stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של צבא הגנה לישראל
מלחמת ההתשה

מלחמת ההתשה היא לחימה בין ישראל לבין מצרים, שהחלה בחודש מרץ 1969 ונמשכה עד 7 באוגוסט 1970, מועד שבו הסכימו הצדדים על הפסקת אש.
המלחמה נמשכה כשנה וחצי לאורך החזית המצרית, ובה מצרים ניסתה לקיים מלחמת התשה כנגד כוחות צה"ל על ידי הפגזות חוזרות ונשנות של המוצבים לאורך תעלת סואץ. בנוסף, נעשה ניסיון מצד המצרים להוביל באו"ם החלטה שתאלץ את ישראל לסגת מסיני. ישראל ניסתה לשמר את הישגיה במלחמת ששת הימים, ופעלה במלחמת ההתשה למניעת הישג קרקעי מצרי. במהלך המלחמה תקף חיל האוויר הישראלי מספר רב של מטרות בעומק מצרים. תקיפות אלו, שאיתן המצרים לא יכלו להתמודד, היו אחת הסיבות שבגינן הסכימו בסופו של דבר המצרים להפסקת האש. המלחמה החלה כיוזמה מצרית להתשת ישראל: את השם מלחמת ההתשה ("חרב אל אסתנזאף") העניק לה נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, והיא הסתיימה בהתשה קשה של מצרים.
תחילתה של המלחמה, וחלק ניכר מכל מהלכה, בהתקפות ארטילריה ופשיטות קומנדו מצריות על מוצבי צה"ל שלגדות תעלת סואץ. על היתרון המצרי בארטילריה הגיבה ישראל בתקיפות אוויריות בעומק מצרים, שכללו פגיעה קשה במתקני תשתית. כמו כן ביצע צה"ל פשיטות קומנדו על אתרים צבאיים ומתקני תשתית במצרים. במהלך המלחמה הלכה וגברה המעורבות של ברית המועצות במצרים, תחילה באספקה נרחבת של נשק וציוד, ולאחר מכן שיגור יועצים צבאיים, טכנאים ואף לוחמים.
מלחמת יום הכיפורים

הקונספציה שבה היה שבוי צה"ל והמדינה כולה באה לקיצה בצהרי יום הכיפורים תשל"ד - 6 באוקטובר 1973. בשעה 13:55 פתחו צבאות מצרים וסוריה בהרעשה ארטילרית לכל אורך תעלת סואץ וקו התילים ברמת הגולן, הכוחות המצרים חצו את התעלה וכבשו את קו המוצבים הראשון שכונה קו בר-לב והחלו להתקדם לעומק סיני, הכוחות הסורים חצו את קו התילים הסורים והגיעו עד למורדות הרמה. המחדל המודיעיני היה גדול, ורק בבוקר שלפני פרוץ המלחמה הבינו הממשלה וצה"ל שאין מדובר בתרגיל צבאי מצרי-סורי אלא בהכנות לקראת פתיחת מלחמה. על אף לחצו של הרמטכ"ל דוד אלעזר, לא אישר שר הביטחון משה דיין לגייס מילואים, וצה"ל נתפס לא מוכן. בשעות הראשונות בלימת הכוחות האדירים הוטלה על כוחות הסדיר, שהיוו כעשרה אחוזים בלבד מכוחו של צה"ל, ולא היה להם כל סיכוי לבלום את הכוחות השוטפים ברמה ובתעלה.
למרות כישלון המנהיגים ומפקדי הצבא רמי הדרג הייתה זו מלחמתם של החיילים הזוטרים בשטח שהצליחו להפוך את התבוסה לניצחון. בחזית הסורית הצליחו כוחות צה"ל להדוף את הכוחות הסורים ששטפו את הרמה ואף לכבוש מובלעת בתוך השטח הסורי. בחזית המצרית ניסה צה"ל להוציא לפועל מתקפת נגד, שכשלה, במטרה לסלק את הכוחות המצריים מהצד המזרחי של התעלה. רק לאחר 9 ימי לחימה התארגן צה"ל למבצע הצליחה, שכלל את חציית התעלה בתפר שבין הארמייה השנייה לשלישית, חדירה לצד המערבי של התעלה וכיתור הארמייה השלישית. בסוף מבצע הצליחה הגיעו כוחות צה"ל עד למרחק של 101 ק"מ מהעיר הגדולה במזרח התיכון - קהיר. יחד עם זאת, צה"ל לא הצליח להחזיר לשליטתו את הרצועה שכבשה מצרים בצד המזרחי של התעלה. במהלך המלחמה קיבל צה"ל משלוחים גדולים של אמצעי לחימה מארצות הברית בעזרת רכבת אווירית. על אף הישגי צה"ל הייתה תחושת אבל גדולה לאחר המלחמה, עקב המחיר הכבד של אלפי ההרוגים, הפצועים, השבויים והנעדרים.
המלחמה הביאה להקמת ועדת חקירה ממלכתית שכונתה "ועדת אגרנט" על שם נשיא בית המשפט העליון שעמד בראשה. ועדה זו הקדישה את רוב מסקנותיה נגד ראשי הצבא והמודיעין, וגרמה להתפטרותם של הרמטכ"ל דדו, ושל אלופים נוספים. מלחמת יום הכיפורים הייתה גם המלחמה הגדולה האחרונה מול צבאות סדירים, וצה"ל החל יותר ויותר לעסוק במלחמתו מול ארגוני הטרור.
המאבק נגד ארגוני הטרור בשנות ה-70

