stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצודת אלמינה
היסטוריה > לפני הפורטוגלים

האנשים שחיו לאורך חוף מערב אפריקה באלמינה בסביבות המאה החמש עשרה היו ככל הנראה בני פנטה. מוצאם האתני קשור ביחס לא בטוח ל"אקאן", כשלעצמו מילה המסמלת מקוריות ממילת השורש "קאן", שהיא ראשונה או מקורית. בין אבותיהם היו סוחרים וכורים שסחרו זהב בים התיכון והמזרח הקרוב מימי הביניים. אבותיהם של דוברי האקאן של היערות הגיעו מצפון ליער.
האנשים בחוף מערב אפריקה התארגנו לאוכלוסיות רבות שהוצבו על פי קווי קרבה. המשפחה הייתה חשובה ביותר בחברה, וראשי המשפחה אוחדו בקהילות תחת סמכות מקומית מוכרת. לאורך חוף הזהב בלבד התקיימו יותר מעשרים ממלכות עצמאיות. אלמינה שכבה בין שתי ממלכות פנטה שונות, פטו ואגאפו. מערב אפריקאים טיפחו קשרים עתיקים עם חלקים אחרים של העולם. סחר במתכות נפוצות, צורות אמנותיות איקוניות והלוואות חקלאיות מראים שקשרים חופיים בסהרה שגשגו. הפורטוגלים בשנת 1471 היו האירופאים הראשונים שביקרו בחוף הזהב, אך לא בהכרח המלחים הראשונים שהגיעו לנמל.
היסטוריה > הגעת הפורטוגזים

| --- | --- |

שתי מפות מהמאה ה-16 של חוף מערב אפריקה המציגות את מכרה מינה.
הפורטוגלים הגיעו לראשונה למה שנודע כחוף הזהב בשנת 1471. הנסיך אנריקה הספן שלח לראשונה ספינות לחקור את חוף אפריקה בשנת 1418. לפורטוגלים היו כמה מניעים להפלגה דרומה. הם נמשכו מהשמועות על אדמות אפריקאיות פוריות שהיו עשירות בזהב ובשנהב. הם חיפשו גם דרך דרומית להודו כדי לעקוף את הסוחרים הערבים ולקבוע סחר ישיר עם אסיה. בהתאם לתחושות הדתיות החזקות של אותה עת, מוקד נוסף של הפורטוגלים היה משימות ההתנצרות. הם גם ביקשו לכרות ברית עם הכומר יוחנן האגדי, שהאמין שהוא מנהיג אומה נוצרית גדולה אי שם באפריקה.
מניעים אלה גרמו לפורטוגלים לפתח את הסחר בגינאה. הם התקדמו בהדרגה בחוף אפריקה, וכל הפלגה הגיעה לנקודה רחוקה יותר מקודמתה. לאחר חמישים שנה של חיפושי חוף הגיעו הפורטוגלים לבסוף לאלמינה בשנת 1471, בתקופת שלטונו של המלך אפונסו החמישי. עם זאת, מכיוון שבית המלוכה הפורטוגלי איבד עניין בחיפושי אפריקה כתוצאה מהתמורה הדלה, סחר גינאה הושג תחת פיקוחו של הסוחר הפורטוגלי, פרנאו גומס. כשהגיע לאלמינה של ימינו, גומס גילה סחר זהב משגשג שכבר הוקם בקרב הילידים וביקר אצל סוחרים ערבים וברברים. הוא הקים נקודת סחר משלו שנודע לפורטוגלים בשם "A Mina" (המכרה) בשל הזהב שאפשר היה למצוא שם.
היסטוריה > בניית המצודה

