ארמון אלחפריה
ארמון הטאיפה המורי

בניית הארמון, שרובה בוצעה בין 1065 ל-1081, הוזמנה על ידי אבו ג'עפר אחמד בן סוליימאן אל-מוקתדר באללה, המלך השני של שושלת בנו הוד, כסמל לכוח שהשיגה הטאיפה של סרגוסה במחצית השנייה של המאה ה-11. המלך עצמו כינה את ארמונו "קסר אל-סורור" (ארמון השמחה) ואת חדר הכס שבו ניצח על קבלות הפנים והמשלחות, כינה "מאליס אל-דהב" (אולם הזהב) כפי שמעידים הפסוקים הבאים שכתב המלך עצמו:
אוי ארמון השמחה!, אוי אולם הזהב!

בזכותך הגעתי לשיא משאלותיי.
וגם אם לא היה לי שום דבר אחר בממלכתי,

בשבילי אתה כל מה שיכולתי להשתוקק אליו.
השם "אל-ג'עפריה" מתועד לראשונה בטקסט מאת המשורר אל-יאסר א-סראקוסטי (الـجـزار الـسـرقـسـطـي היה פעיל בין 1085 ל-1100), שתיעד גם את שמו של אדריכל ארמון הטאיפה, הסלאבי אל-חליפה זוהיר. מקור נוסף הוא של ההיסטוריון המרוקאי איבן אדהרי (ابن عذاري) משנת 1109. שם הארמון נגזר מכינויו של אל-מוקתדר, "אבו ג'עפר", שהתפתח ל"אל-ג'עפריה" ובתעתיק לספרדית ל"אלחפריה".
העיצוב הכללי של מתחם הארמון מאמץ את האבטיפוס של הטירות המדברית של בית אומיה בסוריה ובירדן החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-8 (כדוגמת קסר אל-חייר א-שרקי, קסר אל-משתא (אנ') וח'רבת אל-מפג'ר), ומבצר אל-אוח'ידיר מתקופת השלטון של בית עבאס. תבנית טירות אלו הייתה מרובעת עם מגדלים מעגליים למחצה, וכשהשטח מחולק לשלושה חלקים מלבניים כשהחלק המרכזי כולל חצר עם בריכות השתקפות, ובקצוות הצפוניים והדרומיים שלו, אולמות הארמון.
ארמון האלחפריה מחקה מודל זה של ארמון-טירה. המלבן המרכזי המאכלס את מבני החוץ של הארמון, המאורגנים סביב פטיו עם בורות מים מול הפורטיקו הצפוני והדרומי שממנו מגיעים אל החדרים והאולמות המלכותיים.
בקצוות הצפוניים והדרומיים נמצאים הפורטיקו והחדרים, ובמקרה של האלחפריה, החלק החשוב ביותר היה הצפוני, שהיה במקור בן שתי קומות והיה רחב יותר. בכניסה אליו היה קיר של עמודים מעוטרים בשפע, שבקצותיו היו שני ביתנים, ושימש כפורטיקו תיאטרלי לחדר הכס (אולם הזהב המוזכר בשירה שכתב אל-מקתדיר) הממוקם מאחור. מבחינת הצופה בחצר המבנה דמה לפירמידת מדרגות, תחילה קומת העמודים, ואחר המבנה בן שתי הקומות ולבסוף מגדל הטרובדור. להעצמת החוויה השתקף מבנה זה בבריכת ההשתקפות. בקצה המזרחי של הקצה הצפוני היה מסגד פרטי קטן עם מחראב.
במרכז הקיר הצפוני בתוך אולם הזהב הייתה קשת עיוורת (קשת שנועדה לקישוט וצמודה לקיר), בה היה ממוקם כס המלך. בתוכה היה מסודר בלבנים דפוס גאומטרי מסורתי מאוד, המחקה את עבודות הסריג של חזית המחראב של מסגד קורדובה. מהפטיו האולם נראה מוסתר למחצה בעמודי הארקדות של הגישה לאולם הזהב, וגם אלה של הפורטיקו הסמוך, מה שהעניק מבחוץ מראה של עבודות סריג ואשליה של עומק.
כדי להבין את מראה הארמון בסוף המאה ה-11, יש לדמיין שכל התבליטים בצורות צמחים, הגאומטריים והאפיגרפיים היו צבועים בגוונים בהם אדום וכחול שולטים ברקע והתבליטים עצמם בזהב, אשר יחד עם החלק התחתון של הכרכובים באלבסטר עם העיטור האפיגרפי ורצפות השיש הלבן, העניקו לכלל המבנה תחושת פאר רבה.
התהפוכות השונות מהן סבל האלחפריה גרמו לחלק גדול מהתבליטים שהרכיבו את הקישוט להיעלם מסידור זה של המאה ה-11. השיפוץ בבניית ארמון המלכים הקתולים בשנת 1492, כלל שבירת קצות הקשתות בקומה השנייה. בשיקום הנוכחי, הערבסקות המקוריות מצופות בצבע כהה יותר ובגימור לבן ושחזור קישוטי הטיח של הקשתות, שמבניהן, עם זאת, לא נפגם.
קישוט הקירות של האולם המוזהב נעלם ברובו, אם כי שרידים נשמרים במוזיאון סרגוסה ובמוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (מדריד) במדריד. פרנסיסקו אינייגס (Francisco Íñiguez) אחראי על שיקום האולם.
אלה היו התפקודים והמראה של ארמון של שושלת בנו הוד מהמאה ה-11. החלקים החשובים ביותר של הבניין כפי שהם היום מפורטים להלן: