stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליברה
הגדרות > ליברה אנגלית (פאונד בריטי) > השוואת סוגי הפאונד האנגלי

| יחידה | פאונדים> אוורד. | פאונדים> טרוי | פאונדים> טאוור | פאונדים> סוחרים | פאונדים> לונדון | פאונדים> מטרי | אונקיות> אוורד. | אונקיות> טרוי | אונקיות> טאוור | גרעינים | מטרי> גרם | מטרי> ק"ג |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אוורדפואה | 1 | 175⁄144 | 35⁄27 | 28⁄27 | 35⁄36 | ~10⁄11 | 16 | 14+7⁄12 | 15+5⁄9 | 7000 | ~454 | ~9⁄20 |
| טרוי | 144⁄175 | 1 | 16⁄15 | 64⁄75 | 4⁄5 | ~3⁄4 | 13+29⁄175 | 12 | 12+4⁄5 | 5760 | ~373 | ~3⁄8 |
| טאוור | 27⁄35 | 15⁄16 | 1 | 4⁄5 | 3⁄4 | ~7⁄10 | 12+12⁄35 | 11+1⁄4 | 12 | 5400 | ~350 | ~7⁄20 |
| סוחרים | 27⁄28 | 75⁄64 | 5⁄4 | 1 | 15⁄16 | ~7⁄8 | 15+3⁄7 | 14+1⁄16 | 15 | 6750 | ~437 | ~7⁄16 |
| לונדון | 36⁄35 | 5⁄4 | 4⁄3 | 16⁄15 | 1 | ~14⁄15 | 16+16⁄35 | 15 | 16 | 7200 | ~467 | ~7⁄15 |
| מטרי | ~11⁄10 | ~4⁄3 | ~10⁄7 | ~8⁄7 | ~15⁄14 | 1 | ~17+3⁄5 | ~16 | ~17+1⁄7 | ~7716 | 500 | 1⁄2 |
הגדרות > פונט רוסי

הפונט (Фунт) שימש כיחידת משקל ברוסיה הצארית.[דרושה הבהרה] יחידה זו הייתה שקולה ל־409.51718 גרמים.
הגדרות > סקולפונד

הסקולפונד (Skålpund) הייתה יחידת משקל נפוצה בסקנדינביה. יחידה זו התפתחה מהפפונד הגרמני, והשתנתה במשקלה מאזור לאזור. 20 יחידות סקולפונד היו שקולות לליספונד (Lispund) אחד.
החל מראשית המאה ה־17 הייתה יחידה זו שקולה ל־425.076 גרמים בשוודיה, ל־498.1 גרמים בנורווגיה, ול־471 גרמים בדנמרק.
בשנת 1889, בעקבות המעבר לשיטה המטרית, זנחה שוודיה את היחידה.
דנמרק המירה את היחידה לשיטה המטרית בעקבות גרמניה באמצע המאה ה־19, והיחידה הפכה שקולה ל־500 גרמים.
הגדרות > ליברת ג'רזי (פאונד ג'רזי)

באי ג'רזי נעשה שימוש ביחידת הפאונד החל מאמצע המאה ה־14 ועד המאה ה־19. פאונד זה היה יחידת המשקל של 7,561 גרעיני חיטה (490 גרמים). ככל הנראה יחידה זו התקבלה לשימוש בהשפעת ליברת פריז הצרפתית.
הגדרות > ליברת טרון (פאונד טרון)

ביחידת הפאונד טרון (trone pound) נעשה שימוש בסקוטלנד במהלך ימי הביניים, עד שיחידה זו, כמו גם יחידות המידה הסקוטיות האחרות, בוטלו בצו של הפרלמנט הבריטי בשנת 1685. יחידה זו הייתה שקולה ל־21 עד 28 אונקיות (כתלות במיקום ובתקופה), היינו היחידה הייתה שקולה ל־600 עד 800 גרמים.
הגדרות > פאונד מטרי

בעקבות המעבר לשיטה המטרית, במדינות רבות הוסדר משקל הפאונד כשקול ל־500 גרמים (מחצית הקילוגרם), בתור יחידת מידה של מסה המקבילה ליחידת מידת הלח של פינט מטרי (מחצית הליטר).
במדינות רבות באירופה, ואף שאין מדובר ביחידת מידה רשמית, משמשת היחידה בלשון העם כיחידת משקל המסמלת 500 גרמים – כך משמשת הליברֶה (Livre) בצרפת, הפפונד בגרמניה, הליבּרַה (Libra) בספרד, פורטוגל ואיטליה (נכתב: Libbra), הפוּנד בדנמרק (Pund) והפוֹנד (Pond) בהולנד.
הערות שוליים

