stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וורן באפט
חייו הפרטיים > עמדות ודעות

הגירעון המסחרי גרם לבאפט להיכנס לשוק המט"ח לראשונה ב-2002. הוא הפחית באופן משמעותי את חלקו ב-2005, מכיוון ששינויי הריבית הגדילו את העלויות של החזקת חוזי מטבע חוץ. באפט העריך תנועת שוק 'דובית' ביחס לדולר - של היחלשות הדרגתית וממושכת - והצהיר שהוא מחפש לרכוש חברות עם הכנסות זרות משמעותיות. באפט מתח ביקורת על זהב כהשקעה, כאשר הביקורת שלו מבוססת בעיקר על אופיו הלא פרודוקטיבי בהשוואה להשקעה בחברות שמייצרות רווח. במקביל הוא ביקר בנחרצות את הביטקוין על כך שהוא מהווה לטענתו מרמה מעשית של הציבור ואינו בעל שום ערך ריאלי ואופיו הלא פרודוקטיבי, מה שעלול לגרום לבועה כלכלית אם יגדלו ההשקעות בו. לפי באפט, כל השקעה במטבע דיגיטלי סופה בהפסדים.
בנוסף לתרומות הפוליטיות שהעניק לאורך השנים, באפט תמך ותרם תרומות לקמפיין הנשיאותי של ברק אובמה הדמוקרטי במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008. ב-2 ביולי 2008, באפט השתתף בגיוס של 28,500 דולר עבור הקמפיין של אובמה בשיקגו. באפט רמז שדעותיו של ג'ון מקיין על צדק חברתי היו כה רחוקות משלו, שמקיין יזדקק ל"לובוטומיה" כדי שבאפט ישנה את עמדתו. במהלך הדיבייט השני במרוץ לנשיאות, מקיין ואובמה הזכירו שניהם את באפט כמועמד עתידי למשרת מזכיר האוצר של ארצות הברית. מאוחר יותר, בדיבייט הנשיאותי השלישי והאחרון, אובמה העלה את שמו של באפט כיועץ כלכלי פוטנציאלי. באפט היה גם יועץ פיננסי של המועמד הרפובליקני ארנולד שוורצנגר במהלך הבחירות למושל קליפורניה ב-2003.
באפט תיאר את רפורמת הבריאות שיזם הנשיא ברק אובמה כלא מספקת כדי להתמודד עם עלויות שירותי הבריאות בארצות הברית, אם כי הוא תומך במטרה שלה להרחיב את כיסוי ביטוח הבריאות. באפט טען כי עלויות שירותי הבריאות פוגעות בתחרותיות הכלכלית של ארצות הברית עקב הגדלת עלויות הייצור. באפט אמר ב-2010, בהקשר ליוזמת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה שזה לא בר-קיימא עבור ארצות הברית להקדיש 17% מהתמ"ג הלאומי שלה להוצאות הבריאות, וציין שמדינות רבות אחרות הוציאו חלק קטן בהרבה מהתמ"ג שלהן על הוצאות בריאות, עם תוצאות בריאות טובות יותר.
ב-16 בדצמבר 2015, באפט תמך במועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון לנשיאות. ב-1 באוגוסט 2016, באפט אתגר את דונלד טראמפ לפרסם את דו"חות תשלומי המס שלו. ב-10 באוקטובר 2016, לאחר התייחסות אליו בדיבייט הנשיאותי השני, באפט פרסם את דו"ח תשלום המס שלו. הוא אמר שהוא שילם 1.85 מיליארד דולר במס הכנסה פדרליים ב-2015 על הכנסה ברוטו מתואמת של 11.6 מיליארד דולר, כלומר היה לו שיעור מס הכנסה פדרלי מעשי של כ-16 אחוזים. באפט אמר גם שהוא הרוויח תרומות בשווי יותר מ-2.8 מיליארד בשנה הקודמת. בתגובה לטיעונו של טראמפ שהוא לא יכול לשחרר את פרטי המס שלו בגלל היותו נתון תחת ביקורת מס, אמר באפט, "נבדקתי על ידי מס הכנסה מספר פעמים וכרגע אני בביקורת. אין לי בעיה לשחרר את פרטי המס שלי בזמן ביקורת. גם למר טראמפ לא - לפחות לא תהיה לו בעיה משפטית." באפט אמר שהוא ישפוט את הנשיא דונלד טראמפ לפי תוצאות כהונתו בנושאי בטיחות לאומית וצמיחה כלכלית כאשר יחליט אם יצביע עבורו בבחירות לנשיאות ב-2020.
לקריאה נוספת

אליס שרדר, כדור השלג, תרגמו מאנגלית: אהרון רוזן, אלה בשן, דרורה בלישה. הוצאת מטר, 2009.
רוברט ג' הגסטרום, דרכו של וורן באפט: המשקיע הגדול ביותר בעולם, תרגם לעברית ברוך קורות, הוצאת מטר, תשס"ה 2005.
ביאורים

