באבכ ח'ראמדין
קורות חייו > ההתקוממות

בשנת 755 נרצח אבו מוסלם. אף-על-פי שהוא סייע לעבאסים לנצח את בית אומאיה, הח'ליפה הורה לרצוח אותו, ייתכן בגלל עליית הפופולריות שלו בקרב האיראנים והלא מוסלמים. איראנים רבים, שציפו ליותר חופש וליותר זכויות מהשליטים החדשים, התקשו להאמין שגיבורם נרצח על ידי הח'ליפה שנחשב לידיד של איראן ושל האיראנים.
הרצח הביא למרידות רבות, רובן בקרב אנשי הח'רמייה וחסידי זרואוסטר. הח'ליפה הרגיש צורך להגיב עם יתר אלימות נגד האוכלוסייה האיראנית על מנת לחזק את שליטתו במחוזות המזרחיים של האימפריה הערבית. המרידות התמשכו בקביעות למשך העשורים הבאים והתושבים האיראנים של הח'ליפות נמצאו תחת דיכוי מתמיד.
באבכ הצטרף לח'רמייה (ח'וראם-דינאן). ואקד דיווח בכרוניקה על סיפור הצטרפותו של הצעיר לתנועה זו. שני אנשים אמידים בשם ג'אוידאן בן שהראק (או שהראק) ואבו עמראן חיו אז ברמה שמסביב להר באז והתחרו על הנהגת תושבי הרמה הח'וראמים. ג'אוידאן נתקע פעם בשלג בדרכו בחזרה מן העיר זנג'אן לבאז, ומצא מקלט בבלאלאבאד ,שם נקרה אל ביתה של אמו של באבכ. היא הייתה ענייה ויכלה רק להדליק אש עבורו בעוד שבנה בבאכ דאג להביא מים למשרתיו ולסוסיו. ג'אוידאן שלח אז את באבכ לקנות מזון, יין ותבן. בשובו הביתה שוחח האבכ עם ג'אוידאן ואף על פי שמיעט בדיבור הרשים אותו בפיקחותו
ג'אוידאן ביקש מאמו רשות להעסיק את בנה באחזקת חוותיו ואחוזותיו והבטיח לשלוח לה חמישים דירהם לחודש כתמורה לעבודתו. האישה הסכימה והרשתה לבאבכ ללכת.
ג'אוידאן דאג לחינוכו של באבכ שלמד בהשגחתו היסטוריה, גאוגרפיה ואת החידושים באמנות הלחימה. בהדרגה הפך באבכ לראוי להיות מפקד במלחמות הראשונות נגד הכובשים הערבים. הוא נעשה גם אדם רוחני מאוד שכיבד את מורשתו של זרתושת - זרוארסטר. עשה כל מאמץ אפשרי כדי לאחד את האיראנים וליצור יחד עם מפקדים אחרים כמו מזיאר חזית מאוחדת נגד הח'ליפות הערבית. לפי ההיסטוריון אבן אספנדיאר, מחבר הספר "תולדות טבריסטן", אמר מזיאר:
מזיאר, ח'יידר אפשין , בן קאווס, ובאבכ כרתו ברית ונשבעו לגרש את הערבים מהשלטון ולהחזיר את השליטה בארצם לשושלת החוסרואית (הססאנית)
ن (مازیار) و افشين خيدر بن کاوس و بابک هر سه از دير باز عهد و بيعت کرده ايم و قرار داده بر آن که دولت از عرب بازستانيم و ملک و جهانداري با خاندان کسرويان نقل کنيم
מנהיגותו של באבכ כתבה בשנים 816–837 את אחד הדפים הדרמטיים ביותר בתולדות איראן. הוא ואנשיו לחם באותה תקופה לא רק נגד שלטון הח'ליפה אלא גם למען שימור השפה והתרבות הפרסית.
אחרי מות ג'אוידאן נשא באבכ את אלמנתו לאשה ובשנים 816–817 בימי הח'ליפה אל-מאמון הפך למנהיג תנועת הח'רמייה. באבכ האיץ את העם למרוד במשטר הח'ליפי. קרא לפרסים לקחת כלי נשק, לכבוש טירות ומבצרים ולחסום את הדרכים בפני האויב. העם הצטרף אליו בהמוניו.
החוקר ולדימיר מינורסקי מציין שבאזרבייג'ן של המאה ה-9–10 הייתה האוכלוסייה המיושבת המקורית מורכבת מאיכרים שהערבים כינו אותה בזלזול מסוים "אולוג'", כלומר "לא ערבים", מונח הדומה במקצת לזה של "ריאיה" שבו השתמשה האימפריה העות'מאנית לגבי ה"לא טורקים" . הנשק היחיד שעמד לרשותה היה הקלע. התושבים דיברו מספר ניבים - אזרית קדומה (אד'רית), טלישי וכו', המדוברות בימינו על ידי איים בודדים בתוך האוכלוסייה הדוברת שפות טורקיות. אוכלוסייה זו היוותה את בסיס ההתקוממות של באבכ נגד הח'ליפות הערבית.
