stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Watchman
הדיון המשפטי בסרט

הסרט היה אמור להיות מוקרן ב-17 בפברואר 2005 בערב הקרנת סרטים ב"במת מיצג" בתל אביב-יפו. לבקשת המוזיאון הוצא צו מניעה כנגד האמנים ו"במת מיצג" האוסר את הקרנת הסרט ונפתח משפט, בבית המשפט המחוזי בתל אביב, שבו תבע המוזיאון את האמנים על לשון הרע והסגת גבול. בכתב התביעה טען המוזיאון כי כיוון שספרוקט היה באותה עת עובד המוזיאון, זכויות היוצרים של היצירה צריכות להיות בבעלות המוזיאון. בנוסף, טען המוזיאון כי נגרם לו נזק לשמו הטוב בעקבות הפרות החוק של האמנים וביצוע מעשי עוולה.
בתביעה נגדית, שאותה הגישו האמנים באמצעות עורך הדין אביגדור פלדמן, ביקשו האמנים להגן על סרטם בטענה כי למוזיאון לא נגרם כל נזק בצילום הסרט וכי בצו המניעה יש משום פגיעה בחופש הביטוי שלהם כאמנים. לטענתם, חופש הביטוי מאפשר להם את יצירת הסרט וכי הזכויות עליו שייכות להם ולא למוזיאון.
ב-10 באוקטובר 2007 נפתחה תערוכה של פאבר בחלל "בית ספר מנשר לאמנות" ובה מסמכים הקשורים להתדיינות המשפטית עם המוזיאון.
בפסק הדין דחתה השופטת רות רונן את התביעה ואת התביעה שכנגד. בין השאר כתבה כי לא הוכחה פגיעה בשמו הטוב של המוזיאון. השופטת לא ניסתה להגדיר מהי "יצירת אמנות", ורק קבעה כי יצירה מוגדרת כאמנות על פי כוונת יוצריה. השופטת הרחיבה והסבירה כי מהזכות לחופש הביטוי נהנה גם הציבור הרחב.
הערות שוליים

↑  א 1395/05 מוזיאון  תל אביב לאמנות נ' ג'ק פאבר וגדי ספרוקט, ניתן ב-31.12.2007
ג'וריש

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  שכם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,541 (2017)
 קואורדינטות:  32°06′09″N 35°19′20″E﻿ / ﻿32.102436111111°N 35.322341666667°E﻿ / 32.102436111111; 35.322341666667 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) ג'וריש(למפת צפון השומרון רגילה) ג'וריש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'וריש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'וריש  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ג'וּרִ֫ישׁ (בערבית: جُورِيش) הוא כפר פלסטיני בנפת שכם, הממוקם כ-27 ק"מ דרום-מזרחית לשכם, בגובה של כ-800 מ' מעל פני הים. ממערב לכפר, שוכנת העיירה קבלאן, מדרום – הכפר קוסרה, ומצפון הכפרים עקרבא ואוסרין.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), אוכלוסיית העיר מנתה 1,541 תושבים בשנת 2017.
היסטוריה

בג'וריש נמצאו שרידים מתקופת הברונזה, הברזל, התקופה ההלניסטית, הרומית, העבאסית, הממלוכית והעות'מאנית. ישנן סברות כי ג'וריש היה מקום הולדתו של מנהיג המורדים העברי שמעון בר גיורא, וכי המקום נהרס מאוחר יותר על ידי הגנרל הרומאי אספסיאנוס.
לדברי התושבים, הכפר נוסד במאה ה-16 על ידי תושבים מהכפרים הסמוכים.
במהלך המאה ה-16 הכפר כלל 16 משקי בית. התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים, הכנסות מזדמנות ומס קבוע לאנשי אזור שכם. בסך הכל התושבים שילמו מס בסכום של כ-2,000 אקצ'ות.
בשנת 1852, אדוארד רובינסון, שעבר דרך "כל כך הרבה אדמה טובה; כל כך הרבה קרקעות משובחות ומתאימות לחקלאות, אם כי אין מישורים גדולים", הזכיר את ג'וריש וציין שהיא נמצאת על גבעה דרומית. באותה שנה, ואן דה ולדה תיאר אדמות ליד ג'וריש כ"יפיפיות ופוריות במיוחד. עברתי פה במשך כשעה בעמקים בעלי יופי כה נדיר ועושר טבעי, שאני מרגיש שאני לא מסוגל לתאר את זה כהלכה".
בשנת 1870 הגיע החוקר ויקטור גרן מצפון, וציין תחילה את חורבות כפר עטיה, שם נזרע תירס בין ההריסות. לאחר מכן הוא הגיע למעיין עין ג'וריש. לאחר מכן המשיך גרן לראש הגבעה שבה שכן הכפר ג'וריש. גרן תיאר כפר עם כ-20 בתים מיושבים. המקאם הוקדש לשייח' חאתם.
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 תיארה את ג'וריש כ"כפר קטן על ראש גבעה, עם זיתים במזרחו."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה ג'וריש 195 תושבים.  במפקד האוכלוסין בשנת 1931 התגוררו בכפר 239 תושבים שהתגוררו ב-59 בתים.
בסקר הכפרים של שנת 1945 אוכלוסיית ג'וריש (עם כפר עטיה) מנתה 340 מוסלמים.
לפי מפקד האוכלוסין הירדני בשנת 1961, בג'וריש התגוררו 419 תושבים.
במפקד שנעשה לאחר מלחמת ששת הימים נמצאו בכפר 464 נפשות.
אדמות

