stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קנדה הוט 100
הישגים > בכורות שהגיעו למקום הראשון

אמינם, ד"ר דרה ו-50 סנט – "Crack a Bottle" (21 בפברואר, 2009)
טיילור סוויפט – "Today Was a Fairytale" (20 בפברואר, 2010)
אמנים צעירים למען האיטי – "Wavin' Flag" (27 במרץ, 2010)
אמינם – "Not Afraid" (22 במאי, 2010)
קייטי פרי בשיתוף סנופ דוג – "California Gurls" (29 במאי, 2010)
בריטני ספירס – "Hold It Against Me" (29 בינואר, 2011)
ליידי גאגא – "Born This Way" (26 בפברואר, 2011)
קייטי פרי – "Part of Me" (3 במרץ, 2012)
ג'סטין ביבר – "Boyfriend" (14 באפריל, 2012)
טיילור סוויפט – "We Are Never Ever Getting Back Together" (1 באפריל, 2012)
קייטי פרי – "Roar" (31 באוגוסט, 2013)
אמינם ביחד עם ריהאנה – "The Monster" (16 בנובמבר, 2013)
טיילור סוויפט – "Shake It Off" (6 בספטמבר, 2014)
ג'סטין ביבר – "What Do You Mean?" (19 בספטמבר, 2015)
אדל – "Hello" (14 בנובמבר, 2015)
זאין – "Pillowtalk" (20 בפברואר, 2016)
מייג'ור לייזר בשיתוף עם ג'סטין ביבר ומו – "Cold Water" (13 באוגוסט, 2016)
אד שירן – "Shape of You" (28 בינואר, 2017)
די ג'יי חאלד בשיתוף עם ג'סטין ביבר, קוואבו, צ'אנס הראפר וליל ויין – "I'm the One" (20 במאי, 2017)
טיילור סוויפט – "Look What You Made Me Do" (16 בספטמבר, 2017)
פוסט מלון ו-21 סבאג' – "Rockstar" (7 באוקטובר, 2017)
דרייק – "God's Plan" (3 בפברואר, 2018)
דה ויקנד – "Call Out My Name" (14 באפריל, 2018)
דרייק – "Nice for What" (21 באפריל, 2018)
דונלד גלובר – "This Is America" (19 במאי, 2018)
מארון 5 – "Girls Like You" (16 ביוני, 2018)
דרייק – "Nonstop" (14 ביולי, 2018)
קניה וסט וליל פאמפ – " I Love It" (22 בספטמבר, 2018)
אמינם – "Killshot" (29 בספטמבר, 2018)
קודאק בלאק וטראוויס סקוט – "Zeze" (27 באוקטובר, 2018)
אריאנה גרנדה – "Thank U, Next" (17 בנובמבר, 2018)
אריאנה גרנדה – "7 Rings" (2 בפברואר 2019)
האחים ג'ונאס – "Sucker" (16 במרץ 2019)
בילי אייליש – "Bad Guy" (13 באפריל 2019)
טרוויס סקוט – "Highest in the Room" (19 באוקטובר 2019)
הסקוטס, טרוויס סקוט וקיד קאדי – "The Scotts" (9 במאי 2020)
אריאנה גרנדה וג'סטין ביבר – "Stuck with U" (23 במאי 2020)
ליידי גאגא ואריאנה גרנדה – "Rain on Me" (6 ביוני 2020)
DJ KHALED ודרייק – "Popstar" (1 באוגוסט 2020)
קארדי בי. ומייגן די סטאליון – "WAP" (22 באוגוסט 2020)
דרייק וליל דורק – "Laugh Now Cry Later" (29 באוגוסט 2020)
ג'סטין ביבר וצ'אנס הראפר – "Holy" (3 באוקטובר 2020)
ג'סטין ביבר ובני בלנקו – "Lonely" (31 באוקטובר 2020)
אריאנה גרנדה – "positions" (7 בנובמבר 2020)
שון מנדס וג'סטין ביבר – "Monster" (5 בדצמבר 2020)
טיילור סוויפט – "Willow" (26 בדצמבר 2020)
אוליביה רודריגו – "Drivers License" (23 בינואר 2021)
ליל טיג'יי ו6lack ‏– "Calling My Phone" (27 בפברואר 2021)
דרייק – "What's Next" (20 במרץ 2021)
ג'סטין ביבר, דניאל סיזר וגיביון - "Peaches" (3 באפריל 2021)
פולו ג'י - "Rapstar" (24 באפריל 2021)
אוליביה רודריגו - "Good 4 U" (29 במאי 2021)
אד שירן - "Bad Habits" (10 ביולי 2021)
דה קיד לארוי וג'סטין ביבר - "Stay" (24 ביולי 2021)
אדל - "Easy on Me" (24 ביולי 2021)
האמנים בעלי המספר הרב ביותר של שירים בצמרת המצעד

במהלך השנים, הגיעו אמנים רבים למקום הראשון במצעד. להלן רשימה של האמנים, אשר נכון ל-2021, בעלי המספר הגדול ביותר של שירים אשר הגיעו למקום הראשון במצעד:
13 שירים - ג'סטין ביבר
11 שירים - ריהאנה
10 שירים – קייטי פרי
9 שירים - דרייק
7 שירים - טיילור סוויפט
6 שירים – ליידי גאגא
5 שירים - בריטני ספירס
4 שירים – פלו ריידה
4 שירים – ברונו מארס
4 שירים – אמינם
4 שירים – פיטבול
3 שירים – הבלאק אייד פיז
ראו גם

