stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פשפש מיטה
טיפול

את מקום המרבץ שלהם כדאי למצוא במהלך היום. הפשפשים מפרישים מגופם חומר בעל ריח המוגדר כ"מתיקות מחליאה". בארצות הברית יש המאמנים כלבים מיוחדים לגילוי פשפשים.
הדברתם נעשית באופנים הבאים:
באמצעים פיזיקליים:
טיפול בקור
ריסוס של גז קר על הפשפשים באופן ישיר.
הכנסה למקפיא של בגדים או חפצים קטנים בטמפרטורה של -16 מעלות, למשך 80 שעות.
טיפול בחום
חימום הבית ל-60 מעלות למשך מספר שעות באמצעות תנורים מיוחדים, תנורים אלו לא קיימים בישראל ויעילותם מוגבלת.
בקיטור יבש באופן ישיר, מומלץ מכשיר שמגיע לפחות ל-150 מעלות צלזיוס ולחץ של-4 בר.
טיפול בבגדים נקיים להכניס למייבש כביסה ב-70 מעלות.
שימוש בשואב אבק.
טיפול בבועת חנק. הטיפול מכונה איוד ומתבצעת על ידי בעל מקצוע בעל היתר איוד. מדובר בבועת פלסטיק גדולה, אליה מכניסים את כל החפצים שבבית ואוטמים היטב. אל הבועה מזרימים גז פחמן דו-חמצני ומשאירים סגורה 7 עד 10 ימים. ביצי הפשפש נושמות מאוד לאט, ולכן על מנת להבטיח קטילה יעילה, זהו טווח הזמן היעיל ביותר. פחות מטווח זה יגרום לכישלון התהליך ולהתפתחות מחודשת. משום שהטיפול הכימי בפשפשי מיטה לא נעשה על בגדים, ומשום שחום הורס בגדים עדינים - נמצא שזהו הטיפול היעיל ביותר, אך הוא גם היקר ביותר. לרוב, הטיפול משולב עם הדברה כימית וקיטור.
טיפול על ידי כימיקלים:
אירוסולים, אבקות (אבקת סיליקה, אדמה דיאטומית) וחומרים נוזלים (במיוחד בחריצים וסדקים)
ריסוס בחומרי הדברה כמו קרבמאטים ופירתרואידים. יש המשתמשים בקוקטייל של חומרים, שאמורים לפגוע בפיריון של אלו שישרדו.
טיפול משולב הכולל שואב אבק, קיטור, ריסוס, כיסויי מזרן ייעודיים ואנוקסיה הוא העדיף ביותר וייתן את התוצאה הטובה ביותר.
בארצות הברית ישנם מספר זנים שפיתחו עמידות למגוון חומרי הדברה וטרם ביצוע הדברה נשלחים מספר פרטים לבדיקות מעבדה על מנת לדעת אם יש טעם בריסוס ובאיזה חומר.
הערות שוליים

↑  ד"ר קוסטה מומצ'וגלו, פשפש המיטה: ביולוגיה, אפידמיולוגיה וחשיבות רפואית, באתר משרד להגנת הסביבה, ‏16/12/2012
↑  Olson et al., "Cold Tolerance of Bed Bugs and Practical Recommendations for Control", Journal of Economic Entomology 106 (6) (2013)
↑  Mabud et al., "Spatial and Temporal Patterns in Cimex lectularius (Hemiptera: Cimicidae) Reporting in Philadelphia, PA", Journal of Medical Entomology 51(1) (2015)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4145092-9 
הזכר (למטה) הופך את הנקבה ומנקב את בטנה להזרקת תאי הזרע ישירות לחלל הבטן
סימני עקיצות של פשפשים
כלב בניו יורק המאומן לאתר פשפשים על פי ריחם
קיק אגוזים מנוקד

| קיק אגוזים מנוקד |
| --- | --- |
 קיק אגוזים מנוקד
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: עורביים
סוג:: קיק אגוזים
מין:: קיק אגוזים מנוקד
שם מדעי
 Nucifraga caryocatactes ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


