stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פארק קליין-גליניקה
שטחי הפארק סביב הארמון > קזינו

מצפון לרוטונדה על קו החוף של אגם יונגפרנזה שוכן הקזינו הדו-קומתי משנת 1824. זה היה הבניין הראשון שעיצב שינקל עבור הנסיך קרל. שמו מתייחס לבניין החד-קומתי ששימש בעבר למשחקי ביליארד ושינקל עיצב מחדש. שמו קשור גם למקור האיטלקי של המילה "קזינו", והבניין דומה לאחוזות כפריות במפרץ נאפולי. בסתיו ובחורף 1822–23 ליווה קרל את אביו ואת אחיו וילהלם במסע של ארבעה חודשים וחצי לאיטליה, שם בילו ארבעה שבועות באזור נאפולי בביקור באתרי החפירות של הרקולנאום ופומפיי.
שטחי הפארק סביב הארמון > פריגטת דמה

צפונית לקזינו הייתה פריגטת דמה שתוכננה על ידי שינקל על חצי אי מלאכותי אשר ככל הנראה הוקם כגדה של אדמה רק במאה ה-18 ושימש רציף לספינות שהובילו לבנים ואבן גיר. לאחר סגירת הכבשנים בשנת 1824 הפך חצי האי למעגן ונכלל בתכנון הגן. מבנה העץ של הפריגטה עם שלושה תרנים גבוהים שימש סככת כלים עבור המלחים שהפעילו את הצי המיניאטורי של הנסיך. פריגטת הדמה הייתה ייחודית באדריכלות הנוף הגרמנית. יש להניח שהנסיך קיבל השראה לבנייה כזו מההפלגה כילד בן 13 על סיפון הפריגטה המיניאטורית (לואיזה הראשונה) אשר בשנת 1814 המלך הפרוסי פרידריך וילהלם השלישי קיבל כמתנה מהמלך הבריטי ג'ורג 'השלישי, שותפו לקואליציה במלחמות הנפוליאוניות.
שטחי הפארק סביב הארמון > האורנז'רי והחממות

לאחר סיום הקמת תחנת השאיבה בחוף בשנת 1838 תכנן פרזיוס חממות ואורנז'רי (חממת הדרים) ובנה אותם בשנת 1839. הבניינים הוקמו ממערב לביתן הכרכרות בקצה מגרש התענוגות בו עמדו קודם שלוש חממות קטנות. הארקדה של האורנז'רי מקושרת לביתן הכרכרות הסמוך. החממות, שלצידן מגדלי מים קטנים, היו מכוונות לדרום בקצה הגמלון הדרומי של האורנז'רי. בחממות גידלו תאנים, אפרסקים, אננס, שזיפים ותותים. השטח מול החממות שימש לערוגות שתילים נרחבות. האורנז'רי וחלק אחד של החממות נהרסו בשנת 1940 ושוחזרו בשנת 1981.
שטחי הפארק סביב הארמון > חצר הקלויסטר

בשנת 1850 הוקם חצר הקלויסטר בין הקזינו לחממות כמבנה האחרון במגרש התענוגות. המטרה הרשמית של הבניין הייתה לשכן את האוספים הנרחבים של אמנות מימי הביניים ופסלים ביזנטיים שהיו בבעלותו של הנסיך קרל. חלקי בניין היסטוריים נרכשו בוונציה כדי לשמש כשימוש משני בחצר הקלויסטר שם פיתח קרל את האוסף הראשון של יצירות אמנות ביזנטיות באירופה המודרנית. הבניין תואר כהצהרה פוליטית על ידי הנסיך קרל בעקבות המהפכה של שנת 1848. הוא נחשב כמחווה לאימפריה הביזנטית כאחדות שניתנה מאלוהים של כס מלכות ומזבח בשלהי העת העתיקה ובימי הביניים. יתר על כן, הוא נתפס כמחווה נסתרת לרוסיה ולסדר הפוליטי שלה כיוון שהצארים של רוסיה ראו עצמם כממשיכי דרכם של הקיסרים הביזנטיים. חצר הקלויסטר מייצגת תערובת יוצאת דופן של ארכיטקטורה רומנטית המתארת את האווירה של תקופת הבנייה ואת התפקוד כמוזיאון, כביכול ארמיטאז' מאוחר מאוד עם יומרה מדעית ואמירה פוליטית. חלק מהאוסף בחצר הקלויסטר היה הכס הקיסרי של גוסלר (אנ') אותו רכש קרל בעזרתו של המורה הקודם שלו, היינריך מניו פון מינוטולי (Heinrich Menu von Minutoli), שטיפח את התעניינותו של קרל בעתיקות. כס המלוכה נשמר יחד עם אוצרות מימי הביניים בכספת דמוית קפלה. בשנת 1871 השאיל קרל את כס המלכות לאחיו, הקיסר וילהלם הראשון שישמש ככיסאו של הקיסר בטקס הקיסרי בפתיחת הרייכסטאג הראשון בברלין. קרל הוריש את כס המלכות בצוואתו לעיירה גוסלר. התבליט היקר ביותר על קירות חצר הקלויסטר היה טונדו של הקיסר הביזנטי מסוף המאה ה-2. כיום מוצגת לציבור רק רפרודוקציה. המקור הוא חלק מהאוסף הביזנטי של מוזיאון דמברטון אוקס בשכונת ג'ורג'טאון, בוושינגטון הבירה.
שטחי הפארק סביב הארמון > חצר בית הכרכרות ומגדל הארמון