אז פעלו כבר מזמן קבוצות של ח'וראמים באספהאן, אזרבייג'ן, ריי, המדאן, ארמניה, גרגאן ובאזורים שונים באיראן. בגרגאן בימי הח'ליפה אל-מהדי בשנים 778–779 פעלו ה"באטנים" נושאי "הדגל האדום" (סורח-אלאמאן) ודוכאו על ידי מושל טבריסתאן, עמר בן עלא. בעת שלטונו של הארון א-רשיד פרצו מרידות באספהאן, ריי והמדאן ובמקומות נוספים ודוכאו על ידי עבד אללה בן מאלכ ואבו דולף עג'לי. אולם אף אחת ממרידות אלה לא הצליחו להימשך ולהתפשט כמו התקוממותו של באבכ שהתגרתה בצבאות הח'ליפות למשך עשרים שנה.
בימי האבכ התרכזה תנועת הח'רמייה באזרבייג'ן וחוזקה במתנדבים מאזורים אחרים, שכללו ככל הנראה צאצאים של תומכי אבו מוסלם וגורמים איראניים אחרים שהתנגדו לשלטון העבאסים. מניחים שההערכות לגבי מספר הלוחמים של באבכ - כמו 100,000 (לפי אבו ל-מעלי), 200,000 (לפי מסעודי) או "אין ספור" -של בגדאדי - היו מוגזמות מאוד אבל הן מצביעות על הממדים הגדולים של המרד.
באותה תקופה התפזרו ח'וראמים גם מחוץ לאזרבייג'ן - בטברסטן, ח'וראסאן, באלח, אספהאן, קאשאן, קום, ריי, קאראג', המדאן, לורסתאן, ח'וזסתאן וכן בארמניה ובאזור בצרה
לפי טברי התעצם כוחו של באבכ בשנים 816–817 והוא טען שבתוכו שורה רוחו של ג'אוואדאן. בשנים 819–820 נשלח נגדו יחיא אבן מועד', מושל ארמניה וג'זירה, אבל לא הצליח לנצחו. כעבור שנתיים הב יס באבכ את כוחותיו של עיסא אבן מחמד אבן אבי ח'ליד. כשב-824–825 נלחם נגדו הגנרל אחמד אבן אל-ג'ונאיד, באבכ הביס גם אותו ולקח אותו בשבי. בשנים 827–828 הגיע עוד צבא ערבי בפיקודו של מוחמד אבן חומייד טוסי. עלה בידו לנצח בקרב ולקחת בשבי מספר מורדים ושלוח אותם לאדונו, הח'ליפה אל -מאמון, אבל באבכ חמק מידיו. יתרה מזו כעבור שנתיים נוספות ב-9 ביוני 829 נחל באבכ ניצחון מכריע על גנרל זה בקרב השתאדסר. מוחמד אבן חומייד איבד את חייו. רבים מחייליו נהרגו. והשורדים שבהם נמלטו באי סדר מחפיר.
ב־836-835 החליט הח'ליפה אל-מעתצם את הגנרל המוכשר שלו, חיידר אבן כּווס אל-אפשין (אינו זהה למנהיג מבני ח'רמייה בן ברית של באבכ) להילחם בבאבכ. אפשין שיקם מספר מבצרים. ארגן מערכת תגבורות כדי להבטיח אספקה שוטפת לקרוונים. באבכ פשט כדי לתפוס את משלוחי הכסף אל צבאו של אפשין נקלע בעצמו במארב, איבד רבים מאנשיו ונמלט בעור שיניו. עם זאת בהזדמנויות אחרות הצליח לשדוד כמה ממשלוחי האספקה של אויביו ולגרום להם אבדות בנפש. עם המפקדים שלחמו בפיקודו נמנו לוחמים כמו אזין, רוסטם, ,תרחאן, מעאוויה ואחיו, עבדאללה.
בשנה הבאה הביס באבכ את אחד מפקודיו של אפשין, בוגה אל-כביר. ב-837–838 שלח הח'ליפה אל-מתעצם תגבורות אל אפשין וסיפק לו הוראות צבאיות מפורשות. אפשין פעל בהתאם בסבלנות והצליח לתפוס את באבכ במעוזו בבאז. אולם באבכ נמלט. אז צייד הח'ליפה את אפשין באגרת שבה הבטיח לבאבכ ערבות לביטחונו. באבכ דחה אותה באומרו: "מוטב לחיות יום אחד נוסף כשולט מאשר עוד ארבעים שנה כעבד שפל".
הוא החליט לעזוב את המדינה ולהימלט אל האימפריה הביזנטית. בדרכו פגש באבכ את סהל אבן סונבט, או סהל סמבטיאן, נסיך חאצ'ן (בנגורנו קרבאך של ימינו) שהיה ארמני, לפי ההיסטוריונים הארמנים או "אלבני של קווקז" לפי ההיסטוריונים האזרים. סהל מסר את באבכ לידי אפשין תמורת גמול גדול. אל-מתעצם הורה לאפשין להביא את באבכ אליו. אפשין הודיע לבאבך על כך ואיפשר לו ערב אחד לנסוע לבאז ולהתבונן בפעם האחרונה עד שחר במעוזו - "גאליי באבכ" ההרוס שבו שהו הוא, אשתו ולוחמיו למשך 23 שנים של מלחמות.