האקספרס הפאטאגוני הישן
מרכז אמריקה

מאיחוד המדינות המרכיבות את מרכז אמריקה - גואטמלה, הונדורס, אל סלוודור, קוסטה ריקה וניקרגואה - לא נותר זכר, לאחר מלחמות אזרחים של הכל בכל. גאוותן של מדינות אלה, הסובלות מעוני משווע, מאלימות וממהפכות ויושבות על אחד מקווי השבר הגרועים ביותר בכדור הארץ, היא על הרי הגעש הרבים שלהן. ת'רו התקשה להבין, איך המדינות הללו עודן קיימות. בעל המלון העלוב שבו עשה את הלילה הראשון שלו בגואטמלה ניסה לשכנע אותו לנסוע לגואטמלה סיטי באוטובוס, כמו כל התיירים, כי ברכבת לא נוסע אף אחד - רק המוני אינדיאנים, כפי שהסתבר לת'רו למחרת. הרכבת עצמה נראתה כרכבת בגן שעשועים מוזנח, קרונותיה הקטנים עשויים עץ, חלונותיה הגדולים נטולי שמשות ומושביה קטנים וצפופים.
הנסיעה הייתה בתוך ג'ונגל טחוב וערפילי, שעציו צפופים כל כך וסמוכים כל כך למסילה, ששום קרן אור לא הסתננה בעדם. אנשי המערב שסיירו בג'ונגלים האלה חששו מן הקדמה שתביא עמה הרכבת ועמה הקץ לקסם, "כשמסע על פני אמריקה התיכונה יהיה משמים כמעט כמו נסיעה משיקגו לקליוולנד". כמה טעה האיש שכתב זאת.

שדות קני הסוכר שלצד המסילה מילאו את קרונות הרכבת בריח מתוק להחליא. בצהרים הגיעה הרכבת אל לה-דמוקרסיה, שכולה בקתות עשויות מוטות וקרטון וריקועי פח, ושאון מקלטי רדיו וצעקות. מודעות הכריזו על הבחירות שתתקיימנה בעוד חודשים אחדים, אבל בני גואטמלה נשמרו משיחות על פוליטיקה והסתפקו במשיכות כתפיים, יריקות וגלגול עיניים, התנהגות צפויה בארץ שבשליטת מפלגה אנטי-קומוניסטית קנאית, שידעה פעולות גרילה - חטיפות, רציחות והנחת פצצות. השלטון הגיב עליהן בהקמת כיתות-רצח משלו, שאינן חייבות דין וחשבון לאיש. וזאת במדינה המתיימרת להיות דמוקרטית, ובה בעת מביימת בחירות ומשליטה טרור מאורגן. אווירת הקדרות והחשדנות ברכבת הייתה מובנת. ניסיונות מצד ת'רו לקשור שיחה נענו בהתעלמות או בתשובות בנות הברה אחת.
אחד ממאפייניה של גואטמלה סיטי היה הפאר המוגזם עד גיחוך של כמה מבנייניה, שניצלו מרעשי האדמה התכופים, בהם כנסייה רבת פאר והדר, שקישוטיה לא ייספרו מרוב, ופוליטכניון שהוא חיקוי של מבצר עם מגדלי שמירה מזויפים ועמדות זקיפים מדומות ושפע של פסלי חיות רבי-מידות ברחבת הכניסה. במסעדה צמחונית פגש ת'רו שלושה אדריכלים, שתכננו ובנו בתים בהזמנת הממשלה. הם בנו שלושה קירות ומי שרוצה בבית, יצטרך להקים את הקיר הרביעי ואת הגג. השיטה נראתה לו, אבל כפי שהתברר בהמשך, מימושה לא עלה יפה.