↑  מניות מדרג A הן מניות שכוללות עבור המשקיעים בהן הטבות לגבי דיבידנדים, מכירת נכסים או זכויות הצבעה בהתנהלות החברה המושקעת ביחס למניות מדרג B או מדרג C.
ניצן שטיינברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בינואר 1998 (בן 27) חיפה, ישראל 
 הישג בולט:  מקום חמישי באליפות ישראל 2016
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב-אמן (2017)
 מד כושר מרבי:  2554 (מרץ 2020)
 מד כושר נוכחי:  2554 ‏(אוקטובר 2024)
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 מדינה:  ישראל
 
ניצן שטיינברג (נולד ב-12 בינואר 1998) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן. נכון ל-2018, הוא רב האמן הצעיר ביותר בישראל ושירת כספורטאי מצטיין בצה"ל.
ביוגרפיה

ניצן שטיינברג נולד בחיפה, כצעיר מבין שני אחים. בוגר בית הספר הריאלי.
החל לשחק שחמט בגיל ארבע וחצי.
בשנת 2011, עוד בטרם מלאו לו 14 שנים, כבר נמנה עם מאה השחמטאים המדורגים ראשונים בישראל. 

בשנת 2013, בגיל 15, השיג דרגת אמן בינלאומי. בשנה זו השתתף לראשונה בגמר אליפות ישראל.
עם מאמניו במהלך השנים נמנים ולדימיר ויינשטיין ואמן בינלאומי איליה בוטביניק.
גדל במועדון חיפה/נשר (בשמו הקודם מדעטק חיפה). מ-2011 עד 2019 שיחק במועדון השחמט הפועל פתח תקווה בליגה הלאומית. לאחר מכן עבר למועדון באר שבע, בשורותיו זכה בארבע אליפויות ושלושה גביעים, כאשר הוא משיג תוצאה של 70% ומעלה בכל עונה. משנת 2025 משחק במועדון ראשון לציון.
מתגורר בנשר עם בת זוגו.
הישגים בולטים

2006 – זכה במדליית ארד באליפות העולם בשחמט עד גיל 8, שנערכה בגאורגיה, לאחר שצבר 8.5 נקודות מ-11 אפשריות.
2008 – זכה במקום הראשון באליפות ישראל עד גיל 11, שנערכה בתל אביב, כשצבר 7 נקודות מ-7 אפשריות.
2015 – היה שותף לזכייתה של ישראל בסגנות אליפות אירופה עד גיל 18 לקבוצות, שנערכה בפולין. שטיינברג צבר בלוח השני 4 נקודות מ-7 אפשריות.
2016 – היה שותף מרכזי לזכייתה של ישראל באליפות אירופה עד גיל 18 לקבוצות, שנערכה בסלובניה. שטיינברג צבר בלוח השני 6 נקודות מ-7 אפשריות, ההישג הטוב ביותר בתחרות, אותו חלק עם חברו לקבוצה, אייל גרינברג.
2016 – סיים במקום חמישי (לאחר התרת נקודות, חלק את המקום הראשון עם עוד ארבעה שחמטאים שצברו את אותו מספר נקודות) באליפות ישראל (היה מדורג במקום ה-11 בתחילת התחרות), שהתקיימה בטבריה, כשצבר 6 נקודות מ-9 אפשריות.
2017 – סיים במקום 26 בתחרות הראשית בגיברלטר, לאחר שצבר 6.5 נקודות מ-10 אפשריות והפגין ביצוע תחרותי (פרפורמנס) של מד כושר 2644. סיים בתיקו עם רבי-האמנים מקסים ושייה-לגראב ופטר סבידלר, שהיו מדורגים במקומות 5 ו-19 בעולם (בהתאמה).
קבלת דרגות בינלאומיות

