התגנבות יחידים
ביקורות

הרומן זכה להתעניינות רבה ולהצלחה בצד המסחרי. הספר נמכר בעשרות אלפי עותקים. גם בצד הביקורת הספרותית הוא עורר דיון ער בצאתו וניתוח והתעמקות ביצירה בשנים שלאחר מכן. המבקרים היו חלוקים בדעותיהם לגבי הספר, אם כי הרוב ראה בו ערך ואיכויות המקנות לו מעמד חשוב בספרות העברית. הספר תורגם לאנגלית (2003), צרפתית (2003) ואיטלקית (2013).
המחלוקת העיקרית בקרב המבקרים נגעה לכך שחלק מהמבקרים הדגישו שהרומן הוא קודם כל רומן חברתי, שנושאיו העיקריים הם פני החברה הישראלית בכל מגוון פניה והתמודדותו עם האתוס הציוני של כור ההיתוך, בעוד שאחרים הדגישו את הממדים הפסיכולוגיים והמטפיזיים. התפלגות זו איננה ייחודית ל"התגנבות יחידים" והיא אופיינית להתייחסות לספרים נוספים של קנז המערבים בין הסיטואציה החברתית-פוליטית הפרטיקולרית ובין רבדים אקזיסטנציאליים בעלי השתמעות רחבה..
הרומן זכה לתשומת לב ציבורית רבה והצמיח דיון ער בצורת רשימות ביקורת רבות ואף דיונים באמצעי התקשורת דוגמת הרדיו. בדו־שיח רדיופוני במרץ 1987, שעסק בספר, הדגישו מאיר שלו ואלי שאלתיאל את ביקורתם על אכזריות מפקדי הטירונים, את האיוולת שבמוסד הצבא והתפעלו מחשיפת הצד "המוצל" של הצבא והחברה הישראלית. עלי מוהר טען כי מדובר בנטייה האופנתית של הביקורת, להיתפס לנושאים חברתיים, בשעה שמדובר בעיקרו ברומן חניכה על היחיד שמאבד את תום הילדות. נסים קלדרון מצא שנקודת הכובד ברומן היא ניסיונן של הדמויות לשרוד את "סיר הלחץ הישראלי". המתרגמת, נילי מירסקי, טענה כי הביקורת מתמקדת באספקטים החברתיים-ציבוריים שבספר ומחמיצה את התכנים המטפיזיים: יש חיים בתוך עליבות, זוהמה וטומאה, לצד שאיפה להיטהרות וגאולה..
מאמר הביקורת של חוקר הספרות, דן מירון, שהתפרסם מספר חודשים לאחר צאת הספר לאור, הוא מעורב. מירון מתאר את איכותו הספרותית והמוסרית המיוחדת של קנז ברומנים המוקדמים שלו, כאחת שהתבלטה בסקרנות ורגישות אמתיות ביחס לזולת האנושי השולי, הבלתי ייצוגי; ישרות — מה שקוראים בלעז ‏Integrity — מרסנת, מונעת הפרזה תיאורית, ... והיא סולדת מכל ראוותנות.. מירון קובע כי ברומנים המוקדמים כבר קבע קנז את הגישה שהזיקה התיאורית קודמת למציאות הפסיכולוגית והחברתית המוחשית של הגיבורים. זוהי נקודת המוצא הפואטית שלו, הקובעת לו מעמד של "ראליסט"." "ב"התגנבות יחידים" מבטא הגיבור המספר, ..., את הסתייגותו המוסרית מכל צורת ההתנהגות שיש בה מן הנרקיסיות, ההסתגרות המאוהבת של ה"אני" בתוך עצמו.. זוהי גם עמדתו של קנז וכמספר הוא התעקש להגביל את דיווחיו לחוויות ולחלקי מציאות אותנטיים ומוכרים מבחינתו. הוא נמנע מלשוות לדיווח עמקות שלא הייתה בו. ... אמנות הסיפור שלו חתרה לשקיפות ולא לצבעוניות שתסתיר את האובייקט שהיא מעצבת.. אולם, כשמנתח מירון את "האשה הגדולה מן החלומות", הוא מגיע למסקנה כי קנז נמצא בשוליים כיוון שלא ייתכן תיאור ריאליסטי של אנשים ללא חדירה אל הדיאלקטיקה הפנימית הקובעת את מבני האישיות שלהם,. הוא תוהה, האם פרץ קנז את מגבלתו של יצירתו הקודמת? ומשיב על כך כי בשליש הראשון של הספר התשובה היא חיובית ואף נלהבת. קנז יוצר רומן שהוא שילוב בין רומן מן הז'אנר הצבאי ובין "רומן-האמן", המתאר את התפתחותו של האמן על רגישיותיו הן אל עצמו והן אל הסביבה. כווריאנט לנושא זה הוא עוסק בעמדתו של האמן בין הפנים לחוץ, בין היחיד לחברה ובין המוסר לאסתטיקה.. מירון טוען כי לו המשיך קנז בפיתוח נושא זה, היה יוצר יצירה שלמה - רומאן ישראלי מן המדרגה הראשונה; רומאן שהיה בו כדי לשנות את הנוף הסיפרותי והאינטלקטואלי שלנו. אבל, דא עקא, קנז איננו מצליח לשאת את המשא היקר לאורך שש מאות העמודים שכתב.. הבעיה המרכזית שמוצא מירון היא לכאורה, טכנית באופיה: המעבר מ"מספר עד" ל"מספר יודע כל". אולם לטענתו, הכשל הוא מהותי יותר, שכן שוב