stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הקברות לכלבים באשקלון
הערות שוליים

↑  Geoffrey David Miller, Attitudes toward Dogs in Ancient Israel:
A Reassessment, Journal for the Study of the Old Testament 32.4, 2008, עמ' 487-500
↑  Frank L. Koucky, Lawrence E. Stager, J. David Schloen, and Daniel M. Master (ע), Early Maps and Records, FINAL REPORTS OF THE LEON LEVY EXPEDITION TO ASHKELON: Ashkelon 1: Introduction and Overview (1985–2006), EISENBRAUNS, 2008, עמ' 17-66
1 2 3 4 5 6 7  Stager, Lawrence E. (1991). "Why Were Hundreds of Dogs Buried at Ashkelon?". Biblical Archaeology Review (part II: Sidebar: Deities and Dogs - Their Sacred Rites).
↑  Paula Wapnish and Brian Hesse, Lawrence E. Stager, J. David Schloen, and Daniel M. Master (ע), The Ashkelon Dog Burials: Data and Interpetation, FINAL REPORTS OF THE LEON LEVY EXPEDITION TO ASHKELON: ASHKELON 1 Introduction and Overview (1985–2006), EISENBRAUNS, 2008, עמ' 563
1 2  Susan J. Crockford, A practical guide to in situ dog remains for the field archaeologist, Pacific Identifications, 2009, עמ' 7-8
1 2  Juliet Clutton-Brock, A natural history of domesticated mammals, Cambridge University Press, 1999, עמ' 57-58
1 2 3  איתן קדמי, מחיות הבר לחיות הבית: ביות בעלי חיים מימי קדם ועד ימינו, מוזיאון ירושלים, 1990, עמ' 16
↑  Paula Wapnish and Brian Hesse, The Ashkelon Dog Burials: Data and Interpetation, 2008, עמ' 545
↑  אסף קמר, תעלומת בית הקברות לכלבים הגדול בעולם שהתגלה באשקלון, באתר ynet, 25 בנובמבר 2017
↑  Paula Wapnish and Brian Hesse, The Ashkelon Dog Burials: Data and Interpetaion, 2008, עמ' 544
↑  CIS I 86, ראו נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 76
↑  Robert M. Kerr, Notre-Dame-de-la-Ḥuronie? A note on 'Štrt ḥr, Die Welt des Orients 43, 2013, עמ' 209
↑  Rüdiger Schmitt, Astarte, Mistress of Horses, Lady of the Chariot: The Warrior Aspect of Astarte, Die Welt des Orients 43, 2013, עמ' 218
↑  David Antony et al., Man and animals: living, working, and changing together, University Museum, University of Pennsylvania, 1984, עמ' 30-32
↑  Paula Wapnish and Brian Hesse, The Ashkelon Dog Burials: Data and Interpetation, 2008, עמ' 546-547
↑  Paula Wapnish and Brian Hesse, The Ashkelon Dog Burials: Data and Interpetation, 2008, עמ' 547-548
↑  Paula Wapnish and Brian Hesse, The Ashkelon Dog Burials: Data and Interpetation, 2008, עמ' 563
↑  Geoffrey David Miller, Attitudes toward Dogs in Ancient Israel: A reassessment, Journal for the Study of the Old Testament 32.4, 2008, עמ' 493
↑  Paula Wapnish and Brian Hesse, The Ashkelon Dog Burials: Data and Interpetation, 2008, עמ' 548-555
↑  Paula Wapnish and Brian Hesse, The Ashkelon Dog Burials: Data and Interpetation, 2008, עמ' 555-557
↑  Geoffrey David Miller, Attitudes toward Dogs in Ancient Israel:
A Reassessment, Journal for the Study of the Old Testament 32.4, 2008, עמ' 487, 494-500
↑  Manabi Paul, Sreejani Sen Majumder, Shubhra Sau, Anjan K. Nandi and Anindita Bhadra, High early life mortality in freeranging dogs is largely influenced by humans., Scientific Reports, 2016
שלדים של אדם וכלב מהאתר הארכאולוגי בעינן
בורדר קולי - דמוי כלב רועים
כלב סלוקי
כלב ציד באמצע סרקופג אלכסנדר. אחת הסברות היא שהסוג העתיק אליו קרובים ביותר כלבי אשקלון הוא כלב ציד.
פרסביטר יהודי אנגליה

| --- | --- |
 דרכי מינוי:  קבלת מינוי ממלך אנגליה
 תחום שיפוט:  יהדות אנגליה
 ייסוד המשרה:  1199
 איוש ראשון:  יעקב מלונדון
 תאריך ביטול המשרה:  1290
 
