stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי איטליה – ארצות הברית
עליית הפשיזם באיטליה ומלחמת העולם השנייה

מאז עלייתו של בניטו מוסוליני לשלטון, ארצות הברית שיבחה אותו על הישגיו הראשוניים, שכללו סיוע ליחסים בין שתי המדינות. היחסים הידרדרו לאחר שאיטליה פלשה לאתיופיה. פלישה זו התרחשה בערך בזמן בו החלה ארצות הברית במדיניות ההתבדלות.
בשנים 1941–1943 הייתה איטליה בכללותה במדינות הציר במצב מלחמה עם ארצות הברית, אם כי ארצות הברית מעולם לא ראתה את איטליה כאויב, אלא את מנהיגה בניטו מוסוליני. מ-1943 ועד סוף מלחמת העולם השנייה, החלק היחיד שנטלה איטליה במלחמה עם ארצות הברית היה כשהייה לממשלת בובות וגרורה של גרמניה הנאצית בשם "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית". הפרטיזנים האיטלקים והמלך ויטוריו אמנואלה השלישי ונתיניו משנת 1943 ואילך עזרו לארצות הברית ולבעלות הברית האחרות במהלך בקרבות הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה. עם תום המלחמה, כבשה ארצות הברית את איטליה עד לעריכת משאל עם על צורת המשטר של המדינה. ארצות הברית סייעה במעברה של איטליה ממונרכיה לרפובליקה ב-1946. מאז הפכה איטליה לבעלת ברית של ארצות הברית ומדינת חיץ נגד התפשטות הקומוניזם באירופה.
1946-1989

מ-1946 עד 1953, איטליה הפכה לרפובליקה (1946), חתמה על הסכם שלום עם בעלות הברית (1947), חברה בארגון האמנה הצפון-אטלנטית ב-1949 ובעלת בריתה של ארצות הברית, שסייעה להחיות את כלכלת איטליה באמצעות תוכנית מרשל. באותה שנה, איטליה הפכה גם חברה בקהילת הפחם והפלדה האירופית, שהפכה בסופו של דבר אל האיחוד האירופי.
ראש ממשלת איטליה אלצ'ידה דה גספרי, איש המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה, זכה לתמיכה ניכרת בארצות הברית, שם נתפס כאיש שמסוגל להתנגד לגאות הקומוניסטית במערב אירופה הדמוקרטית. בינואר 1947 ערך דה גספרי ביקור בארצות הברית. המטרות העיקריות של הביקור היו לרכך את תנאי הסכם השלום שהיה תלוי ועומד עם איטליה ולהשיג סיוע כלכלי מיידי. הביקור בן עשרה ימים, בהדרכתו של איל התקשורת הנרי לוס, הבעלים של מגזין טיים, ורעייתו קלייר בות' לוס, השגרירה העתידית של ארצות הברית ברומא, נתפס כ"ניצחון" בתקשורת, מה שהביא להערות חיוביות בעיתונות האמריקאית.
במהלך פגישותיו בארצות הברית, הצליח דה גספרי להשיג הלוואה כלכלית צנועה אך משמעותית מבחינה פוליטית של 100 מיליון דולר אמריקני. לדברי דה גספרי, דעת הקהל תראה את הלוואה זו כהצבעה של אמון בממשלת איטליה ותחזק את עמדתו מול המפלגה הקומוניסטית בהקשר של המלחמה הקרה המתעוררת. התוצאות החיוביות חיזקו את המוניטין של דה גספרי באיטליה. הוא גם חזר עם מידע שימושי על השינוי המהותי במדיניות החוץ האמריקאית, שתוביל למלחמה הקרה ולפריצת הקומוניסטים והסוציאליסטים השמאלנים לפוליטיקה של איטליה, וכן סילוקם מהממשלה במשבר מאי 1947.
איטליה עמדה בפני חוסר יציבות פוליטית בשנות ה-70 של המאה ה-20, שהסתיימה בעשור שלאחר מכן. תקופה זו אופיינה בקונפליקטים חברתיים רבים ובפעולות טרור שבוצעו על ידי תנועות חוץ-פרלמנטריות. חיסולו של מנהיג המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, אלדו מורו, הוביל לסוף "פשרה היסטורית" בין המפלגה הדמוקרטית-נוצרית והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית. בשנות השמונים, לראשונה, בשתי ממשלות עמדו בראש רפובליקני (ג'ובאני ספאדוליני) וסוציאליסט (בטינו קרקסי) ולא על ידי דמוקרטי-נוצרי.
עם תום תקופת חוסר היציבות הפוליטית של שנות העופרת באיטליה (1969–1989), המפלגה הקומוניסטית האיטלקית הגדילה בהדרגה את תפוצתה באיטליה בהנהגתו של אנריקו ברלינגר. המפלגה הסוציאליסטית (PSI), שותפתה של הדמוקרטים-נוצרים ובראשם ראש הממשלה בטינו קרקסי, נעשתה ביקורתית יותר ויותר כלפי הקומוניסטים וברית המועצות; קרקסי עצמו הזדהה עם עמדתו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בעניין הצבת טילי פרשינג II באיטליה, מהלך שהקומוניסטים התנגדו לו בלהט.
מאז 1989

במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור שלאחר מכן, ארצות הברית ואיטליה שיתפו פעולה באופן תדיר כשותפות נאט"ו בנושאים כדוגמת מלחמת המפרץ, לבנון, תהליך השלום במזרח התיכון, שיחות רב-צדדיות, כוחות שמירה על שלום בסומליה ובמוזמביק, סחר בסמים, סחר בנשים וילדים וכן טרור.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, סילביו ברלוסקוני וממשלותיו נטו לצדד במדיניות החוץ של ארצות הברית. תחת הנהגתו שינתה הממשלה האיטלקית גם את עמדתה המסורתית בנושא מדיניות חוץ, כאשר הפכה מהממשלה המערבית הפרו-ערבית ביותר לבעלת קשרי ידידות רבים עם ישראל וטורקיה. איטליה, בהנהגת ברלוסקוני, הפכה לבעלת ברית איתנה של ארצות הברית בשל תמיכתו במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק במסגרת המלחמה העולמית בטרור. עם זאת, מספר שינויים באירופה היו גם לרעתו של בוש. ידידיו הטובים באיטליה ובספרד, סילביו ברלוסקוני וחוזה מריה אסנאר, איבדו את שלטונם לטובת מועמדים בעלי גישה מסויגת לארצות הברית, מנהיגים חדשים אשר היו מי שהגדירו אותם כאנטי-אמריקנים. חילופי השלטון באיטליה ובספרד הביאו לפרישתם של שתי מדינות אלו מהמלחמה בעיראק. לפיכך נרשמה הידרדרות ביחסים בין ארצות הברית למדינות אלו, ובמיוחד עם ספרד.
יוהאן באנר

| --- | --- |

 לידה:  23 ביוני 1596 יורשהולם, שוודיה 
 פטירה:  10 במאי 1641 (בגיל 44) הלברשטאדט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  כנסיית רידרהולם 
 מדינה:  שוודיה 
 כינוי:  Der  Haltende 
 בן או בת זוג:  Elizabeth Juliane of Erbach Johanna de Bade בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  Gustaf Adam Banér, Anna Banér, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 השתייכות:  צבא שוודיה 
 דרגה:  פילדמרשל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת אינגריה  מלחמת פולין-שוודיה (1626-1629)  מלחמת פולין-שוודיה (1621-1625)  מלחמת שלושים השנים 
 
יוהאן גוסטפסון באנר (בשוודית: Johan Gustafsson Banér; ‏23 ביוני 1596 – 10 במאי 1641) היה גנרל שוודי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

יוהאן באנר נולד בטירה יורשהולם (אנ') באופלנד. כשהיה בן ארבע אביו ודודו הוצאו להורג במרחץ הדמים בלינקופינג (אנ') בשנת 1600 כשהואשמו בבגידה חמורה. השניים הוצאו להורג על ידי קרל התשיעי, מלך שוודיה, בגלל תמיכתם בזיגמונט השלישי, מלך פולין ושוודיה. למרות שהיה זה אביו של המלך גוסטב השני אדולף שהוציא להורג את אביו של באנר, שני הגברים פיתחו ידידות חזקה מגיל צעיר.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

