stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב ברלינסקי
הערות שוליים

↑  לפי שרון עידן כתב רשת ב ומרצה על תל אביב, פרסום בעמוד הפייסבוק שלו.
↑  הכתבה בנענע10(הקישור אינו פעיל, 5.8.2021)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012342757005171  VIAF: 22148874529749621580   WorldCat (עם VIAF): 22148874529749621580
יהודה בן אלעזר

| --- | --- |
 מקום פעילות:  כאשאן, האימפריה הספווית
 השתייכות:  יהדות רבנית, אריסטוטליות
 תחומי עיסוק:  פילוסופיה, רפואה, אסטרונומיה
 חיבוריו:  "חובת יהודה"
 
 תפקידים נוספים:  דיין
 
רבי יהודה בן אלעזר (ריב"א) היה רופא ופילוסוף יהודי-פרסי בן המאה ה-17 שפעל בעיר כאשאן.
קורות חיים

לא רבות ידוע על חייו של רבי יהודה בן אלעזר. אביו, רבי אלעזר, כנראה היה אחד ממנהיגי הקהילה היהודית של העיר כאשאן (במרכז איראן), וכנראה אולץ להתאסלם ביחד עם כל שאר בני הקהילה בזמן רדיפות מצד השאה עבאס השני בן השושלת הספווית שנמשכו בין השנים 1656-1662. רדיפות אלה מתוארות בכרוניקה של באבאי בן לוטף. כעבור השנים הקהילה הורשתה לשוב ליהדותה.
ידוע שר' יהודה בן אלעזר שימש כרב ודיין בכאשאן, ובמקצועו היה רופא. שלט בשפות עברית, ארמית, פרסית, פרסית יהודית וערבית. הוא חיבר מספר חיבורים בנושאים מגוונים ומתוכם רק חלק שרדו; מאמר אחד שחובר בשנת 1660 דן ברפואה, מאמר שני הוא חיבור על אסטרונומיה בפרסית יהודית (1665), מאמר שלישי קצר עוסק ביין ומאמר רביעי שנקרא "תמסאל-נאמה" (ספר האלגוריות) על מוסר.
ספרו החשוב והידוע ביותר של ר' יהודה בן אלעזר הוא חיבורו הפילוסופי בפרסית יהודית "חובות יהודה", שעוסק באריכות בסוגיות החשובות של הפילוסופיה היהודית. על פי פרופ' דוד ירושלמי, הלשון הפרסית שבה משתמש ריב"א בחיבור זה היא לשון הפרוזה הפרסית הקלאסית המלומדת במיטבה. פרקי הסיום של הספר כתובים בעברית, אך שאר החיבור כתוב בפרסית יהודית, מתוך כוונה שהוא יהיה קריא עבור כמה שיותר מבני הקהילה.
על תוכן הספר כתב פרופ' ירושלמי:
הקורא אינו יכול שלא להתפעל מעומק למדנותו ושליטתו האנציקלופדית של ריב"א בתחומים שונים ומגוונים וביניהם כל ספרי המקרא, משנה, תלמוד, מדרש, קבלה, הגות, תורת חז"ל ופרשנות יהודית וכן ענפי מדע והשכלה של תקופתו ובהם רפואה, אנטומיה, הנדסה, מתמטיקה, אסטרונומיה, כימיה, לוגיקה, בלשנות, אטימילוגיה, ספרות, שירה ועוד. מידע עשיר זה שזור ומעובד בטקסט שבארגונו ובמגמתו היסודית הוא הגותי, ספקולטיבי ואפולוגטי, ומטרתו להוכיח שתורת ישראל (התורה בכתב ובע"פ) והדת היהודית הינן רציונאליות במהותן ועולות בקנה אחד עם דרישות השכל וההגיון.
ריב"א מתבסס ב"חובות יהודה" על מקורות מגוונים, ובעיקר יהודיים, אך התפישה הכוללת מושתת על יסודות אריסטוטליים, כפי שיסודות אלה הובנו בעולם המוסלמי והיהודי בימי הביניים.
ספר "חובת יהודה" יצא לאור בתרגום לעברית על ידי פרופ' אמנון נצר בשנת 1995. שאר כתביו של ריב"א עודנם בכתב יד.
לקריאה נוספת

"חובות יהודה" לרבי יהודה בן אלעזר, מתרגם ומהדיר: אמנון נצר, הוצאת יד בן צבי והאוניברסיטה העברית, 1995.
Moreen, Vera B., 'A Seventeenth Century Iranian Rabbi’s Polemical Remarks About Jews, Christians, and Muslims, in Safavid Iran and Her Neighbors, ed. Michel M. Mazzoui (Salt Lake City: University of Utah Press, 2003).
הערות שוליים