פרסביטר יהודי אנגליה (כונה גם: כהן היהודים או זקן היהודים. באנגלית: Presbyter Judaeorum) היה תואר שניתן לנושא התפקיד הרם ביותר ביהדות בריטניה לפני גירוש יהודי אנגליה. המינוי היה לכל החיים, אם כי בשניים או שלושה מקרים נושא המשרה התפטר או פוטר. פרין טוענת שפרסביטר יהודי אנגליה היה בסך הכל קצין שאינו קשור לדת האחראי לשמור על סדרי השליטה באוצר היהודים (אנ'), ולעומתה טובי טוען שהכינויים לנשוא המשרה הלקוחים מן הכנסייה מראים שמדובר בתפקיד בעל אופי דתי.
ידוע בוודאות רק על שישה אנשים שכיהנו בתפקיד בין 1199 ל-1290.
כיהנו בתפקיד

הראשון שידוע שכיהן בתפקיד היה יעקב מלונדון, שמונה ב-1199. הזכות לכהן בתפקיד ניתנה לו על ידי המלך ג'ון בשנת מלכותו הראשונה. בתעודת המינוי נכתב שהוא "לכל ימי חייו".
אחריו כיהן יוסף מלונדון (1217–1236), כשגם לו ניתן התפקיד על ידי המלך ג'ון.
אהרון מיורק (אנ') (1236) מונה בספטמבר 1236 על ידי הנרי השלישי, מלך אנגליה.
אליהו מלונדון (אנ') (1243) מונה גם הוא על ידי הנרי השלישי.
חיים (חגין) בן משה (אנ') (1257). המינוי אושר על ידי אדוארד הראשון, מלך אנגליה.
חיים דילקריס (1281. הוא מונה בחסותה של אלינור מפרובנס (אנ')). המינוי אושר על ידי אדוארד הראשון, מלך אנגליה שגירש את היהודים מאנגליה. הוא כיהן עד הגירוש ולא ידוע מה עלה בגורלו.
ראו גם

הרב הראשי של בריטניה
לקריאה נוספת

ע' הילדסהיימר, בישוף היהודים, סיני קה ג-ד, עמוד קמב, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הערות שוליים

↑  Presbyter הוא תחילית במילים לועזיות בהוראת זיקנה (יוונית presbys = זקן). מה זה פרסביטר – פירוש המילה פרסביטר, פרוש, הסבר, משמעות והגדרה, באתר מילון אבניאון
↑  In his "Demurrer", חלק שני, 62
↑  Tovey, "Anglia-Judaica," pp. 53-63
↑  "Rymer Toedera," i. 591
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חוסט

ערך זה עוסק בעיר באוקראינה. אם התכוונתם לעיר באפגניסטן, ראו .
חוסט או הוסט (באוקראינית, ברוסית וברוסינית: Хуст; ברומנית: Hust; בסלובקית: Chust; בהונגרית: Huszt; ביידיש: חוסט, קרי "חֱסט") היא עיר היושבת ליד הנהר חוסטץ במחוז זקרפטיה שבאוקראינה המערבית. היא משמשת כעיר הבירה של נפת חוסט.
מקור השם

השם מיוחס כנראה לשם הנחל חוסטץ או חוסטיצה, הבא מן המילה הסלבית "חוסטקה" שמשמעותה "מטפחת". יש שמקשרים את שם העיר למרכיב מזון רומני מסורתי – חוסטי.
היסטוריה

העיר מוזכרת לראשונה בשם חוסת' בשנת 1329. טירתה נבנתה בשנת 1090 על ידי מלך הונגריה, לסלו הקדוש, כדי להגן על העיר מפני הקומנים. היא נהרסה במהלך הפלישה המונגולית להונגריה ב-1241 ונבנתה מחדש בשנת 1318 לערך.
ב-1458 כלא המלך מתיאש את דודו, מיהאי סילאגי בטירה. ב-1514, בהשפעתו של גיירגי דוז'ה ומרד האיכרים שלו בטרנסילבניה, נכבשה הטירה על ידי איכרים. ב-1526 האזור הפך לחלק מטרנסילבניה.
צבאו של פרדיננד הראשון כבש את העיר ב-1546. ב-1594 הרסו הטטרים את העיר, אולם הטירה נשארה בשלמותה. הטירה הושמה במצור מספר פעמים במהלך ההיסטוריה: ב-1644 על ידי הפולנים מצבאו של ג'רג' ראקוצי הראשון, ב-1657 שוב על ידי הפולנים וב-1661 עד 1662 על ידי העות'מאנים ובני בריתם הטטרים. הרוזן פרנץ רדיי, הנסיך השליט בטרנסילבניה באותה עת, מת בטירה בשנת 1667. עצמאותה של טרנסילבניה הוכרזה בטירה בשנת 1703. הטירה הוכתה על ידי ברק ב-1766 ונשרפה, וב-1798 סופה העיפה את המגדל שלה ממקומו. היא לא נבנתה מחדש מאז.
ב-1910 מנתה חוסט 10,292 תושבים, רובם רוסינים. כמו כן היו גם הונגרים וגרמנים. עד חוזה טריאנון העיר הייתה שייכת להונגריה. לאחר מלחמת העולם הראשונה היא הועברה לרומניה, ובהמשך לצ'כוסלובקיה. בין דצמבר 1938 למרץ 1939 שימשה חוסט כעיר הבירה של הרפובליקה קצרת הימים, קרפטו-אוקראינה. במרץ 1939 שוב פלשו אליה ההונגרים.
בשנת 1944 הקימו הגרמנים גטו בעיר, שהכיל למעלה מ-5000 יהודים. יושביו הועסקו בעבודות כפייה.
בין ה-24 במאי ל-6 ביוני 1944 שולחו כל יהודי הגטו לאושוויץ. יהודים שהצליחו להימלט ליערות נרצחו ברובם בידי הונגרים ואוקראינים.
באוקטובר 1944 נכבשה העיירה בידי  הצבא הסובייטי ובתושבים הגרמנים וההונגרים בוצע טרנספר.
אוכלוסייה

