stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עברית מקראית
סקירה כללית

לא ברור מתי התחיל הדיבור בשפת העברית המקראית, ונוהגים לציין את שנת 1300 לפנה"ס כנקודת התחלה[דרוש מקור] (הכתובת האפיגרפית הראשונה בעברית שהתגלתה בח'ירבת קייאפה מתוארכת סביב 1,000 לפנה"ס). שפה זו הייתה מדוברת בפי העברים והיא מוכרת כיום בעיקר מן המקרא וממעט כתובות אפיגרפיות שנמצאו באתרים ארכאולוגיים, אך מוכרות גם שפות הדומות לה מאוד כמו מואבית. מקובל לשייך את העברית למשפחת השפות השמיות, בתוכה לענף הצפון המערבי, ובתוכו למשפחת השפות הכנעניות. קרובות לה המואבית, האמורית והאוגריתית ובמידה פחותה הארמית. לפי המסופר בתורה, לבן הארמי דיבר ארמית, בעוד יעקב, שאף הוא היה נין לתרח אך גדל בארץ כנען, דיבר עברית.
גם בקרב דוברי העברית עצמה התקיימו ניבים שונים על פי אזורים גאוגרפיים; לפי ספר שופטים (י"ב, ו') היה הבדל בהגיית האות ש בין אנשי גלעד לבין בני שבט אפרים ("שיבולת"). כמו כן מן הכתובות האפיגרפיות שנמצאו בצפון (ממלכת ישראל) ובדרום (ממלכת יהודה) אנו למדים על הבדלים נוספים בהגיית העברית בין הממלכות, כמו מעתק ב/פ, כיווצי דו-תנועות ועוד. בתנ"ך נשמרו שרידים נוספים לניב שאפיין כנראה את שבטי ממלכת ישראל, בעיקר בספרים שנכתבו באותו אזור, כגון ספר עמוס. מניחים שהניב שבו כתוב התנ"ך כולו הוא הניב שאפיין את ממלכת יהודה, ולשון המקרא עצמה מכונה בו "יהודית" (מלכים ב', י"ח, כ"ח; נחמיה, י', כ"ד).
בתוך העברית המקראית קיימים הבדלים סגנוניים ניכרים בין לשון הפרוזה לבין לשון השירה, ובהם גם הבדלים בסגנון הדקדוקי וגם הבדלים באוצר המילים, שבשירה עשיר במילים הנדירות בפרוזה. יש הסבורים שלשון השירה משקפת צורה קדומה יותר של העברית.
נוהגים לחלק את העברית המקראית לשתי תקופות עיקריות: העברית המקראית הרגילה והעברית המקראית המאוחרת. בעברית המקראית המאוחרת נכתבו ספרי המקרא של תקופת גלות בבל ואחריה, כגון ספר זכריה, מלאכי, ספר עזרא, נחמיה, מגילת אסתר ודברי הימים. העברית המקראית המאוחרת מגלה סימנים ראשונים של שינוי לקראת מה שהפך אחר כך להיות לשון חז"ל. ניתוח פילולוגי של ספרי התנ"ך המאוחרים מעלה את האפשרות שנעשה מאמץ לכתוב בלשון המקרא גם בתקופה שבה השפה העברית המדוברת הייתה דומה יותר ללשון חז"ל, כנראה משום שלשון המקרא נתפסה כדגם ראוי לשפה הכתובה.
לשון המקרא נחשבת כאחת מן התקופות של העברית הקלאסית, שכוללת גם את העברית המקראית וגם את לשון חז"ל. הדיבור בעברית נפסק במאה השנייה לספירה ואז החלה תקופת הביניים של העברית. גם בתוך העברית הקלאסית יש הבדלים ניכרים בדקדוק ובאוצר המילים בין לשון המקרא ולשון חז"ל. בתווך בין שתי הלשונות נמצאת העברית של מגילות מדבר יהודה וכתבים אחרים מאותה תקופה.
יש רק מעט תעודות ארכאולוגיות אותנטיות מתקופת המקרא הכתובות בלשון המקרא או בשפות דומות. מיעוט התעודות הארכאולוגיות מקשה על חקר העברית המקראית, אם כי התעודות שהתגלו עשירות למדי ומכילות חומר רב-ערך למחקר. הטקסט המקראי הנמצא לפנינו היום מורכב מבחינה לשונית מכמה רבדים: הטקסט העיצורי, אִמות הקריאה, שנוספו כנראה בשלב מאוחר יותר; תחילה רק בסופי מילים ובהמשך באופן גורף, והניקוד והטעמים, מערכת סימון שפותחה לראשונה רק במאה השמינית לספירה על ידי אנשי המסורה, לצורך שימור בכתב של מסורת קריאה שהועברה לפני כן בעל פה. בנוסף להן קיימים תעתיקים של שמות עבריים לאותיות יווניות בתרגום השבעים ובהקספלה, תעתיקים מעטים ללטינית בוולגטה, וקיימות מסורות הקריאה בתורה של העדות היהודיות השונות. המסורות הנבדלות של קריאה בתורה, כפי שהן מוכרות לנו כיום, שונות זו מזו במימוש הפונטי של העיצורים והתנועות, וכולן מראות שוני משמעותי ממסורת הקריאה המתועדת באמצעות הניקוד הטברני.
מאפייני העברית המקראית > תורת ההגה > עיצורים

