stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרוץ האלופים
היסטוריה

המרוץ הראשון התקיים בשנת 1988 במסלול המרוצים במונלרי, צרפת לזכרו של הנרי טויבונן, שנהרג בתאונה במהלך מרוץ ראלי בקורסיקה ולציון חגיגות העשור לאליפות העולם בראלי. בתחרות לקחו חלק שמונת אלופי העולם בראלי בין השנים 1979 ו-1988: ביורן וולדגארד, וולטר רוהל, ארי וטנן, האנו מיקולה, סטיג בלומקוויסט, טימו סלונן, יוהא קנקונן ומאסימו בייסון. קנקונן הוכתר לאלוף האלופים הראשון, לאחר שגבר בגמר על סלונן. הרכבים בהם התחרו הנהגים היו אאודי קוואטרו S1, ב.מ.וו M3, פורד סיירה RS, לנצ'יה דלתא איטגרלה, אופל מנטה 400 ופז'ו 205 טורבו 16.
במהלך השני הבאות נוספו לאירוע תחרויות נוספות. בשנת 1990 נוסף מרוץ המאסטרים הבינלאומי (International Rally Masters), בו השתתפו נהגים מצטיינים שלא זכו באליפות באותה עונה. לזוכה בתחרות ניתנה ההזדמנות לקחת חלק בתחרות הראשית. בשנת 1994 נוספה תחרות הראלי הקלאסית, בה התחרו הנהגים כשהם נוהגים בפורשה 911 S מודל 1965 או ישנה יותר. תחרויות אלה בוטלו לאחר מספר שנים.
לאחר שהמרוץ התקיים בנורבורגרינג, בברצלונה ובמדריד הוא עבר לגראן קנריה, שם התקיים במשך 12 שנים רצופות. בשנת 1999 החלה להתקיים תחרות גביע האומות ולראשונה הצטרפו לתחרות גם רוכבי מרוצי אופנועים. שנתיים לאחר מכן הורשו להתחרות גם נהגי מרוצים שאינם מתחרים בקטגוריית הראלי. בשנת 2004 שב האירוע לנדוד בין אתרים שונים והחל להתקיים באצטדיונים גדולים. בעקבות המעבר עברו הנהגים להתחרות במסלולי אספלט במקום מסלולי עפר, דבר שפגע בדומיננטיות שהייתה עד אז לנהגי הראלי. הייקי קובילנן, שניצח בשנת 2004 את האירוע שהתקיים באצטדיון הסטאד דה פראנס, היה הנהג הראשון שאינו נהג ראלי שזכה בתואר.
במהלך השנים המרוץ התקיים באצטדיון ומבלי, האצטדיון הלאומי בבייג'ינג באצטדיון האספיריט ארנה בדיסלדורף, באצטדיון ראג'מנגלה, בבנגקוק, בבושי פארק בברבדוס, באצטדיון האולימפי בלונדון ובמרלינס פארק במיאמי. המרוץ של שנת 2013, שתוכנן להתקיים בבנגקוק, בוטל עקב מתיחות פוליטית במדינה.
הערות שוליים

↑  Race Of Champions 2013 Update, 30 November 2013
↑  טל שביט, מרוץ האלופים: ניצחון מפתיע לפיליפה אלבוקרקי, אוטו, 29 בנובמבר 2010
סטיג בלומקוויסט מתחרה במכונית האאודי קוואטרו S1
ברנרד דב קופרמן

שגיאות פרמטריות בתבנית:מדען 
פרמטרים ריקים [ פרסים והנצחה ] לא מופיעים בהגדרת התבנית
| --- | --- |
קובץ:Staff-large.jpg
 לידה:  9 באוקטובר 1945 (בן 79) טורונטו, קנדה 
 ענף מדעי:  היסטוריה של עם ישראל, מדעי היהדות, יהדות, תרגום 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורונטו  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת ברנדייס 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת מרילנד 
 
ברנרד דב קופרמן (באנגלית: Bernard Dov Cooperman; נולד ב-9 באוקטובר 1946) הוא פרופסור להיסטוריה יהודית במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת מרילנד, קופרמן היה בפקולטה של אוניברסיטת הרווארד עד 1989, היה עמית במכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית ועמית לילי (1994–95). הוא שימש כמנהל מרכז מאיירהוף למדעי היהדות בין השנים 1991–1997.
הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת טורונטו ב-1968, תואר שני מאוניברסיטת ברנדייס ב-1969, תואר שני מאוניברסיטת הרווארד ב-1972, ודוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת הרווארד ב-1976.
אדריכלות רומית

| --- | --- |

הקולוסיאום, רומא
 מדינה:  רומא העתיקה 
 מידע כללי
 
 האימפריה הרומית
 אזור גאוגרפי:  אגן הים התיכון
 טווח תאריכים:  509 לפני הספירה – המאה ה-4
 מבנים עיקריים:  הקולוסאום, הפנתאון ברומא
 סגנון אדריכלות קודם:  אדריכלות יוון העתיקה
 סגנון האדריכלות הבא:  אדריכלות ביזנטית
 