הארגון הבולט היה הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) שבראשו עמד יאסר ערפאת. לאחר שסולקו אנשי אש"ף מירדן במהלך ספטמבר השחור ב-1970 הגיעו ללבנון והחלו למרר את חיי תושבי הגליל, בירי קטיושות ובפיגועים. אירועים בולטים:
ב-1974 אירע אסון מעלות, שבו חדרו מחבלים לבית ספר והרגו למעלה מ-20 בני אדם, רובם תלמידים.
בסוף יוני 1976 נחטפה טיסת אייר פראנס שיצאה מלוד, על ידי מחבלים מאש"ף שעלו עליו בעצירה שעשה באתונה. המטוס הגיע לעיר אנטבה שבאוגנדה. המחבלים דרשו את שחרורם של עשרות מחבלים. ממשלת ישראל סירבה, והורתה על מבצע לשחרור החטופים. מבצע משולב של חיל האוויר וסיירת מטכ"ל הביא לשחרור החטופים ב-4 ביולי. המבצע המוצלח היווה סמל ליכולתו המבצעית הגבוהה של צה"ל והביא להדים רבים בעולם. המבצע מכונה מבצע יונתן, על שמו של סא"ל יוני נתניהו, מפקד סיירת מטכ"ל שנהרג במהלך הפעולה.
במרץ 1978 אירע פיגוע כביש החוף שבו נהרגו 35 בני אדם על ידי מחבלים שחדרו לישראל מן הים והשתלטו על אוטובוס של עובדי "אגד". הפיגוע הקשה גרם לממשלת ישראל בראשות מנחם בגין לצאת למבצע ליטני, שבו חדר צה"ל עד לנהר הליטני בדרום לבנון וחיסל תשתיות של ארגוני הטרור.
הפצצת הכור העיראקי

בשנת 1981 עקב האצת תוכנית הגרעין העיראקית, בייחוד בעזרתה של צרפת, ולאחר שנכשלו כל המאמצים שעשתה ישראל למנוע יכולת גרעינית מעיראק, הורה ראש הממשלה מנחם בגין לחיל האוויר להפציץ את הכור הגרעיני העיראקי אוסיראק, המבצע כונה "מבצע אופרה". המבצע היה מוצלח מאוד אך גרר גינויים נרחבים בעולם, גם מארצות הברית. עשר שנים מאוחר יותר תקפה עיראק את ישראל בטילים בזמן מלחמת המפרץ, צה"ל לא הגיב כתוצאה מהחלטת ממשלת ישראל להיענות לבקשת ארצות הברית להימנע מתגובה.
מלחמת לבנון הראשונה

המשך פעולות הטרור וירי הקטיושות על תושבי הגליל הביא את ממשלת ישראל לצאת למבצע שלום הגליל ביוני 1982. מבצע של"ג מוכר יותר בישראל בשם מלחמת לבנון הראשונה. במלחמה זו הגיע צה"ל תוך מספר ימים לביירות ולראשונה כבש עיר בירה ערבית, הקים את צבא דרום לבנון (צד"ל) שהיה מורכב מאוכלוסיות נאמנות לישראל, והתעמת עם הצבא הסורי בעיקר בקרבות אוויר שבכולם ידו של צה"ל הייתה על העליונה.
במהלך המלחמה נכנסו פלנגות נוצריות למחנות פליטים פלסטיניים בשם סברה ושתילה וביצעו טבח במאות בני אדם. כתוצאה מהדיווחים הקשים תבעו חלקים בציבור הישראלי להקים ועדת חקירה ממלכתית שתבדוק את אחריותם של מפקדי צה"ל והמנהיגים בישראל באי מניעת הטבח. ועדת החקירה הממלכתית בראשות נשיא בית המשפט העליון יצחק כהן הביאה להתפטרותם של הרמטכ"ל, רפאל איתן ושר הביטחון, אריאל שרון.
בשנת 1985 נסוג צה"ל לרצועה צרה שנקראה רצועת הביטחון וזאת על מנת ליצור חיץ בין לבנון לבין תושבי הגליל. במשך 15 שנה, עד מאי 2000, אז נסוג צה"ל לגבול הבינלאומי, החזיק צה"ל את הרצועה במחיר דמים כבד. האסון המזוהה ביותר עם השהייה בלבנון הוא אסון המסוקים שאירע בפברואר 1997 שבו נהרגו 73 לוחמי צה"ל בדרכם ללבנון כתוצאה מהתנגשות שני מסוקי יסעור. בעקבות אסון זה הוקמה תנועת "ארבע אימהות" שהביאה לשיא את הלחץ הציבורי לסגת מרצועת הביטחון.
האינתיפאדה הראשונה