בסקר הכפרים של שנת 1945 נמצא ששטח הקרקע של הכפר היה 8,207 דונם. מתוך שטח זה השטח הבנוי של הכפר היה 14  דונם, 1,358 דונם הוקצו למטעים וקרקע להשקיה, 4,249 לדגנים, והיתר – 2,586 דונם – היו אדמות בּוּר.
לאחר הסכמי אוסלו הוגדרו 5,070 דונם משטחי הכפר (62%) כשטח B, ו-3,138 דונם (38%) הוגדרו כשטח C.
בשנת 1984 הופקעו 17 דונם מאדמות הכפר לצורך הקמת ההתנחלות מגדלים (שטח נוסף להתנחלות הופקע מקוסרה). מאוחר יותר הופקעו אדמות לצורך סלילת כביש עוקף 505. הכביש עובר באדמות הכפר לאורך שני ק"מ ומכל צד של הכביש קיים "אזור חיץ" ברוחב של כ-75 מ'. סה"כ כ-300 דונם.
אתרים

ח'ירבת כפר עטיה: ממזרח לכפר. חורבה קדומה ובה כמה מבנים חדשים יחסית, סביב קבר שייח'. בחפירות התגלו חרסים מן התקופה ההלניסטית והרומית הקדומה וכן מערת מסתור ובה ממצאים מתקופת מרד בר כוכבא.
ח'ירבת קרקפה: מדרום לכפר. חורבה על ראש גבעה ובה נמצאו חרסים מתקופות שונות. באזור החורבה יש מערות קבורת ובור מים.
הערות שוליים

1 2  Finkelstein et al, 1997, p. 759
↑  Avi Yonah, 1976, p. 61
↑  Tsafrir et al., 1994, p. 133
1 2 3  Jurish Village Profile, ARIJ
↑  Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 135
↑  Robinson and Smith, 1856, p. 296
↑  van de Velde, 1854, p. 314
↑  Guérin, 1875, pp. 12-13
↑  Conder and Kitchener, 1882, SWP II, p. 386
↑  Barron, 1923, Table IX, p. 25
↑  Mills, 1932, p. 62
↑  Government of Palestine, Department of Statistics, 1945, p. 18
↑  Government of Jordan, Department of Statistics, 1964, p. 25
↑  זאב וילנאי, אריאל, אנציקלופדיה לידיעת א"י, 1976, עמ' 1533
↑  Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 60
↑  Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 156
↑  Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 106
↑  جوريش - Jurish (ג'וריש), באתר palestine remembered, ‏2007
1 2  חורבת כפר עטיה, באתר Family Wiki
| Flag of Senegalיישובי נפת שכם |
| --- | --- | --- |
| ערים | שכם |  |
| מועצות מקומיות | עקרבה • עסירה א-שמאלייה • ביתא • חווארה • ג'מאעין • קבלאן • סבסטיה • בית פוריכ |  |
| כפרים | עסירה אל-קבלייה • עזמוט • עוורתא • אל-באד'אן • בלאטה אל-בלד • בית דג'ן • בית חסאן • בית איבא • בית אימרין • בית וזן • בזאריה • בורין • עיראק בורין • בורקה • ג'אלוד • דיר אל-חטב • דיר שרף • דומא • עינאבוס • פורוש בית דג'ן • איג'ניסיניא • ג'וריש • כפר קליל • לובאן א-שרקיה • מאדמא • מג'דל בני פדיל • א-נאקורה • ניסף ג'בייל • א-נסאריה • אודלה • עוסארין • קריות • קוסין • קוסרה • רוג'ייב • סאלם • סרה • א-סאוויה • תלפית • טלוזה • תל • עוריף • יאנון • יאסיד • יתמא • זאוואתא • זיתא ג'מעין • קריית לוזה |  |
| מחנות פליטים | בלאטה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007584244805171
טריטוריית אינדיאנה

| --- | --- |


 
 ממשל
 עיר בירה:  וינסנס (1800–1813)   קורידון (1813–1816)
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1800 
 תאריכי פירוק:  11 בדצמבר 1816 
 ישות קודמת:   הטריטוריה הצפון-מערבית
 ישות יורשת:  אינדיאנה אינדיאנה    טריטוריית מישיגן    טריטוריית אילינוי
 