בילבורד הוט 100
קורבן (יהדות)

קורבנו של הבל, ציור משנת 1878 מאת רודולפו אמואדו(אנ').
אהרן במשכן, תחריט משנת 1670, מאת ג'ראר ז'ולה (Gerard Jollain).
ביהדות, קָרְבָּנוֹת הם בעלי חיים או מינים מסוימים מן הצומח אשר היו מועלים על גבי המזבח בבית המקדש בירושלים, לאחר ביצוע כל הפרוצדורות הספציפיות לאותו קרבן, בזמנים ובמועדים שונים, ושם היו מוקטרים על ידי הכהנים על אש המזבח, או נאכלים על ידם, בהתאם לסוג הקורבן, והנתח שבו. לעיתים התלוו לבשר הקרבן מנה של דגנים ויין. הבאת הקורבנות הייתה ביטוי מרכזי להיותו של האדם עובד אלוהים, ולכן היא נקראת בלשון המקרא וחז"ל באופן סתמי "עבודה". לפי המסורת, המילה "קורבן" היא מלשון "קירבה", ויש לה משמעות של קרבה רוחנית, שכן באמצעות הקורבן האדם "מתקרב" לאל. יש הרואים את מקור המילה בפעולה של קירוב הבשר לפני האל, בתקווה שהוא יקבלו: את הקרבן מקרבים כשם שאת המנחה מניחים, ואין הבטחה שהאל אמנם יקבל את הקרבן.
האל אינו אוכל ושותה את הקורבנות. במקרא מוזכר פעם אחת שהוא מריח אותם, ובדיני הקרבנות חוזר פעמים רבות הביטוי "ריח ניחוח לה'", אך פרשנים קבעו כי אין בכך תיאור של הנאה פיזית מריחם של הקרבנות אלא של נחת-רוחו של האל מכך שרצונו התקיים. הבאתם היא הבעת רצון של האדם והעם בקשר עם בורא העולם, ורצונו של האל בקורבן משמעו הבעת רצון הבורא להתקשר עם ברואיו בכלל ועם ישראל בפרט. קבלת הקורבן מותנית ושלובה בהתנהגות מוסרית. כלומר, אין הקורבן שילום שוחד לפני האל, אלא עדות על כוונת הנברא ללכת בדרכי הבורא. תפיסה זו מודגשת רבות בדברי הנביאים, ושורשיה מופיעים כבר בתורה.
הקרבת הקורבנות החלה, על פי המקרא, משחר האנושות. בראשיתה הייתה ההקרבה על בסיס יוזמה אישית, ללא הגדרה מדויקת של מקום וזמן ההקרבה ויתר הלכותיה. לאחר הקמת המשכן התמסדה הקרבת הקורבנות בישראל, ונקבעו לה בתורה כללים ופרטים מרובים. מצוות הקורבנות תופסות חלק נכבד מן ההלכה היהודית. רוב פירוט דיני הקורבנות לסוגיהם נמצא בתורה בספר ויקרא, ובמידה פחותה גם בספרים שמות במדבר ודברים. בנביאים מופיעים דיני כהונה וקורבנות גם בספר יחזקאל. במשנה ולאחריה בתלמוד הבבלי הוקדש לדיני הקורבנות אחד מששת סדרי המשנה, הוא סדר קדשים. על פי מניינו של הרמב"ם, 142 מצוות מבין תרי"ג המצוות שבתורה עוסקות בנושא הקורבנות.
קורבנות במקרא לפני הקמת המשכן

קורבנות מופיעים בסיפורי המקרא החל משחר האנושות. קין והבל, בניו של אדם הראשון, הביאו קורבן מן הצומח ומן החי. ה' "שעה" ונענה לקורבנו של הבל, ולא לזה של קין. לא מוסבר במקרא הטעם לכך, ואף לא כיצד נודע להם שקורבנו של הבל התקבל. מן המסופר על שיחתו של ה' עם קין לאחר מכן משתמע שהתנהגותו הייתה פגומה, והטבת מעשיו היא תנאי לקבלת קורבנו. קין לא השלים עם כך, ובכעסו רצח את הבל.
נח הקריב עולה כהודאה על הצלתו ממי המבול: "וַיִּבֶן נֹחַ מִזְבֵּחַ, לַה'; וַיִּקַּח מִכֹּל הַבְּהֵמָה הַטְּהֹרָה, וּמִכֹּל הָעוֹף הַטָּהוֹר, וַיַּעַל עֹלֹת, בַּמִּזְבֵּחַ".
שלושת האבות בנו מזבחות לה'. משיחתם של אברהם ויצחק בעקידת יצחק מתברר שהכירו את קורבן העולה, ואצל יעקב אף הוזכרה במפורש הקרבת קורבנות.
ביום יציאת מצרים הקריבו בני ישראל את קורבן הפסח. עם הגיעם להר סיני הקריבו בני ישראל קורבנות במהלך כריתת הברית במעמד הר סיני. קורבנות אלו צוינו מלכתחילה, לפחות בפני פרעה, כאחת המטרות של יציאת מצרים.
לפני חטא העגל נעשתה עבודת הקורבנות על ידי הבכור בכל משפחה.
כשנה לאחר יציאת מצרים נבנה המשכן, ומאז התמסדה הקרבת הקורבנות בישראל, וביצועה בפועל הוטל על הכהנים.
סוגי הקורבנות

