stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלג'יריה הצרפתית
השלטון הצרפתי > הגמוניה של המתיישבים > בתי ספר

המשטר הקולוניאלי גרם פגיעה קשה בחינוך הכולל של המוסלמים האלג'יראים, שבעבר הסתמכו על בתי ספר דתיים כדי ללמוד קריאה וכתיבה ולעסוק בלימודי דת. לא רק שהמדינה נכסה את אדמות ההבוס (הקרנות הדתיות שהיוו את מקור ההכנסה העיקרי למוסדות דת, לרבות בתי ספר) ב-1843, אלא שפקידים מקרב המתיישבים סירבו להקצות מספיק כסף כדי לתחזק את בתי הספר והמסגדים כראוי ולספק מספיק מורים ומנהיגים דתיים לאוכלוסייה הגדלה. ב-1892 הוצא יותר מפי חמישה לחינוך האירופאים מאשר למוסלמים, שהיו להם פי חמישה ילדים בגיל בית ספר. מכיוון שמעט מורים מוסלמים הוכשרו, בתי הספר המוסלמים היו מאוישים ברובם על ידי מורים צרפתים. אפילו במדרסה (בית ספר) המופעלת על ידי המדינה היו לעיתים קרובות חברי סגל צרפתים. ניסיונות להקים בתי ספר דו-לשוניים, דו-תרבותיים, שנועדו לקרב ילדים מוסלמים ואירופים בכיתה, היו כישלון בולט, נדחה על ידי שתי הקהילות והופסק בהדרגה לאחר 1870. לפי אחת ההערכות, פחות מ-5% מהילדים האלג'יראים למדו בכל סוג של בית ספר ב-1870. עד 1954 רק ילד מוסלמי אחד מכל חמישה וילדה אחת מתוך שש עשרה קיבלו חינוך רשמי. רמת האוריינות בקרב כלל האוכלוסייה המוסלמית נאמדה בכ-2% בלבד באזורים עירוניים ומחצית מנתון זה בעורף הכפרי.
עד 1890 החלו מאמצים לחנך מספר קטן של תלמידים מוסלמים יחד עם תלמידים אירופאים במערכת בתי הספר הצרפתית כחלק מ"שליחות הציוויליזציה" של צרפת באלג'יריה. תוכנית הלימודים הייתה כולה צרפתית ולא אפשרה מקום ללימודי ערבית, שבוטלו בכוונה אפילו בבתי ספר מוסלמים. תוך דור, קם מעמד של מוסלמים משכילים שעברו גאליזציה - évolués (פשוטו כמשמעו, המפותחים). כמעט כל קומץ המוסלמים שקיבלו אזרחות צרפתית היו מבין ה-évolués; למרבה האירוניה, קבוצה מיוחסת זו של מוסלמים, שהושפעה מאוד מהתרבות הצרפתית ומהעמדות הפוליטיות, פיתחה תודעה עצמית אלג'יראית חדשה.
השלטון הצרפתי > הגמוניה של המתיישבים > יחסים בין המתיישבים, הילידים וצרפת

בדיווח לסנאט הצרפתי ב-1894, כתב המושל הכללי ז'יל קמבון כי אלג'יריה "נותרה רק עם אבק של אנשים". הוא התייחס להרס המעמד השליט המסורתי שהותיר את המוסלמים ללא מנהיגים ושלל מצרפת interlocuteurs valables (פשוטו כמשמעו, מעמד מקשר), באמצעותם ניתן להגיע להמוני העם. הוא הצר על כך שתקשורת אמיתית בלתי אפשרית בין שתי הקהילות.
המתיישבים שניהלו את אלג'יריה ניהלו דיאלוג רק עם beni-oui-ouis. מאוחר יותר הם סיכלו מגע בין évolués ומסורתיים מוסלמים מצד אחד ובין évolués ומצד שני חוגים רשמיים בצרפת. הם חששו ולא בטחו ב-évolués הפרנקופונים, שסווגו כמתבוללים, שהתעקשו להתקבל כצרפתים אך בתנאים שלהם, או כאנשי אינטגרציה, להוטים לעבוד כחברים באליטה מוסלמית מובהקת בתנאים שווים עם הצרפתים.
השלטון הצרפתי > מעמד אישי נפרד

התקיימו שתי קהילות: הלאום הצרפתי והאנשים שחיים עם מסורות משלהם. לאחר כיבושה של אלג'יריה שבשליטת העות'מאנים בשנת 1830, במשך יותר ממאה שנה, שמרה צרפת על מה שהיה למעשה שלטון קולוניאלי בשטח, אם כי החוקה הצרפתית משנת 1848 הפכה את אלג'יריה לחלק מצרפת, ואלג'יריה הייתה מובנת כך על ידי הצרפתים, אפילו בשמאל.
אלג'יריה הפכה לאב-טיפוס לדפוס של שלטון קולוניאלי צרפתי.
עם תשעה מיליון אלג'יראים 'מוסלמים' לערך ש"נשלטו" על ידי מיליון מתיישבים, לאלג'יריה היו קווי דמיון עם דרום אפריקה, שתוארה מאוחר יותר כ"מעין אפרטהייד" בזמן שמושג האפרטהייד התגבש ב-1948.
מעמד מיוחד זה נמשך כל הזמן שבו אלג'יריה הייתה צרפתית, מ-1830 עד 1962, עם שינויים שונים במהלך התקופה.
כשהחל השלטון הצרפתי, לצרפת לא היו מערכות מבוססות היטב לממשל קולוניאלי אינטנסיבי, הבסיס המשפטי העיקרי הקיים היה הקודקס השחור משנת 1685, שהיה קשור לסחר בעבדים ובבעלות ולא תאם את ההקשר המשפטי של אלג'יריה.
אכן, צרפת הייתה מחויבת לכבד את החוק המקומי.
השלטון הצרפתי > מעמד אישי נפרד > מעמד לפני 1865