↑  דוד ירושלמי, ‏הספרות הפרסית יהודית וספר "חובות יהודה", פעמים 67, אביב תשנ"ו, עמ' 149-160.
קרל פוזי

| --- | --- |
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל 
 עיסוק:  ספרן, מרצה באוניברסיטה, פילוסוף, היסטוריון 
 
קארל ג'פרי פוזי הוא פילוסוף ישראלי. פרופסור אמריטוס בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קרל פוזי קיבל את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת ייל בארצות הברית בשנת 1971.
תחומי המחקר של פוזי כוללים את הפילוסופיה של המתמטיקה, לוגיקה פילוסופית, ההיסטוריה של הפילוסופיה (במיוחד עמנואל קאנט וקודמיו). פרסומיו כוללים:
פילוסופיית המתמטיקה של קאנט: מאמרים מודרניים, ספרינגר, 1992. ISBN 978-0-7923-1495-0
חישוביות: טורינג, גדל, צ'רץ' ומעבר להם (עם ג'ק קופלנד ואורון שגריר), MIT Press, 2013.מסת"ב 978-0262527484ISBN 978-0262527484 .
פוזי היה המנהל האקדמי של הספרייה הלאומית בישראל.
הערות שוליים

↑  "Prof. Carl Posy". נבדק ב-7 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Carl Posy – PhD, Yale University, 1971". People. Israel: Hebrew University of Jerusalem. נבדק ב-30 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Carl Posy – PhD, Yale University, 1971". People. Israel: Hebrew University of Jerusalem. נבדק ב-30 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Carl J. Posy". MIT Press. נבדק ב-30 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Waldoks, Ehud Zion (27 בנובמבר 2007). "National Library to be Established in Jerusalem". נבדק ב-30 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Former Academic Director of the National Library of Israel to speak at UNC at Chapel Hill | sils.unc.edu, web.archive.org, ‏2014-07-07
↑  National Library to be established in Jerusalem | LISNews:, web.archive.org, ‏2020-03-03
רצח אבי סספורטס ואילן סעדון

| חלק מהאינתיפאדה הראשונה |
| --- | --- |
 תאריך:  1989 
 מקום:  מחוז הדרום 
 סוג:  רצח 
 
בשנת 1989 נחטפו ונרצחו החיילים אבי סספורטס ואילן סעדון, השניים נפלו קורבן להוראתו של מנהיג חמאס שייח' אחמד יאסין לאנשי ארגונו, שהוקם זמן קצר קודם לכן, לחטוף ולרצוח חיילים ישראלים כדי שינוהל משא ומתן לשחרור אסירים מהחמאס תמורת גופותיהם. גופתו של אילן סעדון נמצאה רק ב-1996, בעזרת מידע מודיעיני שהעבירו גורמים פלסטינים לישראל, פיגוע זה היה פיגוע הטרור הראשון שביצע החמאס בישראל.
רקע

בדצמבר 1987, עם תחילת האינתיפאדה הראשונה הוקם ארגון החמאס על ידי אנשי האחים המוסלמים ובראשו שייח' אחמד יאסין ומוחמד טאהא. יאסין הנחה את פעיליו לחטוף חיילים ישראלים ולרצוח אותם, בכוונה שגופותיהם ישמשו מאוחר יותר במשא ומתן לשחרור אנשי חמאס העצורים בישראל. סלאח שחאדה, באותה העת מפקד הזרוע הצבאית של החמאס בצפון הרצועה, הורה על ביצוע חטיפות חיילים והנחה את המבצעים ממקום מושבו בכלא הישראלי.
במשימה עסקו אנשי "חוליית 101" ("الوحدة 101") של חמאס. בראש החוליה עמד מוחמד שראתחה, יתר חברי החוליה היו עבד-רבו אבו חוסה, ממקימי הזרוע הצבאית של החמאס ומקורב לשחאדה, מוחמד נאזימי נאסר ומחמוד מבחוח.
אבי סספורטס

סמל אבי סספורטס נולד ב-19 באוקטובר 1968, גדל והתחנך באשדוד ובה התגורר עד הירצחו. כנער התנדב בתנועת נוער לנוער ובמשמר האזרחי. בנובמבר 1986 התגייס לצה"ל ושובץ ביחידת מגלן.
ב-16 בפברואר 1989 עלה סספורטס לטרמפ בצומת הודיה, ברכב בו נסעו שני אנשי חמאס, מחופשים לחרדים אשר ככל הנראה רצחו אותו זמן קצר לאחר מכן. החיפושים אחר סספורטס לא העלו דבר. במהלך החיפושים אחרי אילן סעדון נמצאה גופתו של סספורטס (7 במאי) קבורה בשדה סמוך למקום החטיפה. הוא הובא למנוחות בבית העלמין הצבאי באשדוד.
אילן סעדון