חצר בית הכרכרות מתוארכת לשנת 1828 (בעיצובו של שינקל) ושוכן בה אוסף הכרכרות של קרל. ארבע הקשתות מתייחסות לאגורה הרומית באתונה, ששינקל ובני דורו החשיבו כארכיטקטורת הקשת החשובה ביותר של "היוונים הקדמונים". מגדל הארמון הסמוך לבית הכרכרות נבנה בשנת 1832 ושימש נקודת תצפית קשה לטיפוס. קרל כינה את המגדל "קרל הטוב" (Guter Carl). בשנת 1874 נבנתה על המגדל לוג'יה נאו-קלאסית מאוחרת לתצפית ובית הכרכרות הורחב, כולל קומה שנייה שהוסרה לאחר מלחמת העולם השנייה.
שטחי הפארק סביב הארמון > הריהוט בגן והפרגולות

הריהוט מברזל יצוק שהיה פעם בגן נעלם. בשל משקלו הרב הוא נשמר ככל הנראה בחוץ למסיבות התה בעונת הקיץ שנמשכה מ-1 במאי (יום הרכישה של גליניקה) ועד 3 בנובמבר (יום חגו של הקדוש הוברטוס, פטרון הציידים). חלק מריהוט הגן תוכנן כנראה על ידי שינקל, חלקים אחרים היו בסגנון לואי ה-15 או בסגנון אימפריה (אנ'). ספסלי ברזל יצוק הונחו כנראה בנקודות תצפית קטנות יותר, למשל, פרגולת הלילך על גבעת לנה (כפי שהיא מכונה בימינו) או פרגולה של עצי טיליה. הפרגולה של עצי הטיליה היא הפרגולה היחידה שאינה ארכיטקטונית בגליניקה שעדיין נראית כיום. היא מורכב משמונה עצי טיליה בצומת ליד חצר הקלויסטר שהם שרידי עצי השדרה המסודרים הגאומטרית מסוף המאה ה-18. ה"ספינגנטרפה" (Sphingentreppe), גרם מדרגות נמוכות ליד מזרקת האריות והסטיבדיום, מכוסה בהדליה שתוכננה על ידי פרזיוס. גרם המדרגות נקרא על שם פסלי הספינקס המוצבים למרגלות המדרגות, שכמו המדרגות הם מהחממה הנאו-קלאסית ההרוסה יחד עם חדר הגן באתר הסטיבדיום של ימינו.
שטחי הפארק סביב הארמון > אלמנטים אדריכליים קטנים

ישנם כמה אלמנטים אדריכליים קטנים יותר במגרש התענוגות. ליד מזרקת האריות רצפת פסיפס מסמנת אתר קדום למסיבות תה מתחת לעץ הטיליה של המלך לשעבר שהיה אחד העצים הבודדים המרשימים ביותר באחוזה. מול ביתן הסקרנות נמצאת מזרקת "La Laitière". זהו סלע תועה מעוטר פסל ברונזה של נערה חולבת. הפסל היה מתנה לקרל מאת אחותו שרלוטה בשנת 1827. זה היה העתק של הפסל המקורי של הפסל הרוסי פאבל סוקולוב (1764–1835) במגרש התענוגות בארמון צארסקויה סלו. הפסל מתייחס למשל על הנערה החולבת והדלי שלה מאת ז'אן דה לה פונטן. העותק של ימינו נוצר בברית המועצות בשנת 1987. "מזרקת הנער" (Knabenbrunnen) ממוקמת באמצע מגרש התענוגות. היא החליפה מזרקת זיכרון סנטימנטלית בשם "אנדרטה" (Monument). היא נבנתה מחדש אחרי 1851 כ"מזרקת הנער" של ימינו. היא נוצרה בהשראת טיוטת עיצוב מזרקות מאת פרידריך אוגוסט שטילר שפורסמה בשנת 1850 ועל בסיסה תוכננה מזרקת הצפרדע (ההרוסה) בסנסוסי. עבור מזרקת הצפרדע יצר פרידריך וילהלם דנקברג (Friedrich Wilhelm Dankberg) פסל של ילד נושא קערה שהנסיך קרל הזמין העתק אבץ שלו. על גבעת לנה, מוסתר למחצה בשיחים, מונח "סידור שרידי עמודים" (Säulentrümmer-Arrangement). הסידור כולל שני קטעי עמודים של המקדש היווני העתיק של פוסידון בכף סוניו, כותרת מהפנתאון ברומא ועוד אחת מבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות ברומא.
ביאורים

