stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנצ'סקו לאנדיני

| --- | --- |

לאנדיני מנגן בעוגב פורטטיב. מיניאטורה מתוך קודקס סקווארצ'אלופי
 לידה:  1335 פייזולה, איטליה 
 פטירה:  2 בספטמבר 1397 (בגיל 62 בערך) פירנצה, רפובליקת פירנצה 
 מקום קבורה:  בזיליקת סן לורנצו 
 מוקד פעילות:  רפובליקת פירנצה 
 זרם:  ארס נובה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
פרנצ'סקו לאנדיני או לאנדינו (באיטלקית: Francesco Landini; סביבות 1325 – 2 בספטמבר 1397) היה מלחין, נגן עוגב, זמר, משורר ובונה כלי נגינה איטלקי. לאנדיני היה מן המפורסמים והנערצים ביותר במלחיני המחצית השנייה של המאה ה-14, וללא ספק המלחין המפורסם ביותר באיטליה.
ביוגרפיה

הפרטים על חייו מעטים ומקוטעים, אבל יש מספר עובדות שאפשר לבסס בוודאות. מידע זה החל להתגבש ככל שנצבר חומר מחקרי, בייחוד מתוך הרשומות של פירנצה. רוב הנתונים הביוגרפיים המקוריים על לאנדיני באים מספר משנת 1385 על אזרחים פלורנטיניים מפורסמים, פרי עטו של מנהל הרשומות פיליפו וילאני, שגם הוא נולד בסביבות 1325.
סביר מאוד שלאנדיני נולד בפירנצה, אם כי נין-אחיו, ההומניסט כריסטופורו לאנדינו, קבע את מקום הולדתו בפייזולה. אביו, יאקופו דל קאזנטינו, היה צייר נודע באסכולת ג'וטו. לאנדיני, שהתעוור בילדותו (כתוצאה ממחלת אבעבועות שחורות), התמסר למוזיקה בגיל צעיר וקנה מיומנות בכלים רבים, ביניהם הלאוטה, בד בבד עם אמנות הזימרה, כתיבת שירה והלחנה. וילאני קובע ברשומותיו שלאנדיני היה גם ממציא כלי נגינה, ביניהם כלי מיתרים בשם "סירנה סירנארום", ששילב מאפיינים של לאוטה וכינור עתיק (פסאלטריום) ומקובל לראות בו את אבי הבאנדורה.
לדברי וילאני, לאנדיני קיבל נזר עלי דפנה ממלך קפריסין, שבא לוונציה לפרקי זמן אחדים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-14. קרוב לוודאי, שלאנדיני בילה זמן מה בצפון איטליה לפני 1370. במוזיקה שלו יש ראיות לכך: הוא הקדיש מוטט אחד לאנדריאה קונטאריני, שהיה הדוג'ה של ונציה משנת 1368 עד 1382; נוסף לכך, ליצירותיו יש יצוג נכבד במקורות צפון-איטלקיים.
הוא הועסק כנגן עוגב במנזר "השילוש הקדוש" (סנטה טריניטה) הפלורנטיני בשנת 1361 ובכנסיית סן לורנצו משנת 1365 ואילך. הייתה לו מעורבות משמעותית במחלוקות הפוליטיות והדתיות של ימיו, לפי וילאני, אבל נראה שלא איבד מחינו בעיני השלטונות הפלורנטיניים. לאנדיני הכיר רבים משאר המלחינים האיטלקיים של הטרצ'נטו, ביניהם לורנצו דה פירנצה, שאתו עמד בקשרים בסנטה טריניטה, כמו גם עם אנדריאס דה פלורנציה, שאותו הכיר בשנות ה-70' של המאה ה-14. בסביבות 1375 או זמן קצר אחר כך, שכר אותו אנדריאס כיועץ לבניית עוגב בפירנצה. בין הרשומות ששרדו יש מתכונים ליין, ששתו השניים במשך שלושת הימים שנדרשו לכיוון הכלי. לאנדיני עזר גם לבנות את העוגב החדש בכנסיית הבשורה (אנונציאטה) בשנת 1379 ובשנת 1387 לקח חלק בעוד מיזם לבניית עוגב, הפעם בקתדרלה של פירנצה.
כותבים רבים בני זמנו מעידים על פרסומו לא רק כמלחין, אלא גם כזמר, משורר, נגן עוגב ואזרח מסור ונאמן של פירנצה. המוניטין שיצאו ליכולתו להפעים קהל במוזיקה שלו היו איתנים כל כך, שסופרים ציינו כי "מתיקות המלודיות שלו הייתה כה רבה, שלבבות פרצו את סגור חזם."
לאנדיני נקבר בכנסיית סן לורנצו בפירנצה. המצבה שלו, שהתגלתה מחדש במאה ה-19 ומוצגת כיום בכנסייה, מכילה תיאור שלו עם עוגב פורטטיב (מיטלטל), דומה לזה שבתמונה.
מוזיקה והשפעה

