מיכאל סרווטוס
נעורים והשכלה

ככל הידוע נולד מיכאל סרווטוס בשנת 1511 (ככל הנראה ב-29 בספטמבר, שהוא יום הקדוש הפטרון שלו) בכפר "וילאנוּאֶבה דה סיחנה", בפרובינציה אואסקה שבספרד, אם כי לא נותרו רישומים המעידים על כך. כמה מקורות מציינים תאריך מוקדם יותר, בהתבסס על טענה מקרית שהושמעה על ידי סרווטוס עצמו כי נולד ב-1509. משפחת אביו הייתה במקור מהכפר הקטן "סרווטו" בחלק האראגונזי של הרי הפירנאים. שם הכפר הוא גם מקור שם המשפחה של סרווטוס. משפחת אמו הייתה מצאצאי משפחת ספורטה האנוסים מאזור מונסון (Monzón). אביו, אנטוניו סרווט, היה נוטריון במנזר המלכותי של סיחנה הסמוכה. לסרווטוס היו שני אחים, האחד היה נוטריון כמו אביו של מיכאל, והשני הוסמך ככומר קתולי.
ב-1524 שלח האב את מיכאל הצעיר לקולג', כנראה באוניברסיטה של סרגוסה או לרידה. בקולג' התגלה כי סרווטוס ניחן בכישרון ללמוד שפות זרות. הוא למד לטינית, יוונית ועברית וקרא את התנ"ך והברית החדשה בשלמותם בשפתם המקורית מתוך כתבי יד שהיו זמינים בעת ההיא. בגיל חמש עשרה החל מיכאל לעבוד בשירותו של נזיר פרנציסקני בשם חואן דה קינטאנה, שהיה מחסידי ארסמוס. ב-1526 החל סרווטוס ללמוד משפטים באוניברסיטת טולוז. בטולוז נחשד כי השתתף בפגישות ובפעילויות חשאיות שארגנו סטודנטים פרוטסטנטים.
בשנת 1529 נלווה סרווטוס לקינטאנה, שהיה אז הכומר המוודה של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וחלק מהפמליה הקיסרית, בסיוריו ברחבי גרמניה ואיטליה. ב-1530 נכח סרווטוס בעת הכתרת הקיסר בבולוניה. הפאר המוגזם שראה בחצר האפיפיור וההכנעה שהפגין הקיסר כלפי האפיפיור דחו אותו והוא החליט לעזוב את קינטאנה.
באוקטובר 1530 ביקר סרווטוס את יוהנס אקולמפדיוס (Johannes Oecolampadius, גרמני שהיה מהוגי הרפורמציה הפרוטסטנטית) בבזל, התגורר בעיר כעשרה חודשים, ולמחייתו התפרנס ככל הנראה כמגיה אצל מוציא לאור מקומי. בתקופה זו התעצבה הגותו התאולוגית ובמקביל לכתיבת ספרו הראשון הוא החל להפיץ את דעותיו. במאי 1531 הוא פגש במרטין בוצר (Martin Bucer) ובפבריציוס קפיטו (Fabricius Capito), הוגי דעות גרמנים מחלוצי הרפורמציה הפרוטסטנטית, בשטרסבורג. חודשיים אחר כך, ביולי 1531, הוא הוציא לאור את הספר "De Trinitatis erroribus libri VII" (שבעה ספרים על הטעויות של השילוש הקדוש). שנה אחר כך, ב-1532, הוא פרסם את "Dialogorum de Trinitate libri ii" (שני ספרי דיאלוגים על השילוש הקדוש) ואת "De Iustitia Regni Christi" (על הצדק של שלטון ישו).
בספרים אלו טען סרווטוס כי האמונה בשילוש הקדוש אינה מבוססת על הכתוב בברית החדשה, כי אם על מה שהצטייר בעיניו כהגות כוזבת של הפילוסופים היוונים. סרווטוס ראה בעיני רוחו את תפקידו כמוביל לשיבה לפשטות ולאותנטיות של הבשורות ושל אבות הנצרות הראשונים. קיימת סברה שסרווטוס קיווה כי הוויתור על הדוגמה של השילוש הקדוש יקל על הניסיון לקרב יהודים ומוסלמים מאמינים ששמרו בקפידה על האמונה באל אחד, לנצרות.
אליבא דסרווטוס, ה"לוגוס" ("דבר האלוהים", מונח נוצרי שמקורו בפילוסופיה היוונית) הקדוש, שהיה ביטוי של האל ולא ישות קדושה נפרדת, הוא שהתחבר לבן אדם, ישו, כאשר רוח האלוהים הפרתה את רחמה של מרים, אם ישו. רק מרגע ההפריה נוצר למעשה הבן. לפיכך הבן אינו נצחי, אלא רק הלוגוס שממנו נוצר. מסיבה זו דחה סרווטוס תמיד את הרעיון שישו הוא "הבן הנצחי של אלוהים", וטען כי היה "בנו של האלוהים הנצחי" בלבד. היו שהשוו תאולוגיה זו, על אף שהייתה מקורית לחלוטין, לאדופטיוניזם ולמודאליזם, שהיו סוגי מינות נוצרית קדומים. בהשפעת לחץ כבד שהפעילו עליו הן קתולים והן פרוטסטנטים, תיקן סרווטוס הסבר זה במידת מה בספרו השני "דיאלוגים", ועל פיו הלוגוס גובל בישו. דעה זו הייתה זהה כמעט לחלוטין לדעה שהייתה מקובלת לפני ועידת ניקיאה. בכל זאת הואשם סרווטוס במינות בשל התעקשותו על שלילת הדוגמה של השילוש והייחודיות של כל אחת משלוש הישויות האלוהיות המצויות באל אחד.
הוא נטל לעצמו את הכינוי "מישל דה וילנב" (Michel de Villeneuve – תרגום לצרפתית של מיגל מווילאנואבה), במטרה להתחמק ממשפט הכנסייה בשל ספרי התאולוגיה שפרסם. הוא למד בקולז' קאלווי בפריז ב-1533. לאחר הפוגה חזר לפריז על מנת ללמוד רפואה ב-1536. בין מוריו היו סילביוס, ז'אן פרנל, וגנטה (Guinter), ששיבח אותו ואת וסאליוס כעוזרים המוכשרים ביותר שהיו לו בביצוע ניתוחים במעבדה. במקביל ללימודי הרפואה פרסם סרווטוס ב-1537 את הספר Syruporum universa ratio ("מידת המרקחת"), העוסק ברפואה, באנטומיה ובבוטניקה, וב-1538 פרסם ספר על אסטרולוגיה, ובו טען כי הכוכבים משפיעים על בריאות האדם.