stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאיר רובינשטיין
ביוגרפיה

רובינשטיין נולד בירושלים ליהושע דוב ולחנה שרה רובינשטיין, משפחה מחסידות ברסלב, וגדל בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים. למד בישיבת ברסלב בבני ברק. נישא לדבורה, ולאחר נישואיו למד מספר שנים בכולל של חסידות ברסלב בירושלים.
בשנת 1995 נבחר לחבר עיריית ביתר עילית מטעם שלומי אמונים של אגודת ישראל, כאשר לדבריו הוא הוצב במקום האחרון ברשימה באופן סמלי, ללא כוונה ממשית להתמודד. בהמשך מונה לסגן ראש העירייה, ושימש בתפקידים שונים כממלא מקום ראש העירייה ויו"ר ועדות שונות בעירייה. במקביל שימש כמזכיר החברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי.
בבחירות לעיריית ביתר בשנת 2007 התמודד רובינשטיין על ראשות העיר מול ראש העירייה המכהן יצחק פינדרוס, ונבחר ברוב של 60% לאחר מערכת בחירות סוערת. סיעתו, סיעת ש"ח, שהורכבה ממפלגת ש"ס ומרוב הציבור החסידי, זכתה בתשעה מתוך 15 המושבים במועצת העיר. רובינשטיין לא התמודד במסגרת הסיעה, ולפיכך נחשב על פי חוק לחבר נוסף במועצת העיר. הסיעה שבראשותו איחדה את מפלגת ש"ס ואת מרבית החסידויות בעיר. מנגד, תמכו בפינדרוס מפלגת דגל התורה, קהילות בויאן וויז'ניץ והרב פנחס בונקר, מרבני ברסלב בביתר.
בבחירות ב-2013 נבחר רובינשטיין בשנית לראשות עיריית ביתר עילית. מולו התמודדו שני נציגים מקומיים: חיים ויסברג (13%) ומנחם זיידה (13%). בקדנציה זו, עמד רובינשטיין בראש סיעת "גש"ס", שאיחדה את רוב הזרמים והפלגים בעיר - ספרדים, חסידים, ליטאים ומושב אחד שוריין לנציג תנועת טוב המזוהה עם המפלגה ההיסטורית פועלי אגודת ישראל. הסיעה זכתה ב-12 מתוך 15 המושבים במועצת העיר.
בינאור 2014 נבחר רובינשטיין ליו"ר פורום הרשויות החרדיות.
בבחירות ב-2018 נבחר רובינשטיין בשלישית לראשות העירייה. רובינשטיין זוהה עם "אגודת ישראל ביתר", שרצה בקדנציה זו עצמאית לאחר פירוק סיעת גש"ס וזכתה לשישה מושבים במועצת העירייה, אך בפועל התמודד בראשות רשימה פיקטיבית בשם "ביתר מאוחדת" על מנת לזכות בחבר מועצה נוסף, כפי שעשה ב-2007. רובינשטיין זכה ב-73.69% מהקולות מול 3 מתמודדים אחרים.
במרץ 2023 קרא רובינשטיין, בניגוד לחוק, שלא להעלות ערבים לאוטובוסים בביתר עילית.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו בפברואר 2024, שגם בהם התמודד בראש הרשימה הפיקטיבית "ביתר מאוחדת", את מועמד ש"ס לראשות העיר חננאל שם-טוב ברוב של 66.1%.
חשדות פליליים

רובינשטיין חשוד בעסקת שוחד שבמסגרתה התחייב לשלם 800 אלף שקלים מכספי העירייה בתמורה להסרת מועמדותו של מתמודד לראשות עיריית צפת. בספטמבר 2022 פורסם כי התיק צפוי להסגר בלי שיחקר. בנוסף, לפי תחקיר הארץ, רובינשטיין דרש שוחד בסך חצי מיליון שקלים ממנהלי מוסדות בעירו על מנת לממן את קמפיין הבחירות שלו בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018, חשד שנחקר על ידי משטרת ישראל.
בספטמבר 2019 הגיש המשרד להגנת הסביבה כתב אישום נגד רובינשטיין עקב הזנחת הטיפול במערכת המים והשופכין בעיר.
חשדות פליליים > חשד למעורבות ברצח

בנובמבר 2021 נעצר בחשד למעורבותו ברצח אברהם אדרי ב-1990, בהיותו קטין כבן 17. על פי החשד רובינשטיין התחפש לאישה בשביל לפתות את אדרי, וכן נהג ברכב שהוביל את אדרי לזירת הרצח. הוא שוחרר לאחר שלושה שבועות בחודש דצמבר 2021 כיוון שחלה התיישנות על עבירת החטיפה שבה נחשד.
נכון לספטמבר 2023 טרם התקבלה החלטה האם להגיש כתב אישום בעניינו.
הערות שוליים