רב-טוראי אילן סעדון, בן העיר אשקלון, גויס בסוף דצמבר 1988 ושובץ כנהג ביחידת שריון. הוא הוצב באתר ההנצחה בלטרון לביצוע עבודות שונות. ב־3 במאי 1989 יצא לחופשה קצרה ועשה את דרכו עם חבר בטרמפים מלטרון לכיוון בתיהם. השניים הגיעו לצומת ראם (מסמיה), שם עצר להם בשעה 19:30 רכב מסוג סובארו בצבע לבן בעל לוחיות זיהוי ישראליות. ברכב ישבו מוחמד נאזימי נאסר ומחמוד אל-מבחוח מחופשים לחרדים. השניים הזמינו את החיילים לנסיעה עד אשקלון. סעדון עלה לרכב לבדו שכן המושב האחורי היה עמוס בציוד בדרך שאיפשרה לנוסע אחד בלבד לעלות לרכב.
החוטפים תכננו להוביל את החייל למחנה הפליטים ג'בליה ברצועת עזה, שם המתין להם מוחמד שראתחה, אך לאחר שראו סיור של צה"ל בדרכם, שינו את כיוון נסיעתם ונסעו לכיוון פלמחים. במהלך הנסיעה נאבק סעדון בחוטפיו והם ירו בראשו. את גופתו טמנו השניים באתר גרוטאות באזור פלמחים.
אילן סעדון > החיפושים

יומיים לאחר מכן, ב-5 במאי, הוכרז סעדון, שבושש לחזור לבסיסו, נעדר. באותו היום נמצאה מכונית הסובארו הלבנה נטושה בפרדס ליד בית לאהיא, במכונית התגלו כתם דם גדול וטביעות אצבעותיו של סעדון. חיפושים נרחבים החלו נערכים בין אזור צומת אחים לגדר רצועת עזה, בשדות מפלסים וברצועה. במהלך החיפושים התגלתה ב־7 במאי גופתו של אבי סספורטס ליד צומת גבעתי. חודש לאחר תחילת החיפושים, הם הופסקו לאחר שלא העלו כל ממצאים.
בערך באותו הזמן, כחודש לאחר החטיפה, נערך מבצע מעצרים גדול ברצועת עזה. בין 650 אנשי החמאס שנעצרו היה גם מפקד חוליית ה-101 מוחמד שראתחה. בחקירתם טענו שראתחה ואחמד יאסין, שנעצר זמן קצר לאחר החטיפה, כי אין הם יודעים היכן נמצאת גופתו של סעדון. חברי החוליה האחרים הצליחו לחמוק ממעצר ולברוח מהארץ, כשהם נושאים עמם חפצים השייכים לסעדון. השלושה עברו דרך רפיח למצרים, משם המשיכו נאסר ומבחוח לאלג'יריה וממנה הגיעו האחד לסודאן והשני לסוריה.
בשנים הבאות, כאשר הגיעו פיסות מידע חדשות או הועלו השערות חדשות, המשיכו אנשי אית"ן לחפש אחר גופתו של סעדון. גם בני משפחתו של אילן, שסירבו לקבל באוקטובר 1990 את הכרזת הרבנות הצבאית על סעדון כחלל מערכות ישראל שמקום קבורתו לא נודע, ניהלו באופן עצמאי חיפושים אחריו. בני המשפחה אף ביקרו את יאסין בכלא הישראלי בניסיון לקבל ממנו אינפורמציה על מקום הימצאו של אילן. במשך השנים נשמעו לעיתים טענות של ארגונים שונים כי הם מחזיקים בסעדון בחיים וכי הוא יוחזר בתמורה לשחרור אסירים, הארגונים אף הציגו את תעודת החוגר והדיסקית של סעדון (שנמסרו לידיהם על ידי הרוצחים). אולם הטענות התגלו ככוזבות וכן גם כל המחפשים העלו חרס בידיהם.
לאחר הסכמי אוסלו, גורמים ברשות הפלסטינית השקיעו מאמצים רבים בניסיון לאתר את מקום קבורתו של סעדון. מגעים שקוימו בין הרשות לבין שני הרוצחים הביאו להתקדמות בחקירה. באביב 1996 מסר מוחמד נאסר אינפורמציה בדמות שתי מפות מצוירות המובילות לקבר. המידע הועבר על ידי יאסר ערפאת לישראל. לפי גרסה אחרת, המידע נמסר על ידי יאסין בעת שהיה כלוא בישראל.
על פי המפות הוטמן סעדון באזור פלמחים, בין מחלף גן-רווה ומושב גן שורק. אלא שבשבע השנים שחלפו חלו שם שינויים ואף נסלל באזור כביש חדש. המשימה של איתור הקבר בעזרת המפות נמסרה לידי צוות של אית"ן פיקוד דרום. הצוות השווה בין המפות המצוירות לתצלומי אוויר מתקופת הרצח והצליח לסמן מספר אתרים אפשריים לקבר. החפירות באתרים הראשונים שנבדקו לא העלו דבר ומעל לאתר היחידי שנותר לא בדוק עבר הכביש החדש שנסלל שם. הצוות נעזר בתצלומים נוספים, מכשירי מדידה ובראיונות עם מתכנני וסוללי הכביש וקבע את המיקום המשוער של הקבר. כדי לאפשר את חפירות החיפוש בתוואי הכביש, סללו מע"צ ויחידות הבינוי של צה"ל כביש עוקף מסביב לקטע החשוד בכביש. לאחר למעלה מחודש של חפירות והתקדמות איטית וקפדנית, נמצאו בצהרי 11 באוגוסט 1996 שרידי הגופה של אילן סעדון. על ידי הרבנות הצבאית כאשר אחד החיילים שם לב למשהו מוזר על אדמה
ב־12 באוגוסט 1996 נערכה הלווייתו של אילן סעדון והוא הובא למנוחות בבית העלמין הצבאי באשקלון.
אחרית דבר

