stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבר האחים לחללי הרובע היהודי

| --- | --- |

קבר האחים, מעט לאחר טקס יום הזיכרון 2011
 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  4 באוגוסט 1967 
 קואורדינטות:  31°46′37″N 35°14′35″E﻿ / ﻿31.776832°N 35.242942°E﻿ / 31.776832; 35.242942
  (למפת ירושלים מוגדלת) קבר האחים לחללי הרובע היהודי(למפת ירושלים רגילה) קבר האחים לחללי הרובע היהודי(למפת הרי ירושלים רגילה) קבר האחים לחללי הרובע היהודי(למפת הרי ירושלים מוגדלת) קבר האחים לחללי הרובע היהודי
 
אחד מטקסי הקבורה באתר הגלעד. הנערה עם הקסדה היא שושנה אבידן (קובי), לוחמת גדנ"ע ברובע, ליד גופת אחותה, שולמית קובי
קבר האחים לחללי הרובע היהודי הוא קבר אחים בהר הזיתים, בסמוך לקברי הנביאים, בירושלים, בו טמונים 48 מחללי הרובע היהודי שנהרגו במלחמת העצמאות.
במהלך הקרבות והמצור על הרובע היהודי במלחמת העצמאות נפלו כ-70 חללים, מתוכם כ-30 אזרחים וכ-40 לוחמים - אנשי המחתרות או תושבים שהצטרפו למאמץ המלחמתי וחויילו לאחר מותם והוכרו כחללי מערכות ישראל. ההרוגים בחודשים הראשונים פונו מתחומי העיר העתיקה בתיווכם של הבריטים והובאו לקבורה בהר הזיתים ובסנהדריה, אולם סידור זה נמשך רק עד לתאריך סיום המנדט ב-15 במאי 1948.
בימים שחלפו מעזיבת הבריטים ועד נפילת הרובע נהרגו בו עשרות יהודים. למרות קביעת ההלכה כי בירושלים יש לקבור את המת בו ביום, לא ניתן היה לקבור את המתים בתחומי העיר העתיקה, עקב האיסור ההלכתי לקבור מתים בתחומי ירושלים. בשל כך החליטו רבני הרובע להמתין עד שתתאפשר הקבורה מחוץ לעיר, ובינתיים נשמרו גופות המתים בבית החולים משגב לדך.
הקמת אתר הקבורה הזמני

ארבעה ימים לאחר עזיבת הבריטים, ב-19 במאי, פרצו כוחות סדירים של הלגיון הירדני לעיר העתיקה, וניהלו מלחמה קשה מול התגבורת שנשלחה להגן על הרובע. בימי קרבות אלה הלך המצב והחמיר, ומספר החללים הלך וגדל. בעקבות כך החליטו הרבנים לקבור בכל זאת את המתים באופן ארעי בין החומות. ב-21 במאי נערכה הלוויה קצרה ומהירה תחת הפגזה כבדה ממשגב לדך לכיוון חצר קטנה ליד כיכר בתי מחסה בלב הרובע היהודי. קבר האחים המאולתר דופן בדפנות סוכה, והרב יצחק אביגדור אורנשטיין, שניהל את טקס הקבורה, ביקש את סליחת המתים על שלא נקברו כראוי. טקס נוסף נערך כעבור חמישה ימים ועמו הגיע סף הנקברים לכדי 34 חללים. המתים נקברו זה בצד זה, ללא סימון מדויק מיהו מי. הנקבר הצעיר ביותר היה נסים גיני, ילד בן תשע וחצי, ששימש כקָשָר בין עמדות המגינים, ונורה בידי צלף ירדני והמבוגר בהם היה הרב חיים מנדל קוסטרומצקי, בן 87.
בתום תשעה ימי קרבות, בבוקר ה-28 במאי, נאלצו מגיני הרובע להיכנע בפני הלגיון הירדני, ונלקחו בשבי לירדן למשך כתשעה חודשים. במסגרת תנאי הכניעה אולצו היהודים לפנות את העיר העתיקה עד השעה חמש אחר הצהריים, ולא הותר להם ליטול עמם את המתים מחצר הקבורה הזמנית. לאחר שהרובע ננטש, אספו הירדנים את גופותיהם של 14 חללים יהודים נוספים מרחבי הרובע שטרם הובאו לקבורה, וקברו אותם בקבר המשותף, כך שהמקום הכיל בסך הכל 48 מתים.
במשך 19 שנים לא יכלו מגורשי הרובע היהודי להתייחד עם זכר יקיריהם שנפלו במהלך הקרבות, בשל סירוב שלטונות ירדן לאפשר כניסת אזרחי ישראל לעיר העתיקה. לכן הוקמה בהר הרצל אנדרטת מגיני הרובע היהודי במלחמת השחרור, שעוצבה כסמטה ירושלמית. על קירות הסמטה נרשמו שמותיהם של המתים, גילם ומעט מידע אודותיהם. באנדרטה זו נערכו טקסי אזכרה, וכן על גג קבר דוד המלך, שהיה במשך 19 שנים המקום הקרוב ביותר לעיר העתיקה, אליו יכלו יהודים להגיע. על גג זה מופיעה עד היום כתובת ממלכתית, ובה שמות המתים.
אחרי מלחמת ששת הימים

