stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זנבזיף כספי
התפתחות

לזנבזיף נדרשים לפחות ארבעה חודשים כדי לגדול לצורתו הבוגרת, ולעיתים נדרשות עד שלוש שנים לשם כך, בהתאם לתנאי מחייתו. בטמפרטורת החדר גדל החרק לחרק בוגר בתוך שנה. אורך חייו נע בין שנתיים לשמונה שנים. זנבזיף שחי תקופת חיים מלאה מתנשל בערך שמונה פעמים, אך כיוון שהחרק גדל כל הזמן, הוא מסוגל להתנשל עד ארבע פעמים בשנה. כאשר הטמפרטורה היא בין 20°C ל־30°C תטיל הנקבה כמאה ביצים. לשם כך היא מעדיפה סדקים וחרכים. זנבזיף יכול להתרבות גם בסביבה קרה ויבשה.
רבייה

בשל אופיו הלילי, התבררה צורת ההזדווגות של החרק רק לאחרונה. הזכר והנקבה מתרוצצים בהתרגשות במשך כל התהליך. הזכר מטיל ספרמטופור, נרתיק זרע מכוסה בקרום דקיק; הנקבה מאתרת את הנרתיק ונוטלת אותו לצורך ההפריה.
מזון

המזון המועדף על הזנבזיף הוא חומר המכיל עמילן או רב־סוכרים כדוגמת דקסטרין שבדבקים וכריכות ספרים, תצלומים, סוכר, שיער, קשקשים ואשפה. הוא אינו נרתע מחומרים כדוגמת כותנה, פשתן, משי וסיבים מלאכותיים, חרקים מתים והעור שהשיל. בתקופת רעב, מסוגל הזנבזיף לאכול מוצרי עור ובדים העשויים מסיבים סינתטיים. עם זאת, הוא מסוגל לרעוב במשך חודשים מבלי שהדבר יגרום נזק לגופו.
תנאי מגורים

זנבזיפים מופיעים במגורי אדם, בדומה לזנבזיף הבית (Thermobia domestica). ניתן למצוא אותם, בין השאר, מתחת למקררים או בשירותים מחוממים, אם הסדקים והבקיעים במרצפות מאפשרים תנאי מחיה פוטנציאליים עבור זנבזיפים. הם נוהגים לכרסם ספרים, טפטים ובדים. זנבזיפי הבית מעדיפים תנאים חמימים יותר, וניתן למצוא אותם במאפיות, שם הם ניזונים מקמח ומלחם, וכן במוצרי מזון אחרים שהם יכולים למצוא.
אויבים טבעיים

האויב הטבעי של הזנבזיף הוא חרק הידוע בשם צבתן (Forficula auricularia).[דרוש מקור]
הדברה

אף שהזנבזיף נחשב מזיק, הנזק שהוא גורם זניח ואין לו השפעה מזיקה לבריאות. במבנים יכולים זנבזיפים להתקיים רק בסביבות שבהן קיימים סדקים ולחות. אם שני תנאים אלה ייעלמו, ייעלם גם הזנבזיף. אפשר להשתמש במגוון דרכים אחרות על מנת להדביר או לצמצם מאוד את אוכלוסיית זנבזיף, אם כי רק זמנית.
יחס של 50:50 של תמיסת בור וסוכר הוא פיתיון אמין כדי להרוג זנבזיף.
ריח של תמיסת מלחי אמוניה ירחיק זנבזיף בתוך 24 שעות.
ניתן ללכוד זנבזיף באמצעות התזת טיח על בד כותנה לבן לח, והנחתו בפינה למשך הלילה סמוך למחבואו של הזנבזיף.
דרך נוספת ללכוד זנבזיף היא להניח תפוח אדמה מרוסק על לוח ליד מחבואם למשך הלילה. הם יזחלו לתוך תפוח האדמה כדי לאכול ממנו.
הערות שוליים

↑  "זנבזיף כספי" באנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 3 – "חרקים", בעריכת יהושע קוגלר, הוצאת משרד הביטחון, 1985, עמ' 45
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4181316-9 
זנבזיף כספי ללא קשקשי הכסף שלו, שמתפתחים רק לאחר הנשל השלישי
ספר שניזוק מדגיג כסף הסוכר
לודיווין סנייה

| --- | --- |

 לידה:  3 ביולי 1979 (בת 45) סן-קלו, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 מקום לימודים:  Conservatoire à rayonnement régional de Versailles 
 בן או בת זוג:  Kim Chapiron 
 פרסים והוקרה:  פרס רומי שניידר (2003)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר (2002)  גביע שופאר 
 פרופיל ב-IMDb
 