הרכבת לזאקאפה הייתה גרועה בהרבה מקודמתה. בדרכה עברה על פני שכונת עוני מדכאת בחוסר התקווה שבה, מקום מושבם של פליטי רעש אדמה, שבתיהם נהרסו וכנראה יישארו שם עד יומם האחרון, או עד שהממשלה תפזר אותם ותעלה באש את הבקתות העלובות, שהורכבו מקרשים וענפים, מקרטון ופלסטיק, דלתות מכוניות וכפות דקלים - מכל הבא ליד. היה זה מקום גדול - עשרים דקות נדרשו לרכבת לעבור על פניו, לאורך קילומטרים של דלות ועזובה. משנעלמה שכונת העוני, לא היה עוד דבר - הרכבת הרעועה והרועדת נסעה על גבי גשר ארוך מאד, שנשען על תמוכות חלודות תקועות בקרקעית הערוץ, בעומק מאות מטרים,. פיסות ערפל ועננים ננעצו בשיני סלע בעומק הערוץ, ושני עורבים עופפו מתחת לחלון הרכבת. תחושה של מראה מהופך, ערפל מעל ועננים מתחת, סחררה את ראשו של ת'רו. פיתולי המסילה החדים סביב ההרים גרמו לכך, שהקטר שעבר על פני הקרון בשאגה נראה כשייך לרכבת אחרת, בכיוון ההפוך. באגואסקליינטס, עצירה ללא תחנה מלבד שלט, ראה סילוני קיטור לבן עולים מן המעיינות החמים, שעל שמם נקרא המקום. נשים כיבסו בבריכות שהקיפו את סילוני הקיטור, אות החיים היחיד בפאת מדבר מתה, שאפילו קקטוסים לא יכלו להתקיים בה. ברכבת שררה דומיה. איש מן הנוסעים, העניים, היחפנים והמובסים ביותר, לא ניסה לקשור שיחה.
החשש העיקרי של ת'רו היה, שהרכבת תיעצר לפתע, ללא כל סיבה, ותישאר תקועה במקומה, בלב המדבר, ללא מים, במרחק קילומטרים ללא צל מן הכביש הקרוב. כאן, בהמשך הדרך, ראה את הבתים שעליהם סיפרו לו האדריכלים בגואטמלה סיטי. הפרויקט הממשלתי נכשל. בתים רבים היו בני שלושה קירות ללא גג, ולא נמצא איש שישלים את בנייתם ויגור בהם. בעיירה קאבאניאס עצרה הרכבת לזמן רב, אבל כשת'רו ביקש לצאת מהקרון, עצר אותו אחד החיילים ששמרו בפתחיו בנפנוף רובה.
זאקאפה הייתה עזובה לוהטת מחום. הוא תכנן להמשיך לאל סלוודור לעיירה מטאפאן Metapán, משהבין שהוא צריך לחכות יומיים לרכבת הזו, הוא לא רצה להישאר בזאקאפה. הוא שאל על אוטובוס ובסופו של דבר קיבל את הצעת הנשאל להסיע אותו עד הגבול עם אל סלוואדור תמורת עשרה דולר, אבל לפני שהגיעו לגבול עצר הנהג והודיע לו, שלא יוכל לקחתו עד הגבול ממש, כי אין לו רישיון לרכב ולא ביטוח, וגם כסף לשחד את השומרים אין לו. ת'רו יצא אפוא למסע ברגל עד הגבול, מרחק קילומטר וחצי, בין עצים ירוקים וציפורים מזמרות. בצריף שעל הגבול החתים נער את דרכונו ודרש כסף. בהמשך הכביש היה עוד בית אחד, שאליו הגיע בטיול מרנין-לב, בין גבעות ירוקות וזמרת ציפורים, בתחושה של אחר צהריים קיצי במסצ'וסטס. בעמדת הגבול נשאל על הספר שבמזוודתו, דרכונו נבדק והוא נשלח לדרכו, אל סנטה אנה. גבר שהגיע במכוניתו אל תחנת הגבול הציע לו נסיעה חינם לסנטה אנה, ובהגיעם לשם ניסה לשכנע אותו להמשיך לסן סלוודור, כי סנטה אנה, לדבריו, מלאה גנבים ורוצחים. אף על פי כן, ת'רו החליט להישאר, ולא הצטער על כך. סנטה אנה נראתה לו כמאפיינת את ערי מרכז אמריקה יותר מכל עיר אחרת. בעיקר התפעל מבית התיאטרון, שסגנון בנייתו וקישוטיו המפוארים היו מרשימים במיוחד באווירה הטרופית הרדומה של סנטה אנה. בעבר היה זה בית אופרה, אבל חיי התרבות הצטמצמו והבניין היה לבית קולנוע. אקלימה של סנטה אנה היה נוח ותושביה ערניים ומסבירי פנים, בניגוד לסגירותם השתקנית והזועפת של בני גואטמלה. עם זאת, כשרצה להמשיך בדרכו, מצא שאיש מתושבי העיר אינו יודע היכן תחנת הרכבת שלה. לשאלתו כיוונו אותו אליה בחפץ לב, אבל היא לא נמצאה במקום שהייתה אמורה להימצא. רק ביומו השלישי בעיר מצא אותה לבסוף, מאחורי גדר גבוהה, ריקה ונטושה מאדם מלבד מנהל התחנה. איש לא נסע ברכבת, על אף מחיר הנסיעה הזול, וזאת בגלל זמן הנסיעה הממושך, בהשוואה לאוטובוס, המהיר פי כמה.