בעברית המקראית נעלמו שש או שבע פונמות עיצוריות מתוך 29 פונמות שהיו בפרוטו-שמית, שפת האב המשוערת של כל השפות השמיות במחקר האקדמי. העיצורים המקבילים לעיצורים הערביים ث, خ, ذ, ض, ظ, غ התמזגו בעיצורים ש, ח, ז, צ, צ, ע בהתאמה. (לכן בערבית ת'ור ובעברית שור, ובאותו אופן חַ'רִבַּ-חָרַב, ד'כר-זכר, ארצ'-ארץ, עַטְ'ם-עֶצֶם, ע'זה-עזה).
| תעתיק שמי | אפ"ב | עברית | ארמית | ערבית | דוגמאות> עברית | דוגמאות> ארמית | דוגמאות> ערבית | דוגמאות>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| *ḏ | /ð/ | /z/ ז | /d/ ד | /ð/ ذ | זהב | דהב | ذهب |  |
| *z | /z/ | /z/ ז | /z/ ז | /z/ ز | מאזנים | מאזניא | موازين |  |
| *š | /ʃ/ | /ʃ/ שׁ | /ʃ/ שׁ | /s/ س | שנה | שנה | سنة |  |
| *ṯ | /θ/ | /ʃ/ שׁ | /t/ ת | /θ/ ث | שלושה | תלתא | ثلاثة |  |
| *ṱ | /θʼ/ | /sˤ/ צ | /tˤ/ ט | /zˤ~ðˤ/ ظ | צל | טֵלָלָא | ظل |  |
| *ś | /ɬʼ/ | /sˤ/ צ | /ʕ/ ע | /dˤ/ ض | ארץ | ארע | أرض |  |
| *ṣ | /sʼ/ | /sˤ/ צ | /sˤ/ צ | /sˤ/ ص | צרח | צרח | صرخ |  |
בשלב מאוחר יותר התחיל העיצור שׂ להתמזג בעיצור ס, תהליך שהושלם בלשון חז"ל. לעומת זאת, בשלב מסוים התפצלו שש הפונמות בג"ד כפ"ת כל אחת לשני אופני הגייה שונים.[דרוש מקור] לגבי הפונמות ח' ו-ע' יש עדויות סותרות לגבי היעלמותן מהעברית המקראית. בתעתיקי השמות העבריים לאותיות יווניות בתרגום השבעים, יש עדות לכך שההבחנה בין ח' ל-ח ובין ע' ל-ע עדיין הייתה קיימת בעת התרגום. כך, האות העברית עי"ן מתועתקת לפעמים לאות היוונית גמא ולפעמים נשמטת כליל, והאות העברית חי"ת מתועתקת לפעמים לאות היוונית כי ולפעמים נשמטת. לפי מקורות אחרים נראה שכל אחד מהצמדים האלה התמזג לפונמה אחת.
| תעתיק שמי | אפ"ב | עברית | ארמית | ערבית | דוגמאות> עברית | דוגמאות> ארמית | דוגמאות> ערבית | דוגמאות>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| *ḫ | /χ/ | */ħ/ ח | */ħ/ ח | */χ/ خ | חמשה   צרח | חמשא   צרח | خمسة   صرخ |  |
| *ḥ | /ħ/ | */ħ/ ח | */ħ/ ח | */ħ/ ح | מלח | מלח | ملح |  |
| *ġ | /ʁ/ | */ʕ/ ע | */ʕ/ ע | */ʁ/ غ | עורב   מערב | עראב   ערב | غراب   غرب |  |
| *ʻ | /ʕ/ | */ʕ/ ע | */ʕ/ ע | */ʕ/ ع | עבד | עבד | عبد |  |
עיצורים שאבדו ושנוצרו-או-נוספו במהלך אורך החיים של עברית המקראית:
|  |  | שפתי | שיני/ מכתשי | שיני/ מכתשי | שיני/ מכתשי | בתר-מכתשי | חכי | וילוני/ ענבלי | וילוני/ ענבלי | לועי | סדקי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אפי | אפי | m | n | n | n |  |  |  |  |  |  |
| סותם | אטום | p | t | t | t |  |  | k | k |  | ʔ |
| סותם | קולי | b | d | d | d |  |  | ɡ | ɡ |  |  |
| סותם | נחצי |  | tˤ / tʼ | tˤ / tʼ | tˤ / tʼ |  |  | q / kʼ | q / kʼ |  |  |
| חוכך | אטום | (ɸ) | (θ) | s | ɬ | ʃ |  | (x) | χ | ħ | h |
| חוכך | קולי | (β) | (ð) | z | z |  |  | (ɣ) | ʁ | ʕ |  |
| חוכך | נחצי |  | sˤ / sʼ | sˤ / sʼ | sˤ / sʼ |  |  |  |  |  |  |
| מקורב | מקורב | w | l | l | l |  | j |  |  |  |  |
| רוטט | רוטט |  | r | r | r |  |  |  |  |  |  |
יש מחלוקת לגבי הגייתם של חלק מהעיצורים בעברית המקראית. העיצורים הנחציים כנראה היו מלועלעים (כבערבית), אבל ייתכן גם שהיו מסודקים (כבאמהרית) או מוולנים. יש הטוענים שהעיצורים החוככים / s, z, sˤ/sʼ / היו בעצם מחוככים /ts, dz, tsʼ/.
מאפייני העברית המקראית > תורת ההגה > תנועות

