stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוריה קרפ
כתביו > כתיבה פוליטית

Răspuns insinuărilor d-lui Bogdan Duică - 1913 - - תשובה לרמיזותיו של מר בוגדן דויקה
1928 - "נאומים פרלמנטריים" Discursuri parlamentare
הכוללים:
1927 31 באוקטובר “Răspuns la mesajul tronului” - נאום בדיונים על תשובה למסר של המלך
Interpelare cu privire la excesele de la Oradea Mare" (שאילתא בנוגע לפרעות באוראדיה)
Discurs rostit la legea amnistiei - נאום בקשר לחוק החנינה
Discurs rostit la legea cultelor - נאום בנוגע לחוק הדתות
כתביו > מאמרים והרצאות על יהדות וספרות

1917 - "שתי הרצאות", על היהדות כתפיסה חברתית ועל יצירתו של י"ל פרץ.
Douǎ conferințe : judaismul, o concepție socialǎ ; opera lui I.L. Peretz / Horia Carp
Străinii în Biblie și Talmud 1929 (הזרים בתנ"ך ובתלמוד)
1936 - Comunitatea, importanța sa istorică הקהילה - חשיבותה ההיסטורית - הרצאה בלשכה "אחווה חדשה" (Loja Noua Fraternitate) בבוקרשט
כתביו > תרגומים

1903 - Istoria evreilor "תולדות היהודים" מאת היינריך גרץ, תרגום ועיבוד בשני כרכים
1918 - Țară veche-nouă אלטנוילנד מאת בנימין זאב הרצל
1920 - שירים וסיפורים ביידיש מאת יצחק לייב פרץ ושלום עליכם (Mi-e dor de casă și alte povestiri)
1936 - הוריה קארפ - על הקהילה
(ברומנית)
לקריאה נוספת

מתתיאס קרפ, הספר השחור כרך א', מהדורה שנייה, הוצאת דיוג'נה 1996. (ברומנית)
א"ב יפה - הוריא קארפ, ב בשדות זרים - סופרים יהודים ברומניה 1880–1940, המרכז גולדשטיין-גורן לתולדות היהודים ברומניה, המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב 1996
Alexandru Mirodan, “Carp Horia,” în Dicționar neconvențional al scriitorilor evrei de limbă română, pp. 290–292.Tel Aviv, 1986
(אלכסנדרו מירודן - לקסיקון בלתי קונבנציונלי של הסופרים היהודים כותבי רומנית)
Țicu Goldstein (ed) De la Cilibi Moise la Paul Celan - antologie, Editura Hasefer, Bucuresti, 1996
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אברהם פלר, אנציקלופדיה יודאיקה 2007 Gale, באתר Encyclopedia
↑  Discuția Răspunsului la Mesajul Tronului - נאומו בסנאט הרומני בדיונים על התשובה למסר של המלך 31.10.1927
1 2 3 4 5 6 7  Carol Iancu
↑  אתר יזכור של קהילת רומן
1 2 3  1996 א.ב.יפה עמ' 417
↑  2019 Claudia Ursuțiu
↑  א.ב.יפה 416
↑  המגבית של קרן היסוד ברומניה, דואר היום, 24 בנובמבר 1926
↑  Țicu Goldstein עמ' 147-146
↑  File de istorie jan 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259468905171  VIAF: 97721196   WorldCat (עם VIAF): 97721196
אפקט חדירות ואצירה מוגברת

אפקט חדירות ואצירה מוגברת (EPR = enhanced permeability and retention) הוא התכונה של רקמה סרטנית לקלוט מקרו-מולקולות בגדלים מסוימים, בדרך כלל ליפוזומים וננו-חלקיקים, הרבה יותר מאשר רקמות נורמליות. התופעה מוסברת בכך שעל מנת לגדול במהירות, תאים סרטניים יוצרים הרבה כלי דם לספק להם את התזונה הנדרשת להם לגדילה. כלי דם אלו פגומים במבנה שלהם, באופן שמאפשר חדירה קלה יחסית של מקרו-מולקולות לתוכם. כלי דם אלו מצופים בתאי אנדותל עם חורים רחבים, נעדרי שכבת שריר חלק השכבה, או עם קולטני אנגיוטנסין II לקויים. יתר על כן, רקמות סרטניות בדרך כלל נעדרות ניקוז לימפטי יעיל.
האפקט מנוצל בשיטות של שיגור תרופות להובלת תרופות בתוך ליפוזומים ונשאים אחרים אל רקמות סרטניות. האפקט גם משמש להובלת צבענים לרקמות סרטניות לצורך דימות גידולים סרטניים.
התופעה מופיעה במקרו-מולקולות הגדולות מ-40-50kDa ומביאה להצטברות של פי 10-200 מקרו-מולקולות ברקמה סרטנית מאשר ברקמה רגילה. המקרו מולקולות נשארות ברקמה הסרטנית לזמן ממושך שיכול להיות מעל 24 שעות.
היסטוריה

