנק • צ'טן • דודר • לוקוט • נגייסטרגאר • אולספלו • פנזשגיור • פורווה • סאפאר |  |
| יישובים בנפת טפולצה |
| --- | --- | --- |
| יישובים | טפולצה • אברהאמהג' • בדצ'ונטומאי • בדצ'ונטרדמיץ • בלטונאדריץ' • בלטונהניה • בלטונרנדש  • גיולקסי • הגיישד • הג'מגש • קפולץ' • קאפטלנטוטי • קקוט • קישפאטי • קוואגוארש • קוושקאל • לשנצפלו • לשנצאישטוואנד • לשנצטומאי • מינדסנטקאלה • מונושטורפאטי • נמשגולאץ' • נמשוויטה • רפושקה • רוופילפ • שלפלד • שאשקה • סנטבקאלה • סיגליגט • טליאנדרגד • אוז'ה • ויגאנטפטנד • זלהלאפ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557760105171  GND: 4821539-9  LCCN: n85081825  VIAF: 134930139   WorldCat (עם VIAF): 134930139 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סילימניט

| --- | --- |

 תכונות המינרל
 הרכב כימי:  Al2SiO5
 מערך קריסטלוגרפי:  אורתורומבי
 צורת הגביש:  לרוב סיבי, אבל גם מחטי או פריזמתי (מנסרות דקות) עד 2 ס"מ אורך
 צבע:  בדרך כלל חסר צבע, לבן עד אפור, אבל גם חום, ירקרק, צהבהב או כחלחל
 ברק:  משיי בתצורת הסיבים, אחרת זגוגי
 שקיפות:  שקוף עד שקוף למחצה
 פצילות:  טובה בכוון אחד לאורך הגביש.
 שבירה:  מתפרק לשבבים דמויי קיסמים מוארכים בשל הפצילות הטובה
 קשיות:  7.5-6.5 בסולם מוס
 משקל סגולי:  3.24
 שרטוט:  לבן
 מידע נוסף:  הסיבים פריכים, עובדה המבדלת אותם מאזבסט. הגבישים מקווקווים לאורכם. אופטית המינרל דו-צירי והוא ניחן בפליאוכרואיזם.
 מינרלים נלווים:  קוורץ, קיאניט, ביוטיט, גארנט, אנדלוזיט, אורתוקלז וקורדיאריט
סילימניט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקטים במבנה בצורת איים) שצבעו בדרך כלל לבן עד אפור. נוסחת המבנה הכימי של הסילמניט היא Al2SiO5. הסילימניט הוא חבר בקבוצה של מינרלים הקרויה על שמו קבוצת הסילימניט.
מבחינת תכונותיו האופטיות הסילימניט הוא דו-צירי, הדגימות הצבעוניות יותר ניחנות בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו). הוא נראה חום או צהוב חיוור מזווית אחת, ירוק או חום מזווית שנייה וחום כהה או כחול מזווית שלישית.
הסילימניט נתגלה לראשונה ב-1824 על גדות הוולטאבה, סמוך לעיירה סושיצה באזור פילזן, בוהמיה, צ'כיה וגם בעיירה צ'סטר במחוז מידלסקס, במדינת קונטיקט שבארצות הברית. המינרל קרוי על שמו של בנג'מין סילימן (Benjamin Silliman ‏ 1864-1779), פרופסור לכימיה ומינרלוגיה באוניברסיטת ייל שבקונטיקט ומייסד הז'ורנל האמריקני למדע. למינרל יש שמות נוספים: בוכהולציט (על שם הכימאי הגרמני בוכהולץ) ופיברוליט - הסוג המאופיין בתצורת סיבים.
שימושי הסילימניט

לסילימניט יש ערך כלכלי מועט. לעיתים נעשה שימוש בסילימניט במצתים של מנוע בעירה פנימית. בסילימניט נעשה שימוש מועט כמינרלים שנמכר לאספנים, וכאבן חן. קשיות המינרל מתאימה לשמש כאבן חן אבל שימוש זה מוגבל בשל תכונת הפצילות המושלמת במישור האורך.
מקור ותפוצה