2013 – אמן בינלאומי
2017 – רב-אמן
מבחר תחרויות בהן השתתף

המכביה ה-19 ב-2013
אליפות ישראל בשחמט 2014
אליפות ישראל בשחמט 2016
הערות שוליים

↑   האחוזון העליון עם שחר חסון עונה 2 | פרק 6, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 47:08)
↑  טבלת תוצאות של אליפות העולם בשחמט עד גיל 8 ב-2006, באתר צ'סרזלטס (באנגלית)
↑  טבלת תוצאות של אליפות ישראל עד גיל 11 ב-2008, באתר מועדון השחמט עירוני נתניה
↑  סיון חדד, מדליית כסף אירופית לנבחרת הנוער!, באתר האיגוד הישראלי לשחמט, 20 ביולי 2015
↑  יוחנן אפק, הנבחרת הצעירה - אלופת אירופה! באתר האיגוד הישראלי לשחמט, 17 ביולי 2016
↑  טבלת תוצאות אישיות באליפות אירופה לקבוצות עד גיל 18 ב-2016, באתר צ'סרזלטס (באנגלית)
↑  תוצאות אליפות ישראל בשחמט בשנת 2016, באתר האיגוד הישראלי לשחמט
↑  תוצאות משחקיו של ניצן שטיינברג בתחרות הראשית בגיברלטר בשנת 2017, באתר צ'סרזלטס (באנגלית)
↑  יוחנן אפק, אמיל וניצן זהרו בגיברלטר, באתר האיגוד הישראלי לשחמט, 7 בפברואר 2017
| השחמטאים הישראלים הבכירים לפי מד כושר בינלאומי   נכון ל-1 בנובמבר 2024> מס' | השחמטאים הישראלים הבכירים לפי מד כושר בינלאומי   נכון ל-1 בנובמבר 2024> שם | השחמטאים הישראלים הבכירים לפי מד כושר בינלאומי   נכון ל-1 בנובמבר 2024> דרגה | השחמטאים הישראלים הבכירים לפי מד כושר בינלאומי   נכון ל-1 בנובמבר 2024> מד כושר | השחמטאים הישראלים הבכירים לפי מד כושר בינלאומי   נכון ל-1 בנובמבר 2024> שנת לידה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | בוריס גלפנד | רב-אמן | 2657 | 1968 |
| 2 | מקסים רודשטיין | רב-אמן | 2636 | 1989 |
| 3 | תמיר נבאתי | רב-אמן | 2613 | 1991 |
| 4 | אמיל סוטובסקי | רב-אמן | 2590 | 1977 |
| 5 | איליה סמירין | רב-אמן | 2574 | 1968 |
| 6 | יבגני פוסטני | רב-אמן | 2572 | 1981 |
| 7 | מיכאל רויז | רב-אמן | 2568 | 1983 |
| 8 | ניצן שטיינברג | רב-אמן | 2566 | 1998 |
| 9 | סמיון לומאסוב | רב-אמן | 2559 | 2002 |
| 10 | אורי קובו | רב-אמן | 2539 | 1997 |
רצח העם בדארפור

רצח העם בדארפור הוא רצח עם מכוון ושיטתי שהתבצע על ידי צבא סודאן והג'נג'וויד כנגד השבטים האפריקאים הילידים בחבל דארפור שבמערב סודאן בין השנים 2003 ל-2021. על פי נתוני האו"ם מוערך כי כ־450,000 אנשים נהרגו או הורעבו למוות במהלך השנים 2003–2010 וכי למעלה משלושה מיליון בני אדם נעקרו מבתיהם ומוגדרים כפליטים.
רצח העם החל במהלך המלחמה בדארפור בין ממשלת סודאן וארגוני מורדים. החל משנת 2006 לערך, במהלך המלחמה, היו לעיתים שיחות שלום בין ממשלת סודאן והמורדים. הסכם שלום כולל נחתם ב־31 באוגוסט 2020 בג'ובה, בין הרשויות הסודניות וסיעות המורדים לסיום פעולות האיבה החמושות. תהליך השלום המשיך לאחר החתימה. עם זאת, לחימה נוספת בין שבטים שונים נמשכה במהלך 2021.
רקע

סודאן הייתה המדינה הגדולה ביותר באפריקה עד היפרדותה של דרום סודאן בשנת 2011, וחיים בה כיום כארבעים מיליון בני אדם. האוכלוסייה בסודאן מורכבת מ-140 קבוצות אתניות, 36% מתוכן ערביות. בסודאן מדוברות 114 שפות, אולם ערבית היא השפה הרשמית. מאז עצמאותה של סודאן השלטון בה תמיד היה בידי הערבים.
רקע > מלחמת הצפון בדרום