האפקט זוהה בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי הירוהי מיידא וצוותו שגילו הצטברות רבה של מקרו-מולקולות באתרים של גידולים סרטניים ועשו ניסויים לבחינת האפקט בגדלים שונים של מולקולות.
הערות שוליים

↑  אנה אישצ'וק, זיהוי סרטן המעי הגס באמצעות פורמולציות למעי הגס במתן פומי מבוססים על IR-783, פברואר 2014, עמ' 7
↑  Yin H, Liao L, Fang J, Enhanced Permeability and Retention (EPR) Effect Based Tumor Targeting: The Concept, Application and Prospect, JSM Clin Oncol Res 2(1): 1010, 2014
↑  Yasuhiro Matsumura and Hiroshi Maeda, A New Concept for Macromolecular Therapeutics in Cancer Chemotherapy: Mechanism of Tumoritropic Accumulation of Proteins and the Antitumor Agent Smancs1, [CANCER RESEARCH 46, 6387-6392, December 1986
אסמה ח'דר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בינואר 1952 א-זבאבדה, מדינה פלסטינית 
 פטירה:  20 בדצמבר 2021 (בגיל 69) עמאן, ירדן 
 מדינה:  ירדן 
 השכלה:  אוניברסיטת דמשק 
 תפקיד:  משרד התרבות הירדני (25 באוקטובר 2004–4 במאי 2005)  סנאטור ירדן (23 באפריל 2014–25 באוקטובר 2015) 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  מסדר העצמאות (1991) 
 
אסמה ח'דר (בערבית: أسمى خضر; 25 בינואר 1952 - 20 בדצמבר 2021) הייתה עורכת דין, פמיניסטית, פעילת זכויות נשים וזכויות אדם ופוליטיקאית ירדנית.
רקע והשכלה

ח'דר נולדה בא-זבאבדה שליד ג'נין. לאחר התיכון היא למדה משפטים באוניברסיטת דמשק וסיימה את חוק לימודיה בשנת 1977.
בהמשך, למדה מספר קורסים מדעיים ויישומיים בכמה מוסדות אקדמיים ואוניברסיטאות, וכן גופים ומכונים לזכויות אדם וארגונים ירדנים, ערבים ובינלאומיים.
קריירה

לאחר סיום הלימודים היא עברה לעמאן ועבדה שנתיים (1979-1978) בעיתון "אל-אח'באר" הירדני.
היא החלה לעבוד במשרד עורך דין בעמאן ולאחר תקופת התמחות היא קיבלה רישיון עריכת דין ירדני בשנת 1982.
בשנת 1984 היא פתחה משרד עצמאי והייתה בין הנשים הראשונות שעסקו בעריכת דין בירדן. היא התמקדה בנושאי זכויות אדם, ובהגנה על זכויות נשים וילדים.
בשנת 1999 היא הייתה חברת הוועדה הלאומית שהוקמה על ידי משכילים ירדניים והביאה לביטול הסעיף בחוק שקבע ש"פשע (ממניע של) כבוד", אינו בר ענישה.
אסמה ח'דר הייתה האישה הראשונה ששימשה בתפקיד דוברת ממשלת ירדן.
בין השנים 2003–2005 היא הייתה שרת תרבות ובשנת 2013 כיהנה בתפקיד שרת המדינה.
בין השנים 2013–2015 אסמה הייתה חברת הסנאט הירדני.
תפקידים נוספים שמילאה:
מזכירה כללית של "הנציבות הלאומית הירדנית לנשים" Jordanian National Commission for Women - JNCW
מנהלת כללית ולאחר מכן יועצת של קבוצת זכויות נשים בירדן Solidarity is Global Institute - SIGI.
חברת הוועדה המלכותית הירדנית לזכויות אדם.
חברת הוועדה המלכותית להקמת מרכז החירות.
חברת ועדת הניסוח המלכותית לאמנה הלאומית הירדנית.
הוקרה ועיטורים

מדליית העצמאות הירדנית, מדרגה ראשונה, מאת הוד מלכותו המלך חוסיין על ניסוח האמנה הלאומית הירדנית בשנת 1991.
פרס הכבוד של מגיני זכויות האדם מטעם Human Rights Watch.
פרס האומות המאוחדות למאבק בעוני על תרומות להשגת יעדי המילניום לפיתוח 2003.
מספר תעודות ופרסי הוקרה הקשורים להגנה על זכויות אדם וזכויות נשים ותרומה לפיתוח ועבודה סוציאלית.
כתבים

אסמה כתבה ותרמה למספר רב של ספרים, מאמרים, מדריכים מקצועיים וכן הייתה "מרצת מפתח" (keynote speaker) בפורומים ואירועים מקומיים ובינלאומיים שונים.
מדבריה

