stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שום גבוה

| שום גבוה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: מכוסי הזרע
מחלקה:: חד-פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: נרקיסיים
סוג:: שום
מין:: שום גבוה
שם מדעי
 Allium ampeloprasum ‏לינאוס, 1753
Allium ampeloprasum
שום גבוה (שם מדעי: Allium ampeloprasum) הוא גאופיט בעל בצל גדול באדמה, המגדל עמוד תפרחת שגובהו 80 עד 150 ס"מ. זהו מין הבר ממנו תורבתה הכרישה.
מאפיינים

עמוד התפרחת זקוף, בלתי מסועף, ובבסיסו עלים שטוחים מעטים. בראשו מתנשאת קרקפת דמוית כדור בקוטר 3-5 ס"מ. לפעמים צבע הפרחים ירוק חיוור ולפעמים סגול-ארגמן.
השום הגבוה פורח בחודשים מאי-יוני, והפריחה במקומות הנמוכים מתחילה מוקדם יותר, כחודש לפני הפריחה בהרים הגבוהים.
שכיח במעזבות, בבתי הגידול הפתוחים בחבל הים-תיכוני, וניכר בעיקר בצידי דרך. ממיני השום הנפוצים ביותר בישראל. ריחו - ריח שום עז, הנודף בחוזקה עם פציעת איברי הצמח.
השום נזכר במקרא "זכרנו את הדגה אשר נאכל במצרים... ואת השומים" (במדבר, י"א, ה'), והיה בתקופת התלמוד מאכל עממי אהוב.
הצמח מקובל ברפואה העממית, ומשמש לריפוי מחלות דרכי העיכול, להרחקת תולעי מעיים, וכן לטיפול בטחורים ולריפוי פצעים (כשהוא ספוג בתחבושת).
שום גבוה הוא ערך טבע מוגן בישראל.
ראו גם

כרישה
הערות שוליים

↑  שום גבוה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
צלף קוצני

| צלף קוצני |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צלפאים
משפחה:: צלפיים
סוג:: צלף (צמח)
מין:: צלף קוצני
שם מדעי
 Capparis zoharyi ‏Inocencio & Núñez & Obón & Ariza, 2006
שמות נוספים
 Capparis spinosa var. aegyptia Capparis hierosolymitana
צָלָף קוֹצָנִי, ברבים צְלָפִים (שם מדעי: Capparis spinosa subsp. spinosa) הוא בן שיח או שיח נשיר, גובהו 50 עד 100 ס"מ ממשפחת הצלפיים ובו כ-12 תת-מינים. צלף קוצני הוא אחד מ-4 מינים מהסוג צלף הגדלים בר בישראל ובו 2 תת-מינים. תת-מין נוסף הוא: צלף מצרי. בין הבוטנאים וחוקרי הצלף קיימת מחלוקת על אודות מספר המינים ועל ההבדלים הטקסונומיים שביניהם ושמותיהם. ערך זה הולך בעקבות האתר POWO.
צלפונית מפוספסת אוספת צוף מפרח הצלף בשעת דמדומים
ניצני הפרחים של הצלף הקוצני
הצלף הקוצני גדל בישראל בכל אזורי הגידול האופייניים לצמחייה ים תיכונית: בשפלת החוף ובהרי יהודה, השומרון והגליל. כמו כן, גם בשולי בקעת הירדן, במדבר יהודה, בנגב ובערבה. הוא צומח בכל סוגי הקרקע במעונות האדם ובמעזבות. בתי גידולו הם קירות, מצוקים, גדרות, ערמות אבנים וקרקעות דלות. לעיתים קרובות מתייחסים אליו כעשב שוטה ונוהגים לעקור אותו מגינות פרטיות וציבוריות.
הפרח של הצלף הקוצני משמש כסמלה של שמורת הטבע נאות קדומים.
מעמד טקסונומי

בשנת 2010 פרסם אבינעם דנין רוויזיה על הסוג צלף באזור מזרח הים התיכון, בו הגדיר מין חדש בשם C. hierosolymitana (צלף ירושלים). להפתעתו, שבוע לאחר פרסום המאמר קיבל הודעה שהפנתה אותו למאמר משנת 2006 בו קיבל כבר הצלף מירושלים מעמד של מין טקסונומי חדש בשם Capparis zoharyi (צלף זוהרי, על שם מיכאל זהרי, שחקר את הצלף הקוצני בעבר). דנין כתב באתרו שאילו היה מודע למאמר זה לא היה מפרסם את המאמר משנת 2010 כפי שהוא.
בין הבוטנאים וחוקרי הצלף קיימת מחלוקת על אודות מספר המינים ועל ההבדלים הטקסונומיים שביניהם ושמותיהם. ערך זה הולך בעקבות האתר POWO. צלף קוצני הוא אחד מ-4 מינים מהסוג צלף הגדלים בר בישראל ובו 2 תת-מינים. תת-מין נוסף הוא: צלף מצרי. צלף זוהרי וצלף ירושלים נחשבים כשם נרדף לצלף מצרי שהוא עצמו נחשב כתת-מין של צלף קוצני.
מורפולוגיה ומאפיינים אחרים