הסילימניט, הן הסוג הרגיל והן הסוג הסיבי המכונה פיברוליט, נפוץ בסלעים מותמרים שמקורם בסלעי יסוד עשירים באלומיניום שעברו התמרה מלאה כדוגמת שיסט, גנייס והורנפלס, לעיתים נדירות בפגמטיטים. הסילימניט הוא גם מינרל דטריטי. הסילימניט הוא אחד ממינרלי האינדקס המאפשר להעריך את הטמפרטורה, העומק, והלחץ שבו היה נתון הסלע בעת ההתמרה.
הסילימניט הוא מינרל נפוץ למדי. בין המקומות הבולטים בהם ניתן למצוא סילימניט: בטירול שבאוסטריה; במקום שבו נתגלה לראשונה, סמוך לעיירה סושיצה באזור פילזן בבוהמיה בצ'כיה; בבוואריה בגרמניה; סמוך לעיירה צ'סטר במחוז מידלסקס, ובמחוז ניו לונדון במדינת קונטיקט ובמחוזות דלאוור בפנסילבניה ואורנג' בניו יורק שבארצות הברית. בברזיל בסרי לנקה (כאבן חן) ובנקודת כריסטמס, אדמת אנדרבי באנטארקטיקה.
בין המקומות בארצות הברית שבו נתגלה הסילימניט נמצאת גם ברנדיווין ספרינגס (Brandywine Springs) במחוז ניו קאסל (New Castle ) שבמדינת דלאוור. על פי הצעתם של החברים באגודת המינרלוגיה של דלאוור נקבעה הסילימניט כמינרל הרשמי של דלאוור בחקיקה של בית הנבחרים של המדינה ב-1977.
בישראל ניתן למצוא סילימניט בסלעים המטמורפיים מגיל הפרקמבריון באזור מסיב אילת. בחצי האי סיני ניתן למצוא סילימניט בסלעים המטמורפיים מגיל הפרקמבריון באזור הוואדיות כיד וצחיח.
קבוצת הסילימניט

הסילימניט חבר בקבוצת מינרלים אלומו-סיליקטיים הקרויה על שמו. שלושת המינרלים הראשונים ברשימה הם פולימורפיים, כלומר לשלושתם יש אותה נוסחת המבנה הכימי: Al2SiO5. מסיבה זו יש הכוללים בקבוצת הסילימניט מינרלים אלו בלבד. הקבוצה כוללת את המינרלים הבאים:
אנדלוזיט
סילימניט
קיאניט
דיומורטיריט - Al6.5-7BO3(SiO4)3(O,OH)3
טופז - Al2SiO4(F,OH)2
מוליט - Al8[(O,OH,F)|(Si,Al)O4]4
לקריאה נוספת

יעקב ק. בן־תור, "לוחות הגדרה למינרלים יוצרי סלעים".
הערות שוליים

↑  לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat.
סיר לבישול איטי

סיר לבישול איטי
סיר לבישול אִיטי (מכונה גם סלואו-קוקר, או קרוקפוט, כשם מותג אמריקאי) הוא סיר חשמלי המשמש לטובת טכניקת הבישול האיטי. הסיר בנוי משני חלקים: חלק חיצוני, העשוי לרוב נירוסטה וכולל את מערכת החשמל, וחלק פנימי ,שהוא בעצם סיר קרמיקה, וניתן לשליפה בתום הבישול, להגשה ולניקוי לסיר שלוש דרגות חום – חום נמוך, חום גבוה ודרגה הנקראת AUTO. הסיר מבשל את המזון בבעבוע, כל בישול מתחיל בחום גבוה. פרק הזמן בו יש להמשיך במצב זה תלוי בסוג התבשיל. בשלב הבא עוברים למצב AUTO, לפרק הזמן הדרוש לסיום הבישול. מצב החום הנמוך משמש רק לשמירה על החום. סיר הבישול האיטי משמש לבישול נזידים ותבשילים נוספים אשר מכילים מים, בטמפרטורות נמוכות יחסית. הכנת התבשיל בסיר זה יכולה להימשך זמן רב יחסית (מספר שעות). הכנת תבשילים בקרוקפוט פשוטה יחסית, מצריכה הכנות מועטות, ולרוב כוללת רק הנחה של המרכיבים הנחוצים בסיר והפעלתו. לאחר הפעלתו, ניתן להשאירו פועל ללא פיקוח עד שהתבשיל מוכן. יש לקחת בחשבון שזמני הבישול יהיו שונים מאלה המומלצים במתכון סטנדרטי.
השימוש בסיר לבישול איטי נפוץ בהכנת חומרי גלם הדורשים זמן רב לריכוכם, דוגמת שעועית או גריסים, ובתבשילים דוגמת חמין, חומוס או ג'חנון.
סיר הבישול האיטי נפוץ במיוחד בבישולים של המטבח האמריקני, וכן במטבח היהודי בשל התאמתו להכנת חמין ותבשילים דומים.
בטיחות

