חקיקה דתית בישראל
היבט היסטורי > סוגי חקיקה דתית

בהקשר החברתי הפוליטי של מדינת ישראל קיבל המונח משמעות שונה: חקיקה דתית היא חקיקה של הכנסת שמעורבים בה מניעים דתיים ושתכניה עוסקים בסוגיות הנחשבות לדתיות. כך, לדוגמה, חוק בתי הדין הרבניים המעניק את הסמכות בתחום הנישואים והגירושים לרבנות הראשית נחשב לחלק מהחקיקה הדתית. כך גם חוק איסור הונאה בכשרות וכיוצא באלה חוקים שנחקקו על רקע דרישות המפלגות הדתיות, ותוכניהם כוללים ציוויים דתיים שהפכו לחוק של הכנסת. יש להבחין בין סוגים שונים של חקיקה הן בהתייחס לתחולת החוק והן בהתייחס לתוכן החוק: בהתייחס לתחולת החוק יש חקיקה דתית שעניינה הבטחת שירותים דתיים רק לאלה המעוניינים בכך. דוגמאות לכך:
חוק חינוך ממלכתי, תשי"ג-1953, המבטיח אפשרות לחינוך ממלכתי דתי או המועצות הדתיות בישראל.
חוק שירותים דתיים, תש"ט-1949, חוק תקציבי השירותים הדתיים היהודיים. החוק אומר שהמועצה הדתית מוסמכת לטפל בסיפוק שירותים דתיים יהודיים בהתאם לסעיפי התקציב המאושר לה. לשם כך היא רשאית להתקשר בחוזים, להחזיק רכוש בדרך שכירות או חכירה ולרכוש מיטלטלים.
חוק שירות לאומי, תשי"ג-1953, חיוב אישה, הפטורה משירות צבאי מטעמים שבמצפון או מטעמים שבהכרה דתית, בשירותים לאומיים אחרים שאינם בעלי אופי צבאי ולא במסגרת צבאית (החוק מעולם לא נכנס לתוקף).
חוק בעניין מועצת הרבנות הראשית והרבנים הראשיים מכיוון שהחוקים האלה מבטיחים שירותים דתיים ציבוריים למעוניינים בכך – חוק הרבנות הראשית לישראל, תש"ם-1980.
בהתייחס לתוכן החוק יש להבחין בין חקיקה מכלילה וגורפת המקבלת את כל דיני ההלכה בתחום מסוים לבין חקיקה מפורטת המתייחסת לפרטים שונים. להלן דוגמאות מתחום המעמד האישי:
טקסי נישואים בישראל נערכים על ידי איש דת אשר הוסמך לבצע אותם על ידי אחת מהרשויות הדתיות בישראל, ששני בני הזוג משתייכים אליה. הסמכות הדתית לביצוע טקסי נישואים של יהודים היא הרבנות הראשית לישראל. הסמכויות הדתיות הנוצרית, המוסלמית והדרוזית בישראל, מסדירות את טקסי הנישואים והגירושים של הרשומים בקהילותיהן. בפרט, אין תוקף חוקי לנישואים שנרשמו מלכתחילה בישראל, של חסרי דת, של בני דתות שאינן מוכרות על ידי המדינה, ולנישואים בין-דתיים כשדתותיהם של בני הזוג אינן מכירות בנישואים. יהודים בפרט מוגבלים לנישואים וגירושים על פי ההלכה היהודית, בהתאם לחוק שיפוט בתי דין רבניים. זהו חוק מכליל שאינו מפרט כיצד עורכים את טקס הנישואין, ואילו זוגות של יהודים לא יוכלו להינשא כלל (לדוגמה זוגות חד-מיניים או כהן עם גרושה), אלא קובע את קבלת ההלכה בכללותה בתחום זה.
חוק לתיקון דיני המשפחה (מזונות), תשי"ט-1959 – חוק זה בא להסדיר את חובת המזונות לבן הזוג, לילדים ובין בני משפחה אחרים. אף זהו חוק מכליל הקובע שלעניין מזונות יש לפסוק לפי הדין הדתי, שאינו מפורט בחוק אלא החוק מפנה אליו.
חוק אימוץ ילדים, תש"ך-1960, "אין מאמץ אלא בן דתו של המאומץ" – כלומר, יש לשמור על זהות של דת בין המאמץ לבין המאומץ.
חוק הנוער (טיפול והשגחה), תש"ך-1960 – חוק זה בא להסדיר את הצרכים של "קטין נזקק" – ילד שזקוק להשגחה ולטיפול. כדי לטפל בילד מאפשר החוק, בין היתר להעמיד ידי לקטין או למסור אותו למשפחה אחרת. בסעיף 6 בחוק ישנה בקשה לשים לב לדתו של הקטין בבחירת הידיד ובבחירת המקום.
חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב-1962 – חוק זה קובע את כשרותו המשפטית של הקטין, של חולה נפש או לקוי בשכלו ומסדיר את העניינים בין ההורים והילדים ואת דיני האפוטרופוס על פי מינוי על קטין שאין לו הורים, על מי שהוכרז פסול דין. החוק נועד להוסיף מגבלות בנושא המרת דתו של הקטין: 1. החוק דורש את הסכמת שני ההורים בכתב להמרת הדת (במקרה של או אחד מהם או האפוטרופוס יש צורך באישור מראש של בית המשפט) 2. אם מלאו לקטין 10 שנים לא תומר דתו אלא אם ייתן את הסכמתו בנוסף להוריו ובית המשפט. כמו כן, ישנו סעיף בחוק שאוסר להמיר את דתו של הקטין אלא לדתם של הוריו או של אחד מהם.
חוק הדיינים, תשט"ו-1955 – חוק פרוצדורלי וקונסטיטוציוני. מונע אפשרות של פיטורים של הדיין ומשכורתו אינה נקבעת על ידי הממשלה אלא על ידי ועדת הכספים של הכנסת. נוסף לאי התלות של הדיינים, מסורה למערכת בתי הדין אוטונומיה שיפוטית המתבטאת בעיקר בכך שעל פסקי הדין הרבני אין אפשרות לערער אלא בפני בית הדין הגדול, ולא בפני סמכות שיפוטית שמחוץ לבתי הדין הרבניים. עם זאת, ניתן לעתור כנגד החלטות בית הדין הגדול לבג"ץ.
חוק בתי דין דתיים (כפיית ציות ודרכי דיון), תשט"ז-1956 – חוק זה קובע שאם בית הדין, כאשר הוא דן בתחום שיפוטו ומזמין אדם שאינו מתייצב בפניו, יכול לתת צווי מעצר כדי לכפות את התייצבות המוזמן בפני בית הדין. כמו כן, אם התייצב המוזמן אך הוא מסרב להעיד, יכול בית הדין לקנוס אותו. נוסף לכך, ישנה סמכות בחוק לבית הדין להעניש את מי שמפריע לדיוניו על ידי הרחקה או קנס, דבר שהיה קיים לפני כן רק בבתי המשפט האזרחיים.
חוקים אחרים, שלא מתחום המעמד האישי, הקובעים נורמה המחייבת את כלל אזרחי המדינה הם:
בפקודת סדרי השלטון והמשפט נמצא פרק בשם "ימי מנוחה". הפרק הזה קובע בין היתר: "שבת ומועדי ישראל – שני ימי ראש השנה, יום הכיפורים, ראשון ושמיני עצרת של סוכות, ראשון ושביעי של פסח וחג השבועות – הם ימי המנוחה הקבועים במדינת ישראל. לשאינם יהודים הזכות לקיים ימי מנוחה בשבתם ובחגיהם".
חוק שעות עבודה ומנוחה, תשי"א-1951, אוסר העבדה של יהודי בשבת. לשר העבודה ניתנה סמכות להתיר עבודה בשבת כאשר היא חיונית. למעשה יהודים רבים מועסקים בשבת אף ללא היתר.
פקודת מאכל כשר לחיילים, תש"ט-1948 – מחייבת לספק מזון כשר לחיילי צה"ל היהודים.
חוק איסור גידול חזיר – החוק המתייחס לאיסורים שונים בסוגיית החזיר קובע שאין לגדל חזירים אך לא אוסר, לדוגמה, אכילת חזיר. על פי חוק זה נוצר בתשי"ז-1957 חוק הרשויות המקומיות. חוק שלפיו מוסמכת כל רשות מקומית לאסור גידול חזירים ומכירת בשר חזיר. לפי הוראת חוק זה הדבר תלוי ברצון של כל רשות מקומית.
חוק חג המצות המכונה "חוק החמץ" – אוסר על הצגה פומבית של חמץ בפסח לשם מכירתו.
חוק בשר ומוצריו, התשנ"ד-1994 – קובע שניתן לייבא בשר רק אם ניתן לו הכשר על ידי הרבנות הראשית לישראל.
חוק האנטומיה והפתולוגיה, תשי"ג-1953 – חקיקה בדבר הניתוח שלאחר המוות הכוללת בתוכה הוראות בעניין שיש לו נקודות מבט הלכתיות[דרושה הבהרה].