הצלף הקוצני הוא שיח קוצני, שנופו עגול בקוטר 80 סנטימטר עד 1.5 מטר, גובהו חצי מטר עד 2 מטר. אורך חיי הצמח 20 עד 30 שנה. הפריחה בין סוף מרץ עד אמצע אוקטובר ועיקרה בין תחילת מאי לתחילת אוקטובר. שיח שנשרף או נגדע מתחדש במהירות ופריחתו מתארכת עשויה להתארך עד סוף אוקטובר.
הענפים של הצלף הקוצני קשתיים, צבעם תכלכל-אדמדם, והם משירים את העלים העליונים לקראת סוף הקיץ וחלקם העליון מתייבש ומת כל שנה. לעיתים מתעבה החלק הסמוך לקרקע הרב-שנתי כגזע ממש.
העלים עגלגלים בשרניים מעט מכוסים קרום דק של שעווה ובקודקודו חוד קוצני קצר. בבסיס פטוטרת העלה מצויים לוואים קוצניים, נוקשים ומאונקלים כלפי בסיס הגבעול.
הפרחים דו-מיניים בקוטר 4 עד 6 ס"מ, מרובי אבקנים וצבעם לבן עד ורוד. 4 עלי הכותרת ערוכים בשני זוגות כמו כנפי פרפר. הקדמיים נפרדים זה מזה בחלקם בעליון, ואילו האחוריים צמודים לכל אורכם. לפרח אבקנים רבים בעלי זירים ארוכים הבולטים מהכותרת, ועמוד עלי יחיד. במרכז הפרח ישנו שקע עמוק בו מצטברת כמות גדולה של צוף למשיכת מאביקים.
על הצופן ראו בפרק הבא.
השחלה דמוית כדור מוארך נישאת על עוקץ ארוך (גינופור) אשר הופך לאחר ההפריה לעוקץ הפרי.
הפרי הוא ענבה עסיסית מאורכת מרובת זרעים המשתלשלת על עוקץ השחלה. הזרעים הפירות נאכלים על ידי עופות ושועלים ומופצים למרחוק.
הזרעים חומים כהים
שימושים ברפואה העממית

כל חלקי הצף ידועים בסגולותיהם הרפואיות. ביוון העתיקה שמש הפרי והשורשים להרגעת כאבי שיניים וברפואה הערבית העתיקה שמש שורש צלוי לריפוי מחלות טחול. בעיראק ובפרס ובצפון אפריקה משמש השורש וקליפתו להורדת חום, לטיפול בדלקת פרקים, לחיזוק הגוף וכן כסם משתן. בהודו בנוסף לשימושים אלה קליפת השורש משמשת לטיפול בשיתוק במחלות כבד וטחול, לשיכוך כאבים ולחיזוק הגוף.
שמושים נוספים המוזכרים הם: פרחים כתושים מרוחים על אבר המין להגברת הזקפה. מרתח של שורש במים לטפול בעקרות אצל גברים ונשים. משרה משורשים מבושלים לטיפול בעצבנות. עלים כתושים מרוחים על פצע משמש לחיטי פצעים וזיהומים.
הצלף הקוצני מקובל ברפואה העממית של הערבים בישראל כתרופה לטיפול בליקוי שמיעה, שיגרון, עקרות נשים, פצעים פתוחים ומזוהמים, סוכרת, כאב שיניים ומחלות חזה.
הצלף כצמח מאכל, תבלין וקוסמטיקה

פקעי פריחה (ניצנים), פירות צעירים (אֲבִיּוֹנָה), ענפים צעירים (תימורות) ועלים של שלשה מינים (צלף קוצני, מצרי וסיצילי) מוחמצים ומשמשים כתבלין יקר ערך מזה אלפי שנים. הפקעים נסחרים בעולם כתבלין וכתחמיץ והם מבוקשים מאוד. הגבעולים הצעירים משמשים לתיבול לבן. פקעי הפרחים מהיום השלישי משמשים למאכל כשהם כבושים בחומץ או במלח, לאחר שהוסרה מהם מהמרירות על ידי בישול קצר במי מלח או על ידי השריה במים והחלפתם במשך כמה ימים.
הצמח משמש גם בתעשיית הקוסמטיקה. למצוי העלים השפעה טובה על עור בלה והשפעה על נימי דם מורחבים.
פנולוגיה - מחזור חיי הצמח והפרח והאבקה

