stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פטר הראשון (אי)
גאוגרפיה

האי פטר הראשון ממוקם בדרום האוקיינוס האטלנטי, סמוך לאנטארקטיקה, ושטחו הוא 243 קילומטרים רבועים. 95% משטחו מכוסה בקרחונים. הנקודה הגבוהה ביותר בו היא פסגת לארס כריסטנסן (1,755 מטר), שהוא הר געש. לא ברור אם הוא כבוי או לא. הוא נמצא 450 קילומטרים מאנטארקטיקה.
היסטוריה

פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן גילה את האי פטר הראשון ב-21 בינואר 1821. הוא נקרא על שם הצאר הרוסי פיוטר הגדול (פטר הראשון). נורווגי בשם אולה אולסטאד נחת לראשונה ב-2 בפברואר 1929 וסיפח אותו לממלכת נורווגיה.
רק מעטים נחתו אי פעם על האי, שכן גושי הקרח והזרמים החזקים באזור מונעים זאת. אולסטד הותיר אחריו בקתה עם ציוד רפואי למצב חירום, אך בנחיתות במקום בשנת 1982 ובשנת 1987 על ידי הקברניט היינץ איה, לא נמצאו שרידי הבקתה.
פיטר ניקולס

פיטר ניקולס (אנגלית: Peter Nicholas; נולד ב-10 בנובמבר 1959) הוא כדורגלן עבר ולשי העובד כמאמן.
ניקולס נולד בניופורט, אך החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של קריסטל פאלאס ב-1976. הוא שיחק בסלהרסט פארק במשך חמש עונות, בהן ערך למעלה מ-150 הופעות, וזכה באליפות הליגה השנייה בעונת 1978/1979. בתקופה זו הוא ערך את הראשונה מתוך 73 הופעות במדי נבחרת ויילס, בהן הבקיע שני שערים. הוא החל את הקריירה בעמדת הבלם הקדמי, אך בהמשכה עבר קדימה והחל לשחק כקשר הגנתי. הוא נודע בסגנון משחקו הקשוח, והרבה לספוג עבירות במהלך הקריירה שלו.
למרות מאמציו הרבים של ניקולס לא הצליחה פאלאס לשמור על מקומה בליגה הראשונה, ובמרץ 1981 הוא עבר לארסנל תמורת חצי מיליון לירות שטרלינג, זמן קצר לפני שפאלאס ירדה לליגה השנייה באופן רשמי. כבר עם הגעתו לארסנל הוא הפך לשחקן הרכב קבוע, ועד לסיום עונת 1980/1981 לא הפסיד באף משחק. בעונה שלאחר מכן השתתף ב-41 משחקים, ואף קיבל את סרט הקפטן של נבחרת ויילס. אולם, בעונת 1982/1983 הוא ספג מספר פציעות שמנעו ממנו לשחק באופן סדיר. בסך הכל הוא השתתף ב-80 משחקים במדי ארסנל, בהם הבקיע שלושה שערים.
ניקולס היה מעוניין לחזור ולשחק כדורגל ברמה מקצוענית, ולפיכך הצטרף לפאלאס בהשאלה באוגוסט 1983, ובסיום אותה עונה נרכש כרטיס השחקן שלו תמורת 150,000 לירות שטרלינג. הקדנציה השנייה שלו בפאלאס לא הייתה מוצלחת, וב-1985 הוא חתם בלוטון טאון תמורת 165,000 לירות שטרלינג. ניקולס השתתף בלמעלה מ-100 משחקים במדי לוטון, ושיפר את יכולתו; ב-1987 הוחתם על ידי אברדין תמורת 350,000 לירות שטרלינג. בעונת 1987/1988 העפיל עם קבוצתו לגמר גביע הליגה הסקוטי, מול גלאזגו ריינג'רס; המשחק הסתיים בתוצאה 3 - 3, ובדו-קרב הפנדלים שנערך לאחר מכן החמיץ ניקולס את הבעיטה המכריעה. משחקו בנבחרת ויילס בתקופה זו היה הפעם הראשונה מאז 1938 שבה כדורגלן בקבוצה סקוטית משחק בנבחרת ויילס.
ב-1988 עבר לצ'לסי תמורת 350,000 לירות שטרלינג, שיחק שם במשך שנתיים וחצי וזכה באליפות הליגה השנייה ובגביע פול ממברס, ובמרץ 1991 עבר לווטפורד שהייתה קבוצתו האחרונה בקריירה. לאורך הקריירה שלו השתתף ב-671 משחקים במועדונים ובנבחרות ויילס השונות.
לאחר פרישתו ב-1992 התמנה ניקולס למאמן קבוצת הנוער של צ'לסי, ולאחר מכן חזר לקריסטל פאלאס באותו תפקיד. בהמשך קודם לתפקיד עוזר המאמן של הקבוצה הבוגרת, לפני שעזב לבארי טאון מליגת העל הוולשית, עמה זכה באליפות ב-2001. הוא כיהן כמאמן ניופורט קאונטי בין 2002 ל-2004. בין אוגוסט 2005 לאפריל 2009 אימן את לנלי, עמה זכה באליפות הליגה בעונת 2007/2008. לאחר מכן הוחלף על ידי אנדי לג.
לקריאה נוספת