Nucifraga caryocatactes caryocatactes
קיק אגוזים מנוקד (שם מדעי: Nucifraga caryocatactes) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת העורביים אשר חי ברחבי אירואסיה ביערות מחטניים ונשירים מאירופה עד לסיביר וליפן במזרח.
קיק האגוזים דומה במראהו לעורבני אך בעל מקור נוקשה שחור המותאם לפיצוח זרעים קשים או בלוטים. הוא מגיע לאורך 32–38 ס"מ, בעל מוטת כנפיים של 49–53 ס"מ ומשקלו 120–170 גרם. הקיק בעל נוצות חומות-לבנות עם מצח בצבע חום, אזור שת לבן וקצוות כנפיים וזנב שחורים. הרגליים אפורות ובעלות טפרים חזקים והעיניים שחורות.
קיק האגוזים ניזון בעיקר מצנוברים של עצי אורן ממגוון מינים וכן מזרעי לוז ואשוחית, אותם הוא מחלץ מקליפתם באמצעות נקישה עם מקורו ושימוש בלשונו הארוכה ובעלת הקרסים לחילוץ הצנוברים. אם זה לא עוזר הוא ינסה לנפץ את הקליפה בחבטות תוך שהוא מצמיד את הזרעים לרגליו. הקיק אוסף את הזרעים ואת חלקם טומן באתרי מסתור, מה שלפעמים עוזר לאורנים הצעירים לנבוט ומסייע בעקיפין לעץ. בנוסף הוא ניזון ממזונות נוספים כמו פירות, דבש, דבורים וחרקים נוספים וגם מגוזלים, ביצים, מכרסמים קטנים ונבלות.
הקיק חי בזוג על עץ שבו מקננים והנקבה מטילה בו 2–4 ביצים הבוקעות לאחר 18 יום. שני ההורים מטפלים בגוזלים.
תת-מינים:
Nucifraga caryocatactes caryocatactes
Nucifraga caryocatactes macrorhynchos
Nucifraga caryocatactes rothschildi
Nucifraga caryocatactes japonicus
Nucifraga caryocatactes interdicta
Nucifraga caryocatactes macella
Nucifraga caryocatactes hemispila
Nucifraga caryocatactes owstoni
הערות שוליים

↑  קיק אגוזים מנוקד באתר הרשימה האדומה של IUCN
קיסר אפור

| קיסר אפור |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: קיסריים
סוג:: קיסר
מין:: קיסר אפור
שם מדעי
 Pomacanthus arcuatus ‏לינאוס, 1758

קיסר אפור (שם מדעי: Pomacanthus arcuatus) הוא מין של דג ממשפחת הקיסריים החי בשוניות אלמוגים במערב האוקיינוס האטלנטי שלחופי אמריקה מניו יורק עד ריו דה ז'ניירו, אף שלרוב איננו מצוי מצפון לפלורידה בחורף והוא מותאם למים חמימים. הוא נפוץ גם לאורך הים הקריבי ומפרץ מקסיקו וכן מצוי בברמודה שבאיי בהאמה.
תיאור

דג הקיסר הוא דג בינוני אך גדול למשפחתו באורך 60 ס"מ והוא בעל גוף מוגבה ודמוי דיסק עם ראש גדול וחוטם בשרני קטן. הוא בעל סנפירים מוגבהים היוצרים צורת סהר ומסתיימים בעוקץ ארוך, בעוד סנפירי החזה קטנים יותר. לצעירים ישנו גוף שחור עם חמישה פסים צהובים אנכיים לאורך הצידיים והמבוגרים בעלי גוני אפור (מהם קיבלו את שמם) המסורטטים בכתמים לבנים-שחורים. העיניים שחורים והראש אפור עם שפתיים גדולות ולבנות ובתוכם שורות של שיניים דמויות זיפים. נקבות הקיסר יכולות לשנות את מינם מזכר לנקבה.
דג זה ניזון לרוב בשוניות אלמוגים וערוגות של עשב ימי בעומק 3 עד 30 מטרים והוא ניזון לרוב מספוגיים אך גם מאצות, הידרתים, אלמוגים רכים, חיטחבים, שושנות ים וממיתרני זנב בעוד הצעירים משמשים כדגי נקאי לדגי שונית גדולים יותר.
מגדלים דג זה באקווריום, בעיקר באקווריום ציבורי אך לא רק. לעיתים דגים אותו, אך דגי שונית עלולים לגרום ללהרעלת סיגואטרה חמורה.
הערות שוליים

↑  קיסר אפור באתר הרשימה האדומה של IUCN
קוקייה מצויצת

| קוקייה מצויצת |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: קוקאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קוקייתיים
סוג:: Clamator
מין:: קוקייה מצויצת
שם מדעי
 Clamator glandarius ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


קוִּקִיָּה מְצֻיֶּצֶת (שם מדעי: Clamator glandarius) היא מין של קוקייה אירואסייתית ואחת משתי הקוקיות הנפוצות בארץ ישראל.
תיאור

