stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לארי פיין
חייו

נולד בפילדלפיה בשם לואיס פיינברג למשפחה יהודית.
החל את דרכו ככנר במופעי וודוויל. בשנת 1925 חבר לקומיקאי טד הילי, ונעשה חלק מהרכב הקומיקאים "שלושת המוקיונים", לצד האחים מו הווארד ושמפ הווארד.
במסגרת ההרכב כיכב במספר קומדיות, בתחילה בהפקת אולפני מטרו גולדווין מאייר, ולאחר מכן, בשנות ה-30' וה- 40', בהפקת אולפני קולומביה תחת המפיק ג'ולס וייט.
בסך הכל הופיע ב-206 סרטים קצרים כחלק מהרכב הקומיקאים.
בסרטם של האחים פארלי משנת 2012, "the Three Stooges", גולמה דמותו של פיין על ידי השחקן שון הייז.
כיכר צרפת

| --- | --- |

כיכר צרפת, מבט משדרות בן מימון
 מידע כללי
 על שם:  צרפת
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיר:  ירושלים ירושלים
 שכונה:  רחביה
 רחובות מסתעפים:  רחוב קינג ג'ורג' (ירושלים), רחוב קרן היסוד, רחוב אגרון, שדרות בן מימון, רחוב רמב"ן
 אתרים:  בניין קולג' טרה סנטה, מרכז אמיר
 קואורדינטות:  31°46′30.70″N 35°13′04.28″E﻿ / ﻿31.7751944°N 35.2178556°E﻿ / 31.7751944; 35.2178556
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) כיכר צרפת(למפת ירושלים רגילה) כיכר צרפת(למפת הרי ירושלים רגילה) כיכר צרפת(למפת הרי ירושלים מוגדלת) כיכר צרפת he  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כיכר צרפת בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, כצומת הרחובות המלך ג'ורג' וממילא
כיכר צרפת (ידועה גם בכינוי העממי כיכר פריז) היא כיכר מרכזית בירושלים. הכיכר מחברת את הרחובות המלך ג'ורג', אגרון, קרן היסוד, בן מימון (אשר ממנו מתפצלת גם דרך עזה) ורמב"ן שברחביה.
מבנה הכיכר

מסביב לכיכר ניצבים מלון המלכים, המרכז ליהדות מסורתית על שם פיוקסברג, בניין קולג' טרה סנטה, מרכז אמיר ומבנה מגורים בתכנון דב כרמי. במעגל שני נמצאים ליד הכיכר: היכל שלמה, בית הכנסת הגדול, גן העצמאות, מלון לאונרדו פלאזה ובית המוסדות הלאומיים.
היסטוריה