טריטוריית אינדיאנה הוקמה על ידי חוק אורגני כאשר הנשיא ג'ון אדמס חתם על החוק ב-7 במאי 1800 כדי ליצור טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-4 ביולי 1800, עד 11 בדצמבר 1816, כאשר החלק הדרום מזרחי של השטח שנותר התקבל לאיחוד כמדינת אינדיאנה. הטריטוריה הכילה במקור כ-672,940 קמ"ר של אדמה, אך הוא הצטמצם כאשר הוא חולק ליצירת טריטוריית מישיגן (1805) וטריטוריית אילינוי (1809). טריטוריית אינדיאנה הייתה הטריטוריה החדשה הראשונה שנוצרה מאדמות הטריטוריה הצפון-מערבית, אשר אורגנה על פי תנאי תקנות צפון-מערב משנת 1787. הבירה הטריטוריאלית הייתה היישוב סביב המבצר הצרפתי הישן של וינסנס על נהר הוואבאש, עד שהועברה לקורידון ליד נהר אוהיו ב-1813.
ויליאם הנרי הריסון, המושל הראשון של השטח, פיקח על משא ומתן על הסכם עם התושבים הילידים שמסר אדמות שבטיות לממשלת ארצות הברית, ופתח חלקים נרחבים מהשטח להתיישבות נוספת. בשנת 1809 הקונגרס האמריקני הקים גוף מחוקק דו-בתי עבור הטריטוריה שכלל בית נבחרים שנבחר על ידי התושבים ומועצה מחוקקת. בנוסף, השלטון הטריטוריאלי החל בתכנון רשת תחבורה בסיסית ומערכת חינוך, אך המאמצים להגיע למדינה עבור השטח התעכבו עקב מלחמה. עם פרוץ מלחמת טקומסה, כאשר השטח היה בקו החזית של הקרב, הריסון הוביל כוח צבאי בפתיחת פעולות האיבה בקרב טיפקאנו (1811) ובפלישה שלאחר מכן לקנדה במהלך מלחמת 1812. לאחר שהריסון התפטר מתפקידו כמושל הטריטוריאלי, תומאס פוסי מונה לתפקיד המושל הפנוי, אך מפלגת האופוזיציה, בראשות חבר הקונגרס ג'ונתן ג'נינגס, שלטה בעניינים טריטוריאליים בשנותיה האחרונות והחלה ללחוץ על הקמת מדינה.
ביוני 1816 נערכה ועידה חוקתית בקורידון, שם אומצה חוקת מדינה ב-29 ביוני 1816. באוגוסט נערכו בחירות כלליות למילוי משרות לממשלת המדינה החדשה, בעלי התפקידים החדשים הושבעו לתפקידם בנובמבר, והטריטוריה פורקה. ב-11 בדצמבר 1816, הנשיא ג'יימס מדיסון חתם על חוק הקונגרס שהכניס רשמית את אינדיאנה לאיחוד כמדינה ה-19.
גבולות גאוגרפיים

כאשר טריטוריית אינדיאנה נוצרה בשנת 1800, גבולותיה המקוריים כללו את החלק המערבי של הטריטוריה הצפון-מערבית. הטריטוריה הקיפה אזור צפונית-מערבית לקו שמתחיל בנהר אוהיו, על הגדה מול שפך נהר קנטאקי, המשתרע מצפון-מזרח עד פורט ריקוברי במערב אוהיו של ימינו, וצפונה עד לגבול בין ארצות הברית לקנדה לאורך קו אורך 84°45 מערב.
השטח כלל בתחילה את רוב מדינת אינדיאנה של ימינו; כל המדינות של ימינו אילינוי וויסקונסין; מחוזות מינסוטה של ימינו שהיו מזרחית לנהר המיסיסיפי; כמעט כל חצי האי העליון והחצי המערבי של חצי האי התחתון של מישיגן של היום; ורצועת אדמה צרה באוהיו של ימינו שהייתה צפונית מערבית לפורט ריקוברי. השטח האחרון הזו הפך לחלק מאוהיו כשהגיעה למדינה ב-1803. הגבול הדרום-מזרחי של טריטוריית אינדיאנה הוסט בשנת 1803 כאשר אוהיו הפכה למדינה, אל שפך נהר מיאמי הגדול. בנוסף, חלקה המזרחי של מישיגן של היום נוסף לטריטוריית אינדיאנה. השטח הגאוגרפי של הטריטוריה הצטמצם עוד ב-1805 עם יצירת טריטוריית מישיגן מצפון, וב-1809 כאשר הוקמה טריטוריית אילינוי ממערב.
אוכלוסייה

