stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיליקט (בית חרושת)

| --- | --- |

בית החרושת סיליקט, 1926
 מידע כללי
 סוג:  בית חרושת 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1922
 תאריך פתיחה רשמי:  1922 
 תאריך פירוק:  1936 
 
 קואורדינטות:  32°04′37″N 34°46′19″E﻿ / ﻿32.076916666667°N 34.771916666667°E﻿ / 32.076916666667; 34.771916666667
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) סיליקט(למפת תל אביב רגילה) סיליקט(למפת גוש דן רגילה) סיליקט(למפת גוש דן מוגדלת) סיליקט  he סיליקטhe סיליקטמפת  מרכז __ תל אביב [‌למפה דינמית של גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק, __ רמת גן, __ גבעתיים ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
לוחית זיכרון לבית החרושת סיליקט ברחוב דרויאנוב 5
בית חרושת סיליקט בתקופת הקמתו, 1922. בשורה הקדמית, יושבים, יונה קרמנצקי שני משמאל, דוב גולדברג במרכז, יוסף זיידנר שני מימין
בית החרושת לייצור אבני סיליקט פעל בתל אביב בשנים 1922–1936 והיה המפעל התעשייתי הראשון הגדול ביותר בעיר המתפתחת.
היסטוריה

קבוצת יזמים בראשות מהנדס החשמל והמכונות יוסף זיידנר והמהנדס יונה קרמנצקי יסדו את "חברת הסיליקט הארץ-ישראלית".
השטח עבור המפעל כלל 50 דונמים של חולות, שבהם ניתן זיכיון לכריית חול עבור ייצור הלבנים. בית החרושת הוקם בצפון תל אביב באזור שהיה אז שומם. בחורף 1920-1921 החלה בניית בית החרושת תחת פיקוחו הטכני של יוסף זיידנר. הבנייה החלה לפני מאורעות תרפ"א 1921 והושלמה אחריהן. בזמן העבודה העמידה ההנהלה זקיפים על גבעות החול מסביב כדי לוודא שלא יותקפו העובדים בידי פורעים ערבים. לאחר ארבעה-עשר חודשים הסתיימה הבנייה ובאביב 1922 החל ייצור הלבנים. מבני בית החרושת ושטח החולות שהיה שייך לו הוקפו בגדר תיל.
בשנים 1930-1923 ניהל את בית החרושת המהנדס ישראל בנימין רוזוב. המהנדס עמנואל טובים שימש כמנהל כללי והמהנדס יצחק בבלי שימש כמנהל הטכני.
לבנת הסיליקט (חול-סיד) הייתה קשה ביותר ועמידה בכל תנאי מזג האוויר בהשוואה ללבנים שסותתו מכורכר, מהן נבנו הבתים הראשונים של תל אביב. הפטנט ליצירת אבני סיליקט נרשם בגרמניה ב-1886 ועיקרו היה ערבוב מרכיבים המכילים סיליקט (כמו חול) עם סיד. תחת חימום עם קיטור נוצר חומר מוצק שנוצק בתבניות ללבני סיליקט. לבנת הסיליקט הייתה הטובה והזולה ביותר בשוק והשימוש בה הביא למהפכה שלמה באופן הבנייה בארץ-ישראל.
זמן קצר לאחר השלמת בית החרושת החלה להבנות מדרום לה שכונת נורדיה. ובשנת 1923 החלה להבנות שכונת תל נורדאו ממערב לה. הנהלת סיליקט אף תרמה 25,000 לבנים לבניית מעון לתינוקות בשכונת נורדיה. שתי השכונות סבלו תוך זמן קצר מכריית החול של"סיליקט". בשנת 1925 אף סיכנה הכרייה קבוצת בתים ברחוב שלום עליכם. כתוצאה מכך החל סכסוך בין בעלי הבתים להנהלת סיליקט. לבסוף מימנה ההנהלה הקמת קירות תומכים להגנת הבתים ברחוב זה וברחוב חובבי-ציון.
תוצרת בית החרושת הובלה בדרך מדרום-מערב לבניין, דרך שער ברזל שנבנה בקצה סמטה (לימים רחוב טבריה). מן השער המשיך דרומה רחוב הסיליקט, שנקרא משנת 1929 רחוב בוגרשוב.
עם תחילת הייצור ניסתה ההנהלה לחבר את המפעל במסילת ברזל לתחנת תל אביב על מנת להקל על הבאת חומרי גלם ושיווק הלבנים, אולם למרות הבטחות משלטונות המנדט לא בוצע דבר. עקב כך הייתה הפצת תוצרת המפעל מוגבלת לסביבות תל אביב בשנים הראשונות, כיוון שלבני הסיליקט הובלו אל אתרי הבנייה בעיר על גבי עגלות רתומות לבהמות.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 פסקה העלייה וכתוצאה מכך נפסקה הבנייה וייצור הלבנים הופסק גם הוא.
בשנת 1930 עבר בית החרושת לידי שותפות החוכרים טובים את מגנט. לאחר מכן סיפק כ-90% מכל חומרי הבניין בתל אביב (בתפוקה של 90 אלף לבנים ליום).
עקב גידול העיר והתפתחות הבנייה צפונה וניצול כל אזור הכרייה נאלץ בית החרושת להיסגר ב-1936. ייצור אבני הסיליקט עבר לראשון לציון ונחלת יהודה (מפעל "דורוסיליקט"), שם היו אז שטחי חול גדולים. על שטח הכרייה נבנו בתים ורחובות. על השטח האחרון נבנה לאחר קום המדינה קולנוע חן.
עיריית תל אביב רכשה את בניין בית החרושת. בבנין נערכו אימוני ההגנה והיה בו סליק. זה היה מקום מושבו הראשון של בית הספר המקצועי שבח שעבר למקומו הנוכחי בהר התקווה ב-1949.
הבניין נהרס ב-1968 ועל שטחו נבנו "בית כלל" ו"חניון הכיכר". עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על קיר "בית כלל" ברחוב דרויאנוב 5.
בית החרושת סיליקט בשנות ה-20, לפניו ערמות לבנים, פועלים וגמלים
ארמון

