stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקולאיה הרליה
ביוגרפיה

הרליה נולד בבוקרשט שברומניה, הוריו היו פקידים. שם משפחתו המקורי היה גרמני: "הרלה" (Herle). אביו שירת בצבא הרומני שלוש שנים בחזית במלחמת העולם השנייה. בגיל 16 נרשם לקונסרבטוריון הפרטי של ניקולאיה אואנצ'ה, בו למד פיתוח קול אצל המורה אורליוס קוסטסקו-דוקה. כעבור שלוש שנים התקבל לקונסרבטוריון הממלכתי (האקדמיה למוזיקה) "צ'יפריאן פורומבסקו". ניקולאיה הרליה השתלם בהמשך ברומא באקדמיה סנטה צ'צ'יליה אצל ג'ורג'ו פאבארטו.
אחרי שעבר שבעה מבחני קבלה, ב-14 באפריל 1950 הופיע לראשונה על במת האופרה הלאומית בבוקרשט בתפקיד סילביו ב"ליצנים" מאת לאונקוואלו וקיבל את משרת הבריטון הראשון.
הרליה זכה בפרס הראשון בשלוש תחרויות בינלאומיות לזמרת אופרה בז'נבה (1954), פראג (1951) וורווייה שבבלגיה (1957). 
אחרי שנת 1958 הופיע על במות בתי האופרה הגדולים בעולם – בקובנט גרדן בלונדון (1961), "לה סקאלה" במילאנו (1963), האופרה הלאומית של פראג, בתיאטרון בולשוי במוסקבה (1958), באופרה "לה מונה" בבריסל (1957) ובאופרה הלאומית בברלין. בשנים 1964–1967 הופיע במסגרת חוזה עם מטרופוליטן אופרה בניו יורק. הופיע גם על במות האופרה בבוסטון, קליבלנד ודטרויט.
הוא הופיע בתפקידים החשובים מן הרפרטואר הקלאסי האופראי: פיגרו ב"הספר מסביליה" מאת רוסיני, הלורד אשטון ב"לוצ'יה די למרמור" מאת דוניצטי, ריגולטו ב"ריגולטו" מאת ורדי, אסקרמילו ב"כרמן" מאת ביזה, אונייגין ב"יבגני אונייגין" מאת צ'ייקובסקי, איגור ב"הנסיך איגור" מאת בורודין וסקרפיה ב"טוסקה" מאת פוצ'יני.
הוא שר לצד אמנים בינלאומיים מפורסמים כמו מונסראט קאבאייה, מריו דל מונקו, פרנקו קורלי, פלסידו דומינגו, ג'ואן סאת'רלנד, ניקולאי גיאורוב, ניקולאי גיוסלב, ג'ולייטה סימיונטו, ג'יימס מקקרקן, פיורנצה קוסוטו, ניקולאי גדה, לואיג'י אלווה, איוואן פטרוב ואחרים.
בשנת 1984 הופיע ב-12 מופעים עם "ריגולטו" בישראל. בשובו לרומניה, הצטרך לוותר לטובת השלטון הקומוניסטי ברומניה על 90% מרווחיו בישראל ויצא לגמלאות.
ניקולאיה הרליה כיהן כיושב ראש חבר השופטים הבינלאומי של קרן "הריקלאה דרקלה" ולימד במהלך השנים באקדמיה למוזיקה בבוקרשט. לאחר פרישתו לגמלאות לימד בכיתות אמן.
גרמנית ידע מבית אביו, אחר כך למד צרפתית בבית הספר ואיטלקית בשיעורים פרטיים בנעוריו.
ניקולאיה הרליה נשוי לסימונה, רופאת נשים, שערקה מרומניה הקומוניסטית בשנת 1983.
הזוג התאחד מאוחר יותר וחי בפרנקפורט. יש להם שני בנים – האחד הוא פיליפ אנטון, משפטן, והשני, רוברט ניקולאיה – פסנתרן.  הרליה נפטר בפרנקפורט ב-2014 בגיל 86.
פרסים ואותות כבוד

1954 - מדליית הזהב והפרס הגדול בפסטיבל האביב של פראג
1954 - הפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לקנטו בז'נבה
1957 מדליית הזהב והפרס הגדול בתחרות הבינלאומית לקנטו בוורבייה
1962 - תואר "אמן העם של הרפובליקה העממית הרומנית"
1963 - מדליית "ג'וזפה ורדי" במילאנו
קיבל את מפתח העיר דטרויט
1964 פרס המדינה - של רומניה
1968 עיטור "ההצטיינות בתרבות" של רומניה
1974 עיטור העמל של רומניה
1981 עיטור "טודור ולדימירסקו"
2000 העיטור "כוכב רומניה"
2012 במלאת 85, קיבל את המדליה ע"ש הריקלאה דרקלה ואת דיפלומת הכבוד של קרן דרקלה- בפסטיבל הריקלאה דרקלה בעיר בראילה.
הקלטות וידאו