את המסע לסן סלוודור עשה ת'רו בקרונוע ישן, בחברת שני סוכני מכירות מקומיים, איתם ניהל דיון בשאלה, האם השפה הספרדית טובה מן האנגלית. השניים גרסו, שהספרדית טובה יותר משום שיש בה יותר מילים. לשם השוואה ספרו את המילים שיש לחזיר, כלב או פר בכל אחת מהשפות. איזו שיחה מגוחכת, אמר ת'רו בלבו. השניים טענו, שבני אל סלוודור נבונים ושאפתנים מבני מרכז אמריקה האחרים. הם כמו הישראלים, פסק. ועל כך שאל אותו ת'רו, אם הם מתכוננים לפלוש לאיזה מקום.
בסן סלוודור תכננו החברים לראות משחק כדורגל בלילה הקרוב, אל סלוודור נגד מקסיקו. הזדמנות לאל סלוודור להוכיח את כוחה, אמרו. ת'רו שאל אם יוכל להצטרף אליהם. הם חששו מן הצפיפות והאלימות וניסו לשכנע אותו ללכת במקום זה לבריכה, לתפוס בחורות, אבל ת'רו לא ויתר. מסן סלוודור עצמה לא התרשם, והצטער שעזב את סנטה אנה. אלפרדו, חברו מן הרכבת, בא לקחתו מן המלון, ואת מכוניתו החנה במרחק קילומטר מן האצטדיון, ליד ביתו של חבר. בית זה היה משונה מאוד בעיני ת'רו. חדריו היו תאים מחוברים במסמרים לעץ, שענפיו הפורחים השתלשלו לתוכם, וקירותיו היו יריעות בד. הוא תהה מה קורה כשיורד גשם, אך לא שאל.

המושבים התחלקו לזולים - שמש - וליקרים - צל, כמו במלחמת פרים. מראה ההמון הצווח ושואג בתוך ענני אבק חום כמעט הניס אותו חזרה, אבל הקהל נדחק מאחוריו אל האצטדיון וחסם את דרכו. אל האבק הצטרף עשן, שעלה מן הכירות, עליהן טיגנו נשים מאכלים שונים. חברו של ת'רו הורה לו להתחבא ליד הקיר עד שיקנה כרטיסי "צל" בקופה, שאליה הגיע בדילוגים ודחיפות דרך התור המתפתל. 45,000 אנשים נדחסו במושבי האצטדיון. בתאים היקרים ישבו בעלי כרטיס המינוי העונתי, שמחירו 2,000 דולר, במדינה, שההכנסה השנתית הממוצעת בה היא 373 דולר לנפש. לא פלא שמספר הצופים בתאים היה קטן. על מדרון הגבעה שמחוץ לאצטדיון הצטופפו עוד אלפי צופים, והוא דמה לתל נמלים ענקי.