הקורבנות מתחלקים לסוגים שונים, על פי שמם ומטרת הבאתם, על פי בעל הקורבן, ועל פי דרגת קדושתו של הקורבן.
הקורבנות הבאים מן החי נקראים "זבחים", והקורבנות מן הצומח נקראים "מנחות". לקורבנות מן החי קבעה התורה את בעלי החיים הביתיים: בקר וצאן, וכן עופות מצויים בארץ: תורים ויונים. הקורבנות מן הצומח באים בעיקר מן החיטה, ולעיתים גם מן השעורה.
כל סממן בקורבן טעון במשמעות סמלית. כך לדוגמה במנחת הקנאות של הסוטה אין שמן או לבונה, וכן גם במנחת החוטא, כדי שהקורבן יהיה בזוי ופחות. כהן גדול שחטא מביא פר לקורבנו, בעוד שאדם פשוט מביא רק כבשה או שעירה.
בקורבנות הבהמה, עיקרה של ההקרבה הוא מתן דם הבהמה על המזבח. לאחר מכן מעלים על אש המזבח חלקים מן הקורבן, ושאר הקורבן נאכל על ידי הכהנים או על ידי בעל הקורבן. בקורבנות מסוימים כל בשר הקורבן מועלה על אש המזבח.
סוגי הקורבנות > קורבן יחיד וקורבן ציבור

חלוקה זו היא על פי בעל הקורבן, שהקורבן נרכש מכספו. בלשון התורה בעל הקורבן נקרא "מקריב", אף על פי שבפועל הכהנים הם שמבצעים את ההקרבה.
קורבן יחיד – קורבן המובא על ידי אדם פרטי, או בשותפות של קבוצת יחידים. מטרת הבאת הקורבן על ידי היחיד היא לכפרת חטא, נדבה והבעת תודה, או כחובה שקבעה התורה על כל אדם במועדים. קורבן פסח, למשל, נחשב כקורבן יחיד, אף על פי שהוא מוקרב באופן המוני, מפני שכל קורבן מקורבנות הפסח נרכש על ידי קבוצה נפרדת של אנשים ("חבורה", ממשפחה אחת או יותר).
קורבן ציבור – קורבן המובא על ידי הציבור כולו, כלומר, שהוא נרכש מכסף שנאסף מכלל הציבור. מדי שנה בשנה נתנו עם ישראל מחצית השקל לבית המקדש, ובכסף זה נקנו קורבנות הציבור. לרוב קורבנות הציבור יש זמן קבוע: קורבן התמיד המובא פעמיים ביום, ומוספי המועדים (שבת, ראש חודש, ראש השנה, יום הכיפורים, ושלוש הרגלים). לעיתים מביא הציבור גם קורבן לכפרה על חטא שנעשה על ידי הכלל ("פר העלם דבר של ציבור"), או לנדבה ציבורית, הנקראת קיץ המזבח.
הקרבת קורבן ציבור נעשית בדומה לקורבן יחיד, פרט לכך שבקורבן ציבור אין סמיכה על ראש הקורבן, בדרך כלל.
כדי לבטא את הציבוריות של הקורבן, הייתה בבית המקדש נוכחות קבועה של נציגי ציבור שאינם כהנים, ונציגות זו נקראת "מעמדות". "אנשי מעמד" היו מסייעים לכוהנים בעבודתם, ובזמנם הפנוי נקבעו להם תפילות מיוחדות וקריאה בתורה, כנראה בבית הכנסת שבמקדש.
סוגי הקורבנות > קורבן חובה וקורבן נדבה

חלוקה זו היא על פי המניע להבאת הקורבן:
קורבן חובה הוא קורבן שהתורה חייבה את האדם הפרטי או את הציבור להביאו. לגבי האדם הפרטי, מדובר בעיקר על קורבנות מסוימים בשלוש הרגלים, או עקב אירוע חריג בחיי היום יום (חטא חמור המחייב כפרה, או היטהרות מטומאה חריגה). לגבי הציבור, מדובר בעיקר על קורבן התמיד ומוספי המועדים, ולעיתים גם לכפרה על חטא חמור שנעשה על ידי רוב הציבור ("פר העלם דבר של ציבור").
קורבן נדבה הוא קורבן שהאדם מביא מיוזמתו, כגון להבעת תודה לה' על חסדיו עמו. קורבן נדבה יכול להיות קורבן עולה, קורבן שלמים, קורבן מנחה, וכן כל דבר שעולה למזבח כמו נסכים ולבונה. קורבן נדבה יכול לבוא בנדר או בנדבה. נדר הוא כאשר האדם אומר: "הרי עלי קורבן" ובכך הוא מחייב את עצמו להביא קורבן. אם אדם זה מקדיש אחר כך בהמה לקורבנו, הרי שגם אם הבהמה תמות או תאבד - לא פקע ממנו חיובו להביא בהמה לקורבן, כיוון שחובו להקריב אינו תלוי דווקא בבהמה שהקדיש. נדבה היא כאשר האדם אומר: "הרי בהמה זו לקורבן". באמירתו הוא מקדיש את הבהמה המסוימת הזו לקורבן, ואם היא מתה או אבדה - הוא פטור מלהביא בהמה אחרת לקורבן, כיוון שהתחייבותו הייתה על בהמה זו בלבד.
יש גם קורבנות ציבור הבאים בנדבה, כאשר מסיבות שונות יש כסף שיועד לקניית קורבנות ואין מה לעשות בו. במקרה זה אוצר המקדש רוכש קורבנות עולה כנדבה ציבורית, והם נקראים "קיץ המזבח".
סוגי הקורבנות > קודשי קדשים וקודשים קלים

