stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
א-נאקורה
הערות שוליים

↑  ליאור בן ארי, דיווחים בלבנון: תקיפות בדרום המדינה, באתר ynet, 7 ביולי 2024
↑  بأسلحة ثقيلة.. إسرائيل تقصف بلدة الناقورة جنوب لبنان, באתר אל-ערביה, ‏17 דצמבר 2023 (בערבית)
↑  אלון בן דוד עם המילואימניקים בלבנון, אוגדה 146 ערוץ 13, באתר www.ifat.com, ‏19.12.2024
↑   ציוץ של Ben Tzion Macales ברשת החברתית אקס (טוויטר), "א-נאקורה... אחוז ההרס בכפר: כ-32%", 11 בדצמבר 2024
↑  ליאור בן ארי, אלישע בן קימון, האיום של כ"ץ מהמוצבים בלבנון, והדיווח: "צה"ל חטף דייג", באתר ynet, 2 בפברואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012851976505171  SUDOC: 190417021  VIAF: 8085172278396612660005   WorldCat (עם VIAF): 8085172278396612660005 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בלבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נחמן חבס

אין תמונה חופשית
נחמן חַבַּס (1905 – 8 בספטמבר 1985) היה תעשיין ישראלי, מחלוצי תעשיית העורות בארץ ישראל.
ביוגרפיה

חבס נולד ב-1905 באליטא, ליטא, בנו של ישראל חבס. בשנת 1907, בהיותו בן שנתיים, עלה לארץ ישראל  עם משפחתו, שהשתקעה ביפו. קיבל חינוך מסורתי וכללי. נישא לטובה ברנט, נכדת זרח ברנט.
בצעירותו הצטרף לעסק המשפחתי "ישראל חבס ובניו" לעורות. בשנת 1927 הקימה משפחת חבס את מפעל העורות, שהיה אז המתקדם ביותר בארץ ישראל.
בשנת 1940 נפטר אבי המשפחה וכעבור ארבע שנים נפטר האח יעקב. נחמן חבס המשיך לנהל את עסקי המשפחה. בשנת 1950 ייסד את מפעל "נעלי ירושלים", שהיה יצרן הנעליים הגדול במזרח התיכון.
משפחתו

אחיו הם יעקב והרצל חבס, שהיו שותפיו בעסקי המשפחה. בנו של הרצל הוא ברוך חבס, נשיא קבוצת חבס. אחותם היא העיתונאית והסופרת ברכה חבס.
בנו של נחמן, נחום, המשיך בעסק המשפחתי וכן הקים את חברת "יעלי סלע ייבוא ושיווק". ילדיו של נחום הם איש העסקים דין חבס וד"ר סיון גושן, סגנית מנהל מחלקת אף אוזן גרון במרכז הרפואי מאיר (הייתה נשואה לעמוס לויטוב).
הערות שוליים

↑  נחמן חבס באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
חנוך צבי הכהן לוין

| --- | --- |

מימין לשמאל: מאיר אלתר, אברהם מרדכי אלתר, חנוך צבי הכהן לוין, ישראל אלתר
 לידה:  1870 ז' בכסלו תרל"א 
 פטירה:  1935 (בגיל 65 בערך) ו' באדר א' תרצ"ה בנדין, רפובליקת פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ?–1935 
 
רבי חנוך צבי הכהן לוין (ז' בכסלו תרל"א 1870 - ו' באדר א' תרצ"ה, פברואר 1935) היה רבה של בנדין וממנהיגי יהדות פולין קודם מלחמת העולם השנייה. חתנו של רבי יהודה אריה לייב אלתר, ה"שפת אמת" מגור.
מכתב סמיכה לרבנות
קורות חייו