הניקוד הטברני של המקרא מחזיק שבע תנועות רגילות (פתח, קמץ, צירי, סגול, חיריק, חולם, שורוק) ולצידן תנועות חטופות (השווא והחטפים). בניקוד הבבלי יש רק שש תנועות, משום שהפתח והסגול זהים. חוקרי העברית בימינו סבורים שהניקוד הטברני לא סימן הבדלים באורך התנועות, וכי חכמי טבריה לא הבחינו בין תנועות ארוכות לקצרות, אם כי בעבר היו מקובלות דעות שונות. מצב עניינים זה משקף שלב מאוחר ביותר, שהוא סיומו של תהליך ארוך שחל במערכת התנועות לאורך תקופת המקרא, מן הפרוטושמית שבה היו ככל הנראה שלוש תנועות ארוכות ושלוש תנועות קצרות.
בשלב קדום בתולדות העברית חל מעתק a ארוכה ל-o ארוכה (המעתק הכנעני). לדעת חלק מהחוקרים מעתק זה חל בהברה מוטעמת, ולדעת אחרים היה בלתי מותנה. הארכת התנועה בהברה פתוחה מוטעמת אף היא קדומה יחסית, ואולי קדמה לנשילת התנועות הסופיות. בהמשך נעלמו בהדרגה הדיפתונגים aw ו-ay, שנעתקו בהתאמה ל-o ול-e ארוכות. משערים שתנועת aw נעתקה ל-u ארוכה כשקדם לה העיצור למ"ד (למשל במילה -louwaḥ* > לוּחַ). בשלבים מאוחרים יותר חלו בהברות פתוחות שתי תופעות: הארכה של התנועה בהברה שלפני הטעם (הארכה פרה-טונית), וחיטוף של תנועה קצרה שאינה במעמד זה. שינויים אלה קרו אולי בלחץ המבטא הארמי, שבו תנועה קצרה לא יכלה להתקיים בהברה פתוחה בלתי מוטעמת.
מאפייני העברית המקראית > תורת ההגה > הטעמה

בדרך כלל ההטעמה היא מלרעית, ובקטגוריות דקדוקיות מסוימות היא מלעילית. ההטעמה היא בעלת ערך פונמי, מאחר שיש מקרים מסוימים שבהם היא יוצרת הבחנה כלשהי במשמעות, כגון בצמד הנטיות שָבָה (בעבר) - שָבָה (בהווה) וכגון ואכלת (בעבר והאות ו' היא ו' החיבור) - ואכלת (בעתיד, והאות ו' היא ו' ההיפוך). לפי השערות של חלק מהחוקרים קדם למצב הנוכחי שלב של הטעמה מלעילית כללית, שהפכה למלרעית בעקבות היעלמות התנועות שהיו בסופי המילים.
מאפייני העברית המקראית > תורת הצורות

המורפולוגיה המקראית בנויה בעיקרה, בדומה לשאר השפות השמיות, על שיבוץ של שורשים בבניינים ובמשקלים. מערכת הפועל מקיימת שבעה בניינים סדירים – קל (פָּעַל), נִפְעַל, הִפְעִיל, הֻפְעַל, פִּעֵל, פֻּעַל, הִתְפַּעֵל – ושרידים של בניין נוסף, סביל פנימי של בניין קל. בדרך כלל אין מעבר של שורש מבניין אחד לאחר באופן חופשי אלא רק תוך חילוף משמעות. מערכת השם מגלה פחות סדירות, ויש נטייה למשמעות חופשית למשקלים השונים. בפרט אין גם משקלים סדירים לשמות הפעולה, וסדירות כזו התפתחה רק בלשון חז"ל. בתוך בניין קל יש הבחנה מסוימת של משקלים שונים לפעלים המציינים פעולה (קָטַל – אָכַל, הָלַךְ) ולפעלים המציינים מצב (קָטֵל, קָטֹל – יָשֵן, יָכֹל).
בתוך מערכת הפועל יש מגוון גדול של צורות. על הפועל הבסיסי נוספות צורות מוארכות (אֵלֵךְ - אֵלְכָה) ומקוצרות (יִפְנֶה - וַיִּפֶן), וכן צורות שונות לסימון הגוף והמין (תשְמְרִי - תשְמְרִין, עָשְׂתָה - עָשָׂת). גם בשימוש הזמנים אין חוקיות מלאה, ואפשר למצוא צורות פָּעַל המסמנות הווה ועתיד וצורות יִפְעַל המסמנות עבר (בין השאר צורות הפותחות במה שמכונה ו"ו ההיפוך). הן במערכת הפועל והן במערכת השם כל צורה יכולה לעמוד בשלוש דרגות חיבור למילה שאחריה: צורה צמודה, צורת הקשר וצורת הפסק (בפועל: שְמָרַתְהוּ-שָמְרָה-שָמָרָה; בשם: עַבְדְּךָ-עֶבֶד-עָבֶד).
לשון השירה מקיימת כמה צורות מורפולוגיות חריגות, כגון הסיומות לִמְנוּחָיְכִי, יֹאכְלֵמוֹ.
מאפייני העברית המקראית > תחביר

