stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרנסאנס האיטלקי

ציור של איטליה בתקופת הרנסאנס
ציור רנסאנס מאיטליה
הרנסאנס האיטלקי (בצרפתית: Renaissance; באיטלקית: Rinascimento או Rinascita – "לידה מחדש") הוא מונח המציין תקופה היסטורית באיטליה שנמשכה מהמאה ה-14 ועד לשלהי המאה ה-16. תקופה זו מצטיינת בשינויים תפיסתיים ותרבותיים מרשימים, אשר השפיעו בעיקר על השכבות הגבוהות של האוכלוסייה האירופאית. תמורות אלו התרחשו תחילה בטוסקנה שבאיטליה – בעיקר בפירנצה, אשר היא ובית מדיצ'י אשר עמד בראשה היו למודל של הרנסאנס. לאחר שהרנסאנס התפשט לרומא ולכל איטליה, הוא הגיע לכל אירופה ובכך הצעיד את היבשת מימי הביניים לעבר התקופה החדשה.
תמורות אלו באו לידי ביטוי בראש ובראשונה בערגה אל העבר הקלאסי, וכן בהתפתחות מגמות הומניסטיות. אלו ניזונו ממתן חסות לאנשי רוח, ועידוד החקר והחיקוי של התרבויות העתיקות – הלטינית, היוונית והעברית – שהן ערש התרבות המערבית. כמו כן, מבלי להתנער לחלוטין מהדת, אנשי הרנסאנס היטו את כובד המשקל מהכנסייה לעבר האדם באשר הוא אדם – ודבר זה בא לידי ביטוי לדוגמה, ביצירת תרבות גם למטרות חילוניות גרידא.
בין האישים הנמנים עם יוצריו של הרנסאנס האיטלקי נמנים; בשדה הספרות: דנטה אליגיירי, פטרארקה, ג'ובאני בוקאצ'ו, אריוסטו, ניקולו מקיאוולי, ובלדסארה קסטיליונה; בציור: מזאצ'ו, לאונרדו דה וינצ'י, רפאל, בוטיצ'לי; באדריכלות: לורנצו גיברטי, לאון בטיסטה אלברטי, לה פילרטה; בפיסול: אנדראה דל ורוקיו, פיליפו ברונלסקי, דונטלו, מיכלאנג'לו; בהגות: גלילאו גליליי ופיקו דלה מירנדולה; במוזיקה: לוקה מארנציו, ג'ובאני דה פלסטרינה, קרלו ג'זואלדו, קלאודיו מונטוורדי. בהיסטוריוגרפיה: פרנצ'סקו גוויצ'ארדיני. לא רק שמדובר בתחומי אמנות שונים, אבל כל אחד מאישים אלו, הביא עימו חידוש משלו – ואין המדובר באסכולה אחת, אלא בצבר של אסכולות, אשר המשותף להן הוא זמן פעלן.
הרנסאנס הוא גם תקופה הנודעת בעקבות תגליותיה. בין מגלי הארצות נמנים: ניקולו דה קונטי, אשר בעקבות מרקו פולו מגלה את המזרח הרחוק וכן מגלי ארצות אשר פנו לעבר העולם החדש: כריסטופר קולומבוס, אמריגו וספוצ'י, ג'ובאני דה וראצאנו, ג'ובאני קאבוטו. בין המדענים הדגולים נמנים גלילאו גליליי ותלמידו אוונג'ליסטה טוריצ'לי, וכן פלופיו ואנדריאס וסאליוס הרופאים וטרטליה המתמטיקאי.
כל אנשי רנסאנס שנמנו היו איטלקיים, גם אם הם פעלו עבור שליטים זרים או היגרו. אבל ניתן להוסיף להם גם את קופרניקוס ווסאליוס, אשר פעלו במסגרת אוניברסיטאות איטלקיות. לא זאת בלבד, שהרנסאנס האיטלקי פעל לקידום האמנות והמדע, אלא שהוא הציג תמורות בתחומי החברה והממשל – והמדובר הוא אפוא בציוויליזציה חדשה שלמה, אשר ציינה מפנה מן העולם הימי ביניימי אל העולם המודרני; ובה הונחו היסודות לחברה ולערכים המערביים המודרניים.
הופעת המושג "רנסאנס"