באנר הצטרף לצבא השוודי (אנ') בשנת 1615 כאשר השתתף במצור השוודי על פסקוב במהלך מלחמת אינגריאן (אנ').
הוא שירת בהצטיינות במלחמות עם רוסיה ופולין, והגיע לדרגת קולונל בגיל 25.[דרוש מקור]
ב-1630 הגיע גוסטב השני אדולף לגרמניה, ובאנר, שהיה אחד האנשים הכפופים למלך, שירת במערכה של צפון גרמניה, ובקרב ברייטנפלד הוביל את האגף הימני של הפרשים השוודיים. הוא נכח בכיבושי אאוגסבורג ומינכן.
בהסתערות הכושלת על מחנהו של אלברכט פון ולנשטיין נפצע באנר, וזמן קצר לאחר מכן, כאשר גוסטב השני אדולף צעד לעבר לוטזן (אנ'), באנר נותר בפיקוד במערב, שם התנגד לגנרל יוהאן פון אלדרינגן. שנתיים לאחר מכן, בתור פילדמרשל, באנר, יחד עם 16,000 איש, נכנס לבוהמיה ובשיתוף עם הצבא הסקסוני צעד לפראג. אבל התבוסה המוחלטת של ברנהרד מסקסוניה-ויימאר בקרב נורדלינגן עצרה את התקדמותו לשם.
אחר כך הציב שלום פראג את הצבא השוודי במצב מעורער מאוד, אך הניצחונות בהם זכו הכוחות המאוחדים של באנר ואלכסנדר לסלי (אנ') בקרב ויטסטוק (אנ'), החזירו את השפעתה של שוודיה על מרכז גרמניה.
עם זאת, שלושת הצבאות המשותפים היו נחותים במידה ניכרת מאלו שהביסו, ובשנת 1637 לא הצליח באנר להתקדם נגד האויב. כשהציל בקושי רב את חיל המצב הנצור של טורגאו, נסוג מעבר לאודר אל פומרניה השוודית.
עם זאת, ב-1639 באנר כבש שוב את צפון גרמניה, הביס את הסקסונים בקמניץ ופלש לבוהמיה. את חורף 1640–1641 בילה באנר במערב.
מחנה מיל

| --- | --- |

המבנה ששימש לכליאת העצורים במפעל מיל
 מידע כללי
 מדינה:  צרפת
 מחוז:  אקס-אן-פרובאנס 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  1939
 תאריך סגירה:  1942
 אוכלוסייה
 השתייכות האסירים:  יהודים
 נתונים
 קואורדינטות:  43°11′42″N 1°36′28″E﻿ / ﻿43.195°N 1.60777777°E﻿ / 43.195; 1.60777777
  (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי מיל(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי מיל(למפת פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור רגילה) מרסיי אביניון טולון ניס גאפ דין-לה-בן מונקו אוקסיטניה אוברן-רון-אלפ איטליה הים התיכוןמיל(למפת פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור מוגדלת) מרסיי אביניון טולון ניס גאפ דין-לה-בן מונקו אוקסיטניה אוברן-רון-אלפ איטליה הים התיכוןמיל
 
מחנה מיל ליד העיר אקס-אן-פרובאנס שבדרום צרפת היה מחנה ריכוז, שפעל במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 2015 נבחר האתר לשמש כמקום מושבו של המנהל לחינוך לאזרחות, מדעי האנושות והזכרונות המשותפים של ארגון אונסק"ו.
המחנה נפתח כמחנה מעצר בספטמבר 1939, במבנה ששימש כמפעל אריחים. צרפת החזיקה בו במעצר גרמנים ואוסטרים שהתגוררו באזור מרסיי. חלקם היו אישים שנמלטו מגרמניה וביניהם יהודים. ביוני 1940 הגיע מספרם לכ-3,500. ביניהם היו מדענים, אמנים ואנשי רוח כליון פויכטוונגר, גולו מאן, ולטר האסנקלבר (Walter Hasenclever), אוטו מאירהוף, אריך איטור קאן (Erich Itor Kahn), האנס בלמר (Hans Bellmer), מקס ארנסט, הנרי גואה (Henry Gowa), יאן מאירוביץ (Jan Meyerowitz) ופרנסואה וילי ונדט (François Willi Wendt).
לאחר תבוסת צרפת בפני גרמניה באביב 1940 החל המחנה לשמש את צרפת של וישי. מ-1941 ועד 1942 הוא שימש כמחנה מעבר לעצירים יהודים, בעיקר גברים. כאלפיים עצירים שולחו ממנו אל מחנה הריכוז דראנסי בדרכם למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה, בשנת 1946, שימש שוב האתר לזמן קצר כבית חרושת.
מאז 1993 משמש המבנה במחנה כאתר הנצחה. ב-10 בספטמבר 2012, שבעים שנה לאחר שיצאו ממנו אחרוני המגורשים למחנות ההשמדה, נחנכה באתר אנדרטה לזכרם על ידי ראש ממשלת צרפת ז'אן-מארק ארו.
בשנת 1995 הופק סרט תיעודי אודות תולדות המחנה.
ב-8 באוקטובר 2015 חנך ארגון אונסק"ו את האתר כמקום מושבו של המנהל לחינוך לאזרחות, מדעי האנושות והזכרונות המשותפים (Chair for Education for Citizenship, Human Sciences and Shared Memories) של הארגון, בנוכחות נשיא צרפת פרנסואה הולנד.
יוהאן ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר

יוהאן ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר (בגרמנית: Johann Ernst I.Herzog von Sachsen-Weimar;‏ 21 בפברואר 1594 – 6 בדצמבר 1626), היה דוכס סקסוניה-ויימאר בין השנים 1605–1620.
ביוגרפיה

יוהאן ארנסט נולד ב-21 בפברואר 1594 באלטנבורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, ליוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, ולדורותיאה מריה מאנהלט, בתו של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט.
בשנת 1605 מת אביו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, ויוהאן ארנסט עלה לשלטון במקומו. בשנת 1608 החל יוהאן ארנסט ללמוד באוניברסיטת ינה, ובשנת 1613 יצא לטיול עם אחיו בצרפת, בריטניה והולנד. בשנת 1617 במהלך הלווייתה של אמו, הקים יוהאן ארנסט את האגודה מניבת הפירות (Fruchtbringende Gesellschaft). עם פרוץ מלחמת שלושים השנים הצטרף יוהאן ארנסט לפרוטסטנטים, ואף השתתף בקרב ההר הלבן. בשנת 1620 מונה אחיו וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר לעוצר במקומו, ולאחר שיוהאן ארנסט סירב לחזור ולהישבע אמונים לקיסר, איבד את חזקתו על הדוכסות. לאחר מכן לחם יוהאן ארנסט נגד בית הבסבורג בהולנד ובווסטפאליה כחלק מהצבא הדני. בשנת 1626 יצא יוהאן ארנסט להילחם עבור ארנסט פון מנספלד, ונהרג במהלך קרב בהונגריה.
מולצהיים

| --- | --- |
סמל מולצהייםסמל מולצהיים

 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  גראנד אסט
 מחוז:  בא-רן
 ראש העיר:  לורן פורס
 שטח:  10.85 קמ"ר
 גובה:  180 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  9,359 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  860 נפש לקמ"ר (2005)
 קואורדינטות:  48°32′37″N 7°29′35″E﻿ / ﻿48.54361°N 7.49306°E﻿ / 48.54361; 7.49306
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.molsheim.fr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי מולצהיים(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי מולצהיים(למפת גראנד אסט רגילה) שטרסבורג מילוז מץ נאנסי אפינאל ורדן שאלון-אן שמפאן  ריימס שרלוויל מזייר  טרואה שומון בורגון-פראנש-קונטה א. דה פ.  או-דה פראנס  בלגיה לוקס. גרמניה שווייץמולצהיים(למפת גראנד אסט מוגדלת) שטרסבורג מילוז מץ נאנסי אפינאל ורדן שאלון-אן שמפאן  ריימס שרלוויל מזייר  טרואה שומון בורגון-פראנש-קונטה איל דה פראנס  או-דה פראנס  בלגיה לוקסמבורג גרמניה שווייץמולצהיים  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מולצהיים (בצרפתית ובגרמנית: Molsheim) היא קומונה במחוז בא-רן בחבל גראנד אסט הצרפתי. בשנת 2005 היו בקומונה 9,452 תושבים.
האזכור הכתב הראשון של היישוב מתוארך לשנת 820. בימי הביניים הייתה העיר בבעלות הבישוף משטרסבורג. היא התפתחה במאה הארבע עשרה והחמש עשרה (הרחבת החומות), אך ספגה הרס, באותה צורה כמו שאר הערים באזור, במהלך מרד האיכרים בשנת 1525 ומלחמת שלושים השנה. במהלך הרפורמציה העיר היא מקורם של כמה צווים דתיים. היא הופכה לצרפתית בתום מלחמת השלושים שנה. המאה התשע-עשרה, עם התקנת סדנאות Coulaux (כלי נשק וחומרה), מסמנת את כניסת העיר לעידן התעשייתי.
נוף העיר

