stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סכין סימן 1 של הצי האמריקני
היסטוריה > פיתוח וייצור הסכין

העיצוב שאוב מדגמים של סכיני צייד קטנות, אשר היו פופולריות בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית. כמקובל המכרז שהוציא הצי האמריקני בתחילת מלחמת העולם השנייה מיקד את היצרנים והציג אפיון לסכין שתסופק לצי: הלהב הדרוש וצורתו, החומרים, אופן הרכבה, משקל וסוג נדן.
לאור הבהילות של תהליך המכרזים, הצורך המידי לסכינים והמחסור בחומרי גלם (אשר הוקצו לטובת אמל"ח כבד ונק"ל) היצרנים השונים לא הצליחו לעמוד במדויק בדרישות האפיון שהצי האמריקני סיפק. בלית ברירה הצי אישר את השינויים (לעיתים בהליך מזורז של מספר ימים) והתוצאה הייתה מגוון רחב של דגמי הסימן 1, הדגם שהיה הכי קרוב לאפיון המקורי היה הדגם של PAL. Pal Mark-1 (RH35). כך, נוצר מצב בו היה מגוון של סכיני, US NAVY Mark 1 דומות אך לא זהות, הדבר בא לידי ביטוי בלהבים ברמות גימור שונות (מבריק, מושחר), פרופיל להב מעט שונה, אורכים שונים 12–15 ס"מ, נדנים מפלסטיק או עור, עיצוב מעט שונה לפומל וחומרים שונים (אלומיניום, פלדה), חברת קולינאל (Colonial) אף סיפקה ידיות מחומר תרמו פלסטי, חדשני באותה תקופה, אשר גילה עמידות לנזקי המלח במי ים.
היסטוריה > השימוש במהלך מלחמת העולם השנייה

הסכין הוזמנה על ידי הצי האמריקני, בעת מלחמת העולם השנייה, על מנת שיסופקו לכלל מלחי הצי- הרעיון היה "סכין לכל מלח", לטובת עבודות שונות על הסיפון. כפי שצוין יצאו מכרזים בהולים להגדלת המלאי ב-1942. להלן היצרנים בהזמנה הראשונית:
Camillus 135,000
Colonial 175,000
Geneva Forge 120,000
PAL 140,000
Robeson 175,000
לאחר מכן ב-1943–1945 בוצעו הזמנות נוספת, בכמויות די זהות, מחברות נוספות, כגון KABAR.
אספנות

לאור ההיסטוריה של הדגם, השונות בייצור- שהובילה למגוון רב של גרסאות, הפריט נחשב לפריט אספנות מאתגר. מוערך כי ישנם מעל 70 דגמים של סכיני סימן 1 של הצי האמריקני ודגם זה יכול להוות נושא לאוסף בפני עצמו.
נתונים טכניים

המאפיין המרכזי אשר בא לידי ביטוי ברוב דגמי סימן 1 של הצי: להב יחסית קצר (סביב 12–14 ס"מ), פרופיל להב קליפ/דרופ פוינט, טאנג חבוי (העטוף בטבעות העור של הידית), פלדת פחמן 1075–1095.
בצה"ל

לא מוכר שימוש של סכין בצה"ל, הסכין לא נרכשה באופן מסודר, ייתכן הייתה בשימוש מוגבל בקרב חיילים/קצינים אשר רכשו דגם זה מכספם הפרטי.
הערות שוליים

1 2  Frank Trzaska, The Mark 1, knife world, December 2000
↑  M.H. Cole, U.S. Military knives, bayonets and Machetes Book III, USA: Cole, 1979
↑  frank Trzaska, The Colonial Mark 1, knife world, August 1999
סכין סימן 1, צי ארצות הברית, סמל היצרן קמילוס וחריטה של החייל שנשא אותה
אוסף של מספר סכיני סימן 1 של הצי האמריקני, ניתן לשים לב לשונות בין הסכינים למרות שמדובר לכאורה באותו דגם ובאותו מפרט שהופץ ליצרנים השונים
סקוט (נהר, קליפורניה)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 אורך:  97 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  17.8 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  2,080 קמ"ר
 מוצא:  מפגש הנהרות סאות פורק סקוט ואיסט פורק סקוט בקליפורניה
 גובה מוצא הנהר:  950 מטרים
 קואורדינטות מוצא:  41°18′45″N 122°48′06″W﻿ / ﻿41.312434154°N 122.8016794°W﻿ / 41.312434154; -122.8016794
 שפך:  הנהר קלאמת
 קואורדינטות שפך:  41°46′44″N 123°02′06″W﻿ / ﻿41.778889°N 123.035°W﻿ / 41.778889; -123.035
 מדינות באגן הניקוז:  קליפורניה בארצות הברית
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה סקוט(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה סקוט(למפת קליפורניה רגילה) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטסקוט(למפת קליפורניה מוגדלת) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטסקוט
הנהר סקוט (באנגלית: Scott River) הוא יובל באורך של כ-97 קילומטרים של הנהר קלאמת, במחוז סיסקיו בצפון קליפורניה בארצות הברית.
היסטוריה

