stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שטן על הזמן
ביקורות

שטן על הזמן קיבל ביקורות שליליות בעיקרן מצד המבקרים, שמתחו ביקורת על ההומור והעלילה. עם זאת, הסרט זכה לקהל מעריצים בקרב אוהדי סרטי הקומדיה של אדם סנדלר. ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 22%, ואילו ב-Metacritic, הסרט זכה לציון של 38 מתוך 100, המצביע על ביקורות מעורבות עד שליליות.
הערות שוליים

↑  Delilah, The Sandlerverse, WHS Digital, ‏2021-02-13 (באנגלית)
↑  "How Little Nicky Started the Adam Sandler Shared Movie Universe". Screen Rant. 4 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: ddbc4489-df97-4735-8d4c-fd15b180ed42
מתייה דרייפוס

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1857 מילוז, או-רן, צרפת 
 פטירה:  22 באוקטובר 1930 (בגיל 73) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  קולז' סנט-בארב  תיכון שפטל 
 
איור של מתייה דרייפוס מ-1898
מתייה דרייפוס (בצרפתית: Mathieu Dreyfus‏; 2 ביולי 1857 – 24 באוקטובר 1930) היה תעשיין יהודי-צרפתי, אחיו של אלפרד דרייפוס. במהלך פרשת דרייפוס, שבה הואשם אחיו על לא עוול בכפו בריגול, היה מתייה ראש הלוחמים למען זיכויו.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

מתייה דרייפוס נולד ב-2 ביולי 1857 למשפחה יהודית אמידה ומיוחסת מהעיר מילוז שבאלזס, אשר עסקה בייצור טקסטיל, והיה הצעיר מבין שבעה ילדים. משפחת דרייפוס מתייחסת למשפחת טרבס, שהם צאצאים ישירים של רש"י. מתייה עבר עם משפחתו לפריז לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה, אשר הובילה לסיפוחה של אלזס-לורן לקיסרות הגרמנית ב-1871. בגיל 18 התגייס דרייפוס לצבא צרפת ושרת בגדוד ההוסרים ה-9 בבלפור. אולם בניגוד לאחיו, אלפרד, הוא לא המשיך בקריירה הצבאית שלו, ויחד עם שני אחיו הנוספים ז'אק וליאון, החל לעבוד במפעל הטקסטיל של משפחתו במילוז. ב-1885 הוא הפך למנהל החברה.
ביוגרפיה > תחילת פרשת דרייפוס

ב-12 באוקטובר 1894 נעצר אחיו אלפרד דרייפוס בעוון ריגול. עם זאת, לגיסתו לוסי דרייפוס, הותר לספר זאת למשפחה הקרובה רק ב-31 באוקטובר. באותו יום היא יצרה קשר עם מתייה, וביקשה ממנו להגיע לפריז במהירות האפשרית. מתייה הגיע לפריז יום למחרת, ועוד לפני שנפגש עם לוסי הבין מהעיתונים מה קרה. מתייה נפגש עם ארמאן די פאטי דה קלאם, הקצין שהיה אחראי על החקירה, אולם זה טען בפניו כי אין כל סיכוי לשחרר את אחיו. מתייה פנה אל עורך הדין אדגר דמאנז', אשר אף על פי שנודע כשמרן קיצוני ואף כמלוכן וכקתולי אדוק, הסכים לקחת עליו את התיק, לאחר שלמד אותו על בוריו. למתייה ולדמאנז' לא הותר להיפגש עם אלפרד עד 5 בדצמבר. ב-21 בדצמבר גזר בית המשפט הצבאי על אלפרד את העונש המרבי: הגליה לאי השדים ושלילת דרגותיו. גזר הדין נעשה על סמך ראיות שהוגשו בפני השופטים ללא ידיעת ההגנה. מתייה גמר אומר להישאר בפריז ולא לנוח עד שאחיו יזוכה.
מתייה ניסה לשווא למצוא תומכים לעניינו של אחיו, אולם למרבה ההפתעה היחידים שהאמינו לו, וניסו לעזור לו היו סוהריו לשעבר של אחיו. הוא גילה עד מהרה כי המשטרה מרגלת אחריו ואחרי לוסי, ופותחת את מכתביהם. בהמשך נעשו גם ניסיונות להפליל את המשפחה כולה בעוון שיתוף פעולה עם אלפרד. תומך נוסף, לא צפוי, היה הרופא ז'וזף ג'יברט, אשר הכיר את אביהם של האחים דרייפוס. ג'יברט היה בעל קשרים רבים, ובין היתר היה רופאו של הנשיא החדש פליקס פור (פרייה התפטר ב-16 בינואר). ג'יברט, בנוסף לעיסוקו ברפואה מדעית, גילה עניין רב בתורת הנסתר. הוא היה בקשר עם אשה בשם ליאוני ליבולנגר (Léonie Leboulanger) ונהג להפנט אותה. לטענתו של ג'יברט, בזמנים בהם הייתה מהופנטת, הייתה ליאוני מגלה לו דברים רבים על העתיד וההווה. ג'יברט הזמין את מתייה לביתו בלה האבר, שם היפנט את לאוני לעיניו, והיא טענה בתוקף שאחיו חף מפשע. מתייה התרשם עמוקות, ולקח את ליאוני עמו לפריז. הוא שיכן אותה בתחילה בדירתה של אחותו, ולאחר מכן בדירתו שלו, ונהג להתייעץ עמה באופן קבוע. לטענתו של מתייה, היא הייתה הראשונה שסיפרה לו על "תיק סודי" שקיבל בית המשפט. מתייה הזדעזע מהידיעה, וביקש מג'יברט לברר את הנושא עבורו. ג'יברט השיג פגישה עם הנשיא ב-21 בפברואר, וזה הודה בפניו כי דרייפוס אכן "נמצא אשם על סמך מסמכים שהציגו בפני השופטים באולם הישיבות, ולא היה אפשר להראותם לא לנאשם ולא לסנגורו, משיקולים של טובת המדינה". כמה חודשים לאחר מכן נודע על כך גם לדמאנז' מפי אחד מעמיתיו, ששמע על כך מפי אחד מהשופטים. דמאנז' ברר את העניין מול שר המשפטים, שהודה גם הוא כי שמע על כך. למעשה הידיעה על קיומו של תיק סודי כבר החלה להתפשט באיטיות, וזאת באשמת השופטים שלא נצרו את לשונם. עם ידיעות אלו, פנה מתייה אל עיתונאים שונים בניסיון לשכנע אותם לעורר מחדש את הפרשה, אולם הצליח לשכנע רק את ברנאר לזר שב-1896 נסע לבריסל והחל לפרסם מאמרים בעד דרייפוס. לזאר דאג לשלוח את מאמריו עם חתימתו אל מאות אנשי ציבור, בהם צירי בית הנבחרים, עיתונאים מפורסמים, ועוד. במאמרים אלו הוא חשף לציבור הרחב לראשונה את קיומו של התיק הסודי, אולם השפעתם הייתה מועטה.
ביוגרפיה > השערורייה בעיתונות