הכיכר הוקמה במקור כצומת רחובות, עם סלילת רחוב המלך ג'ורג' בשנת 1924. הצומת הייתה בתחילה מפגש של שני רחובות בלבד, רחוב המלך ג'ורג' (בכיוון צפון-דרום) ורחוב ממילא (בכיוון מזרח-מערב). באותה שנה גם החלה בניייתו של קולג' טרה סנטה, בצידה הדרומי של הכיכר. האזור באותה עת היה ידוע בשם שכונת אל-אמירה, שכונה שרוב תושבי היו ערבים פלסטינים נוצרים. עם התפתחות שכונת רחביה, בשנות ה-40 של המאה ה-20 ממערב לצומת, נסללו שאר הרחובות המובלים אליה.
לאחר הקמת המדינה הוקם במרכז הצומת מעגל תנועה. בשנת 1956 נחנך מלון המלכים בצידה הצפוני של הכיכר. בחזית המלון הוקמה מרפסת תצפית חצי עגולה, שהוקמה ללא רישיון, ופלשה לשטח הרחוב. אף על פי שקיבלה צו הריסה, היא נשארה מאז במקומה. ב-1961 נחנך מרכז אמיר מצידו השני של הרחוב.
בשנת 1959 החליטה העירייה לקרוא לצומת "כיכר צרפת", כאות הוקרה לממשלת צרפת על תמיכתה בישראל, וכתגובה לכך שבפריז החליטו לקרוא לכיכר מול שגרירות ישראל בפריז "כיכר ישראל". בינואר 1960 הוחלף גם שמו של רחוב ממילא המוביל לכיכר, לרחוב אגרון, על שם על שם גרשון אגרון. עם ההכרזה על הצומת כ"כיכר צרפת", הועבר מעגל התנועה מערבה ובמרכזו הוקמה מזרקה, שהחלה לפעול בדצמבר 1961. אולם המזרקה הוסרה לאחר כשנתיים, מאחר שהיא לא התאימה לגודל הבריכה שנבנתה עבורה ומים גלשו ממנה והציפו בקביעות את הרחוב.
בתחילת שנת 1963 הותקנו בכיכר רמזורים, ובסוף 1966, עם הגדלת נפח התנועה באזור, בוצעו שינויים בהסדרי התנועה בכיכר, שרחוב רמב"ן ורחוב בן מימון הפכו חד סטריים בקטע המוביל לכיכר.
לאחר 1967 ואיחוד ירושלים, הכיכר הפכה לציר התנועה המרכזי לבאים מתל אביב לעיר העתיקה. ביום העצמאות 1968 עבר מצעד צה"ל בכיכר, בדרכו לכיוון דרום ירושלים. בשנת 1976 בוצעו שינויים נוספים בהסדרי התנועה בכיכר, המדרכות צומצמו לטובת הרחבת הכבישים, והוחלפה מערכת הרמזורים. במהלך 1989 בוצע שיפוץ נוסף בכיכר, בתרומת הנרי מוסקוביץ' שרכש את מלון המלכים הסמוך באותה עת. השיפוץ, בתכנון האדריכל דן פיקר, כלל ריצוף הכיכר, עיצובה מחדש והסרת פסל סביבתי של עץ ממתכת, שכלל נורות על ענפיו, אך הוזנח.
לרגל ציון 40 שנה לאיחוד ירושלים הכיכר שופצה ועיריית פריז תרמה דגם של מגדל אייפל בגובה 27 מטר שתוכנן לעמוד בכיכר צרפת בשנת 2007, אך נכון להיום הוא טרם הוקם[דרוש מקור]. במקומו נבנתה מזרקה חדשה.
הכיכר נודעת בהפגנות הרבות שנערכות בה בשל קרבתה לבית ראש הממשלה. מאז האינתיפאדה הראשונה, במשך שנים, התקיימה בכל יום שישי בצהריים הפגנה בכיכר של ארגון נשים בשחור, וכן מתקיימות בה הפגנות פוליטיות רבות של מחנות השמאל והימין. ב-7 בינואר 2008 נערך בכיכר טקס שבו, באופן סמלי וזמני, הוסב שמה ל"כיכר שחרור יונתן פולארד", עד שישוחרר מכלאו. צעד זה נעשה בתמיכת חברי מועצת עיריית ירושלים, ועיתויו כוון למועד ביקורו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש בעיר.
בשנת 2005 נחנך נתיב תחבורה ציבורית ברחובות קרן היסוד והמלך ג'ורג', מסלול זה יוסב בעתיד לשימוש הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים.
במרץ 2021 החלה חברת מוריה לשדרג את הכיכר ביוזמת עיריית ירושלים. במסגרת העבודות הוקמה מזרקה חדשה, הורחב שטח הכיכר על ידי ביטול הפנייה שמאלה מרחוב בן מימון לרחוב רמב"ן, הותקנה תאורה, וריהוט רחוב חדש. עבודות השדרוג הושלמו במרץ 2022.
גלריה

מבט מעל הכיכר בשנת 2008
מבט מעל הכיכר בשנת 1950
תמונה שצולמה בשנת 1921 במקום בו עומדת כיום כיכר צרפת
הפגנה בכיכר בשנת 2012
בית מגורים משותף בכיכר
כיכר צרפת - מבט מצד דרום - לאחר גמר השיפוצים בכיכר - אפריל 2022
כיכר צרפת - מבט מצד מזרח - לאחר גמר השיפוצים בכיכר  - אפריל 2022
הערות שוליים

↑  ראו למשל: משרד התחבורה, צו בדבר הגבלת תנועה, מעריב, 7 ביולי 1964
טקסים ממלכתיים בירושלים, מעריב, 24 באפריל 1966
1 2  יהושע בן אריה, ירושלים היהודית החדשה בתקופת המנדט : שכונות, בתים, אנשים , ירושלים, יד יצחק בן־צבי, 2011, עמודים: 476–482
↑  מרפסת של מלון ״המלכים״ – להריסה - נבנתה ללא רשיון וחסמה את שדה־הראיה בקטע סואן בבירה מאת סופר האר׳ר כירושלים, הארץ, 6 בספטמבר 1963
↑  נתן ריבון, עיצוב פני ירושלים - ויכוחים אסתטיים ולחץ המציאות, הארץ, 28 באוגוסט 1962
↑  גן העצמאות בבירה יחנך בחודש הבא, דבר, 20 בספטמבר 1959
↑  אדם אקרמן, סיפורה ההיסטורי של כיכר פריז שהפכה למוקד ההפגנות בירושלים, באתר כל העיר, 27 בנובמבר 2020
↑  רחוב אגרון נחנך בירושלים, הארץ, 21 באוקטובר 1960
↑  תופעל המזרקה בככר צרפת, הצופה, 1 בדצמבר 1961
↑  מ. אבידן, עירית הבירה מחכה להזדמנות לחנוך חגיגית את "כיכר פריס", חרות, 6 בספטמבר 1963
↑  סדרי תנועה בירושלים - רמזורים בצמתים סואנים, הארץ, 28 במרץ 1963
↑  שינויים בסדרי התנועה בשכ' רחביה בירושלים, דשגכדככש, על המשמר, 4 בנובמבר 1966
↑  עירית ירושלים תפעל 7 ימים בשבוע - נקבעו צירי התנועה לכותל המערבי, מעריב, 30 ביוני 1967
↑  מפת המסלול של מצעד צה"ל ביום העצמאות בירושלים, דבר, 30 באפריל 1968
↑  עבודות לשיפור התנועה בצמתים מרכזיים בירושלים, מעריב, 15 בינואר 1976
↑  שחר אילן, שיק פאריס, כל העיר, 9 בדצמבר 1988
↑  ראו למשל: הפגנה, מעריב, 3 באוקטובר 1986
↑  רונית אנטלר, יגאל קוצר, חברת הפרלמנט האירופי בין העצורים בהפגנת הנשים בי־ם, חדשות, 31 בדצמבר 1989
↑  יזהר באר, האמהות של כיכר פאריס, כל העיר, 12 באוגוסט 1988
ניר בכר, הכוח השחור, כל העיר, 1 בספטמבר 1989
↑  נעה ברק, ‏בניגוד לטענות, בג"ץ מעולם לא הגביל הפגנות ימין מול בלפור, באתר גלובס, 15 באוקטובר 2020
↑  גל ניסים, ‏נחנך מסלול לתחבורה ציבורית בקרן היסוד בירושלים, באתר גלובס, 9 באוקטובר 2005
שרון קדמי, החברות ברזאני ובראשי יבצעו עבודות ברחוב המלך ג'ורג' בי-ם, באתר הארץ, 26 במאי 2005
↑  הילה נהון, המהפך הגדול של מתחם ההפגנות של ירושלים: כך תיראה כיכר פריז החדשה, באתר כל העיר, 9 במרץ 2021
↑  שירן טמוזרטי, מזרקה אומנותית, ריהוט רחוב ותאורה משודרגת: נחנכה כיכר צרפת החדשה במרכז העיר, באתר כל העיר, 29 במרץ 2022
יצירת לבנון הגדולה