צבעי הנוצות חום, אפור וערמוני והן מנוקדות בלבן. לקוקייה גוף וזנב ארוכים, רגליים קצרות ומקור בינוני וכפוף במקצת. באביב משמיע הזכר את שירתו האופיינית "קו קו", המזכירה קצת את זו של העורב. בשל שירה זו קיבלה הקוקייה את שמה. הקוקייה ניזונה מחרקים ומזחלים שעירים של פרפרים. כשאינה אוכלת, היא מרבה להסתתר בסבך של עצים ושיחים.
נקבת הקוקייה המצויצת נוהגת להטיל בישראל את הביצים בקנים של עורבים (פונדקאים), ואלו דוגרים על ביציה ומגדלים את גוזליה. נקבת הקוקייה עשויה להטיל ביצה מדי יום ובסך הכול 16 - 18 ביצים בעונה. כשהנקבה מטילה את ביציה, היא ממתינה בסתר בסמוך לקן, וכשהפונדקאי נוטש את הקן, היא ממהרת אליו ומטילה בו את ביצתה בתוך מספר שניות ועפה במהירות. לביצה צורה סגלגלה והעוף הפונדקאי השב לקן אינו מבחין בביצה הנוספת.
העורב הפונדקאי דוגר על הביצה, ובהמשך הוא גם מגדל את גוזליו יחד עם גוזלי הקוקייה, המתפתחים מהר יותר. גוזלי הקוקייה בוקעים לאחר 13 ימי דגירה, מספר ימים לפני גוזלי העורב. מארחי הקוקיות משמשים להם לעיתים מאמצים. בניגוד למיני קוקיות אחרים, גוזל הקוקייה המצויצת לא מסלק את גוזלי העורב מהקן אלא גדל איתם כאילו היו אחיו. גוזלי העורב מתים לעיתים קרובות מרעב מכיוון שאינם מסוגלים להתחרות עם גוזלי הקוקייה על המזון.
זמן קצר לאחר גמר הקינון נודדות הקוקיות דרומה - קודם הבוגרים ואחריהם הצעירים.
כמה השערות הוצעו לשרידת הקוקייה כלומר לאי התפתחות מנגנון הגנה יעיל של העורבים נגד טפילות הקינון של הקוקייה :
מנגנון "המאפיה"- חוקרי טבע עקבו אחר קנים של פונדקאים בעלי ביצי קוקייה. לאורך המחקר חלק מהפונדקאים זרקו את ביצי הקוקייה וחלקם המשיכו לטפל בגוזל הקוקייה למרות שהוא לא צאצא ביולוגי שלהם. מצאו כי שיעור ניכר מהקנים שבהם ההורים זרקו את ביצת הקוקייה נהרסו לעומת קנים שטיפלו בגוזלי הקוקייה אשר ששרדו. יכול להיות שהורי הפונדקאים יודעים שאם יטפלו בגוזלי הקוקייה הסיכוי שהקן שלהם ייהרס יקטן והם מטפלים בגוזל זה מתוך פחד.
הורים צעירים - מצאו וגילו כי הקוקייה תעדיף להטיל את ביציה בקנים של הורים צעירים שאין להם הרבה ניסוי בגידול צאצאים ובזיהוי שלהם.
מנגנון הלשלשת - מצאו כי הורי הפונדקאים מנקים את הקן ובין היתר מסלקים את הלשלשות מהקן, מלבד הלשלשת של הקוקייה. יכול להיות שהריח של לשלשת הקוקייה מסלק טורפים.
מחקר ארוך טווח שעקב אחר הצלחת קינון של עורבים בקנים בהם הוטלה ביצת קוקייה ובקנים ללא קוקיות, העלה כי סיכויי השרידה של גוזלי העורב דווקא עולים כאשר בקן גדלה קוקייה לצידם: מקנים בהם גדל גוזל קוקייה פרחו בממוצע 2.54 עורבים לעומת 2.07 בקנים ללא קוקייה. כדי לשלול אפשרות שהקוקייה בוחרת קנים בעלי פוטנציאל טוב יותר, הועברו ביצי קוקייה לקנים אחרים ונמצא כי הימצאות קוקייה בקן (ללא קשר לבחירת נקבת הקוקייה בקן מסוים) מעלה את שיעור ההצלחה של קינון העורבים. גוזל הקוקייה מפריש ריח הדוחה עופות טרף וחתולים וכך מקטין את סיכון הטריפה הן של עצמו והן של שכניו לקן.
תמונות

גוזל קוקייה בתקריב
גוזל קוקייה שנפל מהקן
גוזל קוקייה שנפל מהקן חוזר בדילוגים מענף לענף לקן שגובהו כ-5מ'
גוזל קוקייה מצויצת אשר נפל מהקן מוצא מסתור בערמת צינורות השקיה
עורב משמש כפונדקאי לשני גוזלי קוקייה
גוזל קוקייה בקן עורבים
Clamator glandarius + Corvus cornix
הערות שוליים

