stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הלל – הנהגה תורנית קשובה
הערות שוליים

↑  רבני בית הלל: נשים צריכות לפסוק הלכה,  באתר כיפה, 15 בפברואר 2018
↑  שמעון כהן, בית הלל: אישה יכולה להיות פוסקת הלכה, באתר ערוץ 7, 7 בינואר 2015
↑  רשימת חברי הארגון
↑  פרסום ראשון: מנכ"ל חדש לארגון "בית הלל",  באתר כיפה, 28 ביוני 2016, כ"ב בסיון תשע"ו
 ולעומת זאת: רשימת חברי הארגון העדכנית.
↑  גיל קלנר, ‏ד"ר גבי חזות: "בית הלל דוחפים אותי לכוון החרדל"י", באתר "סרוגים", 19 ביולי 2016
↑  הדוחות הכספיים של הארגון
↑  במסגרת קמפיין בנושא יצר הארגון עצומת תמיכה בחתימה על הסכמי קדם נישואין.
↑  גם הרב ליאור: הסכם קדם נישואין פוסל את הגט,;
מועצת הרבנות הראשית על הסכם קדם נישואין: "הצעות הבל";
המאבק בהסכמי קדם נישואין ממשיך: הגר"ג אקסלרוד מצטרף - "הם סטו ממסורת ההלכה, נראה שאינם רבנים אורתודוקסיים";
הגר"א נבנצל מצטרף לפסק: "רב העורך הסכם קדם נישואין אין לסמוך על הוראותיו"
↑  שירות משמעותי לנשים בשירות לאומי ובצה"ל – חוות דעת רבני בית הלל, ‏2018
↑  משיבת נפש - נשות תורה עונות כהלכה, באתר משיבת נפש
↑  הרב אברהם סתיו, תורה נקנית בחבורה, באתר מקור ראשון, ‏י"ז בשבט ה'תשע"ט
↑  הפורום הדיגיטלי - שומרים על הילדים ברשת / The Digital Forum, באתר פייסבוק
↑  המתנה המיוחדת של רבני בית הלל למפונים, באתר ערוץ 7, 8 במרץ 2024.
↑  גיוס נשים לצה"ל – עמדת בית הלל – בית הלל – הנהגה תורנית קשובה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007466712905171
ליד

ערך זה עוסק בשיר אמנותי. אם התכוונתם למונח מתחום ניהול מכירות, ראו .
ליד (בגרמנית: Lied, וברבים Lieder – לידר) הוא שיר אמנותי (בדרך כלל כאשר מדובר ב"ליד" הכוונה לשיר האמנותי הגרמני). לרוב מדובר בשיר הכתוב לקול ולפסנתר, אם כי נפוץ גם השיר לקול ולתזמורת, ויש החורגים אף משתי אפשרויות אלה. תחילתו של ז'אנר זה בתקופה הקלאסית במוזיקה (1720–1800) אך שיא פריחתו היה בתקופה הרומנטית במוזיקה (1800–1900).
העמוד הראשון מתוך "מסע חורף" מאת שוברט בגרסה לקול נמוך
על השיר האמנותי הגרמני

המוזיקה הקולית שילבה תמיד, מעצם טבעה, את הצליל עם המילה. כשם שבמוזיקה האינסטרומנטלית התפתחו שני תחומים נפרדים – המוזיקה הסימפונית והמוזיקה הקאמרית – זה לביטוי גדול ונרחב וזה לביטוי אישי ומופנם, כך גם המוזיקה הווקאלית פיתחה שני תחומי ביטוי נפרדים לשתי מטרות שונות: האופרה שימשה כמוזיקה סימפונית, ואילו הליד שימש כמוזיקה קאמרית (כך גם בספרות: השירה נחשבת אמצעי ביטוי אישי ונוגע יותר מאשר המחזה).
בעוד האופרה ארוכה (אורכת בממוצע בין שעה לשעתיים וחצי), מרובת דמויות, מרובת מבצעים מוזיקליים (מנצח, תזמורת, מקהלה, סולנים), ומשלבת אמנויות רבות (ספרות, מוזיקה, מחול, משחק, תפאורה), הליד הוא קצר, תמציתי, נוקב, אישי וישיר. הליד הוא יחידה אמנותית קטנה המגיעה לייחוד מקסימלי ואחדות, ובה מוטיב, אשר יכול להסתכם באקורד או במרווח בלבד, עשוי להיות בעל חשיבות רבה ואף לשמש כגרעין השיר.
החל בסוף התקופה הקלאסית, החלו בכתיבת "מחזורי שירים", שהם שירים שנכתבו כקובץ על ידי המשורר, או שירים שהמלחין קיבצם יחדיו לידי יחידה אחת הקשורה קשר תמאטי, מוזיקלי או טקסטואלי.
על השיר האמנותי הגרמני > טרנספוזיציות