לודיווין סנייה (בצרפתית: Ludivine Sagnier‏; נולדה ב-3 ביולי 1979) היא שחקנית צרפתייה. מוכרת בעיקר מסרטיהם של הבמאים הצרפתים פרנסואה אוזון: "8 נשים", "בריכת שחייה", וקלוד מילר: "סוד", "לילי הקטנה".
ביוגרפיה

נולדה בפרברי פריז (לה-סל סן-קלו, איוולינה, איל-דה-פראנס) לאב אקדמאי ואם מזכירה. החלה את קריירת המשחק בגיל צעיר, לאחר שלקחה שיעורי משחק ושיחקה בסרטים מגיל 10.
בעקבות הופעותיה ב-"8 נשים" וב"סוד" הייתה מועמדת לפרס סזאר הצרפתי כשחקנית משנה.
מרבה להופיע בסרטים בעירום מלא או חלקי. עובדת גם כדוגמנית.
בסרט "8 נשים" ביצעה את השיר "Papa T'es Plus Dans Le Coup" של הזמרת שיילה.
בשנת 2010 כיכבה במותחן הפסיכולוגי "פשע אהבה" של הבמאי אלן קורנו.
בשנת 2011 דיבבה בגרסה הצרפתית של הסרט "מפלצת בפריז" ובאותה שנה שיחקה בסרט הבלגי-הולנדי "הכפיל של השטן".
בשנת 2018 שיחקה בסרטים "לולה ואחיה" ו"רמי - ילד של אף אחד".
בשנת 2019 שיחקה בסרטו של הבמאי היפני הירוקאזו קורה־אדה "סיפור חיי" לצד קתרין דנב, ז'ולייט בינוש ואית'ן הוק.
בשנת 2021 הופיעה בסדרת "לופן" שעלתה לשידור בנטפליקס.
בשנת 2022 החלה לגלם את דיאן דה פואטייה בסדרת הדרמה התקופתית "The Serpent Queen" של רשת Starz. באותה שנה לוהקה לתפקיד במיני סדרת הטלוויזיה "פרנקלין".
בשנת 2023 שיחקה בסרט הדרמה הביוגרפי "נפוליאון" בדמותה של תרזה קבארוס. הסרט, בבימויו של רידלי סקוט, מגולל את עלייתו לשלטון של נפוליאון בונפרטה.
בשנת 2024 שיחקה בסרט ההתבגרות "Leurs enfants après eux" המבוסס על הרומן באותו שם של הסופר ניקולס מתייה (אנ') מ-2018. שיחקה גם בסרט הדרמה של פרנסואה אוזון, "Quand vient l'automne" בתור ולארי טסייה. באותה שנה שיחקה לצד מייקל דאגלס במיני סדרת הטלוויזיה "פרנקלין" של אפל TV פלוס בתור המוזיקאית אן לואיז ברילון דה ז'וי (אנ').
אידלי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מנת אורז 
 מוצא:  הודו 
 מרכיבים עיקריים:  אורז, שעועית שחורה
 
אִידְלִי (מקאנדה: ಇಡ್ಲಿ) הוא מאכל מהמטבח ההודי, סוג של "עוגות אורז" או "קציצות אורז" מלוחות, שמקורו בדרום תת-היבשת ההודית. האידלי מוגש בדרך כלל בארוחת הבוקר באזור דרום הודו וסרי לנקה.
תהליך ההכנה של האידלי, בדומה להכנת דוסה, מבוסס על אידוי של בלילה המורכבת מעדשים שחורות מקולפות (Urad Dal) מותססות ואורז, המושרים במים, נטחנים ומותססים. תהליך התסיסה מפרק את העמילנים כך שתהליך חילוף החומרים של הגוף (המטבוליזם) בעיכול המנה הוא קל יותר.
היסטוריה

