stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פילוסופיה של החינוך
פילוסופיה יהודית

יסודותיה של תפיסת החינוך לצעירים ולבני אדם בכלל, הונחו בספרות המקרא ובמדרשי חז"ל בעת העתיקה. החינוך הוא מצווה המוזכרת בתורה בפסוקים רבים, שנכתבו בתקופת המקרא. תפיסת המקרא וחז"ל הייתה מורכבת מהן ולאו; מחד גיסא סברו כי "יֵצֶר לֵב הָאָדָם רַע מִנְּעֻרָיו", ומאידך גיסא נאמר בספר קהלת: "עָשָׂה הָאֱלֹהִים אֶת הָאָדָם יָשָׁר"; כמו כן, סברו המחנכים העבריים הקדמונים, כי עדיפה הקנייתו של החינוך לצעיר בדרך המתאימה לו, שכך היא תישאר מוטבעת בנפשו, על פי דרשה על סמך הכתוב בספר משלי: "חנֹךְ לַנַּעַר עַל-פִּי דַרְכּוֹ, גַּם כִּי יַזְקִין לֹא יָסוּר מִמֶּנָּה" (הפשט הוא שהחינוך צריך להתחיל בגיל צעיר, על פתח הדרך)..
הקנייתו של חינוך מסודר לדור הצעיר הייתה נפוצה ומפותחת בתקופת המשנה והתלמוד. בימי הביניים נכתבו ספרי הגות ופילוסופיה אשר פירשו את הספרות הקדומה וניסו לערוך מהם שיטה, תוך כדי שיח מעמיק עם הפילוסופיה היוונית, שעמדה בתשתיתה של הפילוסופיה הימי-ביניימית ואף התאולוגיה הנוצרית, עם התאולוגיה הנוצרית עצמה ועם פרות המחקר הפילוסופי בן זמנם. תפיסת החינוך בהגות היהודית הושפעה אך במעט מן התמורות מראשית העת החדשה, שכללו גם תפיסה חדשה בדבר מקומו של האדם בעולם וזכויותיו כיציר אנוש מבלי אמונה או סמכות האל. ראשיתו של שינוי בתודעה הציבורית היהודית בנושא חינוך הצעירים התחולל ממחצית המאה ה-19, וזאת כחלק מהשינויים הרעיוניים והפוליטיים באירופה, כאשר מנהיגים מכל הזרמים תבעו חינוך לצעירים שיכלול גם מדעים ואו מלאכה, וזאת בהסתמכם על מקורות היהדות הקדומים, על ערכה הרוחני של הפרנסה מיגיע כפיים. רעיון החרות וחופש האדם שהודגש בעת החדשה וגם חדר להגויות של החינוך, הוטמע בהדרגה, תוך כדי פולמוס ושיח, במשנתם של הוגים משלהי המאה ה-19, בהם הראי"ה קוק, יאנוש קורצ'אק, הרב סולוביצ'יק, אשר הדגישו את התאמתו של החינוך לאדם הצעיר, וגם המבוגר, תחת הכפפתו למה שנתפס כמסגרת כללים נוקשה; ובכך הנחילו לשיטתם, את הפסוק האמור במשלי, ובאופן שישתמע כמקובל על פי רוח הזמן החדשה.
מספר הוגים ציונים וביישוב היהודי החדש, העמידו את החינוך בראש מעייניהם, כי ראו בו את המפתח לגאולה לאומית הנדרשת, ל"תחיית האומה" בארץ הישנה-החדשה, בהם למשל א"ד גורדון, מרטין בובר ומחנכים במוסדות "הקיבוץ הארצי השומר הצעיר". המשותף להצעותיהם הייתה תשומת הלב לעצמיות המולדת של החניכים והעמדת אפשרויות מלאות להגשמתה, והקניית ערכי המוסר והערכים הנשגבים מתוך הגיונם הפנימי של מושגי היופי, האמת והצדק, אשר יוקנו לחניכים בהדרגה ובשיטתיות.
זרמים ואסכולות חינוכיות > חינוך מהותני ופרניאליזם

