stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט
הערות שוליים

↑  החלטת הממשלה מספר 1354 מאותו יום
↑  החלטת הממשלה מספר 2790, מאותו יום, בדבר הפעלת תוכנית לאומית לפיתוח טכנולוגיות המקטינות את השימוש העולמי בנפט בתחבורה ולחיזוק תעשיות עתירות ידע בתחום, אתר משרד ראש הממשלה
↑  "נתניהו העניק את פרס רה"מ לחדשנות בתחום תחליפי הנפט", 12 בנובמבר 2013, באתר ערוץ 7
↑   מוטי בסוק, זוכי פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי הנפט: הפרופסורים גרצל ומאייר, באתר TheMarker‏, 6 באוקטובר 2014
↑  "הוכרזו זוכי פרס ראש הממשלה בסך מיליון דולר לחדשנות עולמית בתחום תחליפי נפט לתחבורה", 7 באוקטובר 2015, באתר משרד ראש הממשלה.
↑  "הזוכים בפרס ראש הממשלה על שם אריק ושילה סמסון לחדשנות בתחום אנרגיה חלופית לתחבורה", 10 באוקטובר 2016, באתר משרד ראש הממשלה.
↑  הוכרזו זוכי פרס ראש הממשלה לחדשנות עולמית בתחום תחליפי נפט לתחבורה, באתר משרד ראש הממשלה, דוברות, ‏03/10/2017
↑  "חוקרים מישראל ומפינלנד זכו בפרס ראש הממשלה לחדשנות עולמית בתחום תחליפי נפט לתחבורה בסך מיליון דולר", מאת: משרד המדע והטכנולוגיה. פורסם: 28.10.2018
↑  הוענקו פרסי ראש הממשלה לתחליפי דלקים ותחבורה חכמה, באתר GOV.IL
|  פרסים ישראליים  |
| --- | --- | --- |
| פרסים כלליים | פרס ישראל • פרס משרד החינוך והתרבות • פרס וולף • פרס א.מ.ת. • פרס דן דוד • פרס רוטשילד • פרס ירושלים • פרס בראשית • פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים |  |
| ציונות | פרס בגין • פרס בוני ציון • פרס יגאל אלון • פרס הרצל (הרצליה) • פרס בן-גוריון • פרס היצירה בתחום הציונות • פרס מוסקוביץ' לציונות • פרס ירושלים (ערוץ 7) • פרס שומר ציון |  |
| טכנולוגיה | פרס ביטחון ישראל • פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות • פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט |  |
| מדעים מדויקים | פרס אברבנאל  • פרס ארדש • פרס הארווי • פרס לויצקי • פרס נסיהו • פרס קריל |  |
| מוזיקה | פרס אקו"ם • פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים • פרס עמ"י |  |
| ספרות | פרס ביאליק • פרס ברנר • פרס זאב • פרס טשרניחובסקי • פרס ספיר • פרס ברנשטיין • פרס גפן • פרס עומר • פרס רופין • פרס קוגל • פרס היצירה לסופרים עבריים • פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית |  |
| אמנות פלסטית | פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית • פרס האמן הצעיר • פרסי מוזיאון ישראל • פרסי מוזיאון תל אביב • פרס אנדי • פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר • פרס הרמן שטרוק • פרס רפפורט • פרס שיף • פרס היצירה הציונית • פרס ליאון קונסטנטינר • פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית |  |
| ספרות תורנית | פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית • פרס הרב קוק לספרות תורנית • פרס ירושלים לספרות תורנית • פרס לספרות תורנית בני ברק • פרס הרב מימון • פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית • פרס הרב בר שאול |  |
| עיתונות | פרס סוקולוב • פרס דוש לקריקטורה • פרס עיפרון הזהב |  |
| קולנוע וטלוויזיה | פרס האקדמיה לטלוויזיה • פרס אופיר • פרס גרוס למצוינות באנימציה |  |
| תרומה לחברה | אות הנשיא להתנדבות • פרס זוסמן-ג'וינט • פרס ירושלים לאחדות ישראל |  |
פרשת קלקולוס

| --- | --- |

עטיפת הספר בעברית
 מידע כללי
 מאת:  הרז'ה 
 שפת המקור:  צרפתית 
 סוגה:  קומיקס 
 מקום התרחשות:  Marlinspike Hall, שווייץ, Borduria 
 הוצאה
 הוצאה:  Casterman
 תאריך הוצאה:  1956
 מספר עמודים:  62
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מ. מזרחי
 תאריך:  2008
 תרגום:  אורי פינק
 סדרה
 סדרת ספרים:  טינטין
 ספר קודם:  החוקרים על הירח 
 הספר הבא:  כרישי הים האדום 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003241468
 
