stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נורה ברנד
פרסומיה

Berend Nóra (2017-01-06). "A Szent Jobb: a legenda eredete". Élet és Irodalom. LXI (1).
Berend Nora: Défense de la chrétienté et naissance d’une identité. Hongrie, Pologne et péninsule Ibérique au Moyen Âge. Annales 58.5. 1009–1029.
Berend Nóra (2016-05-31). "Keresztény értékek?". Népszabadság. 74 (126.): 10. נבדק ב-2017-08-23.
Berend Nóra (2015-05-28). "A kormány és a holokauszt". nol.hu. נבדק ב-2017-08-22.
Berend Nóra (2014-07-25). "A német megszállás áldozatai?". Népszabadság. 72 (173.): 12. נבדק ב-2017-08-23.
Berend Nóra (2014-06-13). "Az ellenállás morális kötelesség". Népszabadság. 72 (137.): 12. נבדק ב-2017-08-23.
Berend Nóra (2014-04-30). "Emlékművek és emlékezet". mandiner.hu. נבדק ב-2017-08-22.
Berend Nóra (2014-03-14). "A modell: a „konszolidált" Horthy-rendszer". Népszabadság. 72 (62.): 12. נבדק ב-2017-08-23.
Berend Nóra (2014-01-31). "A hamisan fénylő igazság". Népszabadság. 72 (26.): 12. נבדק ב-2017-08-23.
Berend Nóra (2013-12-30). "Zsinórmérték ma". nol.hu. נבדק ב-2017-08-22.
Veszprémy László (2009). "Berend Nóra:Christianization and the rise of Christian monarchy". Századok (2.): 490–493. נבדק ב-2017-08-23.
Berend Nóra: Korlátok és lehetőségek : a bevándorló nemesség a középkori Magyar Királyságban, Redite ad cor. - (2008), p. 607-613.
Nora Berend, ed. (2007). "The Kingdom of Hungary". Christianization and the rise of Christian monarchy (באנגלית). Cambridge University. pp. 319-368. ISBN 9780511372933. נבדק ב-2017-08-23.
La problématique de l'identité, Identités hongroises, identités européennes du Moyen Âge à nos jours. - (2006), p. 15-20.
Berend Nóra: Magyarország, a kereszténység kapuja: egy ideológia születése, In: Tatárjárás. (Szerk. Nagy Balázs) Budapest, 2003. 613. o.
Berend Nóra: Hartvic, Life of King Stephen of Hungary. In: Head, Thomas (ed.): Medieval Hagiography: An Anthology. New York–London, 2000. 375– 398.;
Berend Nóra: Az 1279-i "kun törvények" szövege és keletkezési körülményei, A Jászkunság kutatása, 2000. - (2002), p. 147-153.
Berend Nóra (1997). "Paterna devotio vagy propria professio? : a középkori gyerekfelajánlás történetéhez". Aetas (2/3.): 120-136. נבדק ב-2017-08-23.
Berend Nóra (1994). "Szent a családban". Aetas (1.): 222-224. נבדק ב-2017-08-23.
Berend Nóra: Marc Bloch a történelem védelmében : Marc Bloch: Apologie pour l'histoire ou métier d'historien, Sic itur ad astra, 1994. (8. évf.) 3-4. sz. 13-17. old.
ראו גם

László Balogh: Among the Pagans, Aetas Historical Journal, כרך 30, גיליון 3, epa.oszk.hu
Hovanyecz László (2000-11-06). "יהודים, מוסלמים וקומנים פגאנים – נורה ברנד היסטוריונית: בימי הביניים לאף אחד לא הייתה סובלנות". נפסבדשאג. 58 (259): 7.
לקריאה נוספת

"Dr Nora Berend" (באנגלית). University of Cambridge. נבדק ב-2017-08-22.
"Dr. Nora Berend" (באנגלית). Ruhr Universität, Bochum. נבדק ב-2017-08-22.
Julia Fischer & Katja Bär (2012). "Humboldt schickt uns seine Besten" (בגרמנית). Universität Mannheim. אורכב מ-המקור ב-2017-08-22.
"Hazug múltra nincs szükség". nepszava.hu. 2017-08-19. נבדק ב-2017-08-22.
הערות שוליים