בניגוד לסיר לחץ אשר אטום באופן הרמטי והתבשילים בו מבושלים בטמפרטורות אשר לרוב גבוהות מ-100 מעלות צלזיוס בעזרת שימוש באדים בטמפרטורה ולחץ גבוהים, הקרוקפוט לא יכול להתפוצץ למרות שאין שסתום בטיחות, משום שתוכן הסיר נמצא בלחץ אטמוספירי.
בהלכה

שימוש בכלי לבישול המתחיל בערב שבת ומסתיים בשבת עצמה שנוי במחלוקת הלכתית סביב השאלה האם מדובר בהשהיה המותרת או בהטמנה שנאסרה. הרבנים משה פיינשטיין, שמואל הלוי ואזנר ועובדיה יוסף התירו את השימוש בסיר זה, ואילו הרבנים שלמה זלמן אויערבאך ויוסף שלום אלישיב אסרו את השימוש בו.
ראו גם

בעבוע
הערות שוליים

↑  איך עובד סיר לבישול איטי, באתר discover.org.il
↑  הרב שמואל הלוי ואזנר, שו"ת שבט הלוי, חלק ט סימן נב, באתר HebrewBooks
↑  הרב עובדיה יוסף, חזון עובדיה שבת חלק א, מכון מאור ישראל, עמ' ס"ד
↑  הרב שלמה זלמן אוירבך, מנחת שלמה, חלק שני, סימן ל"ד,  סעיף ה, באתר HebrewBooks
| טכניקות בישול |
| --- | --- | --- |
| יבש | אפייה • צלייה • קלייה • עישון |  |
| מבוסס מים | בישול לבן • הרתחה • חליטה • שליקה • אידוי • נזיד |  |
| מבוסס שמן | טיגון עמוק • הקפצה |  |
| מבוסס אלכוהול | פלמבה (שילהוב) |  |
| מבוסס חומץ או מלח | כבישה • החמצה |  |
| בעזרת כלים | אמבט מרים • סיר לבישול איטי • בישול במיקרוגל • סיר לחץ • מנגל • הקצפה |  |
| גסטרונומיה מולקולרית | ספריפיקציה • סו-וויד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph135649
סמל בליז

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  בליז 
 תאריך אימוץ:  1981 
 
סמל בליז אומץ רשמית עם קבלת עצמאות המדינה. הסמל שונה במעט מהסמל של המושבה הבריטית בליז.
הסמל מורכב משלט אצולה לו שני תומכים, שציצתו היא עץ מהגוני (Swietenia macrophylla). סביב שלט האצולה והתומכים זר המורכב מעשרים וחמישה עלים.
בשני השלישים העליונים של שלט האצולה מצוירים כלי העבודה של חוטב עצים, ובשליש התחתון מצוירת ספינה. סמלים אלה מסמלים את חשיבות עצי המהגוני בכלכלת המדינה ושימושם בייצור ספינות.
התומכים הם שני חוטבי עצים - השמאלי, אדם לבן עור, מחזיק בידו גרזן, והימני, אדם שחום עור, מחזיק בידו משוט של סירה - שני התומכים מסמלים את שני ענפי הכלכלה העיקריים של המדינה.
בתחתית הסמל, על גבי קלף מופיע מוטו המדינה "SUB UMBRA FLOREO" שמשמעותו "תחת מחסה (סוכך) אני משגשג".
הסמל מופיע במרכז דגל בליז.
נצרות אורתודוקסית

ערך זה עוסק בנצרות האורתודוקסית במזרח. אם התכוונתם לנצרות הלא-כלקדונית במזרח, ראו .
| --- | --- |


למעלה: הצלב המשולש הנפוץ בקרב הכנסיות האורתודוקסיות שבמזרח אירופה.
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  נצרות
 מקור השם:  שבע המועצות האקומניות 
 תאריך ייסוד:  1054 
 מספר מאמינים:  220,000,000 (נכון ל־Unbekannter Wert) 
 ארגונים ופעילות
 מוסדות:  autocephalous Eastern Orthodox church, Orthodox Church in America, הכנסייה האורתודוכסית הפולנית, הכנסייה האורתודוקסית האלבנית, הכנסייה של יוון, Orthodox Church of the Czech Lands and Slovakia, הכנסייה האורתודוקסית המקדונית, הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה, Orthodox Church in Japan (Moscow Patriarchate), Church of Cyprus, הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, הכנסייה היוונית-אורתודוקסית האנטיוכית, הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של אלכסנדריה, הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית, הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית, הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול 
  
