stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת רומבך
קישורים חיצוניים ומקורות

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
, - K.Frojmovics,G.Komoroczy,V.Pusztai and A.Strbik
Jewish Budapest,- Monuments,Rites,History
Central European University Press, Budapest 1999
מאמר של האדריכל גיירגי סגה  "החצר גוז'דו במשולש היהודי" ברבעון The Hungarian Quarterly XLV, 76
Két világ határán Tradíció és modernitás: A Rumbach utcai zsinagóga és hívei in: Múlt és Jövő 1993/2, 15-27.
("בקו התפר בין שני עולמות - מסורת ומודרניות:בית הכנסת ברחוב רומבך וחסידיו" בכתב העת היהודי "מולט אש יבה" 1993/2, 15-27)
A Rumbach utcai zsinagóga és hívei, in: Ines Müller: A Rumbach Sebestyén utcai zsinagóga (Budapest-Bécs: MTA Judaisztikai Kutatócsoport – Löcker Verlag, 1993), 103-119.
(אינס מילר - "בית הכנסת ברחוס שבשטיאן רומבך -
קבוצת המחקר למדעי יהדות, בודפשט - וינה, הוצאת הספרים לקר, 1993)
איוואן דוידסון קלמר: הסגנון המורי - האוריינטליזם, היהודים והאדריכלות של בתי הכנסת, Jewish Social Studies: History, Culture, and Society 7(3): 68-100, 2001
8 גיא שחר - מראות של בית הכנסת רומבך בבודפשט, יולי 2003 (בהונגרית)
9 גיא שחר - חזית בית הכנסת יולי 2003
10 גיא שחר -שער החזית של בית הכנסת
וונדי ליהי - צללי הזמן - שרידי אירופה היהודית הישנה - עם תמונות בית הכנסת רומבך בשלבי שיפוץ
אתר מוקדש לאר נובו - בית הכנסת של אוטו וגנר עם תמונות אחרי השיפוץ החלקי 2007
מראות מבית הכנסת רומבך
מראות בית הכנסת באתר על רובע אליזבטווארוש
תל צפית

| --- | --- |

מראה כללי של תל צפית
 מידות
 שטח:  400–500 דונם
 גובה מעל פני הים:  180 מטר
 היסטוריה
 תרבויות:  התרבות הכנענית התרבות הפלישתית.
 תקופות:  התקופה הכלקוליתית ברונזה בייניימית תקופת הברונזה המאוחרת תקופת הברזל I תקופת הברזל II התקופה הצלבנית בארץ ישראל התקופה העות'מאנית בארץ ישראל
 ננטש:  1948
 סוג:  תל
 מאורעות:  מלחמת העצמאות (9 ביולי 1948–10 ביולי 1948) 
 אתר ארכאולוגי
 חפירות:  1899  1996-2018 
 ארכאולוגים:  1899, פרדריק בליס ורוברט מקאליסטר  1996–2018, אהרן מאיר
 מצב:  הרוס
 גישה לציבור:  כן
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  בקרבת כפר מנחם
 קואורדינטות:  31°41′58″N 34°50′48″E﻿ / ﻿31.699375°N 34.84669444°E﻿ / 31.699375; 34.84669444
  (למפת השפלה מוגדלת) תל צפית(למפת השפלה רגילה) תל צפית(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל צפית(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל צפית
 
תל צָפִית היא תל בקרבת יער חרובית וכפר מנחם בשפלת יהודה, המזוהה עם העיר גת הפלשתית. במקום שכן הכפר הערבי תל א-צאפי שנכבש במסגרת מבצע אנ-פאר במלחמת העצמאות.
השם הערבי של תל צפית הוא תל א-צאפי ("התל הבוהק"), בעקבות המִסלָע הלבן הבוהק שלו. תל צפית הוא בין הגדולים בתלי ארץ ישראל הקדומים. שטחו הכולל של התל 400–500 דונם, הוא מתנשא לגובה 180 מטרים מעל פני הים ומהווה נקודת התצפית הגבוהה ביותר בשפלה הפנימית.
היסטוריה

על פי הממצאים הארכאולוגיים היה התל מיושב כמעט ברציפות למן התקופה הכלקוליתית ועד לתקופה המודרנית. מחפירות שנעשו בתל עולה שהעיר יושבה לראשונה בסוף העידן הפרהיסטורי. התל מתחלק לעיר עליונה שהייתה מיושבת לאורך כל התקופות, ועיר תחתית שהייתה מיושבת רק בתקופת הברזל, עת הייתה פלישתית.
היסטוריה > תקופת הברונזה