השיר האמנותי, בהיותו יחידה מוזיקלית קטנה העומדת בפני עצמה, אינו כפוף לרוב לסולם המקורי בו נכתב. בדרך כלל כותב המלחין את השיר בסולם מסוים ולאחר מכן הוצאת התווים עורכת ליצירה טרנספוזיציה, מדפיסה ומפיצה את היצירה בשלושה סולמות שונים, על פי מנעד הקולות: קול נמוך (קונטראלט/באס), קול בינוני (מצו-סופרן/בריטון), וקול גבוה (סופרן/טנור). על פי עקרון ה"נאמנות" לטקסט המוזיקלי, בעריכת טרנספוזיציה למחזור שירים, יש לשמור על המרווחים המקוריים בין סולמות השירים השונים, אך לרוב אין ההוצאות לאור שומרות על עיקרון זה, ומתאימות את סולמות השירים השונים באופן כזה שיחמיא ביותר לקולו של המבצע בכל שיר ושיר בנפרד.
גישות עיקריות להלחנת ליד

בז'אנר זה ניתן להבחין בשלוש גישות עיקריות להלחנה:
כתיבה סטרופית – כתיבה של לחן אחיד לכל בתי השיר (סטרופה היא בית בשיר)
"הלחנה-לאורך-השיר" (Durchkomponierung) – לחן המשתנה ומתפתח לפי כל שינוי בטקסט.
כתיבה סטרופית-וריאציונית – מעין סינתזה בין שתי השיטות: כתיבה שבה יש בסיס ללחן של בית, אך הלחן מקבל שינויים ותפניות (במקצב, בהרמוניה, במלודיה) לפי מהלך הטקסט.
סקירה של תולדות הליד > שורשיו של הז'אנר

מוצאו של הליד הגרמני כפי שהוא ידוע כיום בסוף תקופת הרנסאנס ותחילת תקופת הבארוק. מרטין לותר כינס אוסף של שירי דת פרוטסטנטיים בגרמנית, שרבים מהם היו מבוססים על מזמורים גרגוריאניים קדומים ועל שירים חילוניים מן הרנסאנס. שירים אלה בוצעו ללא ליווי, במקהלה בת ארבעה קולות, בקול סולו בליווי אנסמבל כלי או בקול סולו בליווי קונטינואו. כיום רבים מהם מוכרים ככוראלים. שירים חילוניים בגרמנית קיימים מאז ימי הביניים, אך מקובל לייחס את מסורת הליד המודרני לשירים של הבארוק המוקדם מאת מלחינים כמו היינריך איזאק, מתיאס וקמן ורבים אחרים. שירים אלה, שהיו בדרך כלל סטרופיים והומופוניים, בוצעו על פי רוב בליווי לאוטה, ומאוחר יותר בליווי קונטינואו, ולעיתים נכתבה להם גם גרסה רב קולית. גם באך כתב שירים חילוניים לקול וקונטינואו, וכך גם מלחיני בארוק גרמנים אחרים, כמו טלמן, הנדל ובוקסטהודה. בצרפת התפתחה מסורת מקבילה של שירים לקול וקונטינואו, שנקראו "שירי חצר" (Airs de cour).
באמצע המאה השמונה-עשרה חל מעבר הדרגתי מליווי קונטינואו לליווי מולחן במלואו, אף כי שרידיו של 'סגנון הקונטינואו' ניכרים עד סוף המאה השמונה עשרה, ובלידר קלאסיים מוקדמים יש סקציות הכתובות עדיין בבאס מסופרר. כמו כן, ניכרת העדפה הולכת וגוברת לפסנתר-הפטישים ככלי המועדף לליווי הקול, אם כי ברבים מהשירים הקלאסיים מן המחצית השנייה של המאה עדיין מוצעת למבצע בחירה בינו לבין הצ'מבלו.
סקירה של תולדות הליד > התקופה הקלאסית במוזיקה

קרל פיליפ עמנואל באך, היידן ומוצארט היו בין הראשונים לכתוב לידר בסגנון הקלאסי. היידן כתב שירים בגרמנית (המפורסם שבהם Gott erhalte לכבוד קיסר אוסטריה, שהפך ברבות הימים להמנון גרמניה בשינוי הטקסט) וכמו כן כתב 14 קנצונטות בשפה האנגלית. מוצרט כתב כמה עשרות שירים בגרמנית, בצרפתית ובאיטלקית (הידוע בהם: "הסיגלית"/"Das Veilchen"). מוצרט אף שילב באופרות הגרמניות שלו אריות בנוסח שירים בליווי תזמורת, כדוגמת שתיים מן האריות של פפגנו באופרה חליל הקסם. בטהובן המשיך אחריהם במסורת כתיבת הליד. רוב הטקסטים שאותם הלחין היו גרמניים ומקצתם איטלקיים (הידועים בהם "אדלאידה", "כניעה", "הנשיקה", "בקבר זה האפל"). בטהובן, ככל הידוע, היה הראשון לכתוב מחזור שירים (Liederzyklus או Liederkreis). מחזור השירים היחיד שכתב: "אל האהובה הרחוקה" ("An die ferne Geliebte") למילים של המשורר Alois Jeitteles. שיריו של בטהובן לא היו מהפכניים אך הצטיינו בחן רב ובטעם טוב.
סקירה של תולדות הליד > התקופה הרומנטית במוזיקה