↑  Iván T. Berend (2009). History in my life: A Memoir of Three Eras,. Budapest, New York. p. 170. ISBN 978-963-9776-48-7.
1 2 3  Julia Fischer & Katja Bär (2012). "Humboldt schickt uns seine Besten" (בגרמנית). Universität Mannheim. אורכב מ-המקור ב-2017-08-22. נבדק ב-2017-08-22.
↑  "Hazug múltra nincs szükség". nepszava.hu. 2017-08-19. נבדק ב-2017-08-22.
1 2 3 4  "Dr. Nora Berend" (באנגלית). Ruhr Universität, Bochum. נבדק ב-2017-08-22.
↑  Klaniczay Mihály (2013). "Összehasonlítás és kritikai érzékenység" (PDF). BUKSZ (Tél): 296−301. נבדק ב-2017-08-22.
↑  Klaniczay Gábor (2009). "Közép-Kelet-Európából Közép-Nyugat-Európába: "Átmenet" a középkorban". Századok (6): 1299. נבדק ב-2017-08-23.
↑  "Pat Winners of the Gladstone Prize" (PDF). Royal Historical Society. 2017. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2017-08-22. נבדק ב-2017-08-22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258535605171  PLWABN: 9810616321205606  BIBSYS: 1077051  BnF: cb144557686 (data)  CiNii: DA13261007  GND: 133080757  ISNI: 0000 0001 0891 9749  LCCN: n00099195  LNB: 000205134  NKC: xx0167920  NSK: 000347627  NTA: 237403919  RERO: 02-A006486864  SUDOC: 059540834  VcBA: 495/293277  VIAF: 42062733   WorldCat (עם VIAF): 42062733
נתיחת גופת חוצן (סרטון תרמית)

| --- | --- |

פריים מתוך סרטון נתיחת גופת החוצן בו נראית גופת החוצן
 בימוי:  Tom McGough 
 שחקנים ראשיים:  ג'ונתן פרייקס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 באוגוסט 1995 
 משך הקרנה:  48 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  Found Footage 
 דף הסרט ב־IMDb
 
באמצע שנות ה-90 התפרסם באמצעי התקשורת ברחבי העולם סרטון שחור-לבן באורך 17 דקות ובאיכות ירודה שלכאורה צולם בשנת 1947 ומתעד ניתוח שלאחר המוות שבוצע בארצות הברית בגופת חוצן שנהרג מספר שבועות קודם לכן בתקרית רוזוול.
הסרטון אשר שודר ביותר מ-32 מדינות ברחבי העולם, כולל בפריים טיים בארצות הברית בערוץ פוקס ניוז, עורר ויכוח נוקב בתקשורת בשאלה האם הוא אותנטי או שמא מדובר בזיוף מתוחכם.
בשנת 2006 הודו יוצרי הסרטון כי הסרטון לא היה אותנטי אלא תרמית מתוחכמת.
התרמית

ב-5 במאי 1995 הציג היזם הבריטי ריי סנטילי (Ray Santilli), את הסרטון בפעם הראשונה בפומבי מול נציגי העיתונות וחוקרי עב"מים. לטענתו של סנטילי הוא קיבל את הסרטון מאלמוני ששירת בעבר כצלם צבאי בצבא ארצות הברית אשר גנב את עותק של הסרט ללא ידיעת הממונים עליו.
בסרטון נראה בבירור גופו של חייזר דמוי אדם השוכב על שולחן ניתוחים. לחוצן שבסרט היו שש אצבעות, הוא היה בעל גולגולת מוארכת, עיניים קטנות הרחוקות זו מזו, אף שטוח ושפתיים דקות מאוד. כבר בתחילת הסרט ניתן היה להבחין כי ברגלו הימנית של החוצן ישנו חור גדול וכי ידו הימנית קטועה. בהמשך הסרט נראים שני פתולוגים הבוחנים את הגופה ולאחר מכן מבצעים בה מספר חתכים כאשר הם פותחים את בית החזה ואת הבטן ומסירים מספר איברים פנימיים. לאחר מכן הם מורידים את הקרנית מעיניו של החוצן, ולבסוף הם חותכים את הראש של החוצן ובוחנים את מוחו.
סנטילי הצליח למכור את הסרטון לרשתות טלוויזיה רבות ברחבי העולם והוא שודר ביותר מ-32 מדינות. ב-28 אוגוסט 1995 שודר הסרטון לראשונה בארצות הברית ברשת פוקס בתוכנית ספיישל בשם "Alien Autopsy: Fact or Fiction". התוכנית חוללה סנסציה ועוררה ויכוח נרחב בשאלה האם הסרט אותנטי או מזויף, כאשר טיים מגזין ציין שסרט החובבים עורר דיון כה אינטנסיבי שלא נראה כדוגמתו מאז סרט זפרודר. פוקס שידרו את התוכנית פעמיים נוספות בעקבות העניין הרב בסרט, כאשר בכל פעם זכה הסרט לרייטינג גבוה יותר – כאשר הסרט שודר בנובמבר 1995 צפו בו 11.7 מיליון צופים.
חשיפת התרמית