בשנת 1800 כלל האוכלוסייה הלבנה של טריטוריית אינדיאנה הייתה 5,641, אך אוכלוסיית האינדיאנים שלה הוערכה קרוב ל-20,000, אולי עד 75,000. במפקד האוכלוסין של ארצות הברית של שנת 1800, 4 מחוזות בטריטוריית אינדיאנה (2 מהם ממוקמים באילינוי העכשווית ו-1 במישיגן העכשווית) דיווחו על הספירות הבאות:
| דרגה | מחוז | אוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1 | נוקס | 2,517 |
| 2 | רנדולף | 1,355 |
| 3 | סנט קלייר | 1,103 |
| 4 | מיצ'ילימקינק | 551 |
|  | לא מאוגד | 115 |
|  | טריטוריית אינדיאנה | 5,641 |

במפקד האוכלוסין של ארצות הברית של 1810, בעקבות העברת חוקים אורגניים על ידי הקונגרס האמריקני ה-9 ליצירת טריטוריית מישיגן בשנת 1805 ועל ידי הקונגרס האמריקני ה-10 ליצירת טריטוריית אילינוי בשנת 1809, דיווחו 4 מחוזות בטריטוריית אינדיאנה הממוקמים באינדיאנה העכשווית על ספירות האוכלוסייה הבאות:
| דרגה | מחוז | אוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1 | נוקס | 7,945 |
| 2 | דיארבורן | 7,310 |
| 3 | קלארק | 5,670 |
| 4 | הריסון | 4,699 |
|  | טריטוריית אינדיאנה | 24,520 |
ממשל

ממשלתה של טריטוריית אינדיאנה עברה שלב לא ייצוגי מ-1800 עד 1804; שלב שני חקיקתי למחצה, שכלל את בחירת הבית התחתון של בית המחוקקים הטריטוריאלי, שנמשך דרך הלחימה המתמשכת עם האינדיאנים ומלחמת 1812; ותקופה אחרונה, כאשר אוכלוסיית הטריטוריה גדלה ותושביה פנו לקונגרס להתקבל כמדינה לאיחוד ב-1816
על פי תנאי תקנות צפון-מערב, השלטון הטריטוריאלי עבר 3 שלבים לפני הקמת המדינה:
במהלך השלב הלא ייצוגי של הממשל הטריטוריאלי הקונגרס האמריקני ואחרי 1789, הנשיא באישור הקונגרס מינה מושל, מזכיר ושלושה שופטים לשלוט בכל טריטוריה חדשה. התושבים המקומיים לא בחרו בפקידים טריטוריאליים אלו. שלב זה נמשך מאז הקמת הטריטוריה בשנת 1800 ועד 1804.
במהלך השלב החקיקתי למחצה של הממשלה, הגברים הבוגרים של הטריטוריה שהיה בבעלותם לפחות חמישים דונם של קרקע נבחרו כנציגים לבית התחתון של בית המחוקקים הטריטוריאלי. בנוסף הקונגרס (ומאוחר יותר הנשיא באישור הקונגרס) מינה חמישה גברים בוגרים שבבעלותם לפחות חמש מאות דונם של קרקע לבית העליון של בית המחוקקים הטריטוריאלי מתוך רשימה של עשרה מועמדים שהבית התחתון הגיש לבחירה. הבתים העליונים והתחתונים יכלו לחוקק בטריטוריה, אך המושל הטריטוריאלי שמר על כוח וטו מוחלט. שלב זה החל בשנת 1805.
כשהטריטוריה הגיעה לאוכלוסייה של 60,000 תושבים חופשיים, היא נכנסה לשלב הסופי שכלל את הבקשה המוצלחת שלה לקונגרס לקבלה באיחוד כמדינה.
בשנת 1803, כאשר טריטוריית אינדיאנה הוקמה משטחי הטריטוריה הצפון-מערבית שנותרו לאחר שאוהיו התקבלה כמדינה, שונתה הדרישה להמשיך לשלב החקיקה למחצה של ממשל טריטוריאלי. במקום יישום הדרישה של גידול אוכלוסיית הטריטוריה ל-5,000 גברים בוגרים חופשיים, ניתן היה להתחיל את השלב השני כאשר רוב בעלי האדמות החופשיות של השטח הודיעו למושל הטריטוריה שהם רוצים לעשות זאת. בשנת 1810 הוחלפה הדרישה מהבוחרים להיות בעלי קרקע בחוק המעניק זכויות הצבעה לכל הגברים הבוגרים החופשיים ששילמו מיסים מחוזיים או טריטוריאליים והתגוררו בשטח לפחות שנה אחת.
ממשל > מושלים

