stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טל איפרגן
ספריה > שירה

נגיעות - הוצאת גוונים, 2009
הפוך בלי קצף - הוצאת פיוטית, 2010
קינת הטל - הוצאת עיתון 77, 2015
הגדה אם תרצו - מהדורה חדשה בהוצאת עמדה, 2017
"צבעים בירוק" הוצאת עמדה, 2020.
ספריה > פרוזה

לקרוא עיתון מול הרוח (רומן) - הוצאת עמדה, 2013
ברבוניות (נובלה) - הוצאת עמדה, 2016
ספריה > מחזה

מרי - הוצאת עמדה, 2019
לקריאה נוספת

הגדה – אם תרצו, שירים מאת טל איפרגן / להאיר את חג הפסח
הסופרת והיוצרת טל איפרגן – ברבוניות, סיפור קצר על אהבה קצרה. 18.7.2016 אתר מדור לדור
"בובות" מאת טל איפרגן באתר ליריקה
שלושה שירים מאת טל איפרגן בכתב העת "קפל"
נוימן, אודי. שלישיר. אתר מגאפון
שפיר נבו, יואב גלבוע, ‏שירה זה לא נורא: המשוררת הראשונה שבנתה גשר בין פלאפל לגעגוע, באתר מעריב אונליין, 15 בפברואר 2020
ניקולא יוזגוף-אורבך, חגית בת-אליעזר, על "צבעים בירוק" בפורטל "בכיוון הרוח" 25 בספטמבר 2020
הערות שוליים

↑  מאמרים שכתבה טל איפרגן ב-ynet
↑  טל איפרגן בערב השקת הספר “קינת הטל”, באתר בית היוצר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312181705171  GND: 1046430343  ISNI: 0000 0003 6983 4487  LCCN: no2009132743  VIAF: 96893463   WorldCat (עם VIAF): 96893463
גרגרנית יוונית

| גרגרנית יוונית |
| --- | --- |
 גרגרנית יוונית
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: גרגרנית
מין:: גרגרנית יוונית
שם מדעי
 Trigonella foenum-graecum ‏לינאוס, 1753
גַּרְגְּרָנִית יְוָנִית (שם מדעי: Trigonella foenum-graecum) או גַּרְגְּרָנִית חִלְבָּה - בקיצור חִלְבָּה (מערבית: حلبة), היא מין צמח חד-שנתי מתת-משפחת הפרפרניים. זרעי גרגרנית החילבה משמשים כתבלין וכצמח מרפא.
פרחי הצמח לבנים, הגבעולים זקופים ומעט שעירים, הזרעים צהובים ותרמיליהם מוארכים. סוג הגרגרנית כולל כ-130 מינים ומוצאו בדרום מזרח אירופה ובמערב אסיה. הגרגרנית היוונית נפוצה בעיקר במערב אסיה, בצפון אפריקה ובמזרח התיכון.
היסטוריה

עדויות על השימוש בצמח זה למטרות רפואיות מופיעות כבר במצרים העתיקה ובתרבויות קדומות נוספות כמו סין, בעיקר למטרות הגברת הפוריות הגברית, הורדת חום וריפוי בעיות בכליות, כמו גם בתקופות מאוחרות יותר ברפואה היוונית והרומאית.
בתקופת ימי הביניים, היה הצמח נפוץ כגידול חקלאי בארץ ישראל. אסף הרופא, כמו חז"ל, מזהה גם הוא את התלתן עם צמח הגרגרנית היוונית. על פי דבריו, הצמח משמש לריפוי שיעול ותחלואי ריאה שונים, לחימום כללי ואף לריפוי רעלים והכשות.
זרעי הגרגרנית היוונית, נקשרו למגפת ה-E.COLI אשר פגעה בעיקר בגרמניה והביאה ב-2011 למותם של 52 אנשים, ככל הנראה עקב משלוח זרעים נגוע שמקורו במצרים.
שימושים

לזרעי הגרגרנית היוונית שימוש קולינרי להכנת חילבה או כתבלין, והעלים משמשים כצמח מרפא.
שימושים > במטבח