”אישה אחת יכולה לעשות את ההבדל. אינני בטוחה אם אני מנהיגה, אבל אני יודעת שלהיות כזו, זה אומר שאת קולטת את הצורך הדחוף לטפל בבעיה, שאת מרגישה צורך למלא מקום על ידי ייזום פעילויות, קמפיינים ותוכניות ולהתמקד בנושאים ספציפיים. אם אנשים בקהילה שלך באמת מאמינים שאת ממלאת צורך, הם יתמכו בך, ויעניקו לך את עמדת המנהיגות. כאשר אנשים סומכים עליך, הם יפנו אלייך כדי לעזור להם להגיע למטרות שלהם.” (הקדמה למדריך של ארגון הנשים הירדניות - Women’s Learning Partnership)
מותה

ח'דר נפטרה מסרטן הלבלב ב-20 בדצמבר 2021, בגיל 69 בעמאן.
הערות שוליים

↑  Tributes pour in for human rights icon Asma Khader, Jordan Times, ‏2021-12-21 (באנגלית)
1 2 3  معالي السيدة أسمى حنا خضر | مجلس الأعيان, senate.jo
1 2  One Woman Can Make a Difference: In Loving Memory of Asma Khader | Women's Learning Partnership, learningpartnership.org
↑  RANA HUSSEINI, YEARS OF STRUGGLE - The Women’s Movement in Jordan, Friedrich-Ebert-Stiftung, Amman Office, 2021, עמ' 122
1 2 3 4  Asma Khader, www.law.upenn.edu (באנגלית)
1 2  "معالي السيدة أسمى حنا خضر". The Jordanian Senate (בערבית).
1 2 3 4  معالي السيدة أسمى حنا خضر | مجلس الأعيان, senate.jo
↑  By Rana F. Sweis, Asma Khader, Fighter for Women’s Rights in Jordan, Dies at 69, nytimes, 31 דצמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506579605171  VIAF: 308284087   WorldCat (עם VIAF): 308284087 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אסמה ח'דר".
יוסף ואשת פוטיפר (מוריו)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ברטולומיאו אסטבן מורילו 
 תאריך יצירה:  המאה ה־17 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  254 ס״מ 
 גובה:  197 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  585 (Hessen Kassel Heritage) 
 מיקום:  Gemäldegalerie Alte Meister
 
אשת יוסף ואשת פוטיפר הוא ציור שמן על בד מ-1640–1645 מאת האמן הספרדי ברטולומה אסטבן מוריו, מוצג בגלריית הציירים הגדולים בקאסל. הגרסה המאוחרת שלו משנות ה-60 של המאה ה-17 לנושא נמצאת כעת באוסף פרטי.
הנושא מתייחס לסיפור המסופר בספר בראשית פרק ל"ט, על יוסף בבית פוטיפר, כאשר אשת אדוניו ניסתה לפתות אותו, אך הוא סירב.
תיאור היצירה

הציור רחב-היריעה של ברטולומה אסטבן מוריו מציג בגודל טבעי את הרגע הדרמטי ביותר בסיפור יוסף ואשת פוטיפר, מתוך בראשית ל"ט, 1–23. ביצירה מתוארת אשת פוטיפר, רעייתו של שר הטבחים המצרי, כשהיא קופצת ממיטתה, המעוטרת בבדים יוקרתיים ובחופה מהודרת, בניסיון לעצור את יוסף הנמלט בצעדים מהירים שמאלה. היא מצליחה לאחוז בקצה גלימתו הצהובה הזוהרת, אך לא למנוע את בריחתו.
מוריו עושה שימוש דרמטי בניגודי אור וצל חזקים, אשר מעניקים ליצירה אופי המזכיר תפאורה בימתית. אכן, הסיפור שימש לעיתים קרובות כבסיס ליצירות תיאטרון דתיות.
פרשנות ותפיסה תאולוגית

מאז תקופתו של אמברוזיוס פורשה הסצנה כאלגוריה למותו של ישו: כשם שאשת פוטיפר מצליחה לאחוז בגלימתו של יוסף אך לא בצניעותו וביושרו, כך גם התפשטותו של ישו אינה אלא ניצחון חיצוני בלבד של מעניו, בעוד ששלמותו הרוחנית נותרת ללא פגע. בהקשר זה, יוסף נתפס כאב טיפוס לישו בברית החדשה.
הנוכחות של הסצנה באמנות הספרדית

