פיתוח הכוח הימי של ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים
צוללות "דולפין" > צוללות "דולפין" - תהליך קבלת ההחלטות

ביולי 1979 התבקש מש"ט-7, סא"ל דורון עמיר, להכין מסמך אשר יאפיין באופן כללי את הדגם הבא של צוללות חיל הים.
בספטמבר 1979 סיכם הרמטכ"ל בדיון מטכ"ל, כי במסגרת סדר הכוחות הרצוי של חיל הים, תהיינה 6 צוללות.
באוקטובר 1979 הופץ בחיל הים מסמך אפיון ראשוני של הצוללות העתידיות של חיל הים.
בנובמבר 1979 התקיימה הפגישה המשמעותית הראשונה שעסקה בפרויקט "דולפין" עם גורמים שמחוץ לחיל. תא"ל (מיל') אברהם דרור ("איבן"), האחראי לבניית צוללות "גל", היה בקשר עם מתכנן הצוללות הגרמני פרופסור גָבְּלֶר (אנ'), וצייד אותו באפיון הראשוני וביקש ממנו התייחסות של חברת IKL לנושא זה. שני מנהליה הבכירים של החברה, פרופסור גָבְּלֶר ואינג' נוֹזֶה, באו לישראל בחשאי לכמה ימים. הם קיימו עם פורום מצומצם של מפקד חיל הים ומספר בכירים ותיקים משייטת 7, דיונים ובירורים על הקונספטים הקיימים והאפשריים; ברקע היה מונח האפיון הראשוני שהציע דורון עמיר. כך התגבש מעין קונספט כללי לצוללות החדשות.
במאי 1980 מונתה ועדת אפיון לצוללת העתידית. הוועדה הוקמה במפקדת חיל הים, והייתה באחריות מספן הציוד. החברים בה היו: אל"ם אלחנן התרסי - רמ"ח פיתוח במצ"ד, סא"ל שאול חורב - מש"ט-7, סא"ל שמואל שלף וסא"ל משה בירן - ממצ"ד.
בקיץ 1980 התכנסה הוועדה בשארם א-שייח' בראשותו של שאול חורב וגיבשה גרסה מעודכנת של האפיון ("הספר הכחול").
ביולי 1980, בעקבות תרגיל "יסוד מוצק", סיכם הרמטכ"ל ("רפול") בדיון מטכ"ל את הצורך בסדר כוחות של צוללות בנוסף על סטי"לים וקבע: "יש לערוך מחקר כללי על היכולת וההשפעה של כמות הצוללות שתכנסנה למערך".
במרץ 1981 יצא פרסום ראשון של אפיון צוללת דגם "דולפין", מספן ציוד פרסם את ה"ספר הכחול" הראשון בשם "צוללת – אפיון ".
כיווני ההתפתחות העיקריים של צוללת העתיד היו כדלקמן:
הגדלת משך השהייה והלחימה בים;
לחימה בכלי-שיט בטווחים ארוכים;
יכולת פגיעה במסוקים, מטוסי נצ"ל ומטרות ים;
בניית מערכות השטה ולחימה כמערכות משולבות בחומרה ובתוכנה;
אוטומציה ויעילות (יתירות) מרביים לצמצום מספר אנשי הצוות;
שימוש בטכנולוגיות מתקדמות ומוכחות בבניית צוללות;
יכולת התפתחות של מערכות הלחימה לאורך חייהן על-פי השינויים הצפויים בזירת הלחימה;
שילוב אמל"ח לוחמה זעירה בצוללת;
דחי הצוללת כ-1,400 טונות עם תכונות דומות ל"גל" בעת פעולה במים רדודים, והגדלת עומק הצלילה המרבי לשיעור האפקטיבי.
ב-26 באפריל 1982, בדיון על סד"כ חיל הים סיכם הרמטכ"ל: "4 צוללות, כאשר 2 מתוכן בים. צוללת אחת יש לקנות ולא לבנות במספנות, שאין להן ניסיון בבניית צוללות".