הסחר בין אלמינה לפורטוגל צמח לאורך העשור לאחר הקמת נקודת המסחר תחת גומס. בשנת 1481 החליט ז'ואאו השני שאך זה הוכתר למלך, לבנות מצודה על החוף על מנת להבטיח את ההגנה על סחר זה, שהוחזק שוב כמונופול מלכותי. המלך ז'ואאו שלח את כל החומרים הדרושים לבניית המצודה על עשר קרוולות ושתי ספינות תובלה. האספקה, שכללה כל דבר, החל מאבני יסוד כבדות ועד אריחי גג, נשלחה, בצורה מותאמת מראש, יחד עם ציוד לשש מאות איש. בפיקודו של דיוגו דה אזאמבוג'ה, הצי הפליג ב-12 בדצמבר 1481 והגיע לאלמינה, לכפר בשם "משתי חלקים" כעבור קצת יותר מחודש, ב־19 בינואר 1482. יש היסטוריונים שמציינים שכריסטופר קולומבוס היה בין אלה שעשו את המסע לחוף הזהב עם צי זה.
עם הגעתו אזאמבוג'ה יצר קשר עם סוחר פורטוגלי, שהתגורר באלמינה זמן מה, כדי לארגן פגישה רשמית עם הצ'יף המקומי קוואמין אנשה. תוך הסתרת האינטרס האישי שלו בנימוסים אלגנטיים ובידידות, אמר אזאמבוג'ה לצ'יף את היתרונות הגדולים בבניית מצודה, כולל הגנה מפני המלך החזק מאוד של פורטוגל. במהלך הפגישה השתתפו אזאמבוג'ה והצ'יף קוואמין אנשה בטקס שלום רב משתתפים שכלל סעודה, מוזיקאים ומשתתפים רבים, בהן פורטוגזים וגם ילידים. הצ'יף קוואמין אנשה, בעודו מקבל את אזאמבוג'ה, כיוון שהיה לו כל סוחר פורטוגלי אחר שהגיע לחופו, נזהר מהסדר קבע. עם זאת, כשתוכניות מוצקות כבר היו קיימות, הפורטוגלים לא נרתעו. לאחר שהציעו מתנות, הבטיחו הבטחות ורמזו על ההשלכות על אי ציות, סוף סוף קיבלו הפורטוגלים את ההסכם בעל כורחו של קוואמין אנשה.
כשהבנייה החלה למחרת בבוקר, הוכח כי חוסר הרצון של המפקד היה מבוסס. על מנת לבנות את המצודה במצב המגן ביותר על חצי האי, נאלצו הפורטוגלים להרוס את בתיהם של כמה מתושבי הכפר, שהסכימו להתפנות רק לאחר שזכו לפיצויים. הפורטוגלים ניסו גם לחצוב סלע סמוך שאנשי אלמינה, שהיו אנימיסטים, האמינו שהוא ביתו של אל נהר בניה הסמוך. לפני הריסת המחצבה והבתים שלח אזאמבוג'ה את איש הצוות הפורטוגלי, ז'ואאו ברנאלדס, עם מתנות למסור לצ'יף קוואמין אנשה ולתושבי הכפר. אזאמבוג'ה שלח אגני פליז, צעיפים ומתנות אחרות בתקווה לזכות ברצונם הטוב של תושבי הכפר, כדי שלא יהיו מוטרדים במהלך הריסת בתיהם וסלעי הקודש. עם זאת, ז'ואאו ברנאלדס לא העביר את המתנות רק לאחר תחילת הבנייה ואז תושבי הכפר התרגזו כשהם עדים להריסה ללא אזהרה מראש או קבלת פיצוי. בתגובה לכך זייפו התושבים המקומיים מתקפה שהביאה למספר מקרי מוות בצד הפורטוגזי. לבסוף הושגה הבנה, אך התנגדות מתמשכת הביאה את הפורטוגלים לשרוף את הכפר המקומי כנקמה. אפילו באווירה המתוחה הזו, החלק הראשון של המגדל הושלם לאחר עשרים יום בלבד; זו הייתה תוצאה של הבאת חומרי בנייה כה רבים. שאר המצודה והכנסייה הצמודה הושלמו זמן קצר לאחר מכן, למרות התנגדות המקומיים.
היסטוריה > השפעה מיידית

המצודה הייתה הבניין הטרומי הראשון ממוצא אירופי שתוכנן והוצא לפועל באפריקה שמדרום לסהרה. עם סיומה הוקמה אלמינה כעיר ראויה. אזאמבוג'ה מונה למושל, והמלך ז'ואאו הוסיף לתואר האציל את התואר "אדון גינאה". סאו ז'ורז'ה דה מינה קיבלה את החשיבות הצבאית והכלכלית שהייתה בעבר על ידי המפעל הפורטוגלי באי ארגן בקצה הדרומי של מאוריטניה. בשיא סחר הזהב בתחילת המאה השש עשרה, 24,000 אונקיות זהב יוצאו מדי שנה מחוף הזהב, המהווים עשירית מההיצע בעולם באותה עת.
המצודה החדשה, המסמנת את מעורבותם הקבועה של האירופאים במערב אפריקה, השפיעה רבות על האפריקאים החיים על החוף. בדחיפתם של הפורטוגלים, אלמינה הכריזה על עצמה כמדינה עצמאית כשהמושל דאז השתלט על ענייני העיר. לאנשי אלמינה הוצעה הגנה פורטוגזית מפני התקפות של שבטי חוף שכנים, איתם היו לפורטוגלים יחסי שכנות הרבה פחות טובים (למרות שהם היו ידידותיים עם מדינות הסחר החזקות בפנים אפריקה). אם תושבים מקומיים ניסו לסחור עם מדינה שאינה פורטוגל, הפורטוגלים הגיבו בכוח תוקפני, לעיתים קרובות על ידי כריתת בריתות עם אויבי האומה הבוגדת. העוינות בין הקבוצות גברה, והארגון המסורתי של חברות הילידים נפגע, במיוחד לאחר שהפורטוגלים הכניסו נשק קטלני, מה שהקל על שליטתם של המדינות החזקות יותר.
סחר עם האירופאים סייע בהפיכת סחורות מסוימות, כגון בד וחרוזים, לזמינים יותר לאנשי החוף, אך המעורבות האירופית שיבשה גם את דרכי הסחר המסורתיות בין אנשי החוף לאנשי הצפון באמצעות כריתת בריתות. אוכלוסיית אלמינה תפחה עם הגעת סוחרים מעיירות אחרות בתקווה לסחור עם הפורטוגלים, שהקימו בהדרגה מונופול מערב אפריקאי.
היסטוריה > סחר העבדים במערב אפריקה

