stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פנחס לבון
קורות חייו > ילדות ועלומים בגליציה

ילדותו עברה בצל אירועי מלחמת העולם הראשונה, והפוגרום שערכו גייסותיו של סימון פטליורה ביהודי העיירה ב-1920. את אימי המלחמה הביאו לעיירה חיילי הצבאות הלוחמים שעברו בה והפליטים הרבים שמצאו בה מקלט. במהלך המלחמה הוגלה האב לסיביר על ידי השלטונות הרוסים, בתור "ערב" ככבא כח הקהילה היהודית, ומצבה הכלכלי של המשפחה – שלא הייתה עשירה עוד קודם לכן – הידרדר. בשנת 1917 חזר האב מהגלות, אך מיד לאחר מכן חלתה האם ומתה. פנחס, שהיה הבן הצעיר בין ששת ילדי המשפחה, התייתם בהיותו בן 14, וגודל על ידי אחותו חוה.
אביו, הרב יוסף לוביאניקר, היה תלמיד חכם שחיבר את ספר ההלכות "חוט המשולש ברכי יוסף" ומראשי חסידות הוסיאטין, אך שלח את פנחס ללמוד בגימנסיה בלבוב. פנחס הצטיין בלימודים ועם סיום לימודיו התיכוניים נרשם לאוניברסיטת לבוב והתקבל לפקולטות היוקרתיות למשפטים ולכלכלה. גם באוניברסיטה הצטיין בלימודיו אך בעיקר קרא הרבה והרחיב את ידיעותיו בתחומי הכלכלה, החברה והפוליטיקה. אביו עודד אותו להמשיך בלימודיו ואף מימן אותם בחלקם, אך פנחס שבעקבות אחיו, זליג וצבי לבון (לוביאניקר) התרחק מהדת, היה לציוני נלהב וריכז את מאמציו בפעילות בתנועת הנוער הציונית גורדוניה. אחיו זליג ואחותו חוה עלו לארץ ישראל ב-1924, בלווית אביהם שכחסיד הוסיאטין נטה לקו הציוני.
קורות חייו > שר הביטחון > עסק הביש

לבון עמד על זכותו כשר ביטחון להמשיך בפגישות עם בכירי צה"ל, וביניהם ראש אמ"ן, אל"ם בנימין גיבלי. לימים תהיה לעניין חשיבות מכרעת בשאלה "מי נתן ההוראה" לגיבלי להפעיל רשת של מרגלים יהודים במצרים, ולהורות להם לחבל במתקנים בריטים על מנת למנוע את הסתלקותה של בריטניה מאזור תעלת סואץ. בעת שניתנה ההוראה לגיבלי, היה דיין בביקור בארצות הברית, ולבון טען כי לא הוא שנתן את ההוראה. לימים תהיה לפרשיה זו, שנודעה בכינוי "העסק הביש", חשיבות מכרעת בהיסטוריה הפוליטית של מדינת ישראל. על פי יומניו של משה שרת, לבון רצה ליזום פעולות פרובוקציה נוספת במדינות ערב, בין השאר להפציץ בירות שונות במזרח התיכון, בהן בגדאד, ולפגוע בקונסוליה הבריטית כדי לסכסך בין הממלכה המאוחדת וירדן.
ב-8 בדצמבר 1954 הודיעה מצרים כי חשפה רשת ריגול ישראלית. העצורים, צעירים יהודים אזרחי מצרים, נשפטו לתקופות מאסר ארוכות, ושניים מהם אף נתלו על חלקם ברשת. פעולות הרשת נחשפו עוד ביולי 1954. על אף שישראל הכחישה את חלקה ברשת, התברר כי גורמים בצה"ל הורו לצעירים לפגוע באתרים בעלי קשר לבריטניה ולארצות הברית, על מנת להבאיש את ריחה של מצרים בעיני מדינות המערב.
ניסיון ראשון לברר מי אחראי לתסבוכת שנוצרה נעשה על ידי שרת, שמינה לשם כך ועדת שניים: נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, והרמטכ"ל לשעבר, יעקב דורי. הוועדה לא הצליחה לרדת לשורש העניין, וכתבה: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון. עם זאת, איננו בטוחים שלבון נתן את ההוראה המיוחסת לו". בעקבות פעילות הוועדה התפטר לבון מתפקידו בפברואר 1955, אף שטען כי לא נתן את ההוראה.
קורות חייו > התעוררותה מחדש של הפרשה