ב-30 ביולי 1982 סיכם הרמטכ"ל ("רפול"): "4 צוללות – עדיפות לקניית צוללת רביעית בהקדם". כל זאת בעקבות מלחמת "שלום הגליל" והתרשמות המטכ"ל מתפקודן הטוב של הצוללות, בתמיכתן במערכה, שהייתה בעיקרה יבשתית, ובזמינותן. גבר, אפוא, הצורך בהחלטה מאפריל 1982 שקדמה למלחמה. מצד שני, הוראה זו הייתה מסבכת את חיל הים. לכאורה ניתנה הוראה חיובית שניתן היה לברך עליה, כלומר להגדיל את סד"כ הצוללות הקיים של חיל הים. אבל כוונת הרמטכ"ל הייתה לרכוש צוללת אחת בלבד, וגם אותה מן המוכן, בעוד חיל הים עמל מזה שנתיים לאפיין צוללת עתידית שתתוכנן ותיבנה על בסיס הניסיון שנרכש בצוללות "גל". מאידך, היא סללה את הדרך לחיל הים להתחיל באופן לגיטימי בחיפושים אחר צוללת חדשה.
ב-11 נובמבר 1982 סיכם שר הביטחון (אריאל שרון): "צוללות – מדינת ישראל לא תשקיע בפיתוח מקומי של צוללות; יש להחזיק בסד"כ של שלוש צוללות ומכאן שתיבחן אפשרות של רכישת צוללת [אחת] בסוף העשור.
בין 23 בינואר – 8 פברואר 1983, ביצעה משלחת המורכבת מנציגי חיל הים ומנהל ההרכשה (מנה"ר) סיור בגרמניה ובארצות הברית לבדיקת אפשרויות ההצטיידות בצוללות חדשות (בהמשך להחלטות הרמטכ"ל ושר הביטחון). המטרות המוגדרות:
במרץ 1983 הוגש דו"ח סיור לבדיקת אפשרויות מימוש, המלצות המשלחת להמשך עבודת המטה היו כדלקמן:
לאשר את הפרויקט ולתקצבו בהתאם.
להקים צוות פרויקט לאלתר.
להזמין בדיקת היתכנות, בעלות של 350,000 דולר ובלוח זמנים של 6 חודשים, שתבוצע בו בזמן באמצעות: חברת IKL (בגרמניה) ומספנת GD/QUINCY (בארצות הברית).
לקיים סדרת דיונים בחיל הים לעדכון האפיון הקיים על בסיס המלצות המשלחת.
לאשר חתימת חוזה עם חברת GD/QUINCY לבניית 3 צוללות (בארצות הברית).
באוגוסט 1983 סיכם הרמטכ"ל משה לוי בדיון בנושא צוללת "דולפין": "הצורך המבצעי בצוללות מוגדר ומאושר, המימוש יתבסס על מט"ח סיוע כמקובל". כמו כן, הוא קיבל את המלצת סגן הרמטכ"ל וראש אג"ת למנות ראש פרויקט – בתחילה סא"ל ואחר כך אל"ם על חשבון חיל הים "מן המוכן".
בספטמבר 1983 הודיעה הנהלת מספנת GD/QUINCY ש"בשל שיקולי מדיניות של הקונצרן אין בדעתה להיות מועמדת לבניית הצוללות (הקונבנציונליות)". עקב דחייה זו, פנה אלוף אלמוג למפקד הצי האמריקני, והלה חזר על הדחייה. בשל התנגדות הצי האמריקאי לבנות צוללות קונבנציונליות בארצות הברית והודות לצורך למלא את התנאים החוקיים בעניין סיוע החוץ, העלה אלמוג בפני הרמטכ"ל הצעה לכרוך יחד את פרויקט הסטי"לים והצוללות ל"עסקת חבילה" אחת – בתוכנית לבנייה עד 1995, שתבוצע באמצעות כספי הסיוע ובאמצעות קבלן אמריקני ראשי, שישתף את מספנות ישראל בבניית חלק מן הפלטפורמות ואת התעשייה האווירית בשילוב מערכות הלחימה. הצוללות תיבנינה מכספי סיוע באירופה או בארץ. הרמטכ"ל אישר לאלמוג להעלות הצעה זו לפני מפקד הצי האמריקני ווטקינס ושר הימייה ליהמן. הצעה זו גם הועלתה בדיונים שנערכו עם שר ההגנה של ארצות הברית. (ראה להלן –אוקטובר 1984).