בשנת 1987 פרצה התקוממות עממית בשטחי יש"ע על ידי התושבים הפלסטיניים. התקוממות זו אופיינה בזריקת אבנים, בקבוקי תבערה ופיגועי דקירה. התקוממות זו זכתה לשם האינתיפאדה.
במהלך שנות ה-90 החל תהליך מדיני עם אש"ף שכונה תהליך אוסלו, ארגוני טרור אסלאמיים קיצוניים, החמאס והג'יהאד האסלאמי, התנגדו לתהליך בכל תוקף וביצעו מתקפות של מחבלים מתאבדים נגד אזרחים בערי ישראל.
האינתיפאדה השנייה

עם כישלון תהליך השלום בשיחות קמפ-דייוויד בשנת 2000 הצטרף גם ארגון הפת"ח של אש"ף למתקפות הטרור על ישראל. זו למעשה הייתה האינתיפאדה השנייה, שלא כקודמתה התאפיינה במתקפות חמושות ומאורגנות בעיקר על אזרחים ישראלים. למעלה מאלף בני אדם, מרביתם אזרחים נהרגו במהלך האינתיפאדה השנייה, בעיקר כתוצאה מפיגועי מתאבדים.
לשיא הגיעו ההתקפות במהלך חודש מרץ 2002 שכונה "מרץ השחור", שבו איבדו את חייהם למעלה מ-130 ישראלים, אזרחים וחיילים. הפיגוע שהיה במלון פארק בנתניה בליל הסדר בסוף מרץ 2002 שבו נרצחו 30 אנשים הביא את ממשלת ישראל בראשות אריאל שרון להורות לצה"ל לצאת למבצע כיבוש ערי הגדה וחיסול תשתיות הטרור. במבצע חומת מגן גייס צה"ל כוחות מילואים ויחד עם חטיבות הסדיר פגע קשות בתשתיות ארגוני הטרור.
האבדות הכבדות של אזרחים ישראלים בפיגועי התאבדות הביאו ללחץ ציבורי על הממשלה לבנות גדר הפרדה בין מרכזי האוכלוסין הישראליים לשטחי יהודה ושמורון. בשנת 2002 קיבלה הממשלה החלטה רשמית לבנות את הגדר. נכון לשנת 2007 הגדר בנויה באורך של למעלה מ-400 ק"מ מתוך כ־700, עובדה שסייעה בהורדת נפח הטרור, והחזרת תחושת הביטחון לאזרחי ישראל.
מלחמת לבנון השנייה

נפח הטרור ירד בצורה ניכרת ותחושת הביטחון חזרה לאזרחים. עם זאת הקדשת מרבית הכוחות ללחימה בטרור פגעה באימונים לקראת מלחמה. במהלך שהותו של צה"ל בלבנון קם ארגון שיעי, שקיבל את עיקר תמיכתו משלטון האייטולות האיראני, שמכונה "חזבאללה". ארגון זה הפך לאויב העיקרי של צה"ל בדרום לבנון. עם נסיגת כוחות צה"ל מרצועת הביטחון, החל חזבאללה להתבסס בשטח תוך הקמת בונקרים תת-קרקעיים ואגירת נשק רב, בעיקר רקטות וטילים. חטיפת שלושת חיילי צה"ל בהר דוב באוקטובר 2000 מיד לאחר נסיגת כוחות צה"ל הביאה לתגובה רפה של צה"ל, בעיקר נוכח תחילת אירועי האינתיפאדה השנייה וחוסר רצונו של רה"מ ושר הביטחון אהוד ברק לפתוח חזית שנייה בצפון.
חזבאללה המשיך לבצע פיגועים וניסיונות חטיפה על הגבול עד לחטיפת שני חיילי צה"ל באזור זרעית שבגבול לבנון בחודש יולי 2006. הרוחות בציבור הישראלי געשו, ממשלת ישראל החליטה לצאת לתקיפות אוויריות נרחבות ברחבי לבנון. חזבאללה בתגובה החל לשגר רקטות לשטח ישראל. האירועים התדרדרו עד לכדי עימות שנמשך למעלה מחודש, שבו נורו אלפי רקטות מצד החזבאללה, וצה"ל מצידו תקף מטרות רבות באמצעות חיל האוויר וארטילריה. בשלבים מתקדמים יותר של המלחמה נכנסו כוחות רגלים ושריון של צה"ל עד לנהר הליטני. אירועים אלו בהם איבדו את חייהם 119 חיילים ו־44 אזרחים קיבלו את השם מלחמת לבנון השנייה. לאחר המלחמה הורגשה תחושת חוסר ביטחון בעקבות הקושי שיצר ארגון החזבאללה הדל באמצעים ובכוח אדם לצה"ל. הוקמה ועדת חקירה ממשלתית שנקראת ועדת וינוגרד, הרמטכ"ל דן חלוץ התפטר מתפקידו.
צה"ל החל לשקם את מערך המילואים, בדגש על כוחות היבשה. כמו כן החליטה ממשלת ישראל להגדיל את תקציב הביטחון לשיא של 50 מיליארדי שקלים ולצאת במסע רכש נרחב מאוד של אמצעי לחימה. צה"ל כיום מצוי במהלך של התעצמות, בעיקר לנוכח איומים מצד סוריה ואיראן.
בין מלחמת לבנון השנייה למלחמת חרבות ברזל