מבחינה היסטורית כינו ציידי הפרוות את הנהר "נהר הבונה" (Beaver River), לפני שחברת מפרץ הדסון כמעט הכחידה את הבונה מהאזור בתחילת המאה ה-19. לעמק סקוט (אנ') הגיעו לראשונה (האירופאים הראשונים) סטיבן מיק (אנ'), תומאס מקיי (Thomas McKay), ג'ורג' אדולפוס דוזל (George Adolphus Duzel) ועוד 16 ציידי פרוות מחברת מפרץ הדסון בשנת 1836. בשנת 1850 לבדה, לפי הדיווחים, לכד מיק 1,800 בונים בעמק סקוט, שהיה ידוע אז כעמק הבונה (Beaver Valley). מיק, שצד בכל רחבי המערב, הכריז על עמק הבונה כאחד המקומות הטובים ביותר שראה אי פעם ללכידת בונים וחיות ציד, וחזר לפרוש לגמלאות שם בחוות ג'וסייה דול (Josiah Doll) מ-1871 ועד מותו ב-1889 בגיל 90. גילוי הזהב ב-1850 במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה על ידי החלוץ ג'ון וו. סקוט (John W. Scott) בסקוט בר (אנ'), במורד הנהר מעמק סקוט, הביא מחפשי זהב רבים לאזור; התגלית של סקוט הובילה להענקת שמו לעמק והנהר לכבודו.
אגן הניקוז

אגן הניקוז של הנהר סקוט משתרע על פני כ-2,080 קמ"ר. כשני שלישים מהקרקע בבעלות פרטית, וכשליש בבעלות ציבורית. כ-45 אחוזים מהקרקע משמשים ליערנות, 40 אחוז למרעה, 13 אחוזים לגידולים ו-2 האחוזים הנותרים מהקרקע משמשים למטרות שונות.
בית גידול ושימור

מכונות חפירה שפעלו בעמק סקוט בין השנים 1934 ו-1950 גרמו לכמה מהנזקים הבולטים ביותר שנגרמו בתקופת הכרייה. מכונות מחפר יובה (Yuba) גדולות, שהשתמשו גם בכספית לעיבוד חול וחצץ, חפרו חומר בעובי 15 עד 18 מטרים מתחת לערוץ הנהר ומישורי השיטפונות ויצרו ערימות של פסולת כרייה בגובה של יותר מ-8 מטרים במורד הזרם מהיישוב הקטן קאלהאן (אנ').
בשוגר קריק (Sugar Creek), יובל של נהר סקוט שהוא בדרך כלל נחל אכזב, עבדה בטסי סטייפלטון (Betsy Stapleton), בעלת הקרקע המקומית, עם מייקל פולוק (Michael Pollock) ממנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי כדי ליצור "מקביל לסכר בונים" על ידי נעיצה של עמודים לתוך ערוץ הנחל כדי למשוך בונים לבנות סכרים. כעת יש בשוגר קריק בריכות בונים רב-שנתיים בעוד שהנחלים הסמוכים מתייבשים בקיץ ובסתיו. השיטה של פולוק שימשה בהצלחה ביובל ברידג' קריק (Bridge Creek) באורגון, שם הגידול שלאחר מכן בסכרי בונים הוביל לעלייה דרמטית בשפע טרוטת עין-הקשת.
הערות שוליים

↑  Erwin G. Gudde, William Bright (2004). California Place Names:The Origin and Etymology of Current Geographical Names. University of California Press. p. 30. ISBN 9780520242173. נבדק ב-23 ינו' 2010. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Will Harling (2010-11-16). "Restoring Coho Salmon in the Klamath River, One Beaver At A Time". Forest and River News. אורכב מ-המקור ב-2010-11-16.
↑  Mcgregor Campbell (22 באוקטובר 2016). "How beavers could help save the western US from a dry future". New Scientist. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Pollock, M.M., J.M. Wheaton, N. Bouwes, C. Volk, N. Weber, and C.E. Jordan. (2012). Working with beaver to restore salmon habitat in the Bridge Creek intensively monitored watershed: Design rationale and hypotheses, NOAA Tech. Memo. NMFS-NWFSC-120 (Report). U.S. Dept. Commererce. p. 47.{{cite report}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532360605171  LCCN: sh93005135
ענת רוט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 במרץ 1974 (בת 50)
 ענף מדעי:  מדעי המדינה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 
ענת רוט (נולדה ב-31 במרץ 1974) היא חוקרת ישראלית בתחום מדעי המדינה, ופעילה פוליטית.
קורות חיים