התהליך ליצירת מה שמכונה "לבנון הגדולה" (או "הלבנון הגדול", בערבית: לֻבּנאן אל-כּבּיר, בצרפתית: Grand Liban) מתייחס לשנים 1914–1920 בקורותיה של לבנון.
המרונים והצרפתים

עוד לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1912, הבטיחו הצרפתים למרונים כי כאשר יגיעו לאזור הלבנט, ישחררו אותם מידי העות'מאנים ויעזרו להם לממש את שאיפותיהם. בשנים אלה גם מתחילה להתפתח הלאומיות הלבנונית המודרנית.
בתקופת שלטונו של אחמד ג'מאל פאשה, המושל העות'מאני הצבאי בסוריה ובלבנון, הונהגה מדיניות דיכוי, שהתגברה עם כישלון המתקפה העות'מאנית בתעלת סואץ. הדיכוי גבר עוד יותר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שנתפסה על ידי העות'מאנים כחדירה מעליבה של הצרפתים לענייניהם הפנימיים. בסופו של דבר סוכמה תקופת שלטונו של ג'מאל פאשא במותם של 100,000 מתושבי הלבנט מרעב וממחלות.
על מנת למנוע התקוממות מקומית בהר הלבנון ולהגן על האזור מפני פלישה אפשרית של בעלות הברית, הוכנסו להר הלבנון 16,000 חיילים עות'מאניים בניגוד ל"חוק האורגני".
כניסתם של החיילים העות'מאנים הביאה להתעוררות תנועה לאומית מרונית חזקה בהנהגת הפטריארך, אליאס חויכ. ביטוי להתנגדות הקשה של הנוצרים וקריאה למרד, ניתן למצוא בדבריו של המשורר המרוני, בשארה אל-ח'ורי, באחד משיריו:
"ישימני אלוהים כפרת לבנון,

אל ארץ זו תשוקתי ואהבתי.

לארץ שבה הלענה צומחת

ופזורות בה האבנים –

שם הר סיני של ההתגלות

ומקור ההשראה. [...]