↑  אבי בלום, בחירות או לא להיות, באתר בחדרי חרדים, 10 באוקטובר 2007
↑  הודעה בדבר תוצאות הבחירות
↑  שאול כהנא, ‏יו"ר חדש לפורום הרשויות החרדיות בשלטון המקומי: מאיר רובינשטיין, באתר כיכר השבת, 27 בינואר 2014
↑  שלומי הלר‏, ראש העיר ביתר עילית: הוריתי להוריד נוסעים ערבים מאוטובוסים, באתר וואלה, 13 במרץ 2023
↑  ישראל גראדווהל, ‏תוצאות האמת בערים החרדיות המרכזיות | כל הנתונים לאחר ספירת הקולות, באתר כיכר השבת, 28 בפברואר 2024
↑   אהרן רבינוביץ, כך נשמע שוחד: הקלטות חושפות את הדיל של ראש העיר ובניו של סגן השר, באתר הארץ, 9 באפריל 2021
↑  למרות ההקלטה: תיק השוחד נגד ראש עיריית ביתר עילית מאיר רובינשטיין, באתר ערוץ 7, 19 בספטמבר 2021
↑   אהרן רבינוביץ, כדי לממן קמפיין בחירות, ראש העיר ביתר עילית דרש וקיבל מאות אלפי שקלים ממנהלי מוסדות לימוד, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2023
↑   המשטרה בודקת חשד לשוחד נגד ראש העיר ביתר עילית, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2023
↑  יוסי אלי, "הביוב זרם אל הוואדי": אישום תקדימי נגד ראש העיר ביתר עילית, באתר חדשות 13, 26 בספטמבר 2019
↑  ורד פלמן, הרצח וההיעלמות: ראש העירייה החשוד - מאיר רובינשטיין, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 14 בדצמבר 2021
↑  ראש עיריית ביתר עילית נחקר בחשד לרצח אבי אדרי, באתר ערוץ 7, 14 בדצמבר 2021
  שילה פריד, ‏הותר לפרסום: ראש עיריית ביתר עילית מאיר רובינשטיין הוא החשוד במעורבות בפרשת הרצח וההיעלמות, בעיתון מקור ראשון, 14 בדצמבר 2021
חיים גולדיטש, הותר לפרסום: ראש העיר ביתר עילית חשוד בפרשת הרצח מלפני 30 שנה, באתר ynet, 14 בדצמבר 2021
גץ עלי

| --- | --- |

גץ עלי, 2012
 לידה:  3 במאי 1947 (בן 77) היידלברג, אזורי הכיבוש בגרמניה 
 ענף מדעי:  היסטוריה, מדע המדינה, עיתונאות, השואה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה החופשית של ברלין 
 מוסדות:  אוניברסיטת וינה 
 פרסים והוקרה:  פרס האחים שול (2018)  פרס לודוויג ברנה (2012)  צלב מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2007)  פרס מריון סמואל (2003)  פרס היינריך מאן (2002) 
 תרומות עיקריות
 מומחה לתולדות המשטר הנאצי
 
גץ היידאר עלי (בגרמנית: Götz Haydar Aly; נולד בהיידלברג ב-3 במאי 1947) הוא היסטוריון גרמני ומומחה לתולדות המשטר הנאצי.
ביוגרפיה