מלכתחילה קבעו הרשויות הפורטוגליות כי סאו ז'ורז'ה דה מינה לא תעסוק ישירות בסחר העבדים, מכיוון שלא היו מעוניינות לשבש את כריית הזהב ואת נתיבי הסחר. במקום זאת, הפורטוגלים העבירו שבויים לסאו ז'ורז'ה דה מינה ממקומות אחרים, בעיקר מחוף העבדים (בנין) וסאו טומה. סאו ז'ורחה דה מינה שימש כמתחם מעבר למטען.
במאה השבע עשרה, מרבית המסחר במערב אפריקה התרכז במכירת עבדים. לסאו ז'ורז'ה דה מינה היה חלק משמעותי בסחר העבדים במערב אפריקה. המצודה שימשה כמחסן אליו הובאו אפריקאים משועבדים מממלכות שונות במערב אפריקה. האפריקאים, שנלכדו לעיתים קרובות מתוך פנים אפריקה על ידי לוכדי העבדים של עמי החוף, נמכרו לפורטוגזים ומאוחר יותר לסוחרים הולנדים תמורת סחורות כמו טקסטיל וסוסים.
בשנת 1596 ביצעו ההולנדים ניסיון כושל ראשון לכבוש את המצודה, הם הצליחו שוב רק בשנת 1637. אחרי הכיבוש היא הפכה לבירת חוף הזהב ההולנדי.
בתקופת השליטה ההולנדית, נבנתה על גבעה סמוכה מבצר חדש וקטן יותר, כדי להגן על טירת סנט ג'ורג' מפני התקפות פנימיות; המבצר הזה נקרא פורט קואנרא'אדסבורג. ההולנדים המשיכו את מסלול העבדים האטלנטי המשולש עד 1814, אז ביטלו את סחר העבדים, על פי אמנת סחר העבדים האנגלו-הולנדית. השבויים הוחזקו במצודה לפני שיצאו דרך "דלת האין חזרה" הידועה לשמצה כדי להעבירם למכירה מחדש בברזיל שזה עתה יושבה ובמושבות פורטוגזיות אחרות. עד 1,000 אסירים ו-500 שבויים נדחסו בצינוקים העגומים של המצודה, ללא מקום לשכיבה ומעט מאוד אור. ללא מים או תברואה, רצפת הצינוק הייתה זרועה בפסולת אנושית ושבויים רבים חלו קשה. הגברים הופרדו מהנשים והחוטפים אנסו באופן קבוע חלק מהנשים חסרות האונים. במצודה היו גם תאי כליאה - חללים קטנים לאסירים שהתמרדו או נתפסו כמורדים. ברגע שהשבויים דרכו במצודה, הם יכלו לשהות עד שלושה חודשים בשבי בתנאים הנוראיים האלה לפני שהועברו ל"עולם החדש". בסביבה של ניגודים קשים, היו במצודה גם כמה תאים אקסטרווגנטיים, נטולי הסירחון והסבל של הצינוקים שנמצאים רק כמה מטרים מתחתם. לדוגמה, מגורי המושל והקצינים היו מרווחים ואווריריים, עם רצפות פרקט יפהפיות ונוף של המים הכחולים של האוקיינוס האטלנטי. במתחם המצודה הייתה גם קפלה עבור הקצינים, הסוחרים ובני משפחותיהם, בעודם מנהלים את חיי היומיום הרגילים שלהם מנותקים לחלוטין מהסבל האנושי הבלתי נתפס שגרמו במודע והכנסייה הקתולית שבנו הפורטוגזים שימשה גם את הבריטים ככנסייה פרוטסטנטית.
בשנת 1872 השתלטו הבריטים על השטח ההולנדי ועל המצודה, זאת בהתאם לאמנות סומטרה האנגלו-הולנדית משנת 1871.
שיפוץ