רוט הייתה פעילה ב"שלום עכשיו", יועצת במפלגת העבודה לעמרם מצנע, אהוד ברק ומתן וילנאי, וחוקרת במכון הישראלי לדמוקרטיה.
בשנת 2006 הוציא המכון את "סוד הכוח: מועצת יש"ע ומאבקיה בגדר ההפרדה ובתוכנית ההתנתקות", מחקר מדיניות שכתבה בהנחיית פרופ' אשר אריאן.
בשנת 2011 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "תאוריות הפונדמנטליזם במבחן המציאות: הזרם התורני בציונות הדתית ומאבקיו נגד תוכנית ההתנתקות והריסת הבתים בעמונה".
במהלך השנים חל שינוי בדעותיה הפוליטיות, והיא הפכה לאשת ימין. בראיון לערוץ 7 בשנת 2014 אמרה: "לתנועת העבודה ולשמאל הישראלי יש מניות זהב בהקמת מדינת ישראל והמפעל הציוני, אבל העובדות השתנו והמציאות טפחה על פנינו ומפלגת העבודה לא מצליחה לתת להם מענה. העשור האחרון מלמד שהרצון לשלום היה ונותר נחלת הצד הישראלי בלבד והתהליכים ברשות הפלסטינית ומסביבנו מלמדים שנסיגה ישראלית מהשטח תוביל להקמת מדינת טרור". באותה שנה יצא לאור ספרה "לא בכל מחיר: מגוש קטיף עד עמונה: הסיפור מאחורי המאבק על ארץ ישראל" המבוסס על עבודת הדוקטור שלה.
שימשה מנהלת מכון מגלי"ם ללימודי ירושלים, שהוא חלק מעמותת אלע"ד.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודדה, בינואר 2015, בבחירות המקדימות במפלגת הבית היהודי ודורגה במקום ה-22, שנחשב לבלתי ריאלי. יו"ר המפלגה, נפתלי בנט, החליט לנצל את סמכותו ולשריין עבורה את המקום ה-15, שהפך ל-14 עם פטירתו של אורי אורבך. המפלגה זכתה ב-8 מנדטים, ורוט לא נבחרה לכנסת.
בשנת 2019 מונתה לעמיתה בכירה בפורום קהלת וכמנכ"ל "פורום שילה", זרוע של פורום קהלת העוסקת בקידום מפעל ההתנחלויות וסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל.
רוט היא תושבת אפרת ואם לבת.
ספריה

סוד הכוח: מועצת יש"ע ומאבקיה בגדר ההפרדה ובתוכנית ההתנתקות, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2006.
לא בכל מחיר: מגוש קטיף עד עמונה, הסיפור מאחורי המאבק על ארץ ישראל, הוצאת ידיעות ספרים, 2014.
הערות שוליים

↑  חזקי ברוך, מהעבודה לבית היהודי, באתר ערוץ 7, 27 בדצמבר 2014
↑  רועי שרון, תורת היחסים: הנשים הדתיות שבחרו להיות אימהות חד הוריות בעשור החמישי לחייהן, 15 בנובמבר 2016, באתר חדשות 13.
↑  דף המחקר והנוסח המלא שלו, באתר ההוצאה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286024105171  ISNI: 0000 0000 7144 4371  LCCN: nr2006002589  VIAF: 76604218   WorldCat (עם VIAF): 76604218
עונת 1946/1947 בסרייה א'