בתל צפית הוקמה עיר גדולה ומבוצרת בתקופת הברונזה הקדומה, במחצית השנייה של האלף ה-4 לפנה"ס. בתקופת הברונזה הביניימית הפך התל לעיר קטנה ולא מבוצרת עם מעט ממצאים ארכאולוגיים מתקופה זו. בתקופת הברונזה המאוחרת, עם ירידת כוחה של מצרים בארץ ישראל, היא הופכת שוב לעיר גדולה. מתקופה זו נמצאו שרידי קטורת מאגוזי מוסקט ואופיום, עדות למסחר בינלאומי ששורשיו מגיעים עד סרי לנקה בה גדלים עצי המוסקט. קטורת זו שימשה סם הזייה בעת טקסי פולחן.
היסטוריה > תקופת הברזל

במאה ה-10 לפני הספירה התקיימה בתל צפית העיר הגדולה שבין ערי הפלשתים, ושטחה היה כ-500 דונם, כאשר ירושלים השתרעה באותה תקופה רק על כ-120 דונם, בדומה לערים אחרות, כגון מגידו ובאר שבע, כך שהייתה העיר הגדולה באזור באותה עת. העיר ששכנה על התל הייתה גדולה ומבוצרת, דבר המעיד על כך שהפלשתים שלטו באזור שפלת יהודה בתקופה זו. בתל התגלו ממצאים פלשתיים רבים, בהם מזבח ששימש לפולחן, שרידי מבנים, מתקנים לעיבוד מתכת ואלפי חרסים וכלים, בהם חפצי פולחן, כולל קונכייה ששימשה קערית פולחן שנפוצה מאוד בתרבויות אגאיות של אזור יוון, מקום מוצאם המשוער של הפלשתים. ממצא המעיד על כך שהתרבות האגאית נשמרה גם 200 שנה אחרי שהפלשתים הגיעו לאזור. המזבח, שגובהו מטר ומידותיו 50 ס"מ על 50 ס"מ, מזכיר בצורתו את התיאורים של מזבחות במקרא. כך, למשל, מתואר מזבח הקטורת (מזהב) בבית המקדש בספר שמות: "אמה ארכו ואמה רחבו רבוע יהיה ואמתים קמתו ממנו קרנתיו". אמה היא בערך 50 ס"מ. דבר המעיד, על קרבה תרבותית דווקא בין תושבי ממלכת יהודה והפלשתים.
מערכת ביצורים מתקופת הברזל II נחשפה לא רק בחלקו העליון של התל, אלא גם בעיר התחתית בגובה פני הקרקע התגלה שלב המסד של חומת ביצורים רחבה. בהמשך נחשפה החומה לאורך כשלושים מטרים, ממצאים המעידים על קיומו של מגדל שמירה וכן שרידים שאולי מעידים על הימצאותו של שער עיר גדול.
בחפירות התגלתה תעלה גדולה מוקפת מגדלים, שנבנתה ככל הנראה במהלך המצור של על העיר בידי חזאל, מלך ארם דמשק בשנת 836 לפני הספירה. הממצאים חושפים את שיטת המצור הייחודית של הארמים וכן את החורבן וההרס בעיר, אותם גרמו החיילים הארמים. בעיר נמצאו בתים שקרסו בשלמותם. תעלת המצור חצובה בסלע באורך 2.5 קילומטרים, שהקיפה את חומות העיר ברדיוס של כ-300 מטרים, עומקה חמישה מטרים ורוחבה ארבעה. התעלה נועדה למנוע מהנצורים לפרוץ החוצה כדי להצטייד במזון או כדי לתקוף את הצרים. כמות הסלע שנחצבה לצורך הקמת התעלה נאמדת ב-60 אלף קוב.
בתחתית התל, חשף הארכאולוג עמית דגן, תקופת התיישבות נוספת אחרי שהעיר הפלשתית נכבשה ונהרסה בידי חזאל. כנראה מדובר באותם אנשים שנמלטו מהעיר בשל המלחמה, שבו אליה וניסו לשקם את מה שניתן. המבנים מתקופה זו הם דלים ואחריה הידרדר היישוב הפלישתי במקום. ולא התאושש לאחר כיבוש האזור על ידי ממלכת אשור בסוף המאה ה-8 לפנה"ס.
היסטוריה > התקופה הצלבנית והממלוכית

המלך הצלבני פולק מאנז'ו הקים בשנת 1142 מצודת משמר על תל צפית, שנקראה בגלל הצבע הלבן של סלעי התל בשם הלטיני - Castrum Album (מצודה לבנה) ובשם הצרפתי - Blanche Garde (משמר לבן). זהו אחד משרשרת מבצרים שהקימו הצלבנים כנגד הפשיטות הפאטמיות שיצאו מכיוון אשקלון (ביניהם מצודת בית ג'וברין). המצודה נהרסה בידי צלאח א-דין בשנת 1192 והוקמה מחדש בידי ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה בזמן מסע הצלב השלישי. זמן קצר לאחר מכן כבשה השושלת האיובית שוב את האזור אך שרידי המצודה בעלת ארבעת המגדלים שרדו בתל עד המאה ה-19.
בשנת 1220 תיאר הביוגרף והגאוגרף יאקות אל-חמאווי את התל כ"מצודה על ראש גבעה ליד בית ג'יברין שבמחוז רמלה". תיאור נוסף של הגאוגרף מוג'יר א-דין נכתב בשנת 1495.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית ועד מלחמת העצמאות

בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל שכן באתר הכפר הערבי "תל א-צאפי". ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר בסנג'ק עזה עם 88 בתי אב ו-484 תושבים. תושבי הכפר שילמו מס של 25% על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, פירות ועל כוורת דבורים לייצור דבש.
בשנת 1863 ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר וציין שיש בו שני מבני "קבר מקאם".
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר עם בתים רבים מלבני בוץ, באר הכפר ממוקמת מצפון לו בעמק.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת חברון. במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט, הייתה אוכלוסיית הכפר 644 מוסלמיםובמפקד 1931 היא גדלה ל-925 מוסלמים אשר שכנו ב-208 בתים.
ב-28 ביולי 1937 הוקם קיבוץ כפר מנחם במסגרת מבצעי חומה ומגדל, על שטח אדמה שנרכש מהכפר אידניבה כקילומטר מצפון ל"תל א-צאפי".
בסקר הכפרים בארץ ישראל משנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 1,290 תושבים, שטח הקרקע הכולל היה 27,794 דונם, שמתוכם 19,716 דונם שימשו לגידולי דגנים. השטח הבנוי של הכפר היה 68 דונם.
הכפר נכבש בידי חטיבת גבעתי ב-9 ביולי 1948.
היסטוריה > לאחר הקמת מדינת ישראל

בשנת 1954 נערכו באזור התל קידוחים לחיפושי נפט והוקם במקום מחנה עבודה לפועלים ולציוד. כמן כן החליטה ועדת השמות הממשלתית להחליף את שם התל ל""תל צפית". הקידוח הגיע לעומק של 8,000 רגל ונמצא יבש.
בשנת 1990 הוקמה בצמוד לתל תחנת הכוח צפית ותחנת מיתוג ומעברים לקווי חשמל ראשיים של חברת החשמל. באתר פועלות משנת 1990 שתי יחידות ייצור המוסקות בסולר בעלות הספק כולל של 220 מגוואט (יחידות המיועדות לייצור חשמל לשעת שיא, דחק וחירום). באוקטובר 2006 הושלמה הקמת השלב הראשון של יחידת ייצור חדשה במחזור משולב בעלת הספק של 248 מגוואט המוסקת בסולר. ב-2007 הושלמה הקמת טורבינה קיטורית נוספת כך שהספק היחידה הגיעה ל-370 מגוואט. במאי 2010 עברה לשימוש בגז טבעי. ביולי 2015 החלה לפעול, בצמוד לתחנת הכוח צפית, תחנת הכוח דליה תחנת הכוח הפרטית הגדולה בישראל בעלת הספק מקסימלי של 900 מגוואט.
החפירות

תל צפית נחפר לראשונה על ידי משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל בראשותם של פרדריק בליס ורוברט מקאליסטר בין השנים 1898–1900, במסגרת מחקר בו חפרו במקביל גם באתרים סמוכים במרשה, תל גודד ועזקה.
החל משנת 1996 ובמשך 25 שנה נחפר התל בידי אהרן מאיר מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בחפירות נמצאה קערת חרס מהמאה ה-9–10 ועליה חרותים בכתב אלפביתי השמות "ולת" ו"אלות", ייתכן וזוהי עדות חוץ מקראית לשמו של גלית שעל פי המקרא התגורר בגת. מנגד, מאוחר יותר, מתמעטים הממצאים הפלשתיים וכן גת כמעט ולא נזכרת במקרא (לאחר המאה ה-9 לפנה"ס). יש לציין באופן מיוחד את שכבת החורבן מסוף המאה ה-9 לפנה"ס המכונה שכבה A3. שכבה זו שנחשפה בכל שטחי החפירה היא שכבת חורבן עשירה ביותר המיוחסת בידי חוקרי המקרא לכיבוש חזאל מלך ארם עליו מסופר בספר מלכים ב': ”אָז יַעֲלֶה, חֲזָאֵל מֶלֶךְ אֲרָם, וַיִּלָּחֶם עַל-גַּת, וַיִּלְכְּדָהּ; וַיָּשֶׂם חֲזָאֵל פָּנָיו, לַעֲלוֹת עַל-יְרוּשָׁלִָם” (י"ב, יח). מסביב לאתר נתגלו שרידים של דייק ומערכת מצור אדירת ממדים שכנראה קשורה למצור של חזאל, שאין שנייה לה בעולם כולו. לאחר חורבן זה בסוף המאה ה-9 לפנה"ס, זוהתה פעילות מועטה בלבד בחלקו המערבי של שטח A הקרוב יותר למרכז התל.
גן לאומי תל צפית

