stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיר תיאורי
שירים תיאוריים נודעים > בשירה העברית החדשה > "מתי מדבר" ו-"הבריכה" מאת ביאליק

ביאליק חיבר כמה פואמות תיאוריות, שהבולטות שבהן "מתי מדבר" (תרס"ב) ו-"הבריכה" (תרס"ה). הפואמה "מתי מדבר" מבוססת על אגדה תלמודית על גופות דור המדבר, וכוללת תיאורי מדבר נפלאים. ביאליק החשיב את "מתי מדבר" לפסגת יצירתו. רוב המבקרים קישרו את הפואמה לגלות, וראו בה סמל ליגון ישראל ולנצח ישראל. לעומת זאת, שלום קרמר פירש את "מתי מדבר" באופן אוניברסלי כשיר מזמור לדממה כיסודו של עולם.
בפואמה "הבריכה" ביאליק מתאר בריכת-יער שהכיר, בבוקר, בליל-ירח, ביום הסערה, ובשחר; מצרף זיכרון-נעורים של היער והבריכה כחום היום בקיץ, וחותם את השיר בלשון המראות: הבריכה כבבת-עינו של שר היער, הרואה הכל, משקפת הכל והמשתנה עם הכל, ונשארת תמיד בעצמותה, עם חלום הפלאים היפה והבהיר שלה של עולם הפוך. "הבריכה" נתפסה על ידי המבקרים כאלגוריה ופורשה בדרכים רבות. להלן פתיחת הפואמה:
אֲנִי יוֹדֵעַ יַעַר, וּבַיַּעַר

אֲנִי יוֹדֵעַ בְּרֵכָה צְנוּעָה אַחַת:

בַּעֲבִי הַחֹרֶשׁ, פְּרוּשָׁה מִן הָעוֹלָם,

בְּצֵל שֶׁל-אַלּוֹן רָם, בְּרוּךְ אוֹר וְלִמּוּד סַעַר,

לְבַדָּה תַּחֲלֹם לָהּ חֲלוֹם עוֹלָם הָפוּךְ

וְתַדְגֶּה לָהּ בַּחֲשַׁאי אֶת-דְּגֵי זְהָבָהּ –

וְאֵין יוֹדֵעַ מַה-בִּלְבָבָהּ.
בעקבות "הבריכה" זלמן שניאור חיבר את הפואמות "בין הערבות הבוכיות" ו"באר השיש". הדהוד "הבריכה" נשמע גם בשיר "מרגניתא" מאת אהרן צייטלין, ובקובץ השירים "משירי הנחל" של לאה גולדברג.
שירים תיאוריים נודעים > בשירה העברית החדשה > שירת פיכמן

תיאורי נוף אקספרסיבים הם הליבה של שירת פיכמן, החל מתיאורי חודשי השנה והים בספר השירה "גבעולים", ועד לשירים המתארים את נופי ארץ-ישראל בספר השירה "פאת שדה", ביניהם השירים "עין כרם", "אילנות בירושלים", "אביב בשומרון", "טבריה", "בדרך לצפת", "חרמון", ושירים רבים אחרים. פיכמן הסביר את חכמת שירת הנוף להלכה ולמעשה בשירו "רזי נוף":
אֵין דַּי לְצַיֵּר וְלִבְחוֹשׁ וְלָשִׂים

בְּיָד תּוֹאֲמָה אֶת הַכְּחוֹל בַּוָּרֹד,

וְכֹה הַעֲלוֹת בִּצְבָעִים תּוֹסְסִים

נוֹפִים עַל הַבַּד וּתְמוּנוֹת וּמַרְאוֹת;

כִּי יֵשׁ לְהַשְׁהוֹת רְגָעִים נֶחְפָּזִים

וּזְכֹר וְהַקְשֵׁב וֶאֱסוֹף הַפְּזוּרוֹת,

כִּי נוֹף הוּא לְכֹד פִּלְאֵי-אֶרֶץ כְּמוּסִים,

וֹהוּא גַם חִדּוּשׁ הָעוֹלָם בַּנִּרְאוֹת;

וְיֵשׁ, כִּגְרוּטוֹת, מִכְמַנִּים כְּנוּסִים –

חֵן שָׁוְא, זֶה יַתְעֶה, לְהַשְׁלִיךְ לַמְּדוּרוֹת,

וּכְבשׁ הַמְעַט, הַשָּׁמוּר בִּרְמָזִים,

בְּחִידוֹת תּוֹךְ דָּמְךָ הָאָפֵל עֲצוּרוֹת,

וּבוֹ הַנְּצוּרוֹת וְהַהוֹד הַגְנּוּזִים;