הסצנה של יוסף ואשת פוטיפר היא נדירה יחסית באמנות הספרדית. היא מופיעה בחצר המלכות במדריד כחלק מסדרת הציורים של טינטורטו, אשר רכש הצייר דייגו ולאסקס באיטליה עבור האוסף המלכותי, וכן בפרסקו של פטריסיו קאסס בגלריית המלכה בארמון אל פארדו.
עם זאת, תיאור הסצנה היה שנוי במחלוקת בקרב תאורטיקנים ספרדים במאות ה-17 וה-18, אשר ראו בה נושא בלתי הולם לקישוט ארמונות. כך למשל, אנטוניו פאלומינו כתב כי:
"אין זה נושא מתאים לגלריית הנשים, כאשר ישנן דמויות נשיות רבות בכתבי הקודש הראויות להוות דוגמה לתכונות מוסריות נעלות".
לכן, תיאור הסצנה נותר נדיר יחסית באמנות הספרדית, להוציא את סביליה, שבתקופתו של מוריו נראתה יוצאת דופן בהקשר זה. נראה כי סוחרים פלמים, שהחזיקו באוספי אמנות מרשימים בעיר, גילו עניין מיוחד בייצוג הסצנה בעלת האופי הארוטי. ניקולא אומזור, אחד מפטרוניו הבולטים של מוריו, החזיק בהעתק של הציור, ואילו חואן בטיסטה קלרבוט החזיק, לפי רשימות הרכוש שלו, ביצירה מקורית של מוריו.
גרסאות נוספות והשפעות

ייתכן כי הציור שנמכר בשנת 2004 על ידי סותביס לונדון (9 בדצמבר 2004, מס' 336), שצויר בשנות ה-60 של המאה ה-17, הוא העותק המקורי (שמן על בד, 63.5 × 84.5 ס"מ). רפליקה חלקית של היצירה, שבה מופיעים יוסף הנמלט וידה המושטת של האישה בלבד, נמצאת במכון גומס-מורנו בגרנדה (שמן על בד, 36 × 29.5 ס"מ)
הסצנה מופיעה גם בציורו של קורנליס שוט, שנמצא במכון חוביאנוס בגיחון עד מלחמת האזרחים בספרד.
בנוסף, הציור של מוריו השפיע על אמנים ספרדים נוספים:
אנטוניו קאנובס דל קסטיו, שפעל בקורדובה, כלל את הסצנה כחלק ממחזור ציורים על חיי יוסף, שנוצר בשנת 1655 ונמצא כיום במוזיאון הפראדו.
אלונסו קאנו צייר גרסה פרטית של הסצנה בסביבות 1650–1652, שהתאפיינה בדמות נשית בעלת אופי ארוטי מובהק, בניגוד לייצוגים האחרים של הסצנה[8].
תיארוך וחשיבות הציור

הציור הנמצא כיום באוסף קאסל הוא ככל הנראה אחת היצירות המוקדמות של מוריו בנושא זה, והוא מתוארך לשנים 1640–1645. היצירה מדגימה את יכולתו של מוריו לשלב דרמטיות תיאטרלית, קומפוזיציה דינמית, ושימוש דרמטי בניגודי אור וצל, תוך התאמתו לטעם האמנותי של קהל פטרוניו.
ביבליוגרפיה

"Joseph und die Frau des Potiphar - Onlinedatenbank der Gemäldegalerie Alte Meister Kassel". altemeister.museum-kassel.de. נבדק ב-2018-07-20.
הגרסה של הציור משנות הש-60 של המאה ה-17. אוסף פרטי.
סאטי

ערך זה עוסק במנהג הודי. אם התכוונתם למושג בודהיסטי, ראו .
טקס שריפת אלמנה עם בעלה המת, מתוך "היסטוריה מאוירת של סין והודו", 1851
סאטי (דוונאגרי: सती, מילולית: האישה המסורה) הוא מנהג הודי עתיק שבו האלמנה שורפת את עצמה באש מדורת השרפה של בעלה, לאחר פטירתו. מקור המנהג בסיפור על האלה סאטי, אשר קפצה למדורת הפולחן שערך אביה, דשקה, לאלים - כדי לשמור על כבוד בעלה, האל שיווה, שלא הוזמן לאירוע.
ביצוע סאטי נאסר על פי החוק שוב ושוב, לאורך מאות שנים, וכך גם העידוד לבצע סאטי. עם זאת, אלמנה המבצעת סאטי זוכה בכבוד ובהערצה, ומאות מקדשי סאטי שמפארים את ההקרבה פעילים עד היום.
אפילו שהסאטי אינו חובה, אלא נעשה לכאורה באופן וולונטרי, במהלך ההיסטוריה נשים נכפו על ידי משפחותיהן לבצע סאטי, אם באמצעות לחץ נפשי או כלכלי (מניעת אמצעי מחיה מן האלמנה) ואם בפועל - כשהן נקשרו, הופלו אל תוך המדורה או סוממו.
העולם המערבי אימץ אמנם את הביטוי סאטי כדי לתאר את הטקס, אבל בסנסקריט הוא מכונה "sahamarana" – למות יחד, או "sahagamana" - ללכת יחד.
היסטוריה