בנובמבר 1983 נעשתה פנייה חוזרת למספנות פוטנציאליות (שאינן בונות צוללות גרעיניות לצי ארצות הברית). בתחילה הייתה היענות ראשונית נרחבת.
בדצמבר 1983, לאחר סיור של משלחת משרד הביטחון וחיל הים וסיכום עקרוני עם שלוש מספנות (TOD, LOKHEED, TACOMA), חברות אלו נמנעו מהגשת הצעותיהן בשל היעדר אישור משרד החוץ האמריקני.
היציאה מן המבוי הסתום
בשלב זה כבר עלתה על הפרק תוחלת חייהן של הצוללות מדגם "גל". ביוזמת מטה חיל הים ובברכת אג"ת וסגן הרמטכ"ל, הצביע חיל הים על כך שהחל ב-1992 התועלת המבצעית מצוללות דגם "גל" לא תצדיק את המשך שירותן - הן בגלל מצבן הטכני, בעיקר מצב הגוף, והן בגלל היכולת המבצעית וההתיישנות של מערכות הלחימה. זאת ועוד: מצבן הטכני, שידרוש שיפוץ עמוק יותר, יהווה מעמסה כלכלית עצומה. מתוך מחשבה שבשנת 1992 צריכות הצוללות החדשות להיכנס לשירות, נבנה לוח זמנים אשר הצביע על תחילת תכנון תצורה כבר ב-1983, על תחילת בנייה ב-1988 ועמידה בתוכנית עד 1992. כך נסללה הדרך להזמין הכנת חוזה "קדם תיכון" שהתבסס על מטבע אירופי.
בדצמבר 1983 נחתם חוזה עם שני מתכננים נפרדים לבצע בו-זמנית קדם תיכון לצוללת "דולפין": IKL – גרמניה ומספנות WILTON FIGENORD – הולנד. על שני המתכננים היה להציג לחיל-הים, עד חודש מאי 1984, תיכון עיקרי שיתבסס על האפיון, וזאת על-מנת לאפשר למפקדת חיל-הים ולמנה"ר להחליט על:
ביוני–יולי 1984 בוצעה עבודת ניתוח ושקלול, בחיל הים ובטכניון, של שתי ההצעות לקדם-תיכון שהוגשו, זאת כדי לגבש לוגיקה לבחירת המתכנן המועדף; ההפרשים בין שתי החברות נמצאו זניחים.
ביולי 1984 הוצגו בפני מפקד חיל הים (אלמוג) המלצות צוות הפרויקט ל"פורום מפקד חיל הים מורחב", כשעיקרם:
בהמשך להצגת הקונספטים בפני מפקד חיל הים הוזמנו נציגי שתי החברות להציג את עבודתם ולהפגין את יכולתם במעמד "פורום מפקד חיל הים מורחב".
