stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסח חברוני
הערות שוליים

↑  על פי הביוגרפיה האנגלית שבתוך "כתבים מתימטיים" (ירושלים תשכ"ח): 12 באפריל; על פי הידיעה על מותו ב"מעריב" (ד"ר פ. חברוני ז"ל, מעריב, 15 במרץ 1963): 14 במרץ; על פי הערך באנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו (דוד תדהר (עורך), "ד"ר פסח חברוני", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך טו (1966), עמ' 4766): י"ח באדר תרמ"ח.
↑  Hoechheimer, Elijah ben Hayyim, שבילי דרקיע על הלכות קידוש החודש, ווארשא: B.S.Lewensteina, 1836. (בעברית)
↑  היום – חלוקת פרס וייצמן למדע מטעם עירית ת"א, מעריב, 7 בפברואר 1963; פ. חברוני, ג. שמידט וי. תלמי חתני "פרס וייצמן למדע", דבר, 8 בפברואר 1963.
↑  תמר לנדאו, קוראים כותבים: בקשתו האחרונה של ד"ר חברוני ז"ל, מעריב, טור 2, 1 באפריל 1963.
↑  גדעון תלפז, פרטיזנית, מתמטיקאי ופלמ"חניקית: פסח חברוני, מעריב, טורים 2–3, 25 בפברואר 1972; א. ח. אלחנני, חייו של גאון ירושלמי נידח, דבר, 21 באפריל 1972.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309572105171  GND: 125084544  ISNI: 0000 0000 5394 2246  LCCN: n90716409  MGP: 104331  NTA: 160955874  SELIBR: 237420  VIAF: 68098454   WorldCat (עם VIAF): 68098454
רכילות

רכילות, אונורה דומייה
ציור של נשים מרכלות משנת 1892
שד נושף רכילות, סימון פריסיוס
רכילות היא שיח שנושאו המרכזי הוא אנשים אחרים כגון מכרים, קרובים וידוענים. רכילות עוסקת בהפצת מידע שלא זכה לפרסום רחב, לעיתים תוך חדירה לפרטיות; ועוסקת בדרך כלל בשערוריות, נושאים שהם בגדר לשון הרע ובשמחה לאיד. משמעות המלה והשימוש בשורש ר'כ'ל' (להפצת מידע) בעברית היו במקורם הקדום שליליים בלבד. בשפה המודרנית נוספו למונח משמעויות נוספות.
רכילות משמשת לשיתוף והפצה של עובדות, דעות ודברי בדיה כאחת. לרוב מיוחסת לרכילות אמינות נמוכה, ופעמים רבות מתפשטות בדרך זו עובדות שגויות ומידע בדוי שכל תכליתו הוא לעורר עניין שווא בנושאי השיחה.
בעת העתיקה, המשתמשים בדרכי המסחר היו מעבירים ידיעות וסיפורים ממקום למקום, וימי השוק היו ימי המפגש בין אוכלוסיות שונות. הרוכלים, שנדדו עם מרכולתם, היו המקור לידיעות מסעירות וחדשות תוססות. זה מקור המלה "רכילות", או הביטוי "הולך רכיל". אלו אותם סוחרים הנודדים המעבירים גם ידיעות, ו"רכילות".
באקדמיה

כיום מתרכז העיסוק האקדמי ברכילות בתפקידה ביחס ליחסי כוח גלויים ונסתרים בחברה.
רכילות בתקשורת המונים

