stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב ינה-אאורשטדט
תוצאות הקרב > המרדף שלאחר הקרב

לאחר הניצחון בקרב פתחו הכוחות הצרפתיים במרדף אחר הצבא הפרוסי, על מנת למנוע ממנו להתארגן מחדש ולפתוח בחזית חדשה. מכיוון שהקורפוס הצרפתי ה-1 בפיקודו של ברנדוט לא השתתף בקרבות, נותר הקורפוס שלו רענן ומוכן לפעולה. כמו כן הקורפוס ה-6 בפיקודו של נה היה אף הוא די רענן, לאחר שפספס את הקרב ביינה.
ב-16 באוקטובר כיתרו פרשיו של ז'ואקים מירא 14,000 חיילים, ולמחרת ב-17 באוקטובר נתפס אויגן, דוכס וירטמברג יחד עם 12,000 חיילים על ידי גנרל דופון מהקורפוס הצרפתי ה-1 במהלך קרב האלה. ב-20 באוקטובר נטש פרידריך וילהלם השלישי את צבאו, והורה לפרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן להתקדם לעבר מגדבורג ולייצב קו על האלבה. ב-21 באוקטובר החליט פרידריך וילהלם השלישי להתקדם לעבר שטטין ולחבור לכוחותיו של הרוזן פון בניגסן הרוסי, בעוד בליכר התקדם בדרך אחרת ואסף בדרכו ניצולים רבים ותותחים.
באותו יום צלח דאבו את האלבה בוויטנברג, שם מנעה האוכלוסייה האזרחית מהצבא הפרוסי לפוצץ את הגשר שעל יד העיר. באותו זמן סגרו הקורפוס ה-4 בפיקוד סולט והקורפוס ה-6 בפיקוד נה על העיר מגדבורג, בעוד עיקר הצבא הצרפתי המשיך לנוע לעבר ברלין. ב-24 באוקטובר הגיע נפוליאון לפוטסדאם, ולאחר שקיים שם מסדר מלא של המשמר הקיסרי, ביקר בקברו של פרידריך הגדול והוציא ממנו את חרבו. ב-27 באוקטובר נכנס הקורפוס הצרפתי ה-3 בראש הכוחות הצרפתיים לברלין, כשהוא מובל על ידי דאבו, כאות הוקרה על ניצחונו באאורשטדט. באותו זמן נותקו על יד האודר כ-20,000 חיילים פרוסים נוספים, על ידי כוחות הפרשים של מירא.
בתחילת נובמבר הגיע בליכר עם 22,000 חיילים לליבק, שם שהו כוחות פרוסיים ושוודיים, וקיווה להתפנות דרך הים לשוודיה. אולם ב-6 בנובמבר כבשו כוחות צרפתיים גדולים את העיר, ושבו כוחות פרוסיים גדולים, ובכלל זה את בליכר וראש מטהו שרנהורסט. כמו כן שבה ברנדוט דיוויזיה שוודית בפיקודו של הברון מרנר, אולם הוא התייחס אליהם באדיבות ודאג להחזרתם המהירה לשוודיה (בשל יחסו הטוב לכוחות השוודיים נבחר ברנדוט בשנת 1810 לנסיך הכתר השוודי, ובשנת 1818 הוא עלה לשלטון בשוודיה כקרל הארבעה עשר, מלך שוודיה). ב-10 בנובמבר נכנע גנרל פון קלייסט יחד עם 22,000 חיילים למרשל נה במגדבורג.
תוצאות הקרב > צווי ברלין והמערכה נגד הרוסים

ב-21 בנובמבר נפוליאון פרסם את צווי ברלין, שעיקר מטרתם היה חרם כלכלי על בריטניה. בצווים פורסם שעל בריטניה צריך לחול הסגר יבשתי, ועל כל נמלי אירופה להיות סגורים בפני סחורה בריטית. בעקבות זאת, הכריזה בריטניה על מצור ימי על צרפת.
כיוון שהמלך הפרוסי סירב להיכנע לנפוליאון וברח לקניגסברג שבמזרח בתקווה לסיוע מהצבא הרוסי, ולאור השמועות על הרפורמות וההיבנות מחדש של הצבא האוסטרי, חידש נפוליאון את מסע המלחמה שלו כנגד רוסיה, על מנת למנוע ממנה לחבור למדינות עוינות נוספות.
הצבא הצרפתי התחיל לנוע מזרחה לעבר רוסיה, באזור שהיה פולין לפני שחולק בין המעצמות המזרח האירופאיות. בנובמבר 1806 כבש הצבא את ורשה, ונפוליאון הקים את דוכסות ורשה ומינה למנהיגה את פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה, שכאמור חתם עם נפוליאון על הסכם שלום בראשית המלחמה. כיוון שהצבא הצרפתי היה תשוש לא נמשכה התנועה מזרחה לעבר רוסיה עד לסוף ינואר, אז התחדשה התנועה לעבר רוסיה.
ב-8 בפברואר 1807 נפגשו צבאות רוסיה וצרפת בקרב אילאו. הקרב, שהתחולל באמצע סופת שלגים, היה הראשון בו נפוליאון לא הכריע את האויב בצורה חד משמעית. למעשה, הצרפתים היו על סף הפסד לולא נסיגה מוקדמת של הרוסים. שני הצבאות נסוגו לבסוף לחניית חורף.
בתום החורף, התחדש מסע המלחמה הצרפתי, וב-26 במאי נכבשה דנציג. ב-14 ביוני נפגשו צבא צרפת וצבא רוסיה בקרב פרידלנד, כמה קילומטרים דרומה מקניגסברג. הקרב הסתיים בהכרעה צרפתית ברורה, והראה שוב את גאונותו הצבאית של נפוליאון. למחרת, 15 ביוני, נכנע מבצר קניגסברג ובתוכו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
לקריאה נוספת

מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, דביר, 2010, הפרק "נפוליאון מכה את הפרוסים: מערכת יינה ואוורשטאט, 1806", עמ' 17–52.
הערות שוליים

1 2  מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, דביר, 2010, עמ' 22
↑  מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, דביר, 2010, עמ' 25
↑  מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, דביר, 2010, עמ' 29
↑  מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, דביר, 2010, עמ' 38
↑  מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, דביר, 2010, עמ' 41
1 2  מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, דביר, 2010, עמ' 44
1 2  מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, דביר, 2010, עמ' 45
1 2 3  מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, דביר, 2010, עמ' 46
↑  מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, דביר, 2010, עמ' 47
↑  לצד הרוסים לחם גם קורפוס פרוסי שבושש לבוא למערכה בקרב ינה-אאורשטדט
| קרבות במלחמות הנפוליאוניות (מחולקים לפי הקואליציות האנטי-צרפתיות) |
| --- | --- | --- |
| ראשונה | קרב ורדן • קרב ואלמי • קרב ז'מפ • המלחמה בוואנדה • קרב נירווינדן • קרב פלרוס • קרב ההר השחור • קרב כף סנט וינסנט |  |
| שנייה | קרב הפירמידות • קרב הנילוס • קרבות בארץ ישראל • קרבות איטליה • הקרב על שטוקכך • קרב קופנהגן • קרב הוהנלידן • קרב מרנגו |  |
| שלישית | גרנד ארמה • קרב כף פיניסטרה • מערכת אולם • קרב טרפלגר • קרב אולם • קרב דורנשטיין • קרב אוסטרליץ |  |
| רביעית | קרב ינה-אאורשטדט • מרד פולין הגדולה • קרב אילאו • המצור על דנציג • קרב היילסברג • קרב פרידלנד • קרב קופנהגן |  |
| חמישית | קרב אבנסברג • קרב לנדסהוט • קרב אקמיהל • קרב אספרן-אסלינג • קרב וגראם |  |
| שישית | קרב סלמנקה • הפלישה לרוסיה • (קרב סמולנסק • קרב בורודינו • קרב ברזינה) • המערכה בגרמניה • (קרב ליצן • קרב באוצן • קרב דרזדן • קרב לייפציג) • קרב ויטוריה • מערכת ששת הימים • קרב פריז |  |
| שביעית | קרב קאטר ברה • קרב ליגני • קרב ווטרלו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531517705171  GND: 4126639-0  LCCN: sh85069884  NKC: ph117654 
השלבים הראשונים בקרב ינה-אאורשטדט
מהלכי הקרב ב-10:00 בבוקר
מהלכי הקרב ב-14:00 בצהריים
נפוליאון לאחר הקרב בינה
שנות ה-40 של המאה ה-21

שנות ה-40 של המאה ה-21 או שנות ה-2040 הן עשור הכולל את שנים 2040 עד 2049.
אירועים צפויים > 2040

2 במאי – ליקוי חמה חלקי.
4 בנובמבר – ליקוי חמה חלקי.
אירועים צפויים > 2044

27 בינואר – 100 שנה להסרת המצור על לנינגרד.
23 באוגוסט – ליקוי חמה מלא בארצות הברית.
אירועים צפויים > 2045

100 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה. ב־9 במאי 2045, בגבעת ממאייב בוולגוגרד, תיפתח קפסולה ובה פנייה של משתתפי המלחמה לצאצאיהם.
אירועים צפויים > 2048

15 באפריל-16 באפריל – יום העצמאות – חגיגות המאה למדינת ישראל ובמסגרתן תיפתח קפסולת זמן שהוטמנה ביסודות הבניין של הספרייה הלאומית בירושלים בשנת 2018.
נחליאלי

ערך זה עוסק בסוג של ציפור שיר. אם התכוונתם לאי מול חופי ישראל, ראו .
| נחליאלי |
| --- | --- |
 נחליאלי לבן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: נחליאליים
סוג:: נחליאלי
שם מדעי
 Motacilla ‏לינאוס, 1758