ב-5 ביולי 1830, חוסיין דיי, השליט של אלג'יר, חתם על חוזה הכניעה בפני המועצה, אשר התחייבה לגנרל דה בורמון ולצרפת "לא לפגוע בחופש של אנשים מכל המעמדות ובדתם". המוסלמים עדיין נותרו כפופים לחוק המוסלמי המקובל ויהודים לתורת משה; כולם נותרו קשורים לאימפריה העות'מאנית.
באותה שנה ובאותו חודש, מהפכת יולי סיימה את הרסטורציה הבורבונית והחלה את המונרכיה של יולי בה היה לואי פיליפ הראשון, מלך הצרפתים.
ה "Ordonnance du 22 juillet 1834" המלכותי ארגן את הממשל הכללי והמינהל של השטחים הצרפתיים בצפון אפריקה ונחשב בדרך כלל כסיפוח יעיל של אלג'יריה על ידי צרפת; הסיפוח הפך את כל האנשים לקשורים משפטית לצרפת ושבר את הקשר המשפטי בין האנשים לבין האימפריה העות'מאנית, מכיוון שהחוק הבינלאומי גרם לסיפוח לעורר באופן שיטתי בעיה משפטית. הסיפוח הפך אנשים שחיים באלג'יריה ל"נתינים צרפתים", מבלי לספק להם כל דרך להפוך לאזרחים צרפתים. עם זאת, מכיוון שלא היה מדובר בחוק פוזיטיבי, טקסט זה לא הציג ודאות משפטית בנושא זה. הסיפוח אושר על ידי החוקה הצרפתית משנת 1848.
ככל שהשלטון הצרפתי באלג'יריה התרחב, במיוחד תחת תומא-רובר ביגו (1841–1848), השלטון המפלה הפך יותר ויותר רשמי. בשנת 1844, ביגו כונן באופן רשמי מערכת של נחלות אירופיות לאורך החוף, תחת ממשל אזרחי, עם אזורים ערביים/ברברים בפנים הארץ תחת ממשל צבאי. מאפיין חשוב של השלטון הצרפתי היה קנטון, לפיו אדמות שבטיות שלכאורה לא היו בשימוש נתפסו על ידי המדינה, מה שאפשר למתיישבים הצרפתים להרחיב את אחזקותיהם באדמות, ודחף את הילידים לאדמות פגיעות יותר והפך אותם לפגיעים יותר לבצורת; זה הורחב תחת שלטונו של יורשו של ביגו, ז'אק לואי רנדון.
מקרה בשנת 1861 הטיל ספק במעמדם המשפטי של אנשים באלג'יריה. ב-28 בנובמבר 1861 סירב conseil de l'ordre des avocats du barreau d'Alger (איגוד עורכי הדין של אלג'יר) להכיר באלי אנוס (או איינוס), יהודי מאלג'יר, מכיוון שרק אזרחים צרפתים יכולים להפוך לעורכי דין. ב-24 בפברואר 1862 (ערעור) וב-15 בפברואר 1864 (משפט), שופטים שקלו זאת מחדש, והחליטו שאנשים יכולים להפגין את התכונות של להיות צרפתים (מבלי לקבל גישה לזכויות המלאות של אזרח צרפתי).
השלטון הצרפתי > מעמד אישי נפרד > צרפתי מוסלמי

