stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטפן טושב
הערות שוליים

↑  Constantin Kiriţescu, Istoria războiului pentru întregirea României, Ed. Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1989
↑  Nigel Thomas, Dušan Babac ,Darko Pavlović, "Armies in the Balkans 1914-18, Osprey publishing, Great Britain, 2001, page 21", באתר גוגל ספרים (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 136065945  ISNI: 0000 0000 4662 3669  LCCN: no99007353  SUDOC: 199603790  VIAF: 46391075   WorldCat (עם VIAF): 46391075
עלי מוגרבי

| --- | --- |

עלי מוגרבי, 2023
 לידה:  1988 (בן 37 בערך) כפר ריינה, ישראל
 השכלה:  מכללת עמק הירדן
 עיסוק:  כתב חדשות לענייני המגזר הערבי והצפון
 מעסיק:  חדשות 13 (ערוץ רשת 13; 2019-הווה)
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  ali_mograbi
עלי מוגרבי (בערבית: علي مغربي; נולד ב-20 ביולי 1988) הוא עיתונאי ערבי-ישראלי, המשמש ככתב-שטח בצפון וככתב לענייני המגזר הערבי בחדשות 13.
זכה במספר פרסים במהלך עבודתו ככתב צפון בחדשות 13; הוא סקר את מלחמת לבנון השלישית ומבצע חיצי הצפון דיווח במהלך המלחמה מגבול הצפון וגם מתוך לבנון.
ביוגרפיה

מוגרבי נולד בכפר ריינה, ישראל, למשפחה ערבית ישראלית. התחנך בבית הספר התיכון המקומי.
עבד ככתב בעיתון "כל אל-ערב", ולמד עיתונאות במכללת עמק הירדן שבגליל. בהמשך עבד באתר החדשות בערבית "פאנט" ובעיתון המגזר הערבי "פנורמה".
בנובמבר 2019 הצטרף לחדשות 13 ככתב לענייני החברה הערבית. בתפקידו סיקר בין היתר את ההתמודדות במגזר הערבי עם מגפת הקורונה ועם בעיית האלימות ושפיכות הדמים בקרב המגזר.
מפרוץ מלחמת חרבות ברזל בנובמבר 2023 הוא מסקר את העימות בחזית הצפון בין צה"ל לבין החזבאללה.
הוא מתגורר בנוף הגליל (נצרת עילית לשעבר).
הערות שוליים

↑  אלכסנדר כץ, אחרי כמה גופי תקשורת בערבית: עלי מוגרבי מצטרף לחדשות 13, באתר אייס, 26 בנובמבר 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טריגון קצר-זנב

| טריגון קצר-זנב |
| --- | --- |
 טריגון קצר-זנב ניזון מגוויות דגים, צולם בוויקטוריה באוסטרליה
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
על־סדרה:: בטאים
סדרה:: טחנאים
משפחה:: טריגוניים
סוג:: טריגון
מין:: טריגון קצר-זנב
שם מדעי
 Dasyatis brevicaudata ‏Hutton, 1875
תחום תפוצה


טריגון קצר-זנב (שם מדעי: Dasyatis brevicaudata) הוא מין של טריגון המצוי בימים שלחופי דרום אפריקה וגם לחופי דרום אוסטרליה ודרום ניו זילנד. הוא נפוץ עד לעומק 156 מטרים.
מאפיינים

טריגון קצר-זנב הוא אחד המינים הגדולים ביותר במשפחת הטריגוניים. רוחבו מגיע ל-2.1 מטרים, אורכו עולה על 4.3 מטרים ומשקלו מגיע ל-350 קילוגרם. הוא בעל גוף משוטח ואפור עם פה המצוי מתחת הגוף, עיניים גדולות וחוטם מחודד. הזנב קצר כשמו ומכיל קוץ בולט בעל ארס. הטריגונים יכולים להסתוות בחולות ולהפתיע יצורים קטנים יותר אותם הם טורפים.
הוא מצוי בימים ובמפרצים שונים בחופי דרום אפריקה ואוסטרליה. הוא מצוי בחולות, אזורי סלעים, בשוניות, בקרבה לחופים ואף במים מליחים.
הטריגון הוא טורף שניזון בעיקר מדגי גרם וכן מצדפות, דיונונים שונים, סרטנים, ויצורי סלפה. הוא מפתיע את טרפו וקוטל אותו עם שיניו הגדולות.
הוא עצמו נטרף על ידי מעט מאוד טורפים הכוללים את כריש קופר, פטישן תמים-חרטום, עמלץ לבן וקטלן. הוא מתגונן מטורפיו באמצעות זנבו בעל העוקץ שמצליף למעלה כמו עקרב.
ב-4 בספטמבר 2006, מין של יצור זה שהיה סמוך לחוף במזרח אוסטרליה גרם למות שדרן הטבע סטיב אירווין, כשהיה בן 44 בלבד .
ראו גם