Tony Matthews, Who's Who of Arsenal (Page 216), 2007. (ISBN 1-84596-232-X)
פויפט

| --- | --- |

 מדינה:  קמבודיה קמבודיה
 מחוז:  באנטי מינצ'י
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  98,934 (2019)
  ‑ צפיפות:  3,614 נפש לקמ"ר (2019)
 קואורדינטות:  13°39′23″N 102°33′44″E﻿ / ﻿13.656388888889°N 102.56222222222°E﻿ / 13.656388888889; 102.56222222222 
 אזור זמן:  UTC +7
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קמבודיה מוגדלת) פנום פן סריי סיסופון באטאמבאנג סיאם ריפ קמפונג צ'אם סיהאנוקוויל קמפוט קמפונג צ'נאנג וייטנאם לאוס תאילנד מפרץ תאילנד  מפרץ טונקין פויפט(למפת קמבודיה רגילה) פנום פן סריי סיסופון באטאמבאנג סיאם ריפ קמפונג צ'אם סיהאנוקוויל קמפוט קמפונג צ'נאנג וייטנאם לאוס תאילנד מפרץ תאילנד  מפרץ טונקין פויפט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פויפט (בקמרית: ប៉ោយប៉ែត) היא עיר במחוז באנטי מינצ'י במערב קמבודיה, על הגבול עם תאילנד. זוהי העיר החמישית בגודלה במדינה.
היא משמשת בעיר כמעבר גבול וכמרכז להימורים, לאור העובדה שבתאילנד הסמוכה רובם אינם חוקיים.
גאוגרפיה

העיר מרוחקת כ־40 קילומטרים מבירת המחוז סריי סיסופון וכ־340 קילומטרים מעיר הבירה פנום פן.
דמוגרפיה

בשנת 1998 נמנו בעיר 43,366 תושבים, בשנת 2008 נמצא שגדלה ביותר מפי 2 – נמנו בה 89,549 תושבים. בשנת 2019 מספר תושבי העיר היה 98,934 תושבים, הרביעית בגודלה במדינה, 85 תושבים פחות מהעיר השלישית בגודלה – בירת המחוז סריי סיסופון.
תחבורה

העיר משמשת כקצה של מערכת הרכבת במדינה, ומקשרת בינה לבין הקו המזרחי של הרכבות בתאילנד. ישנו כביש ראשי המחבר בינה לבין סריי סיסופון ולשאר רשת הכבישים הלאומית.
הערות שוליים

↑  "General Population Census of the Kingdom of Cambodia 2019 – Final Results" (PDF). National Institute of Statistics. Ministry of Planning. 26 בינואר 2021. נבדק ב-4 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פלורנס הרדינג

דיוקן רשמי
פלורנס הרדינג (באנגלית: Florence Harding‏; 15 באוגוסט 1860 – 21 בנובמבר 1924), אשת נשיא ארצות הברית וורן הרדינג, הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1921–1923.
פלורנס הייתה בתו של עמוס קלינג (Amos Kling), איש עסקים עשיר. פלורנס מייבל נולדה במאריון שבאוהיו בשנת 1860. השכלתה האקדמית הייתה השכלה מוזיקלית שנרכשה בקונסרבטוריון של סינסינטי.
בגיל 19 פלורנס ברחה מהבית ונישאה בסתר לחבר ילדות שלה - הנרי דה וולף (Henry De Wolfe), אולם היסטוריונים לא מוצאים את תעודת נישואיהם ומשערים שהם היו ידועים בציבור בהתאם לחוקי מדינת אוהיו (נישואי משפט מקובל).
דה וולף היה אלכוהוליסט ובזבזן, וזמן קצר לאחר הולדת בנם - מרשל יוג'ין דה וולף, פלורנס עזבה את בעלה ושבה לעיר מאריון. בני הזוג התגרשו בשנת 1886 ופלורנס שבה לשם נעוריה.
פלורנס סירבה לגור בבית הוריה, שכרה חדר עבורה ועבור בנה, והשתכרה באמצעות מתן שיעורי פסנתר לילדי השכונה בה התגוררה. אביה, שהתנגד למגוריה כגרושה, הציעה לה לשוב לגור בביתו, בתמורה לכך שהילד יגדל כבנם של הוריה. בשל קשיי הפרנסה נאלצה פלורנס להסכים להצעה.
אחת מתלמידיה של פלורנס הייתה צ'אריטי הרדינג, אחותו הבכורה של וורן הרדינג שהיה באותה עת הבעלים של עיתון מקומי יומי - מאריון דילי סטאר.
הרדינג החליט להינשא לפלורנס בשל קשריו ועושרו של אביה, והזוג נישא בשנת 1891. לא נולדו להם ילדים, אולם בנה של פלורנס מנישואיה הראשונים נהג להתגורר בביתם מעת לעת.
פלורנס החלה לעבוד במחלקת הפרסום בעיתון שם נחלה הצלחה, בעת שבעלה החל לעשות בפוליטיקה, ובמהרה נבחר לסנטור.
בשנת 1920 היה הרדינג מועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית, ואשתו פעלה רבות למען בחירתו.
לאחר בחירתו של בעלה, פתחה פלורנס את הבית הלבן לאירועים ציבוריים, לאחר שהיה סגור לקהל ולא נערכו בו אירועים ציבוריים בשל מחלתו של הנשיא וילסון.
פלורנס הייתה מארחת למופת, ויזמה אירועים רבים כגון מסיבות גן לוותיקי מלחמת העולם הראשונה. במסיבות הפוקר שערך הנשיא בספריית הבית הלבן נהגו בני הזוג לשתות אלכוהול, על אף האיסור של התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית.
פלורנס נסעה עם בעלה במהלך מסעו ברחבי המדינה בקיץ 1923, והייתה לצידו עת נפטר בסן פרנסיסקו שבקליפורניה באוגוסט 1923.
קבר הרדינג במריון שבאוהיו, נחשב ליפה מבין קברי הנשיאים בארצות הברית.
לאחר מות בעלה, שאפה פלורנס להישאר באחוזת פרנדשיפ - אחוזת חברתה אוולין ולש מקלין, אולם בשל מחלתה שבה למריון שבאוהיו, שם נפטרה בנובמבר 1924 ממחלת הכליות ממנה סבלה.
פלורנס הרדינג נקברה בקבר זמני, לצד בעלה, ולאחר השלמת הקמת קבר הרדינג במריון בשנת 1927 הועברו גופות שניהם והוטמנו באנדרטה.
פטר הורטון