אומנם המושג "רנסאנס" מוזכר לראשונה בידי ג'ורג'ו וזארי במאה ה-16, אבל הוא הפך לנפוץ רק במאה ה-19, בעקבות עבודתם של פילולוגים כדוגמת ז'ן ז'ק אמפר ושל ההיסטוריונים ז'ול מישלה ויעקב בורקהרדט.
ביסודו של דבר מושג הרנסאנס מציין סברה שהדרך לגדולה ולהארה עוברת דרך חקירת תור הזהב של יוון ורומי העתיקות. הווה אומר, מעצביה דגלו בשיבה, עיון מחודש וחיקוי מקורותיה העתיקים של התרבות המערבית, כלומר יצירותיה החזותיות וכתביה בלטינית, ביוונית עתיקה ובעברית. כמו כן, בעוד שבימי הביניים, אלוהים והפנומן הדתי עמדו במרכז היצירה התרבותית, בימי הרנסאנס – מבלי להתנער מהדת, הזרקור עבר לאדם באשר הוא האדם. מכאן המושג 'הומניזם', אשר מתקשר באופן אוטומטי לרנסאנס.
ההיסטוריונים מחלקים את תקופת הרנסאנס לארבע תת-תקופות: קדם-הרנסאנס, שמתחיל אפילו במאה ה-11 ומשתרע עד המאה ה-13, שבהן ניכרים ניצני הרנסאנס; הרנסאנס הראשון, שמתרחש במאה ה-14; שיא הרנסאנס – במאה ה-15; והרנסאנס המאוחר – במאה ה-16, שמכונה גם 'מנייריזם'.
אפיוני הרנסאנס

אמנות הרנסאנס האיטלקית נמנית בין נכסי צאן הברזל העולמי – ובולטים הם יופיה והישגיה הטכניים. הווייתה של תנועת הרנסאנס ורעיונותיה חפפו את אירועי השעה של אותה עת – ובמרכזם עמדה תחייתם של טקסטים פילוסופיים וספרותיים מהתקופה הקלאסית, שמקורם ביוון ורומא. מקורות אלו, במאות הקודמות הכנסייה התבוננה בהם בבוז ובחשד. על כן, בדרך כלל הם נאצרו בעיקר בעולם הערבי והאיסלמי וכן במרתפי הכנסיות. הם על פי רוב סבלו מפגעי הזמן – ודבר זה שיבש את תהליך העתקתם ותרגומם. נחשוני ההומניזם – וביניהם בוקאצ'ו, קולוצ'יו סלוטטי, לאונרדו ברוני, פוג'ו ברצ'וליני ולאון בטיסטה אלברטי – החלו לעיין ביצירות עתיקות, תיקנו שגיאות שנפלו בהן אגב העתקתם, וביצעו מחקר מקיף על תכניהן השונים. בעקבות זאת, החלה פריחה ספרותית, אשר באה לידי ביטוי בכך שמשכילים רבים קיבלו השראה מכתבים אלו. תחילה הם חיקו אותם, ולאחר מכן, החלו לכתוב חיבורים מקוריים משלהם, ספרי דקדוק, מילונים ופירושים לספרים ביוונית ובטינית.
תקופת הרנסאנס מתאפיינת גם בשגשוג מתן החסות על היוצרים מצד האפיפיורות והאצולה, בהתפתחות טכניקות חדשות באמנות (לדוגמה טכניקת הפרספקטיבה בציור) ובהתקדמות רבה בתחומי המדע. לזרם הרנסאנס הייתה השפעה רבה כמעט על כל תחומי החיים אך הוא ידוע בעיקר בשל השפעתו המכרעת על עולם האמנות. זאת באה לידי ביטוי בתרומתם של אדריכלים, פסלים, ציירים ואנשי אשכולות בולטים – אשר יצקו תוכן למונח "איש הרנסאנס".
תנועה הרנסאנס נולדה באזור טוסקנה – שבירתה היא פירנצה. כגל, היא התפשטה לעבר כל צפון איטליה – ובעיקר לסיינה, מילנו וונציה ומשם לשאר איטליה. מוקד פעילותה עבר לאחר מכן לרומא, אשר הייתה מסוגלת כלכלית לממן פרויקטים גרנדיוזיים, תודות לכספי תרומות המאמינים לכנסייה הקתולית. דבר זה היה בסופו של דבר בעוכרה, שכן בעקבות גביית האינדולגנציות קמה הרפורמציה הפרוטסטנטית.
מכל מקום, מחצי האי האיטלקי, הרנסאנס התפשט לאזורים רבים באירופה – ובעיקר לצרפת, לארצות השפלה, לספרד, ולארצות דוברות הגרמנית. למרות תהודתה הרבה, הרנסאנס השפיע בעיקר על החברה הגבוהה; כאשר מצב דלת העם, נותר כפי שהיה בימי הביניים.
הרקע להתפתחות הרנסאנס > הרנסאנס האיטלקי במאות ה-15 וה-16