↑  יחידות משקל בצרפת לאורך ההיסטוריה
↑  הגדרות שונות של הליברה בממלכה המאוחדת
↑  ההיסטוריה של המידות והמשקלות בארצות הברית
↑  מידות ומשקלות בארצות הברית
↑  ליברת ג'רזי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564114105171  LCCN: sh2008006741 
הגדרות היסטוריות של ליבראות, מתוך ספר גרמני משנת 1848.
מק סדרה פינקל

| --- | --- |

Mack Pinnacle Series
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Mack Vision Elite
 יצרן:  "Mack Trucks" (אנ')
 שנות ייצור:  2006 - היום
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מפרט טכני
 מנוע:  Mack MP7 המפיק 405 כ"ס  Mack MP7 המפיק 425 כ"ס  Mack MP8 (מנוע טורבו דיזל)
 הילוכים:  8 מהירויות מסוג "Mack TM308 Maxitorque"  9 מהירויות מסוג "Mack TM308 Maxitorque"  10 מהירויות מסוג "Mack TM308 Maxitorque"  13 מהירויות מסוג "Mack TM308 Maxitorque"  18 מהירויות מסוג "Mack TM308 Maxitorque"  12 מהירויות מסוג "Mack mDrive"  5 מהירויות מסוג "Allison AVS"  6 מהירויות מסוג "Allison AVS"  5 מהירויות מסוג "Allison RDS"  6 מהירויות מסוג "Allison RDS"  9 מהירויות מסוג "Eaton Fuller Roadranger"  10 מהירויות מסוג "Eaton Fuller Roadranger"  13 מהירויות מסוג "Eaton Fuller Roadranger"  15 מהירויות מסוג "Eaton Fuller Roadranger"  18 מהירויות מסוג "Eaton Fuller Roadranger"
מק סדרה פינקל
מק סדרה פינקל (באנגלית: Mack Pinnacle Series) הן סדרות משאיות כבדות מתוצרת יצרנית האוטובוסים והמשאיות האמריקאית Mack Trucks (אנ') אשר מיוצרת בארצות הברית משנת 2006 ועד היום.
גרסאות

קבינה ליום.
קבינה לשנת לילה ("Truck sleeper" (אנ')).
ראו גם

מק טיטאן
מק סדרות MC/MR
מק סופר-ליינר
הערות שוליים

↑  דגם מק Vision Elite macktrucks.com.ve
↑  מנוע Mack MP7 macktrucks.com/community/mack-news/2014/mack-unveils-mack-mp7-405se
↑  מנוע Mack MP7, המפיק 425 כ"ס macktrucks.com/powertrain-and-suspensions/engines/mp7
↑  מנוע mack-mp8 macktrucks.com/community/mack-news/2017/mack-mp8
↑  "מק סדרה פינקל" macktrucks.com/trucks/pinnacle-series
↑  "מק סדרה פינקל"  transedgetruck.com/mack-trucks/mack-pinnacle-series
משפחת ח'ורי