האידלי המודרני מוזכר בכמה יצירות הודיות קדומות. ביצירה Vaddaradhane הכתובה בשפת הקאנדה משנת 920 לספירה מוזכר המאכל בשם "iddalige", שהוכן מבלילה של שעועית שחורה (Vigna mungo). מחבר האנציקלופדיה הקנאדית המוקדמת ביותר משנת 1025 לספירה, מתאר את הכנת המזון הזה על ידי השריית שעועית שחורה טחונה דק בחובצה (משקה חלבי), ולאחר מכן ערבוב של העיסה עם מים צלולים שעברו הגבנה ותבלינים. מלך אימפריית חלוקיה המערבית ששלט באזור שכונה כיום קרנאטקה, כלל מתכון לאידלי באנציקלופדיה שלו, מנסולאסה (בשנת 1130 לספירה) בשפה הסנסקריט. בקרנאטקה, האידלי בשנת 1235 לספירה מתואר כ"קליל, כמו מטבעות בעלי ערך גבוה", מה שמרמז שכנראה המאכל אז לא היה מבוסס על אורז. המזון שהוכן באמצעות מתכון זה נקרא כיום אידלי אודינה במדינת קרנאטקה.
המתכונים המתוארים ביצירות ההודיות העתיקות האלו מבוססים על שלושה היבטים מרכזיים שקיימים גם במאכל האידלי המודרני:
שימוש באורז (ולא רק בשעועית שחורה)
התססה ארוכה של חומרי הגלם
שימוש בצורת בישול של אידוי כדי לקבל מלאות.
התייחסות למה שנראה כמתכונים לאידלי המודרני מופיעים בכתבים ההודיים רק לאחר שנת 1250 לספירה.
היסטוריון המזון K.T. Achaya משער שייתכן והמתכון המודרני לאידלי מקורו באינדונזיה של ימינו, שיש לה מסורת ארוכה של מזון מותסס. לדבריו, הטבחים שהיו מועסקים על ידי מלכי ההינדים של הממלכות ההודיות עשויים היו להמציא את האידלי המאודה, ולהחזיר את המתכון להודו במהלך השנים 800–1200 לספירה. K.T. Achaya הזכיר מאכל אינדונזי בשם "קדלי", שלדבריו היה כמו אידלי.
היסטוריונים מגוג'ראטי מאמינים כי סוחרי טקסטיל סוראשטריאניים הם שהכניסו את האידלי לדרום הודו במהלך המאה העשירית והמאה ה-12; יש אפילו טענות כי תערובת של אורז ושעועית שחורה שנטחנו ועורבבו יחד ליצירה של עוגות מקורם במדינת גוג'ראט. יצירה בשפה הגוג'ראטית משנת 1520 לספירה מזכירה את האידלי כ-idari, ומזכירה גם גרסה שעברה התאמה מקומית (גרסה לא מותססת של dhokla).
אזכורים מוקדמים בשפה הטמילית מתוארכים למאה ה-17. בשנת 2015, הכריזו בצ'נאי על 30 במרץ כ"יום האידלי העולמי".
הכנה

מצרכי הבסיס להכנת האידלי הם אורז לא מבושל ושעועית שחורה שהושרו במים כל אחד בנפרד, לארבע שעות לפחות, או אף ללילה שלם. ניתן להוסיף תבלינים כמו זרעי חילבה בזמן ההשריה לקבלת טעמים נוספים. לאחר ההשריה, העדשים טחונות לעיסה דקה והאורז נטחן בנפרד גס, ואז יש לשלב ביניהם ולהתסיס את התערובת למשך לילה עד שנפחה יוכפל. לאחר התסיסה אפשר לשמור חלק מהבלילה לטובת האצת ההתססה במנה הבאה. את בלילת האידלי המוגמרת מכניסים לתבניות משומנות של מגשי אידלי לאידוי. התבניות המחוררות מאפשרות לבשל את האידלי באופן אחיד.
הכנת אידלי
המרכיבים העיקריים המשמשים הם אורז ושעועית שחורה
בלילת אידלי
תבנית ייעודית להכנת אידלי
הבלילה נשפכה לתבנית
תבניות בערימה
אידלי מהביל בכיריים
אידלי מבושל
האידלי מוצא מהסיר
אידלי מוכן לאכילה
הגשה

מאחר שאידלי פשוטים הם עדינים בטעמם, התבלינים הם חלק חיוני בהגשה. אידלי מוגשים לעיתים קרובות עם סמבר אך זה משתנה מאוד לפי האזור והטעם האישי. אידלי מוגשים לעיתים קרובות עם צ'אטני (על בסיס קוקוס), צ'אטני קארה (על בסיס בצל) או קארי דגים פיקנטי. תערובת תבלינים יבשים, פודי, נוחה לשימוש בזמן נסיעה.
Idlis
אידלי ומדו ואדה מוגשים עם סמבר, צ'אטני קוקוס וצ'אטני אדום על עלה בננה
אידלי ואדה מוגשים עם סמבר וצ'אטני נפרדים
מיני אידלי עם סמבר
אידליס עם ג'י, מלפפון חמוץ ג'ינג'ר וצ'אטני קוקוס
וריאציות

עם ההגירה של תושבים מדרום הודו וסרי לנקה למקומות שונים ברחבי העולם, נוצרו וריאציות רבות על אידלי בנוסף לאינספור וריאציות מקומיות. מרכיבים שקשה להשיג ומנהגי בישול שונים דרשו שינויים גם במרכיבים וגם בשיטות. אורז מבושל יכול להפחית את זמן ההשריה בצורה ניכרת. ניתן להשתמש גם באורז טחון או קרם אורז הנקנה מוכן בחנויות. באופן דומה, ניתן להשתמש בסולת או בדייסת חיטה להכנת אידלי מחיטה. ניתן להוסיף יוגורט על מנת לספק את הטעם החמצמץ לבלילות בלתי מותססות. תערובות ארוזות מראש מאפשרות הכנה כמעט מיידית של אידלי.
אידלי גדולים, מתכון מקארנטקה
אידלי קטנים בתוך סמבר, כפי שמוגשים בטמיל נאדו
גרסה של אידלי מקונקאני
אידלי מגולגל בעלי בננה
גרסה הנפוצה בקרנטקה
קמח ראגי מעורבב עם כמות קטנה של קמח אורז ושעועית שחורה
ראו גם