1975 - "טוסקה" בטוקיו - עם ג'וזפה די סטפנו ומונסראט ראבאייה
1971 - "אנדראה שנייה" מאת ג'ורדאנו, סרט טלוויזיה רומני, עם קורנל סטאברו, מריאנה סלטינארו-ניסטור
"כוחו של גורל" מאת ורדי -סרט טלוויזיה רומני - עם מריאנה סלטינארו-ניסטור ולודוביק שפיס
1984 - "ריגולטו" סרט טלוויזיה, סילביה וויניה, אוקטביאן נאגיו (גר')
1984- "לה טרוויאטה" מאת ורדי - סרט טלוויזיה רומניה - עם וסילה מולדוביאנו, אוקטביאן נאגיו,
1983 - "הספר מסביליה" - סרט רומניה - עם סילביה וויניה, ולנטין תאדוריאן
1984- "נשף מסיכות" מאת ורדי, סרט, עם סילביה פופ, לודוביק שפיס
1985 - "לוצ'יה די למרמור", סרט - עם סילביה וויניה, פלורין ג'ורג'סקו
Embratel

| --- | --- |

לוגו Embratel
 נתונים כלליים
 בורסה:  בורסת סאו פאולו 
 מייסדים:  אומברטו קסטלו ברנקו 
 תקופת הפעילות:  1998–הווה (כ־27 שנים) 
 חברת אם:  אמריקה מוביל 
 מיקום המטה:  ריו דה ז'ניירו 
 ענפי תעשייה:  טלקומוניקציה 
 מוצרים עיקריים:  טלפון קווי 
  
 www.embratel.com.br
 
Embratel היא חברת תקשורת ברזילאית גדולה שבסיסה בריו דה ז'ניירו. היא פועלת בתחום הטלפוניה, האינטרנט, טלוויזיה בכבלים ועוד. מאז 2003, היא נמצאת בבעלותה של אמריקה מוביל, ענקית התקשורת המקסיקנית.
היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1965 כזרוע לשיחות טלפון בין-עירוניות של חברת התקשורת Telebras. מטה החברה הוקם בריו דה ז'ניירו. בשנת 1998 היא נרכשה על ידי חברת התקשורת האמריקאית MCI Communications. בשנת 2003 היא עברה לבעלות תאגיד אמריקה מוביל ממקסיקו.
החברה מהווה שחקן משמעותי בשוק התקשורת בברזיל. בבעלותה רשת סיבים אופטיים ומספר לוויינים. בנוסף לרשת סיבים אופטיים ביבשה בבעלותה 4 מערכות שהונחו באוקיינוס ומקשרים את ברזיל עם מדינות שכנות, ארצות הברית ואירופה.
בשנת 2008 החלה החברה להפעיל שירות טלוויזיה בתשלום Via Embratel. השרות פעול ב-Ku-band ומבוסס על לוויין Star One C2.
מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך B3 בסאו פאולו.
צי לוויינים

הלוויין הראשון של החברה שוגר בשנת 1985. הלוויין נבנה על ידי יוז איירקראפט וכלל 24 משיבים ב-C band. בהמשך שוגרו לוויינים נוספים. בשנת 2000 תחום זה עבר לאחריות חברת הבת Embratel Star One.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| תאריך שיגור | לוויין | אתר שיגור/משגר | משקל | יצרן | הערות |
| 8 בפברואר 1985 | Brasilsat A1 | מרכז החלל הגיאני/אריאן 3 | 1,195 | יוז איירקראפט | פעל עד לשנת 2002 |
| 28 במרץ 1986 | Brasilsat A2 | מרכז החלל הגיאני/אריאן 3 | 1,195 | יוז איירקראפט | פעל עד לשנת 2004 |
| 10 באוגוסט 1994 | Brasilsat B1 | מרכז החלל הגיאני/אריאן 4 | 1,170 | יוז איירקראפט | פעל עד לשנת 2007 |
| 29 במרץ 1995 | Brasilsat B2 | מרכז החלל הגיאני/אריאן 4 | 1,757 | יוז איירקראפט | פעל עד לשנת 2008 |
| 4 בפברואר 1998 | Brasilsat B3 | מרכז החלל הגיאני/אריאן 4 | 1,757 | יוז איירקראפט | פעל עד לשנת 2013 |
| 17 באוגוסט 2000 | Brasilsat B4 | מרכז החלל הגיאני/אריאן 4 | 2,495 | יוז איירקראפט | פעל עד לשנת 2021 |
| 14 בנובמבר 2007 | Star One C1 | מרכז החלל הגיאני/אריאן 5 | 4,100 | Thales Alenia Space | פעיל |
| 18 באפריל 2008 | Star One C2 | מרכז החלל הגיאני/אריאן 5 | 4,100 | Thales Alenia Space | פעיל |
| 10 בנובמבר 2012 | Star One C3 | מרכז החלל הגיאני/אריאן 5 | 3,227 | Orbital Sciences Corporation | פעיל |
| 3 בפברואר 2005 | Star One C12 | קוסמודרום בייקונור/פרוטון M | 4,979 | Thales Alenia Space | מנוצל בחלקו לצד חברות אחרות. שוגר כ-AMC 12. פעיל |
| 15 ביולי 2015 | Star One C4 | מרכז החלל הגיאני/אריאן 5 | 5,635 | Thales Alenia Space | פעיל |
| 21 בדצמבר 2016 | Star One D1 | מרכז החלל הגיאני/אריאן 5 | 6,443 | Thales Alenia Space | פעיל |
| 30 ביולי 2021 | Star One D2 | מרכז החלל הגיאני/אריאן 5 | 6,190 | Thales Alenia Space | פעיל |
בור תקשורת של חברת אמברטל
תנחום גרשון ביליצקי