וְיֵשׁ תָּו אֶחָד מִתְעַלֵּם, – הוּא יִקְרוֹת

תֵּבֵל לָךְ אַבְדוּ יַחֲשׂף בְּלִי מֵשִׂים, –

אַל נָא תִּתְיָאֵש וְהוֹסַפְתָּ לִכְרוֹת,

בְּשַׁגָּם בּוֹ אַתָּה. וְהוּא כְּתָב-הָרָזִים,

וְהוּא שֹׁרֶשׁ כָּל חֵן וּמִבְחַר אוֹצָרוֹת.
לקריאה נוספת

Liu Hsieh, The Literary Mind and the Carving of Dragons, VIII: Elucidation of Fu, Columbia University Press, New York, 1959
Willam Young Sellar, The Roman poets of the Augustan age : Virgil, pp. 174-279, Oxford 1883
D. B. Wilson, Descriptive poetry in France from blason to baroque, Manchester U. P., New York 1967
Hugh Blair, Lectures On Rhetoric And Belles Lettres: Lecture XL: Didactic Poetry - Descriptive Poetry, London 1841
John Scott, Critical Essays, London, 1785
Francis Skurray, An Essay on Local Poetry, in Bidcombe Hill, London 1824
C. V. Deane, Aspects Of Eighteenth Century Nature Poetry, Oxford 1935
Dwight Leonard Durling, Georgic tradition in English poetry, New York, 1964
Robert Arnold Robin, Topographical poetry in XVIII-century England, New York, 1966
John More, Strictures, critical and sentimental, on Thomson's Seasons, London 1777
Ralph Cohen, The art of discrimination: Thomson's The seasons, and the language of criticism, London 1964
שלום קרמר, "מתי מדבר" - דמות או סמל, ב-"מאזנים" תמוז תשכ"ד, ע' 143-134.
יוסף האפרתי, מתי מדבר – פואֶמה תיאורית, ב-"הספרות" א, אוקטובר 1973.
גדעון קצנלסון, חמישים שנה ל"הבריכה" של ביאליק, ב-"מאזנים" שבט תשט"ו, ע' 48–52.
זרובבל גלעד, על שפת הנחל: פגישות עם יעקב פיכמן, ב-"מאזנים" סיון תשכ"ה, ע' 92-89.
הערות שוליים