זרם החינוך המהותני (אנגלית: Educational essentialism) קם בשנת 1938 בארצות הברית. תומכיו שמים דגש על חינוך בסיס רחב מאוד, בתחומים כמו מתמטיקה, שפה וכדומה. מטרת הלימוד הוא ליצור בסיס רחב משותף לכל החברה, שיכלול את הנושאים המהותיים ביותר. מטרת החינוך על פי המהותנים, היא להקנות ידע הכרחי וערכים בסיסיים משותפים. במובנים רבים, החינוך המהותני דומה מאוד לחינוך המקובל במאה ה-19 ובמידה רבה גם בעידן המודרני. במרבית בתי הספר בעולם המערבי אכן שמים דגש על הקניית בסיס ידע רחב וערכים משותפים לתלמידים. למורה תפקיד חשוב מאוד בחינוך המהותני, והוא מהווה דמות סמכותית ומרכזית בסביבה החינוכית. תפקידו להעביר ידע, ולהשליט סדר ומשמעת בכיתה, מכיוון שהלמידה בסביבה לא מאורגנת קשה יותר.
זרם משיק לחינוך המהותני הוא החינוך הפרניאליסטי, שמבוסס על הפרניאליזם הדתי של תומאס אקווינס (ראו למעלה). הפרניאליזם שם דגש על לימוד דברים נצחיים ואוניברסליים, שחשיבותם תקפה בכל מקום ובכל זמן. כתוצאה מכך, תומכים הפרניאליסטים בלימוד עקרונות, ולשים דגש מופחת על לימוד עובדות.
זרמים ואסכולות חינוכיות > חינוך פרוגרסיבי

תנועת החינוך הפרוגרסיבי קמה בסוף המאה ה-19, כהתנגדות לחינוך המסורתי של המאה ה-19. בניגוד לגישה הרווחת דאז, שתפסה את בית הספר כהכנה לאוניברסיטה או ללימודים הגבוהים, תמכו אנשי החינוך הפרוגרסיבי בחינוך שהוא מטרה בפני עצמו. החינוך הפרוגרסיבי שם דגש על פיתוח כישורים חברתיים, למידה עצמאית, פתרון בעיות, ושיתוף פעולה. בנוסף, שם החינוך הפרוגרסיבי דגש על חינוך לערכים כמו דמוקרטיה ושוויון. לזרם החינוך הפרוגרסיבי השפעה רבה על החינוך כיום. בין השאר, הוא הוביל לגיבוש דרכי לימוד נוספות מלבד ספרי הלימוד המסורתיים.
מייסד הזרם הוא הפילוסוף הפרגמטיסטי ג'ון דיואי. לתלמידו ויליאם הרד קילפטריק היה חלק חשוב בהפצה של תורתו, והוצאתה אל הפועל.
זרמים ואסכולות חינוכיות > חינוך ביקורתי

זרם החינוך הביקורתי מציג דרך הסתכלות שונה על החינוך מדרכי ההסתכלות המקובלות, ומסתכל על החינוך ככלי חברתי. על פי החינוך הביקורתי, לעיתים קרובות החינוך משמש להנצחה של מצב חברתי קיים. החינוך הביקורתי שם דגש על קשר תרבותי ורעיוני בין המעמד השולט לבין מעצבי המדיניות החינוכית, המוביל להנצחה של תרבות וערכים של המעמד השולט. בנוסף, על פי תומכי החינוך הביקורתי, החינוך המסורתי אינו מעודד חשיבה ביקורתית, אלא מעודד צייתנות והתאמה למסגרת. בצורה כזאת נמנע שינוי בסדר החברתי הקיים. תומכי החינוך הביקורתי מנסים לייצר חינוך אלטרנטיבי, שמעורר את התלמיד לחשיבה ביקורתית. בין אנשי החינוך הביקורתי הידועים נמנים פאולו פריירה (ראו למעלה) הנרי ג'ירו ופיטר מקלארן
זרמים ואסכולות חינוכיות > חינוך דמוקרטי

תנועת החינוך הדמוקרטי חותרת ליצירת מערכת יחסים שוויונית ודמוקרטית בין המורים לתלמידים. בבתי ספר דמוקרטיים רבים התלמידים מחליטים בשיתוף עם המורים על תוכנית הלימודים, מבנה השיעורים, מערכת הענישה וכדומה. בבסיס הגישה הדמוקרטית לחינוך עומדת תפיסת הילד כאדם שלם, הזכאי לזכויות מלאות ושוות לאדם מבוגר. החינוך הדמוקרטי, ובית הספר הדמוקרטי הראשון, נוסדו על ידי המחנך הסקוטי א.ס. ניל ניל הקים בדרזדן שבגרמניה את בית הספר סאמרהיל, בית הספר הדמוקרטי הראשון. כל השיעורים בבית הספר היו שיעורי רשות, והתלמידים השתתפו בקבלת ההחלטות בבית הספר. מקורו של המושג "חינוך דמוקרטי" הוא בבית הספר הדמוקרטי בחדרה, בית הספר הראשון בעולם שנקרא 'בית ספר דמוקרטי'. הוא נוסד ב-1987 על ידי יעקב הכט. בהמשך קמו בישראל בתי ספר דמוקרטיים נוספים בסיועו של הכט. בעקבות ייסוד הכנס הבינלאומי IDEC של בתי ספר אלטרנטיביים, עוד יוזמה של הכט, אימצו בתי ספר רבים בעולם את השם וההגדרה – "חינוך דמוקרטי".
כיום ישנם בתי ספר דמוקרטיים בכל רחבי העולם. בישראל בפרט, יש למעלה מארבעים בתי ספר דמוקרטיים והגישה הדמוקרטית רווחת מאוד.
זרמים ואסכולות חינוכיות > חינוך אנתרופוסופי