סטיב ארווין
סטפן סטאמבולוב

פסלו של סטאמבולוב המוצב בעיר הולדתו וליקו טרנובו
סטפן ניקולוב סטאמבולוב (בבולגרית: Стефан Николов Стамболов;‏ 12 בפברואר 1854, וליקו טרנובו, האימפריה העות'מאנית – 18 ביולי 1895, סופיה, נסיכות בולגריה) היה מהפכן, פוליטיקאי ומשורר בולגרי, אשר כיהן כעוצר המלוכה בין 1886 ל-1887 וכראש ממשלת הנסיכות מ-1887 עד ל-1894. סטאמבולוב נחשב לאחד מהאבות המייסדים של בולגריה המודרנית, הוא נאבק להגבלת כוחו של מוסד המלוכה ולמען חיזוק הפרלמנטריזם הבולגרי. ב-1895 נרצח סטאמבולוב בידי מתנקשים שפעלו בשליחות האימפריה הרוסית.
ראשית חייו

סטאמבולוב נולד בווליקו טרנובו למשפחה לאומנית בולגרית וסיים את לימודי התיכון בעירו. בין 1870 ל-1872 למד בבית ספר טכנולוגי באודסה ובהמשך הצטרף לוועד המהפכני הבולגרי המרכזי, אשר פעל נגד השלטון העות'מאני בבולגריה. ב-18 בפברואר 1873 הוצא להורג וסיל לבסקי מנהיג הוועד המהפכני וסטאמבולוב נבחר להחליפו. ב-1874 נאלץ לגלות לבוקרשט, שם פגש את חריסטו בוטב וביחד הוציאו ספר שירים שנקרא "שירים ופואמות מאת בוטב וסטאמבולוב". ב-1876 הוביל את תנועתו במהלך מרד אפריל הבולגרי שהפך למלחמת אזרחים עם מניין נפגעים גבוה ובמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הועסק ככתב צבאי. לאחר הקמת נסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין, היה סטאמבולוב ממייסדי המערכת הפרלמנטרית במדינה.
עוצר המלוכה

ב-1880 נבחר לסגן יושב ראש הפרלמנט הבולגרי ובהמשך ליושב ראש. סטאמבולוב היה ממובילי המאבק לסיפוח חבל רומליה המזרחית לנסיכות הבולגרית. בספטמבר 1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה באופן חד צדדי על הסיפוח. הצעד הבולגרי הוביל למלחמת בולגריה–סרביה (1885) שהסתיימה בניצחון הבולגרים. ב-20 באוגוסט 1886 התחוללה בנסיכות הפיכה צבאית שהובילה להדחתו של הנסיך בטנברג ועליית כת צבאית של קצינים פרו רוסים לשלטון. ב-28 באוגוסט היה סטאמבולוב ממובילי הפיכת הנגד שהובילה לסילוק הכת הצבאית והחזרתו של הנסיך בטנברג לתפקידו. בספטמבר 1886 ויתר הנסיך בטנברג על השלטון, לאור היעדר גיבוי מהמעצמות האירופיות ככלל והלחץ הפוליטי הרוסי בפרט, שהקשו על המשך תפקודו. סטאמבולוב מונה לעוצר המלוכה והוביל את מאמצי הנסיכות למציאת מחליף לנסיך בטנברג. למורת רוחם של הרוסים המליץ סטאמבולוב על הנסיך פרדיננד הראשון והוא הוכתר ב-14 באוגוסט 1887. עם הכתרת הנסיך פרדיננד סיים סטאמבולוב את תפקיד עוצר המלוכה.
כהונת ראש הממשלה

לאחר סיום כהונתו כעוצר התמנה סטאמבולוב לראש ממשלת הנסיכות ופעל נגד ההתערבות הרוסית וניסיונות השפעתה על המשטר הבולגרי. סטאמבולוב האמין שהרוסים רוצים ליצור בבולגריה מדינת חסות ובתקופת כהונתו מוסדו יחסים דיפלומטיים וקשרי מסחר עם כל המעצמות האירופיות וזאת כדי להציג מדיניות חוץ נייטרלית ועצמאית. במקביל יצר סטאמבולוב קשרים אישיים עם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני וניהל עמו משא ומתן בסוגיית השטחים במקדוניה, שנגרעו מהנסיכות הבולגרית מתוקף סיכומי קונגרס ברלין ונותרו בחזקת העות'מאנים. בעקבות המשא והמתן הכיר הסולטאן בבכירות מעמד האוכלוסייה הבולגרית בחבל, למורת רוחם של הסרבים, היוונים והרוסים.
סטאמבולוב פעל לחיזוק המשק והצבא הבולגרי וזאת על ידי קבלת הלוואות ממדינות אירופיות לרכישת ציוד צבאי ולפיתוח מפעלי תעשייה. הוא יצר מנגנוני ביטחון פנים ומשפט והפעיל יד קשה נגד קבוצות מחתרת שונות שפעלו בנסיכות.
במקביל פעל סטאמבולוב לחיזוק מעמד הפרלמנט ולהקטנת כוחו של הנסיך פרדיננד ובכלל זה ניסיונות לשינויים בחוקה הבולגרית שכונתה חוקת טרנובו.
מתכונת פעולתו של סטאמבולוב הקימה עליו את תומכי האימפריה הרוסית מחד ואת תומכי המלוכה מאידך. מעמדו הציבורי הלך והתערער, הוא ניצל ממספר ניסיונות התנקשות ובעקבותיהם הפעיל בנוקשות את כוחות המשטרה למעצר מתנגדיו. העימותים הבלתי פוסקים מול הגורמים הפוליטיים השונים והחשש התמידי לחייו הקשו על תפקודו של סטאמבולוב וב-31 במאי 1894 התפטר מתפקידו.
אחריתו