בית ח'ורי ששכן ברחוב ח'ורי פינת רחוב הנביאים
משפחת סלים ח'ורי בחיפה (נכתב לעיתים כורי, ערבית: خوري) היא משפחה נוצרית בעלת נכסים מבני העדה המרונית, שבבעלותה היו במאה ה-19 קרקעות בצפון ארץ ישראל. חלק גדול מקרקעות אלה נרכשו ממנה על ידי יהושע חנקין באמצעות חברת הכשרת היישוב.
מקור המשפחה הוא בביירות. ראש המשפחה, סלים ח'ורי, הגיע לחיפה בשנות השבעים של המאה ה-19. סלים ח'ורי שימש כמתורגמן בקונסוליה הצרפתית, ועסק בייצוא ובמסחר. במסגרת פעילותו המסחרית רכש שטחי מסחר ומגורים בעיר חיפה, ובנוסף רכש שטחי אדמה נרחבים באזורים רבים, בהם באזור חדרה, וכן על הר הכרמל, באזור יקנעם וביאג'ור. בעקבות עסקיו העביר את מרכז פעילותו מביירות לחיפה. בסוף המאה ה-19 מימנה המשפחה את הקמתה של כנסייה מרונית בעיר.
ח'ורי בנה בשנת 1908 לעצמו ולמשפחתו מבנה מגורים מפואר בחיפה, במקום שבו נמצא היום "מגדל הנביאים", בקצה הצפוני של רחוב הנביאים במקום חיבורו עם רחוב ח'ורי. המבנה נודע בשם "ארמון ח'ורי", נבנה בסגנון אקלקטי, והיה דו קומתי ובעל גג רעפים מעוטר. מסביב לבית השתרע גן גדול מוקף בחומה גבוהה. ניתן היה לצפות על הבית מהר הכרמל ומהעיר התחתית. לאחר ירידת המשפחה מנכסיה נמכר הבית ליהודי והושכר ל"הנהלת הרכבות פלשתינה-א"י" והוא שימש עד שנת 1948 כבניין הנהלת הרכבת של ארץ ישראל. בקרב על חיפה שכן הבית על קו התפר שבין שכונת הדר הכרמל והשכונות הערביות והוא ניזוק מאוד. שרפה שפרצה בבית כילתה את גג הרעפים והבית ננטש. בתחילת שנות ה-60 נהרס הבית ובמקומו נבנה מגדל הנביאים.
בשנת 1890 מכר ח'ורי לחנקין 30,000 דונם מאדמות חדרה של היום. חנקין שמר על קשרים הדוקים עם סלים ח'ורי ובניו. הם מכרו לו אדמות באזור חיפה. בשנת 1920 החל חנקין לנהל משא ומתן עם בנו של סלים, יוסף בק ח'ורי, לרכישת אדמות יאג'ור לשם הקמת הסינדיקט לצמנט פורטלנד בארץ ישראל. רכישה זו הושלמה ב-1924 לאחר בוררות לגבי היקף השטח שיועבר ומחירו.
בעקבות כניסת המשפחה לחובות היא נזקקה למזומנים, והאחים ח'ורי פנו לחנקין שיקנה את יתרת השטח מהעסקה המקורית. שטח זה נרכש ושימש להקמת קיבוץ יגור. רכישה זו העבירה את כל אדמת המישור שהייתה לפני כן באזור בידי משפחת ח'ורי ליהודים. בידי המשפחה נשאר שטח אדמה שנקרא "ח'רייבה" (אזור אוניברסיטת חיפה ופארק הכרמל).
בשנת 1925 מת יוסף בק ח'ורי. העסק המשפחתי עבר לידי האחים נסראללה, שחי בחיפה, ואחיו צזר, שחי בבירות. ניהולם את עסקי המשפחה הביאו לפשיטת רגל של המשפחה. במסגרת הליכי פשיטת הרגל רכשה הכשרת היישוב את אדמות קמון-קירה, שעליה הוקמה לאחר מכן המושבה יקנעם. בקיץ 1937, במסגרת משא ומתן בין היורשים והנושים של המשפחה, נרכשו 4,000 דונם אדמות "ח'רייבה" תמורת 87,000 לא"י.
בני משפחת ח'ורי חיים היום בישראל, בלבנון, ורבים מהם היגרו לאמריקה.
רחוב חורי (כורי) בחיפה קרוי על שמה של משפחת ח'ורי.
שלט המאזכר את בית חורי בקרב על חיפה
שלט המתאר את בית חורי על רקע מגדל הנביאים שנבנה על חורבותיו
הערות שוליים

↑  פירוש השם "ח'ורי" בערבית הוא כהן-דת, כומר, וזהו שם נפוץ למדי בקרב משפחות נוצריות (שאינן בהכרח קשורות זו לזו בקשרי משפחה)
↑  אלכס כרמל, תולדות חיפה בימי הטורקים, הוצאת יד בן צבי, 1969, עמ' 176
↑  יוסי בן-ארצי, להפוך מדבר לכרמל הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2004, עמודים 232-229
↑  אמציה פלד, רחוב כורי, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה
משה גלאם

משה גלאם (נולד ב-28 בנובמבר 1968) הוא כדורגלן עבר ישראלי. לאחר שגדל בבית"ר נתניה עבר לשחק במדי מכבי נתניה, ממנה הגיע גם לנבחרת ישראל. אף על פי שימין היא רגלו החזקה, גלאם שיחק בתור מגן שמאלי ונודע בכושר הבקעת שערים והגבהותיו המסוכנות. גלאם זכה באליפות אחת, גביע מדינה אחד ו-2 גביעי טוטו.
קריירה

משה גלאם החל לשחק בכדורגל בגיל 13 בבית"ר נתניה ובגיל 16.5 הוקפץ לקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגת המשנה, תחת הדרכתו של שייע פייגנבוים. באמצע עונת 1991/1992 עבר לשחק במכבי נתניה והמשיך בה עונה נוספת שבה בלט והבקיע 14 שערים, דבר שהביא לזימונו לנבחרת ישראל. הוא ערך את הופעת הבכורה בנבחרת במשחק ידידות מול נבחרת רוסיה ב-24 במרץ 1993.
בעונת 1994/1993 עבר גלאם למכבי חיפה, עמה זכה באליפות (1993/1994), בגביע המדינה (1994/1995) ובגביע הטוטו (1993/1994) וכבש 16 שערים. ב-1993 הוא היה שותף לניצחון 2-3 של נבחרת ישראל על נבחרת צרפת בפארק דה פראנס, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. גלאם שיחק במכבי חיפה עד עונת 1996/1997, ועזב בשל חיכוכים עם המאמן הקבוצה דאז, גיורא שפיגל.
בעונת 1997/98 עבר למכבי תל אביב, ושיחק בה במשך שתי עונות שבהן זכה פעם אחת בגביע הטוטו. בעונת 1999/2000 חזר למכבי נתניה שהעפילה לליגת העל, ושיחק בה במשך עונה אחת. בעונה שלאחר מכן הצטרף למ.ס. אשדוד למשך עונה וחצי, והיה אחד הגורמים להישארותה בליגה. בשלהי העונה חזר למכבי נתניה. בעונת 2002/2003 שיחק במדי מכבי רמת עמידר.
עונתו האחרונה של גלאם בליגת העל הייתה עונת 2003/2004, בה שיחק במכבי אחי נצרת שבסיום העונה ירדה לליגת הלאומית. בתחילת עונת 2006/2007 הוא חתם על חוזה במכבי כפר יונה למשך שתי עונות, עלה עמה לליגה א', ובמאי 2008 פרש ממשחק פעיל ומונה למאמן הקבוצה. בדצמבר 2009 פוטר מתפקידו, ומייד לאחר מכן חזר לשחק באופן פעיל, בקבוצת מכבי השרון נתניה בליגה ב', עד שפרש שוב בשנת 2011.
בשנת 2015 החל לשמש פרשן בתוכנית הרדיו "שירים ושערים".
הערות שוליים

