קרב תל מוטילה
הדיון על הקרב

בקרב על מוצב "הדמות" נהרגו 30 מלוחמי "גולני", בנוסף ל-10 לוחמים אשר נהרגו בארבעת הימים הקודמים. בקרב נפצעו 72 חיילים. לאחר קרבות תל מוטילה, שהיוו את שיאו של העימות הצבאי במאבק על השליטה באזור המפורז, השתררה רגיעה יחסית בגבול עם סוריה למשך כארבע שנים.
אף על פי שבסופו של הקרב הושגה המטרה של פינוי הסורים מהאזור המפורז, הוא נחשב אחד מכישלונות צה"ל. אורי מילשטיין כתב כי היה זה "הכישלון הצבאי החמור ביותר באותם ימים, שיש טוענים שהוא גְדול הביזיונות בצה"ל מאז שהוקם". זאב דרורי כתב: "זה היה הקרב הגדול הראשון של צה"ל בזירה הסורית לאחר מלחמת העצמאות, והשמועות על הכישלון והחרפה נפוצו במהירות בכל שורות הצבא. הטענות בקרב הפיקוד הזוטר וחיילי החטיבה היו נגד הפיקוד שלא נכח בשדה הקרב ופיקד על הכוחות ממוצב פיקוד באזור הכנרת. כמו כן נטען שלא היה תיאום בין הכוחות בשטח לבין המפקדה בשעת הקרב עצמו בנושאים מרכזיים, כמו מודיעין קרבי, הכוונת הסיוע הארטילרי, תיאום בין הכוח הלוחם וכוחות העתודה. טענה מרכזית של הלוחמים היתה, שהמפקדים שלחו אותם למערכה בלי לדעת את תנאי השטח ואת מצב האויב, ואם הצליח הכוח לסלק את הסורים מהשטח המפורז הרי זה היה בזכות הפיקוד הזוטר מרמת מפקד פלוגה ומטה והלוחמים שלא התייאשו והמשיכו לתקוף את עמדות הסורים למרות ההרוגים והפצועים הרבים"
הממשלה, צה"ל והעיתונות הסתירו את עובדת נפילתם של כל כך הרבה חיילים. חלק מרכזי בסילוף העובדות, נזקף כיום לחובתו של הרמטכ"ל רא"ל יגאל ידין. ידין העניק לרחבעם זאבי צל"ש הרמטכ"ל ובמכתב שהעתקים ממנו הועברו לכל מפקדי צה"ל מדרגת אלוף-משנה ומעלה הוא משבח במיוחד את מג"ד 13 רחבעם זאבי ואת המח"ט מאיר עמית (שהתמנה ערב הקרב במקום אברהם יפה). וכך נכתב: "התנהגות מפקדי החטיבה בשעת הקרב עצמו ושליטתם בעצביהם תחת לחץ קשה ביותר של מאורעות הייתה למופת. באופן מיוחד הראה עקשנות, דבקות בתעודה וקור רוח סגן אלוף זאבי, מפקד היחידה שפעלה בשדה הקרב עצמו, שלא נפל ברוחו וניהל את הפעולה עד סיומה המוצלח: כיבוש היעד".
החל מסוף שנות השמונים יצאו מאמרים ומחקרים עם ביקורת קשות על תפקודם של המח"ט מאיר עמית ובעיקר על גנדי אשר בכל מהלך הלחימה ישב במקום בטוח הרחק משדה הקרב.
לא היה ואין חולק על תפקודו של סלעי במהלך הקרב. אחרי הקרב הוצג סלעי (אז פלזנר) בפני בן-גוריון. ראש ממשלה ושר הביטחון לחץ את ידו ושאל "מדליה או דרגה?" סגן זאב ענה מיידית "דרגה!" וכך קיבל בהצדעה את דרגת סרן. פועלו של סלעי צוין על ידי לא מעט מבכירי המפקדים בצה"ל. גבי אשכנזי כתב לסלעי: "...שהכריע והביא את הניצחון באותו קרב בזכות החתירה למגע, כמעט בכל תנאי, ההסתערות מול אש ואויב, הדבקות במשימה לאור המטרה, בנחישות ובתבונה עד כדי חירוף הנפש". אורי שגיא: "כבר בדור ההוא, מפקד הפלוגה וחייליו קובעים את תוצאות המערכה. סלעי חוסך מאתנו את דעתו ומחשבותיו באשר לדרגים שמעליו". אילן בירן: "כאשר כמעט לא נותרים לוחמים כשירים, סלעי דרש מהפיקוד בחפ"ק הרחוק, תרתי משמע, אש על מוצבינו. צפות ועולות שאלות יסוד באשר למיקום המפקדים הבכירים מרמת המג"ד ומעלה, איכות העתודות והטלתן למערכה והתגלגלותה כרצף קרבות היתקלות ולא כמערכה סדורה. התגלמות הגבורה, לצד שאלות נוקבות ונוקשות". גבי ברשי כתב כי "על אף העובדה שלכל רמות הפיקוד ממג"ד ומעלה, לא היה מושג בזמן אמת מה קורה שם, הלוחמים ממ"פ ומטה לחמו באומץ, במסירות, ובדבקות מופלאה במטרה, בנחישות ובהקרבה ובסיומו של הקרב המטרה הושגה, היעד נכבש והאויב הובס".
בעת החלמתו בבית ההבראה הצבאי מהפציעה, רשם המ"פ סלעי את מהלכי הקרב ברוסית במחברת שקנה בשקם. לאחר פרישתו לגמלאות, בעידוד העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית ליד אוניברסיטת תל אביב, כתב סלעי את הספר "אש על מוצבינו".