ז'אנר הליד הגיע לשיא פריחתו דווקא בתקופה הרומנטית כחלק ממגמה "אינטימית" של הלחנה שבה בחרו מלחינים רבים באותן שנים. מגמה זו דגלה בביטוי קאמרי, אישי ומופנם. יצירות קצרות בעלות פורום מבצע מצומצם. ראו גם: אינטימיות מול גרנדיוזיות.
סקירה של תולדות הליד > שוברט

פרנץ שוברט נחשב לגדול מלחיני הלידר, אולי בזכות היקפה האדיר של יצירתו בתחום (כשש מאות שירים), ואולי גם בזכות החלוציות שבכתיבתו, שכן ניתן לומר ששוברט המציא בליד ז'אנר חדש, של יחסי גומלין בין הטקסט למוזיקה. ניתן אף לומר כי השיר האמנותי היה עיקר יצירתו. הוא הלחין רבים משיריו של גתה.
שוברט כתב שלושה מחזורי שירים:
"הטוחנת היפה" (Die schöne Müllerin) מחזור שירים בן 20 שירים, למילים של וילהלם מילר. סיפור על אהבה נכזבת של גבר לאישה, שבו, כמקובל ברומנטיקה, הטבע (מיוצג על ידי הפלג) מלווה את הגבר לאורך כל שלבי האהבה, משקף את אהבתו, ולבסוף, באין מוצא אחר, חובק אותו בתוכו (התאבדות הגיבור בטביעה בתוך הפלג).
"מסע חורף" (Winterreise) מחזור שירים בן 24 שירים, אף הוא למילים של וילהלם מילר, מסע של חיפוש עצמי וחיבוטי נפש, בשדות אינסופיים של כפור, שלג ובדידות.
"שירת הברבור" (Schwanengesang) – מחזור בן 14 שירים למילים מאת היינה, לודוויג רלשטאב (אנ') ויוהאן גבריאל זיידל (אנ'). מחזור השירים הולחן על ידי שוברט על ערש דווי. שמו של המחזור ניתן לו על ידי המוציא-לאור לאחר מותו של שוברט. כפי ששוברט לא נצמד למשורר אחד ובחר בשלושה משוררים שונים, כך גם המוזיקה הטרוגנית מאוד, ונעה מכתיבה המזכירה את הסגנון הקלאסי ועד לשירים המזכירים את הזרמים של התפר בין המאות ה-19 וה-20 – ממוזיקת התעתועים של האימפרסיוניזם (למשל השיר "העיר" "Die Stadt") ועד לבעתת האימים של האקספרסיוניזם (למשל השיר "הכפיל" "Der Doppelgänger"). במחזור זה מופיע השיר הידוע "סרנדה" (Ständchen).
בלידר של שוברט ניתן להבחין במיזוג בין המלודיה, ההרמוניה, הטקסט והמרקם. דוגמה טובה לכך היא השיר "גרטשן לְיַד אופַן הכישוֹר".
שוברט כתב את הלידר דווקא כזוטות וכמוזיקה שבוצעה בקרב חברים, והתייחסותו הרצינית הייתה, כמקובל באותה תקופה, לסונאטות ולסימפוניות. עם זאת, שוברט היה נער מקהלה ומשום כך נטה בכל זאת לכתוב לקול האנושי. שיריו של שוברט אינם עוסקים בווירטואוזיות הקולית או הפסנתרית כי אם בביטוי המרוכז של המילה ושל ההבעה האנושית. ניתן לומר איפוא ששוברט היה חלוץ בז'אנר הליד.
סקירה של תולדות הליד > שומאן

רוברט שומאן נבדל מקודמיו ברקע שלו וביחסו אל הליד. שומאן – פסנתרן ורומנטיקן מושבע, עסק רבות בספרות רומנטית, בביקורת מוזיקלית ובפיתוח השדה ההרמוני והשדה המלודי. מבחינת המלודיה, המציא אידיאל שכבר קרם עור וגידים באותן השנים, אידיאל ששומאן הגדירו "Unendlichmelodie", מנגינה אינסופית. רעיון זה של מנגינה ללא סוף היה חייב להיות מושתת במידה רבה על הפן ההרמוני: ביטול הקדנצות הברורות ו"ניתוק" המלודיה מכבלי הפונקציונליות הרגילה והמקובעת. אידיאל זה קודם ופותח כמעט עד לשלמות בידי וגנר. כך נוצרות אצל שומאן תופעות הרמוניות מרתקות של שיטוטים הרמוניים "חסרי פשר", סבכים של דיסונאנסים שאינם נפתרים אלא ממשיכים לנוע לעבר אקורדים "טעונים" חדשים, קטעים מוזיקליים שבהם זהות הסולם אינה ברורה, לפחות לא בתחילת הקטע. פעמים רבות בחר שומאן שלא לסיים קטע מוזיקלי על דרגת הטוניקה, כמקובל.
שומאן היה מלחין אינטלקטואלי ממדרגה ראשונה ועסק בניסויים מוזיקליים במשך כל חייו. אף יחסו אל הליד שונה מאוד מזה של קודמו, שוברט. שומאן נוטה קודם כל אל טבעו הפסנתרני, וחושב רבות על תפקיד הפסנתר. הפסנתר מוסיף רבדים נוספים על הנאמר בטקסט ובקו הווקאלי. ניתן לומר כי הוא מרמז, מפרש, טוען וסותר. אם שוברט העלה את קרנו של הפסנתר בתחום השיר האמנותי בעצם הוצאתו מתפקיד ה"מלווה הנותן תשתית הרמונית למלודיה שאצל הזמר", הרי ששומאן קידם את הפסנתר צעד קדימה במתן שוויון מלא לפסנתר במערך הגוף המבצע של "פסנתרן-זמר". זאת ועוד: בלידר של שומאן ניתן להבחין בתופעה מעניינת של "מונולוגים" של הפסנתר. בשירים רבים של שומאן, אחרי שהזמר מסיים לומר את דברו ממשיך הפסנתר במעין אפילוג הממשיך בנדודי המחשבה גם אחרי סוף הטקסט. אפילוגים מעין אלה ניתן למצוא בסיום מחזור השירים "אהבת משורר" ("Dichterliebe"), או, למשל, בסיום השיר החמישי מתוך "קובץ שירים" (Liederkreis) אופוס 24. בעוד שוברט הלחין רבות למילותיו של גתה, שומאן נטה יותר לליריקה של היינה.
סקירה של תולדות הליד > מנדלסון