הענפים משירים לרוב את עליהם לקראת הקיץ ומתייבש תחילת דצמבר והעלווה מתחדשת אט אט באמצע מרץ. פריחת צלף קוצני חלה בין פברואר לספטמבר ופריחת הצלף הסיצילי מתרחשת מאפריל עד נובמבר. הפרחים מתפתחים זה אחר זה מחיקי עלים על הענפים המשניים, והפריחה מתקדמת מדי יום בהתאם להתפתחות מבסיס הענף לכיוון קצהו. על אותו ענף ניתן לראות פרי בשל, פרי צעיר, ומעליו פרח נבול, פרח סגור ופקע.
הפרחים נפתחים בשעות אחר הצהריים המאוחרות, לעת ערב, ונובלות בשעות המאוחרות, כ-15 עד 18 שעות אחרי היפתחם, כתלות בתנאי מזג האוויר, ונובלות בשעות הבוקר המאוחרות. בשעות אחר הצהריים, עלי הגביע של פקע הפרח נפשקים, ואחריהם עלי הכותרת נפתחים באיטיות ונפרשים בהדרגה. האבקנים הגלולים מתיישרים בתנועות מזרקה, בבד בבד עם התיישרות עוקץ השחלה (גינופור). עם פתיחת הפרח לפנות ערב, המאבקים נפתחים, האבקה נחשפת, ומתחילה הפרשת צוף הנמשכת לאורך כל שעות הפתיחה של הפרחים. בשעות האור מבקרות בפרח דבורים ובחושך מבקרים רפרפים. בשעות הדמדומים מבקרת דבורת הצלף, היא הצלפונית (Proxylocopa).
במינים מסוג צלף לא מתרחשת האבקה עצמית ספונטנית והם נחשבים בתכונותיהם למואבקי לילה - גדולים, בהירים וריחניים. הן האבקה והן הצוף משמשים פיתיון לחרקים ובמיוחד לרפרפים ולדבורים. האבקה הרבה והחשופה נאספת למשל על ידי דבורה נקבה בשתיים שלוש תנועות מהירות בעזרת רגליהן האחוריות. הצוף הרב חבוי במאגר שמוגן מפני חרקים קטנים ולא מועילים ומאפשר רק לחרקים גדולים ומועילים בהאבקה כמו רפרפים ודבורים לינוק מן הצוף. הכיצד?
הצופן מצוי על המצעית, בין בסיסיהם של עלי הגביע ועלי הכותרת (צופנים מסוג זה מכונים צופני מצעית שוליים). מראהו החיצוני כצורת משולש לבן שקודקודו פונה כלפי האבקנים ובסיסו נמצא ממול עלה הגביע הגדול ביותר, הדומה לסירה. בסירה זו מצטבר הצוף המופרש בכמויות גדולות ובלעדיה הצוף היה נשפך. שתי הצלעות האחרות של המשולש גובלות בשני עלי כותרת. שוליהם התחתונים של עלי הכותרת, הסמוכים לצופן, מעובים במקצת ומקופלים כלפי מטה, וכך הם יוצרים סדק צר ביניהם. בחלקם העליון של שני העלים חופים השוליים הסמוכים אלה על אלה וסוגרים את הסירה מעל ומונעים את התאדות הצוף וקרישתו ומונעים מחרקים לא מועילים באמצעות חלקי הכותרת הסוגרים את מאגר הצוף מעל. רק חרק רב כוח או ארוך חדק יכול לפתוח את שפת הצופן ולשתות את הצוף. כדי שדבורה תוכל לינוק את הצוף מהמאגר היא ניצבת על שני עלי הכותרת, ובכך היא מרחיקה את שני העלים, האחת מרעותה, ותוחבת את חדקה דרך הסדק שנוצר בין השוליים התחתונים של עלי כותרת.
מבנה הצלף > ענפיו

הצלף הוא בעל ענפים בשרניים סגולים, וקוצים מעוקלים חדים ועזים המאפשרים לאדם להכניס את ידו לתוך הצמח בקלות, אך כשינסה להוציאה היא תישרט קשות. עליו הירוקים צומחים באביב וקמלים בסוף הקיץ.
מבנה הצלף > פרחיו

זמן קצר לאחר הוצאת ענפיו, הצלף מוציא ניצנים (הקרויים גם קפריסים) ירוקים ההופכים לסגולים. מתוכם יוצאים פרחים בעלי 4 עלי גביע ו-4 עלי כותרת לבנים, אבקנים רבים ארוכים וסגולים ושחלה עילית על עמוד ארוך, אשר נפתחים לפנות ערב ונובלים למחרת.
מבנה הצלף > פריו

פריו, הקרוי אֲבִיּוֹנָה, הוא ענבה בשרנית מוארכת המתפצלת לאורכה.
מבנה הצלף > לבלוב

הלבלוב של הצלף מכונה גם תְּמָרוֹת ׁ(מן תְּמָרָה).
מבנה הצלף > חלקים אכילים

הצלף כולו אכיל, ענפיו הצעירים (לאחר קילוף) ועליו בשרניים ובעלי טעם מריר (העלים יותר מרים מהענפים). ניצני פרחיו ופירותיו נמכרים בשוק לאחר כבישה.
הצלף בהלכה > עץ או ירק