ב-2001 היו בחוסט 31,900 תושבים, מהם:
28,500 (89.3%) אוקראינים
1,700 (5.4%) הונגרים
1,200 (3.7%) רוסים
100 (0.4%) צוענים
אטרקציות

הריסות הטירה מהמאה ה-11
כנסיית מבצר הפרוטסטנטים
הכנסייה הרומית הקתולית
הכנסייה האורתודוקסית
היסטוריה יהודית

בינואר 1941 נמנו בחוסט 6,023 יהודים, 28% מאוכלוסייתה. הקהילה היהודית בעיר הייתה אורתודוקסית, רובה סוחרים ובעלי מלאכה. הקהילה קיימה בית ספר, "בית יעקב", לנערות ואגודות חברתיות ודתיות למיניהן. משנות העשרים של המאה העשרים
התקיים גם בית ספר ציוני וכן ארגונים ציוניים.
תחת הכיבוש הגרמני ממרץ 1944 הוקם בעיר גטו, אשר יושביו הועסקו בעבודות כפייה. בין ה-24 במאי ל-6 ביוני 1944 שולחו כל יהודי הגטו לאושוויץ. יהודים שהצליחו להימלט ליערות נרצחו ברובם בידי הונגרים ואוקראינים.
היסטוריה יהודית > ישיבה

ב-1861 ייסד הרב משה שיק, הידוע בשם "המהר"ם שיק" את מה שהייתה אז הישיבה הגדולה ביותר במזרח אירופה, בעיירה חוסט. בישיבה היו למעלה מ-800 תלמידים.
היסטוריה יהודית > רבני חוסט

בקהילת חוסט כיהנו רבנים חשובים, ששמם של רובם התפשט הרבה מעבר לגבולות הקהילה.
בשנת תקע"ב (1812) קיבלה הקהילה הקטנה על עצמה את הרב יעקב, יליד זידיטשוב, נכד הרב שמעלקע מניקלשבורג.
אחריו - הרב יעקב גוטליב מטוקאי.
בשנת תר"ה (1845) הרב מנחם אייזנשטטר (מהר"ם א"ש), שהיה לאחר מכן רב העיר אונגוואר, לאחר פטירת אביו (הרב מאיר איזנשטטר). נפטר בתר"ל (1870).
הרב שמואל שמעלקא קליין, מחבר הספר "צרור החיים". נפטר בתרל"ה (1875), בהיותו רב העיר סעליש.
משנת תרכ"א (1861) כיהן ברבנות המהר"ם שיק עד ליום פטירתו בשנת תרל"ט (1879).
אחריו כיהן הרב עמרם בלום, מחבר ספר שו"ת "בית שערים", כרבה של חוסט במשך שנתיים. נפטר בשנת תרס"ז (1907), בהיותו רב העיר ברט אויפאלו.
אחריו כיהן הרב יואל צבי ראטה, מחבר ספר שו"ת "בית היוצר", עד פטירתו בשנת תרנ"ג (1893).
אחריו כיהן הרב משה גרינוולד, מחבר הספר "ערוגת הבושם", עד פטירתו בשנת תרע"א (1911).
אחריו כיהן כרב בנו הבכור הרב אברהם יוסף גרינוולד, שלאחר מכן כיהן כרב העיר אונגוואר. נפטר בתרפ"ח (1927).
לאחריו כיהן הרב יוסף צבי דושינסקי (מאוחר יותר רב העדה החרדית בירושלים). נפטר בשנת תש"ט בירושלים, בזמן מלחמת העצמאות, ונקבר בבית הקברות הסמוך לבניין שערי צדק הישן.
הרב האחרון היה הרב יהושע גרינוולד, נכדו של רבי משה גרינוולד. בחירתו הייתה מלווה בסכסוך קשה בקהילה כנגד תומכי דודו, הרב יעקב חזקיהו גרינוולד מפאפא, שטען גם הוא למשרה. אנשיו של רבי יעקב חזקיהו, רובם ככולם חסידי סאטמר, התפלגו והקימו את 'עדת יראים שומרי הדת' הנפרדת שנרשמה כנאולוגית לפי החוק. הרב יהושע כיהן ברבנות עד גירוש הקהילה לאושוויץ בשנת תש"ד (1944). הוא שרד את המלחמה והקים קהילה למען ניצולי השואה מחוסט בברוקלין. נפטר בשנת תשכ"ט, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. כיום חתנו, הרב פנחס דויד הורוביץ, מנהיג את הקהילה.
מלבד רבני העיר, היו בעיר מספר אדמו"רים חסידיים ובהם:
האדמו"ר ישראל יעקב לייפר, בן הזקונים של רבי מרדכי מנדבורנה, האדמו"ר הראשון בחסידות חוסט.
בנו - האדמו"ר שמואל שמעלקה לייפר.
רבי משה טאוב, האדמו"ר מקאליב.
עוד רבנים מפורסמים היו בעיר בהם: הרב יעקב קטינא, מחבר ספר "רחמי האב".
יהודי נוסף שהתגורר בחוסט והיה פעיל במועצה הוא משה "טעטשר" רוזנפלד.
גלריה