↑  מ. ו. פיקוק, הדעות הביקורתיות של ויליאם וורדסוורת', ע' 345, ניו-יורק: ג'ון הופקינס, 1950
↑  יו בלייר, הרצאות על רטוריקה וספרות, הרצאה מס' 40, לונדון: תומאס טג, 1841
↑  מרדכי צבי מאנה כתב במאמר על חכמת השיר והמליצה: "משוררים והַציירים יצרפו זהב החיים כי יופיע לנו בזהר פניו בציורים ובשירים. הם לא יבראו חדשה בחיים, כי אם ייקחו יצורי החיים וחזיונותיהם, יתנו להם צורה בחלקים לפי שווי-ערך (הרמוניה), ילבישום מחלצות המליצה והצבעים ואז יציגום לעין הרואה, ואך מי שלא ראה מתחלה את החיים יקרא, כי חדשה שלא הייתה מעולם ברא הצַיָר או המשורר!"
↑  ספר משלי כולל שירים תיאוריים קצרים, כגון תיאור נמלה (משלי ו, ו-ח), תיאור עצל (משלי כו, יג - טו), תיאור שיכרות (משלי כג, כט-לה), תיאור החכמה (משלי ח, א-לא).
↑  המשוררים גיימס תומסון וג'ון דייר נחשבים לראשי אסכולת השירה התיאורית האנגלית. יש זיקה בין שירתם לבין ציור נוף. השירים של תומסון דומים בסגנונם לציורים של קלוד לורן, ודייר היה גם צייר שלמד ציור אצל ג'ונתן ריצ'רדסון. בן ג'ונסון, בעקבות דברי קדמונים, כתב: השיר הוא תמונה במילים, והציור שיר בלי מילים.
↑  להבדיל מתומסון, וורדסוורת' הסתייג משירה תיאורית ציורית, ותיאוריו הם מבע לירי.
↑  ג'וזף אדיסון, היצירות של ג'וזף אדיסון, חלק שני, מאמר על הגאורגיקה של ורגיליוס, פילדלפיה: ליפינקוט, 1870
↑  ויליאם הזליט, הרצאות על המשוררים האנגלים, ע' 169, לונדון: טיילור והסי, 1819
↑  ג'ון סקוט, מאמרים ביקורתיים, העונות מאת תומסון (ע' 386-295), לונדון: ג'יימס פיליפס, 1785
↑  יצירה שהמבקרים הצרפתים החשיבו ליצירת המופת של השירה התיאורית, והמבקרים האנגלים לגניבה ספרותית עבשה.
↑  ג'ון אייקין, זכרון, כרך שני, מאמר על התוכנית והאופי של העונות מאת תומסון (ע' 179-151), לונדון: בלדווין, קרדוק, וג'וי, 1823
↑  פופ לא החשיב שירה תיאורית, אולם בצעירותו כתב בשירו הנ"ל: חורשות עדן, שנעלמו ארוכות / חיות בתיאור, נראות בשיר כה ירוקות / כאן אדמת-חורש ומישור, גבעות ועמקים / כאן ארץ ומים שוב נראים חוללים / לא כתוהו יחד מחוצים וחבולים / אלא כעולם, בהרמוניה מבולבלים / היכן שסדר בריבוי אנו רואים / היכן, שגם אם הדברים כולם שונים, הכל מסכים.
↑  ולפעמים יער או פארק או בית של אישיות מפורסמת או עמק או כפר
↑  ביאליק כתב בסיפורו 'ספיח': "באמת אמרו, אין אדם רואה וּמשֹיג אלא פעם אחת: בילדותו. המראות הראשונים, בעודם בבתוליהם, כיום צאתם מתחת יד היוצר, הם הם גופי דברים, עיקר תמציתם, ואלה שלאחריהם – אך מהדורותיהם השניות והפגומות הן". באופן דומה, אך שונה, אמר רבי יונתן: "מדרך ארץ כשאדם נער אומר דברי זמר, הגדיל אומר דברי משלות, הזקין אומר דברי הבלים" (שיר השירים רבה). כך, לדוגמה, המשורר האנגלי פרנסיס נואל קלרק מונדי חיבר בצעירותו את השיר המקומי "יער נידווד", ובזקנותו את השיר המקומי "נפילת נידווד" לאחר שיער נידווד נעקר.
↑  השורות האחרונות הרמז לחותם השיר "גבעת גונגר" מאת דייר: דשא ופרחים דממה פוסעה / על המרעה ומרום הגבעה / יחד עם נועם, בעלי ברית באחו / הילכו יחדו בלתי אם נועדו / תכופות, לצד נחל מהורהר / לשמוע קיכלי, כשהכל נעצר / בינות לחורשות של גבעת גרונגר.
↑  הפואמות "המתמיד" ו-"בעיר ההרגה" הן שירי תוכחה לא פחות מאשר פואמות תיאוריות.
↑  שלום קרמר, "מתי מדבר" - דמות או סמל, מאזנים, תמוז תשכ"ד
↑  כך, בין השאר, הבריכה פורשה כמסמלת את נשמת המשורר על חליפותיה; את בת-שירו - השראתו על גילויה השונים; את עולם החזון השמור בלבו; את האגדה העברית או השירה העברית; את העולם הישן של בית המדרש; את היופי האינסופי הנאצל.
ואן הלסינג (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  סטפן סומרס 
 הופק בידי:  סטפן סומרס, בוב דוקסי 
 תסריט:  סטפן סומרס 
 עריכה:  בוב דוקסי, ג'ים מיי, Kelly Matsumoto 
 שחקנים ראשיים:  יו ג'קמן   קייט בקינסייל   ריצ'רד רוקסבורו   דייוויד ווינהם   ויל קמפ   קווין ג'. או'קונור   שאלר הנסלי
 מדבבים:  רובי קולטריין (מר הייד) 
 מוזיקה:  אלן סילבסטרי 
 צילום:  אלן דוויאו 
 מדינה:  ארצות הברית, צ'כיה 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 במאי 2004 (בכורה בארצות הברית)   7 במאי 2004 (בכורה עולמית)
 משך הקרנה:  126 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט פנטזיה, סרט הרפתקאות, סרט בלשי, סרט מתח, סרט ערפדים, סרט סייפים נועזים, קרוסאובר, סרט אימה, סרט אנשי זאב 
 מקום התרחשות:  רומניה, פריז, צ'כיה, קריית הוותיקן, טרנסילבניה 
 תקציב:  160 מיליון דולר
 הכנסות:  300,257,475 דולרים
 הכנסות באתר מוג'ו:   vanhelsing
 פרסים:  פרס סאטורן לפסקול הטוב ביותר של שנת 2004
 www.vanhelsing.net
 דף הסרט ב־IMDb
 
ואן הלסינג (באנגלית: Van Helsing) הוא סרט מפלצות ופעולה אמריקאי משנת 2004 אודות צייד הערפדים גבריאל ואן הלסינג על פי תסריט, בימוי והפקה של סטיבן סומרס ובכיכובם של יו ג'קמן וקייט בקינסייל.
הדמות הראשית בסרט שואבת השראה מדמותו של ד"ר אברהם ואן הלסינג, יציר מוחו של ברם סטוקר בספרו דרקולה. הסרט מכיל דמויות קלאסיות מסרטי אימה, כמו הרוזן דרקולה, פרנקנשטיין ואנשי זאב.
צוות השחקנים

יו ג'קמן - גבריאל ואן הלסינג
קייט בקינסייל - אנה ולריוס
ריצ'רד רוקסבורו - הרוזן דרקולה
דייוויד ווינהם - קארל
שולר הנסליי - המפלצת של פרנקנשטיין
אלינה אנאיה - אלירה
ויל קמפ - ולקאן ולריוס
קווין ג'. או'קונור - איגור
אלן ארמסטרונג - החשמן ג'ינט
סילביה קולקה - ורונה
ג'ושי מאראן - מרישקה
תום פישר - הקברן
סמואל וסט - דוקטור ויקטור פרנקנשטיין
סטפן פישר - דוקטור ג'קיל
רובי קולטריין - הקול של מיסטר הייד
ביקורות