↑  קוקייה מצויצת באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Canestrari, Daniela, Diana Bolopo, Ted CJ Turlings, Gregory Röder, José M. Marcos, and Vittorio Baglione, From parasitism to mutualism: unexpected interactions between a cuckoo and its host., Science, 6177 343, 2014, עמ' 1350-1352
קיכלי (סוג)

| קיכלי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: קיכליים
סוג:: קיכלי
שם מדעי
 Turdus ‏לינאוס, 1758

Turdus rufopalliatus
Turdus naumanni
קיכלי (שם מדעי: Turdus) הוא סוג ציפור שיר ממשפחת הקיכליים; בעל מינים רבים, החיים בכל היבשות באזורים שונים.
מאפיינים

עופות אלה גדולים יחסית לציפורי שיר. גודלם מגיע ל־17–33 ס"מ ומשקלם ל־40–175 גרם. הם בעלי מקורים גדולים בצבע צהוב עד חום ורגליים מעט ארוכות.
הם חיים הן על העצים והן על הקרקע בחיפוש אחר מזון המצוי על הקרקע כמו חיפושיות או תולעים.
מינים רבים של קיכלים מצויים בישראל כשהבולט ביניהם הוא השחרור.
מינים

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Turdus abyssinicus  Turdus albicollis  Turdus albocinctus  Turdus amaurochalinus  Turdus assimilis  Turdus atrogularis  Turdus aurantius  Turdus bewsheri  Turdus boulboul  Turdus cardis  Turdus celaenops  Turdus chiguanco  Turdus chrysolaus  Turdus daguae  Turdus dissimilis  Turdus eremita  Turdus eunomus  Turdus falcklandii  Turdus feae  Turdus flavipes  Turdus fulviventris  Turdus fumigatus  Turdus fuscater  Turdus grayi  Turdus haplochrous  Turdus hauxwelli  Turdus helleri  Turdus hortulorum  Turdus ignobilis |  קיכלי לבן גבה (Turdus iliacus)  Turdus infuscatus  Turdus jamaicensis  Turdus kessleri  Turdus lawrencii  Turdus leucomelas  Turdus leucops  Turdus lherminieri  Turdus libonyanus  Turdus ludoviciae  Turdus maculirostris  Turdus maranonicus  Turdus menachensis  שחרור (Turdus merula)  קיכלי אדום-חזה (Turdus migratorius)  Turdus mupinensis  Turdus maximus  קיכלי חום כנף (Turdus naumanni)  Turdus nigrescens  Turdus nigriceps  Turdus nudigenis  קיכלי אפור-חזה (Turdus obscurus)  Turdus obsoletus  Turdus olivaceofuscus  Turdus olivaceus |  Turdus olivater  Turdus pallidus  Turdus pelios  קיכלי רונן (Turdus philomelos)  קיכלי אפור (Turdus pilaris)  Turdus plebejus  Turdus plumbeus  Turdus poliocephalus  Turdus ravidus  Turdus reevei  Turdus roehli  Turdus rubrocanus  קיכלי שחור גרון (Turdus ruficollis)  Turdus rufitorques  Turdus rufiventris  Turdus rufopalliatus  Turdus sanchezorum  Turdus serranus  Turdus simillimus  Turdus smithi  Turdus subalaris  Turdus swalesi  Turdus tephronotus  קיכלי סהרון (Turdus torquatus)  Turdus unicolor  קיכלי גדול (Turdus viscivorus)  Turdus xanthorhynchus |  |
קלאו גדול

| קלאו גדול |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: קלאונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קלאוניים
סוג:: קלאו גדול
שם מדעי
 Buceros ‏לינאוס, 1758

קלאו גדול (שם מדעי: Buceros) הוא סוג עופות קלאו החיים בדרום-מזרח אסיה והודו. אלו הם שלושה מינים גדולים יחסית ובעלי מקור צהוב ענקי. הם חיים בעיקר בחופות ביערות הגשם ומקננים בתוך הגזעים. בסוג נמצא המין הגדול ביותר מבני המשפחה - קלאו בכיר, אם כי הוא רק השלישי בגודלו בסדרה לאחר המינים קלאו אדום פנים וקלאו קרקעי של אפריקה.
מיון

קלאו בכיר (Buceros bicornis)
קלאו קרנפי (Buceros rhinoceros)
קלאו אדום (Buceros hydrocorax)
קיפוד אירופי

| קיפוד אירופי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: אוכלי חרקים
משפחה:: קיפודיים
סוג:: קיפוד
מין:: קיפוד אירופי
שם מדעי
 Erinaceus europaeus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