גם לאחר התפטרותו ובשל מעמדו, נתפש סטאמבולוב כגורם סיכון למלוכה מחד ולמעמדה של האימפריה הרוסית מאידך. הוא נהג להופיע בציבור בלוויית שומרי ראש כשהוא לבוש באפוד מגן. ב-3 ביולי 1895 חזר סטאמבולוב לביתו ולעבר כרכרתו נפתחה אש. הוא הצליח להימלט מהכרכרה ופנה לעבר ביתו, אך בדרך נתקל ב-3 מתנקשים נוספים שהיו חמושים בסכינים והצליחו להניס את שומר ראשו. התפתח מאבק, והמתנקשים, שידעו שסטאמבולוב לבוש באפוד מגן, דקרו אותו בראשו ובידיו עד שהצליחו להכריעו. סטאמבולוב נפצע באורח אנוש וב-6 ביולי מת מפצעיו. מתנקשיו נתפסו והם קשרו עצמם בעקיפין למנגנוני הביטחון של האימפריה הרוסית, אם כי בבולגריה נפוצה תאוריית קשר שטענה שהיה זה הנסיך פרדיננד הראשון ששלח אותם.
סטאמבולוב והקהילה היהודית

ב-1885 התפטר הרב הראשי ליהודי בולגריה גבריאל אלמושנינו וב-1887 נבחר לתפקיד הרב ד"ר סימון דנקוביץ'. בעצתו של הרב הראשי ליהודי צרפת הרב צדוק כהן המליץ הרב דנקוביץ' בפני נכבדי הקהילה על ניהולה באמצעות קונסיסטוריה. ההצעה הוגשה לאישור הממשלה הבולגרית. לאברהם דוידצ'ון לוי, ראש הקהילה הספרדית בסופיה, היו קשרי ידידות עם סטאמבולוב והוא פנה אליו כדי שיסייע במתן האישור המבוקש. בהנחייתו של סטאמבולוב אישר שר הפנים הבולגרי דימיטר גרקוב את הקמת הקונסיסטוריון של יהדות בולגריה.
בספטמבר 1891 הוזמן הרב דנקוביץ' לפתיחת מושב האספה הלאומית הבולגרית והוקצה עבורו מקום ישיבה בתא הדיפלומטים הזרים. הרב סבר שראוי לו לשבת ליד ראש הכנסייה הבולגרית המטרופוליט יוסיף הראשון וכך עשה. המעשה עורר את חמתה של צמרת השלטון ושר הפנים הבולגרי התעמת עם הרב והורה לו לשוב למקומו. למחרת דרשה הממשלה הבולגרית מהקונסיסטוריון לפטר את הרב דנקוביץ' מתפקידו. הרב דנקוביץ' ביקש מספר פעמים להיפגש עם סטאמבולוב, אך הוא סירב בתוקף ומספר ימים מאוחר יותר נאלץ הרב לסיים את תפקידו ולעזוב את בולגריה.
ב-1892 אישרה מועצת השרים בראשות סטאמבולוב את מינויו של צבי בלקובסקי למשרת פרופסור למשפטים באוניברסיטת סופיה. בלקובסקי שנולד באודסה נאלץ לגלות מהאימפריה הרוסית בשל מדיניותו האנטישמית של הצאר אלכסנדר השלישי. בלקובסקי הוזמן לבולגריה ואישור מינויו של נתין זר יהודי למשרה אקדמית כה בכירה, היה חסר תקדים במדינה.
הערות שוליים