אחמד יאסין, שנעצר זמן קצר לאחר חטיפתו של אילן סעדון, הורשע בעבירות הקשורות לחטיפתם ורציחתם של סספורטס וסעדון ונידון למאסר עולם ול-15 שנות מאסר נוספות. יאסין שוחרר מהכלא הישראלי ב־1997, לאחר ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל, וב־22 במרץ 2004 נהרג בסיכול ממוקד על ידי צה"ל.
סלאח שחאדה, שהפך למפקד הזרוע הצבאית של החמאס בכל הרצועה, השתחרר מהכלא בשנת 2000. ב־22 ביולי 2002 נהרגו שחאדה, אשתו, וכמה מילדיו בהפצצה של חיל האוויר הישראלי.
מוחמד שראתחה, מפקד חולית הרוצחים שנלכד חודש לאחר החטיפה, נידון לשלושה מאסרי עולם. לאורך השנים ביקש ארגון החמאס לשחררו במסגרת עסקה לשחרורו של גלעד שליט. שראתחה שוחרר לבסוף במסגרת עסקת שליט באוקטובר 2011, למרות מחאות של משפחתו של סעדון.
ב-19 בנובמבר 2001 לכד כוח של סיירת גולני את חבר החוליה עבד-רבו אבו חוסה בשכונת שג'אעייה ברצועת עזה.
חבר החוליה מחמוד אל-מבחוח הפך ברבות הימים למפקד מערך הברחות הנשק של חמאס וחוסל בדובאי ב-20 בינואר 2010.
הערות שוליים

1 2  יואב שטרן, השייח יאסין, בעיני רבים היה המנהיג הנכה חשוב יותר מערפאת, באתר הארץ, 23 במרץ 2004
1 2  עמוס הראל, מתכנן הפיגועים הבכיר שהפך ליורשו הפוטנציאלי של יאסין, באתר הארץ, 24 ביולי 2002
1 2  יואב לימור ואלי בוהדנה, נלכד מתכנן חטיפת סספורטס וסעדון, nrg מעריב, 20 בנובמבר 2001
↑  "הצנחן אבי סספורטס נחטף בידי מחבלים", בעיתון מעריב 19 בפברואר 1989
1 2 3 4 5 6  שירות "הארץ", אותו אזור, אותה שיטה, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2001
↑  אבי סספורטס נרצח מירי בראשו; הערכה: חוליית רצח פועלת בדרום, בעיתון מעריב 8 במאי 1989
↑  דני צדקוני, חייל מאשקלון נעדר מאז יום ד', צח"מ סספורטס חוקר היעלמותו, דבר, 7 במאי 1989
1 2 3  חטיפה בצומת ראם, הענף לאיתור נעדרים (אית"ן), באתר אגף משאבי-אנוש של צה"ל
↑  איתן רבין, שני הרוצחים הצליחו להימלט לחו"ל, הארץ, 4 בפברואר 1993
↑  עמוס הראל, צה"ל חטף מעורב ברצח החיילים אבי סספורטס ואילן סעדון, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2001
↑  יוסי מלמן ורוני הדר, יש עם מי לא לדבר, באתר הארץ, 15 ביולי 2006
↑  קובי בן-שמחון, הפסיכולוג צביקה סלע, חושף שיחות נפש שערך בכלא עם סמיר קונטאר ואחמד יאסין, באתר הארץ, 17 באפריל 2009
↑  מי מצא סעדון
↑  עמית כהן, ברשימת האסירים: רוצחי סעדון ומייסדי החמאס, באתר nrg מעריב, 8 באפריל 2007
↑  עמית כהן, 450 המחבלים שישתחררו בחלקה הראשון של עסקת שליט, באתר nrg‏, 14 באוקטובר 2011
↑  נלה מיוחס, לא מרשה להם לשחרר את הרוצח של הבן שלי, באתר nrg‏, 9 באפריל 2007
↑  אבי יששכרוף, מחמוד אבו אל מבחוח, רוצחם של סעדון וסספורטס שנהרג בדובאי, עמד מאחורי הברחת טילים מאיראן לרצועת עזה , באתר הארץ, 29 בינואר 2010
↑  אבי יששכרוף, עיזאת ירישק, בכיר בחמאס: ישראל חיסלה בדובאי את מחמוד אל-מבחוח, רוצחם של אילן סעדון ואבי סספורטס, באתר הארץ, 29 בינואר 2010
| פיגועי טרור נגד ישראלים במחצית השנייה של המאה ה-20 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | 1948 עד 1959 • שנות ה-60 • שנות ה-70 • שנות ה-80 • שנות ה-90 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | שנות ה-70: מתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן (10 בפברואר 70) • הפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר מציריך לנתב"ג (21 בפברואר 70) • חטיפת טיסת 571 של סבנה איירליינס מבריסל לנתב"ג (8 במאי 72) • טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (5–6 בספטמבר 72) • משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק (28 בדצמבר 72) • הפיגוע בטיסה 841 של טראנס וורלד איירליינס מנתב"ג לניו-יורק (8 בספטמבר 74) • חטיפת מטוס אייר פראנס 139 מנתב"ג לפריז (27 ביוני 76)  שנות ה-80: ניסיון ההתנקשות בשגריר הישראלי בלונדון (3 ביוני 82) • הפיגוע בראס בורקה (5 באוקטובר 85) • רצח הימאים הישראלים בברצלונה (5 באוקטובר 85) • הפיגועים בדלפקי אל על בנמלי התעופה של וינה ורומא (27 בדצמבר 85) • ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (17 באפריל 86)  שנות ה-90: פיגוע האוטובוס במצרים (4 בפברואר 90) • הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה (17 במרץ 92) • הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (26 ביולי 94) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
אילן סעדון
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
אלכסנדרה דאולינג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במאי 1990 (בת 34) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2012 
 מקום לימודים:  בית הספר לדרמה באוקספורד 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסנדרה דאולינג (באנגלית: Alexandra Dowling; נולדה ב-22 במאי 1990) היא שחקנית אנגלייה הידועה בעיקר מתפקידה בדמות המלכה אן בסדרת הדרמה ההיסטורית "המוסקטרים" של ערוץ BBC One.
ביוגרפיה