משאירופה התאוששה מהמשברים שהיא ידעה במאה ה-14, ניצני הרנסאנס קיבלו תנופה נוספת, שכן התשתיות היו כבר קיימות באיטליה. אמנם זאת איבדה חלק ניכר מאוכלוסייתה בעקבות המוות השחור. אבל נותרה בה שכבת אוכלוסייה אמידה, אשר לא רק שיכלה לממן לעצמה מותרות, אלא שהייתה לה מסורת תרבותית מפותחת. על פי רוברטו סבטינו לופז, המיתון הכלכלי דווקא הוא זה שנתן תנופה לרנסאנס, שכן התרבות סיפקה מוצרי צריכה הראויים להשקעה.
בנוסף לכך, הרי בין פירנצה ומילנו התנהלו מלחמות ארוכות. על פי ברון, לא רק שהיריבויות ביניהן טיפחו תחרות בהישגים תרבותיים, אלא שבפירנצה התפתחה אידאולוגיה רפובליקנית, ואילו במילנו התפתחה אידאולוגיה מלוכנית. לאונרדו ברוני מפירנצה המשיל את פירנצה לאתונה הקלאסית; וכתוצאה מהיוקרה שהוא שיווה לעירו, אף העם התגייס לעשייה התרבותית. על כן, בעוד שאירופה שקעה באותם הימים בבערות, האוריינות הגיעה בפירנצה לשיעור של 70% מכלל האוכלוסייה.
משלהי המאה ה-15 ובמאה ה-16 פרארה הלכה ונעשתה המרכז הספרותי העיקרי באיטליה. נוסדה בה הקתדרה הראשונה ללימוד פילוסופיה אפלטונית באירופה. התגוררו בה משוררים חשובים, ביניהם במבו, בויארדו, אריוסטו, צ'ינתיו, טיסינו, טאסו, ואחרים. בפרארה חוברו שלושת האפוסים הגדולים: "אורלנדו המאוהב" מאת בויארדו, "אורלנדו המטורף" מאת אריוסטו, ו"ירושלים המשוחררת" מאת טאסו.
התפשטות הרנסאנס האיטלקי ודעיכתו

כאמור גרעין הרנסאנס היה בפירנצה, והיא ההפכה למודל עבור שכנותיה – במיוחד בתחום הספרות. במאה ה-14, הלכו בעקבותיה סיינה, לוקה, פדובה, ונציה, ורונה ורימיני. ב-1447 במילאנו עולה לשלטון פרנצ'סקו ספורצה, אשר עד מהרה הופך את עירו מעיירה ימיביניימית למרכז אמנותי חשוב. ונציה שהייתה עיר חזקה ועשירה, התבלטה בתחום האדריכלותה. הדוקס של פררה, שושלת הגונזגים במנטווה וכן שושלת מונטפלטרו באורבינו הפכו את עיירותיהם למשכיות חמדה. בנאפולי, הרנסאנס מתניע ב-1443 עת שאלפונס החמישי, מלך ארגון השתלט עליה. הוא תמך באומנים כמו פרנצ'סקו לאורנה ואנטונלו דה מסינה, וכן במשורר יעקופו סנאזרו, ובהומניסט אנז'לו פוליטיאנו. בין כך וכך, כאמור התרחש הדבר השחור, הגורם למיתון ברנסאנס.
ב-1417 האפיפיורים שבים לרומא, שדומה לעי חרבות. היא נותרת כך, עד עלייתו של ניקולה החמישי, שמתמנה לאפיפיור ב-1447. הוא יודע להפוך את הקערה על פיה. את מפעלו הגרנדיוזי ממשיך ההומניסט Aeneas Silvius Piccolomini אשר ב-1458 מתמנה לאפיפיור בשם פיוס השני. למעשה הוא וכן האפיפיורים הבאים, שבאים כולם מהמשפחות החזקות של איטליה – ספורזה (מילנו), אסטה (פררה), דוריה (גנואה), מונטפלטרו (אורבינו), בורג'יה (רומא) – בונים מחדש את רומא ברוח הרנסאנס. בוטיצ'לי, מיכלאנג'לו ורפאל מתיישבים ברומא: רפאל מתבקש בידי יוליוס השני לעטר כמה חדרים בוותיקן. סיקסטוס הרביעי מתחיל לבנות את הקפלה הסיקסטינית. פרויקטים גרנדיוזים אשר מתבצעים לא רק ברומא, הופכים את מלאכת האמן למקצוע יוקרתי ומכניס.
בין הדברים ששמו קץ להגמוניה האיטלקית בתחום התרבות היו המלחמות הפנימיות בין ערי-המדינה האיטלקיות; כיבושיהן בידי צרפת, ספרד ומעצמות אירופיות אחרות. כמו כן, בין השאר גילוי אמריקה גרם להעברת עיקר הסחר מהים התיכון לאוקיינוס האטלנטי. בנוסף לכך, לא רק שהרפורמציה הפרוטסטנטית, חיזקה את מדינות צפון אירופה על חשבון האפיפיורות; אלא שהקונטרה-רפורמציה גרמה לדיכוי סממני הרנסאנס. כדוגמה, סבונרלה שהשתלט על פירנצה, פקד להרוס יצירות מהרנסאנס שלא תאמו את משנתו הדתית. כמו כן, האינקוויזיציה ערכה צנזורה על יצירות ספרותיות מהרנסאנס. בנוסף לתמורות הדתיות שחלו בחברה, ב-1494 צרפת כובשת את צפון איטליה; ולא רק שפגעי המלחמה גורמים לנזקים ליצירות האמנותיות, אלא שנפגמת עצמאותן של ערי המדינה, ודועך החופש האמנותי. לבסוף, צבאות גרמניה וספרד מחריבות את רומא ב-1527. כתוצאה מתהליכי פירוק אלו, הרנסאנס נודד לצפון, ואיתו מיטב אמני הרנסאנס האיטלקיים; ובין היתר, ליאונדו דה וינצ'י.
השגי הרנסאנס