לאנדיני היה הפרשן הראשון במעלה לסגנון הטרצ'נטו האיטלקי, המכונה לפעמים גם "ארס נובה איטלקית". מכלול יצירתו היה חילוני כמעט לחלוטין. אם כי יש רשומות המעידות לכך, שחיבר מוזיקת קודש, לא נותר לה זכר. יצירותיו ששרדו מקיפות 89 בלדות לשני קולות, 42 באלאדות לשלושה קולות ועוד תשע, הקיימות הן בגרסה של שני קולות והן של שלושה קולות. נוסף לבאלאדות, נותר לפליטה מספר קטן יותר של מדריגלים. מניחים, שלאנדיני חיבר בעצמו את הטקסטים לרבות מיצירותיו. תפוקת יצירתו מייצגת קרוב לרבע מכלל המוזיקה האיטלקית ששרדה מן המאה ה-14.
לאנדיני נתן את שמו לקדנצת לאנדיני (או הסקסטה של לאנדיני), נוסחת קדנצה שבה משובצת הסקסטה של הסולם בין הצליל המוביל לפתרונו על הטוניקה. אלא שלא הוא המציא קדנצה זו, שגם אינה ייחודית למוזיקה שלו; אפשר למצוא אותה בהרבה יצירות פוליפוניות של התקופה וגם אחריה, הרבה אל תוך המאה ה-15 (למשל, השירים של ז'יל בנשואה. גרארדלו דה פירנצה הוא המלחין המוקדם ביותר, מאלה שהשתמשו בקדנצה זו, שיצירותיו שרדו. עם זאת, לאנדיני השתמש בנוסחה בעקביות במוזיקה שלו, כך שכינויה על שמו - נוהג שהחל אחרי ימי הביניים - מוצדק.
באחד המדריגלים שלו כתב את המילים הבאות: "אני הנני מוזיקה, ומזיל אני דמעות צער בראותי אנשי בינה זונחים את צלילי הערבים והמושלמים למען מוזיקת רחוב."
מראי מקום וקריאה נוספת

Richard H. Hoppin, Medieval Music. New York, W.W. Norton & Co., 1978. ISBN 0-393-09090-6
Kurt von Fischer, Gianluca D'Agostino: "Francesco Landini", Grove Music Online ed. L. Macy (Accessed November 16, 2005), (subscription access)
ראו גם

בוויקיפדיה האנגלית Music of the trecento
צמד בכותרות (סרט, 1975)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  מחזה של ניל סיימון
 בימוי:  הרברט רוס
 הופק בידי:  ריי סטארק
 תסריט:  ניל סיימון
 עריכה:  ג'ון בארנט
 שחקנים ראשיים:  וולטר מתאו ג'ורג' ברנס ריצ'רד בנג'מין
 מוזיקה:  אירווין פיש
 צילום:  דייוויד וואלש
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  6 בנובמבר 1965
 משך הקרנה:  111 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ורג' ברנס) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
צמד בכותרות (באנגלית: The Sunshine Boys) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1975, בבימויו של הרברט רוס, עם וולטר מתאו, ג'ורג' ברנס וריצ'רד בנג'מין בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ניל סיימון והוא מבוסס על המחזה שלו "נערי הזהב" ("The Sunshine Boys") משנת 1972. המחזה הועלה ב-2001 בישראל ביידישפיל בשם "די גאלדענע יאטן" בהשתתפות יעקב בודו ויעקב אלפרין וכן ב-2003 ו-2021 בשם "הקומיקאים" בהשתתפות מוני מושונוב ושלמה בר אבא.
ב-1996 הופק סרט טלוויזיה לפי מחזה זה בכיכובם של וודי אלן ופיטר פאלק.
תקציר העלילה