לאחר כיבוש העיר העתיקה בידי צה"ל, אתרו את מקום הקבורה משה רוסנק, מפקד העיר העתיקה במלחמת העצמאות והרב שלמה זלמן מן-ההר שהיו בין הקוברים, והנחו את אנשי הרבנות הצבאית והחברה קדישא אל המקום, ובסיוען של מתנדבים בני ישיבות חפרו במקום, ולאחר יותר משבועיים של חפירות, הצליחו לאתר את עצמות ההרוגים. למרות שרבים מהחללים זוהו באמצעות רשימותיו של רוסנק ובאמצעות בדיקה פתולוגית, הוחלט שלא לקוברם בנפרד.
ב-4 באוגוסט 1967 (כ"ז בתמוז תשכ"ז נערך טקס קבורתם מחדש של חללי הרובע. הטקס, שנכחו בו אלפים, בהם המשפחות השכולות, לוחמי העיר העתיקה, שרי ממשלה, מפקדי צה"ל ושמנה וסלתה של ירושלים, החל בכיכר בתי מחסה, שם קראו פרק תהלים רוסנק ורב פיקוד מרכז, שמעון רפיקו קדיש הוקרא מפי הרב הראשי, איסר יהודה אונטרמן שאף ספד לנופלים, ומשם הובלו הארונות ברכבים צבאיים לקבר האחים שנכרה בהר הזיתים, בסמוך לקברי הנביאים. משהגיעו למקום, קרא הרב אריה לוין את הקדיש וסגן ראש העיר, הרב שאר ישוב הכהן (שלחם כתף אל כתף עם החללים) הקריא את חזון העצמות היבשות. נשאו דברים הרב הצבאי הראשי שלמה גורן, נציג יד לבנים, ראובן מס, ראש העיר טדי קולק (שקיצר בדבריו) ושר הביטחון, משה דיין. עם הטמנת החללים, נורה מטח כבוד, נאמרה תפילת אל מלא רחמים והוקרא קדיש מפי אחד היתומים.
קבר האחים תוכנן ב-1968 על ידי האדריכלים אריה פטרן ויצחק המבורג כמרובע גדול ממולא באבני סקוריה קטנות, שסביב להם מצבות המסודרות לפי סדר אלפביתי וזהות כולן לסגנון המצבה הצה"לית, כאשר ההבדל היחידי הוא בסמל צה"ל והמספר האישי המופיע רק על מצבות אלו שהוכרו כחללי מערכות ישראל. הכיתוב שנחקק על המצבות התבסס על הידוע בזמנו ובמהלך השנים נעשו מספר תיקונים. ממזרח לקבר ניצב קיר הבנוי מאבנים אי-רגולריות ומדרומו ספסל אבן, להתייחדות עם זכר הנספים. מדרום לספסל, מעבר למחיצת עצי זית ושיחי אלה, נמצאת רחבת מסדרים שבקיר הזיכרון שבמזרחה, הבנוי באבן ירושלמית חקוקות המילים ”כִּי מִדֵּי דַבְּרִי בּוֹ זָכֹר אֶזְכְּרֶנּוּ עוֹד” (ירמיהו ל"א, י"ט), לקיר מספר בליטות המשוות לו מראה מבוצר, ובפינתו קבוע תבליט אבוקת זיכרון. ממערב למתחם כולו, פתוח האזור לאוויר ולתצפית לכיוון העיר העתיקה. החל משנת 1970 ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מתקיים במקום טקס צבאי ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, בנוכחות נציג הממשלה או יושב ראש הכנסת (בשנת 1972 נערך במקום הטקס הממלכתי המרכזי).
אתר הקבורה הזמני ברובע הפך לאחר פינויו לאתר ההנצחה 'הגַלְעֵד'.
לקריאה נוספת

רמי יזרעאל, מדריך כרטא להר הזיתים, הוצאת כרטא, תשנ"ט, עמ' 67-69
משה רוסנק, "הטיפול בקבורת חללי הרובע שנפלו בתש"ח", בתוך" אהרון לירון (עורך), חטא חטאה ירושלים, החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, תשנ"ב, עמ' 3-10
הערות שוליים