יש מחלוקת בין החוקרים לגבי המקורות ההיסטוריים והתאולוגיים של הסאטי. הועלו השערות שהרג האישה לאחר מותו של הבעל (בעיקר באמצעות קבורתה בחיים) היה מנהג נפוץ גאוגרפית ותרבותית בתקופה הפרה-היסטורית.
היסטוריה > הסאטי בכתבי הקודש ההודיים

בכתבי הוודות, העתיקים בכתבי הקודש של ההינדואיזם, יש אזכור של "הקרבה עצמית סימבולית", שבסופה האישה נישאת לאחי בעלה המת, וייתכן שהפרשנות לקטע זה היא שהובילה לסאטי. בחלק אחר של הוודות יש אזכור מפורש יותר של האלמנה השוכבת במדורת בעלה המת לפני שהיא מוצתת, ונישאת משם על ידי גבר מבני משפחתו של המת. מתוך ה-Grhyasutras, גוף טקסטים שזמנו הוא בין 1000-500 לפנה"ס ועוסק בטקסים, ברור שהאלמנה עוזבת את מדורת בעלה המת כשהיא בחיים, מלווה באחי בעלה המת, או על ידי משרת נאמן. ב-Taittiriya Aranyaka, שמיוחס לאותה תקופה, מתואר שהאישה לוקחת איתה מן האש את חפצי הערך של בעלה, שמסמלים את התקווה שחייה וחיי צאצאיה ישגשגו.
רק במהאבהארטה, גוף חומר שנכתב בין המאות השלישית לפנה"ס לשלישית לספירה, יש לראשונה שלושה אזכורים שונים למנהג הסאטי.
היסטוריה > הסאטי במקורות הודיים קדומים

בספרות הטאמילית מן המאה השנייה לספירה, מסופר על אישה טהורה, קנאגי שמה, שמתאבדת אחרי מות בעלה, קובלן, לא בשריפה, אלא בקפיצה מצוק. (זאת לאחר ששרפה את העיר מאדוראי מן היסוד, משום שהאמינה שבעלה הוצא להורג על לא עוול בכפו). קנאגי הפכה דמות לפולחן, עד היום.
באתר קבורה טאמילי מן המאה הראשונה לספירה, נמצא כד אפר ועליו כתובת המספרת על אישה שביקשה מן הכדר להכין כד גדול כפליים, כדי שהיא תוכל להצטרף לבעלה ולהישרף עם גופתו. תיאורים דומים מלמדים שהמנהג היה נפוץ בקרב הטאמילים.
בספרות סנסקריט מן המאה השביעית מתוארת התלבושת המפוארת שלבשה האלמנה לקראת הטקס, והתכשיטים שבהן התקשטה. אחותו של הקיסר הרשה ורדהאנה (Harsha vardhana) (647-590) ביצעה סאטי לאחר מות בעלה.
היסטוריה > הסאטי במקורות יווניים קדומים

העדות הראשונה בעולם המערבי המוכרת לנו על המנהג לבצע סאטי, היא זו של אריסטובלוס מקסנדריה, היסטוריון יווני שהתלווה לאלכסנדר מוקדון במסעו להודו, בשנת 327 לפנה"ס. רוב כתביו אבדו, אבל קטעים מן הדיווח מופיעים אצל סטרבון, ובהם עדות לטקס, וגם התייחסות לכך שאלמנה שנמנעת מן הטקס מאבדת את כבודה.
ההיסטוריון דיודורוס מסיציליה מספר על לוחם הודי בצבאו של אלכסנדר, קטאוס שמו, שנשיו נלחמו על הזכות להישרף איתו לאחר מותו. עם זאת, היסטוריונים מודרניים חושבים שמדובר במקרה יחיד, לא במנהג.
גם קיקרו וגם ניקולאוס איש דמשק מזכירים בכתביהם את המנהג ההודי של שריפת האלמנה.
היסטוריה > הסאטי בכתובות על מצבות

כתובת ההקדשה הראשונה שמאזכרת את הסאט נמצאה בנפאל, משנת 464 לספירה. בהודו, הכתובת הקדומה ביותר לזכרה של סאטי היא משנת 510 לספירה, אבל רוב הכתובות הן מאוחרות הרבה יותר (מה שמלמד נראה שהמנהג לא היה נפוץ במאות הראשונות לספירה). מן המאות ה-8–9 ועוד יותר החל במאה ה-11, נשמרו מצבות מעוטרות רבות, שהוקדשו לסאטי, רובן נמצאו ברג'סטאן.
היסטוריה > הסאטי בתקופת האימפריה המוגולית