חזית ארמון סנסוסי, ארמונו של פרידריך השני מלך פרוסיה, כפי שנראה בסביבות שנת 1900
ארמון האפיפיור באויניון.
ארמון הוא מקום מגורים גדול ונרחב, המשמש או ששימש בעבר למגורי המלך ואחרים ממשפחת המלוכה, או העומדים בראש השלטון. כפועל יוצא מכך היווה לעיתים קרובות מרכז כוח שלטוני בשלטון המונרכי.
בדרך כלל, היישוב שבו נמצא הארמון הוא בעל חשיבות בממלכה או באימפריה.
ארמונות רבים הוסבו במהלך השנים לשימושים אחרים, כמו בתי פרלמנט ומוזיאונים.
ארמון מבוצר נקרא טירה.
שימוש חדש יותר למילה "ארמון" הוא לציון מבנים גדולים ומפוארים, בדרך כלל מבני ציבור, גם אם אין להם קשר לשלטון, למשל "ארמון הבדולח" בלונדון.
מקור המילה

השימוש במילה פאלאס (באנגלית "Palace") לתיאור המגורים המלכותיים מגיע מאחת משבע הגבעות ברומא, גבעת הפאלאטין (Palatine Hill), שם ישב מרכז הכוח השלטוני הראשוני של האימפריה הרומית בתחילת ימיה.
מקור המילה "ארמון" בשפה העברית אינו ברור, והיא אינה מבוססת על שורש ידוע בשפה העברית, אך יכול להיות שמקור השם הוא מן המילה "רימון" עקב צורת כתר אשר בראש הפרי המסמלת מלוכה[דרוש מקור]. המילה מופיעה בספר מלכים, עמוס, ישעיהו, ירמיהו משלי, תהילים, איכה ודברי הימים.
המילונאי אברהם אבן-שושן משער כי המלה נגזרה מן השרשים רוֹם או רמה.
ארמונות בישראל

בממלכות ישראל ויהודה בעת העתיקה, היה ארמון המלך חלק מהמערך השלטוני. בישראל ישנם שרידים לארמונות מהעת העתיקה, החל מתקופת הברונזה הקדומה. למשל ארמון תל ירמות, ארמון מגידו וארמון הורדוס בירושלים, ששכן בחומה הצפון מערבית של העיר העליונה, שימש כמעון ראשי עבור המלך, אך נהרס כמעט לחלוטין, ורק שרידי חומותיו ומגדליו נותרו במתחם מגדל דוד והקישלה. רבים נוטים להתבלבל עם מצדים כגון מצדה והרודיון אך ההבדל טמון בפונקציה של המבנה. מבנים כגון מצדה וההרודיון לא מרכזים את הפעולות האדמיניסטרטיביות של האזור, אלו נבנו בעיקר לשם הגנה. בתקופות מאוחרות יותר ישנם בתים פרטיים מפוארים ביותר שלא שימשו כארמונות, למשל בית יהודיוף אך מפאת פארם כונו 'ארמון'. יש המחשיבים את בית הצדק העולמי במרכז הבהאי העולמי שבחיפה כארמון. בנוסף, מתכננים חסידי חב"ד להקים בכפר חב"ד ארמון למלך המשיח.
ארמונות מלכותיים באירופה (בהווה)

בבריטניה משפחת המלוכה הבריטית מחזיקה במגוון ארמונות, ביניהם מעונות רשמיים, משרדים, אתרי אירועים מלכותיים, ובתי נופש פרטיים, כמו ארמון בקינגהאם, טירת וינדזור, טירת בלמורל, ארמון הולירוד ובית סנדרינגהאם.
בשוודיה משפחת המלוכה השוודית מחזיקה בשלושה מעונות עיקריים: הארמון המלכותי בסטוקהולם, ארמון דרוטנינגהולם ליד העיר, וארמון סולידן באי אלנד המשמש כארמון קיץ.
בספרד ארמון מדריד, אף שאינו משמש כמעון מלכותי למלך ספרד, הוא עדיין זירת טקסים רשמיים וקבלות פנים, ומהווה תזכורת מפוארת למורשת המלוכה הספרדית. בנוסף ארמון מדריד מושך אליו תיירים רבים בזכות אולמותיו המפוארים, אוספי האמנות המרשימים וההיסטוריה העשירה שלו.
הערות שוליים