אמצעי התקשורת, ובפרט אלה מהם הנחשבים לצהובונים, מקדישים מקום גם לרכילות. פורץ הדרך בתחום זה במדינת ישראל הוא העיתונאי אלכסנדר זאובר שנתן חלק רחב בעיתונו "עיתון מיוחד" לענייני הרכילות של אנשי היישוב ואף שם בעיתונו פינת שידוכים ובדיחות. טור הרכילות של "העולם הזה" בשם "רחל מרחלת על כל העולם" נכתב בדרך כלל על ידי העיתונאים השונים בעיתון, על-פי מידע שהביאה שולה תבור. בזמנו נחשב טור זה לאחד ממאפייני העיתונות הצהובה ב"העולם הזה", אך ברבות השנים הפך מודל לטורי הרכילות בעיתונות הישראלית. טור רכילות מאוחר יותר היה "ציפורה", של העתון "חדשות" (לאחר סגירת "חדשות" עבר המדור למקומון העיר), שסיפק לקוראיו מידע כדוגמת "הילה נחשון אקס אסי דומב, הגיעה למסיבה שעשה איציק קטורזה, איזה רופא שיניים ביוקנעם. דאגו להכיר לה איזה מישהו, ולא עבר זמן רב והשניים יצאו יחד" (22.9.06).
מדורי הרכילות חלחלו בהדרגה לעיתונים היומיים, אם כי גם בטרם מיסודם נהגו בעיתוני הערב לפרסם ידיעות חברה, בין היתר במדור "מיד לפה מפה לאוזן" שהתפרסם במעריב החל משנת 1948.
בין העיתונאים שעסקו בכתיבה רכילותית: גיל משעלי, גל אוחובסקי, עירית לינור, ציפה קמפינסקי, אורי סלעי, שלומי לאופר, גפי אמיר, גיל ריבה, ליאורה גולדנברג-שטרן ואחרים.
בשנות התשעים המוקדמות הקימו במוסף "7 ימים" של ידיעות אחרונות את המדור "שליחות קטלנית" אותו כתבה גפי אמיר. בשנת 1997 התמנה גיל ריבה ככתב הרכילות של המוסף. בתקופתו הפך המדור עוקצני במיוחד והיה אימת הסלבריטאים והפוליטיקאים. לזכותו נזקפו לא מעט חשיפות עיתונאיות שהביכו את ממשלות נתניהו, ברק ושרון. ריבה פרש מהעיתון בשנת 2001 את מקומו תפסו עם השנים העיתונאים יגל בר-קמא, אריק מילמן, יסמין לוי ואדווה מלמד.
אחיזתם של טורי הרכילות בעיתונות הישראלית גברה בתחילת המאה ה-21, וכך יכולים גם קוראי "הארץ", שנמנע במשך שנים רבות מלכלול טור רכילות, לקרוא במוסף TheMarker ענייני רכילות על אישים בולטים בנוף הכלכלי הישראלי.
סיקור הלוויות ובפרט של אלמונים שמעטים הכירו היא דוגמה לצורה נפוצה של רכילות באמצעי התקשורת בישראל.
רכילות כמנגנון פיקוח

הרכילות היא אחד מהאמצעים הבלתי פורמליים החשובים ביותר לשמירת הנורמות החברתיות וחיזוקן.
בשל העובדה שהרכילות מגלה גם את הנורמות וגם את מידת החריגה מהן, היא משמשת כערך לסיפוק מידע על העולם החברתי.
הרכילות מגבירה את נאמנות אנשי הקבוצה לערכיה, ואי ידיעה זו מגבירה את חרדתו ומדרבנת אותו להתנהל בהתאם למקובל.
רכילות משמשת כמגנון פיקוח גם בשל העובדה שאדם שנמנה עם קבוצה כלשהי ומוסר לה מידע אודות אנשים אחרים, גורם לו בעצם להשתייך לקבוצה ולהימצא במרכז תשומת הלב.
למעשה ניתן להסיק שאנשים החרדים למקומם בחברה, נוטים להפיץ דברי רכילות יותר מאשר אנשים אחרים וזאת כדי להתקבל ולהצליח בקרב קבוצות ההתייחסות שלהם.
הנחת יסוד נוספת טוענת שמרכלים בדרך כלל על אנשים שחרגו והפרו את הנורמות החברתיות המקובלות בקבוצה. על פי הנחה זו, הרכילות היא במובן של "שיפוט חברתי" של הסוטים מהנורמות.
הרכילות מסייעת בהעברת מידע שבעזרתו לומדים חברי הקבוצה אילו התנהגויות מקובלות ואילו לא.
הרכילות מהווה מעין סנקציה חברתית בלתי ישירה כלפי החורגים מהנורמות ומשמשת כאזהרה לאדם הנוהג בניגוד לקוד ההתנהגות המקובלת.
רכילות בעידן הדיגיטלי

הרשתות החברתיות הן אמצעי יעיל לתקשורת רחבה המחברת בין פרטים רבים של קבוצה. הרשתות מאפשרות טווח רחב יותר של חיבורים דיגיטליים חברתיים מאשר בעבר. כדוגמה פייסבוק מאפשרת לפרט להתחבר לעד 5000 חברים מכל העולם, לצד היכולת לקחת חלק בקבוצות וקהילות של הפייסבוק ולהיחשף לאנשים שאין חברים בפייסבוק. כך יכולתם של אנשים לעקוב אחרי אנשים אחרים דרך הפייסבוק גדולה יותר מבמרחב הלא וירטואלי אשר מחוץ לרשת החברתית.
לפי מספר דאנבר, ככל שקבוצת הדיון גדולה יותר, כך ישנה נטייה להיווצרות של שיחות קטנות יותר בתוכה. כמו כן מספר המשתתפים האידיאלי בהתדיינות הוא 4 משתתפים. האפשרות לייצר קשרים ברשתות החברתיות, מייצרת רשת רכילות חוצת יבשות, ובשל כך פייסבוק מהווה פלטפורמה לרכילות שלא נראה כמותו בעבר. בעידן הפרה-דיגיטלי, רכילות הייתה חלק מפרקטיקה שלוקחים בה חלק פרטים החיים יחדיו ומדברים את אותה השפה, אך כיום רכילות עברה גלובליזציה, והיא נחלקת על ידי אנשים שמגיעים מרקעים תרבותיים שונים המדברים שפות שונות.
גרג אטוון (Greg Atwan) ואוון לושאן (Evan Lushan) טובעים בספרם "ספר הפייסבוק" את המונח "Facebook friend whore", כביקורת על הניסיון לייצר קשרים חברתיים, עם כמות אנשים גדולה כך שמבחינה קוגניטיבית אינה אפשרית עבור פרט. בהקשר של רכילות, הניסיון לייצר קהילה גדולה יותר מהאפשרי של חברים משפיעה על ההתנהגות של רכילות, כאשר היית נעשית באופן רגיל, בו קבוצות היו קטנות יותר.
בשנים האחרונות הרשתות חברתיות מקבלות ביקורת רבה בגלל השפעתן השלילית על החיים של אנשים. לדוגמה ב-2016, פורסמה כתבה על מקרה בו אדם שם קץ לחייו בעקבות שיימינג ברשת חברתית. המקרה העלה שאלות בנוגע לאחריות של פייסבוק על חיי אדם.
ראו גם