| --- | --- |

הורטון, 2014
 לידה:  19 בספטמבר 1941 ואלטיצה, צ'כיה 
 פטירה:  22 בספטמבר 2023 (בגיל 82) 
 שם לידה:  פטר מולר
 מוקד פעילות:  אוסטריה אוסטריה
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של וינה 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  פולידור רקורדס 
 www.peter-horton.de
 פרופיל ב-IMDb
 
פטר הורטון (בגרמנית: Peter Horton; 19 בספטמבר 1941 – 22 בספטמבר 2023) היה זמר, כותב, מלחין וגיטריסט אוסטרי. הורטון ייצג את אוסטריה באירוויזיון 1967, עם השיר "Warum es hunderttausend Sterne gibt", והגיע למקום ה-14.
ביוגרפיה

הורטון נולד לאם חד-הורית, בפלדסברג (כיום ולטיס, צ'כיה), כשבעים קילומטרים צפונית לווינה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר יחד עם משפחתו לווינה. בשנת 1948 החל ללמוד נגינת פסנתר. בשנת 1951 הופיע לראשונה לצד מקהלת הנערים של וינה בקונצרט מקומי. במרוצת השנים הופיעה המקהלה ברחבי העולם, בניצוחו של הרברט פון קאראיאן. בגיל 16 הקים את להקת "Six Aces". בגיל 23 החל ללמוד שירה בשטוטגרט, גרמניה.
במרוצת הזמן הופיע ברסיטלים שונים, שם ביצע רפרטוארים מוכרים משל פרנץ שוברט, קארל לווה וריכרד שטראוס. בשנת 1965 הוציא הורטון לאור את סינגל הבכורה שלו. בגיל 28 החל ללמוד נגינה על גיטרה, שהפכה לכלי הנגינה העיקרי שלו. בשנת 1967 הכריזה רשות השידור האוסטרית כי הורטון נבחר לייצג את מדינתו באירוויזיון 1967 עם השיר "Warum es hunderttausend Sterne gibt". הוא שובץ שלישי בסדר ההופעות, לפני צרפת ואחרי לוקסמבורג. בסופה של התחרות דורג במקום ה-14 עם שתי נקודות בלבד. בשנים 1972 ו-1975 ניסה לייצג את גרמניה באירוויזיון, אולם לא זכה בקדם הלאומי של רשות השידור הממלכתית.
בשנת 1982 החל לעבוד כמרצה באוניברסיטה המוזיקלית בהמבורג. בשנת 1985 ייסד את הצמד המוזיקלי "Symphonic Fingers", יחד עם אשתו, הפסנתרנית הגרמנייה-בולגרית, סלאבה קאנטצ'ף. הצמד ניגן כ-2,000 קונצרטים, עד לפירוקו ב-1995, כשהתגרשו השניים. בין השנים 2001–2007 החל לכתוב ספרים למחייתו. בשנת 2007 הוציא הורטון לאור את האלבום Wilde Gärten.
נפטר ב-22 בספטמבר 2023.
הערות שוליים