וילי קלארק (וולטר מתאו) ואל לואיס (ג'ורג' ברנס) הם צמד בדרנים שהופיעו במשך 43 שנים בהצלחה כצמד "נערי הזריחה" ("The Sunshine Boys"). הם נפרדו בכעס לפני 11 שנים. וילי מנסה להופיע בקושי בפרסומות בעזרת אחיינו בן קלארק (ריצ'רד בנג'מין) שהוא גם הסוכן שלו. בן דואג לכל מחסורו, מביא לו אוכל ואת שבועון הבידור וראייטי אך וילי נכשל בכל ניסיון לקבל תפקיד בפרסומת. הוא גר בדירת חדר לא מסודר במלון.
אל לואיס הוא כעת אלמן ומתגורר בבית בתו דוריס (קרול ארתור).
רשת ABC מפיקה תוכנית על בדרני הוודביל ובן מקבל הצעה להופעה של וילי ואל במערכון תמורת 10.000 דולר. הוא מנסה לשכנע את וילי להופיע עם אל אך וילי שונא אותו מפני שבהופעות היה לפעמים מתיז עליו רוק ומכה באצבעו על חזהו. לבסוף הוא מסכים ובן נוסע לאל ומשכנע גם אותו להופיע עם וילי.
הם מחליטים לבצע חזרות על מערכון "הרופא" אך מתווכחים כל הזמן. במערכון מגיע אל לרופא וילי, מקיש בדלת ווילי צריך לקרא "Come in" אך משנה זאת ל-"Enter". על זה מתחוללת מהומה ואל בורח משם.
בן מיואש, כל יוקרתו תלויה במופע הזה. הוא נוסע לאל אך דוריס לא נותנת לו להיכנס. הוא מצליח לשוחח עם אל דרך החלון ומשכנע אותו להגיע לצילומים גם ללא חזרות.
המערכון מתחיל ללא הפרעות. וילי הוא הרופא הנעזר באחות סקסית ושופעת חזה (לי מרדית). אל נכנס לקליניקה לא כחולה אלא כחוקר מס הכנסה. בתוך המערכון הוא מתחיל להתיז רוק על וילי ולהכות אותו באצבע. הם מתחילים לריב ומתחילה מהומה. אל נמלט באמצע הצילומים ווילי חוטף התקף לב.
לאחר אשפוז חוזר וילי לדירתו ובן שוכר לו אחות מטפלת (רוזטה לנואר). הוא מציע לוילי לגור בביתו או לעבור לבית אבות מכובד עבור שחקנים קשישים. וילי מעדיף את האפשרות השנייה.
אל מגיע לבקר אותו ומודיע לו לדאבונו כי גם הוא עובר לאותו בית אבות. הם מתחילים לשוחח ולריב שוב.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| וולטר מתאו | וילי קלארק | שחקן |
| ג'ורג' ברנס | אל לואיס | שחקן |
| ריצ'רד בנג'מין | בן קלארק | סוכן שחקנים |
| קרול ארתור | דוריס גרין | בתו של לואיס |
| לי מרדית | מיס מקינטוש | אחות במערכון "הרופא" |
| רוזטה לנואר | אודסה | אחות מטפלת |
פרסים > פרסי אוסקר

פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ורג' ברנס
מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - וולטר מתאו
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - ניל סיימון
מועמדות לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר - אלברט ברנר, מרווין מרץ'
פרסים > פרסי באפט"א

מועמדות לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי - וולטר מתאו
מועמדות לפרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר - ניל סיימון
פרסים > פרסי גלובוס הזהב

פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי - הרברט רוס
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - ג'ורג' ברנס
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - וולטר מתאו
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע - ריצ'רד בנג'מין
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר - ניל סיימון
פרסים > פרס גילדת הכותבים של אמריקה

פרס גילדת הכותבים של אמריקה לתסריט המעובד הטוב ביותר - ניל סיימון
פרס לומייר

| --- | --- |
 תיאור:  פרס לסרטים דוברי צרפתית
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפרס:  1996–הווה (כ־28 שנים) 
 נקרא על שם:  האחים לומייר 
 academiedeslumieres.com
 
פרס לומייר (בצרפתית: Prix Lumières, "פרס האורות") הוא פרס קולנוע יוקרתי המוענק בצרפת לסרטים בשפה הצרפתית. הפרס מוענק משנת 1996 על ידי אקדמיית לומייר, איגוד המורכב מכ-200 נציגי התקשורת הבינלאומית בפריז.
היסטוריה

הפרס נוסד ב-1995 על ידי המפיק הצרפתי דניאל טוסקאן דו-פלאנטייה (אנ') והעיתונאי האמריקאי אדוארד בר (אנ') והוא מבוסס על פרס גלובוס הזהב המחולק על ידי איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד. הפרס מחולק משנת 1996 בחודש ינואר או פברואר, מספר שבועות לפני חלוקת פרס סזאר. פסלון הפרס מעוצב כפנתר המגיח מעלטה לאור.
קטגוריות הפרסים

הסרט הטוב ביותר
הבמאי הטוב ביותר
השחקן הטוב ביותר
השחקנית הטובה ביותר
התסריט הטוב ביותר
השחקן המבטיח ביותר (מוענק משנת 2000)
השחקנית המבטיחה ביותר (מוענק משנת 2000)
הסרט הטוב ביותר בשפה הצרפתית שנעשה מחוץ לצרפת (מוענק משנת 2003, קודם לכן הוענק פרס הסרט הזר הטוב ביותר)
סרט הביכורים הטוב ביותר (מוענק משנת 2014)
הצילום הטוב ביותר (מוענק משנת 2008)
פרס מיוחד של חבר השופטים לסרט קולנוע (מוענק משנת 2013, קודם לכן הוענק פרס הקהל העולמי בחסות TV5Monde)
פרס מפעל חיים (מוענק משנת 2013)
זוכי פרס הסרט הטוב ביותר