הקורבנות מתחלקים גם על פי רמת קדושתם:
קודשי קודשים – קורבנות שקדושתם חמורה: עולה, חטאת ואשם, ושלמים שהציבור מביא (בחג השבועות). קורבנות אלה נשחטים בצפון העזרה. בשרם נאכל (פרט לעולה, שבשרה מוקטר על המזבח) על ידי הכהנים במקדש בלבד. זמן האכילה הוא יום ההקרבה והלילה שלאחריו בלבד.
קודשים קלים – קורבנות שקדושתם קלה יותר: שלמים (של יחיד), פסח, בכור ומעשר. ניתן לשחוט אותם בכל מקום בעזרה, ובשרם נאכל על ידי הבעלים. זמן האכילה הוא יום ההקרבה והיום שלאחריו עד שקיעת השמש ("שני ימים ולילה"), פרט לקורבן תודה, שנאכל ליום ולילה, וקורבן פסח, שנאכל רק בלילה שלאחר הקרבתו, ליל ט"ו בניסן ("ליל הסדר").
ההבדל המהותי בין קודשי קודשים לקודשים קלים מתבטא בהלכות מעילה: מי שמשתמש בבהמה שהוקדשה לקודשי קודשים (כאמור, עולה, חטאת או אשם, ושלמי ציבור) נחשב כמועל בקודשים, לאחר שנזרק דמו מועל רק אם השתמש בבשר הקורבן שמיועד להישרף על גבי המזבח. לעומת זאת המשתמש בבהמה שהוקדשה לקודשים קלים אינו נחשב מועל בקדשים, ורק לאחר זריקת הדם חל איסור המעילה על האימורים. הסיבה להבדל זה היא, שקודשי קודשים נחשבים מתחילה כמיועדים להקרבה, ורק לאחר זריקת הדם מתחדש ההיתר לכוהנים לאכול מן הבשר, ובכך פוקע ממנו איסור מעילה. לעומת זאת קודשים קלים אינם מוגדרים מלכתחילה כמיועדים להקרבה, ולכן לא נוהג בהם איסור מעילה בחייהם, ורק לאחר זריקת הדם, כשמתברר איזה חלקים מן הקורבן מיועדים להקטרה על המזבח ואיזה לאכילה, חל איסור מעילה על החלקים המיועדים למזבח.
סוגי הקורבנות > טבלת קורבנות

