stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחל הבשור

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  80 קילומטרים
 אגן ניקוז:  3,400 קמ"ר 
 קואורדינטות מוצא:  30°51′30.62″N 34°44′12.62″E﻿ / ﻿30.8585056°N 34.7368389°E﻿ / 30.8585056; 34.7368389
 יובלים:  נחל גרר, נחל באר שבע, נחל ניצרה, נחל משורה, נחל רביבים, נחל סחף, נחל זלזל, נחל גמילה, נחל באר חיל, נחל בוקר, נחל אטדים, נחל אסף, נחל שערתא 
 שפך:  הים התיכון 
 מדינות באגן הניקוז:  מדינה פלסטינית 
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) נחל הבשור(למפת מערב הנגב רגילה) נחל הבשור(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל הבשור(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל הבשור
 
נחל הבשור בעת שיטפון
כלנית מצויה בשמורת הבשור. ברקע ניתן לראות את בתרונות הלס האופייניים לאזור.
נַחַל הַבְּשׂוֹר (בערבית: החלק המזרחי ואדי א-שלאלה, החלק המערבי وادي غزة, ואדי עזה) הוא מגדולי הנחלים בנגב. אורכו כ-80 קילומטרים ושטח אגן הניקוז שלו, כולל נחל באר שבע ונחל גרר, כ-3,400 קילומטר רבוע.[דרוש מקור]
מקור השם וזיהוי

את השם "נחל בשור" קבעה ועדת השמות הממשלתית, בעקבות הפסוק מספר שמואל ”וַיֵּלֶךְ דָּוִד הוּא וְשֵׁשׁ מֵאוֹת אִישׁ אֲשֶׁר אִתּוֹ וַיָּבֹאוּ עַד נַחַל הַבְּשׂוֹר וְהַנּוֹתָרִים עָמָדוּ.” (ספר שמואל א', פרק ל' פסוק ט), אם כי לא ידוע אם הנחל הנזכר בפסוק הוא אכן נחל זה ולכן במקור נקבע השם ללא ה' הידיעה. בשל אזכורו המקראי בצמוד לצקלג, סברו חלק מאבות חקר ידיעת ארץ ישראל ביישוב, דוגמת ישעיהו פרס, יוסף ברסלבי וזאב וילנאי, כי זיהוי נחל הבשור המקראי הוא בנחל גרר של היום וכי נחל גרר הוא הנחל הדרומי יותר המזוהה עם נחל הבשור. למרות קביעת ועדת השמות, התקבע בציבור הישראלי השם נחל הבשור, ומאוחר יותר עודכן השם ברשומות.
תוואי

ראשיתו של נחל הבשור בהר מחיה, שבגבול רמת עבדת ורכסי הנגב הצפוני. מכאן יורד הנחל אל המישור הרחב המפריד בין מתלולי הגיר של רמת עבדת לבין קמר חלוקים וקמר בוקר שמצפון. לאחר כארבעה קילומטרים מצפון להר מחיה נכנס הנחל לקער המפריד בין קמר חלוקים לקמר בוקר, וממשיך לאורכו עוד כארבעה קילומטרים, עד למפגש עם נחל הרועה. כאן פונה הנחל חדות מערבה, ותוך כדי יצירת מפער מים עמוק ומרשים (בערבית "דייקה"), הוא חוצה את קמר בוקר, ולאחריו ב"דייקה" נוספת את הקמר של כתף שבטה. ליד מושב אשלים, שעל כביש טללים–ניצנה, יוצא נחל הבשור מתחום הרי הנגב הצפוני, אל מישורי חולות חלוצה. מכאן הוא ממשיך צפונה, מהלך 17 קילומטר, עד חלוצה העתיקה. מחלוצה ממשיך הנחל במישור עוד כ-12 קילומטר, עד לחיבורו עם נחל באר שבע, ליד באר אסנת. כאן פונה הנחל לצפון-מערב, לעבר צומת צאלים, שהוא נקודת המעבר של הנחל מתחום החולות של חלוצה אל מישורי הלס הגדולים של מערב הנגב הצפוני. הנחל נשפך לים התיכון מדרום לעזה.
תכסית

באפיקו התחתון של הנחל, בעיקר בבתרונות הלס הנאספים אל האפיק הראשי ולפני חצותו את הגבול לרצועת עזה, יש בוסתנים של עצי שקד ותאנה וגם שקמה.
תופעה ייחודית הקשורה למהלכו של נחל הבשור היא העובדה שבחלקו התחתון, הצפוני, אגן הניקוז שלו אינו סימטרי – לנחל יש יובלים רק בגדה הימנית (המזרחית). הדבר נכון לאורך עשרות ק"מ, עד לשפך נחל אסף לנחל הבשור (בקרבת צומת גמה). לאחר נחל אסף, קולט נחל הבשור עוד שני יובלים ממערב, נחל ניצרה וערוץ ללא שם בתחומי חבל עזה.
בקטע הנחל שמצאלים ועד קיבוץ רעים מצויות נביעות מים. לאורכו קיימת לסירוגין זרימת מים המזינה חישות קנה וסוף סבוכות, עצי אשל היאור ושיחי טבק השיח. עין צאלים, עין שרוחן ועין בשור הם מקורות המים העיקריים של הנחל בקטע שבין צאלים לרעים. בקטע המעיינות נמצא ריכוז של אתרים ארכאולוגיים שהחשוב שבהם הוא תל שרוחן, על גדתו המערבית של נחל הבשור.
שמורת הבשור