בית הכנסת של חוסט
תוכו של בית הכנסת
לקריאה נוספת

קהילת חוסט והסביבה - ספר זיכרון, איסוף החומר, ריכוזו ועריכתו - צבי מנשל, עורך - דוד זית, רחובות, 2000
אברהם פוקס, חוסט ובנותיה: לתולדות עיר ואם בישראל וקהילותיה הכפריות, ירושלים, תשס"ח 2007
הערות שוליים

↑  מנחם קרן-קרץ, הקנאי: הרבי מסאטמר רבי יואל טייטלבוים. הוצאת מרכז זלמן שזר, ה'תש"ף 2020. עמ' 147.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566950605171  LCCN: n82150239  NKC: ge413045  SUDOC: 084368853  VIAF: 133719040   WorldCat (עם VIAF): 133719040 
אנדרטה לזכר יהודי חוסט והסביבה שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון
וולטר קריין

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1845 ליברפול, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  14 במרץ 1915 (בגיל 69) הורשם, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Golders Green Crematorium 
 תקופת הפעילות:  1859–1915 (כ־56 שנים) 
 תחום יצירה:  ספרות ילדים, ספרות נוער 
 זרם באמנות:  סימבוליזם 
 יצירות ידועות:  The Shepheard's Calender, Mrs. Walter Crane 
 פרסים והוקרה:  מדליית אלברט (1904) 
 חתימה:   
 
וולטר קריין (באנגלית:Walter Crane ‏;  15 באוגוסט 1845 – 14 במרץ 1915) היה אמן ומאייר ספרים בריטי. הוא נחשב ליוצר ספרי הילדים המשפיע והפורה ביותר, בדורו.
עבודתו של קריין הציגה כמה מהמוטיבים הצבעוניים והמפורטים ביותר של ילדים בגינה שאפיינו שירים וסיפורי ילדים במשך עשרות שנים. הוא היה חלק מתנועת האמנויות והאומנויות והפיק מגוון של ציורים, איורים, ספרי ילדים, אריחי קרמיקה, טפטים ואומנויות דקורטיביות אחרות. קריין זכור גם בזכות יצירת מספר תמונות איקוניות הקשורות לתנועה הסוציאליסטית הבינלאומית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קריין היה בנם השני של תומאס קריין (האב), צייר ומיניאטוריסט, ומארי קריין (לבית קרסלי), בתו של יצרן מאלט.  אחיו הבכור תומאס קריין גם היה מאייר, ואחותו לוסי קריין, הייתה סופרת מוכרת. הוא היה תלמיד של האמן והמבקר הנודע ג'ון ראסקין.
קבוצה של עיצובים צבעוניים לאיור "גברת שלוט" של טניסון זכתה לשבחים של חרט העץ ויליאם ג'יימס לינטון שאצלו למד וולטר קריין שלוש שנים בשנים 1859–1862. כחרט עץ הייתה לו הזדמנות לעקוב אחר האמנים שיצירתם עברה דרכו, בעיקר מהאחווה הפרה-רפאליטית כמו דנטה גבריאל רוזטי וג'ון אוורט מיליי, סר ג'ון טניאל, מאייר אליס בארץ הפלאות, ופרידריק סנדיס. הוא העריץ את ציירי הרנסאנס האיטלקי, מרכיב נוסף וחשוב בהתפתחות כישרונו היה לימוד הדפסי צבעים יפניים, שאת שיטותיהם חיקה בסדרה של ספרי צעצוע, שהתחילו אופנה חדשה.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