סודאן מעולם לא הייתה ישות מאוחדת לגמרי. גם במאה ה-18, במהלך שלטון האימפריה העות'מאנית, שלטו הערבים מהצפון ביד קשה בשבטים האפריקאים הרבים בפריפריה שבדרום. בתקופת השליטה הבריטית המציאות השתנתה מעט, אך השליטה הכלכלית והפוליטית של הצפון נשמרה.
סודאן קיבלה את עצמאותה מבריטניה ב-1956. לפני קבלת העצמאות, דרשו שבטי הדרום לקבל עצמאות ולהיפרד מהצפון, אך בריטניה סירבה והכריזה על סודאן כמדינה אחת בשליטה פוליטית וכלכלית של הערבים שבצפון. מיד עם קבלת העצמאות פרצה מלחמת אזרחים, בה שבטי הדרום ביקשו להשיג לעצמם עצמאות. המלחמה נמשכה עשרות שנים, עם הפסקה בשנים 1972–1983. במלחמה השתמשו השלטונות בשיטות לחימה אכזריות: הפצצת כפרים מהאוויר, הרעלת בארות המים, רצח המוני של אזרחים, שימוש באונס כנשק וחטיפת ילדים לחינוך במוסדות אסלאמיים. אנשי הדרום השתמשו אף הם בשיטות לחימה אכזריות. לאורך השנים נהרגו במלחמה מעל שני מיליון בני-אדם. מלחמת האזרחים קיבלה אופי רצחני ביותר לאחר "הסכמי ח'רטום" משנת 1997. באותה תקופה החל רצח של אזרחים באזור שכונה אז "מערב הנילוס העליון", הממוקם על הגבול בין סודאן לדרום סודאן. עם זאת, המלחמה לא הוכרה כרצח עם, אלא כמלחמת אזרחים.
המלחמה הדגישה אידאולוגיה של מאבק דתי מובהק בין האסלאם לנצרות, בנוסף למאבק האתני בין ערבים לאפריקאים ובנוסף למאבק הכלכלי. שטחה של דרום סודאן עשיר בנפט והמאבק על השליטה בו היה מרכיב מרכזי במלחמת האזרחים. לאורך שנות המאבק התרחשו מספר הפיכות בשלטון, והשלטון הסודאני הלך והקצין בעמדתו הדתית. ב-1983 הוכרזה סודאן כרפובליקה אסלאמית השואפת להחיל את חוקי השריעה על כלל אזרחי המדינה. בשנת 1989 התבצעה הפיכה צבאית נוספת בה תפסה את השלטון מפלגת החזית האסלאמית הלאומית, בראשותו של עומר אל-בשיר, שהחזיקה בו עד להפיכה הצבאית באפריל 2019.
בשנת 2005 נחתמו הסכמי שלום בין הצפון לדרום – הוסכם על הפסקת אש ועל אוטונומיה חלקית בדרום למספר שנים. לפי ההסכמה, שימש מנהיג הדרום כסגן נשיא סודאן, וכן הוסכם שבשנת 2011 יתקיים משאל עם בין אזרחי הדרום, ובו יבחרו אם להתנתק מסודאן ולהכריז על עצמאות או להישאר חלק מסודאן הגדולה. משאל העם התקיים בינואר 2011, ובו בחרו אזרחי הדרום ברוב של 98% להיפרד ולהכריז על עצמאותה של מדינת דרום סודאן. הכרזת העצמאות התרחשה ב-9 ביולי 2011.
אף על פי שאזורי דרום קורדופן והנילוס הכחול מצפון לגבול הבינלאומי המפריד בין סודאן לדרום סודאן, רבים מתושביהם (במיוחד בהרי נובה) הזדהו עם הדרום. תושבים רבים לחמו בצד המורדים הדרומיים במהלך מלחמת האזרחים. אזורים אלה לא הורשו להשתתף במשאל העם בינואר 2011 ליצירת דרום סודאן, ותהליך "הייעוץ העממי" שהובטח להם גם לא התקיים. ב-5 ביוני 2011 פרץ סכסוך אלים באזורים אלה. "הייעוץ העממי" נדחה. תהליך שלום שהוביל להסכם עם סיעות מורדים רבות החל בספטמבר 2019. זאת לאחר המהפכה הסודאנית שסיימה את שלטונו של עומר אל-בשיר.
רקע > דארפור

דארפור הוא חבל ארץ במערב סודאן. פור הוא העם הגדול ביותר באזור זה ("דאר-פור" בערבית משמעו "בית הפור"), ולצדו חיים שבטים נוספים ביניהם המאסאליט, זאח'אווה, טאמה, ברגו ובנג'ו. רוב השבטים באזור הם אפריקאים-מוסלמים, אך המנהגים שלהם שונים בחלקם מהמנהגים של האסלאם הערבי.
המתחים בחבל דארפור התפתחו לאורך שנים רבות. להם שני גורמים מרכזיים:
מתח בין מרכז לפריפריה – תושבי דארפור סבלו לאורך כל שנות קיומה של סודאן מאפליה – הדבר מתבטא בהיעדר משאבים, בהזנחת החינוך, במערכת בריאות דלה ולא מפותחת ועוד.
חיכוכים בין שבטי חקלאים ושבטי נוודים בעקבות תהליכי מדבור – כבר משנות השמונים התחילו חיכוכים בין שבטי הנוודים הערבים לשבטים הילידים האפריקאים בדארפור. בגלל התפשטות קו המדבר, שבטי הנוודים חדרו אל שטחי החקלאות כדי להגיע לאזורי מרעה, והדבר יצר מאבקים מקומיים בין השבטים. המאבק המשמעותי ביותר היה "המלחמה בין הפור לערבים" ב-1987.
עם השנים, מחאת תושבי דארפור כלפי הממשלה גברה. זאת לנוכח האפליה בחלוקת המשאבים, חוסר המענה לצרכים בסיסיים והפקרת התושבים לפולשים הערביים, שנוכחותם הלכה וגדלה. התנכלויות אלה פגעו קשות בפרנסת החקלאים.
פרוץ המרד (2002)