המצודה שוחזרה בהרחבה על ידי ממשלת גאנה בשנות התשעים. שיפוץ הטירה נמשך עד היום.
כיום כלכלתה של אלמינה מתקיימת מתיירות ודיג. מצודת אלמינה נשמרת כמוזיאון לאומי גנאי והמונומנט הוגדר כאנדרטת מורשת עולמית תחת אונסק"ו בשנת 1979. זהו מקום עלייה לרגל עבור אפרו-אמריקאים רבים המבקשים להתחבר למורשתם האבודה.
הגשר המוביל למצודה היה אחת המשימות העדיפות ביותר בפרויקט. החל מאוגוסט 2006 הושלם שיפוץ הגשר ונמשכה בניית הטרסות העליונות.
תיעוד תלת־ממדי עם סריקת לייזר יבשתית

בשנת 2006 תיעד פרויקט זמאני את מצודת אלמינה עם סריקת לייזר תלת־ממדית יבשתית. המודל התלת־ממדי, סיור פנורמה, גבהים, קטעים ותוכניות של מצודת אלמינה זמינים באתר הפרויקט. קבוצת המחקר ללא כוונת רווח מתמחה בתיעוד דיגיטלי תלת־ממדי של מורשת תרבותית מוחשית עבדה על הנתונים שנוצרו על ידי פרויקט זמאני ונועדו ליצור תיעוד קבוע שיכול לשמש למחקר, חינוך, שיקום ושימור המקום.
גלריה

מצודת אלמינה מבט פנים לכנסייה
פנים מצודת אלמינה
מצודת אלמינה, פתח הכניסה לעבדים
לוח הזיכרון למצודת אלמינה
שער ייצוא העבדים של מצודת אלמינה
תאי מעצר לעבדים באלמינה
תאי מעצר עבדים באלמינה
תותחי הגנה על מצודת אלמינה
מצודת אלמינה
שרידי הרציפים במצודת אלמינה
חדרי בידוד באלמינה
"צינוק הנקבות" - מצודת אלמינה בשנת 1995
צינוק - מצודת אלמינה, 1995
ראו גם

סחר העבדים האטלנטי
עבדות באפריקה
לקריאה נוספת

Doortmont, Michel R.; Jinna Smit (2007). Sources for the Mutual History of Ghana and the Netherlands. An annotated guide to the Dutch archives relating to Ghana and West Africa in the Nationaal Archief, 1593–1960s. Leiden: Brill. ISBN 978-90-04-15850-4.Doortmont, Michel R.; Jinna Smit (2007). Sources for the Mutual History of Ghana and the Netherlands. An annotated guide to the Dutch archives relating to Ghana and West Africa in the Nationaal Archief, 1593–1960s. Leiden: Brill. ISBN 978-90-04-15850-4. Doortmont, Michel R.; Jinna Smit (2007). Sources for the Mutual History of Ghana and the Netherlands. An annotated guide to the Dutch archives relating to Ghana and West Africa in the Nationaal Archief, 1593–1960s. Leiden: Brill. ISBN 978-90-04-15850-4.
מדינות העולם: גאנה
Andrea, Alfred J., and James H. Overfield. “African Colonialism,” The Human Record: Sources of Global History, Fifth Edition, Volume 2. Boston: Houghton Mifflin Company, 2005.
Bruner, Edward M. "Tourism in Ghana: The representation of slavery and the return of the Black Diaspora." American Anthropologist 98 (2): 290–304.
Claridge, Walton W. A History of the Gold Coast and Ashanti, Second Edition. London: Frank Cass & Co. Ltd, 1964.
Daaku, Kwame Yeboa. Trade & Politics on the Gold Coast 1600–1720. London: Oxford University Press, 1970.
DeCorse, Christopher R. An Archaeology of Elmina: Africans and Europeans on the Gold Coast, 1400–1900. Washington, DC: Smithsonian Institution Press, 2001.
Hair, P. E. H. The Founding of the Castelo de São Jorge da Mina: an analysis of the sources. Madison: University of Wisconsin, African Studies Program, 1994. ISBN 0-942615-21-2ISBN 0-942615-21-2
Pacheco, Duarte. Esmeraldo de situ orbis, c. 1505–1508.
הערות שוליים

