stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אינדיאן קי
היסטוריה

מחקרים ארכאולוגים שנערכו באי גילו כי האי היה מיושב על ידי אינדיאנים אלפי שנים קודם לגלוי האיים על ידי הספרדים, במאה ה-16.
בשנת 1733 נחתו בחופי האי ניצולי הספינות הטרופות של צי האוצר הספרדי שנטרף בסופת הוריקן עזה. הניצולים היו המתיישבים האירופאים הראשונים שהגיע אל האי.
בראשית המאה ה-18 שימש האי כבסיס לדיגים מקובה ואיי הבהאמס. צוותי הדייגים התגוררו באי מספר חודשים בצריפים מדי שנה ושנה אולם לא הוקם יישוב קבע באי. בשנת 1824, כשנתיים לאחר שהשליטה בפלורידה בכלל ובאיים בפרט הועברה מספרד לארצות הברית, התיישבו באי שני גברים מקי וסט (ג'שואה אפלבי, ועובדו, אדם בשם סניידר) שהקימו באי חנות עבור תושבי איי הקיז העליונים. ההתיישבות גדלה, ובשנת 1829 מנתה כעשרים מתיישבים, בהם 12 נשים. מרבית תושבי האי התפרנסו מהנצלת סחורות של ספינות שטבעו בסערות הרבות.
בשנת 1830 הגיע אל האי ג'ייקוס האוסמן, שהתפרנס מהנצלת סחורות מספינות שניטרפו. האוסמן רכש את מרבית שטח האי והחל לבנות במקום מבנים עבור מתיישבים. עם גידולו של היישוב באי, הוקם באי בשנת 1832 בית מכס ובשנת 1840 סניף דואר. גידולו המהיר של היישוב, והסכסוכים עם תושבי קי וסט (אשר התפרנסו אף הם מהנצלת סחורות ונפגעו מהתחרות), הביאו את האוסמן, בשנת 1836 לשכנע את בית המחוקקים של טריטוריית פלורידה להפריד את איי הקיז העליונים ממחוז מיאמי-דייד ולהפוך אותם למחוז נפרד (מחוז דייד) שבירתו ממוקמת על האי.
בשל מלחמת הסמינולים השנייה בשנת 1835 ובשל טבח ניו ריוור בשנת 1836 נמלטו תושבי הקיז הלבנים מכל האיים למעט מקי וסט ואינדיאן קי. תושבי האי החזיקו על האי שישה תותחים וכלי נשק רבים, ולכן החליטו להישאר ולהתגונן.
ב-7 באוגוסט 1840 תקפו כ-100 לוחמים אינדיאנים במפתיע את האי. מרבית התושבים הצליחו להימלט ברגע האחרון, למעט 13 ממגיני האי שנהרגו, ובהם ד"ר הנרי פריין שכיהן כקונסול ארצות הברית במקסיקו. חיילי צי ארצות הברית ניסו לתקוף את האינדיאנים שעל האי מבסיס הצי הסמוך בטי טייבל קי, אולם האינדיאנים התגוננו באמצעות תותחי המתיישבים שעל האי, והמלחים נסוגו.
האינדיאנים בזזו את מבני המתיישבים, ושרפו אותם, ולאחר מכן עזבו את האי.
עם תום המלחמה שבו מספר מתיישבים אל האי (כפי שניתן ללמוד ממפקד האוכלוסין משנת 1850) ובמהלך מלחמת הסמינולים השלישית הוצבו חיילי הצי להגן על שתי המשפחות שנותרו בו. האי ננטש בשנית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אולם יושב בתום המלחמה. תושבי האי התפרנסו בעיקר מגידול פירות טרופיים ובננות, ובאי הוקם מגדלור.
בראשית המאה ה-20 ננטש האי והוריקן יום העבודה של שנת 1935 הרס את שרידי המבנים שעליו.
בשנת 1971 נרכש האי על ידי מדינת פלורידה שהפכה אותו לפארק היסטורי מדינתי.
מבצע אל-אנפאל

מבצע אל-אנפאל (בערבית: حملة الأنفال; תעתיק מדויק: חמלת אל-אנפאל) היה מבצע צבאי, שהובילה ממשלת הבעת' העיראקית בשלהי מלחמת איראן–עיראק, בין השנים 1986–1989, נגד הכורדים בצפון המדינה. למבצע היו שתי מטרות מרכזיות: האחת, דיכוי קבוצות המורדים הכורדים ושאיפתם לביסוס אוטונומיה לאומית כורדית. השנייה, המשך תהליך שיערוב האוכלוסייה שהחל ממשל הבעת' עוד באמצע שנות ה-70. מי שהיה אמון על ניהול המבצע היה עלי חסן אל-מג'יד, זאת בהוראת בן דודו, נשיא עיראק סדאם חוסיין. במהלך הלחימה, ועל רקע השימוש הנרחב שעשה בנשק כימי, קיבל אל-מג'יד את הכינוי "עלי הכימי". שם הקוד שניתן למבצע, "אל-אנפאל" (מילולית: השלל) מקורו בסורת אל-אנפאל הסורה השמינית בקוראן, העוסקת בדיני חלוקת שלל במלחמה והוא מספק מעין "בסיס מוסרי-חוקי" לצעדים שנקטו על-ידי המשטר. המבצע כלל שימוש נרחב בנשק כימי, הפצצות ארטילריות, לוחמת גרילה בהרים ושינוע של קהילות כורדיות שלמות למחנות ריכוז שנבנו על-ידי המשטר. תושבים כורדים רבים גורשו מבתיהם במהלך הלחימה, רבים נוספים נהרגו, ביניהם מורדים כורדים, וכן עשרות אלפי אזרחים בהם נשים וילדים. מספר מדויק של ההרוגים אינו בנמצא אך לפי הערכות שונות מספרם נע בין 150,000–200,000. נוסף אליהם ניתן למנות 100,000 נעדרים. המבצע מהווה מרכיב חשוב בזיכרון הקולקטיבי ובזהות הכורדית בעיראק, וגורמים שונים משורות הכורדים בעיראק פעלו משך שנים לקבל הכרה במבצע כרצח עם שביצע בהם המשטר. לימים הכירו נורווגיה, דרום קוריאה ובריטניה באירועים כרצח עם.
הגורמים למבצע