מתייה, התייאש מלנסות ולהשיג תמיכה בצרפת, ותחת זאת גייס לעזרתו כמה עיתונים בלונדון. סייע לו בכך סוכן מסתורי אשר זכה לכינוי "מר X". אותו סוכן הציע למתייה, כדי להחזיר את הפרשה לתודעת הציבור בצרפת, לפרסם ידיעה שקרית על פיה דרייפוס ברח מאי השדים. ב-3 בספטמבר התפרסמה בדיילי כרוניקל "ידיעה על בריחתו של קפטן דרייפוס", אשר הובאה לכאורה ללונדון בידי הקברניט האנטר מהאנייה "נון-פאריי" אשר לא היו ולא נבראו. עוד באותו היום הגיעה הידיעה אל פריז והודפסה בעיתוני הערב. שר המושבות אנדרה לבלון מיהר להבריק לגיאנה, ונתבשר כי הכל בסדר. למחרת היום הוא פרסם הכחשה רשמית, אך ליתר ביטחון הורה לשמור טוב יותר על דרייפוס. מאז, נקשר דרייפוס למיטתו מדי לילה. לא סיפרו לו על הידיעה השקרית שהתפרסמה אודותיו, ולא היה לו מושג למה מתייחסים אליו כך. עם זאת, הפרשה גרמה לעיתונות להתעניין מחדש בפרשת דרייפוס, ועיתון אחד פרסם תצלום של "הבורדרו" המסמך שהרשיע את דרייפוס. פרסום המסמך אפשר למתייה להפיץ אותו בכל מקום בליוויו תצלום של כתב ידו של אחיו, כדי שהכל יראו שכתבי היד אינם זהים.
אולם בלי ידיעתו, מתייה גם גרם לכך שלוטננט קולונל ז'ורז' פיקאר, אשר גילה בעצמו שאלפרד דרייפוס חף מפשע, הסתבך בצרות. מפקדיו של פיקאר חשדו שהוא זה שהדליף את המידע לעיתונות, ושלחו אותו למלא תפקיד נידח בתוניסיה. אולם פיקאר לא הסכים לוותר, והצליח להעביר את החומר לעורך דינו לואי לבלוא שהעביר אותו לסגן הנשיא אוגוסט שויירר-קסטנר אשר נודע כאדם הגון, ועוד לפני כן הביע ספק בנוגע לאשמתו של דרייפוס. קסטנר היה מזועזע מהמידע, אולם לבלוא השביע אותו לא לספר דבר. קסטנר המשיך באיסוף פיסות מידע, והתחנן בפני לבלוא שישחרר אותו משבועתו וייתן לו לפרסם את המידע. לבלוא סרב, ופנייה באמצעות מכתבים לפיקאר הניבה תוצאה דומה. עם זאת, קסטנר לא חשש לפרסם כי הוא סבור שדרייפוס חף מפשע וכי יש בידו ראיות לכך. בשלב זה, כבר היה המחנה הדרייפוסרי חזק, מאורגן ומבוסס, והוא כלל מספר רב של עיתונאים ופוליטיקאים. לצד מתייה, הונהגו הדרייפוסרים בידי הפוליטיקאי היהודי ז'וזף ריינאך. באמצעות ריינאך, נוצר קשר בין קסטנר למתייה, אשר שמח מאוד על תמיכתו הבלתי-צפויה של אחד הפוליטיקאים היותר מוערכים בארץ.
קסטנר ולבלוא הסתובבו בין פוליטיקאים רבים תוך שהם משווים בין הבורדרו לבין כתב ידו של דרייפוס. הם אף נקבו בשמו של המרגל האמיתי פרדיננד אסטרהאזי, אולם לשווא. כבולים לשבועתם לפיקאר, הם לא יכלו לספר למתייה אודות חשדותיהם, אולם אמרו לו שהם יודעים מי המרגל האמיתי. עיתונות הימין החלה עד מהרה במסע השמצות וגינויים ביחס לקסטנר. אולם ב-7 בנובמבר הדבר נודע למתייה בדרך מקרה, כאשר אחד מידידיו שהכיר את אסטרהאזי השווה בין כתב ידו לבורדרו. מתייה שאל את קסטנר האם אכן אסטרהאזי הוא הבוגד, וקסטנר השיב שכן. לא לקח למתייה זמן רב כדי לגלות שאסטרהאזי מתאים בדיוק לפרטים הידועים אודות המרגל. כמו כן הוא גילה כי דבר האשמתו של אסטרהאזי כבר היה ידוע למטכ"ל זמן רב. בעצה אחת עם קסטנר, הוא החליט לשחרר את הידיעה לציבור בהדרגה.
ביוגרפיה > משפטם של אסטרהאזי וזולא