מתי אראכם, בני לבנון,

יוצאים במתקפה גדולה,

שהרי למען התפארת – אין לבקש רחמים"
ג'מאל פאשא עוד ניסה להכפיף את המרונים למרות העות'מאנית ודרש מהפטריארך המרוני לבקש פירמאן (הפירמאן המדובר במקרה זה הוא אישור מוסמך להארכת כהונה דתית באימפריה העות'מאנית. אחת מהפריבילגיות הדתיות של המרונים הייתה שלא היה להם צורך באישור מסוג זה מעולם). בנוסף, הפיץ ידיעות על הטבח שערכו העות'מאנים בארמנים ברחבי הר הלבנון, על מנת להגביר את חרדות המרונים
בסוף המלחמה הוחזרה בלבנון "המועצה המינהלית" לכנה, אך כוחה המעשי קטן בהרבה. "חברי "המועצה המינהלית" הפכו לגוף ביורוקרטי בלבד, ולא גוף מנהיג.
קרבות הדרדנלים, במלחמת העולם הראשונה, הפיחו תקווה בקרב מדינות ההסכמה לביתור מהיר של האימפריה העות'מאנית. תקוות שנשענו בעיקר על כך שבמאה השנים האחרונות לפני נפילתה כבר הייתה האימפריה העות'מאנית בשלבי ריקבון מתקדמים ואף כונתה "האיש החולה". "מדינות ההסכמה" החלו במגעים סודיים ביניהן אשר סוכמו בסדרה של הסכמים חשאיים לגבי הגורל העתידי של שטחי האימפריה העות'מאנית. ההסכם החשוב ביותר שנחתם בין המעצמות, בקשר לאזור, היה הסכם סייקס–פיקו.
הסכם זה עמד בניגוד לסיכום אחר של הבריטים עם השריף של מכה, חֻסַין בן עלי. על פיו נקבע כי הבריטים יתמכו בהקמתה של אימפריה ערבית רחבה אשר גבולותיה: במערב – הים התיכון; במזרח – המפרץ הפרסי; בצפון – קו רוחב 37; בדרום - האוקיינוס ההודי. בתמורה, הערבים בהנהגת השריף של מכה, חֻסַין בן עלי, ימרדו בעות'מאנים. התפקיד של קיום הקשר השוטף עם האגודות הלאומיות הוטל על בנו של חסין, פַיְצַל. לפיצל הייתה חזות אצילית וכן היה בעל ניסיון פיקודי ומינהלי. הוא אכן תרם תרומה משמעותית בסיוע לבריטים כאשר הנהיג את אנשיו לכיבושים רבים ברחבי המזרח התיכון, ועזר בכיבושי אדמונד אלנבי.
הסכם "סייקס-פיקו", שנחתם במאי 1916, השפיע רבות על עתידה של לבנון. על-פי ההסכם שטחה של לבנון נכלל ב"אזור הכחול" (שטח בפיקוח צרפתי ישיר), המבטיח שליטה ישירה של המינהל הצרפתי על לבנון. על שליטה צרפתית באזור זה הוסכם בעקבות פעילותה החברתית, הכלכלית והפוליטית רבת השנים של צרפת באזור הלבנט.
לבנון הגדולה

צרפת לעומת זאת השתמשה באיגרת האמורה לצרכיה היא: עוד באותו היום נעצרו כל חברי "המועצה המינהלית" החתומים על האיגרת, יומיים אחר-כך פוזרה המועצה. חלפו עוד יומיים, ולאחריהם שוגר אולטימטום לפיצל.
צרפת השיגה באמצעות התמיכה בפיצל שני דברים חשובים לדידה:
פיזור "המועצה המינהלית" שהסיר בפני צרפת את המכשול העיקרי בפני שליטה צרפתית ישירה בלבנון.
עילה להפסקת משטרו של פיצל באזור: ב-25 ביולי נכבשה דמשק, בכך הקיץ הקץ על משטרו של פיצל.
פעולה זאת של השתלטות יזומה, פעילה, על כל אזור סוריה ולבנון הייתה למעשה מימוש המדיניות הצרפתית הצבאית שהתגבשה סופית עם הענקת המנדט הרשמי לצרפת על ידי ועידת סן-רמו, באפריל 1920.
אולם גם לאחר הכיבוש נשארה בעינה "שאלת לבנון". העמדות של גנרל גורו ומזכירו הכללי דה-קה בשאלה זו היו חלוקות. בעוד דה-קה תמך בסיפוח שטחים מצומצמים וספציפיים כמו עמק הבקאע (בקעת הלבנון) וג'בל עכאר למדינת לבנון הנוצרית וחלוקת שאר השטחים למדינות קטנות יחסית על פי מאפיין האתני הדומיננטי (אפשר לראות בעמדתו של דה-קה הבנה עמוקה של הבעיה הדמוגרפית שיכולה להיווצר עם סיפוח של עדות שאינן בעלות מכנה משותף כמו דת או תרבות), גרס גורו כי היתן להיענות לדרישות המרונים בדבר הקמת לבנון בעלת גבולות רחבים. לטענתו של גורו, דה-קה לא הפנים את המציאות שהתהוותה עם סילוקו של פיצל. גורו הושפע גם מ"המפלגה הסורית" ומן המרונים וכמוהם העריך כי בעיתוי הנוכחי לא יתנגדו המוסלמים לסיפוח למדינה הלבנונית החדשה.
בסופו של דבר נכנע מרליאן ללחצם הגובר של גורו והנוצרים הלבנונים. וב-21 באוגוסט 1920, הוא ייפה את כוחו של גורו להרחיב את גבולות לבנון, תוך כדי אזהרה שצירף בדבר הסכנה שבעניין.
ב-30 באוגוסט חתם גורו על צווים שהעניקו אוטונומיה לאזורים מסוימים בלבנון, אך זאת הייתה רק מראית עין. למחרת, ב-1 בספטמבר 1920 קמה, במעמד חגיגי וברוב טקס, מדינת "לבנון הגדולה" (להלן: לבנון) בכוח הסכם "סייקס-פיקו", סעיף 22 באמנת חבר הלאומים, והחלטת ועידת סן-רמו. חבל ארץ חדש זה בשליטה צרפתית ישירה, נקרא בשם לבנון, אך למעשה היה זה "לבנון הגדולה". בטבורה של ארץ זו אמנם עמד המחוז האוטונומי (=הסנג'ק) באימפריה העות'מאנית לשעבר: "סנג'ק הר הלבנון". אולם למחוז הר הלבנון נוספו האזורים הבאים:
דרום לבנון
בקעת הלבנון
אזור החוף עם ביירות
צפון לבנון
שטחה הכולל של לבנון: 10,452 קמ"ר.
צירוף שטחים רבים אלו הוסיף ללבנון אוכלוסייה מעדות שונות שעד כה היוו מיעוט מזערי בלבד בהר הלבנון, כדוגמת השיעים.
לקריאה נוספת

חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, 1994, ספר ג, יחידה 5, חלק א: לבנון בשנות העשרים, פרק 5.2: צרפת, המנדט ויצירתו של "הלבנון הגדול", עמ' 15–68.
יהודה ואלך, "המערכה הצבאית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה", בתוך: משה ליסק (עורך), תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל מאז העלייה הראשונה, תקופת המנדט הבריטי, א', ירושלים תשנ"ד
בן-ציון דינור (עורך ראשי), ספר תולדות ההגנה, א', חלק שני, תל אביב 1956, עמ' 587, 779
אייל זיסר, "ניפוצן של אשליות – העדה המרונית בלבנון ומדינת ישראל – מגעים וקשרים ראשוניים", עיונים בתקומת ישראל, 6 (תשנ"ו)
מלקולם א' יאפ, המזרח הקרוב למן מלחמת העולם הראשונה, ירושלים 2000
גד גילבר, "מבוא: בין דמוגרפיה ופולטיקה במזרח התיכון", בתוך: אילון עמי וגד גילבר (עורכים), דמוגרפיה ופוליטיקה במדינות ערב, תל אביב תשנ"ה
יהושע פורת, "חוזה 1936", בתוך: הלבנון במאות ה-י"ח-כ' – מקורות לסמינריון של י' פורת, ירושלים, האוניברסיטה העברית תש"ל
מישל ריקה, "המרונים בלבנון", בתוך: אהרן אמיר (עורך), לבנון: ארץ, עם, מלחמה, תל אביב 1979
Laura Zittrain Eisenberg, My Enemy's Enemy: Leabanon in the Early Zionist Imagination 1900-1948, Detroit: Wayne State University Press, 1994, 219 pp.
הערות שוליים

↑  בשארה אל-ח'ורי. אל-הוא ואל-שבאב. קהיר: דאר אל-מעארף, 1953, עמ' 53-54; התרגום מובא מתוך: חגי ארליך, ארצות המנדט הצרפתי – לבנון וסוריה, בתוך: המזרח התיכון: בין מלחמת-העולם, יחידה 5, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב תשנ"ה, עמ' 49
↑  ביקורת: אברהם סלע, ‏הברית הנכזבת: לבנון בדיפלומטיה הציונית כלפי הערבים, קתדרה 84, יולי 1997, עמ' 142-139
| המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון |
| --- | --- | --- |
| הסכמים | הסכם סייקס–פיקו (1916) • ועידת סן רמו (1920) • הסכם אנקרה (1921) • הסכם ניוקומב-פולה (1923) • חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) • גבול טורקיה–סוריה • יום העצמאות של לבנון (1943) |  |
| ישויות פוליטיות | מנהלת שטחי האויב הכבושים • הממלכה הערבית של סוריה (1920) • יצירת לבנון הגדולה (1914–1920) • לבנון הגדולה (1920–1943) • מדינת דמשק (1920–1925) • מדינת חלב (1920–1925) • מדינת העלווים (1920–1936) • מדינת ג'בל א-דרוז (1921–1936) • סנג'ק אלכסנדרטה (1921–1938) • הפדרציה הסורית (1922–1925) • מדינת סוריה (1925–1930) • הרפובליקה הסורית הראשונה (1930–1946) |  |
| עימותים צבאיים | המרד העלווי של 1919 (אנ') • מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת (1920) • קרב מייסלון (24 ביולי 1920) • כיבוש דמשק (24 ביולי 1920) • מאורעות תל חי (1920) • מרד הנאנו (אנ') (1920–1921) • מלחמת טורקיה–צרפת (1920–1921) • המרד הסורי הגדול (1925–1927) • השביתה הכללית הסורית 1936 (אנ') • הפלנגות הנוצריות • צבא הלבאנט • המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה (1941) • משבר הלבנט (אנ') (1945) |  |
| נציבים עליונים | אנרי גורו (1920–1922) • רובר דה קה (צר') (1923–1922) • מקסים וגאן (1923–1924) • מוריס סראי (1924–1925) • אנרי דה-ז'ובנל (אנ') (1925–1926) • אנרי פונסו (אנ') (1926–1933) • דמיאן דה מרטל (אנ') (1933–1939) • גבריאל פואו (1939–1940) • ז'אן שיאפ (אנ') (1940) • אנרי פרנאן דנץ (1940–1941) • ז'ורז' קאטרו (1941–1943) • ז'אן הלו (צר') (1943) • איב שטאיינו (אנ') (1943–1944) • אטיין פול באינט (Étienne Paul Beynet, 1944–1946) |  |
| הנהגה מקומית  | האמיר פייסל בן חוסיין • הקונגרס הלאומי הסורי (1919–1920) • יוסוף אל-עזמה • סאלח אל-עלי • אדהם ח'נג'ר (אנ') • אבראהים הנאנו (אנ') • אליאס חויכ (אנ') • אמיל אדה • בשארה אל-ח'ורי • סולטאן אל-אטרש • עבד אל-רחמן שהבנדר (אנ') • חסן אל-חראט (אנ') • עיאש אל-חאג' (אנ') • אנטון סעאדה • שוכרי אל-קוותלי • האשם אל-אתאסי • הגוש הלאומי • זכי אל-ארסוזי • ריאד א-סולח |  |
פורטל צרפת צרפת
ישראל באולימפיאדת טוקיו (1964)