במטבח התימני ובמטבח הקוצ'יני משמש צמח החילבה להכנת מטבל. את מטבל החילבה מכינים על ידי השריית גרעיני החילבה למשך לילה במים (נהוג להחליף את המים 2–3 פעמים). אחר-כך מסננים את הגרעינים ומכניסים לבלנדר ביחד עם כמון, שום ולימון יש המוסיפים גם פפריקה חריפה או סחוג ומקציפים עם קצת מים עד קבלת קציפה יציבה. את מטבל החילבה נהוג לאכול עם פיתה תימנית (סלוף) או עם לחוח ביחד עם מרק תימני, ישנם הנוהגים לאכול אותו כתוספת לג'חנון ולכובאנה. בג'רבה שבטוניסיה נהוג להוסיף גרגירים טחונים מהצמח למאכל המסורתי פשישה יחד עם מני זרעונים שונים למטרות חגיגות חג התבואה, לא נהוג בכל העדה להוסיף מגרגרי הצמח בגלל טעמו המר.
ניתן להכין מזרעי הצמח הטחונים תבלין המשמש בעיקר במטבח המזרח-תיכוני להכנת מטבל חילבה, ומהווה חלק מתערובת הצמחים שמהם מכינים את תבלין הקארי ההודי. יחד עם מנגו, משמש צמח החילבה להכנת רוטב העמבה, ומעניק לו את ריחו וטעמו האופייניים.
הצמח הוא תבלין נפוץ מאוד במטבח ההודי, וידוע בשם मेथी) methi). העלים היבשים ידועים בשם कसूरी मेथी) kasuri methi) על שם העיר קאסור בפקיסטן של היום.
במטבח הפרסי משמשים עלי הצמח כירק מאכל, ובתבשילים כגון חורשט סבזי. שם מוכר הצמח בשם "שאנבאלילה" (شنبلیله) או לפעמים "שאמבאלילה".
הגרגרנית היוונית משמשת בהכנת תחליף זול לסירופ מייפל. ריח הגרגרנית, המופרש בזיעה ובשתן, מתואר בספרות הרפואית כריח מייפל.
שימושים > ברפואה

בתקופה העתיקה שימשה הגרגרנית בתור צמח מרפא במצרים ובסין. בתקופה הקלאסית הופק מן הצמח סם להרגעת דלקות ונפיחויות. בימי הביניים השתמשו בצמח לחיזוק כללי, לפתיחת סתימות בדרכי השתן, להמסת אבנים בכליות ולטיפול בדלקת פרקים. כמו כן שימש הצמח לריפוי פצעים, מחלות עור ולשיפור מראה השיער. ברפואה העממית בימינו משמשים זרעי הצמח להרזיה, להורדת רמת הסוכר בדם וכסם משתן. שמן המופק מהזרעים משמש גם הוא להרזיה.
בזמננו, הצמח משמש ברפואה עממית לשימושים כללים שונים. הבדואים בנגב משתמשים בזרעי הגרגרנית לחיזוק נשים הרות והגברת יצור החלב לאחר הלידה, ריפוי כאבי בטן וטיפול בסכרת. פלחים ערביים, שבפיהם מכונה הצמח "חנדקוקא", עושים בו שימוש כצבע לאיפור, למאכל ולתבלין. ובאזורי עיראק ואיראן משמש הצמח אף לטיפול בבעיות לב ומעיים.
במינון הרגיל במזון, גרגרנית היא ככל הנראה בטוחה. עם זאת, במינונים גבוהים הגרגרנית עלולה לגרום לתופעות לוואי, ואף לתגובה אלרגית אצל אנשים מסוימים. לא מומלץ לתת תוספי גרגרנית לילדים. תופעות לוואי אפשריות הן שלשול, בחילה, ולעיתים נדירות סחרחורת וכאבי ראש. מינונים גבוהים עלולים גם לגרום לנפילה מסוכנת ברמת הסוכר בדם. דווח גם על מקרים של רעלנות לכבד בקרב אנשים שלקחו תוספי גרגרנית לבד או בשילוב עם צמחי מרפא אחרים. גרגרנית במינונים הגבוהים מהנמצא במזון, אינה בטוחה לשימוש בקרב נשים בהריון, שכן היא נקשרה לסיכון מוגבר לפגמים מולדים בחיות ובבני אדם. עדיין חסר מידע לגבי הבטיחות בצריכת גרגרנית בזמן ההנקה.
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית ערך סיכום על האפקטיביות הרפואית של הגרגרנית היוונית. בסיכום נכתב כי יש מעט עדויות איכותיות על התועלות הרפואיות של הגרגרנית, אך לא מעט עדויות לנזקים האפשריים שלה. מספר קטן של מחקרים הציע שהגרגרנית מפחיתה את רמת הסוכר בדם לאנשים חולי סוכרת או סוכרת סמויה, אך רוב המחקרים האלה לא היו באיכות גבוהה. עדיין לא ברור אם גרגרנית יכולה להגביר את תנובת החלב של נשים מיניקות, זאת משום שיש מחקרים לכאן ולכאן. העדויות לגבי מצבים רפואיים אחרים מוגבלים מכדי להגיע למסקנה כלשהי.יש מיעוט של ראיות שהגרגרנית היוונית מועילה רפואית, והראיות הקיימות הן באיכות נמוכה. הצמח אינו מומלץ לצריכה על ידי נשים בהריון כי צריכתו בכמויות גדולות עלולה לגרום להפסקת הריון. זרעי הגרגרנית היוונית מכילים אלקלואידים שונים ובעיקר טריגונלין (Trigonelline). לטריגונלין טעם וריח ייחודיים, שהם המקור לריחו ולטעמו הייחודי של הצמח. כמו כן, מכיל הזרע ספונינים וסטרואידים בהם משתמשים לייצור תרופות, כמו גם פלבונואידים, שמנים ריחניים, חומצות אמינו חופשיות, ויטמינים (בעיקר A,B,C) ומינרלים כגון סידן וברזל. מחקרים בדקו את השפעת הצמח בהורדת כולסטרול וטריגליצרידים, הפחתת רמות הסוכר בדם ושיפור הומיאוסטזיס של גלוקוז בדם.
במקורות