נחליאלי צהוב
נחליאלי (שם מדעי: Motacilla) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת הנחליאליים. הנחליאלי הוא ציפור שיר דקת-גו ודקת מקור. נוצות זנבו נעות ללא הרף. גודלו כגודלו של דרור, אך זנבו ורגליו ארוכים יותר משל הדרור. הנחליאלי מתעופף בקלילות. פירוש שמו המדעי הוא "זנב-נוע", ואכן, הנחליאלי מנענע בזנבו הארוך תוך כדי הליכתו. השם העברי נחליאלי ניתן על ידי מנדלי מוכר ספרים, בספרו "תולדות הטבע" משנת 1886, זאת מכיוון שהוא מקנן על גדות נחלים.
הנחליאלי מקנן בקינים הבנויים על הקרקע. אלו עשויים מחומר צמחי ומרופדים בשיער ובנוצות. נקבת הנחליאלי מטילה כארבע עד שבע ביצים אפרפרות בכל הטלה. הדגירה נמשכת כשבועיים. כעבור שבועיים נוספים הנקבה מאכילה את גוזליה עד שהם עפים מן הקן והופכים עצמאיים.
מיני הסוג

בסוג נחליאלי יש 13 מינים הנפוצים באסיה, באירופה ובאפריקה.
בישראל נפוצים ארבעה מיני נחליאלי:
נחליאלי לבן (Motacilla alba) – המין המוכר ביותר. צבע הזכר במין זה אפור שחור לבן, עם סינר שחור באזור החזה. אורך גוף הנחליאלי הוא כ-20 סנטימטר ואורך זנבו כ-10 ס"מ; משקלו 20–25 גרם. פרטים מעטים מקננים בישראל בעמק החולה ובבקעת הירדן. הפרטים החורפים מרבים להימצא בערים ונחים על עצים ללינה משותפת.
נחליאלי צהוב (Motacilla flava) – חורף בארץ ישראל, ופרטים אחדים מקננים בעמקי הצפון.
נחליאלי זנבתן (Motacilla cinerea) – חולף וחורף בישראל. אורך זנבו הוא כמחצית מאורך גופו. הזכר אפור צהוב כחלחל והנקבה בעלת צבעים דהויים יותר.
נחליאלי לימוני (Motacilla citreola) – חולף בישראל ונדיר שהוא חורף במקום, אם כי ייתכן שהוא מקנן. ירוק צהוב והוא שוכן ליד מקורות מים.
מינים נוספים בסוג, שאינם נפוצים בישראל:
נחליאלי צהוב-מזרחי (Motacilla tschutschensis)
נחליאלי הכף (Motacilla capensis)
נחליאלי מדגסקרי (Motacilla flaviventris)
נחליאלי ארוך-זנב (Motacilla clara)
נחליאלי עקוד (Motacilla aguimp)
נחליאלי המקונג (Motacilla samveasnae)
נחליאלי יפני (Motacilla grandis)
נחליאלי לבן גבה (Motacilla madaraspatensis)
נחליאלי בוקאגי (Motacilla bocagii)
גלריה

נחליאלי לבן גבה
נחליאלי עקוד
נחליאלי יפני
נחליאלי צהוב
הערות שוליים

↑  Gill, Frank; Donsker, David, eds. (2022). "Waxbills, parrotfinches, munias, whydahs, Olive Warbler, accentors, pipits". World Bird List. International Ornithologists' Union. נבדק ב-7 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546047405171
חסידות אשלג

בעל "הסולם"
חסידות אשלג היא כינוי למספר חצרות חסידיות-קבליות שקמו בישראל על ידי תלמידיו וצאצאיו של המקובל הרב יהודה לייב הלוי אשלג, המכונה "בעל הסולם", על שום פירושו לספר הזוהר הקרוי "הסולם".
הדור השני

לאחר פטירתו התמנו שני בניו, רבי ברוך שלום אשלג ורבי שלמה בנימין אשלג, לאדמו"רים.
בשנת תשט"ו (1955) פתח רבי ברוך שלום אשלג בית כנסת בביתו ברחוב מינץ (הראשונים) בבני ברק, שם מסר שיעורים לתלמידיו. בשנת תשל"ו (1976) פתח בית מדרש ברחוב חזון איש 81 בבני ברק.
בשנת תשכ"א (1961) פתח רבי שלמה בנימין אשלג בית כנסת וישיבה ברח' שד"ל בני ברק.
רבי דוד מינצברג, תלמידו של בעל הסולם ולצידו רבי משה ברוך למברגר, הגבאי של בעל הסולם, פתחו גם הם בית מדרש עצמאי בירושלים, ובו הוקמה קהילה של בני היישוב הישן תלמידי הרב אשלג מתקופת לימודיו בישיבת חיי עולם. בית מדרש זה שוכן בבניין ישיבת חיי עולם בבתי הורנשטיין, והקהילה בו מונה כ-100 משפחות. בתי כנסת נוספים של הקהילה קיימים בביתר עילית (בגבעה A ובגבעה B) ובבית שמש.
הדור השלישי