↑  מונח מהגן האנגלי. שטח מעוצב שמפריד בין בית האחוזה לפארק העיקרי המחקה לכאורה את אי הסדר בטבע
↑  תִּימוֹרָה הוא השם שמציעה האקדמיה העברית לסוג קישוט המחקה עלי דקל
↑  מיוונית "שלטון החמישה". תיאור אירופה במאה ה-19 שנשלטה על ידי חמש מדינות: צרפת, אוסטריה, בריטניה, פרוסיה ורוסיה.
ערוגת פרחים עם גבולות מטרקוטה בצורת תימורה
מזרקת האריות
הסטיבידיום מדרום-מערב
המבנה המרכזי של הקזינו
האורנז'רי
נוף לחצר הקלויסטר. אזור כניסה עם סורג, עמוד וביתן.
המגדל ובית הכרכרות, פסל נפטון מאת ארנסט ריטשל
מזרקת הנערה החולבת
גדר מוסתרת
סלע תועה עם תאריך רכישת הפארק
הכביש הראשי, המכונה דרייב בפארק בטכרברג
סיור בכרכרה בפארק, 1840
ג'יימס קימברו ג'ונס

ג'יימס קימברו ג'ונס (באנגלית: James Kimbrough Jones‏; 29 בספטמבר 1839 – 1 ביוני 1908) היה ותיק צבא הקונפדרציה, בעל מטעים, עורך דין, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, חבר הסנאט של ארצות הברית ויו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית מארקנסו.
ביוגרפיה

ג'ונס נולד ב-29 בספטמבר 1839 במחוז מרשל, מיסיסיפי, ועבר עם אביו למחוז דאלאס, ארקנסו ב-1848. הוא למד לימודים קלאסיים תחת מורה פרטי; מאוחר יותר למד משפטים וב-1874 התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע בוושינגטון, ארקנסו.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ג'ונס שירת בצבא הקונפדרציה, ולאחר מכן חזר למטע שלו בארקנסו. מ-1873 עד 1879, הוא היה חבר בסנאט של מדינת ארקנסו, והיה נשיא הסנאט מ-1877 עד 1879. בשנים 1896 ו-1900 הוא היה יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ג'ונס נבחר כדמוקרטי לקונגרסים ה-47 וה-48, וכיהן מ-4 במרץ 1881 עד התפטרותו ב-19 בפברואר 1885. הוא נבחר מחדש לקונגרס ה-49, אולם התפטר מכהונתו לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית באותה שנה. ג'ונס נבחר מחדש ב-1891 וב-1897 וכיהן מ-4 במרץ 1885 עד 3 במרץ 1903, וביקש להיבחר ללא הצלחה ב-1902. בהיותו בסנאט, הוא היה יו"ר הוועדה לענייני האינדיאנים (הקונגרס ה-53), הוועדה לתאגידים המאורגנים במחוז קולומביה (הקונגרסים ה-54 וה-55), והוועדה לתביעות קרקע פרטיות (הקונגרס ה-55).
לאחר כהונתו בקונגרס, ג'ונס חידש את עסקי עריכת הדין שלו בוושינגטון הבירה, שם מת ב-1 ביוני 1908; הוא נקבר בבית הקברות של רוק קריק.
מרי ג'ונס, בתו של ג'יימס קימברו ג'ונס
ג'ון אלכסנדר קוק

ג'ון אלכסנדר קוק (באנגלית: John Alexander Cocke‏; 28 בדצמבר 1772 – 16 בפברואר 1854) היה פוליטיקאי וחייל אמריקאי שייצג את המחוז השני של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1819 ל-1827. הוא גם כיהן כמה קדנציות בסנאט של טנסי ובבית הנבחרים של טנסי, והיה יושב ראש בית הנבחרים של טנסי במשך שני מושבים (1811 – 1813 ו-1837 – 1839). במהלך מלחמת קריק פיקד קוק על הדיוויזיה המזרחית של המיליציה של טנסי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קוק נולד בברונסוויק שבמחוז נוטוואי במושבת וירג'יניה ב-1772, והיה בנם הבכור של הסנאטור לעתיד, ויליאם קוק, ואשתו מרי (מקלין) קוק. בעודו ילד צעיר, הוא עבר עם הוריו מעבר להרי האפלצ'ים למה שהוא כיום טנסי, שם אביו היה פעיל בתנועת מדינת פרנקלין. המשפחה התיישבה במה שהוא כיום מחוז גריינג'ר, אך הייתה אז חלק ממחוז הוקינס. קוק הצעיר למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1793.
קוק נבחר לסנאט הראשון של טנסי בשנת 1796, וכיהן עד 1801. ב-1807, הוא נבחר לבית הנבחרים של טנסי, ומונה ליושב ראש הבית ב-1811. ב-26 באפריל 1808 קוק ירה ופצע אנושות את הסוחר מנוקסוויל תומאס דרדיס בדו-קרב. בנובמבר 1811, במהלך השנה הראשונה של כהונתו של קוק, בית הנבחרים הצביע בעד הדחת אביו, ויליאם, אז שופט בית המשפט העליון במדינה.
ביוגרפיה > מלחמת קריק