עם זאת, אחד מצירי הפרלמנט הנאמנים למתייה לא נזהר, ופרסם ב-14 בנובמבר מאמר בלה פיגארו בו קבע כי דרייפוס חף מפשע ושלח רמזים עבים לכיוונו של אסטרהאזי. עבור מרבית הציבור, הרמזים הללו לא אמרו דבר, אולם אסטרהאזי עצמו, וקציני הצבא השותפים בקנוניה נגד דרייפוס, נלחצו מאוד, ויום למחרת פרסמו מאמר תגובה בלה ליבר פארול בו גינו את מסע ההשמצה של משפחת דרייפוס כנגד קצין חף מפשע והאשימו אותם ואת פיקאר בשיתוף פעולה. עוד באותו היום, שלחו מתייה ודמאנז' מכתב לשר ההגנה ז'אן-בטיסט ביו בו קבעו חד וחלק כי דרייפוס חף מפשע ונקבו מפורשות בשמו של אסטרהאזי כאשם. כמו כן, בצירוף מקרים, גם פיקאר שלח באותו היום לביו תלונה כנגד אסטרהאזי. בלית ברירה, הודיע למחרת ביו על פתיחתו מחדש של תיק דרייפוס. הוא הטיל את המשימה על המושל הצבאי של פריז פליקס גוסטב סוסייה שמינה את הגנרל ז'ורז'-גבריאל דה פלייה לבצע חקירה נגד אסטרהאזי.
ב-10 בינואר 1898 נפתח המשפט כנגד אסטרהאזי, אשר נגמר תוך יומיים בזיכויו של אסטרהאזי מכל אשמה. ב-12 בינואר פרסם אמיל זולא את מאמרו הנודע אני מאשים...! בו תקף בחריפות את המערכת הצבאית וקבע כי אסטרהאזי אשם ודרייפוס זכאי. בעקבות המאמר, נתבע זולא על הוצאת דיבה, ומשפטו נמשך בין 7 בפברואר ל-23 בפברואר. בתחילה ניסו להפוך את הפרשייה לפרשייה נפרדת מפרשת דרייפוס, אולם הניסיון נכשל, ועד מהרה הוזמנו כל הנוגעים בדבר להעיד בעניין דרייפוס. זולא יצא חייב במשפט, מה שאמר למעשה הרשעה חוזרת של דרייפוס. אולם זמן קצר לאחר מכן, שר ההגנה החדש, גודפרואה קווניאק, החליט לסגור את הפרשה אחת ולתמיד, והציג בפני הסנאט מסמך שכביכול מוכיח בוודאות את האשמתו של דרייפוס. קווניאק האמין בכך בתום לב, אולם ב-13 באוגוסט התגלה כי המסמך זויף בידי אובר-ז'וזף אנרי (זיוף אנרי).
ביוגרפיה > משפט רן וסיום הפרשה