בשנת 2008 הוכרז אתר "תל צפית" כגן לאומי. במקום מסלול הליכה עד לראש התל ולאורכו שלטים עם פסוקים מהתנ"ך הנוגעים לפלשתים. המסלול הוא מעגלי ומסומן בסימון שבילים בצבע ירוק. בפסגה הוקם מצפור ובו לוחות הסבר לכל הכיוונים וכן עמוד ובו שלטי הכוונה לערי הפלשתים: עזה, עקרון, אשדוד ואשקלון. לאורך המסלול ניתן להבחין גם בשרידי הכפר תל א-צאפי ובבית הקברות שלו וכן בחפירות ארכאולוגיות.
גלריית תמונות

שלט בנושא שם האתר
שלט תל א-צאפי על רקע תל צפית
מראה כללי של תל צפית
תל צפית
המצפור בפסגת תל צפית
עמוד ההכוונה לערי הפלשתים בפסגת תל צפית
בית קברות מוסלמי בתל צפית
קבר מוסלמי בראש התל שעליו מצבה ובה רשום "עבד אל-עזז 1942"
חפירות ארכאולוגיות בתל צפית
תצפית מהתל לכיוון מזרח
תצפית מצפון לכיוון יער חרובית
תצפית מתל צפית לכיוון מתקן של חברת החשמל ומאגר המים שממערב לו
סלע הקירטון הלבן בצידו המערבי של התל
מסננת מתל צפית עשויה חרס, מהמאה ה-9 לפנה"ס. מוזיאון ישראל
לקריאה נוספת

אהרן מאיר. עשר שנים לחשיפתה של גת פלשתים המקראית, קדמוניות 133, 2007, עמ' 15–25
אהרן מאיר. מה בין גת פלשתים לירושלים המקראית? היבטים נבחרים והשלכות לשחזור ההיסטוריה של א"י בתקופת הברזל ב-1, בתוך: א. ברוך וא. פאוסט (עורכים), חידושים בחקר ירושלים 10. רמת-גן, 2005, עמ' 51–62
איחוד איטליה

איחוד איטליה (באיטלקית: Risorgimento; "תחייה", "התעוררות") היא תנועה פוליטית וחברתית, שהתגבשה במהלך המאה ה-19, במקביל להתעוררות הלאומיות בחלקים רבים באירופה, והביאה לאיחוד המדינות והנסיכויות שבחצי האי האפניני למדינה אחת בשם ממלכת איטליה. אין הסכמה מלאה על התהליכים המדויקים בהם החל האיחוד, ובהם הסתיים, אך התהליכים שהובילו לאיחוד החלו לאחר סוף תקופתו של נפוליאון בונפרטה ולאחר קונגרס וינה ב-1815, והסתיימו בתום מלחמת פרוסיה צרפת ב-1871. גם בהמשך, עד לאחר תום מלחמת העולם הראשונה וחוזה סן-ז'רמן, עדיין הורחבו גבולות איטליה, ואף לאחר מכן הוסיפה איטליה להעלות דרישות טריטוריאליות בדלמטיה, בקורסיקה ובניס.
רקע היסטורי > הסיבות לפיצול איטליה

מאז נפילת האימפריה הרומית במאה ה-5 לספירה, הייתה איטליה מפוצלת לישויות מדיניות רבות שגובשו סביב ערי מדינה מרכזיות. בנוסף, בכל תקופה היו מעצמות ושליטים זרים ששלטו על חלקים ממנה. בימי הביניים היו אלה הביזנטים, הפרנקים, המוסלמים, הגרמנים ועמים אחרים.
עושרה ומורשתה ההיסטורית של האימפריה הרומית משכו אליה כוחות רבים וחזקים שנאבקו על השליטה בחצי האי האיטלקי, והשאירו את איטליה מפוצלת ומשועבדת. גורם חשוב נוסף הוא הכנסייה הקתולית, שמרכזה ברומא, שנטלה לעצמה תפקיד מדיני בנוסף לתפקידיה הדתיים, ובמשך למעלה מאלף שנים הלכה וגברה עוצמתה המדינית והכלכלית. מכיוון שיצרה מדינה משלה במרכז איטליה, הלא היא מדינת האפיפיור, סירבה הכנסייה לוותר על עצמאותה ועל נכסיה, והיוותה בכך אבן נגף משמעותית בדרך לאיחוד איטליה.
המלחמות האיטלקיות שהחלו בסוף המאה ה-15, הביאו לעשרות שנים של מלחמות בין צרפת לספרד ומדינות ערי איטליה על אדמת איטליה. עם סיומן, בשנת 1559, הייתה איטליה מחולקת למדינות שהיו בשליטה ישירה או עקיפה של ספרד ההבסבורגית. מלחמת הירושה הספרדית הביאה לשליטה אוסטרית על חלקים נרחבים של צפון איטליה. איטליה נותרה מחולקת לרפובליקות ולממלכות זעירות תחת שלטון זר.
רקע היסטורי > נפוליאון וקונגרס וינה