בטבלה הבאה מפורטים סוגי הקורבנות מהבהמה שהובאו למזבח בירושלים. פירוט הקורבנות מהעוף והנסכים לא מובא כאן, וכן הפרה האדומה שלא נעשתה על המזבח במקדש.
| סיווג | שם הקורבן | יחיד/ציבור | סיבת ההקרבה | הבהמה המוקרבת |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| קדשי קדשים | עולה | יחיד | נדבה | כבש, שעיר או בקר, יונה או תור |
| קדשי קדשים | עולה | יחיד | יולדת, נזיר טהור, מצורע | כבש (יולדת ומצורע עניים מביאים יונה או תור) |
| קדשי קדשים | עולה | יחיד | זב, זבה | יונה או תור |
| קדשי קדשים | עולה | יחיד | גר | כבש, שעיר או בקר, יונה או תור |
| קדשי קדשים | עולה | יחיד | עולת ראייה | כבש, שעיר או בקר (ולפי הרמב"ם גם יונה או תור) |
| קדשי קדשים | עולה |  | כהן גדול ביום הכיפורים | איל |
| קדשי קדשים | עולה | ציבור | קורבן התמיד | כבש אחד בבוקר וכבש נוסף בין הערביים |
| קדשי קדשים | עולה | ציבור | קורבן מוסף | משתנה בהתאם לחג |
| קדשי קדשים | עולה | ציבור | עבודה זרה | פר |
| קדשי קדשים | עולה | ציבור | קיץ המזבח | כבש, שעיר או בקר |
| קדשי קדשים | חטאת | יחיד | שגגת חטא המחייב כרת | כבשה או שעירה |
| קדשי קדשים | חטאת | יחיד | חטאת נשיא | שעיר |
| קדשי קדשים | חטאת | יחיד | פר הכהן המשיח | פר |
| קדשי קדשים | חטאת | יחיד | שגגת עבודה זרה | שעירה |
| קדשי קדשים | חטאת | יחיד | פרו של הכהן הגדול ביום הכיפורים | פר |
| קדשי קדשים | חטאת | יחיד | נזיר טהור, מצורע | כבשה |
| קדשי קדשים | חטאת | יחיד | יולדת, זב, זבה | יונה או תור |
| קדשי קדשים | חטאת | יחיד | קורבן עולה ויורד | ראו פירוט בערכו |
| קדשי קדשים | חטאת | ציבור | פר העלם דבר של ציבור | פר |
| קדשי קדשים | חטאת | ציבור | שעיר עבודה זרה | שעיר |
| קדשי קדשים | חטאת | ציבור | שעיר של יום הכיפורים | שעיר |
| קדשי קדשים | חטאת | ציבור | קורבן מוסף (מלבד שבת) | שעיר |
| קדשי קדשים | אשם | יחיד | גזילות, מעילות, שפחה חרופה, תלוי | אַיִל |
| קדשי קדשים | אשם | יחיד | נזיר, מצורע | כבש |
| קדשי קדשים | שלמים | ציבור | קורבן הבא עם שתי הלחם בשבועות | שני כבשים |
| קדשים קלים | שלמים | יחיד | חגיגה, שמחה, נדבה, תודה | כבש, עז או בקר, זכרים או נקבות |
| קדשים קלים | שלמים | יחיד | נזיר טהור | אַיִל |
| קדשים קלים | בכור | יחיד | - | כבש, שעיר או בקר |
| קדשים קלים | מעשר | יחיד | - | כבש, עז או בקר, זכרים או נקבות |
| קדשים קלים | פסח | יחיד | - | כבש או שעיר |
| מנחה | מנחה | יחיד | מנחת חוטא | עשירית האיפה סולת |
| מנחה | מנחה | יחיד | מנחת סוטה | עשירית האיפה קמח שעורים |
| מנחה | מנחה | יחיד | מנחת חינוך | עשירית האיפה סולת בשמן |
| מנחה | מנחה | יחיד | מנחת חביתין | עשירית האיפה סולת בשמן |
| מנחה | מנחה | יחיד | מנחת נדבה | סולת / מחבת / מרחשת / מאפה תנור |
| מנחה | מנחה | ציבור | מנחת העומר | עשירית האיפה קמח שעורים בשמן ולבונה |
| מנחה | מנחה | ציבור | שתי הלחם | לחם חיטים |
| מנחה | מנחה | ציבור | לחם הפנים | שתים עשרה חלות סולת |
| מנחה | מנחה | - | נסכים (מתלווים לעולת בהמה ולשלמים) | יין, סולת ושמן (כמויות משתנות לפי בהמה) |
סוגי הקורבנות > קרבנות חג הסוכות

בספר במדבר, פרק כ"ט, פסוקים י"ח–ל"ט מופיע פירוט של קרבנות חג הסוכות, בו יש להקריב מספר כפול של כבשים ואילים יחסית לקרבנות חג הפסח, וכן מספר גדול במיוחד של פרים. מספר הפרים המוקרבים מדי יום הולך ומצטמצם, כאשר ביום הראשון של החג מוקרבים 13 פרים, ביום השני 12, ביום השלישי 11 וכך הלאה, בסך הכל שבעים פרים בשבעת ימי החג. מספר חוקרים רואים כמות עצומה זו של קרבנות כאינדיקציה לחשיבות היתרה של חג הסוכות בלוח השנה הישראלי, כנראה בשל מיקומו בסוף השנה החקלאית. בתלמוד מקושרים שבעים הפרים עם שבעים אומות העולם, אך יש חוקרים אשר קישרו אותם עם קרבנות חג ה-זוּכְּרוּ, שנחגג בערים מהלבנט הקדום כגון אמר ומארי. בחג זה, אשר נחגג במשך שבעה ימים בחודש הראשון של השנה, נהגו להקריב שבעים כבשים בני שנה, שבעים יונים ושבעים מנות לחם ובשר, כנגד שבעים אלי העיר.
הלכות ההקרבה > מקומה

על פי התורה, חובה להביא את הקורבנות לבית המקדש בירושלים, שהיא "המקום אשר יבחר ה'", וההקרבה מחוצה לו היא איסור חמור, גם אם היא לשם ה'. מן התורה משתמע שמטרת האיסור היא למנוע עבודה זרה, שעלולה להתפתח מריבוי מקומות פולחן. אתר להקרבת קורבנות מחוץ למקדש מכונה במה.
בתקופת המשכן בגלגוליו השונים, עד הקמת בית המקדש בירושלים, היה מותר בתקופות מסוימות להקריב בבמות פרטיות מחוץ למשכן. בהקרבת קורבן בבמות קיימים כללים הלכתיים שונים במידה רבה מאלו שבמקדש, וההבדל המרכזי הוא שבבמה מקריבים רק קורבנות נדבה, והקרבה זו יכולה להעשות גם על מי שאיננו כהן.
בפועל, ברוב ימי בית המקדש הראשון נמשכה ההקרבה בבמות חרף האיסור, ושניים ממלכי יהודה, חזקיהו ויאשיהו, ניסו לשרש אותה.
הלכות ההקרבה > זמנה