במהלך אוגוסט 1984 היו פגישות של צוות הפרויקט עם החברות והוגשו דרישות חיל הים לשיפור הקונספטים שהוגשו על ידיהם, וכן הערות לתכולת העבודה לשלב התכנון הראשוני. במהלך אותו החודש, רמז נציג IKL (אינג' נוזה) שייתכנו קשיים בקבלת אישור לבנות ולמכור צוללות לחיל הים הישראלי. כפתרון אפשרי הציע נוזה לבדוק אפשרות לבנות את הצוללות ב"מספנות ישראל", עם תמיכה של מספנה גרמנית בעלת ניסיון רב בבניית צוללות. על רקע זה, התקיימה פגישה בקיל בין חיים אלרואי (סגן ראש משלחת משרד הביטחון בבון) לבין נציגי Howaldtswerke-Deutsche Werft (HDW), אשר בה התבקשה המספנה לנתח את האפשרויות ולספק מסמך אשר יפרט את הנדרש לעשות בכל אחת מהדרכים הבאות:
מסקנות והמלצות הוועדה: הוועדה בחנה את כל החלופות האפשריות לבניית הסד"כ הדרוש ב"מספנות ישראל". זה כלל נט"קים, סטי"לים וצוללות.
באשר לצוללות, נבחנו מספר חלופות:
בניית כל הצוללות בישראל לפי תכנון אירופאי;
בנייה של צוללת ראשונה באירופה והמשך הבנייה בישראל;
בנייה חלקית באירופה והגמר בישראל.
השיקולים שנלקחו בחשבון היו:
הצורך לקיים מספנה מתקדמת בארץ לשוק האזרחי והצבאי גם יחד;
האפשרות לשלב את מספנת חיל הים ב"מספנות ישראל";
האפשרות למצוא ל"מספנות ישראל" שותף אמריקני כדי להקל על ניצול מט"ח סיוע בבניית צוללות בארץ והצד הכלכלי של הצורך בבניית התשתית הדרושה ב"מספנות ישראל".
מאידך, עמדה השאלה אם כדאי להשקיע את כל המשאבים כדי לפתח בארץ יכולת בנייה של צוללות כאשר השוק העולמי לבניית צוללות הוא בהחלט רווי במספנות בעלות יכולות כאלה ויהיה קשה מאוד למצוא לקוחות בין חילות הים הזרים אשר יהיו מוכנים לבנות את הצוללות שלהם בישראל. בסיכום, הרעיון לבנות צוללות ב"מספנות ישראל" נפל ונגנז.
באוגוסט 1984 אישר הרמטכ"ל, רא"ל משה לוי, את מתאר הסד"כ של חיל-הים על פי המתכונת התקציבית הנקראת (0+), הכוללת בנייה של סטי"לים סער/5 וצוללות "דולפין" והמליץ לשר הביטחון לאשרה.
ב-12 ספטמבר 1984 הציגו נציגי (DDG) DUTCH DESIGN GROUP בריכוז מספנות WF את עבודתם ל"פורום מפקד חיל הים מורחב". עם השלמת סדרת ההצגות בוצעו הצעדים הבאים:
באוקטובר 1984, בשיחת עבודה עם שר הביטחון רבין וצוות ממערכת הביטחון, ציין מזכיר ההגנה האמריקני (ויינברגר), שהוא מכיר בצורך של ישראל בצוללות וקבע שדרך המימוש תסוכם בוועדה מיוחדת משותפת שתוקם לצורך זה. ואכן, הוא מינה את "ועדת דארבי", שאישרה לאחר מכן את הצורך וההערכה הריאלית של העלויות לפרויקט "דולפין" ובכך שימשה חוליה בגיבוש "נוסחת החבילה" "להב"/"דולפין", שהציע אלוף אלמוג. בהמשך לביקור נקבע, שיוקם צוות משותף לח"י והצי האמריקאי על מנת למצוא דרכים כיצד לבצע את בניית הצוללות באופן שאפשר יהיה לייצר חלקים בארצות הברית אולם ההרכבה הסופית תהיה מחוץ לארצות הברית תוך אפשרות לעשות שימוש בכספי FMS (אנ').
ב-16 בנובמבר 1984 החליט מפקד חיל הים לאשר התקשרות עם חברת IKL לביצוע התיכון. המצע להחלטות היה מסמך "דולפין".