לא תלך רכיל בעמיך
איסור לשון הרע
לקריאה נוספת

אהרן בן-זאב, רכילות, רגשות ומוסר, עיון מג, 1994, עמ' 417–426.
דניאל סטטמן, רכילות, לשון הרע ומוסר, עיון מג, 1994, עמ' 399–416.
עידו פכטר, הלכות רכילות: קריאה ביקורתית חדשה בשיטת ר' ישראל מאיר הכהן מראדין בספרו 'חפץ חיים', אקדמות 26, 2011, עמ' 141–155.
אורי בית אור, רכילות, עלון וקהילה, שורשים, ט',תשנ"ו (1996), עמ' 152–174, הוצאת יד טבנקין
Facebook and Philosophy, and the Evolution of facebook, pp. 173–179
Facebook and philosophy: what's on your mind?, Chicago: Open Court, 2010, Popular culture and philosophy, ISBN 978-0-8126-9675-2
הערות שוליים

↑  יניר יגנה‏, אשר בן ה-14 שנפגע מברק בזיקים הובא למנוחות: "השמחה הפכה לאבל", באתר וואלה, 16 באוקטובר 2019
↑  אור רביד, ‏מאות מלווים את תמר פניגשטיין בדרכה האחרונה: "מזועזעים מהטרגדיה הנוראה", באתר ‏מאקו‏, 4 בדצמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536026905171  BnF: cb11981819c (data)  LCCN: sh85055982  TDVİA: nemime
נטשה בדמן

| --- | --- |

 לידה:  6 בדצמבר 1966 (בת 58) בזל, שווייץ 
 מידע כללי
 מדינה:  שווייץ 
 משקל:  52 ק"ג 
 גובה:  1.65 מטרים
 www.nataschabadmann.ch
 ספורט
 ענף ספורט:  טריאתלון 
 הישגים
 פרסים והוקרה:  ספורטאי השנה בשווייץ  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
נטשה בדמן (גרמנית: Natascha Badmann; נולדה ב-6 בדצמבר 1966) היא טריאתלתית מקצוענית משווייץ והייתה האישה האירופאית הראשונה שניצחה באליפות העולם של  איש הברזל. היא ניצחה באליפות העולם באיש הברזל בקאילואה-קונה, הוואי ב-1998, 2000, 2001, 2002, 2004 ו-2005.
ביוגרפיה

בדמן עובדת בשווייץ כעובדת סוציאלית, ודוברת גרמנית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית. כעת היא מתגוררת בוינצנאו, שווייץ ביחד עם בעלה טוני ובתה אנסטסיה.

בתה אנסטסיה נולדה מספר ימים לפני שמלאו לה 18.

היא מכונה "הגברת השווייצרית" (Swiss Miss) בדמן זכתה באליפות איש הברזל העולמית שלה בהיותה בת 29, כשמלאו לבתה 13 שנים. בעלה הוא המאמן והתזונאי טוני הסלר.
באיש הברזל הוואי 2007, נחבלה בדמן בחלק האופניים ופצעה את כתפה ואת עצם הבריח שלה. בעוד היא התכוונה להמשיך לרוץ, הסלר שכנע אותה לנשור על מנת למנוע מהפציעה להחמיר. באותו המרוץ ב-2006, בעיות קיבה כמעט גרמו לה לפרוש שוב. משלב מוקדם במירוץ, עצרה בדמן והקיאה. היא נאבקה כדי להמשיך והחלה ללכת. ברגע דרמטי ובסיוע תמיכה רבה ממעריציה המריעים, בדמן הבוכה החלה לרוץ. היא סיימה במקום העשירי עם הזמן הגרוע ביותר שלה במרתון 3:27:54.
למרות שהיא סיימה במקום השני באליפות העולם של איש הברזל 2004, הרי שבדמן נחשבת כמנצחת במירוץ היות שהמנצחת הראשונה, הגרמניה נינה קראפט, נפסלה, אחרי שהיא הודתה בשימוש במשפרי ביצועים האסורים מסוג אריתרופויאטין.
בדמן נודעת ביכולתה המובילה בקטע האופניים באיש הברזל, ובשל גישתה החיובית (בדמן תכופות נראית מחייכת ומגיבה באופן פעיל לצופיה במהלך חלק גדול מהמרתון).
הערות שוליים