ב-4 באפריל 2006 שודר בבריטניה הסרט התיעודי "Eamonn Investigates: Alien Autopsy". בתוכנית זו הודו לראשונה ריי סנטילי ועמיתו המפיק גארי שופילד שהסרטון לא היה אותנטי אלא תרמית מתוחכמת שצולמה בסט שנבנה בדירה ריקה בצפון לונדון.
לטענתו של סנטילי, פסל מקומי בשם ג'ון המפריס בנה את גוף החייזר במשך שלושה שבועות, וכי הקרביים של החוצן שבסרטון היו למעשה מוח של כבש, ריבת פטל וקרבי עופות אשר נרכשו אצל קצב מקומי. סנטילי ציין גם כי המפריס גילם בסרטון את התפקיד של המדען הראשי שמבצע את הניתוח.
אף על פי שסנטילי בחר לחשוף את התרמית הוא עדיין טוען כי רכש במקור סרטון נתיחת גופת חוצן מאלמוני ששירת בעבר כצלם צבאי בצבא ארצות הברית. לטענתו של סנטילי, משום שהסרטון המקורי נהרס ברובו מהלחות והחום, הוא בחר לשחזרו בדרך זו ולשלב בו חלקים אחדים מהסרטון האותנטי.
בתרבות

בשנת 2006 הופק סרט קומדיה בריטי בשם "נתיחת החייזר" שעסק באופן הומוריסטי באופן שבו הסרט הופק, בהסתמך על טענותיו של סנטילי, מבלי להתייחס לאמיתות טענותיו.
בפרק "The Package" (הפרק החמישי של העונה השמינית) של הסיטקום "סיינפלד" אשר שודר לראשונה ב-17 באוקטובר 1996, קוזמו קריימר וניומן משוחחים על סרטון נתיחת גופת החוצן של סנטילי.
סרטון נתיחת גופת החוצן של סנטילי היווה השראה לפרק "Nisei" (הפרק התשיעי של העונה השלישית) של הסדרה "תיקים באפלה" אשר שודר לראשונה ב-24 בנובמבר 1995 שבו סוכני ה-FBI מאלדר סקאלי חוקרים סרטון נתיחת חוצן שמאלדר מאמין באמיתותו.
הערות שוליים

↑  "Autopsy or Fraud-topsy?". Time Magazine, November 27, 1995. 27 בנובמבר 1995. נבדק ב-23 באפריל 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Kuczynski, Alex; Carter, Bill (26 בפברואר 2000). "Fox's Point Man For Perversity". New York Times, February 26, 2000. נבדק ב-23 באפריל 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  BBC - Manchester - Entertainment - I made the Roswell alien
↑  Alien Autopsy: Top 10 Science Hoaxes: Science Channel
↑  אורן דותן, ‏HIX היסטוריה, באתר ‏מאקו‏, 1 באפריל 2012
| עב"מולוגיה ועב"מים |
| --- | --- | --- |
| טענות בולטות למקרים לכאורה של מפגשים מהסוג הראשון | תצפית העב"ם של הטייס קנת' ארנולד (1947) • תקרית מנטל (1948) • תקרית וושינגטון (1952) • תצפית העב"ם של הטייס רולנד יוז (1952) • תקרית קקסבורג (1965) • תקרית טהראן (1976) • היעלמותו של פרדריק ולנטיץ' (1978) • תקרית יער רנדלשם (1980) • התצפית בעב"מים במהלך טיסה 1628 של ג'פאן איירליינס (1986) • גל תצפיות העב"מים בבלגיה (1990) • אורות פיניקס (1997) • סרטוני העב"מים של הפנטגון (2004, 2014, 2015 ו-2019) • התצפית בעב"ם בנמל התעופה שיקגו או'הייר (2006) |  |
| טענות בולטות למקרים לכאורה של מפגשים מהסוג השני | הבעירות הספונטניות בעיירה קנטו (סיציליה) (2003-2005) |  |
| טענות בולטות למקרים לכאורה של מפגשים מהסוג השלישי | תקרית אורורה (1897) • תקרית רוזוול (1947) |  |
| טענות בולטות למקרים לכאורה של מפגשים מהסוג הרביעי | חטיפתו של אנטוניו וילאס בואס (1957) • חטיפתם של בטי ובארני היל (1961) • חטיפת פסקגאולה (1973) • חטיפתו של טרוויס וולטון (1975) |  |
| גזעי חוצנים | אפורים • רפטיליאנים • אינסקטואידים (איש העש) • פליאדיאניים |  |
| תאוריות קשר בולטות | אזור 51 • גברים בשחור |  |
| שונות | חוצנים • חטיפה בידי חוצנים • נתיחת גופת חוצן (סרטון תרמית) • כדור ברק • בילי מאייר • בוב לזר • דייוויד גראש • הסיווג של היינק • פרויקט הספר הכחול • מעגלי תבואה |  |
סבסטיאנו ונייר

מנצחי קרב לפאנטו (משמאל): דון חואן מאוסטריה, מרקאנטוני קולונה וסבאסטיאנו ונייר.
סבסטיאנו ונייר או סבסטיאנו וניירו (באיטלקית: Sebastiano Venier או Veniero; ‏ 1496 לערך - 3 במרץ 1578) היה הדוכס ה-86 של ונציה. ונייר כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-11 ביוני 1577 ועד פטירתו.
קורות חיים