פליקס מנדלסון לא עשה כל מהפכה בז'אנר הליד. הוא יצר כעין סינתזה בין הכתיבה של שוברט לבין זו של שומאן. קוויו הם ליריים, המלודיות ענוגות, וביצירתו העשרה קלה של ההרמוניה הקלאסית, כשהפסנתר מעצב את אווירת השיר. שירים ידועים ומוצלחים של מנדלסון: "ברכת בוקר", "על כנף השיר", "שיר מסע", "ברכה".
סקירה של תולדות הליד > ברהמס

גישתו של יוהנס ברהמס לליד שונה מזו של שומאן. ברהמס השתדל להתרחק מנושא ה"אהבה" (יוצא דופן בולט: השיר "היכן את, מלכתי?"). בלידר של ברהמס ניתן להבחין בנושאים של נוסטלגיה: זיכרון הילדות, חזרה אל התמימות והתרפקות על העבר. בשיריו מוטיבים עממיים וכפריים רבים (הן מבחינה טקסטואלית והן מבחינה מוזיקלית). בלידר של ברהמס הפסנתר חוזר לתפקודו הראשון כמלווה הנותן תמיכה לזמר ולא כפרטנר-מבצע שווה ערך. בין שיריו הידועים: "המוות, זהו לילה קריר", "היכן את, מלכתי?", "בדידות שדה", "מסע ים", "לו ידעתי הדרך חזרה", "בשורת אהבה" ומחזור השירים "ארבעה שירים רציניים" (היצירה הלפני-האחרונה שכתב בחייו) אופוס 121 שכתב למילים מתוך ספרי קהלת ובן סירא. זהו מחזור של עגמומיות והרהורים עמוקים על הבלות החיים.
סקירה של תולדות הליד > הלידר הידועים פחות והקול הנשי

שירים יפים ומשובחים לא פחות נכתבו בתקופה הרומנטית אף על ידי פרנץ ליסט, ריכרד וגנר, רוברט פראנץ וקארל לווה, אך משום מה לא זכו לאותה פופולריות רבה שלה זכו שוברט, שומאן וברהמס בקרב חובבי המוזיקה. באופן דומה נשכחו אף הלידר פרי עטן של פאני מנדלסון (אחותו של פליקס מנדלסון), קלארה שומאן (אשתו של רוברט שומאן), ואלמה מאהלר (שהייתה נשואה בין היתר לגוסטב מאהלר). ייתכן כי יצירותיהן של אלה האחרונות מראש לא זכו ליחס שווה ערך בשל היותן נשים, ואולי מכיוון שחיו, במידה מסוימת, בצִלם של קרוביהן בעלי המוניטין הרב יותר. עם זאת, יצירותיהן זוכות כיום לעדנה מחודשת הן במחקר והן בביצועים חיים ובהקלטות.
סקירה של תולדות הליד > התקופה הפוסט-רומנטית

התקופה הפוסט רומנטית (או "הזרם הפוסט רומנטי") שאבה רבים מהאידיאלים שלה מהמוזיקה של ריכרד וגנר. ארבעת נציגיה החשובים היו: גוסטב מאהלר, ריכרד שטראוס, אנטון ברוקנר והוגו וולף שפעלו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בתקופה זו ניתן להבחין בתהליך של מתיחת השפה הטונאלית עד לקצה גבול ההרמוניה הפונקציונלית ובפריצת כל גבולות הכתיבה המסורתית בשם חופש הביטוי האמנותי. את היצירות מאפיין בדרך כלל ביטוי רגשי עז. פרט להוגו וולף, הכול הגדילו את ממדי הפורום המבצע ואת אורך היצירות לכדי ממדים מונומנטליים (ר. שטראוס, מאהלר, ברוקנר) והפגינו יכולות תזמור מרהיבות. בימינו זוכה להתעניינות גוברת המלחין האוסטרי אלכסנדר פון זמלינסקי אשר סגנונו נע בין הפוסט-רומנטיקה לאימפרסיוניזם. זמלינסקי כתב מוזיקה רבה לקול, לרבות אופרות ולידר.
סקירה של תולדות הליד > וולף