האדריכלות הרומית (הרומאית) היא סגנון אדריכלות שאפיין את רומא העתיקה ואת האימפריה הרומית, ומהווה בסיס לסגנונות אדריכלות מערביים עד למאה ה-20. האדריכלות הרומית אימצה את השפה החזותית של אדריכלות יוון העתיקה ושכללה אותה גם בהיבט העיצוב וגם בטכנולוגיה.
האדריכלות אז כללה בתוכה גם את ההנדסה האזרחית ופיתוח טכנולוגיות בנייה (חומרים ושיטות). האדריכל הרומי מרקוס ויטרוביוס פוליו הניח במאה הראשונה לפנה"ס את היסודות התאורטיים לאדריכלות וההנדסה האזרחית הרומית.
טכנולוגיות הבנייה שפיתחו הרומאים

הסגנון האדריכלי שפיתחו הרומאים בא לידי ביטוי בעיקר במבני ציבור כגון בתי מקדש ומבני שלטון. המקדשים הרומיים התפתחו לימים לכנסיות הנוצריות. מבני השלטון שתכננו, כגון מושב הסנאט ומבנים נוספים, הפכו לסמל ומאות מבני שלטון ובתי משפט בעולם נבנו בדומה למבנים הרומיים במשך מאות שנים לאחר מכן. המצאת הקשת והכיפה יצרו תחום חדש בשפה החזותית של האדריכלות המערבית. שילוב של קווים ישרים, כפי ששימשו באדריכלות של יוון העתיקה, עם קווים עגולים הם תמצית שפה חזותית זו.
האדריכלות הרומית הקפידה מאוד על סימטריה (לעיתים קרובות גם בריבוי צירי סימטריה) ועל מקצבים אשר באו לידי ביטוי בתכנון של מבנים וגם בתכנון העירוני. היוונים לעומתם נתנו לאדריכלות להשתלב ביותר הרמוניה עם הטבע ולכן פחות הקפידו על סימטריה.
הבדלים נוספים בין היוונים לרומאים נבעו מעושרה של האימפריה הרומית. לדוגמה, התיאטראות היווניים ניצלו תמיד טופוגרפיה קיימת ואף השתמשו בנוף הטבעי כחלק מהתפאורה בעוד הרומאים בנו תיאטראות במרכזי ערים ובאזורים מישוריים כך שהיה צורך לבנות מערכת שלמה שתתמוך את היציעים.
הרומאים אחראים למספר המצאות טכנולוגיות חשובות אשר פיתחו רבות את האדריכלות:
הקשת הרומית - עד המצאה זו ניתן היה לקרות מפתחים רק על ידי קורות עץ או אבנים ארוכות. כמובן שבשיטות אלו המפתח אותו ניתן לקרות מוגבל ביותר והאדריכלות מוגבלת בהתאם. הקשת הרומית היא סידור לבנים בצורת טרפז בחצי מעגל כך שכל לבנה נשענת על שכנותיה ובכך ניתן לייצב את הקשת ולהניח מעליה עומסים נוספים.
הכיפה - בזכות שימוש בבטון העושה שימוש בחומר פוצולני המצויה במפרץ נאפולי, חומר בעל תכונות הדומות למלט, הצליחו הרומאים לצקת כיפות בטון. הידועה והגדולה ביותר שביניהן נבנתה בפנתאון ברומא העומד שלם עד ימינו.
האקוודוקט - אמת מים המובילה מים לעיר ממרחקים (ראו גם אמות המים של רומא).
סלילת דרכים רומיות - אשר איפשרו תחבורה בין-עירונית יעילה יותר.
גשרים למעבר מכשולי מים בימות שלום או במלחמה. כמו גשר העץ שבנה יוליוס קיסר על הריין במסעו לכיבוש גרמניה. או הגשר של קליגולה על מפרץ נאפולי ורבים אחרים.
בנוסף פיתחו הרומיים 2 סדרים המובססים על הסדרים היוונים - הסדר הטוסקני והסדר המשולב.
טיפוסי מבנים רומיים

מקדש רומי
בית מרחץ (כדוגמת מרחצאות קרקלה)
אמפיתיאטרון (כדוגמת הקולוסיאום)
וילה רומית
אטריום - חצר פנימית בווילה
אקוודוקט
בזיליקה
קירקוס - מסלול למרוצי סוסים
רוטונדה
ראו גם

אדריכלות קלאסית - מונחים
הסדרים הרומיים
אדריכלות קלאסית
אדריכלות ביזנטית
אדריכלות הרנסאנס
אדריכלות נאו-קלאסיציסטית
לקריאה נוספת