בעיר העתיקה מולצהיים ישנם מספר בתים ובניינים עתיקים בסגנון אדריכלי אלזסי. הבניינים המפורסמים ביותר הם ה-"Metzig" מתקופת הרנסאנס, ה-Eglise des Jésuites מתקופת הבארוק, כנסייה גדולה שיכלה להכיל את כל אוכלוסיית העיר כשנבנתה וה-Hôtel de ville הקלאסי.
המנזר העתיק La Chartreuse, אשר נהרס חלקית במהלך המהפכה הצרפתית, פועל כיום כמוזיאון, על שטח של 3 אקר, מעין עיירה בתוך העיר.
כלכלה

מולצהיים ידועה כביתו של מפעל בוגאטי. ייצור של מכוניות בוגאטי חזר לעבוד בעיר דורליסהיים הקרובה למולצהיים בשנת 2005.
הערות שוליים

↑  Alsace Passion Découvrez l'Alsace, Histoire de Molsheim
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567350005171  BnF: cb15271442x (data)  GND: 4115185-9  LCCN: n88116293  MusicBrainz: 9b3cdaf0-6607-4462-8430-25715794e47c  NKC: ge1153886  VIAF: 144353989   WorldCat (עם VIAF): 144353989
יוסף זעירא

| --- | --- |

 לידה:  13 באוקטובר 1950 (בן 73) 
 ענף מדעי:  כלכלה (מקרו כלכלה, חלוקת הכנסה, צמיחה כלכלית, כלכלת ישראל)
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
יוסף (יוסי) זעירא (נולד ב-13 באוקטובר 1950) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

זעירא נולד בירושלים וגדל ברחובות וגבעתיים. שירת בצבא בחיל התותחנים והגיע לדרגת רב-סרן. למד לתואר ראשון (סיים ב-1971) ושני (סיים ב-1976) במתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1984 סיים דוקטורט בכלכלה באוניברסיטה זו ולאחר מכן פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרוורד וב-MIT. מאז שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרוורד, אוניברסיטת בראון, אוניברסיטת כרתים (אנ') ואוניברסיטת ברנדייס, וב-1985 מונה למרצה באוניברסיטה העברית. בשנת 2007 עלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 2008 מונה בנוסף לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת LUISS ברומא, בתפקיד זה שימש עד לשנת 2017. זכה בפרס הרקטור להוראה ב-2016.
יוסף זעירא נשוי בשנית לענת זעירא, פרופ' לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית. לזוג שתי בנות, והם מתגוררים בירושלים.
ביוגרפיה > תחומי מחקרו

זעירא מתמחה במקרו כלכלה ונמנה עם בכירי המקרו-כלכלנים בישראל. בתחום זה הוא מתמחה בצמיחה כלכלית, במדיניות מוניטרית ובכלכלת ישראל. מחקריו היו חלוציים, וכך למשל באחד מהם הראה כי תהליכי למידה מצרפיים יכולים להסביר תופעות כלכליות רבות. עבודתו המפורסמת בתחום זה מראה כי למידה כזו יכולה להסביר גם את תופעת ה"בועות" בשוקי הון, וכי אלו תופענה בעיקר בעת חידושים טכנולוגיים וליברליזציות פיננסיות. כיוון מחקר חשוב אחר הוא אי-שכלולים בשוק ההון והשפעתם על הצמיחה הכלכלית. בתחום זה כתב עם עודד גלאור מאמר פורץ דרך שהתפרסם בשנת 1993 בכתב העת Review of Economic Studies, שהראה כי אי שוויון יכול לפגוע בצמיחה הכלכלית. מאמר זה נכלל ברשימת 11 המאמרים החשובים שפורסמו בכתב עת זה, והשפיע רבות על המשך המחקר בתחום של אי-שוויון.
תחום נוסף אותו חוקר זעירא בשנים האחרונות הוא ניתוח השיפורים הטכנולוגיים במאתיים השנים האחרונות, בהיבט של מכונות המחליפות עבודה אנושית במגוון הולך וגדל של תפקידים. רעיון זה מסייע בהבנת תופעות כלכליות רבות ומתחיל לצבור השפעה.
זעירא חוקר גם את הדרך למדוד את ההתכנסות וההתבדרות של ארצות במהלך הצמיחה הכלכלית.
מחקריו של יוסף זעירא על ישראל התמקדו במדיניות התקציבית (מדיניות פיסקלית) ובניסיונות להבין את השינויים שחלו בה על פני זמן. במחקר שהתפרסם בשנת 2011 ונכתב עם חתן פרס נובל לכלכלה תומאס סרג'נט, מראים הכותבים כי אפשר להסביר את הקפיצה הגדולה באינפלציה ב-1983 על ידי הסדר המניות הבנקאיות שאירע באותה שנה.
פעילות חברתית