↑  Eurovision 1967 Results: Voting & Points
↑  Peter Horton – Wilde Gärten
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb160603858 (data)  GND: 118553747  ICCU: SBNV105067  ISNI: 0000 0000 7852 0154  LCCN: n78047416  MusicBrainz: ed2e9cc4-6725-489e-9b64-3c7eb443e8c0  NKC: pna2010570474  VIAF: 89843814   WorldCat (עם VIAF): 89843814
סמואל דרבן

| --- | --- |

סמואל (סם) דרבן, צרפת, 1918
 לידה:  1 ביוני 1878 פולטבה, האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה)
 פטירה:  15 במרץ 1925 (בגיל 46) ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  מקסיקו 
 כינוי:  היהודי הלוחם
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  27 ביוני 1899–1902; 15 ביולי 1904 - 15 ביולי 1907; פברואר 1918 – אפריל 1919
 דרגה:  רב-סמל בצבא ארצות הברית; קולונל בצבאות שכירים במרכז אמריקה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים מרד הבוקסרים המרד השמרני בניקרגואה (1909, כשכיר חרב) כוח הפלישה השמרני להונדורס (1911, כשכיר חרב) המהפכה המקסיקנית תחת שירותם של מדרו, פנצ'ו וייה וונוסטיאנו קראנסה (כשכיר חרב) מסע העונשין של גנרל ג'ון פרשינג במקסיקו (1915) מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
   צלב השירות המצוין   מדליית מלחמת העולם הראשונה   צלב המלחמה עם ענף דקל (צרפת)  עיטורים נוספים מבלגיה ואיטליה
 תפקידים אזרחיים
 עוזר חייט; נהג; חוטב עצים; שכיר חרב; לוכד עכברושים עירוני; סוכן ביטוח
 
סמואל (סם) דרבן (באנגלית: Sam Dreben; לעיתים מאוית כ-Drebben בשוגג; 1 ביוני 1878 – 15 במרץ 1925), הידוע גם בכינויו "היהודי הלוחם", היה יהודי-רוסי שהיגר לארצות הברית, חייל מקצועי ושכיר חרב אשר שירת בצבא ארצות הברית בפיליפינים, באזור תעלת פנמה, במסע העונשין שערך צבא ארצות הברית בצפון מקסיקו כנגד פנצ'ו וייה בשנים 1916–1917, ובמלחמת העולם הראשונה. כשכיר חרב לחם דרבן במסגרת מספר תנועות מהפכניות במרכז אמריקה: בניקרגואה, הונדורס ובמהפכה המקסיקנית, בה שירת תחת פרנסיסקו מדרו ופנצ'ו וייה. במהלך שירותו המגוון צוין על יכולותיו בהפעלת מכונת ירייה וכן על אומץ לבו, תכונה אשר זיכתה אותו במספר עיטורים ממדינות שונות.
קורות חייו

סמואל דרבן נולד ב-1 ביוני 1878 בפולטבה, האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), הצעיר מבין חמישה אחים. כאשר היה בן 11 עברה משפחתו לקייב, וכשנתיים לאחר מכן עברה שנית לאודסה. בעוד אמו קיוותה כי יהיה רב וגדול בתורה, ייעד לו אביו עתיד מעשי יותר כחייט. על מנת להימלט מגיוס לצבא הצאר ברח דרבן הצעיר פעמיים לגרמניה, ולבסוף הפליג בשנת 1898 מנמל אודסה ללונדון, ולאחר מכן עבר לליברפול. לאחר עבודה בת מספר חודשים בנמל וכעוזר חייט צבר דרבן סכום מספיק לנסיעה לארצות הברית, ובפברואר 1898 נכנס כמהגר בשערי אליס איילנד, ניו יורק. דרבן עבר להתגורר עם דודתו בפילדלפיה, ומאוחר יותר הצטרפה אליו משפחתו.
קורות חייו > חייל בצבא ארצות הברית