ונייר נולד בוונציה בשנת 1496 למויזה ונייר ורעייתו אלנה דונה, והיה אחיינו של צואן פרנצ'סקו פנייר, שליט קוריגו.
בצעירותו עבד ונייר כעורך דין. לימים, למנהלן הכללי של ממשלת לה סרניסימה, ובשנת 1570 מונה לתפקיד פרוקוראטור ובדצמבר באותה שנה מונה לתפקיד מפקד הצי (capitano generale da mar) ועמד בראש הצי במהלך המלחמה בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית בין השנים 1570–1573. ונייר היה אחד ממפקדי הצי הנוצרי בקרב לפאנטו, ב-7 באוקטובר 1571. לאחר שהושג הסכם השלום שב ונייר לוונציה, בה זכה לפופולריות רבה בשל ניצחונו, ובשנת 1577, בהיותו בן 81, נבחר ונייר לתפקיד הדוג'ה. בבחירות שנערכו, בשל פופולריותו, זכה ונייר בכל קולות הוועדה הבוחרת.
ונייר נשא לאישה את צ'צ'יליה קונטאריני, ונולדה להם בת אחת - אלנה ונייר, ושני בנים.
סבסטיאנו ונייר נפטר בשנת 1578. על פי המסורת הוונציאנית, ונייר נפטר משברון לב לאחר שראה את נזקי השריפה שפרצה בארמון הדוג'ה בשנת 1578.
נמל התעופה הבין-לאומי סאו פאולו-גוארוליוס

נמל התעופה הבין-לאומי סאו פאולו-גוארוליוס (בפורטוגזית: Aeroporto Internacional de São Paulo-Guarulhos), המכונה גם נמל התעופה קומביקה על שם האזור שבו נמצא ועל שם בסיס חיל האוויר הברזילאי שנמצא בשטחו, הוא נמל התעופה המרכזי המשרת את העיר סאו פאולו שבברזיל. נמל התעופה נמצא במחוז גווארוליוס השוכן באזור המטרופוליטני של מדינת סאו פאולו.
נמל התעופה הוא העמוס ביותר בברזיל ובדרום אמריקה מבחינת כמות הטיסות וכמות הנוסעים שעברו בו, כאשר רק בשנת 2015 עברו בו כ-38 מיליון אנשים. הנמל מנוהל על ידי קונצרן של מספר חברות ובהן אינפרארו, המפעיל הממשלתי של נמלי התעופה בברזיל. חלק מהמתקנים בנמל נחלקים עם בסיס של חיל האוויר הברזילאי.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ב-6 ביוני 1967, בתגובה לצמיחה של התנועה האווירית בברזיל, החל הממשל הצבאי במדינה לפעול על מנת לשדרג את תשתית נמלי התעופה בברזיל. כחלק מהמסקנות של הסקרים שנעשו, הודות למיקומם, החשיבות האסטרטגית ונושאי אבטחה, הוחלט לבנות נמלי תעופה בסמיכות לבסיסי חיל האוויר בסאו פאולו וריו דה ז'ניירו. התוכנית הראשונית של הממשל הצבאי הייתה לבנות בנמל התעופה המיועד בסאו פאולו שלושה מסלולי נחיתה וארבעה טרמינלים. אף על פי כן, השלב הראשון כלל בנייה מצומצמת של שני מסלולי נחיתה ושני טרמינלים, והחל רק ב-11 באוגוסט 1980. הנמל נחנך באופן רשמי ב-20 בינואר 1985. במהרה הפך נמל התעופה בגוארוליוס לנמל התעופה הראשי של העיר, לאחר שעקף את נמל התעופה סאו פאולו-קונגוניאס. בשנת 1989, מסלולי הנחיתה הוארכו והטרמינלים שופצו והורחבו. כתוצאה מכך עלה נמל התעופה לקיבולת של 8.25 מיליון איש בשנה, במקום 7.5 מיליון איש בשנה לפני כן. בנייה של טרמינל שלישי, שיכול היה להכיל כ-12 מיליון נוסעים בשנה, תוכנן מאז 2001 אך עקב בעיות פוליטיות וכלכליות, הבנייה עצמה החלה רק ב-2011. בשנת 2010, שירת נמל התעופה לא פחות מ-26.8 מיליון נוסעים, עלייה של 24% מהשנה שלפני כן.[דרוש מקור] למעשה היקף הנוסעים היה 31% מעבר לקיבולת הרשמית שעמדה על 20.5 מיליון נוסעים בשנה במתכונתו אז.
ב-2017 הושקעו 100 מיליון דולר בהקמת האנגר תחזוקה בשטח של 17 אלף מטר רבוע על ידי חברת אמריקן איירלינס. בנמל קיים גם האנגר של קבוצת LATAM איירליינס.
טרמינלים