↑  בין חללי הרובע היהודי היו, על פי מקורות שונים, שניים או שלושה חללים שנשאו את השם "יצחק מזרחי" ומספר ההרוגים הכולל הוא 69 או 70, בהתאם.
↑  רמי יזרעאל, "האתר להנצחת חללי הרובע היהודי בירושלים", אריאל 183-184, תשס"ח, עמ' 91 (מרשימת החללים שבסוף המאמר נשמטו 38 שמות, הרשימה המלאה נמצאת בספרו של יזרעאל הרובע היהודי במלחמת העצמאות, עמ' 147-150).
↑  ראו תיאורה של עדינה שריון במגילת העיר העתיקה.
↑  אורי סגל המבורגר, "בצאתי מירושלים", לוח ירושלים, תש"ט, עמ' קפא-קפב
↑  הרב אורנשטיין ואשתו נהרגו בהפגזה ימים ספורים לאחר מכן, ונקברו אף הם באותו מקום.
1 2  חטא חטאה ירושלים', עמ' 3
↑  הסירוב היה יוצא דופן, שכן ברוב הפעמים התירו הירדנים להעביר מתים לקבורה במקום אחר.
↑  8 חללים אחרים נקברו במקומות אחרים בתוככי העיר העתיקה ומקומם המדויק אינו ידוע כיום. (חטא חטאה ירושלים עמ' 5-10)
↑  פועה שטיינר, ההר הטוב הזה, חייו ופועלו של הרב שלמה ז. מן-ההר, הוצאת המשפחה ו"רשת צבי"ה", ירושלים תשס"ח, עמ' 195
↑  על פי דיווחו של שמעון זייבלד בתוך: אברהם שנקר (עורך), חוברת שמירת כבוד המת במלחמת ששת הימים, ירושלים, תשכ"ח, עמ' 22
↑  חטא חטאה ירושלים עמ' 4
↑  כל אחד משלושים וארבעה החללים הראשונים ניתן היה לזיהוי לפי מקומו בתוך הקבר, אך מתוך 14 החללים שנוספו בידי הירדנים והיו מוטלים בערבוביא, ניתן היה לזהות רק את גופתו של נסים גיני, מפאת גילו הצעיר (חטא חטאה ירושלים, עמ' 4-5)
↑  תמונת המעמד באתר הרבנות הראשית (בשתי קצוות התמונה ניתן להבחין במנחם בגין ובטדי קולק; תמונה נוספת באתר הארכיון הציוני המרכזי).
↑  נאומו של דיין מובא בספרו מפה חדשה, בעמוד 173
↑  יחיאל לימור, מ"ח חללי תש"ח מהעיר העתיקה הובאו למנוחות בהר הזיתים, מעריב, 4 באוגוסט 1967; 48 חללי העיר העתיקה בתש"ח הובאו למנוחות בהר־הזיתים, דבר, 4 באוגוסט 1967
↑  מעוז עזריהו ומנשה שני, במותם ציוו - אדריכלות בתי הקברות הצבאיים - השנים הראשונות, היחידה להנצחת החייל, תשע"ב, עמ' 69
↑  כגון משה אהרונוב, ששמו נכלל בקבר האחים בטעות: טל מילר, המילואימניקים שמאפשרים למשפחות לסגור מעגל, באתר mynet‏ קריות, 7 באוקטובר 2015 (נכון לאוקטובר 2015, שמו עדיין מופיע על קבר האחים).
↑  בטרם הוחלט על הקצאת השטח לטובת רחבת מסדרים, נקבר בפינת החלקה ראובן ברקת (ולאחר מספר שנים, נטמנה רעייתו לצידו). לאחר מכן, אישים שונים שביקשו להיקבר במקום (כגון רוסנק), נענו בסירוב.
↑  בפע הראשונה: אזכרה לחללי צה"ל - בהר הזיתים, מעריב, 5 במאי 1970
↑  שינוי במועד הטקסים המרכזיים ביום הזכרון, דבר, 13 באפריל 1972; סופר "דבר", אירועי יום הזיכרון, דבר, 18 באפריל 1972
קורסיקה הדרומית