↑  "Elmina Castle - Castles, Palaces and Fortresses". www.everycastle.com. נבדק ב-16 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  UNESCO World Heritage Centre. "Forts and Castles, Volta, Greater Accra, Central and Western Regions". whc.unesco.org (באנגלית). נבדק ב-16 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Elmina Castle - Ghana". ElminaCastle.info. נבדק ב-16 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Elmina Castle, Ghana". www.ghana.photographers-resource.com. נבדק ב-16 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  The Portuguese In West Africa, Cambridge University Press, 1950, p. 93.
↑  Wada, Kayomi (11 January 2010), "El Mina São Jorge da Mina", BlackPast.
↑  Hair, P. E. H. (1995).
↑  "Ghana History - Early Contact", GlobalSecurity.org.
↑  Asomaning, Hannah (3 January 2006), "Elmina Deserves World's Attention", GhanaWeb.
↑  Lawrence, A. W. (1963). Trade Castles & Forts of West Africa. London: Jonathan Cape. p. 36.
↑  Mensah, Ishmael (3 ביולי 2015). "The roots tourism experience of diaspora Africans: A focus on the Cape Coast and Elmina Castles". Journal of Heritage Tourism. 10 (3): 213–232. doi:10.1080/1743873X.2014.990974. ISSN 1743-873X. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Site - Elmina Castle". zamaniproject.org. נבדק ב-2019-10-07.
↑  Rüther, Heinz. "An African heritage database, the virtual preservation of Africa's past" (PDF). www.isprs.org.
↑  Rajan, Rahim S.; Rüther, Heinz (2007-05-30). "Building a Digital Library of Scholarly Resources from the Developing World: An Introduction to Aluka". African Arts. 40 (2): 1–7. doi:10.1162/afar.2007.40.2.1. ISSN 0001-9933.
↑  Rüther, Heinz; Rajan, Rahim S. (בדצמבר 2007). "Documenting African Sites: The Aluka Project". Journal of the Society of Architectural Historians. University of California Press. 66 (4): 437–443. doi:10.1525/jsah.2007.66.4.437. JSTOR 10.1525/jsah.2007.66.4.437. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 202637905  VIAF: 316594347   WorldCat (עם VIAF): 316594347 
מצודת אלמינה נצפתה מהים בשנת 1572, מאת גאורג בראון. שימו לב לספינות פורטוגזיות בחזית ולבתים/עיירות אפריקאיות המוצגות בפינה השמאלית ובאזורים שונים סביב המצודה.
"מצודת סנט ג'ורג 'ד'אמינה, צד אחד שלה". שנת 1704.
מחלף דב הוז

| --- | --- |
 תאריך הקמה:  25 בינואר 2005
 מיקום:  חולון, תל אביב-יפו
 כבישים במחלף:    כביש 20 רחוב קרן קיימת לישראל בבת ים ושדרות דב הוז בחולון
 מסילות במחלף:  מסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום
 קואורדינטות:  32°01′24″N 34°45′39″E﻿ / ﻿32.02333333°N 34.76083333°E﻿ / 32.02333333; 34.76083333
 
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) מחלף דב הוז(למפת גוש דן רגילה) מחלף דב הוז(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף דב הוז(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף דב הוז  he מחלף דב הוזhe מחלף דב הוזמפת  __ חולון (in English: Holon)  __ אזור (in English: Area) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv), __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) ממזרח: __ מועצה אזורית שדות דן (in English: Sdot Dan Regional Council) ממזרח ומדרום: __ ראשון לציון (in English: Rishon LeZion) ממערב: __ בת ים (in English: Bat Yam)  ^ כיום שטחי מקוה ישראל (in English: Mikveh Israel) הם חלק מפארק אריאל שרון   tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחלף דב הוז הוא מחלף בנתיבי איילון הממוקם בין רחוב קרן קיימת לישראל בבת ים ושדרות דב הוז בחולון. המחלף נבנה בתצורת מחלף יהלום. גשר המחלף נבנה בתוואי הכביש העירוני.
המחלף נפתח לתנועה ב-25 בינואר 2005 כחלק מתוכנית השלמת המחלפים בקטע הדרומי של נתיבי איילון[דרוש מקור]. עד לבניית המחלף עמד במקום צומת[דרוש מקור]. לקראת בניית המחלף פוצל הצומת לשני חלקים והחלה בניית גשר המחלף[דרוש מקור]. והכביש העירוני המקשר בין חולון לבת ים הורחב והוגבה כחלק מבניית הגשר[דרוש מקור].
הערות שוליים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מחלף יוספטל | מחלפים בנתיבי איילון | הבא: מחלף וולפסון |
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סקודה

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מוטו:  simply clever פשוט חכם
 מייסדים:  ואצלב לורין וואצלב קלמנט
 תקופת הפעילות:  1895–הווה (כ־129 שנים)
 חברת אם:  קבוצת פולקסווגן
 חברות בנות:  סקודה הודו
 מיקום המטה:  מלאדה בולסלאב 
 משרד ראשי:  מלאדה בולסלאב, צ'כיה צ'כיה
 ענפי תעשייה:  כלי רכב
 מוצרים עיקריים:  מכוניות
 הכנסות:  16.559 מיליארד אירו (2017)
 רווח תפעולי:  17,316,000,000 קורונה צ'כית (נכון ל־2020) 
 רווח:  15,175,000,000 קורונה צ'כית (נכון ל־2020) 
 הון עצמי:  94,920,000,000 קורונה צ'כית (נכון ל־31 בדצמבר 2020) 
 מנכ"ל:  Klaus Zellmer 
 עובדים:  32,985 (2017)
  
 www.skoda-auto.com
 
סקודה פאביה דור שני
סקודה סופרב דור שני
סקודה רומסטר
סקודה אוטו (מצ'כית: Škoda Auto) היא יצרנית רכב גדולה בצ'כיה. מאז 1991 היא חלק מקבוצת פולקסווגן. ההגייה הנכונה של שם החברה היא שקודה, אך ההגייה "סקודה" מקובלת בארצות דוברות אנגלית ובישראל.
היסטוריה

