stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העלייה לביריה
ביריה ג'

באותו לילה ארגן מפקד הנפה מטעם "ההגנה", מישאל שחם (שכטר), את העלייה השלישית לביריה. מתוך אלפי העולים לביריה נותרו כחמש מאות איש, כ-300 בצפת ועוד כ-200 בראש פינה, שאיחרו את ההסעות בחזרה לביתם. אלו אורגנו במהירות בשני ראשים, האחד יצא מראש פינה והשני מעין זיתים. מאות אנשים שבו וטיפסו על ההר, כשעמם ציוד, ופניהם מועדות להקים שוב את ביריה. עם הגיעם למקום, עם בוקר, נתקלו העולים אל ההר במספר קטן של חיילים בריטיים ששמרו על "ביריה ב'" ההרוסה. אל מול עיניהם הוקמה ביריה בשלישית.
ביום ששי ובשבת המשיכו עשרות רבות לנהור אל ההתיישבות החדשה. אנשי צפת הביאו למתיישבים לחם טרי, מזון ואספקה, תוך חילול השבת לאחר שקיבלו לכך היתר מרבני העיר. מתוך חשש שהערבים יתקיפו את הנקודה, ואילו הבריטים לא יסייעו למגניה, תוגבר המקום בחשאי אף בנוטרים חמושים.
במקביל הגיעה הנהגת ההגנה אל זירת האירועים. שאול אביגור ועמו איש ההתיישבות שלמה גור (גרזובסקי), מאבות תוכנית חומה ומגדל, הגיע לצפת והחל במשא ומתן עם הבריטים, במטרה להגיע לפתרון שישמור על כבודם של שני הצדדים. בצהרי 17 במרץ 1946, הוא חג פורים, הגיעו הצדדים להסכמה לפיה יישארו במקום 20 מתיישבים "על מנת לעסוק בנטיעות", והשאר יעזבו את המקום. אביגור הגיע למקום והודיע על הסכמת הבריטים להשאיר את נקודת היישוב. אביגור העיד כי "היה נרגש עד מאד".
בתחילה נותרו החיילים הבריטים במקום, והאזור נותר בשליטה צבאית, כאשר תנועת האזרחים הותרה רק באישורו הכתוב של מפקד הפלוגה ששהתה במקום. בתחילת יוני 1946, עזב הצבא את המקום בטקס בו השתתפו פקידים בריטים ונציגי הצבא והמשטרה, וכן נציגי היישוב והסוכנות היהודית.
משמעות העמידה בביריה

כניעתם של הבריטים, וההסכמה על השארת המתיישבים היהודים בביריה נתפסו ביישוב כניצחון גדול. האירוע נתפס כניצחון מוסרי, כהצלחה של פעולה קולקטיבית, עממית, וכמסר ברור לממשלת המנדט כי על אף "הספר הלבן" תמשיך ההתיישבות גם במקומות שנאסרו. המסר קבע גם כי לפעולה העממית ישנו מנהיג ברור, ארגון ההגנה. גם המסר בדבר אחדותו של העם אל מול השלטון הבריטי, אף הוא היה ברור. ההצלחה הביאה לגל של התרוממות רוח. מטה הפלמ"ח סיכם באותם הימים את לקחי ביריה -
רוח תל חי - יש שהיא עצורה, כבושה ומתאפקת, ויש שהיא עזה, זועמת ופורצת. מחביוני נפש האומה היא עולה, וגאולת האומה - משא נפשה. בביריה נתגלה נס תל חי. ואולם - אל נצהל צהלה פוחזת. לא בכל קטעי המערכה יהיו לנו ניצחונות. השגת מטרתנו השלמה תהיה רצופה גם פגיעות קשות, קרבנות ואי הצלחות. בביריה - נשאף אוויר פסגות להמשכת המאבק העולה.
ואילו איש הציונות הדתית מיכאל חזני כתב:
בימי מצור אלה באה אחדות ישראל לידי גילוי נעלה ביותר, האחדות בהגנה על ציפור נפשו של מפעל התחייה - גאולת הקרקע, לעבדה ולשמרה, הייתה הפעם שלימה ומוחלטת... שכם בשכם צעדו - טיפסו בלילה ההוא: איש הפועל המזרחי ותפילין תחת בית שחיו ליד איש השומר הצעיר, בני תשחורת מהנוער העולה ליד איש העלייה השנייה, סבתות ונכדותיהן, ילידי הארץ וניצולי בוכנוואלד, שלל זרמים, השקפות וגילים שהפכו בין שעה למחנה אחיד ומאוחד.
משפט נאשמי ביריה