זרם החינוך האנתרופוסופי (המכונה גם חינוך ולדורף) נוסד בתחילת המאה העשרים על ידי איש החינוך רודולף שטיינר. הדגש העיקרי של זרם זה הוא על חינוך המותאם לשלב ההתפתחותי של הילד. לדוגמה: ילדים לפני גיל שבע, שלומדים בבית ספר אנתרופוסופי, לומדים בעיקר דרך משחקי דמיון ופעולות חושיות. ילדים בגילאי 7-14, שכבר חווים את העולם דרך מילים ודימויים, ילמדו יותר דרך שירים ודיקלומים. החינוך האנתרופוסופי קשור קשר הדוק לאנתרופוסופיה, שמטרתה "הבנת העולמות העליונים". על כן, לימודים אנתרופוסופיים כוללים לרוב גם לימודים וטקסים רוחניים. בלימוד האנתרופוסופי עולים גם רעיונות מתוך הפילוסופיה המזרחית כגון קארמה, חיבור לטבע, וגלגול נשמות. דגש נוסף שמושם בחינוך האנתרופוסופי הוא על אומנות ככלי חינוכי. בתי ספר אנתרופוסופיים מקדישים חלק ניכר מתוכנית הלימודים שלהם לאומנויות שונות.
כיום ישנם מאות בתי ספר ברחבי העולם העובדים בשיטת ולדורף. בישראל ישנם כעשרה בתי ספר אנתרופוסופיים.
זרמים ואסכולות חינוכיות > חינוך ביתי

בארצות רבות יש אחוז לא מבוטל של ילדים הלומדים בחינוך ביתי, עם הוריהם, בביתם. עבור חלק מהאנשים החינוך הביתי הוא עניין של הכרח, אולם ישנם הורים ומחנכים רבים שתומכים בחינוך ביתי, וטוענים שהוא עדיף על פני חינוך בבית הספר. חוקרת החינוך הבריטית שרלוט מאסון, בת המאה ה-19, הייתה מהראשונות שחקרה ותמכה בחינוך ביתי. היא הקדישה את חייה לשיפור החינוך בבריטניה, וגיבשה רעיונות רבים על החינוך הביתי והחינוך בכלל. השיטה שהיא גיבשה מקובלת כיום על רבים מההורים הבוחרים בחינוך ביתי.
המחנך האמריקאי ג'ון הולט היה הראשון שגיבש את תפיסת החינוך הביתי כתפיסה כוללת, העומדת בניגוד לאסכולות החינוכיות הקיימות. הולט טען ששיטת הלימוד בבתי הספר שגויה מיסודה, והיא מבוססת על פחדם של התלמידים. הולט טען שהאלטרנטיבה היחידה היא חינוך ביתי, והסביר באריכות את הסיבות לכך בספריו "כיצד נכשלים ילדים" ו"כיצד לומדים ילדים". החינוך הביתי אינו חוקי בכל הארצות, ורק אחוז קטן מהילדים בעולם מתחנכים בחינוך ביתי.
זרמים ואסכולות חינוכיות > חינוך חופשי

על פי גישת החינוך החופשי, ילדים הם יצורים סקרנים מטבעם, בעלי רצון ללמוד ולהתפתח, ולכן אין צורך ללמד אותם בכל צורה מובנית. הילדים ילמדו דרך משחקים ודרך אינטראקציה עם ילדים אחרים. הגישה נולדה לאחר שג'ון הולט, אבי החינוך הביתי (ראו פסקה קודמת) הגיע למסקנה שאין טעם להעביר את החינוך לביתם של הילדים, על מנת שההורים ישחזרו את סביבת בית הספר. יש צורך בפיתוח שיטת חינוך שונה, שאינה מכריחה את הילד ללמוד. הולט התבסס בכתביו גם על ספרו של איוון איליץ', ביטול בית הספר.
זרמים ואסכולות חינוכיות > חינוך פמיניסטי

גישת החינוך הפמיניסטי אינה גישה חינוכית במובן המקובל של המילה, אלא יותר ראייה של החינוך בעין ביקורתית ופמיניסטית. הפמיניזם מזהיר את העוסקים בחינוך מפני סיווג הילדים על פי מגדר, וניתובם לעתיד ידוע מראש בחברה. הפמיניזם שם דגש על תפקידה של מערכת החינוך בהנצחת הפער בחברה בין גברים לנשים. שתי פמיניסטיות ידועות שעסקו בחינוך הן נל נודינגס (Nel Noddings) וקרול גיליגן האמריקאיות.
תחומים משיקים > תורת ההוראה