↑  עמוד עובדות של פאוורמן על נטשה בדמן, powerman.com
↑  "עבור נטשה בדמן, "אמונה עמוקה" היא המפתח להצלחה באיש הברזל", ironman.com‏ 28 בנובמבר 2001
↑  "מתיו דייל מספר על נטשה בדמן: שש פעמים אלופת עולם באיש הברזל", ironman.com‏ 11 באוקטובר 2007
↑  "נטשה בדמן: האלופה חמש פעמים מדברת על קונה", ironman.com‏  19 בנובמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 105972961X  ISNI: 0000 0004 3950 9234  NKC: xx0204167  VIAF: 311416434   WorldCat (עם VIAF): 311416434
מיתוס עשרת האחוזים של המוח

מוח האדם
מיתוס עשרת האחוזים של המוח הוא תפיסה מוטעית לפיה האדם הממוצע משתמש רק בעשרה אחוזים ממוחו ואילו שאר חלקי המוח נשארים ללא שימוש. המיתוס טוען גם שניתן להתאמץ ולשפר את האינטליגנציה ובכך להגדיל את אחוז השימוש במוח. למרות שהמיתוס נפוץ בפסיכולוגיה הפופולרית, הוא שגוי מבחינה מדעית.
מקור המיתוס

המיתוס משמש גופים מסחריים שונים הנעזרים בו כדי לטעון שהם יכולים לשפר את הפוטנציאל המוחי של האדם. היו שחשבו כי מקורה בציטוט של אלברט איינשטיין, אך אין תיעוד לכך שאיינשטיין אמר דבר כזה. אחרים טוענים שמקור הטענה באבי הפסיכולוגיה המודרנית ויליאם ג'יימס, מתוך מאמר שכתב ב-1908 ובו נאמר "אנחנו משתמשים רק בחלק קטן של הפוטנציאל המנטלי והפיזי שלנו". אחרים טוענים כי המקור הוא בקארל לאשלי, שפרסם תוצאות מחקר שעשה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, בו הסיר חלקים מקליפות המוח של חולדות ולמרות זאת הן המשיכו לתפקד וללמוד דברים חדשים. טענות דומות הוצגו גם במקרים בהם היה פער בין חומרת הנזק המוחי לבין חומרת התסמינים.
הפרכת המיתוס

פאנל מומחים של מועצת המחקר הלאומית בארצות הברית הגיע למסקנה כי אין תמיכה למיתוס. קיימות מספר ראיות להפרכת הטענה.
ראשית, המוח הוא איבר יקר מאוד, במונחים של צריכת החמצן והמזון בגוף. המוח צורך מעל עשרים אחוזים מהחמצן בנשימה, למרות שהוא מהווה רק 2% ממשקל הגוף האנושי. לא סביר שתהליך הברירה הטבעית היה מותיר רקמה יקרה שאינה מועילה. שנית, מחקרים על נזק מוחי מראים כי גם כאשר הנזק אינו נרחב, יש לו השלכות משמעותיות. בדומה לכך, גירוי חשמלי של אזורים שונים במוח במהלך ניתוחי מוח מראה כי אין אזורים שלא יוצרים תגובה כלשהי. כאשר קיימים אזורים במוח שאינם בשימוש (למשל אזור ראייה אצל אנשים עיוורים), הם מצטמצמים או שמקבלים תפקידים חדשים.
המיתוס בתרבות

ב- 1996 יצא הסרט פנומן שעוסק באדם שמסוגל פתאום להשתמש בחלקים יותר נרחבים במוחו. ב-2014 יצא סרט המדע בדיוני לוסי (נכתב ובוים על ידי לוק בסון) העוסק במיתוס ואף מייחס לו כוחות על טבעיים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Scott O. Lilienfeld, et al, 50 Great Myths of Popular Psychology, Wiley-Blackwell, 2010, עמ' 21-25
↑  The Energies of Men, p. 12
↑  "Is Your Brain Really Necessary?", באתר Science,‏ 12 בדצמבר 1980
חואן אלונסו

חואן אלונסו (בספרדית: Juan Alonso;‏ 13 בדצמבר 1927 – 8 בספטמבר 1994) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת השוער. היה לשוערה של ריאל מדריד בכל חמש הזכיות הרצופות שלה בגביע אירופה לאלופות בשנות החמישים.
ביוגרפיה