הסרט יצא לאקרנים בסוף השבוע של ה-7–9 במאי 2004, וגרף 300,257,475 דולר ברחבי העולם, שמתוכם 120,177,084 מארצות הברית. אף על פי כן, הביקורות הגורליות היו לרוב שליליות, והסרט סווג על ידי האתר Rotten Tomatoes כ"Rotten" ("רקוב"), עם 23% בלבד ביקורות חיוביות שנספרו. רוג'ר איברט משיקגו סאן טיימס נתן לסרט 3 כוכבים מתוך 4 באומרו כי "בהתחלה, יכול להיות שפחדנו שסומרס פשוט הולך ללכת על כמות גדולה מדי של הרג, אך בסוף, הוא הצליח איכשהו להרכיב את כל המפלצות והעלילות השונות אל תוך שיא מותח במיוחד. 'ואן הלסינג' הוא סרט טיפשי, מרהיב ומהנה".
פסקול

הפסקול המקורי של הסרט הולחן על ידי אלן סילבסטרי וזכה לתשואות רבות, הן מהמבקרים והן מהצופים. בנוסף, הוא זכה בפרס סאטורן לפסקול הטוב ביותר של שנת 2004.
מדיות נוספות ואתחול

חברת משחקי ויונדי (Vivendi Games) שחררה את משחק הווידאו "ואן הלסינג" לפלייסטיישן 2, Xbox ו-Game Boy Advance. המשחק עוקב אחר עלילה דומה לעלילה של הסרט, צורת המשחק דומה לזו של "Devil May Cry" וגרסאות הפלייסטיישן והXbox מדמות את קולם של הרבה מהשחקנים, הכוללים את יו ג'קמן וריצ'רד רוקסבורו. לבהסטורם הנדסה (Lavastorm Engineering) פיתחו משחק וידאו לטלפונים ניידים שעוקב אחרי העלילה. עם זאת, המשחק קיבל ביקורות ממוצעות בלבד.
סומרס הרחיב את הסיפור סביב דמותו של ואן הלסינג בעזרת שתי סדרות בת. הפריקוול המצויר "ואן הלסינג: המשימה בלונדון" מתרחש לפני האירועים המרכזיים של הסרט, ומתמקד במשימתו של ואן הלסינג לעצור את ג'ק המרטש, שהפך למיסטר הייד, מלהשליט טרור על לונדון. בנוסף, קיים גם הקומיקס "ואן הלסינג: מתחתי רחוב מורג", שעוקב אחרי ואן הלסינג בהרפתקה עצמאית שמתרחשת במהלך אירועי הסרט, מיד אחרי מותו של דוקטור ג'קיל/מיסטר הייד בפריז אך לפני חזרתו לרומא. בהרפתקה, ואן הלסינג נושא ונותן עם דוקטור מורו והמוטציות בנות הכלאיים שלו.
בעשור השני של המאה ה-21 צצו שמועות שונות לפיהן טום קרוז, יגלם את דמותו של ואן הלסינג בסרט אתחול, אך ההפקה טרם החלה ולבסוף השחקן השתתף בסרט אתחול על דמות המומיה, מבית היוצר של סרטי יוניברסל.
עמק קטמנדו

עמק קטמנדו (בנפאלית: काठमाडौं उपत्यका) הוא עמק גדול בנפאל בו שוכנת העיר קטמנדו, בירת נפאל, וכן הערים לליטפור, בהקטפור וכפרים רבים. העמק נמצא בחלקו הדרומי של רכס ההימלאיה, ומהווה שטח רחב ופורה שבו מתקיימת התיישבות עירונית מזה מאות רבות של שנים, על רקע סביבת ההימלאיה ההררית והכפרית. לאורך ההיסטוריה היווה המקום נקודת צומת בין עמים ותרבויות מהודו, מטיבט ומהרי ההימלאיה, ובין הדת ההינדית לדת הבודהיזם. בשל כך התפתחו באזור צורות אמנות ייחודיות, הידועה בהן היא הארכיטקטורה הנווארית ששיאה ניכר בעשרות ארמונות ומקדשים. בשנת 1979 עמק קטמנדו הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
נופי העמק הם שילוב של מונומנטים דתיים והיסטוריים עם נוף חקלאי ועירוני. את העמק חוצה נהר הבגמטי אליו מתנקזים יובלים רבים, ומעליו מתנשאות כמה מפסגות הרי ההימלאיה.
גאוגרפיה

העמק נמצא מדרום לרכס ההימלאיה, בגובה ממוצע של כ-1,350 מטרים מעל פני הים, ושטחו כ-560 קמ"ר. הוא ממוקם בתוך רצועה של גבעות בגובה 4,000-1,000 מטרים הנמשכת מדרום לרכס לכל אורכו, רצועה שהייתה תמיד האזור המיושב ביותר בנפאל.
כמות המשקעים הממוצעת בעמק היא 1,400 מ"מ, רובם יורדים בעונת המונסונים בקיץ (יוני עד ספטמבר), בגלל האוויר החם והלח המגיע ממפרץ בנגל ונחסם על ידי ההרים. בחורף ישנה עונה גשומה שנייה (דצמבר עד מרץ), אז לעיתים רחוקות גם יורד שלג בעמק.
העמק הוא אגן היקוות לשטח גדול. מי גשמים ומי הפשרת שלגים מגיעים אל העמק בדמות מספר נהרות ומתנקזים לנהר הבגמטי הזורם מהעמק דרומה. עובדה זו הפכה את העמק לשטח חקלאי מרכזי.
העיר קטמנדו נמצאת במפגש הנהרות בישנומטי ובגמטי. העיר פטן צמודה אליה, מצידו השני של הבגמטי. שתי הערים הן הגדולות ביותר באזור והן מוקפות בכביש טבעת אחד (תרומת ממשלת סין). רשת של כבישים סלולים נוספים מקשרת בין היישובים העיקריים (בניגוד למצב במרבית שטח מדינת נפאל הענייה, בה מרבית הדרכים הן דרכי עפר).
היסטוריה