עם פרוץ מלחמת 1812, קוק היה מייג'ור גנרל של הדיוויזיה המזרחית של המיליציה של טנסי, בעוד אנדרו ג'קסון היה מייג'ור גנרל של הדיוויזיה המערבית. בתגובה לבקשתו של הנשיא ג'יימס מדיסון לקבל חיילים, הורה המושל וילי בלאנט לג'קסון והדיוויזיה המערבית לרדת דרומה לנאצ'ז בתחילת 1813. למרות שצבאו של ג'קסון הוחזר תוך מספר שבועות, חברי הדיוויזיה המזרחית הפכו חסרי מנוחה, ורצו להצטרף למלחמה. קוק ומספר גברים (כולל אביו בן ה-65, ויליאם) הצטרפו לקולונל ג'ון ויליאמס בפשיטה לתוך מדינת סמינול בפלורידה בפברואר 1813.
לאחר הטבח בפורט מימס באוגוסט 1813, הורה המושל בלאנט גם לג'קסון וגם לקוקי לפלוש לאלבמה ולהכניע את שבט נחל האדום הסטיק העוין. מכיוון שג'קסון קיבל את המינוי שלו מוקדם יותר מקוק, הוא היה המפקד הבכיר. בתכנון לצעוד נגד טלדגה בנובמבר 1813, חיכה ג'קסון בקוצר רוח לבואו של קוק לפורט סטרותר. קוק, לעומת זאת, עצר לפני שהגיע למבצר, ובמקום זאת שלח את ג'יימס וייט לתקוף את הילבי קרייקס, מבלי לדעת שג'קסון כבר עשה איתם שלום. וייט הרס כמה כפרים בהילבי והרג עשרות מבני השבט. ההילאבים הזועמים חידשו במהירות את פעולות האיבה.
ג'קסון האמין שקוק ניסה לעכב את הפעולה. קוק, לעומת זאת, הציע שהשלום של ג'קסון עם ההילבי הוא מתיחה, ושהניצחון שלו על ההילבי היה יותר מדי מכדי ש"הנשמה האצילה של ג'קסון תוכל לשאת". עד שהגיע קוק לפורט סטרותר בדצמבר 1813, רבים מאנשיו של ג'קסון, שהאמינו שהגיוסים שלהם הסתיימו, הלכו הביתה. כשהבין שהגיוסים של אנשיו של קוק כמעט הסתיימו, שלח אותם ג'קסון בחזרה למזרח טנסי, והורה לקוקי לגייס חיילים נוספים כדי לעזור לו לשים קץ להתנגדות קריק.
בתחילת 1814, ג'קסון התעצבן מכך שקוק לא הגיע עם תגבורת. כאשר צבאו החדש של קוק עבר לבסוף דרומה במרץ 1814, הוא נעצר ב-Lookout Mountain, ליד צ'טנוגה המודרנית, כאשר המתגייסים החדשים הסתכסכו עם קצינים על משך הגיוס שלהם. כמה קצינים דיווחו לג'קסון שקוק מפיץ שמועות על ג'קסון בין הגברים, ואמר להם שהם גויסו באופן לא חוקי, או שג'קסון יתעלם מתנאי הגיוס שלהם ויצווה עליהם להישאר ככל שירצה. ג'קסון הכועס, עצר את קוק. הוא הועמד לדין צבאי בדצמבר 1814, אך הוא זוכה.
ביוגרפיה > כהונה בקונגרס