בעקבות העובדה כי הצלף מוציא ענפים חדשים בכל שנה, היו בקרב התנאים (בית שמאי) אשר החמירו וקבעו כי אסור לנטוע אותו בכרם משום כלאיים - כי הוא דומה לירק, וכי קיים בפירותיו איסור ערלה - כאילן. לעומתם סברו בית הלל כי לפי שגזעו, על אף היותו קטן ביותר, נשאר בכל שנה - הצלף הוא אילן לכל דבר. ההלכה הוכרעה כבית הלל לפי הכלל "בית הלל ובית שמאי - הלכה כבית הלל".
הצלף בהלכה > הגדרת פירותיו

מחלוקת נוספת היא לגבי הגדרת פירותיו. "רבי אליעזר אומר הצלף מתעשר תמרות ואביונות וקפריסין, רבי עקיבא אומר אינו מתעשר אלא אביונות בלבד" (משנה מעשרות, ד,ו, תלמוד בבלי מסכת ברכות דף לו עמוד א) רבי אליעזר סובר שהן התמרות (לבלוב), הן האביונות (הפירות) והן הקפריסין (ניצני הפרח) כולם מוגדרים כפרי ולכן הם חייבים בתרומות ומעשרות ואסורים בערלה.
לעומתו סובר רבי עקיבא כי רק האביונות נחשבים לפרי ולכן רק הם חייבים בתרומות ומעשרות ואסורים בערלה.
ההלכה נקבעה לפי הכלל "כל המיקל בארץ הלכה כמותו בחוץ לארץ" ולכן, בחוץ לארץ רק האביונות אסורים בערלה כדעת רבי עקיבא, ואילו בארץ ישראל, הן הקפריסין (ניצנים), הן האביונות והן התמרות (לבלוב) אסורים בערלה. (אין תרומות ומעשרות בחוץ לארץ).
הצלף בהלכה > ברכתו

לעניין הברכה על אכילתו, הרי שעל האביונות מברכים בורא פרי העץ שהם עיקר הפרי ואילו על הקפריסין נחלקו הראשונים. הרי"ף והרמב"ם סבורים שמכיוון שהקפריסין אינם ערלה בחוץ לארץ הרי שברכתם בורא פרי האדמה, ואילו הראב"ד והרא"ש סוברים שרק לעניין ערלה פוסקים כמקל בחוץ לארץ אך לעניין ברכה מפני שנחשבים פרי בארץ ישראל הרי שברכתם בורא פרי העץ. להלכה, פוסק בעל הטורים (בניגוד לאביו הרא"ש) לברך בורא פרי האדמה משום ספק, כיוון שברכת האדמה פוטרת את ברכת העץ אך לא להפך, וכן נפסק בשולחן ערוך.
הצלף מצוין בדברי חז"ל כ"עז שבאילנות". באותה שורה עם ישראל – העזין שבאומות, תרנגול – העז שבעופות, וכלב – העז שבחיות..
לקריאה נוספת

החי והצומח של ארץ ישראל בעריכת עזריה אלון. הוצאת משרד הביטחון - ההוצאה לאור והחברה להגנת הטבע, 1983. כרך 10, עמודים 96–98.
נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל. הוצאת כנה ירושלים. 1991. עמודים 216–218. (הספר בקטלוג ULI)
שיח ועץ במורשת ישראל מאת נגה הראובני. הוצאת נאות קדומים. עמ' 42–54. 1984 ISBN 965-233-010-8
הערות שוליים

↑  Capparis spinosa subsp. spinosa, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Capparis spinosa, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏24-11-2023
1 2  Capparis Tourn. ex L. | Plants of the World Online | Kew Science, Plants of the World Online (באנגלית)
↑  Danin, A., Capparis in the East Mediterranean countries, Flora Mediterranea 20, 2010, עמ' 179–185. ISSN 1120-4052
↑  Species of Capparis in Israel and Neighboring Countries, Flora of Israel Online, May 31st, 2011; Updated: January 22nd 2015
↑  צלף קוצני, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
1 2  דן פלביץ' וזהרה יניב, צמחי המרפא של ארץ ישראל, כרך ב, תל אביב: מודן בע"מ, 1991, עמ' 281-2
↑  עזריה אלון, מיכה לבנה, דוד הלר (ע), החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 10, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1982, עמ' 96-8
↑  אמוץ דפני, דן איזיקוביץ, האבקה בראי ישראלי, ישראל: פרדס הוצאה לאור, 2023, עמ' 255-266
↑  א. פאהן, אנטומיה של הצמח, מהדורה שניה, מורחבת ומעודכנת, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987, עמ' 531, 535-538
↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ל"ו, עמוד א' ועמוד ב.
↑  טור, בית יוסף ושולחן ערוך אורח חיים סימן ר"ב סעיף ו'
↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ה, עמוד ב'.
שיח צלף קוצני בירושלים