הגרגרנית נזכרת כבר במשנה במקומות רבים
תְּבוּאָה שֶׁעָלוּ בָהֶן סְפִיחֵי אִסָּטִיס, וְכֵן מְקוֹם הַגְּרָנוֹת שֶׁעָלוּ בָּהֶן מִינִין הַרְבֵּה, וְכֵן תִּלְתָּן שֶׁהֶעֱלָה מִינֵי צְמָחִים, אֵין מְחַיְּבִין אוֹתוֹ לְנַכֵּשׁ.
כוונת המשנה, ככל הנראה, אינה לצמח התלתן הגדל כעשב בר בארץ, אלא לגרגרנית ששימשה כצמח מאכל. המאסף, הפירוש הקדום ביותר למשנה ששרד בימינו, כתב על משנה זו כי ה"תלתן" הוא "אלחלבה". גם פירוש הרמב"ם למשנה זו מזהה את התלתן כחילבה, וכך נכתב בו: "ותלתן, 'אלחלבא'". במסורת היהודית הוא נחשב למאכל קדום וחשוב מאוד, וכך נאמר בתלמוד הבבלי (בבא קמא פא): "עשרה תנאין התנה יהושע שיהו מרעין בחורשין, ומלקטים עצים בשדותיהם, ומלקטים עשבים בכל מקום חוץ מתלתן..." בקרב יהודי תימן עדיין נשמרת מסורת קדומה זו, והוא נחשב לתבלין חשוב הנאכל כל השנה באורח יומיומי.
גם רש"י מזהה את צמח החילבה עם צמח ה"רוביא" כך כתב: "התלתן – מין תבלין פיניגר"י" (Fenugrec בצרפתית)– גרגרנית יוונית (חילבה).
לתלתן.
הערות שוליים

↑  אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמ' 96.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Fenugreek, NCCIH (באנגלית)
↑  "Fenugreek". National Center for Complementary and Integrative Health, US National Library of Medicine. 14 באפריל 2020. נבדק ב-14 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ouzir, M; El Bairi, K; Amzazi, S (2016). "Toxicological properties of fenugreek (Trigonella foenum graecum)". Food and Chemical Toxicology. 96: 145–54. doi:10.1016/j.fct.2016.08.003. PMID 27498339.
↑  Jaipur Diabetes and Research Centre
↑  Eur J Clin Nutr. 1990 Apr;44(4):301-6
↑  J.Raju and D.Gupta Trigonella foenum graecum (fenugreek) seed powder improves glucose homeostasis
↑  גרגרנית החילבה (יוונית) באתר פורטל הדף היומי. ראו גם משה גברא מחקרים בסידורי תימן חלק א, מבוא, עמודים 9-12.
↑  רש"י, מסכת ראש השנה, דף י"ב, עמוד ב'
| עשבי תיבול ותבלינים עיקריים |
| --- | --- | --- |
| עשבי תיבול | ריחן מצוי (בזיליקום) • כוסברה • פטרוזיליה • קורנית (תימין) • רוזמרין • נענע (מנטה) • אורגנו • מרווה (סייג') • שמיר • לענה (טרגון) • עלי דפנה (אנ') • תמכה (צ'רוויל) • שום העירית (צ'ייבס) • עלי קארי • אזוביון (לבנדר) • עשב לימון (למון גראס) • לואיזה לימונית • לאושטיאן • אזוב תרבותי (מָיוֹרָם) • צתרה (סייבורי) • חומעה (סורל) |  |
| תבלינים | פלפל שחור • קינמון • כמון • כורכום • הל (אנ') • ציפורן • מוסקט • פפריקה • פלפל חריף (אבקת צ'ילי (אנ') • פלפל קאיין • צ'יפוטלה • פלפל אדום כתוש (אנ') • חלפניו • טבסקו) • זנגביל (ג'ינג'ר) • אבקת שום (אנ') • אבקת בצל (אנ') • זעפרן • שומשום • אניס • ואסאבי • זרעי פרג • חזרת הגינה • שוש קירח (ליקוריץ) • פלפל אנגלי • פלפל ברזילאי • כרוויה (קימל) • שומר • גרגרנית יוונית • גלנגל • לימון פרסי • מסטיקא • מחלב • קצח תרבותי (ניג'לה) • פלפל פרואני • פלפל סצ'ואן • כוכב אניס • אוג (סומאק) • תמרהינדי • טונקה • יוזו • גרידת פרי הדר |  |
| תערובות | גאראם מסאלה • אבקת קארי • צ'אט מסאלה • טנדורי מסאלה • ראס אל חנות • זעתר • תערובת חמשת התבלינים • ארב דה פרובאנס • פאמפקין ספייס • מלח שום (אנ') •  בוקה גרני • חמלי סונלי • פלפל לימון • Mixed Spice • שארנה סול • טאביל • ברבר • בהרט • דקה • אריסה • חוויאג' |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532273205171  BnF: cb12345446d (data)  GND: 4393600-3  LCCN: sh88023166  NKC: ph1044596
טייזר