קיפוד אירופי (שם מדעי: Erinaceus europaeus) הוא מין ממשפחת הקיפודיים ומהסוג קיפוד שמצוי באירופה, מחצי האי האיברי ואיטליה עד לסקנדינביה. זהו מין נפוץ מאוד, שמתוסגל לחיים בבתי גידול שונים. למרות שאוכלוסייתו יציבה ברוב אירופה, בממלכה המאוחדת אוכלוסייתו קטנה במהירות. מין זה אינו מצוי בישראל.
הקיפוד האירופי הוא מין פעיל לילה. ההליכה שלו הססנית: הוא עוצר ללא הרף ומרחרח את האוויר. זהו מין אוכל-כל, שניזון בעיקר מחסרי חוליות כמו חשופיות, שלשולים, חיפושיות, זחלים וחרקים אחרים. לעיתים, הקיפודים אוכלים גם פירות ופטריות, המשלימים את התזונה שלהם.
עונת הרבייה מתרחשת לאחר תרדמת החורף, כאשר רוב ההריונות הם בין מאי ליולי. ההיריון נמשך בין 31 ל-35 ימים. הנקבה מגדלת את 4-6 גוריה לבדה, ללא עזרה מהזכר. תוחלת החיים של הקיפודים היא כ-3 שנים בממוצע, אם כי פרטים עשויים להגיע אף לגיל 10 שנים.
תיאור

רוב גופו של הקיפוד חום; הגב מכוסה בכ-6,000 דרבנות. אורכו של הקיפוד האירופי כ-16 ס"מ, ובפרטים גדולים במיוחד האורך עשוי להגיע ל-26 ס"מ. זנבו קצר מאוד, וניתן לתארו כשריד לזנב - אורכו 2 עד 3 ס"מ בלבד. המשקל לאחר הלידה הוא כ-120 גרם, ולאחר ההתבגרות, משקלו של הקיפוד מגיע ליותר מ-1.1 ק"ג. המשקל הגובה ביותר שנמדד במין זה הוא 2 ק"ג. משקלם של בוגרים בקיץ קטן בדרך כלל ממשקלם בסתיו, ונע בדרך כלל בין 500 ל-800 גרם. הזכרים גדולים מעט מהנקבות, אבל פער קטן זה במשקל זניח לעומת השינויים העונתיים במשקל גופו של הקיפוד.
ישנם מספר קיפודים שגופם בצבע לבן; תופעה זו מתרחשת בגלל לאוציזם (היעדר מלנין). עם זאת, קיפודים אלה לא לבקנים ממש. קיפודים לבנים נדירים מאוד, מלבד באיים צפון רונלדסיי ואולדרני, בהם הקיפודים הלבנים מהווים כ-25% מהאוכלוסייה.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560308405171  GND: 4026509-2
צפצפה בלסמית

| צפצפה בלסמית |
| --- | --- |
 עץ צפצפה בלסמית, ברייקיאוויק באיסלנד
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: מלפיגאים
משפחה:: ערבתיים
סוג:: צפצפה
מין:: צפצפה בלסמית
שם מדעי
 Populus balsamifera ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה


צפצפה בלסמית (שם מדעי: Populus balsamifera, באנגלית: Balsam poplar) היא מין העץ הנשיר הצפוני ביותר באמריקה הצפונית. העץ צומח לרוחב כל היבשת, בטאיגה, במורדות ההרים ובמישורי הצפה, ומתפתח בצורה הטובה ביותר במישורי הצפה. זהו עץ חסין קור הצומח במהירות, שהוא בדרך כלל קצר ימים, אך נמצאו כמה עצים בני 200 שנה.
העץ ידוע בניחוחו החזק והמתוק, שמקורו בניצנים שלו הדביקים והמלאים בשרף. הריח הושווה לזה של עץ אשוח ריחני.
אטימולוגיה וטקסונומיה

לצפצפה בלסמית יש כמה שמות עממים באנגלית בנוסף ל-Balsam poplar, ובהם Bam‏, Bamtree‏, Eastern balsam-poplar‏, Hackmatack‏, Tacamahac poplar ו-Tacamahaca. השם המדעי הוא מלטינית. שם הסוג Populus הוא צפצפה בלטינית, והאפיתט balsamifera פירושו "נושא בלסם". בשל הריח האופייני.
לפעמים מחשיבים את מין הצפצפה Populus trichocarpa (באנגלית Black cottonwood) כתת-מין של צפצפה בלסמית.
העץ המכונה "Balm-of-Gilead" (תרגום לאנגלית של "צרי גלעד") ששמו המדעי Populus × jackii, הידוע גם כ-P. × gileadensis הוא רביית כלאיים בין צפצפה בלסמית לצפצפה משולשת (P. deltoides), המתרחשת לעיתים שתחום התפוצה של שני המינים חופף. כלאיים זה ניטע לעיתים כעץ מצל, ולעיתים מופיע בטבע כפליט ממשתלות.
בשם Populus candicans נעשה שימוש עבור צפצפה בלסמית או עבור Populus × jackii, וכיום הוא נחשב שם נרדף ל-P. balsamifera. שם מדעי נרדף נוסף למין הוא Populus tacamahacca.
תיאור