בשנת 1960 התעוררה מחדש "הפרשה". דוד בן-גוריון כותב בספרו "דברים כהוויתם": עד שנת 1960 לא הגיע אלי שום הד מ'פרשת 1954' ... ביום 5 במאי 1960 בא אצלי לבון ואמר לי ששמע ... כי זויפו תעודות בצה"ל... מיד הטלתי על מזכירי הצבאי לבדוק העניין. בן-גוריון מוסיף כי ביקש גם הקמת ועדת חקירה בעניין "האדם השלישי", שהיה קשור ב"עסק הביש", "ועדת כהן", שהוקמה בעת שהותו של לבון בחו"ל. לבון, על ידי מזכירו, ביקש מבן-גוריון את ביטולה. בשובו לישראל, נפגש לבון עם בן-גוריון ב-26 בספטמבר 1960 ודרש את טיהור שמו מן האחריות ל"עסק הביש". בן-גוריון סירב ואמר לו: פנחס, אני לא פסלתי אותך, אבל אני איני שופט, ואיני יכול לזכות אותך. לבון פירש זאת כהתחמקות ותקף בחריפות את שמעון פרס, שהיה מנכ"ל משרד הביטחון בתקופת "העסק הביש", ואת מי שהוזכר רק בכינוי "הקצין הבכיר" – בנימין גיבלי, שעמד בראש אגף המודיעין של צה"ל. גיבלי טען שקיבל הוראה בעל פה משר הביטחון, לבון.
ועדת בירור שמינה הרמטכ"ל, בראשות השופט חיים כהן, לא גילתה הוכחות לזיוף המכתב של גיבלי, אך קבעה כי נעלמו מסמכים והייתה הדחה לעדות שקר וכך חיזקה בממצאיה את טענותיו של לבון.
ב-1958 נעצר ונשפט אברי אלעד מי שכונה "האדם השלישי", מפעיל הרשת במצרים ואחד מהעדים נגד לבון בוועדת אולשן-דורי, בגין מגע עם סוכן זר, והגילוי כי הוא נחשד כסוכן כפול מצרי. בעקבות זאת החליטה הממשלה למנות לבירור נוסף ועדה שהורכבה משבעה שרי ממשלה, בראשותו של שר המשפטים, פנחס רוזן. ב-25 בדצמבר 1960 הגישה "ועדת השבעה" את מסקנותיה, שבהן נקבע פה-אחד שלבון לא נתן את ההוראה, ואף לא ידע על הפעולה. בעקבות מסקנות אלה התפטר בנימין גיבלי מצה"ל. לימים התברר כי עדויות קציני אמ"ן בפני ועדת אולשן-דורי היו מתואמות, ומסמך שהוצג בפניה זויף על ידי דליה כרמל, מזכירתו של בנימין גיבלי.
בן-גוריון, שלא הסכים למתן זיכוי לפוליטיקאי על ידי ועדה של פוליטיקאים (גם אם כולם שרים) שאינה "ועדת חקירה משפטית", דרש (מסיבות אחרות, לדבריו) להדיח את לבון מהזירה הפוליטית. בציבור נוצר הרושם כאילו בן-גוריון רואה בלבון אויב אישי, ורודף אותו על לא עוול בכפו. מרכז מפא"י, שנאלץ להכריע בסכסוך זה, נכנע ללחצו של בן-גוריון, וב-4 בפברואר 1961 הדיח את לבון מתפקיד מזכ"ל ההסתדרות, ומחק אותו מרשימת מועמדי המפלגה לכנסת.
קורות חייו > מן היסוד

בשנת 1962 התגבשה סביב לבון קבוצה מבין חברי מפא"י, שפעלה תחת השם "מן היסוד". בקבוצה נכללו כמה מהאינטלקטואלים החשובים של התקופה כמו הפרופסורים נתן רוטנשטרייך, יהושע אריאלי, יעקב טלמון ושלמה אבינרי, העיתונאים לוי יצחק הירושלמי ודן הורביץ, הסופר עמוס עוז ויונה כסה שהיה חבר כנסת ומזכיר מפא"י לשעבר. הקבוצה הוציאה דו-שבועון בשם "מן היסוד", בו ניתנה במה גם לאישים מחוץ לקבוצה (למשל, ראש הממשלה לשעבר, משה שרת). הקבוצה ראתה עצמה כהתארגנות אידאולוגית שמטרתה להעלות את רמת השיח הציבורי במדינת ישראל, בפרט בשאלות חברתיות-כלכליות ולא כהתארגנות מפלגתית-סיעתית. אנשי הקבוצה הביעו דאגה עמוקה למצבה של מפא"י, ההולכת ומתרחקת מציבור העובדים אותו היא מתימרת לייצג. לדעתם הגיעה השעה לבירורים עקרוניים-אידאולוגים בשאלות יסוד.
בשנת 1964 הודיעה קבוצת מן היסוד על פרישה ממפא"י, אך המאבקים בתוך מפא"י נמשכו, כשהתקפות בן-גוריון כוונו עכשיו כנגד ההנהגה הוותיקה ובעיקר כנגד לוי אשכול ראש הממשלה. עם הקמת המערך – דרשו נציגי מפא"י התחייבות מוקדמת שלבון לא ייכלל ברשימה המשותפת מטעם "אחדות העבודה". לבון ראה בהקמת המערך צעד חשוב, ועל כן עודד את תומכיו להצטרף למערך על בסיס אישי, בעוד הוא נותר בחוץ. קבוצת "מן היסוד" לא התגבשה למפלגה, ולבון עצמו הוכרע על ידי מצב בריאות רופף, ופרש כליל מעולם הפוליטיקה עוד בשנת 1964.
קורות חייו > לאחר פרישתו