הקרבת הקורבנות נעשית במשך שעות היום בלבד, מעלות השחר ועד שקיעת החמה, ולא בלילה. קורבן שהקרבתו העיקרית הושלמה בשעות היום – שחיטתו, וזריקת דמו על המזבח – מותר להמשיך את הקטרתו על המזבח גם בלילה, עד עלות השחר.
הקרבת הקורבנות נעשית גם בימי שבת ויום טוב, אך זאת רק בקורבנות התמיד וכן בשאר הקורבנות שהתורה קבעה להם תאריך מסוים (קורבן פסח, מוספי שבת ומועד, עבודת יום הכיפורים, ועוד).
הלכות ההקרבה > חלקי הקורבן

קורבן בהמה מתחלק לארבעה חלקים:
דם – נשפך מצוואר הבהמה לתוך כלי (הנקרא "מזרק"), ונלקח למזבח ונזרק עליו. אופן הזריקה ומקומה המדויק משתנה מקורבן לקורבן, על פי דרגת קדושתו.
אֵמוּרִים – איברים פנימיים שמועלים על גבי המזבח ונשרפים ("מוקטרים") באש שעליו. מדובר על החלבים, הכליות, ו"יותרת הכבד", ובכבש – גם האליה (זנב הכבש, השומני ומלא).
בשר – במרבית הקורבנות הבשר נאכל על ידי הכהנים (ב"קדשי קדשים") או על ידי בעלי הקורבן (ב"קדשים קלים"). בקורבן עולה אף הבשר קרב על המזבח. בסוגים מסוימים של קורבנות ("חטאות פנימיות") הבשר נשרף מחוץ לירושלים.
עור – לעיתים ניתן לכהנים (ב"קדשי קדשים"), ולעיתים לבעלים (ב"קדשים קלים"). בירושלים היה נוהג, שהמתארחים בעיר משאירים את עורות קורבנותיהם למארחים, במקום תשלום על שהייתם.
זריקת הדם על המזבח היא החלק המרכזי בהקרבה, בהיותו מייצג את נפש הבהמה, ככתוב:
כִּי נֶפֶשׁ הַבָּשָׂר בַּדָּם הִוא, וַאֲנִי נְתַתִּיו לָכֶם עַל הַמִּזְבֵּחַ לְכַפֵּר עַל נַפְשֹׁתֵיכֶם, כִּי הַדָּם הוּא בַּנֶּפֶשׁ יְכַפֵּר.
לפיכך, אם הדם נזרק כהלכתו – הקורבן כשר ובעליו יצאו ידי חובתם, גם אם האימורים והבשר לא הוקטרו או נאכלו. הלכה זו מדגישה את המשמעות הרעיונית של הקורבן, שעיקרו מסירת נפש הבהמה, ולא מסירת מזון למזבח.
הלכות ההקרבה > תהליך ההקרבה

הקרבת הקורבן כוללת כמה שלבים, שמרביתם אחידים בכל הקורבנות:
הלכות ההקרבה > תהליך ההקרבה > סמיכה

הנחת ידי בעל הקורבן על ראש הבהמה. הסמיכה נוהגת ברוב קורבנות היחיד (פרט לבכור מעשר ופסח), וככלל אינה נוהגת בקורבנות הציבור. תוך כדי הסמיכה, בעל הקורבן מתוודה על חטאו. בקורבן שלמים, שאינו בא על חטא, אומר בעל הקורבן דברי שבח לבורא.
הלכות ההקרבה > תהליך ההקרבה > שחיטה

לשחיטת הקרבן לא צריך כהן, היא כשרה גם בישראל.
על פי ההלכה יש הבדל בין "קדשי קדשים", שנשחטים מצפון למזבח, לבין "קדשים קלים", שנשחטים בכל מקום בעזרה. למעשה, הוכנו בבית המקדש מתקנים מתאימים לשחיטה מצפון למזבח, ולכן בדרך כלל גם קדשים קלים נשחטו שם.
הלכות ההקרבה > תהליך ההקרבה > קבלת הדם

קבלת הדם הנשפך מן הבהמה בכלי הנקרא מזרק, הקבלה נעשית דווקא על ידי כהן.
הלכות ההקרבה > תהליך ההקרבה > הולכת הדם

הולכת הדם על ידי הכהן ממקום קבלת הדם למקום מזבח העולה כדי לזורקו עליו.
הלכות ההקרבה > תהליך ההקרבה > זריקת הדם

זריקת הדם אף היא נעשית על ידי הכהן שהיה זורק מהדם על גבי המזבח.
צורת הזריקה המדויקת ומקומה משתנים מקורבן לקורבן. בעולה שלמים ואשם הכהן עומד ליד המזבח וזורק את הדם מן הכלי בשתי זוויות של המזבח: הזווית הצפון מזרחית והזווית הדרום מערבית. הדם צריך להינתן בכל זווית כך שייראה בשתי הצלעות של הזווית ("שתי מתנות שהן ארבע"). בבכור מעשר ופסח יש זריקה אחת בלבד, בכל מקום במזבח מעל היסוד. בחטאת הכהן עולה בכבש אל הסובב שבחציו העליון של המזבח, ומקיף את המזבח ונותן מעט דם באצבעו על כל אחת מארבע קרנות המזבח. בסוג מיוחד של חטאות זריקת הדם נעשית בתוך ההיכל, והן נקראות חטאת פנימית.
הלכות ההקרבה > תהליך ההקרבה > שפיכת שיירי הדם