חואן אלונסו נולד ב-13 בדצמבר 1927 בהונדריביה, חבל הבסקים, שבספרד. אחיו, גבריאל אלונסו, היה גם כן לכדורגלן. כנער אלונסו שיחק בקריזפה, קבוצה מקומית, בגיל 15. בשנת 1946 החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון לוגרונס מהליגה השלישית שם שמר על השער בצורה טובה בעונת 1946/47. בסוף אותה עונה אלונסו עשה מבחן כניסה לסלטה ויגו שם אחיו התחיל שנה לפני כן. מאמנה אז, ריקרדו זאמורה השוער האגדי של נבחרת ספרד, לא קיבל אותו בכך שאמר: "הילד הזה לא יהיה מועיל לי. הוא לעולם לא יהיה שוער טוב והוא בהחלט לא מעוניין בסלטה".
משם אלונסו היה חייב לעשות שירות צבאי בפרול, לכן הוא השיג אישור מהרשויות הצבאיות לשחק בקבוצה המקומית ראסינג פרול ששיחקה באותה העת בליגה השנייה. במהלך שתי עונות עימה הצליח להפגין יכולת שוערות טובה שלא נעלמה מעיני קבוצות רבות.
ביוגרפיה > ריאל מדריד

לאחר שסיים את שירותו הצבאי חתם אלונסו בריאל מדריד בשנת 1949. החתמתו הומלצה על ידי שוערה אז, חוסה באנון, שנאלץ לפרוש ממשחק באותה שנה עקב פציעה. אלונסו בכלל היה אמור להיות לשוער השלישי של ריאל אחרי אדאוטו וגרסיה מרטין, אך קיבל את ההזדמנות ביום הרביעי של עונת 1949/50 בלה ליגה עקב פציעות של השניים. הופעת הבכורה הייתה ב-25 בספטמבר 1949 במשחק חוץ נגד ריאל סוסיאדד. מאז ועד למשך כל שנות החמישים הפך לאחד מעמודי התווך של ריאל מדריד הגדולה שזכתה בחמישה גביעי אירופה רצופים וב-5 תוארי ליגה.
אלונסו התאפיין כשוער בעל ביטחון, שלווה, יכולת מיקום טובה, רפלקסים ואינטואיציה נהדרת לצפות את היריב. במשך שלוש עונות (1951–1954) שיחק לצד אחיו ששיחק בעמדת הבלם. הקריירה שלו הייתה לא קלה מכיוון שהיה צריך להילחם עונה אחר עונה על עמדת השוער הפותח, אך אף אחד מהשוערים שריאל החתימה לא הצליח לחטוף את מקומו.
בטורניר גביע העולם למועדונים 1952 הלא רשמי שנערך בקראקס שבקולומביה עלה מעמדו של אלונסו כשוער. במשחק הגמר בו ריאל ניצחה נגד בוטפוגו הוא נתן הופעה מרשימה עם הצלות נהדרות, ובסיום הטורניר נבחר להיות לשחקן המצטיין. עם צירופו של אלפרדו די סטפנו בעונת 1953/54 התארים החלו להגיע למועדון ויצרו את אחת הקבוצות המיתולוגיות בתולדות הכדורגל. בנוסף לכך זכה במהלך עונת 1954/55 גם בתואר אישי, פרס הזאמורה המוענק לשוער הטוב ביותר בלה ליגה.
לאחר ששיחק בשלושה משחקי גמר גביע אירופה ברציפות נגד סטאד ריימס, פיורנטינה ומילאן בהתאמה אלונסו איבד את מעמדו בשנת 1959 עקב מחלה בריאות. דבר זה מנע ממנו לשחק בשליש האחרון של עונת 1958/59 ומה שהיה גם אמור להיות לגמר גביע אירופה הרביעי שלו. מאז היה כמעט ולא פעיל במשך שנה בגלל המחלה, שכן אף על פי שלכאורה לא הייתה כלל רצינית, הוא לא קיבל את הסמכות ההדדית הספורטיבית לחזור לשחק. כאשר קיבל את האישור הוא נפצע מחוסר פעילות במשחק הקאמבק שלו נגד אתלטיקו מדריד ב-21 בפברואר 1960. התנגשות עם אדלרדו גרמה לו שבר עצם הבריח ואובדן ממושך נוסף. לאור עובדה זאת ריאל האריכה את חוזהו של אלונסו לשנה נוספת אך הוא לא שיחק עוד משחק רשמי עבורה. הוא זכה בתואר גביע אירופה החמישי שלו, הגביע הבין-יבשתי ובאליפות בעונת 1960/61 מבלי שהשתתף ישירות באף אחד מאותם טורנירים.
אלונסו עשה את הופעתו האחרונה בה במשחק המחווה שלו נגד ריבר פלייט, ועזב את ריאל בסוף עונת 1961/62. אחר כך שיחק שנה נוספת לפני שפרש ממשחק בפלוס אולטרה מהליגה השנייה.
תארים