למהפכה בתולדות הליד הביא הוגו וולף כאשר עשה בליד את שווגנר עשה באופרה. וולף בחר כטקסטים כל שיר שיגרה את דמיונו הפורה, כאשר הוא פונה למשוררים מקובלים יותר ומקובלים פחות (גתה, היינה, מריקה, יוסטינוס קרנר, מיכלאנג'לו). בגישתו להלחנת שירים היה קרוב וולף לשומאן. הוא "שחרר" את הפסנתר מ"כלא" המלווה שאליו החזיר אותו ברהמס, בנותנו לו, בדומה מאוד לשומאן, את תפקיד הפרשן המתאר והחווה – קול שחשיבות עליונה על זו של הזמר. כשומאן, גם וולף שכלל את הליד מבחינה הרמונית והביא אל הליד את שיאי הכרומטיקה הוואגנריאנית ואף את האימפרסיוניזם של דביסי, כך שלא פסל אף אמצעי להעשרת הביטוי של המילה (אשר הייתה לו ערך מקודש) – לקח מזה ולקח מזה. וולף ידע להשרות אווירה כללית הולמת לשיר, אך בו זמנית גם לפרש כל מילה בנפרד ולקרוא בין השורות. שנותיו הפוריות היו 1887/8, שבהן כתב את מיטב שיריו. רוב שיריו של וולף "מולחנים לאורכם". וולף משחרר אותם לחלוטין מכבלי הצורניות וההרמוניה המקובלות, ולכן שיריו אינם קלים לשמיעה ואף לביצוע. ניתן לומר שבכך וולף הוא ה"מקבילה הקאמרית של ואגנר" בתחום הווקאלי.
סקירה של תולדות הליד > שטראוס ומאהלר

את ריכרד שטראוס וגוסטב מאהלר ניתן להזכיר זה לצד זה מכיוון ששניהם השתייכו לאותו סגנון (פוסט-רומנטי/פוסט-וגנריאני), וכתיבת שניהם באה לידי ביטוי בגדלות (בניגוד לוולף שהיה פוסט-רומנטי בגישה קאמרית). אצל שניהם שירים רבים נכתבים גם בגרסאות לקול ותזמורת, או אף לקול ותזמורת בלבד, ללא כל גרסת פסנתר. השירים של מאהלר נוקבים ונוגעים ללב בכל נושא שבו הם מטפלים – אם באהבה נכזבת (כמו במחזור "שירי שוליה נודד"), אם במוות (כמו ב"שירי מות ילדים") וכן הלאה. שיריו שואבים רבות מן השיר העממי (התרבות האוסטרו-הונגרית, התרבות המוראבית, התרבות היהודית) כמו ב"קרן הפלא של הנער" – שירים שמילותיהם לקוחות מתוך אסופת שירים גרמנים עתיקים. ראויים לציון במיוחד השיר "Ich bin der Welt abhanden gekommen" ("אבדתי לעולם") מתוך "שירי ריקרט" והשיר "Der Abschied" ("הפרידה") מתוך "השיר על הארץ", שבהם נפרד מהחיים בתהליך של כאב הבדידות, צער העולם והשלמה. בשונה ממאהלר, הכמעט אקספרסיוניסטי בהבעתו, ריכרד שטראוס מתמקד בשיריו בפיתוח ושכלול ההרמוניה והתזמור, אשר אצלו מגיעים לשיאים של חושניות ושל התעלות נפשית. שטראוס יונק את הבסיס ההרמוני של יצירתו ישירות מוואגנר. משיריו המפורסמים: "הקדשה", "הלילה", "נוחי, נשמתי", "צציליה", "מחר", "שיר ערש" ומחזורו ויצירתו האחרונה "ארבעה שירים אחרונים" (למילים מאת הרמן הסה ויוזף פון אייכנדורף) לסופרן ולתזמורת. במחזור זה מעביר אותנו שטראוס את כל שלבי החיים, במבט על חלקי היום ועונות השנה כמשל לחיים, עד לשלוות הנצח של המוות.
סקירה של תולדות הליד > האסכולה הווינאית השנייה – האקספרסיוניסטים

השירים שכתבו חברי האסכולה הווינאית השנייה שונים זה מזה. שיריו של ארנולד שנברג נוטים לניסיוניוּת. שנברג משתמש בהרכבים בלתי שגרתיים ובשירה דיבורית, שיטת תיווי קולי של ביצוע הנע בין שירה לבין דיבור (Sprechgesang, Sprechstimme). הידוע במחזורי השירים שלו – "פיירו הסהרורי" שנכתב בשנת 1912, כתוב כולו בסגנון האטונאלי. הוא ניחן בהפשטה מלאה ובאובייקטיביות גמורה. הטקסט נכתב על ידי אלבר ז'ירו, והוא כתוב בסגנון דקדנטי-סימבוליסטי. המחזור כתוב לקול דיבור ולהרכב קאמרי לא שגרתי המשלב כלי מיתר, כלי נשיפה ופסנתר. שירים אקספרסיוניסטיים במלוא מובן המילה.
שיריו של אנטון וברן כתובים כולם בשפה האטונאלית, חלקם דודקפוניים/סריאליים. שיריו של אלבן ברג מתחלקים לתקופות שונות: בתקופה מוקדמת של חייו כמלחין כתב שירים בסגנון פוסט-וגנריאני לטקסטים של משוררים שונים, בשלב מאוחר יותר המשיך ושכלל את אותו הקו (כתב אף שירים לקול ולתזמורת) ובמקביל כתב שירים אטונאליים.
סקירה של תולדות הליד > מחברי לידר ידועים במאה העשרים