קבוצות המורדים הן מפלגות פוליטיות, שהחליטו לצאת למאבק מזוין, עקב הייאוש ממצב העניינים בדארפור; התנועה/צבא לשחרור סודאן (SLM/A), ארגון חילוני המורכב בעיקר מהפור והמאסאליט, והתנועה לצדק ולשוויון (JEM), ארגון מוסלמי המורכב בעיקר מהזאח'ווה, שבט מצפון דארפור.
המתקפה הראשונה של המורדים הייתה התקפה של קבוצה המתכנה "החזית לשחרור דארפור" (Darfur Liberation Front,‏ DLF) על מוצב צבאי בהרים ב-25 בפברואר 2002. הממשלה הסודאנית נעשתה מודעת לקיומה של תנועת מרי מאוחדת ביוני אותה שנה, לאחר מתקפה על תחנת משטרה בגולו. ההיסטוריונים ג'ולי פלינט (Flint) ואלכס דה ואאל (de Waal) טוענים שיותר מדויק לתארך את תחילת המרד ל-21 ביולי 2001, כאשר קבוצה של בני שבט זאח'ווה ובני שבט פור התכנסו באבו גמרה (Abu Gamra) ונשבעו בספר הקוראן לברית כנגד מתקפות במימון הממשלה על כפריהם.
ב-25 במרץ 2003 כבשו המורדים את עיר הספר טינה (Tine) שעל גבול צ'אד. על אף איומו של נשיא סודאן עומאר אל-באשיר לשסות את הצבא במורדים, לצבא סודאן היו מעט מאוד חיילים שביכולתו לשלוח. הצבא היה כבר פרוס בדרום, בסופה של מלחמת האזרחים השנייה של סודאן, וכן במזרח, שם כוח מורדים הממומן על ידי אריתריאה היווה איום לצינור הנפט החדש באזור משדות הנפט לנמל סודאן. לצבא הסדיר לא הייתה יכולת להתמודד עם טקטיקת הלחימה המהירה של המורדים, שכללה פשיטות-פתע והתפשטות מהירה על פני השטח המדברי למחצה, שטח שאליו הצבא לא היה מאומן כלל. עם זאת, ההפצצות האוויריות על בסיסי המורדים בהרים היו יעילות והרסניות.
ב-25 באפריל 2003 תקפו המורדים את מוצב אל-פאשיר (Al-Fashir) בכוח משולב של "החזית לשחרור סודאן" (SLA) ושל "התנועה לצדק ולשוויון" (JEM) שמנה 33 רכבי שטח. בתוך 4 שעות הושמדו 4 מפציצים ומסוקים (על פי המורדים: 7) על האדמה, 75 טייסים, מכונאים וחיילים נהרגו ו-32 נלקחו בשבי לרבות מפקד הבסיס בדרגת אלוף. הצלחת המבצע הייתה חסרת תקדים; ב-20 שנות הלחימה בדרום, מעולם לא ביצעו המורדים מבצע שכזה.
הצטרפות הג'נג'וויד

הפשיטה באל-פאשיר היוותה נקודת מפנה, הן צבאית והן פסיכולוגית. הצבא הסודאני היה מוכה ומושפל והממשלה החליטה לאמן ולפרוס מחדש את הצבא כדי שיוכל להתמודד עם צורת הלחימה החדשה. כמו כן עלו חששות לגבי נאמנותם של החיילים והקצינים מחבל דארפור בקרב הצבא. האחריות לניהול המלחמה הועברה למודיעין הצבאי שעמד תחת פיקודו של נאפי עלי נאפי.
במהלך 2003 ניצחו המורדים 34 קרבות מתוך 38. במאי הביס 'הצבא לשחרור סודאן' חטיבה בקוטום (Kutum), הרג 500 חיילים ולקח בשבי 300. באמצע יולי נהרגו עוד 250 במתקפה השנייה על טינה. 'הצבא לשחרור סודאן' התקדם עוד ועוד מזרחה כשהוא דוחק את החזית אל תוך אזור קורדופאן (Kurdufan). בשלב זה החליטה הממשלה לשנות אסטרטגיה, בהתחשב בעובדה שהצבא הסדיר המשיך להפסיד בקרבות. הלחימה הסתמכה על 3 מרכיבים עיקריים: מודיעין צבאי, תקיפות אוויריות וכוחות הג'נג'וויד, רועים חמושים בני בגארה (עם בדואי נודד) אשר שימשו את הממשלה בדיכוי ההתקוממות של בני מאסאליט בין השנים 1996–1999. הג'נג'וויד הושמו במרכז האסטרטגיה לדיכוי ההתקוממות. על אף שהממשלה מכחישה בתוקף כל קשר לג'נג'וויד, אספקה ממקורות צבאיים הוזרמה אל תוך דארפור והג'נג'וויד צוידו בכוחות צבאיים עם מערכות קשר וארטילריה. אותן שיטות לחימה שהופעלו קודם לכן בהרי נובה (Nuba) וסביב שדות הנפט בשנות ה-90 גרמו להפרות מרחיקות לכת של זכויות אדם ולעקירה בכוח של אוכלוסייה אזרחית.
מהלך רצח העם