גילוי הזיוף אילץ את ממשלת צרפת להחזיר את דרייפוס מאי השדים ולהכריז על משפט חוזר, שנפתח ב-7 באוגוסט 1899. חרף העובדה שבמהלך המשפט הוכח בעליל שדרייפוס חף מפשע, ב-9 בספטמבר הודיע בית הדין כי דרייפוס נמצא אשם. עם זאת, בית הדין החליט להכיר ב"נסיבות מקילות" ובניגוד לפעם הקודמת, דן את דרייפוס לשלילת דרגותיו בפעם השנייה ולעשר שנות מאסר בצרפת עצמה. גזר הדין הפתיע מאוד את כל הצדדים. ראש ממשלת צרפת רנה ולדק-רוסו, אשר היה נחוש להוציא את דרייפוס זכאי כדי שהפרשה תיגמר סופית, היה מודאג מאוד. הפתרון היחיד אשר עמד בפניו היה הענקת חנינה, אולם הוא היה משוכנע שהדרייפוסרים לא יקבלו את ההצעה כיוון שמשמעותה היא הכרה באשמתו של דרייפוס. הוא ראה את ארצו נגררת לעוד סבב של מאבקים ואלימות.
ואכן, הדרייפוסרים נחלקו בשאלה האם לבקש חנינה. מתייה, אשר דאג לאחיו כעניין אישי ולא עקרוני והיה מותש כליל מהמאבק בו הוא נמצא כבר כמעט חמש שנים, היה מוכן להתפשר על חנינה. כמוהו גם ריינאך ולזר. לעומת זאת ז'ורז' קלמנסו, ז'אן ז'ורס ופיקאר התנגדו לרעיון. ריינאך פנה אל ולדק-רוסו ב-11 בספטמבר והציע מעין פשרה: דרייפוס יקבל חנינה, אולם היא תוענק באופן מיידי כך שהכל יבינו כי אף על פי שמבחינה רשמית היא מהווה הכרה באשמתו של דרייפוס, למעשה היא אינה כזו. דרייפוס עצמו פגם במהלך כאשר הגיש ערעור על גזר הדין. נשיא צרפת אמיל לובה דרש שדרייפוס יוותר על הערעור בטרם תוענק לו חנינה. מה שאמר למעשה הודאה באשמה. היה קשה לשכנע בכך את מתייה, אולם לבסוף הוא הצליח להגיע לפשרה מסוימת. ז'ורס ניסח עבור אלפרד דרייפוס הצהרה שאותה היה אמור לפרסם לאחר שחרורו, בה הוא מצהיר שהוא אכן חף מפשע והוא מתכוון להמשיך במאבק. למתייה לקח שעה לשכנע את דרייפוס להסכים לכך.
ברגע האחרון, חזר בו הנשיא לובה ודרש להמתין מעט כדי לשמור על כבודו של בית הדין הצבאי. בתגובה, הגיש ולדק-רוסו את התפטרותו, וכמוהו גם שר המלחמה המרקיז דה גאליפה. כדי למנוע משבר פוליטי, נכנע לובה והבטיח לחון את דרייפוס תוך שבוע. ב-19 בספטמבר חתם הנשיא על הצו. באותו היום, הלך לעולמו שויירר-קסטנר. כדי לפייס את הצבא, פרסם גאליפה פקודת יום אשר בה קבע כי "התקרית" הסתיימה בהרשעתו של דרייפוס, והוא שוחרר רק תודות ל"רגשי חמלה עמוקים". דרייפוס הוסע לנאנט שם נפגש עם מתייה שלקח אותו להתאחד עם משפחתו שהמתינה באביניון. אחרי ארבע שנים ועשרה חודשים, הוא היה משוחרר. רק ב-1906 זוכה דרייפוס רשמית והוחזר לצבא.
ביוגרפיה > אחריתו

בעקבות סיומה המוצלח של הפרשה, חזר מתייה לנהל את עסקי הטקסטיל של המשפחה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, נתפס המפעל במילוז בידי הגרמנים, ומתייה התמקד בניהול המפעל בבלפור. הוא נפטר ב-24 באוקטובר 1930.
הוא פרסם את זכרונותיו מפרשת דרייפוס בספר "הפרשה כפי שחייתי אותה". חלקים מזיכרונותיו שלא פורסמו נאספו והודפסו ב-1965 בשם "דרייפוסר!".
משפחתו

במאי 1889 התחתן דרייפוס עם סוזן מרגריט שווב, בתו של יצרן טקסטיל מהעיר Héricourt. נולדו להם שני ילדים. בתם, מגואי, נישאה לאדולף, בנו של ז'וזף ריינאך. בנם אמיל, שירת בארטילריה הצרפתית במלחמת העולם הראשונה ונהרג ב-22 באוקטובר 1915.
לקריאה נוספת

ז'אן דניס ברדן, פרשת דרייפוס, עם עובד, 2003.
פייר מיקאל, פרשת דרייפוס, מ. מזרחי, 1964.
מאיר קוטיק, פרשת דרייפוס, מלא, 1982.
Mathieu Dreyfus, L'Affaire telle que je l'ai vécue, Bernard Grasset, Paris, 1978.
הערות שוליים