הרגשות הלאומיים שהובילו לאיחוד איטליה החלו להתעורר בתקופת נפוליאון בונפרטה. נפוליאון פלש לאיטליה בשנת 1796 וייצב בה שלטון צרפתי ממושך ורצוף במשך כ-18 שנים. מספר המדינות האיטלקיות צומצם, מדינת האפיפיור בוטלה, ממלכת סרדיניה שלטה אך ורק באי סרדיניה, ובדרום שלטה ממלכת נאפולי שעליה הציב נפוליאון כמלך את אחיו ז'וזף בונפרטה. צרפת שלטה ישירות בחלקים נרחבים בצפון מערב איטליה, ובצפון מזרח איטליה הוקמה "הרפובליקה הצ'יסאלפינית", שהתקיימה כמדינת בובה צרפתית בין 1802 ל-1805, ולאחר מכן "ממלכת איטליה", שהתקיימה בין 1805 ל-1814. מבנים שלטוניים אלו עודדו את הלאומיות האיטלקית באזורים שנשלטו תחת השלטון הזר, והחלישו את השליטים האזוריים ואת האפיפיור.
ממלכות אלו שמשו ככלי בידי נפוליאון להרחיב את השפעתו והשפעת משפחתו, אך משדעך כוכבו האישי, ובני משפחתו שאותם הושיב על כיסאות המלוכה באירופה נותרו ללא תמיכתו, ניסו אלו לשמור על כיסאם באמצעות עידוד הרגשות הפטריוטיים והלאומיים של נתיניהם. בין מלכים אלו היה "המשנה למלך באיטליה" אז'ן דה בוארנה, שניסה לקבל את הסכמת אוסטריה לקבל את כתר "מלך איטליה" לאחר נפילת נפוליאון, וז'ואקים מירא, אחד ממפקדי צבאו של נפוליאון, שקרא לפטריוטים האיטלקים לאחד את איטליה תחת שלטונו.
בעקבות נפילת נפוליאון השיב קונגרס וינה את הגבולות הישנים שחילקו את איטליה, והיוו רשת של מדינות זעירות, שנשלטו באופן ישיר או עקיף בידי מעצמות אירופיות שונות, ובראשן אוסטריה. אוסטריה קיבלה את השליטה הישירה בחלקים נרחבים בצפון מזרח איטליה ובלומברדיה. ממלכת פיימונטה-סרדיניה, שבירתה טורינו, שלטה באי סרדיניה, בפיימונטה, ובחלקים נרחבים בצפון מערב איטליה. ממלכת שתי הסיציליות שלטה באי סיציליה ובחלקים נרחבים בדרום איטליה. במרכז נותרו ממלכות עצמאיות קטנות, כטוסקנה וכמדינת האפיפיור. עם זאת, רפובליקות מן העבר כוונציה וג'נובה לא הוקמו מחדש. ונציה נמסרה לידי אוסטריה, וג'נובה נמסרה לממלכת סרדיניה. על כיסאות המלכים הושיב מטרניך מלכים זרים, אצילים המקורבים לבית הבסבורג. השלטון בממלכת שתי הסיציליות ניתן לשליט השנוא פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות מבית בורבון. השליטים הזרים שבאו לאחר תקופה של עידוד הלאומיות, וששלטו בשיטות השנואות והישנות, שיטותיו של מטרניך, שכללו החנקת חופש הדיבור, צנזורה ומשטרה חשאית, לא היו לרוחה של האוכלוסייה, שסבלה גם מעוני וממחסור.
הלך הרוחות באיטליה לאחר תקופת נפוליאון