דאולינג סיימה את לימודיה בבית הספר לדרמה אוקספורד ב-2012 עם תעודה בתחום המשחק.
הופעת הבכורה של דאולינג בטלוויזיה הייתה בפרק "The Drawing of the Dark" בעונה האחרונה של סדרת הפנטזיה "מרלין" בתפקיד נערה דרואידית בשם קארה.
דאולינג הופיע בתפקיד אורח בדמות רוזלין פריי בפרק "גשמי קאסטרמיר" בעונה השלישית של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס" של רשת HBO. עוד כיכבה בפרק "Elephants Can Remember" בסדרת הטלוויזיה "פוארו" עיבוד לרומן באותו שם מאת אגאתה כריסטי. הפרק שודר לראשונה ב-9 ביוני 2013 בכיכובם של זואי ואנאמייקר, ונסה קירבי ודייוויד סושה.
ב-2013 שיחקה דאולינג בתפקיד הנשי הראשי בסרט הפעולה האפי "פטיש האלים" בכיכובו של ג'יימס קוזמו. את הסרט ביים פארן בלקברן והוא יצא לאקרנים ב-5 ביולי 2013.
תפקידה הידוע ביותר הוא בדמות המלכה אן בסדרת הדרמה של BBC One "המוסקטרים" המבוססת על הרומן "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא האב, שעוסקת בתככים פוליטיים בצרפת של המאה ה-17.
ב-15 בדצמבר 2014 פורסם שדאולינג התמודדה על התפקיד הנשי הראשי בסרט "שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר" מסדרת סרטי שודדי הקאריביים", מול קאיה סקודלריו, גבריאלה ויילד, לוסי בוינטון וג'נה ת'יאם. לבסוף להוקה לתפקיד סקודלריו.
ב-2015 גילמה דאולינג את ברתה בעיבוד הבימתי של ג'ושואה סטמפ-סימון למחזה "The Last of the De Mullins" מאת סנט ג'ון אמיל קלברינג הנקין, שהוצג בתיאטרון ג'רמין סטריט בלונדון החל מ-5 בפברואר ועד ל-28 בפברואר 2015.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2013 | פטיש האלים | Hammer of the Gods | אגנס |  |
| 2022 | אמילי | Emily | שרלוט ברונטה |  |
| TBA |  | The Silence of Mercy |  |  |
| TBA |  | Starbright | אייסלינג |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | מרלין | Merlin | קארה | בפרק "The Drawing of the Dark" |
| 2013 | משחקי הכס | Game of Thrones | רוזלין פריי | בפרק "The Rains of Castamere" |
| 2013 | פוארו | Agatha Christie's Poirot | מארי מקדרמוט | בפרק "Elephants Can Remember" |
| 2014–2016 | המוסקטרים | The Musketeers | המלכה אן | תפקיד ראשי |
| 2023 |  | The Doll Factory | סילביה | 2 פרקים |
| 2024 | מתוקה רצח (אנ') | Sweetpea | שרן | 3 פרקים |
תפקידים בתיאטרון