לאחר שנפטר רבי ברוך שלום בשנת תשנ"א (1991) מילא את מקומו בנו הבכור, רבי שמואל. לאחר פטירתו בכ"ח בחשוון תשנ"ז ירש את החצר גיסו רבי יעקב גנירר, שנפטר בשבת פרשת תצוה, ח' אדר תשפ"ה. חתן נוסף הוא הרב יצחק אגסי.
בנו הבכור של רבי שלמה בנימין, רבי יחזקאל אשלג הקים בית מדרש וכולל אברכים ברחוב אבן עזרא בבני ברק. בן נוסף, רבי שמחה אברהם פועל בבית המדרש ברחוב שד"ל בבני ברק. אחרי פטירת רבי יחזקאל באב תשע"ו הוכתר בנו הגדול רבי יהודה לייב כממלא מקומו.
תלמידו של הרב ברוך שלום, הרב אברהם מרדכי גוטליב, הקים בשנת תשנ"ה את בית המדרש "ברכת שלום" בקריית יערים.
סטרטין

גיסו של הרב אשלג, רבי יהודה צבי ברנדויין, צאצא לאדמו"רי סטרטין כיהן באדמו"רות סטרטין בעיר העתיקה וניהל את חצרו בדרך אשלג.
לאחר פטירתו ירש את מקומו בנו רבי אברהם. לאחר פטירתו של רבי אברהם בי' באדר תשע"ג (2013) ממלא את מקומו בנו רבי משה חיים.
חתנו של הרב ברנדווין, הרב מרדכי שיינברגר, מנהיג קהילה ביישוב אור הגנוז בגליל, קהילה המתנהלת בהתאם לשיטת הרב אשלג, בצורה שיתופית.
גופים נוספים

נוסף על החסידויות הנ"ל הקימו שרגא ברג ומיכאל לייטמן בנפרד, שני גופים להפצת קבלה ברוח פוסט מודרנית, אשר אינם מקובלים על הממסד האורתודוקסי, בין היתר, בשל פנייתם לחילונים ולגויים. ארגון בני ברוך של לייטמן נוטה לכיוון מסורתי יותר מזה של ברג.[דרוש מקור]
שמעון שקופ

| --- | --- |

 לידה:  1860 תר"כ טורעץ, בלארוס 
 פטירה:  22 באוקטובר 1939 (בגיל 79 בערך) ט' בחשוון ת"ש גרודנו, ברה"מ 
 השכלה:  ישיבת מיר (בלארוס)  ישיבת וולוז'ין  ישיבת טלז 
 תקופת הפעילות:  ? – 22 באוקטובר 1939 
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית 
 תחומי עיסוק:  גמרא, לימוד
 רבותיו:  חיים הלוי סולובייצ'יק 
 תלמידיו:  הרבנים אלחנן וסרמן, חיים שמואלביץ, שמואל רוזובסקי, איסר יהודה אונטרמן, יהודה גרשוני, יהודה קולודצקי
 חיבוריו:  חידושי רבי שמעון יהודה הכהן, שַעֲרֵי יֹשֶׁר 
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
הרב שקופ (משמאל) עם רבי חיים עוזר גרודזנסקי
הרב שמעון יהודה הכהן שְׁקוֹפּ (בהגייה יידית-ליטאית: רֶבּ שׁימֶען; בכתיב יידי: שקאָפּ; תשרי תר"כ – ט' בחשוון ת"ש, 1939) היה ראש ישיבת שער התורה בגרודנה. יצר דרך ייחודית בלמדנות המזרח-אירופית הקלאסית, שבאה לידי ביטוי בעיקר בספרו "שערי יֹשר", ומתאפיינת בניתוח לוגי-משפטי של העקרונות היסודיים שבהלכה, ופחות בפלפול מקומי. ממנחילי דרך הלימוד הישיבתית.
ביוגרפיה