↑  ברדן, עמ' 159.
↑  Mathieu Dreyfus, p. 48
↑  ברדן, עמ' 164.
↑  ברדן, עמ' 165.
↑  ברדן, עמ' 248-249.
↑  ברדן, עמ' 276.
↑  ברדן, עמ' 550.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293106205171  BnF: cb11900609m (data)  CiNii: DA05409146  ISNI: 0000 0001 0911 7676  LCCN: no2002044364  NDL: 00438244  NKC: xx0102734  NTA: 072051205  SUDOC: 026837366  Trove: 1275253  VIAF: 68928208   WorldCat (עם VIAF): 68928208 
צעירים אנטישמים בפריז שורפים בובה בדמותו של מתייה דרייפוס
יאן קלרמן

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1926 ז' בתמוז ה'תרפ"ו ברטיסלאבה, צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  6 ביוני 1993 (בגיל 66) י"ז בסיוון ה'תשנ"ב רמת גן, ישראל 
 ענף מדעי:  קרדיולוגיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אינסברוק (1955) 
 
יאן יחזקאל צבי קלרמן (19 ביוני 1926 – 6 ביוני 1993) היה רופא וקרדיולוג ישראלי. שימש כמנהל המכון לשיקום חולי לב בבית החולים שיבא בין השנים 1969–1992.
ביוגרפיה

קלרמן נולד ב-19 ביוני 1926 בברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה, בנם היחיד של אריה יוליוס קלרמן, יינן ויצרן שמפניה ומרטה לבית גוטפריינד. במהלך מאורעות השואה הסתתרה משפחתו בברטיסלאבה.
בשנת 1947 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת אינסברוק שבאוסטריה, וכדי לממן את לימודיו עבד בתחנת רדיו. בשנת 1949 נישא לאריקה לבית שוורץ, ניצולת אושוויץ, והם עלו לארץ ישראל מבלי שסיים את לימודיו.  בישראל עבד בתחילה כלבורנט, וב-1950 שב להשלים את לימודיו באוסטריה. כשחזר לארץ גויס לצה"ל, ושימש כרופא צבאי בג'וליס. בעת השירות של קלרמן הבחין חיים שיבא כי מספר החולים המופנים אליו מהמרפאה בג'וליס פחת, והגיע יחד עם ברוך פדה לבחון את הסיבה. לאחר ביקור זה הוזמן קלרמן להגיע להתמחות בבית חולים תל השומר עם תום שירותו הצבאי. על אף שהביע עניין רב בהמטולוגיה, בחר להתמחות בקרדיולוגיה.
בשנת 1962 הוביל את הקמת המכון לשיקום חולי לב בבית החולים, שפעל תחת מכון הקרדיולוגי בניהול יצחק קריב. המימון הראשוני להקמת המכון היה מענק של כחצי מיליון ל"י שניתן למשרד הסעד על ידי מחלקות הרווחה של מחלקת הבריאות ומחלקת החקלאות של ארצות הברית. קלרמן קיבל ממשרד הסעד רשימה של חולים מאזור גוש דן שלקו באוטם חד בשריר הלב, וטיפל בהם במכון יחד עם צוות רב-תחומי שכלל אחיות, פסיכולוג, עובד סוציאלי ומרפאים בעיסוק. קבוצת החולים בהם טיפל כונתה בהומור "הגן הקרדיאלי של קלרמן". כחלק מפעילות המכון הסיק קלרמן כי על השיקום להיות ארוך טווח, ואף להמשיך למשך כל חייו של המטופל. מסקנה זו אומצה בעולם השיקום. ב-1969 מונה רשמית לראש המכון שהוגדר "המכון לפיזיולוגיה של העבודה ולשיקום חולי לב". המכון שימש לשיקום ולמחקר.
במסגרת פעילותו האקדמית פרסם למעלה מ-200 מאמרים מדעיים וערך חמישה עשר ספרים ומונוגרפיות. היה חבר במספר אגודות מדעיות וייעץ לממשלות ולארגונים בין-לאומיים רבים. בשנים 1979–1991 שימש כעורך כתב עת המדעי Cardiology.
בשנת 1985 מונה לפרופסור קליני בפקולטה למדעי הרפואה והבריאות באוניברסיטת תל אביב, תפקיד בו כיהן עד מותו.
קלרמן נפטר ב-6 ביוני 1993 והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. לזכרו מוענקים מספר פרסים בתחום הקרדיולוגיה.
הערות שוליים

