תפקיד מכנסיים
היסטוריה

כשנולדה האופרה בסוף המאה השש-עשרה, היו נשים באיטליה מודרות משירה בכנסייה, והשימוש בזמרי קסטרטו כבר היה שריר וקיים. הופעתן של נשים על הבמה הייתה אסורה במדינת האפיפיור (להוציא בולוניה ושכנותיה), ועד שנת 1798 תפקידי נשים גולמו באופרה על ידי זמרי קסטרטו צעירים. אמנם בתחילת המאה השבע-עשרה לא היה תפקידם כה דומיננטי, אך עד מהרה ולאורך המאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה היה הקסטרטו לחלק בלתי נפרד מן האופרה האיטלקית. השימוש בנערי מקהלה ובזמרי פלסט (קונטרה-טנור) נדחק הצידה, ומשנת 1680 לערך היה למוסכמה כי התפקיד הגברי הראשי (primo uomo) של האופרה סריה האיטלקית יושר בפי קסטרטו.
לאורך המאה השמונה-עשרה רוב התפקידים ההירואיים של האופרה סריה נכתבו עבור קולות גבוהים ובוצעו על ידי זמר סופרן קסטרטו, או לחלופין, על ידי זמרת. הנדל היה מחלוצי המלחינים שכתבו תפקידים אופראיים ספציפית לנשים כתפקיד מכנסיים, בין השאר עבור הזמרות האיטלקיות פרנצ'סקה ואניני-בוסקי (נפ' 1774) ומרגריטה דורסטנטי (1700 – 1734). כן באופרה בופה הנאפוליטנית המוקדמת נכתב תפקיד הגיבור על פי רוב עבור סופרן. באנגליה הופיעו תפקידי מכנסיים לראשונה בתקופת הרסטורציה האנגלית עם כניסתן של נשים לאומנויות הבמה. הלבוש הגברי אפשר לזמרת להתלבש באופן שחרג מכללי הצניעות של התקופה, ועל כן היה תפקיד המכנסיים מתחילתו פרקטיקה שיווקית מצליחה.
אט-אט דעך בהדרגתיות השימוש בקסטרטו, ואת תפקידיו המקובלים ירשה זמרת הקונטרה אלט הראשית, או לעיתים נדירות יותר, זמרת הסופרן הראשית. כבר בתחילת המאה התשע-עשרה ובאמצעה התמחו מספר זמרות בתפקידים גבריים, ביניהן רוזמונדה פיזארוני (1793–1872), מריאטה אלבוני (1826–1894) וקרולינה ויאטי. רוסיני כתב כמה תפקידי מכנסיים הרואיים לאופרות שלו.
התפקיד החשוב האחרון שנכתב באופרה האיטלקית כתפקיד מכנסיים הוא רומיאו באופרה "בני קפולט ובני מונטגיו" (1830) מאת בליני. במשך 30 שנים שמרה היצירה על פופולריות רבה בעבור אהבתם הנשית של רומיאו ויוליה. התפקיד הראשי האחרון שנכתב באופרה האיטלקית כתפקיד מכנסיים הוא אאורליו באופרה "המצור על קאלה" (1836) מאת דוניצטי. עם התקדמותו של הטנור הרומנטי נדחק תפקיד המכנסיים למעמד משני יותר, ועד שנת 1850 נעלם כליל תפקיד המכנסיים לדמויות מבוגרות באופרה האיטלקית.
באשר לדמויות ילדים ובני עלומים חלקי פנים, – הללו מגולמים כתפקידי מכנסיים לעיתים קרובות באופרה מאז הבארוק ועד למאה העשרים, ומחוץ לאיטליה היו אלה תמיד רוב רובם של תפקידי המכנסיים. בייחוד נכון הדבר לגבי דמות הפאז' (page), צעיר ממשפחת אצילים המשמש כמעין נער משרת בחצרות מלכים והחברה הגבוהה.
בתולדות האופרה הגרמנית נכתבו כמה וכמה תפקידי מכנסיים חשובים, ובאופרטה הגרמנית והצרפתית נפוץ למדי השימוש בהם, ובמידה מצומצמת יותר, גם באופרה-קומיק הצרפתית.
באופרה המודרנית נדירים תפקידי המכנסיים. נערי מקהלה חזרו במאה העשרים וקנו להם את מקומם המקורי בגילום דמויות ילדים. בעוד שתפקידי מכנסיים תרמו בעבר לאווירה הקומית או השובבה והילדותית של האופרות לעיל, תפקידים מודרניים שנכתבים לנערי מקהלה משתלבים פעמים רבות באופרות מודרניסטיות ורציניות דווקא, כבדות ואף קודרות ואפלות. כך הוא, בין השאר, באופרה הסימבוליסטית "פליאס ומליסנד" (1903) מאת דביסי, באופרה האקספרסיוניסטית "ווצק" (1925) מאת ברג ובאופרה הדידקטית "האומר הן" (1930) מאת וייל וברכט, וכן ברבות מן האופרות של בנג'מין בריטן. מאידך, במספר יצירות קומיות או פרודיות נעשה שימוש כפול במוסכמה האופראית, והזמרת משחקת תפקיד של נער או אדם צעיר המתחפש בעצמו לנערה. כך לדוגמה מתחפשים הפאז' כרובינו (נישואי פיגרו, 1784) והרוזן הצעיר אוקטביאן (אביר הוורד, 1911) לנערות כפר, ואילו קצין חיל הפרשים הצעיר ולדימיר זמוילוף (פאטיניטצה, 1876) מתחפש לפרקים לבחורה בשם פאטיניטצה.