גץ עלי הוא צאצא רחוק לחייל עות'מאני בשם עלי (נפטר ב-9 בדצמבר 1716), אשר נפל בשבי במהלך המצור על בודה ב-1686, נטבל לנצרות בשם פרידריך כריסטיאן עלי והוענק כמשרת אישי לסופיה שרלוטה מהנובר, אשתו של פרידריך הראשון, מלך פרוסיה. אביו של עלי היה חבר במפלגה הנאצית, ובעת מלחמת העולם השנייה עסק בארגון פינוי הילדים מהערים המופצצות בדרום-מערב גרמניה לחבל הסודטים.
גץ עמד בבחינות הסיום של בית-הספר התיכון ב-1967. בשנתיים הבאות השתלם כעיתונאי במינכן, ואז עבר ללמוד היסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטה החופשית של ברלין. הוא סיים את התואר ב-1971. עלי היה פעיל שמאל קיצוני וחבר בארגון "סעד אדום" (Rote Hilfe), שתמך בכנופיית באדר-מיינהוף. בסמסטר הקיץ של שנתו האחרונה ארגן התפרעות באולם הרצאות ונעצר על ידי המשטרה. הוא חויב בקנס של 750 מרק בגין התקרית והורשע בהפרעה לסדר הציבורי ובגרימת נזק לרכוש.
בין 1973 ל-1976 ניהל עלי מועדון לילדים ונוער בשפנדאו, אך פוטר לאחר שמעסיקיו גילו כי הסתיר מהם את הרשעתו. הוא תבע את ההנהלה בבית-הדין לעבודה ופיטוריו בוטלו לאחר משפט שנמשך כשנה, אך לבסוף בחר לעזוב בכל זאת. ב-1978 ניתן לו תואר דוקטור במדעי החברה; עבודת הדוקטורט שלו עסקה בניסיון שצבר כמנהל המועדון. הוא פנה לקריירה בעיתונות: בין 1981 ל-1983 ושוב בין 1991 ל-1993 שימש כעורך המדור הפוליטי בעיתון "די טאגסצייטונג".
ב-1994 קיבל תואר של "מרצה בכיר" (Privatdozent; מקביל בערך לפרופסור זוטר) באוניברסיטה החופשית של ברלין, ובשנים הבאות שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות וינה וזלצבורג. בין 1997 ל-2001 היה העורך הראשי של ה"ברלינר צייטונג". בשנים בהן לא הועסק כעורך כתב טורים ב"די צייט", ב"דר שפיגל" ובעיתונים אחרים. מ-2004 ועד 2006 היה פרופסור אורח במכון פריץ באואר לחקר השואה שבפרנקפורט. באוגוסט 2006 מינה אותו נשיא גרמניה הורסט קלר לחבר ההנהלה של המוזיאון היהודי בברלין, תפקיד בו הוא עדיין מכהן. ב-2011 הוחלט שלא להעניק לו דרגת פרופסור חבר באוניברסיטת ברלין. החל מ-2012 הוא פרופסור אורח במכון להיסטוריה של אוניברסיטת וינה.
עלי זכה במספר פרסים על תרומתו המחקרית. ב-2002 הוענק לו הפרס ע"ש היינריך מאן של האקדמיה לאומנויות בברלין, ב-2003 קיבל את פרס מריון סמואל, ב-2004 עוטר בדרגה הנמוכה ביותר של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וב-2012 ניתן לו הפרס ע"ש לודוויג ברנה.
עבודתו כהיסטוריון

עלי הוא אחד ממייצגיה המובילים של האסכולה הפונקציונליסטית בחקר השואה. ב-1991 יצא ספרו "הוגי ההשמדה" (Vordenker der Vernichtung), בו קישר בין הרצח ההמוני של היהודים לבין התוכניות הגרמניות לקולוניזציה של מזרח אירופה ולארגון של הכלכלה באזור באופן שישרת זאת. בספרו "פתרון סופי" (Endlösung) מ-1995 מיקם את ההשמדה על רקע מדיניות היישוב-מחדש של בני המיעוטים הגרמניים ממרכז ומזרח אירופה (פולקסדויטשן) בשטחי הכיבוש בפולין. ב-2005 יצא ספרו הידוע ביותר, שעורר סערה בדעת הקהל והצית דיון ציבורי נרחב, "מדינת העם של היטלר" (Hitlers Volkstaat). בכרך זה הציג את מדיניות הרווחה הנאצית ואת האופן בו רכשה המפלגה תמיכה עממית ניכרת באמצעות חלוקה של רכוש יהודי מוחרם לכלל הציבור. הוא התנגד לתפישה לפיה שלט המשטר באזרחים באמצעות הטלת אימה וכינון מדינת משטרה. ב-2009, בעת דיון על תפקיד העולם השלישי במלחמת העולם השנייה, עורר שערורייה כשטען כי "מהטמה גנדי היה אחד מגדולי ידידיה של גרמניה הנאצית" בשל התנגדותם המשותפת לבריטניה וכי חיילים מהיחידות הקולוניאליות בצבאות צרפת ובריטניה ביצעו פשעים בהיקף גדול: "בכל כפר בדרום-מערב גרמניה אפשר לשמוע סיפורים על אונס בידי שחורים, ממש כמו על הרוסים במזרח." עלי הוא גם אחד המומחים המובילים לחקר תוכנית האותנסיה.
ספרים