צלף קוצני על הכותל המערבי
שיח צלף על קיר מגדל המים. שכונת מונטפיורי, תל אביב. 2012
שועל הסרטנים

| שועל הסרטנים |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: Cerdocyon
מין:: שועל הסרטנים
שם מדעי
 Cerdocyon thous ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


שועל הסרטנים (שם מדעי: Cerdocyon thous) הוא דמוי-שועל בינוני בגודלו הנפוץ במרכזה של אמריקה הדרומית, שהנו מין יחיד בסוגו (Cerdocyon). בעבר התקיים מין נוסף שנכחד אשר השתייך לסוג זה, ה-Cerdocyon avius, אשר חי בעידן הפליסטוקן. צבעו הבולט של שועל הסרטנים הוא חום–אפרפר, אולם הוא בעל אזורים אדומים בפנים וברגליים. אוזניו וזנבו שחורים בקצותיהם. רגליו קצרות וחזקות, וזנבו ארוך ובעל פרווה סבוכה. משקלו בבגרות נע בין 4.5 ל-7.8 קילוגרמים.
שועל הסרטנים חי בסוואנות ובשטחים מיוערים, וכן באדמות הליאנוס שבדרום אמריקה. שועל הסרטנים הוא בעל חיים אוכל כל, ומעדיף חרקים או את בשרם של מכרסמים או עופות, כאשר אלו זמינים. כמו כן, הוא יאכל ביצי צבים, פגרים וצמחים. כפי ששמו רומז, לעיתים קרובות יאכל סרטנים שונים. על פי רוב הוא פעיל לילה, בצוצו ממקום שהותו לעת דמדומים. נקבה בוגרת ממליטה גור אחד או שניים בכל שנה. שועל הסרטנים הוא בעל חיים מונוגמי.
לעיתים ניצוד שועל הסרטנים, אולם פרוותו אינה בעלת ערך רב. שועל הסרטנים אינו מהווה סכנה למשק חי. כיום, אין דאגה באשר למצבו של המין, אף על פי שבתי הגידול שלו מצטמצמים באיטיות בשל השפעת האדם, המתבטאת בהפניית שטחים טבעיים לחקלאות, וכן בהבאת כלבי בר לתחומי מחייתו.
תת-מינים

קיימים חמישה תת-מינים במין זה:
C. t. thous, ונצואלה, גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית צפון ברזיל.
C. t. azarae, צפון ברזיל.
C. t. entrerianus, ברזיל, בוליביה, אורוגוואי, פרגוואי וארגנטינה.
C. t. aquilus, צפון ונצואלה וקולומביה.
C. t. germanus, אזור בוגוטה (קולומביה).
הערות שוליים

↑  שועל הסרטנים באתר הרשימה האדומה של IUCN
| כַּלְבִּיִּים (מתת-משפחת הכלבים) |
| --- | --- | --- |
| שבט כלבים, תת-שבט כלבים ("דמויי-זאב") | סוג כלב, מינים: זאב מצוי · (תת-מין כלב הבית) • זאב ערבות • זאב אדמוני • זאב אלגונקווין • זאב חבשי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב ♦ סוג ומין יחיד זאב טלוא ♦ סוג תן, מינים: תן שחור-גב • תן לבן-פס ♦ סוג ומין יחיד דול מצוי |   |
| שבט כלבים, תת-שבט כלביים דרום-אמריקאיים | סוג ומין יחיד זאב הרעמה ♦ סוג ומין יחיד זאב היער ♦ סוג שועל דרום אמריקאי, מינים: שועל הפמפס • שועל דרווין • שועל ארגנטינאי אפור • שועל ארגנטינאי לבן • שועל ערבות פרואני • שועל קולפאו ♦ סוג ומין יחיד שועל הסרטנים ♦ סוג ומין יחיד שועל קטן-אוזן |   |
| שבט שועלים אפורים | סוג שועל אפור, מינים: שועל אפור מצוי • שועל איים אפור |   |
| שבט שועלים | סוג שועל-רקון, מינים: שועל-רקון מצוי • שועל-רקון יפני ♦ סוג ומין יחיד שועל אוזנן ♦ סוג שועל (שועלים אמיתיים), מינים: שועל מצוי (אדום) • שועל פנק • שועל החולות • שועל הכף • שועל שלג • שועל צוקים • שועל בנגלי • שועל קורסאקי • שועל מקרוטיס • שועל מהיר • שועל חיוור • שועל חול טיבטי |   |
שועל סרטנים מאחורי עץ במאטו גרוסו.
שועל קורסאקי

| שועל קורסאקי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: שועל
מין:: שועל קורסאקי
שם מדעי
 Vulpes corsac ‏ליניאוס, 1768
תחום תפוצה


שועל קוֹרְסַאקִי (שם מדעי: Vulpes corsac), מין בסוג שועל. השועל הקורסאקי חי בערבות ובספר המדבר במרכז וצפון מזרח אסיה; תחום תפוצתו כולל את טורקסטן, איראן, פקיסטן, מונגוליה, צפון מזרח סין, וחלקים מרוסיה.
מאפיינים