חשיבותו התרבותית והמסחרית של עמק קטמנדו קודמת בהרבה לגבולות המודרניים ולהיותה של נפאל ישות מדינית. עד המאה ה-19, התייחס השם "נפאל" רק לעמק עצמו. תרבויות הודו היו הגורם המשפיע ביותר, הן על תרבות העמק והן על השלטון בו. עם זאת, מסורות שמקורן בהודו השתנו והשתמרו בנפאל בצורה שונה. מצב זה הגיע לשיאו בתקופת השלטון האסלאמי בהודו החל מהמאה ה-13. השלטון המוסלמי (שלא הגיע לנפאל) השפיע רבות על פניה של הודו, כך שבמקרים מסוימים מסורות אמנותיות וארכיטקטוניות קדומות שמקורן בהודו נשתמרו טוב יותר דווקא בנפאל.
היסטוריה > מיתולוגיה

מיתוסים רווחים מספרים כי בעבר היה העמק אגם גדול, מקום מרבצם של נחשי נאגה (נחש קדוש דמוי קוברה ענקית במיתולוגיה ההודית), עד שנוקזו המים דרך הערוץ שהיום הוא נהר הבגמטי. גרסה בודהיסטית של המיתוס מתוארת בסווַיאמבהוּ פּוּראנה, טקסט בודהיסטי מהמאה ה-16 המתאר ככל הנראה מיתוס עתיק בהרבה. על פי מיתוס זה, הופיע פרח לוטוס על פני האגם (במקום הידוע כיום כסוויאמבהונאת), כאות של סוויאמבהו, התגלמות קדומה של בודהה שקדמה אף לגאוטמה בודהה עצמו. הגיבור הבודהיסטי הבודיסאטווא מנג'ושרי פתח פתח בדרום העמק בעזרת חרבו, כדי לנקז את מי האגם ולאפשר לבני האדם להגיע למקום ולעבוד את סוויאמבהו. קיימים גם מיתוסים הינדים המייחסים את ייבוש האגם לוישנו, לאל קרישנה או לבנו פראדיומנה.
ממצאים גאולוגיים מעידים כי אכן היה בעמק אגם בתקופת הפלייסטוקן, עובדה שתרמה רבות לפוריות הקרקע.
היסטוריה > היסטוריה קדומה

על היסטוריית העמק הקדומה כמעט ולא קיימות עדויות כתובות, והרבה מהידוע מבוסס על מסורות שהועברו בעל פה, ומידת ודאותן מוטלת בספק. תיארוכם של אתרים שונים מראה כי העמק היה מיושב כבר במאות הראשונות לפני הספירה. על ממצאים אלו נמנות ארבע סטופות בעיר פטן לגביהן נטען כי נבנו על ידי אשוקה הגדול, קיסר מאורי ששלט במאה השלישית לפני הספירה. המסורת מיחסת לו את ייסודה של פטן, בניית הסטופות והבאתו של הבודהיזם לעמק. אף על פי שלסיפור זה לא קיימות עדויות, בירת האימפריה המאורית שכנה במרחק של כמאתיים ק"מ בלבד מהעמק (בעיר שכיום שמה פַּאטנה), ובהחלט ייתכן שהעמק הושפע משלטונו של אשוקה.
שליטיו הידועים הראשונים של העמק הם הקיראטים, אוסף קבוצות אתניות ממוצא צפון אסיאתי שהתיישבו בשטחים נרחבים ברכס ההימלאיה, ובין השאר במזרח נפאל. מעט ידוע על מקורם או על תקופת שלטונם. קיימת סברה לפיה בני אחת מקאסטות הנווארים הם צאצאיהם. תל שמאמינים כי הוא שרידיו של ארמון המלוכה הקיראטי נמצא בפַּטוּקוֹ סמוך למרכז העיר פטן.
היסטוריה > מלכי הליקצ'בי ותקופת טקורי