| שנת הטקס | שם הסרט כפי שהופץ בישראל | שם הסרט במקור |
| --- | --- | --- |
| 1996 | השנאה | La Haine |
| 1997 | משהו מגוחך | Ridicule |
| 1998 | מריוס וג'נט | Marius et Jeannette |
| 1999 | חלומות של מלאכים | La Vie rêvée des anges |
| 2000 | ז'אן ד'ארק | Jeanne d'Arc |
| 2001 | על אהבה וטעמים אחרים | Le Goût des autres |
| 2002 | אמלי | Le Fabuleux Destin d'Amélie Poulain |
| 2003 | אמן | Amen. |
| 2004 | שלישיית בלוויל | Les Triplettes de Belleville |
| 2005 | כשהנערים שרים | Les Choristes |
| 2006 | לבי החסיר פעימה | De battre mon cœur s'est arrêté |
| 2007 | אל תגלה | Ne le dis à personne |
| 2008 | בין הקירות | Entre les murs |
| 2009 | Welcome‏ | Welcome |
| 2011 | על אלוהים ואנשים | Des hommes et des dieux |
| 2012 | הארטיסט | The Artist |
| 2013 | אהבה | Amour |
| 2014 | כחול הוא הצבע החם ביותר | La Vie d'Adèle : Chapitres 1 et 2 |
| 2015 | טימבוקטו | Timbuktu |
| 2016 | ילדות פרא | Mustang |
| 2017 | היא | Elle |
| 2018 | 120 פעימות בדקה | 120 Battements par minute |
| 2019 | האחים סיסטרז | The Sisters Brothers |
| 2020 | עלובי החיים | Les Misérables |
| 2021 | סיפור(י) אהבה | Les Choses qu'on dit, les choses qu'on fait |
| 2022 | האירוע | L'événement |
צ'יינטאון

ערך זה עוסק בשם כולל לרבעים של יוצאי אסיה בערי העולם. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
שער בצ'יינטאון של לונדון.
צ'יינטאון (באנגלית: Chinatown) הוא כינוי לרובע או לשכונות של מהגרים ממזרח אסיה בערים באמריקה, אירופה ואוסטרליה ולרובע או לשכונת המהגרים מסין בערים במזרח אסיה (מחוץ לסין). ככל הנראה תיאר הכינוי לראשונה את רובע המהגרים הסינים בסן פרנסיסקו.
מאפייני צ'יינטאון

ברובע צ'יינטאון טיפוסי בולט הסגנון המזרח-אסיאתי: מסעדות המגישות מזון מהמטבח המזרח-אסיאתי, שילוט החנויות, סחורות וסגנון בנייה עם אלמנטים בולטים המקובלים במדינות מזרח אסיה המושך מבקרים לרובע. ברבעים אלה ישנם בתי עסק רבים בבעלות מהגרים ממדינות האזור העוסקים בתחומים המקובלים למהגרים מהאזור, למשל מכבסות ציבוריות בבעלות של מהגרים מיפן כמקובל בארצות הברית.
צ'יינטאון של סן פרנסיסקו

רובע צ'יינטאון של סן-פרנסיסקו הוא המפותח ביותר בהשוואה ליתר ערי ארצות הברית וככל הנראה גם בהשוואה ליתר הערים שמחוץ לאסיה . הרבה מהאוכל שמוכר במערב כאוכל סיני מקורו ברובע זה. הסיבה להתפתחות הרובע, מלבד הקרבה היחסית של חופי קליפורניה אל מזרח אסיה היא רעידת האדמה והשריפה הגדולה של סן פרנסיסקו בשנת 1906. לפני האסון היה בעיר רובע סיני קטן יותר שמרבית תושביו היו מהגרים סינים. מיד לאחריו הגיעו לעיר מכל רחבי ארצות הברית מהגרים לא חוקיים רבים שמוצאם ממזרח אסיה וטענו שהם תושבים חוקיים בעיר ושמסמכיהם נשרפו.
הרובע אומנם כונה צ'יינטאון עוד לפני השריפה אבל הבניה המחודשת והייחודית ששיקום השריפה הקנתה לו וגודלו החדש פרסמו אותו והפכו את שמו למטבע לשון.
צ'יינטאון של סן-פרנסיסקו שימש השראה לסרטים שונים כגון שנת הדרקון ושירת תוף הפרח והסדרה לוחם.
צ'יינטאון בערים אחרות > ארצות הברית

מלבד בסן פרנסיסקו, בארצות הברית יש לפחות עוד 12 ערים עם רובע או שכונה בשם צ'יינטאון. בניו יורק יש שכונות רבות שגרים בהן מהגרים ממוצא מסוים ובהן גם צ'יינטאון הנמצאת בדרום מרכז האי מנהטן. בשיקגו  יש שכונת צ'יינטאון מדרום ללופ (מרכז שיקגו) ושכונה נוספת שנקראת צ'יינטאון הקטנה (סביבות רחוב ארגייל בצפון העיר). גם ביוסטון יש שני רובעי צ'יינטאון. ברוס לי נולד בצ'יינטאון של סן פרנסיסקו, גדל בהונג קונג וחזר לארצות הברית אל צ'יינטאון של סיאטל (וממנה חזר שוב להונג-קונג). הסרט צ'יינטאון מראה את צ'יינטאון של לוס אנג'לס . גם בערים בוסטון, לאס וגאס, אוקלנד, אוקלהומה סיטי, פילדלפיה , פורטלנד ווושינגטון יש רובע או שכונה בשם צ'יינטאון.
צ'יינטאון בערים אחרות > מדינות אמריקה האחרות