קטע באורך כ-44 ק"מ בנחל הבשור, מוכרז או מוצע כשמורת טבע או כגן לאומי, מאזור מפגש נחל באר שבע עם נחל הבשור, ועד גבול חבל עזה.
בשלב זה הוכרזו כשמורה כ-11 אלף דונם (מרביתם בשנת 1967, חלקם בשנת 1977 בשמורת "צומת נחל הבשור ונחל באר שבע" והרחבה נוספת בשנת 2010), ועוד כ-3,600 דונם הוכרזו כגן לאומי אשכול. שטחים נוספים מוצעים כהרחבה לשמורה זו או במסגרת "שמורת פארק הלס" העתידית.
גם מורד נחל הבשור בתחומי רצועת עזה הוכרז על ידי הרשות הפלסטינית כשמורת טבע בתחילת שנות ה-2000.
השפעת הזרמת שפכים

מעדויות הקיימות מתקופת מלחמת העולם הראשונה ומ-1929, עת חפר פלינדרס פיטרי בתל שרוחן, עולה כי רוב אפיק הנחל היה ריק מצמחייה וזו הייתה קיימת רק באזורים הקרובים לנביעות המים. גם בסקר שנעשה בנחל בשנות ה-70 של המאה ה-20 לגבי הצמחייה המצב היה דומה. אז נסקרו בנחל גם סירה קוצנית, לכיד הנחלים, ירבוז, כף אווז האשפתות, קייצת, דטורה, סמר, ינבוט השדה, הגה מצוי ועוד צמחים חד שנתיים. בעקבות הקמת מפעלי רמת חובב החלה הזרמת שפכים תעשייתיים לנחל סכר, אשר מתנקז לנחל הבשור. בנוסף, החלה הזרמת שפכים ממחנות הצבא באזור צאלים, כולל שפכים של סדנאות הרכב. בנוסף להשפעות האקולוגיות הרגילות של זיהום מי התהום ושל משקעים רעילים, חל שינוי במאזן הצמחייה באפיק הנחל. הקנה, הסוף, האשל וטבק השיח, אשר התגלו כעמידים לשפכים השתלטו על שטח המחיה של הצמחים החד-שנתיים וכתוצאה מהגידול בכמויות המים הרחיבו בצורה ניכרת את שטח גידולם וכך יצרו בשנות ה-80 את נוף האפיק הנוכחי עתיר הצמחייה. מאידך, יש הטוענים כי הסיבה להתפתחות הצמחייה אינה השפכים בנחל, אלא הפסקת המרעה שהייתה בעבר באזור הנחל ונפסקה עם הפיכת האזור לשמורת טבע.
שינוי נוסף שחל היה הצטברות גדולה של קנים יבשים בבסיס הצמחייה. זו הסיבה העיקרית לפריצה ספונטנית של שריפות מדי כמה שנים באפיק הנחל. בגלל רציפות הצומח השריפות אף מתפשטות לחלקים גדולים של הנחל. הצומח שנפגע בשריפה מתחדש במהירות אך הנפגעים העיקריים הם בעלי החיים של חישת הקנים. גם בפאונה חלו שינויים בעקבות השינויים האקולוגיים והתערבות האדם. חלק מהעופות ומהזוחלים שהיו קיימים באזור נעלמו ובמקומם הגיעו חזירי בר, צבי מים, נוטריות ודגי נאווית המליחות המיועדים להדברת זחלי יתושים.
גשר הרכבת המשוחזר

בשנת 2004 שוחזר גשר הרכבת מעל נחל הבשור. הגשר הונח על קורות עץ ביוני 1917 ועליו חצתה מסילת הרכבת רפיח – באר שבע, שנחנכה במאי 1918, את הנחל. הרכבת פעלה שלושה ימים בשבוע וחדלה לפעול בשנת 1927.
ראו גם