פרשת קלקולוס (בצרפתית: L'Affaire Tournesol) הוא הספר השמונה עשר בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" שנכתבה ואוירה על ידי הסופר והצייר הבלגי הרז'ה.
ייחודו של ספר זה הוא בהכרות עם אחת הדמויות בסדרה: ז'וליון וואג.
הספר תורגם לעברית על ידי אורי פינק והוצאת ספרים מ. מזרחי.
ראו גם

טינטין
הרז'ה
פפה (כדורגלן ברזילאי)

ז'וזה מאסיה (בפורטוגזית: José Macia, נולד ב-25 בפברואר 1935), הידוע יותר בשם פפה, הוא כדורגלן ומאמן עבר ברזילאי ששיחק כחלוץ בקבוצת הכדורגל סנטוס ובנבחרת ברזיל בכדורגל.
פפה זכה עם נבחרתו בגביע העולם בכדורגל בשנים 1958 ו-1962 אך לא שיחק בהרכב.
פפה שיחק בקבוצת סנטוס משנת 1954 עד שנת 1969, החל לאמן את הקבוצה בשנת 1973 ובאותה עונה זכה באליפות סאו פאולו.
הישגים כשחקן

גביע העולם בכדורגל בשנים 1958 ו-1962
אליפות סאו פאולו בשנים 1955, 1956, 1958, 1960, 1961, 1962, 1964, 1965, 1967 ו-1968 במדי סנטוס.
גביע ברזיל בשנים 1961 ,1962, 1963, 1964 ו-1965 במדי סנטוס.
גביע ליברטדורס בשנים 1962 ו-1963 במדי סנטוס.
הגביע הבין-יבשתי בשנים 1962 ו-1963 במדי סנטוס.
גביע רוקה בשנת 1963 במדי סנטוס.
טורניר ריו-סאו פאולו בשנים 1963, 1964 ו-1966 במדי סנטוס.
הישגים כמאמן

אליפות ברזיל עם קבוצת סאו פאולו בשנת 1986
אליפות הליגה היפנית עם יומיורי ורדי בשנת 1993.
אליפות הליגה השנייה בברזיל עם אינטרנסיונל דה לימיירה בשנת 1988.
אליפות סאו פאולו עם סנטוס בשנת 1973 ועם קבוצת סאו פאולו בשנת 1986.
אליפות מחוז סיארה עם פורטלזה בשנת 1985.
פלוס ומינוס

סימני המינוס (מימין) והפלוס (משמאל)
הסימנים פלוס ומינוס (+ ו־−) הם סימנים מתמטיים המשמשים לייצוג ערכים חיוביים (פלוס) או שליליים (מינוס) של מספרים, וכסימנים לפעולות החיבור והחיסור. שימושם הורחב לתחומים נוספים.
היסטוריה

על אף שכיום הסימנים נראים מובנים ופשוטים כמו האלפבית, הם אינם כה עתיקים. הסימן המצרי לחיבור, למשל, הזכיר זוג רגליים בכיוון הטקסט (המצרים יכלו לכתוב גם משמאל לימין וגם מימין לשמאל), כאשר הכיוון הֶהפוך משמעו חיסור:
הסימנים מקורם בלטינית, שם הם סימנו "יותר" או "פחות" בהתאמה, ולאו דווקא פעולות מתמטיות.
באירופה, בתחילת המאה ה־15 השתמשו באותיות P עם קו מעליה (p̄) ו־M עם קו מעליה (m̄) לסימון חיבור וחיסור. הסימנים הללו הופיעו בפעם הראשונה באסופה המתמטית של לוקה פאצ'ולי, Summa de arithmetica, geometria, proportioni et proportionalità (אנ׳) שכללה גאומטריה ופרופורציה ופורסמה לראשונה בוונציה ב־1494. בחיבורו ב־1489 התייחס יוהנס וידמן לסימנים − ו־+ כ־minus ו־mer (מילה בגרמנית שפירושה "עוד"), בהתאמה.
רוברט רקורד, המעצב של הסימן =, הִציג את סימני הפלוס והמינוס לבריטים ב־1557 במשפט זה: "ישנם שני סימנים נפוצים נוספים, אשר הראשון צורתו + ופירושו 'עוד', והשני צורתו − ופירושו 'פחות'.”
סימן הפלוס

סימן הפלוס (+) הוא אופרטור בינארי שמעיד על הוספה, למשל בביטוי  2+3=5. כמו כן, הוא יכול לשמש כאופרטור אוּנָרי שמעיד על הסימן של המספר שבא אחריו (כלומר  +x זהה ל־ x). שימוש זה חשוב לשם הדגשת החיוביות של המספר, במיוחד כאשר משווים אותו למספר הנגדי לו (למשל  -5 לעומת  +5).
סימן הפלוס משמש לפעולות נוספות, בהתאם למערכת המתמטית שבה הוא נמצא. במבנים אלגבריים רבים, כגון מרחבים וקטוריים וחוגי מטריצות, קיימת פעולה שמכוּנָה חיבור. זאת ועוד, סימן הפלוס הורחב לשימוש בפעולות שונות אחרות. למשל, סימן הפלוס יכול להתפרש גם כ:
סימן XOR ("או מוציא" – לעיתים מסומן כך:  \oplus ):  1+1=0,\,1+0=1
או לוגי (לעיתים מסומן כך:  \lor ):  1+1=1,\,1+0=1
סימן הפלוס > סימון חלופי