| --- | --- |
תמונה קבוצתית של טורינו, אלופת הליגה
תמונה קבוצתית של טורינו, אלופת הליגה
 תקופת התחרות:  22 בספטמבר 1946 – 6 ביולי 1947 (288 ימים)
 מספר משתתפות:  20
 הזוכה:  טורינו
 מספר משחקים:  380
 מספר שערים:  1046 (2.75 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  איטליה ולנטינו מאצולה   (29 שערים)
 → 1945/19461947/1948 ←
עונת 1946/1947 בסרייה א' הייתה העונה ה-45 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-22 בספטמבר 1946 והסתיימו ב-6 ביולי 1947. זו הייתה העונה הראשונה בו חודשה פעילות של סרייה א'.
בליגה השתתפו 20 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
טורינו זכתה באליפות בפעם הרביעית בתולדות המועדון ובפעם השלישית ברציפות.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו ברשה וונציה. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו פרו פטריה, סלרניטנה ולוקזה.
טבלת הליגה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| 1. | טורינו | 38 | 28 | 7 | 3 | 104 | 35 | 68 | 63 | זכייה בליגה |
| 2. | יובנטוס | 38 | 22 | 9 | 7 | 83 | 38 | 45 | 53 |  |
| 3. | מודנה | 38 | 21 | 9 | 8 | 45 | 24 | 21 | 51 |  |
| 4. | מילאן | 38 | 19 | 12 | 7 | 75 | 52 | 23 | 50 |  |
| 5. | בולוניה | 38 | 15 | 9 | 14 | 42 | 41 | 1 | 39 |  |
| 6. | ויצ'נצה | 38 | 16 | 7 | 15 | 53 | 57 | 4- | 39 |  |
| 7. | בארי | 38 | 16 | 6 | 16 | 33 | 48 | 15- | 38 |  |
| 8. | נאפולי | 38 | 14 | 9 | 15 | 50 | 59 | 9- | 37 |  |
| 9. | אטאלנטה | 38 | 11 | 15 | 12 | 40 | 52 | 12 | 37 |  |
| 10. | אינטר | 38 | 13 | 10 | 15 | 59 | 54 | 5 | 36 |  |
| 11. | סמפדוריה | 38 | 14 | 8 | 16 | 56 | 52 | 4 | 36 |  |
| 12. | לאציו | 38 | 12 | 12 | 14 | 56 | 56 | 0 | 36 |  |
| 13. | גנואה | 38 | 13 | 10 | 15 | 53 | 53 | 0 | 36 |  |
| 14. | אלסנדריה | 38 | 13 | 9 | 16 | 59 | 60 | 1- | 35 |  |
| 15. | ליבורנו | 38 | 9 | 15 | 14 | 49 | 55 | 6- | 33 |  |
| 16. | רומא | 38 | 12 | 9 | 17 | 41 | 56 | 15- | 33 |  |
| 17. | פיורנטינה | 38 | 10 | 12 | 16 | 46 | 69 | 23- | 32 |  |
| 18. | ברשה | 38 | 10 | 11 | 17 | 45 | 58 | 13- | 31 | ירדה ליגה |
| 19. | ונציה | 38 | 10 | 7 | 21 | 43 | 66 | 23- | 27 | ירדה ליגה |
| 20. | טריאסטינה | 38 | 5 | 8 | 25 | 32 | 79 | 47- | 18 |  |
↑  נותרה בליגה מסיבות פוליטיות
כדורגלנים מצטיינים

ולנטינו מאצולה מטורינו כבש 29 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
עגור חן אפריקאי

| עגור חן אפריקאי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: עגוראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: עגוריים
סוג:: עגור
מין:: עגור חן אפריקאי
שם מדעי
 Anthropoides paradiseus ‏Lichtenstein, 1793
תחום תפוצה


ביצי עגור חן אפריקאי
עגור חן אפריקאי (שם מדעי: Grus paradiseus) הקרוי גם עגור סטנלי או עגור גן עדן וכן עגור כחול הוא מין בסוג עגור. עגור החן האפריקאי הוא הציפור הלאומית של דרום אפריקה.
עגור החן האפריקאי קטן יחסית למיני העגורים האחרים - אורכו כ-100 עד 120 ס"מ, מוטת כפניו היא כ-180 עד 200 ס"מ, ומשקלו כ-3.6 עד 6.2 ק"ג. צבע גופו של העגור אפור-כחול, בעוד צבעם של החלק העליון של הראש, הצוואר והעורף כהה יותר. צווארו של העגור דק יותר וראשו גדול יותר ביחס למיני העגורים האחרים.
העגור החן האפריקאי מחפש מזון בעיקר באזורים יבשים, וכמעט אף פעם לא בביצות. תזונתם של העגורים מורכבת בעיקר מדשא וממיני צמחים מהמשפחה Cyperaceae, אך היא עלולה להשתנות לפי המזון שנמצא בסמוך למקום הקינון של העגור. הם ניזונים גם מחרקים, בעיקר ממינים גדולים יחסית כמו חגבאים. לעיתים, העגורים ניזונים גם משבלולים, לטאות, צפרדעים, עקרבים ונחשים; מזונות עשירי-חלבון כגון אלה מובאים בדרך כלל לגוזלים.
בתי הגידול המועדפים על העגור הם עמקים, גבעות ומישורים עם עשב מרעה ועצים פזורים. העגורים מעדיפים לקנן במקומות שקרובים לאזורי רמות וביצות, על אף שהם מחפשים אוכל בדרך כלל באזורים יבשים. העגורים נודדים לפי גובה: הקינון מתבצע בדרך כלל בגובה של כ-1,300 עד 2,000 מטרים מעל גובה פני הים, ובחורף העגורים נודדים לאזורים נמוכים יותר.
מכל 15 מיני העגורים, עגור החן האפריקאי הוא בעל התפוצה המוגבלת ביותר. העגור מסווג כ"פגיע" על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN).
רבייה

