stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנגדות להגירה

התנגדות להגירה, המכונה גם אנטי-הגירה, היא אידאולוגיה פוליטית השואפת להגביל את ההגירה. במובן המודרני, הגירה מתייחסת לכניסתם של אנשים ממדינה או טריטוריה אחת למדינה או טריטוריה אחרת שבה הם אינם אזרחים. ההתנגדות להגירה נעה מקריאות לרפורמות שונות בהגירה, דרך הצעות להגבלת הגירה מוחלטת ועד לקריאות להחזרת מהגרים קיימים לארצות המוצא שלהן. קיימים סוגים שונים של מהגרים – כמו מהגרי עבודה חוקיים (זמניים או קבועים), פליטים, מהגרים בלתי חוקיים, וקיימת גם חפיפה בין הגדרות אלו, התנגדות להגירה עשויה להיות התנגדות לסוג מסוים של הגירה בזמן של קבלה של סוגי הגירה אחרים, או התנגדות לסוג מסוים של מהגרים.
קריקטורה בעקבות חוק הדרת הסינים מ-1882 שבה מופיע סיני כשבאמתחתו תעשייה, סדר, שלום ופיכחות, והוא מסורב כניסה בשער הזהב של החירות. על הקיר כתובה הודעה: פניהם של קומוניסטים, ניהיליסטים, סוציאליסטים, פניאן ופרחחים מקודמים בברכה אך אין כניסה לסינים.
בעשורים האחרונים, ההגירה שינתה את הדמוגרפיה של מדינות מפותחות רבות. אוכלוסיית ילדי החוץ בארצות הברית כפולה כיום (2014) לעומת 1950. במדינות כמו קנדה, איטליה ובריטניה הצמיחה בכמות המהגרים הייתה גבוה עוד יותר. ההגירה משפיעה על החברה, התרבות, הפוליטיקה והכלכלה של המדינות הקולטות בדרכים רבות. חוקרים מזהים התפשטות רטוריקה נגד זרים בתקשורת, בתמיכה עממית בהגבלות הגירה ובהגדלת הנראות של מפלגות ימין בעלות עמדות קסונופוביות באופן גלוי. אמצעים לא יעילים להגבלת ההגירה ומגוון אתני ותרבותי גדול של מהגרים הובילו לכך, שקיימים ויכוחים ציבוריים סוערים ביחס להגירה. הגירה כלכלית אל מדינות מתקדמות גרמה לקיום של מיעוטים אתניים בין לאומיים שיש להם זהויות ונאמנות מפוצלות, הגורמות לערעור על תפיסות מסורתיות ביחס לאזרחות ומתחים בין התושבים הילידים לבין המהגרים. שיח על מהגרים והגירה בדרך כלל מביא לתגובה ציבוריות חזקות מאוד, במיוחד אם השיח עבר פוליטיזציה, או כאשר הוא מצטלב עם נושאים דחופים אחרים כמו חשש מפני גלובליזציה או טרור.
דוגמאות

דוגמאות היסטוריות להתנגדות להגירה כוללות:
חוקים והגבלות נגד יהודים, מוסלמים וצוענים במערב אירופה ובמזרח אירופה. לדוגמה ב-1290 התרחש גירוש יהודי אנגליה ונאסר עליהם להיכנס לממלכה. ב-1492 התרחש גירוש ספרד בו גורשו יהודי ספרד ונאסר עליהם להיכנס לספרד. בשנת 1502 יצא צו מלכותי המורה למוסלמים בממלכות ספרד להתנצר או לעזוב.
החל משלהי המאה ה-15 ניתן למצוא תיאורים שליליים של צוענים או "בני רומה" מפי יושבי הקבע, והם תוארו לעיתים כגנבים, רמאים, בורים, בטלנים, עובדי אלילים, מזוהמים, מגלי עריות, גנבי ילדים ועוד. גילויי העוינות כלפי בני רומה מצד האוכלוסייה המקומית ומצד השלטונות הלכו וגברו, עד כדי מתן צווי גירוש. צו הגירוש הראשון הוצא על ידי הרייכסטאג הקיסרי הגרמני בשנת 1497. שנים ספורות לאחר מכן ניתנו צווים דומים בספרד, בפורטוגל, בערי המדינה של איטליה ובצרפת. באנגליה צו הגירוש הראשון הוצא ב-1530, ובסביבות השנים האלה הוצאו צווים דומים באירלנד, בהולנד, ובארצות סקנדינביה.
רוסיה הגבילה את התיישבות היהודים ל"תחום המושב" השטחים שיוחדו עבור יהודי האימפריה הרוסית בין 1791 למהפכה הרוסית ב-1917. שטחים אלה נרכשו לאחר שלוש חלוקות פולין-ליטא והתגוררה בהם אוכלוסייה יהודית גדולה, בניגוד לאזוריה הפנימיים של רוסיה שהיו כמעט ריקים מיהודים. שורת צווים ותקנות אסרה על היהודים המקומיים להגר לתוך רוסיה הישנה והגבילה אותם לשטחי "התחום".