↑  אביעד פוהורילס, משה גלאם: "אני מוכן לשחק היום בשביל אוכל", באתר nrg‏, 25 ביולי 2005
משפחת זמויסקי

סמל האצולה של משפחת זמויסקי
משפחת זָמוֹיְסקי (בפולנית: Zamojski) היא משפחת אצולה גבוהה (שְלַכְטַה) פולנית, מהגדולות והמשפיעות לאורך השנים, משורותיה יצאו מנהיגים וראשי ממשלות ואף כיום מעורבים בניה בכלכלה ובפוליטיקה של פולין. מקורה של המשפחה ומקור שמה מהעיירה זמושץ'.
תיעוד על משפחה זו מופיע החל במאה ה-15 מימיו של תומאש לז'ינסקי (Łaźiński), שרכש אחוזה בזמושץ' הישנה והיה לבעליה. בניו, פלוריאן (Florian) ומאצ'יי (Maciej) נטלו להם את שם המשפחה "זמויסקי". נכדו של פלוריאן, סטניסלב (Stanisław) היה מושל חלם. בנו של סטניסלב, יאן זמויסקי (1542–1605) היה הקנצלר (ראש הממשלה) והטמאן (המפקד הצבאי העליון) של פולין. הוא יסד את זמושץ' החדשה לפי דגם הערים האיטלקיות והיה ממניעי הרנסאנס הפולני. בנו, תומאש (1594–1638), היה אף הוא קנצלר של פולין. צאצאיו נשאו במשרות בכירות בממשל האיחוד הפולני-ליטאי, לרוב בתואר וויווד (מקביל לדוכס). בתו הייתה אמו של המלך מיכל הראשון.
במאה ה-18 היה אנדז'יי זמויסקי (Andrzej;‏ 1716–1792) בן המשפחה השלישי שכיהן כקנצלר, הוא חיבר תוכנית לרפורמה הנקראת קודקס זמויסקי (Kodeks Zamoyskiego). בסוף המאה ה-18 קיבל ראש המשפחה תואר רוזן מאת קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בעת חלוקת פולין ניצבו האחים ולדיסלב סטניסלב (Władysław Stanisław;‏ 1803-1868) ואנדז'יי ארתור (Andrzej Artur;‏ 1800-1874) בראש מפלגת העצמאות. ולדיסלב הוגלה לאחר ההתקוממות בנובמבר 1830 והיה לאחד מראשי הגולים הפולנים בפריז, שהתרכזו בהוטל למברט (Hôtel Lambert) בעיר (לצידו של אדם ייז'י צ'ארטוריסקי). אנדז'יי הוגלה לאחר ההתקוממות ינואר 1863. נכדו של אנדז'יי, מאוריצי (Maurycy;‏ 1871-1939) היה שר חוץ של הרפובליקה הפולנית השנייה, בין שתי מלחמות העולם.
ראש המשפחה כיום (2018) הוא אדם זמויסקי, היסטוריון ומרצה אנגלי-פולני. בתפקיד מנהל הנכסים (בפולנית: ordynat) של המשפחה משמש מרצין זמויסקי ששימש עד 2016 כראש עיריית זמושץ'.
חלק מצאצאיהם של יוצאי זמושץ' טוענים כי הם צאצאי המשפחה.
לקריאה נוספת