מתחילת שנות השמונים, של המאה ה-19, בהשפעתו של ויליאם מוריס, קריין היה קשור קשר הדוק לתנועה הסוציאליסטית. הוא עשה בדיוק כמו מוריס עצמו והכניס אמנות לחיי היום יום של כל המעמדות. הוא הקדיש תשומת לב רבה לעיצובים לטקסטיל וטפטים ולקישוט הבית. אך הוא גם השתמש באמנותו לקידום ישיר של המטרה הסוציאליסטית. במשך זמן רב סיפק את הקריקטורות השבועיות עבור העיתונים הסוציאליסטיים Justice, Commonweal ו- The Clarion.
הוא הקדיש זמן לחברת התערוכות לאמנויות ומלאכות, שאותה סייע להקים בשנת 1888. והיה סגן נשיא איגוד הלבוש הבריא והאומנותי - תנועה שהחלה בשנת 1890, שמטרתה הייתה לקדם בגדים רופפים, בניגוד ל"נוקשות, הצפיפות ומשקל הבגדים המסורתיים הוויקטוריאנים".  הם הפיקו חוברות רבות המתארות את מטרת האיגוד, ביניהן אחת שכותרתה הייתה "איך להתלבש ללא מחוך" אותה אייר קריין.
קריין הסתבך בשערורייה בזמן ביקורו בארצות הברית ב-1891, לרגל פתיחת תערוכתו. התסבוכת קשורה להתנגדותו להוצאתם להורג של אנרכיסטים שנשפטו כטרוריסטים בשנת 1887, במה שנודע כאירועי היימרקט. התמיכה והאירוח האמריקאי שלו בוטלו לאור פרשה זו.
ביוגרפיה > מוות, ומורשת

וולטר קריין מת ב־14 במרץ 1915 בבית החולים בווסט סאסקס. גופתו נשרפה במשרפה של גולדרס גרין, שם נשאר אפרו. הוא הותיר אחריו שלושה ילדים.
עבודה אמנותית

בשנת 1865 הוא החל לשתף פעולה באיור ספרי צעצוע של חרוזי ילדים ואגדות. בין השנים 1865–1876 ייצרו קריין ואוונס שניים עד שלושה ספרי צעצוע בכל שנה.
יצירתו התאפיינה בקווי מתאר חדים וגוונים שטוחים. וכן קשר אסתטיתי בין הקליגרפיה ובין האיור.
קרייו אייר עשרות ספרי ילדים, במהלך שנות השמונים והתשעים וכתב בעצמו ואייר שלושה ספרי שירה, ״המלכה סאמר״ (1891), ״רנסאנסנס״ (1891), ו״שלוש הסירנות״ (1886). הוא גם אייר את ספריה של נלי דייל בנושא הוראת הקריאה באנגלית, אלה כנראה הושלמו בין השנים 1898 ל -1907.
עבודה אמנותית > עבודות נוספות

הציורים שלו, היו בעיקר אלגוריות ביניהן גשר החיים (1884) והם הוצגו באופן קבוע בגלריית גרוסבנור ומאוחר יותר בגלריה החדשה. ״סוסיו של נפטון״ הוצגו בגלריה החדשה בשנת 1893.
יצירתו הייתה מגוונת וכללה דוגמאות לתבליטי גבס, אריחים, ויטראזים, כלי חרס, טפטים ועיצובי טקסטיל, שבכולם יישם את העיקרון שבעיצוב דקורטיבי גרידא "האמן עובד בצורה החופשית והטובה ביותר ללא התייחסות ישירה לטבע" תערוכה של יצירותיו מסוגים שונים התקיימה בגלריות של האגודה לאמנות, ברחוב בונד בשנת 1891, ונלקחה לארצות הברית באותה שנה על ידי האמן עצמו. לאחר מכן היא הוצגה בגרמניה, אוסטריה וסקנדינביה.
הוא היה בוחן במחלקת המדע והאמנות במוזיאון דרום קנזינגטון; מנהל העיצוב בבית הספר העירוני של מנצ'סטר (1894); מנהל אמנותי במכללת רידינג (1896); ובשנת 1898 לתקופה קצרה מנהל המכללה המלכותית לאמנות, שם תכנן תוכנית לימודים חדשה שנועדה להביא את התלמידים למגע הדוק יותר עם כלים וחומרים.
הספר "האיור הדקורטיבי של ספרים ישנים וחדשים" (מהדורה שנייה, לונדון וניו יורק, 1900) הוא תרומה חשובה שלו לתיאוריה.
בשנת 1887 הוזמן קריין על ידי אמילי ברינגטון לצייר סדרת ציורי קיר לקישוט אולם הצלב האדום החדש בסאות'וורק. קריין יצר שלושה ציורי קיר בגודל מלא בנושאים של הצלה וגבורה.  לאחר 1894 לא נוצרו ציורי קיר נוספים, בין היתר בשל מחסור במימון אלא גם משום שהתגלה כי תאורת הגז באולם פוגעת בציורים. אולם הצלב האדום נמצא כעת בידיים פרטיות ומעמדם של ציורי הקיר אינו ידוע.
הערות שוליים