הג'נג'וויד המצוידים היטב חברו לכוחות צבא סודאן ויחד השמידו בשיטתיות מאות כפרים דארפוריים. ההתקפות בדרך כלל החלו באמצעות מטוסים מפציצים, מסוקים או ארטילריה שהפעיל צבא סודאן, ולאחר מכן הגיעו הג'נג'וויד רכובים על גבי ג'יפים, טנדרים, סוסים וגמלים, הרגו אזרחים במנוסתם, שרפו את הכפרים, הרעילו בארות, שרפו שדות ובזזו את כל הרכוש ובעלי החיים. צבא סודאן והג'נג'וויד עברו יחד בשיטתיות, כפר אחרי כפר, וטיהרו הלכה למעשה את דארפור מבני השבטים האפריקאיים. עד אביב 2004 נהרגו עשרות אלפי אנשים, בעיקר ממוצא לא-ערבי, ועוד כמיליון גורשו מבתיהם. לאורך חודשים ארוכים המשיכו כוחות הג'ינגאוויד יחד עם צבא סודאן להחריב בשיטתיות כפר אחרי כפר. דווח על מעשי זוועות איומים כגון: בורות הריגה, השלכת תינוקות לתוך בקתות בוערות, הרעלת בארות, שריפת גברים ונשים הקשורים בשלשלאות וכדומה. כבר באפריל צוות המשקיפים של האו"ם דיווח שכפרים של אוכלוסייה לא-ערבית סומנו לחיסול בעוד שכפרים ערביים הושארו לנפשם. הג'נג'וויד השתמשו באונס ככלי מלחמה ואנסו בשיטתיות אלפי נשים. מאז סוף שנות התשעים החל מסע הפצצות של כפרים דרפורים על ידי חיל האוויר של צבא סודאן, ההפצצות התגברו באמצע שנת 2003 והגיעו לשיא של עשרות הפצצות ביום.
בעקבות טור שכתב ניקולאי כריסטוף במרץ 2004 רצח העם בדרפור נכנס לשיח הציבורי בעולם כולו והמשבר הפך לבינלאומי. באותו זמן כ-100,000 פליטים שזרמו לצ'אד השכנה נרדפו על ידי כוחות הג'נג'וויד שהתעמתו עם כוחות צבא צ'אד בגבול. יותר מ-70 לוחמי ג'נג'וויד ו-10 חיילים צ'אדים נהרגו בקרב יריות. בעקבות זאת צ'אד החלה במגעים דיפלומטיים בנג'מנה, אשר הובילו להסכם ההומניטרי להפסקת אש של 8 באפריל בין ממשלת סודאן וחלק מהכוחות המורדים. המתקפות, הן של המורדים והן של הג'נג'וויד, נמשכו חרף הסכם הפסקת האש, ובעקבות כך הקים האיחוד האפריקאי (AU) "ועדת הפסקת אש" לפיקוח על קיומה. ההיקף המאמיר של המשבר הוביל לדאגה בקהילה הבינלאומית. מזכ"ל האו"ם דאז, קופי אנאן, הזהיר כי הסיכוי לרצח עם בדארפור גבוה בצורה מפחידה. היקף המערכה של הג'נג'וויד הוביל להשוואות לרצח העם ברואנדה, השוואות שהוכחשו בתוקף על ידי הממשלה הסודאנית. עיתונאים, עדים ומשקיפים עצמאיים העידו על מעשי זוועות הכוללים קטיעת איברים ורצח של אזרחים ואפילו של ילדים ותינוקות. קבוצת המשבר הבינלאומית (International Crisis Group) שבסיסה בבריסל, דיווחה במאי 2004 כי קרוב ל-350,000 בני אדם נמצאים בסכנת מוות מרעב ומחלות.
ב-9 בספטמבר 2004 אמר מזכיר המדינה של ארצות הברית קולין פאוול, כי המתרחש בדרפור הוא רצח עם וכי ארצו תעשה במסגרת מועצת הביטחון של האו"ם ככל יכולתה לעצור את הטבח באזרחים דרפורים.
מהלך רצח העם > 2007

בפברואר 2007, נשיא סודאן, עומר חסן אל בשיר נפגש בלוב עם מנהיגי אחת מקבוצות המורדים הגדולות בדארפור, כחלק מהמאמץ לקדם את שיחות השלום לאזור. בשיחות השתתף גם מנהיג לוב, מועמר קדאפי, נשיא אריתריאה, אייזיאס אפוורקי ומשלחות של האו"ם ושל מדינות אפריקה.
ביום ראשון, 15 באפריל 2007, התרחשה מתקפה כנגד כוחות המשקיפים של האיחוד האפריקאי. בניו יורק טיימס נכתב שדו"ח מסווג של האו"ם מוסר כי הממשלה הסודאנית מטיסה כוחות בהיקפים גדולים לתוך דארפור במטוסים שנצבעו בלבן כדי שייראו כמו מטוסים של האו"ם או האיחוד האפריקאי.
הטבח התפשט לכל אורך הגבול עם צ'אד וב-31 במרץ 2007 רצחו הג'נג'וויד כ-400 אנשים בכפרים טיירו (Tiero) ומרנה (Marena), אשר על הגבול בין סודאן ומזרח צ'אד. תחילה הוקפו הכפרים, ואז הותקפו במטחי אש; הכפריים שברחו נרדפו, הנשים נשדדו והגברים נורו. רבים מאלה שהצליחו להימלט מתו לאחר זמן מה מתשישות והתייבשות. ב-14 באפריל 2007 התרחשו עוד התקפות לאורך הגבול. ב-18 באפריל נשא נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש נאום במוזיאון השואה האמריקני בו גינה את הממשלה הסודאנית, ואיים בסנקציות נוספות, ביניהן הגבלת העסקאות הדולריות והמסחר עם הממשלה הסודאנית ועם 29 עסקים סודאניים.
ב-14 ביולי 2007 פורסם מאמר שטען כי בחודשיים החולפים, 75,000 ערבים מצ'אד וניגריה חצו את הגבול לדארפור, ורובם יושבו על ידי הממשלה בכפרים שהשתייכו פעם לאוכלוסייה לא-ערבית.
מהלך רצח העם > הפרת הסנקציות