בגלל מנהיגותו של ויליאם הנרי הריסון בהבטחת העברת חוק הקרקעות משנת 1800 ועזרתו בהקמת טריטוריית אינדיאנה בשנת 1800, בזמן ששימש כנציג הטריטוריה הצפון-מערבית לקונגרס האמריקני, לא היה זה מפתיע שהנשיא ג'ון אדמס בחר בו להיות המושל הראשון של הטריטוריה. הנשיאים אדמס, תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון מינו בסך הכל שלושה לתפקיד המושל של טריטוריית אינדיאנה בין 4 ביולי 1800, כאשר הטריטוריה הוקמה רשמית, לבין 7 בנובמבר 1816, כאשר ג'ונתן ג'נינגס הושבע לתפקיד המושל הראשון של מדינת אינדיאנה.
| # | שם | כניסה לתפקיד | סיום התפקיד | מונה על ידי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ויליאם הנרי הריסון | 13 במאי 1800 (מונה);      10 בינואר 1801 (נכנס לתפקידו) | 28 בדצמבר 1812 (התפטר) | ג'ון אדמס, תומאס ג'פרסון, ג'יימס מדיסון |
| 2 | ג'ון גיבסון | 28 בדצמבר 1812 (מונה)      ממלא מקום המושל: 4 ביולי 1800 – 10 בינואר 1801;     יוני 1812–מאי 1813 | 3 במרץ 1813 | ג'יימס מדיסון |
| 3 | תומאס פוזי | 3 במרץ 1813 (מונה); מאי 1813 (נכנס לתפקיד) | 7 בנובמבר 1816 | ג'יימס מדיסון |
ממשל > בית משפט כללי

כאשר הוקמה טריטוריית אינדיאנה, הפקודה משנת 1787 לא קבעה שלטון טריטוריאלי שנבחר באופן עממי בשלב הלא-ייצוגי של השלטון הטריטוריאלי (1800 עד 1804). במקום זרועות חקיקה ומשפט נפרדות של הממשל הטריטוריאלי, לקונגרס האמריקני, ומאוחר יותר, לנשיא באישור הקונגרס, הייתה סמכות למנות בית משפט כללי המורכב משלושה שופטים טריטוריאליים. השופטים מונו בתחילה על ידי הנשיא אשר מאוחר יותר האציל סמכות זו למושל הטריטוריאלי. אדמס בחר בוויליאם קלארק, הנרי ונדרבורג וג'ון גריפין כשלושת השופטים הראשונים של הטריטוריה. לאחר מותו של קלארק בנובמבר 1802, תומאס ט. דייוויס מונה כמחליפו.
מושל הטריטוריה ושלושת השופטים פעלו כזרוע השופטת והמחוקקת המשולבת של הממשל, ואימצו את החוקים לניהול הטריטוריה. בנוסף לעבודה עם המושל הטריטוריאלי בנושאי חקיקה, עמדו השופטים הטריטוריאליים בראש בית המשפט הכללי. כאשר טריטוריית אינדיאנה עברה לשלב החקיקה למחצה של הממשל ב-1805, בית המחוקקים הפך בהדרגה לענף הדומיננטי, ואילו השופטים התמקדו בעיקר בעניינים שיפוטיים. ב-1814, עם התקדמות הטריטוריה לקראת הקמת מדינה, הוקמו שלושה בתי משפט מחוזיים. המושל פוזי מינה את אייזק בלקפורד, ג'סי לינץ' הולמן ואליהו ספארקס כשופטים בראש בתי המשפט המחוזיים. ג'יימס נובל מונה להחליף את ספארקס לאחר מותו בתחילת 1815.
ממשל > בית המחוקקים