עונת הרבייה של העגור קבועה, ומתרחשת בין אוקטובר למרץ, בעוד קשרים זוגיים בתוך קבוצות נוצרים בדרך כלל באוקטובר, כשבני הזוג הפוטנציאליים רצים במעגלים אחד מסביב לשני. לאחר מכן, הזכר בדרך כלל מבצע "ריקוד" זריקה: זורק חפצים שונים שנמצאים בסביבתו לאוויר וקופץ. בשלב זה, הזכרים והנקבות בוחרים אחד את השני, ושני בני הזוג מבצעים את "ריקוד הזריקה". ההזדווגות מתבצעת בדרך כלל כשבועיים לאחר ריקוד החיזור.
הנקבה מטילה בדרך כלל 2 ביצים (לעיתים רחוקות 1 או 3). היא והזכר משתפים פעולה בדגירה עליהן: הזכר דוגר בדרך כלל במהלך הלילה, וביום הוא מגן על הטריטוריה. הדגירה נמשכת כ-30 יום; הגוזלים יכולים ללכת כיומיים לאחר הבקיעה, ויכולים לשחות זמן קצר לאחר מכן. עד הפריחה מהקן מתבצעת כשהגוזלים בני 3-5 חודשים.
הערות שוליים

↑  עגור חן אפריקאי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  http://www.savingcranes.org/blue-crane.html
| עגוריים |
| --- | --- | --- |
| עגור | עגור אפור • עגור חן • עגור סיבירי • עגור ברולגה • עגור אדום-ראש • עגור לבן-עורף • עגור כחול • עגור הכתם • עגור שחור-צוואר • עגור יפני • עגור קנדי • עגור אמריקאי |  |
| עגור כתר | עגור כתר לבן-לחיים • עגור כתר אדום-לחיים |  |
| עגור כרבלתי (סוג ומין יחיד) | עגור כרבלתי |  |
פאבו ירווי

| --- | --- |

 לידה:  30 בדצמבר 1962 (בן 61) טאלין, ברה"מ 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, אסטוניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1994 
 מקום לימודים:  מכון קרטיס למוזיקה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית, אנגלית, רוסית, אסטונית 
 חברת תקליטים:  EMI קלאסיקס 
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות (2012)  פרס אקו קלאסיק למנצח השנה (2010)  מסדר הכוכב הלבן, דרגה 3 (2013)  מדליית סיבליוס (2015) 
 paavojarvi.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פאבו ירווי (באסטונית: Paavo Järvi; נולד ב-30 בדצמבר 1962) הוא מנצח אסטוני.
קורות חיים

נולד כבן הבכור לליליה ולמנצח נמה ירווי בטאלין שבאסטוניה, במשפחה בת שלושה ילדים.
למד נגינה וניצוח בטאלין והצטרף ב-1979 כמתופף ללהקת הרוק In Spe שהקים ארקי-סוון טיור.
ירווי עזב עם משפחתו את אסטוניה בשנת 1980 והיגר לארצות הברית.
למד באופן פרטי אצל המנצח לאוניד גרין בפילדלפיה, במכון קרטיס למוזיקה ואצל מקס רודולף ואצל לאונרד ברנשטיין במכון הפילהרמוני של לוס אנג'לס.
בשנים 2001-2011 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של סינסינטי. הוא עבד עם ריי אלחנדרו קונדה ולדיוויה, אדוארדו מאטה, מו-האי טאנג, אנריקה בטיץ, גאורג שולטי, אובה גוטינג, קרלוס מיגל פריאטו ויוג'ין אורמנדי.
פאבו ירווי היה מנהלה המוזיקלי של תזמורת פריז משנת 2010 ועד שנת 2016 (אנדריס פוגה היה עוזרו חלק גדול מהתקופה). בין השנים 2006 - 2013 שימש כמנצח ראשי של תזמורת הרדיו של פרנקפורט.
פאבו ירווי שימש כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית NHK (יפן) בין השנים 2016 - 2022 וב-2019 התחיל לשמש כמנהל המוזיקלי החדש של תזמורת טונהאלה (ציריך).
סכין סימן 2 של הצי האמריקני