↑  אַרְמוֹן, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Pierre Benoit, L'Antonia D'Hérode le Grand et le Forum Oriental D'Aelia Capitolina, Harvard Theological Review 64, 1971, עמ' 135–167 doi: 10.1017/S0017816000032478
↑  רחל ברקאי, משפחת יהודיוף וה'ארמון' בשכונת הבוכרים בירושלים. ירושלים 2024.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558234005171  BNE: XX526048  BnF: cb11937594q (data)  GND: 4044394-2  LCCN: sh00006879  NARA: 10647690  NDL: 00567319  NKC: ph123916 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דוב חום אוסורי

ערך זה עוסק בדוב חום החי ברוסיה. אם התכוונתם לדוב חום החי בדרום אסיה והיה מצוי בעבר בארץ ישראל, ראו .
| דוב חום אוסורי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
על־ממלכה:: אוקריוטיים
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: Sphenacodontia
משפחה:: דוביים
סוג:: דוב
מין:: דוב חום
תת־מין:: דוב חום אוסורי
שם מדעי
 Ursus arctos lasiotus ‏גריי, 1867
תחום תפוצה


דוב חום אוסורי או הדוב החום של אוסורי (שם מדעי: Ursus arctos lasiotus), הידוע גם בשם "גריזלי שחור", הוא אחד מתת-המינים הגדולים ביותר של הדוב החום. דובים חומים של אוסורי מתקרבים בגודלם לדובי קודיאק.
תיאור

הדוב חום אוסורי דומה מאוד במראו לדוב החום של קמצ'טקה, אם כי יש לו גולגולת מוארכת יותר, מצח פחות מורם, עצמות האף ארוכות יותר ועצמות לחיים מופרדות פחות. צבעם מעט כהה, עם כמה פריטים שחורים לגמרי, עובדה אשר הובילה בעבר להשערות מופרכות שפריטים שחורים היו הכלאה של דובים חומים ודובים שחורים אסייאתים. הזכרים הבוגרים הם בעלי גולגולת באורך של עד 38.7 ס"מ ורוחב של עד 23.5 ס"מ. הם יכולים להגיע מדי פעם לגדלים גדולים יותר מאשר עמיתיהם בקמצ'טקה (דוב חום קמצ'טקה): ב-1931 נמדדה הגולגולת הגדולה ביותר על ידי סרג אוניו, הגולגולת הייתה קטנה רק במעט מזו של הדוב קודיאק (תת-המין הגדול ביותר של הדוב החום).
התנהגות עם בני אדם

בחצי האי שירטוקו, במיוחד באזור הנקרא "בניה", נקבות רבות עם גורים מתקרבות לעיתים קרובות לדייגים ומבלות זמן רב ליד האנשים, התנהגות ייחודית זו צוינה לראשונה לפני יותר מ-50 שנה, ללא נפגעים או תאונות שנרשמו אי פעם. משערים כי הנקבות לוקחות את הגורים שיתקרבו לדייגים, כדי למנוע קרבה עם זכרים בוגרים.
אטימולוגיה

הדוב החום האוסורי נקרא על שם הנהר אוסורי.
הרגלי תזונה

בסיחוטה-אלין הדובים חומים של אוסורי חיים בעיקר במחילות שנחפרו בגבעות, אם כי הם לעיתים רחוקות חיים בסלעים או בונים קיני קרקע. הדובים החומים של אוסורי נתקלים רק לעיתים רחוקות בדובים השחורים של אוסורי, שחיים בגבהים גבוהים יותר ובמדרונות תלולים יותר מהמינים האחרים. הם עלולים לעיתים רחוקות לתקוף את בני דודיהם השחורים הקטנים מהם (דוב שחור אוסורי).
באמצע סחלין בתקופת האביב, הדובים החומים של אוסורי ניזונים מנמלים ואוכמניות אדומות מהשנה הקודמת, ובסוף העונה הם מתרכזים בציד וקני שורש של עשבים גבוהים. בחלק הדרומי של האי, הם ניזונים בעיקר על שרידי אונייה, כמו גם חרקים וענפי מייפל. באביב בסיחוטה-אלין, הם ניזונים מבלוטים, אגוזי מלך מנצ'וריים וזרעי אורן קוריאניים. בזמנים של מחסור, בנוסף לאוכמניות ואגוזים, הם לוכדים זחלים, נמלים ושורשי שושן. בתחילת הקיץ, הם יאכלו קליפות של עצי אשוח לבנה כמרכיב אנרגיה חשוב. הם גם יאכלו פירות יערה, טַקְסוּס (סוג עץ), גפן עמור ואשחר (שיח). בדרום סחלין, דיאטת הקיץ שלהם מורכבת מדומדמניות וארוניה (שיח). בחודש אוגוסט בחלק האמצעי של האי, דגים מהווים 28% מהתזונה שלהם.
בהוקאידו יש לדוב החום תזונה הכוללת יונקים קטנים וגדולים, דגים, ציפורים וחרקים כמו נמלים. אך העליות האחרונות בגודלם ובמשקלם יכולות להגיע מ-400 ק"ג עד 550 ק"ג, העליות במשקל נגרמות במידה רבה על ידי האכלת הגידולים החקלאיים.
יחסי גומלין עם הטיגריס הסיבירי