| --- | --- |

 
 פטירה:  15 במרץ 1941
רבי תנחום גרשון ביליצקי (תרי"ח, 1858, הורדנה – ט"ז באדר ה'תש"א, 15 במרץ 1941, יאשינובקה) היה רב ולמדן ליטאי. רבה של העיירה יאשינובקה במשך יותר מ-50 שנה, שהתפרסם בישיבות ליטא בשל ספרו "גנת ביתן".
ביוגרפיה > רקע משפחתי

נולד בהורדנה לפרומה לאה ולרב נתן נטע ליב ביארסקי. משפחת אביו הייתה משפחת תלמידי חכמים שסירבו לכהן במשרות רבניות והתפרנסו ממסחר; סב אביו ר' נטע קליבנסקי, מלומד תורני וסוחר בסלובודקה, היה בנו של ר' אריה לייב גינצבורג מפרנסי וילנה שהיה חמיו של רבי חיים מוולוז'ין.
גם אביו, רבי נתן נטע ליב ביארסקי, היה חניך ישיבת וולוז'ין ותלמידו של ראש הישיבה רבי יצחק מוולוז'ין. הוא נסמך לרבנות ולדיינות טרם נישואיו בידי מורה ההוראה הראשי בהורדנה, הרב צבי הירש וייל, באישור בית הדין הגרודנאי, והתנה את נישואיו בכך שיוסכם מראש שאינו מקבל על עצמו כל משרה תורנית או רבנית מחייבת, והתפרנס למחייתו מבית ייצור ביתי לנרות.
ביוגרפיה > שחר נעורים

בהיותו בן 10 החל את לימודיו בישיבה בגרודנה שבראשות רבי אברהם משה עבעריל, בה למד עד פטירת ראש הישיבה בחודש תשרי תרל"א (1870). עם הגיעו לגיל בר מצווה נסע ללמוד ב"קיבוץ" שבעיר איישישוק בו למד במשך קרוב לארבע שנים. באיישישוק דבק בו הכינוי "גרשון גרודנר", והוא נבחר בחורף תרל"ד לשמש חונך לילד ה"עילוי" – חיים עוזר בנו של רבה של איביה, הרב דוד שלמה גרודזנסקי.
בראשית שנת תרל"ד (1873) עבר לישיבת וולוז'ין, מקום לימודיו של אביו, והתחבב על ראשי הישיבה, הנצי"ב מוולוז'ין ורבי רפאל שפירא. הוא זכה להערכה בעיקר בשל שיטת לימודו שדחתה פלפולים חריפים ובשל תפיסתו המהירה. לבקשת הנצי"ב קבע את לימודיו עם בחור צעיר ממנו בשנתיים, בן העיירה טורץ בשם שמעון שקופ, שכונה אז על שם עיירת מולדתו "שמעון טורצר".
ביוגרפיה > תקופת סמרגון

בי"ב באלול תר"מ, 19 באוגוסט 1880, נישא לרבקה שפירא, בתו של רבה של סמרגון, רבי נח חיים אברהם שפירא, השדכן היה ראש ישיבת וולוז'ין רבי רפאל שפירא, אחי אביה של הכלה. אבי הכלה התחייב לפרנס את בני הזוג בשש שנות נישואיהם הראשונות. כדי לחמוק מחובת הגיוס, שינה את שמו כמו צעירים יהודים אחרים מביארסקי לביליצקי. בסמרגון למד עם חמיו, ועם גיסו רבי מנשה יוסף גינצבורג, והחל להשתלם בהוראת הלכה, בדיני איסור והיתר ובדיני ממונות. הוא שידך את חברו שמעון טורצר לבתו של אחד מנכבדי סמרגון, שהיה גיסו של רבי אליעזר גורדון, וכך יכל לשוב ולחדש את הלימוד המשותף, אך לאחר שנה, בשל אסון שאירע בבית חמיו, עזב רבי שמעון שקופ את סמרגון.
בשנת תרמ"ד, 1884, הציע הרב אליעזר שולביץ מייסד ישיבת לומז'ה את ראשות הישיבה לרבי תנחום גרשון, לפי המלצת רבו הנצי"ב מוולוז'ין, אך בשל מחלת חמיו, דחה את המינוי כדי לעזור לחמיו ולגיסו לנהל את ענייני הרבנות בסמרגון.
לאחר פטירת חמיו בד' באייר תרמ"ו, התעוררה התנגדות בקרב חלק מראשי הקהילה המקומית למינויו של יורשו הטבעי, חתנו הגדול רבי מנשה יוסף גינצבורג לרבנות העיר, והציעו כפשרה את מינויו של רבי תנחום גרשון. הוא סירב בטענה שגיסו מומחה גדול ממנו בהלכה, והוא גם נכדו של רבה הקודם של העיר, רבי אריה לייב שפירא. לנצי"ב מוולוז'ין ולרבי חיים סולובייצ'יק שבאו לניחום אבלים בסמרגון וניסו לשכנע אותו לקבל את ההצעה, בטענה שגם לגיסו עדיף שהוא יהיה הרב ולא איש זר לגמרי, אמר כי אינו מוכן לעבור מדי שעה על האיסור "לא תעמוד על דם רעך".
הוא נשאר להתגורר בסמרגון, וניהל מאבק למינויו של גיסו לרבנות העיר, אך לקראת סוף השנה מינו ראשי הקהילה כרב, בתואר אב"ד, את רבי חיים יהודה ליב ליטווין-סוסניצר. רבי תנחום גרשון הציע והצליח לצרף להצעתו את ראשי הקהילה ואת הרב החדש, כי רבי מנשה יוסף גינצבורג ישא בתואר המכובד יותר ראב"ד [=ראש אבות בתי הדין] סמרגון. אך האחרון סירב, ובחר להישאר בתוארו הקודם כמו"ץ בעיר.
ביוגרפיה > תקופת יאשינובקה