למרות ניסיונות תקופתיים לרפורמה חלקית, מצבו של קוד ה-L'indigénat נמשך עד הרפובליקה הרביעית הצרפתית, שהחלה רשמית ב-1946.
ב-7 במרץ 1944 סיים צו את הקוד דה ל'אינדיג'נאט והקים מועצת בחירות שנייה עבור 1,210,000 מוסלמים שאינם אזרחים והפך 60,000 מוסלמים לאזרחים צרפתים ועם הצבעה במועצת הבחירות הראשונה. הפקודה של 17 באוגוסט 1945 העניקה לכל אחת משתי המועצות 15 חברי פרלמנט ו-7 סנאטורים. ב-7 במאי 1946, ה-Loi Lamine Guèye העניק אזרחות צרפתית לכל אזרח מעבר לים, כולל אלג'יראים, והעניק להם זכות הצבעה בגיל 21. החוקה הצרפתית של הרפובליקה הרביעית הגדירה את הניתוק בין אזרחות ומעמד אישי (אך אף טקסט משפטי לא מיישם ניתוק זה).
למרות שלאלג'יראים המוסלמים הוענקו זכויות אזרחות, שיטת האפליה נשמרה בדרכים לא רשמיות יותר. פרדריק קופר כותב שהאלג'יראים המוסלמים "עדיין היו מודרים לשוליים בשטח שלהם, בעיקר תפקידי הבוחרים הנפרדים של מעמד אזרחי "צרפתי" ושל מעמד אזרחי "מוסלמי", כדי לשמור את ידיהם על השלטון".
בהקשר הספציפי שלאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1947 הוצג החוק אשר העניק אזרחות במעמד מקומי לילידים שהפכו ל"צרפתים מוסלמים" (Français musulmans), בעוד שצרפתים אחרים היו צרפתים שאינם מוסלמים ונותרו אזרחים עם מעמד אזרחי. הבדלי הזכויות כבר לא משתמעים מהבדל מעמד, אלא מההבדל בין שני הטריטוריות, אלג'יראית וצרפתית.
שיטה זו נדחתה על ידי כמה אירופאים בשל הכנסת מוסלמים למועצת הבחירות האירופית, ונדחתה על ידי כמה לאומנים אלג'יראיים על כך שלא נתנו ריבונות מלאה לאומה האלג'יראית.
"שיטה פנימית של אפרטהייד" זו נתקלה בהתנגדות ניכרת מצד המוסלמים שנפגעו ממנה, והיא נחשבת כאחת הגורמים למרד של 1954.
השלטון הצרפתי > מעמד אישי נפרד > אזרחים אלג'יריים

ב-18 במרץ 1962, הסכמי אוויאן הבטיחו הגנה, אי-אפליה וזכויות קניין לכל אזרחי אלג'יריה ואת זכות ההגדרה העצמית לאלג'יריה. בצרפת אושרו ההסכמים במשאל העם הצרפתי על הסכמי אוויאן ב-1962.
ההסכם התייחס למעמדות שונים:
זכויות אזרח אלג'יראי
זכויות וחירויות של אזרחים אלג'יריים בעלי מעמד אזרחי רגיל
אזרחים צרפתים המתגוררים באלג'יריה
הסכמי אוויאן הציעו לאזרחים צרפתים זכויות אזרח באלג'יריה למשך שלוש שנים, אך דרשו מהם להגיש בקשה לאזרחות אלג'יראית. בהסכם נקבע כי במהלך תקופה זו של שלוש שנים:
הם יקבלו ערבויות המתאימות למאפיינים התרבותיים, הלשוניים והדתיים שלהם. הם ישמרו על מעמדם האישי, שיכובד וייאכף על ידי בתי המשפט באלג'יריה המורכבים משופטים באותו מעמד. הם ישתמשו בשפה הצרפתית בתוך האסיפות וביחסיהם עם הרשויות שנקבעו.
לקהילה הצרפתית האירופית (אוכלוסיית המתיישבים), ה-Pied-noirs והיהודים באלג'יריה הובטחו חופש דת וזכויות קניין וכן אזרחות צרפתית עם אפשרות בחירה בין אזרחות צרפתית לאלג'יראית לאחר שלוש שנים. האלג'יראים הורשו להמשיך ולהסתובב בחופשיות בין ארצם לצרפת לצורך עבודה, למרות שלא יהיו להם זכויות פוליטיות שוות לאזרחים צרפתים.
תנועת הימין OAS התנגדה להסכם זה.
ממשלה ומינהל > התיישבות ראשונית באלג'יריה (1830–1848)