בשנים 2011–2012 עמד זעירא בראש הצוות הכלכלי בצוות ספיבק-יונה של המחאה החברתית בישראל 2011, וכתב והתראיין בנושא המדיניות הכלכלית של הממשלה. ב-2018 הוא מונה לחבר הנהלת המועצה האקדמית של מכון המחקר של הסתדרות העובדים הכללית החדשה.
פרסומים

יוסף זעירא, כלכלת ישראל, עורכים יהודה מלצר ומולי מלצר, תל אביב: ספרי עליית הגג, 2018.
הערות שוליים

↑  Income-Distribution and Macroeconomics
↑  Israel 1983: A bout of unpleasant monetarist arithmetic?
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296259705171  GND: 130426229  ICCU: UFIV110149  ISNI: 0000 0000 6687 5628  LCCN: nr00006653  NKC: vse20221147569  NTA: 197131298  ORCID: 0000-0002-9171-4599  VIAF: 47868648   WorldCat (עם VIAF): 47868648
י"ח באב

י"ח באב הוא היום השמונה עשר בחודש האחד עשר 
בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום השמונה עשר בחודש החמישי 
למניין החודשים מניסן. י"ח באב לעולם לא יחול, בלוח העברי הקבוע, בימים ראשון, רביעי ושישי, ועל כן הוא משתייך לקבוצת הימים הנקראת "לא אדו".
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בי"ח אב היא פרשת עקב.
אירועים היסטוריים

ה'תרפ"ט – שיאם של מאורעות תרפ"ט: המאורעות מגיעים לחברון, שם נרצחו 67 יהודים וכל רכושם נבזז
ה'תשט"ז – מצרים מלאימה את תעלת סואץ ואוסרת על אוניות ישראליות לעבור בה
ה'תשי"ח – נערך חידון התנ"ך העולמי הראשון
ה'תשע"א – מתקפת הטרור בדרום ישראל (2011)
נולדו

ה'קצ"ז – רבי נתן הכהן שולאל, נגיד מצרים וראש המטבעה של האימפריה הממלוכית. (נפטר ככ"ד באייר ה'רס"ב)
ה'תרמ"ז – שמואל יוסף עגנון, סופר ישראלי, חתן פרס נובל לספרות ופעמיים חתן פרס ישראל. (נפטר בי"א באדר א' ה'תש"ל)
ה'תרנ"א – ז'אק ליפשיץ, פסל יהודי (נפטר ב-ה'תשל"ג)
ה'תרפ"ו – הרב נסים קרליץ, פוסק ליטאי, מייסד בית דין צדק בני ברק, חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה וראש כולל חזון איש. (נפטר בכ"ג בתשרי ה'תש"ף)
ה'תשי"ח – סילבן שלום, חבר הכנסת מטעם הליכוד, משנה לראש הממשלה ושר בממשלות ישראל
ה'תש"ך – דודי אמסלם, חבר הכנסת ושר התקשורת מטעם הליכוד
ה'תשל"ג – כרמל שאמה הכהן, ראש העיר רמת גן, חבר הכנסת מהליכוד ושגריר ישראל לאונסק"ו
נפטרו

ה'תש"ב – רבי שלמה חנוך רבינוביץ, האדמו"ר הרביעי מראדומסק, נרצח בידי הנאצים בגטו ורשה. (נולד בה'תרמ"ב)
ה'תש"ב – רבי דוד משה רבינוביץ, ראש רשת הישיבות "כתר תורה" של חסידות ראדומסק, נרצח בידי הנאצים בגטו ורשה. (נולד בה'תרס"ו)
ה'תשט"ז – הרב משה ברנשטיין, ר"מ בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, וראש ישיבת קמניץ בירושלים. (נולד בה'תרנ"ב)
ה'תשס"ד – אורי אדלמן, סופר ישראלי ומחבר ספרות בלשית. (נולד בה'תשי"ח)
ה'תשע"ה – בנימין גרוס, פילוסוף יהודי ודיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן, מומחה לשיטת המהר"ל מפראג.
י"ז באב – י"ט באב
אב
יחסי איטליה – כורדיסטן העיראקית

| יחסי איטליה–כורדיסטן |
| --- | --- |
איטליה: כורדיסטן


איטליה: כורדיסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 191,660
אוכלוסייה
59,293,250: 28,000,000‏‏‏
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי איטליה–כורדיסטן העיראקית הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין כורדיסטן העיראקית. לאיטליה יש קונסוליה כללית בארביל, ולכורדיסטן העיראקית נציגות ברומא. היחסים מתוארים כחזקים, ולאיטליה ישנה נוכחות בכורדיסטן העיראקית. בשנת 2018, כ-800 חיילים איטלקים פעלו בשטחי כורדיסטן העיראקית.
היסטוריה