בתרמ"ז, המליץ עליו המו"ץ הגרודנאי, רבי גבריאל זאב מרגליות, לרבנות עיירת רבנותו הקודמת יאשינובקה. בעיירה זו ענייני הרבנות לא גזלו את כל יומו, והוא התפנה לעסוק בעריכת כתביו התורניים לדפוס. הוא גם עמד בקשרי מכתבים עם רבים מרבני ליטא בני התקופה, והתכתבויות אלו שוקעו מאוחר יותר בספריו.
בשנת תרנ"ה עזבו הוריו את ליטא ועלו לארץ ישראל, והתיישבו בירושלים. ובערב ראש חודש כסלו תרנ"ז נפטר אביו רבי נתן נטע לייב ביארסקי ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. ספד לו רבי חיים יעקב שפירא, שהיה ידיד המשפחה ואחיינו של מחותנו רבי נח חיים אברהם שפירא מסמרגון. אשתו פרומה לאה נפטרה אחריו, בשבט תר"ס ונקברה בבית העלמין האמצעי בהר הזיתים.
בשנת תרנ"ח הוציא לאור את ספרו הראשון, שו"ת "גנת ביתן", כשראשי התיבות של שמו, תנחום גרשון, רמוזים במילה "גנת". הספר כלל 43 סימנים בשלל נושאים, ובו גם התכתבויות עם רבנים נודעים כמו הנציב מוולוז'ין, רבי אליהו אליעזר גרודזנסקי, רבי  דוד פאיאנס רבה של קנישין, ומאוחר יותר רבה של ביאליסטוק, ורבי מאיר פיימר רבה של סלוצק, שהיה גיסו, אף הוא חתנו של רבי נח חיים אברהם שפירא. הוצאת הספר תרמה לפרסום שמו בחוגים הרבניים והישיבתיים בליטא, והפרסום גרר בעקבותיו הצעות רבנות בקהילות גדולות ועשירות. במהדורתו הראשונה של הספר הושמטו שמות הרבנים עמם ניהל את ההתכתבויות, אך במהדורתו השנייה הם הושבו למקומם.
בסוף אדר ב' ה'תר"ס, מרץ 1900, נישאה בתו הראשונה חנה, ל"עילוי מזמברובה", ישעיה קרלינסקי. יום לאחר חנוכה תרס"ג, ראשית ינואר 1903 נישא בנו השני יצחק אריה ביליצקי בסלובודקה. במהלך ימי המשתה שלאחר החתונה, נשאר בסלובודקה וכובד להעביר שיעור בישיבת כנסת בית יצחק שנוסדה שש שנים קודם לכן, ובראשה עמד רבי חיים רבינוביץ. בעקבות השיעור הציעו לו רבי חיים רבינוביץ ורבי משה דנישבסקי, רבה של סלובודקה, לעמוד בראש הישיבה לצידו של הרב רבינוביץ. אך הוא סירב למינוי זה, בשל המתיחות ששררה בין תלמידי ישיבה זו לתלמידי הישיבה המוסרית, "כנסת ישראל" שהתקיימה אף היא בפרוור הקובנאי.
בשנת תרע"ד הדפיס את ספרו השני "גנת חמד" (בילגורייא תרע"ד). ספר זה כולל דרשות באגדה, לצד שמונה סימנים בנושאים הלכתיים. בשל מלחמת העולם הראשונה שפרצה באותה שנה לא הגיעו עותקי הספר מבית הדפוס לידי המחבר, אך לאחר המלחמה הוא מצא שלושים עותקים ממנו אצל מוכר ספרים ורשאי וקנה אותם. בעת המלחמה, לא הסכים לעזוב את קהילתו, ונשאר ביאשינובקה תחת שלטונות הכיבוש הגרמניים, שכבשו את רובו של מחוז הורדנה לפני שהשלטונות הרוסיים הספיקו לגרש את האוכלוסייה כפי שעשו באזורים אחרים. במהלך המלחמה, בהיעדר סמכות רבנית גבוהה יותר, טיפל בשאלות עגינות רבות, ובמקרים שלא מצא היתר האשים את עצמו בכך שלא למד מספיק תורה לשמה.
ביוגרפיה > מחשבות על עלייה לארץ ישראל ופטירתו