אליפות ספרד (5): 1953/54, 1954/55, 1956/57, 1957/58, 1960/61
גביע אירופה לאלופות (5): 1955/56, 1956/57, 1957/58, 1958/59, 1959/60
פרס זאמורה: 1954/55
כפר בירעם

| --- | --- |
כפר בירעם בשנת 1938
כפר בירעם בשנת 1938
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז הגליל
 נפה:  נפת צפת
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  12,250 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  צו צבאי
 תאריך נטישה:  13 בנובמבר 1948
 יישובים יורשים:  דובב, קיבוץ ברעם
 דת:  נוצרים, מרונים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  710 (1945)
 קואורדינטות:  33°02′37″N 35°24′51″E﻿ / ﻿33.04348056°N 35.41404444°E﻿ / 33.04348056; 35.41404444 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אצבע הגליל מוגדלת) בירעם(למפת אצבע הגליל רגילה) בירעם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בירעם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בירעם  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שרידי בית הכנסת העתיק בכפר ברעם. צילום מתחילת המאה ה-20
כנסיית בירעם, כיום בתחום גן לאומי ברעם
בית הקברות המרוני בבירעם, הנמצא עדיין בשימוש
פנים הכנסייה בעונת חג המולד
בִּרְעָם (בסורית: ܟܦܪ ܒܪܥܡ; בערבית: كفر برعم, בתעתיק מדויק: כפר בִּ֫רְעַם) היה כפר מרוני בגליל העליון. תושביו פונו ממנו במלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו. מאז, הם מנהלים מאבק משפטי משותף עם עקורי הכפר איקרית, במטרה לשוב לאדמותיהם. על אדמות הכפר הוקמו היישובים היהודיים דובב[דרוש מקור] וברעם.
על פי ממצאים ארכאולוגיים, התקיים באתר יישוב יהודי בתקופת בית שני, ובתקופת המשנה והתלמוד. יש הסוברים כי מדובר ביישוב היהודי ברעם, וכי היישוב המרוני משמר את שמו.
היסטוריה

כפר בירעם היה כפר נוצרי מרוני בגליל העליון, כ-11 קילומטר צפון-מערבית לצפת וכ-4 קילומטר דרומית לגבול הצפון המפריד בין ישראל ללבנון. הכפר השתרע על גבעות בגובה 750 מטרים מעל פני הים. בין בתי הכפר נמצאו חורבות של יישוב יהודי מימי המשנה והתלמוד, ושרידי בית כנסת עתיק.
המשכיל הצרפתי ויקטור גרן אשר ערך מסעות מחקר וכתב ספרים שהיו סיכומי מסעותו החקר הגאוגרפיים וארכאולוגיים  שלו, כתב על בירעם המרונית:
בכפר בירעם יושבים 500 מרונים רובם דלים ואביונים. בכנסייה שנבנתה לפני 30 שנה בקירוב משרתים שלושה כמרים, אשר הם עצמם עובדי אדמה פשוטים, כמוהם כבני עדתם... עכשיו אין היהודים באים להשתטח על הקברים ... בדקתי מקצתם ובהם שניים לא הרחק משרידי בית הכנסת שהזכרתי ראשון. ונוכחתי שעתה הם ריקים וכבודם גלה ושמם נמחה. באחד מהם יש שלושה תאים תת-קרקעיים קמורי תקרה שבתוך כל אחד מהם היה מקום לשני מתים. אחד הוסב לימים לבור מים"
ב-1945 היו בכפר 710 תושבים, רובם הגדול מרונים. הכפר שכן על 12,250 דונם, ש-1,200 מהם היו שייכים לכנסייה המקומית. אדמות אלה הופקעו בשנת 1953. תושבי הכפר עסקו בעיקר בחקלאות, במספר רב של שטחים חקלאיים שהיו בבעלותם ובהם היו מטעי עצי פרי וכרמי זיתים.
היסטוריה > כיבוש הכפר