גם לאחר שהובהר כי ההתיישבות בביריה תמשיך להתקיים, עדיין נמשכה פרשת 24 המתיישבים העצורים בידי הבריטים, ובהם שלושה קטינים. המתיישבים נעצרו עד תום ההליכים והוגש כנגדם כתב אישום באשמת החזקת נשק. במהלך חקירתם נדרשו העצירים לתת טביעות אצבעות. הם סרבו. הופעל כנגדם כוח על מנת לאלצם לעשות כן, ואצבעותיהם נשברו.
ב-11 במאי 1946 פתחו העצירים בשביתת רעב כנגד לקיחת טביעות האצבעות בכוח. לאחר שרב בתי הסוהר, הרב יעקב גולדמן, העביר להם בתחכום רב מסר סודי מעו"ד אהרון חוטר-ישי, לפיו הם רשאים להפסיק את שביתת הרעב-הסכימו העצירים להפסיק את שביתת הרעב לאחר חמישה ימים. הורי העצירים, ועמם נשיא הוועד הלאומי, יצחק בן-צבי נפגשו עם מפקד משטרת המנדט, הקולונל ויליאם ניקול גריי, וזה הבטיח להם כי ההאשמות על עינויים תיבדקנה, וכי אם יימצא שיש בהן אמת ייענשו האשמים. עורך הדין אהרן חטר-ישי, ששימש כעורך הדין של "ההגנה", הגיש תלונה רשמית כנגד האחראים.
ב-30 במאי התקיים משפטם של נאשמי ביריה בבית דין צבאי בהר כנען. העיר צפת הועמדה בכוננות, וכוחות משטרה גדולים שמרו על הסדר. הנאשמים הובאו לבית המשפט, כשהם לבושים במדי חאקי, וכפי שכותב איש הפלסטיין פוסט שנכח במקום, לבושים בכיפות, ומגודלי פאות. הם נראו בקו הבריאות על אף העינויים שעברו, אך לאחד מהם הייתה תחבושת מסביב לצווארו. התובע, לוטננט קולונל קמפבל, סיפר כי ביריה לא הייתה היאחזות חקלאית כי אם מוצב צבאי, שבו בוצעו אימונים בלתי חוקיים. מטעם הנאשמים דיבר ראש תנועת "המזרחי" הרב מאיר בר-אילן שהסביר כי המדובר בנקודות יישוב מבודדות, וכי על תושביהן להגן על עצמם. משה לוינסון, תושב עין זיתים, תיאר כיצד הותקף המקום פעמים רבות בזמן המאורעות. לאחר מכן הודו כל הנאשמים בהאשמות המיוחסות להם. כאשר התבקשו הנאשמים עצמם לשאת את דברם, קם יהודה ניצן (בלום), מפקד המחלקה הדתית של הפלמ"ח, (ולימים אלוף-משנה בצה"ל, והיועץ הכספי לרמטכ"ל) ואמר בפני השופטים:
כבוד השופטים. נשק זה נשק מגן הוא... ההגנה על עצמנו ומפעלנו היא צורך הכרחי וזכות קיום. על זכות זאת אין אנו יכולים לוותר, ולא ויתרנו גם אם החוק אוסר אותה.... פנינו לעבודה, לבניין ולשלום. נשקנו נשק מגן. בהרגשת צדק על קדושת זכותנו אנו נכונים לפסק דינכם.
רוב העצירים נדונו לארבע שנות מאסר. שניים מהם, שהיו בני 16 בעת מעצרם, נדונו לשנת מאסר, וקטין נוסף נידון לשנתיים מאסר.
בסופו של דבר, ריצו חברי ביריה שנה ורבע מתקופת המאסר שנגזרה עליהם. ב-11 ביוני 1947 שוחררו 22 האסירים שעדיין נותרו כלואים בעקבות חנינה לרגל "יום הולדתו של המלך". יחד עמם שוחררו 8 מחברי קיבוץ בית הערבה שנאסרו במסגרת אירועי השבת השחורה. שחרורם של אסירי ביריה היה תוצאה של פניותיהם של חוגים נרחבים בציבור היהודי. לאחר השחרור צורפו אנשי המחלקה הדתית כיחידים ל'רזרבה' (מילואים) של הפלמ"ח.
משפט נאשמי ביריה > רצח הקצין ברוס