לאחר גירוש שליטיה הבונפרטיסטים של איטליה לאחר קונגרס וינה, החלו קבוצות במספר מדינות איטלקיות לפעול להקמת מדינה איטלקית מאוחדת ועצמאית. הקבוצות פעלו ברוח הלאומיות האיטלקית שכבר הוטמעה באוכלוסייה המקומית בתקופת נפוליאון, ושאבה את כוחה בין היתר מהרעיונות הליברליים של המהפכה הצרפתית. המאבק לאיחוד נתפס כמאבק נגד האימפריה האוסטרית ובית הבסבורג מכיוון שהם היו שליטיה הישירים של אוכלוסייה דוברת איטלקית באזורי צפון מזרח איטליה של היום, והיו הכוח החזק ביותר שעמד בדרכו של האיחוד. האימפריה האוסטרית החניקה בכוח הזרוע כל ביטוי ללאומיות איטלקית בשטחים שבשליטתה, כמו שעשתה בשאר חלקי האימפריה האוסטרית, שגם בהם ניסו להתעורר לאומים אחרים. מטרניך, שבשמו נקשרה תנועת הריאקציה ההבסבורגית שלאחר קונגרס וינה, התבטא כי איטליה היא אך "ביטוי גאוגרפי".
גם בתחום האמנות והתרבות החלו ביטויים רבים לשאיפה לאחדות איטליה. אחד המוקדמים והמפורסמים שבין פרוטו-לאומנים אלו היה אלסנדרו מנצוני שיצירתו "המאורסים" (I Promessi Sposi) נקראה על ידי רבים כמתקפה אלגורית על השלטון האוסטרי. הספר פורסם ב-1827 ועבר שינויים רבים במהלך השנים. ב-1840 פרסם הסופר גרסה בדיאלקט טוסקני, במאמץ מודע להביא את ספרו לקהלים רבים ככל האפשר.
התומכים באיחוד נתקלו בהתנגדותו של הכס הקדוש. ניסיונות מוקדמים ליצור קונפדרציה עם מדינת האפיפיור, שהיה בהם כדי להותיר לאפיפיור מידה רבה של שליטה בנחלותיו, כשלו. האפיפיור באותו הזמן, פיוס התשיעי, חשש שאם יוותר על השליטה המלאה בנחלותיו, יוביל הדבר בסופו של דבר לרדיפת הקתולים האיטלקים.
בין התומכים באיחוד, היו גם מספר קבוצות שראו את פני המדינה העתידית באורח שונה. וינצ'נזו ג'וברטי, כומר מפיימונטה, הציע קונפדרציה של מדינות בשליטת האפיפיור. בספר שפרסם ב-1843, יצר קשר ישיר בין האפיפיור ובין מה שנודע אז כ"תנועת התחייה" (Risorgimento).
ג'וזפה מציני, שאף אף הוא לאיחוד איטליה, אך במשטר של רפובליקה. מציני הצטרף ב-1827 לאגודת הקרבונארי, וב-1830 נאסר בשל פעילותו המהפכנית. בעודו בכלא גיבש את דעתו כי איטליה חייבת להיות מאוחדת, עצמאית, ורפובליקנית. לאחר שחרורו ב-1831 גלה מציני לשווייץ ולבסוף הגיע למרסיי שבצרפת, וייסד אגודה פוליטית בשם "איטליה הצעירה" (La Giovine Italia), שהייתה בין הכוחות המרכזיים שהשפיעו על התנועה לאיחוד איטליה. כוח משפיע נוסף בתנועה לאיחוד איטליה היה ג'וזפה גריבלדי, מהפכן רדיקלי יליד ניס (אז חלק מממלכת סרדיניה), שהשתתף בהתקוממות בפיימונטה ב-1834, נידון למוות, נמלט לדרום אמריקה, ושב משם ב-1848 כשהוא סוחף אחריו המונים בתנועה פוליטית וצבאית שנמשכה עד האיחוד, ולאחריו.
בסופו של דבר הייתה זו פעולתם של דיפלומטים כקמילו בנסו די קאבור, שפעלו בדרך של בריתות דיפלומטיות ויצירת כוח כלכלי וצבאי, שהצליחו לרתום את האנרגיות המהפכניות לטובת מטרתם, ואיחדו את איטליה תחת כתר שושלת בית סבויה.
פעילות מהפכנית מוקדמת 1814 - 1830 > מרידות הקרבונרי 1820 - 1821

פעילות המהפכנים השואפים לאיחוד איטליה החלה בארגון אגודות סתר בשם קרבונארי (באיטלקית - Carbonari, מבעירי הפחמים), שהחלה בסמוך להתמוטטות הסדר הנפוליאוני באיטליה ב-1814. מטרות הקרבונארי היו פטריוטיות וליברליות, והם היו מאוגדים בתאי סתר קטנים שהיו פזורים ברחבי איטליה.
הקרבונארי נוסדו בדרום איטליה בתחילת המאה ה-19, בהשראת העקרונות הליברליים של המהפכה הצרפתית. חברי הקרבונארי הגיעו בדרך כלל משורות המעמד הבינוני והאינטלקטואלים. לאחר קונגרס וינה ב-1815, החלו הקרבונארי בפעילות גם במדינת האפיפיור, בממלכת סרדיניה, בדוכסות הגדולה של טוסקנה, בדוכסות מודנה, ובממלכת לומברדיה-ונציה. פעילותם עוררה פחד אצל שליטי המדינות, ומדינות רבות הוציאו צווים שדנו למוות כל מי שיצטרף לפעילותם. הדבר לא הצליח לעצור את התנועה, שהייתה בלב הפעילות המהפכנית המוקדמת באיטליה.
פעולתם החשובה הראשונה של הקרבונארי הייתה בממלכת נאפולי בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. הקרבונארי התנגדו לשליטים הזרים, ובמיוחד לז'ואקים מירא, מלכה הבונפרטיסטי של ממלכת נאפולי. עם זאת, כאשר הסתיימה המלחמה במותו של מירא, בהשבתו לשלטון של הסדר המדיני שקדם לנפוליאון, ובהשבת המלך פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, הפכו הקרבונארי לארגון לאומי, בעל נטייה אנטי אוסטרית בולטת, ומילאו תפקיד חשוב במהפכות באיטליה ב-1820 - 1821 וב-1831.
פעילות מהפכנית מוקדמת 1814 - 1830 > מרידות הקרבונרי 1820 - 1821 > המרידה בממלכת שתי הסיציליות

