ראש ממשלת הממלכה המאוחדת
"ראשון בין שווים" > חוק הרפורמה של 1832 וראשות הממשלה

ראשי ממשלת בריטניה לא נבחרו מעולם באופן ישיר על ידי ציבור הבוחרים. אין צורך שראש הממשלה יהיה מנהיג מפלגה, דייוויד לויד ג'ורג' לא היה מנהיג מפלגה כאשר במהלך מלחמת העולם הראשונה כיהן כראש הממשלה וכך גם רמזי מקדונלד במחצית הראשונה של שנות השלושים. ראשי הממשלה מונו לתפקידם בשל היותם חברי בית הנבחרים או בית הלורדים ובשל העובדה שעמד לזכותם רוב בבית הנבחרים או שהם זכו במספר מושבים גדול יותר בבחירות הכלליות בהשוואה לאופוזיציה.
מאז 1722 היו רוב ראשי הממשלה חברי בית הנבחרים ומאז 1902 לכל ראשי הממשלה היה מושב בו, למעט אלק דאגלס-יום שהתפטר מבית הלורדים כדי להיבחר לבית הנבחרים. כמו כל חברי בית הנבחרים הבריטי, גם ראשי הממשלה מתמודדים בבחירות הכלליות כנציגים של מחוז בחירה. לדוגמה, ראש הממשלה לשעבר, טוני בלייר, ייצג את מחוז הבחירה של סדגפילד שבמחוז דרהאם בין השנים 1983 – 2007. הוא נבחר לתפקיד ראש הממשלה בשל העובדה שב-1994 הוא נבחר לתפקיד מנהיג מפלגת הלייבור ולאחר מכן הוביל את המפלגה לניצחון בבחירות הכלליות בבריטניה 1997, בהם זכתה מפלגתו ב-418 מושבים בבית הנבחרים בהשוואה ל-165 המושבים של המפלגה השמרנית והשיגה רוב בבית.
לא לריבון ולא לבית הלורדים הייתה השפעה משמעותית על בחירת הנציגים לבית הנבחרים ב-1997 או על ההחלטה על מינויו של בלייר לראשות הממשלה. הניתוק שלהם מתהליכי הבחירות ומהאפשרות להיות שותפים לזהותו של ראשה ממשלה היא מוסכמה חוקתית הקיימת כמעט מאתיים שנה.
אף על פי כן, לפני המאה ה-19, הייתה למלך ולבית הלורדים השפעה על תהליך הבחירה, כאשר הם ניצלו לטובתם את העובדה שרוב האזרחים היו משוללי זכות בחירה ושמושבי בית הנבחרים חולקו באופן לא פרופורציונלי. באמצעות פטרונות, שחיתות ושוחד, החזיקו הכתר והלורדים "בבעלותם" כ-30% ממושבי בית הנבחרים, שנקראו מחוזות רקובים ומחוזות כיס ושהעניקו להם השפעה משמעותית בבית הנבחרים וכתוצאה מכך על זהותו של ראש הממשלה.
ב-1830 נבחר צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני, שהיה ויגי כל ימי חייו, לתפקיד ראש הממשלה והוא היה נחוש בדעתו לבצע רפורמות בשיטת הבחירות. במשך שנתיים, נאבקו הוא וממשלתו להעביר את החוק שנודע בשם חוק הרפורמה של 1832. גדולתו של חוק זה טמונה פחות בתוכנו מאשר בסמליות שלו. כפי שאמר ג'ון ברייט, פוליטיקאי שהיה פעיל בדור הבא: "זה לא היה חוק טוב, אך זה היה חוק טוב כאשר הוא עבר". באופן מהותי הוא הגדיל את זכות ההצבעה ב-65% ל-717,000, כשמעמד הביניים נמנה עם רובם. ייצוגם של 56 מחוזות רקובים בוטל לחלוטין ובנוסף הוקטן ייצוגם של 30 מחוזות בחירה אחרים. מושבי הפרלמנט שהתפנו כתוצאה מכך חולקו למחוזות שקודם לכן לא זכו לייצוג הולם. אף על פי כן, עדיין נותרו מחוזות רקובים רבים וכתוצאה מכך נותרו מיליוני מצביעים גברים ממעמד העובדים וכל הנשים ללא ייצוג.
בכל מקרה, באופן סמלי חוק הרפורמה עלה על הצפיות ממנו. כיום הוא מדורג יחד עם המגנה כרטה ועם חוק הזכויות כאחד מהמסמכים החשובים ביותר במסורת החוקתית הבריטית.
ראשית, החוק השאיר את הריבון מחוץ לשיטת הבחירות ומתהליך בחירת ראש הממשלה. לאחר תהליך הדרגתי של מאה שנה, אושרה לבסוף מוסכמה זו שנתיים לאחר שחוקק חוק הרפורמה. ב-1834 פיטר ויליאם הרביעי את הלורד מלבורן מתפקיד ראש הממשלה, אך הוא נאלץ להחזירו לתפקיד כאשר המועמד המועדף עליו, רוברט פיל, לא הצליח לגייס רוב בבית הנבחרים. מאז ועד היום לא ניסה שום מונרך לכפות על הפרלמנט ראש ממשלה על פי העדפתו.
שנית, החוק צמצם את כוחו של בית הלורדים על ידי ביטולם של מחוזות כיס רבים ויצירת מחוזות בחירה חדשים שעליהם לא הייתה להם כל השפעה. בהיותם מוחלשים, לא הייתה להם האפשרות למנוע את הרפורמות החוקתיות המקיפות יותר שבוצעו ב-1867, 1884, 1918 ו-1928, שכתוצאה מהן הושגה זכות בחירה אוניברסלית.
לבסוף, הכרסום בכוחו של בית הלורדים הוביל לחקיקתו של חוק הפרלמנט 1911, שדחק לשוליים את תפקידו של בית הלורדים בתהליך החקיקה ונתן משקל נוסף למוסכמה שהתפתחה במאה השנים הקודמות שראש הממשלה לא יכול לשבת בבית הלורדים. האחרון שעשה זאת היה הלורד סולסברי שישב בבית הלורדים בין השנים 1895 – 1902 בעודו מכהן כראש הממשלה. במשך המאה ה-19, ראשי ממשלה שישבו בבית הלורדים נתקלו בקשיים למשול לצד שרים שישבו בבית הנבחרים.
גריי שימש דוגמה ותקדים לבאים אחריו. הוא היה "ראשון בין שווים" (באנגלית: first among equals ובלטינית: primus inter pares), כפי שב-1867 הוגדר מעמדו של ראש הממשלה על ידי העיתונאי וולטר בג'ט. בנצלו את ניצחונה של המפלגה הוויגית כמנדט לביצוע הרפורמה, היה גריי חסר פשרות בנוגע להשגת מטרתו ולצורך כך עשה שימוש בכל תכסיס פרלמנטרי. למרות הכבוד שהוא רכש כלפי המלך, הוא הבהיר שחובתו החוקתית היא לציית לרצון העם והפרלמנט.
האופוזיציה נקטה אף היא בדרך של ציות. כמה מנכבדי הטורים טענו שהם יבטלו את החוק ברגע שהם ישובו לשלטון. אך ב-1834, שם רוברט פיל, אז מנהיג השמרנים, קץ לאיום זה, כאשר הוא הצהיר ב"גילוי הדעת של טמוורת'" (Tamworth Manifesto) שהחוק הוא "הסדר סופי שאין לשנותו הנוגע לשאלה חוקתית רבת חשיבות ששום אדם ששלומה ורווחתה של הארץ הזאת חשובים לו, לא ינסה להפריע לו".