היסטוריה כתובה קיימת בעמק רק החל מהמאה החמישית לספירה. בתקופה זו שלטה שושלת ליקצָ'בּי, שליטים שהגיעו מצפון-מזרח הודו והביסו את הקיראטים במאה הרביעית או החמישית. שלטונם נמשך עד אמצע המאה השמינית. בראש הממלכה עמד מהראג'ה, ומרכזה היה ככל הנראה באזור הערים קטמנדו או פטן של ימינו. כלכלת הממלכה התבססה על חקלאות (בעיקר אורז) עם מערכת מיסוי מסודרת. כמו כן התקיים סחר עם טיבט ועם הודו תוך ניצול מיקומו של העמק על נתיב הסחר ביניהן. המבנה החברתי התבסס על אצולה, וראשי כפרים שהיו אחראיים על מנהל מקומי.
מלכי הליקצ'בי בנו מקדשים במקומות קדושים ברחבי העמק, ביניהם מקדש שיווה בפשופטינאת, סטופות בבודנאת ובסוויאמבהונאת, ומקדש וישנו בצ'אנגו נראיאן. למעט האחרון, המבנים המקוריים לא שרדו (המבנים העומדים במקומות אלו כיום הם מתקופה מאוחרת יותר), אולם פסלי אבן רבים נותרו ברחבי העמק. הבודהיזם וההינדואיזם היו כבר אז שתי הדתות העיקריות. הן התקיימו לרוב בסובלנות דתית ומקומות מסוימים אף שמשו לפולחן שתי הדתות.
על תקופת טקורי, הנחשבת כשנים 879 עד 1200 לספירה, ידוע מעט מאוד. בתקופה זו השלטון הריכוזי נחלש או אף התפרק. חלק ממלכי תקופה זו היו ממשיכי הליקצ'בי, ואחרים היו בני אצולה שונים. בתקופה זו התחזקה ההשפעה התרבותית של אסכולת הוג'ריאנה בבודהיזם ושיטות טנטרה, בעקבות קשרים עם ביהר שבהודו ועם בנגל. פטן נהפכה למרכז לימודים בתחום, והסטופה בסוויאמבהונאת התפתחה. הבודהיזם הטנטרי קסם גם למאמינים הינדים שפנו אליו באופן שחיזק את שילובן של שתי הדתות.
היסטוריה > שלטון שושלת מאלה

בין המאות ה-12 וה-18 נשלט העמק בידי מלכים ממוצא נווארי הידועים כשושלות מאלה. שליטים אלו הנהיגו מבנה חברתי פיאודלי, והתקינו את שיטת הקאסטות בקרב הנווארים. בתקופה זו נבנו רוב הארמונות והמקדשים בהם מפורסם העמק. חשיבותה של תרבות הנווארים ושפתם גדלה, דבר שבא לידי ביטוי בשירה ובדרמה. התפתחו גם צורות אמנות ייחודיות: העמק נודע בחרשות המתכת שהשפעתה הגיעה עד סין וטיבט, והתפתח סגנון ציור נווארי שמצא מקומו בעיקר על קירות ארמונות התקופה.
שלטון הממלכה התחזק בימי שלטונו של סְטהִיטִי מאלה שהחלו בשנת 1370. סטיהיטי מאלה נחשב לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של נפאל: הוא חיזק את הממלכה, הפך את השלטון לריכוזי יותר ובנה ותיקן ברחבי העמק. הבירה בתקופה זו הייתה בהקטפור.
החל מסוף המאה ה-15, מאבקי ירושה בין בני השושלת גרמו לפיצול הממלכה לשלוש ערי-מדינה נפרדות, שבראשה של כל אחת מהן עמד שליט מהשושלת: בהקטפור, קטמנדו ולליטפור (פטן). גבולותיהן של שלוש הממלכות השתנו בהתמדה עקב מאבקים פוליטיים ומזוינים. לעומת זאת, התחרות בין שלוש הממלכות יצרה את המקדשים והארמונות המפוארים בעמק, הניצבים ברובם עד ימים אלו.
היסטוריה > שושלת שאה ותקופת ראנה

החל מסוף המאה ה-17 היו ממלכות העמק נתונות להתקפות מצד שושלת שאה, ששלטה על נסיכות זעירה באזור גורקה כשישים קילומטרים ממערב לעמק. בשנים 1744 עד 1769, פריטוי נראיאן שאה, שליט גורקה ניצל את פיצול השלטון בעמק כדי להשתלט בהדרגה על השטחים הסובבים את העמק ולבסוף כבש אותו כליל. כיבוש קטמנדו אירע בעיצומו של חג האינדרה-ג'טרה, שבמרכזו הקומארי המלכותית והמלך, ובו תפס שאה את השלטון וקיבל את ברכת הקומארי. במהלך השנים הבאות נמשכו כיבושיו מזרחה עד ששלט על שטח של כשליש מנפאל המודרנית. נראיאן שאה נחשב כיום למאחד נפאל, ויום הולדתו הוא יום חג בה.
תרבות הגורקה, שמוצאם מהגבעות, הייתה שונה מתרבות העמק העירונית יותר, ונראיאן שאה אף תיאר את ערי העמק כ"אבן קרה". למרות זאת, פרשו מלכי השושלת את חסותם על התרבות הנווארית שקדמה להם, לקחו חלק בחגיהם ושימרו את המבנים, גם אם כמעט ולא תרמו להם. השפעתם העיקרית של שליטי השושלת הייתה בהרחבת גבולות ממלכת נפאל, ובהבטחת עצמאותה מהשלטון הבריטי ששלט בהודו.
בשנת 1846 נרצחו למעלה מחמישים בני אצולה בארמון הנומן דהוקה בקטמנדו באירוע הידוע כטבח קוֹט על ידי כמה אצילים ממשפחת ראנה. כוחו של המלך נפגע אנושות, ואת השלטון תפס ג'אנג בהאדוּר קוּנוָואר, פוליטיקאי למשפחת ראנה שהעביר מרבי חייו כאיש צבא. מלכי שושלת שאה המשיכו למלוך באופן רשמי אך ללא סמכויות, והשלטון נותר עד שנת 1951 בידי משפחת ראנה. בתקופה זו נכרתו בריתות עם השלטון הבריטי בהודו, והשפעה חזקה של תרבות אירופה החלה לתת אותותיה באדריכלות ובאומנות. פסלי ברונזה של המנהיגים הוצבו במקומות מרכזיים ונבנו ארמונות בסגנון אירופאי. לרבים בנפאל זכורה תקופה זו כתקופה של עוני ועריצות שלטונית, וסיומה נחשב נקודת המפנה שיצרה את נפאל המודרנית.
היסטוריה > נפאל המודרנית