עם תחילת הגיוס למלחמת ארצות הברית–ספרד נטש דרבן את משרתו כחייט מתלמד, בה המשיך גם בארצות הברית, התגייס ב-27 ביוני 1899, ובספטמבר נשלח לפיליפינים על מנת להשתתף במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים ולדכא את המרד של אמיליו אגינלדו (Aguinaldo). כבר בטבילת האש הראשונה שלו הוכיח את אומץ לבו בהסתערו לבדו על האויב, לאחר שכל פלוגתו נפצעה ונסוגה לאחור. התנהגותו זו הקנתה לו את כינויו, אשר דבק בו עד יום מותו, "היהודי הלוחם". במערכה זו גם פגש לראשונה את ג'ון "בלאק ג'ק" פרשינג, אז סרן צעיר, שפיקד על דרבן עוד מספר פעמים בשנים שלאחר מכן, ואשר רחש לו כבוד רב. עם תום הקרבות נשלחה יחידתו לדכא את מרד הבוקסרים בסין, שם סייעה לחיילי ארצות הברית ואחרים להסיר את המצור מפקינג. לאחר ניצחון המערביים בסין חזרה יחידתו של דרבן לפיליפינים, שם נלחם ב"מורים" - מורדים מוסלמים שפעלו נגד האמריקאים. בתקופה זו קודם לדרגת רב-טוראי, אך זו נשללה ממנו במהרה בעקבות הפרת הוראות השמירה. לאחר כשלוש שנות שירות כחייל בחיל הרגלים שוחרר דרבן ביולי 1902 כטוראי, ושני ציונים לשבח באמתחתו.
לאחר שחרורו ניסה דרבן את מזלו בלוס אנג'לס לתקופת מה כעוזר חייט, נהג, חוטב עצים ובעבודות אחרות. בו בזמן שיפר את ידיעותיו בשפה האנגלית בלימודי ערב. פרעות קישינב (1903) הניעו את דרבן לנסות ולהילחם ברוסים. מלחמת רוסיה–יפן שפרצה שנה לאחר מכן (1904) סיפקה לו את ההזדמנות לעשות כן. דרבן הפליג ליפן וביקש להתנדב לצבא היפני, אולם היפנים חשדו בו בשל מוצאו מהאימפריה הרוסית, וסירבו לקבלו. לאחר מספר שבועות בהם המתין להזדמנות להפליג חזרה לארצות הברית, עלה דרבן על אניה בדרכו חזרה לסן פרנסיסקו, בעודו מממן את הפלגתו בקילוף תפוחי אדמה במטבח האניה. במסע זה רכש דרבן את סלידתו העמוקה וארוכת השנים לתפוחי אדמה.
שנתיים לאחר שחרורו מהצבא, ב-15 ביולי 1904, התגייס דרבן בשנית לצבא ארצות הברית, ושרת בעמדת הספר "מבצר בליס" (Bliss) על גבול מקסיקו. במהלך שירותו הוכשר דרבן כמפעיל מכונת ירייה, מקצוע צבאי מבוקש באותם הימים, ובו מומחים מועטים, אשר שרת אותו נאמנה בשנותיו הבאות באמריקה הלטינית. לאחר שלוש שנות שירות נוספות, ב-15 ביולי 1907, שוחרר דרבן מהצבא, בדרגת סמל. הוא שם פעמיו ללוס אנג'לס, אשר התאוששה מרעידת האדמה הגדולה של 1906, שם סיפקה לו מגפת הדבר בעיר תעסוקה כלוכד עכברושים עירוני לזמן קצר. במהרה עזב דרבן את העיר וניסה את מזלו בעסקים שונים באזור תעלת פנמה.
קורות חייו > שכיר חרב במרכז אמריקה ובמקסיקו

במהרה זנח דרבן את עיסוקיו כסוחר ובשנת 1909 הצטרף לתנועה מהפכנית תחת פיקודם של ויקטור גורדון (Gordon) וגייב קונארד (Conard) בניקרגואה. במערכה זו השתייך דרבן לכוחות השמרנים, אשר הסתייעו בצבא ארצות הברית ובשכירי חרב, אשר לחמו להדחת הנשיא הליברלי חוסה סנטוס סלייה (Zelaya) ונאמניו, אשר המשיכו להתנגד גם לאחר התפטרותו. הצלחת המהפכה זיכתה את דרבן בתהילה, ובסכום כספי נכבד בדמות 5,000 דולר (את מרביתם הפסיד במהרה בהימורים). נוסף על כך זכה דרבן בפציעתו הראשונה והאחרונה, בעכוזו, פציעה רצינית למדי באותם הימים, ממנה התאושש לאחר מספר שבועות. במערכה זו זכה דרבן בדרגת קולונל, ופגש את מי שעתיד להיות ידידו וחברו לנשק בהרפתקאות רבות, טרייסי ריצ'רדסון (Richardson). עם סיום הלחימה הפליג דרבן לניו אורלינס בחפשו תעסוקה חדשה.
בשנת 1911 שרת כשכיר חרב, שוב בדרגת קולונל, תחת פיקודו של גנרל לי קריסמס (Christmas) בכוח הפלישה להונדורס. הכוח נלחם להדחת הנשיא הליברלי מיגל דאבילה (Dávila) ולמען החזרתו לשלטון של הנשיא השמרן הקודם מנואל בונייה (Bonilla) ומומן בידי טייקון הבננות האמריקאי סם זמוראי (Zemurray). במהלך הלחימה אייש דרבן את מכונת הירייה היחידה של הכוח הפולש. ארבעה חודשים לאחר הפלישה הסתיים הסכסוך בהסכם טגוסיגאלפה (Tegucigalpa), ודרבן וריצ'רדסון שבו לניו אורלינס.
בעת שהיה שותף לקנוניה לפלוש לוונצואלה שמע דרבן על עושרו של פרנסיסקו מדרו, ממנהיגי המהפכה המקסיקנית והצטרף לכוחותיו בדרגת קולונל ובמשכורת נאה. בעשותו שימוש במכונת הירייה שלו, לחם דרבן עם כוחותיו של מדרו בדרך למקסיקו סיטי, שם מונה מדרו לנשיא. במסגרת מאבקי הכוחות בין ראשי הכוחות המהפכניים שלאחר מכן החליף דרבן נאמנויות מספר פעמים, בהן גם השתתף במהפכת אורוסקו (Orozco) כנגד מדרו עצמו. בשנת 1913 הפך דרבן, שהשתקע בינתיים באל פאסו, טקסס, לסוכן ואיש הרכש של פנצ'ו וייה באזור. לאחר שנפרדו דרכם של וייה וונוסטיאנו קראנסה (Venustiano Carranza), נשאר דרבן נאמן לקראנסה. לאחר פשיטתו של וייה על העיר קולומבוס ב-10 במרץ 1916, נטש דרבן את מקסיקו והצטרף כסייר בכיר למסע העונשין של גנרל ג'ון פרשינג נגד וייה, עליו הורה וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית.
דרבן היה אחד מששת מייסדיה של לשכת הבונים החופשיים "סיירה מדרה, מקסיקו, ללא מספר", שהתארגנה בקרב חברי המשלחת. הלשכה הייתה לשכה זמנית וחבריה השתייכו ללשכות שונות. דרבן עצמו השתייך קודם לכן ללשכה מספר 172 אשר בניו אורלינס.
קורות חייו > איש משפחה ומלחמת העולם הראשונה