Sear, Frank, Roman Architecture, Routledge; 2nd edition, 2020. מסת"ב 978-1138543737
DeLaine, Janet, Roman Architecture (Oxford History of Art), Oxford University Press, 2024. מסת"ב 978-0192842121
הקולוסיאום ברומא
פון דו גאר - אמת מים בגאליה, אחת הפרובינקיות הרומיות
אמת המים של סגוביה, בסגוביה שבספרד.
מרד היהודים נגד הרקליוס

מרד היהודים נגד הרקליוס (613–617 לספירה) היה מרד של יהודי ארץ ישראל תחת השלטון הביזנטי נגד הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית, אשר התבטא בסיוע לצבא הפרסי-סאסאני בכיבוש הארץ וביחוד, בכיבוש ירושלים. המרד היה חלק מהמלחמות הביזנטיות-סאסאניות (602–628 לספירה).
לוחמים יהודים ארץ ישראליים חברו לצבא הפרסי, במטרה לשחרר את עצמם ואת ירושלים מהשלטון הביזנטי השנוא עליהם. הצבא הפרסי, בו היו הכוחות היהודיים גורם משמעותי, כבש את ירושלים בתום מצור של כ-20 יום והיהודים קיבלו, לזמן קצר, את השליטה בעיר (614 לספירה). בשנת 630 לספירה, ירושלים עברה שוב לידי הקיסר הביזנטי הרקליוס אך זמן קצר לאחר מכן, (בשנת 634 או 638 לספירה) היא נכבשה על ידי הערבים.
לאורך ההיסטוריה, היו כאלו שיחסו לתקופה זו את חורבן הקהילה הנוצרית על ידי היהודים והסאסאנים לא רק בירושלים, אלא ברחבי פלשתינה כולה. דבר שאפשר, בהמשך, את הצלחת הפלישה הערבית. עם זאת, מחקרים ארכאולוגים מודרניים אינם תומכים בקביעה זו.
רקע

| --- | --- |
 :  ראו גם – מרידות יהודה ברומא
רקע > קווים כלליים

תחת השלטון הביזנטי, ארץ ישראל חולקה לשני מחוזות: 1) המחוז הצפוני שכלל את הגליל והעמקים הגדולים, כונה בשם פלשתינה סקונדה (פלשתינה השנייה) ובירתו העיר טבריה; 2) המחוז הדרומי שכלל את מישור החוף הדרומי, מרכז הארץ, ירושלים, הנגב ומדבר יהודה. מחוז זה כונה פלשתינה פרימה (פלשתינה הראשונה) ובירתה העיר קיסריה (Caesarea Maritima).
היהודים היוו מיעוט בתוך האוכלוסייה הכללית, ויחס השלטון הביזנטי אליהם השתנה בהתאם לשליט (הקיסר) ששלט באותה עת. בתקופות מסוימות היהודים קיבלו אוטונומיה נרחבת - עם סנהדרין, בתי דין, ישיבות ובתי כנסת. ראשי הסנהדרין בטבריה וראשי הישיבות הגדולות קיבלו מעמד של נכבדי רשות (3). היחס ליהודים החל להשתנות במאה ה-5, בייחוד בזמן הקיסרים הונוריוס ותיאודוסיוס ה-2, עם ביטולו הרשמי של הסנהדרין (לאחר מותו של נשיאו האחרון רבן גמליאל השישי) והטלת גזרות קשות על היהודים. הדבר גרם לתסיסה הולכת וגוברת בקרבם אשר התבטאה, במאה ה-6, במרידות מקומיות בצור, עכו, נצרת ושומרון, מרידות אשר דוכאו באכזריות.
רקע > טבריה

כאמור, העיר טבריה הייתה בירת המחוז הצפוני של ארץ ישראל הביזנטית, העיר האחרונה בה התקיימה הסנהדרין, עיר שבאותה תקופה (וגם לאחריה), הייתה לאחד המרכזים החשובים ביותר להתפתחות היהדות התורנית.
בשנת 520 לספירה, הגיע לטבריה, מבבל, מר זוטרא בר מר זוטרא, בנו של ראש הגולה שהוצא להורג לאחר שמרד במלך הפרסי. הוא התקבל בכבוד רב ומונה לראש ישיבת טבריה (3). אך מלבד תחום התורה, למר זוטרא הבן היו גם שאיפות מדיניות מרחיקות לכת. הוא שלח "כוהנים" (קרוב לוודאי שמדובר בחיילים או יועצים צבאיים) לעזרתו של מלך חמיר, יוסף ד'ו נואס, מלך שהתגייר יחד עם רוב עמו בדרום חצי האי ערב, לעזרה במלחמתו נגד חבש הנוצרית(8). בנוסף, קשר קשרים עם שבטים ערביים בגבול פרס-ביזנץ, שבטים שנלחמו נגד שני הצדדים יחדיו (3–5). פעילות זו של מר זוטרא הגיעה לידיעתו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון והתוצאה הייתה הטלת גזרות קשות על היהודים: חידוש הגזרות של קודמו תיאודוסיוס ה-2, בניית כנסיות בעיר טבריה, איסור תפילת יהודים אלא ביוונית בלבד, איסור לימוד המשנה ואזהרה חמורה למר זוטרא, לקיים גזרות אלו. הגזרות עוררו כעס ותסיסה רבה בקרב היהודים והביאו לאותן מרידות מקומיות שהוזכרו קודם.
בנימין מטבריה