אביו, רבי פנחס יעקב הכהן לוין היה נכדו של רבי חנוך הניך הכהן לוין, תלמידו של הרבי מקוצק ומנהיגה של חסידות גור בין השנים תרכ"ו-תר"ל (1866-1870). אמו טעלצה הייתה בתו של רבי צבי הירש לייבל מטומשוב, שמשו המפורסם של הרבי מקוצק. חתונת הוריו נערכה בקוצק בשנת תרי"ח (1858) על ידי הרבי עצמו למרות שכבר היה בתקופת ההסתגרות שלו. לאחר מספר שנים בקוצק חזרו למלניץ ושם נולד בז' בכסלו תרל"א (1870) ונקרא על שם שני סביו: חנוך הניך צבי. הוא גדל והתחנך במלניץ אליה היו מגיעים מעת לעת זקני החסידים מבית מדרשה של קוצק וגור שהיו מתארחים בביתם המרווח של אביו וסבו.
סמוך לגיל 13 התארס עם פייגה בתו של רבי יהודה אריה לייב אלתר, האדמו"ר מגור ומנהיגם של אלפי חסידים בפולין באותן שנים. החתונה נערכה בגור (גורה קלוואריה) בשנת תרמ"ט (1889) וגם לאחריה נשארו בני הזוג להתגורר בעיירה תחת השגחתו של האדמו"ר. במשך השנים הפך רבי חנוך צבי לוין לתלמידו וחסידו של חותנו ולעוזרו בעניינים שונים הנוגעים להנהגת החסידות הגדולה. בשנת תרס"ה (1905) נפטר רבי יהודה אריה לייב אלתר ובמקומו התמנה בנו רבי אברהם מרדכי אלתר (ה"אמרי אמת") לאדמו"ר. תחת הנהגתו המשיכה החסידות להתרחב והפכה לאחת החסידויות הגדולות בפולין. רבי חנוך צבי לוין נשאר בגור עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה אז עברו האדמו"ר ובני משפחתו כמו רבים מבני העיירות הקטנות לעיר ורשה.
לאחר סיום המלחמה חזר האדמו"ר לעיירה גור יחד עם אחיו רבי משה בצלאל אלתר. שאר האחים והגיסים עברו למקומות אחרים. רבי חנוך צבי לוין התמנה לרב העיר בנדין שהייתה אחת הערים החשובות עבור יהודי פולין. כרב העיר עסק בצרכי הקהילה, נשא דרשות והשיב לשאלות. כן מסר שיעורים לבחורים ואברכים צעירים. בשבתות בזמן סעודה שלישית נהג לומר דברי תורה מתובלים באמרות חסידיות. באותן שנים נטל חלק גם בפעילות הציבורית של יהדות פולין, היה מראשי אגודת ישראל וחבר מועצת גדולי התורה שלה. הסכמותיו ודברי תורתו נדפסו בספרים רבים ובכתבי עת של היהדות החרדית באותה תקופה.
בשנת תרפ"ד (1924) השתתף במשלחת לארץ ישראל בראשות גיסו האדמו"ר מגור ובהשתתפות בנו יצחק מאיר לוין ורבי יצחק זליג מורגנשטרן, האדמו"ר מסוקולוב, שיצאה במטרה להשכין שלום במחלוקת שפרצה בין תומכיהם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף חיים זוננפלד בירושלים. על פי התיאורים התפעל הרב מבנדין מגדולתו של הרב קוק במהלך ביקורם בארץ ישראל נפגשו עם רבנים נוספים ועם אישי ציבור וסיירו בארץ. הרב לוין הצטרף לביקור נוסף של האדמו"ר מגור בארץ ישראל בשנת תרפ"ז (1927). לביקור זה נלווה גם בנו, הרב פנחס יעקב לוין.
נפטר בו' באדר א' תרצ"ה (1935) לאחר מחלת לב קשה ונקבר בבנדין. קברו והאוהל שעליו נשארו שלמים גם בתקופת השואה. בז' בכסלו תש"מ (1980) הועלו עצמותיו לישראל ונטמנו בבית הקברות בהר הזיתים בסמיכות ל"מערת גור". לצדו קבורים גם שני בניו, כלתו ונכדו. נכד נוסף נקבר בתוך המערה.
לאחר פטירתו לא מונה באופן רשמי רב לעיר בנדין. מטעם אגודת ישראל כיהן בנו, הרב מנחם מנדל לוין, ומטעם הציונים מונה הרב גרוסמן. מצב זה שנמשך עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה הביא לחיכוכים בקרב יהודי בנדין. שני הרבנים נספו בשואה.
כתביו

בהקדמה לספר "יכהן פאר" כותבים שני בניו של רבי חנוך צבי לוין שלמעלה מ-40 ספרים נכתבו על ידו, אך רובם נאבדו בזמן השואה. בשנים תשכ"ד-תשכ"ה הודפסו מחדש שני ספרים בשם "יכהן פאר". הראשון על התורה, מועדים, דרשות ולקוטים שונים ובתוספת קונטרס קצר לזכר בנו יחיאל אפרים פישל שנפטר בצעירותו בשם "הבן יקיר לי אפרים" המכיל גם הוא חידושים על התורה וליקוטים בנושאים שונים. בראש חלק זה הודפסה צוואתו של המחבר ובסופו סקירה של תולדות חייו וייחוסו מאת נכדו יהודה לייב הכהן לוין. בשנת תשע"א יצא לאור כרך זה במהדורה מחודשת ומוגהת בצירוף מראי מקומות.
החלק השני אשר סודר לדפוס על ידי רבי חנוך צבי לוין עצמו ויצא לאור כשנה לאחר פטירתו, הודפס גם הוא מחדש בשנת תשכ"ה. חלק זה כולל חידושים על מסכתות הש"ס מסדר קודשים, מעט חידושים על ספרי משנה תורה של הרמב"ם וכן דרשות שנשא בעירו בנדין. בהקדמה מסביר רבי חנוך צבי לוין שבשם הספר "יכהן פאר" רמוזים שמו של חותנו ה"שפת אמת" וכן שמותם של אביו וזקניו. לדבריו, הרבה לעסוק בסדר קודשים עוד מצעירותו כיון שהוא כהן וזאת על פי הדרכת חותנו.
משפחתו