↑  "Walter Crane: A revolution in nursery picture books"
↑  Walter Crane, An artist's reminiscences, New York : Macmillan, 1907
1 2 3  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Crane, Walter". Encyclopædia Britannica. 7 (11th ed.). Cambridge University Press. pp. 366–367.
↑  The Sanitary Record, W. H. Allen & Co, July 1890
↑  Alphabet of old friends (back cover), digitalcollections.lib.washington.edu
↑  "Illustrated Books by Walter Crane", web.archive.org, ‏2011-07-21
↑  Souter, Nick and Tessa (2012). The Illustration Handbook: A guide to the world's greatest illustrators. Oceana. p. 20
↑  Stuart Macdonald, The History and Philosophy of Art Education, University of London Press, 1970, p. 294.
↑  John Price, Everyday Heroism: Victorian Constructions of the Heroic Civilian (Bloomsbury: London, 2014)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279864705171  PLWABN: 9810611938705606  AGSA: 3104  BIBSYS: 1045781  BNE: XX1091215  BnF: cb135952540 (data)  CANTIC: a11634674  CiNii: DA01824124  DSI: 1610  GND: 118522639  ICCU: VEAV026479  ISNI: 0000 0001 2139 6487  KulturNav: 69891d79-3b82-4a6a-9c00-a019efd804d3  LCCN: n79060706  LNB: 000194093  MusicBrainz: e872dd8f-93c2-4656-82e8-fc280292e844  NDL: 00465049  NGV: 4494  NKC: jn19990001531  NLA: 35031991  NLK: KAC200903776  NSK: 000595599  NTA: 067494579  RERO: 02-A003142482  RKD: 18985  SELIBR: 173407  SNAC: w6r78cb4  SUDOC: 052557146  TePapa: 24792  Trove: 804699  ULAN: 500014587  VIAF: 74022344   WorldCat (עם VIAF): 74022344 
וולטר קריין, איור לרובין הוד.
וולטר קריין, כרזה פוליטית 1895
וולטר קריין, כד מקושט
You Can Call Me Al

You Can Call Me Al הוא שיר שבוצע על ידי הזמר-יוצר פול סיימון ויצא לאור בשנת 1986, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השביעי של סיימון "Graceland". מילות השיר נכתבו על ידי סיימון והן עוסקות באדם העובר משבר אמצע החיים. מילות השיר הושפעו בחלקן מטיול שערך סיימון בדרום אפריקה. השיר היה לאחד מן המצליחים ביותר של סיימון וזכה להצלחה רבה ברחבי העולם, כשבבריטניה, למשל, בילה 5 שבועות בעשירייה הפותחת של המצעדים.
רקע

בתחילת השיר שואל הדובר מדוע חייו כה קשים. השמות המופיעים בשיר הושפעו מביקור במסיבה שערך סיימון יחד עם אשתו דאז פגי הארפר. המלחין והמנצח הצרפתי פייר בולז השתתף אף הוא במסיבה וקרא לסיימון בטעות בשם "אל" ולאשתו פגי קרא בטעות בשם "בטי".
השיר הוקלט באולפן ההקלטות The Hit" " Factory שבניו יורק באפריל 1986. שירי האלבום הוקלטו באולפנים שונים ברחבי העולם.
הקליפ של השיר היה מצליח לא פחות כאשר הופיע לצד פול סיימון הקומיקאי והשחקן צ'בי צ'ייס בווידאו קליפ של השיר, שזכה לשבחים רבים, והיה מהשירים המצליחים של אותה השנה כולל הווידאו קליפ של השניים, מתוך האלבום השביעי של סיימון "Graceland", כאשר צ'ייס מדקלם בקליפ את כל השיר שביצע סיימון, לימים אמר סיימון שצירף את צייס בהיותו קומיקאי מבריק, כולל הריקוד והחלפת כלי הנגינה של השניים, שהיה מצחיק ומיוחד, וכן בולט בקליפ היה הבדלי הגבוה בין השניים שצ'ייס מתנשא ל-1.93 ס"מ לעומותו של פול סיימון שגובהו מעט מעל 1.60 ס"מ.
הערות שוליים