כאשר טריטוריית אינדיאנה נכנסה לשלב החקיקתי למחצה של הממשל, התושבים הטריטוריאליים הורשו לבחור נציגים לבית התחתון של בית המחוקקים הדו-בתי של הטריטוריה. הנשיא ג'פרסון האציל את משימת בחירת חמשת חברי המועצה המחוקקת (הבית העליון של בית המחוקקים) למושל, שבחר מתוך רשימה של עשרה מועמדים שסיפק עבורו הבית התחתון.
לאחר הקמת הגוף המחוקק החדש, ניתנה לכל מחוז בשטח הזכות לבחור נציגים לבית הנבחרים (הבית התחתון של האספה המחוקקת). הבית התחתון כלל בתחילה שבעה נציגים: אחד ממחוז דירבורן, אחד ממחוז קלארק, שניים ממחוז נוקס, שניים ממחוז סנט קלייר ואחד ממחוז רנדולף. בית המחוקקים הטריטוריאלי התכנס לראשונה ב-29 ביולי 1805. המושל הריסון שמר על סמכויות הווטו שלו וכן על סמכותו הביצועית והמינויים הכלליים, בעוד שלאסיפה המחוקקת הייתה הסמכות לחוקק חוקים, בכפוף לאישור המושל לפני שניתן יהיה לחוקק אותם. השינוי בממשל הטריטוריאלי הסיר גם את סמכויות החקיקה של השופטים הטריטוריאליים, והותיר את בית המשפט הטריטוריאלי רק עם סמכותו השיפוטית.
בשנת 1809, לאחר שטריטוריית אינדיאנה חולקה להקמת טריטוריית אילינוי, הקונגרס האמריקני שינה את המבנה של בית המחוקקים הטריטוריאלי. חברי בית הנבחרים המשיכו להיבחר על ידי התושבים הטריטוריאליים וחולקו ביחס לאוכלוסיית כל מחוז, אך גם החברות בבית העליון (המועצה המחוקקת) בת חמישה חברים הייתה לפי הצבעה עממית וחולקה בין מחוזות הטריטוריה. מחוז הריסון, שהוקם ב-1808 מחלקים ממחוזות נוקס וקלארק, בחר נציג אחד לבית התחתון; למחוזות קלארק ודירבורן היו לכל אחד שני נציגים; ולמחוז נוקס המאוכלס יותר היו שלושה. מבנה חקיקה דו-בתי זה נותר ללא שינוי למשך שארית קיומה של הטריטוריה.
ממשל > כלכלת הטריטוריה

בשלב הלא-חקיקתי, הממשל הפדרלי שילם את המשכורות של המושל, המועצה השיפוטית בת שלושה חברים והמזכיר הטריטוריאלי, שעלו כ-5,500 דולר לשנה. בנוסף, קרן קטנה של כ-200 דולר כיסתה הוצאות אחרות כגון הדפסה, דמי משלוח ושכר דירה. הממשלה הפדרלית לא סיפקה כספים למשרדים ממשלתיים נוספים כגון האוצר והתובע הכללי. המשכורות לפקידים אלו שולמו מאוצר הטריטוריה.
בשלב החקיקה למחצה, הממשלה הפדרלית שילמה את המשכורות של מושל הטריטוריה, השופטים והמזכיר בעלות של כ-6,687 דולר לשנה. האוצר הטריטוריאלי היה אחראי למימון הוצאות החקיקה, וכן היה אחראי על שכרם של הגזבר, המבקר, היועץ המשפטי לממשלה והקנצלר. הגזבר הטריטוריאלי שילם גם הוצאות תפעוליות כגון דפוס, שכירות, מכשירי כתיבה ואספקה ושירותים אחרים. הוצאות אלו נאמדו בעלות של 10,000 דולר לשנה.
הכנסות הטריטוריה היו מוגבלות, כאשר מקור הכספים העיקרי הגיע ממכירת אדמות פדרליות. הכנסות אחרות הגיעו מגביית מכסים, רישיונות ומסי בלו. בשנת 1811 התבססו מסי הארנונה שנגבו מבעלי הקרקעות על גודלן בדונמים ודירוגם; בעוד בעבר, מיסים אלו התבססו על שווי הקרקעות. כמו כן נגבו מיסים לשימוש במחוזות טריטוריאליים. לאחר 1815 הוטלו מיסים על סוגים מסוימים של מוצרים מיוצרים כדי לספק כספים נוספים לממשלה הטריטוריאלית.
הכנסות הטריטוריה ירדו לרמות קריטיות עקב מלחמת 1812, כאשר רבים ממשלמי המיסים של הטריטוריה לא היו מסוגלים לשלם את מה שהם חייבים, ואדמתם חזרה לידי הממשל הפדרלי. גם בעיות כספיות גרמו לדחיית התנועה להקמת מדינה עד לאחר תום המלחמה. בשלב מסוים במהלך 1813, למשל, היתרה באוצר הטריטוריה הייתה זעומה וכללה סך של 2.47 דולר. כדי להגדיל את האוצר, שונו היטלי המס והוקמו צורות הכנסה חדשות. שינויים אלו כללו הפחתת מיסים מסוימים, העלאות באחרים ויישום דרישות רישוי עבור סוגים מסוימים של מיזמים עסקיים על מנת לייצב את ההכנסות. ויליאם פרינס, מבקר הטריטוריה הראשון, הואשם גם במחסור בהכנסות של הטריטוריה מכיוון שהוא לא הצליח לגבות מיסים משני מחוזות טריטוריאליים.
גידול אוכלוסיית הטריטוריה סייעה לשפר את מצבה הכלכלי באמצעות גביית מיסים שונים, לרבות ארנונה ומיסים על מכירת אדמות ציבוריות. עם זאת, ההוצאות הממשלתיות גדלו גם עם הקמת מחוזות ועיירות חדשות, מה שגרם לצורך במשרדים ממשלתיים חדשים ולעלייה נוספת בגודלה הכללי של הממשלה.
נושאים פוליטיים