Wofür wirst du eigentlich bezahlt? Möglichkeiten praktischer Erzieherarbeit zwischen Ausflippen und Anpassung. Rotbuch Berlin, 1978, ISBN 3880221634
Mit Karl Heinz Roth: Die restlose Erfassung. Volkszählen, Identifizieren, Aussondern im Nationalsozialismus. Berlin 1984, ISBN 3-596-14767-0
Schreibtischtäter. Materialien zur deutschen Täter- Biographie. Gesamttitel Beiträge zur nationalsozialistischen Gesundheits- und Sozialpolitik, Band 4, Berlin 1987, ISBN 3-88022-953-8
Kopfkorrektur oder Der Zwang gesund zu sein, 1991, ISBN 3-88022-063-8
Vordenker der Vernichtung. Auschwitz und die deutschen Pläne für eine neue europäische Ordnung, 1991, ISBN 3-596-11268-0
Demontage…: Revolutionärer oder restaurativer Bildersturm?, 1992, ISBN 3-87956-183-4
Das Zentrale Staatsarchiv in Moskau („Sonderarchiv“). Rekonstruktion und Bestandsverzeichnis verschollen geglaubten Schriftguts aus der NS-Zeit, Düsseldorf 1992
„Endlösung“. Völkerverschiebung und der Mord an den europäischen Juden, 1995, ISBN 3-596-50231-4
Macht, Geist, Wahn. Kontinuitäten deutschen Denkens, 1997, ISBN 3-596-13991-0
Rasse und Klasse. Nachforschungen zum deutschen Wesen, 2003, ISBN 3-10-000419-1
MDas letzte Kapitel. Der Mord an den ungarischen Juden, 2004, ISBN 3-596-15772-2 (Rezensionen)
Im Tunnel. Das kurze Leben der Marion Samuel 1931–1943, 2004, ISBN 3-596-16364-1
בעברית: במנהרה: חייה הקצרים של מריון סמואל (הוצאת יד ושם, 2006)
Hitlers Volksstaat. Raub, Rassenkrieg und nationaler Sozialismus, 2005, ISBN 3-89331-607-8 (Bundeszentrale für Politische Bildung), ISBN 3-10-000420-5 (Fischer)
Volkes Stimme. Skepsis und Führervertrauen im Nationalsozialismus. Fischer TB Verlag, Frankfurt a. M. 2006; ISBN 3-596-16881-3
Fromms – Wie der jüdische Kondomfabrikant Julius F. unter die deutschen Räuber fiel. S. Fischer Verlag, Frankfurt/M. 2007, ISBN 3-10-000422-1
Die Verfolgung und Ermordung der europäischen Juden durch das nationalsozialistische Deutschland 1933–1945, Bd. 1: Deutsches Reich 1933–1937, Oldenbourg Verlag, München 2007
Unser Kampf. 1968 – ein irritierter Blick zurück, 2008
Warum die Deutschen? Warum die Juden? – Gleichheit, Neid und Rassenhass 1800–1933. S. Fischer Verlag, Frankfurt am Main 2011. ISBN 978-3-10-000426-0.
Die Belasteten. ›Euthanasie‹ 1939-1945. Eine Gesellschaftsgeschichte. S. Fischer Verlag, Frankfurt/M. 2013. ISBN 978-3-10-000429-1.
אירופה אירופה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אניישקה הולנד 
 הופק בידי:  ארתור בראונר, מרגרט מנגוז 
 תסריט:  אניישקה הולנד, על פי ספרו של שלמה פרל
 עריכה:  איזבל לורנטה אווה סמאל
 שחקנים ראשיים:  מרקו הופשניידר ג'ולי דלפי
 מוזיקה:  זביגנייב פרייזנר 
 צילום:  יאצק פטריצקי 
 מדינה:  צרפת, גרמניה, פולין 
 חברת הפקה:  Les Films du Losange 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 בנובמבר 1990, צרפת
 משך הקרנה:  115 דקות
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מלחמה, סרט היסטורי, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סיפור התבגרות, סרט ביוגרפי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   europaeuropa
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר
 דף הסרט ב־IMDb
 
אירופה אירופה (בגרמנית: Hitlerjunge Salomon; בתרגום לעברית: "שלמה של הנוער ההיטלראי") הוא סרט קולנוע גרמני משנת 1990 שבוים על ידי אגניישקה הולנד. הסרט מבוסס על ספרו האוטוביוגרפי של שלמה פרל ("קוראים לי שלמה פרל"), ומספר על נער יהודי שנרדף על ידי הנאצים והתחזה לארי במהלך שנות הכיבוש הנאצי, ואף למד בפנימייה של הנוער ההיטלראי. בסרט מככבים מרקו הופשניידר וג'ולי דלפי.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. בנוסף, הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ב-1991.
עלילה