יש להשלים ערך זה
לאחר מלחמת לבנון השנייה צה"ל ערך מבצעים רבים נגד הטרור הפלסטיני.
הבולטים שבהם, הם מבצע עופרת יצוקה (2008–2009), שהחל בתגובה לשיגור רקטות מרצועת עזה לישראל, מבצע עמוד ענן (2012) והגדול שבהם מבצע צוק איתן (קיץ 2014), התרחש כתגובה לחטיפתם ורציחתם שלושת הנערים.
במרץ 2018 החלו העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה אשר נמשכו עד 2021, במסגרת אירועים אלו בכל יום שישי אלפי עד עשרות אלפי עזתים היו מגיעים לגדר המערכת סביב רצועת עזה והחלו להתפרע וגם לנסות לחדור את הגדר עם נשקים אוטומטיים. פעמים רבות התפרעויות אלו הגיעו עד מצב של הסלמות ממש כמו במבצע גן סגור, פעולת צה"ל בח'אן יונס שבה נהרג סגן אלוף מחמוד ח'יר א-דין, ומבצע חגורה שחורה. בתקופה זו נשרפו עשרות אלפי דונמיים של טבע וחקלאות בעוטף עזה על ידי עפיפוני ובלוני תבערה של מחבלי חמאס וג'יהאד אסלאמי מהם אף נפצעו באורח קל מספר בני אדם.
ב-2021 פרצו מהומות ופרעות מצדם של ערביי ישראל ומזרח ירושלים, ב-10 במאי של אותה שנה ירה חמאס 7 רקטות לירושלים והרי ירושלים, מה שהביא למבצע שומר החומות, בו נהרגו כ-350 מחבלים פלסטינים ונהרגו כ-15 ישראלים מירי הרקטות של ארגוני הטרור ברצועת עזה.
טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל

בבוקר 7 באוקטובר 2023, יום שבת, שמחת תורה, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד, פתחו ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בטבח שבעה באוקטובר. בחסות שיגור כ-4,300 רקטות, חדרו כ-6,000 מחבלים מרצועת עזה לעשרות יישובים ישראליים ומתקנים צבאיים באזור עוטף עזה ובסביבתו, מ-119 פרצות שונות בגדר, תוך ניהול קרבות ירי נגד כוחות ביטחון מעטים. המחבלים ביצעו מעשי טבח ואונס, רצחו והרגו 1,163 בני אדם, מתוכם טבחו ב-779 אזרחים, וחטפו לרצועת עזה כ-251 אנשים, ובהם גברים, נשים, קשישים ותינוקות. בשעות הראשונות נלחמו נגדם כיתות הכוננות, שוטרי משטרת ישראל, לוחמי הימ"מ וחיילי צה"ל, שהיו בנחיתות מספרית. בקרבות נהרגו כ-1,609 מחבלים בשטח ישראל, ובצד הישראלי נהרגו 329 חיילים, 58 שוטרים ו-10 אנשי שירות הביטחון הכללי.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר יצאה ישראל למלחמת חרבות ברזל, שלה נקבעו שני יעדים: חיסול התשתית הצבאית של חמאס, והסרת שלטונו ברצועה. אחר כך נוסף יעד שלישי: החזרת החטופים בשלום. צה"ל גייס למילואים למעלה מ־360,000 חיילים (גיוס המילואים הגדול בתולדות המדינה), ואלפי כלי רכב אזרחיים. המלחמה הובילה להסלמה ביטחונית וללחימה בעצימות נמוכה יותר במספר זירות: גבול ישראל–לבנון, גבול ישראל–סוריה, יהודה ושומרון, הים האדום. כמו כן הציתה שיח עולמי ער, הפגנות תמיכה והתנגדות, וגל אנטישמיות ברחבי העולם.
מבחינת טקטיקה, הלחימה ברצועת עזה התנהלה בשלבים: טיהור שטח ישראל ממחבלים, פינוי אוכלוסייה מיישובים סמוכים לגדר (בדרום ובצפון), תקיפות אוויריות וימיות על רצועת עזה, סיכולים ממוקדים של מחבלים ומפקדים בחמאס, פשיטות קרקעיות נקודתיות ברצועה, פינוי אוכלוסייה מצפון הרצועה, תמרון קרקעי מלא בצפון הרצועה, השתלטות על מוקדי טרור ושלטון בצפון הרצועה, הפוגה קצרה בלחימה במקביל לעסקת חטופים, תמרון קרקעי בדרום הרצועה ומרכזה. במהלך הלחימה נגרם הרס נרחב ביותר למבנים ולתשתיות ברצועה, ומאות אלפים מתושבי הרצועה נאלצו לעזוב את בתיהם ולהתגורר במחנות אוהלים.
ראו גם