1 2 3  קשלס, חיים, היהודים בבולגיה בעשרים השנים הראשונות לאחר השחרור מעול העותומנים (1878-1898), בתוך:אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 69-70.
↑  רומנו, אלברט. א, אישים, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 621.
↑  רומנו, אלברט. א, אישים, עמוד 609.
| ראשי ממשלת בולגריה |
| --- | --- | --- |
| נסיכות וממלכת בולגריה (1878-1946) | טודור בורמוב • קלמנט טרנובסקי • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • יוהאן קזימיר ארנרוט • אלכסנדר באטנברג • לאוניד סובולב • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • קלמנט טרנובסקי • פטקו קרבלוב • וסיל רדוסלאבוב • קונסטנטין סטואילוב • סטפן סטאמבולוב •  קונסטנטין סטואילוב • דימיטר גרקוב • טודור איבנצ'וב • ראצ'ו פטרוב • פטקו קרבלוב • סטויאן דאנב • ראצ'ו פטרוב • דימיטר פטקוב • דימיטר סטאנצ'וב • פטר גודב • אלכסנדר מלינוב • איוון גשוב • סטויאן דאנב • וסיל רדוסלאבוב • אלכסנדר מלינוב •  תאודור תאודורוב • אלכסנדר סטמבוליסקי • אלכסנדר צאנקוב • אנדריי ליאפצ'ב • אלכסנדר מלינוב • ניקולה מושאנוב • קימון גאורגייב • פנצ'ו זלאטב • אנדריי טושב • גאורגי קיוסאיבנוב • בוגדאן פילוב • דוברי בוז'ילוב • איוון בגריאנוב • קונסטנטין מוראבייב • קימון גאורגייב |          |
| הרפובליקה העממית הבולגרית | קימון גאורגייב • גאורגי דימיטרוב • וסיל קולארוב • וולקו צ'רבנקוב • אנטון יוגוב • טודור ז'יבקוב • סטאנקו טודורוב • גרישה פיליפוב • גאורגי אטנסוב • אנדריי לוקאנוב |          |
| בולגריה (מאז 1990) | אנדריי לוקאנוב • דימיטר פופוב • פיליפ דימיטרוב • ליובן ברוב • רנטה אינג'ובה • ז'אן וידנוב • סטפן סופיאנסקי • איוואן קוסטוב • סימאון סקסקובורגותסקי • סרגיי סטאנישב • בויקו בוריסוב • מארין רייקוב • פלמן אורשרסקי • גאורגי בליזנאשקי • בויקו בוריסוב • אוגניאן גרג'יקוב • בויקו בוריסוב • סטפן יאנב • קיריל פטקוב • גלב דונב • ניקולאי דנקוב • דימיטר גלבצ'ב |          |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: קונסטנטין סטואילוב | ראש ממשלת נסיכות בולגריה  1 בספטמבר 1887 - 31 במאי 1894 | הבא: קונסטנטין סטואילוב |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: גאורגי סטראנסקי | שר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה  16 ביוני 1890 - 14 בנובמבר 1890 | הבא: דימיטר גרקוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287207005171  PLWABN: 9810546336805606  BnF: cb13180219c (data)  GND: 11875260X  ISNI: 0000 0001 0863 2895  LCCN: n90641314  NKC: jn20000701698  NTA: 147764009  SELIBR: 352465  SUDOC: 03248142X  VIAF: 2611771   WorldCat (עם VIAF): 2611771
מון בלאן

ערך זה עוסק בהר הגבוה בהרי האלפים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
מון בלאן, 2024
מון בלאן, 2024
 מידע כללי
 גובה:  כ-4,808 מטר
 מדינה:  צרפת צרפת איטליה איטליה
 מיקום:  גבול איטליה–צרפת
 רכס הרים:  האלפים
 העפלה ראשונה:  8 באוגוסט 1786, ז'אק באלמה ומישל פאקאר
 מסלול ההעפלה הקל:  בסיסי, טיפוס שלג/קרח
 קואורדינטות:  45°50′1″N 6°51′54″E﻿ / ﻿45.83361°N 6.86500°E﻿ / 45.83361; 6.86500
  (למפת הרי האלפים מוגדלת) מון בלאן(למפת הרי האלפים רגילה) מון בלאן
מוֹן בּלָאן (בצרפתית: Mont Blanc "הר לבן"), מונטה ביאנקו (באיטלקית: "הר לבן") או לה דאם בלאנש ("הגברת הלבנה" בצרפתית), הוא ההר הגבוה ביותר בהרי האלפים ובאגן הים התיכון, וגם ההר השני בגובהו באירופה. גובהו מוערך בכ-4,808 מטרים, אך הוא משתנה משנה לשנה במספר מטרים, בהתאם למצב האקלים אשר משפיע על כמות השלג בפסגתו.
חלק אחד של המון בלאן נמצא בשטחה של צרפת, במחוז סבואה עילית וחלקו האחר באיטליה במחוז ואל ד'אוסטה. שלוש העיירות המקיפות את המון בלאן הן קאורמיור (Courmayeur) האיטלקית וסן ז'רווה ל'בן (Saint-Gervais-les-Bains) ושאמוני (Chamonix) הצרפתיות (האחרונה אירחה את משחקי החורף האולימפיים הראשונים בהיסטוריה). בין שאמוני וקאורמיור מחבר רכבל העובר דרך רכס ההרים. בשנים 1957–1965 נחפרה מנהרת המון בלאן המחברת בין קורמאיור לשאמוני. אורכה של המנהרה 11.6 קילומטרים והיא אחד מנתיבי התחבורה העיקריים שבהם חוצים את האלפים.
המון בלאן הוא מההרים המפורסמים בעולם ואתר פופולרי מאוד בקרב מטפסי הרים וחובבי סקי. בנוסף הוא מושך אליו תיירים בשל נופיו המרהיבים ומקיף אותו טרק פופולרי - סובב מון בלאן.
היסטוריה