ארגנטינה: בואנוס איירס
ברזיל: סאו פאולו
קנדה: קלגרי, מונטריאול, טורונטו, ונקובר, ויקטוריה וויניפג
קובה: הוואנה
פרו: לימה (הקישור אינו פעיל)
צ'יינטאון בערים אחרות > מדינות אירופה

בלגיה: אנטוורפן
הולנד: אמסטרדם
צרפת: פריז
הממלכה המאוחדת: ברובע וסטמינסטר בלונדון, אברדין, בריסטול, ברמינגהאם, מנצ'סטר, ניוקאסל, ליברפול ושפילד
צ'יינטאון בערים אחרות > מזרח אסיה

יש לפחות שבע מדינות במזרח אסיה עם ערים שיש בהן רובע או שכונה בשם צ'יינטאון:
אינדונזיה: ג'קרטה
יפן: קובה, יוקוהמה וככל הנראה גם נגסאקי
הודו: קולקטה
מלזיה: קואלה לומפור
סינגפור
תאילנד: בנגקוק
וייטנאם: שולון והו צ'י מין סיטי
צ'יינטאון בערים אחרות > מדינות אחרות

אוסטרליה: בריסביין, מלבורן וסידני
גלריה

צ'יינטאון, מונטריאול
צ'יינטאון, ליברפול
צ'יינטאון, בנגקוק
כניסה צפונית לצ'יינטאון, סידני
צ'יינטאון, מנצ'סטר
הכניסה לצ'יינטאון, וושינגטון די. סי.
צ'יינטאון, ניו יורק
צ'יינטאון, ניו יורק
צ'יינטאון, ניו יורק
צ'יינטאון, ניו יורק
צ'יינטאון, ניו יורק
הכניסה אל צ'יינטאון, סן פרנסיסקו
צ'יינטאון, סן פרנסיסקו
צ'יינטאון, סן פרנסיסקו
צ'יינטאון, סינגפור
צ'יינטאון, קובה (יפן)
צ'יינטאון, לימה
צ'יינטאון, פריז
הערות שוליים

↑  על פי כתבה בביטאון מסע אחר שעסקה בסן פרנסיסקו ופורסמה בשנות ה-90
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 01161005
קאמוב Ka-137

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  קמוב 
 
קאמוב Ka-137 הוא מל"ט רב-תכליתי רוסי (מסוק) שפותח בלשכת העיצוב של קאמוב ונועד לבצע מגוון משימות רחב עבור משרד החירום ומשרד ההגנה של הפדרציה הרוסית. הטיסה הראשונה נערכה בשנת 1999.
מאפיינים טכניים ומפרט

המסוק הלא מאויש קאמוב Ka-137 מיוצר על פי התוכנית הקואקסיאלית. הוא כולל ציוד שלדה. לגיר צורה כדורית בקוטר 1.3 מטרים. הוא מצויד במערכת ניווט לוויינית וטייס אוטומטי, ה-Ka-137 נע אוטומטית בנתיב שתוכנן מראש ויוצא במקום מוגדר ברמת דיוק של 60 מטר.
מאפיינים טכניים
עומס מטען: רגיל - 50 ק"ג, מקסימום - 80 ק"ג
אורך: 1.88 מ'
קוטר הרוטור: 5.30 מ'
גובה: 1.88 מ'
משקל ריק: 200 ק"ג
משקל המראה המרבי: 280 ק"ג
עוצמה: 1 × PD Hirht 2706 R05
הספק מנוע: 1 × 65 ליטר
מהירות מרבית: 175 קמ"ש
מהירות שיוט: 145 קמ"ש
טווח מעשי: 530 ק"מ
משך הטיסה המקסימלי: 4 שעות
קאונטרפאנץ'

| --- | --- |

 תדירות:  דו־חודשי 
 תאריכי הופעה:  1994–הווה (כ־30 שנה) 
 שפה:  אנגלית 
 מערכת:  Petrolia 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ISSN:  1086-2323, 2328-4331
 www.counterpunch.org
 