התנגדות וחקיקה נגד מהגרים סינים לארצות הברית. אף כי ארצות הברית מדגישה את יחסה החיובי למהגרים יש בה התנגדות תכופה כלפי מהגרים לא לבנים ובכלל זה נגד סינים. חוק הדרת הסינים – חוק פדרלי בארצות הברית שנחתם על ידי הנשיא צ'סטר ארתור ב-6 במאי 1882, ובו השעתה ארצות הברית את ההגירה הסינית לתחומה, איסור שיועד להימשך 10 שנים. הוא בוטל עם חקיקת חוק מגנוסון ב-17 בדצמבר 1943.
הגבלת הגירה של יפנים לארצות הברית. בהסכם הג'נטלמני משנת 1907 היה הסכמה לא רשמית בין ארצות הברית לאימפריה היפנית, שלפיה ארצות הברית לא תטיל מגבלות על ההגירה היפנית לתחומה ואילו יפן מצדה לא תתיר הגירה נוספת ממנה אל ארצות הברית. מטרת הסכם זה הייתה להפחית את המתיחות בין שתי מעצמות אלה השוכנות משני צדי האוקיינוס השקט. הסכם זה בא לסיומו עם חוק ההגירה של 1924 שאסר על הגירת מזרח-אסייתים לארצות הברית. דבר זה תרם למתיחות בין ארצות הברית ליפן לפני מלחמת העולם השנייה.
הדור השני של הקו קלוקס קלאן השני התנגד להגירת מהגרים לארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20. ההתנגדות הייתה חזקה במיוחד להגירת "לא לבנים" או "לא פרוטסנטים" לארצות הברית – כולל מהגרים ממזרח אירופה, יהודים, קתולים. עמזה זו הקנתה לארגון תמיכה משמעותית בקרב עירוניים במעמד החברתי-כלכלי הנמוך.
חוקים נגד הגירת יהודים לישראל. הספר הלבן של 1922 – בעקבות טענות של ערבים על פגיעה בפרנסתם כתוצאה מהמוני העולים היהודיים לארץ, קבע צ'רצ'יל כי העלייה היהודית לארץ ישראל תוגבל למכסה אותה תהיה מסוגלת הארץ לקלוט מבחינה כלכלית, מבלי שהדבר יהפך לעול על כתפי תושבי הארץ הקיימים.
התנגדות להגירה במדינות הגוש האירופי, בבריטניה, באוסטרליה, ביפן ובארצות הברית. התנגדות מיוחדת היא להגירה של שחורים, פליטים ומוסלמים. לעומת התנגדות זו בחלק מהמדינות (כמו ארצות הברית, אוסטרליה) יש מדיניות לעידוד הגירה של מהגרים משכילים.
התנגדות למהגרי עבודה בישראל, התנגדות לקליטת פליטים מאוקראינה, והתנגדות למהגרים פליטים ומסתננים מאפריקה.
נימוקים נגד הגירה

קיימים נימוקים שונים המצדיקים התנגדות להגירה. הללו כוללים חשש מפני שינוי האופי הלאומי של המדינה, חשש מהשפעות תרבותיות של המהגרים על התרבות המקומית, חשש מפשיעה גוברת או מתמיכה בטרור, חשש מפני אובדן משרות למהגרים, חשש מפני עומס גדל על משלמי המיסים (הוצאות גדולות בתחומים כמו חינוך, בריאות, תשלומי רווחה), חששות מפני הכנסת מחלות מידבקות למדינה ועוד.
טיעונים כלכליים נגד הגירה כוללים טענות לכך שכמה קבוצות של מהגרים עשויות לגרום לעומס על מערכות הרווחה, מערכות הבריאות, הדיור הציבורי ובתי הספר הציבוריים של המדינה הילידית. לפי דו"ח מ-2011 של משרד השילוב הדני, הרפורמה המחמירה של דנמרק בדיני ההגירה חסכה למדינה 6.7 מיליארד יורו בהשוואה לגישה קודמת מתירנית מתירנית יותר.
מתנגדי ההגירה טוענים לעיתים קרובות כי מהגרים תורמים לשיעורי פשיעה גבוהים יותר, אך מחקרים מראים שאנשים נוטים להעריך יתר על המידה את הקשר בין הגירה לפשע. הספרות האקדמית מספקת ממצאים מעורבים לגבי הקשר בין הגירה לפשע ברחבי העולם, אך מוצאת עבור ארצות הברית שלהגירה אין השפעה על שיעור הפשיעה או שהיא מפחיתה את שיעור הפשיעה. מחקר באיטליה לדוגמה מצא כי הגירה הובילה ליותר מעשי שוד, אך לא לשינוי בכל סוג פשיעה אחר. מכיוון שמעשי שוד הם חלק קטן מאוד מהפשיעה ההשפעה של הגירה על הפשיעה היא אפסית. מחקר במערב אירופה לא מצא קשר בין עליה בהגירה לבין עליה בפשיעה, אבל מצא עליה בפחד מפני פשיעה וכי פחד זה קשור להתנגדות להגירה.