בשנת 1968 יצא לאור ספרו של לבון, "בנתיבי עיון ומאבק", ובו אוסף מאמרים ונאומים שלו, וכן הספר "חברת עבודה".
פנחס לבון נפטר בשנת 1976 והובא למנוחות בקיבוץ חולדה. על שמו קרויים היישוב לבון בגליל, מכון לבון: המכון לחקר תנועת העבודה והחלוץ ורחובות בתל אביב, בחולון, חיפה, בנתניה, בפתח תקווה ובקריית ים.
מספריו

יסודות, תל אביב: גורדוניה-המכבי הצעיר, 1941.
ערכים ותמורות, תל אביב: מסילות, 1960.
חברת עבודה, תל אביב: תרבות וחינוך, 1968.
בנתיבי עיון ומאבק, תל אביב: עם עובד, 1968.
נחלת בית, תל אביב: עם עובד, 1978.
על ערכים ונכסים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1986.
לקריאה נוספת

אביעזר גולן, מבצע סוזאנה – הסיפור המלא של נדוני "הפרשה", הוצאת ידיעות אחרונות, 1990.
אייל כפכפי, לבון: אנטי-משיח, עם עובד, תל אביב, תשנ"ט-1998, 570 עמ'
איסר הראל, אנטומיה של בגידה: "האדם השלישי" והמפולת במצרים, הוצאת עידנים, 1980.
איסר הראל, קם איש על אחיו – הניתוח המוסמך והממצה של "פרשת לבון", הוצאת כתר, 1982.
יוסף אלמוגי, המאבק על בן-גוריון – בעקבות הפרשה, הוצאת ידיעות אחרונות, 1988.
דוד בן-גוריון, דברים כהוויתם, עם הספר, 1965.
נתן רוטנשטרייך, בין עקרונות לניווט – על מחשבתו החברתית של פנחס לבון, עם עובד, 1979.
יחיעם ויץ, פנחס לבון בזירה הפוליטית בראשית שנות המדינה, 1949 - 1955 , עיונים בתקומת ישראל, כרך 24, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון, תשע"ה–2014, עמודים 332–362
שבי גביזון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביולי 1960 (בן 64) קריית ים, ישראל ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1989
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
שָׂבִי (שבתאי) גביזון (נולד ב-23 ביולי 1960) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי, פרופסור נלווה בחוג לקולנוע של אוניברסיטת תל אביב.
ראו גם

ערכים על סרטי שבי גביזון
לקריאה נוספת

קובי ניב, על מה הסרט הזה?, כנרת זמורה ביתן, 1999 - ניתוח הסרט "חולה אהבה משיכון ג".
הערות שוליים