סאלק (שלמה) ומשפחתו חיים בעיר פיינה, שגרמניה. בעקבות ליל הבדולח, הוריו שולחים אותו ואת אחיו לפולין במחשבה ששם בטוח יותר. בפולין הוא מתערה בחברה ולומד לדבר גם פולנית. כאשר הגרמנים תוקפים את פולין בספטמבר 1939, סאלק ואחיו נשלחים למזרח, לברית המועצות. בזמן הבריחה סאלק ואחיו נפרדים, סאלק נופל למים וניצל על ידי חייל רוסי. כאשר הוא מגיע לברית המועצות הוא עובר לבית יתומים, מתערה שם בחברה, ולומד רוסית ואת תורת הקומוניזם.
הוא חי בבית היתומים במשך שנתיים, וכאשר הגרמנים תוקפים את ברית המועצות, בית היתומים ננטש וסאלק מופרד מיתר היתומים. הוא נתפס על ידי הגרמנים ומעמיד פני גרמני ארי. אחד ממכריו הפולנים מלשין שהוא יהודי. אך החיילים מאמינים דווקא לסאלק ולא למלשן. הלוחמים הגרמנים משתמשים בסאלק כמתרגם, בשל היכרותו עם השפות גרמנית, רוסית ופולנית. הוא בונה לעצמו זהות חדשה, לפיה הוא גרמני בשם יוזף "יופ" פרייל מלטביה.
רוברט, חייל הומוסקסואל שהתיידד עם סאלק מגלה שהוא נימול, ומבין מכך שהוא יהודי, אך מבטיח לא לספר לאף אחד. השניים הופכים להיות חברים קרובים. עם זאת, סאלק מודע לסכנה האורבת לו, ומנסה לערוק לצבא הסובייטי לאחר מות חברו. בניגוד לתוכניותיו, הרוסים נכנעים, והוא נודע כגיבור בקרב הגרמנים. עובדה זו אפשרה לו לעזוב את החזית ולהצטרף לבית ספר לנערי היטלר בבראונשוויג. הוא מאומץ על ידי באנפיהרר בשם מורדהורסט שהיה אציל מפומרניה.
בבית הספר הוא מתאהב בנערה גרמניה בשם לני, נאצית קנאית, אך מכריח את עצמו לקבל את העובדה שאהבתם אינה אפשרית. אמה של לני חושדת שיוזף הוא אינו מי שהוא טוען להיות, והוא מתוודה בפניה שהוא יהודי. אמה של לני לא גילתה זאת לאיש, ודרכי השניים נפרדו.
במשך שלוש שנים סאלק מסתיר את יהדותו בפנימיית נוער היטלר. הוא מתחמק מבדיקות רפואיות ומרמה שוב ושוב את הפקידים, שבודקים את הניירת. עד, שבסופו של דבר, העיר בה מצויה הפנימייה מופצצת, ותיק החקירה על אודות מסמכיו עולה באש.
עוד כשהיה סאלק בבית היתומים הוא גילה שהוריו נשלחו לגטו לודז'. כעת, כחבר במוסד יוקרתי של נוער היטלר, הוא נוסע באחת החופשות לנסות ולאתרם בגטו. הוא עולה על רכבת חשמלית שחוצה את הגטו ומנסה לאתרם בצפייה דרך החלון. אך ללא הואיל. את הוריו ואת אחותו הוא לא מוצא יותר לעולם.
בימיה האחרונים של המלחמה, נערי היטלר נשלחים לחזית, כעת בברלין, והוא מצליח להיכנע לרוסים. שוביו אינם מאמינים שהוא אינו גרמני, ועומדים לירות בו. הם גם מטיחים בפניו שהוא, כביכול, מהאחראים לשואה. הוא מופתע לגלות שיהודים הושמדו במחנות השמדה, ומתחיל להתנצל. למזלו, אחיו, שזה עתה השתחרר ממחנה השמדה, מזהה אותו. משחררים אותו זמן קצר לאחר מכן, והוא מהגר לארץ ישראל (שהייתה באותו זמן בשלטון מנדט בריטי), שם הוא מאמץ בחום את מורשתו היהודית.
שלמה פרל עצמו מופיע בסרט, בסצנת סיום קצרה המוקדשת לו, בה הוא שר בעברית את הפסוק "הִנֵּה מַה-טּוֹב, וּמַה-נָּעִים-שֶׁבֶת אַחִים גַּם-יָחַד" (תהילים קל"ג, א).
הפקת הסרט

הסרט דובר שלוש שפות: גרמנית, פולנית ורוסית. חלק מהשחקנים, שדמותם מדברת שפה מסוימת, אינם מדברים בשפת הדמות, אלא מדובבים אליה במקור. כך, למשל, ג'ולי דלפי הצרפתייה, דיברה באנגלית, כששיחקה את לני הגרמניה, ודובבה לגרמנית לאחר הצילום. מרקו הופשניידר, שדמותו מדברת בשלוש שפות, דיבר על הסט רק בשתיים מהן, ודובב לשלישית לאחר הצילום.
דוגמאות להבדלים בין הספר לסרט