הראשונים שהגיעו לפסגתו היו ז'אק באלמה וד"ר מישל פאקאר ב-8 באוגוסט 1786. כיבוש הפסגה בוצע במסגרת פרס אשר הובטח לראשון שעולה לפסגה על ידי הפיזיקאי ומטפס ההרים הורס בנדיקט דה-סוסור. הכיבוש נחשב לתחילתו של עידן טיפוס ההרים המודרני. האישה הראשונה שהעפילה לפסגה הייתה מארי פאראדיס ב-1808.
כיום עולים לפסגה כ-20,000 מטפסים ותיירים כל שנה. הטיפוס עצמו נחשב ליחסית קל מבין פסגות ה-4,000 מטר, אם כי ארוך, למיטיבי לכת אשר מורגלים לשהיה בגובה רב. תחילת רוב מסלולי הטיפוס היא בתחנת הרכבל על פסגת ההר מחט הצהרים כ-1,000 מטר מתחת לפסגה. המסלולים דורשים ידע מוקדם וניסיון בטיפוס הרים ומחייבים שימוש בציוד ייעודי ובמדריכים מקצועיים.
היסטוריה > בעלות על הפסגה

מאז המהפכה הצרפתית והשינוי הגאוגרפי, השלטוני והחברתי שעברה צרפת בעקבותיה, ישנה מחלוקת בשאלה למי שייכת הפסגה. בשנים 1416–1792, רכס המון-בלאן היה שייך לדוכסות סבויה). בשנת 1723, דוכס סבויה, ויטוריו אמדאו השני, קיבל לידיו את ממלכת סרדיניה העתידה להצטרף לאיטליה במסגרת איחודה במאה ה-19. בספטמבר 1792, צבא המהפכה הצרפתית האחראי על האלפים (Army of the Alps) השתלט על סבויה ללא התנגדות רבה. הצבא הקים את מחוז המון-בלאן. במסגרת הסכם השלום בשנת 1796 העביר ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה, את האחיזה בסבויה וניס לידי צרפת. בהסכם, כמו כן, רשום כי הגבול אמור להיות נראה הן משאמוני והן מקאורמיור, כאשר הפסגה אינה נראית מקאורמיור.
אחרי מלחמות נפוליאון ונפילת הרודן משלטון צרפת, הקונגרס הוינאי החזיר את המלוכה על שטחי סבויה וסרדיניה ואיתם את פסגת המון-בלאן תוך ביטול ההסכם שנחתם ב-1796. לאחר כ-45 שנה, לאחר מלחמת העצמאות השנייה של איטליה, נחתם הסכם בין נפוליאון השלישי וויטוריו אמנואלה השני ב-1860. ההסכם נחתם עקב הימנעותה של צרפת להתערב במלחמת העצמאות לטובת האפיפיור (אויבו של ויטוריו) וקובע כי הגבול בין איטליה המאוחדת לצרפת יעבור ברכס המון-בלאן ובפרט בדיוק דרך הפסגה עצמה. המסמך עצמו והמפות הנלוות נמצאות בשימוש עד היום על ידי שלטונות צרפת ואיטליה.
היסטוריה > תאונות אוויריות

בהר אירעו שתי תאונות אוויריות קטלניות, שתיהן של חברת התעופה ההודית אייר אינדיה, טיסות מספר 245 (ב-1950) ו-101 (ב-1966). בשני המקרים התאונות קרו עקב טעויות טייסים אשר לא חישבו נכון את קצב הירידה לקראת נחיתה בנמל התעופה של ז'נבה. על סיפון טיסה מספר 101 שהה הומי ג'נהאנגיר באבא אשר היה אבי תוכנית הגרעין ההודית.
היסטוריה > מנהרת המון בלאן

ב-1946 החלו עבודות הקידוח למען בניית מנהרה מתחת לרכס אשר מקשרת את העיירות שאמוני וקורמאיור. המנהרה נחנכה בשנת 1965 ומהווה אחד מנתיבי התחבורה החשובים באלפים. אורך המנהרה 11.6 קילומטר.
בשנת 1999 עלתה משאית באש בתוך המנהרה. כתוצאה מהתפשטות הלהבות בתוך המנהרה ומחסור חמור באמצעי בטיחות, איבדו 39 אנשים את חייהם. המנהרה נפתחה שוב רק כעבור 3 שנים אחרי שיפוצים ושיפורי בטיחות נרחבים.
קביעת גובה הפסגה