בשנת 1895 יסדו בבוהמיה ואצלב לורין וואצלב קלמנט את חברת "לורין את קלמנט" לייצור אופניים. ב-1899 הם יצרו גם אופנועים והחל משנת 1905 מכוניות.
הדגם הראשון של מכונית מתוצרתם, הווטורט A, הצליח יפה, והחברה התבססה כיצרנית רכב באוסטרו הונגריה ומחוצה לה. בזמן מלחמת העולם הראשונה עסקה החברה בייצור מלחמתי.
לאחר המלחמה החלה החברה לייצר גם משאיות, אך ב-1924 נקלעה לקשיים כלכליים ונפגעה עקב שרפה במפעליה, מה שהוביל אותה להתמזגות עם חברת "סקודה וורקס", התאגיד התעשייתי הגדול ביותר באוסטרו-הונגריה ולאחר מכן בצ'כוסלובקיה. לאחר תקופת האטה בשל השפל הכלכלי הגדול, התאוששו מכירות מכוניות סקודה עם דגמים מצליחים כמו ה"פופולר" בשנות ה-30 של המאה ה-20. החברה רכשה שליטה על חברת "אוויה" שהייתה יצרנית מטוסים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עת נכבשה צ'כוסלובקיה בידי הנאצים, הוסבו מפעלי סקודה לחלק מ"הרמן גרינג וורקה" ושירתו את המאמץ המלחמתי הגרמני.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ובעקבות עליית הקומוניזם בצ'כוסלובקיה, הופרדה סקודה אוטו מחברת האם סקודה ואיבדה שווקים רבים במדינות לא קומוניסטיות. עם זאת, דגמיה זכו למוניטין טובים ודגמים כמו ה-440 ספרטק, 445 אוקטביה, פליסיה ו-1000MB נודעו כמכוניות עמידות ואמינות מאוד. משאיות סקודה בעלות הנעה 8*8 שירתו בצבאות ברית ורשה. גם במדינות ערב היה ביקוש למשאיות מתוצרת סקודה ובמהלך מלחמות ישראל, רבות מהן נפלו שלל בידי צה"ל.
במהלך שנות ה-80 עדיין ייצרה סקודה (שנקראה אז Automobilové závody, národní podnik, Mladá Boleslav) מכוניות שבוססו על תכנון מיושן משנות ה-60. לעומת מתחרותיהן המודרניות ממערב אירופה הן נראו פרימיטיביות ואף עוררו גיחוך.
נקודת המפנה הגיעה בשנת 1987 עם דגם הפייבוריט. הפייבוריט עוצב בידי המעצב האיטלקי ברטונה, ובעזרת טכנולוגית מנועים שנקנתה מחברות מערב אירופיות, סקודה הצליחה לייצר דגם שיכל להתחרות בשוקי המערב. הדגם היה עדיין מיושן יחסית וסבל מאיכות ייצור נמוכה, אך הפער החל להסגר במהרה והדגם היה ללהיט מכירות במזרח אירופה.
מהפכת הקטיפה בצ'כוסלובקיה הביאה להפרטת החברה, והממשלה הצ'כית החליטה למוכרה למשקיע זר. קבוצת פולקסווגן נבחרה ב-1990, וב-16 באפריל 1991 בוצעה בפועל רכישה של חלק מהחברה ו"סקודה" הפך למותג הרביעי של תאגיד פולקסווגן (בנוסף לפולקסווגן, אודי וסיאט). זאת, אף על פי שהמכירה לחברה גרמנית עוררה ביקורת באותה עת. מהלך הרכישה של חברת סקודה הושלם ב-2001 והחברה עברה במלואה לבעלות התאגיד הגרמני.
איכות המכוניות השתפרה בהשקעה ניכרת של פולקסווגן בעיצוב ובטכנולוגיה. דגם הפליסיה שהוצג ב-1996 עדיין התבסס על רצפת הפייבוריט, אך עם מנועי ומכללי פולקסווגן, והצליח בשוק בהציעו מכונית בסיסית טובה במחיר תחרותי. דגמי האוקטביה והפאביה מתבססים במלואם על המרכבים והמכללים של פולקסווגן. האוקטביה חולקת את מרבית חלקיה עם פולקסווגן גולף, אאודי A3 והסיאט לאון; הפאביה היא אחותה של הפולו לבית פולקסווגן והאיביזה של סיאט. דגמים אלו זכו להצלחה באירופה. דגם הסופרב שהוצג בשנת 2001 הציב את סקודה לראשונה בשוק מכוניות הסלון. בשנת 2006 השיקה סקודה את הדגם רומסטר בקטגוריית Panel van ובשנת 2010 השיקה סקודה את רכב הקרוסאובר הראשון שלה, שכונה יטי.
בסוף שנת 2011 השיקה החברה את "סיטיגו", שהייתה העתק של מכונית המיני "פולקסווגן אפ", ולאחר מכן השיקה את "ראפיד" שהיא מכונית סופר מיני בתצורת סדאן. בשנת 2012 הוצג הדור השלישי של האוקטביה. בשנת 2015 הוצגה ה"ספייסבק", רכב משפחתי קומפקטי בתצורת 5 דלתות שמבוסס על ה"ראפיד". לאחר מכן הושקה הסופר מיני "פאביה" בדור השלישי שלה.
היסטוריה > ספורט מוטורי