1 2 3  קלרמן, עמ' 125.
↑  דוד תדהר (עורך), "אריה יוליוס קלרמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יח (1969), עמ' 5436
↑  קלרמן, עמ' 124.
↑  קלרמן, עמ' 130.
↑  קלרמן, עמ' 131.
↑  קלרמן, עמ' 131–132.
↑  ישעיהו אביעם, גם חולי־הלב הקשים - יכולים לעבוד כרגיל, מעריב, 19 בדצמבר 1965
↑  ד"ר יעקב קליין, התפתחות שיקום חולי לב בישראל, כתב העת של האיגוד הישראלי לקרדיולוגיה, רמת גן: האיגוד הקרדיולוגי בישראל, 2013, עמ' 50–51
↑  אישים ומוסדות, הצופה, 3 בינואר 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263638805171  BnF: cb11909567p (data)  ISNI: 0000 0000 6642 451X  LCCN: n77008371  NKC: nlk20050172311  NTA: 072135794  SUDOC: 026947307  VIAF: 93420738   WorldCat (עם VIAF): 93420738 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יאן קלרמן".
בית הכנסת היכל הקודש דחסידי ברסלב (יבנאל)

| --- | --- |

בית הכנסת היכל הקודש דחסידי ברסלב
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 שימוש:  תפילה, לימודים תורניים, אולם שמחות, מקווה טהרה
 מיקום:  יבנאל 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1998–2012 (כ־14 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2012 
 אדריכל:  אסאד סלמה, אברהם אברג'ל
 
 קואורדינטות:  32°42′11″N 35°30′13″E﻿ / ﻿32.70291944°N 35.50358889°E﻿ / 32.70291944; 35.50358889
 http://breslevcity.co.il
 he
 
מראה חלק מפנים בית הכנסת
בית הכנסת היכל הקודש דחסידי ברסלב (מכונה גם בית הכנסת הגדול של חסידי ברסלב) הוא בית הכנסת המרכזי של חסידי ברסלב תלמידי הרב אליעזר שלמה שיק ביבנאל. בית הכנסת נמצא במעלה המושבה. בסמוך לו נמצא בית המדרש הישן של החסידים המשמש לתפילות ולימוד תורה בימות החול, ישיבה לצעירים חוזרים בתשובה, בית תבשיל וביתו של הרב שיק.
בניית בית הכנסת ופעילותו

הנחת אבן הפינה לבית הכנסת נערכה בשנת ה'תשנ"ח (1998). באותה שנה נבנתה הקומה הראשונה, שבה פועלים שני כוללי אברכים, לשכת מורי צדק, מטבח עבור בית התבשיל הסמוך ומקוואות לגברים. עד לשנת ה'תש"ס (2000) הושלמה גם בניית הקומה השנייה המשמשת לאולם שמחות לנזקקים. לאחר מכן נעצרה הבנייה בעקבות בעיות של אישורים. בשנת ה'תש"ע (2010), לאחר קשיים רבים, חמש תוכניות בנייה שנפסלו ודיונים רבים בבתי משפט, אושר המשך הבנייה ובשנת ה'תשע"ב (2012) נערכה חנוכת המבנה בהשתתפות אלפי אנשים.
בבית הכנסת מתפללים בני עדות שונות ושליח הציבור מתפלל בנוסח שלו.
היכל התפילה

היכל עזרת הגברים מונה כ־600 מקומות ישיבה ומעליו עזרת הנשים עם כ־100 מקומות. במרכז התקרה כיפת זכוכית שקופה.
טלגרף אלחוטי

חיילים גרמניים במלחמת העולם הראשונה מתקינים עמודי טלרגרף.
טלגרפיה אלחוטית היא אמצעי למשלוח הודעות למרחוק באמצעות גלי רדיו. טלגרפיה אלחוטית החלה להופיע בשנות השישים של המאה ה-19. אדיסון, למשל, רשם פטנט על מכשיר לקשר רדיו ברכבות בשנת 1885.
ניקולה טסלה ערך את ההדגמה הראשונה של מערכת שכזו בשנת 1893 בסנט לואיס שבמיזורי, ארצות הברית. הוא תיאר והדגים בפרוטרוט את העקרונות הכרוכים בטלגרף אלחוטי. המתקן בו השתמש הכיל את כל הרכיבים ששימשו לבניית מכשיר רדיו בטרם המצאת שפופרת הריק.
מערכת מאוחרת יותר, שזכתה לשימוש נרחב, הודגמה בשנת 1896 בידי גוליילמו מרקוני, אם כי שורשיה נעוצים בעבודתם של מדענים וממציאים רבים אחרים. עוד בימיהם של פאראדיי והרץ בתחילת המאה ה-19, היה ברור למרבית המדענים כי קשר רדיו אפשרי, ואנשים רבים עבדו על פיתוחם של מכשירים מסוג זה. למשל, בשנת 1832 הדגים ג'יימס באומן לינדסיי טלגרפיה אלחוטית לסטודנטים בכיתתו. בשנת 1854 הוא הדגים שידור שחצה מפרץ ברוחב כשלושה קילומטר בסקוטלנד. מרקוני ובראון חלקו את פרס נובל לפיזיקה לשנת 1909 בשל "תרומתם לפיתוח הטלגרפיה האלחוטית".
כמה עשורים מאוחר יותר הפך הרדיו לנפוץ יותר. מכשירי רדיו מוקדמים לא יכלו לשדר קולות, אלא רק סימני מורס.
שמואל בונה

| --- | --- |

 לידה:  1930 מזריטש, אוקראינה 
 פטירה:  1999 (בגיל 69 בערך) חיפה, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה  אורנים - המכללה האקדמית לחינוך 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  פרס הרמן שטרוק (1958) 
 מספר צאצאים:  2 
 