המטבח ההודי
סמוסה
הערות שוליים

↑  https://www.dtnext.in/News/TopNews/2019/08/01003156/1169225/Tracing-origins-of-idli-dosa-and-sambar.vpf
↑  K.T. Achaya (1 בנובמבר 2003). The Story of Our Food. Universities Press. pp. 80–. ISBN 978-81-7371-293-7. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  D. Balasubramanian (2004-10-21). "Changes in the Indian menu over the ages". The Hindu.
↑  "Idli saga: A study into the origin of the South Indian dish".
↑  "Celebrating the moon-faced health food on World Idli Day". OnManorama (באנגלית). נבדק ב-2020-04-04.
↑  Achyut Yagnik; Suchitra Seth (24 באוגוסט 2005). Shaping Of Modern Gujarat. Penguin Books Limited. p. 24. ISBN 978-81-8475-185-7. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Vikram Doctor (2007-04-28). "Idli saga: A study into the origin of the South Indian dish". Economic Times. נבדק ב-2014-08-25.
↑  K.T. Achaya (5 במרץ 2009). The Illustrated Foods of India. OUP India. ISBN 978-0-19-569844-2. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "World Idli Day 2018: Here's The Intriguing Story Behind This Delicious Day". NDTV. 30 במרץ 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Idlis in jackfruit leaves". Aayi's Recipes. 2006. נבדק ב-14 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Idli using Cream of Rice". Edibly Asian. נבדק ב-14 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Geeta, Seth. "Rava Idli : (Cream of wheat or sooji idli)". North India Cooking. נבדק ב-14 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "instant idli mix". Tarla Dalal. Sanjay & Co. נבדק ב-14 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
אנדרטת פרנקלין דלאנו רוזוולט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אתר הנצחה לאומי של ארצות הברית 
 על שם:  פרנקלין דלאנו רוזוולט 
 כתובת:  סאות'ווסט 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מפעיל:  שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית 
 נגישות:  לכל
 מבקרים בשנה:  2,918,846 (נכון ל־2000)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1997
 תאריך פתיחה רשמי:  1997 
 יוצר:  לורנס הלפרין 
 אדריכל:  לורנס הלפרין 
 
 קואורדינטות:  38°53′02″N 77°02′40″W﻿ / ﻿38.88388889°N 77.04444444°W﻿ / 38.88388889; -77.04444444
 www.nps.gov/frde/index.htm
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) אנדרטת פרנקלין דלאנו רוזוולט(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) אנדרטת פרנקלין דלאנו רוזוולט
 
אנדרטת פרנקלין דלאנו רוזוולט (באנגלית: Franklin Delano Roosevelt Memorial) ממוקמת בקרבת טיילת עץ הדובדבן, באגן הגאות בקרבת המול של וושינגטון. האנדרטה הוקמה לזכר נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט והיא מתעדת את תקופת הנשיאות שלו.
האנדרטה נחנכה בידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ב-2 במאי 1997.
האנדרטה

האנדרטה היא למעשה גן הנצחה ובו ארבעה "חדרים" בלתי מקורים, כל אחד מוקדש לאחת מתקופות הנשיאות של רוזוולט.
בגן מוצגים פסלים שלו ושל אשתו אלינור רוזוולט, ופסלים המציגים את השקפותיו ואמונותיו בשילוב עם מפלי מים וצומח. על אף שרוזוולט היה משותק במשך מרבית חייו והתנייד על כיסא גלגלים, בפארק לא הוצגו פסלים המראים אותו כנכה. האגודה לנכים בארצות הברית מחתה על כך, ובעקבות זאת הוסיפו גלגלים לאחד מפסליו, בו הוא נראה יושב על כיסא. פסל אחר מציג את הנשיא יושב, ולצידו פאלא, הכלב הנשיאותי בשנות המלחמה. פסלים אחרים מציגים תמונות מתקופת השפל הכלכלי הגדול, ובהם האיש המאזין ל"שיחות ליד האח" שקיים רוזוולט ברדיו והאנשים הממתינים בתור ללחם.
האנדרטה תוכננה על ידי לורנס הלפרין וכלולים בה פסלים מעשה ידי לאונרד באסקין, ניל איסטרן, רוברט גראהם, תומאס הארדי וג'ורג' סיגל.
גלריה