מלחמות ישראל
מבצעי צבא הגנה לישראל
לקריאה נוספת

זהבה אוסטפלד, צבא נולד, שלבים עיקרים בבנית הצבא בהנהגתו של דוד בן-גוריון, הוצאת משרד הביטחון, 1994
מרדכי בר-און, כשהצבא החליף מדיו - פרקים בהתפתחות צה"ל בשנים הראשונות לאחר מלחמת העצמאות 1953-1949, יד יצחק בן-צבי, 2017.
שגיא טורגן, ממני אישית לא יצא גנרל - הכשרת הפיקוד הקרבי בצה"ל 1956-1949, יד יצחק בן-צבי, 2017.
הערות שוליים

↑  https://www.idf.il/media/63383/פז-1.png פקודת צבא הגנה לישראל]
פקודת צבא-הגנה לישראל, תש"ח-1948
עופר אדרת, 65 שנה לצה"ל: "גם בגרמניה קראו לצבא ווערמאכט"
↑  ההתשה, מלחמת
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי (טבח ה-7 באוקטובר, שקף 4) מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ 100 ימי לחימה: 779 אזרחים נרצחו, 52,571 נפגעו, באתר ערוץ 7, 13 בינואר 2024
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ עמית סגל, ‏הבקשה של פיקוד הדרום בלילה שלפני הטבח - והסירוב, באתר ‏מאקו‏, 26 בפברואר 2024
↑  ※  מערכת את"צ, סיכום מספר הנפגעים בצה"ל בשנתיים החולפות, באתר צה"ל, 2 בינואר 2025
↑  ※ אלון חכמון, ‏גיבורים בכחול: 67 שוטרים ושוטרות חירפו נפשם בהגנה על ישראל בשנת המלחמה, באתר מעריב אונליין, 7 באוקטובר 2024
↑  ※ יואב זיתון, ההקפצה של צוות "טקילה" והאובדן של שב"כ, באתר ynet, 13 באוקטובר 2023
↑  דובי בן גדליהו, ‏צה"ל "גייס" אלפי כלי רכב אזרחיים מתחילת המלחמה. כך זה עובד, באתר גלובס, 5 בנובמבר 2023
↑  "טיהור" או "טיהור שטח" בהקשר הצבאי הוא ניטרול כל האיומים בתא השטח, ולרוב כוללת את הריגת כל כוחות האויב שנמצאים בו.
↑  70% מהבתים בעזה נפגעו במלחמה: "מימדי הרס שמזכירים את דרזדן", באתר ynet, 30 בדצמבר 2023
טקס הקמת צה"ל בגימנסיה רחביה בירושלים, 1948, משה מרלין לוין, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
הנפת דגל הדיו במבצע עובדה בו כבש צה"ל את אילת. מבצע זה סימן את סיומה של מלחמת העצמאות.
חיילי צה"ל מתכוננים לקרב המיתלה, 1956
טנק הצנטוריון (שוט) שהיה כלי עיקרי של חיל השריון במלחמות ששת הימים ויום כיפור
טנק של צה"ל חוצה את תעלת סואץ על גשר הגלילים
שלדת האוטובוס שנהרס בפיגוע כביש החוף (מוזיאון הרכב ההיסטורי), חולון
אצטדיון בביירות ששימש מצבור תחמושת לאש"ף לאחר שהופצץ על ידי חיל האוויר הישראלי
צנחני מילואים בכניסה רגלית ללבנון
סאמיה יוסוף עומאר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  25 במרץ 1991 מוגדישו, סומליה 
 נהרגה:  2 באפריל 2012 (בגיל 21) הים התיכון, ספרד 
 מידע כללי
 מדינה:  סומליה 
 משקל:  54 ק"ג 
 גובה:  1.62 מטרים
 ספורט
 ענף ספורט:  אתלטיקה
 