ב-1820 מרדו הספרדים נגד מלכם פרננדו השביעי, בשל ויכוחים על החוקה. מרידה זו השפיעה על ההתפתחויות בממלכת שתי הסיציליות, שם מלך דודו פרננדו הראשון. פרננדו מלך על ממלכת שתי הסיציליות מגיל צעיר, והושב לכיסאו לאחר שהודח על ידי הבונפרטיסטים והוחלף בז'וזף בונפרטה, ולאחר מכן בז'ואקים מירא. בשנת 1815 הצליח פרננדו לסלק את מירא בעזרת הצבא האוסטרי, ולקבל את כיסאו בחזרה. פרננדו היה נציג בולט של החזרת הסדר הישן, שלפני המהפכה הצרפתית וכיבושי נפוליאון, שאותו קבע קונגרס וינה.
בהשפעת הספרדים, מרד ב-1820 גדוד בצבא שתי הסיציליות, שעליו פיקד ג'וליילמו פפה איש הקרבונארי. בשלביו הראשונים של המרד הצליח פפה להשתלט על החלק היבשתי של ממלכת שתי הסיציליות, והמלך פרננדו נאלץ לחתום על חוקה חדשה. אך הצלחת המרידה הדאיגה את כוחות הברית הקדושה שחששו מהתפשטות המהפכה בכל מדינות איטליה, ובסופו של דבר, גם באירופה כולה. לאחר מספר רב של מהלכים דיפלומטיים, הזמינו נציגי הברית את פרננדו לליובליאנה כדי להסביר בפניהם את מעשיו. פרננדו נשבע בפני עמו מספר רב של פעמים כי ישמור על החוקה שעליה חתם. אך כאשר יצא מגבולות ארצו, הכריז כי הוכרח לחתום על החוקה, וכי זו בטלה ומבוטלת, וביקש ממטרניך כי זה ישלח את הצבא האוסטרי במצעד לנאפולי על מנת להשליט שם סדר.
כוחותיו של הגנרל פפה כשלו בהגנה על הממלכה בפני הצבא האוסטרי, ובמרץ 1821 הושב המלך פרננדו לכיסאו בעזרת האוסטרים. הגנרל פפה יצא לגלות בבריטניה ובצרפת, והמשיך משם בפעילות חתרנית בשורות הקרבונארי. בימי מהפכות אביב העמים ב-1848 שב ולחם בשורות השואפים לאיחוד איטליה.
פעילות מהפכנית מוקדמת 1814 - 1830 > מרידות הקרבונרי 1820 - 1821 > ההתקוממות בפיימונטה

איש הצבא מפיימונטה, סנטורה די סנטרוזה, שהיה אף הוא מאנשי הקרבונארי, רצה לנצל את ההתקוממות בשתי הסיציליות, על מנת להכות באוסטרים ולאחד את איטליה. הוא קיבל את ברכתו של הנסיך קרלו אלברטו, לנסות ולהכות בצבא האוסטרי כאשר זה נע דרומה על מנת לדכא את ההתקוממות בנאפולי. במרץ 1821, לאחר שיחה עם הנסיך, שמילא את מקומו של המלך ששהה בחוץ לארץ, הניף סנטרוזה את נס המרד באלסנדריה. קרלו אלברטו הכריז על חוקה חדשה, על מנת לרצות את המורדים. אך בתוך ימים ספורים שב המלך קרלו פליצ'ה, ביטל את החוקה, וקרא לעזרת חיילי הברית הקדושה. סנטרוזה הובס ונעצר. הוא התחמק מהגרדום בעזרת תומכיו, ויצא לגלות בצרפת שם המשיך בכתיבת עלונים מהפכניים.
פעילות מהפכנית מוקדמת 1814 - 1830 > מרידות 1830