לפני הרנסאנס, היצירה התרבותית נשלטה בידי הכמורה, וכן עסקה בנושאים תרבותיים, שעובדו לפי מיטב מסורת הכנסייה. כפי שראינו לעיל, ברנסאנס חל מעבר בשליטה בתרבות מידי הכנסייה לידיים חילוניות. כמו כן, אף כשהכנסייה נזקקה ליצירה התרבותית, הרי ניכרו בה טביעות של ההומניזם. כמו כן, בעוד שבימי הביניים שפת התרבות הייתה אך ורק הלטינית הכנסייתית, הרי לא רק שאנשי הרנסאנס ביכרו בלטינית הקלאסית, אלא שלצידה של זאת חלה עליה בצריכת תרבות ביוונית קלאסית מצד אחד, ובאיטלקית מצד שני. כמו כן, המצאת הדפוס בידי גוטנברג, סייעה להפצת רעיונות הרנסאנס, וכן לספרות שהתפרסמה במהלכה.
השגי הרנסאנס > פרוזה ושירה

דנטה אליגיירי (1265–1321) הוא משורר, פילוסוף, תאולוג, ומדינאי איטלקי. יצירתו הגדולה ביותר, "הקומדיה האלוהית" נחשבת לאחת מהיצירות הספרותיות הגדולות מכל הזמנים, סיכום של ימי הביניים, ויצירה המבשרת את הרנסאנס. דנטה כתב אותה בניב הטוסקני, שבמידה רבה אומץ כנוסח המועדף לשפה האיטלקית המתהווה. יצירה זו למעשה העניקה לשפה האיטלקית את מעמדה כשפת תרבות. כתב שלי: "אפשר להחשיב את השירה של דנטה כגשר המושלך על זרם הזמן, המאחד את העולם המודרני והעולם העתיק... דנטה היה המעורר הראשון של אירופה המכושפת; הוא יצר שפה: מוזיקה ושכנוע כשלעצמה, מתוך התוהו של ברבריות לא הרמונית... מילותיו חדורות ברוח, כל אחת מהן ניצוץ של מחשבה שלא ניתנת לכיבוי; והרבה מהן עדיין מונחות באפר הולדתן, מעוברות בהארה שעדיין לא מצאה אף מדריך".
פְרַנְצֶ'סְקוֹ פֶּטְרַארְקָה (1304–1374) הוא משורר ומלומד איטלקי. ממבשרי הרנסאנס האיטלקי ואבי ההומניזם. ה-canzioneri שלה היווה בסיס ליצירת השפה האיטלקית הספרותית. פטרארקה נודע בעיקר בעבור קובץ שירי האהבה שחיבר. אמנם קדמו לפטרארקה, בחיבור שירת אהבה נעלה, צ'ינו דה פיסטויה, מורו וחברו, ודנטה. אבל אלו למעשה המשיכו את שירת הטרובדורים תוך פיתוח "סגנון חדש מתוק". לעומתם פטרארקה המציא את צורת הסונטה ככלי לשירת החיים הפנימיים, תוך מבע אחדותי של עומק אינטלקטואלי ורגישות אנושית. מחשבותיו ורגשותיו הנעלים, והסגנון הטהור והנאצל של כתיבתו, עשו את קובץ הסונטות של פטרארקה למודל לחיקוי עבור משוררים ליריים בכל רחבי אירופה במשך דורות רבים.
ג'ובאני בוקאצ'ו (1313–1375) נודע בעיקר בזכות יצירתו הגדולה דקאמרון. יצירה זו מכילה כמאה סיפורים קצרים – וכאנלוגיה לקומדיה האלוהית, היא כונתה 'הקומדיה האנושית'. בניגוד למה שמצופה מיצירה מימי הביניים, בסיפוריו של בוקאצ'ו מושם דגש על החושני והארוטי, והלעג לכנסייה הוא בוטה ונטול כל הסוואה.
לודוביקו אריוסטו (1474–1533) – משורר איטלקי שהתגורר בפרארה, וחיבר את האפוס הרומנטי רחב ההיקף "אורלנדו המטורף", האפוס המרכזי של תקופת הרנסאנס, ויצירת השיר המצליחה ביותר באירופה של המאה ה-16.
השגי הרנסאנס > פילוסופיה ומדינאות