תחביר הצירוף נעזר בעיקר בשיטת הסמיכות ופחות בצירופים מורכבים יותר. במשפטים עצמם מובא בדרך כלל הנשוא לפני הנושא (VSO), "וילך משה" לדוגמה, למעט לצורכי הדגשה או גיוון (”וּמֹשֶׁה יִקַּח אֶת הָאֹהֶל”). כרוב השפות השמיות גם העברית המקראית מקיימת משפטים שמניים שאין בהם פועל כלל. החוקרים חלוקים בשאלה אם קיימים משפטי ייחוד במקרא. הקישור בין משפטים הוא בדרך כלל בדרך של איחוי (”וַיֹּאכַל וַיֵּשְׁתְּ וַיָּקָם וַיֵּלַךְ וַיִּבֶז עֵשָׂו אֶת הַבְּכֹרָה.”) ופחות בדרך של שעבוד וזיקה באמצעות מילות קישור.
ככל הנראה היו בעברית הקדומה תנועות סופיות ששימשו כיחסות המסמנות את תפקידה התחבירי של המילה. במקרא התנועות הללו כבר נעלמו אולם שרידים להן עדיין נשמרו, בפרט בלשון השירה (”בִּלְעָם בְּנוֹ בְעֹר” במקום "בלעם בן בעור", או ”מְעֹנָה אֱלֹהֵי קֶדֶם” במקום "מעון אלוהי קדם").
מאפייני העברית המקראית > אוצר מילים

אוצר המילים של העברית המקראית מוכר לנו כמעט באופן בלעדי מהמצוי במקרא, אשר מונים בו כ-8,000 מילים מילוניות. המילים בחלקן מקבילות למילים בשפות השמיות הקרובות, ויש גם שאילה של מילים משפות אחרות, כגון הארמית והאכדית. מערכת שלמה של אוצר מילים נמצאת בלשון השירה, שבה לעיתים קרובות משמשות מילים אחרות מאשר בפרוזה, עם נטייה רבה לכיוון הארמית (ראה-חזה, יין-חמר). מילים רבות בתנ"ך הן מילים יחידאיות שמשמעותן לא ידועה בבירור, וחלקן שימשו בשלבים מאוחרים של העברית במשמעות שאיננה בהכרח משמעותן המקורית. אף על-פי-כן, מספר המילים היחידאיות במקרא קטן מכפי שאפשר היה לצפות בהתחשב באורכו של הטקסט (אפשר להעריך באמצעות חישוב סטטיסטי את מספר המילים היחידאיות הצפויות בטקסט נתון בהתחשב באורכו). עובדה זו הביאה להשערה שהטקסט המקראי נכתב במתכוון תוך שימוש באוצר מילים קטן, זאת למעט קטעי השירה שבהם אוצר המילים עשיר יותר.
מאפייני העברית המקראית > כתיב

הכתיב בעיקרו עיצורי ולא מסומנות בו התנועות. אמות הקריאה נוספו כנראה בשלב מאוחר ונוצרו בתחילה מכיווצי דו-תנועות כגון נַוְלַד > נוֹלַד, יִיְשַׁן > יִישַׁן.
תקופות בעברית המקראית