פסגת ההר היא כיפה העשויה קרח ושלג בעלי עוביים משתנים, עובדה המקשה על קביעת גובה הפסגה המדויק של המון-בלאן. למרות זאת, חישובים ומדידות רבות של הפסגה נעשו לאורך השנים ובמשך תקופה ארוכה הגובה הרשמי של ההר היה 4807 מטרים (15,771 רגל). בשנת 2002, ה-IGN (המכון הגאוגרפי הצרפתי) יחד עם קבוצת מומחים ובעזרת טכנולוגיית GPS מדדו וקבעו כי גובה הפסגה 4807.4 מטר (15,772 רגל ו-4 אינץ').
לאחר גל החום של שנת 2003, שפקד את אירופה ובמיוחד את צרפת (הקשה מאז 1540), משלחת גדולה של מדענים מכמה מדינות באירופה ובשיתוף עם IGN עלו להר ב-6 וב-7 בספטמבר ומדדו מחדש את הפסגה. במדידות נקבע כי גובה הפסגה הוא 4808.45 מטר (15,775 רגל ו-9 אינץ'). כמו כן נקבע כי הפסגה נמצאת במרחק 75 סנטימטרים (30 אינץ') מהמדידה של 2002.
בדצמבר 2005 נמדדה הפסגה שוב וגובהה נקבע על 4808.75 מטר (15,776 רגל ו-9 אינץ'). גובה הפסגה הארצית (אבן עצמה, לא מעטה השלג והקרח) נקבע בגובה 4792 מטרים (15,722 רגל) ובמרחק של 40 מטרים מהפסגה מכוסת הקרח והשלג.
בשנת 2007 נמדדו 4807.9 מטר (15,744 רגל) וב-2009 נמדדו 4807.45 (15,772 רגל).
מסלולי עלייה לפסגה

רכס המון-בלאן גובה חיים של כמאה מטיילים ומטפסי הרים מדי שנה. בסך הכל, מספר בני האדם שנהרגו בהר נאמד בין 6,000 ל–8,000.
ישנם מספר מסלולי טיפוס אל הפסגה:
המסלול הנפוץ ביותר הוא Voie Des Cristalliers, הידוע בכינויו Voie Royale (הדרך המלכותית). המסלול מתחיל מסן ז'רווה ל'בן (Saint-Gervais-les-Bains) ממנה לוקחים חשמלית ל-Nid dAigle. הטיפוס עצמו מתחיל מהליכה בכיוון מלונית-מקלט Refuge de Tete Rousse דרך מעבר ה-Gouter Corridor אשר נחשב למסוכן שכן בו מתרחשות מפולות סלעים תכופות. ההליכה בלילה אסורה והמטיילים עוצרים ללון בבקתת Gouter . ביום למחרת, המטפסים עוברים את הר גויטר, לנים בבקתת Vallot ועוברים את L'arrete des Bosses בדרכם לפסגה.
La Voie des 3 Monts הידוע בכינויו La Traversée. המסלול מתחיל משאמוני ממנה לוקחים את הרכבל אל Col du Midi. המטיילים לנים בבקתת Cosmiques. ביום למחרת הטיפוס עובר דרך ההרים Mont Blanc du Tacul ו-Mont Maudit.
המסלול ההיסטורי דרך Grand Mulets הנקרא (historic itinerary). המסלול משמש בעיקר לירידה לכיוון שאמוני.
המסלול האיטלקי (La route des Aiguilles Grises). אחרי חציית קרחון ה-Miage, המטפסים לנים במקלט Gonella. למחרת המסלול חוצה את Col des Aiguilles Grises ו-Dôme du Goûter ומסתיים ב-L'arrete des Bosses.
מסלול הקרחון Miage — Bionnassay — Mont Blanc נעשה בדרך כלל בשלושה ימים מלאים. כאשר הלילה הראשון עובר בבקתת Conscrits והשני ב-Durier. בדרך לפסגה עוברים ב-l'Aiguille de Bionnassay ואז Dôme du Goûter ולבסוף L'arrete des Bosses.
ביום צלול ניתן לראות מפסגת המון-בלאן את הרי היורה, הרי הווז', היער השחור, ו-Massif Central.
משלחות עיקריות ותקריות