מהלך המשחק היה ברור מלכתחילה - הקבוצה המקסיקנית שיחקה היטב, הבקיעה שערים והתעללה בסלוודורים. מדי פעם נזרק הכדור אל יציע הצופים, הוטל מיד ליד תוך קטטות ותגרות, ועל אף דרישות ואיומים, לא הוחזר. המשחק נעצר עד שהובא כדור חדש, וחוזר חלילה. המשטרה לא התערבה. בין השאר, הופרחו לאוויר קונדומים מנופחים וקשורים כבלונים, עדות לניסיונות הכושלים לפיקוח על הילודה באל סלוודור, שלא הביאו לתוצאה המיוחלת אבל שימחו ילדים במסיבות יום-הולדת. אלפרדו בוש ונכלם לפני חברו האמריקאי. תוצאת המשחק הייתה 1–6 לטובת מקסיקו. ביציאה מן האצטדיון ראה ת'רו חזיון שהזכיר לו ציורי קיר מבעיתים של התופת. נערים נטפלו לנשים, גברים השתכרו, קיללו את מקסיקו, הלמו בגגות מכוניות והתקוטטו. מכונית אחת נהפכה על גגה. כלבים צולעים חשפו שיניים בפחד. גופות אנשים היו מוטלות בדרך העקיפין שאלפרדו הוליך בה אל המכונית, ולא ברור היה אם הם פצועים, ישנים או מתים. אבל ת'רו לא הצטער על לכתו למשחק. אין טעם במסעות ללא סיכון כלשהו, גרס. עשר שנים קודם למשחק זה התחוללה מלחמה רבתי בין הונדורס לאל סלודור, מלחמת הכדורגל, שראשיתה במשחק רווי אלימות.

בשובו אל המלון, אחרי שכתב על המשחק, נרדם ת'רו אך התעורר למשמע רעשים מן התקרה. מן החור שגילה שם הציצו אליו זוג שיניים צהובות. הוא לא עצם עוד עין כל אותו לילה.
מסן סלוודור נסע ברכבת מאסף לקוטוקו, שבה נעצרת הרכבת מבוסטון באופן סופי. אל ניקרגואה שמעבר למפרץ פונסקה יש להפליג במעבורת. בניקרגואה ציפו לו, לפי החדשות שקרא במהלך מסעו, מלחמות גרילה מצד אחד ועונשים קשים מצד הדיקטטור האכזרי סומוסה, מן הצד השני. ת'רו החליט להגיע אל גבול ניקרגואה ושם להחליט לפי החדשות שישמע, אם להמשיך או לעקוף אותה. הגורל החליט בשבילו. נאמר לו שהגבול סגור והחיילים יחזירו אותו. בהרגשה שנוקה מאחריות למסע בניקרגואה, חזר ת'רו לסן סלוודור, שם הגיש הרצאה באוניברסיטה, ותהה מדוע במוסד של דיקטטורה ימנית מובהקת מתנוסס על הקיר ציור של קרל מרקס, פרידריך אנגלס וולדימיר לנין.

רכבת רעועה ומוזנחת הביאה את ת'רו אל נופים מרהיבים של הרים ואגם שמימיו מחליפים צבעים עם חילופי השעות. האינדיאנים היושבים לחופי האגם הזה נהגו להעלות לו קורבנות, תחילה פרחים ופירות, אבל אם אלה לא הועילו לפיוס הר הגעש, עברו לקורבנות של בעלי חיים. אלה היו חייבים להיות בחיים, אחרת היה אל האגם נתקף חרון משום שאילצוהו לאכול בשר פגרים. אם גם קורבנות אלה לא שיככו את זעמו, היו התושבים המקומיים בוחרים ילדה ומשליכים אותה לאגם כשידיה ורגליה כבולות ואבן קשורה לצווארה. נוהג זה נמשך עד סוף המאה ה-19.
