בנימין מנשה לוין
קורות חייו

נולד בשנת ה'תרל"ט באחוזת אביו שהייתה קרויה על שמו "אחוזת רבי מאיר", על-יד העיירה הרדזץ, במחוז רוגצ'וב שבפלך מוגילב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית. אביו היה מחשובי חסידי ליובאוויטש, אדם עשיר ותקיף. בגיל חמש התייתם מאביו וגדל אצל אחיו, רבי שמעון יוסף הצדיק, שהיה מתנהג בקדושה רבה וכמעט שלא היה מדבר דיבורי חול, ובלילות היה עורך תיקון חצות בבכי רב. כמו כן היה עוסק רבות במעשי צדקה, ושיתף בהם את אחיו הצעיר, בנימין מנשה. בנימין מנשה הושפע הרבה מאחיו זה בשנים אלו.
כשהיה בנימין מנשה בן אחת עשרה מת גם אחיו, ומאז נכנס ללמוד בישיבה. הוא למד בישיבות קטנות שונות: בהרדזץ, ז'לובין, רוגצ'וב ובוברויסק, בה הושפע רבות מהרב רפאל שפירא, שעבר לימים לחדש את ישיבת וולוז'ין. בשנת ה'תרנ"ה עבר בנימין מנשה ללמוד בישיבה הגדולה בטלז, אחרי מאמצי שכנוע רבים כלפי אמו. בשובו מהישיבה עסק בשירות צבאי קצר בין החומות בקובנה, והשתחרר כעבור חצי שנה.
לאחר שחרורו מהצבא חזר לבוברויסק, וגילה שהרב רפאל שפירא כבר עקר ממנה. במקומו, נקשר בקשר אמיץ לחוקר והסופר ר' שמואל אלכסנדרוב, שהמריצו לגמור ללמוד את התלמוד, ולעסוק גם במחשבת ישראל. על פי הדרכתו למד בתחילה את ספר הכוזרי ופירושי האברבנאל לתורה, ואחרי שרכש ידיעות רבות בספרים אלו, למד בהבנה מעמיקה את המורה נבוכים של הרמב"ם. כמו כן לא משו משולחנו ספרי ההיסטוריה של צבי גרץ וזאב יעבץ. באותם הימים ששהה בקרבת ר' שמואל אלכסנדרוב, מעיד ר' אלכסנדרוב כי נתן לבנימין מנשה לוין להעתיק את מכתבי הרב קוק שנשלחו אליו, מאחר שהיו בעלי משמעות רבה. מכתבים מקוריים אלו נשרפו באחת השרפות שפקדה (כנראה במזיד) את ביתו של הרב אלכסנדרוב, ועל כך שמח הרב אלכסנדרוב שלפחות העתקים ממכתבי הרב קוק נשארו. הרב צבי יהודה קוק כותב בהקדמה לספר אגרות הראי"ה שיש למכתבים אלו חשיבות רבה. מכתבים אלו הגיעו לארץ בתוך ספריו וכליו של בנימין מנשה לוין, אולם עם השנים נעלמו.
במהלך שנים אלו החלו להציע לו הצעות שידוכין, וכדי שלא יפריעוהו עבר ללמוד בבית כנסת שקט, שאיפשר לו ללמוד בהתמדה רבה, עד שנפל למשכב מרוב מאמץ ובהמלצת רופא עבר לעיירת הנופש דובלן שעל שפת הים הבלטי על יד ריגה. בעיירה זו פגש את הרב אברהם יצחק הכהן קוק ששימש אז כרבה של בויסק, והרב קוק ומשפחתו התאכסנו אז בחודשי הקיץ בביתו של בנימין מנשה. בצילו של הרב קוק ישב יותר משנתיים, וקשר הדוק נקשר אז ביניהם.
בהיותו בדובלן התחיל לפרסם מאמרים קצרים ב"המליץ" וב"המזרח" שערך הרב זאב יעבץ.
