יוזף טיסו
טיסו ושואת יהודי סלובקיה

כבר בחודשים הראשונים של עצמאות סלובקיה הוטלו על היהודים חוקים והגבלות שעיקר כוונתם הייתה לדחוק את רגליהם מחיי הכלכלה ולצמצם את עיסוקם במקצועות החפשיים. התלמידים היהודים בבתי הספר העל יסודיים ובאוניברסיטאות סולקו. תהליך הנישול החמיר במחצית השנייה של 1939. נערך רישום של קרקעות בבעלות יהודית ועל מפעלים שלהם נתמנו אפוטרופסים סלובקים. היהודים סולקו ממשרדים ממשלתיים וחויבו בעבודות כפייה. ב-28 ביולי 1940 נפגש היטלר עם טיסו וחברי ממשלתו בזלצבורג והוסכם להקים בסלובקיה משטר "נציונאל-סוציאליסטי".
ב-2 בספטמבר 1940 הגיע לסלובקיה נציגו של אדולף אייכמן, דיטר ויסליצני עם מספר יועצים והם נתקבלו על ידי ממשלתה סלובקיה בישיבה חגיגית.
הגזירות על היהודים גברו וב-9 בספטמבר 1941 אושר החוק שכונה הקודקס היהודי. עיקר חידושו היה בהגדרת מהותו של היהודי שלא התבססה רק על עקרונות הדת אלא על עקרון הגזע. לדעת הדיפלומטים של הרייך היה חוק זה חמור יותר מחוקי נירנברג. עיתוני סלובקיה התפארו שחוקים אלה הם דוגמה ומופת לארצות אחרות. היהודים חויבו לענוד טלאי צהוב ונאסרו נישואי תערובת. הוקמו מחנות עבודה ועל היהודים מגיל 16 עד 60 הוטלה חובת עבודת כפייה. בספטמבר 1941 גורשו 10,000 יהודים מברטיסלאבה (מתוך 15,000) למחנות עבודה ולערי שדה.
מיד לאחר ועידת ואנזה בינואר 1942 נחתם הסכם בין טיסו וממשלתו ובין הגרמנים כי ממשלת סלובקיה מוכנה להעביר לגרמניה 20,000 יהודים למטרת עבודה בגרמניה. יתר על כן - ממשלת סלובקיה תשלם לגרמנים 500 מארקים על כל יהודי. הסכום הזה נועד לכסות על הוצאות ההכשרה המקצועית שלהם, ההלבשה, התזונה והאכסון בתקופה הראשונה כשתפוקתם תהיה זעומה. בתמורה לכך תתחייב ממשלת גרמניה כי יהודים אלה לא יחזרו לעולם לסלובקיה.
ב-22 במרץ 1942 הגיע המשלוח הראשון של 999 צעירות יהודיות לאושוויץ. כעבור זמן קצר פנו מנהיגי סלובקיה לאייכמן בבקשה להעביר משפחות שלמות כולל נשים וילדים כי אין זה "ברוח הנצרות" להפריד משפחות. ב-27 במרץ 1942 נענה אייכמן בחיוב. לבקשה זו הייתה סיבה כלכלית כי הסלובקים לא רצו שהזקנים, הילדים והחולים הבלתי פרודוקטיביים יישארו אצלם.
כבר עם המשלוחים הראשונים נתקבלו ידיעות על גורל היהודים שגורשו. בראש הקהילה היהודית עמד גוף בשם מרכז היהודים שהיה מתווך בין השלטונות ליהודים והיה למעשה יודנראט. בתוך גוף זה פעלה במחתרת קבוצת אופוזיציה בשם קבוצת העבודה שהייתה מורכבת מציונים, רבנים ומתבוללים. ביניהם התבלטו הרב מיכאל דב בר ויסמנדל והפעילה הציונית גיזי פליישמן. קבוצה זו הצליחה להשיג מהג'וינט ומיהדות הונגריה 50,000 דולר אותם שילמה לויסליצני על מנת שיפסיק את המשלוחים. גם טיסו ופקידים סלובקים אחרים קבלו שוחד.
בין מרץ 1942 לאוקטובר 1942 גורשו 60,000 מיהודי סלובקיה למחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק. כל התהליך הזה נעשה על ידי הסלובקים ומשמר הלינקה. הרכבות היו מאובטחות על ידי אנשי משמר הלינקה ובגבול היו עולים עליהם משמרות אס אס. מהגבול למחנות ההשמדה הייתה דרך קצרה. טיסו הכריז בנאום ב-15 באוגוסט 1942 כי זה מעשה נוצרי לגרש את היהודים מפני שהדבר הוא לטובת העם הסלובקי המסלק את המזיק לו.
באוקטובר 1942 הופסקו המשלוחים. יש לכך מספר סיבות:
השוחד ששולם לסלובקים ולוסליצני.
מחאות חריפות מנציגי הותיקן.
מילוי מכסת ההתחייבות בהסכם עם הגרמנים שעמדה על 60,000 יהודים.
הפסדי גרמניה במלחמה שהביאה את הסלובקים לחשוב על "אליבי" לאחר המלחמה.
ב-7 באפריל 1944 הצליחו שני יהודים סלובקים, רודולף ורבה ואלפרד וצלר לברוח מאושוויץ. הם הגיעו לסלובקיה ונפגשו עם אנשי הוועד היהודי בעיר ז'לינה. הם נתקבלו בתחילה בחוסר אמון למשמע הנעשה באושוויץ אבל בהמשך, שוכנעו אנשי הוועד היהודי באמיתות הדברים. הבורחים כתבו דו"ח על אושוויץ שנשלח למנהיגי היהודים בהונגריה בראשות ישראל קסטנר במטרה להתריע ולסכל את שליחת יהודי הונגריה להשמדה, אך דבר לא נעשה.
עם פרוץ המרד הסלובקי ב-29 באוגוסט 1944 נכבשה סלובקיה למעשה על ידי הגרמנים וחודשו המשלוחים למחנות ההשמדה. המשלוחים האחרונים ניצלו הודות לעובדה שהיינריך הימלר הורה באוקטובר 1944 להפסיק את ההמתה בגז במחנות ההשמדה. מתוך 70,000 יהודי סלובקיה שרדו רק 5,000.