אקדח "טייזר X26" ללא מחסנית חצים; ניתן לראות כיצד קשת חשמלית נוצרת בין שתי האלקטרודות
"טֵייזר" (Taser) הוא השם המסחרי של נשק הלם חשמלי אשר נמכר על ידי החברה האמריקאית "טייזר אינטרנשיונל". עיקר פעולתו היא באמצעות יריית חיצים, מיני-קרסים הננעצים בגוף האדם ומאפשרים ליורה לשתקו באמצעות אובדן זמני של השליטה על השרירים.
הפגיעה מעוררת עצבי חושים ותנועה וגורמת להתכווצויות שרירים בלתי רצוניות. טייזר נחשב אצל מרבית רשויות החוק לנשק אל-הרג ועל כן נוהלי הפעלתו מאפשרים שימוש נרחב למגוון מצבים.
בעשור האחרון הפך הטייזר לאמצעי משטרתי נפוץ במדינות רבות בעולם ובכלל זה בישראל. הוא עשוי לשמש גם לגרימת כאב באמצעות חשמול, הן באמצעות מגע ישיר, והן באמצעות החצים אשר נותרו נעוצים בגוף הנפגע. כל אלה, בצירוף עדויות מצטברות המראות שהשימוש בו עלול להביא לתוצאות קטלניות, עוררו מחלוקת ציבורית אודות מוסריות השימוש בו.
היסטוריה

פיתוח הנשק החל בשנת 1969 על ידי ג'ק קובר, מדען נאס"א. הפיתוח הושלם בשנת 1974 והנשק נקרא על שם גיבור ילדותו של קובר, "תום סוויפט", אשר מככב בסדרת חוברות מדע בדיוני. אחד מהספרים בסדרה נקרא "תומאס סוויפט והרובה החשמלי" - Thomas A. Swift's Electric Rifle.‏ TASER הם ראשי תיבות של שם החוברת באנגלית ומכאן שמו של הנשק.
הנשק המקורי היה מבוסס על אבק שרפה נטול עשן ועל כן הוגדר ככלי ירייה על ידי הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק, וחומרי הנפץ בארצות הברית. בשנת 1993 ריק ותומס סמית' חקרו דרכים להפעלת "כוח בטוח" על ידי אזרחים וגורמי אכיפה. הם עבדו יחד עם מפתח הנשק המקורי, ג'ק קובר, על מנת לפתח נשק חשמלי. הדגם הראשון כלל מערכת זיהוי על מנת למנוע מעבריינים שימוש בכלי הנשק. לצורך כך הודפסו פיסות נייר עם מספרים סידוריים של הנשק. דרך זו נמצאה כלא יעילה. בשנת 1999 פותח אקדח שכונה "ADVANCED TASER M-26" אשר השתמש בפטנט של פגיעה זמנית בשליטה על שרירים. בשנת 2003 פותח ה-TASER X26 אשר משתמש בטכנולוגיית Shaped Pulse. בשנת 2009 החברה החלה לשווק את TASER X3 אשר יכול לירות שלוש פעמים לפני שעליו להטען שנית.
טכנולוגיה

הטייזר משתמש בחנקן דחוס, בדומה לרובה אוויר או פיינטבול, על מנת לירות חצים. שני חצים נורים למרחק של 4.6–10.6 מטרים במהירות הקרובה ל-50 מטר לשנייה. החצים מחוברים לאקדח על ידי חוטים מוליכים ומבודדים אשר מעבירים זרם חשמלי לגוף האדם וגורמים להלם חשמלי המשפיע על מערכת העצבים החיצונית והפנימית. כתוצאה מכך, אובדת השליטה במערכת העצבים והשרירים, לא ניתן לבצע כל פעולה וישנה תחושת כאב. בדגמים הישנים היה צורך להחליף את המחסנית לאחר כל ירי. כיום אפשר להשתמש בכל מחסנית לשתיים-שלוש יריות.
דגמים

ADVANCED TASER M26‏ (1999) - פועל בעזרת סוללות AA רגילות. בעל כוונת לייזר מובנית ושומר מידע אודות הירי.
TASER X26‏ (2003) - קל משקל ובעל יכולת פגיעה גדולה יותר. האקדח כולל "תצוגת מידע מרכזית המחווה על רמת סוללה, ספירה לאחור במהלך הפעלה ומידע אודות האחריות". מאפשר לירות פעמיים בכל מחסנית.
TASER X3‏ (2009) - מאפשר לירות שלוש פעמים בכל מחסנית.
ביקורת ציבורית

השימוש באקדחי טייזר שנוי במחלוקת ויש הרואים בשימוש לא מוצדק דוגמה לאלימות משטרתית. על פי נתונים שאסף ארגון אמנסטי, בעשור האחרון מתו למעלה מ-390 אנשים לאחר שנורו באמצעות טייזר. במרבית המקרים המוות לא יוחס באופן ישיר לאקדח אלא לגורמים בריאותיים. אולם לירי הייתה "תרומה משמעותית" להתדרדרות המצב הרפואי. בחלק ניכר מהמדינות בהן נעשה שימוש בטייזר, קיימות הגבלות נרחבות.
בשנת 2007 הוקמה בקנדה ועדת חקירה ממשלתית בשל מקרה מוות של מהגר פולני בוונקובר שחושמל מספר פעמים באמצעות אקדח טייזר.
שימוש בישראל