סקודה החלה להתחרות במרוצי אליפות הראלי העולמית ב-1999 עם דגם האוקטביה. בשנת 2003 הוחלף הדגם לפאביה.
דגמים

סיטיגו - מכונית מיני שהושקה בשנת 2011 וממותגת גם כפולקסווגן אפ! וסיאט מיי. מתחרה בדגמים כגון סיטרואן C1, יונדאי i10 ודומיהם. שווקה עם מנוע בנזין בנפח 1.0 ליטר, אך משנת 2019 משווקת רק בגרסה חשמלית המכונה סיטיגו iV.
פאביה - סופרמיני שהוצגה לראשונה בשנת 1999. הדור השלישי הושק בשנת 2014, ועבר מתיחת פנים בשנת 2018. משווקת בתצורות האצ'בק וסטיישן וחולקת מכלולים רבים עם פולקסווגן פולו וסיאט איביזה. הפאביה מציעה אפשרויות לצביעת חלקים שונים ברכב בהתאמה אישית.
סקאלה משפחתית בתצורת האצ'בק. הוצגה בשנת 2018 כמחליפה של הראפיד ועשתה היסטוריה כשהושקה בישראל. מבוססת על שלדת MQB-A0 המודולרית של קונצרן פולקסווגן המיועדת לדגמים קטנים, אך למרות זאת מציעה ממדים של מכונית משפחתית תקנית. מוצעת עם מנועי בנזין בנפח 1.0 ו-1.5 ליטרים בהספקים של 115–150 כ"ס, ומנוע דיזל בנפח 1.6 ליטר. הסקאלה היה הדגם הראשון של סקודה שהציע לוח מחוונים וירטואלי, פריט שנוסף בהמשך לשאר דגמי החברה.
אוקטביה - משפחתית שהוצגה לראשונה בשנת 1996. פופולרית בשל הפרקטיות שלה ותא המטען העצום ביחס למתחרים (נפחו כ-560 ליטרים בגרסת הסדאן). מוצעת בגרסאות סדאן וסטיישן ומבוססת על הגולף של פולקסווגן. האוקטביה מצוידת במנועים מוגדשים בנפחים 1.0-1.8 ל' (TSI, TDI), ומוצעת גם בגרסת vRS ספורטיבית עם מנוע המפיק 245 כ״ס, אותו חולקת עם הגולף GTI. בשנת 2020 הוצג הדור החמישי שמציע לראשונה יחידת הנעה היברידית נטענת, הן בגרסה הרגילה והן בגרסת vRS הספורטיבית המכונה ivRS.
סופרב - משפחתית גדולה. הדגם הוצג לראשונה בשנת 2001, והדור השלישי ב-2015. הדור השלישי של הדגם מוצע עם מנועים מוגדשים בלבד בנפחים 1.4, 1.8 ו-2.0 ליטר בחלקת הבנזין, ו-1.6 ו-2.0 ל' בחלקת הדיזל. הסופרב חולק פלטפורמה עם פולקסוואגן פאסאט ואאודי A4, וישנה גם רמת אבזור ייחודית בשם Laurin&Klement כמחווה למייסדי החברה. בשנת 2019 עבר הדגם מתיחת פנים.
קאמיק- קרוסאובר קטן המבוסס על שלדת MQB-A0 של הקונצרן, וחולקת מכלולים רבים עם סיאט ארונה ופולקסווגן T-קרוס. באופן מפתיע לקאמיק בסיס גלגלים ארוך יותר מקארוק הגדול ממנו, אך שאר מידות המרכב מתאימות לקטגוריה הקטנה יותר.
קארוק - קרוסאובר קומפקטי, גרסה קטנה של הקודיאק ומקביל לפולקסווגן טיגואן. הקארוק החליף את ה״יטי״, ובעיצובו מראה דמיון רב לקודיאק. הוא מציע שיפור עיצובי וטכנולוגי משמעותי על ה-יטי הוותיק, וחולק הרבה מחלקיו עם הסיאט אטקה. בניגוד לאטקה, עיצוב הקארוק פחות אגרסיבי ומתליו רכים יותר, זאת בהתאם לעובדה שסיאט נועדה להיות המחלקה היותר ״ספורטיבית״ של קבוצת פולקסווגן, בעוד שהייעוד של סקודה בקבוצה היא ייצור כלי רכב ששימושיותם עולה על השאר. הקארוק מוצע בין היתר עם הנעה כפולה כאופציה ומערכת חנייה אוטונומית.
קודיאק - קרוסאובר 7 מושבים. מבוסס על שלדה מוארכת של הפולקסווגן טיגואן ומציע שלל אבזור חדשני כמו טעינה אלחוטית לטלפון הסלולרי, ומנועים מוגדשים בנפחים של 1.5 ו-2.0 ליטר בגרסאות הבנזין, ומ-1.6 ל-2.0 ליטר בגרסאות הדיזל כאשר ההספק המרבי עומד על 190 כ"ס.
קושאק - דגם שמיועד לשוק ההודי. הוא מבוסס על הקאמיק.
אניאק - SUV קומפקטי חשמלי על שלדת MEB של קונצרן פולקסווגן, מקביל לפולקסווגן ID.4.
דגמים > בעבר