גן לאומי אשכול
תל שרוחן
דרך הבשור
הערות שוליים

↑  מלחמת העולם הראשונה בנגב - הערכות הבריטים, באתר מדרשת שדה בוקר
↑  נחל הבשור – iNature, באתר inature.info
↑  דן גזית, אומרים שאני אינני אני…, בבלוג "אבני גזית", 24 בפברואר 2017
|  שמורות טבע בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן | אירוס הביצות נוב • אלי על • בריכת בראון • גמלא • הר אביטל • הר חרמון • הר חרמונית • הר פרס • הר שיפון • יער אודם • יער יהודיה • נחל גילבון • נחל משושים • נחל הבניאס • מג'רסה • סוסיתא |  |
| צפון | אבוקה • אלון • אלונה • אלוני אבא • אלוני בית קשת • נחל בית העמק • בריכת פסוטה • אלוני ברעם • אלוני יצחק • בוריקה • גאון הירדן •  החולה • הר ארבל • הר חורשן • הר יונה • הר מירון • הר שכניה • חוטם הכרמל • חוף דור-הבונים • חורבת קרתא • חורשת טל • חי-בר כרמל • מערת פער •  נחל בזק • נחל בצת • נחל דישון • נחל הקיבוצים • נחל כזיב • נחל מערות • נחל עמוד • נחל ראש פינה • נחל שניר • נחל שרך • נחל תבור • נחל תות • נחל עיון • עין אפק • עין ארובות • עין נוטרה • עין נימפית • עין תאו • פארק הכרמל • ראש הנקרה • רמות מנשה • תל דן • תל אנפה • תל סהרון • תל שמרון |  |
| מרכז | ביצת זיתא • בני ציון (חרוצים) • בריכת דורה • בריכת יער • גבעת האירוסים • גדור • געש • האירוסים • הדסים • המסרק • חולות ניצנים • מבוא אשדוד • חורבת מדרס • חורבת סעדים • מערת אבשלום • מערת התאומים • נאות קדומים • נחל דולב • נחל כפירה • נחל פולג • נחל קטלב • נחל שורק • נחל התנינים • עינות גיבתון • שער פולג |  |
| יהודה | אלוני שמואל • אל כנוב • הר הטייסים • ואדי מכוך • נחל אוג • נחל בזק עילי • נחל פרת • עינות צוקים • קנה וסמר |  |
| השומרון | הר כביר • יער אום צפא • יער ריחן • נבי רביח • נחל פצאל • נחל קנה • עינות זרקא • רכס טמון • ביצת ואדי מלחה • בור הציפורים • נחל שילה עילי |  |
| הנגב | בקעת תמנע • בתרונות רוחמה • גבעות להב • הבשור • המכתש הגדול • המכתש הקטן • הר הנגב • הר חירן • הר עמשא • הרי אילת • חולות משאבים • חולות סמר • חוף האלמוגים • חי-בר יטבתה • מכתשים בנגב • מצוק הצינים • נחל גרר • נחל ערוגות • נחל עשוש • נחל צין • עין גדי • ערבת עברונה • פארק הלס • פורה |  |
| שמורות ימיות | איי חוף ראש הנקרה • ים ראש הנקרה-אכזיב • שקמונה • ים ראש הכרמל • ים דור-הבונים • ים שקמה • איי חוף דור-מעגן מיכאל • ים גדור • ים האלמוגים • חוף האלמוגים • הים הדרומי • הפרעת פלמחים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 315134895   WorldCat (עם VIAF): 315134895 
זרימת שפכים בגשר צאלים שעל נחל הבשור, סמוך לקיבוץ צאלים, בעיצומו של הקיץ.
גשר הרכבת – צילום לוח ההסבר
סיירה לאון במשחקים הפאראלימפיים

סיירה לאון השתתפה במשחקים הפאראלימפיים לראשונה באטלנטה (1996), אליה שלחה ספורטאי בודד שייצג את המדינה, ומאז נעדרה עד המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012). במשחקי החורף לא נטלה סיירה לאון חלק מעולם.
הספורטאי שייצג את סיירה לאון באטלנטה, קלי מרה, לא הצליח לזכות במדליה פאראלימפית, וקבע את הישג השיא שלו כשסיים במקום השישי מתוך שמונה מתחרים בתחרות הטלת הכידון.
סיירה לאון נעדרה מהמשחקים עד למשחקי הקיץ שנערכו בלונדון בשנת 2012, אז שלחה ספורטאי יחיד, מוחמד קמרה, לייצג את המדינה. קמרה התחרה במרוצים ל-100 ו200 מטר, אך לא העפיל למקצה הגמר בשניהם.
ראו גם

סיירה לאון במשחקים האולימפיים
סיירה לאון במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

