עבדות בברזיל
חיי קהילה > הריקוד כמקרה בוחן של תרבות ומסורת בקרב קהילת העבדים בברזיל

אחד הפנים החשובים במסורות האפריקאיות הוא ריקודים ופולחנים דתיים. הריקודים המסורתיים שימשו את העבדים כדרך לבטא את עצמם על אף הדיכוי המתמשך שחוו, ובמקרים רבים הקפיטנים אפשרו זאת. בעיני הקפיטנים, קיום של ריקודים ופולחנים מסוימים לא היווה איום מכיוון שהם ראו שהריקוד משמח את העבדים ומעודד אותם. תפיסתם הייתה כי העבדים, שלא כמו חיות אחרות, נהנים מפסק זמן מעבודתם שלא מוקדש למנוחה, אלא ליצירה ופורקן. בעיניהם, התופעה אכן לא מסוכנת, משום שמצב רוחם ושמחת החיים של העבדים השתפרו בעקבות הריקודים, אשר תרמו לשמחת החיים ושביעות רצונם.
לפי התפיסה האירופאית, ריקוד משמעו הנאה והתלהבות, אך לעומת זאת, בקרב העבדים הריקודים היו בעלי משמעויות שונות ומגוונות, התלויות בסוג הריקוד ובמטרותיו, למשל: טקסי דת, ארגון מרידות, לוויות, חגיגות ויציאה למלחמה. עם הזמן, הבינו המעבידים כי קיימים סוגי ריקוד בעלי משמעויות שונות, אשר הובילו לחקיקת חוקים האוסרים על ריקודים מסוימים. הקפיטנים לא הכירו את סוגי הריקוד השונים והדבר הפחיד אותם, בעיקר מתוך החשש כי הם עלולים לגרום להתמרדות.
הדת שהייתה נפוצה בקרב הקפיטנים הייתה הנצרות האירופאית והם חייבו את עבדיהם לקיים את הפולחן הנוצרי. בעוד שהעבדים האפריקנים חויבו לדת הנוצרית, הם המשיכו לקיים מסורות ופולחנים אשר נהגו לקיים באפריקה, וביניהם הריקוד המסורתי. עם הזמן אמונתם של העבדים האפריקאים הייתה מורכבת מהנצרות ומפולחנים אפריקאים שבטיים.
אחד מהטקסים הפולחניים היה ריקוד שאותו היה מנהיג אחד מראשי קהילת העבדים שהיה לבוש באופן מסורתי. אחריותו התבטאה בהלהטת היצרים ועידוד המשתתפים להגיב ולקחת חלק בריקוד. פולחן זה היה זר ומשונה בעיני הלבנים ועם השנים נוספו יותר ויותר הגבלות ואיסורים על סוגי הריקוד המותרים לעבדים. הקפיטנים חששו מאוד מריקודים מסוג זה והחלו לחלק באופן דיכוטומי את ריקודי העבדים ל"טובים" ו"רעים", כאשר את ה"רעים" יש לאסור והם מהווים סכנה לסדר החברתי. הריקודים שנתפסו כ"טובים" היו ריקודים בעלי אופי יומיומי, אשר נתפסו כחשובים לשמירה על מצב הרוח הטוב של העבדים. אחת הסיבות המשמעותיות לאיסור על ריקודים דתיים היה הפחד מהשונה והלא מוכר שבטקסי העבדים. המעבידים האמינו בנצרות, לכן תייגו את ריקודי הפולחן כעבודת השטן. ההצדקה הדתית חיזקה את עמדתם. מסמך שנשלח לברזיל מטעם הכתר בשנת 1780 קובע כי יש לאסור על ריקודים פולחניים, אך להתיר ריקודים יומיומיים, על אף שאינם טהורים, אך הם הרע במיעוטו.
בין השנים 1808 ל-1835 היה גידול משמעותי באוכלוסייה בברזיל כתוצאה מהתיישבות לבנים שרצו להצטרף למוקד המתפתח כלכלית, והן עקב המשך של סחר העבדים שהוסיף לאוכלוסיית העבדים.
בסלבדור למשל, אוכלוסיית העיר התחלקה כך שהעבדים היוו כ-42 אחוזים מכלל האוכלוסייה, בעוד שהלבנים היוו כ-28 אחוזים בלבד. לאור נתונים אלו, הרשויות והקפיטנים החלו לאסור באופן גורף כל התארגנות לשם ריקוד או פולחן, ללא הבחנה בין סוגי הריקודים השונים. הם חששו מכל מפגש מרובה משתתפים שלהם, כאשר הסיבה העמוקה להתנגדותם הייתה הפחד מכוחם וכמותם המספרית הגדולה של העבדים אשר עלולים להתאגד ולמרוד באופן אלים.
בין פולחני הריקוד ניתן למצוא את הפולחנים שנבעו מדתות ה"מקומבה" וכן את ריקוד הקפוארה שהתפתח כתוצאה ממסורות אפריקניות על ידי העבדים בברזיל. "מקומבה" הוא שם כולל לקטגוריה של דתות אפרו-ברזילאיות, הכוללות פולחנים מרובי אמונות. חלקם יכולים להיות סותרים אך הם משולבים לכדי פולחן אחד. חלק מהריקודים הנהוגים בפולחן דתות אלה תורגל על ידי העבדים בברזיל ונתפס על ידי הלבנים כמאיים ומסוכן. אחת הדתות היא קנדומבלה, אשר פולחנה כולל טקסים, ריקודים וכישוף. משמעות נוספת של המילה מקומבה היא תיאור של כלי נגינה או כישוף.
קפוארה היא ריקוד קרב ברזילאי שהומצא על ידי העבדים האפריקנים במאה ה–16. הם החלו לפתח את הקפוארה, שהייתה למעשה דרך להתאמן בלחימה פיזית, במסווה של ריקוד. שילוב המוזיקה ותנועות הריקוד עזר לעבדים להסוות את כוונתם האמיתית ולקבל אישור מהקפיטנים להמשיך בפעילות זו. אימוני הקפוארה תרמו למרידות השונות בכך שהכשירו את העבדים בטכניקות לחימה וחוזק פיזי רב.