סקודה 1101/1102
סקודה 1000 MB
יטי הדגם משויך לקבוצת הקרוסאובר, קומפקטית, (crossover utility vehicle (CUV)) הוא כלי רכב המבוסס על פלטפורמת מכונית נוסעים המשלבת מאפיינים של SUV (בישראל מכונה גם "כביש-שטח" ו"פנאי שטח") ) מקבוצת "Compact sport utility vehicle" (אנ'), אשר יוצרה בין השנים 2009–2017
ראפיד - משפחתית קומפקטית. הדור העדכני הוא הדור הראשון של הדגם, מוצע כסדאן או האצ'בק (המכונה ספייסבק). הראפיד מציעה מידות גדולות יותר ביחס לרוב מתחריה בקטגוריה, כגון יונדאי i25. ממותג גם כסיאט טולדו.
סקודה 100 - נוצרו מעל למיליון מכוניות במהלך שנות ה-70.
בישראל

מכוניות מתוצרת סקודה הגיעו לארץ ישראל לראשונה בתקופת המנדט. מאז לא חודש הייבוא עד לתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 כיוון שסקודה הצ'כית הייתה חלק מהגוש הסובייטי שהיה מאחורי "מסך הברזל" וכיוון שרוב מכוניותיה היו מיושנות ויועדו בעיקר למדינות הסובייטיות. בסוף שנות ה-80, עם הצגתה של הפייבוריט המודרנית והשלמת רכישתה של החברה על ידי תאגיד פולקסווגן, החל היבוא הסדיר של מכוניות סקודה לישראל, על ידי חברת סכו-קאר, שהייתה בבעלות שלמה שמלצר.
בשנות ה-90 הגיעו לישראל שלושה דגמים עיקריים של סקודה, הפייבוריט הקומפקטית, הפורמן שהיה גרסת סטיישן של הפייבוריט והטנדר שזכה לכינוי "פיק אפ". האחרון זכה בישראל להצלחה גדולה ודחק מהשוק את מתחרהו, סובארו טנדר, בעיקר בזכות העובדה שהיה מוכר לצורך הפחתת מיסוי.
בשנת 2000 השלים תאגיד פולקסווגן את רכישתה של סקודה וייבוא המכוניות לישראל עבר מידיה של סכו-קאר לידיה של צ'מפיון מוטורס. צ'מפיון מוטורס מייבאת לישראל את מבחר הדגמים המלא של היצרנית ובעשור השני של המאה ה-21 זוכה המותג להצלחה נאה בשוק הישראלי. האוקטביה משמשת כרכב פופולרי למונית מאז תחילת העשור הראשון של המאה ה-21, הסופרב משמשת כרכב שרד לרבים מהפוליטיקאים בשל היותו מאוד מרווח ובעל מחיר נמוך יחסית למותגי יוקרה אחרים. מאז שנת 2013 סקודה הוא המותג הנמכר ביותר בישראל שאינו ממזרח אסיה. שיאה של הפופולריות של סקודה בישראל באה לידי ביטוי בהשקה העולמית של הסקודה סקאלה שנערכה בפתח תקווה.