רוברט פיל
ביוגרפיה > כהונה שנייה כראש ממשלה > רפורמות כלכליות

פיל שב למשרתו כראש ממשלה בעיצומו של משבר כלכלי שהתאפיין בשפל בסחר העולמי ובגירעון תקציבי של 7.5 מיליון ליש"ט שנוצר בתקופת שלטון הוויגים. הביטחון בחוסנם של הבנקים והעסקים היה נמוך והיה קיים גירעון מסחרי. כעת נאלץ פיל להתמודד עם הבעיה שהתמודדה עם קודמיו, המיתון, שהחל בשנת 1838. הוא עלה לשלטון באמצע השינויים המבניים בכלכלה, מה שגרם לרבים להטיל ספק אם המדינה בחרה באופן שגוי זמן קצר בלבד לאחר הבחירות. עקב המצב הכלכלי הרעוע עלו תהיות שונות בנוגע למדיניותה הכלכלית של בריטניה; האם היה בטוח להסתמך על יבוא מזון וחומרי גלם; האם הצי יכול להשאיר את הים פתוח לסחר; או שמא הממשלה צריכה לעודד הגירה ולדרוש מאלה שנשארו מאחור לפרנס את עצמם על ידי גידול דיג. פיל לא הציג אמצעי חירום בחיפזון בסתיו 1841. הוא וקבינט שלו בילו את הסתיו והחורף של 1841–1842 ברכישת ניסיון על המצב הכלכלי של המדינה, ולאחר מכן העלו הצעות מתאימות לשעה.
קרקעות, כפי שהזכירו רבים מתומכיו של פיל עבור ראש הממשלה, היו לבסיס ההיסטורי של החוקה. זה היה אינטרס 'קבוע' שהעריך את שוויו לפי הטיפוח. הון מסחרי, לעומת זאת, לא הותיר שורשים ועשוי לעבור למדינה אחרת, בעוד שהון ייצור פחת בהתחשב לשימוש. אבל המסחר והתעשייה העניקו לבריטניה את הבכורה שלה בעולם. במכתב לקרוגר ב-27 ביולי 1842, הסכים פיל שניתן במצב ובו 'צריך להקים חברות חדשות', 'להעדיף שדות תירס על פני מפעלי כותנה רק בחידלון אפשרויות'. כדי להגדיל את הכנסות הממשלה כלל התקציב שהגיש פיל ב-1842 את חידושו של מס ההכנסה, שבוטל קודם לכן עם סיומן של המלחמות הנפוליאוניות. הכספים שגויסו היו הרבה יותר ממה שציפו ואפשרו את ביטולם ואת הפחתתם של מכסים והיטלים שונים, כולל מיסי הסוכר השנויים במחלוקת. באותו תקציב הוצע גם לראשונה ביטולם של חוקי הדגן. התקציב נפל בבית הנבחרים ביחס של 4:1.
אמצעים אלה היו צריכים להימכר למפלגה שעדיין הייתה פרוטקציוניסטית מוצקה. בהתאם לכך, בשנת 1842, התבואה נבחרה לטיפול כלכלי נפרד ובעל דחיפות ראשונה, וב-9 בפברואר הודיע פיל על תיקון מדויק של הסדרי המכס מ-1828 - כדי לייעל את המדיניות הפרוטקציוניסטית. ואז, ב-11 במרץ, כשהציג פיל את התקציב באופן עצמאי, החלה ממשלתו להוריד מהגירעון. לאחר חקירה ממושכת מטעם הממשלה החליט פיל לקדם מס הכנסה בן שלוש שנים לסיום הגירעון. מס זה אמור היה תחילה להפוך את הגירעון לעודף. עם הצגת תקציב זה הציע פיל לבצע "סקירה מלאה על עקרונות כלליים של כל סעיפי המכסים". הייבוא היה מסווג לחומרי גלם, פריטים חצי מוגמרים ומוצרים מיוצרים, שלא היו משלמים יותר מ-5 אחוזים, 12 אחוזים, ו-20 אחוזים בהתאמה מכלל הוצאות המסחר. חובות הופחתו על 750 מתוך 1,200 המוצרים המוטלים תחת מכסים. זו הייתה שעתו הפוליטית הטובה ביותר של פיל; המשבר הכלכלי של המאה עד אותה העת הגיע לסיומו דרך מדיניותה של הממשלה החדשה. התקציב הביא להתפטרותו של הלורד שומר החותם, הדוכס מבקינגהאם, ופיל נזכר כי "שינויים אלה... לא בוצעו ללא מלמול רב והתנגדות גלויה לממשלה מצד רבים מתומכיה". אבל למעשה הרפורמה הכלכלית הייתה אמצעי מעורפל להפליא. פיל נימק את המכסים המוסדרים מחדש בתור צעד לקראת מסחר חופשי. הממשלה סירבה להתחייב על מדיניות כלכלית עתידית.
חוק הבנקים משנת 1819 הטיל על בנק אנגליה את החובה להחליף שטרות בתקן הזהב אם יתבקש לעשות זאת. בזמנים רגילים לקוחות הבנק לא רצו להחליף את השטרות שלהם בזהב, ובשנת 1819 האמין פיל שאפשר לסמוך על הבנק להחליט כמה שטרות יהיה זהיר יותר להוציא למחזור מאשר שיש לו זהב לגבות. בכמה הזדמנויות מאז, כשההערכות היו רבות ונדרש ניהול תקין, הבנק עדיין הגדיל את הוצאת השטרות שלו לשוק כשהמחירים עלו וכבר החל זהב לעזוב את המדינה. התוצאה של שאננות מנהלי בנק אנגליה הייתה פרוץ שפל כלכלי, אשר פרץ ב-1837, והכישלונות והמצוקה העסקית כתוצאה ממנו היו גדולים יותר ממשברים קודמים במאה ה-19. פיל נחוש היה לסיים את שיקול הדעת העצמאי של הבנק. במקרה של אובדן זהב טען פיל כי יש להוציא שטרות מהמחזור עד לייצוב המחירים.
אמנת הבנק חודשה בשנת 1833. אבל היה סעיף שקבע אותה כזמנית, ופיל המתין עד שיוכל, בעמדת סמכות, להעביר את הכנסת והוצאת השטרות לשוק לידי שליטת הרשויות. ב-1844 נקבע כי סכום השטרות ההתחלתי שיצא מהבנקים לשוק הוא בסך של 14 מיליון ליש"ט - הסכום המינימלי הדרוש להמשך עסקי המדינה. מעבר לסכום זה היו אמורים להיות מונפקים שטרות רק כאשר היה זהב בידי הבנקים לגבות אותם, והנתונים הכלכליים היו אמורים להתפרסם מדי שבוע ולהגיע אל ידיעת משרד האוצר. החקיקה הייתה הצדקה בזכותה של המדינה להתערב באינטרסים רבי חשיבות, הנוגעים לכיסם של האזרחים. נגד פיל הושמעה ביקורת על כך שהקדיש מעט מדי תשומת לב להעברת כספים דרך אשראיושטרות חליפין ולגבי תפקידו של הבנק כמלווה מוצא אחרון.