ביקורת המקרא הקלאסית תיארכה את הטקסטים העבריים לפי שיקולים תאולוגיים רעיוניים, ספרותיים, היסטוריים, ולא על ידי מחקר מדעי של הלשון לסוגיה ולשלביה.
משנות ה-70 של המאה ה-20, פיתח אבי הורביץ מהאוניברסיטה העברית שיטת מחקר משווה של התפתחות הלשון לפי תקופות, על פי ניתוח משווה, ועל פי נתונים חוץ מקראיים. בספרו "בין לשון ללשון", הוא קובע שאף חלק מהתורה לא יכול היה להתחבר לפני לשונו בימי הבית השני. ההבדלה בין התקופות נעשית על פי קריטריונים בלשניים:
תכונות ארכאיות בתורת הצורות
תכונות ארכאיות בתחביר
תכונות ארכאיות באוצר המילים.
על פי המחקרים האחרונים מתחלקת העברית המקראית לארבע תקופות:
עברית המקרא הקדומה, הבאה לידי ביטוי בכמה שירות מקראיות קדומות כמו שירת הים, שירת דבורה, ושירת דוד. לשירות אלה קשר הדוק לשפות השמיות של אמצע האלף השני לפנה"ס, בפרט לכתבי אוגרית.
עברית המקרא הקלאסית, הבאה לידי ביטוי ברוב חיבורי הפרוזה המקראיים כמו התורה ונביאים ראשונים, וברוב השירה המקראית שבספרי נביאים אחרונים ומזמורי תהלים
תקופת מעבר בין הלשון הקלאסית לבין הלשון המאוחרת, בחיבורים שנכתבו סמוך לתקופת הגלות כמו ספרי ירמיהו ויחזקאל
עברית המקרא המאוחרת, המאפיינת חיבורי פרוזה מקראיים שנכתבו אחרי גלות בבל כמו ספרי אסתר, עזרא ונחמיה, קהלת ודברי הימים, וכן בשירה פרקי נבואה מסוימים ומזמורי תהלים מאוחרים.
ישנם גם חיבורים שאפיונם הלשוני איננו מובהק, כמו ספר יונה, מגילת רות ופרקי השירה שבספר איוב. בחיבורים הפרוזאיים, הקושי נובע מקיומן של צורות לשון מאוחרות, אך בכמות שאיננה גדולה דיה כדי להיות מובהקת. הסיבה לכך עשויה להיות סגנונית או דיאלקטלית מצד אחד, או סופר מאוחר המנסה לחקות את סגנון העברית המקראית הקלאסית מצד שני. בחיבורים השיריים, הקושי נובע מקיומן של צורות לשון שאינן מאפיינות את העברית המקראית הקלאסית, אך שלא ברור אם יש לאחרן או להקדימן משום שניתן לפרשן או כארמיזמים מאוחרים או כשימור של אוצר המילים השמי הקדום.
יש הסוברים כי החלוקה של הורביץ מבוססת היטב ומפריכה את הגישה המינימליסטית בחקר המקרא, המטילה ספק בערכו ההיסטורי ובקדמותו. כך, למשל, כותב איתמר זינגר:
על פי המחקרים הלשוניים: הגישה הניהליסטית קורסת במבחן לשוני פשוט (ראה הורביץ). יש הבחנה ברורה בין העברית הקלאסית של ימי בית ראשון לבין העברית המאוחרת, רוויית ה"ניאולוגיזמים" והשפעות ארמיות, של ימי בית שני, שבה נכתבו הספרים המאוחרים (אסתר, דניאל, עזרא, נחמיה ודברי הימים). לדוגמה, "מכתב" יכונה "ספר" בעברית קלאסית, "איגרת" בעברית מאוחרת. ההבחנה בין רובדי הלשון מוצאת את אישורה גם במכלול הכתובות העבריות שנתגלו בחפירות בארץ, ותמוה הדבר שבעלי הגישה "הניהיליסטית" מתעלמים מנתון חשוב זה.
מנגד, יש שהעבירו ביקורת על מסקנותיו של הורביץ. כך איאן יאנג, הטוען כי ההבחנה בין שתי תקופות אינה מוכחת, וייתכן שמדובר בסגנון 'עכשווי' מול סגנון 'שמרני'. כאשר הספרים כדוגמת עזרא ונחמיה נכתבו בסגנון עכשווי, ואילו ספרים אחרים בחרו בסגנון שמרני ועתיק יותר. הוא מסתייע בכך שספרים כדוגמת יואל, יונה, איוב, רות, מאובחנים ככתובים בעברית המקראית הקדומה, בעוד לדעת חוקרים רבים, נכתבו גם הם בתקופה הפרסית.
לקריאה נוספת

מנחם צבי קדרי, מילון העברית המקראית, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2006.
אנציקלופדיה מקראית, הערך "עברית"
Gesenius' Hebrew Grammar
Francis Brown, Samuel Rolles Driver and Charles Augustus Briggs, A Hebrew and English Lexicon of the Old Testament with an appendix containing Biblical Aramaic (מכונה בקיצור "BDB" או "בדב")
הערות שוליים

↑  כך השפה מכונה במלכים ב', י"ח, כ"ח
↑  בראשית, ל"א, מ"ז: ”וַיִּקְרָא לוֹ לָבָן 'יְגַר שָׂהֲדוּתָא' וְיַעֲקֹב קָרָא לוֹ 'גַּלְעֵד'.”
↑  ספר שמות, פרק ל"ג, פסוק ז'
↑  ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק ל"ד
↑  ספר במדבר, פרק כ"ד, פסוק ג'
↑  ספר דברים, פרק ל"ג, פסוק כ"ז
↑  פרופ' אבי הורביץ, בריאיון לאוסי דרורי מהאוניברסיטה העברית
↑  בין לשון ללשון: לתולדות לשון המקרא בימי בית שני, ירושלים תשל"ב
1 2  שמואל פסברג, 'לשון המקרא', בתוך: ספרות המקרא מבואות ומחקרים כרך ראשון, הוצ' יד יצחק בן צבי עמ' 87 והלאה
↑  אבא בנדויד, לשון מקרא ולשון חכמים, 1967, עמ' 45. קאסוטו, ספרות מקראית וספרות כנענית
↑  איאן יאנג, תיארוך שפתי של טקסטים מקראיים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463740305171  NKC: ph118845 
לוחות הברית בכתב העברי הקדום. פסל אבן בעכו
תפזורת המייצגת את התפלגות המילים השונות בתנ"ך. גודלה של כל מילה בתפזורת הוא יחסי לתדירות הופעתה בתנ"ך
הקבינט של היטלר