בשנת 1951 הפיכה נוספת, בתמיכתה של הודו, סיימה את שלטון ראנה ועיקר הכוח חזר לבית המלוכה. השנים הבאות התאפיינו בניסיונות לגבש מבנה שלטוני המשלב דמוקרטיה עם שלטון מלוכני. שיטת הקאסטות איבדה את מקומה המעוגן בחוק (אם כי היא עדיין משמעותית תרבותית וסוציו-אקונומית). עד שנת 1990 עברה נפאל שינויים דרמטיים שנתנו את אותותיהם על פני העמק: מערכת כבישים נסללה וקישרה את העמק לחלקים שונים של נפאל ולהודו. מערכת חינוך חדשה העלתה את אחוז יודעי הקרוא וכתוב מ-2% בשנות ה-50 ל-40%. בנוסף, התיירות לנפאל מהודו וממדינות המערב התפתחה וארגוני סיוע בינלאומיים החלו לפעול בה. השפעת המערב ביחד עם גידול האוכלוסייה שינו באופן דרמטי את אופיו של עמק קטמנדו. מבני בטון נבנו באופן נרחב, השימוש ברכבים ממונעים גדל במהירות, יוצר מערכת תחבורה עמוסה, מזהמת ורועשת.
דמוגרפיה

אוכלוסיית העמק מוערכת בכמיליון וחצי נפשות, כ-5% מאוכלוסיית נפאל. חלקה הגדול של האוכלוסייה חי באחת משלוש הערים. צפיפות האוכלוסין באחדים מהחלקים האורבניים היא מהגבוהות בעולם. בנוסף לשלוש הערים בעמק נמצאים היישובים קירטיפור, טהימי, בנֶפָה ופנאוטי, כפרים רבים קטנים יותר, שעיקר יושביהם נווארים, והתיישבויות חקלאיות קטנות של אחרים.
העמק מגוון מאוד מבחינה אתנית ולשונית, בגלל מיקומה של נפאל בין הודו לבין טיבט וסין, ובגלל גלי הגירה מאזורים שונים לאורך ההיסטוריה. הקבוצה הדומיננטית כיום מבחינה מספרית ופוליטית הם ממוצא אתני הודו-ארי הידועים בשם פַּרְבָּטִייָא. השלטון המלוכני היה נתון בידי בני קבוצה זו מאז כיבוש העמק על ידי נאראיאן שאה. דתה של אוכלוסייה זו היא הדת ההינדית, והיא מחולקת לווארנות המחולקות בעצמן לקאסטות שונות. הווראנות הדומיננטיות הן הברהמינים והקשטרייה (המכונים בנפאל צֶ'טְרִי). שפתם של בני פרבטייא היא השפה הנפאלית המשמשת במדינה כלינגואה פרנקה.
קבוצה חשובה אחרת הם הנווארים, קבוצה ממוצא אתני טיבטו-בורמזי שהעמק הוא מקום מושבה העיקרי והם נחשבים כתושביו המקוריים. שפתם נקראת נפאל בהאסה (או נווארית). בתקופת שלטון שושלת מאלה בה נבנו המקדשים והארמונות בכיכרות דורבר, התרבות הנווארית הייתה הדומיננטית בעמק. בתרבות הנווארים מקום חשוב גם לדת הבודהיסטית וגם להינדית.
בעמק מתגוררת אוכלוסייה לא מבוטלת של מהגרים מטיבט, מרביתם באזורי המנזרים. ניתן לפגוש בעמק גם בניהן של קבוצות אתניות נפאליות אחרות שמושבן בדרך כלל בגבעות נפאל, כמו בני המגאר, הגורונג והטמאנג. לשונותיהם המקוריות הן לשונות סינו-טיבטיות או טיבטו-בורמזיות, ודתם היא בדרך כלל בודהיזם.
דתות

הדתות המרכזיות של תושבי העמק הם הינדואיזם ובודהיזם. הפולחן בעמק מגוון ביותר: קיימים עשרות אלים ודמויות פולחניות חשובות. מאפיין ייחודי לאזור הוא בכך שבמקרים רבים הגבולות בין שתי הדתות אינם ברורים ומוגדרים: שתי הדתות התקיימו זו לצד זו במשך אלפי שנים, לאורכן התפתחה השראה הדדית ולפעמים גם שילוב של שתיהן (סינקרטיזם). מאמינים רבים, בעיקר נווארים מקיימים מנהגים שמקורם בשתי הדתות, וישנם גם מנהגים אחרים המבוססים על שילוב דתות אלו עם אמונות קדומות יותר שמקורן בעמק עצמו.
דתות > הינדואיזם