↑  Atlanta 1996 Paralympic Games Men's Javelin F34/37 באתר הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
סיירה (סדרת צוללות)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  צוללת גרעינית
 צי:   חיל הים הרוסי
 סדרה:  סיירה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנות קרסנוי סורמובו
 תחילת הבנייה:  1979–1992
 מידות
 הֶדְחֶק:  סיירה I - ציפה 7,200 טון, צלילה 8,300 טון סיירה II - ציפה 7,600 טון, צלילה 9,100 טון
 אורך:  107.16 מ' (סיירה I) 110 מ' (סיירה II)
 רוחב:  12.28 מ' (סיירה I) 14.2 מ' (סיירה II)
 שוקע:  8.8 מ' 
 נתונים טכניים
 מהירות:  10 קשר (18.5 קמ"ש) - מצב ציפה 34 קשר (63 קמ"ש) - צלילה / סיירה I 32 קשר (59.3 קמ"ש) - צלילה / סיירה II
 טווח שיוט:  לא מוגבל (בתלות באספקת מזון)
 הנעה:  1 × PWR, 190 MW 2 × מנועי חירום 1,002 כ"ס (747 kW)
 אמצעי לחימה
 חימוש:  בדגם סיירה I - 2 צינורות טורפדו 650 מ"מ ("26) 4 צינורות טורפדו 530 מ"מ ("21) בדגם סיירה II - 6 צינורות טורפדו 530 מ"מ ("21) 	 טילי שיוט - גרעיני SS-N-21 Sampson SLCM חימוש גרעיני נגד צוללות S-N-15 Starfish או SS-N-16 Stallion יכולת הנחת מוקשים
 
סדרת צוללות התקיפה הגרעיניות הסובייטיות/רוסיות מדגם סיירה הן צוללות תקיפה גרעיניות, שנבנו עבור הצי הסובייטי ועדיין נמצאות בשירות הצי הרוסי. ניתנו להן כינויי נאט"ו סיירה-I וסיירה-II (בברית המועצות נקראו פרויקט 945-ברקודה ופרויקט 945A-קונדור בהתאמה).
יחודיות הדגם הוא במשקלו הנמוך ובחוזק גוף הצוללת העשוי מטיטניום ברובו, המאפשר צלילה לעומק רב, הפחתת קרינת רעשים, והתנגדות טובה יותר לפגיעות טורפדו. הצוללת מונעת באמצעות כור לחץ מים (אנ') מדגם OK-650 (אנ').
הדגם המשופר, סיירה II, פותח לצורכי איתור ותקיפת צוללות גרעין אמריקאיות. יש לו רדיוס פנייה קטן יותר מכל צוללת מודרנית וכן מהירות ועומק צלילה טובים ממקביליו האמריקאים. כמו כן יש לו מערכת השתקה ומערכת מכ"ם טובות יותר.
צוללת מדגם סיירה בדרכה בים הצפוני
דגמים > פרויקט 945 - ברקודה

הצוללת הראשונה נבנתה החל משנת 1979 במספנת גורקי והושקה באוגוסט 1983 לפני שהועברה לעיר סברודווינסק להתקנת מערכות. הצוללת הושבתה בשנת 1997. הבאה שנבנתה כונתה בשם קוסטרומה K-276 שנבנתה החל מיוני 1986 והושקה בספטמבר 1987. צוללת זו הועלתה למבדוק יבש לאחר שהתנגשה בצוללת האמריקאית באטון-רוג' בתאריך 11 פברואר 1992 בים ברנץ ליד האי קילדין. הצוללת עברה תיקונים עד לתאריך 3 יוני 1992 וניתן לה שם חדש: קראב ב-6 אפריל 1993. בשנת 1996 קיבלה בחזרה את שמה המקורי והיא עדיין בשירות בצי הצפוני של רוסיה.
צוללות מדגם זה צוידו גם בפוד מילוט לצוות בשחרור מהיר. הפוד מכוסה בזיווד בצורת V בצידה השמאלי של הצוללת.
צוללת מדגם 945-ברקודה (סיירה I)
צוללת מדגם 954A-קונדור (סיירה II)
דגמים > פרויקט 945A - קונדור

צוללת זו בעלת גשר ארוך בכ-5 מ' מדגם 945. התרנים הוסטו בצד ימין כדי לאפשר מיקום שני תאי מילוט בגשר הפיקוד. בצידה הימני מוקם חיישן סביבתי 10-נקודות בזוויות ישרות לצד הקדמי של הגשר.
בסנפיר האחורי ישנו פוד גדול יותר מאשר בדגם 945. בפוד נמצא מערך סונר פסיבי נגרר SKAT3 בתדר נמוך מאוד.
בחודש אוקטובר 2012 צוללת מדגם סיירה II הוצבה בצפון האוקיינוס האטלנטי למשימות סיור לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית.
מתוך שתי הצוללות הפעילות מדגם זה, הצוללת פסקוב עברה שיפוץ כללי בין השנים 2011–2015, זאת על פי אתר רוסי. מכאן שהצוללת בצפון האוקיינוס האטלנטי בשנת 2012 היא הניז'ני-נובגרוד.
שתי הצוללות השתתפו בתרגיל נרחב שבוצע בשנת 2019.
נמרון ג'ופרי

| נמרון ג'ופרי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: חתוליים
סוג:: נמרון
מין:: נמרון ג'ופרי
שם מדעי
 Leopardus geoffroyi ‏ד'אורביני וגרווה, 1844
תחום תפוצה