אם נשאר דם במזרק, הוא נשפך דרך שני חורים סמוכים ביסוד המזבח בפינה הדרום-מערבית – חור אחד מערבי יותר (יסוד מערבי), וחור אחד דרומי יותר (יסוד דרומי). לחור המערבי נשפכו שיירי הדם של חטאות פנימיות, ולחור הדרומי נשפכו שיירי הדם של שאר הקרבנות. מערכת ניקוז הובילה את דם הקורבנות מהחורים הדרומי והמערבי גם יחד אל נחל קדרון.
הלכות ההקרבה > תהליך ההקרבה > הקטרה

ברוב הקורבנות הכהן לוקח את האימורים (ראו לעיל: חלקי הקורבן) ומעלה אותם לראש המזבח, ומניח אותם על מערכת העצים הבוערת. בקורבן עוֹלָה כל בשר הקורבן עולֶה למזבח, ולשם כך יש צורך לפני כן להפשיט את עורו, לנתח את אבריו לחלקים, ולרחוץ את המעיים והרגליים.
הלכות ההקרבה > תהליך ההקרבה > מליחה

לפני ההקטרה מצווה להוסיף מלח לכל קורבן. לשם כך הונחה ערימת מלח על המזבח, ממנו לקחו הכוהנים ושמו על הקורבן.
הלכות ההקרבה > תהליך ההקרבה > אכילת הבשר

בשר הקורבנות (פרט לעולה) נאכל. בקדשי קדשים – הכוהנים אוכלים אותו בעזרה, באותו יום ובלילה שלאחריו עד חצות הלילה. בקדשים קלים – מביא הקורבן ומשפחתו אוכלים אותו בכל תחומי ירושלים המקודשת. זמן אכילת קדשים קלים הוא שני ימים והלילה שביניהם, פרט לקורבן תודה, שנאכל ביום הראשון ובלילו בלבד, כקדשי קדשים, וקורבן פסח, שנאכל רק בליל הסדר.
הלכות ההקרבה > ברכות

בתוספתא נאמר שהמקריב קורבן מברך שהחיינו וברכות המצוות על הקרבת הקורבן ועל אכילתו. המשנה למלך כתב שהכהנים מברכים על אכילת הקורבן ברכת "אשר קדשנו בקדושתו של אהרן וציוונו לאכול חטאת" או "אשם".
הרב אהרן לייב שטיינמן כתב שעל הקרבת החטאת אין מברכים ברכה, כפי שאין מברכים על השבת גזל או ריבית, כיוון שעדיף שלא יחטא ולא יתקן את החטא, ורק על אכילתו מברכים.
האישים המקריבים

המקריבים הם כהנים זכרים מצאצאי אהרן הכהן. מי שאינו שייך לקבוצה זו נקרא זר הפסול לעבודה. גם בת כהן ואשת כהן נחשבות כ"זר" לעניין זה.
לקראת העבודה הכהנים צריכים ללבוש את בגדי הכהונה, ולרחוץ את ידיהם ורגליהם מן הכיור. הכנות אלה חיוניות לכשרות העבודה, ומי שעבד ללא קידוש ידיים ורגליים או ללא בגד מבגדי הכהונה – עבודתו פסולה.
גם מבין הכהנים, יש שאינם ראויים לעבודת הקורבנות, באופן קבוע או זמני:
בעל מום – אינו עובד במקדש, אם כי הוא רשאי לאכול מן הקורבנות, ואפילו מ"קדשי קדשים" בעזרה. לא מדובר דווקא על מום במובן של נכות ומוגבלות, אלא על כל פגם חיצוני הנחשב כ"לא ייצוגי".
כך מסביר זאת הרמב"ם בספרו מורה נבוכים:
ונעשה לכהנים הלבוש יותר נכבד נאה ויאה, בגדי קודש לכבוד ולתפארת, ושלא ישמש בעבודה בעל מום, ולא בעל מום בלבד אלא אף הכיעורים פוסלים בכהנים... לפי שאין האדם מכובד אצל ההמון בצורתו האמיתית, אלא בשלמות אבריו ויופי בגדיו, והמטרה – רוממות שתהא לבית הזה ומשרתיו אצל הכל.
כהנים בעלי מום שרצו להשתלב בעבודה השתתפו בעבודות משניות בחשיבותן, כגון הכנת העצים למזבח, ולא בהקרבה עצמה. בחלוקת בשר הקורבנות לאכילה היו כהנים אלה שותפים מלאים.
טמא – מי שנטמא וטרם נטהר לגמרי, אפילו הוא טבול יום או מחוסר כיפורים. אם רוב הכהנים טמאים, מותר להקריב קורבן שיש לו תאריך קבוע להקרבתו גם בטומאה. דין זה נקרא: "טומאה דחויה בציבור".
שתוי יין – שיכור אינו רשאי לעבוד, עד שיתפכח מיינו. מסיבה זו, הכהנים מן המשפחה שהגיע תורה לעבוד במקדש ביום מסוים ("אנשי בית אב") לא שתו כלל במשך יום העבודה ובלילה שלאחריו.
פרוע ראש – מי ששער ראשו מגודל ופרוע אינו רשאי לעבוד עד שיסתפר.
כללים אלה חלים על מעשי הקרבה שנחשבים כ"עבודה" לה': קבלת הדם במזרק, הולכתו למזבח וזריקתו שם, והקטרת אברי הקורבן על המזבח. לעומת זאת, שחיטת הקורבן איננה "עבודה", והיא יכולה להעשות גם על ידי האישים הפסולים לעבודה, בין איש ובין אשה. במקרים רבים, בעיקר בזמנים שבהם היה עומס במקדש, כמו בקורבן פסח, היה הנוהל שבעל הקורבן שוחט את קורבנו. כמו כן הפשטת עור הקורבן וניתוח אבריו לקראת העלאתם למזבח יכולים להעשות על ידי כל אחד.
קורבן גוי