במשך שנים התנהל בין איראן לעיראק סכסוך על חלוקת משאבי הטבע והגבולות החוצצים ביניהן. סכסוך זה ביסס את התמיכה והחסות האיראנית במורדים הכורדים בעיראק. בשנת 1975 הסתיים הסכסוך משחתמו שתי המדינות על הסכם שלום. אחד התנאים שהציבה עיראק לחתימת ההסכם היה התחייבות איראנית לסיום התמיכה בכורדים. ואכן כך היה: בתוך 48 שעות מרגע חתימת ההסכם, חזרה בה איראן בהצהרה פומבית מהתמיכה בכורדים, דבר שהותיר את האחרונים מוחלשים וחסרי חסות. באותה השנה, קמה בדמשק מפלגה כורדית חדשה – PUK (האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן), שהיוותה בתחילת דרכה איום אסטרטגי עבור מפלגת ה-KDP (המפלגה הדמוקרטית הכורדית) הוותיקה בניסיונה ליצור מכנה משותף כורדי רחב.
מלחמת איראן–עיראק ב-1980 זימנה שינוי ביחסים בין השתיים, כאשר כחלק מחיפוש אחר תמיכה מגורמים חיצוניים, כרתה ה-PUK ברית עם איראן, וזו הצליחה לתווך בינה לבין ה-KDP. עבור הממשל העיראקי ניצחון איראני במלחמה נתפס כאיום קיומי. לפיכך נצטייר גידול האוכלוסין הכורדי, כמו גם היתכנותה של ברית משולשת PUK-KDP-איראן כאיום מרכזי, וכורדיסטן העיראקית נתפסה כ"עקב אכילס" של ההגנה הצבאית. הממשל גיבש מהלך נגד בדמות "מבצע טיהור". המבצע נועד לנקות את עיראק מאוכלוסייה כורדית ולהמשיך את תהליך השיערוב שהחל המשטר בשנות ה-70, ובמסגרתו שונעה אוכלוסייה ערבית לאזורים עשירים במשאבי טבע, ונבנו שכונות מגורים ערביות על-ידי המשטר. ב-29 במרץ 1987 פרסם סדאם חוסיין את צו 160 של מועצת הפיקוד המהפכנית, שהורה על מינוי בן דודו, עלי חסן אל-מג'יד, למפקד הלשכה הצפונית של הבעת' והפקיד בידיו את הובלת מבצע הטיהור.
אסטרטגיית הלחימה