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  סכין 
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית 
 יצרן:  חברת קמילוס, סמית' אנד וסון 
 היסטוריית שירות
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה, הפלישה האמריקאית לפנמה, מלחמת המפרץ, הסכסוך באפגניסטן, מבצע זעם דחוף, מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם, מלחמת עיראק 
 
סכין סימן 2 ונדן תואם, ייצור לצי, יצרן קמילוס
סכין סימן 2 של הצי האמריקני היא סכין לחימה ושימוש כללי. הדגם בשימוש בקרב בצבאות שונים בעולם לצד אזרחים (אספנים, שטח).
דגם הסכין עוצב ופותח עבור הצי האמריקני בשנת 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה, ונכנס לשימוש בקרב חיילי הצי בתחילת 1943. זמן קצר לאחר שהוכנסה לשימוש מבצעי, הסכין צברה פופולריות רבה בקרב הכוחות המזוינים האמריקנים וסופקה באופן נרחב לחיל הנחתים ולכוחות צבא היבשה. בתקופת המלחמה לבדה יוצרו מעל ל-2 מיליון יחידות. בישראל הסכין נכנסה לשימוש בצה"ל בתחילת שנות ה-50 ומכונה עד ימינו בשם סכין פלסים, שכן הייתה בשימוש חיל ההנדסה הקרבית לאיתור מוקשים.
היסטוריה > רקע

בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ארצות הברית הייתה בתהליך של התאוששות ממשבר הכלכלי שפקד אותה בעשורים הקודמים. הצבא היה בתהליך איטי של התעצמות ורכש, בתחילת מלחמת העולם השנייה, המצב השתנה. במסגרת זאת,  הצי האמריקני העלה דרישה דחופה לאספקת סכינים לחיילים ללחימה ומטלות שונות. באותה תקופה הדרישה בקרב חיילים לסכינים המותאמות לשימוש צבאי הייתה גבוהה מאוד והפתרון הזמני שניתן לחיילים, היה רכישה עצמית, שימוש בדגמים ישנים ממלחמת העולם הראשונה ותרומות שהושגו, בין השאר במבצע פרסום "Save a life with a knife" שעודד אזרחים לתרום סכינים. הדגם שנופק בתחילה לצי, ה-MARK1, היה קטן ופחות התאים לצורכי החיילים, אשר הציפו דרישה לסכין יותר גדולה.
במהלך התהליך לאפיון סכין המתאימה לחיילי הצי וכוחות הנחתים, נבחנו ונוסו מספר דגמים, למשל "סכין יחידת הפשיטה" (פגיון בהשראת פגיון הפייברן סייקס (אנ') - אך אלו לא התאימו לעבודות שטח שונות בעיקר בגלל הפרופיל הצר שלהן והעובדה שהחוד היה נוטה להישבר.
היסטוריה > פיתוח וייצור הסכין

ה-MARK2 עוצב על ידי שני קציני נחתים אמריקנים, קולונל ג'ון מ דייוויס ומייג'ור האוורד אי. בתחילה העיצוב נדחה על גורמים שונים בצי ובנחתים, אך לבסוף העיצוב אומץ על ידי צי ארצות הברית ב-23 בנובמבר 1942, הייצור החל בדצמבר 1942 והמשלוח הראשון של-MARK2 הופץ ב-27 בינואר 1943, כאשר היצרן היה קמילוס (Camillus) שייצרה כ-1,000,000 יחידות. סכינים נוספות יוצרו על ידי חברת יוניון קטלרי (union cutlery) המוכרת בשמה קא-באר (KaBar), חברת פאל (Pal) וחברת רובסון (Robeson) ובסך הכל יוצרו בתקופת מלחמת העולם השנייה קרוב ל-2.5 מיליון יחידות.
היסטוריה > השימוש במהלך מלחמת העולם השנייה