לרבי חנוך צבי היו 10 בנים ובת אחת. מלבד בן אחד, יחיאל אפרים פישל שמת בחיי אביו, ושלושה בנים אחרים שעלו לארץ ישראל, נספו ילדיו וצאצאיהם בשואה.
בנו הבכור, יצחק מאיר לוין, כיהן כיו"ר אגודת ישראל העולמית ושר בממשלת ישראל.
משה אהרן דוד ירחמיאל לוין (נישא לבת של ר' יצחק מאיר אלתר, נספה בשואה)
הרב מנחם מנדל לוין, כיהן כרב העיר בנדין לאחר פטירתו
יוכבד רבקה, נישאה לרב נפתלי אלתר, נכדו של ה"אמרי אמת"
יחיאל אפרים פישל. נפטר בצעירותו
הרב פנחס יעקב הכהן לוין, חתן דודו רבי יעקב מאיר בידרמן ובזיווג שני חתן דודו הרב שמחה בונים לוין. מראשי אגודת ישראל ובית יעקב ועורך הירחון בית יעקב. בנו בונים לוין, היה מנהל מכון בית יעקב למורות אחריו, עד פטירתו בנובמבר 2018. הנכד, ישראל לוין, שנכנס להנהלה עוד בחיי אביו, ממשיך לעמוד בראש המוסד.
יהודה אריה ליב לוין
יוסף שמחה בונם לוין
הרב אליהו לוין, חתן דודו רבי משה בצלאל אלתר
הערות שוליים

↑  Archiwum Państwowe w Lublinie / The State Archive in Lublin: "Jewish Civil Registry of Kock", 1858 marriage (AKT) #7, Groom Surname: Lewin, Groom Given Name: Pinkies Zawel, Groom's Father: Hil, Groom's Mother: Laja, Bride Surname: Lejbel, Bride Given Name: (Tesla) [Telcza], Bride's Father: Herszek, Brider's Mother: Brana, FHL Film #: 813990. Jewish Records Indexing - Poland
↑  The State Archive in Warszawa, Grodzisk Mazowiecki Division: "Jewish Civil Registry of Gora Kalwaria", Fond 1402, 1889, marriage (AKT) #6, Groom Surname: Lewin, Groom Given Name: Enuch Gerszek, Bride Surname: Alter, Bride Given Name: Fajga. Jewish Records Indexing - Poland
↑  מסופר כי אמר ש"העולם אינו יודע, את הגדלות של הרב קוק! בירושלים מכהן רב בעל השגות מופלאות ביותר". ראו: הראל כהן, כצאת השמש בגבורתו, באתר ישיבה.
↑  פרטי קבר - חנוך צבי לוין, אתר הר הזיתים
↑  ספר יזכור לקהילת זגלמביה, בספריית העיר ניו יורק, "פנקס זאגלעמביע", עמ' 498.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307915505171  PLWABN: 9810602637905606  ISNI: 0000 0001 2303 3217  LCCN: n2011034925  VIAF: 302983719   WorldCat (עם VIAF): 302983719
סקרי סימליוס

| --- | --- |

סקרי סימליוס
 לידה:  13 בנובמבר 1900 האימפריה הרוסית (1883–1917) קואופיו, הדוכסות הגדולה של פינלנד, האימפריה הרוסית
 פטירה:  18 במאי 1985 (בגיל 84) פינלנד הלסינקי, פינלנד
 מקום קבורה:  Maunula Cemetery 
 מדינה:  פינלנד 
 השתייכות:   צבא פינלנד
 תקופת הפעילות:  1919–1965 (כ־46 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש ההגנה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים הפינית מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 אביר הצלב הגדול של הוורד הלבן של פינלנד (6 בדצמבר 1965)  מפקד הצלב הגדול של מסדר האריה של פינלנד (4 ביוני 1961)  Cross of Liberty, 1st Class with star (4 ביוני 1958)  אביר הצלב הגדול של מסדר אולב הקדוש (1 ביולי 1964)  Cross of Liberty, 1st Class  מסדר החרב - מפקד הצלב הגדול  אביר במסדר הוורד הלבן של פינלנד  צלב הברזל, דרגה שנייה  Gold Medal of Merit of the Reserve Officers Association  מדליית הנצחה למלחמת ההמשך  צלב החירות, דרגה 2  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה  Memorial medal of the War of Liberation  מדליית הנצחה למלחמת החורף  מפקד בלגיון ההצטיינות 
 
יאקו סקרי סימליוס (בפינית: Jaakko Sakari Simelius;‏ 13 בנובמבר 1900 – 18 במאי 1985) היה גנרל פיני, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין 1959–1965.
ביוגרפיה