אסטרטגיית הלחימה שגובשה ומומשה במהרה, נועדה למלא אחר מטרות הממשל בדבר דיכוי המורדים ורוח המרד הכורדית, כמו גם להמשיך את תהליך השיערוב שהחל המשטר בשנות ה-70. תהליך זה כלל פינוי תושבים כורדים שחיו באזורים עשירי במשאבי טבע, למשל ח'אנקין או כירכוכ לעבר דרום המדינה, ושינוע של אוכלוסייה ערבית לאזורים אלו במקומם. זאת מתוך ניסיון ליצור חברה עיראקית הומוגנית, ללא כורדים. גם במסע הדיכוי של 1986 פעל המשטר באופן דומה, כאשר האסטרטגיה שגובשה כללה שני היבטים מרכזיים: זריעת הרס באזורי אספקת המזון והמחסה של תושבי הצפון הכורדים, במטרה להפוך את כפריהם לכאלה שאינם ראויים למחיה או מאפשרים אותה. וכן, פגיעה במורדים הכורדים ובמשפחותיהם.
עד הקיץ של 1987 הצליחו כוחות הבעת' להחריב את מרבית הכפרים ששכנו בשפלה, ליד דרכים מרכזיות וסביב עיירות בשליטת הממשל. עם זאת, הם עדיין התקשו בהגעה לכפרים שבעמקים הגבוהים יותר, ולפיכך הכריז הממשל על אזורים אלו כ"אסורים", ומנע כל כניסה ויציאה מהם ואליהם. מטרת הכרזה זו הייתה הרעבת תושבי הכפרים, כמו גם אילוצם לעזוב את השטח בשל ההתקפות האוויריות שהתרחשו על בסיס יומיומי. אולם, פעולות אלו כשלו בהשגת מטרתן והאוכלוסייה המקומית למדה להתאים את אופי מחייתה לתנאים החדשים – לחיות הרחק מבתיה, לעבוד את האדמה ביום ולישון במערות בלילה.
לאור זאת, ניסה הממשל לנקוט באפיק פעולה נוסף, ובאוקטובר 1987 נערך מפקד אוכלוסין בעיראק. הצו הממשלתי קבע כי כורדים שלא ייקחו חלק במפקד לא יהיו עוד אזרחים עיראקים. עבור אלה שעדיין חיו באזורים "האסורים" הדרך היחידה להשתתף במפקד הייתה לרשום את עצמם ב"מוג'מעאת", מעין מחנות עקורים או עיירות שיתופיות שבהן שוכנו אלה שהורחקו מכפריהם במהלך מבצעי הרס קודמים. פגיעה במורדים ובמשפחותיהם התקיימה באמצעות לוחמת גרילה בכפרים ומתקפות נרחבות של ארטילריה ונשק כימי שהתעצמו עם התפתחות המערכה. החומרים הכימיים, ביניהם גז חרדל וגז עצבים, הושלכו באמצעות פצצות ממטוסים ומסוקים של חיל האוויר העיראקי והוביל להריגתם של כורדים רבים. לאחר הריגת התושבים נבזזו הכפרים ונהרסו על-ידי כוחות הצבא ועל-ידי הג'חש; יחידות כורדים שהוקמו על-ידי המשטר העיראקי בשנות ה-40 במהלך מרד בארזאני, ועם השנים הפכו למשתפי פעולה עיקריים עם המשטר בפעולותיו נגד האוכלוסייה הכורדית. במהלך מבצע אל-אנפאל שיחקו הג'חש תפקיד כפול בלחימה; מחד, הובילו את הממשל לכפרים כורדיים חדשים וסיפקו לו אמל"ח, כך יכלו להתחמק מלחימה בחזית המלחמה מול איראן, וכן זכו בשלל האוכלוסייה שנרצחה. מנגד היו ג'וחוש שהפסיקו את שיתוף הפעולה עם הבעת', לקחו חלק במאבק נגד המשטר וסייעו בהצלת חיי כורדים רבים. התושבים ששרדו חיפשו מחסה וסיוע, אולם המשטר לא פסח גם עליהם; הם חולקו לקבוצות לפי גיל ומין, ועוכבו בבית מעצר של מנהלת הביטחון הכללי. הגברים נלקחו במשאיות, ומאז הוגדרו כנעדרים וככל הנראה הוצאו להורג. נשים וילדים ששרדו הושלכו על גדות נהר, והושארו לנפשן. פעולות אלו יבססו עצמן כדפוס נפוץ במהלך השנה שלאחר מכן. בסך הכל הרסו הכוחות שפעלו תחת אל-מג'יד 703 כפרים במהלך שנת 1987, ו-4000 לערך במהלך המבצע כולו. תושבי הכפרים עברו לאזורים בשליטת הפשמרגה או הועברו למתחמים ממשלתיים בצפון עיראק ובמרכזה. המעבר לאזורים בשליטת פשמרגה אפשר למשטר לתרץ את צעדיו מאוחר יותר, כניסיון להתגונן מפני היווצרות בסיס לגיוס כורדים נוספים לפשמרגה.
שלבי המבצע

נהוג לחלק את המבצע לשמונה שלבים, כשכל שלב מציב כמטרה מעוז כורדי אחר בצפון המדינה.
שלבי המבצע > השלב הראשון

הפגיעות באביב 1988: הפעם הראשונה שהמונח "אנפאל" היה בשימוש רשמי על-ידי הצבא העיראקי ועל-ידי מפלגת הבעת' היה במהלך המערכה הצבאית שהחלה ב-23 בפברואר 1988. המערכה כללה מתקפה על כפרי עמק ג'לפי בהרי דרום-מזרח כורדיסטן העיראקית, שהיו מעוזים חשובים של PUK. האזור הוגדר כ"שטח אסור" על-ידי ממשלת עיראק ותושביו היו רגילים להפצצה קבועה הן על-ידי כוחות רגליים והן על-ידי ארטילריה. מפלגת הבעת' הפעילה כוחות קרקעיים, חיל אוויר, את משמר הרפובליקה וכלי נשק כימיים כדי להטיל מצור על הכפרים. דבר זה הוביל לתנועת פליטים לאזור סולימאניה ולאיראן, ולמותם של מאות פשמרגה ואזרחים.
שלבי המבצע > השלב הראשון > המתקפה על חלבג'ה