הנושא הפוליטי העיקרי בהיסטוריה הטריטוריאלית של אינדיאנה היה עבדות; עם זאת, היו גם נושאים אחרים, כולל ענייני אינדיאנים, היווצרות של שטחים צפוניים ומערביים מחלקים מטריטוריית אינדיאנה, חששות לגבי היעדר שלטון עצמי טריטוריאלי וייצוג בקונגרס, וביקורות מתמשכות על פעולותיו של הריסון כמושל טריטוריאלי.
רוב הבעיות הללו נפתרו לפני שאינדיאנה הפכה למדינה. הקמתן של טריטוריית מישיגן וטריטוריית אילינוי סיימו את הוויכוח על הגודל הגאוגרפי של הטריטוריה. בשלב השני של הממשל הטריטוריאלי, הדמוקרטיזציה ההולכת וגוברת של הממשלה העבירה את הסמכות שהופקדה תחילה בידי המושל הטריטוריאלי ומועצה שיפוטית לזרוע מחוקקת של נציגים נבחרים וציר לבית הנבחרים האמריקאי. הוויכוח בסוגיית התרת העבדות בשטח הוסדר ב-1810; עם זאת, הביקורת על המושל הריסון נמשכה, גם לאחר שחלק ניכר מסמכותו הועבר למחוקקים ושופטים טריטוריאליים.
נושאים פוליטיים > עבדות

בדצמבר 1802 העבירו נציגים מארבעת המחוזות של טריטוריית אינדיאנה החלטה בעד השעיה של עשר שנים של סעיף 6 של תקנות צפון-מערב, שאסרה על עבדות בטריטוריה הצפון-מערבית המקורית. הם גם עתרו לקונגרס בעד ההשעיה על מנת להפוך את האזור לאטרקטיבי יותר עבור מתיישבים המחזיקים בעבדים ובסופו של דבר להפוך את הטריטוריה לכדאית כלכלית על ידי הגדלת אוכלוסייתה. בנוסף, העתירה ביקשה שהעבדים וילדיהם שהוכנסו לשטח בתקופת ההשעיה יישארו עבדים גם לאחר סיום ההשעיה. בנג'מין פארקה, תומך עבדות שהפך לנציג הראשון של הטריטוריה בקונגרס ב-1805, נשא את העצומה לוושינגטון הבירה; עם זאת, הקונגרס נכשל בפעולה, מה שהותיר להריסון ולשופטים הטריטוריאליים לחפש אפשרויות אחרות.
בשנת 1803 העבירו הריסון ושופטי בית המשפט הכללי חקיקה שהתחמקה מהפקודה משנת 1787 על מנת להתיר עבדות בטריטוריית אינדיאנה באמצעות שימוש בחוקי עבדות מחייבים. הצעת החוק איפשרה לעבדים בוגרים שהיו בבעלותם או שנרכשו מחוץ לטריטוריה להיות מוכנסים לטריטוריה ולשרת אותם בתנאים קבועים שנקבעו על ידי בעל העבד. לאחר שהטריטוריה קיבלה ייצוג בקונגרס ב-1805, פארקה הצליח לגרום לקונגרס להעביר חקיקה להשעיית סעיף 6 למשך עשר שנים, מה שהעניק לשטחים המכוסים על פי הפקודה את היכולת להכשיר את העבדות בשטחיהם.
ניסיונותיו של הריסון לאפשר עבדות בטריטוריית אינדיאנה גרמו להתנגדות משמעותית מצד הקווייקרים שהתיישבו בחלק המזרחי של השטח. הם הגיבו בהקמת מפלגה נגד עבדות. דייוויס פלויד ממחוז קלארק היה הנציג היחיד נגד העבדות שנבחר לבית הנבחרים של הטריטוריה בבחירות 1805, אך הצעדים של הריסון להכשיר את העבדות בשטח נחסמו על ידי שני הנציגים ממחוז סנט קלייר, שסירבו לאשר עבדות אלא אם כן הריסון יתמוך בבקשתם לטריטוריה נפרדת, בקשה לה הריסון התנגד.
בשנת 1809, חמש שנים לאחר שהקונגרס הקים את טריטוריית מישיגן, המתיישבים ממחוז סנט קלייר פנו בהצלחה לקונגרס להקמת טריטוריה נפרדת. למרות אי הסכמתו של הריסון, הקונגרס אישר את הקמתה של טריטוריית אילינוי מהחלק המערבי של טריטוריית אינדיאנה, ובנוסף אישר להעניק לתושבי טריטוריית אינדיאנה את הזכות לבחור ציר לבית הנבחרים של ארצות הברית ולחברי המועצה המחוקקת של הטריטוריה (בית עליון). הריסון, שכוחו הפוליטי הצטמצם בעקבות שינויים אלו, מצא את עצמו בסתירה עם בית המחוקקים הטריטוריאלי כאשר המפלגה נגד העבדות עלתה לשלטון לאחר הבחירות ב-1809. הבוחרים דחו מייד רבות מתוכניותיו לעבדות, ובשנת 1810 ביטל בית המחוקקים הטריטוריאלי את חוקי ההסכם שהריסון ובית המשפט השיפוטי חוקקו ב-1803.
נושאים פוליטיים > העברת מקום הממשלה