על אף הבטחותיו של הקולונל גריי כי האחראים לעינוי עצירי ביריה ייענשו, לא ננקטו כנגדם כל הליכים. האחראי לעינויים, קצין בשם ברוס, היה ידוע באכזריותו, ועצירים שנעצרו במחנה המעצר בעתלית סיפרו כי עונו על ידו. "ההגנה" הודיעה כי בשל כך היא דנה את ברוס למוות. ברוס הועבר לשרת בירושלים מחשש לחייו. ההגנה גילתה אותו אף שם, והחל מעקב אחריו.
ב-17 באוקטובר 1946 הלך ברוס בלבוש אזרחי, כשעמו שומרי ראשו ברחוב המלכה מליסנדה (כיום רחוב הלני המלכה) בסמוך לרחוב יפו בירושלים. חוליית חיסול של "ההגנה", ובה מספר אנשים, התקרבה אליו וירתה בו. ברוס נפגע מכדור בירכו. הוא הובהל לבית החולים ושם מת מפצעיו.
תחנת הרדיו המחתרתית של "ההגנה", "קול ישראל" נטלה אחריות על הרצח. מטה הפלמ"ח פרסם הודעה שבה הסביר כי אין המדובר במעבר לשיטה של טרור אישי, כי אם בעונש חריג שנועד להזהיר מפני התנהגות יוצאת דופן, וכי "ההגנה" עודה רואה בטרור אמצעי פסול מבחינה מדינית ומוסרית. "ההגנה" לא שבה לשיטת החיסול האישי, וטענות על עינוי עצירים לא נשמעו לאחר חיסולו של ברוס.
היישוב ביריה לאחר האירועים

במשך מספר שנים נותר היישוב ביריה מיושב על ידי יהודים. במהלך מלחמת העצמאות ניטשו באזור קרבות. היישוב ביריה נפגע קשות ונהרס. בשנת 1949 הוקם במקום מחנה עולים שנעזב לאחר מספר שנים.
בשנת 1971 הוקם היישוב מחדש על ידי משפחות דתיות, במרחק של כמה קילומטרים מהמצודה, במתכונת של יישוב קהילתי. ב-2006 היו ביישוב כמאה ושבעים משפחות (כ-670 נפש) שעסקו בעיקר במקצועות חופשיים.
מצודת ביריה הייתה עזובה מספר שנים. בשנות ה-70 החל עניין מחודש בפרשת ביריה. ביוזמת שר הסעד, מיכאל חזני, שוחזרה המצודה בשנת 1971 והפכה למוזיאון המספר את תולדות המקום ואת פרשת העלייה לביריה. המוזיאון מצוי בלב יער ביריה, היער השני בגודלו במדינת ישראל, שניטע בשנות ה-50 במדרונות ההרים שמצפון לצפת, בהם התרחשו אירועי העלייה לביריה.
הנצחת אירועי ביריה

אירועי ביריה השאירו רושם ניכר בזמנם, וגם כיום לא נשכחו. בשנת 1946 נקראו בנות רבות שנולדו בשם "ביריה", ספינת מעפילים זכתה אף היא לשם זה, כתבות רבות בעיתונות, ספרים ומאמרים דנו באירועים. שירים נכתבו על האירוע, ביניהם שירו של אלתרמן "אדמת ביריה" ושיר בשם "ביריה הלא תשאלי לשלום אסיריך" שכתב הרב משה צבי נריה. ההר שעליו ניצבת מצודת ביריה זכה לשם "הר הנועזים".
הסופרת ימימה אבידר-טשרנוביץ, היא אשתו של יוסף אבידר, ממפקדי המבצע, הנציחה את האירוע בספר ילדים בשם "מבצע 52" (1970), המתאר כתב חידה המגיע לידי קבוצת ילדים בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים, ופתרון כתב החידה מוביל את הילדים אל ביריה ומתאר את תולדותיה. תנועות הנוער לא פסקו מלעלות לביריה ולאזכר את האירועים.
בשנת 1997 הוציאה חברת "בזק" כרטיס טלכרט במסגרת "סדרת שימור אתרים בישראל" המנציח את מצודת ביריה ואת מבצע העלייה לביריה. בשנת 2004 שחזרה המועצה המקומית כפר תבור את מכל המים הישן שעמד במקום בו הוחלט להקים מעגל תנועה. המכל הועבר לטרמפיאדה ביציאה מהכפר, נצבע מחדש, ועליו שוחזרה כתובת הגרפיטי ההיסטורית, שנכתבה בעת אירועי העלייה לביריה, בעברית ובאנגלית - "ביריה שלנו - Birya Belongs to Us".
בין מצודת ביריה ומצודת צפת נסלל בשנת 2002 מסלול המכונה "בעקבות לוחמים", המוביל ממצודת ביריה, יורד דרך הר נועזים, ממשיך אל עין זיתים, ומשם אל צפת ומצודת צפת.
יש הסבורים כי אירועי ביריה אינם זוכים לאזכור הראוי להם. ספי בן-יוסף סיכם את הדרך שבה נתפסת כיום ביריה בתודעה במילים הבאות:
בימי שלטון הבריטים... אירע בלבו של הגליל אירוע מתמשך ובעל טעם של אתוס מכונן לחברה שלמה, ולדאבון הלב, נמס אל שולי דעתנו ומצא מקום זעיר בספרי הלימוד העבשים והמשעממים ובנקודה קטנה בלב יער הנקרא על שמה, מרחק של כלום מן העיירה הגרוטסקית צפת.
הנצחת אירועי ביריה > שירו של אלתרמן