לאחר מותו של ג'ון סווייר ב-1815, קוק התמודד על מושבו הפנוי בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הובס בדוחק על ידי ויליאם גריינג'ר בלאנט, 1,583 קולות מול 1,355. הוא התמודד נגד בלאנט ב-1817, אך שוב הובס בדוחק, 3,627 קולות מול 3,429. בשנת 1819, בלאנט החליט לא להתמודד לבחירה מחדש, וקוק הצליח לבסוף לזכות במושב, והקדים את ג'יימס פורטר, 3,792 קולות מול 3,434. הוא התמודד ונבחר מחדש ב-1821 וב-1823. ב-1825, הפוליטיקאי העולה נגד ג'קסון תומאס ד. ארנולד קרא לו תיגר להיבחר מחדש, אבל קוק ניצח בהצבעה של 4,770 מול 3,343. קוק, דמוקרטי-רפובליקני, כיהן בקונגרסים ה-16, ה-17, ה-18 וה-19. במהלך הקונגרסים ה-18 וה-19 (1823 – 1827), קוק היה יושב ראש ועדת הבית לענייני האינדיאנים.
כחבר קונגרס, קוק התנגד בדרך כלל למעורבות פדרלית בפרויקטים של שיפור פנימי. הוא אמנם הצביע בעד הצעת חוק שהייתה מספקת הקצבות לתיקון כביש קמברלנד ב-1822, אבל הוא התנגד נמרצות לחקיקה שהייתה מסמיכה את הנשיא לקבוע פרויקטי שיפור מסוימים כבעלי "ערך לאומי", ובכך זכאים לאישור פדרלי. מימון. בשנת 1823, הוא הצביע נגד הקצאות פדרליות עבור פרויקטי שיפורים רבים, כולל שיפורים בנהרות מיסיסיפי ואוהיו, הרחבה של כביש קמברלנד ורכישת מניות בחברת תעלת צ'ספיק ודלאוור.
קוק לא ביקש להיבחר מחדש ב-1827, וחזר לטנסי, שם עסק בעיסוקים חקלאיים. בשנת 1837, הוא נבחר שוב לבית הנבחרים של טנסי, וכיהן כיושב ראש במושב 1837 – 1839. בשנת 1843, הוא נבחר שוב לסנאט של טנסי, וכיהן קדנציה אחת. ב-1844 הוא הציג חקיקה המקימה את בית הספר לחירשים בטנסי בנוקסוויל.
קוק מת ברטלדג', טנסי, ב-16 בפברואר 1854, בגיל 81 שנים. הוא נקבר בבית הקברות של הכנסייה המתודיסטית של רוטלדג'.
ביוגרפיה > משפחתו

אביו של קוק, ויליאם, מילא תפקיד בולט בהקמת טנסי בסוף המאה ה-18, ושימש לצד ויליאם בלאנט כאחד מהסנאטורים האמריקנים הראשונים של המדינה. אחיינו של קוק, ויליאם מייקל קוק, שירת בקונגרס בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19. קוק התחתן עם בת דודתו הראשונה, שרה סטראטון קוק. בתם, אליזה, נישאה לתעשיין מנוקסוויל מרקוס דה לאפייט בירדן (1793 – 1854) ב-1821. בת נוספת, שרה, הייתה נשואה לשופט ויליאם ב. ריס, שלימים הפך לשופט של בית המשפט העליון של טנסי, וכיהן כנשיא אוניברסיטת איסט טנסי (המבשר של אוניברסיטת טנסי) בשנות ה-50 של המאה ה-19. צאצאיו הבולטים של קוק כוללים את האדמירל אלן גודריץ' קירק, שפיקד על נחיתות נורמנדי ב-1944, אספן האמנות פרנסיס הנרי טיילור והסנאטור לוק לי.
הערות שוליים

1 2 3  Harriet Chappell Owsley, John Cocke Papers (finding aid) (אורכב 12.07.2013 בארכיון Wayback Machine), Tennessee State Library and Archives, 1967. Retrieved: February 21, 2013.
↑  "John Alexander Cocke". Govtrack US Congress. נבדק ב-15 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "John Alexander Cocke". The Political Graveyard. נבדק ב-15 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr93017186  SNAC: w6pp1j72  US Congress: C000571  VIAF: 17094825   WorldCat (עם VIAF): 17094825
ג'ון איגר הווארד

ג'ון איגר הווארד (באנגלית: John Eager Howard‏; 4 ביוני 1752 – 12 באוקטובר 1827) היה חייל ופוליטיקאי אמריקאי ממרילנד. הוא נבחר כמושל המדינה ב-1788, וכיהן שלוש כהונות של שנה. הוא גם נבחר לקונגרס הקונטיננטלי, לקונגרס הקונפדרציה, לסנאט של ארצות הברית ולסנאט של מרילנד. בבחירות לנשיאות 1816, הווארד קיבל 22 קולות אלקטורליים לסגן הנשיא מטעם המפלגה הפדרליסטית לצד רופוס קינג; השניים הפסידו לדמוקרטים-רפובליקנים ג'יימס מונרו ודניאל טומפקינס.
מחוז הווארד, מרילנד, נקרא על שמו, וכך גם שלושה רחובות בבולטימור. במשך שבעה ימים בנובמבר 1800, הווארד היה נשיא הסנאט הזמני.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

ג'ון אייג'ר הווארד נולד ב-4 ביוני 1752, והיה בנם של קורנליוס הווארד ורות (להוט) הווארד, מאליטת בעלי המטעים במרילנד, והוא נולד במטע שלהם "היער" במחוז בולטימור, פרובינציית מרילנד.  הווארד גדל במשפחה אנגליקנית של מחזיקי עבדים.
הווארד הצטרף ללשכת בולטימור של הבונים החופשיים.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

