ליברטריאניזם
התנועה הליברטריאנית

חלק מן הליברטריאנים, כמו דייוויד בועז, סגן נשיא מכון קאטו (צוות חשיבה אמריקאי של ליברטריאנים), מסכימים עם הקביעה, שלמען הבהירות והדיוק יש לייחד את השימוש במונח ליברליזם קלאסי להתייחסות להוגים ליברלים מוקדמים, זאת בגלל ההבדלים בין רוב הליברטריאנים לבינם. אף-על-פי-כן, עמדתו הרשמית של מכון קאטו היא שליברליזם קלאסי וליברטריאניזם הם היינו הך; הם היו מעדיפים לקרוא לעצמם "ליברלים", אך בוחרים שלא להשתמש במונח הזה בגלל הקשריו המבלבלים בארצות דוברות-אנגלית (מרבית המכנים את עצמם ליברלים מעדיפים כלכלה מעורבת על-פני כלכלת שוק חופשי). מכון קאטו מתנגד להוספת המילה "קלאסי" למונח, משום שלדעתו "המילה 'קלאסי' יוצרת הקשר לפילוסופיה הנראית כמפגרת בזמן". אם כך, הם מתפשרים לבסוף על המונח "ליברטריאן", שהשימוש בו מונע בלבול ואסוציאציות מוטעות.
ליברטריאנים ובני-בריתם אינם קבוצות הומוגניות, אך הם שיתפו פעולה בהקמת צוותי חשיבה, מפלגות פוליטיות ופרויקטים נוספים. למשל, מארי רותברד, כלכלן מן האסכולה האוסטרית, הקים יחד עם השמרנים את מועדון ג'ון ראנדולף, את המרכז ללימודים ליברטריאניים ואת מכון קאטו. הוא גם הצטרף ב-1971 לדייוויד נולאן בהקמת המפלגה הליברטריאנית של ארצות הברית. (רותברד הפסיק את פעילותו במפלגה ב-1985 וחלק מממשיכי דרכו, כמו ליו רוקוול, עוינים אותה). בימינו, חלק מן הליברטריאנים האמריקאים תומכים במפלגה הליברטריאנית, חלקם לא תומכים בשום מפלגה, ואילו חלקם מנסים לפעול במסגרת המפלגות הגדולות על-אף חילוקי הדעות. ועד החירות הרפובליקאי (אגף במפלגה הרפובליקנית) מקדם השקפות ליברטריאניות. גוף דומה, ועד החופש הדמוקרטי, קיים במפלגה הדמוקרטית, אך הוא פחות מאורגן. חבר בית-הנבחרים מטעם הרפובליקאים, רון פול, הוא גם חבר המפלגה הליברטריאנית ופעם אף היה מועמדה לנשיאות.
Muvimiento Libertario (התנועה הליברטריאנית) של קוסטה ריקה היא המפלגה הליברטריאנית הלא-אמריקאית הבולטת, שנציגיה הם כ-10% מחברי בית-המחוקקים הלאומי של המדינה. Muvimiento Libertario נחשבת למפלגה הליברטריאנית הראשונה בהיסטוריה, שזכתה להישגים אלקטורליים ניכרים ברמה ארצית, אך היה לזה מחיר פוליטי. למשל, ריגוברטו סטיוארט, השותף בהקמת המפלגה (שהוא גם מייסד הפרויקט הכלכלי-פוליטי הליברטריאני "לימון-ריאל" לקידום אוטונומי של אחד המחוזות בקוסטה ריקה ומנהל צוות החשיבה הליברטריאני בשם "המוסד למען החירות והניתוח הפוליטי") איבד את השפעתו במפלגה ואת התמיכה בפרויקט שיזם. מנקודת המבט של תומכי תאוריית הבחירה הציבורית, Muvimiento Libertario, בעודה מקבלת כספים מגרמניה מקרן פרידריך נוימן הליברלי, משחיתה את העקרונות הליברטריאניים ונוטה למדיניות אנטי-ליברטריאנית בתהליך של צבירת כוח פוליטי.
המפלגה הליברלית של הונג קונג היא דוגמה נוספת למפלגה פוליטית עם נטיות ליברטריאניות במישור הכלכלי. המפלגה הזו היא השנייה בגודלה במועצה המחוקקת, אך היא חבה את עיקר הצלחתה לשיטת הבחירות הייחודית הנהוגה בהונג קונג, שמאפשרת למגזר העסקי לבחור את מחצית החברים במועצה, בעוד מחציתם נבחרים בבחירות ישירות.
ישנן בעולם מפלגות ליברטריאניות נוספות עם מידות שונות של הצלחה. הליברטריאניזם נמצא בצמיחה בצרפת אחרי ייסודה של "Liberte Cherie" ("החירות האהובה"), צוות חשיבה ואגודת פעילים עם כ-2,000 חברים. "Liberte Cherie" זכה לפרסום ניכר ב-2003, כאשר הצליח להוציא לרחובות 80,000 פריזאים להפגנה נגד עובדי המדינה השובתים.
ב-2001 יסד ג'ייסון סורנס, איש מדעי-המדינה ופעיל פוליטי, את פרויקט "המדינה החופשית". לטענתו 20,000 ליברטריאנים אמורים להגר לאחת ממדינות ארצות הברית כדי לרכז בה את פעילותם. באוגוסט 2003 חברי הפרויקט בחרו במדינת ניו המפשייר, אך נכון ל-2005, היו דאגות בקשר לגידול האיטי במספר המשתתפים שאמורים להגשים אותו. בנוסף לכך, חברי הפרויקט שלא היו מרוצים מבחירתה של ניו המפשייר יזמו במחאה פרויקטים יריבים, כמו פרויקט "המערב החופשי" ו"צפונה לעתיד" (פרויקט לריכוז הפעילות במדינה אחרת ולמען אלסקה משוחררת). ישנו גם פרויקט "המדינה האירופית החופשית".
החל משנת 1968 בארצות הברית מתפרסם כתב עת "ריזן" שבהשך הקים גם אתר אינטרנט וערוץ יוטיוב.