ב-26 בספטמבר 1916 נשא דרבן בן ה-39 את הלן ספנס (Spence) בת ה-19 לאישה, והם קנו בית באל פאסו. על אף שלא התכוון, תחילה, להתגייס למאמץ המלחמתי עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, אולם התנדבותם של רבים מחבריו לנשק לשירות הביאה אותו להתגייס בשלישית לצבא בפברואר 1918. יום לפני גיוסו נפטרה בתו התינוקת, אף על פי כן התגייס ויצא למלחמה מעבר לים. בצרפת השתתף בקרבות נגד הגרמנים והשתתף במספר קרבות מכריעים, דוגמת מתקפת מז-ארגון (Meuse-Argonne), המתקפה האחרונה במלחמה וניצחונו הגדול ביותר של כוח המשלוח האמריקני. מפקד פלוגתו העיד עליו כי דרבן היה הראשון שהגיע ליעד בכל משימה וכי הצטיין בתכסיסנותו ואומץ לבו.
ב-8 באוקטובר 1918, בסמוך לסנט אטיין, השתלט דרבן בראש כשלושים מתנדבים על ארבע מכונות ירייה גרמניות והרג 40 גרמנים ללא כל נפגעים לכוחותיו, פעולה עליה זכה בצלב השירות המצוין, השני בחשיבותו מבין עיטורי צבא ארצות הברית. באותו היום נפטר אביו של דרבן. נוסף על עיטור זה זכה דרבן במדליה הצבאית (Medaille Militaire), העיטור הגבוה ביותר המוענק לחוגר בצבא צרפת, ובצלב המלחמה מעוטר בשתי כפות דקלים, אף הוא מטעם ממשלת צרפת. מאוחר יותר זכה גם לצלב המלחמה מממשלת בלגיה ולעיטור נוסף מאיטליה, ובסך הכול זכה בחמישה עיטורים על אומץ לבו. לאחר הסכם שביתת הנשק נשאר דרבן מגויס עד אפריל 1919, ולאחר מכן שב לביתו, הפעם כרב-סמל.
דרבן זכה להערכה רבה מצד מפקדיו בצבא, אשר באה לידי ביטוי באפיזודה הבאה: בכינוס יוצאי צבא בקנזס סיטי סירבו חיילי מארינס להתיר לדרבן להיכנס לסעודה חגיגית שהכניסה אליה הוגבלה למפקדים בכירים בלבד. מעט לאחר מכן פגש דרבן בלובי המלון את גנרל פרשינג, מפקד חיל המשלוח האמריקני, אשר הציג אותו בלבביות בפני המרשל פוש כ"אחד מחיילי האמיצים ביותר". פוש, בזהותו את העיטורים הצרפתיים על חזהו של דרבן, חיבקו ונישקו והשניים הזמינו את דרבן להתלוות אליהם לסעודה שהכניסה אליה נמנעה מדרבן קודם לכן.
קורות חייו > שנותיו האחרונות