הווארד מונה לקפטן בתחילת מלחמת העצמאות האמריקאית (1775–1783), והועלה ב-1777 לדרגת קולונל ברגימנט של מרילנד של הצבא הקונטיננטלי, נלחם בקרב וייט פליינס ב-1776 ובקרב מונמות' בשנת 1778. הוא זכה במדליית כסף על ידי קונגרס הקונפדרציה על מנהיגותו בקרב קאופנס ב-1781, במהלכו פיקד על רגימנט מרילנד השני. בספטמבר 1781, הוא נפצע במתקפת כידון בקרב אוטאו ספרינגס. מייג'ור גנרל נתנאל גרין כתב שהווארד היה "קצין טוב כמו שהעולם מרשה לעצמו. יש לו יכולת מצוינת והנטייה הטובה ביותר לקדם את השירות.... מגיע לו פסל זהב".
בסיום המלחמה, קולונל הווארד התקבל כחבר מייסד באגודת סינסינטי ממרילנד. הוא המשיך לכהן כסגן הנשיא (1795–1804) ונשיא (1804–1827) של האגודה במרילנד.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

לאחר שירותו הצבאי, הווארד מילא כמה תפקידים פוליטיים אלקטורליים: הוא נבחר לקונגרס הקונפדרציה ב-1788; היה מושל מרילנד החמישי לשלוש כהונות של שנה מ-1788 עד 1791; מאוחר יותר כיהן כסנאטור המדינה מ-1791 עד 1795 וכאלקטור בבחירות לנשיאות של 1792. הוא דחה את הצעתו של ג'ורג' וושינגטון ב-1795 לשמש כמזכיר המלחמה. לאחר מכן הוא הצטרף למפלגה הפדרליסטית שאורגנה באותה העת ונבחר לסנאט במהלך הקונגרס הרביעי על ידי האספה הכללית של מרילנד כדי לכהן את שארית כהונתו של ריצ'רד פוטס, שהתפטר. הוא נבחר לתקופת כהונה משלו בסנאט ב-1797 וכיהן עד 3 במרץ 1803, ואף כיהן לזמן קצר כנשיא הזמני של הסנאט בנובמבר 1800. בזמן כהונתו בקונגרס, הוא היה הפדרליסט היחיד שהצביע נגד חוק ההמרדה.
בשנת 1798, על רקע המתיחות הגוברת עם צרפת, דחה הווארד מינוי כבריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית.
בתום כהונתו בסנאט ב-1803, חזר הווארד לבולטימור, שם נמנע מתפקיד נבחר אך המשיך בשירות הציבורי ובפילנתרופיה. הוא נבחר כחבר באגודת העתיקות האמריקאית בשנת 1815. בבחירות לנשיאות של 1816, הוא קיבל 22 קולות אלקטורליים לתפקיד סגן הנשיא כשותף למרוץ של המועמד הפדרליסט רופוס קינג, והשניים הפסידו למועמדים הדמוקרטים-רפובליקניים ג'יימס מונרו ודניאל טומפקינס. לא הוגשה מועמדות רשמית של הפדרליסטים, ולא ברור אם הווארד עצמו, שהיה אחד מכמה פדרליסטים שקיבלו קולות אלקטורליים לסגן הנשיא, אכן רצה להתמודד.
הווארד פיתח נכסים בעיר בולטימור והיה פעיל בתכנון ערים. ביתו נבנה מצפון לעיר, במה שהפך מאוחר יותר לשכונת מאונט ורנון, בה היו בבעלותו עבדים.
ביוגרפיה > משפחתו

הווארד התחתן עם מרגרט ("פגי") צ'ו (1760–1824), בתו של שופט בית המשפט העליון של פנסילבניה, בנג'מין צ'ו, בשנת 1787. נולדו להם תשעה ילדים:
ג'ון איגר הווארד הבן (1788–1822), סנאטור במדינת מרילנד.
ג'ורג' הווארד, מושל מרילנד.
בנג'מין צ'ו הווארד (1791–1872), חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ורשם החלטות של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ד"ר ויליאם הווארד (1793–1834), מהנדס אזרחי של מחלקת המלחמה.
ג'וליאנה הווארד מק'הנרי (1796–1821)
ג'יימס הווארד (1797–1870)
סופיה הווארד ריאד (1800–1880)
צ'ארלס הווארד (1802–1869)
מרי (פברואר-מאי 1806)
ביוגרפיה > מוות ומורשת