ב-29 באוקטובר 1948, במלחמת העצמאות, נכבש הכפר, ללא התנגדות התושבים, על ידי חטיבה 7 של צה"ל וב-7 בנובמבר נערך לתושבי הכפר מפקד אוכלוסין, אשר נשמר במשרד המיעוטים, דאז בצפת.
במסגרת החלטת הצבא לפנות רצועה ברוחב של 5–15 ק"מ בצד הישראלי של הגבול עם לבנון מכל הכפרים הערביים שנמצאו בה, ב-13 בנובמבר נצטוו התושבים לעזוב את כפרם ולעבור כחמישה קילומטרים צפונה, לתוך תחומי לבנון, אף על פי ששלושה ימים קודם לכן, בישיבת דיווח של המושל הצבאי של הגליל העליון המזרחי, אמר המושל, אלישע סולץ, לדוד בן-גוריון, שהיה דאז ראש הממשלה ושר הביטחון כי "למרוניטים (המרונים) יש להתייחס בידידות". חלק מהתושבים אכן גלו ללבנון, אך הצבא התיר לחלק אחר לעקור לכפרים ערביים אחרים בישראל, רחוקים יותר מן הגבול. עשרות מהם נשארו באזור הכפר והסתתרו בוואדיות ובמערות בציפייה שצה"ל יאפשר להם לשוב לבתיהם.
ב-20 בנובמבר 1948 נפגשו נציגי התושבים עם שר המיעוטים, השר בכור-שלום שטרית, שהיה בביקור בכפר השכן ג'ש (גוש חלב). בפגישה נמסר לנציגים כי על התושבים לעבור לכפר גוש חלב, אשר נמצא במרחק של כ-4 קילומטרים מכפרם. וזאת, על פי עדות התושבים, מספר נציגי מדינה - השר שטרית, המושל הצבאי סולץ, נציג משרד הביטחון יוסף יעקובסון וקצין הקשר עמנואל פרידמן - הבטיחו להם שהם יוכלו לחזור לכפרם כעבור שבועיים, והוצאתם נובעת מהמצב הביטחוני הרעוע בצפון ובשל החשש להתקפות פתע מכיוון לבנון.
צה"ל אישר לעשרה שומרים, תושבי הכפר, להישאר בתחומו על-מנת לשמור על רכוש התושבים שפונו. שומרים אלה גורשו על ידי המשטרה לאחר כשישה חודשים מיום הצבתם.
היסטוריה > לאחר 1948

באפריל 1949 הוחכרו שטחי היבול של הכפר, על-אף התנגדות התושבים בעלי הקרקעות, לחברה יהודית. הפועלים שהועסקו היו ערבים מהגליל.
ב-21 ביולי 1949 נפגשו נציגי תושבי כפר בירעם עם השר בכור-שלום שטרית ותבעו את מימוש הבטחתו להשיבם לכפר. השר ענה במברק אשר הגיע ב-30 ביולי אותה השנה, ובו נכתב: "אנא התאזרו במעט סבלנות".
באוקטובר 1949 ביקשו נציגי כנסיית בירעם להשתמש באדמות הכנסייה בכפר. הממשל אישר לאנשי הכמורה להחכיר את האדמות לעונה אחת, חורף 1949 בלבד. למעשה, עד תום הממשל הצבאי לא הורשו העקורים לבקר בכפר, ולא בשטחים הפרטיים אשר בבעלות הכנסייה המקומית.
בדצמבר 1949 הוכנה תוכנית לגירוש אנשי הכפר שהתגוררו בג'ש, יחד עם יישובים ערביים נוספים, אך היא לא יצאה לפועל עקב התנגדותם של משה שרת ואליעזר קפלן.
באוגוסט 1951 פנו נציגי כפר בירעם למספר משרדים ממשלתיים, בהם משרד הדתות, בבקשה להשתמש באדמותיהם על-מנת לקיים את משפחותיהם. התשובה הגיעה באותו החודש מדוד ענת, קצין הקשר לעדות הנוצריות, ובה נאמר, בין השאר, כי "מר סתוי, המושל הצבאי בגליל, בירר את עניין האדמות עם משרד החקלאות ונקבע שתושבי הכפר רשאים לקבל פיצויים על התקופה שאין ביכולתם ליהנות מיבולים אלה".
לאחר מלחמת ששת הימים החלו עקורי הכפר לבקר בשרידי הכפר, לקיים במקום אירועים וטקסים דתיים ולראשונה הביאו את מתיהם לקבורה במקום. בית הקברות פעיל גם כיום, ובו מצבות קבורה משפחתיות מונומנטליות. הכנסייה השוכנת בתחומי גן לאומי ברעם, נפתחת לקהל בעת חגים ואירועים. כמו כן, הם נוהגים לקיים מדי שנה בגן הלאומי קייטנה לילדים ממשפחות העקורים.
לקריאה נוספת

מרדכי אביעם, החפירה והמחקר של בתי הכנסת העתיקים בבירעם, מכמנים, 20, תשס"ז, עמ' 33–42
מרדכי אביעם, בתי הכנסת העתיקים של ברעם, קדמוניות, ל"ה, 2, תשס"ג, עמ' 118–125
רות עמירן, שבר תבליט מקושט מבית-הכנסת בכפר-ברעם, ארץ ישראל, ג', תשי"ד, עמ' 178–181
הערות שוליים