צבע פרוותו של השועל הקורסקי אפור עד אפור-אדום. תחת הסנטר צבע פרוותו לבן. אורך גופו וראשו 50-60 ס"מ, ואורך זנבו 22-35 ס"מ. לו שיניים קטנות יחסית לשועלים אחרים.
השועל הקורסאקי הוא אוכל-כול וניזון הן מבעלי חיים קטנים, ציפורים, זוחלים וחרקים והן מצמחים.
תקופת הרבייה של השועל הקורסאקי היא מינואר ועד מרץ. ההיריון נמשך שמונה שבועות, ובסופו נולדים בין שניים לשישה גורים. משך חייהם כ-12 שנים.
הערות שוליים

↑  שועל קורסאקי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| כַּלְבִּיִּים (מתת-משפחת הכלבים) |
| --- | --- | --- |
| שבט כלבים, תת-שבט כלבים ("דמויי-זאב") | סוג כלב, מינים: זאב מצוי · (תת-מין כלב הבית) • זאב ערבות • זאב אדמוני • זאב אלגונקווין • זאב חבשי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב ♦ סוג ומין יחיד זאב טלוא ♦ סוג תן, מינים: תן שחור-גב • תן לבן-פס ♦ סוג ומין יחיד דול מצוי |   |
| שבט כלבים, תת-שבט כלביים דרום-אמריקאיים | סוג ומין יחיד זאב הרעמה ♦ סוג ומין יחיד זאב היער ♦ סוג שועל דרום אמריקאי, מינים: שועל הפמפס • שועל דרווין • שועל ארגנטינאי אפור • שועל ארגנטינאי לבן • שועל ערבות פרואני • שועל קולפאו ♦ סוג ומין יחיד שועל הסרטנים ♦ סוג ומין יחיד שועל קטן-אוזן |   |
| שבט שועלים אפורים | סוג שועל אפור, מינים: שועל אפור מצוי • שועל איים אפור |   |
| שבט שועלים | סוג שועל-רקון, מינים: שועל-רקון מצוי • שועל-רקון יפני ♦ סוג ומין יחיד שועל אוזנן ♦ סוג שועל (שועלים אמיתיים), מינים: שועל מצוי (אדום) • שועל פנק • שועל החולות • שועל הכף • שועל שלג • שועל צוקים • שועל בנגלי • שועל קורסאקי • שועל מקרוטיס • שועל מהיר • שועל חיוור • שועל חול טיבטי |   |
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שועל קורסאקי
קיקיון מצוי

.
| קיקיון מצוי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו־פסיגיים
סדרה:: מלפיגאים
משפחה:: חלבלוביים
סוג:: קיקיון
מין:: קיקיון מצוי
שם מדעי
 Ricinus communis ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה

קִיקָיוֹן מָצוּי (שם מדעי: .Ricinus communis L) הוא שיח או עץ ירוק-עד וחד-ביתי, כלומר, באותו פרט מצויים פרחי זכר וגם פרחי נקבה, אך שני הטיפוסים מצויים באותה תפרחת, פרחי זכר בבסיס התפרחת ומעליהם פרחי נקבה. צמח זה הוא מין יחיד בסוגו, נמנה עם משפחת החלבלוביים (Euphorbiaceae), נפוץ ברחבי העולם ומוצאו מהאזורים הטרופים היבשים עונתיים של צפון מזרח אפריקה, מהארצות אריתריאה, אתיופיה, סומליה ואולי מקניה.
שתיל טבעי. העלים התמימים שמתחת לעלים המפורצים הם הפסיגים
זרע מנומר
קיקיון מצוי הוא צמח רעל ומאידך הוא צמח תועלת. לעיסה של 5 גרעינים בלבד יכולה להיות קטלנית לאדם בוגר וגרעין אחד יכול לגרום למות ילד. החומר הרעיל בזרעי הקיקיון הוא ריצין שעובר פירוק בחימום בעת הפקת השמן, אבל רעילות הקיקיון מסוכנת גם במגע למשל, שפשוף העור או העיניים במוהל של זרעי קיקיון גורם לדלקות חמורות, וחומרים אלרגניים שנמצאים אף הם בזרעים, יכולים לגרום פגיעה בעיניים, נזלת, גירוי עור והתקפי גנחת אצל אנשים הרגישים לכך.
מורפולוגיה