נולד ליצחק שמואל בעיירה טורעץ (Турэц) שבבלארוס (אז באימפריה הרוסית). בגיל 12 החל ללמוד בישיבת מיר ובגיל 14 עבר ללמוד בישיבת וולוז'ין, שם היה בקבוצה קטנה ומובחרת של תלמידים שלמדו עם הרב חיים סולובייצ'יק. בהיותו כבן 20 נשא את לאה, בתו של ר' משה מרדכי יודלביץ, שהייתה אחייניתו של הרב אליעזר גורדון. כעבור ארבע שנים בחר בו הרב גורדון לשמש כר"מ בישיבת טלז. הוא לימד בישיבת טלז במשך 18 שנה ובה פיתח את תורתו החדשה שהתפרסמה בכל עולם הישיבות.
בשנת תרס"ב (1901) עזב את ישיבת טלז ועבר לשמש כרב וראש ישיבה בעיירה מאלטש. לאחר ארבע שנים במאלטש עבר לבריינסק והקים בה ישיבה, שבה כיהן שלש עשרה שנים עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת תר"פ (1919), בגיל 60, נקרא על ידי הרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה לעמוד בראש ישיבת שער התורה בגרודנה, משרה בה כיהן כעשרים שנים (למעט שנה אחת שבה שהה בארצות הברית), עד פטירתו. עקב מחלתו הוא נשאר בישיבה גם בעת כניסת הצבא האדום לעיר (בעת המלחמה הפולנית-סובייטית 1919-1921). בשנת תרפ"ו (1926), מתוך צורך כלכלי, קיבל הרב שקופ את משרת הרבנות בעיירה פערשטאט (בפרברי גרודנה). בשנת 1928 התפרסם ספרו הגדול 'שערי יושר'. את הספר כתב בעזרת הרב קלמן שקופ (נכדו) והרב אהרן ישעיה שפירא.
בשנת תרפ"ט (1929) נסע לארצות הברית לשנה כדי לגייס כספים עבור ישיבתו. בעת שהותו שם הוצע לו לשמש כראש ישיבת רבי יצחק אלחנן בניו יורק. הוא שימש שם כראש ישיבה למשך מספר חודשים, אך לבקשת החפץ חיים ורבי חיים עוזר גרודז'נסקי שב לגרודנה. הוא ניסה למצוא משרה בישיבות בארץ ישראל, בין השאר ישיבת עץ חיים וישיבת מרכז הרב, אך ללא הצלחה.
הכרתו בעולם התורה הייתה רבה, דבר שהתבטא בהוצאת 'ספר היובל' עוד בחייו (תרצ"ו), שבו כתבו כמה מחשובי הרבנים בעולם, בהם הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
הרב שקאפ נודע במתינותו ואהד את הרעיון של עם ישראל חוזר לארצו שלא במסגרת התנועה הציונית החילונית. כדוגמה למתינות זו ניתן לראות שאת ספרו "שערי יושר" הוא העניק לאגודת ידידי האוניברסיטה העברית בוורשה.
הרב שקופ נותר בישיבת שער התורה בגרודנה, ביחד עם קומץ תלמידים, אף לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, לאחר שרוב התלמידים ברחו לווילנה. ביום ט' בחשוון ת"ש (1939) הספיק הרב שקופ להשמיע דבריו בפני אספת רבני הסביבה שהתכנסו בביתו לבקש מפיו עצה בענייני חינוך, ונפטר לאחר מכן, באמצע תפילת מנחה, בגיל 80.
יצירתו ודרכו בהלכה

הרב שקופ התאפיין בדרך לימוד מקורית, שהתאפיינה גם בתחום היצירה וגם בתחום הדידקטי.
החידוש הגדול בתחום המשפט היהודי, היה בהעברת מרכז הכובד מהפן הפוזיטיבי (שאחז בו עד אז ר' חיים מבריסק) אל הפן הנורמטיבי. בלשון בני הישיבות: בעוד שדרך לימודו של ר' חיים מבריסק הוא "לא ה'פארוואס', אלא ה'וואס'" (= לא ה'למה', אלא ה'מה'), שיטתו של הרב שקופ היא ה"פארוואס" ולא רק ה"וואס". רבי חיים מבריסק אמר על הרב שקופ ש"דרך הלימוד שלו אינה הדרך שלנו"
בין היתר כתב הרב שקאפ שחובתינו לקיים את תקנות חז"ל אינו מנימוק הלכתי אלא מסברא, כמו כן תפיסתו שראשית חל האדם חיוב משפטי שמקורו בשכל האנושי ורק אחרי זה באים החיובים המשפטיים של התורה. דבר שגרר עליו ביקורת מהאסכולה הבריסקאית, כמו הרב חזקיהו יוסף שרייבר שכתב על זה "רחמנא ליצלן מהאי דעתא".
כמו כן היה מהראשונים ששילבו ניתוח נורמות ועקרונות משפטיים כלליים במשפט העברי.  לאחר עזיבתו את ישיבת שער התורה, השקיע שמונה שנים של עבודה, להוצאת ספרו הידוע "שערי ישר", שבסופו של דבר יצא בשנת תרפ"ח.