בדומה לפילוסופיה של החינוך, גם תורת ההוראה מציגה דרכים שונות לחנך את הילד, אך היא עוסקת בעיקר בתוכניות לימודים פרקטיות, ופחות ברקע התאורטי והרעיוני שמאחוריהן. לעיתים קרובות תוכניות לימודים מותאמות לפילוסופיית חינוך מסוימות. הפדגוגיה היא תורת ההוראה לילדים. מרבית הגישות שהוזכרו לעיל היו קודם כל גישות פדגוגיות, ורק אחר כך גישות פילוסופיות לחינוך. תחום מצומצם יותר בתורת ההוראה הוא האנדרגוגיה, שעוסק בחינוך למבוגרים. תורת ההוראה שמה דגש רב יותר מאשר הפילוסופיה של החינוך על מחקרים וצפייה בילדים.
תחומים משיקים > פסיכולוגיה חינוכית

הפסיכולוגיה החינוכית היא ענף של הפסיכולוגיה העוסק בחקר תהליכים חינוכיים מנקודת מבט של הפרט המתחנך או של הפרט במסגרת החינוכית, יעילות הפעילות החינוכית, הפסיכולוגיה של ההוראה והפסיכולוגיה החברתית של בתי ספר כמסגרות ארגוניות. ענף זה מתמקד גם במערכת יחסי הגומלין בין הפרט ובית הספר, ועוסק במצבם ובתחושותיהם הלימודיות, החברתיות והרגשיות של ילדים ובני נוער בסביבה הבית-ספרית.
בנוסף, הפסיכולוגיה החינוכית עוסקת במגוון בעיות אצל הפרט, באמצעות עבודה ייעוצית ואבחונית מול הילד, הדרכת הורים וייעוץ לצוותים חינוכיים. לפסיכולוגיה החינוכית קשר הדוק עם הפילוסופיה של החינוך. פילוסופים רבים עסקו בשאלת ההשפעה הנפשית של החינוך על הילדים, ובקשרים בין התהליכים הנפשיים שעוברים על הילד לבין הביצועים והתהליכים הלימודיים שלו. פילוסופים חינוכיים רבים השפיעו והושפעו רבות מהפסיכולוגיה החינוכית. לדוגמה: ג'ון דיואי, מייסד החינוך הפרוגרסיבי, עבד בשיתוף פעולה עם הפסיכולוג ויליאם ג'יימס. השניים גיבשו יחד הן את הפרגמטיזם בפילוסופיה, והן את הפונקציונליזם בפסיכולוגיה.
תחומים משיקים > סוציולוגיה חינוכית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הסוציולוגיה החינוכית עוסקת בהשפעה ההדדית שבין החברה והמערכות השלטוניות לבין החינוך. גישות רבות בפילוסופיות של החינוך, כדוגמת הפדגוגיה הביקורתית, קשורות קשר הדוק לסוציולוגיה.
ראו גם

פסיכולוגיה חינוכית
היסטוריה של החינוך המערבי
תורת ההכרה
משמעת במסגרת החינוכית
תורת ההוראה
פדגוגיה
למידה
אסטרטגיית למידה
הוראה מתקנת
הגישה הפיידוצנטרית בחינוך
לקריאה נוספת

ג'ון דיואי, דימוקרטיה וחינוך: מבוא לפילוסופיה של החינוך, ירושלים: מוסד ביאליק, 1960.
נל נודינגס, פילוסופיה של החינוך, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2012.
נמרוד אלוני (עורך), כל שצריך להיות אדם - מסע בפילוסופיה חינוכית, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
צבי לם, ההגיונות הסותרים בהוראה, תל אביב: ספריית פועלים, 1973.
יוסף אגסי, פילוסופיה של החינוך: דו-שיח פילוסופי, אוניברסיטה משודרת, 1979.
יוסף אבינון, על היסודות הפילוסופיים של החינוך, תל אביב: דקל, 1979.
סיני אוקו, על האפי והטוב: פילוסופיה של החינוך, ירושלים: מוסד ביאליק, 1974.
הערות שוליים