ב-22 בנובמבר 1984 נחתם חוזה עם IKL להפעלה תוך 6 חודשים על-מנת להתאים את חוזה הביצוע עם הפעלת חוזה תכנון מערכות הלחימה ברוקוול.
ב-26 בנובמבר 1984 התקבלה החלטה לתיכון הראשוני, כדלקמן:
בדצמבר 1984 התקיימה בארצות הברית פגישה בין אלוף אלמוג ובין שר הימייה האמריקאי ג'והן ליהמן בהשתתפות הנספח הצבאי (אלוף אורי שמחוני) ורמש"ן (אברהם בן-יוסף) וגובשה נוסחת ה"חבילה" הקובעת עקרונית בניה של סטי"לים בארצות הברית וצוללות באירופה ובישראל.
בסוף שנת 1984 הנחות היסוד במימוש תוכנית "דולפין" היו:
המימון הוא מכספי סיוע מארצות הברית, לפיכך עיקרי הפעילויות צריכים להתבצע בארצות הברית על מנת לעמוד במגבלות החוקיות לשימוש במקור זה (אלא אם כן ממשל ארצות הברית יאפשר חריגה).
הידע לתכנון ולבניית צוללות קטנות וקונבנציונליות והמקורות לחלק מהציוד הספציפי לצוללות כאלה מרוכזים באירופה.
ביצוע רכש מסיבי באירופה והפניית נתחי עבודה אפשריים לתעשייה הישראלית, תחת מגבלות המימון, ככל שההזמנות בארצות הברית הן בהיקף גדול יותר. לפיכך רצוי לחתור להגדרת הצוללות ומערכותיהן באספקה חוזית אחת.
יש חשיבות להשגת סטנדרטיזציה במרכיבי מערכות הלחימה בין הסטי"לים והצוללות משיקולים לוגיסטיים ואבולוציית המערכות. לשם כך, ולשם ניצול תשתית קיימת, יש לעמוד על מעורבות התעשייה הישראלית במערכות.
מבחינה עסקית, עדיף שההתקשרות לאספקת הצוללות ומערכותיהן תתבצע בתחרות. לפיכך יש להכין את שלבי התיכון על-גבי מפרטי החוזה בעסקאות ישירות נפרדות, ולצאת לתחרות עם חבילת הרכשה מוגדרת.
מועד הכניסה לשירות של הצוללת הראשונה – לא יאוחר מ-1992, והמרווח הרצוי משיקולי אחזקה הוא שנה.
בינואר 1985 בעקבות הצגת צוות ההיגוי של צוללת "דולפין" סיכם הרמטכ"ל:
הנתונים צריכים להיות מוצגים לאמריקנים תוך התכוננות להמשך תהליך השיחות לאחר הצגת הצוות האמריקני.
הרמטכ"ל מקבל עמדת וסיכום סגן הרמטכ"ל (דוד עברי) תוך הדגשה שהצעת חלופה לבניית הצוללות בארצות הברית תוצג לא כדרישה טקטית אלא כדרישה שאנו עומדים מאחוריה, ורק אם יסתבר בשיחות שלאמריקאים ישנן חלופות אחרות נדון בהן תוך בחינת כל האילוצים – בדגש על אילוצי לוח זמנים - ונקבל החלטות.
הרמטכ"ל הדגיש, שעלינו לעמוד בהיקף הכספי כפי שהקצבנו בקד"מים השונים, באם יסתבר שההיקף הכספי גדול יותר נצטרך להצטמצם ולבנות צוללות פחות יקרות.
הנושא יוצג לאישור שר הביטחון (רבין) לפני השיחות.
תקופת האלוף בן שושן
מיד לאחר כניסתו לתפקיד מפקד חיל הים (1 בפברואר 1985), הציג האלוף אברהם בן-שושן לשר הביטחון יצחק רבין (במרץ 1985) את התפישה המבצעית של חיל הים. בדיון המשך שהתקיים אצל שר הביטחון במאי 1985, הציג מבקר מערכת הביטחון, האלוף (מיל') שלמה אראל, לשעבר מפקד חיל הים, את התנגדותו לתפישה ולמַעֲנֶה של חיל-הים לאיומים שהתפתחו בזירה הימית.
