אדוארד הראשון, מלך אנגליה
ראשית שלטונו (1274–1296) > מדיניות חוץ ומלחמה באירופה היבשתית

אדוארד לא יצא שוב למסע צלב לאחר שובו לאנגליה ב-1274, אך הוא שמר על כוונה לעשות זאת, ובשנת 1287 נדר נדר לצאת למסע צלב נוסף. כוונה זו הנחתה חלק ניכר ממדיניות החוץ שלו, לפחות עד 1291. כדי לערוך מסע צלב כלל-אירופי, היה חיוני למנוע סכסוך בין הריבונים באירופה היבשתית. מכשול עיקרי לכך היווה הסכסוך בין בית קפטיאן הצרפתי של אנז'ו (אנ') ששלט בדרום איטליה לבין כתר אראגון ששלט בספרד. בשנת 1282, התקוממו אזרחי פלרמו נגד שארל מאנז'ו ופנו לעזרה לפדרו השלישי, מלך אראגון, במה שנודע בשם ערבית סיציליאנית. במהלך המלחמה שלאחר מכן (אנ') נפל בשבי בנו של שארל מאנז'ו, קרלו מסלרנו, על ידי האראגונים. הצרפתים החלו ליזום מתקפה על אראגון, והעלו את הסיכוי למלחמה רחבת היקף באירופה. בעיני אדוארד היה הכרחי להימנע ממלחמה כזו, ובשנת 1286 תיווך בפריז בין צרפת ואראגון למען הפוגה שסייעה להבטיח את שחרורו של קרלו. בכל הנוגע למסעי הצלב התבררו מאמציו של אדוארד כלא יעילים. מכה הרסנית לתוכניותיו הגיעה בשנת 1291, כאשר כבשו הממלוכים את עכו, המעוז הנוצרי האחרון בארץ ישראל.
אדוארד היה מעורב עמוקות בענייניה של דוכסות גסקוניה. בשנת 1278 הוא מינה ועדת חקירה בראשות מקורביו המהימנים אוטו דה גרנדסון (אנ') והלורד צ'נסלור רוברט ברנל, ומסקנותיה גרמו להדחתו של לוק דה טאני. בשנת 1286 ביקר אדוארד באזור עצמו ונשאר שם כמעט שלוש שנים. ביום הראשון של הפסחא ב-1287 עמד אדוארד במגדל כשרצפתו קרסה. הוא נפל לגובה של 80 רגל, שבר את עצם הבריח שלו והיה מרותק למיטה במשך מספר חודשים. כמה אבירים שהיו יחד איתו בעת הקריסה נהרגו. זמן קצר לאחר שהבריא הורה לגרש את יהודי גסקוניה, לכאורה כ"מתנת תודה" על החלמתו.
הבעיה הרב-שנתית הייתה מעמדה של גסקוניה בתוך ממלכת צרפת, ותפקידו של אדוארד כוואסל של מלך צרפת. בשליחותו הדיפלומטית בשנת 1286 עשה אדוארד כבוד למלך החדש, פיליפ הרביעי, ולאחר שפרצה מלחמה בלתי רשמית בין מלחים אנגלים, גסקונים, נורמנים וצרפתים בשנת 1293. אח שלו, אדמונד קראוצ'בק, אף הרחיק לכת עד כדי כך שהוא התיר לפיליפ הרביעי לנהל את מבצר גסקוני, כמחווה של רצון טוב וכדי להראות שאדוארד לא התכוון עוד להשתלט על מספר ספינות צרפתיות או על הנמל הצרפתי בלה רושל. פיליפ, לעומת זאת, סירב לשחרר את המבצרים והכריז כי הוא מוותר על גסקוניה לאחר שאדוארד סירב להופיע בפניו שוב בפריז.
ההתקשרות בין אדוארד לשושלת האילח'אנית נמשכה בתקופה זו. ערוצים דיפלומטיים בין השניים החלו בתקופת מסע הצלב של אדוארד, בנוגע לברית אפשרית להשתלט מחדש על ארץ ישראל עבור אירופה. אדוארד אירח שליחים מונגולים בחצרו בגסקוניה כשהיה שם בשנת 1287, ואחד ממנהיגיהם, רבן בר צומה, רשם תיאור קיים של הפגישה. משלחות אחרות הגיעו לאירופה בשנים 1289 ו-1290, שהראשונה העבירה את הצעתו של אילחן אבקה לאחד כוחות עם הצלבנים ולספק להם סוסים. אדוארד נענה בחיוב והצהיר על כוונתו לצאת למסע מזרחה ברגע שישיג את אישור האפיפיור. למרות שהדבר לא התממש, החלטתו של אדוארד לשלוח את ג'פרי מלאנגלי כשגריר שלו באימפריה המונגולית חשפה שהוא שוקל ברצינות לכרות ברית עתידית עם המונגולים.
רעייתו, אלינור מקסטיליה, מתה ב-28 בנובמבר 1290. בני הזוג אהבו זה את זה, וכמו אביו, אדוארד היה מסור מאוד לאשתו והיה נאמן לה לאורך כל שנות נישואיהם. מותה השפיע עליו עמוקות, והוא הפגין את צערו על ידי הקמת 12 אנדרטאות בצורת צלב שנקראות צלבי אלינור, אחת בכל מקום בו עצר ארונה ללילה. כחלק מהסכם השלום בין אנגליה לצרפת ב-1294, הוסכם שאדוארד יתחתן עם אחותו למחצה של פיליפ הרביעי מרגרט (אנ'), אך הנישואים התעכבו בעקבות פרוץ המלחמה. אדוארד כרת בריתות יקרות עם אדולף, מלך גרמניה, רוזני פלנדריה וחלרה ודוכס הבורגונדים, על מנת שיתקפו את צרפת מצפון. הבריתות התגלו מאוחר יותר כהפכפכות ואדוארד ניצב אז בפני צרות מבית, הן בוויילס והן בסקוטלנד. האדמירל שלו, באראו דה ססקאס (אנ') המשיך להגן על הכוחות האנגליים בגסקוניה, אך באוגוסט 1297 הפליג לפלנדריה, אז כבר ספגו בעלי בריתו תבוסה שם. התמיכה מגרמניה מעולם לא התממשה, ואדוארד נאלץ לחפש פרטנר לשלום. ב-1299 הובילו הסכמי מונטרייל ושארטר (אנ'), יחד עם נישואיו של אדוארד למרגרט, לשביתת נשק ממושכת, אבל הדבר התגלה כיקר וחסר תועלת עבור אנגליה. הכיבוש הצרפתי של רוב שטחה של גסקוניה לא הסתיים עד לחתימת הסכם פריז ב-1303 (אנ'), אז הוא הוחזר חלקית לכתר האנגלי, שוב כפייף צרפתי.