הדת ההינדית בעמק קטמנדו נפוצה בקרב הפרבטייא, הנווארים ואחרים. כמו במקומות רבים, גם בעמק קטמנדו לדת אופי מקומי ייחודי.
עבור מרבית המאמינים ביטויה העיקרי של הדת הוא הקדשת מנחות וקורבנות לאלים ולדמויות המיתיות. טקסים אלו מתבצעים בעיקר במקומות קדושים מסוימים ובימים מיוחדים של השנה.
האל ההינדי הדומיננטי הוא שיווה, יחד עם זוגתו פרוואטי. במעמד דומה גם וישנו (שכינויו השכיח בעמק הוא נראיאן) וזוגתו לאקשמי. בגלל מעמדם הרם, אלים אלו מקבלים רק מנחות טהורות שאינן כרוכות בהקרבת קורבנות, כמו חלב, פירות ופרחים. פולחנם של אלים אלו מתבצע בדרך כלל בחגים או אירועים מיוחדים, ואין פונים אליהם בענייני היום-יום. אלים מדרגה פחותה הם גאנש בעל ראש הפיל, סקאנדה אל המלחמה, באיראב, התגשמותו האימתנית של שיווה, והאלה דורגה, התגשמותה הלוחמת של פרוואטי. אלים אלו טהורים פחות, ועל כן מקריבים להם קורבנות (גם לגאנש, בניגוד לנהוג בהודו) וגם מנחות אלכוהוליות. הַנוּמָן, האל בעל ראש הקוף, הוא אל חשוב נוסף בעמק. דמותו של הנומן בדרך כלל מכוסה בד אדום, והוא נחשב פטרונם של נסיכים ולוחמים, כמו גם של שושלת מאלה.
פולחן לאלים נוספים נהוג במקומות שונים. ישנם אלים רבים הקשורים למקומות מסוימים או לתחום מסוים, כמו ריפוי כאבים באזורים שונים של הגוף. בנוסף לאלים קיימות דמויות חשובות אחרות, כמו נחשי נאגה ואבות קדמונים שפולחנם שונה ממקום למקום, וכן רוחות ושדים להם מגישים מנחות של שאריות מזון וכדומה כדי שימנעו מפגיעה.
דתות > בודהיזם

מאמיניו של הבודהיזם בעמק קטמנדו הם בעיקר נווארים, מהגרים ופליטים טיבטים ובני שבטי הגבעות הסובבות. עמק קטמנדו הוא המקום העיקרי בדרום אסיה בו עדיין מתקיימת קהילה גדולה החיה במסורת ענף המהיינה.
הבסיס לכל ענפי הבודהיזם הוא האמונה כי התורה והטכניקה שלימד גאוטמה בודהה שחי בסביבות המאה השישית לפני הספירה הן הדרך להשיג הארה, ולהיחלץ ממעגל הסבל והלידה מחדש. המסורות המשתייכות לזרם המהיינה, הזרם המקובל בנפאל, כוללות אלמנטים פולחניים רבים. מטרתם היא בדרך כלל צבירת קארמה חיובית וחיזוק מצבים נפשיים של המאמין שיובילו אותו אל ההארה. מושג מרכזי בזרם זה הוא בוֹדִהיסתוַוא: ישות מוארת או קרובה להארה הנמנעת ממצב נירוואנה כדי להשתמש בחכמתה כדי לסייע לאחרים להשיג הארה. במהייאנה ישנן מספר ישויות אשר קיבלו מעמד של בוֹדִהיסתוַוא עם מעמד פולחני. הבודהיסטווה החשוב ביותר בתרבות נפאל הוא אוולוקיטשוורה, התגלמות החמלה, אותו ניתן לזהות על פי פרח הלוטוס שבידו והכתר שלראשו. פסטיבל מוקדש לו בקטמנדו ובפטן, ומעמדו רם בעיקר בקרב הטיבטים, המאמינים כי הוא מגינה של טיבט וכי הדלאי לאמה הוא גלגול שלו. בודהיסתווא חשוב אחר הוא מנג'ושרי, התגלמות החוכמה המתואר כשהוא אוחז בספר ובחרב (ראו תמונתו בפרק המיתולוגיה). בודהיסתווא שלישית היא טארה, הגואלת, הפופולרית בעיקר בקרב הנווארים.
זרם בודהיסטי אחר שהתפתח מהמייאנה הוא הוג'ריאנה, הידוע גם כבודהיזם טנטרי, והוא נפוץ בעיקר בטיבט ונפאל. תורה זו מלמדת טכניקות לימוד מדיטציה אינטנסיביות שתכליתן הגעה להארה בגלגול הנוכחי. לזרם זה שורשים גם בפולחן הטנטרי ההינדי, וחלק מהדמויות הקדושות משותפות לשתי הדתות.