כאשר עלו לשלטון המוגולים המוסלמים, בשנת 1526, הסאטי היה מושרש כל כך, שלא רק ההינדואיסטים ביצעו אותו, אלא גם רבים מן המוסלמים.
המלך אכבר (1605-1542), השליט המוגולי הבולט, שאיחד את הודו תחת שלטונו, היה המנהיג הראשון שהגביל את הסאטי באמצעות חקיקה. אכבר היה אמביוולנטי כלפי המנהג. מצד אחד, הוא היה מלא הערצה לנשים שבחרו לבצע את הטקס, מצד אחר - היה ברור לו שרק חלק מן האלמנות אכן בוחרות בכך, ורבות נכנעות ללחץ המשפחה, או אפילו מושלכות לאש בעל כורחן. משום כך, הוציא צו שאסר לכפות על אלמנה, בשום צורה שהיא, לבצע סאטי.
יורשו, ז'הנגיר, אסר בראשית המאה ה-17 את הסאטי בקשמיר, שם היה נפוץ במיוחד, וב-1663 הוציא המלך המוגולי האחרון, אורנגזב, צו כללי, שעל פיו "בכל האדמות שתחת השלטון המוגולי, לעולם לא יתירו השלטונות לאישה להישרף".
עם זאת, המנהג לא נעלם, ותיאורי מקרים של סאטי מופיעים ביומני מסע של סוחרים אירופיים לאורך המאות הבאות.
היסטוריה > הסאטי בתקופת האימפריה הבריטית

חברת הודו המזרחית הבריטית, שהחלה לפעול בהודו במאה ה-17 והפכה במהלך המאה ה-18 לכוח צבאי חשוב, עם שלטון בחלקים נכבדים של חצי האי ההודי, נמנעה מלנקוט עמדה לגבי עניינים דתיים וטקסיים מקומיים. קרה אמנם לא פעם שאנשי צבא אנגלים הצילו נשים ממדורת הסאטי, אבל רק בראשית המאה ה-19, בעקבות מאבקם של המיסיונר הבריטי וויליאם קאריי והרפורמטור הדתי ההודי ראמוהון ראי, החליט מושל הודו וויליאם בנטינק (Bentinck), ב-1829, על החוק למיגור הסאטי. היה זה החוק הראשון שנחקק על ידי הבריטים בהשפעת קמפיין שניהל אדם מקומי. חוק זה קבע כי שריפת אלמנות הינדואיסטיות, או קבורתן בעודן בחיים, הוא מעשה לא חוקי ועל מבצעיו יוטל עונש על ידי בתי המשפט לענייני פלילים.
החוק למיגור הסאטי הפחית באופן משמעותי את מספר המקרים של שריפת אלמנות.
היחס לסאטי בחברה ההודית

למרות התנגדותם של לא מעט אנשי דת הינדואיסטים במהלך הדורות (Medatithi, איש המאה השביעית, היה הראשון שבהם), ההודים העריצו את מבצעות הסאטי, הפכו אותן לאלות, הקימו להן מקדשים שאליהן עלו המונים לרגל, והתפללו להן. המסורת, שהחלה בקאסטות הגבוהות, בעיקר בקרב הלוחמים, התפשטה בימי הביניים המאוחרים לכלל החברה ההודית, ובשיאה, בראשית המאה ה-19, אחת מכל אלף אלמנות ביצעה סאטי, מרצונה או שלא מרצונה.
אלה שחוקקו חוקים נגד הסאטי, היו שליטים זרים. קודם המוגולים המוסלמים, במאה ה-16, ואז הבריטים, במאה ה-19.
החקיקה הבריטית לוותה בתמיכה מקומית הודית. לצד המיסיונרים הבריטים, דוגמת וויליאם קארי, עמדה דמותו הייחודית של ראג' רמוהון ראי, איש דת ורפורמטור, שניהל בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 מסע הסברה למיגור המנהג. כאיש משכיל מאוד, שהכיר גם את הדתות והפילוסופיות המערביות, השקפותיו הושפעו מהנצרות, אבל בבואו לפסוק לגבי הסאטי הוא בחן את כתבי הקודש ההודיים העתיקים והגיע למסקנה שסאטי אינו מנהג מחייב. בטענותיו נגד הסאטי ציטט רמוהון ראי את חוקי מאנו ואת החכם האופישנדי יאג'נוולקיה, שקובעים כי האלמנה נשארת בחיים, חיה בבית אביה ומנהלת אורח חיים טהור ונמנעת ממותרות. יחד עם זאת, כאשר החוק עבר, יצאו 150 אלף נשים להפגין נגד ההתערבות של הבריטים במסורת ההודית, ולמען השארת המנהג על כנו.
הסאטי בימינו