בנובמבר 1830, פקידים קולוניאליים צרפתים ניסו להגביל את ההגעה לנמלי אלג'יריה על ידי דרישת הצגת דרכונים ואישורי שהייה. התקנות שהתקינה ממשלת צרפת במאי 1831 דרשו אישור ממשרד הפנים על מנת להיכנס לאלג'יריה ולשטחים אחרים בשליטה צרפתית.
עד 1839 חיו באלג'יריה 25,000 אירופאים, בעוד שרק פחות ממחציתם היו צרפתים; האחרים הם ספרדים, איטלקים וגרמנים. ומתוכם, רובם נשארו בתוך ערי החוף. אלה שהגיעו עד אותה העת היו בעיקר גברים, והם היו פי חמישה ממספר הנשים. מהמיעוט שהעזו ליישב את האזור הכפרי היו חיילים-מתיישבים שקיבלו זיכיונות קרקע על ידי ממשלת צרפת בעוד נזירים ציסטרציאנים בנו מנזרים וחוות.
זה אפשר לסוחרים בעלי אינטרסים מסחריים גישה נוחה לדרכונים מכיוון שהם לא היו מתיישבים קבועים, ולאנשים עשירים שתכננו להקים מפעלים חקלאיים באלג'יריה ניתנה גם גישה חופשית לנוע. החוזר אסר על מעבר למעוטי יכולת ועובדים חסרי מקצוע. במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19 סייעה ממשלת צרפת למהגרים מסוימים לאלג'יריה, שהיו ברובם פועלים עירוניים מאגן פריז והגבול המזרחי של צרפת ולא העובדים החקלאיים שהפקידים הקולוניאליים רצו שישלחו מצרפת. גברים רווקים קיבלו 68 אחוז מאישורי המעברים החופשיים ורק 14 אחוז מהמהגרים היו נשים בגלל מדיניות שונה לגבי הגירה של משפחות, מאחר שהם העדיפו גברים ללא ליווי שנתפסו כגמישים ושימושיים יותר למשימות עם מאמץ. בתחילה בנובמבר 1840, משפחות היו זכאיות רק אם אין להן ילדים קטנים ושני שלישים מהמשפחה היו מסוגלים לעבוד.
מאוחר יותר, בספטמבר 1841, רק זכרים ללא ליווי יכלו לנסוע לאלג'יריה בחינם ופותחה מערכת מסובכת למשפחות שהפכה את הנסיעות המסובסדות כמעט ללא זמינות. למהגרים אלה הוצעו צורות רבות ושונות של סיוע ממשלתי, כולל מעבר חופשי (הן לנמלי צרפת והן באונייה לאלג'יריה), מנות יין ומזון, זיכיונות קרקע, והובטח להם שכר גבוה. בין השנים 1841 ו-1845, כ-20,000 אנשים קיבלו סיוע מממשלת צרפת להגירה, אם כי לא ידוע בדיוק כמה מהם נסעו לאלג'יריה. צעדים אלו מומנו ונתמכו על ידי ממשלת צרפת (מקומית ולאומית) מכיוון שראו במעבר לאלג'יריה פתרון לאוכלוסיות יתר ולאבטלה; אלה שהגישו בקשה להגירה בסיוע הדגישו את מוסר העבודה שלהם, העסקה לא ראויה בצרפת, הנחה של חובה ממשלתית כלפי בעלי המזל הפחותים. עד 1848, אלג'יריה אוכלסה ב-109,400 אירופאים, רק 42,274 מהם היו צרפתים.
ממשלה ומינהל > קולוניזציה ושליטה צבאית

פקודה מלכותית ב-1845 קראה לשלושה סוגי ניהול באלג'יריה. באזורים שבהם האירופים היו חלק ניכר מהאוכלוסייה, מתיישבים נבחרו לראשי ערים ומועצות של קומונות בשלטון עצמי. בקומונות ה"מעורבות", שבהן היו המוסלמים רוב גדול, הממשלה הייתה בידי נבחרי ציבור ממונים וכמה נבחרי ציבור, כולל נציגי ראשים השבטים ומנהל צרפתי. הקומונות של הילידים, אזורים מרוחקים שלא נשלטו כראוי, נותרו תחת régime du sabre (שלטון החרב).
עד 1848 כמעט כל צפון אלג'יריה הייתה בשליטה צרפתית. כלים חשובים של הממשל הקולוניאלי, מזמן זה ועד חיסולם בשנות ה-70 של המאה ה-19, היו bureaux arabes (לשכות ערביות), המאוישות על ידי ערביסטים שתפקידם היה לאסוף מידע על הילידים ולמלא תפקידים אדמיניסטרטיביים, באופן נומינלי בשיתוף הצבא. bureaux arabes מדי פעם פעלו באהדה לאוכלוסייה המקומית והיוו חיץ בין מוסלמים למתיישבים.
תחת régime du sabre, המתיישבים הורשו לקבל שלטון עצמי מוגבל באזורים שבהם ההתיישבות האירופית הייתה האינטנסיבית ביותר, אך היה חיכוך מתמיד בינם לבין הצבא. המתיישבים האשימו שהלשכות bureaux arabes הפריעו להתקדמות הקולוניזציה. הם נסערו נגד השלטון הצבאי, התלוננו שזכויותיהם החוקיות נשללו תחת הפיקוח השרירותי שהוטל על המושבה והתעקשו על ממשל אזרחי לאלג'יריה המשולב באופן מלא עם צרפת המטרופוליטנית. הצבא הזהיר כי הכנסת ממשל אזרחי תזמין תגמול מוסלמי ותאיים על ביטחון אלג'יריה. ממשלת צרפת נרתעה במדיניותה, והניבה ויתורים קטנים לדרישות המתיישבים מחד גיסא תוך שמירה על שלטון החרב לשליטה ברוב המוסלמי מאידך גיסא.
ממשלה ומינהל > תחת הרפובליקה השנייה והאימפריה הצרפתית השנייה (1848–1870)