שמואל בונה (1930 – 1999) היה צייר ואמן ישראלי.
דיוקן עצמי, 1947, Self Portrait
ביוגרפיה

שמואל בונה נולד לחוה ושלמה בונק במזריטש (מינדזיז'ץ פודלסקי) שבפולין. אביו, שלמה בונק, היה חייט במקצועו. טרם נישואיו גר חמש שנים בלונדון. שמואל בונה גדל בבית ציוני ובשנת 1933 נסע האב להכין את עליית המשפחה לארץ-ישראל. המשפחה עלתה בשנת 1936 והתיישבה בחיפה. למד בבית הספר עממי א' ובבית הספר המקצועי שליד הטכניון בחיפה. החל ללמוד ציור באולפן לציור של ההסתדרות בחיפה אצל הציירים מנחם שמי ואברהם ישכיל. בשנת 1942 הצטרף אל תנועת "המחנות העולים", ובשנת 1947 התגייס לגדוד השלישי של חטיבת יפתח במסגרת הכשרת חולתה. לחם בגליל במלחמת העצמאות ונפצע בכיבוש המצודה בצפת. בקרב על צפת. לאחר שחרורו שב ללימודי אמנות באולפן של ההסתדרות בחיפה. ב-1950 החל לעבוד כמודד קרקעות במחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית. בשנת 1952 ערך את תערוכת היחיד הראשונה שלו ושמו החל להתפרסם. בשנת 1958 זכה בפרס על שם הרמן שטרוק של עיריית חיפה. בשנים 1964–1965 שהה בפריז שבצרפת בעקבות מלגת השתלמות בה זכה.
בונה הרבה להציג בתערוכות יחד ובתערוכות קבוצתיות וייצג את ישראל בתערוכות בינלאומיות חשובות ובהן ארבע ביאנאלות. חמישה ספרי אמנות המכילים את ציוריו יצאו לאור: הגדה של פסח "הגדת ירושלים", 1968, "ציורי התנ"ך", 1974, "ל"ח שערים לתנ"ך", 1977, "ארץ לחם וכרמים", 2016, ומארץ קדם עד חוף ים ", 2021. בונה לימד ציור באוניברסיטת חיפה (1977), בבית הספר לאמנות בעין הוד (1978) ובסמינר לחינוך אורנים (1979). השאיר אחיו יצירה עשירה ומגוונת רבת פנים וסגנונות.
הוא נישא לרחל, אמנית וצירת. לזוג שני בנים ובת כל שנותיו גר בחיפה.
יצירותיו

עבודותיו המוקדמות הושפעו מן הציור הפוסט-אימפרסיוניסטי, וכללו דיוקנאות ותיאורי טבע דומם. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו להופיע בעבודותיו דימויים מהיהדות ומספורי התנ"ך. בנוסף הרבה ליצור אמנות במרחב הציבורי שכללה ויטראז'ים ועבודות דקורטיביות אחרות. בונה הקדיש מקום מרכזי ביצירתו לתיאור מראות הכפר, עבודת האדמה והנוף הישראלי. ציור הנוף קיבל את מיצויו בסדרת הציורים "מפות ארץ ישראל". בסדרת ציורים זו עיצב סגנון חדש ומקורי "אקספרסיוניזם גאומטרי אורנמנטלי", וביטא תחושה אותנטית של נוף הארץ.
ב-1968, בעקבות מלחמת ששת הימים, הוציא בונה הגדה של פסח מעוטרת באיוריו, שהושפעו מאירועי המלחמה. בונה הסמיך מראה מסורתי של משיח על חמור לבן לדימוי עכשווי של צנחן בשערי העיר ירושלים.
סדרה של 150 ציוריו משנת 1974 שצוירו בטכניקת מונוטייפ נכללו בספר "ציורי התנ"ך" שאצרה אשתו, האמנית רחל בונה.
בונה הציג בתערוכות בינלאומיות רבות, בהן הביאנלה של ונציה (1958, 1960), הביאנלה הבינלאומית הראשונה של אמנים צעירים בפריז (1959), "סינגוגה", רקלינגהאוזן ופרנקפורט שבגרמניה (1960), "אקול דה פארי", הגלריה הלאומית שרפנטייה שבפריז (1963).
יצירותיו > תערוכות יחיד