1 2 3 4  נתונים מסקר הכפרים (1,945) שהוצגו מחדש בספר Hadawi Village statistics 1,945 Classification of Land and Area Ownership in Palestine Beirut 1,970 ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
1 2  זאב וילנאי, מדריך ארץ ישראל, ירושלים, דפוס "יהודה", תשי"ד-1954: "בין בתיו שרידי בית כנסת קדום, מחורבות היהודים היפות והמענינות ביותר בארץ".
↑  רבקה שפק-ליסק, ברעם היה כפר יהודי עד המאה ה-13 e-mago, 3/12/2009
↑  לפי מקורות אחרים מדובר ב-300 איש. אין נתונים מדויקים על מספר תושבי הכפר באותה התקופה, אך הדעה הרווחת היא שהיה מדובר במספר מאות.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 316.
↑  דוד בן-גוריון, מן היומן, עמ' 354
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 317.
↑  פרשת כפר בירעם ועקוריו, באתר האינטרנט "כפר בירעם - אדם אדמה ושורשים ברי-קיימה", שהקים "ועד עקורי כפר בירעם"
↑  חורפיש הייתה בתכנית המגורשים מישראל, באתר "פורטל הכרמל והצפון", ‏9 באוקטובר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 156476268   WorldCat (עם VIAF): 156476268
דפיברילטור

עמדת דפיברילטור ולצידה שילוט בכמה שפות
דפיברילטור ציבורי, עמדת החייאה חכמה
דֵּפִיבְּרִילָטוֹר (באנגלית: Defibrillator; לפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: מַפְעֵם) הוא מכשיר העושה טיפול דפיברילציה, ומחזיר קצב לב לפעולה סדירה על ידי מתן שוק חשמלי ללב, באמצעות שתי אלקטרודות שמצמידים לגוף החולה בסמיכות ללב. השוק החשמלי משתק רגעית את פעולת הלב וכך, כאשר הלב חוזר לפעולה, הוא יכול לפעום בצורה סדירה. הפעולה עצמה נקראת דפיברילציה. השימוש העיקרי במכשיר זה הוא במצבים של פרפור חדרים וסוגי טכיקרדיה מסכנות חיים אחרות, וכן בפעולות החייאה.
חולים שנמצאים בסכנה של פרפור חדרים עשויים להזדקק לדפיברילטור נשתל (ICD), היכול לזהות מצבים בהם זקוק החולה לשוק חשמלי כדי לחזור לפעילות לבבית תקינה ולטפל בהם באמצעות שוק חשמלי. יתרונות של מכשירים אלו לעומת דפיברילטורים חיצוניים הוא שהם מאפשרים לחולה חופש תנועה ואינם גורמים בדרך כלל לכוויות. לעיתים הדפיברילטור המושתל משולב גם עם קוצב לב (CRTD).
ישנם כמה סוגים של דפיברילטורים בהם משתמשים במקומות שונים, כמו מכוני כושר ומכונים רפואיים שונים, החל מבתי חולים וכלה באמבולנסים.
יחידות ניידות הופכות להיות זמינות

הצבת דפיברילטורים ניידים באמבולנסים היוותה פריצת דרך עיקרית. פרופסור פרנק פנטרידג' (Prof. Frank Pantridge) מבלפסט שבצפון אירלנד, יזם זאת בשנות ה-60 המוקדמות. דפיברילטורים ניידים הם מהכלים החשובים ביותר שאמבולנסים נושאים. הם הדרך המוכחת היחידה להחיות אדם שנמצא בדום לב, אשר אנשי רפואת החירום לא היו עדים לו, והוא עדיין נמצא במצב של פרפור חדרים או טכיקרדיה חדרית בזמן הגעת הצוות הרפואי, או המפעילים של המכשיר.
שיפורים הדרגתיים בעיצוב דפיברילטורים, שמבוססים חלקית על העבודה בפיתוח גרסאות מושתלות שלהם (ראה בהמשך) הובילו לנגישות של דפיברילטורים חיצוניים אוטומטיים. אלה מסוגלים לנתח את קצב הלב בעצמם, לאבחן את המקצבים שניתן לטפל בהם בעזרת הלם חשמלי ואז נטענים בהתאם כדי לטפל. משמעות הדבר שאינה נדרשת מיומנות קלינית לצורך השימוש בהם, מה שמאפשר לאנשים חסרי מיומנות רפואית להגיב ביעילות למקרי חירום.
סוגים

דפיברילטורים יכולים להיות חיצוניים, פנימיים (עם מגע ישיר בלב כאשר החזה פתוח), או מושתלים, בתלות בסוג המכשיר בו משתמשים. כמה יחידות חיצוניות, ידועות גם כדפיברילטורים אוטומטיים חיצוניים (AED – Automated External Defibrillators), הופכים את אבחנת הפרעות הקצב שבהן ניתן לטפל לאוטומטית, כלומר אנשים שאינם בעלי ידע רפואי או צופים מן הצד יכולים להשתמש בהם בהצלחה עם הכשרה בסיסית בלבד, או במקרים מסוימים ללא הכשרה כלל.