זמן קצר לאחר מכן תקפו חיילים עיראקים את העיירה חלבג'ה בנשק כימי. חלבג'ה היא עיירה הקרובה לגבול איראן וזמן רב הייתה מעוז של פשמרגה של PUK. הכוחות העיראקיים שמו להם את האזור כמטרה ב-1987, כאשר הלחימה ביטאה בעיניהם מעין נקמה על תמיכת אזרחי האזור בפשמרגה. חשיבותו האסטרטגית של האזור התבססה בעיקר על קרבתו לאגם דרבנדיח'אן, שהיה מקור משמעותי לאספקת המים לבגדאד. ב-13 במרץ ניסו האיראנים לכבוש את האזור, ואילו ב-16 במרץ פתח המשטר העיראקי גם הוא בתקיפות אוויריות והפצצות כימיות במטרה להשיג את השליטה באזור. בין 4000–7000 קורבנות נהרגו במהלך התקיפה על חלבג'ה. ארגוני זכויות האדם מחזיקים בשמות של כ־3,200 הרוגים נכון להיום. הניצולים העוברו לאיראן, שם טופלו בזריקות אטרופין. חלבג'ה הושארה תחת שליטה איראנית דה פקטו, ונלקחה על-ידי העיראקים רק בשלבים מאוחרים יותר של המבצע. חשיבות ההפצצה בחלבג'ה טמונה בין היתר בכך שמשכה את תשומת הלב הבינלאומית ואת הסיקור התקשורתי אל אזור האסון. מתקפה זו נתפסה כמהלך חריג במבצע, שכן, היא הייתה המתקפה הכימית ההרסנית ביותר עד אז, נתקיימה במהלכה פגיעה מאסיבית באוכלוסייה אזרחית ונזרע הרס רב כל כך, עד כי יש הטוענים שהיא עשויה להיחשב כפשע נגד האנושות. נוסף על כך היא כוונה לעיר. במקור, התמקדו תוכניות אל-אנפאל בפגיעה באוכלוסייה הכפרית, מה שלא תאם את ההפצצה בחלבג'ה. לאור האמור, יש הסבורים כי ההתייחסות למתקפה על חלבג'ה צריכה להיעשות בנפרד מההתייחסות ליתר המבצע, כפעולה עצמאית.
שלבי המבצע > השלב השני

שלב קצר יותר מקודמו, התנהל בין 22 במרץ לבין 1 באפריל 1988. בשלב זה המשטר התמקד במחוז קארא דאג ולא פגע באזרחים שברחו, כך רבים מהם מצאו מקלט זמני באזור סולימאניה ובכפרים לצידי הדרכים המהירות. אלו שברחו לסולימאניה הצליחו להינצל ברובם, אך אלו שברחו ליתר הכפרים נחשפו על-ידי המשטר.
שלבי המבצע > השלב השלישי

שלב זה התקיים בין 7 לבין 20 באפריל 1988, והתמקד במחוז גרמיאן, שהיה מעוז השליטה של ה-PUK. שני מאפיינים ייחדו את הלחימה בשלב זה מהאחרים; האחד הוא המעורבות המוגברת של האזרחים בהגנה על הכפר. אחד מתושבי קאני קאדר ששרד את התופת תיאר: "הפשמרגה ציוו על כל משפחה לקנות נשק [...] זה היה כמו חוק והתושבים הסכימו עם זה כיוון שזה היה נראה להם הכרחי. האזרחים החמושים הצטרפו לפשמרגה בהגנה על הכפרים".
אף על פי שהתמיכה המקומית הייתה נרחבת, לא היה בה כדי לבלום את המשטר, דבר שגרם לאזרחים לחשוב שאין טעם להמשיך להתעקש. המונים הועברו למחנות הריכוז, וחלק משמעותי מתוכם עבר מבחירה; מתוך תמימות ואמונה בדברי המשטר, ובגלל החנינה שהובטחה לאותם אלו שיעברו למחנות. המאפיין הייחודי השני היה שנוסף על הרג הגברים, הרג המשטר גם נשים וילדים. ייתכן כי הסיבה לכך הוא חשש הבעת' מתמיכת יושבי אזור זה ביצירת צבא פשמרגה - שהרי מבין כל האזורים שנתקפו עד אז, רק כאן ניכר שיתוף פעולה ממשי בין האזרחים לבין הפשמרגה.
שלבי המבצע > השלב הרביעי

התקיים בין 3 לבין 8 במאי 1988. האזור בו התמקד המשטר בשלב זה היה נהר הזאבּ הקטן שהצבא מיהר לכבוש מחשש מהשתלטות איראן על מפרץ אל-פאו שממוקם בדרום-מזרח עיראק. כיבוש האזור על-ידי הצבא היה קשה, דבר שניכר בנזקים באזורים המיושבים סביב הזאב. האזרחים שחיו באזור ברחו לאזורים הסמוכים.
שלבי המבצע > השלבים החמישי-השביעי