סימליוס נולד ב-13 בנובמבר 1900 בקואופיו שבדוכסות הגדולה של פינלנד, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. כשהיה בן 18, זכתה פינלנד בעצמאות, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים. סמליוס התגייס למשמר הלבן ולחם כנגד המשמר האדום. שנה לאחר מכן הוא התגייס לצבא פינלנד, ולמד בבתי ספר צבאיים. במהלך מלחמת החורף הוא שימש כראש מטה הדיוויזיה ה-4. בתחילת מלחמת ההמשך הוא שימש כראש מטה הקורפוס ה-7, וב-1943 עבד לפקד על הרגימנט ה-4. לאחר המלחמה עבר לפקד על הרגימנט ה-7. בין 1942–1953 הוא הועסק בתפקידים שונים באקדמיה הצבאית הפינית. ב-1953 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-3. ב-1955 הוא מונה למפקד חיל הרגלים הפיני. ב-15 בספטמבר 1959 הוא מונה לסגן ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). ב-29 באוקטובר של אותה שנה, פרש קארלו הייסקנן מתפקיד ראש ההגנה, וסמליוס נכנס לתפקיד במקומו. הוא היה הראשון בתפקיד שלא לחם במלחמת העולם הראשונה. הוא כיהן בתפקיד עד 12 בנובמבר 1965 אז פרש מהצבא. הוא נפטר בהלסינקי ב-18 במאי 1985.
כתובות נהר אל-כלב

כתובות נהר אל-כלבּ בציור של לואי-פרנסואה קסאס, שביקר באתר ב-1785; תחריט נחושת, 1799
מפה של הכתובות מ-1887. המספרים המוקפים בריבוע הם סימון של כתובות מצריות. המספרים המוקפים בעיגול הם סימון של כתובות אשוריות/בבליות
כתובות רעמסס ואסרחדון; תצלום של פליקס בונפיס, סביבות 1880
נהר אל-כלבּ; אחת האסטלות המצריות (ציור מ-1922)
נהר אל-כלבּ; כתובת קרקלה לכבוד סלילת הדרך בידי הלגיון השלישי גאליקה (תצלום מ-1922); מחיקת אזכורו של הלגיון בכתובת נעשתה בגלל תמיכתו באלאגבאלוס
כתובות נהר אל-כַּלבּ הן קבוצת מצבות זיכרון היסטוריות מגולפות בסלעי גיר סמוך לשפך נהר אל-כלבּ בלבנון, כ-12 ק"מ צפונית לעיר ביירות. זמנן מאמצע האלף השני לפנה"ס ועד ימינו. אתר הכתובות נמצא ברובו מדרום לשפך הנהר, במתלול היורד אל הים וחוסם את המעבר לאורך החוף. הכתובות ברובן נועדו להנצחת הישגי שליטים ומצביאים בתקופות השונות – בכתב חרטומים מצרי, בכתב יתדות, ביוונית, רומית, ערבית, צרפתית ואנגלית. האתר הפך ברבות השנים למונומנט מרכזי בזיכרון ההיסטורי של לבנון, המסמל את מעמדה כארץ שנכבשה ונוצלה לאורך אלפי שנים על ידי מעצמות זרות אך שומרת על זהותה. בהתאם לכך נוספות לו מצבות חדשות באירועים משמעותיים בקורותיה.
גילוי וסקרים

האירופי הראשון שדיווח על הכתובות הללו היה הנוסע האנגלי בן המאה ה-17 הנרי מונדרל, שביקר באתר ב-1697, ומאז תואר וצויר על ידי נוסעים שעברו במקום והוצג במדריכי תיירות. בירור שיטתי של כתובות נהר אל-כלבּ, שכלל סקירה של עדויות נוסעים לדורותיהם, נערך בתקופת מלחמת העולם הראשונה על ידי חוקר המזרח הקדום פרנץ וייסבך (גר') מטעם היחידה לשמירת מונומנטים שליד המטה הצבאי הגרמני-טורקי (גר').
הפרסום המקיף האחרון של אתר הכתובות נעשה על ידי צוות חוקרים בראשות הארכאולוגית והאוצרת הלבנונית אן-מארי מאילא-עפיש (Maila-Afeiche; مايلا عفيش), כמצע לתוכניות ולפעולות שימור, וראה אור ב-2009. הכתובת הבבלית של נבוכדנצר השני (מי שהחריב את בית המקדש הראשון בירושלים) נקראה מחדש כחלק מהעבודה המקיפה של החוקרת הקטלאנית רוסיו דה-ריבה (Rocio da Riva) על אודות כתובותיו של מלך זה בלבנון.
גלריה