החל מפברואר 2009 החלו יחידות סיור במשטרת ישראל להצטייד באקדחי טייזר. האקדחים משווקים בישראל באמצעות חברת קונטקט אינטרנשיונל (קליע) בע"מ החל משנת 2001.
על פי משטרת ישראל, נכון ל-2013 היו ברשותם כ-500 אקדחים וישנם כ-1,800 שוטרים שמוכשרים לעשות בהם שימוש. לדבריהם, באקדח מבוצע שימוש עשרות פעמים בשנה. עם זאת, לאורך השנים עלו תלונות רבות על שימוש לא מוצדק בטייזר. יש המשערים כי בשל החשש מהגשת תלונות כנגד שוטרים, המספרים האמיתיים גבוהים בהרבה.
באוגוסט 2013, לאחר מספר אירועים של שימוש מופרז באקדח, הוקפא השימוש בו עד לסיומה של ועדת בדיקה. בספטמבר השימוש הותר בשנית וההקפאה בוטלה.
במרץ 2014 הורשע לראשונה שוטר בשימוש לא מוצדק בטייזר
בדצמבר 2014 פרסם מבקר המדינה חוות דעת על השימוש בטייזר על ידי משטרת ישראל. הדוח חשף כי ביוני 2013 מת בישראל אדם לאחר שהופעל נגדו טייזר 8 פעמים ברצף, למרות נהלים שאסרו באותה תקופה על הפעלת הטייזר יותר מפעמיים רצופות, אך המשטרה לא הסיקה מסקנות כלשהן מתוצאות האירוע ולא נשלל השימוש באקדח הטייזר מהשוטר היורה. חוות הדעת העלתה ליקויים משמעותיים, הנוגעים לעבודת המטה במשרד לביטחון הפנים ובמשטרה ולנוהלי השימוש, הדיווח והבקרה של הטייזר. לפי חוות הדעת הטייזר הוא כלי קטלני, אך לא קיים מספיק מידע כדי לקבוע האם השימוש בו על ידי המשטרה מידתי.
בפרשת מותו של יוסף סלמסה ב-2014 נטען כי הפגיעה שנגרמה לו מאקדח טייזר גרמה לו לנזק נפשי, ומשפחתו חששה לחייו.
בפברואר 2015 הורשעו שני שוטרים בפציעה בנסיבות מחמירות, לאחר שתקפו בטייזר עציר אזוק.
ביוני 2016 השוטר ראמי חמוד ביצע שימוש בטייזר 8 פעמים במהלך מעצר, על פי שלא היה כל סיכון לחיי אדם. במקום האירוע נכחו שוטרים רבים מתחנת לב תל אביב. השוטרים באירוע לא דיווחו כי ביצעו שימוש מעבר לנהלים בטייזר ואף תיאמו עדויות והעלימו את העובדה שהיה שימוש יותר מפעם אחת בטייזר. למרות חומרת האירוע, מח"ש החליטה שלא לחקור את המוות ונמנעה מלפנות למכון לרפואה משפטית כדי לקבל חוות דעת אמיתית. המשטרה בחרה שלא להעמיד לדין או טיפול משמעתי מי מהשוטרים המעורבים באירוע.
בספטמבר 2019, אדם עצור נורה בטייזר, כחלק מניסיון השוטרים למנוע השתוללות ופגיעה עצמית. הנפגע נפטר זמן קצר לאחר מכן והמקרה הועבר לטיפול מח"ש. באוקטובר 2019 שימוש בטייזר עלה שוב לכותרות, לאחר מקרה בו צעיר נורה בטייזר בגבו כאשר סירב לעלות לניידת משטרה בשבת. המקרה הועבר לחקירת מח"ש.
ראו גם