8 באוגוסט 1786 - הטיפוס המוצלח הראשון לפסגה על ידי ז'אק באלמה וד"ר מישל פאקאר.
1787 - העלייה הרביעית על ידי המדען האנגלי (לימים קולונל) Mark Beaufoy.
יולי 1808 - הכיבוש הראשון של הפסגה בידי אישה. מארי פאראדיס עולה בהדרכתו של ז'אק באלמה.
יולי 1838 - העלייה השנייה של אישה לפסגה, הנרייטה ד'אנוויל.
1886 - תאודור רוזוולט, נשיא ארצות הברית לעתיד, מוביל משלחת לפסגה.
1890 - פריצת המסלול האיטלקי על ידי Giovenni Bonin, Luigi Grasselli ו-Fr. Achille Ratti העתיד להיות האפיפיור פיוס האחד עשר.
1960 - הטייס הנרי ג'יראד מנחית מטוס על פסגת המון-בלאן שאורכה 30 מטר בלבד.
1990 - נקבע השיא לטיפוס המהיר ביותר לפסגה. השווייצרי פייר אנדרה גובה יוצא מהעיירה שאמוני ומגיע לפסגה וחוזר כעבור 5 שעות, 10 דקות ו-14 שניות בלבד.
30 במאי 2003 - הספורטאים האלפיניים Stéphane Brosse ו-Pierre Gignoux ניסו לשבור את השיא אך חזרו כעבור 5 שעות ו-15 דקות.
13 באוגוסט 2003 - שבעה צנחני רחיפה צרפתיים נוחתים על הפסגה מגובה 5,200 מטר.
8 ביוני 2007 - האמן הדני מרקו אווריסטי כיסה את הפסגה עם בד אדום ותלה דגל ורוד עם הכיתוב "Pink-State" במטרה להגביר מודעות לאיכות הסביבה.
13 בספטמבר 2007 - קבוצה של 20 איש הקימו ג'קוזי בפסגה.
29 במאי 2009 - האלופה האולימפית בסנואובורד קארין רובי וחברה נהרגו בנפילה אל תוך סדק בקרחון בו ירדו מהפסגה.
19 באוגוסט 2012 - 50 צנחני רחיפה נחתו על הפסגה ושברו את השיא משנת 2003.
11 ביולי 2013 - נשבר שיא העלייה והירידה מהפסגה על ידי Kilian Jornet Burgada אשר עשה זאת ב-4 שעות, 57 דקות ו-40 שניות.
27 ביולי 2014 - שני מטפסי הרים מקצוענים מאירלנד נפלו אל מותם מגובה 200 מטר.
13 באוגוסט 2014 - נמצאו גופות חמישה מטפסים והמדריך שלהם ליד פסגת ההר Aiguille d'Argentiere אשר גובהה 3,900 מטר.
9 בספטמבר 2018 - לראשונה, מטפס ישראלי, אליה זמור, מטפס סולו וצונח מהפסגה.
ההר בתרבות > קולנוע וטלוויזיה

La Roue (הגלגל, 1923) - הסרט הראשון על האזור של דרום מזרח צרפת הכולל את המון-בלאן באורך של 273 דקות.
Storm over Mont Blanc (סופה מעל המון-בלאן, 1930)
סרט טלוויזיוני - Premier de cordée
Malabar Princess (הנסיכה מאלאבר, 2004)
La Terre, son visage סרט דוקומנטרי משנת 1984 המתאר את חציית הרכס ממערב למזרח.
ההר בתרבות > ספרות

Premier de cordée
Hugo et le Mont Blanc
Hymn Before Sunrise, in the Vale of Chamouni
Frankenstein (המפלצת של פרנקנשטיין)
Mont Blanc
Point Blanc
The Prelude
Kordian
Eiger Dreams: Ventures Among Men and Mountains
Running Wate
הגנה סביבתית

רכס המון-בלאן בתהליכי כניסה להכלל ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו מכיוון שהוא היווה את מיקום הלידה של טיפוס ההרים המודרני. על מנת להכלל ברשימה זו על צרפת, שווייץ ואיטליה להגיש בקשה לאונסק"ו ביחד.
המון בלאן הוא אחד המקומות הכי מתוירים בעולם ומכיוון שכך ארגונים רבים רואים בו כמצוי תחת איום סביבתי. בשנת 2002 ארגון האוגר בתוכו את כל הארגונים הסביבתיים למען הרכס הוציאו לאור את הספר Le versant noir du mont Blanc (המדרון השחור של מון-בלאן), המציף את שלל הבעיות המאיימות על ההר והצורך הדחוף לשמור עליו.
בשנת 2007, הוקמו שני תאי השירותים הגבוהים ביותר באירופה על ההר (בגובה של 4,260 מטר). התאים הועלו על ידי מסוק ומטופלים בעזרת מסוקים. תאי השירותים משרתים כ-30,000 מטפסים וגולשי סקי מדי שנה.
ההתחממות העולמית גורמת להפשרה של שלגים וקרחונים, דבר אשר גורם להגדלת כמות מפולות השלג המתרחשות על ההר וגורמות להגברת הסיכון בטיפוס על ההר.
מקומות ברכס המון בלאן