| --- | --- |

מראה העיירה בוניפסיו
 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  קורסיקה קורסיקה
 מושל:  ז'אן-ז'אק פננזי
 נפות במחוז:  2 רבעים, 22 קנטונים, 124 קהילות
 ערים במחוז:  אז'אקסיו (64,432 תושבים ב-2007); פורטו-וקיו (11,326); סארטן (3,055)
 בירת המחוז:  אז'אקסיו 
 תאריך ייסוד:  1 בינואר 1976
 על שם:  קורסיקה, דרום 
 שטח:  4,014 קמ"ר
  ‑ הנקודה הגבוהה:  highest point in Corse-du-Sud 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  162,942 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  34 נפש לקמ"ר (2006)
 קואורדינטות:  41°51′00″N 9°02′00″E﻿ / ﻿41.85°N 9.0333333333333°E﻿ / 41.85; 9.0333333333333 
 אזור זמן:  UTC +1
 www.cg-corsedusud.fr
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קורסיקה הדרומית (צרפתית: Corse-du-Sud) הוא מחוז צרפתי התופס את חלקו הדרומי של האי קורסיקה. בירתו היא בירת קורסיקה, אז'אקסיו.
קורסיקה, המהווה אחד מחבלי צרפת, חולקה לשני מחוזות בשנת 1976, תוך יישום של חוק משנה קודמת; וכך נוצרו קורסיקה עילית וקורסיקה הדרומית. גבולות המחוז החדש חופפים את אלו של המחוז ההיסטורי ליאמון (Liamone) שהתקיים בין 1793 ו-1811.
ב-6 בפברואר 1998 נרצח באז'אקסיו ניצב-המדינה בחבל, קלוד אריניאק, בידי לאומנים קורסיקנים תומכי עצמאות.
מבחינה גאוגרפית מהווה מחוז קורסיקה הדרומית את מחציתו הדרומית של האי קורסיקה. הוא גובל במחוז קורסיקה עילית מצפון, בים התיכון ממערב ובים הטירני ממזרח, כשמדרום מפריד מצר בוניפאצ'יו בין המחוז לבין האי האיטלקי סרדיניה. אקלימו של המחוז הוא אקלים ים-תיכוני, עם חום ויובש בקיץ וטמפרטורות מתונות וגשם בחורף. עם זאת לא נדיר לראות את פסגות ההרים מושלגות עד סוף מרץ. הצמחייה האופיינית היא שיחים נמוכים של קרקע חומצית, אורנים, וחורש של אלון, ערמון ואקליפטוס.
לפי מפקד שנערך ב-2006, 36.7% מהדירות שבמחוז שימשו למגורי-משנה, כלומר, לא כמגורי קבע כי אם בתים למטרת נופש או מטרות אחרות.
קבר האמהות

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°48′07″N 35°31′21″E﻿ / ﻿32.802°N 35.52261111°E﻿ / 32.802; 35.52261111
 he
 
קבר האמהות הוא מתחם קברים קדום בעיר טבריה (בעבר נקרא: "ראס בן עמיס"), שעל פי מסורת יהודית המתועדת לראשונה במאה ה-12, הוא מקום קבורתם של דמויות מקראיות, ברובן בני משפחתו של משה, שמקום קבורתם אינו מוזכר בתנ"ך (מלבד מרים).
מקור המסורת המופיעה לכאורה לראשונה בספר המסע של יעקב בן נתנאל הכהן (1187 לספירה), המתאר את קבר "יוכבד ועמה שמונה צדקניות". אזכור נוסף מאותה תקופה (1187-1244 לספירה), נמצא בחיבור הפיוטי "קברי אבות" מאת פנחס בן יצחק, המונה גם את קבר מרים, שעל פי הכתוב בספר במדבר נקברה בקדש. מנחם החברוני (1215 לספירה) מוסיף וטוען כי קבורים במקום יוכבד, צפורה, אליעזר וגרשום. קברה של אלישבע בת עמינדב במקום נזכר לראשונה בכתבי יעקב השליח (1258-1270 לספירה), יחד עם "ד' קברים ואינם יודעים שמותם".
בדורות האחרונים מותג המקום בפרט כקברי בלהה וזלפה נשות יעקב. אך התיאור המוקדם ביותר המזהה את קברם במקום הוא בספר ימי מוהרנ"ת מאת נתן מברסלב (1823) ומוסיף שגם חולדה ואביגיל נקברו במקום וטוען ש"יש אומרים" שגם אסתר, ומוסיף: "יש חילוקי דעות על קצת מהנזכר לעיל, אבל על כל פנים, לפי דעת כולם מונחים שם הרוב מהצדקניות הנזכרות לעיל". משה ריישר (1860 לערך) טען בספרו שערי ירושלים כי הוא מסופק האם בלהה וזלפה קבורים שם. מנחם מנדיל ראבין (1890 לערך) טען בספרו מסע מירון כי גם חנה ודבורה קבורים באתר.
מראה פנים המתחם (חוקרי המקומות הקדושים ישראל מאיר גבאי, ישראל הרצברג והארכאולוג ד"ר יוסף סטפנסקי ציינו שהבינו משני כתבי יד עתיקים כי ייתכן שציון האבן הנמצא כיום הוא קברה של מרים, והקיר האחורי עומד על פתח המערה בה קבורים השאר)
הקברים > זיהוי הקברים מהמאה ה-12 - המאה ה-13

יוכבד, עם שמונה צדקניות (זיהוי משנת 1187 לספירה)
מרים (זיהוי משנת 1187-1244 לספירה)
צפורה (זיהוי משנת 1215 לספירה)
אליעזר בן משה (זיהוי משנת 1215 לספירה)
גרשום (זיהוי משנת 1215 לספירה)
אלישבע בת עמינדב, עם ארבעה קברים (זיהוי משנת 1258-1270 לספירה)
הקברים > זיהוי הקברים מהמאה ה-19

חולדה (זיהוי משנת 1823 לספירה)
בלהה (זיהוי משנת 1823 לספירה)
זלפה (זיהוי משנת 1823 לספירה)
אביגיל (זיהוי משנת 1823 לספירה)
אסתר (זיהוי משנת 1823 לספירה)
חנה (זיהוי משנת 1880-1888 לספירה)
דבורה (זיהוי משנת 1880-1888 לספירה)
היסטורית המבנה