בשנת 602, המלך הפרסי מהשושלת הסאסאנית ח'וסרו השני, פתח במלחמה נגד הקיסרות הביזנטית בכוונה לכבוש שטחים נרחבים של הקיסרות במערב, כאשר אחת המטרות העיקריות שלו הייתה כיבוש מצרים העשירה. המבצע הצבאי צלח, שטחים רבים נכבשו, ובשנת 613 נכבשה דמשק. התקרבות הצבא הפרסי לארץ ישראל עוררה תקוות ושאיפות רבות בקרב יהודיה. הם קיוו להשתחרר מהעול ההולך וקשה ומהגזרות של השלטון הביזנטי עם חזרה לאוטונומיה דתית כפי שהייתה בעבר. הם קיוו לאפשרות של חידוש הישיבה היהודית בירושלים ואולי, אף לאישור בניית בית מקדש חדש, כפי שהפרסים אישרו בימי עזרא ונחמיה. בחוגים מסוימים, התפתחו גם שאיפות משיחיות(4,6). ייתכן שעדות לשאיפות ותקוות אלו אנו יכולים למצוא בסילוק 'העת לגעור חיית יער' לרבי אלעזר בירבי קליר, שכנראה חובר סמוך לאותה תקופה:
ואשור (= פרס) יבוא עליה / ויטע אפדנו בגבוליה... ויורגעו מעט אנשי קודש / כי ירשם אשור לייסד מקדש קודש
בולטת כאן התקווה שהכובש הפרסי יאפשר ליהודים הקמה מחדש של בית המקדש וחידוש הקורבנות. אך פעולות אלו יבוצעו תחת הנהגתו של מנהיג יהודי לוחם ("קצין"), כפי שכתוב בהמשך, בספר הפיוט:
ותחילה יבוא מעוז ראש / במקדש מעט עם לדרוש / ויושם עליה לקצין ולראש
לאור אווירה זו, אדם בשם בנימין, אחד מעשיריה הגדולים של טבריה, החליט להקים ולצייד כוח צבאי יהודי, שיצטרף לצבא הפרסי כעזר במלחמתו(8).
אין בידינו פרטים על משפחתו, יחוסו ועסקיו של אותו בנימין, אך העובדה שהוא הצליח להקים ולצייד צבא מוערך בכ-20.000 איש(7), מוכיחה את עושרו הרב ואת סמכותו. בנימין גייס את חייליו מתוך אנשי טבריה עירו, מנצרת וגם מהכפרים של יהודי הגליל. אישור לגיוס זה אנו מוצאים גם בכרוניקות של הפטריארך וההיסטוריון יוטיכיוס (Eutychius of Alexandria) הכותב שבדרכם לירושלים, אל חילות פרס הצטרפו חיילים מטבריה, נצרת והגליל(4).
עם הגעתו של הצבא הפרסי לטבריה, ב־614, נערך משא ומתן בין ראשי צבא זה ונכבדי טבריה ובראשם בנימין, ושני הצבאות התאחדו(3). לפי מקורות נוצריים, שלא אושרו בממצאים ארכאולוגיים או אחרים, הצבא הפרסי-יהודי ערך טבח בקהילה הנוצרית של טבריה והחריב את כל הכנסיות בעיר. למעשה, מרגע זה, ניתן לדבר על מרד צבאי יהודי נגד השלטון הביזנטי. את גודל התקוות שהיהודים תלו במרד זה ניתן להרגיש ב-פיוט מאותה תקופה, פיוט המכונה "באותו יום"(4):
ומלכים מארץ אדום יתמו ויושבי אנטיוכיה ימרדו וישלימו ומעזיה ושומרון ירוחמו
בפיוט זה אדום היא, כמובן, ביזנטיון והערים המורדות הן אנטיוכיה, שומרון ו-"מעזיה". מעזיה היא העיר טבריה, כפי שניתן ללמוד מהעדויות הבאות(4):
בגניזת קהיר נמצא מכתב של משה בן אשר אשר נכתב ב-"מעזיה טבריה העיר המפורסמת".
בנו של הנ"ל, איש בעלי המסורה אהרון בן אשר כותב בפתח ספרו "ספר דקדוקי הטעמים" שהוא "חי במעזיה המכונה טבריה אשר במערב ים הגליל".
הזכרת הערים אנטיוכיה, מעזיה (טבריה) ושומרון בפיוט, חשובה, היות שזו הדרך בה עבר הצבא הפרסי מדמשק לטבריה ומשם דרומה, דרך שומרון.
בשנת 614, לאחר כיבוש קיסריה, הצבא המשותף הפרסי-יהודי נכנס לעיר ירושלים וכבש אותה. לפי כרוניקות נוצריות, גם כאן נערך טבח אכזרי באוכלוסייה הנוצרית וחלק גדול מהכנסיות הוחרבו.