גם במאה העשרים הרבו לכתוב לידר. בין הידועים שבמלחיני השיר האמנותי במאה העשרים: האנס פפיצנר, אותמר שק, אריברט ריימן, וולפגאנג ריהם, הנס אייזלר.
המקבילות לשיר האמנותי בעמים השונים

השיר האמנותי התפתח גם בארצות אחרות מלבד גרמניה. בין היוצרים הידועים של שירים אמנותיים בארצות אחרות: בצרפת ("mélodies") – פורה (שכתב שירים רבים), דביסי, שוסון, ראוול, דיפארק, מסיאן, פולנק, רנאלדו האהן (Reynaldo Hahn, אשר נודע, בין היתר, כמאהבו של מרסל פרוסט). באנגליה – בריטן, אלגר. ברוסיה (Poмaнcы) – צ'ייקובסקי, רחמנינוב, שוסטקוביץ', סבירידוב, מוסורגסקי. באיטליה ("canzoni") – פרוצ'ו בוזוני. בספרד ("canciones") – דה פאייה. בצ'כיה – דבוז'אק. גם בישראל הולחנו שירים אמנותיים רבים, בידי מלחינים כפאול בן-חיים, יחזקאל בראון ונעם שריף.
מחזורי שירים ידועים

לודוויג ואן בטהובן – "אל האהובה הרחוקה" (An die ferne Geliebte)
פרנץ שוברט – "הטוחנת היפה" (Die schöne Müllerin)
פרנץ שוברט – "מסע חורף" (Winterreise)
פרנץ שוברט – "שירת הברבור" (Schwanengesang)
רוברט שומאן – "אהבת משורר" (Dichterliebe)
רוברט שומאן – "קובץ שירים" (Liederkreis) אופוס 24 למילים של היינה.
רוברט שומאן – "קובץ שירים" (Liederkreis) אופוס 39 למילים של אייכנדורף.
רוברט שומאן – "אהבת אישה וחייה" (Frauenliebe und -leben).
רוברט שומאן – "שירי קרנר" אופוס 35.
רוברט שומאן – "הדסים" (Myrthen).
יוהנס ברהמס – "מגלונה היפה" (Die schöne Magelone).
יוהנס ברהמס – "ארבעה שירים רציניים" (Vier ernste Gesänge).
ריכרד וגנר – "שירי וזנדונק" (Wesendonck Lieder)
הוגו וולף – "שירי מיכלאנג'לו".
הוגו וולף – "ספר השירים הספרדי" (Spanisches Liederbuch).
הוגו וולף – "ספר השירים האיטלקי" (Italienisches Liederbuch)
גוסטב מאהלר – "שירי שוליה נודד" (Lieder eines fahrenden Gesellen)
גוסטב מאהלר – "שירי מות ילדים" (Kindertotenlieder)
גוסטב מאהלר – "קרן הפלא של הנער" (Des Knaben Wunderhorn)
גוסטב מאהלר – "שירי ריקרט" – (Rückertlieder)
גוסטב מאהלר – "השיר על הארץ" (Das Lied von der Erde)
ריכרד שטראוס – "ארבעה שירים אחרונים" (Vier letzte Lieder)
אלבן ברג – "שירי אלטנברג" (Altenberg lieder)
ארנולד שנברג – שירי גורה (Gurrelieder)
ארנולד שנברג – "פיירו הסהרורי" (Pierrot lunaire)
ארנולד שנברג – "ספר הגנים התלויים"
גבריאל פורה – "השיר הטוב" (La bonne chanson)
מוריס ראוול – "שלושה שירי דון קישוט לדולצינאה" (Trois chansons de Don Quichotte à Dulcinée)
מודסט מוסורגסקי – "שירים ומחולות של המוות" (ПЕСНИ И ПЛЯСКИ СМЕРТИ)
מודסט מוסורגסקי – "ללא שמש" – (БЕЗ СОЛНЦА)
מודסט מוסורגסקי – "חדר ילדים" (Детская)
בנג'מין בריטן – "אילומינאציות" (Illuminations)
דמיטרי שוסטקוביץ' – "מן השירה היהודית העממית" (ישנן שתי גרסאות: האחת ברוסית והאחרת ביידיש[דרוש מקור]).
פאול הינדמית – "חיי מריה" (Marienleben).
אדווארד אלגר – "תמונות ים" (Sea pictures).
אנטונין דבוז'אק – "שירים תנ"כיים"
אנטונין דבוז'אק – "שירים צועניים"
מבצעי לידר ידועים

