יהדות בבל
בעת החדשה

| --- | --- |
 :  ראו גם – אנטישמיות מוסלמית
בתקופת שלטונה של האימפריה העות'מאנית חל במצבם שיפור, אף שהיו גם תקופות שבהן נרדפו ורבים מהם מצאו מקלט בפרס ובהודו. הכל היה תלוי בפשה, השליט מטעם השלטון העות'מאני. במאה ה-19 עסקו רוב היהודים במסחר והם השתתפו בחיים הציבוריים של הממלכה. ב-1908, בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים, קיבלו רשמית שוויון זכויות וחופש דת. כמה צירים יהודים נבחרו כנציגי עיראק לפרלמנט העות'מאני. עם זאת, בתגובה להכרה של השלטון העות'מאני במעמדם השוויוני של מיעוטים לא-מוסלמים, פרצו מהומות אנטי-יהודיות בבגדאד, במהלכן נפצעו עשרות יהודים.
בראש כל קהילה יהודית עמד "חכם באשי", אף על פי שבקהילות מסוימות, הארגון היה שונה. (בבגדאד למשל, בראשות הקהילה עמדה מועצה "אזרחית" בת 60 חברים שעסקה בעיקר בענייני מסים ומועצה דתית בהנהגת רב ראשי, שדנה בנושאי נישואין, גירושים וירושה). רבים מהילדים נשלחו ללמוד בבית הספר של "כל ישראל חברים", שם קיבלו חינוך כללי ויהודי (שלא ניתן היה לקבלו ב"חדרים", בגלל שמרנות דתית).
בעיראק, שהייתה תחת מנדט בריטי מ-1920, מעמדם המשפטי של היהודים היה זהה למעמד המוסלמים, ובמפקד של 1920 בעיראק היו 87,488 יהודים. ניתנו ליהודים 5 מושבים בפרלמנט, זכות לנהל מערכות חינוך ודת עצמאיות וכן להתקבל למוסדות-חינוך ממלכתיים ולמשרות ממלכתיות. הבריטים, שהיו מודעים למסורת והכישרון המסחרי של יהודי עיראק, אף העמידו במכרזים לרשות יהודי עיראק מספר תפקידים בקווי יבוא ויצוא של החברה המסופוטמית–פרסית למסחר, אשר היוותה קו הלוגיסטיקה חשוב מנמל בצרה למזרח הרחוק ובחברה האנגלית–פרסית לנפט. יהודים שלטו בנתח גדול מהיבוא והיצוא של עיראק והסחר בין עיראק למזרח הרחוק.
בתקופה זו כיהן יהודי בשם ששון חזקאל כשר האוצר של עיראק בשנים 1920–1923, ותרומתו לפיתוח כלכלת עיראק ניכרה למשך שנים רבות.
הקשר עם ארץ ישראל המשיך להתקיים במהלך התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט.
קשריהם של היהודים בעיראק עם ארץ ישראל במאות השנים האחרונות התבטאו בתפילה ובכיסופים לביאת המשיח ולגאולה. אין ספק שהיו גם עליות של משפחות בודדות, שעלו לארץ מתוך אותם מניעים דתיים. אחרים אף קנו משלוחי ארץ ישראל שהגיעו לעיראק שטרות על חלקות אדמה, שזיכו אותם להיקבר בארץ ישראל, והאמינו כי אם לא יקברו בארץ ישראל, הרי עצם קבורת השטר הזה יחד איתם בגולה תזכה אותם להגיע לירושלים לאחר מותם.
בשנת 1853 ייסדה קבוצת עולים מעיראק את בית הכנסת חסדאל בעיר העתיקה בירושלים.
שלוחים רבים מארץ ישראל הגיעו לעיראק. הם לא רק מכרו שטרות, אלא גם אספו נדבות למוסדות הצדקה בארבע ערי הקודש: ירושלים, חברון, טבריה וצפת. השלוחים זכו לכבוד גדול בזכות היותם מארץ ישראל. הם הוסיפו להגיע לעיראק ולהסתובב בעריה ובעיירותיה עד שנות העשרים של המאה ה-20. כן נמצאו בעיראק יהודים שהורישו הונם לטובת יהודי ארץ ישראל.