מהגרים, כמו גם תיירים עלולים להביא מחלות זיהומיות שאינן שכיחות לאוכלוסייה הילידית במדינת היעד. הדבר כולל לדוגמה מחלות כמו צהבת, שחפת או מחלות מחלות טפיליות. והדבר משמש לעיתים כטיעון נגד הגירה. קיימת היסטוריה של תנועות עלויות לבנה כמו ה-קו קלוקס קלאן שמדגישים בצורה מוגזמת את הקשר בין הגירה לבין מחלות כדי לעורר רגשות גזעניים והתנגדות למהגרים.
סיבות

בדמוקרטיות מפותחות רבות (כמו אירופה, ארצות הברית ועוד) אוכלוסיות המהגרים גדלו במהירות. במקביל גדלה גם הספרות המחקרית על יחסם של התושבים הילידים ביחס להגירה. התאוריות בתחום התפתחו בשני ענפי מחקר שונים – כלכלה פוליטית ופסיכולוגיה פוליטית והיא נוגעת לנושאים בתחומים שונים במדעי החברה כמו מדעי המדינה, כלכלה וסוציולוגיה. אף כי הספרות המחקרית התפתחה במידה רבה בצורה עצמאית, המסקנות שהגיעו אליהן בשני התחומים דומות מאוד.
לפי סקירת מחקרים, באופן עקבי, אין כמעט קשר בין עמדות כלפי הגירה לבין נסיבות כלכליות אישיות. עמדות כלפי הגירה מעוצבות בעיקר בגלל חששות סוציוטרופיים (אנ') לגבי השפעות של מהגרים ברמה הלאומית – השפעות על הכלכלה או על התרבות. דפוסים אלה התגלו בצורה חזקה יותר בבדיקות נסיוניות ומתאימות לראיות מארצות הברית, קנדה ומערב אירופה.
מחקר משנת 2020 מצא כי גזענות ביולוגית (הנחה אנשים הם בעלי תכונות אופי או יכולות שכליות בהתאם לקבוצה אתנית) וגזענות תרבותית (אמונה כי חלק מהתרבויות נעלות על תרבויות אחרות), יכולות לנבא התנגדות להגירה. וכן תמיכה או התנגדות להגירה בהתאם למוצא האתני של מהגרים (לדוגמה התנגדות לבנים להגירת שחורים, אבל אדישות להגירת לבנים). השערת החוקרים היא כי הן ההתנגדות להגירה והן התנגדות מיוחדת למהגרים ממוצא מסוים קשורה לאיומים מצד המהגרים – הן איומים ממשיים והן איומים סמליים. החוקרים גם מצאו כי במדינות אם דמוקרטיה איכותית יותר השפעות אלה מתונות יותר.
ראו גם

גלובליזציה
מהגר עבודה
שנאת זרים
הערות שוליים

1 2 3  Hainmueller, Jens; Hopkins, Daniel J. (12 May 2014). "Public Attitudes Toward Immigration" (PDF). Annual Review of Political Science. 17 (1): 225–249.
↑  Ceobanu AM. Escandell X. 2010. Comparative analyses of public attitudes toward immigrants and immigration using multinational survey data: A review of theories and research. Annual Review of Sociology Volume 36:309-328.
↑  Reimann, Anna (29 April 2011). "Putting a price on foreigners: strict immigration laws 'Save Denmark Billions'". spiegel.de. Spiegel Online
↑  Do Immigrants Cause Crime?, Journal of the European Economic Association, Volume 10, Issue 6, 1 December 2012,
↑  Nunziata, L. Immigration and crime: evidence from victimization data. J Popul Econ 28, 697–736 (2015). https://doi.org/10.1007/s00148-015-0543-2
↑  Dhooper, Surjit Singh (29 November 2011). Social Work in Health Care: Its Past and Future. SAGE Publications. ISBN 9781483342573
↑  Ramos, A., Pereira, C. R., & Vala, J. (2019). The impact of biological and cultural racisms on attitudes towards immigrants and immigration public policies. Journal of Ethnic and Migration Studies, 46(3), 574–592. https://doi.org/10.1080/1369183X.2018.1550153
הומופוביה

המנחה וילפרד דה ברוין אשר הותקף ברחוב בפריז ממניעים הומופובים באפריל 2013, והפך למניע משמעותי בהקשר של דיונים פרלמנטריים בנושא התרת נישואים חד מיניים בצרפת
הוֹמוֹפוֹבְּיָה הוא מונח ממדעי החברה המתאר פחד, רתיעה או סלידה (אנטיפטיות) מחברי קהילת הלהט"ב (הומואים, לסביות, טרנסג'נדר ועוד). בהגדרה רחבה יותר, המונח מתאר את ביטוי תכונות אלה באפליה, דחייה, שנאה, זלזול, תוקפנות כלפי נטייתם המינית, כלפי מימושה של הנטייה המינית, כלפי זוגות בני אותו המין, וכלפי גילויי חיבה בין בני אותו המין. 