מהידועים בזמרים שהתרכזו בעיקר בשירת השיר האמנותי:
מהידועים בפסנתרני הלידר:
לקריאה נוספת

עדה ברודסקי (עורכת), הליד הגרמני – ממוצרט עד מאהלר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989.
עדה ברודסקי (עורכת), הליד הגרמני – מהיידן ועד הינדמית, הוצאת כרמל, 2006.
לדי סיאדאו

| --- | --- |

 לידה:  1 בדצמבר 1846 
 פטירה:  27 ביוני 1923 (בגיל 76) לדי סיאדאו, מיאנמר 
 השקפה דתית:  בודהיזם 
 
לֵדִי סַיַדַאוֹ (1 בדצמבר 1846 - 27 ביוני 1923) היה נזיר בודהיסטי רב השפעה, מזרם הטהרוואדה. פרסם ספרים רבים אשר עסקו בדהרמה בשפה הבורמזית, והיה אחראי לחידוש והפצת מסורת הויפאסאנה בבורמה (היום: מיאנמאר) וכן בעולם המערבי.
ביוגרפיה

הנזיר שיזכר בשם לדי סיאדאו, נולד בכפר קטן, במרחק של כשמונים קילומטרים מהעיר מנדליי. כבר בהיותו נזיר צעיר, בלט בזכות יכולותיו האינטלקטואליות. על כן, עבר, בתחילת שנות העשרים לחייו, לעיר מנדליי והצטרף למנזר תַאנְגַ'אוְן, אשר היווה מוסד לימוד יוקרתי בתקופה זו. בשנת 1883, לאחר שרפה רחבת היקף בעיר מנדליי, אשר הרסה את ביתו ואת כתביו, חזר לכפר הולדתו. לאחר מספר שנים בהם לימד בכפר, עבר ליער לֶדי במטרה להתבודד ולעסוק במדיטציה ולמידה. ביער לדי, הקים מנזר אשר בהמשך נקרא לדי על שמו: "המורה המוערך של יער לדי", ומכאן בבורמזית: לדי סיאדאו. בשנת 1900 עזב לדי את המנזר שהקים ועבר להתבודד במערות לצורך עיסוק במדיטציה באזור נהר צ'ינדווין.
במהלך חייו, חיבר לדי ספרים רבים אשר סייעו בהחייאת מסורת הוויפאסאנה. ספריו נכתבו בפאלי וכן בשפות בורמזיות, על מנת להנגישם ללאנשי דת והדיוטות. לאחר עזיבת המנזר ותקופת התבודדות ארוכה, החל לדי לסייר ברחבי בורמה על מנת להפיץ את תורת הבודהה וללמד את פרקטיקת המדיטציה להמונים, פרקטיקה אשר הייתה נפוצה אז רק בקרב בודדים מבין אנשי הדת. לאור חדירת הקולוניאליזם הבריטי לבורמה, חשש לדי מהיכחדות המסורות העתיקות. על כן פעל להפיצם להמונים ולא רק לאנשי הדת. הוא ארגן עשרות קבוצות לימוד ברחבי בורמה ותוך כך הפך לדמות מוכרת ברמה לאומית.
מורשתו

לדי מוכר עד היום כאחת הדמויות הבודהיסטיות הנודעות של זמנו. זאת בעיקר בזכות העובדה שהצליח להחיות את מסורת הוויפאסאנה ולהפוך אותה לנגישה בפני אנשי דת וכן בפני הדיוטות. מקובל לראות בלדי כעומד בראש שושלת של תלמידים ומורים אשר סייעו בהפצת המדיטציה והפיכתה לנפוצה במזרח וכן במערב. בין שושלת תלמידיו ניתן למצוא את ס.נ גואנקה שהפיץ את תורתו ברחבי העולם על ידי פתיחתם של עשרות מרכזי מדיטציה. תמיכתו בגישה הגורסת כי כל אדם יכול להתקרב להארה, וכי אינו חייב להתבודד במשך חודשים ושנים, נשארה מקובלת עד היום.
עאליה ממדוח

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1944 (בת 81 בערך) בגדאד, עיראק עיראק
 מדינה:  עיראק 
 לאום:  עיראקי
 עיסוק:  סופרת, עיתונאית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אל-מסתנצריה 
 שפות היצירה:  ערבית
 תחום כתיבה:  ספרות, עיתונות
 יצירות בולטות:  "כדורי נפתלין" (حبات النفتالين), "האהובות" (المحبوبات), "הטנק" (التانكي)
 תקופת הפעילות:  מ-1970
 פרסים והוקרה:  מדליית נגיב מחפוז לספרות (2004) 
 
עאליה ממדוח (בערבית: عالية ممدوح, נולדה ב-1944) היא סופרת, אינטלקטואלית ועיתונאית עיראקית. מתגוררת בפריז. ידועה בעולם הערבי בזכות הרומן "חבּאת אלנפתאלין" ("כדורי נפתלין") שפורסם לראשונה בשנת 1986. זוכת מדליית נג'יב מחפוז לספרות בשנת 2004 בעבור הרומן שלה אל-מחבּובּאת ("האהובות", 2005). ספרה אל-תנכּי (הטנק, 2019) היה מועמד לפרס בוקר הערבי.
ביוגרפיה