המשורר נתן אלתרמן נכח באירועי ההעפלה לביריה, ובהקמת ביריה ב', לשם נסע עם יוסף אבידר שהיה ידידו וממפקדי המבצע. כאשר נראה היה כי ביריה ב' עומדת על תילה, שב אלתרמן לתל אביב וחגג את הקמתה בקפה כסית. באותו ערב כתב אלתרמן את השיר "אדמת ביריה" והקריאו לנוכחים. השיר נפסל על ידי הצנזורה הבריטית, אך הוא מופיע בין שירי הקובץ "הטור השביעי".
השיר מהלל את הקשר שבין המתיישב ואדמתו, ומעלה אותו לרמה מיסטית כמעט, כאשר שובו של המתיישב, שלוש פעמים, אל האדמה, וחוסר היכולת להינתק ממנה מקבלים מימד על טבעי. השיר מסתיים במילים:
בהיסוג הצבא סח הנער בלאט:

לא ירה הצבא זאת-הפעם.

אך יכלו מקלעיו עוד היום, זאת ידעת,

לנתקני ממך, ארץ זעם.
אז ענתה לו בצחוק הטרשה, המלחה:

לו כדור גם פלח אותך מצח,

לא היו מנתקים מאתי את גופך,

כי אתי אז נשארת עד נצח.
בנוסף, שירם של אלתרמן ושלונסקי "עכו ארץ ישראל", נכתב, על פי הסברה, גם לכבודם של אסירי ביריה.
הנצחת אירועי ביריה > הספינה ביריה

בשנת 1946 רכשה "ההגנה" ספינה טורקית שנבנתה בשנת 1896 בשם "אקבל", וייעדה אותה להובלת מעפילים. ברוח אותם ימים נקראה הספינה מחדש "ביריה".
הספינה יצאה ממרסיי ונפגשה בלב ים, בסמוך לאיי יוון עם ספינה בשם "בלבואה" שהעלתה על סיפונה כאלף מעפילים ניצולי השואה, ב-26 ביוני 1946. לאחר מספר ימים בים נקלעה הספינה למצוקה, שכן לא התאימה להסעת מספר כה רב של נוסעים. על אף שהבריטים אתרו קריאות מצוקה שהגיעו ממנה, נעזבה הספינה לנפשה, לא ניתן לה סיוע במים ובמזון, או סיוע טכני בגרירה. ב-1 ביולי 1946 הגיעה הספינה לנמל חיפה, שם נעצרו המעפילים, ומכיוון שמחנות המעצר היו מלאים, עקב אירועי השבת השחורה, שבהם נעצרו אלפי חברי המחתרות, שוכנו המעפילים בספינת מעפילים אחרת, "מקס נורדאו" שעגנה בנמל חיפה. לאחר מכן הועברו המעפילים למחנה המעצר בעתלית משם שוחררו בהדרגה, וניתנו להם אישורים לעלייה במסגרת מכסת הסרטיפיקטים שהוקצבה לעלייה.
לספינה הצטרף במסעה העיתונאי האמריקני היהודי י. פ. סטון, שהנציח את המסע בספרו "במחתרת לפלשתינה" (1946), שהביע אהדה לסבל הפליטים ולעניין הציוני.
הנצחת אירועי ביריה > עליית תנועות הנוער

במהלך השנים שמרו תנועות הנוער על מסורת העלייה לביריה, לזכר האירוע ההיסטורי, שרב היה בו חלקם של בני הנוער וחניכי תנועות הנוער. כיום מצוין האירוע באופן מיוחד על ידי תנועת בני עקיבא, המציינת את י"א באדר, הן כיום הזיכרון לאירועי תל חי, והן בעלייה לביריה, ובהזכרת חלקה הרב של הציונות הדתית באירוע מעצב זה. לעלייה לביריה קודם חודש של למידה והכנה. בבוקר אותו יום עולים החניכים אל ביריה מקבר חוני המעגל, בשיתוף פעולה עם הקרן הקיימת לישראל ובדרכם אל המצודה הם עוברים תחנות הדרכה והפעלה.
לקריאה נוספת

חיים י' פלס (עורך), ביריה לקט מקורות לתולדותיה, יום השנה הכ"ה, הוצאת האגף הדתי - המחלקה לעיניני הנוער והחלוץ - ההסתדרות הציונית, ירושלים, תשל"א (מהדורה שנייה מורחבת - תשל"ג).
ביריה לקט מאמרים ורשימות, המחלקה לענייני הנוער - המדור הדתי של הנהלת ההסתדרות הציונית וההנהלה הארצית של בני עקיבא, תש"ו.
פרשת ביריה, הלשכה הראשית של הקרן הקיימת לישראל, ירושלים, תש"ו.
בתו של כורה פחם