הווארד מת ב-12 באוקטובר 1827. הוא נקבר בבית הקברות אולד סנט פול בבולטימור.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  ג'ון איגר הווארד, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
1 2 3 4 5 6  "Index to Politicians: Howard". The Political Graveyard. Lawrence Kestenbaum. נבדק ב-15 ביוני 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "John Eager Howard (1752–1827)". Archives of Maryland. נבדק ב-23 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "John Eager Howard (1752–1827)". Archives of Maryland (Biographical Series). נבדק ב-22 באוגוסט 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "American Antiquarian Society Members Directory". American Antiquarian Society. נבדק ב-16 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Papenfuse, Edward C. (24 באפריל 2018). "Remembering John Eager Howard and His Vision for Baltimore". Remembering Baltimore (באנגלית). נבדק ב-21 באוגוסט 2018. According to the 1820 census there were ... five slaves and seven free blacks. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1081254521  ISNI: 0000 0000 3116 2732  LCCN: n88093520  SNAC: w6dv1p52  US Congress: H000841  VIAF: 40925508   WorldCat (עם VIAF): 40925508 
"ג'ון איגר הווארד במדים", צייר ב-1782 על ידי צ'ארלס וילסון פיל
פגי צ'ו הווארד וג'ון איגר הווארד הבן, דיוקן מאת צ'ארלס וילסון פיל
ג'יימס קם

ג'יימס פרסטון קם (באנגלית: James Preston Kem‏; 2 באפריל 1890 – 24 בפברואר 1965) היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את מיזורי בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1947 ל-1953.
ביוגרפיה

ג'יימס פ. קם נולד ב-2 באפריל 1890 במייקון, מיזורי. הוא למד באקדמיה הצבאית בלס, ולאחר מכן סיים את לימודיו באוניברסיטת מיזורי ב-1910, ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ב-1913. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1913 והחל לעסוק בכך בקנזס סיטי, מיזורי. הוא התגייס לחיל הרגלים של צבא ארצות הברית ב-1917 והשתתף במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1920, קם חידש את העיסוק הכללי במשפטים בקנזס סיטי. הוא בנה משרד עריכת דין מוצלח מאוד במהלך שני העשורים הבאים. עד 1943 כיהן כנשיא איגוד עורכי הדין של קנזס סיטי וכיו"ר הוועדה הרפובליקנית של מחוז ג'קסון. ב-1944, הוא שימש כציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית והחל לבנות תמיכה בריצה לסנאט האמריקאי. קם הביס את פרנק פ. בריגס המכהן, שמונה לתפקיד ב-1945 כשהארי ס. טרומן התפטר כדי לכהן כסגן נשיא.
במהלך כהונתו האחת בסנאט, קם היה מתנגד נחרץ של הנשיא טרומן, ואפיין אותו כבובה של המערכת הפוליטית המושחתת של טום פנדרגאסט בקנזס סיטי. קם הפסיד את הצעתו לבחירה מחדש ב-1952 למועמד הדמוקרטי, סטיוארט סימינגטון, מנכ"ל אמרסון אלקטריק לשעבר שהיה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בממשל טרומן. קם פרש למשרד עורכי דין בוושינגטון הבירה ולאחר מכן גידל בקר אנגוס בשארלוטסוויל, וירג'יניה עד מותו ב-24 בפברואר 1965 בגיל 74.
ג'נקין וייטסייד

ג'נקין וייטסייד (באנגלית: Jenkin Whiteside‏; 1772 – 25 בספטמבר 1822) היה עורך דין שכיהן כסנאטור ארצות הברית מטנסי.
ביוגרפיה

ג'נקין וייטסייד נולד ב-1772 בלנקסטר, פרובינציית פנסילבניה. אביו, תומאס וייטסייד (1742–1823), נולד במחוז טיירון שבאלסטר והתיישב בפרובינציית פנסילבניה. ג'נקין וייטסייד למד משפטים בפנסילבניה והתקבל ללשכת עורכי הדין שם. עבר לנוקסוויל, טנסי, הוא החל לעסוק שם בעריכת הדין, וב-1801 וב-1802 שימש כנציב נוקסוויל.
בשנת 1809, הוא נבחר על ידי האספה הכללית של טנסי במקום דניאל סמית', שהתפטר מהסנאט של ארצות הברית, וכיהן עד להתפטרותו שלו ב-8 באוקטובר 1811, אז חידש את עיסוקו בעריכת הדין. כסנאטור החליף אותו ג'ורג' וו. קמפבל.
הוא מת בנאשוויל, טנסי ב-25 בספטמבר 1822 ונקבר בקולומביה, טנסי.
ג'ון הנדרסון

ג'ון ברוקס הנדרסון (באנגלית: John Brooks Henderson‏; 16 בנובמבר 1826 – 12 באפריל 1913) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שייצג את מיזורי בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1862 ל-1869.
כסנאטור, הנדרסון ידוע בעיקר בשל היותו שותף לכתיבת התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שאסר על עיסוק בעבדות אלא כעונש על פשע. לאחר שעזב את הסנאט, שימש הנדרסון גם כתובע המיוחד הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית, שחקר את טבעת הוויסקי עד שפוטר על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט.
ביוגרפיה > ראשית חייו

הנדרסון נולד ב-16 בנובמבר 1826 ליד דנוויל, וירג'יניה, עבר עם הוריו למחוז לינקולן, מיזורי, למד בעצמו בעודו עובד בחווה, לימד בבית ספר, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1844, והחל לעסוק בעריכת דין.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