↑  שבתאי גביזון, באתר "בהשקט ובבטחה"
↑  אתר החוג לקולנוע, בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב.
| פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון (1990) • יעקב גולדווסר (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג (1993) • שמואל הספרי (1994) • שבי גביזון (1995) • אורי סיון וארי פולמן (1996) • ג'ולי שלז (1997) • שמי זרחין (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | בני תורתי (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • דני סירקין (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • סכנדר קובטי וירון שני (2009) |  |
| 2010–2019 | ערן ריקליס (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר (2013) • טליה לביא (2014) • ארז תדמור (2015) • עילית זקצר (2016) • שמוליק מעוז (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • ירון שני (2019) |  |
| 2020 ואילך | ניר ברגמן (2020) • ערן קולירין (2021) • אורית פוקס רותם (2022) • איילת מנחמי (2023) • תום נשר (2024) |  |
| פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון, יונתן ארוך ויוחנן רביב (1990) • חיים מרין (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג ואסטבן גוטפריד (1993) • אסי דיין (1994) • שבי גביזון (1995) • יגאל בורשטיין (1996) • אסי דיין (1997) • איל חלפון (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | יוסף סידר (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • איל חלפון (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • ירון שני וסכנדר קובטי (2009) |  |
| 2010–2019 | נח סטולמן (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר, עלי ואקד (2013) • טליה לביא (2014) • אלעד קידן (2015) • רמה בורשטין (2016) • שבי גביזון (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • סאמח זועבי (2019) |  |
| 2020 ואילך | דנה אידיסיס (2020) • ערן קולירין (2021) • מיכל ויניק (2022) • אלינור סלע וריימונד אמסלם (2023) • מאיה קניג (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291126505171  BNE: XX839877  BnF: cb165428320 (data)  GND: 1089880391  ISNI: 0000 0001 1930 714X  LCCN: no2010179799  SUDOC: 244077010  VIAF: 87658028   WorldCat (עם VIAF): 87658028
שרי אריסון

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1957 (בת 67) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית ישראל ישראל
 www.shariarison.com
 
שָׁרי אריסון (נולדה ב־9 בספטמבר 1957) היא אשת עסקים ופילנתרופית ישראלית-אמריקאית, הבעלים של קבוצת אריסון. בשנת 1999 ירשה חלק נכבד מרכושו של אביה, דבר אשר הפך אותה למיליארדרית, ולפרקים שונים לאדם העשיר ביותר בישראל ובמזרח התיכון. נודעה בעיקר כמי שהייתה בעלת השליטה בבנק הפועלים, אך עיקר הונה מקורו בהחזקותיה בחברת קרניבל קרוז ליין. בשנת 2023 העריך המגזין פורבס את הונה בכ-4.4 מיליארד דולר.
ביוגרפיה

אריסון נולדה בשם שרון-רוז בניו יורק שבארצות הברית, למינה לבית וסרמן ולתד אריסון, ישראלי-אמריקני שעשה את הונו בחברת קרניבל קרוז ליין, המפעילה אוניות לשיט תענוגות, אותה ייסד בשנת 1972. אמה עלתה מרומניה ב-1943, ואביה שנולד וגדל בתל אביב לחם במלחמת העולם השנייה ובמלחמת העצמאות. בתחילת שנות ה־50 היגרו הוריה לארצות הברית עם בנם מיקי (יליד 1949), ואביה פנה לעבודה ביוזמה פרטית. בתחילה לא זכה להצלחה רבה בעסקיו, אך בשלב מאוחר יותר התעשר בזכות הצלחתה של חברת "קרניבל קרוז ליין" שייסד בשנת 1972.
בשנת 1966 נפרדו הוריה של שרי אריסון והיא עברה להתגורר עם אמה בישראל (שני הוריה נישאו בשנית לאחר מכן). שלוש שנים לאחר מכן, בגיל 12, שבה לארצות הברית ועברה לגור עם אביה ועם אחיה הבכור. היא שבה לישראל בגיל 17 על מנת ללמוד לבחינות הבגרות ולהתגייס לצה"ל. אריסון שירתה בחיל הים, לאחר שחרורה מצה"ל עברה להתגורר במיאמי לצד אביה. למדה ניהול בתי מלון ומסעדות במכללת "מיאמי דייד". נהגה לבקר בישראל בקביעות ואף רכשה ב-1988 דירה במגדל גן העיר בתל אביב, שהושלם באותה עת והיה מגדל מגורי היוקרה הראשון שנבנה בישראל.
ביוגרפיה > המעבר לישראל