במפגש שלישי שהתקיים אצל שר הביטחון, הוצג האיום הימי על מדינת ישראל וכישורי חיל-האוויר להשתתף בלוחמת ים.
בסיכום הדיון קבע השר, כי הוא מקבל את הצורך בחיל ים התקפי ומאשר בניית סער/5. קצב פיתוח והצטיידות מותנים במגבלות המשאבים.
לאור סיכום השר ניתנה הוראת סגן הרמטכ"ל למטכ"ל לתקצב את תוכנית חיל הים בתוכנית רב-שנתית.
"נוסחת החבילה" למימוש הפרויקטים "להב" ו"דולפין" אושררה על ידי שר ההגנה האמריקאי במהלך ביקורו של שר הביטחון רבין בארצות הברית (יולי 1985).
לאחר כל הדיונים והאישורים הורה שר הביטחון, שההתקשרות לצורך הזמנת "להב"/"דולפין" תהיה עם מספנה אמריקאית כקבלן ראשי ו"מספנות ישראל" תשמש קבלן משנה.
אישור תקציב בהיקף של 80–100 מיליון דולר לשנה במשך עשר שנים (הרוב במט"ח סיוע) למימוש הסד"כ העתידי, "להב"/"דולפין", ניתן במסגרת הדיונים על תוכנית העבודה לשנת 1986 אצל שר הביטחון.
בפגישה נוספת של שר הביטחון רבין עם שר ההגנה האמריקאי ויינברגר, בנובמבר 1985, שהתקיימה בארצות הברית בהשתתפות מפקד חיל הים בן-שושן ורמש"ן בן-יוסף, אומצה מחדש נוסחת החבילה למימוש הפרויקטים "להב" ו"דולפין", וכן הוחלט על הקמת ועדת עלויות משותפת אמריקאית-ישראלית בראשותו של אדמירל אלמסטד לבחינת עלויות הפרויקט. נציגו, ד"ר דב זקהיים וצוותו, החלו לבדוק העלויות במרץ 1986.
באותו ביקור בארצות הברית, התקיים סקר תיכון "להב" מס' 3 בהשתתפות מפקד חיל הים, רמצ"ד וצוותו, רמ"ח אמל"ח וצוות סער/5, ובמסגרתו אישר מפקד חיל הים את דחי הספינה (1,130 טון) ואת המטע"ד שלה (109 טון).
בפברואר 1986 הורה שר הביטחון לקבל הצעות מחיר ממספנות אמריקאיות ואכן הופץ על ידי מש"ן R.F.P לשמונה מספנות בארצות הברית.
בדיוני "שחקים" (תוכנית פיתוח רב שנתית של סד"כ צה"ל) שהתקיימו בפני הרמטכ"ל והוצגו לשר הביטחון בספטמבר 1986 נקבע כי:
באוקטובר 1986 בוצע סקר תיכון למשלב של "להב". בסיכומו הוקפאו מפרטי מערכות הלחימה. בנובמבר 1986 משרד הביטחון התקשר עם חמש מספנות בארצות הברית ובאירופה, ועם מספנות ישראל, וביקש מהן הצעות מחיר לביצוע הפרויקטים "להב" ו"דולפין", בעלות מוערכת של למעלה ממיליארד דולר.
דו"ח ועדת העלויות של ד"ר זקהיים פורסם בדצמבר 86 וכלל את הנקודות הבאות:
בפברואר 1987 הוצג שדה הקרב העתידי הימי על ידי חיל-הים לפורום מטכ"ל. הרמטכ"ל, רא"ל לוי, הדגיש שתפישת חיל-הים מקובלת ומתאימה לתפישת הביטחון. כמו כן קיימת החלטה להצטייד בסד"כ העתידי ונבדקות דרכי המימוש.