בול שיצא לקראת האולימפיאדה
משלחת ישראל לאולימפיאדת טוקיו (1964) כללה 10 ספורטאים שהתחרו ב-3 ענפי ספורט.
נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה היה האתלט גדעון אריאל. אריאל נשא את דגל ישראל גם בטקס הפתיחה של אולימפיאדת רומא.
חברי המשלחת > אתלטיקה

גדעון אריאל
זריקת דיסקוס, גברים – מוקדמות 46.12 מטר, מקום 25
עמוס גלעד
ריצת 800 מטר, גברים – פרש לאחר 600 מטר בעקבות פציעה בקרסול
מיכל למדני
קפיצה לגובה, נשים – מוקדמות 1.65 מטר, מקום 19
מרים סידרנסקי
ריצת 100 מטר, נשים – מוקדמות 12.1 שניות, מקום 34
ריצת 200 מטר, נשים – מוקדמות 24.6 שניות, מקום 20
לוי פסבקין
ריצת 100 מטר, גברים – מוקדמות 11.1 שניות, מקום 63
חברי המשלחת > קליעה

מקסים כהן
קליעה בצלחות-חרס – 170 נקודות, מקום 47
נחמיה סירקיס
רובה שכיבה – 584 נקודות, מקום 47
חנן קריסטל (אנ')
רובה שכיבה – 579 נקודות, מקום 63
חברי המשלחת > שחייה

אברהם מלמד
200 מטר פרפר – 2:20.7 דקות, מקום 23
גרשון שפע
200 מטר חזה – 2:40.6 דקות, מקום 22
400 מטר מעורב – 5:11.2 דקות, מקום 20
ראו גם

ישראל במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת טוקיו (1964)
ישראל באולימפיאדת הנכים טוקיו (1964)
כריסטוף שפיכר

כריסטוף שפיכר (בגרמנית: Christoph Spycher, נולד ב-30 במרץ 1978) הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת המגן השמאלי בלוצרן, גראסהופרס ציריך, איינטרכט פרנקפורט ויאנג בויז ברן. לזכות שפיכר 46 הופעות במדי נבחרת שווייץ, עמה השתתף ביורו 2004, מונדיאל 2006 ויורו 2008.
קריירת מועדונים

שפיכר החל את קריירת הבוגרים שלו בשנת 1999 בלוצרן מליגת העל השווייצרית, ובעונת הבכורה שלו במועדון, 1999/00, סיים עם הקבוצה במקום החמישי בליגה. בעונת 2000/01 שפיכר ולוצרן סיימו את העונה במקום האחרון בליגה הסדירה, אך ניצלו לאחר השתתפות בפלייאוף. בקיץ 2001 עזב שפיכר את לוצרן, בשורותיה ערך 66 הופעות ליגה, ועבר לגראסהופרס ציריך, גם היא מליגת העל השווייצרית. בעונת 2001/02 סיים שפיכר עם גראסהופרס במקום השני, ובעונת 2002/03 זכה עמה באליפות. בעונת 2003/04 הודחו שפיכר וגראסהופרס ממוקדמות ליגת האלופות על ידי א.א.ק. אתונה, ולאחר מכן גם מגביע אופ"א על ידי היידוק ספליט. את העונה הזו סיימו שפיכר וגראסהופרס במקום השביעי בליגה. בעונת 2004/05 סיימו שפיכר וגראסהופרס במקום השלישי בליגה. בתום עונה זו, עזב שפיכר את גראסהופרס לאחר ארבע עונות, בהן ערך 103 הופעות ליגה בהן הבקיע שישה שערים, וחתם באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.
באיינטרכט פרנקפורט שיתף שפיכר פעולה עם בן ארצו בנימין הוגל ועם שחקני הגנה כמרקו רהמר ומרקו רוס. בעונת הבכורה של שפיכר באיינטרכט פרנקפורט, 2005/06, סיימה הקבוצה במקום ה-14 בבונדסליגה, והגיעה לגמר הגביע הגרמני, שם הפסידה 1-0 לבאיירן מינכן. שפיכר שיחק 90 דקות בגמר זה. בעונת 2006/07 שפיכר ופרנקפורט סיימו את השתתפותם בגביע אופ"א לאחר שהודחו כבר בתום שלב הבתים, ובבונדסליגה סיימו שוב במקום ה-14. בעונת 2007/08 שפיכר ופרנקפורט סיימו במקום התשיעי בבונדסליגה. במהלך עונה זו מונה שפיכר כסגן הקפטן של הקבוצה. בעונת 2008/09 סיימו במקום ה-13, וביולי 2009 מונה שפיכר כקפטן הקוצה. בעונת 2009/10, שהייתה האחרונה של שפיכר בפרנקפורט, סיימה הקבוצה במקום העשירי. בקיץ 2010 עזב שפיכר את איינטרכט פרנקפורט לאחר חמש עונות, בהן ערך 120 הופעות ליגה, וחזר לליגת העל השווייצרית כשחתם ביאנג בויז ברן.
בעונת הבכורה של שפיכר ביאנג בויז ברן, 2010/11, סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגת העל השווייצרית. בעונת 2011/12 שפיכר ויאנג בויז הודחו על ידי בראגה במוקדמות הליגה האירופית, ואת הליגה סיימו שוב במקום השלישי. בעונת 2012/13 שפיכר ויאנג בויז צלחו שלושה סיבובים במוקדמות הליגה האירופית, והגיעו לשלב הבתים. שפיכר ויאנג בויז הודחו בשלב זה, על אף שצברו עשר נקודות כמו ליברפול ואנז'י מחצ'קלה, רק בגין נחיתות בטבלה הפנימית מול קבוצות אלו. בתום עונה זו, סיימו שפיכר ויאנג בויז במקום השביעי בליגה. בעונת 2013/14, שפיכר ויאנג בויז סיימו במקום השלישי בליגה. בתום העונה, פרש שפיכר ממשחק פעיל, לאחר ארבע עונות ביאנג בויז, בהן ערך 99 הופעות ליגה והבקיע שבעה שערים.
קריירה בינלאומית