צורות קיצוניות של הומופוביה כוללות אלימות כלפי להט"ב - בצורה של תקיפה, מעשי רצח ובחלק מהמדינות הוצאות להורג. מייסדי "IDAHO" מצאו שבין השנים 1980–2000 נרצחו ברחבי העולם לפחות 1,960 אנשים על רקע נטייתם המינית ההומו-לסבית או זהותם המגדרית.. מנהיגים דתיים, קבוצות ואף מדינות רודפים להט"ב על רקע דתי. מטיפים יהודים, נוצרים ומוסלמים מאשימים עד היום להט"בים באסונות טבע או מחלות שונות, קוראים לענישה חמורה שלהם. יש מספר מדינות מוסלמיות וארגונים מוסלמים שמוציאים להורג להט"ב.
המילה "הומופוביה" היא הלחם של המילים הומו ופוביה, שפירושה בעת או חרדה, אף כי במקרה זה, משמעותה היא חברתית ולא קלינית, בדומה לשימוש בה במושג קסנופוביה – שנאת זרים, שגם לה אין מובן קליני. המונח מתקשר לעיתים קרובות גם לתיאור אפליה בקרב כלל קהילת הלהט"ב הכוללת טרנספוביה, לסבופוביה וביפוביה.
מקור המונח

המונח "הומופוביה" עצמו חדש יחסית, והושמע לראשונה בשנות השישים על ידי הפסיכולוג ג'ורג' וויינברג, בהתייחס לפחד מגברים.
עם זאת, המונח משמש בדיעבד לתיאור יחס שלילי כלפי הומוסקסואלים כבר מימי יוון העתיקה (המאות ה-8–6 לפני הספירה עד סוף העת העתיקה, כ-600 שנה לספירה). כך, למשל, חוקרים השתמשו במונח לתיאור חוסר סובלנות כלפי הומוסקסואלים בימי הביניים, במיוחד מצד חסידי האסלאם והנצרות.
המונח הוא הלחם של המילים הומו ופוביה. פירוש המילה "פוביה" מהשפה היוונית "φόβος", "phóbos" שפירושה "פחד", "פחד חולני" או "סלידה".
ראוי להדגיש כי הומופוביה אינה מתארת פוביה במשמעות הקלינית-רפואית המקובלת של מושג זה, אלא במובן החברתי, בדומה לשימוש במונח זה בביטוי קסנופוביה ודומים לו.
ב-23 במאי 1969 הופיעה המילה לראשונה בדפוס בצהובון האמריקאי "סקרו" (Screw), שם נעשה בה שימוש לתיאור גבר הטרוסקסואל אשר חושש שיחשבו אותו להומוסקסואל. הרעיון לדעות קדומות נגד להט"ב כבעיה חברתית הראויה לתשומת לב מלומדת לא היה חדש. מאמר במגזין טיים בשנת 1969 תיאר דוגמאות לעמדות שליליות כלפי הומוסקסואליות כ"הומופוביה" כולל "תערובת של סלידה" וחשש שקראו לחלקם "פאניקה הומוסקסואלית". בשנת 1971 השתמש קנת סמית בהומופוביה כפרופיל אישיות לתיאור הסלידה הפסיכולוגית מהומוסקסואליות. וינברג השתמש בו גם כך בספרו "החברה וההומוסקסואלים הבריאים" מ-1972, שפורסם שנה לפני שהאגודה האמריקנית לפסיכיאטריה הצביעה על הסרת הומוסקסואליות מרשימת ההפרעות הנפשיות שלה. הקדנציה של וויינברג הפכה לכלי חשוב עבור פעילים, תומכים ובעלי בריתם הומוסקסואלים ולסביות. הוא תיאר את המושג כ"פוביה רפואית" באומרו,
"פוביה מהומוסקסואלים היה פחד מהומוסקסואלים שנראה כאילו קשור לפחד מהדבקות, פחד להפחית את הדברים שהם נלחמים עליהם - בית ומשפחה. זה היה פחד דתי והוא הוביל לאכזריות רבה כפי שפחד תמיד עושה".