נמרון ג'ופרי (שם מדעי: Leopardus geoffroyi) הוא מין של חתול בר האנדמי לאזורי הדרום והמרכז של דרום אמריקה וגודלו כשל חתול הבית. למרות שהמין נפוץ יחסית באזורים רבים, הוא נחשב כמאוים על ידי איגוד השימור העולמי בעקבות החשש מהשינויים בקרקע באזורים המשמשים כבתי הגידול שלו.
הנמרון נקרא על שמו של הזואולוג הצרפתי אטיין ז'ופרואה סנט-אילר.
תיאור

נמרון ג'ופרי הוא בערך בגודל של חתול בית, בגודל ממוצע של 60 ס"מ, עם זנב קצר באופן יחסי באורך ממוצע של 31 ס"מ. משקלו בין 2–5 ק"ג, אם כי יש יחידים שהגיעו למשקל של 7.8 ק"ג. באופן כללי, אלה הנמצאים בחלק הדרומי של טווח המחייה שלהם גדולים יותר מאלה בצפון, והזכרים גדולים יותר מהנקבות.
הפרווה שלהם מנומרת בחברבורות שחורות, אך צבעה משתנה מאזור לאזור: בצפון הפרווה היא בגווני חום-צהוב נפוצה יותר ובדרום היא אפורה. כמו רוב החתוליים, פרוות הבטן היא בצבע חיוור בגווני לבן עד שמנת. ישנם פסים שחורים על הזנב והגפיים, וסימונים דומים על הלחיים וסביב החלק העליון של הראש והצוואר. אחורי האוזניים הם בצבע שחור עם כתמים לבנים. מלניזם נפוץ גם בטבע וגם בשבי.
ביוצא דופן מקרב רב החתולים, נמרוני ג'ופרי נצפו עומדים על רגליהם האחוריות כדי לסרוק את הנוף שמסביב, ומשתמשים בזנבם לתמיכה. תנוחה דומה נצפתה בקרב סמורים, סוריקטות וכלבי ערבה, אך בדרך כלל לא בחתולים.
אקולוגיה ותפוצה

נמרוני ג'ופרי מאכלסים את נופי הרי האנדים, פמפס (אזורי צמחייה נמוכה), וגראן צ'אקו. הם נמצאים מדרום בוליביה ועד למצר מגלן, בגבהים הנעים מגובה פני הים ועד ל-3,300 מטרים. הם מעדיפים שטחים מיוערים בצפיפות נמוכה או סביבה שיחית ועשבית, אך נמצאים גם במרעה ובאזורים ביצתיים. למרות שהם יכולים לטפס על עצים, הם לעיתים רחוקות עושים זאת, מלבד כשהם משאירים צואה שם כדי לסמן בריח את הטריטוריה שלהם.
למרות שהם נפוצים באזורים מרכזיים, למשל בבוליביה, שם הוא החתול השני בשכיחותו אחרי האוצלוט, הם נחשבים למין מאוים באזורים כמו דרום צ'ילה. IUCN מגדיר את המין כ'קרוב לסיכון' (NT) בעקבות החשש מהשינויים בבית הגידול שלו במדינות רבות בטווח המחיה שלו.
נמרוני ג'ופרי הם חיות ליליות, הם ניזונים לרוב ממכרסמים, בעיקר ארנבות, לטאות קטנות, חרקים, ומדי פעם צפרדעים ודגים; הוא נמצא בראש שרשרת המזון בשטחי המחיה שלו. כמו חתולים קטנים אחרים, נמרון ג'ופרי הוא צייד בודד ובדרך כלל מתחבר עם אחרים מבני מינו רק בעונת ההזדווגות. הנקבות חולשות על שטח של 2–6 קילומטרים רבועים, ואילו לזכרים שטחים נרחבים יותר המגיעים עד ל-12 קילומטרים רבועים.
רבייה

עונת הרבייה של נמרוני ג'ופרי נמשכת מאוקטובר ועד מרץ. במהלך תקופה זו, הנקבות מגיעות לייחום לתקופות של 12 ימים, בערך חודש בנפרד. ההזדווגות בתקופה זו היא קצרה ותכופה, לעיתים קרובות מתרחשת על צוק גבוה או אתר דומה.
נקבות בהריון מקפידות במיוחד בבחירת המקום בו הן ימליטו את הגורים שלהן. בכל המלטה יכולה הנקבה ללדת עד ארבעה גורים, עם זאת אחד או שניים זה נפוץ יותר. ההיריון נמשך 72–78 ימים, ורוב הלידות מתרחשות בין דצמבר למאי.
הגורים נולדים עיוורים וחסרי ישע, משקלם נע בין 65 ל-95 גרם והתפתחותם איטית משל חתול הבית. עיניהם נפתחות 8–19 ימים לאחר ההמלטה, והם מתחילים לאכול אוכל מוצק בגיל שישה או שבעה שבועות. הגורים הופכים לעצמאים בסביבות גיל שמונה חודשים, אך לרוב מגיעים לבגרות מינית רק בגיל 18 חודשים לנקבות ו-24 חודשים לזכרים.
נמרון ג'ופרי המבוגר ביותר שתועד בשבי היה בן 21 שנים. ונקרא בשם 'ניקו'. הוא היה בעל מלניזם וחי במקלט לבעלי חיים בשם 'ביג קאט רסקיו' (Big Cat Rescue) בטמפה, פלורידה, מאמצע יולי 1994; ככל הנראה נולד במאי 1993.
לאחרונה, נמרון ג'ופרי הופרה בהצלחה עם חתול בית.
טקסונומיה