 
הנצרות האורתודוקסית, או הנצרות האורתודוקסית המזרחית, היא קהילה של כנסיות נוצריות אוטוקפאליות (עצמאיות) המתבססת על מסורות נוצריות שהתפתחו בביזנטיון, בניגוד לנצרות הקתולית, אשר מתבססת על מסורות שהתפתחו באימפריה הרומית המערבית. מקורה ועיקר תפוצתה של האורתודוקסיה בארצות המזרח התיכון ובמזרח אירופה, אך יש לה שלוחות בכל רחבי העולם. מרכזה ההיסטורי הוא העיר קונסטנטינופול, היא איסטנבול של היום.
בנצרות האורתודוקסית מושם דגש רב יותר מן הנצרות הקתולית על הפן המיסטי והטקסי של הפולחן הנוצרי. השם "אורתודוקסי" פירושו "ישר האמונה", והוא מכוון לטענת הכנסייה האורתודוקסית לכך, שהיא הקהילה הקרובה ביותר למסורות הנוצריות המקוריות של ישו והשליחים. הן רואות עצמן כנצרות הלגיטימית ביותר, והשם איננו אלא כינוי אחד שהתקבע עבורן; הן רואות עצמן כ"קתוליות" (כלליות) ממש כשם שהכנסייה המוכרת כקתולית מגדירה עצמה כ"אורתודוקסית". ראשי הכנסיות האורתודוקסיות (9 פטריארכים, 2 ארכיבישופים ו-3 מטרופוליטנים) כפופים לשלטון האזרחי במדינות בהן הם יושבים (סוג של קיסרופאפיזם). לעיתים מכונה האורתודוקסיה "נצרות יוונית" בשל המורשת היוונית החזקה שלה, אך אין להתבלבל עם הכנסיות דוברות-היוונית בתוכה.
היסטוריה > ראשית ימי הכנסייה

האמונה הנוצרית התפשטה במהירות בשל פועלם של פאולוס, פטרוס ויתר השליחים, וקהילות גדולות של נוצרים קמו באגן הים התיכון, ובמיוחד בערים המרכזיות רומא, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים (מאוחר יותר מחוזות כנסייתיים אלה, יחד עם קונסטנטינופול, יצרו את הפנטארכיה). עד מהרה, על אף התנגדות קיסרי האימפריה הרומית, הדת החדשה התבססה, התפתחה ויצרה לעצמה מערכות מנהליות מקומיות.
קרנה של הנצרות החלה לעלות בשנת 313, עת פרסם הקיסר קונסטנטינוס את צו מילאנו, אשר קבע כי רדיפת הנוצרים בכל רחבי האימפריה הרומית היא אסורה. כמה שנים לאחר מכן, ב-325, כונסה ביוזמת קונסטנטינוס ועידת ניקיאה, אשר קבעה את עיקרי האמונה הנוצרית. אך עם התרחבות מספר המאמינים בנצרות באו גם מחלוקות: מספר רבי מעלה בכנסייה הטיפו לגרסאות שונות מהמקובל של התאולוגיה הנוצרית. גישות אלה, אשר נדחו על ידי הקהילה הנוצרית בוועידות אקומניות אחרי ניקיאה, הוגדרו כמינויות דתית.
היסטוריה > אחרי ועידת ניקיאה

בשנת 431 כונסה ועידת אפסוס, אשר קבעה כי אין להפריד יתר על המידה בין מהויותיו האלוהית והאנושית של ישו, ולכן אמו מריה הבתולה היא יולדת האל. מתוך קביעה זו צמחה גישה שגרסה כי לא זו בלבד ששתי המהויות של ישו התאחדו בגופו, אלא גם במהותן; גישה זו נודעה בשם "מונופיזיטיות", אף שחסידיה מעדיפים את השם "מיאפיזיטיות" (משום שמונופיזיטיות היא גישה קיצונית יותר). גישה זו גונתה בשנת 451 בוועידת כלקדון, וקביעה זו גרמה לפילוג חמור בקהילה הנוצרית: הקהילה האוריינטלית פרשה מהכנסייה, והמחוזות הכנסייתיים של אלכסנדריה ואנטיוכיה חלוקים מאז ועד היום בשאלה זו, ולכל סיעה מערכת כנסייתית משלה.
קרע נוסף שהתרחש בכנסייה הוא מאבק האיקונוקלאזם, שראשיתו בכך שלאו השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית, כפה על פטריארך קונסטנטינופוליס לקבוע כי כיבוד איקונין הוא אסור, שכן הוא עבירה על הדיבר השני: "לא תעשה לך כל פסל וכל תמונה" וגו'. אף על פי שרבים מתושבי הקיסרות קיבלו על עצמם הכרעה זו, רבים אחרים סירבו לעשות כן והמשיכו במנהגי כיבוד האיקונין. בנוסף לכך, הקהילה הנוצרית המערבית סירבה לקבל קביעה זו והכריזה על קרע עם הקיסרות, אשר נפתר רק עם ניצחונם של מכבדי האיקונין אשר קובע באמצעות ועידת ניקיאה השנייה.
היסטוריה > התנצרות העמים הסלאביים