זמן קצר לאחר הפלת המלוכה החוקתית של לואי פיליפ במהפכה של 1848, הממשלה החדשה של הרפובליקה השנייה סיימה את מעמדה של אלג'יריה כמושבה והכריזה בחוקת 1848 שהאדמות הכבושות חלק בלתי נפרד מצרפת. שלושה שטחים אזרחיים - אלג'ר, אוראן וקונסטנטין - אורגנו כמחוזות צרפת (יחידות מנהליות מקומיות) תחת ממשלה אזרחית. זה הפך אותם לחלק מצרפת ממש, בניגוד למושבה. לראשונה, אזרחים צרפתים בשטחים האזרחיים בחרו במועצות וראשי ערים משלהם; מוסלמים היו צריכים להתמנות, לא יכלו להחזיק ביותר משליש מהמושבים במועצה, ולא יכלו לכהן כראשי ערים או עוזרי ראש עיר. ניהול השטחים מחוץ לאזורים שיושבו על ידי מתיישבים נותר תחת הצבא הצרפתי. הממשל המוסלמי המקומי הורשה להמשיך תחת פיקוחם של מפקדי הצבא הצרפתי, המופקדים על שמירת הסדר באזורים שהושקטו לאחרונה, וה-bureaux arabes. תאורטית, אזורים אלה היו סגורים לקולוניזציה אירופית.
ממשלה ומינהל > תחת הרפובליקה השלישית (1870–1940)

כשהפרוסים לכדו את נפוליאון השלישי בקרב סדאן (1870), מה שהביא לפירוק הקיסרות השנייה, הפגנות באלג'יר על ידי המתיישבים הובילו לעזיבת המושל הכללי החדש שזה עתה הגיע ולהחלפת הממשל הצבאי בוועדות מתיישבים. בינתיים, בצרפת הנחתה ממשלת הרפובליקה השלישית את אחד משריה, אדולף כרמיה, "להרוס את המשטר הצבאי... [ו] להטמיע לחלוטין את אלג'יריה בצרפת". באוקטובר 1870, כרמיה, שדאגתו לענייני אלג'יריה מתקופת הרפובליקה השנייה, הוציאה שורה של צווים הקובעים ייצוג של המחוזות האלג'יראים באספה הלאומית של צרפת ואישרו את שליטת המתיישבים במינהל המקומי. מושל כללי אזרחי קיבל אחריות למשרד הפנים. צווי כרמיה העניקו אזרחות צרפתית מלאה גם ליהודי אלג'יריה, שמנו אז כ-40,000. מעשה זה הבדיל אותם ממוסלמים, שבעיניהם הם זוהו לאחר מכן עם המתיישבים. עם זאת, היה צורך לאכוף את האמצעים על רקע התנגדויות המתיישבים, שהבחינו מעט בין מוסלמים ליהודים (אזרחות אוטומטית הורחבה לאחר מכן בשנת 1889 לילדים של אירופאים שאינם צרפתים שנולדו באלג'יריה, אלא אם כן דחו זאת במפורש).
אובדן אלזס-לורן לפרוסיה בשנת 1871 לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה, הוביל ללחץ על ממשלת צרפת להעמיד קרקעות חדשות לרשות אלג'יריה עבור כ-5,000 פליטי אלזס ולורן שיושבו בה מחדש. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 הוכפלו הן כמות הקרקעות בבעלות אירופים והן מספר המתיישבים, ועשרות אלפי מוסלמים לא מיומנים, שנעקרו מאדמתם, נדדו לתוך הערים או לאזורי חקלאות נקודתיים בחיפוש אחר עבודה.
ממשלה ומינהל > תחת הרפובליקה השלישית (1870–1940) > מרד קביליה

מרד הילידים החמור ביותר מאז תקופת עבד אל-קאדר פרץ ב-1871 בקביליה והתפשט ברוב חלקי אלג'יריה. המרד נגרם על ידי הרחבת סמכות המתיישבים על ידי כרמיה לאזורים השבטיים שהיו בשליטה עצמית בעבר וביטול התחייבויות שבוצעו על ידי הממשל הצבאי, אך הבסיס שלו היה בתלונות ארוכות יותר. מאז מלחמת קרים (1854–1856), הביקוש לתבואה העלה את מחיר החיטה האלג'יראית לרמות אירופה. ממגורות אחסון התרוקנו כשההשפעה של השוק העולמי הורגשה באלג'יריה, וחקלאים מוסלמים מכרו את עתודות התבואה שלהם - כולל גרגירי זרעים - לספקולנטים. אבל הממגורות בבעלות הקהילה היו ההתאמה הבסיסית של כלכלת קיום לאקלים בלתי צפוי, ועודף של שנה טובה אוחסן כנגד מחסור של שנה רעה. כאשר בצורת רצינית פגעה באלג'יריה ויבולי התבואה נכשלו ב-1866 ובמשך מספר שנים לאחר מכן, אזורים מוסלמים עמדו בפני רעב, ועם הרעב הגיעה מגפה. על פי הערכות, 20% מהאוכלוסייה המוסלמית של קונסטנטין מתו במשך שלוש שנים. בשנת 1871 שללו השלטונות האזרחיים ערבויות שנתנו לראשי השבטים על ידי הממשלה הצבאית הקודמת להלוואות לחידוש מלאי הזרעים שלהם. מעשה זה הרחיק אפילו מנהיגים מוסלמים פרו-צרפתים, תוך שהוא מערער את יכולתם לשלוט בבני עמם. על רקע זה התקוממו הקבילים במרד, לאחר מרד בינואר 1871 של אסקדרון סיפאהים מוסלמים בצבא הצרפתי שקיבלו הוראה לצאת לצרפת. נסיגה של חלק גדול מהצבא המוצב באלג'יריה כדי לשרת במלחמת צרפת–פרוסיה החלישה את שליטתה של צרפת בשטח, בעוד שדיווחים על תבוסות ערערו את היוקרה הצרפתית בקרב האוכלוסייה הילידית.
לאחר המרד של 1871, הרשויות הצרפתיות הטילו אמצעים חמורים להעניש ולשלוט בכל האוכלוסייה המוסלמית. צרפת החרימה יותר מ-5,000 ק"מ של אדמת השבטים והציבה את קביליה תחת régime d'exception (שלטון יוצא דופן), אשר שלל הליך הוגן המובטח לאזרחים צרפתים. חוק מיוחד הגדיר עבירות כגון חוצפה והתכנסות בלתי מורשית שאינם ניתנים לעונש על פי החוק הצרפתי, וסמכות השיפוט הרגילה של הקאדים הוגבלה בחדות. המושל הכללי הוסמך לכלוא חשודים עד חמש שנים ללא משפט. הטענה הועלתה בהגנה על אמצעים חריגים אלה כי חוק העונשין הצרפתי כפי שהוחל על צרפתים היה מתירני מכדי לשלוט במוסלמים. חלקם גורשו לקלדוניה החדשה.
ממשלה ומינהל > תחת הרפובליקה השלישית (1870–1940) > כיבוש השטחים הדרום-מערביים