נמרון ג'ופרי נקרא על שמו הזואולוג הצרפתי בן המאה ה-19 אטיין ז'ופרואה סנט-אילר (1772–1844). בעקבות מסעותיו בדרום אמריקה בתחילת המאה ה-19, סנט-אילר חקר את הנמרון בעת הפרופסורה שלו בזואולוגיה בפריז. הוא זיהה חמישה תת-מינים, המבוססים על פזורה גאוגרפית:
Leopardus geoffroyi geoffroyi; מרכז ארגנטינה
Leopardus geoffroyi euxantha; צפון ארגנטינה, מערב בוליביה
Leopardus geoffroyi leucobapta; פטגוניה
Leopardus geoffroyi paraguae; פרגוואי, דרום-מזרח ברזיל, אורוגוואי, צפון ארגנטינה
Leopardus geoffroyi salinarum; צפון מערב ומרכז ארגנטינה
מחקרים גנטיים מצביעים על כך שנמרון ג'ופרי קשור באופן הדוק לחתול קודקוד. לעיתים הוא ממוקם בסוג נפרד תחת חתול ערבות, יחד עם חתול קודקוד וחתול קולוקולו, אך נפוץ יותר שהוא ממוקם תחת הסוג נמרון, סוג גדול יותר של חתולים דרום-אמריקאיים קטנים הכולל גם את האוצלוט.
שימור

משנות ה-60 ועד שנות ה-80, הנמרון ניצוד באופן נרחב בעבור סחר עולמי בפרוותו, אך הסחר קטן אחרי 1988 והמין צורף לנספח הראשון באמנת וושינגטון בשנת 1992. החקיקה הוצגה בסוף שנות השמונים ובעקבותיה הציד והסחר המקומי בפרוות הפכו ללא חוקיים בארגנטינה, בוליביה, ברזיל, צ'ילה, פרגוואי ואורוגוואי. סחר עולמי במינים המשויכים לנספח הראשון באמנת וושינגטון אינו חוקי, אלא למטרות לא מסחריות.
הערות שוליים

↑  נמרון ג'ופרי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| חתוליים |
| --- | --- | --- |
| חתולים קטנים | חתולים קטנים |  |
| חתול | חתול חולות • חתול ביצות • חתול שחור-רגל • חתול מדבר סיני • חתול בר (חתול הבית) |   |
| חתול פאלאס (סוג ומין יחיד) | חתול פאלאס |   |
| חתול זהוב | חתול זהוב אסייתי • חתול זהוב בורנאי |   |
| חתול נמרי | חתול נמרי בנגלי • חתול דגים נמרי • חתול נמרי שטוח-ראש • חתול נמרי כהה • חתול נמרי סונדי |   |
| שונר | שונר צפוני • שונר קנדי • שונר איברי • שונר מצוי |   |
| קרקל | קרקל • חתול זהוב אפריקני |   |
| סרוואל (סוג ומין יחיד) | סרוואל |   |
| נמרון | אוצלוט • מרגיי • נמרון מנוקד • חתול קולוקולו • נמרון הפנטנל • נמרון הפמפס • נמרון ג'ופרי • חתול קודקוד • נמרון האנדים • נמרון דרומי |   |
| פומה | פומת ההרים • יגוארונדי |   |
| חתול שיש (סוג ומין יחיד) | חתול שיש |   |
| חתולים גדולים | חתולים גדולים |   |
| נמר ערפילי | נמר ערפילי מצוי • נמר ערפילי בורנאי |  |
| ברדלס (סוג ומין יחיד) | ברדלס |  |
| פנתר | אריה • טיגריס • נמר • יגואר • נמר השלג |  |
ננוטירנוס

| ננוטירנוס |
| --- | --- |
 שלד של ננוטירנוס  השוואה לאדם (בכחול)
תקופה
קרטיקון עליון 68.5–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: טירנוזאוריים
סוג:: ננוטירנוס
מין:: Nanotyrannus lancensis
שם מדעי
 Nanotyrannus