בהמשך הדרך נקלעה הרכבת לסופת חול, והקרונות נטולי השמשות התכסו באבק חום שלא היה מנוס ממנו. כשנחלצה מגלי האבק, נמצאה הרכבת בראש רכס צר, בגובה רב, והתחושה הייתה כבמטוס מנמיך טוס. במורד הגבירה הרכבת את מהירותה וצללה בין גבעות ירוקות שאין כדוגמתן, עד להשכיח את החום, האבק והמושבים השבורים. נוף הכפרים שבדרך, לעומת זאת, לא השתנה כלל. הדמיון ביניהם היה כזה, שת'רו תהה בינו לבינו אם אינו נוסע במעגל וחוזר שוב ושוב אל אותו כפר עצמו, עם החזיר, הכלב הצולע, האיש המנמנם תחת כובעו הגדול והעצים מכוסי האבק.

בהמשך, בדיוק כשת'רו נרכן מחוץ לחלון להביט אל הערוץ שמתחת למסילה, השחיר הכל בבת אחת. הרכבת נכנסה למנהרה והנוסעים החלו לצרוח, כדרך בני אמריקה המרכזית במנהרות. חמש דקות נסעו כך, בחשיכה גמורה, בתוך גלי אבק ושאון צריחות מחריש אוזניים, עד שיצאו אל אור שמש ואוויר צלול. רק אישה אחת לא צרחה - היא ישנה כל עת הנסיעה במנהרה והמשיכה לישון ביציאה ממנה. הר הגעש שלקראתו נסעו דמה לאריה נטול ראש, כמוהו כהרי געש אחרים דמויי חיות, ונקל היה להבין את אמונתם של התושבים באלים ומפלצות, שהרעידו את האדמה, קברו את בתיהם באפר, שרפו אותם חיים, העלימו את הדגים וקטלו את הילדים.
בקוסטה ריקה פגש ת'רו בעל באר סיני, שסיפר לו כי בדק את כל הארצות ומכולן מצא לו לטוב את קוסטה ריקה. על כן נשאר בסן חוסה. ת'רו הסכים לדעתו. לו ניקו את סן סלוודור וגואטמלה סיטי, לו פינו את גלי האשפה, הרסו את הצריפונים והפחונים, נתנו נעליים לילדים, שחררו את האסירים הפוליטיים והוציאו את החיילים לגמלאות, כי אז היו ערים אלה מתחילות אולי להידמות לסן חוסה. העיר הייתה מסודרת, מזג האוויר נעים, הבחירות, שאך זה הסתיימו, היו הוגנות, ושיעור יודעי קרוא-וכתוב גבוה. רק דבר אחד היה משותף לקוסטה ריקה ושכנותיה - אנטיפתיה לשכנים. על גואטמלה ואל סלוודור לא הייתה להם מילה אחת טובה, ואת ניקרגואה ופנמה תיעבו בגלוי. הוא מצא את תושבי קוסטה ריקה אדיבים ומסבירי פנים, אך בין הזרים הרבים המתגוררים בה יש רמאים, נוכלים ואף פושעים גדולים, שמצאו בה מקלט נוח. לא כל הזרים כאלה, היו גם סוחרים הגונים וגמלאים מארצות הברית, שהעדיפו את קוסטה ריקה על פני פלורידה.
ברכבת ללימון קיווה ת'רו לבדידות. הוא קץ כבר בחברת פליטים אמריקאים שתויים, כאלה שפגש בסן חוסה, והרגיש, שכדי למצות את טעם המסע והגילויים שאליהם נכסף, הוא צריך לנסוע בגפו, בניגוד לתיירים היפנים, שאינם מבינים תיירות ללא קבוצה. כפי שהגדיר זאת לעצמו, מסע איננו נופש, ובניגוד לאיחולי ידידיו לפני היציאה למסע: "תבלה בנעימים", לא זה מה שרצה. הוא השתוקק לתעוזה קטנה, לסכנת-מה, לאירוע לא נעים, לאי-נוחות חריפה, לניסיון שבשהייה עם עצמו. כל אלה, כך חשב, יהיו מנת חלקו ברכבת ללימון.