למרות שעיקר העלילה זהה בספר ובתסריט, יש ביניהם הבדלים רבים. להלן מספר דוגמאות:
בספר, פרל לא נשא נשק ולא היה בפעולות לוחמה של ממש. הוא היה מתורגמן של יחידה קרבית, בתקופה בה לא הזדמן ליחידה להשתתף בקרבות. בספר הוא רואה חיילים מיחידה מקבילה יורים בגורי חתולים ולא את חבריו ליחידה היורים בבני אדם.
החייל הנאצי הומוסקסואל שמגלה את סודו של פרל אך לא מסגירו, על-פי הספר שמו היינץ והוא קצין הרפואה של הגדוד בו שהה. ההטרדות המיניות בספר קשות יותר מאשר בסרט. היינץ מנסה לאנוס את פרל תוך שימוש במטפחת ספוגה באתר.
פרל התאהב בנערה בשם לני, שבסרט מתוארת כנאצית קנאית שונאת יהודים, אולם בספרו הוא תיאר אותה באור שונה לגמרי. כך, כשגילה לה לאחר השחרור שהוא יהודי, הגיבה בהומור "לפחות כבר לא יענישו אותי על ביזוי הגזע". כמו כן, למרות שמצוין בספר, כי לני הייתה חשובה עבור פרל, הספר ממעט לספר על אודותיה. אולם בסרט היא אחת הדמויות הראשיות.
החלק האחרון בסרט, בו הוא נלכד בידי הסובייטים וכו', הוא בדיוני. בספרו, שלמה פרל תיאר כיצד הוא וחיילים לא מיומנים נוספים נתפסו בידי חיילים אמריקאים במוצב בו שהו בסוף המלחמה, ושוחררו כעבור יום אחד. הוא חבר ליהודים ללא קושי מיוחד.
פרל נפגש לאחר שחרורו עם אחיו יצחק ואשתו, ובארץ ישראל פגש גם באחיו דוד. אחותו ברטה, שבסרט נרצחה עוד בליל הבדולח בגרמניה, ברחה, על פי הספר, מגטו לודז' והספיקה לבקרו בבית היתומים הקומוניסטי. מאז נעלמו עקבותיה.
הערות שוליים

↑  אם כי המהדורה השנייה של תרגום הספר לעברית נקראה "אירופה אירופה" (ואולי גם הראשונה). כמו כן, שם המתרגם של המהדורה העברית לא מצוין בה. ומכיוון שהסופר גר בישראל מספר עשורים לפני שכתב את הספר, ומכיוון שהוא מציין בספר, כי הוא למד עברית וכי יש לו כישורון ללמידת שפות, סביר שהסופר תרגם את הספר בעצמו לעברית.
↑  "סאלק" הוא שמו של הסופר האוטוביוגרפי בפולנית. בגרמנית, שמו בלידתו הוא "סלומון" ובחיבה "סאלי". במהדורה העברית הוא מכנה עצמו בעיקר "שלמה" ו"שלוימלה".
| פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1965‏-1980 | ג'ולייטה של הרוחות (1965) • גבר ואישה (1966) • לחיות בשביל לחיות (1967) • מלחמה ושלום (1968) • Z‏ (1969) • נוסע עובר בגשם (1970) • השוטר אזולאי (1971) • המהגרים, העולם החדש (1972) • הולכי הרגל (1973) • תמונות מחיי נישואין (1974) • שקרים שסיפר לי אבי (1975) • פנים מול פנים (1976) • יום מיוחד (1977) • סונטת סתיו (1978) • כלוב העליזים (1979) • טס (1980) |  |
| 1981‏-2000 | מרכבות האש (1981) • גנדי (1982) • פאני ואלכסנדר (1983) • המעבר להודו (1984) • הסיפור הרשמי (1985) • התקיפה (1986) • סיפורים שסיפרתי לאמא (1987) • פלה הכובש (1988) • סינמה פרדיסו (1989) • סיראנו דה ברז'רק (1990) • אירופה אירופה (1991) • הודו סין (1992) • שלום לפילגש (1993) • פארינלי (1994) • עלובי החיים (1995) • קוליה (1996) • החיים שלי בוורוד (1997) • תחנה מרכזית (1998) • הכל אודות אמא (1999) • נמר, דרקון (2000) |  |
| 2001‏-היום | שטח הפקר (2001) • דבר אליה (2002) • אוסמה (2003) • הים שבפנים (2004) • גן עדן עכשיו (2005) • מכתבים מאיוו ג'ימה (2006) • הפרפר ופעמון הצלילה (2007) • ואלס עם באשיר (2008) • סרט לבן (2009) • בעולם טוב יותר (2010) • פרידה (2011) • אהבה (2012) • יפה לנצח (2013) • לוויתן (2014) • הבן של שאול (2015) • היא (2016) • משום מקום (2017) • רומא (2018) • פרזיטים (2019) • מינארי (2020) • הנהגת של מר יוסוקה (2021) • ארגנטינה, 1985 (2022) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12316189g (data)  GND: 7539127-2  LCCN: n2007072962  NKC: unn2009543592  VIAF: 316755061   WorldCat (עם VIAF): 316755061
ברנטון ריקארד