צפצפה בלסמית היא עץ גבוה הצומח במהירות ומגיע לגובה 18 עד 24 מטר, עד לגובה מרבי של 36 מטר. מערכת השורשים רדודה, אבל רחבה מאוד עד קוטר של 14 מטרים בעץ בין 15 שנים. קליפת הגזע רצופה והענפים מוטים מעלה. ניצני החורף גדולים, וצומחים עד 2.5 סנטימטרים ומכוסים שרף צהוב וריחני. העלים הם סרוגים, צורתם סגלגלה עד סגלגלה רחבה, מחודדים ומעוגלים לצורת לב בבסיס העלה. שפת הטרף משוננת. אורכם בין 5 עד 12 סנטימטרים. החלק העליון של הטרף נטול פלומה וגונו ירוק כהה. החלק התחתון הוא לבנבן ומעט שעיר. הפטוטרת דקה, עגולה ואורכה 3 עד 5 סנטימטרים.
כמו שאר מיני הצפצפה הצפצפה הבלסמית היא צמח דו-ביתי (הפרחים על העץ הם או זכריים או נקביים בלבד), המתרבה בעזרת הרוח. העץ מתחיל לייצר פרחים בגיל 8 עד 10 שנים ומייצר כמות גדולה של זרעים כל שנה. במרבית תחום התפוצה הפרחים מופיעים באפריל ובמאי, עוד בטרם העץ חידש את כל העלים שנשרו בשלכת, אם כי בגבולות הצפוניים של התפוצה ובמקומות הגבוהים הפריחה מתרחשת ביוני וביולי. הפרחים של הצפצפה הבלסמית הם עגילים תלויים. אורכם של עגילי הפרחים הזכריים הוא בין 5 ל-7 סנטימטרים ובכל פרח, שאורכו 3 מילימטרים יש 20 עד 30 אבקנים אדמדמים. אורך העגילים הנקביים הבוגרים הוא בין 10 ל-15 סנטימטרים. הפרי הוא הלקט שבתחילה הוא בגוון ירוק מבריק ולאחר התפתחותו ולקראת פיזור הזרעים הופך לגוון ירוק עמום. פרחים זכריים נושרים מיד לאחר ההאבקה ונרקבים. עגילי הפרחים הנקביים נושרים מיד עם השלמת פיזור הזרעים.
הזרעים חומים וקטנים (משקל הזרע הוא 0.005 גרם). פיזור הזרעים בעיקר תחום התפוצה הוא בין מאי ליוני. מזג אוויר חמים ויבש מעודד פיזור של הזרעים שנמשך כשבועיים. לכל זרע צמודה ציצת שערות ארוכות משיות שנועדו לסייע בפיזור באמצעות הרוח. כאשר במזג אוויר חם הזרעים נישאים מעלה בזרמי האוויר החמים. אם הזרעים נוחתים על מי נהרות הם נישאים עימם למרחקים.
תפוצה

הצפצפה הבלסמית הוא העץ הנשיר שתחום תפוצתו הטבעי הוא הצפוני ביותר באמריקה הצפונית. תחום התפוצה של העץ נע מניופאונדלנד וחצי האי לברדור לאורך קו העצים לצפון-מערב באלסקה ודרומה ולדרום-מזרח בקולומביה הבריטית, איווה ופנסילבניה. יש חורשות מקומיות בהרי הרוקי, המתפשטות עד קולורדו בדרום, ווירג'יניה המערבית במזרח. העץ גדל במרכז אירופה כצמח נוי בפארקים.
צפצפה בלסמית היא עץ נפוץ. היא גדלה במישורי הצפה ויער גדות, בייחוד באזורים הנמוכים, על הגדות וקצות הביצות, על קרקעות לחות, מעט חומציות העשויות מחול, מחמרה או מחרסית. העץ אוהב חום ומעדיף מקומות מוארים, אבל הוא חסין לקור. הוא גדל באזור עמידות 3, כלומר הוא סובל טמפרטורות שנתיות מינימליות של 35°C- עד 40°C-. בהרי הרוקי הוא צומח עד לגובה 1,670 מטרים מעל גובה פני הים.
אקולוגיה