הדובים החומים של אוסורי ניצודים מדי פעם על ידי טיגריסים סיבירים, ומהווים כ-1% מהתזונה שלהם (ועד 18.5% יחד עם דובים שחורים במקרים מיוחדים מאוד). טיגריסים סיבירים טורפים בקביעות את הדובים הצעירים אבל לפעמים הם טורפים גם נקבה בוגרת של הדוב חום אוסורי שנלקחת גם מחוץ למגוריה, למרות זאת הטיגריסים הסיבירים תוקפים בדרך כלל דובים חומים אוסורי בשנת החורף שלהם. הם מותקפים לעיתים קרובות יותר על ידי טיגריסים מאשר דובים שחורים קטנים יותר, בשל ההרגל שלהם לחיות בשטחים פתוחים יותר וחוסר היכולת שלהם לטפס על עצים. כאשר הטיגריסים צדים את הדובים, הטיגריסים ימקמו את עצמם מצד של סלע או עץ שנפל, ומחכים שהדוב יעבור. כאשר הדוב עובר, הטיגריס יקפוץ ויתפוס את הדוב מתחת לסנטר עם אחד הכפות הקדמיות ואת הגרון עם הכף השנייה. הדוב משתתק ואז נהרג על ידי נשיכה בעמוד השדרה. לאחר הריגת דוב, הטיגריס ירכז את האכילה על משקעי השומן של הדוב, כגון הגב, הרגליים והמפשעה. התקפות טיגריסים על דובים נוטות להתרחש כאשר אוכלוסיות לא מסודרות של הדובים יורדות. בשנים 1944-1959 נרשמו במזרח הרחוק יותר מ-32 מקרים של טיגריסים שתקפו דובים. באותה תקופה דווחו ארבעה מקרים של דובים חומים שהרגו נקבות וגורי טיגריס, התקפות של הדובים על הטיגריסים התרחשו בגלל מחלוקות על טרף והגנה עצמית. הדובים הצעירים בדרך כלל מפחדים מהטיגריסים ומשנים את דרכם לאחר שבאו על פני שבילי טיגריס. בחורפים של 1970-1973 רשמו החוקרים יודקוב וניקולייב מקרה אחד של דוב חום שלא הראה פחד מהטיגריסים ומקרה נוסף של דוב חום ששינה את נתיבו לנתיב טיגריסים. דובים חומים גדולים עשויים למעשה ליהנות מהנוכחות של הטיגריסים על ידי גנבת שלל הטיגריס בפעמים שהדובים לא הצליחו לצוד. במהלך מחקר הטלמטריה באזור הסיחוטה-אלין, נצפו 44 עימותים ישירים בין שני הטורפים, בהם נהרגו דובים ב-22 מקרים וטיגריסים ב-12 מקרים.
תפוצה