דו"ח של אמנסטי מאשים את סין ורוסיה במכירת נשק, תחמושת וציוד צבאי לסודאן. על פי הדו"ח, ציוד זה הועבר לסודאן לשימוש הצבא הסודאני והג'נג'וויד ועל כן מהווה הפרה של אמברגו הנשק של האו"ם על סודאן. בדו"ח מצולם מטוס פנטן מתוצרת סין שנצפה בניילה שבדארפור ומטוס אנטונוב-26 אוקראיני (צבוע לבן). בדו"ח מוצגות ראיות (לרבות עדויות של עדי-ראייה) שסודאן מפציצה כפרים ללא הבחנה בדארפור ובמזרח צ'אד בעזרת מטוסים אלה. כמו כן מוצגת תמונה של מסוק רוסי, מיל Mi-24, שנצפה בשדה התעופה של ניילה במרץ 2007 - במשך שנים רבות השתמש חיל האוויר הסודאני במסוקים אלו בסיוע להתקפות הג'נג'וויד על הכפרים. הדו"ח כולל גם עדויות לגבי הסוואת המטוסים והמסוקים הצבאיים ככלי טיס אזרחיים על ידי צביעתם בלבן.
ביוני 2007 נכתב בירחון של חיל האוויר האמריקאי כי סין ואיראן מימנו משלוח של מטוסים חדשים לסודאן, 15-20 מטוסי פנטן A-5 מתוצרת סין להתקפות אוויר-קרקע. כמו כן, חזר הדיווח אודות שימוש במסוקי קרב Mil Mi-24 ו-Mil Mi-171. הם צולמו צבועים בלבן עם כיתוב של האו"ם עליהם. דווח על 8 כאלה בשימוש.
סין ורוסיה הכחישו את ההפרה של הסנקציות שהוטלו על ידי האו"ם. לסין יש יחסים הדוקים עם סודאן ושיתוף פעולה צבאי הולך וגדל מאז תחילת 2007. בשל מאגרי הנפט הגדולים של סודאן, סין מחשיבה יחסים אלו כנכס אסטרטגי לתדלוק הכלכלה ההולכת וגדלה שלה. חברת הנפט הממשלתית של סין שולטת בכ-60-70% מייצור הנפט בסודאן. כמו כן, היא בעלת 40% מחברת הנפט של סודאן (למעשה הבעלים הגדולים ביותר). סין מתנגדת בעקביות לסנקציות לא-צבאיות על סודאן.
הצבת הכוח המשולב של האו"ם והאיחוד האפריקאי אושרה ב-31 ביולי 2007 פה אחד במועצת הביטחון של האו"ם (החלטה 1769). הכוח החדש נועד להחליף את הכוח של האיחוד האפריקאי ב-31 בדצמבר לכל המאוחר והמנדט שלו אושר עד יולי 2008. באותו יום החריף הסכסוך בין השבטים טרג'ם ומאהריה כאשר לוחמים משבט מאהריה הקיפו הלוויה של שייח חשוב של טרג'ם ובעזרת מכונות ירייה ו-RPG הרגו 60 איש.
מ-3 עד 5 באוגוסט התרחשה בארושה, טנזניה ועידה לאיחוד הפלגים השונים בתנועת ההתנגדות כדי להציג דרישות אחידות אל מול ממשלת סודאן. רוב ההנהגה הבכירה של ארגוני המורדים נכחה בוועידה, למעט עבד אל-ואחיד אל-נור, שעמד בראש ארגון לא-גדול שהתפצל מה-SLA, ונחשב כמייצג של אוכלוסייה ניכרת של שבט פור. היו חששות שהיעדרו יפגע בעמדה האחידה בשיחות השלום. בכירים בינלאומיים העירו ש"אין ג'ון גרנג בדארפור", בהתייחסם למנהיג צוות המשא ומתן של דרום סודאן שהיה מקובל על שלל הקבוצות באזור זה.
לוח הזמנים כלל פגישות בין נציגים של האו"ם והאיחוד האפריקאי למנהיגי המורדים וכן פגישות של מנהיגי המורדים בלבד. מנהיגי המורדים שהגיעו היו גמאלי גללאידין, חליל עבדאללה אדם, סאלח אבו סורה, חמיס עבדאללה אבאקר, אחמד עבדלשאפי, עבדאללה יחיא, חליל איברהים (התנועה לצדק ושוויון) ואחמד איברהים עלי דיראיג'. בנוסף לשמונה הללו, נוספו עוד שמונה ביום שלאחר מכן, אך הסיעה לאיחוד ה-SLM לא הגיעה, לאחר שהממשלה כלאה את מנהיגה בבית החולים. הדרישות שיצאו מוועידה זאת כללו פיצויים לקורבנות ואוטונומיה לחבל דארפור. לבסוף הגיעו המשתתפים להסכמות בנושאים של חלוקת סמכויות ועושר, ביטחון, שטח, ונושאים הומניטריים. בזמן זה החלו מאבקים בין השבטים הערביים שהרכיבו את מליציית הג'נג'וויד. שבט טרג'ם נלחם בשבט מאהריה כאשר לוחמים משני הצדדים נעים מאות קילומטרים כדי להילחם על עמק נהר בולבול. דרומה משם נלחמו שבט חבנייה (Habanniya) וסלאמאט (Salamat). הלחימה לא גבתה אמנם קורבנות רבים כמו ב-2003–2004, שהיו שיא האלימות. האו"ם העלה השערה שהשבטים מנסים לתפוס כמה שיותר אדמה לפני הגעת הכוח מטעמו.
מהלך רצח העם > הרחקת ארגוני סיוע