צפצפה בלסמית גדלה בחורשות שבהן היא המין היחיד או יחד עם צפצפה רעדנית, שדר הנייר (Betula papyrifera), אשוח ריחני ואשוחית לבנה.
שימושים

כמה שבטים של ילידי אמריקה הצפונית נהגו להשתמש כמקור לתרופות למגוון מחלות, בעיקר למחלות עור וריאות.
העץ הרך של צפצפה בלסמית משמש להכנת עיסת נייר ולבניין. השרף שמקורו בניצנים של העץ משמש לעיתים על ידי דבורים כחומר מחטא.
בעלי חיים רבים נוהגים לאכול את הזרדים של צפצפה בלסמית. זחלים של מיני עשים ופרפרים שונים ניזונים מעלי הצפצפה.
הערות שוליים

↑  צפצפה בלסמית באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3  Populus balsamifera L.
↑  Balm of Gilead (Balsam Poplar, Hackmatack)
↑  Populus balsamifera - L.
עלים של צפצפה בלסמית
ניצן של צפצפה בלסמית
עגילים וניצנים של צפצפה בלסמית
צפצפה

ערך זה עוסק בסוג של צמח. אם התכוונתם לכלי להפקת קולות, ראו .
| צפצפה |
| --- | --- |
 צפצפה בארבע עונות השנה
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: מלפיגאים
משפחה:: ערבתיים
סוג:: צפצפה
שם מדעי
 Populus ‏לינאוס, 1753

צפצפה בשלכת
צפצפה (שם מדעי: Populus, באנגלית: Poplar) היא אחד משני סוגי צמחים במשפחת הערבתיים. ישנם כארבעים מיני צפצפה, הנפוצים בעיקר בחצי הכדור הצפוני.
מאפיינים

הפרטים הם דו ביתיים, כלומר - גדלים עליהם פרחים נקביים או פרחים זכריים.
עצי ושיחי הסוג הם צמחים נשירים, ועליהם מקבלים גוון שבין זהוב בהיר לצהוב לפני שהם נושרים. כמעט בכל המינים ישנם עלים רחבים בצורה ביצתית או מעוינת. בפרח הנקבי יש עלה בודד ובו שתי צלקות ועמוד עלי אחד. ההאבקה נעשית על ידי הרוח. בפרי יש זרעים קטנים שעל כל אחד ציצית שערות.
ישנן צפצפות שצבע גזען הוא לבן.
לצפצפה מערכת שורשים חזקה ופולשנית, ועל כן לא נוהגים לנטוע אותה סמוך לבתי מגורים או צנרת מים מחשש ששורשיה המתפשטים יגרמו נזק.
העצה של עצי צפצפה נחשבת לחומר בניין איכותי.
בישראל גדלים שני מיני צפצפה: צפצפה מכסיפה (באנגלית: White Poplar או Silver Poplar), הנפוצה בשימוש גנני בגלל מראה העלים המיוחד וצפצפת הפרת (Populus euphratica) הנפוצה לאורך נחלים הנשפכים אל ים המלח ועל גדות הירדן.
מינים

צפצפת הפרת (Populus euphratica)
צפצפה רעדנית (Populus tremuloides)
צפצפה מכסיפה (Populus alba)
צפצפה מקוצעת (Populus angulata)
צפצפה שחורה איטלקית (Populus nigra italica)
צפצפה בלסמית (Populus balsamifera)
הצפצפה במקורות

הצפצפה נזכרה פעם אחת בספר יחזקאל במשל הגפן כעץ בעל זיקה למים: "קָח עַל מַיִם רַבִּים צַפְצָפָה שָׂמוֹ".
לזיהוי ה'צפצפה' אין מסורת ברורה בתרגומים הקדומים, אך לפי מסורת חז"ל, שמקובלת גם על הפרשנים ורוב החוקרים, מדובר באחד ממיני הערבה (Salix) או הצפצפה (Populus).
קיים ממצא בוטני-ארכאולוגי רב של צפצפת הפרת (Populus euphratica), באתרים שונים בארץ ישראל מכל התקופות הקדומות. השימוש הנרחב בו נבע מקלות עיבודו ומהאפשרויות הרבות לניצולו.
המשנה, מסכת סוכה, פרק ג', משנה ג' קובעת כי הצפצפה פסולה לשימוש כערבה, כחלק ממצוות ארבעה מינים. אפשר והכוונה לצפצפת הפרת אשר נפוצה סמוך למקורות מים בארץ ישראל.
גידול עצי צפצפה בישראל