ייתכן שלזמן קצר, מונה לשליט ירושלים יהודי בשם נחמיה בן חושיאל, אשר החל בתכנון בניית בית מקדש, אך הוא נרצח מספר חודשים מאוחר יותר. המקורות ההיסטוריים על נחמיה בן חושיאל דלים מאוד, עקיפים ורוויים אווירה משיחית (יש שראו בו את "משיח בן יוסף").
בגידת הפרסים בבני בריתם היהודים

זמן לא רב לאחר כיבוש ירושלים וחידוש ישוב יהודי בה, חל שינוי דרסטי ביחסה של פרס לשותפיה היהודים, שינוי שכונה על ידי ההיסטוריון מיכאל אבי-יונה בשם "בגידת הפרסים בבני בריתם היהודים"(5). שינוי דרסטי זה נבע משתי סיבות:
סיבות פנימיות - המלחמה הממושכת והנרחבת בין פרס וביזנטיון דלדלה את משאביהן של שתי האימפריות וגרם לאי שקט פוליטי מתמשך, בצמרתן.
מטרות המלחמה בארץ ישראל - בסופו של דבר, מטרת הצבא הפרסי, ביורדו דרומה דרך ארץ ישראל, הייתה כיבוש מצרים. מבחינה דתית, כלכלית או אסטרטגית, ארץ ישראל לא עניינה את מלך פרס, פרט לעיר קיסריה, נמל חשוב בים התיכון. בניגוד לנוצרים וליהודים, לפרסים לא הייתה שום משיכה דתית או מיסטית לארץ ישראל ולירושלים. לאחר שהדרך דרומה, למצרים, נפתחה, המלך הפרסי סבר שאין מקום לבזבז משאבים וכח צבאי למטרת שליטה בארץ ישראל. גם המשך שיתוף הפעולה עם היהודים, מיעוט בארץ ישראל, נגד הרוב הנוצרי, נראה בלתי מוצדק ובלתי יעיל.
סיבות אלו הביאו לשינוי ביחס ליהודים. הצבא של בנימין מטבריה פורק וגזרות קשות הוטלו על היהודים, בייחוד על יהודי ירושלים. בהתחלה, נאסר עליהם להתגורר באזורים שונים של העיר, בתי תפילה יהודיים נהרסו ולבסוף, נערך בהם טבח(5).
חזרתו של הרקליוס וסופו של המרד

בשנת 628, התחלף השליט בפרס ובנו של המלך ח'וסרו השני, קבאד השני, עלה על כס המלכות. זמן קצר לאחר מכן, הוא הוציא להורג את אביו ואת כל אחיו וכרת הסכם שלום עם קיסר ביזנטיון, הרקליוס. במסגרת ההסכם, הוא החזיר לשליטה ביזנטית שטחים רבים שנכבשו על ידי הפרסים בימי אביו, כולל ארץ ישראל, ומסר לידיו את הצלב האמיתי (עליו נצלב ישו) שנלקח שלל מירושלים, כאשר זו נכבשה על ידי הפרסים בשנת 614.

הרקליוס מיהר לחזור לארץ ישראל ולעלות לרגל לקבר הקדוש בירושלים. בשנת 629 הוא נכנס, בראש צבא, לעיר טבריה. בפחדם מנקמתו, יהודי טבריה קיבלו את הקיסר בחגיגיות רבה ובנימין אירח אותו בביתו. בנימין הודיע לו על כניעת צבאו היהודי בפני הקיסר וביקש ממנו חנינה לחיילים ולעצמו והבטחה להגנת הקיסר על האוכלוסייה היהודית. הקיסר הרקליוס הסכים לכך ויצא בדרכו לירושלים כשהוא מבקש (או דורש) מבנימין להצטרף אליו(9). האירוע של קבלת הקיסר הרקליוס בטבריה מתואר בכרוניקה של האימפריה הביזנטית שנכתבה על ידי הנזיר תיאופנס המוודה במאה ה-9(4).