עד שנת 1830 היה הרגש הלאומי לאיחוד את איטליה ולשחרורה מהכיבוש זר, רגש מבוסס בכל רחבי המדינה. סדרה של מרידות החלה להכין את הקרקע לפעולה מקיפה לקידום האיחוד.
דוכס מודנה, פרנצ'סקו הרביעי, היה אציל בעל שאיפות, וקיווה להפוך למלכה של צפון איטליה כולה. ב-1826 הבהיר כי לא יפעל נגד המטיפים לאיחוד איטליה. הצהרתו זו הביאה לפעילות מהפכנית בשטח שבשליטתו.
בשנת 1830 אירעה מהפכת יולי 1830 בצרפת. המהפכנים הכריחו את המלך שארל העשירי להתפטר, והושיבו על כיסאו את המלך לואי פיליפ. לואי פיליפ הבטיח למהפכנים האיטלקים, כצ'ירו מנוטי, כי יתערב אם יתקוממו נגד האוסטרים, ואלו ישלחו חיילים לדיכוי המרד. מנוטי הכריז על מרד במודנה ב-3 בפברואר 1831, אך פרנצ'סקו הרביעי, שחשש לכיסאו, יצא לגלות במנטובה, התנער מתמיכתו במורדים, והסתייע בחיילים אוסטרים על מנת לדכא את מנוטי ואנשיו. מנוטי נתפס והוצא להורג. היה זה סופו של הרעיון כי הממלכה המאוחדת תתרכז סביב בית האצולה של דוכסי מודנה.
כישלונו של מנוטי לא החניק את הפעילות המהפכנית באיטליה כולה. מריה לואיזה דוכסית פארמה גורשה מבירתה על ידי המורדים. מרידות נרחבות פרצו בערים גדולות שהיו חלק ממדינת האפיפיור - בולוניה, פורלי, רוונה, אימולה, פרארה, פזארו ואורבינו. המורדים, שהניפו את דגל הטריקולור של איטליה המאוחדת, והעדיפו אותו על דגל הוותיקן, קראו ליצירת איטליה מאוחדת, והמרידה התפשטה עד מהרה בכל נחלות האפיפיור.
האפיפיור גרגוריוס השישה עשר החליט לקרוא לעזרת האוסטרים. מטרניך, שהיה מודע לסנטימנט המהפכני של לואי פיליפ, הזהיר אותו כי אוסטריה לא תסבול התערבות צרפתית בדיכוי המרידות. ממשלת צרפת, שהייתה אז בשליטת המדינאי קזימיר פרייה השמרן והמתון, לא התערבה לטובת המהפכנים האיטלקים, ואף עצרה את אלו מהם שניסו לפעול בשטחה.
באביב 1831 החלו הגייסות האוסטרים בדיכוי המרד, כשהם מתקדמים באיטיות ומשמידים את כיסי המורדים במקומות בהם מצאו אותם. האוסטרים השיבו את השליטים השושלתיים הישנים לכיסאותיהם, אך זרעי ה"ריסורגימנטי", האיחוד, נזרעו, והתנועה צברה תנופה.
ג'וזפה מציני, שהיה חבר בקרבונארי, נאסר בסוף 1830, ולאחר שחרורו בתנאים מגבילים גלה בתחילת 1831 לשווייץ ולבסוף הגיע למרסיי, שבה ייסד את תנועת "איטליה הצעירה" שמטרתה המוצהרת הייתה איחוד איטליה וסילוק השלטון הזר. לאחר ששב לאיטליה הגבירה התנועה את כוחה, ובשנת 1833 מנתה עשרות אלפי תומכים.
מרידות אביב העמים, 1848

לקראת 1848 הייתה איטליה מוקד לפעילות מהפכנית, שסייעה בהצתת מרידות אביב העמים באירופה כולה. התנועה לאיחוד איטליה יכולה הייתה להישען על שלושה גורמים - תנועה רפובליקנית, ליברלית ומהפכנית, ברוחו של ג'וזפה מציני, תנועה מונרכיסטית לאומית, בראשות בית סבויה, או תנועה קתולית בראשות האפיפיור. בשנת 1846 מת האפיפיור השמרן גרגוריוס השישה עשר, ועל הכס הקדוש עלה האפיפיור פיוס התשיעי שנתפס כליברל. בה בעת עודד את תקוות המהפכנים מלך סרדיניה קרלו אלברטו, שערך רפורמות מקיפות בממלכתו. הוא הסיר מחסומי מכס פנימיים, והביא לחקיקת חוקה חדשה ומתקדמת, שכונתה "Statuto Albertino", ששימשה במשך זמן רב לאחר איחוד איטליה כחוקתה של איטליה. אך מרחב התמרון של שני אישים אלו, בהם נתלו תקוות רבות, עדיין היה מוגבל למדי. בשנת 1847 פלש צבא אוסטרי לטוסקנה על מנת לדכא מרידה מקומית. האפיפיור, שהעיר פרארה, אליה פלשו האוסטרים, הייתה אחת מנחלותיו, שיתף פעולה עם קרלו אלברטו, ובשילוב של דיפלומטיה והפגנת כוח צבאי הצליחו השניים להביא להסגת האוסטרים מפרארה. אירוע זה ליבה את תקוות המהפכנים.
בצרפת הסמוכה, הגיעה המונרכיה של יולי לקץ אלים בפברואר 1848, והמלך לואי פיליפ הודיע על התפטרותו, כאשר הפועלים וההמונים הקימו בריקדות ברחובות. את השלטון תפסה קבוצה של פרלמנטרים רפובליקנים מתונים, שהכריזו על הקמת רפובליקה, "הרפובליקה הצרפתית השנייה". תנועות מהפכניות החלו מורדות בכל רחבי אירופה. במרץ הושלך מטרניך השנוא מכיסאו בווינה, ובהונגריה הכריז לאיוש קושוט על מדינה עצמאית במסגרת האימפריה האוסטרית. אירועים אלו היוו עידוד רב למורדים, שרעיונותיהם בדבר עצמאות, חוקה ליברלית, ואחדות, היו דומים לרעיונות דומים של מורדים מפראג ועד ברלין.