סאמיה יוסוף עומאר הידועה גם כסאמיו עומאר (בסומלית: Saamiya Yuusuf Cumar, בערבית: سامية يوسف عمر) (25 במרץ 1991 – אפריל 2012) הייתה אצנית סומלית. היא הייתה אחת משני ספורטאים סומלים שהתחרו באולימפיאדת 2008 בבייג'ינג, סין. עומאר גדלה במוגדישו, והתאמנה שם במהלך מלחמת האזרחים הסומלית למרות הטרדות נשנות מצד המיליציות המקומיות. הסיפור שלה באולימפיאדה סוקר בתקשורת, והיא התקבלה שם בהתלהבות מצד הקהל.
אחרי האולימפיאדה, נמנעה מאתלטיקה במשך תקופה בעקבות איומים על חייה מצד הקבוצה המיליטנטית א-שבאב. בסופו של דבר, ב-2010, היא מצאה את עצמה חייה במחנה עקורים של ארגון מהפכני אסלאמי (חיזבול אסלאם), והחליטה לעזוב את סומליה ולמצוא מאמן באירופה כדי שתוכל להתחרות באולימפיאדת 2012. היא נמלטה לאתיופיה, ומשם שילמה למבריחים, איתם חצתה את סודאן והגיעה לצפון לוב מתישהו ב-2011, שם נכלאה תקופה קצרה. במשחקים האולימפיים של 2012, נחשף כי עומאר טבעה מול חופי לוב בניסיון לחצות את הים התיכון ולהגיע לאיטליה.
ביוגרפיה

סאמיה יוסוף עומאר נולדה בסומליה ב-25 במרץ 1991, להורים עומאר יוסוף ודהאבו עלי, והייתה הבכורה מבין שישה ילדים. אמה הייתה אתלטית שהתחרתה בתחרויות ספורט לאומיות בסומליה. המשפחה הייתה חלק מקבוצת מיעוט אתנית.
אביה ודודה של עומאר נהרגו בהתקפת פצמ"רים על שוק בקארה, בו הם עבדו. עומאר הייתה אז בכיתה ח', ונאלצה לנשור מן הלימודים כדי לסייע לאמה לכלכל את המשפחה. בעידוד אמה, היא התחילה להתאמן בריצה. למשפחה, שחיה בעוני מרוד וחיה בצריף, לא היו אמצעים לסייע לאימונים, ובמוגדישו המוחרבת ממלחמות לא היו מתקנים זמינים, כך שעומאר הייתה רצה במסלול החצץ באצטדיון, הכתוש מפיגועי מרגמות ממלחמת האזרחים הסומלית. כשהייתה רצה מחוץ לאצטדיון, ברחובות מוגדישו, הייתה חווה הטרדה מחברי מיליציות חמושים שהיו מכריחים נשים ללבוש כיסויים כבדים וניסו לאסור כל פעילות ספורטיבית לנשים.
קריירת הספורט

עומאר השתתפה באליפות אפריקה באדיס אבבה, אתיופיה, באפריל 2008. אף על פי שהיא סיימה אחרונה במירוץ בו השתתפה, עומר נבחרה על ידי הוועד האולימפי הסומלי לייצג את מדינתה באולימפיאדת הקיץ של 2008 בבייג'ינג, ולהתחרות בריצת 200 מטר. היא הייתה מופתעת לקבל את ההזמנה, הן בגלל גילה הצעיר (16), וגם בהיותה מקבוצת מיעוט אתנית.
בשל חוסר מימון, עומר השתתפה באולימפיאדה עם נעליים שנתרמו לה דקות ספורות לפני התחרות על ידי הנבחרת הסודנית, ובביגוד דל לעומת המתחרות האחרות. עומאר סיימה הרבה מאחורי האצניות האחרות, עם זמן של 32.16. אך כשהקהל באצטדיון ראה את נחישותה, החל להריע לה ולעודד אותה. העיתונאי צ'ארלס רובינסון כתב, "זה פשוט עשה לי צמרמורת. הם פשוט דחפו אותה להמשיך עד הסוף." בעיתון הגרדיאן דווח שהיא קיבלה תרועות רמות יותר מזוכת מדליית הזהב, ורוניקה קמפבל-בראון הג'מייקנית. סיפורה של הנערה מסומליה היה לסיפור מתוקשר עוד לפני המירוץ, אך לאחר מכן הסיפור שכך, הן בגלל פער השפות בין עומאר והכתבים, והן בגלל חוסר העניין שלה בפרסום עצמי.
בסומליה עצמה, השתתפותה באולימפיאדה קיבלה סיקור מועט, ובקושי עורר עניין. המירוץ עצמו התקיים בשעת חצות המקומית, ולא שודר בטלוויזיה או ברדיו, כך שבני משפחה לא זכו לצפות בה. אך חברי הארגון האסלאמי המיליטנטי, א-שבאב, שבו להתעמת איתה והיא חיה בפחד והפסיקה להזדהות כספורטאית. בדצמבר 2009, היא ומשפחתה נאלצו לעקור למחנה שהוקם על ידי המורדים האסלאמים "חיזבול אסלאם", הממוקם כ־20 ק"מ מחוץ למוגדישו. אל-שבאב אסרו על נשים להשתתף או לצפות בספורט.
ב-2011, עומאר הצליחה להימלט מאזורי הלחימה של מלחמת האזרחים, והגיעה לאדיס אבבה, כשהיא משאירה מאחור את משפחתה, בין היתר כדי להגשים את החלום שלה להתחרות באולימפיאדת קיץ 2012 בלונדון. באדיס אבבה היא הייתה אמורה להתחיל אימונים עם הספורטאי האולימפי אשטו טורה, והיא קיבלה רשות להתאמן עם הנבחרת האתיופית לריצה בינונית. הזמן הטוב ביותר שלה בריצת 1500 מטר כאשר נפגשה עם הנבחרת האתיופית הייתה כ-5 דקות, והובהר לה כי תצטרך להגיע לזמן 4:20 כדי להשתתף בתחרויות.
בינתיים, מחנה האימונים האתיופי עדיין לא הוקם, ועומאר האמינה שכדי להשתפר מספיק כדי להתחרות באולימפיאדה, עליה להגיע לאירופה ולמצוא שם מאמן. חבריה ומשפחתה ניסו להניא אותה מכך, אך היא הייתה נחושה בדעתה. היא שילמה למבריחים לקחת אותה ללוב, שם נכלאה למשך תקופה.
מותה