בשנת 1991 החליט תד אריסון לעלות לישראל, ובנו הבכור מיקי, שנשאר בארצות הברית, לקח את הפיקוד על עסקי הספנות (הבן כיהן למעשה כמנכ"ל חברת "קרניבל קרוז" כבר מגיל צעיר). אל תד אריסון הצטרפו בתו שרי ומשפחתה, שעברו גם הם לישראל. תד אריסון הקים את חברת "אריסון השקעות" - חברת השקעות פרטית, וביצע רכישות גדולות במהלך שנות התשעים. בספטמבר 1997, במסגרת תהליך מכירת נכסי הבנקים, הוביל תד אריסון את מהלך רכישת גרעין השליטה בבנק הפועלים מהממשלה, מהלך שהיווה עסקת ענק בשווי של כ-1.4 מיליארד דולר. בסמוך למועד עלייתו לישראל הקימה שרי אריסון את "הקרן המשפחתית על-שם תד אריסון", קרן פרטית משפחתית התורמת במגוון תחומים. על פי ההערכות, לקרן נכסים והשקעות בסכומי כסף גבוהים - כיום (2022) תורמת הקרן על פי פרסומים שונים כ-25 מיליון דולר מדי שנה. תשואת הקרן נתרמת מידי משפחת אריסון למוסדות שונים בישראל, בעיקר בתחומי הבריאות, המחקר, האמנות, ספורט מוגבלויות וחינוך. שרי אריסון, שהקימה את הקרן בישראל, פנתה גם ליוזמה פרטית במקביל לתפקידה כראש הקרן; בשנת 1996 הקימה את חברת "שרגד אורחנים" - העוסקת בהקמת קומפלקסים לצד כבישי ישראל, ונכסים מניבים - ביחד עם נצבא (בזמנו, חברה-בת של "אגד") ועם מספר קיבוצים. המיזם זכה להצלחה, אך נקלע לקשיים עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
אריסון סיפרה מספר פעמים לעיתונות שאביה מעולם לא ייעד לה קריירה בעולם העסקים ושחשב, כדבריה, שמקומה של אישה הוא לשבת בבית ולגדל ילדים, תפיסה שגרמה לשרי אריסון עצב ותסכול. תד ייעד את בנו, מיקי אריסון, להיות מנהל עסקיו. זה האחרון זכה במשרה ניהולית בכירה בקרניבל קרוז ליינס כבר בגיל צעיר. בעת שהותה במיאמי עבדה אריסון לפרקים בעסקיו של אביה, אך בתפקידי ביניים בלבד. שרי אריסון סירבה להשלים עם תפיסתו של אביה ודרשה את חלקה בירושה. נראה שאריסון התרכך לעת זקנה, שכן הוא ציווה לבתו ירושה משמעותית בצוואתו.
באוקטובר 1999 נפטר תד אריסון. עיקר רכושו התחלק בין שני ילדיו. גם אשתו השנייה, לין אריסון, וגם שלמה נחמה מנהל עסקיו, זכו לנתחים מירושת המיליארדים. בנו מיקי המשיך בתפקידו כנשיא "קרניבל קרוז" במיאמי; הוא הוביל אותה להצלחה רבה, וכבר בשנת 2007 הייתה החברה המובילה בתחומה בעולם. שרי אריסון מונתה ליו"ר "אריסון השקעות".
ביוגרפיה > ביקורת תקשורתית

ב-17 בדצמבר 2002 הודיעה הנהלת בנק הפועלים על פיטוריהם של כ-900 עובדים, שהיוו עשרה אחוזים מעובדי הבנק, וזאת כצעד של ייעול. בנק הפועלים הציג רווחים גבוהים באותה תקופה; כוונת הבנק לפטר מאות עובדים בתקופה של מיתון, למרות הרווחים, ספגה ביקורת קשה. את החלטת הבנק גיבתה במסיבת עיתונאים שרי אריסון, יו"ר "אריסון השקעות" ובעלת המניות העיקרית בבנק. אריסון הייתה כמעט אלמונית באותה עת, ומסיבת העיתונאים לא הייתה צפויה; אריסון סיפרה לעיתונאים ולציבור על ההחלטה על הפיטורים, שנבעה לדבריה מאחריות כלכלית לעתיד הבנק. היא טענה כי לעובדים המפוטרים הוצעו תנאי פרישה משופרים, מתוך דאגה כנה לעתידם.
הביקורת לא איחרה לבוא: אריסון הוצגה על ידי רבים כנציגת העשירים האטומה שמפטרת עובדים בתקופה קשה, למרות רווחים גבוהים של הבנק שבבעלותה. לואי רוט, יו"ר ועד העובדים של בנק לאומי באותה עת, אמר לעיתונות: "לא ציפיתי לתגובה אחרת ממי שנולדה לא עם כפית זהב, אלא עם מצקת זהב". ההסתדרות החדשה, בהנהגתו של עמיר פרץ, יצאה למאבק בפיטורים הצפויים (שהופחתו לבסוף לכ-800 עובדים). ההסתדרות יזמה קמפיין שבמהלכו נתלו שלטי חוצות, שבהם נכתב: "שרי אריסון צוחקת, 900 משפחות בוכות". כתוצאה מכך איימו פרקליטיה של אריסון בתביעה על סך עשרה מיליון דולר נגד חברת "פוסטר מדיה", ודרשו את הסרת המודעות לאלתר. השלטים הוסרו לבסוף.
האופן המהיר בו הוסרו שלטי החוצות עורר ביקורת קשה מצד העיתונאית שלי יחימוביץ'. יחימוביץ' תקפה את אריסון בפינתה בתוכנית אולפן שישי בערוץ 2, ביום שישי ה-17 בינואר 2003. היא לעגה לאריסון ש"עלבונה שווה עשרה מיליון דולר". דוברה של אריסון, רני רהב, מיהר לשלוח ליחימוביץ' מכתב שבו הוא מאשים אותה בשנאת עשירים. המכתב שהתחיל במילים "שלי רעה" נכתב באופן שנתפס כילדותי וזועם. רהב שלח עותקים של המכתב למאות מראשי המשק, ולעיתונאים רבים; המכתב זכה לכותרות בעיתונים, ולתגובות מעורבות באתרי חדשות באינטרנט.
נדבנות