גני חיות אלפינים
ערוצי נחל
גלריה

פסגת המון-בלאן כפי שנצפתה ממטוס
הקרחון Mer Ge Glace משמאל
רכס המון-בלאן מלווין ספוט
הצד הצפוני
תצפית לפסגות. ראו בתחתית התמונה תרשים של הרכס
מרפסת התצפית מעל תחנת הרכבל
תצפית למערב
מבט לבקעת הכפר קורמאיור באיטליה
תמונה פנורמית של המון-בלאן
הדמיה תלת-ממדית של פסגת המון-בלאן
קדרון

ערך זה עוסק במושב בישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
מבט מהאוויר על המושב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: ברנר
גובה ממוצע: ‎52 מטר
תאריך ייסוד: 1949
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,626 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) קדרון(למפת השפלה רגילה) קדרון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קדרון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קדרון31°48′56″N 34°47′47″E﻿ / ﻿31.8154523098423°N 34.7963456589832°E﻿ / 31.8154523098423; 34.7963456589832  heמפת היישובים של מועצה אזורית ברנר באדום - קדרון בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10

קִדְרוֹן הוא מושב בגבול המערבי של השפלה, הממוקם צפונית ומזרחית לגדרה, לאורך גדתו הדרומית של נחל שורק. המושב משתייך לתנועת המושבים ומשויך מוניציפלית למועצה האזורית ברנר. מקור השם קדרון מגיע מהיישוב הקדום "קדרון" המוזכר בספר חשמונאים א', המזוהה עם היישוב המקראי "גדרה" (תל קטרה של היום). כינויים נוספים למקום בעבר היו "בית אור" ו"ארגון בית אור".
היסטוריה

המושב הוקם בשנת 1949 בשטחים החקלאיים של הכפר הערבי הנטוש קטרה על ידי קבוצת עולים מיוגוסלביה, שאליהם נוספו גם עולים מהונגריה ורומניה. רובם הגיעו למושב עד שנת 1955. מייסדי המושב שוכנו בתחילה בבתים הנטושים של הכפר הערבי בשוליה הצפוניים של המושבה גדרה. הקבוצה החלה בבניית בתי המושב ולאחר כחצי שנה עברו למקום הקבע הנוכחי. בתחילה ניתן למושב השם "בית-אור", בנובמבר 1949 הוחלף שמו ל"קדרון" על ידי ועדת השמות של הקרן הקיימת לישראל.
החל משנות ה-70 הצטרפו לקדרון חברים שאינם מהמייסדים בני מושבים, קיבוצים וערים מרחבי הארץ.
המושב משויך מוניציפלית למועצה אזורית ברנר.
ענפי הגידול הראשונים בקדרון, היו לול ורפת קטנים (כחמש פרות) ומשק ירקות, בהתאמה לתפיסת המשק המושבי המעורב (בהתאמה לחמשת עקרונות המושב של א. יפה וי. אלעזרי וולקני). במהלך השנים ניתן משקל לענף הפרדסים שהגיע לשיאו בשנות ה-70 וה-80, וכן מיני נשירים (אפרסקים, תפוחי עץ, אגסים ושזיפים).
בעקבות השינויים בסדרי חקלאות בארץ, כיום רוב תושבי קדרון מתפרנסים מעבודות חוץ, ומספר העוסקים בחקלאות קטן.
החקלאות כיום כוללת מטעים, כרמים, רפת אחת, לולים וגידולי שדה. כל אדמות המושב מעובדות.
במושב פועל "משק קירשנר",  הפועל כמתווך ישיר בין החקלאים לצרכנים.
החל משנת 1996 הוקמו בתחומי המושב שלושה גושי הרחבה קהילתית בהדרגה, ומספר תושביו כמעט הוכפל.
ההרחבות מזוהות באותיות א׳, ב' ו–ג׳.
בניגוד למקובל בישראל מספור הבתים במושב רציף, ולא לכל רחוב. בשל כך ברחוב שיש בו רק כמה בתים, קיימים בתים עם מספור 500 ויותר.
במושב פועלים גנים המשרתים את תושבי האזור ובית ספר יסודי בשם "בית אור" המשרת את יישובי המועצה האזורית ברנר. כ-720 ילדים לומדים בבית הספר בכיתות א׳–ח׳ (נכון לשנת 2022).
מרבית בני הנוער במושב לומדים את לימודיהם התיכוניים ב"תיכון אזורי ע"ש י.ח ברנר" בקיבוץ גבעת ברנר.
נכון לסוף 2020, אוכלוסיית קדרון מונה כ-1,600 תושבים.
בבחירות הארציות לכנסת בשנת 2022 היו במושב קדרון 1,179 בעלי זכות בחירה.
בית הכנסת במושב קדרון
שלט בכניסה לקדרון, 2016