הקבינט של היטלר היה הקבינט של ממשלת גרמניה הנאצית בין 30 בינואר 1933 ל-30 באפריל 1945 עם מינויו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג. הקבינט נוצר במקור על ידי הפוליטיקאי השמרני הלאומי פרנץ פון פאפן, ששימר לעצמו את תפקידו של סגן הקנצלר. במקור, הקבינט הראשון של היטלר נקרא קבינט הישועה הלאומית של הרייך, שהיה קואליציה של המפלגה הנאצית ומפלגת העם הלאומית הגרמנית.
הקבינט התפרק עם התאבדותו של היטלר.
ישיבת הקבינט הראשונה, 1933
היסטוריה

עם מינויו של היטלר לקנצלר הרייך, ביקש פאפן לשלוט בהיטלר על ידי הגבלת מספר השרים הנאצים בקבינט. בתחילה היו הרמן גרינג (ללא תיק) ווילהלם פריק (שר הפנים) השרים הנאצים היחידים. יתרה מכך, אלפרד הוגנברג שהיה מנהיג מפלגת העם הלאומית הגרמנית, פותה להצטרף לקבינט על ידי קבלת התיקים הכלכליים והחקלאיים הן לרייך והן לפרוסיה, מתוך ציפייה שיהווה משקל נגד להיטלר ויועיל לשלוט בו. מבין השרים המשמעותיים האחרים בקבינט הראשוני נמנו שר החוץ קונסטנטין פון נויראט, שנשאר בתפקידו עוד מהממשלה הקודמת. שר האוצר היה לוץ שוורין פון קרוזיק שר הדואר והתחבורה היה פאול פון אלץ-ריבנאך, ושר המשפטים היה פרנץ גורטנר.
הקבינט היה "נשיאתי" ולא "פרלמנטרי", בכך שהוא לא נבחר כתוצאה מהצבעת רוב ברייכסטאג, אלא מונה על ידי הינדנבורג על בסיס סמכויות חירום שניתנו לנשיא בסעיף 48 לחוקה של רפובליקת ויימאר. הינדנבורג רצה במיוחד קבינט שיכלול את הימין הלאומני, ללא השתתפות של מפלגת המרכז הקתולית או המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהיו עמודי התווך של הממשלות הקודמות.
בתחילה שלט הקבינט של היטלר, כמו קודמיו, באמצעות צווים נשיאותיים שנכתבו על ידי הקבינט ונחתמו על ידי הינדנבורג. עם זאת, חוק ההסמכה שעבר חודשיים לאחר כניסתו של היטלר לתפקיד ומספר שבועות לאחר שרפת הרייכסטאג, העניק לקבינט את הסמכות לחוקק חוקים ללא הסכמה מחוקקת או חתימת הינדנבורג. למעשה, הסמכות לשלוט הייתה נתונה להיטלר, ולכל דבר ועניין זה הפך אותו לדיקטטור. לאחר חקיקתו של חוק ההסמכה, הסתיימו פחות או יותר דיונים רציניים בישיבות הממשלה. הוא נפגש רק באופן ספורדי לאחר 1934, וכונס בפעם האחרונה ב-5 בפברואר 1938.
כאשר היטלר עלה לשלטון, הקבינט הורכב מהקנצלר, סגן-הקנצלר וראשי 10 משרדי הרייך. בין 1933 ל-1941 הוקמו שישה משרדי רייכס חדשים, אך משרד המלחמה בוטל והוחלף בפיקוד העליון של הוורמאכט. הקבינט הוגדל עוד יותר על ידי הוספת כמה שרי רייכס שרים ללא תיק ועל ידי פקידים אחרים, כגון מפקדי השירותים המזוינים, שקיבלו דרגת וסמכות של רייכסמיניסטרים, אך ללא התואר. בנוסף, פקידים שונים - אם כי לא רשמית שרי רייכס - כגון מנהיג נוער הרייך באלדור פון שיראך, שר האוצר יוהנס פופיץ' וראש הארגון למען הגרמנים בחוץ לארץ, ארנסט וילהלם בוהלה, הוסמכו להשתתף בישיבות הקבינט של הרייך כאשר נושאים בתחום שיפוטם היו בדיון.
כאשר הנאצים גיבשו את הכוח הפוליטי, מפלגות אחרות הוצאו מחוץ לחוק או התפרקו בעצמן. מבין שלושת שרי מפלגת העם הלאומית המקוריים, פרנץ זלטה הצטרף למפלגה הנאצית באפריל 1933, הוגנברג עזב את הקבינט ביוני כאשר מפלגת העם הלאומית התפרקה ופוזרה וגורטנר נשאר ללא מפלגה. במקור היו עוד כמה פוליטיקאים עצמאיים בקבינט, בעיקר כאשלו שנשארו מממשלות קודמות. פאפן היה הראשון מבין אלה שהודח בתחילת אוגוסט 1934. ב-30 בינואר 1937 העניק היטלר את אות הזהב המפלגתי לכל חברי הקבינט הלא-נאצים הנותרים, ורשמו אותם למפלגה. רק פאול פון אלץ-ריבנאך, רומי-קתולי אדוק, סירב לקבל את האות, והתפטר. באופן דומה, ב-20 באפריל 1939, הוענק לולטר פון בראוכיטש ולוילהלם קייטל אות הזהב המפלגתי. יוליוס דורפמילר קיבל אותו בדצמבר 1940 והצטרף רשמית למפלגה רק ב-1 בפברואר 1941. קרל דניץ הגיע אחריו ב-30 בינואר 1944, ובכך לא נותרו פוליטיקאים עצמאיים או מנהיגים צבאיים בקבינט.
כוחו הממשי של הקבינט כגוף הצטמצם כאשר הוא הפסיק להתכנס באופן אישי וגזרות הוגדרו בין המשרדים על ידי שיתוף וסימון טיוטות, שהגיעו להיטלר לדחייה, עדכון או חתימה רק כאשר תהליך זה הושלם.
נפילת הקבינט