בשנים 1920–1921 הופיעו 5 גליונות של השבועון "ישורון", אותו הוציא לאור אהרן ששון, ראש התנועה הציונית בעיראק. באותן שנים, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, הופיעו ראשוני הסופרים והמשוררים היהודים שכתבו ערבית כעיראקים, ביניהם אנוור בן שאול, ד"ר מוראד מיכאל, יעקב (בלבול) לב, שלום דרוויש, א"י עובדיה, ד"ר סלמאן דרוויש וד"ר אלברט אליאס. ב-10 באפריל 1924 החל להופיע העיתון "אל-מצבאח" ("המנורה") בשפה הערבית, ושימש במה לרבים מן הכותבים היהודים ולטיפוח מגמת ה"עיראקיזציה" של ההנהגה היהודית ושל בכירי הסופרים היהודים. הופעת העיתון ביטאה את הדואליות שבין נטיית הלב של היהודים אחר הציונות לבין בחירתם באימוץ האוריינטציה העיראקית, שרובם המכריע של האינטלקטואלים והסופרים היהודים היו חסידיה. ב-14 בפברואר 1929 החל להופיע העיתון הספרותי "אל-חאצד" ("הקוצר"), בבעלותו ובעריכתו של אנואר שאול.
מאז מאורעות תרפ"ט שהתרחשו בארץ ישראל ב-1929, חל מפנה ביחסם של השלטונות והחברה הסובבת בעיראק ליהודים. מעתה ילך ויגבר הלחץ על היהודים וכצעד ראשון הוטל איסור על הפעילות הציונית בעיראק. מתברר כי התעמולה הציונית בעיראק התקשתה להשפיע על יהודי עיראק לזנוח את תפיסתם המסורתית את הגאולה ולסגל את המחשבה הציונית-מדינית. יהודי עיראק כשאר היהודים בארצות האסלאם, ביקשו לראות בתנועה הציונית תנועה אחידה בתפיסתה הרעיונית ומאוחדת בהנהגתה ובפעולתה למען הגשמת המטרה הנעלה: השבת עם ישראל לארצו וכינון הישות הלאומית בה. לכן גרמו המאבקים על דרכה והנהגתה של התנועה הציונית, לרפיון בזיקתם של יהודי עיראק לציונות ולהחלשת תמיכתם במפעל הלאומי.
פעילות ציונית במובן המודרני החלה בעיראק עוד בתחילת המאה ה-20. בשנות ה-20 וה-30 פעלה "ההסתדרות הציונית של ארם-הנהריים" באישור או בהעלמת עין מצד השלטונות. נשיא ההסתדרות היה אהרן ששון ("המורה") והיו פעילים בה אישים נוספים בעלי מעמד בקהילה היהודית כגון עו"ד סלמן שינה. באמצע שנות ה-30 הציונות הוצאה מחוץ לחוק על ידי הממשל העיראקי, ועקב כך הפעילות הציונית נאלצה להמשיך תחת מעטה חשאיות.
בשנות ה-30 קיוו היהודים שהשלטון הבריטי בעיראק יימשך ואף חתמו עצומה לשם כך שהועברה לממשל הבריטי, והובילה לעצומה דומה מצד המיעוט הנוצרי האשורי. אך המשטר המלוכני בעיראק שהוקם בשנת 1921 בראשות המלך פייסל הראשון, זכה בשנת 1932 בעצמאות.
מעמד היהודים נשמר גם כאשר קיבלה עיראק עצמאות תחת שלטון פייסל הראשון, אך בשנת 1933 עלה לשלטון גאזי מלך עיראק והחלה אפליה כלפי היהודים ומעמדם הורע. רבים מהם נושלו ופוטרו ממקומות עבודותיהם.
בספטמבר 1934 פוטרו עשרות יהודים ממשרותיהם במשרדי התחבורה והכלכלה, ובשנת 1935 הורה משרד החינוך להגביל את מספר היהודים המתקבלים למוסדות החינוך הממשלתיים, התיכוניים והגבוהים. בספטמבר–אוקטובר 1936 התחוללו פרעות ביהודי עיראק על רקע המרד הערבי הגדול בארץ ישראל.
בהמשך העשור החלה בממלכה הפצת תעמולה אנטישמית ואנטי-ציונית של הנאצים ושל המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני.
בחג השבועות בשנת תש"א 1941, התחולל פוגרום ביהודי בגדאד הידוע בשם "הפרהוד", על רקע דיכוי מרד רשיד עאלי. בפוגרום נרצחו 179 יהודים, 2,118 נפצעו, 242 ילדים היו ליתומים ורכוש רב נבזז. מספר בני האדם שרכושם נבזז הגיע לכ-50,000 בני אדם, כחודש קודם לכן בוצע פוגרום בעיר בצרה. לעזרתם של היהודים בבצרה חשו מספר תושבים מוסלמים, אשר הגנו עליהם; והגם כי נבזז רכוש רב, לא היו פגיעות בנפש. כתוצאה מהפרעות החלה בריחה המונית של יהודי עיראק. פרעות אלו סימנו את תחילת קיצה של אחת הקהילות היהודיות העתיקות ביותר מחוץ לארץ ישראל.
הפּרעות שימשו גורם מאיץ לצמיחתה של המחתרת הציונית בעיראק, שהייתה ארגון חשאי אשר פעל בקרב הקהילה היהודית. המחתרת פעלה בין השנים 1941–1951. מטרותיה היו: חינוך עברי וציוני, הגנה ועליה לארץ ישראל. מחתרת זו פעלה בשלוש זרועות עיקריות: תנועת החלוץ, פעילות מטעם ההגנה ("השורה"), ותנועת העפלה לארץ ישראל.
לאחר הפרהוד הוחלט להקים "גשר" לאורך בסיסי פעולה ותנועות ציוניות בפרס ובארצות מזרח התיכון. באפריל 1942 הגיעו, מא"י לבגדאד, השליחים הראשונים ד"ר חיים אנצו סירני (חינוך), עזרא כדורי (הגנה) ושמריה גוטמן (עלייה). חיש מהר התארגנו קבוצות של לומדי עברית, ותוך שנה הגיע מספר החברים בתנועה מעל 200, והוחל בניצנים ראשונים של פעילות בבצרה וכן בערים נוספות. כמו כן, אורגנו גרעינים ראשונים להגנה עצמית בשם "השורה".
התנועה ראתה בלימוד השפה העברית יסוד חינוכי ראשון במעלה להקניית תרבות יהודים וערכים ציוניים. במרוצת השנים נפתחו 23 סניפים, כמעט בכל הקהילות היהודיות ברחבי עיראק. התנועה החדירה מורים מקרב חבריה לצוותי ההוראה בבתי הספר היהודיים. המחתרת החלוצית לא הייתה כאחד המוסדות החינוכיים הפורמליים, אבל היא שימשה במידה רבה כבית ספר ללימוד עברית, תולדות עם ישראל, תולדות הציונות והיישוב בארץ ישראל, יותר מאוחר גם כמקור להקניית קריאה וכתיבה ליהודים אנאלפביתים.
ב-1947 היו בעיראק 125,000 יהודים; ב-1968 היו 2,500, וב-1996 היו כ-120.
מיעוט מקרב יהודי עיראק גלו עם השנים מרצונם או מחוסר ברירה לבריטניה ופיתחו שם קהילה משגשגת אמידה ובעלת אמצעים, אשר נכון לתחילת המאה ה-21 פעילה ומחזיקה בתפקידי מפתח בחברה ובכלכלה הבריטית.