ג'ובאני פיקו דֶי קונטי דלה מירנדולה א דלה קונקורדיה (1463–1494) הוא הומניסט ופילוסוף מפירנצה. הוא ביקש להאחיד את כל האמיתות הדתיות, המדעיות והמיסטיות לאמת אחת כללית וחובקת כל המנוסחת ב-900 "תזות" (היגדים). בנאום, שהוא התכוון לשאת מול כמרים, ניסח פיקו את המניפסט של ההומניזם, לפיו האדם ניצב מול הבריאה כשותף לאל ובידו הבחירה לעשות כל שביכולתו וברצונו, ללא גזרה מוקדמת או כבלים כלשהם. במסה זו היה פיקו מבשר ראשון של הפקת מסקנה מעשית מן התפיסה ההומניסטית האוניברסלית של כבוד האדם: מסקנה פוליטית בדבר "זכויות האדם". פירותיו הפוליטיים של מהלך זה יבשילו וינוסחו 300 שנה מאוחר יותר, במגילות זכויות האדם של המהפכה הצרפתית או הצהרת העצמאות האמריקאית. במסגרת 900 התזות שחיבר, קיימות 47 תזות על אודות הקבלה ("הוכחת הדת הנוצרית על סמך יסודות החכמה העברית"), שמהוות המסד לקבלה הנוצרית. הוא מנסה למצוא בקבלה ביסוס ליסודות תאולוגיים נוצריים ובמיוחד לשילוש הקדוש. כמו כן, פיקו הוא דמות חשובה בהיסטוריה של התקבלות המאגיה בזרם המרכזי של הפילוסופיה המערבית. לפי חלק מהתזות ולפי "הנאום", גם תורותיו של "הרמס טריסמגיסטוס" (הכישוף, האסטרולוגיה, האלכימיה וכדומה) מקורן הוא אותה אמת קדומה העומדת בבסיס כל הדתות והפילוסופיות ולכן הן כשרות והעוסק בהן דומה לעוסק בכתבי הקודש.
נִיקוֹלוֹ מַקְיַאוֶולִי (1469–1527) היה מדינאי, פילוסוף פוליטי, דיפלומט, סופר ומחזאי, מפירנצה. כתאורטיקן, מקיאוולי היה, למעשה, ממניחי היסוד למדע המדינה ותורת היחסים הבין-לאומיים המודרניים, דמות מפתח בתאוריה הפוליטית-ריאלית, והשפיע רבות על המדינאות האירופית בתקופת הרנסאנס ובתקופה המודרנית. ספרו המפורסם ביותר, "הנסיך", וכן חיבורו ההיסטורי "דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס", נכתבו בתקווה לשפר את התנאים של נסיכויות צפון-איטליה, אך נעשו לספרי הדרכה כלליים לסגנון חדש בפוליטיקה. אחת מהתמות המרכזיות של הספר שבזכותן קיבל מקיאוולי פרסום רב, היא הרעיון שעל הנסיך לעשות כל מה שמועיל לשלטונו ולארצו, גם במקרה של סתירה עם עקרונות דתיים ואתיים, ולהפריד בין מוסר לפוליטיקה. זו הייתה דוגמה מוקדמת של תועלתנות וריאליזם פוליטי. מקיאוולי הצטיין גם כאמן של הפרוזה האיטלקית הקלאסית ושל הקומדיה ("לה מנדראגולה").
השגי הרנסאנס > מדעים וטכנולוגיה

בתקופת הרנסאנס המדע צעד כברת דרך יפה בתחום הגאוגרפיה, האסטרונומיה, הכימיה, הפיזיקה, הרפואה, המתמטיקה וההנדסה. זאת התרחש תודות לגילויים של טקסטים עתיקים, וייבוא ידע מהעולם המוסלמי, על ידי תרגומם ללטינית וגם לאיטלקית, וכן התפשטות הדפוס. האוניברסיטאות של פדואה, פיזה ובולוניה היו למרכזי ידע בעלי שם. בין המדענים הדגולים נמנים גלילאו גליליי ותלמידו אוונג'ליסטה טוריצ'לי, וכן פלופיו הרופא וטרטליה המתמטיקאי.
גַּלִילֵאוֹ גַּלִילֵיי (1564–1642) היה פיזיקאי, אסטרונום, מתמטיקאי ופילוסוף איטלקי. הישגיו כוללים גילויים אסטרונומיים רבים שגילה באמצעות הטלסקופ שבנה, וחיזוק המודל ההליוצנטרי, לפיו כוכבי הלכת נעים סביב השמש. בין היתר חקר גלילאו את מופעי נוגה, גילה את ארבעת ירחיו הגדולים של צדק (שהיו היחידים שנתגלו אז) ואת הכתמים על פני השמש והירח. גילויים אלה הובילו אותו לעימות חריף עם הכנסייה הקתולית.
אוונג'ליסטה טוריצ'לי (1608–1647) הוא מדען שהתפרסם בעקבות המצאת הברומטר, וכן גילוי שהכוח המחזיק את הכספית במקומה הוא לחץ האוויר אשר מופעל עליה. כמו כן, הוא גילה מספר תגליות מתמטיות חשובות (בהן הבסיס לחישוב שטחים תחת עקומות בחשבון האינטגרלי). טוריצ'לי תרם בין היתר תרומות מדעיות חשובות בתחומי האדריכלות, האופטיקה, האסטרונומיה, הבליסטיקה, הדינמיקה, ההידראוליקה, המכניקה ותנועת הנוזלים.
גבריאלה פלופיו (1523–1562) הוא רופא, שהיה כומר. הוא התפרסם בעיקר בשל עבודתו בתחום האנטומיה של מערכת הרבייה של הגבר ושל האישה ובמחקריו על ראש האדם – והוא נחשב לאבי הנוירו-אנטומיה. כמו כן, הוא חקר את מערכת השמיעה, וגילה את הקשרים הקיימים בין האף, האוזן והגרון. הוא גם חקר את מערכת התנועה (שרירים ועצמות) והתעניין גם בגידולים ובסרטן. הוא המציא את הספקולום, שאיתו בודקים את האזנים. הוא למעשה המציא גם את הקונדום, ודגל בשימוש בו למניעת הסיפיליס.
השגי הרנסאנס > אמנות הרנסאנס