באוגוסט 2012, בזמן האולימפיאדה, התחילו לצאת דיווחים לא מאושרים על מותה של עומאר, על טביעתה בספינה בדרך מלוב לאיטליה. ב־21 באוגוסט דווח ב־BBC שהתקבל אישור על דבר מותה (שאירע באפריל של אותה שנה) מאת הוועד האולימפי של סומליה.
הפרטים לא איחרו לבוא: עומאר, בת ה־21, עלתה על ספינה קטנה וצפופה עם עוד כשבעים פליטים בניסיון לחצות את הים התיכון לאיטליה. בדרך, אזל הדלק בספינה והספינה צפה ללא כיוון לא רחוק מחופי לוב. כשהגיעה למקום ספינה של הצי האיטלקי, המלחים השליכו חבלים לעבר הפליטים כדי לסייע להם לעלות על סיפון אנייתם. בכאוס שנוצר כאשר הפליטים נלחמו להשיג חבלים, עומאר נחבטה ונפלה למים. עדים ראו אותה שוחה במקום במשך זמן מה, אך לבסוף היא טבעה למוות.
מורשת

סיפורה נכתב בספר Non dirmi che hai paura ("אל תאמרי לי שאת פוחדת"), של ג'וספה קטוצלה, ויצא באנגלית בהוצאת ספרי פינגווין. ב-2015, הסופר הגרפי הגרמני ריינהרד קלייסט הפך את הסיפור לרומן גרפי, בשם Der Traum von Olympia – Die Geschichte von Samia Yusuf Omar ("חלום אולימפי – סיפורה של סאמיה יוסוף עומאר"). הספר נבחר כספר השנה של לוכס לשנת 2015, ויצא בתרגום לאנגלית ב-2016.
קבוצת ספורטאים בסומליה שאבו השראה מסיפורה, וב-2014 החלו לפעול בדרישה לתנאים טובים יותר כדי שסיפור כמו של עומאר לא יחזור על עצמו. לא ברור שישנם נכון לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו השגים לפעולות אלו, וספורטאים נוספים ממשיכים לברוח מסומליה, לפעמים גם בדרכים דומות לאלו בהם נקטה עומאר.
הערות שוליים

↑  "Samiya Yuusf Omar". International Association of Athletics Federations.
↑  Krug, Teresa (20 באוגוסט 2012). "Somali inspiration battles against the odds". Al Jazeera. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Against the Odds: Samiya Yuusf Omar". BBC News. 21 ביולי 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "200 Metres – W". International Association of Athletics Federations. אורכב מ-המקור ב-21 באוגוסט 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Krug, Teresa (3 באוגוסט 2016). "The story of Samia Omar, the Olympic runner who drowned in the Med". The Guardian. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Krug, Teresa (27 באוגוסט 2012). "Grieving for Somali Olympian Samia Omar". Al-Jazeera. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Brundu, Rina. "A Rosebud Exclusive: Samia Yusuf Omar's Italian dream. An interview with Teresa Krug of Al Jazeera". Rosebud.
↑  "Somalia Olympic runner 'drowns trying to reach Europe'". BBC News. 21 באוגוסט 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Samia Yusuf Omar Dead: Somalia Track Star Drowned In Boat Accident Ahead Of London Olympics". The Huffington Post. 21 באוגוסט 2012. אורכב מ-המקור ב-16 במרץ 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  ג'וזפה קטוצלה, תרגום: עתליה זילבר, אל תאמרי לי שאת פוחדת, תל אביב: ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2016
↑  ""Non dirmi che hai paura", la storia di Samia Yusuf Omar raccontata in un libro". il Bo. 19 במרץ 2014. אורכב מ-המקור ב-2017-04-09. נבדק ב-2017-02-23. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Brever, Ariane (31 במרץ 2016). "Helden in Grautönen". Die Zeit (בגרמנית). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "An Olympic Dream: The Story of Samia Yusuf Omar". Publisher's Weekly.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007341778705171  BIBSYS: 15010481  BNE: XX5429528  GND: 1059829444  World Athletics: 14941299  ISNI: 0000 0004 3951 0075  LCCN: no2015055385  NKC: ola2016921267  SUDOC: 187908184  VIAF: 311416444   WorldCat (עם VIAF): 311416444 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סאמיה יוסוף עומאר".
פיגוע הסנפלינג

| --- | --- |
 מקום:  פתח תקווה
 מטרה:  יהודים
 סוג:  פיגוע
 נשק:  סכין
 הרוגים:  1
 פצועים:  0
 מניע:  לאומני
 