שוקר חשמלי
הערות שוליים

↑  שאלות ותשובות באתר החברה
↑  אתר חברת טייזר ישראל
↑  האגודה לזכויות האזרח בישראל, הצורך בבחינה מחדש ושינוי נוהלי המשטרה באשר לאופן השימוש באקדחי טייזר, 29 בפברואר 2012
↑  "תקציר דו"ח שנתי 2010", אמנסטי אינטרנשיונל
↑  סערת הטייזר: "500 אקדחים, תלונות בודדות", באתר ynet, 18 באוגוסט 2013
↑  גלעד שלמור, ‏מדוע נורה ב"טייזר" חסר בית אזוק?, באתר ‏מאקו‏, 21 בספטמבר 2012
↑  נועם דביר, "השוטר ירה בטייזר, היכה אותי אחרי שנאזקתי", באתר ynet, 19 בדצמבר 2012
↑  עומרי אפרים, אחרי הצילום מיצהר: הוקפא השימוש בטייזר, באתר ynet, 18 באוגוסט 2013
↑  איתמר פליישמן, העצור שחושמל: "בלי צילום זה היה נמשך", באתר ynet, 18 באוגוסט 2013
↑  נעמה כהן פרידמן, אישום נגד שוטר: ירה בעצור 24 פעמים בטייזר, באתר ynet, 25 באוגוסט 2013
↑  ניר יסלוביץ, יד קלה על הטייזר - כששוטרים הופכים אלימים, באתר ynet, 20 באוגוסט 2013
↑  אטילה שומפלבי ורענן בן צור, מותקף בטייזר: "לא יכולתי לשלוט בצרכים", באתר ynet, 19 באוגוסט 2013
↑  יניב קובוביץ, לראשונה: שוטר שעשה שימוש בלתי סביר באקדח טייזר עומד לדין, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2013
↑  יניב קובוביץ, תושב מזרח ירושלים חושמל באקדח הלם לעיני משפחתו כשהוא אזוק, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2012
↑   רויטל חובל, הטייזר חוזר לשירות: "אמצעי יעיל וראוי לאכיפה", באתר הארץ, 3 בספטמבר 2013
↑  עומרי אפרים, הטייזר חוזר: "השתמשנו בו אלף פעם", באתר ynet, 3 בספטמבר 2013
↑  עוזי ברוך, שוטר סיור הורשע בהתעללות בעצורים, באתר ערוץ 7, 19 במרץ 2014
↑  מבקר המדינה, חוות דעת: שימוש משטרת ישראל במכשיר שליטה חשמלי מסוג טייזר
↑  איתמר לוין, שוטרים הורשעו בתקיפת עצור אזוק בטייזר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 בפברואר 2015
↑  אלון חכמון, ‏תושב אשדוד נורה בטייזר בעת מעצר משטרתי - ומת, באתר מעריב אונליין, 15 בספטמבר 2019
↑  "סירב לנסוע בניידת בשבת": שוטר ירה באקדח טייזר בצעיר ממגדל העמק, אתר וואלה!
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7627988-1 
"טייזר X26" עם מחסנית
הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות

ישראל ושכנותיה בגבולות הסכמי שביתת הנשק – 1949
הצוות הצבאי הישראלי לשיחות שביתת הנשק, 1949
ועדת שביתת הנשק ישראל-מצרים נפגשת בשטח לקביעת תוואי הגבול
בית ועדת שביתת הנשק הישראלית-מצרית בשנים 1955–1967 ליד גבול רצועת עזה. במעבר הגבול הסמוך לבית הוחזרו לישראל בחסות האו"ם מלחי האונייה "בת גלים" שנשבו בידי המצרים בשנת 1953 במהלך ניסיונם לעבור את תעלת סואץ. עד מבצע הר געש בנובמבר 1955 התכנסה הוועדה באזור המפורז בעוג'ה אל-חפיר
הסכמי שביתת הנשק שנחתמו בין ישראל לשכנותיה, מצרים, ירדן, סוריה ולבנון, בעקבות מלחמת העצמאות, הם הסיום הרשמי של מלחמה זו. הסכמים אלו ידועים גם בשם הסכמי רודוס.
בסוף שנת 1948 היה ניצחונה של מדינת ישראל במלחמת העצמאות ברור. ב-22 באוקטובר 1948, עם הניצחון של ישראל במבצע יואב, הכריזה מועצת הביטחון של האו"ם על הפסקת אש, אך זו לא נכנסה לתוקף, ולאחריה פתח צה"ל במבצע חירם, שבו נכבש כל שטחו של הגליל העליון. במבצע חורב לסילוק הכוחות המצריים מן הנגב, הגיע צה"ל עד אל עריש.
ב-16 בנובמבר 1948 פנתה מועצת הביטחון לצדדים בדרישה תקיפה לפתוח במשא ומתן על שביתת נשק, וב-29 בדצמבר קיבלה החלטה הקוראת לפתיחת שיחות על שביתת נשק בין מדינת ישראל למדינות ערב, בחסותו של המתווך מטעם האו"ם, ראלף באנץ'. ב-12 בינואר 1949 נפתחו שיחות שביתת הנשק במלון השושנים באי רודוס (מכאן שמם – "הסכמי רודוס"). השיחות ארכו שישה חודשים והסתיימו ב-20 ביולי 1949 עם חתימת ההסכם עם סוריה, שהיה האחרון מבין ההסכמים שנחתמו. הלחימה במלחמת העצמאות נמשכה במקביל לשיחות בחלק מהחזיתות, במטרה לקבוע עובדות בשטח, והסתיימה ב-10 במרץ 1949, עם כיבוש אילת במבצע עובדה. באופן רשמי הסתיימה המלחמה עם חתימת הסכם שביתת הנשק האחרון.
בהסכמי שביתת הנשק נקבע מנגנון פיקוח של משקיפי או"ם באמצעות ארבע ועדות שביתת נשק מעורבות של נציגי ישראל ונציגי כל אחת מארבע המדינות שחתמו עמה על ההסכמים. תוואי "הקו הירוק", שהיה גבולה של ישראל עד מלחמת ששת הימים, נקבע רשמית בהסכמים אלו. ב-1950 ניתנה ההצהרה המשולשת, של ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת, כדי להבטיח את קיום הסטטוס קוו הטריטוריאלי שנקבע לאחר חתימת הסכמים אלה.
ההסכם עם מצרים