עם הצהרת בלפור ב-1917, החליט לעלות לארץ ישראל מיד לאחר שישיא את בת הזקונים שלו, לאה, אך נישואיה התעכבו בשל בעיות כספיות; אדם שלווה ממנו סכום גדול, הסתבך כלכלית ודחה אותו בלך ושוב. לאחר נישואיה פנה לעזרת הרב הראשי לארץ ישראל, רבי אברהם יצחק הכהן קוק אותו הכיר כשלמד בצעירותו אצל חמיו בסמרגון, ולעזרת רבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק, שהיה חתנו של רבי דוד שפירא בנו של רבי חיים יעקב שפירא בן דודה של אשתו. כדי לסדר לו סרטיפיקט. הרב פרנק התכתב בדברי תורה עם רבי תנחום גרשון במשך שנים רבות, וכעת נרתם לעזרתו. הסרטיפיקט המיוחל הגיע אליו שבועות ספורים לאר פרוץ מאורעות תרפ"ט, החדשות מארץ ישראל התפרסמו בעולם כולו וגרמו לחששות כבדים. במקביל פנה אליו במכתב, ידידו רבי אברהם זקהיים, רבה של וואליה בליטא שעלה שנים ספורות קודם לכן לארץ ישראל, וסיפר לו כי הוצאות המחיה בארץ גבוהות מששיער. הרב פרנק הציע לו לפרנסתו להצטרף כחבר לבית הדין של הרבנות הראשית בירושלים, אך הוא השיב לו שאינו רוצה לעת זקנה לקחת על עצמו את עול הרבנות. לאחר שנה מעת הוצאת רישיון העלייה, חידשו אותו לשנה נוספת, אך אז חלתה אשתו רבקה, ולפני שהבריאה, נפטר בפתאומיות בנם רבי יצחק אריה ביליצקי שהיה רבה של מאלאט, והוא בן 50 בלבד.
הרב ביליצקי חתם יחד עם עוד למעלה מ־60 מרבני ליטא על "קול קורא" להצרפות להסתדרות ה'מזרחי'. כמו כן הוא היה ציר המזרחי בפולין לקונגרס הציוני הי"ג – תרפ"ג (1923), יחד עם הרבנים אבא יעקב הכהן בורוכוב מוולקוביסק, איסר יהודה אונטרמן ואחרים.
בי"א בשבט תרצ"ח, נפטרה הרבנית רבקה ביליצקי, הרב ביליצקי בן ה-80 לא התאושש מפטירתה. מינו לצידו כרב בעיירה את חתנו הרב בנימין מרקוס שכיהן עד אז כרבה של העיירה ואנסס, כדי שינהל את ענייני הרבנות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נפלה יאשינובקה במסגרת חלקו החסוי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, לידי הסובייטים. החיים תחת שלטון הקומוניסטים דיכאו את רבי תנחום גרשון, המצב החמיר כאשר קצת לפני פסח 1940 עצרו הרוסים את בנו ר' לוי ביליצקי שהיה למדן ומקורבו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי, והיה בעליו של בית חרושת לעיבוד עורות; וגירשו אותו ואת אשתו ושתים מבנותיהם לסיביר.
נפטר בשבת פרשת שקלים, ט"ז באדר ה'תש"א, 15 במרץ 1941. למרות מצב החירום ששרר באזור, הגיעו רבים להלווייתו והוא נקבר בקבר ישראל.
משפחתו