תפוצת הדוב החום היא: באוסורי קריי, בסחלין, באזור אמור, צפונה לאיי שאנטאר, האי איטורופ, צפון מזרח סין, חצי האי הקוריאני, הוקאידו ואי קונשיר. עד המאה ה-13, דובים התיישבו באיים של רבון ו-רישירי, לאחר שחצו את מצר לה פרוז כדי להגיע לאיים. הם חיו גם בהונשו בתקופה האחרונה של עידן הקרח, אך ייתכן שהם התקרבו להכחדה באותו אזור על ידי התחרות בדובים שחורים אסיאתיים או כתוצאה של הפסד של בתי גידול (כתוצאה משינויי אקלים). אחת משלוש קבוצות גנטיות, שנבדלה במשך יותר מ-3 מיליון שנים, בהתאמה, הגיעה להוקאידו בתקופות שונות דרך נתיבים שונים, ונכנסה להוקאידו דרך הונשו.
כ-500-1,500 דובים חומים של אוסורי נמצאים בחיילונגג'יאנג, והם מסווגים כמינים פגיעים (VU). ציד לא חוקי ולכידה של הדובים נהפכו לגורם רציני מאוד לירידה באוכלוסייה של הדובים, בגלל חלקי הגוף שלהם שהם בעלי ערך כלכלי גבוה.
חמש תת-אוכלוסיות משנה אזוריות של דובים חומים של אוסורי מוכרים כיום בהוקאידו. מבין אלה, גודלה הקטן ובידודה של תת-האוכלוסייה המערבית של אישיקארי הצדיקו את רישומה כמין בסכנת הכחדה בספר הנתונים האדום של יפן. 90-152 דובים חומים חיים באזור מערב אישיקארי ו-84-135 בהרי טשיו-מאשיקה. בתי הגידול שלהם הוגבלו בצורה חמורה על ידי פעילות אנושית, במיוחד בגלל בירוא יערות ובניית כבישים, קציר מוגזם הוא גם גורם מרכזי להפחתת האוכלוסייה שלהם. בשנת 2015, אגף המגוון הביולוגי של ממשלת הוקאידו העריך את האוכלוסייה כ-10,600 פריטים.
ברוסיה, הדוב החום של אוסורי נחשב חיית צייד, אם כי שטח הציד שלו לא נרחב כמו הדוב החום האירואסייתי.
בקוריאה, דובים אלה חיים רק בצפון קוריאה, שם הדוב הזה מוכר רשמית כאנדרטה טבעית על ידי הממשלה. באופן מסורתי הדוב חום אוסורי נקרא קון גום (דוב גדול), ואילו דובים שחורים נקראים גום (דוב), הדוב החום של אוסורי נכחד לפני שנים רבות בדרום קוריאה בעיקר בגלל ציד. בצפון קוריאה, ישנם שני אזורים עיקריים של האוכלוסייה דוב חום: מחוז יאהאנג והרי המגיונג'. אלה ממחוז יאהאנג נקראים RyongLim Ku'n Gom (דוב חום גדול) והם מופיעים כאנדרטה טבעית מספר 124 של צפון קוריאה. אחרים מן ההרים המגיונג' נקראים GwanMoBong Ku'n Gom (הדוב הכי גדול) והם מופיעים כאנדרטה טבעית מספר 330 של צפון קוריאה. כל הדובים הגדולים (דובים חומים של אוסורי) בקוריאה הצפונית נמצאים לרוב באזורי השיא של ההרים. הגודל הממוצע של הדובים החומים של אוסורי שחיים בריונגלים באזור מדרום להר אינגבאק נע בין 150-250 ק"ג, לעומת זאת הדובים החומים של אוסורי שחיים באזור הצפון להר אינגבאק, מגיעים למשקל ממוצע של 500-600 ק"ג.
התקפות על בני אדם

בהוקאידו, במהלך 57 השנים הראשונות של המאה ה-20, 141 אנשים מתו ו-300 נפצעו בעקבות התקפות של הדוב החום אוסורי. תקרית הדוב החומה של סנקאבטסו, שהתרחשה בדצמבר 1915 ב-סאנקיי שבמחוז סנקאבטסו, הייתה ההתקפה הקשה ביותר בהיסטוריה היפנית, והובילה למותם של שבעה אנשים ופציעתם של שלושה אנשים. התוקף היה דוב חום אוסורי שמשקלו היה 380 ק"ג וגובו היה 2.7 מ', שתקף פעמיים את הכפר טומאמה, וחזר לאזור בלילה שאחרי ההתקפה הראשונה שלו, עבור הקורבנות הקודמים. המקרה משתתף לעיתים קרובות בתקריות דובים מודרניות ביפן, ונראה כי הוא אחראי לתפיסה היפנית של התושבים שדובים הם אוכלי אדם.
בין השנים 1962 ל-2008 היו 86 התקפות ו-33 הרוגים מדובים בהוקאידו.
בתרבות

אנשי האינו (ילדי יפן היסטוריים) מעריצים את הדובים החומים של אוסורי, אוכלים את בשרם ושותים את דמם כחלק מפסטיבל דתי המכונה איומנטה.
דוב חום אוסורי בגן החיות של בייג'ינג
דוב חום אוסורי בגן החיות של בייג'ינג
בת שבע במקלחת (רמברנדט)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  רמברנדט
 תאריך יצירה:  1654
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  142 ס״מ 
 גובה:  142 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  תור הזהב של הולנד 
 מספר יצירה:  MI 957 (מחלקת הציורים של הלובר) 
 מיקום:  מוזיאון הלובר פריז שבצרפת
 
בת שבע במקלחת (בהולנדית: Bathseba met de brief van koning David) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1654. היצירה מוצגת במוזיאון הלובר בפריז.
הסיפור המקראי

הציור מתאר את הרגע מתוך סיפור דוד ובת שבע שבו דוד צופה בבת שבע מגג ארמונו ומזמין אותה אליו (ספר שמואל ב', פרק י"א, פסוקים ב'–ד'). מאוחר יותר הוא שוכב עימה, והיא הרה לו, כל זאת בשעה שבעלה, אוריה החתי, נמצא הרחק, במלחמה מול בני עמון. כדי להסתיר את מעשהו גורם דוד למותו של אוריה במלחמה, ואז נושא את בת שבע לאישה.
תיאור היצירה