נהר אל-כלבּ; מפת אתר הכתובות (בשלט חדש מ-2019)
כתובות רעמסס ואסרחדון בציור של לואי-פרנסואה קסאס, 1799
כתובת נפוליאון השלישי, 1861
הגנרל הנרי שובל, רעייתו ועמיתיו ליד מצבת הזיכרון לכיבוש ביירות וטריפולי באוקטובר 1918
הכתובת להנצחת כיבוש דמשק בידי הקורפוס המדברי הרכוב ב-1918
הכתובת מ-1920 להנצחת הניצחון הצרפתי בקרב מייסלון
האנדרטה המנציחה את פינוי צבא צרפת מלבנון ב-1946
כתובת המציינת את ה-24 במאי 2000 ומכוונת בכך לנסיגת צה"ל מלבנון
לקריאה נוספת

Anne-Marie Maila-Afeiche, (ed.), Le Site de Nahr el-Kalb, BAAL (Bulletin d'Archeologie et d' Architecture Libanaises), Hors Serie V, Beirut, Lebanon: Ministère de la culture, Direction Générale des Antiquités, 2009
Lucia Volk, “When Memory Repeats Itself: The Politics of Heritage in Post Civil War Lebanon”, International Journal of Middle East Studies 40 (2008): 291-314
הערות שוליים

↑  מתוך ספרו של ג'יימס הנרי ברסטד A History of Egypt from the Earliest Times to the Persian Conquest (מהדורת 1909)
↑  בדומה לראש הנקרה. במאה האחרונה הורחבה שפת הים כדי לאפשר תחבורה ממונעת נוחה וכן נכרו מנהרות מתחת למדרון
↑  הסקר ראה אור ב-1922 בסדרת הפרסומים שבעריכת הארכאולוג הגרמני תאודור ויגאנד, מי שעמד בראש היחידה; הסקר זמין לקריאה במרשתת: ראו בפרק "קישורים חיצוניים"
↑  ראו בפרק "לקריאה נוספת"
↑  Rocío da Riva, “A Lion in the Cedar Forest: International Politics and Pictorial Self-representations of Nebuchadnezzar II (605–562 BC)”, in: Studies on War in the Ancient Near East. Collected Essays on Military History (ed. Jordi Vidal, AOAT 372), Münster: Ugarit Verlag, 2010, pp. 165-191
↑  אברהם מלמט, "לרקע האמורי של מזמור כט", שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום, כרך י' (תשמ"ו-תשמ"ט), עמ' 140-137
↑  מוצאו של קרקלה היה פּוּנִי; שמו המלא היה מרקוס אורֶליוס בַּסיאנוס ספטימיוס אנטונינוס, אך נודע בכינויו קרקלה. אין מדובר בקיסר מרקוס אורליוס בן המאה הראשונה לספירה
↑  מונדרל (שביקר במקום ב-1697) מספר על כתובת המייחסת את בניית הגשר לפח'ר א-דין אל-מעני השני (1572–1635), אך זו אינה בנמצא
1 2  כתובת זו החליפה ב-1930 כתובת הנצחה מ-1919, שבה נזכר רק "הקורפוס המדברי הרכוב הבריטי שנעזר בכוחות המלך חוסיין". יצירת הכתובת המעודכנת נעשתה לפי דרישת הגנרל הנרי שובל, מפקד הקורפוס, שהתעקש על ציון כוחות אנזא"ק וצבא הודו וכן על ציון היחידות של צבא צרפת שהשתתפו בלחימה. במצבות הזיכרון הבריטיות, בניגוד לצרפתיות, אין אזכור של שמות מפקדים
1 2  אנדרטה זהה הוצבה במבצר בופור
↑  האנדרטה הועברה ממקומה הטקדם בעיר ביירות לאתר נהר אל-כלבּ, והיא חורגת בממדיה ובצורתה מיתר המצבות ההיסטוריות בסביבתה
↑  הודעת אונסק"ו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417338005171  LCCN: sh2015002956
בן-ציון דינור

דינור (באמצע, השמאלי ביותר) עם חבורת הסופרים העברים שהותרה יציאתם מרוסיה הסובייטית בשנת 1921
בן-ציון דִינוּר (דינָבּוּרג) (2 בינואר 1884, ג' בטבת תרמ"ד – 8 ביולי 1973, ח' בתמוז תשל"ג) היה היסטוריון של עם ישראל, מחנך, פרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר הכנסת הראשונה מטעם מפא"י, שר החינוך, יוזם מפעל חלוקת פרס ישראל; חתן פרס ישראל: למדעי היהדות (1958) ולחינוך (1973), ממייסדי "יד ושם" ויו"ר ההנהלה הראשון שלו (1953- 1959), חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. על שמו מרכז דינור לחקר תולדות עם ישראל.
ביוגרפיה > חייו בגולה