עאליה ממדוח נולדה בבגדאד שבעיראק בשנת 1944 לאב ממוצא עיראקי ולאם ממוצא סורי. היא למדה מילדותה בבגדד שם השלימה גם את לימודיה לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת אל-מוסתנסריה בשנת 1971. בשנת 1982 עזבה את עיראק למרוקו ולאחר מכן ללבנון ואנגליה. לבסוף התמקמה בפריז. ממדוח נשואה ויש לה בן יחיד המתגורר בקנדה.
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטה, החזיקה ממדוח במספר משרות. מסיום לימודיה ועד 1982 כיהנה בתפקיד העורכת הראשית של העיתון השבועי אל-ראסד אל-בגדדי. בנוסף, שימשה כעורכת הראשית של כתב העת המדע של ביירות לשנת 1973, העורכת הראשית של כתב העת הרבעוני למחשבה עכשווית בביירות בין השנים 1973–1975, ומנהלת משרד כתב העת של עניינים פלסטיניים בבגדאד בין 1980–1982. לאחר עזיבתה למרוקו, ניהלה את מדור התרבות של עיתון יומי סעודי ברבאט.
כתיבתה
עאליה ממדוח פרסמה בעיתונים, כתבי עת ומגזינים אינטלקטואליים ותרבותיים שונים; ביניהם כרמל, אל-טארק, מוואקיף, וקהיר החדשה. במסגרתם פרסמה כתבות, מאמרים, טורי עמדה ויצירות ספרותיות. לאורך השנים הוזמנה לכנסים והרצאות ברחבי אירופה וארצות הברית.
ממדוח החלה לכתוב פרוזה בשנת 1970, תחילה סיפורים קצרים ולאחר מכן נובלות. אוסף הסיפורים הראשון שפרסמה יצא לאור בשנת 1973. נכון לשנת 2023 ממדוח פרסמה שני אוספים של סיפורים קצרים ושמונה נובלות. הידוע שבספריה, כדורי נפתלין (المحبوبات) פורסם בשנת 1986, תורגם לתשע שפות ותאגיד השידור הבריטי (BBC) שידר קטעים מהספר במספר שפות. זהו הספר הראשון של סופרת עיראקית שפורסם פעמיים בשפה האנגלית, לראשונה בשנת 1986 ולאחר מכן במהדורה חדשה בשנת 2000. הנובלה הייתה חלק מתוכנית הלימוד של מוסדות רבים, ביניהם אוניברסיטת קולומביה והסורבון והיא מהווה מושא למחקרים רבים.
רוב יצירותיה של ממדוח עוסקות בעיראק ויש בהן שילוב בין בדיון לבין אירועים היסטוריים ומקומות הקיימים במציאות. חלק מיצירותיה אוטוביוגרפיות במידה מסוימת אך ממדוח מתנערת ממושג זה ביחס לכתיבתה. ספריה מגוללים רגעים בהיסטוריה העיראקית, מהמאבק בשלטון המלוכני והבריטי, מלחמת איראן עיראק, שלטון סדאם חוסיין, מלחמת עיראק ונסיגת הכוחות האמריקאיים מהמדינה. בספרה "הזר" לדוגמה, ממדוח מדגישה את נקודת המבט של מי שגלתה מארצה על אירועים אלו ועוסקת בשימור של זיכרונות ומתן עדות. על עיסוקה המתמשך בעיראק אמרה ממדוח כי: "בכל יום אני מסתכלת על מצבה של ארצי ומתארת את מעלותיה ותענוגותיה, הזוועות והטרוניות שלה בכל רומן...לא עזבתי אותה, והיא לא עזבה אותי.
פרסים

מחפוז זכתה במדליית נג'יב מחפיז לספרות לשנת 2004 בעבור ספרה "האהובות" (المحبوبات) שיצא לאור בשנת 2003. הפרס ניתן לספרות העכשווית הערבית הטובה ביותר שטרם תורגמה. מחפוז הקדישה את הספר לידידתה הפילוסופית הצרפתית-אלג'יראית הלן סיקסו.
ספרה משנת 2019 "הטנק" (التانكي) הגיע לרשימה הקצרה של הפרס הבינלאומי לספרות ערבית בשנת 2020 הידוע גם כפרס בוקר הערבי.
מכתביה

סיפורים קצרים:
"מבוא לצחוק" (افتتاحية للضحك), 1973.
"הערות שוליים לגברת בא" (هوامش الى السيدة "ب"), 1977.
רומנים:
"לילה והזאב" (ليلى والذئب), 1980.
"כדורי נפתלין" (حبات النفتالين), 1986.
"אלוואלע״ (الولع), 1995.
"כדורי נפתלין" (حبات النفتالين ), 2000.
"הילדה" (الغلامة), 2000.
"האהובות " (المحبوبات), 2003.
"התאוות" (التّشهي), 2005.
״אהבה פרגמטית" (غرام براغماتي), 2010.
""הזרה" (الأجنبية), 2014.
"אל-תאנכּי" (التانكي) בשנת 2019.
ראו גם

היסטוריה של עיראק