היחסים בין האיטלקים לכורדים החלו כאשר הגנרל הרומאי פומפיוס פלש לשטחי מערב וצפון עיראק מידי קרטיגיני באימפריה הפרתית. בשנת 69 לפנה"ס, זרביינוס (Zarbienus), מלך קרטיגיני, תכנן למרוד כנגד טיגראנס הגדול, משליטי ממלכת ארמניה העתיקה. הוא שוחח עם אפיוס קלאודיוס פולכר, פוליטיקאי רומאי וביקש עזרה ממדינתו. אך לבסוף, התוכנית נחשפה וזרביינוס נרצח על ידי טיגראנס. לאחר המקרה, לוקיוס ליקיניוס לוקולוס, קונסול רומאי, בנה אנדרטה לכבוד זרביינוס ולאחר מכן, כבש את קרטיגני.
לאחר הצלחתו של פומפיוס בכיבוש ארמניה וקצת מממלכת פונטוס, פראטס השלישי, מלך האימפריה הפרתית, החל לחשוש מפני הסכם שלום עם הרומאים. למרות זאת, פומפיוס דרש את אזור קרטיגיני. הוא שלח מספר שליחים, אך לאחר שראה כי אינו מקבל תשובה, שלח את לוקיוס אפרניוס, קונסול רומאי, שהביס את קרטיגיני ללא קרבות.
היסטוריה > כיום

ביקורים רבים נערכו בין איטליה לכורדיסטן העיראקית. בנובמבר 2005, מסעוד בארזאני, נשיא כורדיסטן העיראקית לשעבר, ביקר את סילביו ברלוסקוני, ראש הממשלה האיטלקי. הוא נפגש איתו בשנית בשנת 2009. בספטמבר 2012, נפגש בארזאני עם ג'וליו טרצי, שר החוץ האיטלקי, ברומא כדי לדון על הקשרים הכלכליים והתרבותיים בין שתי המדינות. הביקור האחרון נערך בפברואר 2020, כאשר מסרור בארזאני, ראש ממשלת הממשלה האזורית של כורדיסטן, נפגש עם הנשיא האיטלקי ג'וזפה קונטה.
שתי המדינות חתמו על הסכם סביבתי ביולי 2017.
היסטוריה > כיום > סיוע צבאי איטלקי לכורדיסטן העיראקית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בדצמבר 2015, ראש ממשלת איטליה לשעבר, מתאו רנצי, שלח כ-450 חיילים לכורדיסטן העיראקית, כדי להגן על סכר מוסול. נכון לינואר 2017, החיילים האיטלקים אימנו כ-7,000 חיילים כורדים.
נציגויות

לאיטליה קונסוליה כללית בבירה האוטונומית ארביל.
לכורדיסטן העיראקית נציגות בבירה רומא.
ראו גם

יחסי החוץ של איטליה
יחסי איטליה–עיראק
י"ח באלול

י"ח באלול הוא היום השמונה עשר בחודש השנים עשר 
בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום השמונה עשר בחודש השישי 
למניין החודשים מניסן. י"ח באלול לעולם לא יחול, בלוח העברי הקבוע, בימים ראשון, שלישי ושישי, ועל כן הוא משתייך לקבוצת הימים הנקראת "לא אגו".
אירועים היסטוריים ביום זה

ג'תרכ"א – שמעון החשמונאי מוכתר כנשיא לדורות, בשנה השלישית לכהונתו (מקבים א' פרק י"ד)
ה'ת"ו – הריסת בית הכנסת צלאת אל-פאסיין בפאס בהוראת הסולטאן מוחמד ה-13.
ה'תרפ"א – הוקם הקיבוץ הגדול הראשון בתולדות ישראל והציונות: עין חרוד
ה'תרפ"ב – תחילת המנדט הבריטי בארץ ישראל
ה'תש"ג – השואה: יהודי מינסק נטבחים בסוביבור
ה'תשי"ח – בישראל נוסד מכון וינגייט לחינוך גופני
ה'תשמ"ה – השקל החדש הופך למטבע הרשמי של ישראל
נולדו