בירת טריטוריית אינדיאנה נשארה בוינסנס מ-1800 עד 1813, כאשר בית המחוקקים הטריטוריאלי העביר אותה לקורידון. לאחר שטריטוריית אילינוי הוקמה מהחלק המערבי של טריטוריית אינדיאנה בשנת 1809, וינסנס, ששכנה בתחילה במרכז הטריטוריה, הייתה כעת בקצה המערבי הרחוק שלה. בית המחוקקים הטריטוריאלי גם הפך ליותר ויותר חששן שפרוץ מלחמת 1812 עלולה לגרום להתקפה על וינסן, וכתוצאה מכך להחלטתם להעביר את מושב הממשלה למקום קרוב יותר למרכז האוכלוסייה של הטריטוריה. בנוסף לקורידון, העיירות מדיסון, לורנסבורג, וובאי וג'פרסונוויל נחשבו לאתרים פוטנציאליים לבירה החדשה. ב-11 במרץ 1813 בחר בית המחוקקים הטריטוריאלי בקורידון כבירתה החדשה של הטריטוריה, החל מה-1 במאי 1813.
הריסון העדיף את קורידון, עיירה שהוא ייסד, העניק לה את שמה, ושבה היה בעל אחוזה. בשנת 1813, לאחר שהובא לידיעת בית המחוקקים הטריטוריאלי כי מתקיימות תוכניות לבניית בית משפט מחוזי חדש בקורידון והבניין החדש יוכל לשמש גם לאסיפותיו (חיסכון משמעותי בעלויות), קיבלה הממשלה את ההחלטה להעביר את בירת הטריטוריה לקורידון. בניית בניין הקפיטול החלה ב-1814 וכמעט הסתיימה ב-1816.
היסטוריה

האזור שהפך לטריטוריית אינדיאנה היה קודם לכן חלק מהטריטוריה הצפון-מערבית, שקונגרס הקונפדרציה הקים על פי תנאי תקנות צפון-מערב ב-13 ביולי 1787. תקנות אלו זו התוו את הבסיס לשלטון בשטחי המערב וקבעו גם מבנה מינהלי לפיקוח על השטח, כולל תהליך תלת שלבי למעבר משטח למדינה. בנוסף, פקודת הקרקעות משנת 1785 קראה לממשלת ארצות הברית לסקור את השטח החדש שנרכש לצורך מכירה ופיתוח עתידיים. הטריטוריה הצפון-מערבית, שכללה בתחילה שטחים שהיו תחומים על ידי הרי האפלצ'ים, נהר המיסיסיפי, האגמים הגדולים ונהר אוהיו, חולקה לאחר מכן לשטחים קטנים יותר שכללו את טריטוריית אינדיאנה (1800), טריטוריית מישיגן (1805), טריטוריית אילינוי (1809), ובסופו של דבר הפכו למדינות של ימינו אוהיו, מישיגן, אינדיאנה, אילינוי, ויסקונסין ומזרח מינסוטה.
היסטוריה > מתן שם לטריטוריה החדשה

אינדיאנה, שפירושה "ארץ האינדיאנים", מתייחס לעובדה שרוב השטח שמצפון לנהר אוהיו עדיין היה מיושב על ידי אינדיאנים.
השימוש הפורמלי במילה "אינדיאנה" הוא משנת 1768, כאשר ששת האומות של הקונפדרציה האירוקית שמרו כ-5,000 אקרים של קרקע במדינת וירג'יניה המערבית של ימינו, והעבירו אותן לחברת סחר בת עשרים וחמישה חברים בפילדלפיה, שעסקה במסחר עם השבטים הילידים בעמק נהר אוהיו. החברה קראה לתביעת הקרקע שלהם אינדיאנה, לכבוד בעליה הקודמים. בשנת 1776 הועברה תביעת הקרקע לחברת קרקעות אינדיאנה והוצעה למכירה; עם זאת, ממשלת וירג'יניה ערערה על הטענה, בטענה שהיא הבעלים החוקי מכיוון שהקרקע נפלה בגבולותיה. בית המשפט העליון של ארצות הברית לקח את התיק וביטל את זכותה של החברה על הקרקע ב-1798. שנתיים לאחר מכן, הקונגרס החיל את שמה של חברת הקרקעות אינדיאנה על הטריטוריה החדשה.