מדובלן עבר לריגה ולמד שם את ספרות ההלכה והפוסקים. הוא הוסמך לרבנות על ידי רבה של ריגה, רבי ראובן יצחק אליון. משם פנה בעצתו של יעבץ לברלין ולמד שם בבית המדרש לרבנים של הרב עזריאל הילדסהיימר, שם למד כשנה שיעורים שונים ולימודים כללים. חצי שנה לאחר בואו לברלין הגיע גם יעבץ ללמוד עמו בבית מדרש זה. שם חיברו יחד מטעם האגודה למדעי היהדות בברסלוי את חיבורו הראשון של לוין: "Corpus Tannaiticum" – חיבור וסידור כל הברייתות השונות על סדר פסקי המשנה. לבסוף משכו ראשי המכון את ידיהם מהדפסת החיבור, וגם מה שסידרו ממנו לדפוס אבד ברובו.
בקיץ שנת ה'תרס"ז התקבל בנימין מנשה לאוניברסיטת ברן, ובשעותיו הפנויות עסק בחקר כתבי יד של אגרת רב שרירא גאון מספריות ברלין, פריז, וינה, פארמה, רומא, לונדון, אוקספורד ועוד. את תוצאות מחקרו זה פרסם יחד עם תולדותיו של רב שרירא גאון בספר השנה של האגודה למדעי היהדות בפרנקפורט (כרך שביעי ושמיני). בעקבות מחקר זה נשאב מאז לעולם מחקר התלמוד בכלל ומחקר ספרות הגאונים בפרט, ומשך את ידיו מהעיסוק בביקורת המקרא שעסק בה קודם לכן ואף פרסם בעניינה מאמר בשם "זיווג המלים בתנ"ך", שהתפרסם בכרך השישי של ספר השנה הנ"ל.
בברן יסד לוין אגודת סטודנטים חרדים שנקראה "תחכמוני", שהתקיימה כחמש שנים והוציאה לאור בעריכתו מאסף בשם תחכמוני.
כשהשלים את לימודי התואר בברן, לאחר שלוש שנות לימודים, נסע לפרנקפורט והדפיס מחדש את אגרת רב שרירא גאון. בתקופה זו הכיר את רבי יצחק אייזיק הלוי, מחבר "דורות ראשונים", ולמד ממנו רבות.
בשנת ה'תרע"ב נשלח מטעם החרדים בפרנקפורט לארץ ישראל כדי לסייע לרב משה אוירבך בניהול בתי התלמוד תורה נצח ישראל בפתח תקווה ושאר המושבות. בשל כך התעכבה הדפסת איגרת רב שרירא גאון, והיא נדפסה רק בשנת ה'תרפ"א בפרנקפורט.
בסוף מלחמת העולם הראשונה ואחריה ניהל לבדו את רשת בתי התלמוד תורה "נצח ישראל", בערים פתח תקווה, ראשון לציון, רחובות, עקרון, חיפה ויבנאל, ובית ספר לבנות בירושלים. בפתח תקווה הקים גם בית מדרש למורים שהתמזג לימים עם בית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים.
משנת ה'תר"פ התגורר בחיפה, ובשנת ה'תר"צ עבר לירושלים.
בשנת ת"ש הוציא לאור מוסד הרב קוק ספר יובל לכבודו של בנימין מנשה לוין. אורגנה אז גם מסיבה לכבודו, שבה נאמו הרב יהודה לייב פישמן מיימון, והרבנים הראשיים לארץ-ישראל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב בן ציון חי עוזיאל, וכן הרב יעקב משה חרל"פ. לקט מהדברים שנאמרו במסיבה נדפסו ב"סיני" ו עמ' רע"ה.
בשנת ה'תש"ד מילא את מקומו של הרב יהודה לייב פישמן מיימון בעריכת המאסף התורני סיני, ופרסם בו מזיכרונותיו. תוך כדי כתיבת הזיכרונות נפטר, ונקבר בהר הזיתים.