בשדה התעופה יש שלושה טרמינלים: 1, 2 ו-3.
טרמינל 1 - הקטן ביותר. משמש אך ורק לטיסות פנים, פועלות שם רק שתי חברות תעופה: אזול ופסארדו. בטרמינל 1 אין גשרי עלייה למטוס ואין גישה ישירה אל הטרמינלים האחרים, אשר ניתן להגיע אליהם רק באמצעות אוטובוס הסעות חינם.
טרמינל 2 - הישן והגדול ביותר, משמש ליעדים באמריקה הלטינית, כמו גם כמה טיסות בין יבשתיות.
טרמינל 3 - החדש ביותר. משמש לטיסות בינלאומיות. חמישה משערי הטרמינל יכולים לשרת את מטוס האיירבוס A380.
טרמינלים 2 ו-3 מקושרים ישירות באמצעות מסלולי הליכה.
טיסות לישראל וממנה

חברת התעופה LATAM צ'ילה הפעילה למשך כ-שנה החל מ-12 בדצמבר 2018 3 טיסות שבועיות מסנטייגו לנמל, ומהנמל בטיסה ישירה לתל אביב. כיום אין טיסה ישירה לתל אביב, רק דרך תחנת ביניים באירופה או אפריקה.
נוילנד

| --- | --- |
כיתוב תמונה
כיתוב תמונה
 מידע כללי
 מאת:  אשכול נבו
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  זמורה ביתן
 תאריך הוצאה:  2011 
 מספר עמודים:  550
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003148988
 
נוילנד הוא רומן מאת אשכול נבו שיצא לאור ב-2011 והפך עד מהרה לרב-מכר.
עלילת הספר

מני פלג, בעל עסק פרטי, יוצא לבדו לטיול תרמילאים בדרום אמריקה לאחר מות אשתו, ולא יוצר קשר עם שני ילדיו. לאחר שבתו יוצרת קשר עם אלפרדו, פרואני המתמחה במציאת נעדרים, יוצא בנו דורי לחפש אותו בעזרת אלפרדו.
במקביל, יוצאת ענבר, מפיקת תוכנית רדיו, לפגוש את אמהּ שירדה מהארץ וגרה בברלין, כדי לחדש את הקשר אתה. לאחר שהיא שוהה אצלה כמה ימים, היא פונה לחזור לארץ, אך מתחרטת, ועולה על המטוס הראשון היוצא משדה תעופה למדינה שאינה אנטי-ישראלית: פרו.
דורי וענבר נפגשים באופן אקראי, לאחר שענבר מטיילת בכמה מדינות דרום-אמריקאיות, וענבר משתכנעת להמשיך עם דורי את המסע למציאת אביו בעזרתו של אלפרדו. לאחר מסע הרפתקאות, בו מגלה דורי שאביו הלום-קרב מאז מלחמת יום הכיפורים, הם מוצאים יומן שכתב אביו של דורי במחשב הנמצא בימת טיטיקקה, בה התאכסן במשך כמה ימים, בו הוא כותב על תהליך שעבר, ובסופו החליט להקים חווה בארגנטינה.
אלפרדו לא מסכים להיכנס לארגנטינה, ולא מסכים לגלות את הסיבה - שאביו שנטש אותו בילדותו נמצא שם, והוא לא רוצה לפגוש אותו, כדי שלא יהרוג אותו. בלית ברירה נכנסים דורי וענבר לארגנטינה בלעדיו, אך עם ליווי צמוד של אחד מעוזריו. בארגנטינה, הם מגיעים לאזור של מושבות הברון הירש, שם הקים מני פלג חווה בשם נוילנד (בגרמנית: ארץ חדשה) לשם מתאספים צעירים בני לאומים שונים המקבלים עליהם עקרונות של אי-אלימות, נתינה, שוויון, פתיחות ונאורות. נוילנד אינה תחליף לאלטנוילנד של הרצל אלא מהווה אתגר למדינת ישראל, מה הייתה ומה היא צריכה להיות.
מני מנסה לשכנע את דורי וענבר להישאר בנוילנד אבל מלחמת לבנון השנייה משכנעת אותם לחזור מיד לישראל ולעזור למשפחותיהם המגיעות לבתיהם בגלל מתקפת הטילים. יחסיהם נמשכים גם אחר כך.
הספר הארוך (550 עמודים) נוגע בפרשיות רבות בתולדות העם היהודי: השואה, ההעפלה, שכול, יחס לגרמנים ומהות הציונות.
הדמויות הראשיות