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 |  | The Last Of The De Mullins | ברתה | תיאטרון ג'רמין סטריט |
| 2016 |  | I Have Been Here Before | ג'נט אורמונד | תיאטרון ג'רמין סטריט |
| 2016 |  | While The Sun Shines | ליידי אליזבת | התיאטרון המלכותי בבאת' |
| 2017 |  | A Lie Of The Mind | בת' | סאות'ארק פלייהאוס |
| 2018 | ריצ'רד השלישי ורומיאו ויוליה | Richard III and Romeo & Juliet | ליידי אן וג'ולייט | תיאטרון שייקספיר רוז |
הערות שוליים

↑  "Alexandra Dowling". The Oxford School of Drama. 2012. נבדק ב-2014-02-19.
↑  "'Merlin': New episode 'The Drawing of the Dark' review". Digital Spy. 2012-12-15. נבדק ב-2014-02-19.
↑  "'Game of Thrones' casts Roslin Frey for season 3". Hypable. 2012-11-11. נבדק ב-2014-02-19.
↑  "TV Trailer: 'Agatha Christie's Poirot: Elephants Can Remember' On ITV". TV Wise. 2013-06-05. נבדק ב-2014-02-25.
↑  "Hammer of the Gods". Magnolia Pictures. 2013-11-11. נבדק ב-2014-02-19.
↑  "Alexandra Dowling on playing Queen Anne in The Musketeers". Cambridge News. 2014-01-25. אורכב מ-המקור ב-23 בפברואר 2014. נבדק ב-2014-02-19. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Pirates Of The Caribbean 5 May Cast 1 Of These 5 Women". Cinema Blend. 16 בדצמבר 2014. נבדק ב-16 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Alexandra Dowling, Charlotte Powell, Roberta Taylor & Harriet Thorpe to Star in THE LAST OF THE DE MULLINS at Jermyn Street Theatre". Broadway World. 16 בינואר 2015. נבדק ב-19 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Game of Thrones to The Musketeers: Alexandra Dowling's fantasy world". The Resident. 5 בפברואר 2015. נבדק ב-6 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1267524081  LCCN: no2022005553  VIAF: 83164295462108412894   WorldCat (עם VIAF): 83164295462108412894
קרב נבי סמואל

קרב נבי סמואל היה ניסיון השתלטות כושל של חטיבת הראל מהפלמ"ח על הכפר נבי סמואל מצפון לירושלים, שנערך ב-22–23 באפריל 1948 במסגרת מבצע יבוסי במלחמת העצמאות.
גבעת נבי סמואל כפי שהיא נראית היום מן הכניסה לירושלים
מיקום

הכפר נבי סמואל (בערבית נבי צמוויל) ממוקם על פסגה גבוהה מצפון לכביש ת"א-ירושלים ושולט עליו. במהלך 1948 הכפר בוצר, והוצבו בו תותחים ששימשו להפגזת השכונות הצפוניות של ירושלים היהודית.
בהמשך למבצע נחשון ומבצע הראל תכננו יצחק שדה ויוחנן רטנר "מהלך צפוני" בגזרת ירושלים. המהלך נועד ליצור רצף טריטוריאלי עברי בתוך העיר ולהשתלט על השטחים הערביים מצפון לה. לצורך המבצע, שנקרא מבצע יבוסי, הועברה חטיבת הראל לירושלים ובערב ליל הסדר, ליל 22–23 באפריל, יצאו כוחותיה לתקוף את שועפאט, בית איכסא ונבי סמואל.
כוחות ומשימות

מפקד החטיבה, יצחק רבין הטיל את כיבוש שועפאט על הגדוד החמישי, בפיקוד מנחם רוסק. ובמקביל, כיבוש הכפרים בית איכסא ונבי סמואל הוטל על הגדוד הרביעי – גדוד הפורצים בפיקוד יוסף טבנקין.
משימות הגדוד הרביעי חולקו כדלהלן:
פלוגה א'- בפיקוד אורי בן ארי יועדה לחסום תגבורת ערבית מכיוון הכפר בידו, ולאבטח את פלוגה ב' בעת הסתערותה.
פלוגה ב'- בפיקוד חיים פוזננסקי (פוזה), שהורכבה ברובה מעולים חדשים, יועדה לנוע ברגל מצפון ולכבוש את משלט נבי סמואל. אל הפלוגה הצטרפו כנספחים המפקדים מאיר זורע ויוחאי בן נון.
פלוגה ג'- בפיקוד מוטקה בן-פורת, יועדה לכבוש את הכפר בית איכסא, מדרום לנבי סמואל.
פלוגה ד'– (פלוגת משוריינים) בפיקוד מיכה פרי, שכללה גם מרגמת דוידקה וציוד הנדסי הייתה אמורה לעבור דרך בית איכסא הכבושה ולשמש כפלוגת רתק מסייעת בכיבוש נבי סמואל.
סדר כוחות קטן יחסית של אנשי הכנופיות הערביות שהה בכפרים, ובמוצב שמדרום להם בגבעת הרדאר שכנה יחידה של הלגיון הירדני.
מהלך הקרב