גם גויים יכולים להקריב קרבנות במקדש, כפי שעולה ממקורות שונים בדברי הנביאים. חכמים למדו זאת מהפסוק: ”אִישׁ אִישׁ מִבֵּית יִשְׂרָאֵל וּמִן הַגֵּר בְּיִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר יַקְרִיב קָרְבָּנוֹ לְכָל נִדְרֵיהֶם וּלְכָל נִדְבוֹתָם אֲשֶׁר יַקְרִיבוּ לַה' לְעֹלָה” (ספר ויקרא, פרק כ"ב, פסוק י"ח). הכפילות "איש איש" מרבה גם גויים.
אמנם נחלקו התנאים האם גויים יכולים להקריב כל קרבן שירצו מלבד קרבן נזירות (רבי יוסי הגלילי), או שיכולים להקריב רק קרבן עולה (רבי עקיבא). וכדעה זו נפסק ברמב"ם. מנגד, רבי עובדיה מברטנורא נוקט כדעת רבי יוסי הגלילי.
הבהמות הכשרות והפסולות להקרבה > סוגי הבהמות הכשרות

הבהמות הכשרות להקרבה הן הבהמות הטהורות (כלומר, המותרות באכילה) מן הבקר, פרים ופרות, ומן הצאן, כבשים ועיזים. קורבן שלמים או מעשר בהמה יכול לבוא מכל הסוגים הללו, ללא הבדל בגילם ובמינם. בשאר סוגי הקורבנות קיימת דרישה לבהמה מסוימת: דווקא סוג מסוים (פסח, למשל, הבא מן הצאן בלבד ולא מן הבקר), מין מסוים (עולה, הבאה מן הזכרים בלבד, או חטאת של יחיד, הבאה מן הנקבות בלבד), או גיל מסוים (קורבן אשם, הבא מהכבשים הבוגרים בלבד).
הבהמות הכשרות והפסולות להקרבה > תמים

מצוות עשה מהתורה שהקורבן יהיה שלם ללא מום, וציווי זה מוזכר רבות בקורבנות כגון ”תְּמִימִם יִהְיוּ לָכֶם” (ספר במדבר, פרק כ"ח, פסוק ל"א) העובר והביא קורבן בעל מום ביטל עשה זה.
בזמן בית המקדש, היו מבקרים (בודקים) את כל הקורבנות קודם שהקריבו אותם במשך ארבעה ימים, ורק לאחר מכן היה מקריבים על גבי המזבח.
הבהמות הכשרות והפסולות להקרבה > בהמות פסולות

יש בהמות הפסולות להקרבה, באופן קבוע או זמני. לרוב, הפסול נובע מפגם גופני העושה את הקורבן לבלתי ראוי ומכובד, או מפגם מוסרי במעשי האדם שנקשר לבהמה זו.
הבהמות הכשרות והפסולות להקרבה > בהמות פסולות > מחוסר זמן

נצטוונו בתורה להקריב דווקא מבהמה שעברו עליה שמונה ימים מזמן שנולדה. וכך נאמר: ”שׁוֹר אוֹ כֶשֶׂב אוֹ עֵז כִּי יִוָּלֵד וְהָיָה שִׁבְעַת יָמִים תַּחַת אִמּוֹ וּמִיּוֹם הַשְּׁמִינִי וָהָלְאָה יֵרָצֶה לְקָרְבַּן אִשֶּׁה לַ-ה'” (ויקרא כב כז), לפיכך בהמה שנולדה פסולה לקורבן בשבוע הראשון לחייה, עד היום השמיני,
הנימוק המקובל בפרשנות לדין זה: עד אז אין ביטחון שמדובר בבעל חיים בריא ובר קיימא. אכן, יש המסבירים שלא ראוי לאדם להקריב בהמה רפויה ומצומקת, ולכן יש להמתין כמה ימים עד שתגדל. יש גם המסבירים שצריך שתעבור על הבהמה לפחות שבת אחת בחייה לפני הקרבתה, ויש הרואים בדין זה גם מידת רחמנות כלפי הבהמה.
גם איסור שחיטת אם ובנה באותו יום נחשב בגדר "מחוסר זמן", ובהמה שאימה או בנה נשחטו באותו יום פסולה להקרבה עד למחרת.