ב-1 בינואר 1949 העמידו הבריטים אולטימטום לישראל, בתיווך אמריקאי, על פיו עליה לסגת משטחים עליהם השתלטה בחצי האי סיני, ולא, יפעלו צבאית להשגת תכלית זו, לצד הכוחות המצריים בהתאם לאמנה האנגלו-מצרית מ-1936. צבא בריטי הועבר לעקבה והתקבלו ידיעות מודיעיניות על כוונת הבריטים לכבוש את הנגב בסיוע הלגיון הירדני, הצבא העיראקי וצבא מצרים. הלחץ הבין-לאומי נשא פרי, וב-2 בינואר נסוגו כוחות ישראל מסיני.
בשל כיתורו של הכוח המצרי ברצועת עזה, ועקב המצור שבו הייתה נתונה חטיבה מצרית בכיס פלוג'ה, נאלצה מצרים לפתוח ב־12 בינואר 1949 במשא ומתן על שביתת נשק עם ישראל. הדיונים, בתיווך האו"ם, נערכו באי היווני רודוס.
בראש משלחת ישראל עמד המנהל הכללי של משרד החוץ ולטר איתן, כשלצידו ראובן שילוח ואליהו ששון ויועץ משפטי מטעם משרד החוץ. בראש הצוות הצבאי עמד האלוף יגאל ידין, ושני קציני מודיעין: רב-סרן אריה סימון ורב-סרן יהושפט הרכבי. האלוף דוד שאלתיאל וסגן-אלוף יצחק רבין השתתפו בחלק מהשיחות.
בראש המשלחת המצרית עמד קולונל מוחמד סיף אל-דין, כשלצידו שני קולונלים ושני קציני מודיעין, יועץ משפטי ושני יועצים מדיניים. המתווך בפועל היה ראלף באנץ'.
מצרים הציבה תנאים מוקדמים חמורים, כגון נסיגת צה"ל מבאר שבע, ולפיכך היו הדיונים ממושכים. עם זאת, במהרה החל משא ומתן ישיר בין הצדדים, ללא עזרת נציגי האו"ם. ההסכם נחתם לבסוף ב־24 בפברואר 1949, וקבע שהנגב יישאר בשלטון מדינת ישראל, אך מוצב בית הקברות מערבית לרפיח יעבור למצרים. בנוסף קבע ההסכם שהחטיבה המצרית המכותרת תשוב למצרים, ושאזור עוג'ה אל חפיר יפורז.
ההסכם קבע (בסעיף 6 תת-סעיף 1) כי באזור עזה ישורטט קו הגבול 3 ק"מ מזרחית ובמקביל לכביש מג'דל-עזה ודרומה עד הגבול הבין-לאומי. כאשר הגיעו הצוותים לשרטט את הקו בשטח, התגלה כי הוא חוצה באזור הדרומי את כפרי עבסאן ומפריד בין בתי הכפר לאדמותיו. עקב זאת, הגיעו הצוותים לכלל הסכמה שיש לשנות את הקו כך שיכלול את כפר עבסאן בשלמותו, ולכן באזור דרום הרצועה, קו שביתת הנשק רחוק יותר מ-3 ק"מ מהכביש (באזור קיבוץ נירים נוצרה ה"ברך" של הרצועה). בתמורה קיבלה ישראל שטח שווה בצפון הרצועה, אשר תחומה הצפוני שורטט בצמוד למושב נתיב העשרה של היום, במקום בצמוד לקיבוץ יד מרדכי. ההסכם, שהוגדר "פשרת שעה", נחתם בחודש פברואר 1950, ולכן קו שביתת הנשק עם מצרים המשורטט במפות ובשטח הוא מ-1950 ולא הקו שהוסכם עליו בתחילה ב-1949.
ההסכם עם לבנון