סגנון אמנות הרנסאנס באיטליה אינו עשוי מקשה אחת; והוא לבש פנים מרובות, על פי הזמן והמקום. סגנונותיה השונים נתנו את אותותיהם על הציור, הפיסול, האדריכלות, המוזיקה ועוד. בניגוד לסגנון הגותי – המאפיין את ימי הביניים, ושניזון מהמסורות הרומנסקית והביזנטית – אמנות הרנסאנס מסמנת מפנה מן העולם הימיביניימי אל העולם המודרני, אשר היא למעשה יצקה את יסודותיו.
על פי ונדי בקט הרנסאנס באיטליה התפתח בהדרגה ואפשר להבחין בו בארבע תת-תקופות: הקדם-רנסאנס (1290–1400), הרנסאנס המוקדם (1400–1475), שיא הרנסאנס (1475–1525) ותקופת המנייריזם (1525–1600). ניתן לזהות את יסודותיו כבר בציוריו של ג'יוטו. אבל הרצון להשיג דיוק מדעי ומידה גדולה של ריאליזם, איזון והרמוניה נפלאים – באים לידי ביטוי כבר ביצירותיו של מזאצ'ו ופיירו דלה פרנצ'סקה, מגמות אלו הגיעו לשיאם ביצירותיהם של לאונרדו דה וינצ'י, רפאל ומיכאלאנג'לו.
ראו גם

ציור איטלקי ברנסאנס
הומניזם
המלחמות האיטלקיות
שלום קאטו-קמברזי
יהדות איטליה
לקריאה נוספת

ישראל רינג, הרנסאנס האיטלקי, נושא לימודי בשלוש כניסות, הוצאת הקיבוץ הארצי, מחלקת חינוך, המדור לתוכנית לימודים, תשל"ח, 1978.
מיכאל ליבמן, דמותו החברתית של האומן בתקופת הרנסאנס, מוסד ביאליק, ירושלים, תשנ"ז–1997.
יעקב בורקהרדט, תרבות הרנסאנס באיטליה. ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ו.
הערות שוליים

↑  הומניזם הוא זרם תרבותי, אשר מקורו עתיק, אך קיבל תנופה ברנסאנס. הוא רואה חשיבות עליונה בתבונת האדם ולא בהתגלות האלוהית. ארזמוס הוא הוגה הדעות החשוב של זרם זה, והכתבים הקלסיים של יוון ורומי היו מקורותיו העיקריים. אבל החינוך ההומניסטי כלל גם מדעים ואומנויות כגון דקדוק, רטוריקה, שירה ואתיקה. אבל מושג זה השפיע על כל שדות החיים, כולל בעניין המדינאות.
↑  Burke, Peter. The Italian Renaissance: Culture and Society in Italy. Princeton: Princeton University Press, 1999.
↑  Burckhardt, Jacob. The Civilization of the Renaissance in Italy. 1878 (online).
↑  Ruggiero, Guido. The Renaissance in Italy: A Social and Cultural History of the Rinascimento. Cambridge University Press, 2015
↑  Baker, Nicholas Scott. The Fruit of Liberty: Political Culture in the Florentine Renaissance, 1480–1550. Harvard University Press, 2013.
↑  Andrew B. Appleby's "Epidemics and Famine in the Little Ice Age." Journal of Interdisciplinary History. Vol. 10 No. 4.
↑  Rila Mukherjee et Kunal Chattopadhyay,, Progressive Publishers, 2005
1 2  Hay, Denys. The Italian Renaissance in Its Historical Background. Cambridge: Cambridge University Press, 1977.
↑  Pullan, Brian S. History of Early Renaissance Italy. London: Lane, 1973.
↑  Robert S. Lopez, "Hard Times and Investment in Culture," in The Renaissance: A Symposium (New York: Metropolitan Museum of Art, 1953), pp. 19–32; reprinted in Karl H. Dannenfeldt (ed.), The Renaissance: Medieval or Modern? (Boston: D.C. Heath and Company, 1959), pp. 50–63, and in Wallace K. Ferguson et al., The Renaissance: Six Essays (New York: Harper Torchbooks, 1962), pp. 29–54.
↑  Hans Baron, In Search of Florentine Civic Humanism : essays on the transition from medieval to modern thought, 2 vols. (Princeton: 1988); The Crisis of the Early Italian Renaissance: civic humanism and republican liberty in an age of classicism and tyranny (Princeton: 1955;1966).
↑  Cast, David. "Review: Fra Girolamo Savonarola: Florentine Art and Renaissance Historiography by Ronald M. Steinberg". The Art Bulletin, Volume 61, No. 1, March 1979. pp. 134–136.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2010110367 
מדינות איטליה בשנת 1494
נוף סמוך לוינצ'י. הרישום המתוארך המוקדם ביותר של לאונרדו דה וינצ'י משנת 1472
פרסקו של פרנצ'סקו פטרארקה מאת אנדראה דל קסטאנו בגלריית אופיצי
אריה צ'רנר

| --- | --- |
צ'רנר, 2007
צ'רנר, 2007
 לידה:  6 במרץ 1957 (בן 67) רמלה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1981
 מקום לימודים:  בית צבי 
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  ראו פרסים
 פרופיל ב-IMDb
 