ברנטון ריקארד (באנגלית: Brenton Rickard, נולד ב-19 באוקטובר 1983) הוא שחיין אוסטרלי. אלוף עולם בעל 6 מדליות עולמיות, מהן 2 זהב, שיאן עולם לשעבר במשחה ל-100 מטר חזה ובעל 3 מדליות אולימפיות (2 כסף ו-1 ארד).
ביוגרפיה

ריקארד נולד בבריזביין, קווינסלנד.
במשחקי חבר העמים שנערכו במלבורן, אוסטרליה בשנת 2006 זכה ריקארד ב-4 מדליות. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (3:34.37 דקות), מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה (2:12.24 דקות) ומדליות ארד במשחה ל-50 מטר חזה (28.14 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חזה (1:01.17 דקות). Commonwealth Games Medallists - Swimming and Diving (Men), www.gbrathletics.com
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 זכה ריקארד ב-3 מדליות. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:34.93 דקות, לפני יפן (3:35.16 דקות) ורוסיה (3:35.51 דקות), מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:10.99 דקות, אחרי קוסוקה קיטאג'ימה מיפן (2:09.80 דקות) ולפני לוריס פאצ'י מאיטליה 2:11.03 דקות ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה 1:00.58 דקות, אחרי ברנדן הנסן מארצות הברית (59.80 שניות) וקיטאג'ימה (59.96 שניות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה ריקארד בשתי מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:08.88 דקות, אחרי קיטאג'ימה שקבע שיא אולימפי חדש (2:07.64 דקות) ולפני הוג דובוסק מצרפת (2:08.94 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:30.04 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (3:29.34 דקות) ולפני יפן (3:31.18 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום ה-5 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.74 שניות, המנצח במשחה זה היה קיטאג'ימה שקבע שיא עולם חדש (58.91 שניות). בשלב חצי הגמר קבע ריקארד תוצאה של (59.65 שניות).
ביוגרפיה > אלוף ושיאן עולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכה ריקארד בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש בתוצאה של 58.58 שניות, שיפור לשיאו של קיטאג'ימה שניקבע בבייג'ינג (58.91 שניות), שני דובוסק (58.64 שניות) ושלישי קמרון ואן דר בורג מדרום אפריקה (58.95 שניות) ומדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:28.64 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:27.28 דקות וגרמניה (3:28.58 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 26.95 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:08.23 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה ריקארד במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:32.26 דקות, אחרי ארצות הברית (3:32.06 דקות) ולפני גרמניה (3:32.60 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.11 דקות, במקום 13 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.80 שניות ובמקום 21 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.51 דקות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה ריקארד במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות. נוסף לכך, הוא סיים במקום השישי במשחה 100 מטר חזה בתוצאה 59.87 שניות. באותו הגמר שבר קמרון ואן דר בורג את שיאו העולמי ובמקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.28 דקות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 2013 סיים ריקארד במקום 17 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.52 דקות ובמקום 20 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.66 שניות.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר חזה
זלמן שפירו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 במאי 1920 קנטון, ארצות הברית 
 פטירה:  16 ביולי 2016 (בגיל 96) אוקלנד, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס  Passaic High School 
 
זלמן מרדכי שפירו (באנגלית: Zalman Mordecai Shapiro‏; 12 במאי 1920 – 16 ביולי 2016) היה כימאי וממציא יהודי-אמריקני ציוני, ממפתחי הכור הגרעיני בצוללת הגרעינית הראשונה "נאוטילוס".
בישראל נודע כבעליו של מפעל שאיבד כמות גדולה של אורניום מועשר ונחקר בחשד שהעביר אותו לתוכנית הגרעין הישראלית.
קורות חיים