דורי - מורה להיסטוריה בבית ספר תיכון, הרואה במקצועו שליחות, ונערץ על ידי תלמידיו. נשוי ואב לבן, אך הוא מרגיש שהיחסים בינו לבין אשתו לא טובים כבעבר. לבקשת אחותו, דורי נאלץ לטוס לאמריקה ולצאת למסע חיפושים אחרי אביו.
מני פלג - אלמן בן 60 ואב לשניים - דורי וצאלה. הלום קרב ממלחמת יום הכיפורים בעל עסק פרטי שלאחר מות אשתו סוגר את העסק ויוצא לטיול תרמילאים באמריקה הדרומית. נחשב ל"חוזה" של נוילנד, ועומד בראשה.
ענבר - מפיקה צעירה בתחנת רדיו אזורי. הוריה התגרשו לאחר משבר גדול במשפחה בגלל מותו (ככל הנראה בהתאבדות) של אחיה, יואב, בעת שירותו הצבאי, ושניהם ירדו מהארץ: אביה חי באוסטרליה, נשוי בשנית ואב לבן נוסף, ואמהּ חיה בברלין עם בן-זוגה. לאחר שהיא מבקרת אצל אימה, בברלין, היא לוקחת במקום טיסה חזרה לישראל - טיסה לפרו, שם היא פוגשת את דורי. במהלך מסעה היא מתחילה לכתוב.
לילי - סבתה של ענבר שהספיקה ברגע האחרון לברוח מאירופה ולעלות על אוניית המעפילים "טייגר היל", כדי להיפגש עם חברהּ נתן. לאורך כל חייה קרועה בין הבחירה שבחרה - בעלה, נתן - ובין פימה, אותו פגשה במסע לארץ ישראל, ועליו היא חולמת בלילות.
אלפרדו - מורה דרך פרואני, עליז וחובב נשים. אלפרדו הוא בעל חברה לאיתור נעדרים, אך מתעסק רק במקרים המסקרנים אותו באופן אישי, ומקרים בהם לאחר עצתו של שאמאן, שאומר שיש סיכוי למצוא את הנעדר בחיים, ולא רק את גופתו. אביו נטש אותו ואת אמו בילדותו.
הדמויות הראשיות > דמויות משניות

פימה - נגן מפוחית שעלה עם לילי לישראל, ורצה בה אך היא בחרה בנתן. סבו של דורי, ואביו של מני.
נתן - בעלה של לילי וסבה של ענבר.
חנה - אמהּ של ענבר. היחסים של ענבר ושל חנה לא טובים במיוחד, בעקבות גיל ההתבגרות של ענבר, דבר שנמשך גם עד לבגרותה של ענבר. חנה ירדה מהארץ וחיה בברלין, עם בן-זוגה ברונו.
צאלה - אחותו של דורי ובתו של מני. בעקבות בקשתה, דורי נוסע לדרום אמריקה, לחפש אחרי אביהם.
רוני - אשתו של דורי. בסוף הספר דורי מרגיש שהיחסים שלו ושלה התערערו, גם בעקבות מסעו וגם משום שהם היו מעורערים מלפני כן.
איתן - החבר של ענבר.
אופן הכתיבה

הספר מסופר מנקודות מבט רבות: כאשר הוא נכתב מנקודת מבטו של אלפרדו הוא נכתב בגוף ראשון, והאחרות בגוף שלישי - ענבר, דורי, חנה (אמה של ענבר), לילי - שרוב הפרקים שלה הם זכרונות של עברהּ: המסע לארץ וההתלבטות בין נתן לפימה - נסיה (דמות שממציאה ענבר), היהודי הנודד - אחד משוכני נוילנד, ומני - אשר הסיפור מסופר מנקודת מבטו פעמיים; כשקוראים את יומנו, הכתוב ללא סימני פיסוק, ופעם אחת במשותף עם דורי.
בספר לא מובאות מירכאות, כמקובל, בתחילת וסוף כל דיבור, אלא רק בציטוטים. דבר זה מאפשר מעבר בין דיבורים למחשבות.
ראו גם

פוטורו
נמל התעופה הבין-לאומי נינוי אקינו

נמל התעופה הבין-לאומי נינוי אקינו (בפיליפינית: Paliparang Pandaigdig ng Ninoy Aquino; באנגלית: Ninoy Aquino International Airport; בראשי תיבות: NAIA) הוא נמל התעופה העיקרי המשרת את מטרופולין מנילה, עיר הבירה של הפיליפינים, באי לוזון. הנמל, שהוקם במקומו הנוכחי ב-1948, שוכן בדרום המטרופולין. הוא נמל התעופה העמוס ביותר במדינה. בשנת 2019 עברו בו 47,898,046 נוסעים.
הנמל מיועד להיסגר לאחר שייבנו ויופעלו שני נמלי תעופה חדשים מתוכננים שיוקמו לחופי מפרץ מנילה.
תולדות הנמל