אריה צ'רנר בהצגה "תעלולי סקפן", החאן, 2009
אריה צ'רנר (נולד ב-6 במרץ 1957) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ומדבב ישראלי. את עיקר תפקידיו עשה צ'רנר בתיאטרון.
ביוגרפיה

צ'רנר נולד ברמלה. שירת בצה"ל כחובש קרבי. לאחר שחרורו מהצבא למד משחק ב"בית צבי".
עם סיום לימודיו בבית צבי ב-1981, הצטרף צ'רנר לתיאטרון החאן, ובו שיחק במשך שנתיים בשורה של מחזות, בהם "אילומיניטוס", "גימפלתם" ו"אבא אובו". ב-1983 עבר צ'רנר לשחק במסגרת תיאטרון באר שבע בהצגות "אגדות מיערות וינה" ו"חלום ליל קיץ". ב-1987 חזר צ'רנר לתיאטרון החאן, ובו הוא משחק עד היום. במהלך שנותיו בתיאטרון החאן גילם צ'רנר עשרות דמויות בשורה של מחזות, ובהם "אנטיגונה", "האביב מתעורר", "אושר", "המצליחים", "השחף", "השיבה למדבר", "הקמצן", "האשליה", "תעלולי סקפן", "אוכלים", "אהובת הדרקון", "ירושלים החדשה" ו"הצוענים של יפו". ב-2007 גילם את אותלו במחזה "אותלו" בתיאטרון החאן.
ב-2010 גילם צ'רנר את התפקיד הראשי בהצגה "סוף משחק" מאת סמואל בקט, והשתתף בהצגה "גן הדובדבנים" מאת צ'כוב בתיאטרון החאן, בבימויו של מיקי גורביץ'. בשנת 2012 גילם את הרפגון בהצגת "הקמצן" של מולייר בתיאטרון החאן. בשנת 2014, גילם את דמותו של וניה בהצגה "הדוד וניה". ב-2015 מגלם את דמותו של הכומר אוונס בהצגה "נשות וינדזור העליזות" מאת שייקספיר.
במרץ 2016 החל לשחק במחזה "עורבים" של המחזאי אנרי בק, אותו תרגם דורון תבורי וביים עודד קוטלר. המחזה עלה בתיאטרון החאן.
משחק גם בהצגה "שיר ישן, רחוק…" מאת ובבימויו של גורביץ' בחאן.
ב-2019 שיחק את אלוהים ב"אוי אלוהים" של ענת גוב וכן השתתף ב"פרקליט", "פונדק הרוחות", "רומיאו ויוליה בכיכר" וב"סיפור על אהבה וחושך".
ביוגרפיה > בטלוויזיה ובקולנוע