בליל הקרב שרר ערפל כבד שהקשה על ההתמצאות. מפקדת הגדוד הרביעי ובה המג"ד טבנקין, התמקמה על כביש ירושלים-תל אביב ליד דרך עפר היורדת לכיוון נבי סמואל.
פלוגה ד' יצאה בנסיעה בדרך העפר לכיוון בית איכסא. שלוש פלוגות הרגלים יצאו מהקסטל ונעו לכיוון בית איכסא. כיבוש כפר זה היה תנאי לכיבוש נבי סמואל. תנועתה של פלוגה ד' נחסמה על ידי חפירות בדרך העפר, המשוריינים חזרו לכביש. כיבוש הכפר בית איכסא התעכב בגלל טעות בניווט והכפר נכבש על ידי פלוגה ג' הרבה יותר מאוחר מאשר תוכנן. פלוגות א' וב' הגיעו למרגלות נבי סמואל באיחור. טבנקין המג"ד שקל לבטל את המשימה עקב עלות השחר. קיימת מחלוקת אם ניתנה הוראת נסיגה ברורה, ואם היא הגיעה למפקד פלוגה ב' חיים פוזננסקי, או שהוא חתר להשלמת המשימה המקורית למרות פקודת הנסיגה. לטענת בן ארי ויוסף טבנקין, פוזננסקי התעקש על הסתערות והתחמק מביצוע פקודת הנסיגה על ידי ניתוק הקשר.
אורי מילשטיין מתעמת עם תיאור זה. לטענתו, לא הייתה פקודת נסיגה של טבנקין, פלוגה ב' נפגעה מירי דו-צדדי, והעיכוב בתחילת הפעולה נגרם על ידי בן ארי במזיד, כדי לגרום לביטול הפעולה. מילשטיין מייחס לבן ארי ניסיון לטייח את אחריותו לכישלון.
כשהפלוגה עמדה להסתער התפוגג הערפל והיא נחשפה לאור היום בשטח חשוף לאש הערבים, שהיו בבניין המסגד המבוצר בראש הגבעה. הסתערות הפלוגה נתקלה באש עזה; פוזננסקי, הקצין המסופח יוחאי בן נון ושני מ"מים נפגעו, והתבצעה נסיגה חפוזה ולא מאובטחת, שבה נפגעה כל פלוגתו של פוזננסקי (מלבד שלושה לוחמים).
בשלב זה החליט המג"ד לשלוח את פלוגת המשוריינים בפיקוד פרי לחפות על הנסיגה ולהגיע לסביבות נבי סמואל בדרך היוצאת ממעלה החמישה ועוברת דרך גבעת הרדאר והכפר בידו. הפלוגה נחסמה על ידי גלי אבנים שחסמו את הדרך, הותקפה על ידי כוחות ערביים מקומיים אשר היו מגובים בכוחות הלגיון הירדני שהיו בגבעת הרדאר, ו-15 מלוחמיה נהרגו. מפקד הפלוגה, מיכה פרי, סובב את המשורין שלו ונסע להזעיק עזרה, אך לא חזר כמובטח. גם באירוע זה ההרוגים וחלק מן הפצועים נותרו בשטח ולא פונו. שרידיהם נאספו והובאו לקבורה בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בשלהי שנת 1949.
הסיבות לכישלון הפשיטה