בעבר ציינו את הקבר אבני בזלת שחורות, אך בתחילת המאה העשרים הן נעלמו ולא נותר מהן סימן, בעיקר בעקבות הבניה החדשה בקריית שמואל.
בחקירה שעשה הרב יעקב משה טולידאנו בשנת תשט"ז נמצא באחת המפות באזור טבריה ציון קבר קדוש. חלקה זו הייתה רשומה בטאבו ע"ש "כוללות הספרדים רמב"ה" וכך זוהה המקום כ"קבר האמהות".
בקיר הדרומי של הגדר מופיע שלט האומר: "זה הקיר עומד על הקברים". מתחת לשלט יש גומחה להדלקת נרות.
לקריאה נוספת

ישראל הרצברג, מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל
הערות שוליים

| קברי צדיקים בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| ירושלים | קבר דוד המלך • קבר שמעון הצדיק • קברי הסנהדרין • בית הקברות היהודי בהר הזיתים • קברים נוספים |  |
| יהודה | מערת המכפלה • קבר רחל • קבר ישי ורות • קבר אבנר בן נר • קבר עתניאל בן קנז • בית העלמין היהודי העתיק בחברון |  |
| שומרון | קבר יוסף • קבר איתמר בן אהרן הכהן • קבר אלעזר בן אהרן הכהן • גבעת פינחס • קבר יהושע בן נון • קבר כלב בן יפונה |  |
| הגליל | קבר רבי שמעון בר יוחאי • קבר יונתן בן עוזיאל • קבר רבי יהודה הנשיא • קברי מרדכי ואסתר • בית הקברות היהודי העתיק בצפת • מערת שם ועבר • מערת הלל • קברים נוספים |  |
| טבריה | קבר רבי מאיר בעל הנס • קבר הרמב"ם • קבר רחל אשת רבי עקיבא • קבר האמהות • קברים נוספים |  |
| חיפה | קבר אבדימי דמן חיפה • בית העלמין היהודי הישן של חיפה |  |
| קברים נוספים | נבי רובין • נבי ימין • קבר שמואל הנביא • קבר הבאבא סאלי |  |
פרשת מיס סטון

גלויה עם ציור של החטופות אלן מריה סטון (בול') וקתרינה צ'ילקה (אנ').
האחראים לפרשת מיס סטון - סבה מיכאילוב (מק'), יאנה סנדנסקי (אנ'), קראסטיו אסנוב (אנ') וחריסטו צ'רנופייב (אנ').
אלן מריה סטון (בול')
פרשת מיס סטון (בבולגרית: Афера „Мис Стоун“; במקדונית: „Афера Мис Стон“) היה חטיפתן של המיסיונרית הפרוטסטנטית האמריקאית, אלן מריה סטון, ועמיתה המיסיונרית הבולגרית ההרה, קתרינה סילקה (אנ') ידי הארגון המהפכני הפנים-מקדוני, שאירעה ב-21 באוגוסט 1901.
היסטוריה

ב-1901, אחת הבעיות העיקריות שעמדה בפני הארגון המהפכני הפנים-מקדוני הייתה היעדר משאבים לחימוש. בעיה זו נדונה בישיבת הנהגת הארגון בקיוסטנדיל, בולגריה באותו קיץ. בפגישה זו, טען דלצ'ב כי שוד קטן רק פוגע במוניטין של הארגון ולא מועיל לפתרון הבעיה. גוצה דלצ'ב (אנ') אישר למיכאיל גרדז'יקוב (אנ') לבצע חטיפה של אנשים עשירים במקדוניה בשביל להשיג כספים, אך הוא נכשל. דלצ'ב עשה 2 ניסיונות נוספים שלא צלחו עם טורקים ויוונים עשירים. מאוחר יותר, הוא פיתח תוכנית לחטיפת בנו של הפוליטיקאי הבולגרי, איוואן גשוב, שנכשלה גם היא. לאחר מכן, הציע יאנה סנדנסקי (אנ'), לחטוף את פרדיננד הראשון, מלך בולגריה במהלך ביקורו במנזר רילה, שלא התקבלה על ידי דלצ'ב, שהאמין כי יש לבצע את החטיפה בשטח האימפריה העות'מאנית. תוכנית נוספת שלא מומשה הייתה חטיפה של טורקי עשיר, ליד העיירה סימיטלי (אנ'), על ידי חריסטו צ'רנופייב (אנ') ויאנה סנדנסקי. יאנה סנדנסקי, חריסטו צ'רנופייב וסבה מיכאילוב תכננו לחטוף את סולימאן ביי, אך בשל מחלתו של האחרון, פעולה זו גם נכשלה.
סנדנסקי נמשך אז לרעיון לחטוף את המיסיונרית הפרוטסטנטית של בנסקו. הפלוגה בראשות וויווד יאנה סנדנסקי (אנ'), תת-וויווד חריסטו צ'רנופייב (אנ'), ותת-וויווד קראסטיו אסנוב (אנ') ביצעו את החטיפה של אלן מריה סטון (בול') וקתרינה צ'ילקה (אנ') ב-21 באוגוסט 1901, בין העיירה בנסקו לעיר בלגואבגרד (אז, יישובי האימפריה העות'מאנית; כיום, יישובי בולגריה).
מטרת החטיפה הייתה לקבל כופר כבד, ולסייע כלכלית לארגון המהפכני הפנים-מקדוני. היו ניסיונות להחזיר את 2 הנשים על ידי הרשויות העות'מאניות והבולגריות, הארגון הצבאי צ'טה (אנ') והוועדה המקדונית העליונה (אנ'). הרשויות העות'מאניות עצרו לתקופה קצרה את בעלה של קתרינה, גריגור צ'ילקה (אנ'), באשמה מופרכת של סיוע ושיתוף פעולה עם החטיפה. לעיתים נחשב למקרה של תסמונת סטוקהולם (כאשר החוטפים אף סייעו לצ'ילקה ללדת את בתה), הפרשה הסתיימה לאחר משא ומתן אינטנסיבי בתחילת 1902, כחצי שנה לאחר החטיפה. ב-18 בינואר 1902, שולם כופר של 14,000 מטבעות עות'מאניים לארגון המהפכני הפנים-מקדוני בעיירה בנסקו. 2 הנשים שוחררו ב-2 בפברואר ליד העיר סטרומיצה.
האירוע זכה לסיקור נרחב של התקשורת באותה תקופה וכונה לעיתים קרובות כ-"משבר הערובה המודרני הראשון של אמריקה".
לקריאה נוספת