קאונטרפאנץ' (באנגלית: CounterPunch) הוא כתב עת מקוון היוצא לאור בארצות הברית, העוסק בענייני פוליטיקה מתוך גישה שמאלית-רדיקלית.
עורכו של קאונטרפאנץ' היה אלכסנדר קוקבורן, עד למותו בשנת 2012. כיום עורכי העיתון הם ג'פרי סנט קלייר וג'ושוע פרנק. מתפרסמים בו מאמרי ביקורת על המפלגה הדמוקרטית ועל המפלגה הרפובליקנית כאחד. הנושאים העיקריים בהם עוסקים מאמרי קאונטרפאנץ' הם איכות הסביבה, זכויות העובדים, יחסי החוץ של ארצות הברית והסכסוך הישראלי-ערבי.
היסטוריה

קאונטרפאנץ' נוסד כניוזלטר בוושינגטון בשנת 1994 על ידי התחקירן קן סילברסטיין. זמן קצר לאחר מכן הצטרפו אליו אלכסנדר קוקבורן וג'פרי סנט קלייר. סילברסטיין פרש בשנת 1996. המייסדים שאבו השראה מתחקירנים אמריקאים כדוגמת אדוארד אבי, שכתבו על נושאים סביבתיים וחברתיים.
סיקורי קאונטרפאנץ' עוסקים לעיתים קרובות בנושאים שלא זוכים לפרסום בעיתונות המיינסטרים. לדוגמה, בשנת 1997 זכה הירחון בפרסים על מאמרים בנושאים כמו הקשר בין סחר בטונה לסחר בקוקאין, מערכת יחסי הציבור של סין בארצות הברית, ואופן הטיפול בפסולת רדיואקטיבית.
נושאי הסיקור

קאונטרפאנץ' מפרסם תחקירים של מגוון תורמים, בדרך כלל בעלי גישה שמאלית-רדיקלית. גישה זו בולטת במיוחד במאמרים על הסכסוך הישראלי-ערבי, שבהם לעיתים קרובות מובעת ביקורת על פעולותיה של ממשלת ישראל. בין המשתתפים ניתן למצוא דמויות שנויות במחלוקת, כמו האנטי-ציונים גלעד עצמון, נורמן פינקלשטיין, רון ג'ייקובס וישראל שמיר, וכן אנשי שמאל ישראלים, ביניהם אורי אבנרי וג'ונתן קוק. קבוצות יהודיות ואנטי-גזעניות מביעות לעיתים קרובות ביקורת על גישה זו.
קאונטרפאנץ' מפרסם באופן קבוע מאמרי ביקורת על מדיניות החוץ האמריקנית ועל מדיניותה של ארצות הברית בתחום הפיננסי והכלכלי, וכן מסקר נושאים סביבתיים. חלק מהתורמים הקבועים מכסים מגוון רחב של נושאים נוספים.
כותבים

רוב כותבי המאמרים בעיתון הם אנשי שמאל ושמאל רדיקלי, וכותבים בו גם פעילים והוגי דעות אנטישמיים כגון ישראל שמיר וגלעד עצמון. בין הכותבים לקאונטרפאנץ' נמנו רוברט פיסק, אדוארד סעיד, ראלף ניידר, טארק עלי, טניה ריינהרט ונועם חומסקי. אחד הכותבים הקבועים הוא ישראל שמיר, שכתב בשנים 2010-2011 סדרת מאמרים המסקרים את המידע שפורסם בוויקיליקס בזמן פרשת קייבלגייט. פידל קסטרו פרסם בו מספר מאמרי אורח. בעיתון כותבים גם מספר קטן של שמרנים ואנשי ימין.
ביקורת

באופן טבעי מבקריו של קאונטרפאנץ' מציינים את נטייתו הפוליטית. יחד עם זאת, במאמר בעיתון האובזרבר משנת 2003 נאמר שהוא פופולרי בקרב פוליטיקאים אמריקאים.
בשנת 2004 פורסם מאמר פרובוקטיבי המשווה בין ג'ורג' ווקר בוש להיטלר. המאמר עורר סערה בארצות הברית.
הליגה נגד השמצה תיארה בשנת 2007 את קאונטרפאנץ' כ"ידיעון שמאלני-רדיקלי אנטי-ציוני."
העיתון ספג ביקורת על כך שהוא נותן במה לכותבים אנטישמיים ולדעות אנטישמיות אנטי-יהודיות בפרסומיו.
הוצאת ספרים

לקאונטרפאנץ' הוצאת ספרים, המוציאה לאור ספרים ואסופות מאמרים של התורמים הקבועים. בין הספרים שיצאו לאור נמנים שני ספרים על הסכסוך הישראלי-ערבי:
"הפוליטיקה של האנטישמיות", מאת עורכי העיתון אלכסנדר קוקבורן וג'פרי סנט קלייר.
"ישראל - כתב אישום", מאת מייקל ניומן, מענה לספר "ישראל - כתב הגנה" של אלן דרשוביץ.
כמו כו יצאו לאור ספרים רבים בתחומי איכות הסביבה, פוליטיקה אמריקאית, כלכלה, וכן סיקורים של המלחמות בעיראק, אפגניסטן ויוגוסלביה.
קאמו