התקיימו בין 15 במאי לבין 16 באוגוסט 1988 והתמקדו באזור הרי ראוואנדוז, שקלאווה ובעמק באליסאן, שבאותה תקופה היו מאוכלסים בדלילות יחסית. לפיכך מטרתו המרכזית של המשטר לא הייתה לשנע אזרחים למחנות, אלא דווקא לדחוק בפשמרגה להגיע לחלקו הצפוני של האזור, שם יהיו לוחמים בשליטת הצבא הממשלתי, וכך האזור יתרוקן לחלוטין. הדלילות ביישוב הכורדי באזור נבעה בין היתר מצעדים שנקט המשטר נגד כורדים באזור עוד בטרם 1980, כחלק מתהליך השערוב. התמיכה שקיבלו הפשמרגה מהאוכלוסייה מהקומית חיזקה את מעמדם והם לא היו מוטרדים לגבי ביטחון האזרחים כמו בשלבים שקדמו לכך. לאור הלחימה הכורדית העיקשת באזורים אלו התקשה המשטר בתקיפה ובהשגת שליטה מחודשת עליהם, והוא נאלץ לתקוף פעמיים לפני שנראו תוצאות בשטח. זו הסיבה שחלק זה בלחימה נתפס כשני שלבים נפרדים – שישי ושביעי. האיראנים ביקשו לסיים את המלחמה, אולם זה נגד את בריתם עם ה-KDP וה-PUK לפיה אין על צד אחד לעצור את הלחימה מבלי הסכמה של האחרים.
שלבי המבצע > השלב השמיני

התקיים לאחר הסכם הפסקת האש בין איראן ועיראק. שלב זה התמקד באזור של בהדינאן שנמצא בגבולה הצפוני של עיראק. מאחר שהמלחמה בין איראן לעיראק כבר הסתיימה באותה עת, הצבא נשלח לכבוש שטחים. מה שבידל את שלב זה מקודמיו היה שניתנה לתושבי המקומות הנכבשים האפשרות לחתום על הסכם שלום, בו הם מתחייבים לא לאפשר לפשמרגה להיכנס לכפריהם, מהלך שבזכותו ניצלו כפרים רבים מהרס. עם זאת, הסכמים אלו לא כללו אזורים בשליטת KDP, בהם היו פשמרגה חמושים רבים.
למעלה מ-200,000 כוחות נשלחו על-ידי אל-מג'יד ללחום באזורים אלו (אזורי KDP שלא נכללו בהסכמים), במטרה ללחום במקומות רבים במקביל. אסטרטגיה זו הובילה להיווצרות גל פליטים רחב. גם במקרה זה, בדומה לגל הפליטים שנוצר לאחר המתקפה בחלבג'ה התעניינה שוב התקשורת הבינלאומית בסיקור האירוע.
תוצאות המבצע

במהלך המבצע הותקפו ונהרסו 4000 כפרים כורדים לערך, כ-100,000 אזרחים כורדים מוגדרים עד היום כנעדרים ובין 150,000–200,000 כורדים נהרגו. הגזים הרעילים שבהם נעשה שימוש וביניהם גז חרדל, גז עצבים מסוג GB טבון או סארין, הוסיפו לפגוע בתנאי המחיה ובצאצאים הכורדים גם שנים לאחר מכן. ממחקר שערכה פרופ' כריסטין גוסדן, גנטיקאית מאוניברסיטת ליברפול שחקרה את ההשפעות הביולוגיות של ההפצצה בחלבג'ה עולה כי גם עשור לאחר האסון, נותרו בעיות נשימה, בעיות עיניים, מחלות עור, בעיות נוירו-פסיכיאטריות, סרטן, הפרעות מולדות, אי פוריות, הפלות, ולידות שקטות, אצל הניצולים וצאצאיהם.
שם המבצע

מקורו של שם הקוד שניתן למבצע על-ידי ממשלת הבעת' – "אל-אנפאל" – בסורה השמינית בקוראן, סורת "אל-אנפאל" (מילולית: השלל), העוסקת בדיני חלוקת השלל לאחר קרב בדר בשנת 624. הפרק הקוראני מסביר כי מוסלמים יכולים לקחת נכסים וטובין של כופרים, לאחר רציחתם. בכך, השם שנבחר למעשה נותן מעין משנה תוקף מוסרי-חוקי לצעדים שננקטו נגד הכורדים כמו גם ללקיחת שללם על-ידי הממשל במהלך המבצע.
הנצחה

לאור חשיבותו של מבצע אל-אנפאל בזיכרון הקולקטיבי הכורדי, ולאחר הצלחת המרד הכורדי ב-1991 והיווצרות החבל הכורדי האוטונומי בצפון עיראק בעקבות כך, הפך בניין "אמנה סוראקה" (מילולית: הכלא האדום) שנבנה עם עליית סדאם חוסיין לשלטון ושימש כמרכז מעצר של הבעת', למוזיאון ואתר הנצחה כורדי. בתקופת הבעת' היווה הבניין מרכז פעילות של כוחות הביטחון העיראקיים. הוא שימש למעצר אויבי המדינה העיראקית, ואותם אלו שהובאו למקום הזה היו נתונים לעינויים.
כיום, מבקרים במוזיאון יכולים לסייר במתחם הכולל גלריה לאמנות, קולנוע, ארכיון ואולם פעילויות בנוסף לאולמות המנציחים את רצח העם באנפאל ומכילים אוספי בגדים, שטיחים כורדיים, ופריטים תרבותיים נוספים. בגלגולו החדש כאנדרטה כורדית לאומית, משרת "אמנה סוראקה" עיצוב של טריטוריה לאומית ומסייע ביצירת אומה כורדית דרך קשר לשורשים אתניים משותפים וטרגדיה לאומית משותפת – מבצע אל-אנפאל. כיום המוזיאון נתמך במשאבים מהאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן (PUK) כמו כן, ה-KRG קבע יום זיכרון כורדי לאומי לקורבנות מבצע אל-אנפאל ב-14 באפריל בכל שנה.
הכרה בינלאומית