ה'תנ"ח – (לפי שיטת חב"ד) רבי ישראל בן אליעזר, הבעל שם טוב (נפטר ה'תק"ך)
ה'תק"ה – רבי שניאור זלמן מלאדי (אדמו"ר הזקן), מייסד חסידות חב"ד ו"בעל התניא" ו"שולחן ערוך הרב" (נפטר ה'תקע"ג)
ה'תקע"ד – ג'יימס ג'וזף סילבסטר, מתמטיקאי בריטי ממוצא יהודי (נפטר ב-ה'תרנ"ז)
ה'תשי"ב – אלי אפללו, פוליטיקאי ישראלי ויו"ר הקרן הקימת לישראל
ה'תשט"ז – אלעזר שטרן, פוליטיקאי ישראלי ממפלגת יש עתיד
ה'תשל"ח – שרית חדד, זמרת ישראלית
נפטרו

ד'תתצ"ג – בלדווין השני, מלך ממלכת ירושלים הצלבנית.
ה'שס"ט – מהר"ל מפראג (רבי יהודה ליווא בן בצלאל), פוסק הלכה והוגה דעות יהודי מפורסם ודמות יסוד במחשבת ישראל, אב"ד וראש ישיבה בפוזנא, בניקלשבורג ובפראג.
ה'תרמ"ט – רבי עובדיה עבדאללה סומך, ראש רבני בבל.
י"ז באלול – י"ט באלול
אלול
רבי שניאור זלמן מלאדי מייסד חסידות חב"ד
יוהאן ארסמוס קינדרמן

| --- | --- |

 לידה:  29 במרץ 1616 נירנברג, גרמניה
 פטירה:  14 באפריל 1655 (בגיל 39) נירנברג, גרמניה
 מוקד פעילות:  האימפריה הרומית הקדושה 
 זרם:  תקופת הבארוק
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
יוהאן ארסמוס קינדרמן (בגרמנית: Johann Erasmus Kindermann,‏ 29 במרץ 1616 – 14 באפריל 1655) היה מלחין ונגן עוגב גרמני מתקופת הבארוק. קינדרמן היה המלחין החשוב ביותר של אסכולת נירנברג במחצית הראשונה של המאה ה-17.
ביוגרפיה

קינדרמן נולד בנירנברג ולמד מוזיקה מגיל צעיר; כבר בגיל 15 השתתף כנגן וזמר מקצועי בקונצרטים של ימי א' אחר הצהריים 
בפראואנקירכה (Frauenkirche) (הוא שר בקול בס וניגן בכינור). מורו הראשי היה יוהאן שטאדן. בשנים 1634-35 התירו שלטונות העיר לקינדרמן לנסוע לאיטליה לצורך לימודי מוזיקה חדשה ואף מימנו את הוצאותיו. אין כל ידיעות על תקופת שהותו באיטליה; ייתכן שביקר בוונציה כמו כמה ממלחיני נירנברג האחרים (הנס ליאו האסלר, יוהאן פיליפ קריגר). בינואר 1636 הורתה מועצת העיר לקינדרמן לחזור ולקבל עליו את משרת המשנה לנגן העוגב בכנסייה. בשנת 1640 כיהן כנגן עוגב בשוואביש-האל, אבל התפטר באותה שנה כדי להיות לנגן עוגב בכנסייה אחרת, Egidienkirche, העמדה המוזיקלית השלישית בחשיבותה בנירנברג, אחרי כנסיות סנט זיבאלד וסנט לורנץ.
קינדרמן נשאר בנירנברג לשארית חייו, היה לאחד המוזיקאים המפורסמים ביותר בעיר ולמורה הראשון במעלה שלה. בין תלמידיו נמנו יוהאן אגריקולה, אוגוסטין פפלגר וכן היינריך שוומר וגיאורג קספאר וקר, שניהם חונכיו של הדור האחרון באסכולת נירנברג. בין תלמידיהם היו האחים קריגר ויוהאן פכלבל. ידו של קינדרמן הייתה גם בהפצת מוזיקה חדשה בנירנברג ובדרום גרמניה - הוא הוציא לאור לא רק קבצים אחדים של יצירותיו הוא, אלא גם יצירות משל ג'אקומו קריסימי, ג'ירולאמו פרסקובלדי וטארקוויניו מרולה.