ננוטירנוס (שם מדעי: Nanotyrannus; מילולית: "טיראן ננסי") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הטירנוזאוריים שחי בסופו של הקרטיקון לפני 68.5–66 מיליון שנה באמריקה הצפונית. סוג דינוזאור זה התגלה ב-1988 וקיבל שם בידי החוקרים רוברט בקר, פיליפ קורי ומייקל ויליאם. עם זאת כיום מספר חוקרים (למשל ג'ק הורנר) רואים בו סוג בספק שמאובניו (שכנראה שייכים לשלושה פרטים) שייכים לצעירים של טירנוזאורוס רקס. הוא היה קטן יחסית לטירנוזאורוס והגיע לאורך 5.2 מטר, גובה של 2 מטר ומשקל 600–900 ק"ג.
המאובנים של דינוזאור זה נמצאו ב-1946, אך זוהו כמאובני גורגוזאורוס. בהמשך התגלו הבדלים במבנה שגרמו להפריד אותו. התגלו מאובנים של גולגולת חלקית ושל כמה עצמות. אם היה סוג נפרד, היצור היה דומה מאוד לטירנוזאורוס, אך קטן יותר וכמותו בעל זוג אצבעות קטנות ברגליו הקדמיות. הוא הכיל לסת מלאת שיניים והשתמש בשרירי הצוואר כדי לנשוך בחוזקה את טרפו.
היצור נכחד ככל הנראה בעת הכחדת הקרטיקון הגדולה לצד קרובו הגדול.
ב-2024 התפרסם מאמר שקבע שננוטירנוס היה סוג נפרד מהטירנוזאורוס, בנימוקים שיש מספיק הבדלים בעצמות, שקצב הגדילה שהוסק ממאובני הננוטירנוס מתאימים לפרט בוגר שהגיע לגודל מלא ולא לפרט צעיר בתהליכי גדילה מהירה, וכן שזרועות הננוטירנוס ארוכות יותר מאלו של טירנוזאורוס בוגר.
איור של ננוטירנוס
שחזור
הערות שוליים

↑  אסור לפספס‏, מחקר מצא: מה שחשבנו שאנחנו יודעים על הטי-רקס היה טעות, באתר וואלה, 15 בינואר 2024.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549679605171  LCCN: sh2006002481
סטריימוי

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 קואורדינטות:  62°07′54″N 7°01′10″W﻿ / ﻿62.131667°N 7.019444°W﻿ / 62.131667; -7.019444
 שטח:  373.5±0.1 קילומטר רבוע
 גובה מרבי:  Kopsenni
 נתונים מדיניים
 מדינה:  איי פארו איי פארו
 אוכלוסייה:  23,693 (נכון ל-יולי 2017)
 אזור זמן:  UTC+0
 עיר ראשית:  טורסהאבן 
  (למפת איי פארו מוגדלת) טורסהאבן קלאקסוויק סאנדורסטריימוי(למפת איי פארו רגילה) טורסהאבן קלאקסוויק סאנדורסטריימוי
 
מפת סטריימוי
סטריימוי (בפארואזית: Streymoy) הוא האי הגדול מבין 18 האיים המרכיבים את איי פארו, ובו נמצאת בירת האיים טורסהאבן. הוא ממוקם באמצע הארכיפלג ומהווה 24% מכלל שטחי האדמה ו -50% מכלל האוכלוסייה. פירוש שם האי הוא "אי זרמי הים".
גאוגרפיה

צורת האי מוארכת והוא משתרע מצפון לדרום.
אורכו של האי 47 ק"מ ורוחבו כ-10 ק"מ. שני פיורדים מצויים בדרום מזרח האי, קולאפיורור ודאלדבאקספיורור.
פני שטח האי הרריים, בעיקר בצפון-מזרח האי. הנקודה הגבוהה ביותר האי היא קופסני (Kopsenni), שגובהה 789 מטרים. באי צוקים שגובהם מגיע ל-500 מטרים.
באי מספר אגמים קטנים ופלגים. צמחיית האי ברובה עשבית, ואין בו עצים.
האי מופרד מהאי אסטורוי הקרוב אליו מבין האיים, והמצוי מזרחית לו, במצר סונדיני הרדוד. מערבית לסטריימוי נמצא האי ואגאר ודרומית לו נמצאים סאנדוי, קולטור, הסטור ונולסוי.
אוכלוסייה

באי מתגוררים כ-22,000 תושבים, המהווים 40% מתושבי איי פארו. מרבית התושבים מתגוררים בבירת האיים, טורסהאבן, שהיא גם את הנמל העיקרי במדינה, מרכז המסחר, ומקום האוניברסיטה של האיים.
ערים נוספות באיים הם וסטמאנה, נמל במערב האי, קולאפיורור במרכז האי והכפרים סאקסון וטיורנוביק שבצפון האי.
תחבורה

כל יישובי האי מקושרים בדרכים סלולות. הדרך הראשית המובילה לטורסהאבן עוברת דרך מנהרה שאורכה 2.8 ק"מ.
האי מקושר לאי אסטורוי באמצעות גשר העובר מעל מצר סונדיני.
בשנת 2002 נבנתה מנהרה תת-ימית שאורכה ארבעה ק"מ, המקשרת בין סטריימוי לאי ואגאר.
סטריימוי מקושרת באמצעות מעבורות לאיים סאנדוי וסוד'ורוי. מעבורות העובדות רק בעונת הקיץ מקשרות את טורסהאבן להנסטהולם שבדנמרק, ללאוויק שבאיי שטלנד (סקוטלנד), לברגן שבנורווגיה ולסייאיספיורור שבאיסלנד.
שדה התעופה הקרוב ביותר נמצא באי ואגאר.
הערות שוליים