עם שובו התברר לו כי אשתו לא שמרה לו אמונים בזמן היעדרו, ולאחר שהתעמת איתה - התגרש ממנה. במקום עסקיו, שחרבו עם צאתו למלחמה, פתח דרבן חברת ביטוח ששגשגה במהרה. בשנת 1921 זכה בכבוד רב כאשר הוזמן לשמש במשמר הכבוד בטקס הצבת האנדרטה לזכר החייל האלמוני במלחמת העולם הראשונה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, וירג'יניה, ביום שביתת הנשק (Armistice Day), המציין את סוף מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1922 השתתף בהרפתקה שבה יצא עם אחדים מחבריו למבצע עצמאי לחטיפת פורע חוק אמריקני ממוצא מקסיקני, פליפה "פיל הקטן" אלגין (Alguin), שמצא מקלט במקסיקו, על מנת להביאו לארצות הברית בפני בית משפט באשמת רצח שוטר. הפעולה הסתבכה ודרבן ושניים מחבריו נתפסו. לאחר שלושה ימים ניצלו השלושה מההמון הזועם שקרא להוציאם להורג, בזכות מפקד הכלא המקסיקני, מכרו של דרבן מימי פעילותו במקסיקו, ופעילות דיפלומטית. עם שובו לארצות הברית זכה דרבן בכבוד רב.
בשנת 1923 התחתן בשנית עם אלמנה צעירה, מאדה אנדרוס (Andrews) מדאלאס, ויחדיו פנו לקליפורניה, שם עבד כנציג חברת הביטוח West Coast Life. את המעבר נימק, בין השאר, בחוק היובש ובקו קלוקס קלאן. דרבן השתקע בלוס אנג'לס והחל משנת 1924 חש בשיתוק חלקי. ביום 14 במרץ 1925 שגיאה של אחות גרמה להזרקת חומר רעיל, במקום תרופה, לזרועו של דרבן. דרבן הובהל לבית החולים ונפטר למחרת היום. במותו הותיר אחריו אישה, אם, חנה, ואח.
דרבן הובא למנוחות בבית הקברות Grandview Memorial Park אשר בגלנדייל (Glendale), מחוז לוס אנג'לס. ידיעות על מותו פורסמו בעיתונים בכל רחבי המדינה, ביניהם הניו יורק טיימס, הניו יורקר הקדיש לו שני עמודים תמימים, ואילו מעל דפי עיתון הקוסמופוליטן (The Cosmopolitan) ספד לו דיימון ראניון בנובמבר 1922 בציינו את אומץ לבו, עיטוריו ומעלותיו, ואת יהדותו, והנגדתם לרוח גואה של אנטישמיות באותה העת. עם הגעת הידיעה על מותו לטקסס, הורד הדגל שבחזית בית המחוקקים הטקסני לחצי התורן.
לאחר מותו תבעו אשתו ואמו את הרופא והאחות המטפלים, בגין הטיפול הלקוי שקיבל והביא לפטירתו, בסכום של 70,000$. במאי 1926 הסכימו הצדדים לבטל את התביעה והפרשה הסתיימה מחוץ לכותלי בית המשפט.
דרבן והיהדות

על אף משלח ידו, יוצא הדופן ליהודי בן דורו, דרבן היה קשור לשורשיו היהודיים. הרב מרטין זילונקה (Zielonka), רב בית הכנסת "הר סיני" באל פאסו בין השנים 1900 ו-1938, אשר הכיר את דרבן שנים ארוכות ואף כתב אודותיו, העיד כי בעיתוי מסוים הודיע כי לא ישוב להילחם במקסיקו "משום שאין במקסיקו בית קברות יהודי, ואין בכוונתו לייסד אחד שכזה". בנוסף העיד זילונקה כי דרבן היה גאה במוצאו היהודי, וכי נהג בנדיבות, שעלתה על אמצעיו, בתרומה למוסדות יהודיים באל פאסו. מכר אחר, העיתונאי נורמן ווקר (Walker), אמר כי "שני נכסיו היקרים ביותר של סם היו מוצאו היהודי ואזרחותו האמריקאית". כינויו כ"היהודי הלוחם" (ולעיתים כ"סם היהודי") דבק בו בשלב מוקדם, עם תחילת דרכו הצבאית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה דרבן פעיל בארגון יוצאי הצבא הלגיון האמריקאי והביא לקבלת החלטה הדוחה את חברותם של אנשי הקו קלוקס קלאן בסניף הארגון באל פאסו. בטיעונו הסביר כי: "אנשים אלו, שנשבעו לחשאיות, מסתתרים מאחורי מסכותיהם ואומרים כי משום שאני יהודי זר, אינני ראוי להיות אמריקני. בכל פעם שאמריקה קראה למתנדבים, לבשתי מדים. הם לא שאלו אותי בלשכת הגיוס אם הייתי יהודי, והם לא שאלו אותי בשדה הקרב מהו גזעי או דתי... החיילים לא עטו מסיכות בצרפת, להוציא מסיכות גז, והם לא זקוקים להן כעת."
מחויבותו ליהדות באה לידי ביטוי גם במאבק שניהלה משפחתו על אופי קבורתו. בעוד שידידיו מהצבא ביקשו לקבור אותו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ואחד מחבריו ביקש לקברו בחלקת הקבר של משפחתו באל פאסו, התנגדו רעייתו ובני משפחתו לניתוח הגופה ולטקסים שביקשו לקיים חבריו יוצאי הצבא על שום שנגדו את היהדות. אף על פי כן, ובשל נסיבות המוות, נותחה הגופה, אך פשרה הושגה ולאחר קיום טקס בבית הקברות, נקבר דרבן בטקס יהודי אורתודוקסי.
דמותו יוצאת הדופן שימשה, כאמור, את מוקירי זכרו וכותבי הספדיו לנגח את המדיניות האנטישמית שפשתה באותו הזמן בארצות הברית. נוסף להספדו של ראניון עשה גם ה"אל פאסו טיימס" שימוש ביהדותו של דרבן לנגח את חוקי ההגירה הגזעניים של ארצות הברית באותה התקופה בטענה כי לו יושמו בזמן הגירתו של דרבן, כניסתו לארצות הברית הייתה נמנעת, וזו הייתה מפסידה את אחד מגיבוריו הגדולים של צבא ארצות הברית.
לקריאה נוספת