בספר היובל שנדפס לכבודו בווילנה (תרצ"ו) פורסמו חידושיו בענייני קניינים כקונטרס בשם "מערכת הקנינים".
חידושיו על המסכתות בבא מציעא ובבא בתרא, שרובם נרשמו בשנים תרנ"ד-תרס"ה ומיעוטם בתרפ"א-תרפ"ט (1929-1920), נדפסו אחרי המלחמה (תש"ז) בניו יורק על ידי בנו רבי משה מרדכי שקופ. כתבים אלה הוצאו תוך סיכון עצמי מתוך גבולות ברית המועצות על ידי תלמיד ישיבת "שער התורה" הרב יצחק דב קופלמן. בהמשך נדפסו על ידי בנו שני חלקים נוספים: על נדרים, גיטין וקדושין (תשי"ב); ועל יבמות וכתובות (תשט"ז). המהדורה המלאה של חידושיו, הכוללת הוספות מתוך כתבי יד אחרים, נדפסה על ידי נכדי הרב שקופ בשנת תשנ"ג.
לגבי ספרות כללית לא ידוע על לימוד שלו בספרי השכלה ומדע.
משפחתו

בנו של הרב שקופ, הרב משה מרדכי, היה ר"מ בישיבת אביו "שער התורה" ומילא את מקומו ברבנות העיר הורדנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. בתחילת המלחמה הצליח להימלט מווילנה לארצות הברית. אחרי המלחמה עסק בהוצאת כתבי אביו. בתו של הרב משה מרדכי, חיה, נישאה לרב זליג עפשטיין, שהקים בקווינס ישיבה בשם "ישיבת שער התורה - גרודנה", לזכרה של ישיבתו של רבי שמעון.
בנו של הרב שקופ, אליעזר זלמן, הוא אביה של ד"ר שושנה שקופ-פרנקל, הרופאה הכירורגית הראשונה בארץ ישראל ושל רעיה שקופ, לימים נאור, שנישאה ליעקב פייבושוביץ - נאור.
בת נוספת של הרב שמעון, חנה, נישאה לרב שרגא פייבל הינדס. בתם היא פייגה אילנית, חברת הכנסת הראשונה מטעם תנועת מפ"ם, שלאחר מות אמהּ גדלה אצל סבה, הרב שקופ. הרב שקופ ניהל קשר מכתבים עם נכדתו, אף על פי שזו לא שמרה על אורח חיים דתי; בין השאר, בעת נישואיה לשלמה אילן, אדם חילוני מהשומר הצעיר, כתב לה סבה:
"הנני גם אני למלא חפץ לב. ולב כל אוהבכם, להגיש אליכם ברכת אב זקן, אברך אתכם מקרב ולב שתהא אגודתכם שלמה, וכשמו "שלמה" כן ישפיע העליון על שלמה ופייגא שיהיו שלמים בריאים וקיימים בגופם וברוחם, לבנות בית בכרם ד' צבאות לברכה ולתפארת, ודור ישרים מהם יבורך. וכאשר נכדתי פייגא תחי' הביאה לי מנחת ביכורים מארץ הקדושה, לשמחני בנשואיה כן אזכה בחיי עוד לשמוח בנישואי יתר נכדי ולראותם מוצלחים בחייהם, ונושאי דגל היהדות ברוח ישראל סבא, כעתירת אוהבם מברכם בברכה משולשת, שמעון יהודא הכהן שקאפ".
אחד מילדיה של פייגה אילנית היה אורי אילן, שהשתתף במבצע צרצר, נפל בשבי הסורי והתאבד בכלא הסורי לאחר עינויים.
מתלמידיו

הרב אלחנן וסרמן - ראש ישיבת ברנוביץ' ומחבר הספר קובץ שיעורים
הרב משה אביגדור עמיאל - ראש ישיבת היישוב החדש, רבה של תל אביב-יפו ומחבר ספרים
הרב שמואל רוזובסקי - ראש ישיבת פוניבז'
הרב חיים שמואלביץ - ראש ישיבת מיר
הרב ישראל זאב גוסטמן - ראש ישיבת נצח ישראל ומחבר סדרת "קונטרסי שיעורים"
הרב איסר יהודה אונטרמן - הרב הראשי לישראל
הרב יהודה גרשוני - מרבני ישיבת מרכז הרב, מייסד וראש ישיבת ארץ ישראל בארצות הברית.
פרופסור שמחה אסף - רב, משפטן וחוקר, שופט בבית-המשפט העליון
הרב מאיר בר-אילן - ממנהיגי הציונות הדתית, מייסד האנציקלופדיה התלמודית
השר חיים משה שפירא
פרופסור בן-ציון דינור
הרב יהודה קולודצקי ראש ישיבת היישוב החדש
הרב צבי מרקוביץ - ראש ישיבת קרלין סטולין וחבר מועצת גדולי התורה
הרב ראובן כץ, בעל "דגל ראובן" רבה של אמדור (ליטא) ופתח תקווה
הרב יחזקאל סרנא, ראש ישיבת חברון
חיבוריו ושיעוריו