קאמו
סימון ארשקוביץ' טר-פטרוסיאן (ברוסית: Симо́н Арша́кович Тер-Петрося́н) או בכינויו קאמוֹ (27 במאי 1882 - 14 ביולי 1922) היה בולשביק גאורגי ממוצא ארמני, איש פלוגת מחץ[דרושה הבהרה], שהיה חבר ושותף מוקדם של סטלין. קאמו, שקיבל את כינויו מסטלין היה ידוע כ"אמן התחפושות" והתפרסם בעיקר בשל מעורבותו בשוד הבנק של טיפליס ב-12 ביוני 1907 בכיכר ירוואן (כיום כיכר החירות) בטביליסי.
בין השנים 1959–1996 נקראה העיר הארמנית, גאוואר (Գավառ), על שם קאמו.
חייו

קאמו נולד בגורי שבפלך טביליסי (כיום גאורגיה), עיר הולדתו של סטלין. אביו, שהיה סוחר ארמני, התחתן עם אימו כשהיה בן 35 כאשר אימו, שהייתה בת 16 בעת נישואיה, ילדה לו 11 ילדים, שמתוכם שרדו קאמו וחמש מאחיותיו. ילדותו עברה עליו בהתעללות מצד אביו, שהיה מכה אותו בשל היותו "מרדני". קאמו גורש מספר פעמים מבית הספר בגין התנהגות רעה והישגים נמוכים, ובכל פעם התחנן אביו בפני מנהלי בתי הספר ואף שיחד אותם כדי שיחזירו את בנו ללימודים.
כשהתבגר קאמו הוא איים להרוג את אביו. כשהיה בן 16 חלתה אימו ונפטרה זמן קצר לאחר מכן. אביו שלח אותו להתגורר עם דודתו בטביליסי. הדודה שכרה חונכים פרטיים עבור קאמו, ואחד מהמורים הפרטיים היה קובה (סטלין). הדודה לא ידעה שקאמו והחונך שלו ביקרו תכופות במרכזי הפשע בעיר.
את כינויו קאמוֹ קיבל לו מפי החונך שלו סטלין, כאשר האחרון היה משועשע מהעובדה כי ביטא את המילה הרוסית קוֹמוּ (кому) שפירושה "למי" כ"קאמוֹ" (камо). הכינוי דבק בו מאז. כינויו זה כמו גם כינוי של סטלין, קובה, היו עניין מקובל בעולם התחתון. פושעים רבים היו ידועים בכינויים.
החיבור של קאמו לסטלין וההיכרות שלו עם עולם הפשע בטביליסי הביאו את קאמו לבצע מעשי שוד. כיוון שהיה חבר קרוב של סטלין שימש קאמו באותה תקופה כמקור להכנסה עבור סטלין בכך שהיה מעביר לו חלק מן השלל בשוד. התחברותו של קאמו לעולם הפשע הייתה מוחלטת. הוא החזיק מקום מחבוא, במרתף של בית ברחוב גונצ'אמאיה 2 בטביליסי, ששימש כבית מגורים של אישה מזדקנת, שבו החזיק את כלי הנשק.
את פעילותו המחתרתית החל בשנת 1901 בהדפסה והפצה סודית של ספרות לטביליסי, באקו, בתומי, כותאיסי, גורי וערים אחרות. בנובמבר 1903 הוא נעצר ובספטמבר 1904 הוא ברח מהכלא. בין השנים 1905–1907 הוא השתתף בהכנות פלוגה בולשביקית למבצע קרבי. בדצמבר 1905 הוא נעצר ונכלא בכלא מטחי שבטביליסי וברח משם.
ב-12 ביוני 1907 בכיכר ירוואן פיקד קאמו על שוד הבנק של טיפליס, שמטרתה הייתה שוד כספי הבנק למימון הפעילות בולשביקית.
בסתיו 1907 הוא נתפס בגרמניה עם מזוודה של חומרי נפץ נעצר ובסוף 1909 הוסגר לרוסיה. הוא נכלא שוב בכלא מטחי אולם באוגוסט 1911 הוא ברח מבית החולים של הכלא.
בשנת 1912 ניסה לשדוד משלוח של בנק הדואר. נעצר ונשפט. שוחרר מהכלא רק בעקבות מהפכת פברואר.
בשנים 1919–1920 היה פעיל בפעילות מהפכנית סובייטית נגד השלטון ברפובליקות הקווקז. עם הצטרפות גאורגיה לרוסיה הסובייטית נטל חלק בממשל הגאורגי הסובייטי.
ב-14 ביולי 1922, הוא נהרג מפגיעת מכונית בעודו רוכב על אופניים, בטביליסי.
בול דואר סובייטי לזכרו של קאמו
קודקס מאנסה