בשנת 2003, שפיכר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ. בשנת 2004 נכלל שפיכר בסגל השווייצרי ליורו 2004, ושיחק את מלוא הדקות בשלושת המשחקים של שווייץ, שהודחה מהטורניר עם נקודה אחת. בשנת 2006 נכלל שפיכר בסגל השווייצרי למונדיאל 2006, וערך בו הופעה אחת, בניצחון 2-0 על דרום קוריאה בשלב הבתים, בו שיחק 90 דקות. שווייץ ושפיכר העפילו משלב הבתים, והודחו בשמינית הגמר על ידי נבחרת אוקראינה בפנדלים, במשחק בו שפיכר לא שותף. בשנת 2008 שפיכר זומן לסגל השווייצרי ליורו 2008 שנערך בשווייץ, אך לא ערך ולו הופעה אחת בטורניר זה, ממנו הודחה שווייץ בשלב הבתים. בשנת 2010 היה שפיכר מועמד להיכלל בסגל השווייצרי למונדיאל 2010, אך נפצע בברכו לקראת הטורניר, ונופה מהסגל. באותה שנה פרש שפיכר מנבחרת שווייץ, לאחר שערך בשורותיה 46 הופעות.
כריסטופורו קארסאנה

| --- | --- |
 לידה:  1640? ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  13 בספטמבר 1709 (בגיל 69 בערך) נאפולי, ממלכת נאפולי 
 מוקד פעילות:  הרפובליקה של ונציה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
כריסטופו קארסאנה (באיטלקית: Cristoforo Caresana;‏ סביבות 1640  - 13 בספטמבר 1709) היה מלחין, נגן עוגב וזמר איטלקי.
חייו

קארסאנה נולד בנאפולי. כנראה יצא ללימודים בוונציה, אך בשנת 1658 חזר לנאפולי, ונשאר בה כל חייו. בשנים 1659 עד 1706 היה חבר בקהילת האורטוריה (Congregazione dell'Oratorio). משנת 1659 היה טנור בקאפלה המלכותית ומשנת 1667 כיהן שם כנגן עוגב עד לפרישתו בשנת 1704. בשנים 16888-1690 היה מאסטרו די קאפלה בקונסרבטוריו די סן אונפורי.
קארסאנה חיבר תרגילי קול שהיו בשימוש נרחב וחלקם הודפסו מחדש בשנת 1819 לשימוש בקונסרבטואר של פריז. מן ההקדמה לתרגילים אלה אפשר לעמוד על הידע התאורטי המקיף שלו והמוזיקה עצמה מציגה אותו כמבשר לפרגולזי, שלמד ללא ספק את יצירותיו.
מקור

רנאטו בוסה: "כריסטופורו קארסאנה" בגרוב אונליין
יחסי הונג קונג – ספרד

| יחסי הונג קונג – ספרד |
| --- | --- |
הונג קונג: ספרד


הונג קונג: ספרד
שטח (בקילומטר רבוע)
1,108: 505,370
אוכלוסייה
7,410,158: 47,905,341
תמ"ג (במיליוני דולרים)
382,055: 1,580,695
תמ"ג לנפש (בדולרים)
51,558: 32,996
משטר
אזור מנהלי מיוחד: מונרכיה חוקתית