↑  http://rer.sagepub.com/content/34/1/22.extract
↑  כל שצריך להיות אדם, 2005, נמרוד אלוני, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
↑  Noddings, Nel (1995). Philosophy of Education. Boulder, CO: Westview Press. p. 1. ISBN 0-8133-8429-X
↑  Russell, Bertrand: A History of Western Philosophy, Simon & Schuster, 1972 (הספר "היסטוריה של הפילוסופיה המערבית מאת ברטראנד ראסל).
↑  The Cambridge Companion to Aquinas, ed. Norman Kretzmann and Eleonore Stump (Cambridge: Cambridge University Press, 1993). Jean Leclerq, The Love of Learning and the Desire for God (New York: Fordham University Press, 1970).
↑  de magistro-החיבור המקורי בתרגום לאנגלית
↑  הספד של אדלר בעיתון הניו יורק טיימס.
↑  על החינוך, המאמר המלא באנגלית
↑  Locke, John. Some Thoughts Concerning Education and Of the Conduct of the Understanding. Eds. Ruth W. Grant and Nathan Tarcov. Indianapolis: Hackett Publishing Co., Inc. (1996), p. 10
↑  Locke, Essay, 357.
↑  תרגום חופשי ל-"meeting death with pleasure". מתוך הספר philosophies of education מאת A. S. Seetharamu
↑  Miguel Ángel Quintana Paz: "On Hermeneutical Ethics and Education"
↑  Thomson, Iain (2002). "Heidegger on Ontological Education"". In Peters, Michael A.. Heidegger, Education, and Modernity. New York, NY: Rowman and Littlefield. pp. 141–142. ISBN 0-7425-0887-0
↑  Ethics and Education. 5th Edition, George Allen & Unwin Ltd., London 1968.
↑  ספר בראשית, פרק ח', פסוק כ"א.
↑  מגילת קהלת, פרק ז', פסוק כ"ט.
↑  ספר משלי, פרק כ"ב, פסוק ו'.
↑  ראו למשל: הערך: חִנוך, בתוך: שלמה זלמן אריאל, אנציקלופדיה מאיר נתיב, גבעתיים, הוצאת מסדה, 1960, עמ' 201-198.
↑  ראו למשל:אברהם שפירא, אור החיים ב"יום קטנות", משנת א. ד. גורדון ומקורותיה בקבלה ובחסידות, תל אביב: הוצאת עם עובד, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ו-1996, עמ' 53-52.
↑  סדרת הרצאות של מאסון על חינוך ביתי (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4070955-3  LNB: 000060021  NDL: 00567174  NKC: ph120230 
עיקר משנתו החינוכית של אפלטון מוצגת בעקיפין בספרו המפורסם המדינה.
בית ספר מוסלמי (מדרסה) מימי הביניים. תפיסת החינוך בתקופה זו הושפעה רבות ממשנתו של הפילוסוף אבן סינא.
ג'ון לוק
ג'ון דיואי, פילוסוף אמריקאי שהשפיע רבות על החינוך באמריקה ובכלל.
פאולו פריירה
המחנך א.ס ניל הקים את בית הספר הדמוקרטי הראשון - סאמרהיל
רודולף שטיינר, מייסד האנתרופוסופיה
אב מלמד את ילדיו קריאה בחינוך ביתי
ויליאם ג'יימס, פסיכולוג אמריקאי שהשפיע רבות על הפילוסופיה של החינוך
ארכיון מפלגת העבודה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארכיון 
 כתובת:  בית ברל
 מיקום:  מועצה אזורית דרום השרון 
 מדינה:  ישראל 
 מנהל:  דניאל צוקר
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1965
 תאריך פתיחה רשמי:  1965 
 
 קואורדינטות:  32°12′05″N 34°55′35″E﻿ / ﻿32.201305555556°N 34.926333333333°E﻿ / 32.201305555556; 34.926333333333
 https://archavoda.keysofthost.com/
  (למפת נתניה מוגדלת) ארכיון מפלגת העבודה(למפת נתניה רגילה) ארכיון מפלגת העבודה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ארכיון מפלגת העבודה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ארכיון מפלגת העבודה
 
ארכיון מפלגת העבודה על שם משה שרת (בראשי תיבות: אמה"ע) הוא ארכיון היסטורי-אדמיניסטרטיבי ודוקומנטטיבי של מפא"י ומפלגת העבודה, השוכן בבניין הספרייה המרכזית של מכללת בית ברל.
מפא"י, ואחריה מ-1968 "העבודה", הייתה מפלגת השלטון במדינת ישראל עד "המהפך" ב-1977, וגם לאחריו המשיכה להיות מהכוחות הפוליטיים הדומיננטיים במדינה.
כתוצאה מכך בארכיון התרכז תיעוד רב (תיקים, תצלומים, מפות, שרטוטים, כרזות, גלויות, עיתונים, סרטים, קלטות-קול, פרטי אפמרה וכו') לא רק על אודות מפא"י ופעילותה בגלגוליה השונים, אלא גם על תולדות ארץ ישראל ומדינת ישראל, על הכלכלה, התרבות הישראלית והקשרים עם מדינות ומפלגות זרות החל מ-1887 ועד ימינו.
הארכיון נוסד ב-1965 (על-פי החלטת מזכירות מפא"י מה-24 במאי 1963) במסגרת קרן ברל כצנלסון, הוכר על ידי ממשלת ישראל כארכיון ציבורי והוא ממלא אחר כל הוראות חוק הארכיונים ותקנותיו. פרט למסמכים של מפא"י ומפלגת העבודה, שמורים בו אוספים של משרדי 'הברית העולמית של פועלי ציון', 'האיחוד העולמי', תנועת העבודה הציונית העולמית, רפ"י, קרן ברל כצנלסון וארכיונים אישיים.
ראו גם