ארגון הסיוע אוקספם (Oxfam) הודיע ב-17 ביוני על הפסקת פעילותו בגריידה (Gereida), מחנה הפליטים הגדול בחבל המונה כ-130,000 נפש. הארגון הביע מיאוס מחוסר יכולתו של ה-SLM השולט באזור למנוע אלימות נגד עובדי סיוע. מקרים של שוד ואלימות נגד עובדי האו"ם וארגוני הסיוע, כולל רצח של פעיל זכויות אדם במערב דארפור, מקשים על ארגונים אלו להישאר באזור. ביולי, ה-BBC דיווח על גילוי אגם תת-קרקעי ענק בדארפור; הפרסום משער שהגילוי יעזור לסיים את המלחמה מפני שהמאבק על מקורות המים נגמר. בריטניה וצרפת הודיעו שיתמכו ביוזמה לשליחת משקיפים של האו"ם והאיחוד האפריקאי לדארפור, ידחפו להפסקת אש מיידית ומוכנות להשקעות כלכליות משמעותיות ברגע שהמצב הביטחוני יאפשר זאת.
מהלך רצח העם > שיחות השלום בלוב

לאחר שהמשטר הסודאני הצליח לטהר את שטחי דארפור מהשבטים האפריקאיים הוא החל לנקוט בצעדים אשר מטרתם המוצהרת הייתה פיוס. המשטר החל לגייס כספים לשיקום דארפור (בפועל, יישובם של שבטים ערביים המקורבים לשלטון על חורבות הכפרים של השבטים האפריקאיים) ולקיים מגעים ומשא ומתן עם המיליציות אשר מייצגות את השבטים הערביים המקומיים תוך כדי שהוא טוען שהם המנהיגים הייצוגיים והלגיטימים של דארפור.
השיחות שהוחרמו על ידי הפלגים המרכזיים של ארגוני המורדים שונו ל"שיחות התייעצות", כשהשיחות עצמן יחלו בנובמבר-דצמבר. ב-15 בנובמבר 2007 נחתם הסכם איחוד בין 9 קבוצות מורדים - 6 סיעות SLM, החזית העממית הדמוקרטית, החזית המהפכנית הסודאנית והתנועה לצדק ושוויון - הזרוע הצבאית. ארגוני המורדים היו מאוגדים בשני גופים מרכזיים והיו מוכנים להתחיל את השיחות על הסכם השלום.
מהלך רצח העם > 2008

בינואר 2008 נשלחו כ-20,000 משקיפים מטעם האו"ם לדארפור בכוח שמכונה UMANID. זאת כשנתיים לאחר שהתקבלה החלטה באו"ם על הקמת הכוח ועל ההסדרים לארגונו.
ב-10 במאי התנגשו כוחות המורדים עם הצבא בעיר אום דורמאן, שממערב לח'רטום, בקרב על מפקדה צבאית. דובר משטרת סודאן מסר שמפקד הכוחות מוחמד סאלח גרבו וקצין המודיעין שלו מוחמד נור אל-דין נהרגו. עדי ראייה דווחו על יריות שנשמעו ברחובות המערביים של ח'רטום ועל תנועה ערה של מסוקים וכלי רכב צבאיים. לאחר שצבא סודאן השתלט על הבסיס, דיווחה רשת החדשות של סודאן באותו אחר צהריים כי המורדים הובסו לחלוטין, תוך הקרנת תמונות של כלי רכב בוערים וגופות מוטלות ברחוב. 93 חיילים, 13 שוטרים ו-30 אזרחים נהרגו בקרב על אום דורמאן וח'רטום. הצבא אישר את מציאתן של כ-90 גופות מורדים אך שיער את מניין האבידות מקרב המורדים בכ-400. המורדים הכחישו.