Jerzy Jan Lerski, Piotr Wróbel, Richard J. Kozicki (1996). Historical Dictionary of Poland, 966-1945. Greenwood Publishing. pp. 677–678. ISBN 978-0-313-26007-0.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
מק'קוי טיינר

| --- | --- |

טיינר בהופעה בשנת 1973
 לידה:  11 בדצמבר 1938 פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית
 פטירה:  6 במרץ 2020 (בגיל 81) ברגנפילד, ארצות הברית 
 שם לידה:  אלפרד מק'קוי טיינר
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1960–2020 (כ־60 שנה)
 עיסוק:  מוזיקאי, מלחין
 סוגה:  ג'אז, ג'אז חופשי, ג'אז מודאלי, פוסט-בופ
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 חברת תקליטים:  אימפולס רקורדס, אלקטרה רקורדס, קולומביה רקורדס, אנג'ה רקורדס 
 שיתופי פעולה בולטים:  בני גולסון, ארט פארמר, ג'ון קולטריין, אלווין ג'ונס, פרדי האברד, האנק מובלי,בילי הארט
 פרסים והוקרה:  אמני הג'אז של NEA 
 www.mccoytyner.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מק'קוי טיינר (באנגלית: McCoy Tyner;‏ 11 בדצמבר 1938 – 6 במרץ 2020) היה פסנתרן ג'אז אמריקאי, אשר התפרסם בעבודותיו עם הרביעייה של הסקסופוניסט ג'ון קולטריין. במהלך שש שנותיו עם קולטריין הקליט גם אלבומי סולו, ולאחר פרישתו המשיך להקליט הן אלבומי סולו, והן אלבומים כמוביל. טיינר נחשב לאחד מפסנתרני הג'אז החופשי הראשונים, וסגנונו משפיע על רבים מהפסנתרנים החדשניים.
ילדות וקריירה מוקדמת

טיינר נולד בפילדלפיה כאח הבכור מבין שלושה. אמו לחצה עליו שילמד לנגן בפסנתר עד שבגיל 13 החל לנגן, ובגיל 15 המוזיקה הייתה המוקד המרכזי של חייו. טיינר הושפע בין היתר מהפסנתרן השכן לו, יליד פילדלפיה אף הוא, באד פאוול.
ההתנסות הראשונה של טיינר בהרכב מקצועי הייתה תחת הובלתו של הסקסופוניסט בני גולסון, בג'אזטט המפורסם שלו. לקראת סוף שנת 1960 עבר לנגן עם קולטריין. קולטריין כבר הכיר את עבודותיו של הפסנתרן קודם לכן, הוא אף הקליט קטע שטיינר הלחין עוד ב-1958.
טיינר השתתף בהקלטות החשובות של ההרכב, כולל בהקלטת האלבום My Favorite Things הנודע. הרביעייה, שהורכבה מקולטריין, טיינר, ג'ימי גאריסון בקונטרבס, ואלווין ג'ונס בתופים, נחשבת לאחד ההרכבים שעיצבו את הג'אז, ויצרו את הג'אז החופשי. בין השנים 1961–1965 הרביעייה הופיעה כמעט ללא הפסקה והקליטה אלבומים רבים, כולל קלסיקות כגון A Love Supreme.
במהלך הקלטותיו עם קולטריין הקליט גם אלבומי סולו בחברת ההקלטות Impulse! וכן כמלווה בהקלטות של בלו נוט. דווקא מהאלבומים שלו כאמן סולו ניתן ללמוד על יכולתו להלחין, ועל הטכניקות שפיתח לנגינת ג'אז מודרני בפסנתר. אמנם בערכן המוזיקלי לא משווים את ההקלטות הללו, לאלו שהקליט יחד עם הרביעייה של קולטריין, אך הן עוזרות לניתוחים היסטוריים ומוזיקולוגים.
אחרי קולטריין

לאחר שעזב את הרביעייה של קולטריין, בין השנים 1967–1970 הקליט כאמן סולו בעיקר בחברת בלו נוט, וסגנונו הושפע מאוד מהפוסט-בופ. במשך שנות השבעים הוא הקליט הקלטות שונות, לאו דווקא בסגנון הג'אז החופשי, ויצר דיסקוגרפיה עשירה, אשר זכתה לביקורות חיוביות. טיינר החל להכניס השפעות אפריקאיות ואסייתיות לנגינתו אף שילב נגינה בכלים שונים, כולל צ'מבלו וקוטו. בעשורים האחרונים לחייו טיינר התמקד בהובלת שלישיות, לרוב של פסנתר, בס ותופים.
נפטר ב-6 במרץ 2020.
הערות שוליים

↑  Ratliff, Ben (2020-03-06). "McCoy Tyner, Jazz Piano Powerhouse, Is Dead at 81". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-03-07.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007325284905171  PLWABN: 9810660934205606  BIBSYS: 99019794  BNE: XX888007  BnF: cb139006254 (data)  CiNii: DA10042856  GND: 134543734  ICCU: UM1V033688  ISNI: 0000 0001 2018 4511  LCCN: n81058256  LNB: 000069895  MusicBrainz: 22fe7b6f-af38-458e-87bd-8971e7a2912e  NKC: ola2002158195  NTA: 07371724X  RERO: 02-A003916573  SNAC: w6183cz4  SUDOC: 082676526  VIAF: 84970893   WorldCat (עם VIAF): 84970893
מיסטיק ריבר