↑  "You Can Call Me Al" at OfficialCharts.com. Retrieved 10 May 2019.
↑  ג'יי גבלר, Did Pierre Boulez inspire Paul Simon's 'You Can Call Me Al'?, באתר Classicalmpr‏, 6 בינואר 2016
↑  ריצ'רד בוסקין, CLASSIC TRACKS: Paul Simon 'You Can Call Me Al', באתר Sound on Sound‏, ספטמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: e9f35989-704d-46b5-8197-bd2fa6cbb5b3  MusicBrainz work: 687f76e8-9da4-31a7-acc5-ae17a05db1fd
דגל הפיליפינים

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי ודגל ימי לאומי
 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  12 ביוני 1898
 קבלת מעמד רשמי:  12 ביוני 1898 
 מוטיבים עיצוביים:  ביקולור אופקי כחול-אדום, בצד משולש לבן ובתוכו שמש צהובה ושלושה כוכבים צהובים
 שם המעצב:  אמיליו אגינלדו
 
דגל הפיליפינים מורכב משמש בעלת שמונה קרניים ושלושה כוכבים, שניהם בצבע זהב, על משולש שווה-צלעות בצבע לבן בצד התורן. המחצית העליונה של האזור שנותר היא בצבע כחול והתחתונה בצבע אדום. יחס הממדים של הדגל הוא 2:1.
היסטוריה

הדגל הומשג לראשונה על ידי אמיליו אגינלדו. הדגל הראשון נתפר בהונג קונג על ידי מרסלה דה אגונסילו, ביתה לורנצה, וג'וזפינה הרבוסה דה נטיבידד, אחייניתו של חוזה ריזל (על פי מקורות אחרים, שם האחיינית היה דלפינה הרבוסה דה נטיבידד).
לפי הצהרת העצמאות של הפיליפינים ב-12 ביוני 1898, המשולש הלבן הוא הסמל של הקטיפונן, שעל ידי ברית דמים עוררו השראה בעם הפיליפיני לקום למהפכה. שלושת הכוכבים מייצגים את שלוש קבוצות האיים של המדינה: לוזון, ויסאייאס ומינדנאו, למרות שבהצהרת העצמאות במקור סימל אחד הכוכבים את האי פאנאי, במקום ויסאייאס. שתי האפשרויות מייצגות את אותו מסר: האיחוד של עמים ותרבויות לכדי אומה אחת. שמונה הקרניים של השמש מסמלות את שמונה הפרובינציות הראשונות: מנילה, קביטה, בולקן, פמפנגה, נואבה אסיג'ה, בטאן, לגונה ובטנגס, שהתמרדו נגד השלטון הספרדי.
למרות שרבים רואים היום במנילה עיר, הוספת מנילה לקבוצה לעיל הייתה נכונה בשנת 1898, שכן אז מנילה ופרבריה נוהלו כפרובינציה נפרדת. פרובינציה זו ידועה בשם "אזור בירת המדינה".
משמעות הצבעים היא כדלהלן: המשולש הלבן מייצג שוויון ואחווה; הכחול מסמל שלום, אמת וצדק; והאדום מסמל פטריוטיות וגבורה. עם זאת, בהצהרת העצמאות נכתב כי ההשראה לצבעי הדגל היא מדגל ארצות הברית, כביטוי להכרת התודה של הפיליפינים לסיוע האמריקאי נגד הספרדים.
הגוון המדויק של הצבע הכחול המשמש בדגל היה במרכז ויכוח במשך כמעט תשעים שנה. משנת 1920 ועד שנת 1985 הגוון היה "כחול צי", עד שהנשיא פרדיננד מרקוס הורה לשנותו ל"כחול שמים", בעצת חוגים היסטוריים, כדי שיהיה כמו הגוון המשמש את דגל קובה, שנתפשה כבעלת ברית נגד ספרד. בשל מחסור בחומרי גלם ובסטנדרט אחיד בזמן המלחמה הפיליפינית-אמריקאית, תומכי שני הגוונים יכולים להציג עדויות מתועדות שתומכות וסותרות את שתי הגישות. ראו דגלי המהפכה הפיליפינית.
במסמכים מהפכניים רשמיים כתוב בבירור שהגוון המקורי של כחול שהיה בשימוש היה "אזול אוסקורה", שפירושו בערך "כחול ערפילי", אולם הקביעה באיזה צבע מדובר בדיוק תישאר חומר לוויכוחים עוד שנים רבות. היסטוריונים נוטים להסכים ש"אזול אסקורה" הוא גוון כהה יותר מ"כחול שמיים", אך בהיר יותר מ"כחול צי".
כדי לשים קץ לוויכוח, קובע חוק הרפובליקה מס. 8491 כעת כי הגוון בו יש להשתמש הוא "כחול מלכותי".
הדגל הפיליפיני מיוחד בכך שהוא גם יכול לסמל מצב מלחמה. כשהדגל מונף הפוך, כך שהצבע האדום נמצא למעלה (או בצד שמאל, אם הדגל מוצג באופן אנכי), המשמעות היא שמדינת הפיליפינים נמצאת במצב מלחמה. הדגל הוצג הפוך לראשונה ב-4 בפברואר 1899, בתחילת מלחמת ארצות הברית-הפיליפינים.
ראו גם