↑  Information about Streymoy, www.guidetofaroeislands.fo
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561380005171  LCCN: sh96007955  VIAF: 243218263   WorldCat (עם VIAF): 243218263
סימונה מיקולסקו

| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1959 (בת 65) סאטו מארה, רומניה 
 מדינה:  רומניה רומניה
 השכלה:  אוניברסיטת באבש-בויאי 
 תפקיד:  Permanent Representative of Romania to the United Nations (אפריל 2008–19 ביולי 2015)  Permanent Delegate of Romania to UNESCO (9 בינואר 2021) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר הכוכב של רומניה (דצמבר 2002) 
 
סימונה מיקולסקו (ברומנית: Simona Miculescu; נולדה ב-4 ביולי 1959) היא דיפלומטית רומנייה.
ביוגרפיה

מיקולסקו נולדה בסאטו מארה, ב-1982 סיימה תואר בשפה וספרות אנגלית באוניברסיטת באבש-בולאי, לאחר מכן התמקצעה ביחסי ציבור באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון וב-1999 סיימה דוקטורט בספרות צרפתית.
היא שימשה אחראית מחלקת התקשורת ויחסי הציבור במשרד הפנים של רומניה ב-1993 ו-1999.
מ-1994 ועד 1998 הייתה מזכירת העיתונות של שגרירות רומניה בוושינגטון.
בשנים 1999 - 2000 עבדה בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
מ-2000 ועד 2004 הייתה היועצת למדיניות חוץ של נשיא רומניה יון איליאסקו במהלך כהונתו השנייה בתפקיד.
בשנת 2007 קיבלה פרס מטעם נשיא רומניה טראיאן בססקו.
ב-2008 מונתה לשגרירת רומניה באומות המאוחדות במקום מיכניה מוטוק, היא האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה.
הערות שוליים

↑  Her Excellency Simona Mirela Miculescu, washdiplomat.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סילביה דוראן

סילביה דוראן (נולדה במאי 1948) היא רקדנית ומורה לפלמנקו, מחלוצות המחול והפלמנקו בישראל.
ביוגרפיה

סילביה דוראן נולדה ביוהנסבורג, דרום אפריקה, שם למדה נגינה בפסנתר במשך 13 שנים והחלה את לימודי המחול הספרדי לצד לימודי בלט קלאסי. בגיל 17 נסעה לספרד, שם רקדה בלהקות מן השורה הראשונה.
במשך השנים הופיעה באולמות חשובים ובבתי אופרה מן הנודעים בעולם. בין מוריה היו רקדנים ידועי-שם, בהם ויקטוריה אווחניה, אנחליטה גומז ופאקו פרננדז.
דוראן הגיעה לישראל כאמנית מתנדבת מספרד בשנת 1973, כדי להופיע לפני חיילים בחזית ובבתי חולים במלחמת יום הכיפורים. בשנת 1975 עלתה לישראל.
בישראל העמידה דור של רקדני פלמנקו מקצועיים בבית הספר הראשון למחול ספרדי שהקימה בישראל. בשנת 1998 ייסדה שתי אגודות: "האגודה לקידום ופיתוח המחול הספרדי בישראל" ו"האגודה לקידום ופיתוח המחול הספרדי ותרבות ספרד בישראל".
סילביה דוראן הופיעה באירופה, בארצות הברית וביפן. היא הנחתה כיתת אמן בג'וליארד, ניו יורק.
פרסים ואותות הוקרה

נובמבר 2012 - אות הוקרה על תרומתה לתרבות הישראלית לאורך השנים מטעם איגוד אמני ישראל.
2012 -מחוה במדריד במסגרת פסטיבל "סומה פלמנקו" מטעם עיריית מדריד
2011 - מכון סרוונטס בתל אביב, תערוכת צילומים והקרנת הסרט "סילביה - מחול ספרדי" לרגל 35 שנות מחול ספרדי בישראל
2008 - עיטור כבוד מחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד על תרומתה לספרד ולעם הספרדי
2008 - מחוה לסילביה דוראן בקבלת פנים בבית שגריר ספרד בישראל
2007 - מחוה במסגרת פסטיבל מחול כרמיאל
2004 - פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה של עיריית תל אביב על מפעל חיים
2000 - ערב מחוה בפסטיבל הגיטרה הבינלאומי
הערות שוליים

↑  nrg מעריב, עושים כבוד: 11 אמנים יקבלו אות הוקרה מיוחד, באתר nrg‏, 28 באוקטובר 2012