אתרי ג'ומון בצפון יפן
רקע

תקופת ג'ומון היא התקופה השנייה בפרהיסטוריה של יפן אחרי התקופה הפלאוליתית ביפן וזמנה מ-14,000 לפנה"ס עד 300 לפנה"ס. במהלכה אוכלסה יפן באוכלוסייה מגוונת של ציידים-לקטים ואוכלוסיית חקלאים מוקדמת שהתאחדה באמצעות תרבות ג'ומון משותפת, שהגיעה לדרגה ניכרת של התיישבות קבועה ומורכבות תרבותית. השם ג'ומון הוא תרגום ליפנית של המונח באנגלית "cord-marked" ("מוטבע בחוט") שנתן הארכאולוג והזואולוג האמריקני אדוארד מורס (אנ') לסגנון של כדים שהתגלו בשנת 1877. סגנון עיצוב הכדים בתקופת ג'ומון אופיין בלחיצת חוטים לפני השטח של החימר הלח, והוא מקובל בדרך כלל בין כלי החרס העתיקים ביותר בעולם בעולם.
17 האתרים הארכאולוגיים שבאתר המורשת העולמית כוללים אתרי התיישבות, קבורה, טקסים ופולחן שהם שרידים של חברה ייחודית של ציידים-דייגים-לקטים שחיו ביישובי קבע לאורך תקופה מ-13,000 לפנה"ס עד 400 לפנה"ס. שישה אתרים שוכנים בדרום-מערב מחוז הוקאידו על האי באותו שם, ושמונה במחוז אאומורי, שניים במחוז אקיטה ואחד במחוז איווטה בצפון חבל טוהוקו בצפון האי הונשו.
האזור בצפון יפן שבו שוכנים אתרים אלו מגוון מבחינה טופוגרפית וכולל הרים, גבעות, מישורים ושפלות כמו גם לשונות ים, אגמים ונהרות ושפע מים. האקלים הממוזג והקריר יצר תנאים לבית גידול של יערות עצים רחבי עלים נשירים שסיפקו מזון זמין בצורת ערמונים ואגוזי מלך. ביערות רעו איילים וחזירי בר אותם צדו התושבים. מפגש בין זרמי ים קרים וחמים יצר תנאים אידיאליים לדיג בים. בנוסף, נוהגים דגי אלתית וטרוטה לשחות במעלה הנהרות למטרת רבייה. תנאים אלו של מזון מוטח בשפע אפשר לילידים של צפון יפן לנהל אורח חיים של התיישבות קבע מלפני כ-15,000 שנים, כפי שמעידים כלי החרס שהשאירו אחריהם. במשך 10,000 השנים הבאות המשיכו הילידים את אורח החיים של ציידים-דייגים-לקטים מבלי שנאלצו לעבור לחקלאות, תוך שהם מתאימים את עצמם לשינויים שחלו בתקופה ארוכה זו באקלים ולעלייה ולירידה בפני הים.
כבר בשלב מוקדם מאוד של התקופה פיתחו הילידים תרבות רוחנית מורכבת המתבטאת בתרבות חומרית שכללה סירים מכוסים בלכה, לוחות חרס עם טביעות רגליים וצלמיות בעלות עיניים לטושות שקיבלו את הכינוי דוגו (אנ'). הם הכינו קברים וגם יצרו אתרים פולחניים, תלוליות עפר מלאכותיות ומעגלי אבנים גדולים שהגיעו לקוטר של יותר מ-50 מטרים. מעגלים אלו שימשו לטקסים ולפולחנים, מקומות לפולחן אבות וסגידה לטבע. משערים שהתושבים הקדמונים שמרו על קשרים חברתיים לאורך הדורות ובתוך היישובים.
המקומות אותם בחרו התושבים הקדומים ליישב היו קרובים למקורות מחייתם ומדגימים את השקפת העולם שלהם. על מנת להבטיח מזון נבחרים מקומות שונים: סמוך לנהרות שבם אפשר היה ללכוד אלתית, ליד החוף שבו אפשר היה ללכוד רכיכות למאכל, או בסמוך למקבצים של עצים שמהם אפשר היה לאסוף אגוזים או פירות יער. במהלך השנים פיתחו הילידים כישורים לציד או לליקוט על פי סוג המזון שבו התמחו. הם התאימו עצמם לשינויים בגובה פני הים. אם פני הים עלו הם הקימו את היישובים במקום גבוה, ואם פני הים ירדו הם הקימו את היישובים על קו החוף.
נוהגים לחלק את התיישבות הקבע לשלושה שלבים: הופעה (emergence), התפתחות (development) ובשלות (maturity). 17 האתרים הכלולים באתר המורשת מסודרים בסדר כרונולוגי ומסווגים לשישה שלבים באמצעות חלוקה של כל אחד משלושת השלבים לשני תת-שלבים כדלהלן: הופעת ההתיישבויות (אתר אחד); המתקנים בהתיישבות עברו חלוקה (אתר אחד); המתקנים בהתיישבות הפכו מגוונים (שלושה אתרים); הופעת יישובים בעלי מרכז מוגדר (שלושה אתרים); הופעת מרכזי פולחן ומקומות קבורה (ארבעה אתרים); והפרדה בין מקומות פולחן ומקומות קבורה (חמישה אתרים). ששת תת-שלבי פיתוח אלו מקבילים לשלבי הכרונולוגיה המקובלת של תקופת ג'ומון: התחלי (incipient), התחלתי (initial), מוקדם (early), תיכון (middle), מאוחר (late) וסופי (final).