במהלך המאות ה-9 וה-10, הנצרות האורתודוקסית שלחה מיסיונרים אל העמים הסלאביים אשר התיישבו ברחבי אירופה המזרחית.
בעקבות בקשתו של מלך המוראבים רוסטיסלאב קירילוס ומתודיוס המציאו את האלפבית הקירילי ותרגמו את התנ"ך למה שהפך לסלאבית כנסייתית עתיקה. לאחר שנתקלו בעוינות מצד מיסיונרים קתולים מהקיסרות הפרנקית, עברו קירילוס ומתודיוס ותלמידיהם לעמים אחרים: כך, מתודיוס הטביל לנצרות את הסרבים, ותלמידיו תרגמו את כתבי הקודש לבולגרית לבקשת המלך הבולגרי אשר חפץ בצמצום ההשפעה היוונית בממלכתו.
מאוחר יותר, בשנת 988 מיסיונרים מביזנטיון שבאו לקייב ביוזמת הנסיך ולדימיר הטבילו לנצרות את הסלאבים המזרחיים, אבות הרוסים, האוקראינים והבלארוסים של היום.
היסטוריה > הפילוג הגדול

החל מתקופה מסוימת החל צל של פילוג בין המזרח למערב לרחף מעל לנצרות. הסיבות לכך היו הן תאולוגיות - הכנסייה האורתודוקסית טענה כי הקתולים סילפו את הקרדו על ידי הוספת פסוקית "ומן הבן" (filioque), והן פוליטיות - הקתולים טענו כי לבישוף של רומא, הלא הוא האפיפיור, עליונות על שאר הפטריארכים, ולכך ההייררכים האורתודוקסים לא הסכימו. על חילוקי דעות אלה נוספו הבדלי מנהג, לשון ותרבות ועלבונות מן העבר - למשל, בוועידת קוויניסקסט הקהילה המזרחית ניסתה לכפות את מנהגיה על הקהילה המערבית. המתח בין המזרח למערב הגיעו לשיאו בשנת 870, כאשר הקהילה המזרחית והמערבית כמעט ונפרדו שנית מהסיבות הנזכרות לעיל במהלך ועידת קונסנטינופוליס הרביעית, שהעילה המיידית לכינוסה הייתה ויכוח על כס פטריארך קונסטנטינופול.
ציון דרך נוסף בפילוג קרה בשנת 1054 עת הכריזו מנהיגים נוצרים משני המחנות נידוי אלה על אלה.
ניסיונות לאחות את הקרע לא צלחו, ולאחר מסע הצלב הרביעי (1204) שבו הצלבנים הקתולים בזזו את קונסטנטינופול ופירקו את הקיסרות הביזנטית הדבר הפך לבלתי-אפשרי.
היסטוריה > תקופת הרנסאנס והעת החדשה

בשנת 1453 העות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול, השריד האחרון של האימפריה הביזנטית, וכעבור זמן לא רב כבשו גם את סרביה האורתודוקסיות (יוון ובולגריה נכבשו עוד קודם לכן); השלטון העות'מאני היה סובלני כלפי הכנסייה האורתודוקסית. בעקבות נפילת קונסטנטינופול, מוסקבה (בראשות הנסיך איוואן השלישי) הכריזה על עצמה כעל יורשתה הרוחנית והתרבותית של העיר, וכונתה "רומא השלישית".
במאה ה-18 הרוסים הביאו את הנצרות לאלסקה, ובמאה ה-19 אורתודוקסים רבים היגרו מאירופה לארצות הברית; אל אלה הצטרפו גם אוניאטים (נוצרים מזרחיים אשר הצטרפו לקהילה הקתולית בעקבות ועידת טרנטו במאה ה-16) רבים שהיגרו לארצות הברית ולא הוכרו כקתולים על ידי הכמרים הקתוליים שם ולכן חזרו לאורתודוקסיה, וכך נוסד המחוז הכנסייתי של צפון אמריקה הכפוף לפטריארך מוסקבה.
היסטוריה > המאה ה-20 וה-21