שפירו נולד בעיר קנטון שבאוהיו, בן למשפחה יהודית אורתודוקסית, ולו קרובי משפחה שנספו בשואה באירופה. שפירו גדל בפסאיק, ניו ג'רזי. סיים תואר ראשון, שני ושלישי בכימיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ולאחר מכן עבר לגור בפיטסבורג, שם החל לעבוד בחברת וסטינגהאוס ובפיתוח דלק גרעיני בחברת חשמל מקומית. ב-1957 ייסד את חברת NUMEC‏ שעסקה בפיתוח ושימוש בדלק גרעיני בעיר אפולו שבפנסילבניה.
שפירו רשם 15 פטנטים, ביניהם ב-2009 פטנט על הוזלת עלות ייצור יהלומים.
חברת NUMEC

חברת NUMEC הייתה בין הראשונות שסיפקה דלק לשימוש בכורים גרעיניים. לאחר שהחברה החלה לאחסן אורניום מועשר, התברר כי בין 90–270 ק"ג חסרים ומאמצים לאתר את החומר נכשלו. בעקבות כך שילמה החברה 834,000 דולר לוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
מכיוון ששפירו היה ידוע כציוני, עלה החשד שהאורניום הועבר לישראל, שפיתחה באותן שנים את הכור האטומי בדימונה. דווח שרפי איתן, ששירת אז במוסד, ביקר במפעל של שפירו בספטמבר 1968. פרשה זאת נקראה פרשת אפולו.
חיים אישיים

שפירו היה נשוי לאבלין גרינברג (נישאו ב-1945) ואב לשלושה ילדים. היה נשיא ארגון ציוני אמריקה בעירו פיטסבורג. שפירו ואשתו קיבלו ב-2008 פרס הוקרה על תרומתם לקהילה היהודית במשך 60 שנה. הוא הלך לעולמו ב-16 ביולי 2016.
הערות שוליים

↑  יוסי מלמן ודן רביב‏, כש"הטייס הנאצי" עזר לישראל לקנות 200 טון אורניום, באתר וואלה, 5 באוגוסט 2012
↑  ראשי תיבות של Nuclear Materials and Equipment Corp
אוסטרופשיזם

עצרת של חזית המולדת ב-1936
אוֹסְטְרוֹפַשִׁיזְם (בגרמנית: Austrofaschismus) הוא כינוי לשלטון שהתקיים באוסטריה בשנים 1933 עד 1938. כפי שמעיד שמו, לשלטון זה היו סממנים פשיסטיים.
אנגלברט דולפוס, קנצלר אוסטריה בשנים 1934-1932, ייסד בה משטר הדומה למשטר באיטליה הפשיסטית. למשטר שלו היה גוון דתי אדוק. דולפוס, שחשש מאנשלוס עם גרמניה הנאצית, הוציא את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית והמפלגה הנאצית האוסטרית אל מחוץ לחוק, והנהיג באוסטריה משטר חד-מפלגתי של מפלגת חזית המולדת האוסטרית.
בשנת 1934 נרצח דולפוס על ידי נאצים אוסטרים עקב אי הסכמתו לסיפוח. במקומו עלה לשלטון קורט שושניג שהמשיך את מדיניות קודמו. בשנת 1938 דרש אדולף היטלר משושניג לשחרר את הנאצים הכלואים בבתי הכלא, למסור לידי הנאצים מספר תפקידים בממשלת אוסטריה ולהכריז על המפלגה הנאצית כחוקית. שושניג "אולץ" להתפטר לאחר שהיטלר טען כי הוא לא עמד בהסכם ביניהם.
ב-12 במרץ 1938 פלשה גרמניה לאוסטריה, וכעבור מספר ימים נערך משאל עם בקרב האוסטרים על איחוד עם גרמניה. המשאל לווה במסע הפחדה, תעמולה וטרור. ההצעה זכתה לרוב עצום.
שורשים

המקור של התנועה האוסטרו-פשיסטית טמון ב"שבועת קורניאובורג" - הצהרה שפרסם הארגון הצבאי החברתי-נוצרי "היימווהר" (Heimwehr) ב-18 במאי 1930. ההצהרה גינתה הן את "מאבק המעמדות המרקסיסטי" והן את המבנה הכלכלי של הקפיטליזם הליברלי. יתר על כן, היא דחתה במפורש את "המערכת הפרלמנטרית המערבית הדמוקרטית והמדינה [הרב-צדדית]".
ההצהרה הופנתה בעיקר לאופוזיציה הסוציאל-דמוקרטית, בעיקר כתגובה לתוכנית לינץ מ-1926, וגם על ידי פוליטיקאים נוצריים רבים, מה שהציב את אוסטריה על מסלול של מערכת סמכותנית.
מבחינה אידאולוגית, האוסטרופשיזם היה מבוסס בחלקו על שילוב של הפשיזם האיטלקי, כפי שהציגו ג'ובאני ג'נטילה, והקתוליות הפוליטית באוסטריה.