| --- | --- |
כרזת הסרט בתו של כורה הפחם
כרזת הסרט בתו של כורה הפחם
 מבוסס על:  אוטוביוגרפיה מאת לורטה לין וג'ורג' וקסי (1976)
 בימוי:  מייקל אפטד
 הופק בידי:  ברנרד שוורץ
 תסריט:  תום ריקמן
 עריכה:  ארתור שמידט
 שחקנים ראשיים:  סיסי ספייסק טומי לי ג'ונס בוורלי ד'אנג'לו  לבון הלם
 מוזיקה:  אוון בראדלי
 צילום:  ראלף ד. בודה
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  7 במרץ 1980
 משך הקרנה:  125 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט מוזיקלי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  קנטקי 
 תקציב:  15,000,000‏$
 הכנסות:  $67,182,787
 הכנסות באתר מוג'ו:   coalminersdaughter
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (סיסי ספייסק)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בתו של כורה פחם (באנגלית: Coal Miner's Daughter ) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1980 המבוסס על האוטוביוגרפיה של זמרת הקאנטרי לורטה לין.
הסרט מתאר את פרשת חייה של לורטה לין מאז חייתה במשפחה קשת יום של כורה פחם בקנטקי עד להיותה זמרת הקאנטרי המפורסמת ביותר בארצות הברית. בתקופה מסוימת הופיעה עם זמרת קאנטרי נוספת בשם פטסי קליין (בוורלי ד'אנג'לו). גם ספייסק וד'אנג'לו שרות בסרט בקולן ללא צורך בדיבוב.
תקציר העלילה

לורטה (סיסי ספייסק) היא בתו הבכורה של כורה הפחם טד ווב (לבון הלם מלהקת הבנד) ולה עוד שבעה אחים. הם גרים בבית עץ גדול בעיירת כורים בקנטקי. האב עובד קשה במכרה, מגיע מהעבודה שחור כולו ומפרנס בקושי את משפחתו מרובת הילדים. לורטה עוזרת לאמה בעבודות הבית ובטיפול באחיה.
לעיירה מגיע חייל משוחרר בשם דוליטל לין המכונה בקיצור "דוּ" (טומי לי ג'ונס). הוא מתגאה לפני כל התושבים בביצועים שלו בג'יפ. מכל הבחורות הוא שם עינו על לורטה ומתחיל לחזר אחריה. אביה של לורטה מתנגד ליחסים אלה בגלל פער הגילים (דו בן 22 ולורטה בת 15) ואופיו ההפכפך של דו. אך לורטה מסרבת להפסיק את יחסיה עם דו למרות המכות שהיא סופגת מאביה.
לבסוף מרשה האב לדו לשאת את לורטה בתנאי שלא ירים עליה יד ולא ירחיק אותה ממשפחתה. הוא לא עומד בתנאים אלה. הנישואים במשבר, לורטה חוזרת להוריה. דו אומר לה שהחליט לעזוב את המקום ולנסוע לוושינגטון כי אינו רוצה לסיים את חייו בגיל ארבעים ככורה פחם. בנישואים שלהם יש עליות ומורדות. לבסוף מוצא דו עבודה כמכונאי במוסך ולורטה נפרדת ממשפחתה ומצטרפת אליו לוושינגטון.
בגיל 19 מוצאת לורטה את עצמה מטופלת בארבעה ילדים ועסוקה בעבודות הבית. ליום הולדתה קונה לה דו גיטרה אך היא מקבלת מתנה זו בחוסר רצון כי אינה יודעת לנגן בה. לבסוף היא לומדת בעצמה לנגן, כותבת מספר שירים ומלחינה אותה. דו מבחין בכשרונה, עוזב את עבודתו, מתחיל לעבוד כאמרגנה ומפיק לה תקליטון עם השיר שלה "Honky Tonk Girl". בינתיים מת אביה של לורטה. הם נוסעים לבית המשפחה, משאירים שם את הילדים ומתחילים לנוע בין תחנות הרדיו אזורי בקנטקי כדי לשכנע להשמיע את התקליטון.
לאחר מאמץ מתפרסם השיר שלה ומגיע למקום ה-14 במצעד הפזמונים של שירי הקאנטרי. דו מצליח לסדר ללורטה הופעה במופע הרדיו המפורסם של מוזיקת הקאנטרי, ה-גרנד אול אופרי בנאשוויל, טנסי.
זמרת הקאנטרי הגדולה אז, פטסי קליין (בוורלי ד'אנג'לו) מתרשמת משירתה של לין. היא מזמינה אותה לביקור בבית חולים שם היא מאושפזת לאחר תאונת דרכים. בין השתיים מתפתחת ידידות והן מתחילות במסע הופעות מוצלח שנקטע עם מותה של קליין בתאונת מטוס.
לורטה ממשיכה בקריירה שלה אך המאמץ הקשה והניתוק מהמשפחה נותן את אותותיו והיא נאלצת להפסיק את הופעותיה בגלל התמוטטות עצבים. לאחר שנה באחוזת המשפחה היא מתאוששת, חוזרת להופיע והופכת לגברת הראשונה של מוזיקת הקאנטרי.
הסרט מסתיים בביצוע של לורטה לשיר שחיברה המסכם את חייה: "בתו של כורה פחם".
פרסים