בן-ציון דינור נולד בשנת 1884 בעיירה חורול (Хорол) שבפלך פולטבה של האימפריה הרוסית, בדרום תחום המושב היהודי (אוקראינה), למשפחה שהשתייכה לחסידות חב"ד. בילדותו למד בחדר מתוקן שייסד דודו, ובגיל 10 עבר ללמוד בישיבת הומל. בהמשך למד בישיבות קרמנצ'וג וקורסון, בה החל את דרכו כציוני נלהב. בשנים 1896–1898 למד בישיבת טלז אצל הרב שמעון שקופ, ממנו שאב את דרך לימודו המיוחד. בעקבות שיחות של ראש הישיבה, הרב אליעזר גורדון, בהן התפלמס עם המשכילים, התעורר בו הרצון לקרוא את דברי המשכילים. בטלז התעוררה תשוקתו לעלות לארץ ישראל ביתר שאת, ולכל חבריו הודיע שהוא עתיד לעלות לארץ ישראל כשיהיה גדול. בגיל 14 עבר ללמוד בישיבת סלבודקה, בה הצליח בגיל 14 לסכל תוכנית של הלשכה השחורה לפרסם גילוי דעת נגד הציונות[דרוש מקור]. בתחילת שנת 1900 הגיע לווילנה, בה הוסמך לרבנות בשנת 1902. בחורף תרס"ב היה בעיירה לוּבָּבִיץ' ולמד שם בישיבת תומכי תמימים. בין השנים 1902–1911 עשה פסק זמן בלימודיו ועסק בהוראה ובפעילות ציונית, שאף הביאה למעצרו לזמן קצר. למד תקופה גם בישיבת איישישוק.
בשנת 1910 נישא לבלהה פיינגולד, מורה שעבדה איתו בבית ספר מקצועי לבנות בפולטבה. בשנת 1911 עזב למשך שנתיים את אשתו הצעירה ובנם הקט לשם לימודים באוניברסיטת ברלין, שם למד היסטוריה עתיקה אצל החוקרים בעלי השם מיכאיל רוסטובצף (Rostovtzeff) ואויגן טויבלר, שהיה מורהו הגדול. שנתיים נוספות למד באוניברסיטת ברן. ולאחר מכן החל בעבודת הדיסרטציה שלו, שעסקה בארגון הציבורי של היהודים בארץ ישראל בזמן הקיסרות הרומית, תחת הנחייתו של רוסטובצב. מלחמת העולם הראשונה קטעה את לימודיו והוא עבר ללמוד ברוסיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ובמקביל עסק בפעילות ציונית וחינוכית. על אף שהגיש את העבודה שלו, לא קיבל את תעודת הדוקטור שהגיעה לו, עקב מהפכת אוקטובר.
ביוגרפיה > עלייה לארץ ישראל וקריירה אקדמית

ב־1921 עלה לארץ ישראל והיה למורה בסמינר בית הכרם למורים בירושלים, וכעבור שנים אחדות מונה למנהל הסמינר. ב־1936 נתמנה לפרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. יזם את הקמתו של כתב העת "ציון", שיצא לראשונה באוקטובר 1935 ואותו ערך יחד עם חברו הטוב יצחק בער.
ביוגרפיה > חבר הכנסת ושר חינוך

בכנסת הראשונה כיהן דינור כחבר הכנסת מטעם מפא"י, במשבצת שיועדה לאנשי הרוח שמזדהים עם המפלגה. בראשית ימי הכנסת השנייה (1951) מונה לשר החינוך השלישי של מדינת ישראל, וכיהן בתפקיד עד 3 בנובמבר 1955, בלי שהיה חבר הכנסת.
יזם את חקיקתם של מספר חוקים: ב-12 במאי 1953 (כ"ו באייר תשי"ג) יזם דינור את "חוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם". בתמוז אותה שנה הביא לפני הכנסת חוק שני: חוק חינוך ממלכתי, שלפיו החינוך הממלכתי בישראל יועבר לידי המדינה ויבוטלו הזרמים בחינוך - החלוקה של החינוך הישראלי לזרמים מפלגתיים. כמו כן יזם את מפעל חלוקת פרס ישראל.
ארכיונו מופקד בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי אותו יסד בשנת 1939, כיום כחלק מספרייה הלאומית בירושלים.
תפקידים שונים

בשנת 1938 הקים דינור את "הארכיון הכללי לתולדות ישראל", שנהפך להיות ב-1968 למוסד ממלכתי בשם "הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי", ונבחר כיושב ראש מועצת המנהלים שלו.
היה מראשי החברה ההיסטורית הישראלית ומבכירי האוניברסיטה העברית.
החל מ-1953 ועד 1959 שימש כיושב ראש של "יד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה", שהוא נמנה גם על מקימיו.
הוקרה ופרסים

זכה פעמיים בפרס ישראל: ב־1958 ללימודי יהדות וב־1973 לחינוך. ב-1959 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 1967 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
הנצחה