קיקיון מצוי הוא שיח או עץ קטן, חד-ביתי, קירח, מסתעף מבסיסו, גובהו מטר אחד עד 4 מ', ואף לגובה של עד 12 מטר. הקיקיון מכיל מוהל לא חלבי אלא צהבהב.
קיקיון מצוי הוא מהיר צמיחה, וגזעו וענפיו מכוסים שעווה דקה המשווה להם גוון כחלחל. הענפים שבירים.
העלים מסורגים, פשוטים, רוחבם 6 עד 30 ס"מ, דמויי תריס, דהיינו, הפטוטרת מחוברת אל אמצע הטרף (בצדו התחתון) ולא אל בסיסו, ומחולקים כעין כף יד ל-5 עד 11 אונות מאוצבעות ומשוננות. העלים ירוקים בוהקים, ולעיתים עם גוון עמוק של כחול כהה ועורקים אדומים, בעוד העלים הצעירים והגבעולים הם בעלי גוון אדמדם.
הפטוטרות ארוכות ובעלות בלוטות צוף גדולות שנמצאות גם בשולי הטרף. הלוואים מאוחים, צבעם ירוק כהה בוהק, לעיתים קרובות העורקים אדומים.
התפרחות גדולות, חיקיות או אמיריות מסוג מכבד, דהיינו צירה הראשי מסתעף לענפים נושאי פרחים. באותה תפרחת מצויים פרחי זכר ופרחי נקבה. הפרחים הזכריים בחלק התחתון של התפרחת והנקביים בחלק העליון.
הפרחים קטנטנים על פי רוב (ס"מ אחד), חד-מיניים, בעלי 3 עד 5 עלי עטיף עשבוניים (עטיף פשוט), בצבע צהבהב עד ירקרק ובשל כך, הפרחים נראים כחסרים דווקא עלי כותרת.
הפרחים הזכריים שנמצאים בחלקו התחתון של המכבד הם בעלי אבקנים מרובים, שזיריהם מאוחים ומסועפים בחלקם העליון.
הפרחים הנקביים שנמצאים בחלקו העליון של המכבד, בעלי שחלה של 3 עלי שחלה, 3 מגורות ועמוד שחלה אדום המפוצל ל-3 עד 6 זרועות. בראש כל אחת מהזרועות צלקות גדולות ושעירות מאוד.
הפרי הלקט זיפני (מכוסה זיפים עבים וקשים) המתפרק ל-3 מגורות חד-זרעיים. קוטרו 1 עד 3 ס"מ.
הזרעים שאורכם ס"מ אחד עד 1.8 ס"מ, קשים, חלקים ומבריקים ומנומרים בעלי פסים ונקודות בצבע חום בהיר וכהה. לכל זרע יש בקצהו גופיף שומני בהיר, המכונה קרונקולה, קרוב לפומה, החלק החופשי של הזרע.
הזרע בעלי אנדוספרם (רקמת אחסנה של מזון) גדול שתאיו מכילים בעיקר שמן, כ-50%, הידוע כשמן קיק. הזרע של הקיקיון מכיל בקליפתו את הרעל ריצין (כ-3%). העובר בזרע פחוס מאוד.
פנולוגיה

העלווה מצויה כל השנה. הפריחה מסוף פברואר ועד תחילת דצמבר. פרי ירוק מצוי מתחילת אפריל ועד אמצע יולי ופרי בשל מסוף יולי ועד אמצע ספטמבר ופרי בהפצה מסוף ספטמבר ועד תחילת יוני.
האבקה היא האבקה זרה על ידי רוח.
הריבוי באמצעות זרעים בלבד. קיקיון מצוי יכול להניב זרעים כעבור שישה חודשים בלבד לאחר נביטתו. הפצת הזרעים באמצעות מים זורמים, מי נגר, בוץ המופץ על ידי בעלי חיים, נמלים שנמשכים לקרונקולה שבקצה הזרע ובאמצעות האדם המעתיק אדמה עם זרעים ממקום למקום.
עם נביטתו של הזרע נבקעת קליפת הזרע בסביבת קצה הפומה, והשורשון מבצבץ החוצה. הנביטה היא על אדמתית, הפסיגים דמוי לב וקודקוד הנצר פורצים מן הקליפה תוך התארכות התת-פסיג, כתוצאה של גדילה מקוטעת.
בית גידול ותפוצה

מוצא הקיקיון מהאזורים הטרופים היבשים עונתיים של צפון מזרח אפריקה, מארצות אריתריאה, אתיופיה, סומליה ואולי מקניה. הוא התפשט מחוץ לאזורי מוצאו למקומות רבים ברחבי העולם כגידול חקלאי להפקת חומרי גלם שימושי בתעשייה. היום הוא מצוי ברוב האזורים החמים בעולם.
עקב מוצאו הטרופי של הצמח הוא רגיש לקור, ומת בטמפרטורות שמתחת לאפס מעלות צלזיוס. בארצות שבהן חורף קר מגדלים את הקיקיון כצמח חד שנתי. זנים עמידים הוכנסו כבר לפני מאה שנים וחמישים לרוסיה ולסין. בארץ ישראל הוא גדל בצִדי דרכים ובמזבלות בכל אזורי הארץ ובקרקעות שונות בעיקר באזור צפון הארץ ומישור החוף.
קיקיון מצוי כצמח פולש בישראל