הארכיון הציוני המרכזי
לקריאה נוספת

ברוך תור-רז, ‏ארכיון מפלגת העבודה הישראלית בבית-ברל כמקור לתולדות ארץ-ישראל, 1948-1930, קתדרה 3, תשל"ז, עמ' 216-223
טל בן-חיים (1989)

בן-חיים במדי נבחרת ישראל, 2015
טל בן-חיים  (נולד ב-5 באוגוסט 1989) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת האוהדים כפר סבא 1928 ומשמש כיום גם כמנהלה המקצועי של מכבי פתח תקווה מליגת העל.
נבחרות ישראל

לזכותו של בן-חיים ארבע הופעות ושער אחד בנבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19, וכן תשע הופעות ושער אחד בנבחרת הצעירה עד גיל 21.
בן-חיים ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל הבוגרת ב-29 במרץ 2011, במשחק מול גאורגיה, במסגרת מוקדמות יורו 2012. כשבמשחק זה כבש את שער הניצחון, שהוא גם שער הבכורה שלו בבוגרים של הנבחרת, שש דקות לאחר שנכנס כמחליף.
חיים אישיים

בן-חיים הוא בנו של כדורגלן העבר אופיר בן-חיים, נשוי לליאן ואב לשני בנים ובת.
תארים

אליפות ליגת המשנה: 2012/2013, 2022/2023
אליפות: 2013/2014, 2014/2015
גביע המדינה: 2014/2015, 2020/2021
גביע הטוטו: 2014/2015, 2020/2021
אלוף האלופים: 2020/2021
הערות שוליים

↑  אופירה אסייג, ‏סלים טועמה סירב לעבור, עסקת טל בן-חיים פוצצה, באתר ONE‏, 1 בספטמבר 2011
↑  משה הרוש, טל בן חיים חתם לשנתיים בהפועל ת"א, באתר הארץ, 16 ביולי 2012
↑  טל בן חיים חתם לארבע שנים במכבי תל אביב, באתר מכבי תל אביב, ‏ 25 ביוני 2013
↑  מכבי תל אביב: טל בן חיים חתם לארבע שנים, באתר וואלה, 25 ביוני 2013
↑  יניב טוכמן‏, טל בן חיים חתם רשמית לארבע שנים בספרטה פראג, באתר וואלה, 26 ביוני 2017
↑  רז אמיר, ‏הקאמבק הושלם: טל בן חיים חתם במכבי ת"א, באתר ONE‏, 27 ביולי 2020
↑  תומר חבז, טל בן חיים סיכם ל-3 שנים במכבי פתח תקווה, באתר ynet, 28 ביוני 2022
↑  הדר יעקבי, ‏בגיל 34: טל בן חיים הודיע על פרישה, באתר ערוץ הספורט, 26 במרץ 2024
↑  לירן ביטון, יעד מפתיע: טל בן חיים חתם בכפר סבא 1928 מליגה ב', באתר ynet, 20 ביוני 2024
↑  מוק' יורו: נבחרת ישראל ניצחה 0:1 את נבחרת גאורגיה, באתר וואלה, 29 במרץ 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012600574905171
אברהם יצחק גרינבוים

ערך זה עוסק בראש ישיבת נהורא. אם התכוונתם לרב שנרצח בציריך, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  רחובות
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת חברון כנסת ישראל 
 מקום מגורים:  מבוא חורון 
 
הרב אברהם יצחק (פפא) גרינבוים הוא מייסד וראש ישיבת נהורא ורשת הישיבות "זיו אור", יו"ר קרן וולפסון, ויו"ר תנועת הנוער "אור ישראלי".
ביוגרפיה