ביציאה מסן חוסה לא היו שכונות עוני, לא מזבלות עשנות או נהר מכוסה קצף אפור של זוהמה, כמו בערים האחרות שעזב ברכבת. בפרבריה של סן חוסה היו בתים בנויים ושמורים היטב, שהובילו אל נוף כפרי ירוק ומוצל. ת'רו נזכר בעיירה שראה בילדותו בוורמונט, וגם הדקלים המלכותיים שבכפר לא פגמו באשליה. גבר צעיר התיישב לצדו וקשר עמו שיחה. הוא הציב את אורגון שבארצות הברית כאות ומופת, וביקר את קוסטה ריקה, נופיה ואנשיה משום שלא השתוו, לטענתו, לאלה של אורגון, בה בילה קיץ אחד בלימודי אנגלית. הוא סבר, שת'רו צריך לוותר על הנסיעה לפנמה ובמקום זאת לנסוע לאורגון.

הנוף היה מרהיב, ובמקומות מסוימים מפיל אימה. גיאיות עמוקים שגשרי ברזל נמתחים מעליהם ומפלים שוצפים במעמקיהם. המדף שנחצב בהר להקמת מסילת הרכבת היה צר כל כך, שכאשר נקלעה פרה למסילה, לא היה לה לאן לחמוק מן הרכבת, בין צלע הר תלולה למדרון, והיא המשיכה לרוץ לפני הקטר שהאט לאורך יותר מקילומטר.

לואיס, שכנו לספסל של ת'רו, ציין, שאמריקאים אוהבים לנסוע לבדם ואינם מדברים זה עם זה. ת'רו התפלא על קביעה זו, ואז היסב לואיס את תשומת לבו אל נוסע אחר בכובע מצחיה. הצחיק אותו שת'רו לא ידע שהוא אמריקאי. ת'רו הסתייג, אבל לואיס נקט יוזמה, ניגש ודיבר עם הנוסע הזקן והתחלף עמו במקומות, לשמחת הקשיש ולצערו של ת'רו. מר ת'ורנברי איחר לסיור המאורגן שלו, שהבטיח מכל טוב - שייט, שף צמוד, מלון ארבעה כוכבים, קופים ותוכים. והוא החמיץ את כל זה בגלל טעות בשעה של מנהל המלון שלו. לפי כך החליט לעלות על הרכבת - אולי יצליח להשיג את הסיור. בינתיים פטפט ללא הרף. הכל שיגע לו את השכל - לא לנוף כזה ציפה. הוא היה צייר, אבל לא הביא את מחברת הרישומים שלו, והסתפק בציון כל פרט שראה, בלוויית הסברים משלו. כדי להתרחק ממר ת'ורנברי, הלך ת'רו אל ירכתיי הקרון וקשר שיחה עם קשיש שחור, שסיפר לו כי השחורים בדור של סבו הובאו מג'מאיקה ככוח עבודה.
לימון הייתה שונה מן הקצה אל הקצה מסן חוסה, מזוהמת, מצחינה ורועשת. ת'רו נפרד בהרגשת הקלה אין-קץ מת'ורנברי, אך תחושת הרווחה לא ארכה, משלא הצליח למצוא חדר במלון, וכל המלונות שראה הרתיעו אותו בהזנחה ובזוהמה שבהם. הוא שוטט ביאוש הולך וגובר ברחובות, עד שראה דמות מוכרת לפניו - ת'ורנברי, ששמח לראותו וכששמע שאין לו מקום לינה, הזמין אותו מיד ללון אתו בחדרו. למחרת מצא מלון סביר. עם כל קוצר הרוח שעורר בו מכרו, לא יכול היה שלא להכיר לו תודה. כעבור עוד יום בלימון, שכרו שניהם מונית לסן חוסה כדי להימלט מן העיר המדכאת. ת'ורנברי המשיך לתאר כל מה שראה מחלון המונית הנוסעת. בשובו לסן חוסה הלמה בת'רו תחושת הזרות והריחוק מביתו, דווקא בגלל הרגילות של חיי היום-יום של תושבי העיר, היוצאים לקניות וסידורים ממש כמו תושבי מדפורד. כאן הבין את הצורך שלו בחיפוש האקזוטי והנידח, שם כל אחד זר באותה מידה.