בשנת 1981 המונח הומופוביה שימש לראשונה במגזין הטיימס בלונדון עבור דיווח על כך שהסינוד הכללי של כנסיית אנגליה הצביע על סירוב לגנות הומוסקסואליות. עם זאת, כאשר לוקחים אותו באופן מילולי, המונח עשוי להיות מונח בעייתי. פרופסור דייוויד א.פ. האגה אמר כי השימוש העכשווי כולל "מגוון רחב של רגשות, עמדות והתנהגויות שליליות כלפי הומוסקסואליים" שהם מאפיינים שאינם תואמים את ההגדרות המקובלות לפוביות, בהם "פחד עז, לא הגיוני או לא נורמלי מפני דבר מוגדר". חמישה הבדלים מרכזיים מפורטים כמבדילים בין הומופוביה, כפי שנהוג להשתמש בה לעיתים קרובות, לבין פוביה אמיתית. הומופוביה שייכת ל-"משפחת" השנאה החברתית, אליה שייכים גם המונחים שוביניזם גברי, אנטישמיות, וגזענות בכלל.
מונח דומה במשמעות זהה, "הומוארוטופוביה", שימש אצל ויינרייט צ'רצ'יל בספר "התנהגות הומוסקסואלית בין זכרים" שיצא לאור בשנת 1967. הומופוביה אינה מוכרת כיום בפסיכולוגיה כהפרעה נפשית, אולם משמעות המונח הורחבה והוא מתאר לאו דווקא סוג של הפרעה נפשית אלא שנאה ורדיפה של חברי קהילת הלהט"ב באופן כללי, בדומה לקסנופוביה ("שנאת זרים"). אף על פי שהמונח נטבע לתיאור עוינות על רקע נטייה מינית, הוא משמש גם לתיאור עוינות כלפי טרנסג'נדרים על רקע זהותם המגדרית השונה. לתיאור עוינות זו נעשה שימוש גם במונח "טרנספוביה". בחלוף הזמן התפתחו מונחים כלליים יותר כגון 'להטבופוביה", "הומופוביה מופנמת", "הטרופוביה", ועוד.
היסטוריה > בעת העתיקה

חוקי חמורבי, שנכתבו במאה ה-18 לפני הספירה, מאות שנים לפני התורה, אינם מזכירים יחסי מין חד-מיניים. לעומת זאת סעיף 20 בחוק האשורי מהמאה ה-12 לפנה"ס, קבע כי גבר שמקיים יחסי מין עם שכנו והורשע בכך, נחשב מטמא והופך לסריס. בעת העתיקה באירופה, ביוון, רומא ובחברות פגניות נוספות, יחסי מין חד מיניים לא היו בגדר טאבו ואף היו יחסית נפוצים.
היחס השלילי ללהט"ב בולט ביהדות ודתות אברהמיות שצמחו ממנה- כמו הנצרות והאסלם. בספר ויקרא שבתורה כתוב כי: "וְאֶת זָכָר לֹא תִשְׁכַּב מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה תּוֹעֵבָה הִוא" (ויקרא, י"ח, כ"ב). ועונשו המקראי מפורש בהמשך "וְאִישׁ אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אֶת זָכָר מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה תּוֹעֵבָה עָשׂוּ שְׁנֵיהֶם מוֹת יוּמָתוּ דְּמֵיהֶם בָּם" (ויקרא, כ', י"ג). בנוסף קיימת כן מצוות לא ילבש, האוסרת על גברים ללבוש בגדי נשים או להפך.
גם ההלכה אוסרת על יחסי מין בין שני גברים, (לרבות הרהור עבירה), אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וכן אוסרת על יחסי מין בין שתי נשים, אם כי ברמה פחותה.
משכב זכר זוכה לגינוי מוחלט בדברי הרבנים הרואים בו חטא חמור במיוחד. למשל, המהר"ל מפראג כתב ב-1598: "ואין לך חטא והעדר מצד השלמת האדם יותר מזה" ו"כי אין לך דבר מתועב ומגונה כמו משכב זכר". יחס דומה התקיים גם באסלם בנצרות.
היסטוריה > בימי הבינים

לאחר שהנצרות הפכה לדת הרשמית של האימפריה הרומית נחקקו חוקים נוקשים נגד הומוסקסואליות. צו שהוציא קיסר רומא תאודוסיוס הראשון בשנת 390 קבע כי על כל ההומוסקסואלים ה"פסיביים" חל עונש מוות של שרפה בפרהסיה.
בשנת 529 נעשתה "הרפורמה בקוד החוקים של הביזנטי" הקורפוס יוריס קיוויליס על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון. הרפורמה קבעה עונשי מוות ועונשי סירוס לכל מי שעסק ביחסים חד-מיניים, ללא הבחנה כלשהי.
התיקונים של יוסטיניאנוס הראשון בנובלה 77 (מתוארכת לשנת 538) ומס' 141 (מתוארכת לשנת 544) קשרו לראשונה את הביטוי מעשה סדום - שהיו במקור כינוי לפעילות לא מוסרית של אנשי העיר סדום לקיום יחסי מין בין גברים.