ב-1985 השתתף בסרטו של נפתלי אלטר "אירית עירית".
ב-1986 גילם את שלמה בסרטו של נפתלי אלטר "השגעון הגדול".
ב-1987 גילם את רינגו בסרטו של ינקול גולדווסר "אבא גנוב".
ב-1990 גילם חולה בבית משוגעים בסרטו של סם פירסטנברג "נשיקה במצ"ח".
ב-2002 גילם את הלל כהן אבא של מאור ונטלי בסדרה ״החבר'ה הטובים״.
בשנים 2005–2014 גילם את יאיר נועם בסדרת הטלוויזיה "השמיניה". באותה השנה גילם את אלכס בטלנובלה "השיר שלנו" וגילם את צבי הלפרין בסדרת הטלוויזיה שיצר חיים בוזגלו "זינזאנה".
בשנים 2006–2015 גילם את אלברט השיפוצניק בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות". באותה השנה גם גילם את מוטי אוחיון בסרטו של פליקס גרצ'יקוב "ילדי CCCP".
ב-2008 גילם את שעשוע בסרטו של רנן שור "הבודדים".
בשנת 2009 גילם רופא בסדרת הטלוויזיה "דני הוליווד", וגילם את קורנליה בסרטו של שמוליק מעוז "לבנון".
בשנת 2010 גילם את פינסקר בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד", וגילם את יצחקי בסדרת הטלוויזיה בכיכובם של איל קיציס וטל פרידמן "מעצר בית". באותה השנה גילם את המפקד של דנה קליין (יעל איתן) בסדרת הטלוויזיה "חטופים".
בשנת 2012 שיחק בסרטים "הבן של אלוהים" בתפקיד קרצנר, "מבצע חמנייה" בתפקיד עמירם. בטלוויזיה שיחק באותה שנה ב"אמא ואבאז" בתפקיד אבא של מיה דגן, ב"סברי מרנן", "דובדבני וקובץ'" וב"תנוחי".
בשנת 2013 השתתף בסדרת הדרמה "פצועים בראש" בתפקיד שמעון, ובסדרה נויורק 2 בתפקיד עמרם ובסדרת הדרמה "אניגמה" בתפקיד קדושי ובסרט "הבן של אלוהים".
בשנת 2014 השתתף בסרט "חתונה מנייר", בבימויו של ניצן גלעדי, בתפקיד אריה. באותה שנה שיחק בפרק הראשון של הסדרה "70 מיליון סיבות לאושר" והשתתף בתפקיד המוכר בחנות העתיקות בסדרה "שוברי גלים".
בשנת 2015 שיחק בסרטים "הקפות" ו"קאפו בירושלים". באותה השנה גילם שופט בסדרת הסטיקום "פרודים" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2016 שיחק בסרטו של אבי נשר "החטאים" ובסרטו של איתן גרין "חדרי הבית".
בשנת 2017 התארח בעונה השנייה של הסדרה הקומית "נפלת חזק" ששודרה בערוץ עשר, גילם את דמותו של המאפיונר ניסו טוביאנה בעלה של אלין טוביאנה (לימור אטיאס).
בשנת 2019 שיחק בסרטו של ליאור חפץ "הרפתקה בשחקים". באותה השנה שיחק בסרטו של יובל אדלר "המורה לאנגלית". וגם באותה השנה שיחק ב"בוטיק פריז" של מרקו כרמל ובהרפסודה של עודד רז. וגם שיחק בסדרה שב"ס.
ב-2020 שיחק בעונה השנייה בסדרה "תאג"ד" בתור אביו של עומר.
בשנים 2021–2022 שיחק בסדרת הנוער "סקיי" בתור שר הביטחון ריסקין. באותה השנה שיחק בסדרה "מותק בול באמצע" בתפקיד חבר הכנסת מוקי פטיש.
ב-2022 שיחק בסרט "קריוקי" בתפקיד השכן.
ב-2023 שיחק בסדרה "קופה ראשית", בתפקיד אבא של נעמי, אחת מעובדות הסופרמרקט.
ב-2024 שיחק בסדרה "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו", בתפקיד דווידי, מפקד המחוז.
ביוגרפיה > דיבוב

בין השאר, ב-2000 דיבב דמויות שונות בנוני התמנון ואת הקריין ב"איתן הקטן", ב-2003 השתתף בדיבוב הסרט היפני המצליח המסע המופלא. דיבב את רובאוס האגריד בסרטים: הארי פוטר והאסיר מאזקבאן (2004), הארי פוטר וגביע האש (2005), הארי פוטר ומסדר עוף החול (2007) והארי פוטר והנסיך חצוי-הדם (2009). ב-2004 החל לדבב את מורטי בסדרה "קובי קובי". ב-2005 דיבב את באק קלאק, אביו של צ'יקן ליטל, בסרט צ'יקן ליטל. ב-2005 דיבב מוכר בחנות בסרט צ'ארלי בממלכת השוקולד.
ב-2006 דיבב את שריף בסרט "מכוניות" ובסרט הקצר "מטור ואור הרפאים", גלוי לב בסרט הברווזון המכוער ואני, ביגוב בסרט הסקטיניני דיונות הזהב, קזאר בסרט ג'ונגל סיטי ואת אחד היועצים בסרט "החלילן מהמלין". ב-2007 דיבב את גוסטו בסרט רטטוי, את לו דובה בסרט כוורת בסרט, ואת דוריס בסרט שרק השלישי. ב-2008 דיבב את ואצ'יר בסרט קונג פו פנדה, אטיל זוובא בסרט סטראספיד בעולם המטורף, את האריה זובא בסרט מדגסקר 2, והשתתף בדיבוב הסרטים בולט ווול-E. ב-2010 דיבב את ביג דדי לה בוף בסרט הנסיכה והצפרדע, את באיארד האמר בסרט אליס בארץ הפלאות, את הנשיא סטון בסרט אסטרו בוי, את סטויק הרחב בסרט הדרקון הראשון שלי, את דוריס וגראצ'ט בסרט שרק לנצח ואת אבא של מגה מוח בסרט מגה-מוח, ב-2011 השתתף בדיבוב הסרטים קונג פו פנדה 2, רנגו ומכוניות 2. ב-2017 שב לדבב את דמותו של השריף במכוניות 3. ב-2018 דיבב את דמותו של ראש העיר בסרט הגרינץ'. ב-2019 דיבב את דמותו של מופסה בסרט "מלך האריות".
משנת 2012, צ'רנר משמש דירקטור במועצת הקולנוע הישראלי.
צ'רנר מתגורר בראשון לציון. הוא נשוי לטלי העובדת כמפיקה, ואב לשלושה.