לפרטים המלאים על מבצע אל-אנפאל ועל השימוש בנשק כימי לקח זמן להגיע ליתר העולם. עשרים ניסיונות מוקדמים לחקור את השימוש בנשק כימי סוכלו במידה רבה על-ידי ממשלות עיראק וטורקיה. בשטחי שתי המדינות חיו קהילות כורדיות שנאבקו למען שחרור לאומי, והמתקפות הכימיות היוו פתרון נוח להשתקתן. האו"ם התבקש על-ידי 13 מדינות לחקור את ההאשמות, אך סירובן של טורקיה ועיראק לציית לא איפשרו להמשיך גם בחקירות אלו.
כיום מתנהל דיון לגבי כוונת השלטון מאחורי מבצע אל-אנפאל, ולגבי הגדרתו כרצח עם. יש הסבורים כי צעדי השלטון היו רק ניסיון להתגונן מתוך חשש להפסיד לאיראן תחת היווצרות ברית איראן-KDP - PUK כך גם המשטר עצמו, כפי שהשתמע ממשפטו של סדאם חוסיין ב-2003, הסביר כי מעשיו נועדו לשם התגוננות, ובוצעו נגד אוכלוסייה כורדית לוחמת, ונגד חיילים איראנים בלבד בעוד שאזרחים לא סומנו כמטרות. את המתקפה על חלבג'ה הציג המשטר כמהלך שנועד לפגוע בחיילים האיראניים בלבד. מנגד יש הסבורים לאור כל העדויות על אלימות מסיבית נגד אוכלוסייה אזרחית, שימוש נרחב בנשק כימי, והתנכלות לקבוצה זו, שלדבריהם נעשתה על רקע אתני, מוכיחה כי על אירועי אל-אנפאל להיות מוגדרים כרצח עם. נורווגיה, בריטניה ודרום קוריאה הכירו במבצע כרצח עם. ארצות הברית, לעומת זאת, סירבה ועודנה מסרבת, להאמין לשימוש העיראקי בנשק כימי וטענה כי אין שום ראיות המצביעות על כך שאיראן אינה אחראית, או לפחות אחראית במשותף להתקפות. בתגובה לפנייתו של מסעוד בארזאני לאו"ם למנוע תקיפות כימיות נוספות, קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 620 ב-26 באוגוסט 1988 שגינתה את השימוש בנשק כימי.
ראו גם

מלחמת איראן–עיראק
עלי חסן אל-מג'יד
כורדיסטן העיראקית
אלינור, דוכסית אקוויטניה

פסל עמוד בדמות מלכה חסודה בקתדרלת שארטר, שעוצב בהשראתה של אלינור
אלינור מאקוויטניה (בצרפתית: Aliénor d'Aquitaine; ‏1122 – 1 באפריל 1204) הייתה אשת לואי השביעי, מלך צרפת, אשת הנרי השני, מלך אנגליה ואמם של שלושה ממלכי אנגליה. מעמדה כשליטת דוכסות אקוויטניה, הפך אותה לאחת הנשים העשירות ורבות העוצמה של זמנה, והיא אף יצאה בראש כח צבאי למסע צלב.
אלינור הייתה בתו הבכורה של גיום העשירי, דוכס אקוויטניה, ונכדתו של גיום התשיעי, דוכס אקוויטניה, שהיה משורר ופטרונם של הטרובדורים. אל חצרו, שבעיר בורדו, הגיעו טובי האנשים המחוננים והשנונים שבדרום מערב צרפת. אלינור זכתה לחינוך ברוח האומנויות וחופש המחשבה ששררו בחצרה של דוכסות אקוויטניה, והמשיכה את הקו של סבה ואביה בפורסה את חסותה על התרבות הטרובדורית.
ילדותה

אלינור התייתמה מהוריה ב-1137 ולאחר מותו של אחיה התינוק נותרה לבדה לרשת את דוכסות אקוויטניה, מחוז עשיר וגדול בצרפת. בזכות ירושה זו היא הפכה לאישה העשירה ביותר באירופה, בגיל 15 בלבד. אלינור זכתה להשכלה רחבה, ידעה לדבר ולקרוא בלטינית, והייתה בקיאה במוזיקה ובספרות. היא נהנתה גם מפעילות פיזית של רכיבה, ציד, ירי בחץ וקשת ואילוף בזים.
לפני מות הוריה השיא אותה אביה ללואי ה-7, נסיך הכתר של צרפת והמיועד למלוכה. עם זאת, מעמדה של דוכסות אקוויטניה מול בית המלוכה אפשר לגיום העשירי להותיר את נחלות דוכסות אקוויטניה בידיה של בתו, אלינור, ולמנוע את העברתן לבעלה. דוכסות אקוויטניה הייתה עצומה וגדולה אף מהשטחים שהיו ברשותו של מלך צרפת ועל כן, עם מותו של אביה, הפכה אלינור לחזקה ועשירה בזכות עצמה, ללא תלות כלכלית בבעלה.
נישואיה ללואי ה-7 מלך צרפת