יחסי הונג קונג-ספרד הם היחסים הבין-לאומיים בין הונג קונג לספרד.
קונסוליות כבוד

לספרד יש קונסוליה במרכז הונג קונג. משרד הכלכלה והסחר של הונג קונג (אנ') בבריסל מייצג את הונג קונג בספרד.
יחסי סחר

בשנת 2015 סך המסחר בין הונג קונג לספרד עמד על 2.8 מיליארד דולר.
ספרד היא השותפה העסקית העשירית בגודלה של הונג קונג באירופה. בשנת 2015 סכום הייצוא להונג קונג הסתכם בכ־298 מיליון דולר, כאשר ציוד שידור, תנורי החשמל ועלונים היו המוצרים העיקריים. מנגד, הונג קונג היא השותפה העסקית השמינית בגודלה של ספרד באסיה. בשנת 2015 סכום היצוא לספרד הסתכם בכ-956 מיליון דולר, כאשר שעוני מתכת, בשר ותרופות הם המוצרים העיקריים.
ביקורים רשמיים

שר התחבורה והשיכון של הונג קונג, אנתוני צ'אונג, הגיע לביקור רשמי במדריד במאי 2017.
תחבורה

ביוני 2016 החלה קת'אי פסיפיק בטיסות ישירות בין הונג קונג למדריד.
כיוון הפוך

כיוון הפוך הוא כשל לוגי רטרודוקטיבי שבו יש היפוך בכיווניות בין סיבה לתוצאה. הסיבה נחשבת לתוצאה ולהפך. לרוב, נובע הכשל מבלבול או אי הבנת סדר הדברים מבחינת זמנים או כאשר יש ערפול בנוגע לסיבה האמיתית.
דוגמאות:
בימי הביניים האמינו כי כינים מועילות לבריאות, משום שרק לעיתים נדירות נמצאו כינים על אנשים חולים ולכן, כך האמינו, המחלה נגרמה בגלל עזיבת הכינים (בפועל, בגלל רגישותן לשינויים בחום הגוף נטו הכינים לנטוש אדם שסבל מחום גבוה. מאחר שלא ניתן היה להבחין בעליה בחום עד להוספת סימנים נוספים, הייתה המסקנה כי הכינים הן השומרות על הבריאות).
הנטייה לעישון נגרמת ממחלת הסרטן.
ראו גם

אפקט משולב
כריסטופאנו מאלווצי

| --- | --- |
 לידה:  28 ביוני 1547 לוקה, הרפובליקה של לוקה 
 פטירה:  22 בינואר 1599 (בגיל 51) פירנצה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
כריסטופאנו מאלווצי (באיטלקית: Cristofano Malvezzi;‏
28 ביוני 1547 (הוטבל) - 22 בינואר 1599) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי בשלהי תקופת הרנסאנס. הוא היה אחד המלחינים המפורסמים ביותר בפירנצה בתקופת המעבר לסגנון הבארוק.
חייו

מאלווצי נולד בלוקה. משנת 1551 חי בפירנצה ושירת בחצר מדיצ'י משנת 1562. הוא שימש כנגן עוגב בכמה כנסיות בעיר וכן עבד כמורה. בין תלמידיו היה יאקופו פרי, הנחשב על דעת רבים לממציא האופרה. משנת 1573 כיהן במשרה הכפולה של מאסטרו די קאפלה בקתדרלה ובכנסיית ג'ובאני באטיסטה, שנחשבה למשרת המוזיקאי הרמה ביותר בעיר. בין יצירותיו שלושה ספרי מדריגלים, ספר ריצ'רקארי, אולם רק שתי יצירות קודש - מחדל תמוה כשמדובר במלחין שהיה כה מקורב לכנסייה.
עקב פעילותו בפירנצה, המספר הרב של נגינות ביניים (intermedi) שכתב לבני מדיצ'י ולמשפחות אצולה אחרות, ספר הריצ'רקארי שהקדיש לרוזן דה בארדי והקדשת ספר מדריגלים לאמיליו דה קבליירי, יש משערים כי היה חבר ב"קאמרטה" הפלורנטינית - קבוצה של מוזיקאים ומשוררים מתקדמים, שבניסיון לשחזר את המוזיקה של יון העתיקה, יצרו את המונודיה הראשונה ובסופו של דבר את האופרה הראשונה. בין אם היה חבר בקבוצה אינטימית זו ובים אם לאו, המוזיקה שלו הייתה מהנודעות בפירנצה. אחת מיצירות המפוארות ביותר - חיבור קולוסלי של מוזיקה ל-O fortunato giorno ("יום של מזל") שנכתב לאינטרמדיו אשר נועד לחגיגת כלולות במשפחת אצולה - נכתב לשלושים תפקידים ווקאליים נפרדים, המחולקים לשבע מקהלות הממוקמות בנפרד בחלל האולם. כמה מן המדריגלים שלו נכתבו בסגנון המונודי, המרמז גם הוא לקשריו האפשריים עם הקאמרטה.
אחיו של מאלווצי, אלבריגו (1550 - 1615 בקירוב), היה גם הוא נגן עוגב ומלחין.