סיסי ספייסק זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. הסרט היה מועמד ב לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר, העיצוב האמנותי, הקול, והעריכה.
ספייסק זכתה גם בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי והסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
בעלי אגן דמוי עוף

| בעלי אגן דמוי עוף |
| --- | --- |

תקופה
יורה תחתון-קרטיקון עליון, 200–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: דינוזאוריה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי עוף
שם מדעי
 Ornithischia ‏סיילי, 1887

אגן אופייני של בן הסדרה. שתי עצמות האגן נוטות לאחור
צרטופסיים הייתה אחת המשפחות המגוונות והאחרונות של בעלי אגן דמוי עוף
השוואת גדלים של דינוזאורים: טריצרטופס (כחול), סטגוזאורוס (כתום) ושנטונגוזאורוס (אדום) שייכים לאורניתסקיה.
בעלי אגן דמוי עוף (שם מדעי: Ornithischia) היא סדרה של דינוזאורים, הקרובה לסדרה בעלי אגן דמוי לטאה. בני קבוצה זו היו ברובם אוכלי צמחים, הולכי על ארבע גפיים ובעלי עצם חיק הנוטה אחורה לצד עצם השת, מה שמקביל לעצמות העופות. עם זאת העופות התפתחו למעשה מתרופודים בני הקבוצה בעלי אגן דמוי לטאה.
מיון

סוג ללא מקור צ'ילזאורוס (Chilesaurus)?
סוג Eocursor
סוג גרנוזאורוס (Geranosaurus)?
סוג אמטוזאורוס (Amtosaurus)?
סוג לסוטוזאורוס (Lesothosaurus)
סוג פיסנוזאורוס (Pisanosaurus)?
משפחה פברוזאוריים (Fabrosauridae)?
משפחה הטרודונטוזאוריים (Heterodontosauridae)
קבוצה גנאזאוריה (Genasauria)?
תת-סדרה תיראופורה (Thyreophora)
אינפרא-סדרה סטגוזאוריה (Stegosauria)
אינפרא-סדרה אנקילוזאוריה (Ankylosauria)
תת-סדרה נאורניתיסציה (Neornithischia)
משפחה ג'יהולוזאוריים (Jeholosauridae)?
משפחה ננוזאוריים (Nanosauridae)
משפחה פארקוזאוריים (Parksosauridae)
קבוצה Clypeodonta
משפחה היפסילופודוניים (Hypsilophodontidae)
קבוצה צרפודה (Cerapoda)
אינפרא-סדרה אורניתופודה (Ornithopoda)
קבוצה מרגינוצפליה (Marginocephalia)
אינפרא-סדרה פכיצפלוזאורים (Pachycephalosauria)
אינפרא-סדרה צרטופסיה (Ceratopsia)
מאפיינים

האורניתיסקים היו דינוזאורים צמחוניים בעלי שיניים בצידי הלסת וכלל לא בקדמת הפה. לחלקם הפכו עצמות הפה למעין מקור כפי שמופיע אצל הצבים. בניגוד לבעלי אגן דמוי לטאה, לבני סדרה זו אגן ירכיים ארבע-קרני; אצלם, עצם החיק נטתה אחורנית במקביל לעצם השת, ולחיזוק המבנה ולהרמת המבנה ולהרמת הקרביים התפתחה עצם נוספת, המכוונת קדימה בבסיס החיק והמשווה לאגן את הצורה הארבע-קרנית. הירך הנטויה לאחור היא כפי שאצל העופות בשל אבולוציה מתכנסת. העופות עצמן התפחתו מבעלי אגן דמוי לטאה ולא מסדרה זו.
האורניתיסקים התפתחו בשלהי הטריאס אך תפסו גומחות אקולוגיות מרכזיות רק בתור היורה המאוחר. הסטגוזאורים התפשטו על פני שטחים נרחבים (שהיום כוללים מספר יבשות). לשיאם הם הגיעו בקרטיקון הן במגוון והן בכמותם. לצד פכיצפלוזאורים ואנקילוזאורים שהיו נדירים יחסית, במזרח אסיה ובאמריקה הצפונית ההדרוזאוריים והצרטופסים היו הדינוזאורים הנפוצים ביותר. האנקילוזאורים היו אוכלי צמחיים משוריינים היטב במעטי עצם ודורבנים שהגנו עליהם כמעט לחלוטין מפני טורפים. ההדרוזאוריים היו אוכלי צמחים יעילים והגיעו לאורכים של 9–15 מטר ומשקל של כמה טונות. הם חיו בעדרים גדולים ונדדו בעקבות המזון. בשלהי הקרטיקון הצרטופסיים בעלי הקרניים היו מבין הדינוזאורים הנפוצים ביותר באמריקה הצפונית, והגיעו לשיאם בגילאי הקמפן והמאסטריכט (80-65 מיליון שנה לפני זמננו). בשלהי הקרטיקון היה הטריצרטופס הדינוזאור הנפוץ ביותר בתחום מחייתו.
קליידוגרמה > ז'נג 2009