היה נשוי לרבקה לבית שפירא. ילדיהם:
חנה (נפטרה ה'תשי"ב) - נישאה לרב ישעיה קרלינסקי, רבן של ליובאניץ ופוחוביץ בבלארוס ומראשי אגודת הרבנים בארצות הברית וקנדה (נפטר ה'תש"ה). בנה היה הרב והסופר חיים קרלינסקי, סגן נשיא אגודת הרבנים והביוגרף של רבי יוסף דוב סולובייצ'יק, ה"בית הלוי", "הראשון לשושלת בריסק".
רבי יצחק אריה - רבה של יזנא ומאלאט, עד לפטירתו (תרצ"ג), כל צאצאיו נספו בשואה. בנו רבי נטע ביליצקי, היה רבה האחרון של מאלאט, והוצא להורג באוטיאן, בחודש אב תש"א, והוא בן 33
לוי - היה נשוי לחוה, בתו של התעשיין אברהם בלקס מסמיאטיץ. התגורר סמוך לחותנו. נספה בשואה עם אשתו וילדיו. בנו רפאל ניצל.
רבי חיים אברהם ביאליק - למד בישיבת וולוז'ין, כיהן כרב בעיירה הפולנית רוגוז'נה, היגר לארצות הברית וכיהן כרב בערים קליבלנד שבאוהיו, ופוקיפסי שבניו יורק (אנ'). משנת ה'תש"ב כיהן כרבה של קהילת "בורו פארק תורה סנטר" בברוקלין, ניו יורק, והיה חבר בוועד המנהל של אגודת הרבנים ושל ועד רבני העיר ניו יורק (נפטר ניסן תשכ"ה).
חיה - נישאה לרב יעקב ביסטרין, רבן של דרהאיצי וסופראסלי בנפת סובאלק, נספו בשואה.
איטא רחל - נישאה לרב אשר אייזנשטיין, ר"מ בישיבת גרודנה ומשפחתם, נספו בשואה.
צביה - נישאה לרב בנימין מרקוס, רבה של ואנסס וממלא מקום חמיו ברבנות יאשינובקה וצאצאיהם, נספו בשואה.
בתו לאה - נישאה לרב פאדווא מבריסק וצאצאיהם, נספו בשואה.
הרב נתן נטע - למד בישיבות ליטא ונסמך לרבנות, עלה לארץ ישראל ב-1925 והיה רב בבית הכנסת צ'ורטקוב בתל אביב, בשל קשיים כלכליים היגר לארצות הברית וכיהן כרב בקהילות יהודיות שונות: 11 שנים בקהילת "תפארת ישראל" בסט. פאול שבמינסוטה, ו-34 שנים בקהילת "בית יעקב" בפלטבוש, ברוקלין. במקביל כיהן כר"מ בישיבת "עץ חיים" בבורו פארק, בשנותיו המאוחרות עלה לישראל בשנית עם אשתו הינדה והם התגוררו בשכונת בית וגן בירושלים. חלק מבניו וחתניו שימשו כרבנים בארצות הברית (נפטר תשמ"ב).
לקריאה נוספת

חיים קרלינסקי, ראשי פרקים לתולדות הגאון המחבר זצ"ל, נספח לדפוס צילום של "גנת ביתן", ירושלים, תש"ם
הערות שוליים

↑  כרטיס הקבר של נטע ביארסקי, באתר  הר הזיתים
↑  במהדורה הראשונה הדפיס רת"ג 500 עותקים בלבד מהספר, בשל מיעוט הלומדים וחששו שנבע מאזהרות של חבריו, שהספרים יהיו מונחים כאבן שאין לה הופכין בביתו. אך לאחר שנתיים אזלה המהדורה והוא שב והדפיס 500 עותקים נוספים בשנת תרס"א. במהדורה זו מופיעים שמות המכותבים.
↑  קול קורא, המזרחי, 6 בספטמבר 1923, עמ' 9
↑  שערי ציון, שנה יד, גיליון א-ג, עמ' מא-מב.
↑  על האב ובנו, רבני מאלאט, ראו: נפתלי בן מנחם, חכמי ליטא, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ט. עמ' 17.
↑  ראו עליו: זאלקא הכהן ראנד, הרב ר' חיים אברהם ביאליק שליט"א, תולדות אנשי שם, חלק א', ניו יורק, תש"י, עמ' 9, באתר היברובוקס
↑  ראו ידיעה על מינויו בשערי ציון, שנה טז, גיליון ד-ה, עמ' לח.
↑  ראו עליו: בן ציון אייזנשטט, דורות האחרונים, ברוקלין תרצ"ז, ספר שני, עמ' 27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302371405171  VIAF: 43542605   WorldCat (עם VIAF): 43542605
אבי עמית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1978 (בן 47 בערך) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 
אבי עמית (נולד בינואר 1978 בחיפה) הוא עיתונאי ובמאי תחקירים ישראלי מזה למעלה מ-20 שנה. הגיש בעבר את תוכנית התחקירים "המפצח" ששודרה במסגרת מגזין השבת של חדשות 13. בשנת 2021 הצטרף ככתב וכבמאי לתוכנית התחקירים של תאגיד השידור הציבורי כאן 11 - זמן אמת.
ביוגרפיה