ב-1991, עת הגעתה לישראל, הקימה שרי את הקרן המשפחתית על שם תד אריסון. כיום מכהן ג'ייסון אריסון, בנה של שרי אריסון, כיו"ר פעיל של הקרן. בשנת 2011 נבחרה על ידי מגזין TheMarker כתורמת הגדולה בישראל בערכים מוחלטים. על פי ההערכות, לקרן נכסים והשקעות בסכומי כסף גבוהים - כיום תורמת הקרן על פי פרסומים שונים כ-30 מיליון דולר מדי שנה. את התשואה של הקרן תורמת משפחת אריסון למוסדות שונים בישראל, בעיקר בתחומי הבריאות, המחקר, האמנות, ספורט מוגבלויות וחינוך. הקרן מפעילה שלושה ארגונים: "מהות החיים", "רוח טובה" ו"כולנו אחד".
הקרן המשפחתית הרימה את תרומתה הגדולה ביותר למרכז הרפואי תל אביב. המבנה המרכזי במרכז הרפואי הוא מגדל האשפוז על שם תד אריסון, שהוא המשוכלל והמודרני בישראל. המגדל נבנה בתרומתה של שרי אריסון בסך של למעלה מ-66 מיליון דולר, תרומה פורצת דרך למערכת הבריאות אשר העלתה את סטנדרט האשפוז. המגדל בן 13 קומות, בהן 8 קומות אשפוז, קומה טכנית, קומת ספרייה ומנחת מסוקים.
תרומה בולטת נוספת היא הקמת אודיטוריום ואגף עיוני בבית הספר לאומנויות בתל אביב על שם תד אריסון.
יוזמת יום מעשים טובים

בשנת 2006 יזמה שרי אריסון "יום מעשים טובים" באמצעות עמותת "רוח טובה" מקבוצת אריסון. ב"יום מעשים טובים" שהתקיים במרץ 2018 התנדבו למעלה מ-2 מיליון ישראלים לעשות מעשה טוב למען הזולת, ועוד מיליונים ב-100 מדינות בעולם. ביום מעשים טובים שהתקיים בשנת 2023 השתתפו מיליוני בני אדם ב-109 מדינות בעולם.
עיסוק ברוחניות וארגון "מהות החיים"

אריסון ידועה גם בשל עיסוקהּ ברוחניות. היא סיפרה בעבר על מפגשיה עם ד"ר בריאן וייס העוסק בגלגול נשמות, ועל השפעת החיפוש הפנימי על חייה. ב-2001 ייסדה את ארגון "מהות החיים", ארגון שמטרתו, על-פי הפרסומים, "לעורר באנשים מודעות על יכולתו של כל אחד ואחת להגיע לשלום פנימי ולהעניק כלים להתפתחות אישית ולקיחת אחריות על אושרנו ושלוותנו". הארגון מפעיל אתר אינטרנט, רדיו אינטרנטי, מקיים סדנאות ברחבי הארץ, ואף פתח מרכז מבקרים בתל אביב - מהותי.
הוקרה

באפריל 2010 נבחרה על ידי מגזין פורבס העולמי למקום השני ברשימת המיליארדרים הירוקים בעולם, בשל מסעה "להצלת כדור הארץ".
באוקטובר 2010 הוענק לה פרס הליגה לידידות אמריקה-ישראל, על תרומתה לקידום הכלכלה בארה״ב ובישראל.
באוגוסט 2011 אריסון דורגה במקום 57 על ידי מגזין פורבס העולמי ברשימת הנשים החזקות בעולם. אריסון היא הישראלית היחידה שהצליחה להתברג לדירוג היוקרתי של העיתון.
בשנת 2016 זכתה בעיטור האור בכנס ישראל על תרומתה ותרומת הקרן המשפחתית על-שם תד אריסון למען ניצולי שואה ועל פעילותה של אריסון למען החברה הישראלת.
רחבת כניסה על שמה כהוקרה על תרומתה למרכז הרפואי תל אביב.
עסקיה