ב-22 ביולי 1137, כאשר הייתה בת 15, הושאה אלינור ללואי, שהיה דופן צרפת. הנישואין, העבירו לצרפת את העיר בורדו, שהייתה חלק מירושתה של אלינור שהשתרעה מנהר הלואר ועד הרי הפירינאים, שטח גדול יותר מאשר כל נחלותיהם של מלכי צרפת. הזוג נישא בפואטייה וקבע את מגוריו בפריז, אולם לפני כן עברו אלינור ולואי ה-7 בנחלותיה של אלינור במהלך מסע הכלולות, על מנת שלואי יעניק למנזרים ולערים זכויות שונות שאותן ביקשה אלינור להעניק לנתיניה. אלינור, על אף נישואיה, נותרה השליטה של דוכסות אקוויטניה בזכות צוואתו של אביה, ודאגה לשמור על מעמדה זה.
עשרה ימים לאחר נישואיהם, נפטר לואי השישי, מלך צרפת ולואי ירש את הכתר כלואי השביעי. חצר המלוכה של אלינור הייתה מפורסמת בתרומתה לשירה ולאמנות הטרובדורים אותם הכירה אלינור מילדותה. היא הפכה לפטרונית של הטרובדורים והעניקה לגברות החצר את החופש לקבוע טקסים ומסורות של אהבה חצרונית וטקסי החיזור של אבירים בבואם לחצרה.
השתתפותה במסע הצלב השני

ב-1147, לאחר שנולדה בתם הבכורה, מארי משמפניה, נענתה אלינור לקריאתו של ברנאר מקלרבו לצאת למסע הצלב השני. אלינור, כשליטת אקוויטניה יצאה בראש אבירי אקוויטניה, ולואי השביעי הנהיג את האבירים הצרפתים למסע הצלב השני.
במסעו לארץ הקודש דרך אסיה הקטנה סבל המחנה הצרפתי מהתקפות סלג'וקיות בלתי פוסקות, והמחנה הגרמני המקביל הושמד.
במעבר בהרי קדמוס הובילה אלינור את הכוח החלוץ שהורכב מאביריה האקוויטנים, ופיקד עליו הוסאל שלה ג'פרי דה רנקון. לואי פיקד על המאסף. בשלב מסוים התקדם הכוח החלוץ מעבר לתוכניות המסע, ונוצר נתק ניכר בינו ליתר המחנה. הסלג'וקים ניצלו את המצב ותקפו את המחנה. הצרפתים ספגו אבדות רבות, ולואי השביעי נמלט בקושי לאחר שסוסו מת תחתיו. ג'פרי דה רנקון הואשם בהתקדמות החלוץ, והוצע לתלותו, אך לואי החליט לגרשו חזרה לאירופה. רבים בצבא האשימו דווקא את אלינור באסון, מאחר שג'פרי היה וסאל הכפוף לה, וכן משום שעגלות המטען הרבות שהביאה האטו את המאסף ומנעו ממנו לצמצם את הפער שנוצר.
ב-20 בינואר 1148 הגיעו הצרפתים אל העיר אנטליה כשהם סובלים מרעב, מחסור בסוסים ובמזון. במרץ 1148 נטשו לואי ואלינור עם אצילי ממלכתם ואביריהם את שאר המחנה - החיילים הרגלים ועולי הרגל הלא חמושים, עלו על ספינות ביזנטיות והפליגו אל חופי סוריה הצלבניים. רוב הצלבנים שנותרו באנטליה נטבחו על ידי הטורקים או מתו ברעב ובמגפות.
משהגיעו לעיר אנטיוכיה (אנטקיה שבדרום טורקיה של ימינו) בקשה אלינור להישאר שם כדי לעזור לדודה, ריימונד מאנטיוכיה, לכבוש את חבל אדסה (אזור הגבול שבין טורקיה, סוריה ועיראק של ימינו), שנפילתו בידי המוסלמים הייתה העילה העיקרית למסע הצלב השני, ושליטה בו נדרשה על מנת להגן על נוכחות מערבית בארץ הקודש. יש הטוענים כי אלינור וריימונד התקרבו וניהלו שיחות נפש רבות, שגרמו לקנאתו וחשדו של לואי ה-7 ובעקבות זאת הוא החליט לעזוב את המקום. אלינור כעסה וסרבה להמשיך במסע, אולם לואי אילץ אותה לעזוב את ריימונד, והוא נהרג מאוחר יותר בקרב על אדסה. התקרית גרמה לקרע בין אלינור ללואי ה-7.
ב-1148 השתתף לואי השביעי במצור על דמשק, שקודם לכן הייתה בעלת הברית המוסלמית היחידה של הצלבנים, אך ללא הצלחה. מסע הצלב השני הסתיים בכישלון צורב שזעזע את העולם הנוצרי, והזוג המלכותי נאלץ לשוב לאירופה.
ב-1149 חזרו המלך לואי השביעי והמלכה אלינור לצרפת, כאשר נישואיהם אינם יציבים עוד. את המסע הביתה הם עשו בספינות נפרדות ובדרכם עצרו אצל האפיפיור אאוגניוס השלישי, ואלינור הגישה בקשה להשתחרר מנישואיה. לואי סירב והאפיפיור ניסה להשיג שלום בית בין בני הזוג, הבטיח להם מיטת כלולות מפוארת ובכך ניסה לסייע לבני הזוג להביא לעולם את בתם השנייה. עם זאת, מערכת היחסים בין אלינור ולואי ה-7 הסתיימה, וב-1152 הצליחה אלינור להביא את לואי לפנות לאפיפיור בבקשה לבטל את הנישואים. הנישואים בוטלו בעילה טכנית, בגין קרבת דם. ב-21 במרץ 1152 ביטלה מועצת הכנסייה את נישואיהם ואלינור חזרה לנחלותיה בדוכסות אקוויטניה, כאשר על פי החוק שתי בנותיה נשארו להתחנך בחצר המלוכה של לואי ה-7.
נישואיה להנרי השני, מלך אנגליה