יוסטיניאנוס פרש כי מעשי סדום היו יחסי מין בין גברים, או אף התשוקה להם, וכי "פשעים אלה" מביאים לרעב המוני, לרעידות אדמה ולמגפות. הוא הקפיד על עונש מוות על ידי עריפת ראשים כעונש על הומוסקסואליות או ניאוף.
הנובלות של יוסטיניאנוס בישרו על שינוי בפרדיגמה המשפטית הרומית בכך שהוא הציג מושג לפיו קיימת לא רק ענישה חילונית אלא גם אלוהית על התנהגות הומוסקסואלית. מזמן זה ואילך הקישור בין העיר סדום התנ"כית לבין יחסי מין הומוסקסואליים (ולפעמים - כל התנהגות מינית שאינה משגל וגינלי) הפך רווח בחברה האירופית - הן הנוצרית והן היהודית.
חוקיו של יוסטיניאנוס הראשון שימשו הבסיס לכל החקיקה בנושא באירופה במשך 1,400 השנים שלאחר מכן. יחסי מין הומוסקסואליים שכללו "מעשה סדום", היוו עילה לעונש מוות במשך מאות רבות. בנסיבות אלה הומוסקסואלים נדחקו לשולי החברה, הסתירו והכחישו את נטיותיהם.
באירופה של ימי הביניים, הומוסקסואליות נחשבה למעשה סדום והעונש עליה היה מוות. הרדיפות הגיעו לשיא במהלך האינקוויזיציות של ימי הביניים, כאשר כתות הקתרים והוולדסנים הואשמו בזנות ובסדום, לצד האשמות בשטניזם.
בשנת 1307, האשמות בדבר מעשי סדום והומוסקסואליות היו כתבי אישום משמעותיים במהלך משפט האבירים הטמפלרים. התאולוג תומאס אקווינס השפיע רבות על קשר בין גינויים של הומוסקסואליות לרעיון "חוק הטבע" וטען כי "חטאים מיוחדים הם כנגד הטבע, למשל אלה הנוגדים את יחסי הגומלין של גברים ונשים הטבעיים לבעלי חיים".
אף על פי שביסקסואליות התקבלה כהתנהגות אנושית רגילה בסין העתיקה, הומופוביה הושרשה בשושלת צ'ינג המאוחרת וברפובליקת סין עקב יחסי גומלין עם המערב הנוצרי, והתנהגות הומוסקסואלית הוצאה מחוץ לחוק בשנת 1740.
היסטוריה > במאה ה-18 וה-19

ז'אן דיוט וברונו לנואר היו שני האנשים האחרונים שהוצאו להורג בצרפת בגלל מעשה סדום. הם נעצרו והואשמו בעבירת מעשה סדום בפריז ב-1750. אחד משופטי בית המשפט השלום תיאר את ההאשמות נגדם ”[כ]ביצוע פשעים תקינים שאינם מאפשרים לנו לתאר בכתב”. הם נחנקו ונשרפו למוות. חומרת עונשם הייתה לא טיפוסית להתקופה זו בצרפת, שבה הדיכוי של ההומוסקסואליות הלך ופחת. במקרה הנדיר של הוצאה להורג של מישהו שהואשם בגין מעשה סדום, הוא הורשע בעבירות חמורות אחרות, כמו רצח או אונס. באופן אופייני יותר, מעצרים בגין מעשי סדום גרמו למספר ימי מעצר ונזיפה, אולם המקרה של דיוט ולנואר הגיע בתקופה בה הרשויות היו צריכות להשמיע הצהרה דרמטית נגד ההומוסקסואלים ומוצאם מהמעמד הנמוך הפכו אותם למועמדים מתאימים.
צרפת סיימה את הפללת יחסי מין בין גברים ב-1791.
ג'יימס פראט וג'ון סמית' היו שני האנשים האחרונים שנתלו באנגליה בגלל מעשה סדום. הם נעצרו באוגוסט 1835, לאחר שנטען כי הם נצפו מקיימים יחסי מין הומוסקסואליים בחדרו של אדם אחר. בנובמבר אותה שנה הם נתלו מול כלא ניוגייט בלונדון.
היסטוריה > במאה ה-20

בכניסתו לשלטון של ולדימיר לנין על רחבי ברית המועצות הומוסקסואליות הפכה לחוקית בשנת 1922, הרבה לפני מדינות רבות אחרות באירופה. המפלגה הקומוניסטית הסובייטית הכשירה בנוסף גירושין ללא אשם והפלות לצד פעילות הומוסקסואלית, בעודה מבטלת את כל חוקי הצאר הישנים והקוד הפלילי הסובייטי הראשוני. המפלגה שמרה בשנות שלטונה על מדיניות ליברלית זו. החלפתו של לנין התרחשה כעבור עשור על ידי יוסיף סטלין והומוסקסואליות נותרה בלתי חוקית על פי סעיף 121 עד לתקופתו של בוריס ילצין.