התיאור של רמברנדט שונה מקודמיו במיקוד ובארוטיות שלו. לפני "בת שבע במקלחת" מקובל היה להראות את בת שבע מתרחצת מחוץ לביתה, כך שדוד יכול היה לראות אותה מגג ארמונו, לפעמים בלווית עוזריו. בדרך כלל גם ניתן היה לראות ממרחק מגדל, המציין את ארמון המלך, ואולי דמות קטנה של דוד. כך עשה רמברנדט עצמו בציור "The Toilet of Bathsheba", שצויר בשנת 1643.
הוצאתם מן הציור של דוד, עוזריו וכל יתר האלמנטים החיצוניים, מאפשר תיאור אינטימי של בת שבע. האנקדוטות היחידות הכלולות בציור הן המכתב שבת שבע אוחזת בידה (מכתב ההזמנה מדוד, שלא מוזכר כלל בסיפור המקראי), והנוכחות של משרתת אשר מייבשת את כף רגלה. כתוצאה מכך, התֵּמָה המוסרית של ציורים קודמים הוחלפה בתיאור ארוטי שבו הצופה מביט בבת שבע מנקודת מבטו המציצנית של דוד.
דמותה של בת שבע דומיננטית בקומפוזיציה כפי שלא הייתה באף תיאור קודם של הסיפור. היא מוצגת במרחב אותו קשה לזהות, הרקע האפל מרמז על לילה ואילו העמוד המאסיבי מרמז על מבנה גדול. מאחורי בת שבע מצוירים וילונות עשירים בצבע חום זהוב ולצידה אריג עבה בצבע לבן. מנגד, בשרה העירום בולט בצורתו המוצקה. הצבע המשמש לתיאור דמותה הוא בעל ניואנס עשיר, משיכות המכחול הרחבות מעניקים לגוף חושניות רבה.
ההרמוניה החמה של הציור, בגווני זהב ונחושת, נוצרה בהשראת ציירים ונציאנים גדולים כמו טיציאן וורונזה. מיומנותו של רמברנדט בתיאור האור הייתה בשיאה ביצירה זו. הקיארוסקורו הרך, שנועד להבליט את גופה של בת שבע, יוצר אפקט דרמטי.
קיימת השערה שהקנבס בציור המקורי היה גדול יותר ובעל צורה אנכית, ומאוחר יותר נחתך 10 סנטימטרים משמאל ולפחות 20 סנטימטרים בגובה. משערים כי רמברנדט חתך את הבד בעצמו כדי לחזק את השפעת דמותה של בת שבע. צילומי רנטגן מראים שבשלב מאוחר בתהליך הציור הוא הנמיך את ראשה ובכך הגדיל את התחושה שהיא נמצאת בתוך חלום בהקיץ. בגרסה הראשונה נראה היה שהיא מתבוננת בדוד מזווית עינה, אבל בגרסה הנוכחית נראה שהיא מקבלת בעצב את מר גורלה, מבטה מרוכך, מהורהר, ומכוון באופן כללי לעבר המשרתת ללא התמקדות בחפץ מסוים.
מכתב ההזמנה מדוד, אותו בת שבע מחזיקה בידה הימנית, דורש ממנה לבחור בין נאמנות לבעלה לבין ציות למלך ומהווה אנקדוטה לחשבון הנפש שעליה לעשות. רמברנדט חורג כאן מהסיפור המקראי אשר מתמקד בחטאו של דוד תוך התייחסות אגבית לבת שבע.
תיאור בטנה הגדולה, ידיה ורגליה נגזר מהתבוננות ולא מתוך ניסיון ליצור מראה מושלם. הזיהוי המסורתי הוא שבת זוגו של רמברנדט הנדריקיה סטופלס, שהייתה בת 28, שימשה כמודל עבור בת שבע. המראה העגמומי מיוחס בין היתר לעובדה שרמברנדט עמד באותה תקופה על סף פשיטת רגל עקב סכסוך עם הכנסייה. טענה נוספת שהועלתה היא שסטופלס סבלה מסרטן השד.
מספר ציורים שנעשו במאה ה-19 ובמאה ה-20 הושפעו מ"בת שבע במקלחת". הציור "La Toilette" של פרדריק באזיל חולק את אותה אווירה מרוחקת ורצינית, גם אם הנרטיב שונה.
הדמות בציורו של אדגר דגה "Woman Having Her Hair Combed" (בסביבות 1885) נראית מהורהרת ומכונסת בתוך עצמה, כמו בת שבע.
הציור "Seated Nude and Another Figure" של פבלו פיקאסו משנת 1963 חולק את המציצנות הגלויה ומלאת התשוקה.
הערות שוליים