נמל התעופה נפתח ב-1937 באתר מעט מצפון למיקומו הנוכחי והיה שדה התעופה השני של מנילה (הראשון היה שדה התעופה גרייס פארק ( Grace Park)). ב-1948 הועתק הנמל למיקומו הנוכחי, שנחשב לנוח יותר, בשכנות לבסיס חיל האוויר ניקולס ולמסלול הטיסה שלו, שהוא כיום המסלול המשני של הנמל. המסלול הראשי של הנמל נסלל ב-1954. המבנה המקורי של נמל התעופה הוקם בשטח שבו שוכן כיום טרמינל 2. ב-1961 נחנך בנמל טרמינל חדש.
ב-27 בנובמבר 1970 ניסה מתנקש לרצוח את האפיפיור פאולוס השישי מיד לאחר שהגיע לנמל לביקור במדינה.
ב-21 באוגוסט 1983 נרצח בנמל בנינו אקינו, ממנהיגי האופוזיציה בפיליפינים, מיד לאחר ששב שמה מגלות בחוץ לארץ. ארבע שנים לאחר מכן נקרא הנמל על שמו.
הקמת טרמינל 3, הגדול והחדש בנמל החלה ב-1997 על שטחו של בסיס חיל האוויר וילאמור (מקודם בסיס חיל האוויר ניקולס). ההקמה לוותה בקשיים רבים, טכניים, כלכליים ומשפטיים, שגרמו לעיכובים חוזרים ונשנים בהפעלתו. הטרמינל הגיע לפעילות מלאה רק ב-2014.
מאז ראשית שנות האלפיים עלה מספר הנוסעים שעברו בנמל בצורה תלולה: ב-2003 היה מספרם 12.95 מיליון, ב-2008 - ‏22.25 מיליון, וב-2019 יותר מאשר הוכפל מספר הנוסעים והגיע ל-47.89 מיליון. הפעילות בנמל כמו בנמלי תעופה בינלאומיים אחרים נפגעה בצורה חמורה עקב מגפת הקורונה שפרצה בסוף שנת 2019.
הנמל מנוהל על ידי רשות ממשלתית - Manila International Airport Authority.
במהלך שנות פעולת הנמל אירעו בו ובסביבתו מספר רב של תאונות אוויריות. התאונה הקטלנית ביותר התרחשה ב-18 במאי 1990, כאשר מטוס ביצ'קראפט בטיסת פנים ובו 21 אנשים התרסק לתוך אזור מגורים מיד לאחר ההמראה מהנמל בעקבות כשל במנוע. כל יושבי המטוס נספו כמו גם ארבעה אנשים על הקרקע. בתאונה אחרת, ב-10 בדצמבר 2011, התרסק מטוס קל לתוך אזור מגורים מיד לאחר ההמראה עקב טעות אנוש. לפחות 14 אנשים נהרגו, לרבות שלושת יושבי המטוס, וכ-50 מבנים על הקרקע עלו באש.
מתקני הנמל

בנמל שני מסלולי טיסה:
המסלול הראשי והארוך מבין השניים ממוקם בדרום הנמל ומשתרע מצפון-מזרח לדרום-מערב. כ-80% מתנועות המטוסים בנמל נערכות באמצעותו;
המסלול המשני ממוקם מצפון לראשון ומצטלב עמו, ומשתרע מדרום-מזרח לצפון-מערב. הוא משרת בעיקר מטוסי איירבוס A320 ומטוסים קטנים יותר.
כיום (2020) יש בנמל ארבעה טרמינלים:
טרמינל 1 - ממוקם בדרום-מערב הנמל. הוא נפתח ב-1981 ומשתרע על שטח של 73 אלף מטר רבוע. הוא מיועד לקיבולת של 6 מיליון נוסעים בשנה ומשרת טיסות בינלאומיות
טרמינל 2 - ממוקם במרכז הנמל, בקרבת צומת מסלולי הטיסה. הוא נפתח ב-1999 ושטחו 75 אלף מטר רבוע. הוא משרת טיסות בינלאומיות ופנים-ארציות
טרמינל 3 - הגדול והחדש שבטרמינלים, הממוקם ממזרח למסלול הטיסה הצפוני. הוא הופעל לראשונה ב-2008 והגיע לפעילות מלאה ב-2014. שטחו הוא 182.5 אלף מטר רבוע, אורכו 1,200 מטר ויש בו 34 גשרי עלייה למטוסים
טרמינל 4 - הקטן שבטרמינלים, הממוקם בצפונו של הנמל. הוא משרת טיסות פנים ואין בו גשרי עלייה למטוסים.
שירות אוטובוסים פנימי (שאטל) מחבר בין ארבעת הטרמינלים בנמל.
תחנת רכבת הממוקמת בקרבת הנמל מספקת חיבור בינו לבין רשת חברת הרכבות הלאומית של המדינה. תחנה שנייה מחברת בינו לבין נתיבי הרכבת הקלה של מנילה.
חברות תעופה ויעדי טיסה