בתקופת גרמניה הנאצית בין השנים 1933–1945 נרדפו גברים הומוסקסואליים על ידי השלטונות אשר מתוכם, כחמישה עד חמש עשרה אלף נכלאו במחנות ריכוז נאציים.
כשמאו דזה-דונג עלה לשלטון בסין, הממשלה ראתה הומוסקסואליות כחרפה חברתית או כמחלת נפש. במהלך מהפכת התרבות בסין (1966–1976), הומוסקסואלים עמדו בפני תקופת הרדיפה הגרועה ביותר בהיסטוריה הסינית. אף על פי שלא היה חוק ברפובליקה העממית הקומוניסטית נגד הומוסקסואליות, המשטרה "אספה באופן קבוע הומואים ולסביות". חוקים אחרים שימשו להעמדה לדין של הומוסקסואלים והם "הואשמו בחוליגניזם או בהפרת הסדר הציבורי".
היקף התופעה ופניה

מבחינת האווירה במוסדות לימוד, "כ-25% מהתלמידים ואנשי הסגל ההומואים, הלסביות והביסקסואלים הוטרדו בגלל נטייתם המינית, וכן כשליש מהטרנסג'נדרים, על פי מחקר ודיווח של השבועון, The Chronicle of Higher Education‏".
על פי פרויקט טרוור, "תלמידים להט"בים חשים שאינם בטוחים בבית הספר פי שלושה יותר לעומת תלמידים שאינם להט"בים (22% לעומת 7%) ו-90% מהתלמידים הלהט"בים (לעומת 62% בקרב התלמידים שאינם להט"בים) הוטרדו או הותקפו במהלך השנה האחרונה".
בנוסף, "תלמידים להט"בים נטו יותר מאשר התלמידים ההטרוסקסואלים לשקול ברצינות לעזוב את מוסד הלימודים בו לומדים כתוצאה מהטרדות או אפליה". סוזן רנקין, בין מחברי הדו"ח, מצאה כי "באופן חד משמעי, מצב ההשכלה הגבוהה לשנת 2010 עבור קהילת להט"ב מוכיח כי סטודנטים ואנשי סגל להטב"קים חווים בקמפוס אווירה צוננת של הטרדות וקבלת פנים פחותה בהרבה משאר קהילות הקמפוס".
הורים יכולים לגרש את ילדם מהבית לאחר יציאתו של הילד מהארון.
הומופוביה באה לידי ביטוי בדרכים שונות ועלולה להוות גורם לבריונות אשר יכולה לקחת צורות רבות. "בריונות פיזית" היא בעיטות, חבטות וכדומה, בעוד ש-"בריונות רגשית" היא קריאה בשמות גנאי, הפצת שמועות ושאר ביטויי אלימות מילולית. בריונות רשת כוללת הודעות טקסט פוגעניות או הודעות בעלות אופי זהה בפייסבוק, בטוויטר וברשתות מדיה חברתית אחרות. בריונות מינית היא נגיעה לא נאותה, מחוות מזלזלות או בדיחות.
מעשי בריונות יכולים להיחשב כ-"טקס חניכה", אך מחקרים הראו כי יש להם השפעות פיזיות ופסיכולוגיות שליליות. "בני נוער המשתייכים למיעוטים מיניים, או בני נוער המזהים את עצמם כהומואים, לסביות או ביסקסואליים, חווים הצקות פי שניים עד פי שלושה לעומת הטרוסקסואלים", וכמעט "כל הסטודנטים הטרנסג'נדרים סובלים מהטרדות מילוליות (למשל, שמות גנאי או איומים על רקע זהותם המינית (89%) או זהותם המגדרית (89%))", כך על פי Harsh Realities, The Experiences of Transgender Youth In Our Nation’s Schools‏, שפרסם הארגון Gay, Lesbian and Straight Education Network.‏
נושא זה העסיק רבות את כלי התקשורת בחודשים ספטמבר ואוקטובר 2010. נשיא ארצות הברית ברק אובמה פרסם סרטון וידאו בנושא זה באתר האינטרנט של הבית הלבן כחלק מיוזמת "It Gets Better". הגברת הראשונה מישל אובמה מייחסת התנהגות ביריונית למעשיהם של הורים, המהווים דוגמה עבור ילדיהם, שלומדים מהם ומתנהגים בצורה דומה בעקבותיהם.