הרקליוס נכנס לירושלים כמנצח, דרך שער הרחמים, כשהצלב האמיתי בידיו. הקהילה הנוצרית, בראשה הבישופים, ביקשה מהרקליוס לנקום ביהודים, כאשר הם מתארים בפניו את מעשי הטבח וההרס שבצעו בנוצרים. הקיסר שוכנע, אך טען שאין באפשרותו לבטל הבטחה שהוא נתן ליהודים, בהיותו בטבריה, ההבטחה להגן עליהם. אנשי הדת הנוצרים החזירו שהם מוכנים לקיים יום צום ותפילה, ובזכותו הקיסר יהיה פטור מקיום הבטחתו ליהודים. הקיסר הסכים לכך ולאחר יום הצום, הסיר את הגנתו על היהודים.

לאחר הסרת הגנת הקיסר על היהודים, הנוצרים ביצעו טבח ביהודי ירושלים ועל השורדים נאסר להתגורר בעיר.

 סופו של בנימין מטבריה  - הרקליוס דרש מבנימין להתנצר והוא הסכים (או נאלץ להסכים) לכך. טקס הטבילה נערך באחד המנזרים בעיר שכם. אין בידינו מידע על קורותיו לאחר ההתנצרות(3)(9).
החשיבות ההיסטורית של מרד היהודים נגד הרקליוס

למרד היהודים נגד הביזנתים בהנהגת הקיסר הרקליוס, היו תוצאות שהשפיעו על גורל היהודים גם בעתיד:
טבח נוצרים והרס כנסיותיהם - תיאורי טבח גדול בנוצרים והרס רוב כנסיותיהם, בעת כיבוש ירושלים על ידי הפרסים והיהודים מופיעים בכרוניקות נוצריות מהתקופה ולאחריה. הנזיר אנטיוכוס סטרטגיוס ממנזר מר סבא היה עד ראייה לכיבוש ירושלים ותיאר כיבוש זה בכרוניקה שלו "החרבת ירושלים" (Expugnatio Hierosolymae)(6). סטרטגיוס מספר שלאחר כיבוש ירושלים, נערך טבח בתושבים הנוצרים. לאחר הטבח, היהודים חיפשו והוציאו ממחבואיהם את הנוצרים הנותרים ואלו נכלאו במערה בממילא. היהודים פנו לכלואים והבטיחו את שחרורם תמורת התגיירות. לפי סטרטגיוס, הנוצרים סירבו פה אחד. היהודים הזועמים קנו מידי הפרסים 4518 שבויים נוצרים והוציאו אותם להורג במקום. שאר הנוצרים ובראשם הפטריארך זכריה, נלקחו בשבי על ידי הפרסים לארצם. בינתיים, היהודים המשיכו והרסו או שרפו את רוב הכנסיות בעיר. סטרטגיוס מסביר את האסון שירד על ירושלים כעונש מידי האל על השחיתות שגברה באוכלוסייה הנוצרית והתבטאה בראוותנות הכמורה ובנהירת הקהילה הנוצרית למופעי קרקס ותיאטרון. העונש הגיע לקיצו, עם החזרת הצלב האמיתי לירושלים.
רוב ההיסטוריונים מתייחסים לתיאורים אלו כמוגזמים מאוד. חפירות ארכאולוגיות לא אמתו הרס מאסיבי של כנסיות בירושלים בעת הכיבוש הפרסי. נזק או הרס נתגלה בכנסיות ספורות בלבד. מאידך, בתקופה 1989-1993 נערכו חפירות ארכאולוגיות באזור ממילא ונתגלתה מערה עם שברי עצמות אדם. מוערך שנקברו שם אלפי אנשים. מאוחר יותר, החוקר יוסי נגר ערך מחקר על עצמות 526 שלדים שונים(10). המסקנות היו שמדובר באנשים בגיל ממוצע 35–45, הרוב הגדול נשים (הסברה היא שרוב הגברים נטבחו והנשים נכלאו במערה) ושמדובר בנוצרים. תיאורי הטבח השאירו רושם קשה על העולם הנוצרי, רושם שהשפיע במשך דורות. רושם זה תורגם לוויכוחים עם היהודים, כתיבת כתבי שטנה נגדם ולתעמולה אנטי יהודית.
כפיית התנצרות - עד לימי הרקליוס, הכנסייה הקתולית, באופן רשמי, נמנעה מלכפות התנצרות על יהודים. התסיסה היהודית והמרידות המקומיות שלהם נגד השלטון הביזנטי, הביאו לגזרות של השליטים נגדם ובין גזרות אלו, גם כפית המרת דת. אנו רואים גזרות אלו כבר בימי שליטים שונים כמו מארקיוס ופוקאס וביחוד, בזמנו של יוסטיניאנוס. מאידך, אין עדויות שגזרות אלו אכן נאכפו. גזרת כפית המרת הדת הגיעה לשיאה בזמנו של הרקליוס שהיה השליט הראשון שציווה על המרת דת לכל היהודים, באופן גורף. מדובר בשינוי מאוד משמעותי היות שפירושו הוא שכפיית התנצרות אינה יותר עונש ליהודים שמרדו במלכות אלא התייחסות לכל היהודים כאשמים במרד נגד האל. מעתה כפיית המרת דת הפכה לתקדים.
הערות שוליים