איננו חיים את המתח, את הדינאמיות שבמערכת היחסים שבין המציאות החברתית לרגישות של האמן.. במקום זאת אנו נחשפים לסיפורים אישיים ששניים מהם (של מיקי ושל אבנר) אולי מעניינים כשלעצמם, אך השלישי (אלון) הוא צרור של קלישאות וסטריאוטיפים. החזרה למערכת סיפורים אנלוגיים מבודדים מחזירה לדעת מירון את קנז לסטטיות ולקיבעון של "האשה הגדולה מן החלומות" כשקנז נזקק לטכניקת זרם התודעה ומשבץ מונולוגים משעממים וארכניים. הוא מסכם את ביקורתו במילים: אי אפשר לכתוב רומאן חברתי ללא עניין אמיתי בחברה וללא הבנה דקה של מהותה החיה. חברה איננה הווי ואיננה לקט של תנאי מוצא, תרבות, כלכלה וכו'. היא הוויה חיה, הזורמת מחוץ לתודעות האינדיבידואליות ובתוכן. ... אמנות הסיפור של קנז חזרה מן המרכז אל הפריפריה שבו ראוי לה שתמצא,.
המבקר והחוקר, אורציון ברתנא, סבר שקנז נכשל כמעט בכל המשימות שנטל עליו בספר. את מאמר הביקורת שלו, עם צאת הספר לאור, הוא פתח במשפט: העיקר הוא אכזבה. לא אל הילד הזה התפללתי.. לטענתו, קנז עסוק בריפוי פצעי־אוהב ישנים ובחשבונות עצמיים מעברו וכתב רומן שהוא אנאכרוניסטי ומהווה נסיגה שמרנית לעבר. ברתנא מאמין כי ביצירת המיקרוקוסמוס של החברה הישראלית באמצעות "המעבדה לבדיקת טיפוסים" שבספר, מנסה קנז בצורה אלגורית לרמוז ליחסי הכוחות הפוליטיים-חברתיים ולהנהגה בישראל הנוכחית (באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20), אולם פרשנות זו היא באנאלית ופשטנית. בעיה נוספת שמוצא ברתנא בספר היא חוסר אחידותו מבחינה קטעי הפרוזה הפיוטיים שבו. הוא מודה כי יש בספר קטעי פרוזה יפהפיים ואף נוגעים ללב, אלא שהעדר הקשר ביניהם הופך אותם לכעין ספר אמרות חכמה. עוד ליקוי הוא מוצא בפיתוח דמויות צדדיות (אביו המזדקן של מיקי ודפנה, חברתו של אלון) שנעלמות והמחבר אינו מוצא להן מקום בהמשך העלילה. ברתנא סבור שקנז נכשל, הן מן הבחינה הסגנונית - אותה הוא מכנה "סגנון נער", הן מבחינת זווית הראיה, כיוון שאין בספר תהליך של התבגרות הכולל שיפוט עצמי והסקת מסקנות מן העבר, והן מבחינת הצורה המבנית - כיוון שהסיפור מתפורר לעלילותיו. את כותרת מאמר הביקורת; "בן מלך נרדם", הוא מסביר בכך שקנז דומה לחמדת, גיבורו של עגנון, בסיפור "גבעת החול", הלכוד בעיסוק מעגלי בפצעיו ואומר: אני בן מלך נרדם שאהבתו מעוררתו לתרדמה חדשה..
החוקרת עדה צמח, מוצאת שהספר עוסק בשלושה יסודות עיקריים: העולם שמנגד, העולם שבִּפנים והעולם שלְיד. הם ואני ואנחנו...מינונם של שלושה אלה וחיבורם ושיזורם זה בזה, דרכי המעבר שביניהם ויחסי הגומלין שבמגעיהם, הווי אומר, תזמורם הכללי של המרכיבים כולם. היא מוצאת שכל זמן שהרומן עוסק בכך הוא שלם ונאמן לעצמו. גם בדילוגים של המחבר ממבנה אחד למבנה אחר היא קוראת טכניקת המוזאיקה שנזקק לה המחבר בבניין מערכות סיפורו., והיא רואה בכך אמצעי כשר שהולך במידה רבה אחר מרסל פרוסט. בהבדיל ממבקרים אחרים, מציינת צמח את התהוות הישות החדשה במחלקת הטירונים: הוויה חדשה של אנחנו. ואין הכוונה לנציגות של החברה הישראלית על עדותיה, כפי שציינה בעיקר הביקורת, אלא לאותו דבר מופלא שהכתוב מכנהו “יחד”, ל־esprit de corps ההולך ונוצר בחבורה זו של פרודות־אדם.. היא מבקרת את קנז על כך שהרומן לוקה בשינוי בעצם טבעו של הסיפור, בזניחת מערכת סיפורית אחת והחלפתה במערכת אחרת, שונה לגמרי ברוחה. כך הסיפורים על משפחותיהם של אבנר ושל מיקי וקיבוצו של אלון. סיפורים אלו כמו פוצחים במנגינה אחרת, שאינה מוצאת לה כאן תווים נאותים, משום שלא כאן מקומה.. היא מסכמת את ביקורתה במשפט: הסטייה אכן סטייה והליקוי ליקוי, אבל הרומן בכללו איתן וחזק דיו בשביל לגבור על פגימתו ולחזור בלא קושי אל דרכו הראשה, זו הנעה בשלושה צירים ומספרת סיפורה בשלשה קולות, קולות נבדלים זה מזה ואחוזים זה בזה, ועשויים כולם מִקשה אחת..