ציוות לקוי: פלוגה ב', למרות שעמדו בראשה מפקדים מנוסים, הורכבה ממגויסים חדשים שלא הספיקו להתאמן לפני פרוץ הקרבות ודווקא עליה הוטלה המשימה הקשה-כיבוש נבי סמואל, ומאידך, פלוגה ג' שהורכבה מלוחמים מנוסים, צוותה למשימות משניות.
מיקום מפקדת הגדוד הרחק מגזרת הפעולה, על כביש ירושלים תל אביב ליד מוצא, מנעה שליטה טובה בכח.
מבין כל הכוחות שעמדו לרשות החטיבה, הלחימה ביעד עצמו הוטלה על פלוגה ב' לבדה.
האיחור בפתיחת ההסתערות, שחשף את הכח לאש שולטת עם פיזור הערפל לעת שחר.
אופי התנועה של הפלוגה, במערך מכונס, התאים להתגנבות לילית ולא להסתערות במעלה טרסות חשופות באור יום. רבים מאנשי הפלוגה נפגעו במכת האש הראשונה.
תנועת כל המפקדים בראש הכח, גרמה לנטרול כולם כמעט (נפגעו המ"פ, הסמ"פ ושני מ"מים). עם הפגעם השתררה בהלה בכח והנסיגה שהתבצעה לא הייתה מאורגנת. ייתכן שהמשך ההסתערות במקום נסיגה תחת אש, הייתה מסתיימת בהשתלטות על היעד ובפחות הרוגים.
חתירתו של מפקד פלוגה ב' חיים פוזננסקי להשלמת המשימה המקורית והסתערות בתנאים של נחיתות, בניגוד לפקודת נסיגה שנטען שהועברה אליו ולא ברור אם הגיעה ליעדה. ההיסטוריון הצבאי מאיר פעיל קבע שהייתה פה "רשלנות חמורה של מ"פ המשולבת בכסילות טקטית ואף הפרת משמעת".
תוצאות הקרב והשלכותיו

38 מלוחמי גדוד הפורצים נהרגו וביניהם מפקדים רבים ו-40 נפצעו, ובכללם כמעט כל אנשי פלוגה ב'.
מקצת ההרוגים והפצועים הושארו בשטח, בניגוד לערכי אחוות הלוחמים של הפלמ"ח. הם הובאו לקבורה רק כשנה וחצי מאוחר יותר בלוויה המונית בכ"ה בחשוון ה'תש"י.
כישלון ההתקפה אילץ את חטיבת הראל לפנות גם את הכפרים בידו ובית סוריק.
בעקבות כישלון הקרב הורתה מפקדת הראל לגדוד החמישי, אשר תקף בהצלחה את הכפר שועפט, והחל להרוס את בתיו, לסגת, מתוך חשש שיישאר מבודד בגזרה. הפקודה התקבלה בתרעומת אצל מפקד הפלוגה שכבשה את הכפר, יששכר (ישכה) שדמי.
הכישלון היווה מהלומה מוראלית לאנשי חטיבת הראל, יחד עם זאת, עוד באותו שבוע הם נשלחו לירושלים להשתתף בקרבות קטמון וסן סימון.
אזור נבי סמואל וגבעת הרדאר נשאר בשליטה ירדנית ונכבש רק במלחמת ששת הימים, על ידי חטיבת הראל המשורינת של צה"ל בפיקוד אורי בן ארי שהשתתף בקרב המקורי.
אזכורים בספרות

הסופר יורם קניוק כתב את סיפורו עיטים על חוויית פציעתו ונטישתו ליד גבעת הרדאר במהלך הקרב. תיאור הקרב הזה, בו לקח חלק עם פלוגת המשוריינים, מופיע בפירוט גם בספרו תש"ח, שם הוא מותח ביקורת נוקבת על מפקדיו שנטשוהו בקרב .
הפזמונאי חיים חפר הזכיר את הקרב בשירת הראל:
לקריאה נוספת

רפאל איתן, סיפורו של חייל, ספרית מעריב, 1985
אורי בן ארי, אחרי!, הוצאת מעריב, 1994
שמואל אבן-אור אורנשטיין, פוזה ואנשיו : סיפורה של מחלקת סיירים מרכזית משמרות, הוצאה פרטית, 1998
צביקה דרור, הראל – הקרב על ירושלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005
יואל בן דב נבי סמואל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006
מאיר פעיל, המפקד - מנהיגות צבאית בדרכי נועם, הוצאת משרד הביטחון, 2003, עמוד 119.
אורי מילשטיין נבי סמואל - הכתובת על הקיר שלא נקראה, בהוצאת המדרשה הלאומית, 2009
יורם קניוק: תש"ח, הוצאת ידיעות ספרים, 2010
מאיר פינקל, הפקת לקחים ברמה הטקטית במלחמת העצמאות - חלון לשני דפוסי ארגון צבאי, בתוך: מלחמה המעצבת הראשונה - שבעה מאמרים במלאת שבעים שנה למלחמת העצמאות, מודן, משרד הביטחון וצה"ל/המחלקה להיסטוריה, 2018, עמודים 113–150
יעקב רוב. סוגיות נבחרות בביטחון הלאומי של מדינת ישראל, 2018
הערות שוליים

↑  אורי מילשטיין, ביזת הראל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 28 בפברואר 2005
↑  יורם קניוק, תש"ח, פרק 15, עמ' 142-137.
שלט זיכרון לקרב נבי סמואל בגבעת הרדאר
מפת קרב נבי סמואל בגבעת הרדאר
המצבות הזמניות על קברי הנופלים בקרב נבי סמואל.