קיקיון מצוי נחשב לצמח פולש בישראל בעל קצב התפשטות מהיר ונזק משמעותי. הוא פולש בעיקר בחבל הים-תיכוני, בעיקר בבתי גידול לחים, אך גם בבתי גידול יבשים ומופרים, שם הוא משמש כצמח חלוץ.
קיקיון מצוי דוחק מינים מקומיים בעיקר בבתי גדול לחים בגלל הצל הרב שנוצר מתחתיו ומתחת לעומדים שלו. ולכן, הומלץ להתמקד בעקירת פרטים צעירים משורשיהם ומריחת ראונדפ מעט לפני היווצרות פירות בעיקר בשמורות טבע או בקטעי נחלים בהם הצמח יוצר מוקדים משמעותיים.
השימוש ברפואה העממית והמודרניים

רעילות זרעי הקיקיון הייתה ידועה לרופאים בימי קדם, לכן עיקר השימוש ברפואה העממית היה בעלי הקיקיון. השימוש הנפוץ ביותר היה שיכוך כאבי ראש באמצעות הנחת עלים מורטבים בחומץ על מקום הכאב. שמן הקיקיון ידוע מזה שנים רבות בהודו, מצרים וסין כחומר משלשל. קליפת שורש הקיקיון הוא סם משלשל חזק ששימש לשיכוך כאבים.
ברפואה המודרנית שימש שמן קיק שנים ארוכות כסם משלשל לטיפול בעצירות כרונית, בהרעלה, וכן לניקוי מערכת העיכול לפני צילומי הדמיה או ניתוחים. השימוש בשמן קיק הולך ופוחת בימנו, בגלל פעולתו החריפה ותופעות לוואי השימוש בו. מחליפים אותו משלשים אחרים ממקורות צמחיים אחרים, כגון כסיה ואשחר וכן גם תחליפים סינתטיים. החומר הרעיל בזרעי הקיקיון הוא ריצין שאינו עובר לשמן הקיק בעת הפקתו, אבל חומרים אלרגניים נמצאים אף הם בזרעים, והם עלולים לגרום התקפי גנחת, פגיעה בעיניים, נזלת, וגירוי עור אצל הרגישים לכך. קיקיון מצוי הוא אלרגני לפי הספרות הבוטנית.
בעשור האחרון נודע על מספר רב של הרעלות אשר נגרם כתוצאה מבליעת זרעי הקיקיון.[דרוש מקור] רעילותם של הזרעים היא גבוהה, ופגיעתם קשה ויכולה להמית. ישנן עדויות לכך שבמצרים הקדומה, לפני כ־3,000 שנה, השתמשו בזרעי הקיקיון להכנת מרקחות למחושי בטן ולפגיעות של טפילים. כבר אז ידעו המצרים על רעילותם הגבוהה של הזרעים ובנוסף לשיקויים ותרופות, הם היו מפיקים מהם רעל לשימושים שונים.
שימושים

באזורים הטרופיים וסובטרופיים מגדלים את הקיקיון כצמח להפקת שמן. הזנים התרבותיים רובם רב-שנתיים קצרי חיים שעשויים להגיע לגובה של 10 עד 12 מ'. מצויים גם זנים חד-שנתיים שגובהם מטר אחד בלבד, המשלימים גידולם ב-150 ימים עד 180 שנים. ארצות הייצור העיקריות הן הודו, ברזיל וסין. כיום מיחסים חשיבות רבה ומחקר להפקת יעילה של אנרגיה מביומסה של קיקיון באמצעות טכנולוגיית האצות וההמרה הביוכימית.
מזרעיו של הקיקיון, המכילים 50% שמן, מפיקים את שמן הקיק באמצעות סחיטה (כבישה קרה) או מיצוי בעזרת ממיס אורגני. 95% מחומצות שומן בשמן קיקיון הן מהחומצה הריצינולאית אשר נשמרת לאורך זמן, והיא זה שאחראית לתכונות המשלשלות של השמן. חומצה זו מגרה את רירית המעי ומאלצת את הקיבה לייצר אנזימי עיכול (ליפאז) בכמות גדולה יותר. ואחר כך המעיים מתחילים גם הם לעבוד במרץ רב יותר.
השמן קיק שימש בעבר ברפואה כסם משלשל וגם לניקוי ופליטת הצואה הקיימת במעי הגס. כיום השמן משמש כמעט כולו (99%) לתאורה וכחומר גלם למגוון רב של מוצרים בתעשייה: צבעים, סבון, סוגי דיו וחומרים פלסטיים. שמן הקיק מתאים לסיכה בטמפרטורות גבוהות, לפיכך הוא משמש כשמן במנועי מטוסים וקטרים. הוספתו לסבון מגבירה את מסיסות הסבון במים קרים. מרכיבים המופקים מן הקיקיון משמשים ביצור צינורות או ציפי המכונה "רילסן" ופוליאורטן כחומר מבודד.
כמו כן מגדלים אותו כצמח נוי בארצות רבות, ואף פותחו זנים בעלי עלים בצבעים שונים.
זרעי הקיקיון משמשים לקישוט ולעשיית מחרוזות ושאר תכשיטים.