מסן חוסה נסע ברכבת איטית לפונטרנס, גם משום שהייתה זו הדרך היחידה להגיע משם לפנמה, באוטובוס או במטוס, אבל גם משום שרצה לנסוע ברכבת שטופת שמש כדי לקרוא את ספרו של אדגר אלן פו, "עלילות ארתור גורדון פים", ספר שתיאורי האימים שבו לא הניחו לו לקרוא אותו בחדרי מלון חמים, מחניקים, צרים ונגועים בחולדות. הרכבת הייתה חשמלית, שקטה ונקייה, ורוב הנוסעים בה היו בדרכם לחופשה, עליזים, צועקים ועמוסים תיבות מזון, מגבות, כובעים וסנפירי שחייה. הם הזכירו לת'רו איטלקים מאזור מגוריו. בניגוד למקובל במדינות אחרות במרכז אמריקה, נראה שהדת אינה תופסת מקום חשוב בחיי התושבים. נוסעי הרכבת לא גילו עניין בכנסייה שעברו על פניה. הסתבר לת'רו, שהבחירות בקוסטה ריקה נערכות ביום חג קתולי, ולמעשה, מחליפות אותו. קוסטה ריקה מתגאה בשירותי הבריאות שלה, לא בכנסיותיה.
בביקורו בפנמה היה ת'רו עד לוויכוחים ומחלוקות קולניים בשאלת העברתה של תעלת פנמה משליטת ארצות הברית לידי פנמה. הדיונים החלו בשנת 1974 ובעת ביקורו של ת'רו היה ברור למדי שבזמן הקרוב יתקבל אשרור ההעברה, על אף התנגדותם הנחרצת של עובדי חברת התעלה, המתגוררים במה שנקרא "האזור" וכל חייהם מוכתבים על ידי הנהלת החברה ולפי חוקיה, מלידה ועד קבורה. בעיני ת'רו, דמה "האזור" לבסיס צבאי, וחיי תושביו היו נוחים ובטוחים, אבל משועבדים בכל פרט לחברת התעלה. ת'רו ראה לפניו קולוניאליזם מובהק, אם כי העובדים לא היו מדוכאים או מנוצלים. בעיית האינטגרציה נפתרה בכך שהשחורים שבין עובדי החברה הוגדרו מחדש כפנמים, ובתור שכאלה נאלצו לעזוב את "האזור" ולחיות בשוליו, משום שהמשיכו לעבוד במשרותיהם הקודמות בחברה. מגוריהם היו צריפונים דלים, ותושבי "האזור" הצביעו על ההבדל בינם לבין דיירי השוליים, אבל הרי הם היו אלה שגזרו עליהם לחיות שם. במסיבת פרידה שנערכה לספרנית "האזור" לאחר ארבעים שנות עבודה, קמה הספרנית להודות לאנשים שערכו את המסיבה לכבודה, אך כשניסתה להודות להם בספרדית, לא נמצאו לה המילים לכך. אחרי ארבעים שנות עבודה בפנמה, לא ידעה די ספרדית לבטא את רגשות הערכתה לאנשים שעמם עבדה.

מן התעלה עצמה התפעל בלב שלם, וראה בה הישג, שרק מעטים ממפעלי האדם עלי אדמות יכולים להשתוות אליו. המדריך שהראה לו את התעלה ואופן פעולתה היה פנמי, דובר אנגלית רהוטה, שסבר כי אם תימסר התעלה לידי פנמה, יהיה זה סופה. הוא רצה שאמריקה תמשיך לנהל אותה, הוא היה חריג בהשקפתו, וכל פנמי אחר שת'רו פגש צידד בהעברת התעלה לידי פנמה. למילה "אנחנו", כשנאמרה בפנמה, הייתה משמעות שונה לפי הדובר: בפי תושבי "האזור", היא התייחסה אליהם בלבד. בפי השגריר, היא כוונה לארצות הברית ואילו חסידי האשרור התעלמו מאנשי "האזור". תושבת "האזור" שפגש סברה, שאמריקה טעתה כשוויתרה על וייטנאם ואסור לה לחזור על טעות זו. כשתיקן אותה ואמר, שארצות הברית הפסידה במלחמה עם וייטנאם, טענה ש"יכולנו לנצח". לפני צאתו מפנמה, הוזמן להרצות בבית הספר התיכון של "האזור", שלא היה שונה במאום מבית הספר התיכון שבו למד 20 שנה קודם לכן בארצות הברית. זמן הקשב והעניין של התלמידים לא עלה על עשר דקות. לשאלתו, אם התלמידים לומדים את ההיסטוריה של פנמה, נאלץ המנהל הנבוך להשיב בשלילה.