Пандев, Константин (1983). Аферата "Мис Стоун". Спомени, документи и материали (בבולגרית). Мая Вапцарова. София: Издателство на Отечествения фронт. OCLC 10725712.
Carpenter, Teresa (2003). The Miss Stone Affair: America's First Modern Hostage Crisis!. Simon & Schuster. ISBN 978-0-7432-0055-4.
Cochran, Richard M. (2014). Katerina Stephanova Tsilka (PDF). Institute for Albanian & Protestant Studies.
הערות שוליים

↑  Marcel Cornis-Pope, John Neubauer eds., History of the Literary Cultures of East-Central Europe: Junctures and disjunctures in the 19th and 20th centuries, Volume 2, John Benjamins Publishing, 2006, ISBN 9027293406, p. 361.
↑  Perry, Duncan M. (1988). The Politics of Terror: The Macedonian Liberation Movements, 1893-1903. Duke University Press. p. 104. ISBN 9780822308133. ארכיון מ-2021-03-07. נבדק ב-2021-03-07.
↑  Daniel, Robert L. (1970). American philanthropy in the Near East, 1820-1960. Ohio University Press. p. 135. ISBN 9780821400630. ארכיון מ-2020-10-29. נבדק ב-2021-03-07.
↑  Sherman, Laura Beth (1980). Fires on the Mountain: The Macedonian Revolutionary Movement and the Kidnapping of Ellen Stone. East European Monographs. p. 89. ISBN 9780914710554. ארכיון מ-2020-11-02. נבדק ב-2021-03-07.
קאנון (אלבניה)

הקאנון (באלבנית: Kanun) הוא מערך חוקי התנהגות אלבניים מסורתיים המתחלק ל-13 קבוצות חוקים לפי נושאים: כנסייה, משפחה, נישואים, בית, טובים, בעלות, עבודה, העברת בעלות, הבטחות, נזקים, עבירות על החוק, חוק משפטי, יוצאים מן הכלל. הקאנון הועבר מפה לפה עד המאה ה-19, כאשר Shtjefën Gjeçovi העביר אותו לנוסח כתוב.
לפי המסורת האלבנית הקאנון נוסח על ידי האציל האלבני Lekë Dukagjini במאה ה-15 וחל על שבטי צפון אלבניה וקוסובו. מאוחר יותר חלו שינויים בחוקים והם קוימו עד המאה העשרים.
הקאנון קבע בפרטי פרטים את ההתנהלות בנקמות דם, איך קובעים מי המטרה, סדר הקדימות בין הגברים של המשפחה יריבה, איך יכול מי שנקבע כמטרה להתחמק וכדומה. בתקופת השלטון הקומוניסטי ניסו לשרש מנהגים אלה. אחרי התפרקות השלטון הקומוניסטי, כשהשלטון והמשטרה נתפסו כלא יעילים, התחילו לשוב למנהגי הקאנון, אך חלק גדול ממנו נשכח.
הבסה (אלבניה) מתייחס לפרק "הבטחות" שבקאנון.
קאטי סארק