פיגוע הסנפלינג היה פיגוע שבוצע ב-16 בספטמבר 2014, בו מחבל פועל בניין ערבי חתך בסכין את חבל הסנפלינג של פועל הבניין היהודי נתנאל עראמי באתר בנייה בפתח תקווה.
הפיגוע

ב-16 בספטמבר 2014 בבוקר יצא נתנאל עראמי, פועל בניין יהודי אב ל-2 מביתו שבמושב אחיעזר ליד לוד לעבודתו באתר בנייה בפתח תקווה.
בסוף יום העבודה מעט לפני שהיה אמור לחזור הביתה, ירד בסנפלינג מהקומות העליונות של הבניין, וחבלו נחתך על ידי פועל בניין ערבי שעבד באותו אתר הבנייה. עראמי נפל אל הקרקע ומת.
על הפיגוע הוטל צו איסור פרסום לחודשיים וחצי, עד 26 בנובמבר 2014, בו הותר לפרסום כי הרצח היה פיגוע לאומני.
לאחר הפיגוע

מספר שבועות לאחר הפיגוע נתפסו 3 עובדים ערבים-ישראלים בחשד לביצוע הפיגוע, אך הם שוחררו לאחר זמן קצר.
נכון ל-2019 כחמש שנים לאחר הפיגוע, הפרט היחיד שידוע על המחבלים הם שהם ערבים-ישראלים בשל העובדה שכל עובדי המתחם היו בעלי אזרחות ישראלית, אך לא ידוע מי ביצע את הפיגוע והוא אחד מהפיגועים היחידים בתולדות מדינת ישראל שלא פוענח עד הסוף ועדיין לא ידוע מי ביצע את הפיגוע.
ראו גם

המהומות בקרב הפלסטינים וערביי ישראל (2014)
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2014
רצח הנערים מתקוע
האומנם

| --- | --- |
 סינגל בביצוע חוה אלברשטיין
 מתוך האלבום כמו צמח בר
 יצא לאור:  1975
 סוגה:  זמר עברי
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  לאה גולדברג
 לחן:  חיים ברקני
 עיבוד:  מתי כספי
 
לאה גולדברג, 1946
הבית הראשון של השיר, בקובץ בסער, 1943
גרפיטי בירושלים ובו שורה מהשיר
"הַאֻמְנָם" ("'האומנם") הוא שיר מאת המשוררת לאה גולדברג, השיר מוכר גם בשם "את תלכי בשדה" שנדפס לראשונה, בפברואר 1943, בעיתון "דבר". בכל הופעותיו בכתבי לאה גולדברג השיר נטול כותרת, אך ההתייחסות אליו (כשיר מולחן) היא על פי המילה הראשונה (או המילים הראשונות) בו.
לשיר חוברו לחנים רבים, הנודע שבהם על ידי חיים ברקני בביצוע של חוה אלברשטיין בעיבודו ובהפקתו המוזיקלית של מתי כספי מתוך אלבומה "כמו צמח בר" שיצא בשנת 1975.
בריאיון ב-2003 סיפרה אלברשטיין כי במקור השיר לא היה אמור להיכלל באלבום. לאחר הקלטת שאר שירי האלבום היא קיבלה משלוח מחיים ברקני מלחין השיר עם המילים והתווים של השיר, והיא וכספי החליטו להקליט אותו. מכיוון שהם כבר היו אחרי ההקלטות ולא היו להם נגנים, התיישב מתי כספי וניגן את השיר לבדו בפסנתר, גיטרה וגיטרה בס. כך השיר נשמר בהקלטה בשירתה של אלברשטיין ובנגינתו של כספי בכלים שונים.
השיר בלחן של ברקני זכה לפופולריות עצומה בישראל.
השיר בביצועה של חוה אלברשטיין נכנס בשנת 1975 למצעד הפזמונים בקול ישראל והגיע למקום הראשון.
במצעד פעמונים השנתי של שנת תשל"ו (1976) הגיע השיר בביצוע של אלברשטיין למקום השני.
בשנת 2024 רשומים באקו"ם למעלה מ-100 ביצועים שונים לשיר בלחן של ברקני.
השיר מבוצע בהופעות ומושמע רבות בכלי התקשורת בהקשרים של אירועים או תקופות בשנה, הקשורים לבקשת סליחה או הזדקקות לחסד וחמלה בין בני אדם.
השיר וניתוחו נלמדים בבתי הספר התיכוניים בישראל במסגרת תוכנית הלימודים השנתית בספרות.