על אף הפחתת שכיחותו, המנהג לא נעלם מן העולם.
ב-4 בספטמבר 1987 קפצה אל מדורת השריפה של בעלה רופ קנוואר, נערה בת 18 שנישאה שבעה חודשים קודם לכן, והביאה את ממשלת הודו לחוקק את החוק למניעת סאטי, הכולל איסור לתמוך בביצוע סאטי, להלל אותו או לנסות למות במהלכו. העונש הקבוע בחוק על עידוד לביצוע סאטי וכפייה על אחר לבצע סאטי הוא הוצאה להורג או מאסר עולם, והעונש על מי שמהלל את המבצע סאטי הוא שנה עד שבע שנות מאסר.
העיתונאית אליזבת בומילר, מן ה"וושינגטון פוסט", שביקרה באתר השריפה ביום ה־13 למותה של רופ, יום האזכרה המסורתי, תיארה מה שוודאי נכנס לקטגוריה הפלילית:
בדרך לאתר השריפה צצו דוכנים עם תמונות בני הזוג, אלפי אנשים הגיעו במשאיות, באוטובוסים, בטרקטורים, בגמלים וברגל לחגוג. 100 אלף איש נכחו בטקס האזכרה. רופ הפכה לאלה, ומקום השריפה היה למקום קדוש, יעד עלייה לרגל.
תשע שנים אחרי הסאטי, זוכו כל אלה שהועמדו לדין, מחמת הספק.
מאז שנחקק החוק, תועדו עוד ארבעה מקרים של נשים שביצעו סאטי, הצעירה שבהן בת 35 והמבוגרת – בת 75.
בתרבות

אזכור מערבי פופולרי למנהג הסאטי נמצא בספר מסביב לעולם בשמונים יום מאת ז'ול ורן. בספר ההרפתקאות, פיליאס פוג ומשרתו פספרטו רואים אלמנה בשם אאודה שעומדת להישרף בניגוד לרצונה ומצילים אותה על ידי התחזותו של פספרטו לבעלה המת ש"קם לתחייה" ושכנוע הקהל בלוויה שאין צורך לשרוף את אאודה.
אחד משיריו הידועים של הסופר והמשורר הבריטי יליד הודו, רודיארד קיפלינג, נקרא "הסאטי האחרונה", והוא מספר על אשתו של מלך שמת, שמתעקשת להישרף יחד איתו, מעשה ששומרי הארמון מנסים למנוע בכך שהם מבריחים את דלתות הארמון. היא מתחפשת לרקדנית ומגיעה אל המדורה, אבל לא מצליחה לאזור אומץ ולקפוץ. עדיין בתחפושת, היא מבקשת מבן משפחתה להרוג אותה בחרבו.
בספרו הודו - יומן דרכים, מתאר עזריאל קרליבך את מאמציהם של מארחיו המשכילים להסוות את מנהג הסאטי, אלא שדווקא בימים שבהם ביקר בהודו, באמצע שנות ה-50 של המאה הקודמת, הופיעה בעיתונות ידיעה על "אישה" בת 16, שנעצרה על ידי המשטרה בדרכה לבצע סאטי.
ראו גם

הצתה עצמית
לקריאה נוספת

ארנון קרניאל, איתך עד המוות: תולדות טקס שריפת האלמנות בהודו, באתר nrg‏, 15 ביוני 2008
הערות שוליים