בשנות ה-90 של המאה ה-19, הממשל והצבא הצרפתי קראו לסיפוח אזורי טואט, גוררה וטידיקלט, מתחם שבמהלך התקופה שקדמה ל-1890, היה חלק ממה שהיה ידוע בשם בלד א-סיבה (אדמת ההתנגדות), אזורים שהיו מרוקאיים באופן נומינלי אך לא היו כפופים לסמכות השלטון המרכזי.
כוח מזוין התנגד לדיוויזיות אוראן ואלג'יר של הקורפוס הצרפתי ה-19. הסכסוך הסתיים בסיפוח של כל האזור על ידי צרפת בשנת 1901.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, עמק סאורה ואזור טינדוף סופחו בתורם לאלג'יריה הצרפתית על חשבון מרוקו, אז תחת חסות צרפתית מאז 1912. ב-1938 ניתנה לממשלת צרפת שליטה נוספת בענייני הצבא באלג'יריה הצרפתית בעקבות צו מהנשיא שנתן לשר הפנים אלברט סראו את השליטה באלג'יריה.
ממשלה ומינהל > תחת הרפובליקה השלישית (1870–1940) > כיבוש הסהרה

המשלחת הצבאית הצרפתית בראשות לוטננט-קולונל פול פלטרס, הושמדה בהתקפת טוארג ב-1881.
הצרפתים ניצלו איבה ארוכת שנים בין ערביי טוארג וצ'אמבה. יחידות הגמלים החדשות שהוקמו לאחרונה גויסו במקור בעיקר משבט הנוודים צ'אמבה. חיל הגמלים של Méhariste סיפק אמצעי יעיל לשיטור המדבר.
בשנת 1902, יחידה בפיקודו של לוטננט גאסטון-ארנסט קונטנס חדרה ההרי אהגר והביסו את Ahaggar Tuareg בקרב על טיט.
ממשלה ומינהל > במהלך מלחמת העולם השנייה (1940–1945)

כוחות קולוניאליים של אלג'יריה הצרפתית נשלחו להילחם בצרפת המטרופוליטנית במהלך הקרב על צרפת ב-1940. לאחר נפילת צרפת, קרסה הרפובליקה הצרפתית השלישית והוחלפה במדינה הצרפתית של פיליפ פטן, הידועה יותר בשם צרפת של וישי.
ב-3 ביולי 1940, הצי המלכותי הבריטי תקף את הצי של הצי הצרפתי במרס אל כביר, והרג יותר מ-1,200 איש.
ממשלה ומינהל > תחת הרפובליקה הרביעית (1946–1958)

אלג'יראים רבים לחמו כחיילים צרפתים במהלך מלחמת העולם השנייה. לפיכך הרגישו המוסלמים האלג'יראים שזה אפילו יותר לא צודק בכך שהקולות שלהם אינם שווים לאלה של שאר האלג'יראים, במיוחד לאחר 1947 כאשר הוקמה האספה האלג'יראית. אספה זו הורכבה מ-120 חברים. מוסלמים אלג'יראים, שייצגו כ-6.85 מיליון בני אדם, יכלו למנות 50% מחברי האספה, בעוד ש-1,150,000 אלג'יראים לא מוסלמים יכלו למנות את המחצית השנייה. יתרה מכך, טבח אירע בשטיף ב-8 במאי 1945, שבו נרצחו אלג'יראים שהפגינו על תביעתם הלאומית לצבא הצרפתי. לאחר עימותים עם המשטרה, אלג'יראים הרגו כ-100 צרפתים. הצבא הצרפתי הגיב בחומרה, והביא למותם של כ-6,000 אלג'יראים. זה גרם להקצנה של הלאומנים האלג'יראים ויכול להיחשב כתחילתה של מלחמת אלג'יריה.
ב-1956 שהו באלג'יריה כ-512,000 חיילים צרפתים. שום פתרון לא ניתן היה להעלות על הדעת בטווח הקצר. רוב מוחץ של הפוליטיקאים הצרפתים התנגדו לרעיון העצמאות, בעוד העצמאות הלכה ותפסה מקום בתודעתם של האלג'יראים המוסלמים. צרפת הייתה במבוי סתום והרפובליקה הרביעית קרסה על רקע מחלוקת בעניין הזה.
ממשלה ומינהל > תחת הרפובליקה החמישית (1958–1962)