הקליידוגרמה הבאה מבוססת על ניתוח מ-2009 של ז'נג ועמיתיו.
קליידוגרמה > באטלר 2011

הקליידוגרמה הבאה מבוססת על ניתוח של באטלר ועמיתיו מ-2011. בקליידוגרמה זו הקלייד אורניתופודה כולל את היפסילופודון ואחרים.
גלריה

סטגוזאורוס
אאופלוצפלוס
אורניתופודים
פכיצפלוזאורוס
טריצרטופס
הערות שוליים

↑  Zheng, Xiao-Ting; You, Hai-Lu; Xu, Xing; Dong, Zhi-Ming (19 במרץ 2009). "An Early Cretaceous heterodontosaurid dinosaur with filamentous integumentary structures". Nature. 458 (7236): 333–336. doi:10.1038/nature07856. PMID 19295609. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Richard J. Butler, Jin Liyong, Chen Jun, Pascal Godefroit (2011). "The postcranial osteology and phylogenetic position of the small ornithischian dinosaur Changchunsaurus parvus from the Quantou Formation (Cretaceous: Aptian–Cenomanian) of Jilin Province, north-eastern China". Palaeontology. 54 (3): 667–683. doi:10.1111/j.1475-4983.2011.01046.x.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12388079t (data)  LCCN: sh85095710
ג'ונגל האספלט

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן "גונגל האספלט של ויליאם ברנט
 בימוי:  ג'ון יוסטון
 הופק בידי:  ארתור הורנבלו ג'וניור
 תסריט:  בן מאדו, ג'ון יוסטון
 עריכה:  ג'ורג' במלר
 שחקנים ראשיים:  לואיס קלהרן סם ג'אפה סטרלינג היידן 
 מוזיקה:  מיקלוש רוז'ה
 צילום:  הרולד רוסון
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 במאי 1950
 משך הקרנה:  112 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט שוד, פילם נואר, סרט דרמה 
 תקציב:  1,232,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   asphaltjungle
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ונגל האספלט (באנגלית: The Asphalt Jungle) הוא סרט פשע אפל אמריקאי משנת 1950 בבימויו של ג'ון יוסטון, בכיכובם של סם ג'אפה, לואיס קלהרן וסטרלינג היידן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "ג'ונגל האספלט" של וו.ר. ברנט (אנ') (1949) שכתב גם את הרומן "הקיסר הקטן" שעובד לסרט הקיסר הקטן.
העלילה עוסקת בשוד גדול של תכשיטים על ידי חבורת מקצוענים שנכשל בגלל סכסוך בין העבריינים.
ב-2008 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על "היותו בעל ערך תרבותי, היסטורי או אסתטי".
תקציר העלילה

