היהודים האדומים
האגדות על היהודים האדומים בקרב היהודים

ככל הנראה האגדות על היהודים האדומים הגיעו אל היהודים בגרמניה מהסביבה הנוצרית. אך במקום התכונות השליליות שיחסו להם הנוצרים הם הפכו לדמויות חיוביות. בין אם זוהו כעשרת השבטים או כחלק מהם, הם תוארו כלוחמים יהודים גאים ושומרי מצוות שיבואו יום אחד לעזרת בני עמם הסובלים בגלויות. האגדות עליהם הושפעו בוודאי מסיפורי אלדד הדני שהיו נפוצים מאוד. נראה שאת הכינוי "אדומים" ייחסו גם היהודים למקור מקראי, אך לא לעשיו אלא לדמותו של דוד המלך שעליו נאמר שהיה "אדמוני עם יפה עיניים וטוב ראי" (שמואל א' פרק ט"ז 12). תיאורו של דוד "אדמוני עם יפה מראה" חוזר פעם נוספת בסיפור העימות שלו עם גוליית. דוד הוא אמנם נער צעיר אך הוא אמיץ ומצליח לנצח את הבריון הפלשתי (שמואל א' פרק י"ז 41–56). עדות לקשר בין סיפור דוד וגולית למסורת על היהודים האדומים בקרב יהודי גרמניה ניתן למצוא באחת הגרסאות לאגדה שהייתה נפוצה מאוד, הנקראת "מעשה אקדמות" ומופיעה כרקע לפיוט הנודע אקדמות מילין. האגדה מספרת על כומר מכשף שניסה לפגוע ביהודים. באין מוצא אחר החליטו היהודים לקרוא לעזרת אחיהם מעשרת השבטים שמעבר לסמבטיון. באותה גרסה ביידיש קדומה השבטים נקראים יהודים אדומים ("רוטן יודן") שמו של נציגם שבא לעזרה הוא דן והוא מכונה "רוט יודלן" – יהודי אדמוני. הוא קטן וחיגר, אך מנצח את הכומר. בעימות בינו ובין הכומר המכשף מהדהד העימות המקראי בין דוד וגולית ומציג מודל אחר לכח – כוחו של החלש.
ככל הנראה האגדות על היהודים האדומים היו נפוצות בקרב יהודים בגרמניה גם במאה ה-18. אך ככל שפחת השימוש בשפת היידיש במרכז אירופה הן נעלמו משם. הן שבו והופיעו ונפוצו מאוד בין יהודי מזרח אירופה, כמו ב" מעשה אקדמות" שנדפסה שוב ושוב ביידיש עדויות על תפוצתן של האגדות על היהודים האדומים בקרב המוני העם במזרח אירופה ניתן למצוא בספרות ביידיש ובעברית במאה ה-19. י. ל. פרץ בסיפורו "דריי חופות" מספר "הרחק הרחק, מאחורי הרי החושך, מעבר לנהר סמבטיון מצויה מדינה ושמה, 'ארץ הפלאים' (וונדרלנד) שבה יושבים היהודים האדמונים". מנדלי מוכר ספרים מתאר את הבטלנים המתחממים בין התנור והכיריים ב"סיפורים מבהילים על היהודים האדמונים, על הרי החושך ונהר סמבטיון". בסאטירה החריפה שלו "מסעות בנימין השלישי" מציג מנדלי את ההיאחזות בפנטזיה על היהודים האדמונים הגיבורים שמעבר לסמבטיון כביטוי לעליבות חיי היהודים בעיירה במזרח אירופה."בשעת הדחק הזו עמדה כנסת הגדולה של הבטלונים בבית-המדרש ודחקה את הקץ, ובאה בטענה ואמרה: עד מתי, רבונו-של-עולם, יהא שר של ישמעאל שולט בעולם? ומתוך כך באו לידי דברי-שיחה על עשרת השבטים ואמרו: מה טוב חלקם ומה נעים גורלם שם, באותם המקומות הרחוקים – שם, שם… גם את היהודים האדמונים, את בני-משה, לקחו והעלו על הבמה והפליגו לספר במעשי תקפם וגבורתם. ממילא מובן, שגם אלדד הדני היה זכור לטוב." גם שלום עליכם בחר בדימוי של היהודים האדומים בסיפור "די רויטע יידעלעך" כדי לכתוב סאטירה על המציאות היהודית בזמנו.
רוח ההתחדשות הלאומית והתנועה הציונית הביאה לתיאור חיובי ומתפעל מהיהודים האדומים כדמויות מופת, גיבורי מלחמה שיש לדמות אליהם כדי לממש את החזון הציוני. וכך כותב עליהם נפתלי הרץ אימבר:
מֵעֵבֶר לִנְהַר סַמְבַּטְיוֹן בְּאֶרֶץ עֲרָב
בְּנֵי משֶׁה הַיְּהוּדִים הָאֲדֻמִּים,
מְלֻמְּדֵי מִלְחָמָה, יוֹדְעֵי קְרָב,
פָּרָשִׁים קַלִּים, גִּבּוֹרִים עֲצוּמִים,
כֵּן קָרָאתִי הָרָשׁוּם בִּכְתָב
עַל הָאוֹבְדִים וְהַנִדָּחִים בֵּין הַלְּאֻמִּים…
מִי יִתֶּן-לִי אֵבֶר כַּיּוֹנָה,
לְמִדְבָּר עֲרָב עַתָּה אָעוּפָה,
עִמָּם אָגוּרָה, בְּאָהֳלָם אֶשְׁכּוֹנָה,
לַמֵּד יָדַי לַקְּרָב, לְמִלְחֲמוֹת תְּנוּפָה,
לָמוֹ, לְמֵרָחוֹק אֶשָׂא דֵעִי,
הֲגִיגִי יֵדְעוּ, יָבִינוּ לְרֵעִי