1 2 3  "Bathsheba at Her Bath". מוזיאון הלובר. (באנגלית)
1 2 3  Sluijter, 354-360
↑  Sluijter, 352
↑  Braithwaite, PA; Shugg, D (1983). "Rembrandt's Bathsheba: the dark shadow of the left breast". Annals of the Royal College of Surgeons of England. 65 (5): 337–8. PMC 2494383. PMID 6351705.
↑  Woman Having Her Hair Combed, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
↑  Schama, Simon Rembrandt's Ghost. The New Yorker, March 26, 2007. Retrieved April 29, 2010.
| רמברנדט |
| --- | --- | --- |
| יצירותיו | אחשוורוש והמן במשתה אסתר • אברהם מארח את שלושת המלאכים • אישה צעירה במסגרת תמונה • אנדרומדה כבולה אל הסלעים • ארטמיסיה • אריסטו מתבונן בפרוטומה של הומרוס • בת שבע במקלחת • דיוקן עצמי בגיל 63 • דנאה • הוועד של אגודת הדרייפרים • הכלה היהודייה • המלומד מעל דוכן הדרשות • דוד ואוריה • חטיפת אירופה • יוסף מספר על חלומותיו • יעקב מברך את בני יוסף • ירמיהו מבכה את חורבן ירושלים • משה שובר את לוחות הברית • משמר הלילה • משתה בלשאצר • סערה בים כנרת • חלום יוסף • סקילתו של סטפנוס הקדוש • עקדת יצחק • פטרוס הקדוש בכלא • שאול ודוד • שובו של הבן האובד • שיעור האנטומיה של ד"ר טולפ |  |
| ראו גם | בארוק • מאוריצהאוס • מוזיאון בית רמברנדט • רייקסמוזיאום |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Joconde: 000PE008569  RKDimages ID: 50801 
רמברנדט, The Toilet of Bathsheba, 1643
פרדריק באזיל, La Toilette, 1870
אדגר דגה, Woman Having her Hair Combed, 1885
ג'ון שו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בפברואר 1894 
 פטירה:  24 בדצמבר 1982 (בגיל 88)
 פרסים והוקרה:  אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  Knight Bachelor 
 
ג'ון ולנטיין וויסטר שוֹ (באנגלית: John Valentine Wistar Shaw;‏ 14 בפברואר 1894 – 24 בדצמבר 1982), CMG, היה פקיד קולוניאלי בריטי שכיהן כמזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל (1946-1943).
מהלך חייו

ג'ון שו נולד בעיר דֶרבִּי שבאנגליה בשנת 1894. בצעירותו, בסוף מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1917–1918, שירת בחיל ההנדסה המלכותי בעת מסעו של הגנרל אדמונד אלנבי לכיבוש ארץ ישראל.
לאחר המלחמה מילא תפקידים בשירות הקולוניאלי הבריטי. במשך 14 שנים, משנת 1921 עד לשנת 1935, שירת בתפקידים שונים בממשל של המושבה הבריטית חוף הזהב, לימים גאנה. בשנת 1935 הגיע לארץ ישראל ושירת במזכירות ממשלת המנדט, הגוף המבצע העיקרי בתקופת המנדט שבראשו עמד הנציב העליון. בשנת 1939 נשלח לקפריסין, אז מושבה בריטית, וכיהן כמושלהּ. באוקטובר 1943 נתמנה לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, השני במעלה בהיררכיה המנדטורית לאחר הנציב העליון. שו הגיע לביקור קצר בארץ ישראל בתחילת דצמבר ונכנס לתפקידו בסוף דצמבר 1943. מספטמבר 1944 שאו שימש כנציב עליון בפועל עד מינויו של לורד גורט כנציב. שו שהה באנגליה בחופשה מפברואר 1945 עד יוני 1945. לימים סופר ששו מכר את רהיטיו וסירב לחזור לארץ ישראל אלא אם תאושר תוכניתו לארגון מחדש של הממשלה בארץ ישראל. זמן קצר לאחר שובו לארץ ישראל, ביוני 1945, מונה שו לנציב עליון בפועל, במקום הנציב העליון, לורד גורט, שהיה בטיפול רפואי בלונדון. גם לאחר חזרתו של לורד גורט בסוף ספטמבר 1945 היה שו השליט למעשה, לאור בריאותו הלקויה של גורט.
בעת פיצוץ מלון המלך דוד, ב-22 ביולי 1946, שהה שו בלשכתו במלון בישיבה עם כל מנהלי המחלקות. שו לא נפגע בפיצוץ ועזר בפינוי הפצועים והחללים. האצ"ל טען ששו קיבל התראה של האצ"ל על הפיצוץ שעומד להתרחש בבניין, אך הצהיר שכל מי שיעזוב את הבניין יאבד את עבודתו ואמר בהתנשאות: "אני נמצא כאן לא כדי לקבל פקודות מאת היהודים; אני נותן להם פקודות". על פי גרסה אחרת אמר: "כאן אני הוא נותן הפקודות, ולא הטרוריסטים". שו, מצדו, טען כי "זהו סיפור ישן מאוד, שמר בגין והאצ"ל פרסמו אחרי האירוע. אינני רוצה להגיב על הסיפור הזה, אלא רק לומר, שזה לגמרי לא נכון, ששום אזהרה לא נמסרה לי או למישהו אחר בבניין, ואפילו קיבלתי אזהרה כזאת, אפילו נניח שקיבלתי, לא הייתי יכול לפנות את האנשים בזמן שעמד לרשותי".
לאחר האירוע יצא שו ללונדון במה שכונה שליחות מיוחדת. בהצופה נטען שהוא מסר דו"ח מיוחד על הפיצוץ במלון המלך דוד והצעות למינוי פקידים במקום הנספים. אחרים טענו שהוא יצא כדי להתאושש מן הטראומה. בעת העדרו מונה סקוט למחליפו "עד להודעה חדשה" ובעיתונות שאלו האם שאו בכלל יחזור לתפקיד המזכיר הראשי. שו חזר לארץ ישראל לאחר כשבוע. כששב לארץ ישראל חש כי חייו בסכנה מפאת התנקשות צפויה מצד האצ"ל והלח"י ועזב לצמיתות באוגוסט 1946.
בשנת 1947 נתמנה שו לתפקיד המושל הכללי של המושבה הבריטית, שלימים הייתה לטרינידד וטובגו, באיים הקריביים. גם בטרינידד נאלץ שו להתמודד עם הפגנות, מרידות וטרור, ומשרד המושבות הבריטי החליט להעבירו מכהונתו. בספטמבר 1949 נאלץ להגיש את התפטרותו למלך ג'ורג' השישי ובינואר 1950 פרש לגמלאות והוא בן 55 שנים בלבד, מלא אכזבה מכך שעמיתיו המבוגרים ממנו ממשיכים לשרת בשירות הקולוניאלי.
שו נפטר בשנת 1982.
אישיותו ויחסו ליישוב היהודי