Art Leibson, Sam Dreben: The Fighting Jew, Tucson, AZ : Westernlore Press, 1996.
Martin Zielonka, "The Fighting Jew," Publications of the American Jewish Historical Society 31 (1928), 211 - 217.
"Hero of Many Wars Has Quit," The Los Angeles Times, July 11, 1920, p. V4.
"True Soldier of Fortune," The Los Angeles Times, Oct. 4, 1922, p. 13.
"Sam Dreben is Angeleno Now," The Los Angeles Times, July 18, 1923, p. II8.
"Taps Today for Soldier of Fortune," The Los Angeles Times, March 16, 1925, p. A1.
"Sam Dreben Death Suit Dismissed," Los Angeles Times, May 13, 1926, p. A23.
Herman Archer, "Famous Soldiers of Fortune," Chicago Daily Tribune, Aug 28, 1927, p. S2.
הערות שוליים

↑  סכום זה שקול לכ- 100,000 - 110,000 דולר כיום על פי שינויים במדד המחירים לצרכן. חישובים לפי מדדים אחרים עשויים להצביע על סכומים גבוהים בהרבה. לחישוב ראו Measuring Worth.com.
↑  דרגת ה-First Sergeant בצבא ארצות הברית מקבילה, בסדר הדרגות, לדרגת רב-סמל בצה"ל. בדרך כלל מהווים נושאי דרגה זו את המפקדים שאינם קצינים (מש"קים) הבכירים ביותר בפלוגה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007360483805171  ISNI: 0000 0000 4200 6970  LCCN: no98080617  VIAF: 68550511   WorldCat (עם VIAF): 68550511
פזוזו

פסל ברונזה בדמותו של פזוזו, מן המאה ה-8 לערך
פזוזו (באכדית, אשורית חדשה ובבלית דרומית: 𒀭𒅆𒊒𒍪𒍪, וכן Fazuzu או Pazuza) היא דמות פני השד הענודה במחרוזות-עץ, מופיע גם בלשון רבים בהגיית: פאזוזאַנֻ. על פי המסורת המסופוטמית העתיקה, היה מלך שדי הרוח, אחיו של הומבה ובנו של הנבי. הוא מייצג את הרוח הדרום מערבית המביאה סופות ובצורת.
דמותו

פזוזו מתואר על פי המיתולוגיה המסופוטמית כיצור שהוא הכלאה בין בן אנוש לבין מספר בעלי חיים. גופו הוא גוף אנושי, ראשו הוא ראש של אריה או של כלב, יש לו טפרים של נשר, זוג כנפיים וזנב של עקרב. ידו הימנית תמיד מצביעה מעלה וידו השמאלית מורה מטה.
מיתולוגיה

פזוזו הוא השד השולט על הרוח הדרום-מערבית הגורמת לבצורת בתקופות בהן לא יורדים גשמים, וכן מביאה עימה ארבה בתקופות גשומות. פזוזו אויר ונחרט על גבי קמעות לצורך אפוטרופאיזם (גירוש שדים ומזל רע), המסופטמים האמינו שהוא ילחם למענם באלה הרעה למשטו, עליה נאמר כי נהגה לפגוע באימהות ובילדיהם בזמן הלידה. אם כי פזוזו הוא עצמו שד רע המביא עימו אסונות, הוא נלחם ומרחיק שדים ורוחות רעות אחרות וכך יכול להגן על האנושות ממגפות ואסונות.
אזכורים בתרבות

בספר משנת 1971 העוסק בגירוש דיבוק (The Exorcist), פזוזו הוא לכאורה השד שנכנס לגופה של הדמות הראשית רייגן מקנייל.
דמותו של פזוזו מופיעה במספר קליפים וכן הופיעה על עטיפת אלבום של להקת הגורילז.
ויליאם ס. בורוז הקדיש את אחד מספריו לפזוזו.
פזוזו מופיע באחד מפרקי הסדרה קונסטנטין. בפרק זה פזוזו נלחם בלמשטו ומשתלט על גופו של לוחם השדים קונסטנטין.
פזוזו הופיע בפרק של משפחת סימפסון משנת 2017, הוא חדר לגופם של בארט ושל מגי.
פזוזו הוא דמות קבועה בטרילוגיית ספרי הפנטזיה הלווייתן מבבל מאת הגר ינאי. הוא שד הנראה "כמו כלב ניופאונדלנד ענקי שהזדקף על שתיים והתגנדר בפרוות עז שחורה ובארבע כנפי תרנגולת". הוא נעשה לחברו הטוב של יונתן, אחד הפרוטגוניסטים של הסדרה.
ראו גם

עזאזל
בפומט
אנליל
הרמטיציזם
לילית (מיתולוגיה)