את ילדותו עשה עמית בשכונות הכרמל בחיפה והוא בוגר בית הספר הריאלי.
החל את דרכו בתקשורת בתוכנית "בולדוג" עם מיקי רוזנטל בערוץ 8. מאוחר יותר ערך מספר סדרות דוקומנטריות, בהן "תעשיית היופי" ו"אובדן הפרטיות" בערוץ 2, והגיש כתבות תחקיר ב"אולפן שישי". פרסם תחקירים במוסף "סופשבוע" של מעריב. לאחר מכן, שימש במאי ראשי של התוכנית "שומר מסך" בהגשת אמנון לוי. בהמשך, שימש כתב ובמאי בתוכנית התחקירים "המקור" בערוץ 10.
בעשור השני של המאה ה-21, שימש כראש דסק התחקירים וכתבות ההרחבה של "חדשות 10", שהפכו ל"חדשות 13". הגיש את פינת "המפצח" במגזין המשודר מדי מוצאי שבת. הפינה עסקה בתחקירים אודות סוגיות שונות בכלכלה הישראלית ובבעיות חברתיות בה. כמו כן, הגיש סדרות תחקיר דוקומנטריות במהדורה המרכזית של חדשות עשר. ביולי 2020 פוטר במסגרת קיצוצים ב"חדשות 13". במונולוג הפרידה שלו, ששודר לאחר תחקיר על העלויות המאמירות של מטוס ראש הממשלה, טען עמית כי ”מישהו שם למעלה, אנחנו לא יודעים בדיוק עד כמה למעלה, חשב שאין מקום לתחקירים שלי על המסך של ערוץ 13”. באומרו זאת, רמז עמית לכך שפיטוריו, כמו גם פיטורי עורך מהדורת השבת ניר בכר, נעשו ממניעים פוליטיים ולא משיקולים ענייניים.
בראשית 2021 הצטרף עמית אל תוכנית התחקירים "זמן אמת" המשודרת בתאגיד השידור הציבורי כאן 11 ככתב וכבמאי. במסגרת התוכנית פרסם מספר תחקירים שזכו לתהודה רבה: תחקיר מקיף אודות התנהלות חיל האוויר בשבעה באוקטובר, תחקיר על הקונספציות שהובילו את ישראל לאסון ותחקיר על הכוונה להתיישב מחדש ברצועת עזה ועוד. טרם השבעה באוקטובר עסק עמית בנושאים מגוונים: תחקיר שחשף כיצד התרחש מחדל החלפת העוברים באסותא ומי ניסה לטייח אותו, תחקיר על עסקת הנפט הסודית של קצא"א, תחקיר אודות הדלפות של מידע רגיש מהנהלת בתי המשפט, תחקיר שעסק בדרך שבה הצליחו הבנקים הגדולים בישראל למסמס את החוק להגברת התחרותיות וצמצום הריכוזיות במערכת הבנקאית וכן תחקיר שעסק במיליארדר דן גרטלר ובהירתמות של ראש המוסד לשעבר יוסי כהן לעזרתו.
עמית מתגורר בהרצליה. הוא נשוי לרופאת ילדים ואב לארבע בנות.
הערות שוליים

↑  לדוגמה:  אבי עמית, גזענות בעיר שסימלה דו-קיום: "לא מוכרים דירות לערבים, אם הם מתעניינים אנחנו 'עסוקים", באתר nana10‏, 6 ביוני 2015
↑  אבי עמית נפרד מחדשות 13 ותקף: "מישהו למעלה חשב שאין מקום לתחקירים שלי", באתר וואלה, 11 ביולי 2020
↑  העיתונאי אבי עמית נפרד מערוץ 13: ״היה מי שחשב שם למעלה שאין מקום על המסך בחדשות 13 לסוג התחקירים שלי שעסקו בחיים האמיתיים אבל מפריעים לבעלי הממון והשררה״, באתר Twitter
↑   אריאנה מלמד, אחרי הפיטורים האלה, כבר לא נותר מי שידבר על הקשרים הסמויים בין נתניהו לרשת 13, באתר הארץ, 12 ביולי 2020
הסכסוך הקפריסאי

הסכסוך הקפריסאי (ביוונית: Κυπριακό ζήτημα; בטורקית: Kıbrıs Sorunu), הידוע גם כסכסוך הטורקי-קפריסאי, הוא סכסוך רב שנים אשר החל כמאבק עדתי בין קפריסאים יוונים לבין קפריסאים מוסלמים ממוצא טורקי במהלך השלטון הבריטי והתפתח ללוחמה של ממש באמצע המאה העשרים. משנת 1955 ועד 1959 הכריזו הבריטים על מצב חירום באי בעקבות פעילות צבאית של המחתרת היוונית-נוצרית אאוקה מחד, ושל חמושים מוסלמים ממוצא טורקי בתמיכת טורקיה, מאידך; כמו כן הצטרפה למאבק האלים גם המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד הקומוניסטית (AKEL) כצד נוסף בעימות. הסכסוך שכוון בעיקר לקבלת עצמאות מהממלכה המאוחדת היה גם בעל אופי בין-עדתי עוצמתי, ואף שדוכא בהצלחה בידי כוחות בריטיים הביא לעצמאות קפריסין בשנת 1960.
הסכסוך הבין-עדתי בין קפריסאים יוונים לטורקים הגיע לשיאו בשנת 1974, אז הצהיר מנהיג הקפריסאים היוונים על כוונתו להתאחד מדינית עם יוון, מה שהביא לתגובה טורקית צבאית חריפה שפלשה אל האי תחת תירוץ של הגנה על המיעוט המוסלמי, וכבשה את חציו הצפוני של האי קפריסין – מלחמה שגבתה כאלפיים הרוגים. בתום המלחמה חולק האי למעשה לשניים – החצי הדרומי בעל אוכלוסייה נוצרית דוברת יוונית והחצי הצפוני, הכבוש בידי צבא טורקיה, עם אוכלוסייה מוסלמית דוברת טורקית. כמעט כל המוסלמים נאלצו לעזוב את החצי הדרומי של האי, וכך גם כמעט כל הנוצרים שעזבו את החצי הצפוני, בתהליך של חילוף אוכלוסייה. מאז הכיבוש הטורקי נעשו ניסיונות רבים להגיע לאיחוד האי או לפתרון קבע אחר, אך ללא הצלחה.
מאז 1974 נשמרת חלוקת קפריסין – הרפובליקה הקפריסאית שולטת בחלק הדרומי של האי, ואילו הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מכסה 37% משטח האי; חלק קטן מהאי מהווה מובלעת בשליטה בריטית צבאית. ה"המדינה הפדרטיבית הטורקית של צפון קפריסין" הוכרזה בצפון האי כבר משנת 1975, גם אז ללא הכרה אלא על ידי טורקיה. בשנת 1983 הכריזה צפון קפריסין על עצמאותה, והוכרה על ידי טורקיה ואזרבייג'ן. כמעט כל מדינות העולם והארגונים הבינלאומיים, בכלל זה האו"ם, רואים ברפובליקת קפריסין, שנשלטת היום בידי קפריסאים-יוונים, את הריבון החוקי בכל שטח האי קפריסין. טורקיה שמכירה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין תומכת בה כלכלית, דיפלומטית וצבאית, ואף עודדה אזרחים טורקים להתיישב בה. במקביל, טורקיה אינה מכירה באופן רשמי ברפובליקת קפריסין.
רקע

במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821–1832), העם היווני נאבק לקבלת עצמאות מהאימפריה העות'מאנית ששלטה אז ביוון. מספר יוונים-קפריסאים מרדו בשלטון, ובתגובה השליטים העות'מאניים ניסו לשמר את שליטתם על ידי שימוש באמצעים דרקוניים של דיכוי. 486 מורדים יווניים-קפריסאים הוצאו להורג ב-9 ביולי 1821, בעוון של קשירת קשר עם המורדים היוונים. ארבעה בישופים, ואזרחים בולטים רבים אחרים, נערפו בכיכר המרכזית של ניקוסיה, בעוד הארכיבישוף קיפריאנוס נתלה. פעולות אלו גרמו למשך התקופה הקצרה שלאחר מכן להתגברות הרצון הקפריסאי-יווני להפוך לחלק מיוון, הידוע בשם "אנוסיס" ("איחוד"). קפריסאים רבים דרשו שוב את סיפוח האי ליוון, לאחר שזו הפכה עצמאית ב-1830, אך קפריסין נותרה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
השליטה העות'מאנית על קפריסין הסתיימה בשנת 1878, אז הועברה לידי בריטניה. העות'מאנים, שהובסו במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ביקשו את תמיכתה של בריטניה בקונגרס ברלין. בתמורה הם חתמו איתה על הסכם סודי, שנודע לאחר מכן כחוזה קפריסין, שבו העבירה טורקיה את קפריסין לשליטה אדמיניסטרטיבית בריטית, למרות שהריבונות על האי עדיין הייתה בידי האימפריה. רק בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה כנגד האימפריה העות'מאנית, סופח האי חד צדדית בידי בריטניה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, ועל פי הנחיות הסכם לוזאן, טורקיה ויתרה על כל תביעותיה בקפריסין, והכירה בשלטונה של הממלכה המאוחדת באי. תחת שלטון בריטי, האי החל ליהנות מתקופה של עלייה בחופש הביטוי, מה שתרם עוד לפיתוח הרעיון היווני-קפריסאי של ה'אנוסיס'. בשנת 1925, בעקבות פירוקה של האימפריה העות'מאנית, קפריסין הייתה למעשה מושבה בריטית.
היסטוריה > מצב החירום בקפריסין (1955–1959)

משנת 1955 עד 1959 הבריטים הכריזו על מצב חירום באי בעקבות פעילות צבאית של מחתרת יוונית נוצרית אאוקה (ארגון) (EOKA) במנהיגותו של גאורגיוס גריבס מחד ושל חמושים מוסלמים ממוצא טורקי בתמיכת טורקיה מאידך; כמו כן הצטרפה למאבק האלים גם המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד הקומוניסטית (AKEL) כצד נוסף בעימות. הסכסוך שכוון בעיקר לקבלת עצמאות מהממלכה המאוחדת היה גם בעל אופי בין-עדתי עוצמתי, ואף שדוכא בהצלחה בידי כוחות בריטיים הביא לעצמאות קפריסין בשנת 1960.
היסטוריה > כריסטמאס הדמים (1963–1964)

בשנת 1963 פרצו פרעות עדתיות אלימות בין קפריסאים יוונים לבין קפריסאים ממוצא טורקי ברחבי כל האי. הפרעות נמשכו חמישה ימים ב-20–24 בדצמבר וגבו חיי אדם רבים. החל מ-23 בדצמבר הפרעות קיבלו אופי חמוש, עם השתתפות כוחות פרה-מיליטריים משני הצדדים - היווני קפריסאי והטורקי קפריסאי. בין 21 בדצמבר 1963 לאוגוסט 1964 נהרגו לפי אומדנים רשמיים 364 קפריסאים טורקים ו-174 קפריסאים יוונים. בנוסף, כ-25,000 קפריסאים טורקים גורשו וברחו מתוך 104 כפרים, ואילו 1,200 קפריסאים ממוצא ארמני ו-500 קפריסאים יוונים נאלצו לעזוב בתיהם גם כן. סכסוכים פנימיים שהפכו ללחימה חמושה בין שתי הקהילות, גרמו, בשנת 1964, לשליחת כוחות או"ם לאי למטרת שמירה על השלום.