קיר הזיכרון
מבט על המפלים במקום
ראו גם

פארק ארבע החירויות על שם רוזוולט
ארגון הסופרים הבין-לאומי

| --- | --- |

 מטה הארגון:  לונדון 
 מייסדים:  קתרין א' דאוסון סקוט   ג'ון גולסוורתי
 נשיא:  בורהאן סונמז
 תקופת הפעילות:  21 באוקטובר 1921 – הווה (103 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס מוניסמאניין (1979) 
 www.pen-international.org
 
ארגון הסופרים הבין-לאומי (באנגלית: PEN International; ראשי תיבות במקור: Poets, Essayists and Novelists; לעיתים גם בעברית: פֵּא"ן) הוא אגודה בין-לאומית של סופרים, שנוסדה במטרה לקדם קשרי ידידות ושיתוף פעולה אינטלקטואלי בין סופרים מרחבי העולם.
ראשי התיבות באנגלית של הארגון לקוחים מרשימת המקצועות: משוררים, מסאים, ונובליסטים. כיום כולל הארגון כותבים של כל סוגה ספרותית, כמו גם עיתונאים והיסטוריונים.
הארגון נוסד בלונדון בשנת 1921 על ידי הסופרים האנגלים קתרין א' דאוסון סקוט (אנ') וג'ון גלסוורת'י, אשר היה לאחר מכן לנשיאו הראשון של הארגון.
משימות נוספות של הארגון:
קידום חופש הביטוי
קול לסופרים נרדפים
בין נשיאי העבר של פא"ן נמנים אלברטו מורביה, היינריך בל, ארתור מילר, מריו ורגס יוסה. הסופרת המקסיקנית ילידת ארצות הברית ג'ניפר קלמנט (אנ'), הייתה האישה הראשונה בתפקיד נשיאת הארגון מאז ייסודו (2015–2021).
. הנשיא הנוכחי הוא בורהאן סונמז (אנ'), אשר נבחר בקונגרס השנתי בשנת 2021 (נושא הקונגרס היה: "מאה שנים של ויכוח אינטלקטואלי ואקטיביזם על חופש הביטוי והספרות").
מטהו של הארגון שוכן בלונדון. הארגון כולל 145 מרכזים אוטונומיים הנמצאים ב-104 מדינות בעולם. כל מרכז פתוח בפני סופרים, עיתונאים, מתרגמים, היסטוריונים ובעלי עיסוקים אחרים המעורבים באורח פעיל בכל אחד מענפי הספרות, ללא תלות במוצאם הלאומי, גזעם, דתם או צבע עורם.
חברים בולטים בארגון

אוקטביו פס
ארתור מילר
ג'וזף קונרד
ג'ון מקסוול קוטזי
ג'ורג' ברנרד שו
ג'יי קיי רולינג
הומרו ארידחיס (אנ')
היינריך בל
ה' ג' ולס
הרולד פינטר
ויליאם סטיירון
זופיה קוסאק-שצ'וצקה
טוני מוריסון
מרגרט אטווד
נדין גורדימר
קארל צ'אפק
תומאס מאן
סניף ישראלי

מרכז פא"ן הישראלי נוסד ב-1930. כמזכירי הסניף הישראלי כיהנו, בין השאר:
אשר ברש מייסד ומזכיר הכבוד של קלוב פא"ן.
דוד לאזר
אהרן מגד בין השנים 1980–1987
העמותה פורקה בשנת 2024.
לקריאה נוספת

Carles Torner, Jan Martens, Ginevra Avalle, Jennifer Clement, Peter McDonald, Rachel Potter, Laetitia Zecchini, , Interlink Books, Illustrated edition, November 2, 2021, 978-1623719029
הערות שוליים

↑  Jennifer Clement, elected first woman president to lead PEN International, אתר PEN international, ‏2015
↑  Jennifer Clement, Goodreads
↑  About Jennifer Clement, Penguin Random House
↑  י. וורשאי, הספרות העברית בקונגרס הבין-לאומי של "פאן" בוורשה, העולם גליון כ"ח, שנה 18, 1930, עמ' 16
↑  עמותה מחוקה | מרכז פא"ן - P.E.N - בישראל, באתר גיידסטאר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266229605171  PLWABN: 9810694609805606  BnF: cb11996307d (data)  GND: 2014727-2  ISNI: 0000 0001 1422 5452  LCCN: n50082474  NKC: ko2006332912  NLA: 36591673  SNAC: w62c9n5r  SUDOC: 028049888  VIAF: 167140998   WorldCat (עם VIAF): 167140998 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עבר הקווקז