אריסון פועלת באמצעות קבוצת אריסון לה יש שתי זרועות:
הזרוע העסקית, "אריסון השקעות",
הזרוע הפילנתרופית, ״הקרן המשפחתית על-שם תד אריסון״, הכוללת בין היתר גם את
רוח טובה
מהות החיים
כולנו אחד
בספטמבר 2017 הודיעה אריסון על כוונתה למכור מחצית מהחזקותיה באריסון החזקות, דרכה היא מחזיקה ב-20% ממניות בנק הפועלים, לחברת השקעות וגופים מוסדיים מצפון אמריקה תמורת כ-3.25 מיליארד שקל.
בחודש אוגוסט 2018 מכרה אריסון את השליטה בחברת שיכון ובינוי שבבעלות אריסון השקעות לאיש העסקים נתי סיידוף בעבור 1.1 מיליארד ש"ח. בתחילת ספטמבר 2018 הודיעה אריסון כי אריסון השקעות תמכור את מניותיה בבורסה בתוך ארבע שנים. משמעות המכירה, שקיבלה את אישורה של המפקחת על הבנקים, היא כי אריסון כבר איננה בעלת שליטה בבנק הפועלים. ביולי 2024 ירדה החזקתה בבנק הפועלים ל-2.47%. באוקטובר 2024 השלימה אריסון את מכירת כלל מניותיה בבנק הפועלים.
בשנת 2019 מכרה אריסון את חברת מלח הארץ לקרן פורטיסימו קפיטל, ואת חברת המים שהקימה, מיה, לקרן הבינלאומית ברידג׳פוינט. מאז אריסון ממשיכה ליצור השקעות מבוססות-ערכים ולפתח את הפורטפוליו של הזרוע העסקית, אריסון השקעות.
חיים אישיים

אריסון נישאה שלוש פעמים, והיא אם לארבעה ילדים. היא נישאה לקצין שעבד באחת האוניות של אביה, חוזה אנטוניו סווארס, אמריקני ממוצא קובני. לאחר שש שנות נישואים ולידת שלושה ילדים התגרשו השניים. בעת ביקור בישראל פגשה אריסון את מיקי דורסמן, אז סטודנט במכון וינגייט הצעיר ממנה בשבע שנים. השניים נישאו בשנת 1988 בטקס במיאמי ונולד להם בן. הם התגוררו ביחד עם שלושת ילדיה של אריסון מנישואיה הקודמים באי היוקרתי "בל הרבור", בסמוך לביתו של תד אריסון. הם שבו לישראל בשנת 1991. בעת שהותם של בני הזוג במיאמי, עסק דורסמן באימון כדורסל. בהמשך יזם השקת בושם, שהופץ באוניות השעשועים של קרניבל קרוז והמיזם זכה להצלחה.
במאי 2003 נישאה אריסון בשלישית לאיש העסקים האילתי עופר גלזר. חודשים ספורים לאחר נישואיהם הועלו האשמות נגד גלזר על הטרדה מינית. ההאשמות פורסמו באמצעי התקשורת וזכו לכותרות. גלזר הכחיש בתוקף את ההאשמות וטען שהן עלילות שווא; אריסון תמכה בו. בספטמבר אותה שנה עזבו אריסון וגלזר את ישראל, ביחד עם ילדיה של אריסון, ועברו להתגורר במיאמי. מקורבים לאריסון מסרו לתקשורת שאריסון "שָבעה" מההתייחסות אליה בישראל. לתקשורת נמסר כי אריסון מתכוונת לסגור את קרן אריסון רני רהב שלח מכתב נוסף לשלי יחימוביץ' ובו הטיח בה כי היא "ניצחה" והצליחה להרחיק את אריסון ממדינת ישראל. רבים ניסו לשכנע את אריסון לשוב לישראל: אהוד אולמרט, שר התמ"ת באותה עת, נפגש עם אריסון במיאמי וניסה לשכנעה לשוב. כאשר עזבה אריסון את ישראל היא לקחה עמה גם את בנה הצעיר, בנם המשותף שלה ושל דורסמן. דורסמן פנה לבית משפט פדרלי במיאמי ודרש שבנו יוחזר לישראל; התנהל משפט, ובמהלכו אמרה אריסון לשופט כי ישנה סכנה לירושת ילדיה אם יעזבו את ארצות הברית. הפרשה הגיעה לסיומה לאחר שאריסון בישרה כי תשוב עם משפחתה לישראל לאחר שבנה הצעיר יסיים את שנת הלימודים בקיץ אותה שנה, וכך אכן קרה.
באוקטובר 2004 הוגש נגד גלזר כתב אישום על הטרדה מינית ומעשים מגונים. ביולי 2005 הורשע גלזר בביצוע מעשים מגונים בשתי נשים ובאותה שנה נגזר עליו עונש של חצי שנת מאסר בפועל, שנת מאסר על תנאי וכן קנס ופיצוי המתלוננות נגדו. גלזר ערער לבית המשפט המחוזי ולאחר מכן לבית המשפט העליון, אך ערעוריו נדחו. בפברואר 2007 התייצב גלזר לרצות את עונשו בבית הסוהר מעשיהו. הוא שוחרר ארבעה חודשים לאחר מכן, לאחר שוועדת שחרורים ניכתה לו שליש בגין התנהגות טובה.
במאי 2009 התגרשו אריסון וגלזר.
ספרים