רכבת "בּאלְבּוֹאָה בּוּלֶט", השם שנתנו לה תלמידי בית הספר התיכון, הייתה אמריקאית באופייה, סולידית, יעילה ומתוחזקת היטב, וכמעט תמיד מדייקת. ברכבת זו היה קרון ממוזג, לתושבי "האזור" האמידים, לקציני צבא ולכל מי שידו משגת. ת'רו בחר לנסוע בקרון הלא-ממוזג עם שאר הנוסעים. אלה, בניגוד ליושבי הקרון הממוזג, העבירו ברובם את הנסיעה בשינה. בצדה המערבי של המסילה השתרע פרבר אמריקאי מוכר, אבל בצדה המזרחי היה ג'ונגל, שהתעבה יותר ויותר לאחר המנהרה, שהזכירה לת'רו כי הוא נמצא באמריקה המרכזית - הנוסעים צרחו. שיאה של המוזרות בהתנגשות בין הטבע הפנמי לבין התעלה האמריקאית בא לביטוי במראה ספינת-ים גדולה בתוך ג'ונגל. בגאטון, שם בנויה מערכת הסכרים האחרונה, התרגש ת'רו לזיכרון ילדות שעורר בו הדמיון לפורט-לי שבווירג'יניה, שם בילה קיץ עם דודו ודודתו. החום הלא-מוכר, שבעטיו נבצר ממנו לשאת את מקלות הגולף של דודו כפי שהתנדב לעשות, והשחורים הרבים (על המסעדות בקרבת הבסיס היו שלטי שמות שונים, אבל בפתח היה תמיד עוד שלט, שבתמימותו חשב אותו לשם הבעלים: "וייט". גאטון שבפנמה הייתה וירג'יניה הכפרית, והוא ציפה לכך, שהתחנה הבאה תהיה פיטרסברג, אבל היא הייתה הר הופ.
קסם הזיכרון הופר בקולון, עם הפער החד בין שיכוני העוני של הילידים מצד אחד לבניינים האימפריאליים, היאכטות והמכוניות האמריקאיות של מושבה קולוניאלית במלוא מובן המילה. הסוחר ההודי שפגש קבל על הסכם התעלה, שבעטיו נחלשו העסקים. דעתו על קולון הייתה, שהיא אלימה ומלוכלכת. הוא יעץ לת'רו להסיר את שעונו, וכשעצה זו נשנתה מפי עובר אורח שחור שהראה לו את הדרך לדואר, עשה כדבריהם. החנויות הכריזו כולן על מכירות חיסול ובעליהן תכננו מעבר לארץ אחרת, לעסקים אחרים. לא היו קונים, ולא פלא - המבחר שהוצע למכירת חיסול, כלל בעיקר מוצרים מופרזים, בזבזניים ומיותרים בעליל, או פסולת גמורה. במוזיאון השעווה שמו דגש על אנאטומיה. גופות, עוברים, תאומים סיאמיים וכו'. במקום לבחור בין האלימות והתוהו-ובוהו של רובע הילידים לבין החיטוי הקולונאלי, בחר ת'רו בדרך הקלה: הוא עלה על הרכבת לפנמה סיטי. ברגע שהרכבת יצאה מהתחנה, התחיל גשם זלעפות, אם כי על חוף האוקיינוס השקט, במרחק 80 ק"מ, עמדה עונת היובש בעיצומה. בכל רחבי "האזור" הייתה השעה שבע בערב והקולוניאלים שוחרי המועדונים שוחחו ביניהם. נושא השיחות היה אחד - אשרור ההסכם. ת'רו גמר אומר להקדים את המשך מסעו לדרום אמריקה.