נקראו על שמו רחובות בערים הבאות: ירושלים, פתח תקווה, כפר סבא, הרצליה, ובאר שבע.
נקראו על שמו בתי ספר בחיפה ובחולון.
זכרו של דינור הונצח בבול דאר ישראלי. ב-10 באפריל 2002, הנפיק דאר ישראל סדרה של 4 בולי דאר על  היסטוריונים  יהודים  שעסקו  בהיסטוריה של היהודים בגולה בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל, בהם בול  לזכרו של בן ציון דינור שעליו מופיע דיוקנו. על השובל של הבול הופיעה הכתובית: "ישראל בגולה". האמן אד ואן אוין  עיצב את הבול. דאר ישראל מכר 833,000 מהבול הזה עד להפסקת המכירה.
הגותו ויצירתו

בן-ציון דינור כתב שני ספרים אוטוביוגרפיים המספרים על חייו על רקע התקופה בה חי: "בעולם ששקע" ו"בימי מלחמה ומהפכה".
דינור צידד בגישה של כתיבת היסטוריה גלובלית של עם ישראל, והוא כתב את "תולדות ישראל מראשית ימי ישראל ועד ימינו אלה".
חיבר מפעל מונומנטלי "ישראל בגולה". הכולל את כל דברי הימים של עם ישראל, עד לימי המגפה השחורה. החידוש הגדול במחקרו הוא בתיאור חיי הקהילות: משפחה, נישואין, סדרי הבית, תורה וחכמה, אמונות העם, והשקפות החכמים, קבורה, החגים. פרט לכך דן דינור ביחס שבין יהודים לגויים, אנוסים ומשומדים, גויים ומתיהדים. הוא צירף לספרו שו"ת, ציורים, צילומים, כתבי יד, פרטים מספרי הלכה. כן כתב על הזרמים השונים ביהדות, המחלוקת ביניהם, הרדיפות, הוויכוחים הדתיים שבין יהודים לנוצרים והתנועות המשיחיות.
ספריו החשובים ביותר הם "ישראל בארצו" ו"ישראל בגולה".
דינור דגל בשיטת המקורות, והוא הביא בספריו את המקורות כלשונם, ארגנם, והוסיף מבואות, ואת הערותיו.
הגותו ויצירתו > שאלת ארץ ישראל ושאלת מקורות הציונות

דינור היה מגלמה המובהק של הגישה השלטת במשך שנים רבות בקרב חוקרי תולדות הציונות בשאלת התיאור ההיסטוריוגרפי הנכון של הציונות.  
דינור סבר "כי אין להבין אל נכון את התנועה הציונית מבלי לתפוש את זיקתה היסודית לדחפים עתיקי יומין, ומבלי להכיר בכך שמה שעמד בלבה של ההתעוררות הלאומית רבת-העוצמה של המאה העשרים לא היה אלא אותה הרוח המשיחית שליוותה את ההוויה היהודית לדורותיה".
וכך חשב דינור אודות שאלת המאבק על ארץ ישראל:
"עם פלסטיני לא היה ולא נברא, לא משל ולא נמשל. אבל אם היהודים שלנו יעזרו לו להיות – הוא יהיה...
למי שיאמר לי: 'נכון, עד היום לא היה עם פלשתינאי, אבל ברגע זה הוא הולך ומתגבש' – אוֹמָר: אולי. אבל, אם כך- אל תבוא אליי בבקשה בטענה של 'זכות-אבות' או 'זכויות היסטוריות' ".
"לערבים בארץ ישראל - כל הזכויות, אבל על ארץ ישראל - שום זכות."
ספרים שכתב