| --- | --- |

אוניית המוזיאון "קאטי סארק" בגריניץ', 2005
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  קליפר
 דגל הצי:  
 חברת ספנות:  John "Jock" Willis (1869-1895)
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Scott & Linton
 הוזמנה:  1 בפברואר 1869
 תחילת הבנייה:  1869
 הושקה:  22 בנובמבר 1869
 תקופת הפעילות:  16 בפברואר 1870 – 1895 (כ־24 שנים)
 אחריתה:  אוניית מוזיאון
 מיקום:  גריניץ', לונדון
 מידות
 הֶדְחֶק:  2,100 טון
 תפוסה:  963 טון
 אורך:  212.5 רגל
 רוחב:  36 רגל
 שוקע:  20 רגל
 נתונים טכניים
 מהירות:  17.5 קשרים
 גודל הצוות:  28–35 איש
 מספר תרנים:  3
 שטח המפרשים:  2,972 מטר מרובע
 הנעה:  מפרשים, מעטה רוחבי שלם
הקאטי סארק בגריניץ'
קאטי סארק (באנגלית: Cutty Sark) היא ספינה מסוג קליפר אשר נבנתה בשנת 1869 ושימשה כאוניית סוחר משנת בנייתה ועד שנת 1954, עת הפכה למוזיאון. "קאטי סארק" הייתה הקליפר האחרונה שנבנתה. הספינה נפגעה בשרפה ב-21 במאי 2007 עת עברה שיפוץ.
מקור השם

המונח "קאטי סארק" מקורו בשפה הסקוטית ומשמעו "חצאית קצרה" או "תחתונית". הספינה קרויה על שם כינוייה של הדמות "נאני" משירו של רוברט ברנס משנת 1791 "תאם או'שאנטר" אשר לבשה את החצאית קאטי סארק וכונתה על שם החצאית. הדמות שבחרטום הספינה קרויה "נאני" על שם הדמות.
היסטוריה

הספינה תוכננה על ידי הרקולס לינטון ונבנתה בשנת 1869 במספנות דמבארטון שבסקוטלנד על ידי חברת הספנות סקוט ולינטון, אולם זו פשטה רגל בעת הבנייה. המשך הבנייה מומן על ידי חברת William Denny & Brothers והספינה הושקה ב-22 בנובמבר באותה שנה.
הספינה נועדה לייבא תה לאנגליה. באותה תקופה הייתה חשיבות רבה להגעת יבול התה הטרי מדי שנה מסין לאנגליה. הספינה שהגיעה ראשונה קיבלה את המחירים הגבוהים ביותר (בשל הביקוש הרב).
הספינה תוכננה להפליג במהירות רבה (במטרה שתהא המהירה שבין ספינות הקליפר). במרוץ שנערך בשנת 1872 בין "קאטי סארק" לקליפר "תרמופיליי", בשל נזק שאירע להגה של "קאטי סארק", אף ששתי הספינות עזבו את נמל שאנגחאי ב-18 ביוני, הגיעה הספינה ללונדון רק ב-18 באוקטובר, ואולם, התרמופיליי הגיע שבוע לפניה (ב-11 באוקטובר) ועל כן נחשבת הגעתה של "קאטי סארק" בתקופה של 122 ימים ועם הגה שבור להישג גדול.
תחילת השימוש בספינות קיטור ובניית תעלת סואץ קיצרו את מועדי הבאת התה והפכו את ספינות הקליפר למיותרות. "קאטי סארק" עברה לשמש בייבוא צמר מאוסטרליה. בשל העובדה שבאחת מהפלגותיה הצליחה לעבור את המרחק ב-67 ימים -הספינה הצליחה לעבור 666 ק"מ ב-24 שעות, במהירות ממוצעת של 15 קשרים (27.75 קמ"ש) נחשבה לספינה המהירה ביותר באותה עת ביחס לגודלה.
בשנת 1895 נמכרה לחברה הפורטוגזית "פריירה" (Ferreira) ושמה שונה ל"פריירה" על שם החברה, אף שבפועל המשיכו לכנות אותה "פקוונה קמיסולה" - "Pequena Camisola" ("חצאית קצרה" בפורטוגזית - תרגום של שמה הסקוטי).
בשנת 1916 נמכרה הספינה בשנית, הורדו מפרשיה במספנה בקייפטאון, הותקן לה מנוע, ושמה שונה ל"מאריה דו אמפארו". בשנת 1922 נקנתה על ידי רב החובל וילפרד דאומן אשר השיב לה את מפרשיה והשתמש בה כספינת אימונים נייחת. בשנת 1954 הועלתה על המבדוק בגריניץ' שהוכן עבורה על מנת שתשמש כמוזיאון.
המוזיאון

מוזיאון "קאטי סארק" הפך לאחת האטרקציות התיירותיות החשובות ביותר ברובע גריניץ'. מיקום הספינה לחוף נהר התמזה, בקרבת המוזיאון הימי הלאומי ופארק גריניץ' והגישה הקלה אל הספינה שהוצבה לצד הדרך מהנמל ומתחנת הרכבת הקלה של הדוקלנדס אל שוק גריניץ' היו אחדים מהגורמים לפופולריות זו.
המוזיאון מנוהל על ידי קרן הנאמנות קאטי סארק (Cutty Sark Trust) שבראשה עמד הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו. הספינה הוכרזה כאתר לשימור בעל חשיבות עליונה (Grade I listed monument), ועל שמה קרויה תחנת הרכבת הקלה הסמוכה.
במוזיאון מוצגת ההיסטוריה של ספינות הקליפר ויבוא התה לאנגליה, וכן תצוגה של דמויות מחרטומי ספינות.
המוזיאון > השרפה