↑  Khabar Lahariya, Decades after India outlawed sati, a temple to a victim in Bundelkhand draws scores of devotees, Scroll.in, ‏2018-04-07 (באנגלית אמריקאית)
↑  What You Should Know About Sati or Widow-Burning, ThoughtCo (באנגלית)
↑  The Representation of Sati:, www.laits.utexas.edu
↑  James George Frazer, Pausanias's Description of Greece, Cambridge University Press, 2012-05-10, ISBN 978-1-108-04725-8. (באנגלית)
↑  •	Romila Thapar, The Penguin History of Early India. From the Origins to AD 1300, Penguin, 2002, עמ' 118
↑  Anand A. Yang בתוך: Sarkar, Sumit; Sarkar, Tanika (eds.), Women and Social Reform in Modern India: A Reader, Bloomington, Indiana: Indiana University Press, 2008, עמ' 20
↑  Anant Sadashiv Altekar, The Position of Women in Hindu Civilization, from Prehistoric Times to the Present Day, Motilal Banarsidass Publication, 1956, עמ' 118-119
↑  ishra,Prakash, Om; S. Pradhan, Sati memorials and cenotaphs of Madhya Pradesh - A survey, Indian History Congress 62:1014, 2001
↑  Sree Padma, Vicissitudes of the Goddess, Oxford, 2013
↑  Jakub Pigoń, The Children of Herodotus: Greek and Roman Historiography and Related Genres, Cambridge Scholars Publishing, 2008-12-18, ISBN 978-1-4438-0251-2. (באנגלית)
↑  Abraham Eraly, The First Spring Part 1: Life in the Golden Age of India, אנגליה: Penguin Books, 2014
↑  A. B. Bosworth, The Legacy of Alexander: Politics, Warfare, and Propaganda under the Successors, . Oxford University Press, 2005, עמ' 174-187
↑  Jakub Pigoń, ed., The Children of Herodotus: Greek and Roman Historiography and Related Genres, Cambridge Scholars Publishing, 2008, עמ' 136
↑  Axel Michaels, Hinduism: Past and Present, Princeton University Press, 2004, עמ' 149-153
1 2  M. Reza Pirbhai, Reconsidering Islam in a South Asian Context, BRILL, 2009-09-30, ISBN 978-90-474-3102-2. (באנגלית)
↑  Annemarie Schimmel, The empire of the great Mughals: history, art and culture, London: Reaktion Books, 2004, עמ' 113-114
↑  part2_17, franpritchett.com
↑  Grover B. L. & Mehta Alka, A New Look at Modern Indian History (From 1707 to The Modern Times), 32e, S. Chand Publishing, 2018, ISBN 978-93-5253-434-0. (באנגלית)
↑  Raj Kumar, Essays on Indian Renaissance, Discovery Publishing House, 2003, ISBN 978-81-7141-689-9. (באנגלית)
1 2  Radhey Shyam Chaurasia, History of Modern India, 1707 A.D. to 2000 A.D, Atlantic Publishers & Dist, 202, עמ' 118
↑  John Clark Marshman, History of India from the earliest period to the close of the East India Company's government, Edinburgh: W. Blackwood, 1876
↑  David Brick בתוך Kits Margo (ed), Martyrdom, Self-Sacrifice, and Self-Immolation: Religious Perspectives on Suicide, Oxford University Press, 2018, עמ' 208
↑  Kumar Ankit, Sati: Tragedy Through The Ages, swarajyamag.com, ‏2016-02 (באנגלית אמריקאית)
1 2  הודו - נשים - הודו, באתר מסע אחר, ‏2019-04-29
↑  CC March 2004 -- Special Report, www.sabrang.com
↑  Poetry Lovers' Page - Rudyard Kipling: The Last Suttee, www.poetryloverspage.com
↑  עזריאל קרליבך, הודו - יומן דרכים, עם עובד, 1962, עמ' 157-155
אסומפרזול

| --- | --- |

 
 שם IUPAC
 (S)-(−)-5-Methoxy-2-[(4-methoxy-3,5-dimethylpyridin-2-yl)methylsulfinyl]-3H-benzoimidazole
 שמות מסחריים בישראל
 נקסיום, אסופרים אס־קיי
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C17H19N3O3S 
 מסה מולרית:  345.42 גרם למול
 נתונים פרמוקוקינטיים
 זמינות ביולוגית:  50%-90%
 מטבוליזם:  בכבד
 זמן מחצית חיים:  1-1.5 שעות
 הפרשה:  80% בשתן, 20% בצואה
 בטיחות
 מעמד חוקי:  דורש מרשם
 קטגוריית סיכון בהריון:  B3 (אוסטרליה)
 דרכי מתן:  פומי; עירוי תוך ורידי
 מזהים
 קוד ATC:  A02BC05 
 מספר CAS:  119141-88-7
 PubChem:  9568614
 ChemSpider:  7843323
 
אסומפרזול (באנגלית: Esomeprazole) היא תרופה המעכבת משאבת פרוטונים, ומקטינה הפרשת חומצה בקיבה. אסומפרזול ניתנת פומית (דרך הפה) או בעירוי תוך ורידי.
בישראל, נמכרת אסומפרזול תחת השמות נקסיום, ואסופרים אס-קיי, ויעילה כתרופות מעכבות משאבות פרוטונים אחרות.
שימוש

אסומפרזול משמשת בטיפול נגד רפלוקס קיבתי-ושטי, סינדרום זולינגר-אליסון, כיבים קיבתיים, צרבות חוזרות, דלקת ושט אאוזינופילית.
משמשת גם לטיפול בזיהום הליקובקטר פילורי במידה ומשלבים את התרופה עם אמוקסיצילין וקלריתרומיצין.
התרופה מחייבת מרשם רופא, וקיימת במינונים של 20 ו-40 מיליגרם.
מנגנון פעולה

אסומפרזול ניתנת בצורת הקדם תרופה. תחילה, היא מגיעה לקיבה שם הסביבה חומצית. בקיבה היא מקבלת מימן, עוברת שיחלוף מבני, והופכת לצורתה הפעילה. בצורתה הפעילה היא יוצרת קשר דיסולפידי עם חומצת האמינו ציסטאין על גבי משאבת פרוטונים - מימן אשלגן (H+/K+ ATPase) ומעכבת אותה באופן בלתי הפיך, ומונעת את פעילותה לצמיתות. על מנת לחדש את הפרשת החומצה, על תאי הדופן לבטא[דרושה הבהרה] משאבת פרוטונים חדשה.