שערי ישר, חקרי הלכות בדיני הספקות, רובא וחזקה ובדיני עדות, תרפ"ח
חידושי רבי שמעון יהודה הכהן – סדרת ספרים על מסכתות סדר נשים ונזיקין, קונטרס בענייני שליחות, מערכת הקניינים (לראשונה נכלל ב"ספר היובל"), קונטרס בענייני שעבוד, גדרי קניין כסף. הספרים יצאו לאור לראשונה על ידי בנו הרב משה מרדכי שקופ החל משנת תש"ז. מהדורה חדשה ומלאה: ניו יורק, תשנ"ג
שעורי רבי שמעון יהודה הכהן - נשים-נזיקין, נכתב על ידי יעקב צבי מאזעסאן, תשל"ד
שעורי תורה - שבעה שיעורי תורה על מסכת נדרים מתקופת טלז, יצא לאור על ידי תלמידו הרב יצחק עפשטיין, ירושלים, תש"ה (מהדורת צילום נוספת בשנת תשכ"ז). השיעורים יצאו במסגרת ניסיון של הרב אפשטיין להוציא לאור סדרה רחבה יותר של שיעורי הר"ש שקאפ שהיו בידו וכן בידי תלמידים אחרים, אך כוונה זו לא התממשה לבסוף.
יד כהן - שיעורים בסדר נשים, נכתבו על ידי תלמידו יהודה דב רזניקוב מדרום אפריקה, ירושלים, תשס"ד
שעורי רבי שמעון יהודה הכהן שקאפ - על מסכת בבא מציעא, נכתבו על ידי תלמידו הרב אליעזר שושן, יצא לאור על ידי הרב חיים איידלס, תל אביב, תשס"ט
לקריאה נוספת

משה מרדכי אידלעוויץ, תלמידים ומוקירים (עורכים), ספר היובל - לכבוד הגאון רבי שמעון יהודא הכהן שקאפ (שליט"א), וילנה, תרצ"ו. הוצאה חדשה: הוצאת נצח, בני ברק, ה'תשל"ג
אהרן סורסקי, רבי שמעון ותורתו - קורות חייו ושיטתו התלמודית, בני ברק, תשל"ג
חיים שלמה רוזנטל, תורה יבקשו מפיהו, הוצאה עצמית, ירושלים, ה'תש"ס
הרב שג"ר, בתורתו יהגה - לימוד גמרא כבקשת אלוקים, הוצאת מכון כתבי הרב שג"ר, התשס"ט, בפרק 'דרך אחרת בלמדנות - ר' שמעון שקאפ ושיטת טלז'.
ראובן רז, שערים לשערי יושר, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשע"ה
שי עקביא ווזנר, חשיבה משפטית בישיבות ליטא - עיונים במשנתו של הרב שמעון שקופ, הוצאת מאגנס, ירושלים, 2016
מטבעות החשמונאים

מטבע מימי המלך אלכסנדר ינאי
מטבעות החשמונאים הם מטבעות שהוטבעו על־ידי מלכי בית חשמונאי בתקופת ממלכת החשמונאים.
השושלת והתקופה החשמונאית

תקופת השלטון החשמונאי נמשכה 103 שנים. היא נוסדה על ידי הכהן הגדול שמעון בן מתתיהו, ואוחדה על ידי בנו יוחנן הורקנוס. אחרי הורקנוס מלכו יהודה אריסטובולוס, אלכסנדר ינאי ושלומציון. לאחר מותה, המלכות התחלקה בין האחים הורקנוס השני (שהיה הכהן הגדול) ויהודה אריסטובולוס השני (שהומלך למלך, מבלי להיות כהן גדול כאביו). הורקנוס ואריסטובולוס ביקשו מהרפובליקה הרומית סיוע במלחמותיהם זה בזה וכתוצאה מכך הפכה ממלכת החשמונאים בהדרגה למדינה הכפופה לשלטון הרומאי, אך עדיין נשארה לה מידה רבה של עצמאות בתור אוטונומיה. המלך החשמונאי האחרון היה בנו של אריסטובולוס השני, מתתיהו אנטיגונוס השני.
בשנת 138 לפנה"ס פרסם המלך הסלאוקי אנטיוכוס השביעי צו מלכותי, שהכיר בזכות של שמעון בן מתתיהו להטביע מטבעות בארצו.
מאפיינים כלליים