החוקר, גרשון שקד, מתייחס ל"התגנבות יחידים" במאמרו העוסק ברומן העוקב של קנז, "בדרך אל החתולים". שקד מוצא כי רומן זה נושא אופי נאו־ראליסטי מובהק, כשיסודות ראליסטיים ואימפרסיוניסטיים משמשים בו בערבוביה. הוא טוען כי הבעיה העיקרית ברומן זה היא המאבק המתמיד של היחידים לשמור על צלם אנוש בנסיבות הגורמות לטשטוש האישיות.. השאלות שמעלה קנז לשיטתו של שקד עוסקות בדרך בה בוחר היחיד כדי לשמור על זהותו במציאות חברתית הדורשת ממנו לוותר על זהותו ומהי הזהות החברתית המשותפת המאגדת קבוצות חברתיות מנוגדות?. לדעתו, שם הרומן מציג את השאלה כיצד יתגנבו היחידים וישמרו על הייחוד שלהם בתור החברה המעדיפה אחידות. שקד מוצא שסופו של הרומן הוא אופטימי וכי המחבר מגלה מידת חסד לקבוצת גיבוריו ("סינקדוכה של החברה הישראלית") ומאמין כי היא מסוגלת להתקיים על כל מתחיה ושנאותיה.
מאיר שניצר עמד על הרעיון המופיע בספר של השוואת האתוס של ספרטה לאתוס הישראלי-ציוני וטען כי למוות מקום נכבד בספר וכי אין זה מקרה שהסופר פותח את הספר במוות מדומה ומסיים אותו בחזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל - חזון הנוגע לישראל של שנות ה-80 ולא לזאת של שנות ה-50.
ב-1998 טענה החוקרת חנה הרציג כי התפיסה המשתקפת בספר היא מטונימית, בכך שהדילמה, או המהות, היא אחת, וגילוייה רבים ושונים...האני הפרטי הוא גם חלק מכלל, והכלל מורכב מזהויות של יחידים...לכן גם הריאליה היומיומית משקפת את המטפיזי, את המיתי ואת הנצחי, והישראליות בת הזמן והמקום היא גם החברה הכלל אנושית.. בהמשך היא קובעת כי: יותר מכל סופר אחר בסיפורת הישראלית של שנות השמונים, קנז מתגלה כממשיכה של המסורת הקלסית, המקיימת שיווי משקל בין מרכיבים רחוקים זה מזה. העלילות המוצבות ביצירות הן מלכתחילה עלילות אוניברסליות...אך הממד האוניברסלי שלהן מופשט מתוך הממד של הכאן והעכשיו... העולם המעוצב ביצירות הוא מיקרוקוסמוס להוויה האנושית הבסיסית, והאיזון בין כל הממדים הללו הוא בעל מאפיינים קלסיים..
רעיון השוואת האתוס הספרטני לאתוס הישראלי, נמצא גם אצל עמוס עוז שהשתמש בו לכינוי שדבק במידה רבה בספר: סיפור-חניכה קולקטיבי של בניה הפגומים והדחויים של ספרטה. כמו כן, כתב עוז, כי ברוחב היריעה של 'התגנבות יחידים' - במרחב החוויות, בשלל הגיבורים שכל אחד מהם בא מרקע שונה, ובתפישת הניסיון הישראלי 'מלמטה'... מגיע יהושע קנז להישג שהייתי קורא לו מונומנטלי..
דרור משעני כתב על הרומן טביעת האצבע... של ההיסטוריה ניכרות במעט מאוד רומנים ישראלים, כפי שהן ניכרות בספרו הנפלא של יהושע קנז 'התגנבות יחידים' ובקריאות שקראה בו הביקורת מאז פורסם, חורף 1986..
אריק גלסנר טוען כי עמדתו האתית של מלבס כלפי העולם, היא עמדה של צפייה בשיח ובעולם שמתנהל סביבו אך אי התערבות בו. הוא מוצא כי זוהי גם עמדתו האתית של המחבר כלפי העולם בו אנו חיים. עמדה המאפשרת אי התערבות בשיח הציבורי ותפיסת עמדה של שמאל וימין.