סמל הפיליפינים
המנון הפיליפינים
זהו הדגל המקורי של הפיליפינים, כפי שנהגה על ידי גנרל אמיליו אגינלדו. הצבע הכחול בדגל זה היה בהיר יותר מהצבע המשמש כיום - כחול מלכותי. כמו כן, לשמש בדגל היו הרבה יותר קרניים, למרות שגם בעיצוב זה היו לקרניים שמונה פינות. במרכז השמש בדגל המקורי הופיעו פנים מיתיים
זהו הדגל הרשמי הראשון שנועד לייצג את המדינה. הוא עוצב על ידי הקטיפונן בנאיק, קביטה בשנת 1897.
מערת הנמרים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  יהודה ושומרון, ישראל
 קואורדינטות:  31°59′36″N 35°19′43″E﻿ / ﻿31.99322°N 35.3287°E﻿ / 31.99322; 35.3287
 אורך:  168 מ' 
  (למפת דרום השומרון מוגדלת) מערת הנמרים(למפת דרום השומרון רגילה) מערת הנמרים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת הנמרים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת הנמרים
 
מערת הנמרים היא מערה טבעית גדולה (אורכה הכולל 168 מטר), שהתפתחה בתהליכי המסה בסלע גיר. המערה נמצאת בגדה הצפונית של ואדי סמיה כשני ק"מ מזרחית לכפר מליך, בדרום־מזרח השומרון. המערה התגלתה בשנת 1985 על ידי רועה צאן ערבי מסביבת עין סמיה, לאחר שנטרפו בעדרו מספר עיזים.
כיום ניתן להגיע אל פתח המערה בהליכה רגלית מעין סמיה.
פתחי מערת הנמרים מבט לצפון (צילם בועז לנגפורד)
גילוי המערה

מערת הנמרים היא מערה קרסטית גדולה הנמצאת בגדה הצפונית של ואדי סמיה כשני ק"מ מזרחית לכפר מליך, בדרום־מזרח השומרון (נ"צ בר"י 155568/181321, רום 495 מ' מעל פני הים). המערה ממוקמת בחלקו העליון והמצוקי של ואדי סמיה, כ־500 מ' מצפון־מערב לעין סמיה ולשרידי היישובים הגדולים שהתקיימו סמוך לו – ח'רבת מרג'מה וח'רבת סמיה. דיווח ראשוני על אודות המערה מסר רועה ערבי מסביבת עין סמיה לפקח. לדברי הרועה, הוא הגיע אל המערה לאחר שהתחקה אחר עקבות נמר שטרף עִיזים מעדרו. תיאור מפורט של גילוי המערה מופיע בארכיון המרכז לחקר מערות (על פי דיווח של יצחק מאיר, 18.6.1985): "לפני כשבוע וחצי טרפה חיה גדולה עז של רועה באזור עין סמיה. בימים הבאים נטרפו עיזים נוספות, חתולי תחנת השאיבה בעין סמיה וכן הגורים של כלבת התחנה. רועה שהעז שלו נטרפה הלך בעקבות החיה למערה שלה בואדי סמיה. מאוחר יותר לקח הרועה את שני עובדי הקידוח בעין סמיה. הם זחלו בתוך המערה הנ"ל עד שמצאו בפנים נמר... לאחר מכן הם חסמו את פתח המערה באבנים וצמיגים בוערים כדי לגרש/לחנוק את הנמר." באותו יום הגיעו אל המערה גיורא אילני ויצחק מאיר ואיתרו ליד המערה עקבות של שני נמרים, כנראה זכר ונקבה. התיישבות זמנית של נמרים במערה, מחוץ לשטח התפוצה הרגיל שלהם, עשויה ללמד על תקופת פריחה במספר הנמרים במדבר יהודה, שדחקה את חלקם לחפש טריטוריה חדשה בשולי המדבר.