| --- | --- |

 מבוסס על:  מיסטיק ריבר 
 בימוי:  קלינט איסטווד 
 הופק בידי:  קלינט איסטווד, רוברט לורנז, ג'ודי הויט 
 תסריט:  בריאן הלגלנד 
 עריכה:  ג'ואל קוקס 
 שחקנים ראשיים:  שון פן אלי וולך רוברט וולברג קווין צ'פמן קונור פאולו ג'ונתן טוגו ג'ון דומן קווין קונוויי טום גאירי לורה ליני טים רובינס אמי רוסום קווין בייקון מרשה גיי הארדן לורנס פישבורן ספנסר טריט קלארק 
 מוזיקה:  קלינט איסטווד 
 צילום:  טום סטרן 
 מדינה:  ארצות הברית, אוסטרליה 
 חברת הפקה:  Village Roadshow Pictures, Malpaso Productions 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר 
 הקרנת בכורה:  23 במאי 2003 
 משך הקרנה:  138 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט בלשי, סרט מבוסס יצירה ספרותית, נאו-נואר, סרט דרמה, מותחן פשע, מותחן פסיכולוגי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   mysticriver
 פרסים:  International Cinephile Society Award for Best Ensemble  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (טים רובינס)  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (שון פן)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר  פרס סזאר לסרט הזר 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מיסטיק ריבר (באנגלית: Mystic River) הוא סרט דרמה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2003. הסרט בוים על ידי קלינט איסטווד ומככבים בו שון פן, טים רובינס, קווין בייקון ולורנס פישבורן. תסריט הסרט נכתב על ידי בריאן הלגלנד, ומבוסס על רומן שנכתב על ידי דניס ליהיין. הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר וזכה בשניים: שון פן זכה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר וטים רובינס זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר. שון פן גם זכה בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט.
פרשנות

בסצנה שפותחת את הסרט נראים שלושת הילדים כשהם משחקים הוקי ברחוב, והכדור מחליק ונופל לתוך פתח ביוב. שנים אחר כך עובר שם דייב עם בנו ומספר לו שאם היו פותחים את מכסה הביוב הסמוך אפשר היה למצוא שם עשרות כדורים שאבדו במהלך המשחקים. הבור וכדורי המשחק משמשים כמטאפורה לטראומת הילדות של דייב, כשבנו מציע לו שיפתחו את המכסה אבל האב מתחמק וניתן לראות שהוא עדיין אינו מסוגל להתמודד עם עברו.
הדת תופסת מקום משמעותי במהלך הסרט. קייטי בתו מנישואיו הראשונים נרצחת בליל שבת, וכבר ביום ראשון ג'ימי מבקר בכנסייה עם אשתו ושתי בנותיו ממנה. בסצנה שבה ג'ימי מספר לה כי רצח את דייב הוא עומד ללא חולצה, ועל גבו מתגלה קעקוע בצורת צלב גדון. לפני שהוא הורג את דייב, ג'ימי מתעקש לחלץ ממנו וידוי והודאה בפשע, ובכך הופך את עצמו למעין כומר, אם כי מסתבר לבסוף שהנחקר נאלץ להודות בפשע שלא ביצע, כפי שקרה גם בחקירותיה של הכנסייה הקתולית במהלך ההיסטוריה. בכך נוצרת גם סימטריה מסוימת בין ג'ימי לבין החוטף הסוטה שמופיע בתחילת הסרט כשהוא עונד טבעת ועליה צלב גדול.
כמו כן הסרט מותח ביקורת חברתית על האופן שבו החזק לוקח לעצמו את זכות המשפט וההוצאה לפועל: ג'ימי נעזר בחבריו לנהל חקירה מקבילה לחקירה המשטרתית באופן כוחני ועממי, ואשתו אנבת מצדיקה לבסוף את הפשע שביצע בטענה ש"כולם חלשים... כולם מלבדנו. ואתה יכול לשלוט בעיירה הזאת". רשות האכיפה החוקית, המשטרה, כושלת למעשה בתפקידה כאשר שון מניח לג'ימי לחמוק ללא עונש על העבירה שביצע. בשני המקרים הקורבן הוא דייב, שמייצג את החלש והפגיע שבחברה.
שחקנים

שון פן כג'ימי מארקאם
טים רובינס כדייב בויל
קיידן בויד כמייקל בויל
קווין בייקון כשון דוויין
קווין צ׳אפמן כוואל סאבג׳
מרשה גיי הארדן כסלסט בויל
לורנס פישבורן כוויטי פאוור
לורה ליני כאנבת מארקאם
טום גאירי כברנדן האריס
אמי רוסום כקייטי מארקאם
רוברט וולברג כקווין סאבג'
ספנסר טריט קלארק "ריי השקט" האריס
הכנסות הסרט

הכנסות הסרט ברחבי העולם הסתכמו בכ-156,822,020 דולר שמתוכם 90,135,191 דולר בארצות הברית ו-66,686,829 דולר ברחבי העולם. עלות הפקת הסרט הסתכמה בכ-30 מיליון דולר.
הערות שוליים