מפה מנהלתית של הקווקז בתקופת ברית המועצות, 1957–1991
עבר-הקווקז או דרום-הקווקז הוא אזור גאופוליטי הררי בדרום-מרכז אירואסיה הנקרא גם טרנסקווקז או טרנס-הקווקז. אזור עבר הקווקז משתרע על החלק הדרומי של הרי הקווקז ושפלותיו. האזור שוכן בשתי היבשות אירופה ואסיה ונמתח מהחלק הדרומי של רכס הרי הקווקז הגדול שבדרום-מערב רוסיה, דרומה לכיוון הגבול בין טורקיה לאיראן, בין הים השחור לים הכספי. האזור כולל את החלק הדרומי רכס הרי הקווקז הגדול את רכס הרי הקווקז הקטן, שפלת קולחתי (კოლხეთის დაბლობი), שפלת קורה-אראס (אזרבייג'ן), הרי טאליש, שפלת לנקורן ורמת ארמניה. עבר-הקווקז הוא חלק מאזור הגאוגרפי של הקווקז ומחלק למעשה את האזור העבר-יבשתי האירואסיאתי לשתיים.
מבחינה מדינית נכללת כל ארמניה בעבר-הקווקז ורוב רובה של גאורגיה ואזרבייג'ן, כולל המובלעת של נחיצ'יבאן. המדינות באזור מפיקות נפט, מנגן, תה, הדרים ויין (יין גאורגי). האזור היה ונותר אחד האזורים המורכבים של העידן הפוסט-סובייטי וכולל שלושה אזורי מחלוקת: אבחזיה (הסכסוך הגאורגי-אבחזי) ודרום אוסטיה (הסכסוך האוסטי-גאורגי) בגאורגיה ונגורנו-קרבאך שבאזרבייג'ן.
שם האזור

המונח המערבי "טרנס הקווקז" או "טרנס קווקזיה" הוא תרגום מהמילה הרוסית "זאקאווקאזיה" ("Закавказье"), ופירושו "האזור שמעבר להרי הקווקז", שהרי עבר-הקווקז הוא בדרום מערב רוסיה "מעבר" להרי צפון הקווקז כפי שהם נמצאים ביחס לבירה הרוסית, מוסקבה. מקור שם האזור בעברית אף הוא מהמילה הרוסית. המונח הוא גם אנלוגיה למינוח הרומי "טרנסאלפיני" – "שמעבר לאלפים" (הרי האלפים) ו"טרנספדני" – "שמעבר לפדניה" (צפון איטליה).
היסטוריה

מפאת מיקומו של האזור בפריפריה של פרס, טורקיה ורוסיה הוא היה נתון למאבקים וניסיונות התפשטות מבחינה צבאית, דתית ותרבותית. במהלך ההיסטוריה היווה הקווקז חלק מאיראן הגדולה (ایران بزرگ). בתחילת המאה ה-19, כבשה האימפריה הרוסית את האזור מידי השושלת הקאג'ארית.
הממלכות הקדומות של האזור כללו בין השאר את ממלכת ארמניה, ממלכת אלבניה וממלכת איבריה. ממלכות אלה היו, מאוחר יותר, חלק מאימפריות מדי, הממלכה האחמנית, האימפריה הפרתית והאימפריה הסאסאנית. באותו זמן הפכה הזורואסטריות לדת השלטת באזור, אולם האזור עבר שתי טרנספורמציות דתיות גדולות. בעת המאבק בין האימפריה הפרסית לרומא ומאוחר יותר ביזנטיום פלשו האירופאים לאזור מספר פעמים, אולם לא הצליחו להחזיק בו. עם זאת, עקב הפיכתה של ארמניה לישות נוצרית, דחקה הנצרות את הזורואסטריות. עם הכיבוש האיסלאמי של פרס (663–656) נשלט האזור בידי הערבים והאסלאם התפשט באזור. מאוחר יותר נכבש האזור על ידי הסלג'וקים, המונגולים (הפלישה המונגולית לגאורגיה), ממלכות מקומיות וחאנתות, כמו גם, פעם נוספת, על ידי הפרסים. עד שנכבשה על ידי האימפריה הרוסית.
האזור אוחד ליחידה פוליטית יחידה פעמיים – במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה כרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, מ-9 באפריל 1918 – 26 במאי 1918, ותחת שלטון סובייטי כרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, מ–12 במרץ 1922 – 5 בדצמבר 1936.
אזור עבר-הקווקז, במיוחד באזור גאורגיה וארמניה של היום, הוא אחד מהאזורים שבהם גדלה גפן ויניפרה (Vitis vinifera) באופן טבעי, ומהראשונים שהשתמשו בה להפקת יין. מומחים משערים שאזור זה הוא ערש תרבות היין, ושייצור היין החל באזור זה. חפירות ארכאולוגיות ותיארוך פחמן-14 של חרצני גפנים מאזור זה מתוארכים לתקופה שבין 7000–5000 לפנה"ס.
הערות שוליים