בשנת 1958, חזרתו של שארל דה גול לשלטון בתגובה להפיכה צבאית באלג'יר במאי הייתה אמורה לשמור על הסטטוס קוו של אלג'יריה כמחוזות צרפת כפי שנרמז מנאומיו שנשא באוראן ובמוסטגן ב-6 ביוני 1958, שבהם הוא קרא "Vive l'Algérie française!" ("תחי אלג'יריה הצרפתית!"). החוקה הרפובליקנית של דה גול אושרה באמצעות משאל העם בספטמבר 1958 והרפובליקה החמישית הוקמה בחודש הבא עם דה גול כנשיא.
דה גול הסכים לעצמאות ב-1962 לאחר משאל עם על הגדרה עצמית של אלג'יריה בינואר 1961 ולמרות הפיכה צבאית שנכשלה לאחר מכן באלג'יר בהנהגת ארבעה גנרלים צרפתים באפריל 1961.
יחסים פוסט-קולוניאליים

היחסים בין אלג'יריה הפוסט-קולוניאלית וצרפת נותרו הדוקים לאורך השנים, אם כי לפעמים קשים. ב-1962, הסכם השלום של אוויאן סיפק קרקע בסהרה עבור הצבא הצרפתי, שבה הוא השתמש תחת שלטונו של דה גול כדי לערוך את הניסויים הגרעיניים הראשונים שלו (Gerboise bleue). מתיישבים אירופאים רבים המתגוררים באלג'יריה ויהודי אלג'יריה, שבניגוד למוסלמים האלג'יראים קיבלו אזרחות צרפתית על ידי צו כרמיה בסוף המאה ה-19, גורשו לצרפת ושם הקימו קהילה חדשה. מצד שני, סוגיית המוסלמים שלחמו בצד הצרפתי במהלך המלחמה, עדיין נותרה ללא פתרון. מספר גדול של מוסלמים שתמכו בצרפת נהרגו ב-1962, במהלך המלחמה המיידית של אלג'יריה, בעוד אלו שנמלטו עם משפחותיהם לצרפת נטו להישאר קהילת פליטים בלתי מתבוללת. ממשלת אלג'יריה הנוכחית ממשיכה לסרב לאפשר להם ולצאצאיהם לשוב לאלג'יריה.
ב-23 בפברואר 2005, החוק הצרפתי על הקולוניאליזם היה חוק שהתקבל על ידי האיחוד למען תנועה עממית (UMP), שכפה על מורים בתיכון ללמד את "הערכים החיוביים" של הקולוניאליזם לתלמידיהם, בפרט לגבי הקולוניאליזם בצפון אפריקה (סעיף 4). החוק גרם סערה ציבורית והתנגדות מצד השמאל כולו, ולבסוף בוטל על ידי הנשיא ז'אק שיראק (UMP) בתחילת 2006, לאחר האשמות בשכתוב ההיסטוריה על ידי מורים והיסטוריונים שונים.
היו חששות שהחוק הצרפתי על הקולוניאליזם ימנע את התמודדות עם הצד האפל של השלטון הצרפתי באלג'יריה, משום שסעיף 4 לחוק קבע בין היתר כי "תוכניות בית הספר יכירו במיוחד בתפקיד החיובי של הנוכחות הצרפתית בחו"ל, במיוחד בצפון אפריקה." בנז'מין סטורה, מומחה מוביל להיסטוריה של הקולוניאליזם האלג'יראי הצרפתי ו"פייד-נואר" בעצמו, אמר "צרפת מעולם לא קיבלה על עצמה את ההיסטוריה הקולוניאלית שלה. זה הבדל גדול בין צרפת לבין המדינות האנגלו-סקסיות, שבהן מחקרים פוסט-קולוניאליים נמצאים כעת בכל האוניברסיטאות. אנחנו נמצאים בפיגור פנומנלי. לדעתו, למרות שהעובדות ההיסטוריות היו ידועות לאקדמאים, הן לא היו מוכרות היטב על ידי הציבור הצרפתי, והדבר הוביל לחוסר יושר בצרפת על רקע היחס הקולוניאלי הצרפתי לעם האלג'יראי.
בשנת 2017, הנשיא עמנואל מקרון תיאר את הקולוניזציה של צרפת באלג'יריה כ"פשע נגד האנושות". הוא גם אמר: "זה באמת ברברי וזה חלק מהעבר שאנחנו צריכים להתעמת איתו על ידי התנצלות בפני מי שנגדם ביצענו את המעשים האלה". סקרים בעקבות דבריו שיקפו ירידה בתמיכתו.
ביולי 2020, שרידיהם של 24 לוחמי התנגדות ומנהיגים אלג'יריים, שנערפו על ידי הכוחות הקולוניאליים הצרפתיים במאה ה-19 וגולגולותיהם נלקחו לפריז כגביעי מלחמה והוחזקו במוזיאון ל'הום בפריז, הוחזרו לאלג'יריה ונקברו בכיכר הקדושים בבית העלמין אל-עליה.
בינואר 2021, מקרון הצהיר כי "לא תהיה חרטה ולא התנצלות" על הקולוניזציה הצרפתית של אלג'יריה, התעללויות קולוניאליות או מעורבות צרפתית במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה. במקום זאת יוקדשו מאמצים לפיוס.
Algérie française