נולד ברחובות לאביו הרב ישראל מרדכי – מנהל סמינר בית יעקב בעיר, ולאימו אסתר דבורה. התחנך בישיבת כנסת ישראל-חברון בירושלים, ממנה המשיך לבית המדרש להוראה ע"ש הרצוג בכפר-סבא. לאחר נישואיו שימש בתפקידי חינוך שונים, כשבמקביל החל לעסוק בקירוב רחוקים ופעילות החזרה בתשובה.
בשנת תשנ"ג (1993) מונה לשליח מטעם הסוכנות היהודית בעיר אנטוורפן שבבלגיה, בישיבה התיכונית "יבנה" בבלגיה, ושימש בה כר"מ.
בשנת תשנ"ז (1997) שב לישראל וייסד את הישיבה התיכונית נהורא, מוסד תורני המשלב סגנון לימוד תורני עם לימודי תיכון. את הישיבה הקים יחד עם משפחת פרוכטר.
במקביל מונה ליו"ר קרן וולפסון, קרן פילנתרופיה מיסודו של זאב וולפסון. במסגרת תפקידו זה פועל לחיזוק היהדות, בין השאר דרך ארגוני 'נפש יהודי', 'ערכים' ועוד, בישראל הרשת פועלת לחיזוק החינוך היהודי ובכלל בערי הפריפריה.
כמו כן משמש כיו"ר תנועת הנוער "אור ישראלי", שהוקמה על ידי הרב יצחק דוד גרוסמן במטרה להעניק לבני נוער בסיכון מסגרת חינוכית תורנית משלימה. לתנועה כ-120 סניפים בכל רחבי הארץ.
בשנת ה'תשע"ד (2013) הקים בכרמיאל את ישיבת זיו-אור, כסניף לישיבת נהורא הוותיקה ולאחר ריבוי התלמידים הישיבה עברה לכפר חיטים.
משנת ה'תשע"ה משמש כחבר במועצה הציבורית של המכון החרדי למחקרי מדיניות.
בחודש אלול ה'תשע"ז (2016) פתח בנתניה את ישיבת זיו-אור, סניף נוסף לרשת זיו-אור. בראשות הישיבה בפועל עומד בנו, הרב נועם מנחם גרינבוים ג'וניור (הראש).
חודש אלול ה'תש"ף (2020) פתח בעיר רמלה שלוחה נוספת של ישיבת זיו-אור.
בהנהלת המוסד עומדים הרב ישראל מאיר רביץ והרב ישראל ברוז'ק.
בחודש אלול ה'תשע"ח (2018) יסד יחד עם הרב זעליג ברוורמן ישיבה גבוהה בשם "ישיבת דרך אמונה". אשר ממוקמת בעיר לוד.
בחודש אלול ה'תשפ''ג פתח סניף נוסף בזיכרון יעקב שבראשותו עומד הרב שואל לוסטיג.
בחודש אלול ה'תשפ''ד פתח סניף נוסף בעיר חריש.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נשוי לחיה רחל, ולהם שבעה ילדים. מתגורר במבוא חורון.
בנו הרב נועם מנחם גרינבוים ג'וניור (הראש) עומד בראשות ישיבת זיו־אור בנתניה. בן נוסף – אוריאל, וחתנו – יעקב ישראל רוזנברג, משמשים כר"מים בישיבת נהורא.
חתנו הרב אוריה שטיין, שמילא תפקיד חינוכי בישיבה, נפטר בשנת תשע”ג לאחר התמודדות ארוכה עם מחלת הסרטן. לזכרו הוקמה ספריית ’אור י-ה’ במבנה הישיבה במבוא חורון.
הערות שוליים

↑  "מועצה ציבורית · המכון החרדי למחקרי מדיניות". המכון החרדי למחקרי מדיניות. נבדק ב-2018-07-16.
↑  ישראל כהן, ברוך דיין האמת: ר' אוריה שטיין ה.., באתר כיכר השבת, ‏2013-03-20
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520878605171  VIAF: 315202601   WorldCat (עם VIAF): 315202601
בלץ

בֵּלְץ (ברומנית: Bălţi; באוקראינית: Бєльці או Більці; ביידיש בעלץ; ברוסית: Бельцы)) היא עיר הנמצאת בצפון מולדובה. אוכלוסייתה מונה 102,457 אנשים, נכון ל-2014. ברומנית פירוש שמה "בִּיצה", וככל הנראה הסיבה לשם זה היא אזור הביצות שבו היא נמצאת. העיר נמצאת כ-120 ק"מ מצפון-מערב לקישינב, על-יד שפך הנהר ראוצל לראוט. עוברים בה שני נהרות קטנים נוספים, שנשפכים לראוט. בנוסף, בנתה העירייה שני אגמים מלאכותיים בתוך העיר. השיר היידי הנודע "עיירתי בלז", של המשורר יעקב ג'ייקובס, נכתב על אודות עיר זו.
היסטוריה

העיר מוזכרת לראשונה ב-1421. היא נוסדה כמקום יריד בנחלותיה של הנסיכה הפולניה רינגלה ממאזוביה, אשת השליט המולדבי אלכסנדרו הטוב. באותה תקופה השתייכה בלץ למחוז דורוחוי, אך כעבור זמן קצר עברה למחוז יאשי. כעיר על פרשת דרכים היא הפכה למקום יריד סוסים. הנסיך מקרים מנגלי גירֶי הרס את העיר ב-1469, אך נוצח ליד הכפר ליפניץ, 100 ק"מ משם על ידי המולדבים.