בשנת 1917 התחוללה מהפכת אוקטובר, ברוסיה השתרר כאוס, ואורתודוקסים רבים, כמרים ועמי-הארץ כאחד, ברחו מפני הבולשביקים. בשנת 1920 פטריארך מוסקבה טיחון שיגר הוראה שאמרה כי מחוזות אשר נותקו מהפטריארכיה של מוסקבה צריכים להתנהל באופן עצמאי עד אשר ניתן יהיה לחדש את הקשר עם הפטריארכיה. הדבר הפך את המחוז הכנסייתי של צפון אמריקה לכנסייה אוטונומית דה פקטו, ובשנת 1970, לאחר חידוש הקשר עם מוסקבה, ניתן לה מעמד של כנסייה עצמאית (אוטוקפלית). עם זאת, חלק מהכנסיות האוטוקפליות האחרות אינן מכירות במעמדה זה, אך עדיין מחשיבות אותה לחלק מהקהילה האורתודוקסית.
ב-5 בינואר 2019 הכריז הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, ברתולומאוס, על הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית ככנסייה בעלת מעמד אוטוקפאלי (עצמאי) ובך הפריד את פטריארכיית קייב ואוקראינה מהתלות בפטריארכיית מוסקבה, אליה הייתה כפופה משנת 1686.
תאולוגיה

כמו כמעט כל הכנסיות האחרות, הקהילה האורתודוקסית מאמינה בשילוש הקדוש, דהיינו שהאל הוא אחד בשלוש פנים (היפוסטאזיס). האל האב הנצחי הוא מקור האלוהות, וממנו נובעים האל הבן שהתגשם בישו ורוח הקודש, שגם הם נצחיים כמו האב. השילוש הוא שלוש צורות אלוהיות נפרדות שאינן מתערבבות ואינן חופפות, אך כולן נובעות ומרכיבות את המהות האלוהית. הכריסטולוגיה שבה מחזיקה הקהילה האורתודוקסית היא הדיופיזיטיות שנקבעה בוועידת כלקדון: ישו, שהוא התגלמות בן האלוהים בגוף אדם, מורכב משתי מהויות מושלמות, אלוהית ואנושית. כנגזר מכך, כמו הקתולים, מאמינים האורתודוקסים בדיותליטיות, כלומר בקביעה שלישו היו שני רצונות נפרדים ומושלמים, אלוהי ואנושי, אשר תמיד נמצאו בהסכמה מלאה. בניגוד לקתולים, מאמינים האורתודוקסים כי רוח הקודש נובעת מהאל האב, בלי קשר לבן (ראו פסוקית ומהבן, "פיליוקווה"). המחלוקת אודות רוח הקודש היא הסוגיה התאולוגית העיקרית המפרידה בינם לנצרות המערבית.
גם אמו של ישו, מריה הבתולה, זוכה לכבוד רב בכנסייה האורתודוקסית, שכן דרכה ובאמצעותה נולדה התגלמותו הארצית של ישו. כיוון שהתגלמות זו היא הן אלוהית והן אנושית, נקראת מרים לעיתים בשם "תאוטוקוס" (יולדת האל). בנוסף לכך, בכנסייה האורתודוקסית מכבדים (אך לא עובדים) את הקדושים, שהם אישים נוצריים שבהגותם או במעשיהם מהווים דוגמה ומופת לשאר המאמינים.
הכנסייה האורתודוקסית רואה את עצמה כממשיכתה של המסורת הנוצרית כפי שנוסדה בידי ישו והשליחים ונמסרה מדור לדור במסורה הקדושה. היא גורסת כי אין להסתמך על כתבי הקודש הנוצריים לבדם, וכי הדרך היחידה להבינם כהלכה היא לאור מסורת הפרשנות הנוצרית. מקורות עיקריים למסורת הם החלטותיהן של וועידות אקומניות וכתביהם של אבות הנצרות.
האורתודוקסים דוחים את הדוגמות על צדקתו ועליונותו של האפיפיור על פני הכנסייה. במקום המגיסטריום הקתולי, הסכמה רחבה בכנסייה היא המעניקה תוקף החלטות וקביעות חדשות, ובשל כך הקנוניזציה של הכרעות והוגים שונים היא תהליך איטי וממושך. כמו כן הם דוחים את הדוגמה על כור המצרף.
פולחן