שו התבלט בקומתו, גובהו היה 198 ס"מ, הרבה מעל הממוצע. הוא היה דעתן, נהג לדבר בגילוי לב והחשיב מאוד את העיתונות. שו נהג לקיים פגישה חודשית עם עורכי העיתונים ובאחת ממסיבות העיתונאים בירושלים שבה מסר פרטים חסויים הוסיף "בוודאי יפטרוני על מעשה זה". הוא נהג לחלוק על הממונים עליו ודעת רבים מחברי הפרלמנט הבריטי הייתה כי "אינו מתאים לתפקידו כלל ועיקר. אין הוא מסוג הפקידים הדרוש לארץ ישראל". הוא יזם ארגון מחדש של מזכירות ממשלת המנדט. לאחר שממשלת בריטניה השהתה את תוכניתו, מכר את רהיטי ביתו, שב עם אשתו ללונדון ורמז כי לא ישוב. הוא חזר לארץ ישראל רק לאחר מספר חודשים, עם אישור תוכניתו.
מבחינת יחסו ליישוב היהודי, שו נהג לבקר ביישובים העבריים, נפגש עם מנהיגי היישוב כדוד בן-גוריון ודוד רמז ואף סעד על שולחנם של ורה וחיים ויצמן במעונם ברחובות, אולם המדיניות שהוביל או ביצע, השבת השחורה, הגלייתם של אנשי האצ"ל והלח"י והמעצרים ההמוניים, נתפסו על ידי רבים כפעולות המכוונות כנגד המפעל הציוני בארץ ישראל. בשנת 1946 הוא הגיש את סקר פלשתינה לוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל ובעדותו בחודש מרץ 1946 בפני הוועדה רמז כי אם יחסלו את הסוכנות היהודית ויפרקו את ארגון ההגנה, כי אז יהיה מוכן להמליץ על כניסתם של מאה אלף עולים נוספים לארץ ישראל תוך תקופה של שלוש עד ארבע שנים. הצהרה זו, שבה הציע לפרק את ההנהגה המדינית של היישוב ואת כוח המגן שלו, ביטאה את מידת העוינות שלו ליישוב. גם הופעתו שהביעה קשיחות והתנשאות לא הקנתה לו את אהדת אנשי היישוב.
מקרה אופייני תואר על יד אחד מכתבי מעריב, אשר לקראת חנוכת מכון ויצמן ב-1949, העלה על דפי העיתון פרק זיכרונות מטקס הנחת אבן הפינה למכון ביוני 1946:
על הבמה המפוארת ישב סיר ג'ון שאו, המזכיר הראשי של ממשלת המנדאט, לידו – דוד רמז, יו"ר הנהלת הועד הלאומי. סיר ג'ון – גולית כמעט, גבוה כשני מטרים – ידע כבר אותה שעה, כי דוד, שכנו הקרוב, יכלא בעוד כמה ימים מאחורי גדרי – התייל של מחנה העצורים אשר בלאטרון, יחד עם שאר מנהיגי היישוב. אולי גם חתם כבר על צו המאסר. בכל זאת, ישב ראש השלטון הבריטי בארץ, על במת הנשיאות – קודר, נפוח, סר וזועף, חדור שנאה וזעם – והקשיב ולא הקשיב לנאומים שהושמעו בשפע, בחום הלוהט – רובם באנגלית.