ב-1711 הנסיך המולדבי דימיטרי קשימיר קרא לעזרתו את הצאר הרוסי פטר הגדול, שזה עתה ניצח את קרל ה-12, מלך שוודיה להילחם בטורקים. בין השנים 1711 - 1812 ניצבה בלץ בזירת הקרבות על שליטה באזור בין הרוסים, הטורקים והאוסטרים. ב-1812, לפי הסכם בוקרשט, האזור עבר לידי רוסיה. ב-1818 ביקר במקום הצאר הרוסי; כשהודיעו לו שם שנולד לו בן, הפך את המקום לעיר לכבוד המאורע. תחילה העניקו הרוסים חופש מסוים לרומנים, אך כבר בתקופת ניקולאי הראשון החירות דוכאה, וכולם אולצו ללמוד בשפה הרוסית ולהתבולל בתוך העם הרוסי.

ב-מרץ 1918 עם התפרקות האימפריה הרוסית, צורף האזור לרומניה עם כל בסרביה על פי החלטת בית הנבחרים של בסרביה.
ב-1940 צורפה העיר לברית המועצות על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. 

ביוני 1941 היא נכבשה על ידי גרמנים והועברה לרומניה.
ב-1944 שוחררה העיר על ידי הרוסים. מ-1991 היא נמצאת במולדובה העצמאית. משנה זו רוב היהודים עלו לארץ. 20 אחוז מתושבי העיר נאלצים למצוא מקומות עבודה מחוץ למולדובה בשל המצב הכלכלי הקשה.
יהודים בבלץ

יהודים התיישבו בבלץ ב-1779. במשך המאה ה-19 גדל מספר היהודים בעיר משמעותית בעקבות מעבר ממקומות אחרים, כולל כפרים סמוכים שמהם יהודים גורשו לפי חוקים מ-1882. בסוף המאה ה-19 ותחילת ה-20 קטן קצב גידול אוכלוסיית היהודים בעיר בעקבות הגירה המונית. לפי מפקד אוכלוסין משנת 1930, חיו בעיר 35,000 תושבים, ו-14,259 מתוכם היו יהודים. העיר שימשה כמרכז תרבות יידיש.
בשנת 1918 נפתחה בעיר גימנסיה עברית. הבנות למדו בשעות הבוקר והבנים – בשעות אחר הצהריים והערב, לפעמים לעיתים אף לאחר השעה תשע. בסוף שנות ה-30, הגיעה הגימנסיה לשיא במספר תלמידיה, למעלה מ-300.
עם פלישת הסובייטים לבלץ ביולי 1940 נסגרה הגימנסיה העברית, לאחר 22 שנות פעילות.
עם תחילת המלחמה ביוני 1941 בין גרמניה לברית המועצות, נהרסו שני שלישים מהבתים בעיר בהפצצות של מטוסים גרמניים. רוב היהודים הספיקו לברוח לאוזבקיסטן ולקזחסטן, ולכן ניצלו ברובם. חלק מהיהודים ברחו ליישובים סמוכים, בעיקר לבלד, שם נהרגו רובם על ידי רומנים ב-7 ביולי. ב-9 ביולי נכנסו כוחות גרמניים לבלץ ומיד החלו ברצח המוני של היהודים שנשארו בסביבה. אחרי שהרומנים קיבלו שליטה בעיר מהגרמנים, הם הקימו שלושה מחנות ריכוז ליהודי בלץ. רוב היהודים במחנות מתו מרעב ומחלות. אלו ששרדו, כ-3000 איש, נשלחו למחנות מעצר בטרנסניסטריה. אחרי מלחמת העולם השנייה החלו יהודים לחזור לבלץ.
ב-1959 סגרו השלטונות הסובייטיים את בית הכנסת האחרון שנשאר בעיר.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 1970 היה מספר היהודים בבלץ בסביבות 15,000. בתחילת שנות ה-90 רוב היהודים מבלץ עלו לישראל.
ערים תאומות

אוקראינה סטרי, אוקראינה
בולגריה סמוליאן, בולגריה
יוון לאריסה, יוון
רומניה מרקוריה צ'וק, רומניה
הונגריה גיולה, הונגריה
בלארוס אורשה, בלארוס
טורקיה איזמיר, טורקיה
אוקראינה חמלניצקי, אוקראינה
ארצות הברית לייקלנד, פלורידה, ארצות הברית (מ־1997)
בלארוס ויטבסק, בלארוס
פולין ביאליסטוק, פולין
לטביה דאוגבפילס, לטביה
אוקראינה צ'רנוביץ, אוקראינה
גרמניה דירן, גרמניה
לקריאה נוספת

דיאנה דומיטרו (אנ') ואובידיו קראנגה, בלץ/ראוצל, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 602–604), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)