הפולחן האורתודוקסי דומה במהותו לפולחן הנוצרי הקתולי, אך יש לו גם מאפיינים ייחודים משל עצמו:
סקרמנטים • טבילה • וידוי • סעודת האדון • צלב • איקונין • תפילה • קדושים • שרידי קדושים • הצטלבות (נצרות) • צום, עלייה לרגל
כמו כן, הכנסייה האורתודוקסית ידועה בהתנגדותה לשימוש בכלי-נגינה בתפילה, מסורת עתיקה מימי אבות הכנסייה כמו יוחנן כריסוסטומוס, שגינו את השימוש במוזיקה כבלתי-צנוע וחושני. הטענה שכלים כמו עוגב וכינור שימשו את הלויים במקדש נענתה בכך שכשם שפעולות סמליות מקדימות אחרות מן הברית הישנה לא עברו אל הברית החדשה (כמו הקרבת חיות), כך גם כלי שיר. באורתודוקסיה מותרת שירת א קפלה בלבד, ויש לה מסורת עשירה ומפותחת של זמרת מקהלה.
פולחן > סקרמנטים

הקהילה האורתודוקסית מכירה באותם שבעה סקרמנטים, או פעולות-מסתורין, כמו הקהילה הקתולית, ואלו הם: טבילה, אישוש, סעודת האדון, וידוי, משיחה בשמן, נישואים והסמכה לכמורה.
הטבילה היא הסקרמנט המצרף את האדם אל הכנסייה האורתודוקסית. במהלך הטקס כל גופו של האדם נטבל במים שבאגן הטבילה שלוש פעמים (בניגוד לכנסייה הקתולית, שלשיטתה די בהזלפת מים על גוף הנטבל), וניתן לו שמו. אם מדובר באדם בוגר ולא בתינוק, ניתן לו שם חדש. מי שהיה בעברו נוצרי אורתודוקסי ועבר לדת אחרת, אינו נזקק לטבילה כדי להפוך שוב לאורתודוקסי, ודי לו בטקס האישוש; ברם, מי שנטבל לנצרות על ידי כנסייה מקהילה אחרת, צריך להיטבל מחדש אם ברצונו להצטרף לקהילה האורתודוקסית.
האישוש משלים את קבלתו של אדם לכנסייה האורתודוקסית. בטקס האישוש האורתודוקסי, מי שנטבל נמשח בשמן הקודש, ומשנמשח, רשאי ליטול חלק בסקרמנט סעודת האדון.
סקרמנט סעודת האדון הוא, בדומה לרוב העולם הנוצרי, החלק המרכזי בתפילה האורתודוקסית, והוא כולל אכילה של לחם הקודש ושתיית יין הקודש, שהם, על-פי האמונה האורתודוקסית, הופכים לגופו ולדמו של ישו. את סעודת האדון רשאים לקבל רק מי שטבלו ואוששו, וכן צמו, התוודו והתפללו קודם לכן.
הווידוי נועד לנוצרי אורתודוקסי שחטא ושב, ורוצה להחזיר את נשמתו לטוהרה הראשוני שקדם לחטא. לשם כך עליו להתוודות (בדרך כלל בפני כומר), אשר לאחר מכן קורא תפילה מיוחדת ולעיתים גוזר על המתוודה עונש מיוחד, אשר בא להבהיר את מהות החטא ואת הדרך להתמודד עמו להבא. לעיתים קרובות העונש כולל הרחקה זמנית מקבלת סעודת האדון, שכן, על-פי האמונה האורתודוקסית, קבלת סעודת האדון דורשת טוהר פנימי רב.
המשיחה בשמן היא טקס עתיק המעוגן במסורת השליחים (איגרת יעקב, ה', 14-15). המשיחה ניתנה בעבר בעיקר לאנשים שעל ערש דווי כחלק מהטקסים שלפני המוות (last rites), אף שהדבר מעולם לא היה ייעודה היחיד. את משיחת השמן ניתן לבצע על כל מי שצריך ריפוי גופני או נפשי, ובלבד שהלה התוודה לפני כן. כמו כן היא ניתנת לכל המאמינים ביום ד' החל לפני חג הפסחא ובחגים מרכזיים.
פולחן > צום