שמואל בונה מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב (1961)
שמואל בונה: ציורי גואש בית האמנים, ירושלים (1963)
שמואל בונה: תערוכה רטרוספקטיבית, 1970-1950 מוזיאון חיפה לאמנות (1971)
שמואל בונה: ציורים הגלריה לאמנות חדשה בע"מ, יפו העתיקה (1972)
ש. בונה גבעון גלריה לאמנות, תל אביב (1975)
ציורים בהשראת שירים גבעון גלריה לאמנות, תל אביב (1977)
תערוכת הצייר שמואל בונה גלריה לאמנות לירז, באר שבע (1977)
מפות ארץ ישראל מוזיאון בר- דוד, בר-עם (1982)
ל"ח שערים לתנ"ך מוזיאון התנ"ך, אמסטרדם, הולנד (1985)
מולדת הרימון: ארץ ישראל בציורי שמואל בונה ובשירת יעקב אורלנד המוזיאון הפתוח, גן התעשייה תפן (1999)
קסמי המזרח מוזיאון עוקשי, עכו העתיקה (2007)
ארץ לחם וכרמים מונטיפיורי מכירות פומביות וגלריה, תל אביב (2017)
מארץ קדם ועד חוף ים מוזיאון מאנה כץ (2021)
יצירותיו > תערוכות קבוצתיות

התערוכה הכללית של אמני ישראל מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (1957)
עשר שנות ציור ישראלי מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (1958)
12 אמנים בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים (1958)
התצוגה הישראלית הביאנלה לאמנים צעירים, פריז, צרפת (1959)
תערוכה קבוצתית הביתן הישראלי, הביאנלה לאמנות, וונציה, איטליה (1960)
השטעטל יד ושם, ירושלים (1965)
מגמות באמנות הישראלית מרכז הקונגרסים הבינלאומי ירושלים, בנייני האומה, ירושלים (1965)
דימוי ודמיון מוזיאון תל אביב, בית דיזנגוף, תל אביב (1967)
חג הצייר: תערוכת ציורי ירושלים (1968)
תערוכת זוכי מלגות של קרן שרת האוניברסיטה העברית, ירושלים (1968)
דיוקן עצמי באמנות הישראלית מוזיאון חיפה לאמנות (1973)
תערוכה קבוצתית גלריה דניה לאמנות, חיפה (1978)
תערוכת הגרפוטק הישראלי ספרית שער ציון, בית אריאלה, תל אביב (1979)
עם בונה ארץ: היסטוריה ישראלית בראי האמנות מוזיאון הרצליה, הרצליה (1988)
חיפה דיוקן פלוס מוזיאון חיפה, בית האמנים חיפה ובית הגפן, חיפה (1988)
רקוויאם לואדי הוועד הציבורי לזכר ואדי סאליב, בית פבזנר, חיפה (1988)
מחווה לאספן אריה דוברון - תערוכת ציורים מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח-תקוה (1995)
חיפה-אמנות וים המוזיאון הימי הלאומי, חיפה (1996)
אספנות בראי האמן המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון (2000)
העשור הראשון, הגמוניה וריבוי המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד (2008)
להיות שמח – נאיביות בציור ישראלי בית התפוצות (2011)
חילון הקודש, גוף ישראלי גשמי: שלם-מקוטע-היברידי גלריית האוניברסיטה הפתוחה, קריית האוניברסיטה הפתוחה על שם דורוטי דה רוטשילד, רעננה (2013)
אדם ונוף המוזיאון הפתוח גן התעשייה עומר, עומר (2013)
בהשראת התנ"ך בית גבריאל בכנרת (2013)
Israel: Land and Identity, Artworks from the Levin Collection, Jerusalem Roe Green Gallery, קליבנלנד, אוהיו, ארצות-הברית (2015)
גברים ונשים מאוסף המוזיאון מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם (2016)
פרסים ומלגות

פרס הרמן שטרוק (1958)
מלגת השתלמות מחוץ לישראל, קרן נורמן (קרן התרבות אמריקה-ישראל) (1964)
מלגת קרן שרת באוניברסיטה העברית בירושלים (1968)
הערות שוליים

1 2  שמואל בונה, באתר מרכז מידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים
↑  על שמואל בונה, באתר http://www.bonnehshmuel.com/
↑  חיים גרוסמן, בבלוג הספרנים
↑  ציורי התנ"ך, שמואל בונה, באתר הפלמח
↑  ארץ לחם וכרמים, שמואל בונה, באתר הפלמ"ח
↑  “מארץ קדם ועד חוף ים” תערוכת יחיד חדשה – שמואל בונה
↑  מגלים אוצרות // לימור אלפרן זרד
↑   עוזי צור, אוסף שמואל ותמרה גבעון השתבח עם השנים, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2014
↑  תערוכה חדשה: ציור נאיבי בבית התפוצות
↑  גברים ונשים באמנות, באתר מוזיאון בר-דוד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271333  NLI: 987007258842005171  ISNI: 0000 0000 7008 2073  LCCN: no00012599  RKD: 121398  SUDOC: 254691404  ULAN: 500486488  VIAF: 97689603   WorldCat (עם VIAF): 97689603
מבחן מנטו

תבחין מנטו (באנגלית: Mantoux test) הוא מבחן עורי לזיהוי הדבקה בחיידק השחפת. מבחן זה קרוי גם "תבחין טוברקולין", וכן מבחן PPD. במבחן זה מוזרקת כמות קטנה של חלבונים מהחיידק לתוך שכבת העור של המטופלים.