בשנת 2007 החלו שיפוצים באתר המוזיאון במטרה להגביה את הספינה בכ-3 מטרים על מנת לאפשר בניית אולם תצוגה מתחת לספינה. 
בבוקר ה-21 במאי 2007, עת הייתה הספינה בשיפוצים פרצה שרפה באתר הספינה. השרפה נמשכה כמה שעות, ומרבית חלקי העץ שנותרו במבנה עלו באש. מאחר שלמעלה ממחצית מחלקי העץ של הספינה הוסרו ממנה לצורך עבודות שחזור חלקים אלה ניצלו מן האש. כמו כן, רק כ-5% מהמפרשים המקוריים ניזוקו בשרפה (היתרה הורדה לצורך עבודות שחזור). עלויות השחזור של הספינה בשל נזקי האש הוערכו ב-5 - 10 מיליון ליש"ט מעבר לתקציב השיפוץ של המוזיאון (שעמד על 25 מיליון ליש"ט).
תיאור הספינה

"קאטי סארק" היא אחת משלוש ספינות ששרדו מתקופתה שנבנתה בשיטה של שלד ברזל ופלדה, ודפנות עשויות עץ.
טונאז': 921 טנות (2,608 מטר מעוקב)
אורך השלדה:64.8 מטרים
רוחב הספינה: 11 מטרים
שוקע מתחת לפני המים: 6.4 מטרים
אזכורים בתרבות

הויסקי "קאטי סארק" קרוי על שם הספינה המופיעה על תווית הבקבוק.
בספר המדע בדיוני "מאדים הכחול" מאת קים סטנלי רובינסון מתוארת הספינה כמפליגה בימים החדשים שנוצרו על גבי כדור הארץ בעקבות התפרצויות געשיות באנטארקטיקה.
מופיעה בשיר "Single Handed Sailor" של להקת דייר סטרייטס, מתוך אלבומה השני.
הערות שוליים

↑  מילון סקוטית - אנגלית
↑  תיאור השיפוצים
↑  דיווח ברשת ה-BBC על השרפה
↑  מאמר בעיתון הדיילי טלגרף
| מוזיאונים וגלריות בלונדון |
| --- | --- | --- |
| מוזיאונים | המוזיאון הבריטי • מאדאם טוסו • המוזיאון הימי הלאומי • מוזיאון צ'רצ'יל וחדרי המלחמה של הקבינט • מוזיאון ג'פרי • מוזיאון הורנימן • מוזיאון הילדות V&A • מוזיאון המדע • מוזיאון המלחמה האימפריאלי • מוזיאון העיצוב • מוזיאון לונדון ומוזיאון בדוקלנדס • מוזיאון התחבורה של לונדון • מוזיאון ויקטוריה ואלברט • מוזיאון טייט בריטניה • מוזיאון טייט מודרן • המוזיאון להיסטוריה של הטבע • מוזיאון סואן • מוזיאון פרויד • קאטי סארק • מוזיאון שרלוק הולמס • מוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית • אוסף ולקם |  |
| גלריות | הגלריה הלאומית • אוסף וולאס • בית סאמרסט – גלריית קורטולד, אוסף גילברט, חדרי הארמיטאז' • גלריית דאליץ' • גלריית הדיוקנאות הלאומית • גלריית הייווארד • גלריית סרפנטיין • גלריית סאצ'י • גלריית המלכה |  |
לרשימת מוזיאונים מלאה ראו: מוזיאוני לונדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7597982-2  LCCN: n50078270  VIAF: 141507222   WorldCat (עם VIAF): 141507222 
הצלמית בחרטום הספינה
"קאטי סארק" מפליגה
תצוגת מגורי מלחים בתוך הספינה
פרנסואה קופה

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1842 פריז, צרפת 
 פטירה:  23 במאי 1908 (בגיל 66) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  François Édouard Joachim Coppée 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סן לואי 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  אסכולת הפארנאס 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (9 בפברואר 1876)  פרס מונטיון (1872)  פרס אמיל אוז'ייה (1895)  Vitet Prize (1876)  Prix Lambert (1869)  מפקד בלגיון הכבוד (26 ביולי 1896)  קצין בלגיון הכבוד (31 בדצמבר 1888)  מסדר הוורד  קצין במסדר כתר האלון  מפקד במסדר התהילה התוניסאי 
 חתימה:   
 
פרנסואה קופה (בצרפתית: François Coppée; ‏26 בינואר 1842 – 23 במאי 1905) היה משורר, מחזאי וסופר צרפתי.