↑  פייר תורז, "הקווקז ואיראן", אנציקלופדיה איראניקה, (באנגלית).
↑  But was it plonk, הבוסטון גלוב.
↑  היוג' ג'ונסון (2004), הסיפור של היין, עמ' 15, ISBN 1840009721, (באנגלית).
↑  שם עמ' 17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546200605171  GND: 4749418-9  LCCN: sh85136878  NKC: ge131570
כתב האמנה

לואי ה-14 מקבל את כתב ההאמנה משליח האפיפיור לצרפת.
שגריר ארצות הברית בישראל דן שפירו מגיש את כתב האמנתו לנשיא שמעון פרס
3 באוגוסט 2011
שגריר הממלכה המאוחדת בישראל מת'יו גולד מגיש את כתב האמנתו לנשיא שמעון פרס
5 באוקטובר 2010
שגריר ישראל במקסיקו, שאול רוזוליו, מגיש את כתב האמנתו לנשיא מקסיקו, חוסה לופס פורטייו, 1977
כתב הַאֲמָנָה הוא מכתב רשמי מראש מדינה אחד לראש מדינה אחר, המודיע על מינוי שגריר או נציג דיפלומטי. הנציג הממונה מוסר את כתב ההאמנה לראש המדינה המארחת בטקס מיוחד, המבשר את כניסת המינוי לתוקפו.
התהליך

שגריר או ראש משלחת דיפלומטית נמצא במעמד מיוחד המעוגן במסורות שונות של המשפט הבינלאומי ובאמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים. עד למסירת כתב ההאמנה, ראש המשלחת הדיפלומטית אינו יכול למלא את חובותיו ואינו יכול ליהנות מהזכויות המיוחדות המוקנות לו בתוקף תפקידו (למשל, חסינות דיפלומטית מהעמדה לדין). כמו כן, הוותק של ראש המשלחת הדיפלומטית נקבע על-פי המועד שבו מסר את כתב ההאמנה. באירועים רשמיים מסוימים, מוזמן הסגל הדיפלומטי כולו, כלומר כלל השגרירים וראשי המשלחות הדיפלומטיות המתארחים במדינה. באירועים כאלה מקובל שהוותיק ביותר מבין חברי הסגל הדיפלומטי נושא נאום או נוטל חלק בטקסים. מועד מסירת כתב ההאמנה הוא הקובע לעניין זה.
מדינה יכולה למנות נציג אחד מטעמה לכמה מדינות בו-זמנית. במקרה כזה על הנציג למסור כתבי האמנה לכל אחד מראשי המדינות שהוא נשלח אליהן בנפרד, והוא ייחשב חבר בסגל הדיפלומטי של כל אחת מהמדינות האלה בלי קשר לחברותו בסגל הדיפלומטי של מדינה אחרת.
תוכנו של כתב ההאמנה הוא רשמי וסטנדרטי, ובדרך כלל אין לתוכן חשיבות, אלא בכך שהוא מעיד על המינוי. בכל זאת, אופי ניסוח הפנייה אל ראש המדינה עשוי להעיד על אופי היחסים בין המדינות בזמן מסירת המכתב. לדוגמה, לאחר שאיטליה כבשה את אתיופיה הוכרז מלך איטליה כקיסר אתיופיה. באותה תקופה נשאו כתבי ההאמנה של שגרירי המדינות השונות פניות אל מלך איטליה בתארים שונים: המדינות שהכירו בשלטון האיטלקי על אתיופיה כינו את המלך: "מלך איטליה וקיסר אתיופיה". לעומת זאת, המדינות שראו בשלטון איטליה על אתיופיה כיבוש בלתי-חוקי הסתפקו בתואר "מלך איטליה" בלבד. מצב מוזר נוצר עקב העובדה שג'ורג' השישי כיהן באותה תקופה כמלך בריטניה וכמלך אירלנד בעת ובעונה אחת. בריטניה סירבה להכיר בשלטון איטליה על אתיופיה, ולפיכך בכתב ההאמנה של שגריר בריטניה באיטליה פנה ג'ורג' השישי אל מקבילו האיטלקי בתואר "מלך איטליה". לעומת זאת, בכתב ההאמנה של השגריר האירי, הופיעה הפנייה "מלך איטליה וקיסר אתיופיה" כיוון שממשלת אירלנד הכירה בשלטון איטליה על אתיופיה.
ממשלות קנדה, אוסטרליה וניו זילנד מכירות במלך צ'ארלס השלישי כמלך מדינותיהן. כיוון שמושבו של המלך בלונדון, בירת בריטניה, הוא מיוצג בכל אחת מהמדינות האלה על ידי אזרח מקומי המחזיק במשרת המושל הכללי. עד 2005, מקובל היה שעל כתבי ההאמנה של קנדה, אוסטרליה וניו זילנד הייתה חתומה המלכה אליזבת השנייה. בשנת 2005 החליטה קנדה שעל כתבי ההאמנה שלה תחתום המושלת הכללית שלה. בעקבות זאת, החלו גם אוסטרליה וניו זילנד לשלוח כתבי האמנה חתומים בידי המושלים הכלליים שלהן במקום בידי המלכה אליזבת השנייה. צעד זה עורר מחאות בקרב תומכי המלוכה במדינות האלה, והם ניסו להפוך את ההחלטה.
בישראל