"דוק" רידנשניידר (סאם ג'אפה) הוא עבריין קשיש שגמר לרצות שבע שנות מאסר וביום שחרורו הוא מתחיל לתכנן את השוד שיאפשר לו לסיים את חייו בעושר ובנחת. הוא מציג את תוכניתו בפני סוכן ההימורים קובי (מארק לורנס) ואומר שסכום השוד הוא כחצי מיליון דולר והוא זקוק ל-50,000 לגיוס אנשים. הוא זקוק לפורץ קופות, נהג וחוליגן. קובי מציע לפנות לאלונזו אמריק (לואיס קלהרן). אמריק הוא עורך דין מבוסס, נשוי למיי (דורותי טרי) אך יש לו פילגש צעירה ויפהפייה בשם אנג'לה (מרילין מונרו). אמריק מממן את דירתה ואת התכשיטים שלה ועומד לפני פשיטת רגל.
לוטננט דיטריק (בארי קארי) ממונה על ידי נציב המשטרה הארדי (ג'ון מקינטייר) לעקוב אחרי דוק אבל דיטריק הוא מושחת ומקבל כסף מרובי ולא מדווח על דוק ועבריינים נוספים.
אמריק מסכים להצטרף אבל בחשאי הוא מגייס למענו את החוקר הפרטי ברנום (ברד דקסטר) כדי להשתלט על כל השלל. הוא מציע לדוק כי הוא יתקשר לסוחר בסחורה גנובה, יקבל כסף והם יתחלקו בו.
דיקס הנדלי (סטרלינג היידן) הוא עבריין שהשתחרר ממאסר ומחפש מקורת הכנסה. הוא גר ביחד עם חברתו דול קונובן (ג'ין הייגן) ומצפה להרוויח כסף ולחזור לחוות משפחתו בקנטאקי אותה נאלצו בעבר למכור.
דוק מגייס את מפצח הקופות לואיס צ'יאבלי (אנתוני קרוסו) את דיקס כחוליגן ואת חברו גאס (ג'יימס ויטמור) כנהג.
השוד מתקדם כמתוכנן. צ'יאבלי מתגבר על מערכות האבטחה ומצליח לפרוץ את הכספת ודוק גורף את התכשיטים לתיקו. המערכת מופעלת ומגיע שומר אבטחה הם פותחים לו את הדלת ומכים אותו והוא נופל אך נפלטת ירייה מאקדחו שפוצעת קשה את צ'יאבלי. גאס מסיע את צ'יאבלי לדירתו שם הוא מת.
דוק ודיקס מגיעים לאמריק ומוצאים שם גם את ברנום. אמריק מודיע להם שעדיין לא גייס את הכסף. ברנום ודיקס שולפים אקדחים ויורים. ברנום נהרג ודיקס נפצע. אמריק מציע שהוא יפתח במשא ומת חשאי עם חברת הביטוח. הם עוזבים אותו ואמריק זורק את גופת ברנום לנהר. השוטרים מוצאים את הגופה ובתוכה פרטים על אמריק. אמריק מתקשר לאנג'לה ואומר לה שתעיד שהיה אצלה כמעט כל הלילה. השוטרים מגיעים לדירה מאיימים על אנג'לה והיא אומרת את האמת. הארדי מראה לאמריק מסמך כתוב של קובי המתאר את השתתפותו בתוכנית השוד. אמריק פורש לחדר סמוך, מנסה לכתוב מכתב סליחה לאשתו אך לבסוף יורה בעצמו.
קובי מסגיר גם את דיטריך וגאס והם נעצרים ביחד אתו. דוק נפרד מדיקס ונותן לו חלק מהתכשיטים ואז נוסע לקליבלנד אך נעצר בדרך עם כל הרכוש. דיקס נוסע עם דול לחוות נעוריו בקנטקי אך מת מדימום כשהם מגיעים לשם.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| לואיס קלהרן | אלונזו אמריק | עורך דין |
| סם ג'אפה | "דוק" רידנשניידר | עבריין |
| ג'ין הייגן | דול קונובן | ידידה של דיקס |
| ג'יימס ויטמור | גאס מיניסי |  |
| מרילין מונרו | אנג'לה | פילגש של אמריק |
| תרזה צ'לי | מריה צ'יאבלי |  |
| סטרלינג היידן | דיקס הנדלי | עבריין |
| מארק לורנס | קובי | סוכן הימורים |
| אנתוני קרוסו | לואיס צ'אבלי | פורץ קופות |
| ג'ון מקינטייר | הרדי | נציב המשטרה |
| בארי קלי | לוטננט דיטריק |  |
| דורותי טרי | מיי אמריק |  |
| בראד דקסטר | בוב ברנום |  |
פרסים

ג'ון יוסטון היה מועמד לפרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לבימוי הטוב ביותר.
סאם ג'אפה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר וזכה בפרס וולפי לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בן מאדו היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר ולפרס אדגר לתסריט הטוב ביותר.
הרולד רוסון היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר שחור-לבן.
אבישי כהן (בסיסט)

ערך זה עוסק בנגן הבס אבישי כהן. אם התכוונתם לנגן החצוצרה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1970 (בן 54) כברי, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1993 
 סוגה:  ג'אז, בי בופ, ג'אז פיוזן 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  קונטרבס, בס, גיטרה בס חשמלית, גיטרה בס, פסנתר אפרייט, גיטרה בס אקוסטית 
 חברת תקליטים:  בלו נוט 
 שיתופי פעולה בולטים:  צ'יק קוריאה, מארק ג'וליאנה, שי מאסטרו, קרן מלכה, עמוס הופמן, ניתאי הרשקוביץ,  דניאל דור, שם טוב לוי, רבע לאפריקה
 avishaicohen.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אבישי כהן בהופעה בשוודיה, 2010
אבישי כהן (נולד ב־20 באפריל 1970 בכברי) הוא מוזיקאי ג'אז, בסיסט, זמר, ומלחין ישראלי, בעל קריירה בינלאומית. התגלה על ידי הפסנתרן צ'יק קוריאה וניגן לצדו כמלווה. כסולן ומוביל הרכב טריו הוציא שישה-עשר אלבומים. המוזיקה שלו מאופיינת במוטיבים אנדלוסים ומודאליים לצד הרמוניה וריתמיקה של ג'אז מודרני.