נמצאו רק מטבעות ברונזה, ולא כסף (לא ברור אם מסיבה כלכלית או פוליטית), בערכים נמוכים. הקטנים ביותר מביניהם הם מטבעות בערכים של פרוטה וחצי פרוטה. לסכומים גדולים שימשו אותם מטבעות הכסף הסלווקיים, ולאחר מכן השקלים הצוריים. בשני דינרי כסף רומיים נמצא גם כן קשר לחשמונאים; על אחד מהם כתובה הכתובת BACCIVS IVDAEAS, שמשמעותה המדויקת היא ככל הנראה "בַּגִּיוּס היהודי".[דרוש מקור] שניהם מראים אדם (הנחשב ליהודה אריסטובולוס) הקד לפני גמל, עם ענף דקל בידו.[דרוש מקור]
בין הסמלים הרווחים על המטבעות ניתן למנות את סמל השושן, הקשור לירושלים ולבית המקדש והוטבע גם על מטבעות המלכים הסלוקים בירושלים, ואת סמל שתי קרני השפע, סמל לפריון האדמה.
מאפיין ייחודי במטבעות החשמונאים (ובמטבעות היהודיים בתקופות שלאחריהם) הוא שהכיתוב נעשה בכתב עברי עתיק, שכבר לא היה בשימוש רחב באותה תקופה (והשתמשו בו בעיקר השומרונים), ולא באותיות האשוריות המרובעות, ששימשו כבר אז בחיי היום־יום. היה בכך, ככל הנראה, ניסיון לכונן מחדש את יוקרת ימי בית ראשון, מעין קלאסיציזם יהודי.
מאפיין ייחודי נוסף במטבעות החשמונאים הוא, שהם אינם נושאים בצידן כל דמות או פרצוף, דבר העלול לפגוע ברגשות היהודים, שעבורם הם נטבעו. זאת בניגוד לעולם ההלניסטי שמסביב, שבו נטבע דיוקן השליט על פני המטבע, כמעט ללא יוצא מן הכלל, וכך גם לרוב דמות אל על גב המטבע.
הכתובות העבריות שנמצאו על גבי מטבעות החשמונאים הינן כתובות מיוחדות וחריגות:
"יהוחנן כהן גדול חבר היהודים"
"יהוחנן כהן גדול ראש חבר היהודים"
"יהונתן כהן גדול היהודים"
"יהונתן המלך"
"יהודה כהן גדול חבר היהודים"
"מלכה אלכסנדרוס"
"מתתיהו כהן גדול החברים היהודים"
"מתתיהו הכהן"
"מתתיה"
התוספת הייחודית "חבר היהודים", ותאור השליטים ככהנים גדולים הן שתי תופעות שנחקרו רבות, בפרט על רקע העדרה של תופעה מקבילה בממלכות אחרות בתקופה זו, ולאור החשיבות הרבה של המטבעות בעולם העתיק כסמל שלטוני ראשון במעלה המשקף את האידאולוגיה הפוליטית של השליט. יש שפירשו את המונח כמכוון למועצה שלטונית ממשית שפעלה ליד השליט החשמונאי כמעין סנהדרין וביטאה את הריבונות הלאומית-עממית. אחרים סברו שהמונח רומז לעם היהודי כולו, והוא מבטא תפיסה עקרונית של המדינה-ממלכה כמייצגת את העם היהודי כולו, אף אם בפועל נשלטה על ידי שליט יחיד. בין כך ובין כך, מדובר בעדות ברורה לתפיסה מדינית-לאומית ייחודית שנהגה בממלכת החשמונאים והותירה חותם סימבולי מובהק.
מחקר מן השנים האחרונות של פרופ' איל רגב התמקד בחקר המונח "וחבר היהודים" תוך תשומת לב לשורה של היבטים חדשים. מתוך מכלול שיקולים רגב הסיק שמונח זה מכוון לכלל העם היהודי ולא למוסד פוליטי, וממילא חשיבותה של התופעה גדלה, שהרי, אזכור משולב שכזה, של שליט מונרכי ושל כלל העם על אותו מטבע היא תופעה ייחודית לחלוטין לממלכת החשמונאים. מחד, אנו מכירים בעולם ההלניסטי-רומי את האזכור הרווח של שם המלך על המטבעות יחד עם תוארו או שבחיו. מאידך, בערים הלניסטיות אוטונומיות אנו מכירים אזכור של שם העיר או אפילו שם של העם, בצורה שנועדה לבטא את ריבונותם וסמכותם הנבדלת של העיר או של העם. בדומה לזה אנו מכירים כיתוב דומה על מטבעות מתקופת הרפובליקה הרומית שנעדר ממנה שליט מונרכי. ואולם, האזכור של מלך יחד עם העם היא תופעה לא מוכרת. לדעת רגב, זהו ביטוי מובהק של ייחודה של ממלכת החשמונאים שהאידאולוגיה הפוליטית שלה הייתה מבוססת על הבנת השלטון כמשרת ומייצג את העם ואת התוכן הדתי-לאומי שלו. יתירה מזו, העם אף נתפס כריבון השולט ביחד עם השליט.
שמעון בן מתתיהו

בעבר היו מטבעות המכונים על-פי כתובותיהם "מטבעות שנת ארבע" שיוחסו לשמעון בן מתתיהו, ברם כיום הדעה הרווחת היא שהראשון שממנו יש בידינו מטבעות הוא יוחנן הורקנוס בנו. ואילו המטבעות שיוחסו לשמעון מתוארכות לתקופת מרד בר כוכבא המאוחרת יותר. עם זאת בספר מקבים א' ישנה התייחסות לכך ששמעון קיבל רשות מהיוונים לטבוע מטבעות משלו בארצו אף כי נראה שבשלב זה הוא כבר לא ראה עצמו כפוף לרשותם. ומאידך ניכר שבמהלך שלטונו הוא נאלץ להתנהל במשנה זהירות מול היוונים ויחסם המדיני-פוליטי לאזור שהיה במרחב שליטתם. כאשר בחלק משנות מלכותו עוד החזיקו הללו בכוחות אפילו במצודת החקרא שבירושלים.