דיוקנו של היינריך פון רוג
טקסט מאת ולטר פון דר פוגלוויידה
קודקס מָאנֵסֶה (בגרמנית: Codex Manesse; נקרא גם Große Heidelberger Liederhandschrift "כתב היד הגדול לשירה מהיידלברג"), הוא כתב יד מאויר המכיל את אוסף השירה הלירית הגדול והשלם ביותר של אמני השיר הגרמנים מימי הביניים (ה-Minnesang). הקובץ נערך עבור משפחת מאנסה מציריך בין 1304 ל-1340 לערך, והוא כולל את שיריהם של 140 משוררים.
תוכן הקובץ ואופיו

הקודקס כולל את שיריהם של 140 משוררים המסודרים ב-140 פרקים לפי סדר האצולה. המשורר הראשון בקובץ הוא היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אחריו קונראד השלישי, מלך ירושלים, ואצלב השני (אנ'), מלך בוהמיה ופולין, והמלך טירו פון שוטן (Tyro von Schotten - לא מזוהה עם דמות היסטורית כלשהי); ולאחריהם שירי הרצוגים, גרפים, אבירים (בהם המשורר ולטר פון דר פוגלווידה) ופשוטי עם (בהם קונרד מווירצבורג, והמשורר היהודי זיסקינד מטרימברג).
בראש כל פרק מצוירת מיניאטורה צבעונית של המשורר, כאשר פעמים רבות קשורה המיניאטורה לתיאורו העצמי בשיריו או לאירוע מתולדות חייו. אבירים מצוירים פעמים רבות כנוטלים חלק בתחרות הפלה ברומח או בקרב. לבני האצולה מצויר שלט האצולה שלהם.
גלגולי כתב היד וההוצאות לאור

הקודקס נערך עבור משפחת מאנסה מציריך, שירדה מנכסיה בסוף המאה ה-14 (היא מכרה את טירתה ב-1393). ב-1590, התגלגל כתב היד, לא ידוע כיצד, לרשותו של הברון פיליפ מהוהנסאקס (Philipp of Hohensax), ששירי שניים מאבות-אבותיו (אברהרד פון סאקס והיינריך פון סאקס) כלולים בקובץ. ב-1604 פרסם מלכיור גולדסאט, ששירת בחצר הברון, קטעים מהספר בחיבורו Paraeneticorum veterum. בהמשך הועבר החיבור לספריית פאלאטינה שבהיידלברג.
ב-1657, בעקבות כיבוש היידלברג במלחמת שלושים השנים, הגיע הקודקס לספריה המלכותית הצרפתית (שהפכה לספרייה הלאומית לאחר המהפכה הצרפתית), שם חקר אותה הפילולוג יקוב גרים ב-1815. באותה עת ראתה אור גם מהדורה מדעית של הקודקס. ב-1888, לאחר מיקוח ארוך, הצליחה ממשלת הקיסרות הגרמנית לרכוש את הקודקס. כתב היד הובא לספריית פאלאטינה המחודשת באוניברסיטת היידלברג והוצג לציבור במעמד וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואוטו פון ביסמרק קנצלר גרמניה.
שני פרגמנטים של כתב היד שאוחסנו בספריית המדינה בברלין (שני דפים מתוך עותק מהמאה ה-15 שנקרא Troßsche Fragment), אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הערות שוליים

↑  עמוד תיאור הקודקס באתר אוניברסיטת היידלברג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264795005171  BIBSYS: 90751640  BNE: XX3599654  BnF: cb137697213 (data)  GND: 4135049-2  HDS: 011193  LCCN: n84805817  NKC: unn2010614660  SUDOC: 066888182  VIAF: 175820371   WorldCat (עם VIAF): 175820371
פרס לורנס אוליבייה לבמאי הטוב ביותר

| --- | --- |
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 הגוף המעניק:  אגודת התיאטרון של לונדון
 תקופת הפרס:  1976–הווה (כ־48 שנים) 
 אתר רשמי
 
פרס סר פיטר הול לבמאי הטוב ביותר (באנגלית: Sir Peter Hall Award for Best Director) הוא פרס שנתי המוענק על ידי אגודת התיאטרון בלונדון, כהוקרה על הישגים בתיאטרון הבריטי המסחרי. הפרס נוסד בשנת 1976 ושמו הוחלף ב-1984 לכבודו של השחקן האנגלי לורד אוליבייה. ב-2018 שונה שם הפרס לכבודו של במאי התיאטרון סר פיטר הול, והטקס הראשון בשם זה נערך ב-2019.
ב-1991 פוצלה הקטגוריה לשתיים עבור "הבמאי הטוב ביותר במחזה" ו"הבמאי הטוב ביותר במחזמר". שני הפרסים בוטלו ב-1995, והפרס אוחד שוב לפרס עבור הבמאי הטוב ביותר.
רק שלוש נשים זכו בפרס: דברה וורנר, מריאן אליוט ולינדזי טרנר.
ראו גם

פרס דרמה דסק לבמאי מצטיין במחזמר
פרס טוני לבמאי הטוב ביותר במחזמר