בזמן שממשלת הרייך השלישי התפרקה בסוף מלחמת העולם השנייה ולאחר מותו של היטלר ב-30 באפריל 1945, ירשה אותה ממשלת גבלס קצרת-הימים אשר הוחלפה ב-2 במאי בממשלת פלנסבורג.
העמדה למשפט

במסגרת ה-Reichsregierung (ממשלת הרייך) הוגש כתב אישום נגד קבינט הרייך כארגון פשע על ידי בית הדין הצבאי הבינלאומי. עם זאת, בסופו של דבר נקבע כי בתום משפטי נירנברג הוא אינו ארגון פשע.
עד נפילת המשטר הנאצי במאי 1945 התאבדו חמישה מחברי קבינט הרייך (היטלר, בורמן, הימלר, גבלס ורוסט). שישה אחרים כבר מתו. עם זאת, 15 חברי הקבינט שנותרו בחיים הואשמו בנפרד ונשפטו על פשעי מלחמה על ידי ה-IMT יחד עם מרטין בורמן שנשפט שלא בפניו כיוון שחשבו שהוא עדיין בחיים. שמונה נידונו למוות (בורמן, הנס פרנק, פריק, גרינג, קייטל, פון ריבנטרופ, רוזנברג וסייס-אינקוורט) שישה נכלאו (דוניץ, פונק, הס, פון נורת', ריידר וספיר) ושניים (שאכט ופון פאפן) זוכו.
ארבעה חברי קבינט נוספים נשפטו על ידי בית משפט צבאי אמריקאי במשפט המיניסטריונים שלאחר מכן. כולם מלבד מייסנר הורשעו ונכלאו. אחד (שלגלברגר) נשפט במשפט השופטים ונכלא. אחד (קארל הרמן פרנק) נשפט על ידי בית משפט צ'כי ונידון למוות. חמישה נוספים (בקה, פון בלומברג, פון בראוצ'יטש, סלדטה ות'יראק) מתו במעצר אצל בעלות הברית לפני שהובאו למשפט. לבסוף, חברי הקבינט הנותרים, כולל חלק מאלה שזוכו במשפטי בעלות הברית, הובאו בפני בתי דין של דה-נאציפיקציה, אשר סיווגו את רמת האשמה שלהם וקבעו אם הענישה מוצדקת. בין המורשעים בתהליך זה היו הירל, פון פאפן ושאכט.
ראו גם

ממשלת גרמניה הנאצית
הערות שוליים

↑  Daniel Guerin, The Brown plague : travels in late Weimar & early Nazi Germany, Durham, N.C. : Duke University Press, 1994, ISBN 978-0-8223-1457-8
| גרמניה הנאצית |
| --- | --- | --- |
| האידאולוגיה הנאצית | מיין קאמפף • הסדר החדש • קהיליית העם • דם ואדמה • פיהרר • עקרון הפיהרר • ההתפשטות הגרמנית מזרחה |  |
| תורת הגזע | איגניקה נאצית • מישלינג • ראסנשאנדה • לבנסראום • חוקי נירנברג • לבנסבורן • המשרד הראשי לגזע והתיישבות • משרד מדיניות הגזע |  |
| השלטון הנאצי | חוק ההסמכה • האחדה • התעמולה הנאצית: דר שטירמר, היהודי הנצחי, היהודי זיס, אולימפיאדת ברלין • אריזציה • אנשלוס • גנרלגוברנמן |  |
| ארגונים נאציים | אס אס • אס אה • ואפן אס אס • גסטפו • איינזצגרופן • אס דה • משטרת גרמניה הנאצית • המשרד הראשי לביטחון הרייך • ורמאכט • הנוער ההיטלראי • משרד התעופה של הרייך • משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם • המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות • משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח |  |
| נאצים בכירים | אדולף היטלר • מרטין בורמן • יוזף גבלס • הרמן גרינג • היינריך הימלר • ריינהרד היידריך • היינריך מילר • ארנסט קלטנברונר • הנס פרנק • אדולף אייכמן • רודולף הס • באלדור פון שיראך • אלברט שפר • ארנסט רהם • לני ריפנשטאהל • יוליוס שטרייכר • יוזף מנגלה • רודולף פרנץ הס • אמון גת • יירגן שטרופ • פרנץ שטנגל • יוזף ביהלר • ריכרד ולטר דרה פושעי מלחמה נאצים נוספים |  |
| קבוצות נרדפות | יהודים • הומוסקסואלים • צוענים • נכים • קתולים • עדי יהוה • קומוניסטים • אחרים |  |
ראו גם פורטל השואה • פורטל גרמניה ציר זמן מאוחד לתקופת הרייך השלישי ומלחמת העולם השנייה
שעב