הומופוביה מופנמת

הומופוביה מופנמת מתייחסת לסטריאוטיפים שליליים, אמונות, סטיגמות ודעות קדומות לגבי הומוסקסואליות ואנשי להט"ב שאדם עם משיכה חד-מינית פונה כלפי עצמם, בין אם הם מזדהים כלהט"בים ובין אם לא. המידה בה מישהו מושפע מרעיונות אלו תלויה בכמה ובאילו רעיונות הם הפנימו במודע ובתת מודע. ניתן למתן אמונות שליליות אלו באמצעות השכלה, ניסיון חיים וטיפול, במיוחד באמצעות פסיכותרפיה או ניתוח ידידותי כלפי הומוסקסואליות. הומופוביה מופנמת חלה גם על התנהגויות מודעות או לא מודעות שאדם מרגיש צורך לקדם או להתאים לצפיות תרבותיות הטרונורמטיביות או הטרוסקסיזם אשר יכולות לכלול דיכוי והכחשה קיצונית יחד עם הצגת התנהגות הטרונורמטיבית מאולצת כלפי חוץ לצורך הופעה או ניסיון להרגיש "נורמלי" או "מקובל". ביטויים אחרים של הומופוביה מופנמת יכולים גם להיות מעודנים יותר, מספר התנהגויות פחות גלויות עשויות לכלול הנחות לגבי מין בן הזוג הרומנטי של האדם, או לגבי תפקידים מגדריים. ישנם חוקרים שמיישמים תווית זו גם על אנשי להט"ב התומכים במדיניות פשרה, כאלו שמוצאים איחודים אזרחיים כמספקים במקום נישואים עבור רצון להתאים עצמם אל דרישות שמרניות הטרונורמטיובת עם פחות ביקורות שליליות.
מספר מחקרים הראו שאנשים שהומופוביים נוטים יותר לדחוק רצונות הומוסקסואליים. בשנת 1996, מחקר מבוקר על 64 גברים הטרוסקסואלים באוניברסיטת ג'ורג'יה מצא כי גברים שנמצאו הומופוביים היו בסיכון גבוה יותר לחוות תגובות זקפה יותר בעת חשיפה לתמונות הומואירוטיות מאשר גברים שאינם הומופוביים. בשנת 2012 הגיעו לתוצאות דומות כאשר חוקרים מצאו כי סטודנטים שהגיעו מ-"הבתים ההומופובים הנוקשים ביותר" חשפו ככל הנראה משיכה הומוסקסואלית מודחקת. החוקרים אמרו כי הדבר הסביר מדוע מתגלה מאוחר יותר. החוקרים ציינו כי מנהיגים דתיים המוקיעים הומוסקסואליות מקיימים יחסים הומוסקסואליים סודיים ואמרו כי "אנשים אלה נמצאים במלחמה עם עצמם ומפנים את הסכסוך הפנימי הזה כלפי חוץ". מחקר מעקב אחר משנת 2016 הראה כי גברים הטרוסקסואליים עם תגובות דחף שליליות גבוהות כלפי הומוסקסואלים התבוננו תקופות ארוכות יותר בדימויים הומוסקסואליים מאשר בהטרוסקסואלים אחרים.
לעיתים משתמשים בביטוי סטיגמה מינית מופנמת במקום לייצוג הומופוביה מופנמת. סטיגמה מופנמת מתעוררת כאשר אדם מאמין בסטריאוטיפים שליליים לגבי עצמו, ללא קשר למקום ממנו מגיעים הסטריאוטיפים. זה יכול להתייחס גם לסטריאוטיפים רבים מעבר למיניות ולתפקידים מגדריים. הומופוביה מופנמת עלולה לגרום לאי נוחות עם נטייה מינית של עצמך ואי-הסתייגותם. נטייה מינית אגו-דיסטונית או הומופוביה אגודיסטונית, למשל, הוא מצב המאופיין על ידי נטייה מינית או משיכה העומדת בסתירה לדימוי העצמי האידיאלי, גורם לחרדה ורצון לשנות נטייה מינית. מצב כזה עלול לגרום לדיכוי קיצוני של רצונות הומוסקסואליים. במקרים אחרים, עלול להתרחש מאבק פנימי מודע למשך זמן מה, ולעיתים קרובות מעמיד אמונות דתיות או חברתיות עמוקות כנגד רצונות מיניים ורגשיים חזקים. אי התאמה זו עלולה לגרום לדיכאון קליני, ותופעה זו יוחסה שיעור גבוה יותר של התאבדות בקרב בני נוער להט"בים (עד 30 אחוז מבני הנוער הלא-הטרוסקסואליים). פסיכותרפיה, כגון פסיכותרפיה חיובית כלפי הומוסקסואליות, והשתתפות בקבוצה התומכת במיעוטים יכולה לסייע בפתרון הסכסוכים הפנימיים, כגון בין אמונות דתיות וזהות מינית ומגדרית. גם טיפולים לא פורמליים העוסקים בהבנת וקבלת נטייה לא הטרוסקסואליות יכולים להוכיח יעילות. ניתן להשתמש במאפייני "קשקשים הומופוביים מופנמים" רבים למדידת אי הנוחות של האדם במיניותו, ובחלקם ניתן להשתמש על ידי אנשים ללא קשר למין או נטייה מינית.