פרק 3 לחוקת ארצות הברית
חלק שני: כוח השיפוט, סמכות שיפוט ותנאי המשפט > סעיף 2: בית המשפט העליון כערכאה ראשונה וכערכאת ערעור > ערכאה ראשונה

התחום הצר של המקרים שבהם משמש בית המשפט העליון כערכאה מקורית (Original jurisdiction) קבוע בסעיף זה, ובית המשפט העליון קבע שהקונגרס אינו רשאי לצמצמו או להרחיבו, אך הוא יכול להעניק סמכות שיפוט מקבילה (Concurrent jurisdiction) לערכאות הנמוכות.
האיסור לצמצם או להרחיב את סמכות השיפוט המקורית של בית המשפט העליון היה מרכזי לפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שבו קבע בית המשפט, לראשונה, כי לבתי המשפט הפדרליים יש סמכות לביקורת שיפוטית של חקיקת הקונגרס. ג'ון מרשל פסל בפסק הדין סעיף בחוק מערכת המשפט של 1789, שבו העניק הקונגרס לבית המשפט העליון את הסמכות לתת צו עשה כערכאה ראשונה. מרשל הבהיר שהחוקה לא מעניקה סמכות כזו לבית המשפט העליון ושהקונגרס לא יכול להרחיב או לצמצם את הסמכות של בית המשפט כערכאה ראשונה. מעבר לפרשנות המילולית של החוקה, לאיסור על הרחבה או צמצום של סמכות השיפוט המקורית של בית המשפט העליון קיימת סיבה פרקטית: הרחבת התחום עשויה הייתה לחייב אזרחים להגיע לדיונים בבירה – דבר שלעיתים קרובות היה יקר ולא נוח – וצמצומו היה עשוי להעביר דיונים על מחלוקות בין מדינות לבתי משפט אזוריים, שבהם השופטים מגיעים לעיתים קרובות מהמדינות המעורבות ולכן הם עשויים להיות פחות נייטרליים.
במשך השנים השתרשה הפרשנות לפיה הקונגרס רשאי להעניק לערכאות הנמוכות סמכות לדון בתיקים שבהם רשאי בית המשפט העליון לשמש כערכאה ראשונה; כלומר, החוקה מגדירה את סמכות השיפוט המקורית של בית המשפט העליון כערכאה ראשונה ומצמצמת אותו לתחום מסוים, אך היא לא מחייבת שבתחום זה לבית המשפט העליון תהיה סמכות שיפוט ייחודית (Exclusive jurisdiction). כבר בחוק מערכת המשפט של 1789 נתן הקונגרס לערכאות הפדרליות הנמוכות סמכות שיפוט מקבילה במקרים מסוימים שנופלים בתוך התחום של הסמכות המקורית של בית המשפט העליון: "לבית המשפט העליון תהיה סמכות שיפוט ייחודית בכל המחלוקות בעלות אופי אזרחי, שבהן אחד מהצדדים הוא מדינה, למעט מחלוקות בין מדינה לאזרחיה; ולמעט גם [מחלוקות] בין מדינה לאזרחים של מדינה אחרת, או זרים, ובמקרה זה תהיה לו סמכות שיפוט מקורית אך לא ייחודית".
שאלת הייחודיות עלתה במספר תיקים שהגיעו לבית המשפט העליון, אך במהלך המאה ה-19 אישר בית המשפט שהסמכות המקורית אינה בהכרח ייחודית. שופט בית המשפט העליון הוראס גריי כתב בפסק דין "ויסקונסין נגד חברת הביטוח פליקן" משנת 1888, שהעובדה שהחוק מ-1789 התקבל על ידי קונגרס שבו ישבו אישים שהשתתפו בכתיבת החוקה מעידה על כך שהפרשנות הנכונה של הסעיף לא מחייבת ייחודיות. החוק התקף כיום (שאושר ב-1978) קובע שלבית המשפט העליון יש סמכות מקורית וייחודית במחלוקות בין שתי מדינות או יותר, ושקיימת לו סמכות מקורית אך לא ייחודית בכל המקרים האחרים המצוינים בסעיף (צירים דיפלומטיים, מחלוקות בין ארצות הברית למדינה ובין מדינות לאזרחים של מדינה אחרת או זרים). ההיגיון מאחורי חלוקה זו הוא שבמחלוקות בין מדינות לשופטים בערכאות נמוכות, שמגיעים במקרים רבים מהמדינות המסוכסכות, צפוי להיות יותר קשה לשפוט באופן חסר פניות. תיקים שבהם יושב בית המשפט העליון כערכאה ראשונה הם נדירים יחסית – פחות מ-200 תיקים מאז ייסודה של ארצות הברית – אך הם נוגעים לנושאים חשובים כגון סכסוכי גבולות ומחלוקות לגבי מקורות מים, ומחלוקות על משאבים והסדרי מסחר.
לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית פירש בית המשפט העליון את סמכותו החוקתית לעסוק בתיקים כערכאה ראשונה כהרשאה ולא כחובה. כאשר מדינה רוצה לעתור נגד מדינה אחרת היא מגישה לבית המשפט העליון בקשה להנחת כתב תלונה (Bill of complaint), והשופטים יכולים לדחותה, למשל בטענה שהתלונה טריוויאלית מידי, רחבה מידי או שלמדינה אין זכות עמידה. בנושא זה התעוררה מידה מוגבלת של מחלוקת, כאשר חלק מהמשפטנים והשופטים טענו שהחוקה מחייבת את בית המשפט לדון במחלוקות שבהם לבית המשפט העליון יש סמכות מקורית וייחודית. לדוגמה, בשנת 2020, במסגרת הניסיונות של דונלד טראמפ למנוע את אישור תוצאות הבחירות לנשיאות, דחה בית המשפט את הבקשה של טקסס להניח כתב תלונה נגד פנסילווניה, ג'ורג'יה, מישיגן וויסקונסין. בית המשפט קבע שלטקסס אין זכות עמידה בתביעה הנוגעת לבחירות במדינות אחרות, אך השופט סמואל אליטו צירף להחלטה הצהרה שבה הוא הביע את דעתו כי לבית המשפט אין סמכות לדחות בקשה להגיש כתב תלונה במקרים שנמצאים בתחום הסמכות המקורית של בית המשפט. קלארנס תומאס, שהצטרף להצהרה של אליטו, הביע עמדה זהה בתיק קודם, שבו נדחתה בקשה של אריזונה להגיש כתב תלונה נגד קליפורניה.