ב-1957 הציע עקיבא עצמון, לגדל בישראל עצי צפצפה לייצור עץ. עצמון נטע במימון משרד המסחר והתעשייה מטעי צפצפה נסיוניים במקומות שונים ברחבי ישראל. בתחילה הוחלט על 500 דונם בנגב, 200 דונם בעמק החולה ו-200 דונם באזור בית שאן. הנטיעות בוצעו על ידי חברת "מפעלי עץ ותאית" שעצמון היה מנהלה, שקיבלה כספים מהחברה הממשלתית "מטעי האומה", לשם חקר הכדאיות של גידול מסחרי של עצי צפצפה בישראל. ב-1960 טענו במשרד המסחר והתעשייה שגידול הצפצפות הוא מאוד רווחי.
משרד החקלאות סבר שהגידול אינו כלכלי וחמש ועדות מומחים ממשלתיות בדקו את הנושא. הוועדה שהוקמה ב-1962 פרסמה דו"ח שלילי והמליצה לקצץ את שטחי הגידולים הנסיוניים מ-1,600 דונם ל-400 דונם. על פי הדו"ח, צריכת המים הגבוהה והמחיר הנמוך של העץ מובילים לכדאיות גבולית. בסוף 1964 פורסם דו"ח נוסף, שטען כי הגידול יכול להיות רווחי אם העץ יימכר לייצור גפרורים ומקלות שלגונים. בעקבות זאת הומלץ להמשיך בגידול בחלקות הנסיוניות בעכו, נתניה וחדרה אך לעקור את העצים בעמיעד וקיסריה. באוקטובר 1965 התפרסם דו"ח של משרד החקלאות בו נקבע שהצפצפות הן הגידול הרווחי ביותר בעמק החולה והוחלט לעודד גידול צפצפות בעמק החולה. ב-1968 החליט משרד החקלאות לאשר גידול עצי צפצפה בעמק החולה, אך לא בשטחים אחרים בישראל. מטעי עצי הצפצפה שניטעו בעמק החולה על שטח של 1,200 דונמים נמסרו לקיבוץ גונן, שניצל אותם כחומר גלם לשני מפעלי עיבוד עץ, ש-85% מהתפוקה המצרפית שלהם נשלחה לחו"ל. בראשית שנות ה-80 גידל גם קיבוץ יגור עצי צפצפה, על מי ביוב מטוהרים.
ב-1999 חלה התייקרות ניכרת של התשומות, ששינתה לרעה את כדאיות הגידול והעיבוד של העץ, וקיבוץ גונן סגר את המפעלים.
הערות שוליים

↑  ספר יחזקאל, פרק י"ז, פסוק ה'
↑  להרחבה: זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים תשע"ב, עמ' 173-172
↑  עקיבא עצמון, גידול צפצפות בישראל, 1979, הוצאת המשפחה, בסיועם של משה נתנאל, סגן מנהל החטיבה לתעשיות קלות במשרד המסחר והתעשייה ושל ד"ר י. פלטי, מנהל מחלקה במינהל המחקר החקלאי של משרד החקלאות
↑  נסיונות לגידול עצי צפצפה, דבר, 25 בספטמבר 1957
↑  מטע של עצי צפצפה, הצופה, 2 באוקטובר 1957
↑  משברי רוח בגובה 10 מטרים, דבר, 5 בספטמבר 1958
↑  900 דונאם צפצפות נטעו באחרונה, הצופה, 30 באוגוסט 1959
↑  הזהב הירוק, מעריב, 19 בספטמבר 1958
↑  א. בן זאב, הוכח כדאיות גידול מטעי צפצפות בקנה־מידה נרחב, דבר, 17 באפריל 1960
↑  ספיר: משרדי אינו מטפל בגידול צפצפות, מעריב, 15 באוגוסט 1962
↑  אריאל ויינשטיין, המשרדים מצפצפים על עצי הצפצפה, מעריב, 5 במרץ 1963
↑  עצי צפצפה ישמשו לייצור גפרורים ומקלות לשלגונים, מעריב, 26 בנובמבר 1964
↑  מצפצף מי שמצפצף אחרון, דבר, 18 במרץ 1966
↑  כנס רכזי משקים בעמק החולה, דבר, 21 בפברואר 1966
↑  י. שדמי, הצפצפה זקפה קומתה, מעריב, 9 ביולי 1968
↑  א. סדומי, עידוד לגידול עצי צפצפה, דבר, 12 באוקטובר 1981
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4173223-6  NARA: 10663649  NDL: 00569128  NKC: ph126693