שעב (בערבית: شعب, בכתבי חז"ל: שאב) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל, השוכנת במערב הגליל התחתון. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1975. ראש המועצה הוא מחמוד בוקעי (אבו מנהל).
נכון ל-2021, כלל תושבי שעב הם ערבים-מוסלמים.
היסטוריה > שאב העתיקה

המועצה הערבית-מוסלמית כיום שוכנת במיקומה של העיירה היהודית שאב מימי הבית השני, תקופת המשנה והתלמוד והתקופה הערבית בארץ ישראל. בספרו של יוספוס פלביוס מלחמות היהודים נזכר אלעזר בן שמי כיליד המקום שהצטיין בהגנת יודפת הסמוכה במהלך המרד הגדול ברומאים. שאב שרדה את החורבן לאחר המרד, ונזכרת בסקר היישובים היהודיים בגליל לאחר המרד בספרו של פרופ' מיכאל אבי יונה 'גאוגרפיה היסטורית'.
בתקופת המשנה והתלמוד שאב התקיימה כעיירה יהודית בתווך שבין המרכזים היהודיים הגדולים בסכנין הסמוכה ממזרח ובכבול הסמוכה ממערב. בין חכמי המקום נזכרים בכתבי חז"ל האמוראים מהדור השלישי והרביעי רבי זכאי דשאב ורבי מנא דשאב.
היישוב היהודי בשאב המשיך להתקיים עד התקופה הצלבנית, ועדות לכך נמצאת בתעודה מן המאה ה-11 המזכירה יהודי שנפטר במקום.
היסטוריה > המאה ה-20

ביולי 1935 השתוללה בכפר מגפת טיפוס. באוגוסט 1938 הרס הצבא הבריטי צריפים רבים בכפר לאחר שעקבות של מניחי מוקש הובילו אל הכפר. בשנת 1945 היו בכפר כ-1,750 תושבים והוא נחשב אחד הכפרים העשירים ביותר באזורו. הכפר נכבש על ידי צה"ל סמוך לסופו של מבצע דקל, רוב תושביו עזבו אותו והוא נותר עם כ-250 מתושביו המקוריים. צה"ל לא נשאר בכפר, והערבים חזרו לשלוט בו בתחילת ההפוגה השנייה, תוך התכתשויות רבות עם צה"ל, אשר כבש סופית את הכפר במבצע חירם. חלק מתושבי הכפר שנמצאו במקומות אחרים בתוך ישראל לא הורשו לשוב אליו. במקום התושבים שעזבו, שוכנו בכפר עקורים ערבים מכפרים אחרים.
במרץ 1951 פונו מהשטח המפורז בגבול עם סוריה הערבים שהתגוררו במקום והועברו לשעב. ישראל פינתה את התושבים מאזור החולה מחשש שיסייעו לסורים ויפריעו לייבוש החולה ונתנה להם אפשרות להגר לסוריה או לעבור לשעב. בלחץ של הגנרל ויליאם אדוארד ריילי, ראש מטה משקיפי האו"ם, הסכימה ישראל להשיב את המפונים לכפריהם וקיימה בקיץ 1951 משאל בין המפונים בשעב, בו נשאלו אם רצונם לחזור לאזור המפורז או להישאר בשעב. במשאל הביעו כ-230 תושבים רצון לחזור וכ-420 הודיעו שרצונם להישאר בשעב. בתחילת 1961 נחנכה שכונת קבע עבורם. בשנת 1983 הורחב שטח השיפוט של המועצה.
אוכלוסייה

תושבי היישוב התפרנסו בעבר בעיקר מחקלאות ממטעי הזיתים הנרחבים המקיפים את המקום. כיום הכפר מתגאה באחוז משכילים גבוה ואנשיו עוסקים במשלחי יד מגוונים.

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים בשעב 7,782 תושבים, מתוכם 7,780 תושבי ישראל (מקום 205 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+1.8% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 87.4%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 7,348 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
לקריאה נוספת

בני גשור, "הקרבות באזור מעאר-שעב במלחמת העצמאות", קתדרה 178, 2021, עמ' 150-127.