הצום בנצרות נתפש כאופן שבו האדם, אשר קיבל טבע גשמי לאחר החטא הקדמון והגירוש מגן עדן, מתגבר על נטיותיו הגשמיות ובכך מתקרב אל העולם הרוחני. בניגוד לעולם היוני-רומי בו שלטה התפיסה של אחדות בין צורכי הגוף והנפש, הדתות המונותיאסטיות, ובכללן הנצרות-אורתודוקסית הניחו כי התנזרות גופנית מעלה את האספקטים הרוחניים באדם.
על-פי רוב הצום הנוצרי האורתודוקסי איננו צום מלא והוא כולל הימנעות מאכילת בשר, דגים, מוצרי חלב ושאר מאכלים שמוצאם מן החי, שמן זית ויין, וכן הימנעות מקיום יחסי מין. תקופות שבהן נהוג לצום הן:
התענית הגדולה, שהיא 40 הימים שלפני יום א' לפני פסחא;
השבוע שלפני חג הפסחא;
צום השליחים, הנמשך מיום ב' שאחרי יום א' הראשון אחרי פנטקוסט ועד ל-29 ביוני, יום פטרוס ופאולוס;
צום עליית מרים, הנמשך שבועיים לפני חג עליית מרים;
צום המולד, שהוא 40 הימים שלפני חג המולד.
בנוסף לכך, ישנם ימי צום שאינם נכללים בתקופות האמורות, כגון חג הצלב ויום יוחנן המטביל, וגם ימי ד' וימי ו' מדי שבוע הם ימות צום (והנזירים האורתודוקסיים גם בימי ב'), למעט בשבועות שאחרי פסחא, פנטקוסט, חג המולד, ויום א' שבו מזכירים את פרשיית הפרושי והמוכס (יום א' החמישי שלפני תחילת התענית הגדולה); הדבר נעשה על-מנת שאף אחד לא יוכל להתרברב כדוגמת הפרושי, אשר צם פעמיים בשבוע מדי שבוע.
כמו כן, אלה הרוצים לקבל את סעודת האדון אינם אוכלים או שותים מחצות הלילה ועד לטקס עצמו; צום מלא נדרש מכל הנוצרים ביום שישי הגדול וביום שבת הקדוש (החלים בשבוע שלפני חג הפסחא), ברם ככלל צום מלא נאסר בימי א' ושבתות.
פולחן > תפילה

הגברים נכנסים לכנסייה בגילוי ראש, והנשים שמות כיסוי ראש. שני המינים מתפללים יחדיו לרוב בעמידה כביטוי לכבוד. בחלק מהכנסיות האורתודוקסיות אין מקומות ישיבה.
פולחן > קוליבה

קוליבה היא "עוגה" המורכבת מחיטה ודגנים. השימוש בקוליבה הוא לרוב לכבוד חגי קדושים וטקסי לוויות והשכבות.
פולחן > קדושים

קדוש הוא אדם אשר הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה האורתודקסית בתהליך הגלורפיקציה. הכרזתו של קדוש היא הרמה הרוחנית הגבוהה ביותר, שאליה אדם מאמין נוצרי יכול לשאוף. ישנן שתי דרכים להכריז על אדם כקדוש אשר התפתחו לאורך ההיסטוריה של הכנסייה הנוצרית. האחת היא היותו מרטיר והשנייה על פי מידת המוסריות והניסים שהאדם ביצע. פולחן הקדושים התפתח עוד מראשית הנצרות על ידי הכנסייה אשר קידשה מרטירים, שהיו אנשים שקיפחו את חייהם למען האל, וסביבם התפתח פולחן קברי קדושים, והשראה לסיפורי קדושים. במהלך מרוצת השנים המשיכה הכנסייה להכריז על קדושים מקומיים על מנת לזכות בנאמנות האוכלוסייה המקומית, והעלאת וחיזוק השייכות של הקהילה לדת הנוצרית. ברוב המקרים נתפסים הקדושים כמעין דרך נוספת שאיתה ניתן לתקשר בצורה מקורבת יותר לאל על ידי תפילה לקדוש, קיום חג לכבוד הקדוש, עלייה לרגל לקבר שלו ותפילה לשרידיו. לרוב הקדושים מיוצגים על ידי איקונין כאשר אורתודוקסים רבים נוהגים להתפלל למען קרובי משפחתם על ידי תפילה ותחנונים מול תמונה של הקדוש ובתמורה לעזרתו נוהגים להדליק לכבודו נרות ולשים ליד צלמו לוחיות, פתקי משאלה, צלבים ופרחים. שרידי קדושים הם חפצי פולחן עיקריים אשר מייצגים את הקדוש בימי הביניים והם כיום נחשבים לחפצי קודש יקרי ערך בידי הנוצרים המאמינים אשר רואים בשרידי הקודשים כמסוגלים להעניק סגולה ולבצע ניסים. הכנסייה האורתודקסית מציינת את לכבוד כל הקדושים ביום ראשון שאחרי חג פנטקוסט.