ב-18 במאי של אותה שנה, שלושה חודשים לאחר ביטול נישואיה, נישאה אלינור לאנרי רוזן אנז'ו. בעת נישואיהם היה אנרי בן 20, צעיר מאלינור ב-11 שנה. אנרי היה חם מזג כמו אלינור ועשיר בה במידה, ושאיפותיו לכח הביא אותו לפלוש בינואר 1153 לממלכת אנגליה, ולהפוך ב-1154 להנרי השני, מלך אנגליה. שילוב אדמותיהם של אלינור והנרי הפכו את המלוכה האנגלית לחזקה יותר מהמלוכה הצרפתית וגרמה לעוינות בין שתי המדינות.
אלינור ילדה להנרי 8 ילדים, 5 בנים: ויליאם, הנרי, ריצ'רד "לב-ארי", ג'פרי, וג'ון "בלי-ארץ" ו-3 בנות: מתילדה, אלינור וז'ואן. הם יצרו אימפריה מרשימה באמצעות בריתות ומלחמות, ולחלק ממסעות הכיבושים הצטרפה גם אלינור. גם בחצר המלכות של הנרי השני, אלינור המשיכה בניהול חצר מלכות מרשימה ובפטרונות לשירה חצרונית ושירה טרובודורית, ובקידום השיח על מהות האהבה.
מערכת היחסים בין אלינור להנרי ידעו עליות ומורדות, בין היתר בגין מריבות על נחלות בין הנרי ובניו, ומריבות אישיות בין אלינור להנרי בגין המאהבות הרבות שלקח לעצמו, גם בעת שכרעה ללדת. אחת ממאהבותיו של הנרי, רוזמונד, אף ילדה לו שני ילדים. אלינור, בהיותה אישה חזקה וגאה, לא הייתה מוכנה לקבל את בגידותיו הרבות של בעלה והתנהגותו לילדיהם. היא ניצלה את בקשתו של הנרי, שתצא לדוכסות אקוויטניה שתחת שליטתה ותחזיר שם את הסדר על כנו, וב-1169 כאשר הגיעה לנחלותיה, היא החליטה להישאר שם, כשליטה עצמאית על אדמותיה. אלינור הקימה לעצמה חצר מלוכה, שפטה וחילקה זכויות לנתיניה, וב-1170 הכתירה את ריצ'רד "לב-ארי", בנה, כדוכס אקוויטניה.
במהלך השנים 1170–1173 ניהלה אלינור את חצר המלכות באקוויטניה כשם שניהלה את חצר המלכות בצרפת ובאנגליה, כפטרונית אמנות ושירה. היא צירפה אליה את בתה הבכורה מארי מצרפת, ויחד הן כתבו מערך חוקים בן 31 סעיפים המתאר את הדרך האידיאלית והפמיניסטית לחיזור ולניהול קשרי אהבה, המרחיבים את קוד האבירות הנהוג באותה התקופה, בשם "קודקס אהבה". בנוסף קידמה אלינור בתי משפט לאהבה, בהם ישבו גבירות ושפטו גברים המבקשים הכרעה בסוגיות שונות של מערכות היחסים שלהם.
ב-1173 החליטו בניהם של אלינור והנרי למרוד בהנרי ה-2, בעקבות מריבות ירושה. אלינור הצטרפה למרד, אולם הוא נכשל ואלינור נתפסה על ידי הנרי והואשמה בבגידה. בעקבות זאת, הנרי כלא את אלינור, שהייתה כבר בת 50, בארמונו. במשך 15 השנים הבאות נשארה אלינור כלואה על ידי הנרי, כאשר הוא מעביר אותה מארמון לארמון וממצודה למצודה, כאסירתו. המלך הנרי ניסה להשיג גירושים, או להשפיע על אלינור שתפרוש לשארית חייה למנזר, על מנת שלא תהווה איום על שלטונו, אולם הוא לא הצליח בכך. במהלך מאסרה של אלינור מתו שלושה מבניה, יש הטוענים כי אחד מבניה, הנרי הצעיר, ביקש על ערש מותו ב-1176, כי הנרי ישחרר את אלינור, אולם לשווא. ישנן עדויות על פגישה שנערכה עם בתה מתילדה, בעקבות בקשתה של הבת מהנרי ה-2, אולם מלבד זאת, לא קיים תיעוד רב על תקופת מאסרה של אלינור.