↑  רשימת כל הזוכים באוסקר 2004, באתר הארץ, 1 במרץ 2004
↑  פבלו אוטין, ‏שחקן השנה, באתר גלובס, 29 ביוני 2004
↑  "מיסטיק ריבר" באתר Box Office Mojo
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406496805171  BnF: cb16503220r (data)  CANTIC: a12029427  LCCN: no2004054762  NKC: unn2008484432  SUDOC: 157041476  VIAF: 316752131   WorldCat (עם VIAF): 316752131
מעצב תלבושות

מעצב התלבושות רוברט אדמונד ג'ונס עובד על עיצוב תלבושת, שנות ה-20 של המאה ה-20
מעצב תלבושות הוא אדם, שתפקידו לעצב את התלבושות בעבור סרטים קולנועיים, טלוויזיה ומחזות תיאטרון. הוא נחשב לחלק חיוני מאוד בצוות ההפקה, והוא בדרך כלל עובד בצמוד עם מעצבי התפאורה על סט הסרט או על בימת התיאטרון. בתיאטראות באירופה נהוג, שמעצב התלבושת אחראי גם על עיצוב אלמנטים בסצנות שונות במחזאות, המועלים על הבמה.
מעצבי תלבושות יבקשו לרוב לייצג בתלבושת את האישיות של הדמות, או לייצג את התפתחות הדמות בעלילה באמצעות עיצוב הבגדים ואביזרי הלבוש. במקביל, המעצב דואג להבטיח, שהעיצובים יהיו נאמנים לתקופה ההיסטורית ומאפשרים לשחקן לבצע את התפקיד בהתאם לחזונם של הבמאי ושל ההפקה ללא נזק לבגדים. מן המעצב נדרש להחזיק ביכולת אמנותית חזקה, כמו גם ידע מעמיק בתחום השרטוט, תולדות האופנה, כמו גם היכולת להצמיד את הביגוד לתקופה היסטורית, אם מדובר במחזה או בסרט היסטורי.
מעצב התלבושות הוא מי שתורם יותר מכל איש צוות אחר בהפקה למראה של הדמות בסרט או במחזה, מאחר שהוא, למעשה, אחראי על הביגוד וההלבשה של הדמות. על מנת לעצב את הקונספט של העיצוב, מעצב התלבושות עובד ביחד עם הבמאי ושאר צוותי העיצוב בהפקה - אלה האחראים לעיצוב התפאורה, עיצוב התאורה והרכב הסצנות השונות - זאת כדי לתרום כמה שיותר למאפייני הדמות.
היסטוריה

במהלך סוף המאה ה-19, מנהלי חברות התיאטרון בארצות הברית בדרך כלל בחרו את התלבושות להופעה בעצמם. את רוב התלבושות היו משכירים מחנויות שיועדו לכך, ורק מעטים תכננו במיוחד. למרות שמעצבים בתחומים אחרים בתיאטרון זכו להכרה, מעטים שהתמחו בתלבושות זכו לכך. המעטים שהיו כוללים את קרוליין סידל, סי וילהלם, פרסי אנדרסון וגברת ג'ון אלכסנדר. לפעמים הם אפילו קיבלו קרדיט בעמוד השער של התוכנייה ולא רק בחלק האחורי.
במאה ה-20, עם התפתחות תעשיית הקולנוע מעצבי תלבושות הפכו למבוקשים יותר. מעצבים כמו אדית הד ואדריאן החלו להתפרסם. אדית הד (מעצבת תלבושות יהודייה אמריקאית), אף זכתה בשמונה פרסי אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר בין השנים 1949 ל-1973. מאוחר יותר, אלו שעבדו בטלוויזיה כמו נולן מילר (שושלת), ג'ני בראיינט (מד מן) ופטרישה פילד (סקס והעיר הגדולה) הפכו לבולטים יותר, חלקם הפכו לסופרים והיו להם קווי לבוש שאופייניים להם.
איגודים

בארצות הברית מעצבי התלבושות מיוצגים על ידי הברית הבינלאומית של עובדי התיאטרון (International Alliance of Theatrical Stage Employes).
הערות שוליים

↑  King, Kimball. Western Drama through the Ages: A Student Reference Guide. Westport, CT: Greenwood, 2007. 534. Print.
↑  Meltzer, Marisa (2013-09-19). "Get Me Wardrobe!". The New York Times. p. E1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12320935h (data)  GND: 4122242-8  LCCN: sh85033272  NKC: ph294126 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מלחמת העצמאות של אריתריאה

מלחמת העצמאות של אריתריאה (נקראת באתיופיה מלחמת אריתריאה) (התרחשה בין ה-1 בספטמבר 1961 ל-29 במאי 1991) הייתה מאבק מזוין בין ממשלת אתיופיה לבין לאומנים אריתראים הן לפני ובמקביל למלחמת האזרחים האתיופית. המלחמה התרחשה כ-30 שנה עד 1991 כאשר החזית העממית לשחרור אריתריאה (שעביה), הביסה את הכוחות האתיופים באריתריאה.
רקע > 1952 - 1958: מהחלטת האו"ם ועד הקמת תנועות ההתנגדות