הסכין החליף בהדרגה את "פגיון "יחידות הפשיטה" של הנחתים".
בתחילה הסכין סופקה ליחידות הלוחמות שעבדו עם הצי, יחידות החוד בדגש על "יחידות הפשיטה" (יחידות מובחרות של נחתים אשר ביצועו פשיטות על מאחזים ומוצבים יפניים בזירת הפסיפיק) ואף החליפה את הפגיונות שסופקו ליחידות אלו בתחילה. ככל שעבר הזמן, הסכין סופקה ליותר ויותר יחידות. חיילים בצבא האמריקני החלו ללטוש עיניהם לעבר הסכין. עם השנים הדגם סופק לצבא האמריקני באופן סדיר והיה חלק מהציוד הבסיסי שסופק לחיילים, עד ימינו. במקביל, בוצע שימוש נרחב בדגם בקרב צבאות רבים, כולל בצה"ל.
במהלך השנים נוספו עוד יצרניות לדגם (וחלקן הפסיק). מ-1980, אונטריו מספקת את הסכין לצבא ארצות הברית.
אספנות

הדגמים השונים של הסכין, כולל אלו שעברו שינויים קלים בזמן הייצור במלחמת העולם השנייה, הן "חומר" לאספנים בתחום ויש מגוון לא קטן של סכיני MARK2. קיימות אף טבלאות כיצד לזהות את הסכינים הללו ובאיזו תקופה יוצרו.
נתונים טכניים

ה-MARK2 אופיינה כדלקמן:
סכין לחימה/שימוש כללי. משקל כ-320 גרם, אורך כולל הוא 12 אינץ', להב באורך 7 אינץ', רוחבו 1.25 אינץ', עוביו כ-3–4 מ"מ, תצורת קליפ פוינט, להב חלק, מפלדה פחמנית (1095) ובקושיות סביב ה-54–55 HRC. הלהב והידית היו יחידה אחת של פלדה כאשר הפלדה באזור הידית מוצרת ונעטפת בחומר נוסף (מכונה בשפה המקצועית טאנג חבוי), במקרה הזה טבעות עור דחוסות. גארד פלדה פשוט, פומל פלדה- מסומרר או נעוץ עם סמרור בצד לקצה הידית. הסכין סופקה עם נדן עור או נדן פלסטי ירוק.
בצה"ל

השימוש בצה"ל
מוערך כי סכינים אלו הגיע לראשונה לצה"ל ב-1949, במסגרת סיוע של יהדות ארצות הברית ותורמים שונים, אשר רכשו עודפי אמל"ח של הצבא האמריקני ממלחמת העולם השנייה. בתחילה הסכין סופקה לחטיבות החי"ר והצנחנים, וזכתה לכינוי "סכין קומנדו". במהלך השנים, הסכין החלה להיעלם משורות הצבא וסופקה באופן כמעט בלעדי לחיילי חיל ההנדסה וכונתה "סכין פלסים".
ראו גם

סכין סימן 1 של הצי האמריקני
הערות שוליים

↑  2003 sporting knives : folders, fixed blades, pocket, military, gent's knives, multi-tools, swords, 2nd ed, Iola, WI: Krause Publications, 2002
↑  Walker, Greg., Ka-bar : the next generation of the ultimate fighting knife, Boulder, Colo.: Paladin Press, 2001
↑  Canfield, Bruce N., U.S. infantry weapons of World War II, Lincoln, RI: Andrew Mowbray Pub, 1994
↑  Blade's guide to knives & their values, 7th ed, Iola, WI: Krause Publications, 2009
↑  Alexander, Joseph H., 1938-2014., Edson's Raiders : the 1st Marine Raider Battalion in World War II, [Annapolis, Md.]: [Naval Institute Press], [©2000]
↑  סער נודל, סכינים בשימוש צה"ל בתקופת קום המדינה
סכין סימן 2, צי ארצות הברית, סמל היצרן קמילוס
פאבו ליפונן

פאבו טאפיו ליפונן (בפינית: Paavo Lipponen ‏האזנהקובץ:Fi-Paavo Lipponen.ogg‏Ⓘ‏; נולד ב-23 באפריל 1941) הוא פוליטיקאי ועיתונאי פיני, אשר כיהן כראש ממשלת פינלנד בשנים 1995–2003 ומנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד בשנים 1993–2005. הוא גם כיהן כיושב ראש הפרלמנט הפיני בשנים 2003–2007.
ביוגרפיה