↑  Edward Lipiński (2004). Itineraria Phoenicia. Peeters Publishers. pp. 542–543.
↑  Uri Stoyanov (January 2011). "Archaeology Versus Written Sources: the Case of the Persian Conquest of Jerusalem in 614". academia.edu.p353.
3) עודד אבישר - ספר טבריה - הוצאת כתר 1973, עמ' 90-91

4) Hagith Sivan - From byzantine to persian Jerusalem: Jewish perspectives and jewish/christian polemics - Greec, Roman and Byzantine
Studies 41(2000) pp 277-306
5) מיכאל אבי יונה ב-יואל רפל - תולדות ארץ ישראל, הוצאת משרד הביטחון תש"מ עמ' 359-364
6) Gunter Stemberger - Judaica Minora II- Texts and studies in ancient judaism, ed Mohr Siebeck, 2010
7) B. Abrahamson & J. Katz - The persian conquest of Jerusalem in 614 CE compared with the Islamic conquest of 638 CE: its messianic nature and the role of the jewish exilarch - Studies in History and Judisprudence July 16 2004
8) שלמה זנד - מתי ואיך הומצא העם היהודי?, הוצאת רסלינג, 2008
9) Cecil Roth - The world hystory of the Jewish people - Massadah 1966 vol 2, pp 53-55
10) Yossi Nagar - Human skeletal remains from the Mamilla cave, Jerusalem - Israel Antiquites Authority
נפתלי רוטנברג

| --- | --- |

הרב נפתלי רוטנברג בהרצאה במכון ון ליר
 לידה:  14 ביולי 1949 (בן 75) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  ישיבת קמניץ 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
נפתלי רוטנברג (נולד ב-14 ביולי 1949) הוא רב והוגה דעות ישראלי, חוקר חכמת האהבה במקורות היהודיים. משמש כרב היישוב הר אדר ועמית מחקר בכיר במכון ון ליר.
ביוגרפיה

נולד בחיפה לשלמה ויהודית רוטנברג. גדל בירושלים אליה עברה משפחתו כשהיה בן 6 חודשים. למד בישיבות חרדיות ובהן ישיבת הנגב בנתיבות (תשכ"ז) ובישיבת קמניץ בירושלים (תשכ"ח-תשל"ג). הוסמך לרבנות בשנת תשל"ג (1973). שימש כרב הקהילה האשכנזית בלימה, פרו (1974–1978), וכרב בית הספר לקצינים של צה"ל (1978–1980).
בשנים 1980–1984 למד פילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך 1984 חזר לשירות פעיל בצה"ל כראש מדור יהדות וציונות במפקדת קצין חינוך ראשי. בשנים 1986–1989 שימש כמפקד המדרשה לחינוך מפקדים (מרכז חינוך ירושלים). רוטנברג הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של צה"ל. שוחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
רוטנברג שימש כמנהל המחלקה לחינוך תורני של הסוכנות היהודית בצפון אמריקה (1989–1993). הרב רוטנברג מכהן כרב היישוב הר אדר מאז הקמתו של היישוב בשנת 1986. לאחר הקמתה של המועצה המקומית הר אדר (1995) נבחר לשמש כרב המועצה.
מאז 1994 רוטנברג הוא עמית-מחקר-בכיר במכון ון ליר בירושלים. הוא עורך-מייסד של "זהויות", כתב עת לתרבות וזהות יהודית היוצא לאור על ידי מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד. עמד בראש מערך של תוכניות בחינוך לשלום, אזרחות ויהדות שהפעיל מכון ון ליר במאות בתי ספר על-יסודיים ברחב הארץ. במסגרת זו עמד בראש פרויקט הליבה החינוכית המשותפת לכל ילדי ישראל ובראש צוות לכתיבת ספר הלימוד באזרחות, "ערכים ואזרחים: אזרחות בלמידה פעילה לחטיבת הביניים". יזם את הקמת המרכז לחינוך לסובלנות. שימש כיו"ר תחום תרבות וזהות יהודית במכון ון ליר וייסד את מפעל "פותחים שבוע" – הרצאות על פרשת השבוע במכון ון ליר ובמקומות נוספים ברחבי הארץ. פרסם ספרים, מאמרים ומחקרים בפילוסופיה, חינוך, הלכה ומחשבת ישראל.
הרב נפתלי רוטנברג הוא חבר בתוכנית על משפט ודת ובפרויקט על אהבה ודתות במרכז לדת ותרבות באוניברסיטת אוקספורד משנת 2014. שימש פרופסור חבר למדעי היהדות בבית הספר לניהול של טורו קולג' בירושלים (1997–2003).
חתן פרס ליבהבר לסובלנות דתית ותרבותית לשנת תשע"א.
הגותו