המגעים בין ממשלת ישראל ולבנון החלו מיד בתום מבצע חירם בנובמבר 1948, לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם מצרים. בשיחות מקדימות בפריז הביעה ישראל רצון טוב בנכונותה לפנות חלק מהכפרים בתחום שליטתה, והושגה הסכמה כללית למשא ומתן בעניין שביתת-נשק, 5 כפרים פונו בינואר 1949, אך תחילת השיחות נדחתה ל-1 במרץ.
השיחות עם המשלחת הלבנונית נערכו ליד ראש הנקרה. בראש המשלחת הישראלית עמד סגן-אלוף מרדכי מקלף ולצדו אנשי משרד החוץ יהושע פלמון ושבתאי רוזן. חברי המשלחת הלבנונית היו תופיק סלים, רמטכ"ל צבא לבנון ולצדו שני קצינים נוספים ונציג ממשרד החוץ הלבנוני. את השיחות ניהל אנרי ויז'יה – נציג האו"ם.
עיקר הדיון התמקד בשיחות ישירות, כאשר נציגי האו"ם ממלאים תפקיד פחות מרכזי וחיוני מאשר בשיחות עם מצרים. כמעט שלא שררו חילוקי-דעות לגבי טיבו של ההסכם. למרות ההסכמה בין שני הצדדים המשא ומתן ארך כשלושה שבועות וזאת בגלל דרישת ישראל לנסיגת סוריה משטחים בתחום ישראל שהיו בשליטתה. נציגי משרד החוץ חלקו על עמדה זו, ועימם האו"ם והלבנונים שהתנגדו לה, אך פעלו לפיה.
אולם, לקראת חתימת ההסכם, חששה המשלחת הישראלית שכתוצאה מדעת הצדדים הנוספים בהסכם על עמדת ישראל, יופעל לחץ בין-לאומי על המדינה כדי לאלצה לחתום על ההסכם רק כאשר תושלם מלאכת הניסוח. כתוצאה מכך, המשלחת החליטה לשנות את מהלכיה. היא הסכימה לחתום על ההסכם, בתנאי שבאחד מסעיפיו ייקבע לוח זמנים לנסיגת ישראל ומועדי הנסיגה יותנו בהשגת הסכם עם הסורים. ויז'יה התנגד בחריפות לעמדה זו, וכמעט שהפסיק את השיחות. תנופת הדיונים נבלמה, והכול ציפו לשינוי בעמדה הישראלית.
ב-17 במרץ 1949 הוחלט לחתום לאלתר על ההסכם. הסיבה לכך הייתה שילוב של שיקולים מדיניים וצבאיים, לאחר שינוי עמדתה של ישראל[דרוש מקור].
הדרג המדיני הביע את טיעוניו עוד קודם לכן. אלה התחלקו לשני טיעונים עיקריים[דרוש מקור]:
חשש לפגיעה בסיכויי ישראל להתקבל לאו"ם, עקב טענה כי הכשילה את המשא ומתן.
לקראת כינוס ראשי מדינות ערב עם ועדת הפיוס של האו"ם, מבחינה מדינית, עדיף היה שמצרים לא תהיה המדינה היחידה שתופיע אשר לה הסכם עם ישראל. כמו כן, ע"פ בן-גוריון, חתימה על הסכם עם לבנון, תחזק את הדעה הבין-לאומית ובכך תסייע במשא ומתן מול ירדן.
בנוסף לטיעונים אלה, התגבשה אצל בן-גוריון ההכרה, כי חתימת ההסכם תחזק בזירה הבין-לאומית ובאו"ם את תביעתה של ישראל על הנגב הדרומי ותסייע לה במשא-ומתן עם ירדן, בייחוד לאור התוכנית לפעול צבאית באזור השומרון.
הסכם שביתת הנשק עם לבנון נחתם ב-23 במרץ 1949.
צבא לבנון פינה את ראש הנקרה. נערכו חילופי שבויים בהם הוחלפו 6 ישראלים כנגד 36 לבנונים.
צה"ל פינה את 11 הכפרים שנכבשו על ידו בתחום לבנון עד נהר הליטני, וישראל נסוגה גם מעמק עיון שם עיבדו חקלאי מטולה חלקות חקלאיות הרשומות על שמם בטאבו בצידון עד תחילת מלחמת העצמאות אף על פי שמאז הסכם ניוקומב-פולה 1923 הן נותרו בשטח המנדט הצרפתי ולאחר היותה של לבנון למדינה ריבונית ב-1943 מצידו הלבנוני של קו הגבול הבין-לאומי עם המנדט הבריטי לימים מדינת ישראל.
עיראק

עיראק לא השתתפה בשיחות, ומסרה את השטחים שהחזיקה לצבא ירדן. היות שעיראק סירבה לחתום על הסכמי שביתת הנשק בתום המלחמה, היא דה יורה במצב מלחמה עם ישראל עד עצם היום הזה.
לקריאה נוספת

שמואל כהן-שני: בנעליים מאובקות ובעניבה, המהלכים הצבאיים והמדיניים לסיומה של מלחמת העצמאות, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002
ימימה רוזנטל (עורכת): תעודות למדיניות החוץ של מדינת ישראל, כרך 3: שיחות שביתת הנשק עם מדינות ערב דצמבר 1948 – יולי 1949, ירושלים, גנזך המדינה, תשמ"ג
אלעד בן-דרור, המתווך: ראלף באנץ' והסכסוך הערבי-ישראלי 1949-1947, מכון בן-גוריון, 2012.
משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 34–38.
ד"ר רפאל ג'. בוכניק-חן, דיפלומט ואיש סוד – וולטר איתן, מייסד משרד החוץ הישראלי, דרורים, 2022.
חלב אתונות

אתון מניקה
ערוד יונק מאימו
חלב אתונות (או חלב ג'ני) הוא חלב הניתן על ידי אתון, נקבת חמור הבית, Equus asinus. החלב שימש מאז ימי-קדם למטרות קוסמטיות, כמו גם כמזון לתינוקות.
חלב אתונות אינו כשר היות שהאתון אינה בעל חיים כשר.