ליפונן נולד בשנת 1941 במזרח המדינה. לליפונן יש קשר משפחתי רוק לאיש הצבא הפיני קארל גוסטף אמיל מנרהיים. בשנת 1959 סיים את לימודין התיכוניים והחל ללמוד פילוסופיה בדארטמות' קולג' שבארצות הברית מטעם תוכנית פולברייט. עם חזרתו לפינלנד, החל ליפונן ללמוד תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת הלסינקי. בשנים שלאחר מכן עבד כעיתונאי.
בשנים 1967–1979 מילא תפקידים שונים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית. ליפונן התפרסם לראשונה כאשר כיהן כמזכיר ממשלתו של מאונו קויביסטו בשנים 1979–1982. בשנת 1983 נבחר לפרלמנט הפיני, וכיהן בו עד שנת 1987 הוא חזר לפרלמנט בשנת 1991, וכיהן בו עד 2007.
בשנת 1993 נבחר להנהיג את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ובשנת 1995 נבחר לראשות הממשלה. ליפונן הרכיב קואליציה של כחמש מפלגות מהימין ומהשמאל, אם כי מדיניותה הכלכלית של הממשלה הייתה ימנית יחסית. ממשלתו של ליפונן שמה דגש על הקטנת האבטלה, ובשנת 1999 פינלנד אימצה את האירו. בנוסף על כך, סחר החוץ גדל וחוקה חדשה נכנסה לתוקף.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1999 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית קטנה, אך עדיין נשארה הגדולה בפרלמנט והצליחה להקים ממשלה דומה לזו שהייתה עד אז. בשנת 2003 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצליחה להגדיל את מספר מושביה בפרלמנט, אך מפלגת הקואליציה הלאומית הייתה גדולה יותר, ולכן היא זו שהרכיבה את הממשלה. ליפונן עצמו נבחר לתפקיד יושב ראש הפרלמנט. בשנת 2005 עזב את המפלגה וכשנתיים מאוחר יותר עזב גם את הפרלמנט.
בשנת 2012 ניסה להתמודד לנשיאות המדינה מטעם המפלגה, אך קיבל רק 6.7% מהקולות, התוצאה הגרועה ביותר בתולדותיה.
פאבו יריאולה

פאבו אוריאולה (בפינית: Paavo Yrjölä; ‏18 ביוני 1902 – 11 בפברואר 1980) הוא אתלט פיני.
אוריאולה סיים תשיעי בקרב עשר באולימפיאדת פריז (1924), זכה במדליית זהב באולימפיאדת אמסטרדם (1928), והגיע למקום הששי באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
ראו גם

התפתחות שיא העולם בקרב עשרה (באנגלית)
|  אלופים אולימפיים – קרב רב (גברים) |
| --- | --- | --- |
| קרב חמש | (1906) היילמר מלאנדר שוודיה • (1912) ג'ים ת'ורפ ארצות הברית ופרדיננד ביה נורווגיה • (1920) אירו לייטונן פינלנד • (1924) אירו לייטונן פינלנד |  |
| קרב 10 | (1904) טום קיילי בריטניה • (1912) ג'ים ת'ורפ ארצות הברית והוגו וייסלנדר שוודיה • (1920) הלגה לובלנד נורווגיה • (1924) הארולד אוסבורן ארצות הברית • (1928) פאבו יריאולה פינלנד • (1932) ג'ים באוסץ' ארצות הברית • (1936) גלן מוריס ארצות הברית • (1948) בוב מתיאס ארצות הברית • (1952) בוב מתיאס ארצות הברית • (1956) מילט קמפבל ארצות הברית • (1960) רייפר ג'ונסון ארצות הברית • (1964) ווילי הולדורף גרמניה • (1968) ביל טומיי ארצות הברית • (1972) מיקולה אבילוב ברית המועצות • (1976) ברוס ג'נר ארצות הברית • (1980) דיילי תומפסון בריטניה • (1984) דיילי תומפסון בריטניה • (1988) כריסטיאן שנק מזרח גרמניה • (1992) רוברט זמליק צ'כוסלובקיה • (1996) דן או'בריאן ארצות הברית • (2000) ארקי נול אסטוניה • (2004) רומן שברלה צ'כיה • (2008) בריאן קליי ארצות הברית • (2012) אשטון איטון ארצות הברית  • (2016) אשטון איטון ארצות הברית • (2020) דמיאן וורנר קנדה • (2024) מרקוס רות' נורווגיה |  |
עדי נאמן

| --- | --- |

עדי נאמן בסרט "נועה בת 17"
 לידה:  31 בינואר 1964 ניו יורק
 פטירה:  3 בדצמבר 1982 (בגיל 18) ישראל
 סוגה מועדפת:  דרמה
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1973–1982 (כ־9 שנים)
 עיסוק:  זמר ומלחין
 פרסים והוקרה:  פרס כינור דוד
 פרופיל ב-IMDb
 
עדי נאמן (31 בינואר 1964 – 3 בדצמבר 1982) היה שחקן קולנוע, זמר ומלחין ישראלי.