תחומי העיון והיצירה העיקריים של הרב רוטנברג הם בנושאי חכמת האהבה, חינוך דמוקרטי, הלכה ומדינה.
הרב רוטנברג פרסם מאמרים, ערכים באנציקלופדיה ושלושה ספרים אודות תפיסת האהבה בספרות היהדות הקאנונית. עבודתו בתחום זה נעה סביב שתי טענות:
א. התפיסה הרווחת במקורות היהדות היא תפיסת אהבה הרמונית, הדוחה את הפוריטניות ואת המתירנות כאחד, ומציגה את האהבה כהרמוניה בין שכל, נפש וגוף.
ב. ה"אהבה" היהודית אחת היא - גם אם הופעותיה רבות. יסודה ומקורה באהבת איש ואשה, אך אותה אהבה ממש באה על ביטויה באהבת הרע, אהבת החכמה, אהבת אדם ואהבת אלוהים.
רוטנברג פרסם מאמרים העוסקים בפילוסופיה פוליטית במסורת היהודית. במסגרת זו טען כי תורת ישראל איננה מחייבת מודל פוליטי מסוים ואחיד. הוגים יהודיים שונים הציגו צורות משטר שונות זו מזו. בהקשרי דת ומדינה טען רוטנברג כי המערכת ההלכתית לא רואה עצמה כתחליף לחוקי המדינה, ומסיבה זו המושג "מדינת ההלכה", שרבים רואים אותו כפרוגרמה הדתית למדינת ישראל, הוא מושג ריק. עוד טען רוטנברג כי אין לקדש ממסדים דתיים השואבים את סמכותם מכוח חוקי המדינה החילונית. טענה זו חריגה כשהיא נשמעת מתוך הממסד הדתי, בו משרת הרב רוטנברג בתפקידים שונים עשרות שנים.
ככלל, הגותו של רוטנברג שואפת לייצר יהדות מכילה, שתאפשר ליצור גשרים בין קבוצות שונות בחברה הישראלית ובין זרמים דתיים שונים בעולם. במאמריו קורא רוטנברג להידברות בין אנשים המחזיקים בהשקפות שונות. על פעילותו, הנובעת מתוך הקשרים דתיים ונשענת על ידע נרחב במקורות היהדות, הוכר רוטנברג כמי שהרים תרומה משמעותית לקידום סובלנות דתית בישראל.
מספריו

טַעַם וָדַעַת: בין אדם לאדם, למקום ולזמן, ירושלים: 2022
תורת האהבה של רבי עקיבא, הוצאת כרמל, ירושלים: 2018
Rabbi Akiva’s Philosophy of Love, Palgrave-Macmillan, 2017
ערכים ואזרחים: אזרחות בלמידה פעילה לחטיבת הביניים, ירושלים 2014: מכון ון ליר בירושלים והוצאת רכס. (מהדורת ניסוי 2011)
אחדות מתוך שונות: ליבה חינוכית משותפת לילדי ישראל, (עם ליבת אבישי) מכון ון ליר בירושלים והוצאת רכס, 2012
Wisdom by the Week: The Weekly Torah Portion as an Inspiration for Thought and Creativity, Yeshiva University Press and the Van Leer Jerusalem Institute, 2012
רב בעולם החדש – עיונים בהשפעתו של הרב י.ד. סולובייצ'יק על חינוך, על תרבות ועל מחשבה יהודית (עם אבינועם רוזנק) הוצאת מאגנס ומכון ון ליר בירושלים, 2011
Wisdom of Love: Man, Woman & God in Jewish canonical Literature, Academic Studies Press, Boston, 2009
לאום מלאום: עיונים בשאלות של זהות יהודית, עם ולאומיות, (עם אליעזר שביד) ירושלים ותל אביב 2008: הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר בירושלים
הוגים בפרשה: פרשת השבוע כהשראה ליצירה ולהגות היהודית לדורותיה, תל אביב-2005: ידיעות-ספרים ומכון ון ליר
אילת אהבים – עיונים בחוכמת האהבה, תל אביב, ידיעות ספרים, 2004
פותחים שבוע: אנשי רוח ותרבות ישראליים כותבים על פרשת השבוע, תל אביב 2004: ידיעות ספרים ומכון ון ליר
Jewish Identity in Modern Israel: Proceeding on Secular Judaism and Democracy, (with Eliezer Schweid), Van Leer and Urim publications, Jerusalem and New York, 2002.
בעקבות האהבה: על אהבה וזוגיות במקורות היהודיים, ירושלים 2000: הוצאת כרמל.
Reflections on Jerusalem: City of David in Classical Texts (with Leora Tanenbaum & Sara M. Silberman) New York 1995: Hadassah publications
לקריאה נוספת

מ. משה, לפיכך חייבים להודות, עיתון כפר חב"ד, גיליון 1702, פסח תשע"ז