אריסון פרסמה את הספרים הבאים בישראל ומחוצה לה: "לידה: כשהרוח והחומר נפגשים", "לממש את הטוב שבך", "חומר למחשבה", "מודל עשיית הטוב", "מי אני באמת", וספרי הילדים: "יום של מעשים טובים", "המסע של אור"' ו״מסע בארץ האור״.
ביוני 2009 יצא לאור, בהוצאת כנרת זמורה ביתן, ספרה של אריסון, "לידה", המשלב אוטוביוגרפיה ואת השקפותיה הרוחניות. אריסון כותבת בספר שזכתה לחזיונות נבואיים אודות העתיד, ושתפקידה לעזור ולהביא את הגאולה. הספר תורגם לאנגלית ולשפות רבות נוספות. בשנת 2013 יצא לאור ספרה "לממש את הטוב שבך", אשר הפך לרב מכר של הניו יורק טיימס, בו אריסון מציגה רצף של עשייה ערכית חיובית במהלך השנים במטרה להניע אנשים לחולל שינוי חיובי בעולם. הספר יצא לאור בלמעלה מ-17 שפות ב-40 ארצות. בשנת 2014 הוציאה אריסון לאור ספר אמנות בשם ״חומר למחשבה״. בשנת 2015 יצא לאור ספרה הרביעי של אריסון "מודל עשיית הטוב", שהפך מיד לרב מכר בארצות הברית ובישראל. בשנת 2016 הוציאה לאור את ספר הילדים "יום של מעשים טובים", בשנת 2019 את ספר הילדים "המסע של אור", ובשנת מ-2021 את הספר "מי אני באמת?".
כל סיפור הוא חתול פתאום

כל סיפור הוא חתול פתאום הוא ספרה הרביעי של גבריאלה אביגור-רותם. הספר יצא בשנת 2013 בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
עלילת הספר נעה בין שוכני הקברים, המנהלים חיים שלאחר המוות, בשיחות ערות בין קבר לקבר והאזנה דרוכה לדברי המבקרים ממעל, לבין גיבורת הספר, אוריאנה, המספרת בגוף ראשון על חייה, על בעלה המנוכר, על בנה ונכדתה שנעלמו מחייה, ובעיקר על בן לווייתה האהוב, שונרא, חתול הצ'ינצ'ילה הלבן. גם חתולים אחרים יש בספר, אלה הפוקדים את בית הקברות עם רדת הלילה, חומקים בין הקברים ומשתרעים על המצבות, הן הפשוטות שבהן והן מצבת השיש הוורוד המפוארת של דונה דוריטה. אוריאנה היא בתה של דוריטה הארגנטינאית, שהצטרפה זה לא מכבר אל שוכני עפר ולומדת להכיר את חבריה החדשים ואת עולמם הזר והמוזר לה.
"כל סיפור הוא חתול פתאום, מתמחש יש-מאין, מתמתח, נוהר לדרכו על כפות קטיפה שקטות, מסב ראש לרגע, נועץ בך עיניים של אזמרגד צלול, קורא לך ללכת בעקבותיו אל תוך הלא-ידוע, אל היִתְבּרר בהמשך, כי לכל סיפור יש תשע נשמות, כמו לחתול הבית ולחתול האשפתות." כך פותחת גבריאלה אביגור-רותם את ספרה.