Algérie française הייתה סיסמה ששימשה בערך בשנת 1960 על ידי אותם צרפתים שרצו להשאיר את אלג'יריה נשלטת על ידי צרפת. מילולית "אלג'יריה הצרפתית", זה אומר ששלושת המחוזות של אלג'יריה נחשבו לחלקים אינטגרליים של צרפת. בחלקים אינטגרליים, הכוונה היא שיש להם סגנים (נציגים) שלהם באספה הלאומית הצרפתית, וכן הלאה. יתרה מכך, תושבי אלג'יריה שהיו רשאים להצביע עבור הצירים יהיו אלה שמקבלים באופן אוניברסלי את החוק הצרפתי, ולא השריעה (שהייתה בשימוש במקרים אישיים בקרב מוסלמים אלג'יראים על פי חוקים המתוארכים לנפוליאון השלישי), ואנשים כאלה. היו בעיקר ממוצא צרפתי או ממוצא יהודי. רבים שהשתמשו בסלוגן הזה היו חוזרים.
בפריז, במהלך הפקקים הרב-שנתיים, הדבקות בסיסמה צוינה באמצעות צלצול של מכונית בצורת ארבע נקודות טלגרפיות ואחריהן מקף, בתור " al-gé-rie-fran-çaise." מקהלות שלמות של צלילי צופרים כאלה נשמעו. זה נועד להזכיר את הסיסמה של מלחמת העולם השנייה, "V for Victory", שהייתה שלוש נקודות ואחריהן מקף. הכוונה הייתה שמתנגדי Algérie française נחשבו לבוגדים כמו משתפי הפעולה עם גרמניה במהלך כיבוש צרפת.
ליאונרד הרזנברג

| --- | --- |

 לידה:  5 בנובמבר 1931 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  27 באוקטובר 2013 (בגיל 81) סטנפורד, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  אימונולוגיה, גנטיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית, צרפת
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של קליפורניה 
 מוסדות:  אוניברסיטת סטנפורד 
 תלמידי דוקטורט:  Diana W. Bianchi 
 פרסים והוקרה:  פרסים
 בן או בת זוג:  Leonore Herzenberg 
 תרומות עיקריות
 מיון סוגים של תאי גזע בוגרים לפי המאפיינים הספציפיים שלהם.
 
ליאונרד ארתור "לן" הרזנברג (באנגלית: Leonard Arthur "Len" Herzenberg; ‏ 5 בנובמבר 1931 - 27 באוקטובר 2013) היה אימונולוג יהודי-אמריקאי, גנטיקאי ופרופסור באוניברסיטת סטנפורד. תרומתו של הרזנברג לביולוגיה של התא היא שהצליח למיין סוגים של "תאי קיימא" לפי המאפיינים הספציפיים שלהם.
קורות חיים

ליאונרד הרזנברג נולד בניו יורק, ארצות הברית. בשנת 1952 הרזנברג קיבל את התואר הראשון שלו בביולוגיה וכימיה בברוקלין קולג'. בשנת 1955 הוא קיבל את תואר הדוקטור שלו בביוכימיה (עם התמחות באימנולוגיה) מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה. לאחר לימודיו של הרזנברג הוא עבד כדוקטור בחברה האמריקנית לסרטן כשעבד במכון פסטר שבצרפת. הרזנברג חזר לארצות הברית בשנת 1957 ועבד במכונים הלאומיים לבריאות כפקיד בכיר במחלקת שירותי הבריאות לציבור במכון. הוא החל לעבוד באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1959. בסופו של דבר הוא קיבל את התואר פרופסור לגנטיקה.
בשנת 1970 פיתח הרזנברג את מיון הסוגים של תאי גזע בוגרים לפי המאפיינים הספציפיים שלהם (מיון פלואורסצנטי-פעיל של התא - FACS) וחולל מהפכה בתחום האימונולוגיה ובביולוגיה של הסרטן והיווה הבסיס לטיהור תאי גזע בוגרים.
קורות חיים > חיים אישיים

הרזנברג ואשתו, לאונור "לי", מפעילים את המעבדה של הרזנברג באוניברסיטת סטנפורד. בתם של השניים, ג'נט "יאנה" הרצן, היא זמרת, משוררת והמייסדת של חברת התקליטים האמריקאית Motéma Music.