דברים על מטרות ותכנים בן-ציון דינור; ליקט יוסף יונאי. ירושלים: מחלקת הפרסומים, משרד החינוך והתרבות, תשנ"א 1991.
דורות ורשומות: מחקרים ועיונים בהיסטוריוגרפיה הישראלית בבעיותיה ובתולדותיה בן-ציון דינור (בן-ציון דינור: כתבים היסטוריים; כרך רביעי). ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ח 1978.
במקרא ובדורותיו: מחקרים ועיונים להבנת המקרא ותולדות ישראל בתקופתו בן-ציון דינור (כתבים היסטוריים: בן ציון דינור; ג). ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ז 1977.
במאבק דורות: של עם ישראל על ארצו מחורבן ביתר עד תקומת ישראל בן-ציון דינור (בן-ציון דינור: כתבים היסטוריים; חלק שני). ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ה 1975.
ישראל בגולה: מקורות ותעודות ערוכים וסדורים לפי העניינים והזמנים בתוספת פתיחות, ביאורים והערות בן-ציון דינור. מהדורה שנייה מתוקנת (תולדות ישראל: מסופרות על ידי מקורות ותעודות מראשית ישראל עד ימינו אלה. סדרה ב', כרך ה'). תל אביב: דביר, תשי"ט-תשל"ג 1972.
מסכת אבות מפורשת ומבוארת מתוך עיון במבנה מאמריה, זמניהם ומסיבותיהם בצירוף מבוא מאת בן ציון דינור. ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ג 1972.
גלויות וחורבנן בן ציון דינור. ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ד.
בני-דורי: ציונים וקווים לדמויות חכמים ומחנכים, אנשי ציבור ו"עומדים בשער" בן-ציון דינור. תל אביב: תשכ"ג.
ספר הציונות בן ציון דינור. מהדורה שנייה. ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"א.
בימי מלחמה ומהפכה: זכרונות ורשומות מדרך חיים (תרע"ד-תרפ"א). ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"א 1960.
זכור: דברים על השואה ועל לקחה בן-ציון דינור. ירושלים: יד ושם, תשי"ח 1958.
בעולם ששקע: זכרונות ורשומות מדרך חיים (תרמ"ד-תרע"ד) בן-ציון דינור. ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח 1958.
ערכים ודרכים: בעיות חינוך ותרבות בישראל בן-ציון דינור. תל אביב: אורים, תשי"ח.
במפנה הדורות: מחקרים ועיונים בראשיתם של הזמנים החדשים בתולדות ישראל בן-ציון דינור (בן-ציון דינור: כתבים היסטוריים; כרך ראשון). ירושלים: מוסד ביאליק, תשט"ו 1955.
א. ה"אני מאשים" של אמיל זולא ומשמעותו ההיסטורית. ב. כרוניקה קצרה של "עניין דריפוס" בן-ציון דינבורג (סדרת האנתולוגיות במדעי הרוח; ספר אחד). ירושלים: תש"ו.
"הגיטו החדש" של הרצל ומשמעותו ההיסטורית בן ציון דינבורג. תל אביב: תש"ו.
מפלסי דרך: דמויות לתולדות עיצובה של תנועת שיבת ציון ותחית ישראל בן ציון דינבורג: תל אביב: בטרם, תש"ו.
ישראל בארצו: מקורות ותעודות ערוכים וסדורים לפי העניינים והזמנים בתוספת פתיחות, ביאורים והערות: כרך ראשון, מימי ראשית ישראל עד גלות בבל (תולדות ישראל מראשית ישראל עד ימינו אלה. מקורות ותעודות; כרך א') בן-ציון דינבורג. תל אביב: דביר, תרצ"ח 1938.
ישראל בגולה: מקורות ותעודות ערוכים וסדורים לפי העניינים והזמנים בתוספת באורים והערות בן-ציון דינבורג. (תולדות ישראל: מראשית ימי ישראל עד ימינו אלה. מקורות ותעודות. סדרה ב'; כרך ה-ו). תל אביב: דביר, תרפ"ו.
חבת ציון בן ציון דינבורג. תל אביב: חברה, תרצ"ב-תרצ"ד.
ארץ ישראל בשנת תרפ"ג: תעודות, עובדות וצרופי מעשים בן ציון דינבורג. ירושלים: משנה לשנה, תרפ"ד 1924.
תולדות ישראל: (כריסטומטיה היסטורית) מקורות ותעודות ערוכים בסדר כרונולוגי וסיסטמטי עם ביאורים והארות מראשית ישראל עד ימינו אלה. ספר עזר למורים, תלמידים ומתלמדים בן-ציון דינבורג. קיוב: חברת "מפיצי השכלה בישראל", פטרוגרד, תרע"ט.
ספרים שערך

ספר תולדות ההגנה בעריכת שאול אביגור ואחרים; העורך הראשי בן ציון דינור; מזכיר המערכת: גרשון ריבלין. ירושלים: הספרייה הציונית, מערכות, תשט"ו 1954-תשל"ב 1972.
מכתבי אברהם מאפו כונסו בצירוף הערות ונספחים על ידי בן ציון דינור. ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ל 1970.
כלל ישראל: פרקים בסוציולוגיה של העם היהודי בעריכת בנציון דינור, אריה טרטקובר, יעקב לשצ'ינסקי. ירושלים: מוסד ביאליק, 1954.
ספר הציונות: מבחר הספרות הציונית ורשומי התנועה ומפעליה בגילוייהם ובהשתלשלותם ההיסטורית, ערוך ומסודר לפי הזמנים והעניינים. תל אביב: מוסד ביאליק על ידי דביר, תרצ"ט-תש"ד.
רבינו משה בן מימון: חייו וספריו, פעולותיו והשקפותיו, מקורות ותעודות בתוספת ביאורים והארות ערוכים וסדורים בידי בן-ציון דינבורג. תל אביב: דביר, תרצ"א 1935.
כתבים ציוניים צבי (הרמן) שפירא; נאספו ונסדרו בידי בן ציון דינבורג. ירושלים: הלשכה הראשית של הקק"ל, תרפ"ה.