האדמיניסטרציה הצבאית הבריטית הסתיימה בספטמבר 1952 כאשר היא עלתה בקנה אחד עם ההחלטה של העצרת הכללית של האו"ם ב-1952 והוחלפה על ידי ממשלה אריתראית עצמאית חדשה בהתאחדות פדרלית עם אתיופיה. הפדרציה עם המושבה האיטלקית הקודמת החזירה הגבול הימי לאתיופיה. הסידור החדש גם אפשר לאתיופיה ואריתראה להשיג שליטה בנמלים ועזר לשתי המדינות באופן פוליטי ובאופן כלכלי. המדינות (בריטניה, ברית המועצות וארצות הברית) שהשיגו ניצחון במלחמת העולם השנייה ניסו ונכשלו בהסכם על עתיד אריתריאה ב-1948. בשנים שלאחר המלחמה איטליה ביקשה חזרה את אריתראה כמושבה קולוניאליסטית. הסובייטים תמכו בתחילה משום שציפו לניצחון קומוניסטי בבחירות באיטליה באותו העת. מדינות ערב, ראו את אריתריאה בעלת הזיקה המזרחית ואוכלוסייתה המוסלמית הגדולה שלה כחלק מהעולם הערבי, ותמכו בהקמה של מדינה עצמאית. הבריטיים העדיפו חלוקה של השטח לשניים, האזוריים הנוצריים והחוף ממיציווה ודרומה כחלק מאתיופיה והאזור הצפון מערבי כחלק מסודאן.
המשלחת של האו"ם, שהגיעה לאריתריאה בפברואר 1950, אישרה לבסוף תוכנית כוללת לאיחוד עם אתיופיה. בדצמבר העצרת הכללית של האו"ם אימצה תוכנית, עם התנאי שבריטניה, הכוח הנסוג, צריכה להקל במאמצים שלה האו"ם ולצאת מהמושבה לכל המאוחר עד ה-15 בספטמבר 1952. האדמיניסטרציה הבריטית התקיימה עד ה-16 במרץ 1952, שיוצגה בידי האספה הייצוגית האריתראית שמנתה ששים ושמונה חברים. בגוף הזה, היו במידה שווה ייצוג של נוצרים ומוסלמים, וקיבלו את החוקה שקודמה על ידי הנציב של האו"ם ב-10 ביולי. החוקה אושרה על ידי קיסר אתיופיה ב-11 בספטמבר אותה שנה והאסיפה הייצוגית נהפכה לאספה הלאומית של אריתריאה שלושה ימים לפני שהפדרציה הוכרזה.
ב-15 בספטמבר 1952 העצרת הכללית של האו"ם אישרה ואימצה ברוב של 47 מול עשרה מתנגדים את התוכנית. אריתריאה הייתה צריכה לחבור לאתיופיה במבנה פדרלי רופף תחת שלטונו של הקיסר היילה סלאסי אך עם אוטונומיה פנימית רחבה. הממשלה הפדרלית, שמכל הבחינות הייתה הממשלה הקיסרית הקיימת, תשלוט בענייני חוץ, הגנה, סחר בן מדינות זרות, ותחבורה. הממשל העצמאי באריתריאה לעומת זאת, ישלוט בעניינים פנימיים, (כולל משטרה, אדמיניסטרציה מקומית, ותקציבים) האזרחים יבחרו אספה לאומית אריתראית על המודל הפרלמנטארי. המדינה תהיה בעלת מבנה מנהלי שיפוטי עצמאי.
כמעט מתחילתה של הפדרציה, הייצוג של הקיסר והסטאטוס הנפרד של השטח נהפכו להיות תחת שלטון המערכת הפדרלית. באוגוסט ,1955 טאדלה באירה, האריתראי שהיה המנהל הראשי שנבחר על ידי האספה, התפטר תחת לחץ מהקיסר סלאסי, שהחליף את טאדלה עם מועמד משלו. הוא הכריז על האמהרית כשפה הרשמית במקום ערבית וטיגריניה, סיים את השימוש בדגל האריתריאי והעביר מגוון רחב של עסקים מאריתריאה. בנוסף לכך השלטון רדף מפלגות פוליטיות רבות, העברת הסמכות המנהלית העצמאית מהאזור לשלטון הריכוזי שבאדיס אבבה. פעולות אלו עוררו את הקונפליקט בין הנוצרים למוסלמים באזור. בנובמבר 1962, רבים מחברי האספה הלאומית האריתריאית הואשמו בקבלת שוחד, הקיסר שינה את מעמדה של אריתריאה מאוטונומיה לפרובינציה אתיופית. כל זאת בעקבות מינוי ראס אסראת קאסה השמרני למושל הפרובינציה, הקיסר הואשם בהלאמה פדרלית של השטח.