בישראל, מופקד נשיא המדינה על קבלת מכתבי ההאמנה של השגרירים המוצבים בישראל, ועל חתימה על מכתבי ההאמנה שמגישים שגרירי ישראל ברחבי העולם. לנשיא אין סמכות להחליט אם לקבל או לכתוב כתב האמנה, והוא חייב לקבל את המלצת הממשלה בעניין זה. טקסי מסירת מכתבי ההאמנה לנשיא המדינה מתקיימים במשכן נשיאי ישראל בירושלים. הטקס עצמו מנוהל בהתאם לפרוטוקול הדיפלומטי כאשר שני הצדדים, ראש המדינה המאחרת והשגריר המיועד, מתודרכים מבעוד מועד. השגריר בליווי חברי המשלחת הזרה מגיע למשכן הנשיאות שם הוא מוסר לידי הנשיא את כתב ההאמנה. שני המדינאים מציגים את חברי המשלחת המלווה וחברי הלשכה הנשיאותית, בהתאמה. בנוסף, כולל הטקס שיחת היכרות, הרמת כוסית וכתיבה בספר האורחים הנשיאותי. הטקס, אשר נפתח בנגינת המנון המדינה השולחת על ידי תזמורת רשמית, מסתיים בנגינת המנון מדינת ישראל "התקווה".
השגרירויות הזרות בישראל אינן נמצאות ברובן בירושלים עקב המחלוקת הבינלאומית לגבי מעמדה של העיר, והיעדר הכרה בינלאומית בהיותה בירת מדינת ישראל. על אף זאת כל הנציגים הדיפלומטיים הזרים מוכנים לקיים את טקס מסירת כתב ההאמנה בירושלים. בירושלים נמצאות קונסוליות שאינן מואמנות לנשיא המדינה, כלומר ראשי הקונסוליות לא הגישו כתבי האמנה לנשיא ואינם כפופים לשגרירות מדינתם בישראל. קונסוליות אלה מייצגות בדרך-כלל את האינטרסים של מדינותיהם בעיר ירושלים ובשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה. מדינת ישראל מקבלת את המצב הזה, אף שהיא רואה את ירושלים כבירתה וכחלק משטחה הריבוני.
ראו גם

אגרמנט
יחסים דיפלומטיים
בלקברי

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בטורונטו (2013–BB)  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (אוקטובר 2017–BB) 
 מייסדים:  מייק לזרידיס 
 תקופת הפעילות:  7 במרץ 1984 – הווה (40 שנה) 
 חברות בנות:  Cylance  בלקברי (הממלכה המאוחדת)  בלקברי (ארצות הברית) 
 מיקום המטה:  ווטרלו 
 קואורדינטות:  43°31′02″N 80°30′57″W﻿ / ﻿43.5171578°N 80.5158791°W﻿ / 43.5171578; -80.5158791 
 ענפי תעשייה:  האינטרנט של הדברים, טכנולוגיית מידע 
 מוצרים עיקריים:  תוכנה, ציוד תקשורת, טלפון סלולרי 
 הכנסות:  1,040,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2020) 
 רווח תפעולי:  −149,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2020) 
 רווח:  −152,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2020) 
 הון עצמי:  2,760,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2020) 
 מנכ"ל:  ג'ון צ'ן 
 עובדים:  3,647 (נכון ל־2020) 
  
 www.blackberry.com
 he
 
בלקברי (באנגלית: BlackBerry; בעבר פעלה תחת השם "Research in Motion" או בראשי תיבות: RIM) היא חברת אלקטרוניקה קנדית המייצרת טלפונים חכמים ומחשבי לוח ("טאבלטים"). מכשירי החברה הם טלפונים חכמים (טלפון סלולרי), עם אפשרות למשלוח וקבלת דואר אלקטרוני, מסרונים ופקסים מבוססי רשת, גלישה באינטרנט ושירותי מידע אלחוטיים אחרים. המכשירים משתמשים בתשתית של חברות תקשורת סלולרית, ועל כן מסוגלים לפעול בכל מקום המכוסה על ידי חברות אלה. בלקברי מפתחת את מערכת ההפעלה "בלקברי 10".
בנובמבר 2015 השיקה בלקברי את הסמארטפון הראשון שלה עם מערכת ההפעלה אנדרואיד,Priv, בעל מסך 5.4 אינץ' ומקלדת נשלפת.