הנדרסון היה חבר בבית הנבחרים של מיזורי בשנים 1848–1850 ו-1856–1858, והיה פעיל בפוליטיקה הדמוקרטית. הוא הוסמך לתפקיד בריגדיר גנרל במיליציה של מדינת מיזורי בשנת 1861, ופיקד על הכוחות הפדרליים בצפון מזרח מיזורי.
ב-17 בינואר 1862, מונה הנדרסון לסנאט האמריקני מטעם מפלגת האיחוד כדי למלא את המושב שהתפנה עקב גירושו של טראסטן פולק. מאוחר יותר באותה שנה, הנדרסון נבחר לכהונה מלאה בת שש שנים בסנאט האמריקאי.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > התיקון ה-13

כסנאטור של ארצות הברית המייצג מדינת עבדות, הנדרסון היה שותף לכתיבת התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, האוסר לצמיתות על עבדות בארצות הברית, ומימן אותו. ההצעה המקורית של הנדרסון, שהועלתה ב-11 בינואר 1864, הוגשה לוועדת המשפט של הסנאט, וב-10 בפברואר 1864 היא הציגה בפני הסנאט הצעה המשלבת את הטיוטות של חברי הקונגרס ג'יימס מיטשל אשלי (רפובליקאי, אוהיו), ג'יימס פלקונר וילסון, (רפובליקני, איווה), צ'ארלס סאמנר (רפובליקני, מסצ'וסטס), והנדרסון.
ב-31 בינואר 1865 אושר התיקון ה-13 על ידי הקונגרס האמריקאי, וב-1 בפברואר 1865 הוא נחתם על ידי הנשיא אברהם לינקולן. ב-14 באפריל 1865, לינקולן נרצח לפני שהתיקון אושרר על ידי מדינת ג'ורג'יה ב-6 בדצמבר 1865.
בהיותו בסנאט, הנדרסון היה יו"ר הוועדה לביקורת ובקרה על ההוצאה המותנית (הקונגרס ה-39) וחבר בוועדה לענייני האינדיאנים (הקונגרסים ה-39 וה-40).
במהלך משפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון, הנדרסון שבר את אחדות המפלגה, יחד עם תשעה סנאטורים רפובליקנים נוספים והצביע בעד זיכוי. ביניהם, שבעה סנאטורים רפובליקנים היו מוטרדים מהאופן שבו ההליכים עברו מניפולציות על מנת להציג את הראיות בצורה חד-צדדית. בנוסף להנדרסון, הסנאטורים האחרים שהביעו את החששות הללו היו הסנאטורים ויליאם פיט פסנדן, ג'וזף ס. פאולר, ג'יימס וו. גריימס, ליימן טראמבל, פיטר ג. ואן וינקל ואדמונד ג. רוס מקנזס, שסיפק את ההצבעה המכריעה, התריסו נגד מפלגתם ודעת הקהל שלהם והצביעו נגד הרשעה. שלושת הסנאטורים הרפובליקנים הנוספים שהצביעו נגד הרשעת ג'ונסון היו ג'יימס דיקסון, ג'יימס רוד דוליטל, דניאל שלדון נורטון לאחר המשפט, חבר הקונגרס בנג'מין באטלר ערך דיונים על הדיווחים הנרחבים לפיהם סנאטורים רפובליקנים שוחדו כדי להצביע בעד זיכויו של ג'ונסון. בדיונים של באטלר, ובחקירות שלאחר מכן, הצטברו עדויות לכך שחלק מקולות הזיכוי נרכשו על ידי הבטחות למשרות פטרונות וכסף מזומן.
הנדרסון לא היה מועמד לבחירה מחדש לסנאט ב-1868 ועזב את הסנאט האמריקאי ב-3 במרץ 1869.
הנדרסון ניסה להיבחר למושל מיזורי ולאחר מכן לסנאטור אמריקאי, אך נכשל. בשנת 1875, הוא מונה על ידי יוליסס גרנט כעורך דין מיוחד של ארצות הברית להעמדה לדין של טבעת הוויסקי בסנט לואיס. לאחר שניסה לסכל את חקירתו של הנדרסון על מזכירתו האישית של הנשיא, גרנט פיטר את הנדרסון על בסיס שהצהרותיו של הנדרסון בפני חבר מושבעים גדול בנוגע לגרנט היו חוצפה. בעקבות ביקורת, גרנט מינה תובע מיוחד חדש, ג'יימס ברודהד, להמשך החקירה. בשנת 1877, מונה הנדרסון לנציב לטפל בשבטים עוינים של אינדיאנים.
ביוגרפיה > אחרית חייו

הנדרסון עבר לוושינגטון ב-1888, היה סופר והתגורר בבירה עד מותו ב-12 באפריל 1913. הוא נקבר בבית הקברות גרין-ווד, ברוקלין, ניו יורק.