לפני פרוץ מגפת הקורונה ב-2020 שירת הנמל תשע חברות תעופה למטען וכ-47 חברות תעופה לנוסעים, שהפעילו קווי תעופה לעשרות יעדים בפיליפינים וכן ליעדים בינלאומיים ב-28 מדינות:
אוקיאניה: פפואה גינאה החדשה, אוסטרליה, ניו זילנד, גואם, פלאו
אסיה: טאיוואן, יפן, קוריאה, אינדונזיה, ברוניי, מלזיה, סין, הונג קונג, סינגפור, וייטנאם, קמבודיה, תאילנד, איחוד האמירויות, בחריין, כווית, עומאן, ערב הסעודית
צפון אמריקה: ארצות הברית, קנדה
אירופה: בריטניה, הולנד, טורקיה
אפריקה: אתיופיה
הנמל משמש כבסיס פעולה לחמש חברות תעופה, שהגדולות שבהן הן פיליפין איירליינס וסבו פסיפיק.
קווי התעופה העמוסים ביותר אל הנמל וממנו בשנת 2018 היו להונג קונג, סינגפור, טייפה, סיאול, טוקיו, קואלה לומפור, בנגקוק, דובאי, אוסקה וסידני.
סיגורד פריסוולד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 ביולי 1947 קריסטיאנסונד, נורווגיה נורווגיה
 פטירה:  22 בנובמבר 2022  (בגיל 75)
 מקום קבורה:  Vestre gravlund 
 מדינה:  נורווגיה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הנורווגית 
 השתייכות:   צבא נורווגיה
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש ההגנה
 עיטורים
 עיטור האריה של פינלנד  קצין בכיר של מסדר ההצטיינות הלאומי  1st Class of the Order of the Cross of the Eagle  עיטור ההצטיינות של הרפובליקה של פולין בדרגת מפקד  Multinational Force and Observers Medal  אות מסדר כוכב הקוטב - מפקד הצלב הגדול  Defence Service Medal with Laurel Branch  Royal Norwegian Army National Service Medal with three stars  מפקד עם כוכב במסדר אולב הקדוש  Commemorative Medal for Advancing Latvia's Membership to NATO 
 
סיגורד פריסוולד (בנורווגית: Sigurd Frisvold; ‏5 ביולי 1947 – 22 בנובמבר 2022) היה גנרל נורווגי.
פריסוולד נולד בקריסטיאנסונד ב-5 ביולי 1947. הוא שימש כמפקד פיקוד ההגנה של דרום נורווגיה, וב-30 באפריל 1999 מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). הוא כיהן בתפקיד עד 31 במרץ 2005, אז פרש מהצבא עקב בריאות לקויה.
הוא נפטר ב-22 בנובמבר 2022.
סיגהרה, מלך אסקס

סיגהרה (באנגלית: Sighere) היה מלך ממלכת אסקס בין השנים 664 עד 683 או 688.
סיגהרה מלך לצד אחיו סאבי, אשר ירש אותו במותו והפך לשליט יחיד.
סיגהרה וסאבי היו אחייניו של קודמם, סוויתהלם ועלו יחד לשלטון לאחר מותו. לפי סברה אחרת היו סיגהרה וסאבי בנים של סיגברט הקטן או של סיגברט הטוב.
במהלך המגפה שפגעה בממלכה בשנת 664 התנצרו סיגהרה וסאבי אולם לאחר המגפה, בעוד שסיגהרה שב לדת הקלטית הפגאנית, סאבי נותר נוצרי, וזמן קצר לאחר עלייתם לשלטון, המחלוקות הדתיות הביאו לסכסוך מזוין. סיגהרה מצא בן ברית בממלכת וסקס הפגאנית, ואילו סאבי מצא תמיכה בממלכת מרסיה. בשל מחלקותיהם השתלט וולפיר, מלך מרסיה על ממלכת אסקס ושלט למעשה על שניהם. וולפיר השיא את סיגהרה לאחייניתו אוסית' (Osyth), בתו של פירות'וולד, מלך סארי שהיה ואסל שלו. בדה ונרביליס מספר בכתביו כי סיגהרה שב לנצרות ביוזמת ההגמון יארומן (Jaruman) אשר נשלח על ידי וולפיר, ורק לאחר המרתו המחודשת לנצרות נשא לאישה את אוסית' הנחשבת לקדושה נוצרייה.
בשנת 673 עזב סיגהרה את נישואיו הכפויים לאוסית' ונאלץ להימלט מהממלכה. הוא מצא מחסה אצל ההגמון בידווין (Beaduwine) בצפון אלמהאם.
לפי גרסה אחרת הייתה זו אשתו שעזבה אותו ונמלטה למנזר, ובשנת 686 פלש עם בן בריתו קאדוואלה, מלך וסקס לממלכת קנט ושלט בה עד מותו.
סיגהרה נפטר בשנת 683 (או 688) והותיר את סאבי כשליט יחיד של ממלכת אסקס.