מסורת יהודית שקיימת לכל הפחות מהמאה ה־18 היא לכתוב פלוס בצורת קמץ הפוך (﬩), כדי להימנע מסימן הדומה לצלב. הסימון בשימוש במערכת החינוך הישראלית, בפרט בבתי הספר היסודיים. בספרים בדרך כלל נעשה שימוש בסימן הפלוס הרגיל.
בקוד יוניקוד הסימון מיוצג בערך U+FB29.
סימן המינוס

לסימן המינוס (−) ישנם שלושה שימושים עיקריים במתמטיקה:
סימן החיסור: אופרטור בינארי שמצביע על חיסור והפחתה, למשל בביטוי  5-3=2. חיסור הוא ההפך מחיבור.
כאשר סימן המינוס מוצמד למספר ולא מעיד על חיסור, משמעותו הוא שהמספר שאחריו הוא מספר שלילי. לדוגמה,  -5 הוא  5 שלילי.
אופרטור אונארי שפועל על מנת לשנות את סימנו של המשתנה שבא אחריו (למשל, אם  x=3, אז  -x=-3, אבל אם  x=-3, אז  -x=3). באופן דומה,  -(-2)=2. הדוגמה הנ"ל היא שימוש מיוחד של סימן זה.
כל שלושת השימושים נקראים "מינוס" בדיבור היומיומי. ברוב המדינות דוברות האנגלית,  -5 (למשל) נקרא בדרך כלל "minus five", אבל בארצות הברית כיום אומרים כך "negative five" (כלומר: חמש שלילי). מכאן, המונח "מינוס" היה בשימוש אצל דוברים שנולדו לפני 1950, ועדיין פופולרי בקרב אוכלוסיות מסוימות, אבל המונח "שלילי" נלמד בדרך כלל כַּשימוש הנכון היחיד. יותר מכך, ספרי לימוד בארצות הברית מעודדים להגות את  -x כ־"ההפך מ־ x" או "המספר הנגדי ל־ x", כדי להימנע מהרושם ש־ -x מוכרח להיות מספר שלילי.
שימוש בגבולות

במתמטיקה, הגבול החד־צדדי כש־ x שואף ל־ a^{+}, משמעותו ש־X מתקרב ל־a מימין, ולעומת זאת, כש־ x שואף ל־ a^{-}, הדבר מעיד כי X מתקרב ל־a משמאל. לדוגמה, ניתן לראות זאת כאשר מחשבים את הגבול של 





1
x




{\textstyle {\frac {1}{x}}}

 כש־ x שואף ל־ 0, מכיוון ש־





1
x


→
+
∞


{\textstyle {\frac {1}{x}}\to +\infty }

 כש־ x שואף ל־ 0^{+} (כלומר כש־ x הוא מספר חיובי קטן כרצוננו), ואילו כש־ x שואף ל־ 0^{-} (כלומר כש־ x הוא מספר שלילי גדול כרצוננו) הגבול הוא  -\infty  (להסבר נוסף, ראה גבולות מתמטיים).
שימוש במחשב

בנוסף לשימוש בסימנים הללו במתמטיקה הרגילה, ניתן להשתמש בהם למטרות רבות נוספות בתחום המחשבים.
סימני פלוס ומינוס מופיעים לעיתים קרובות ליד שם של תיקיות במחשב על מנת להראות האם התיקייה "סגורה" או "פתוחה". כלומר, אם ליד התיקייה מופיע סימן המינוס, הדבר מעיד כי התיקייה מורחבת (כלומר ניתן לראות את התיקיות והקבצים שהיא מכילה), וניתן לצמצם אותה על ידי לחיצה על כפתור המינוס. באופן דומה, אם ליד התיקייה מופיע סימן הפלוס, הדבר מעיד כי התיקייה מצומצמת ויש ללחוץ על סימן הפלוס כדי לצפות בקבצים שבה.
בשפות תכנות שונות, שרשור מחרוזות נכתב בעזרת סימן הפלוס: "a" + "b" = "ab".
במחשבון אלקטרוני, לחיצה פעמיים על סימן ה־+ דהיינו: ++, תגרום להצגת כפולות המספר לפי סדר, על ידי לחיצה חוזרת ונשנית על המקש =.
בשפת התכנות C וּבמספר שפות נוספות, שני סימני פלוס מורים על הגדלת המשתנה ב־ 1; באופן דומה, שני סימני מינוס מורים על הקטנתו ב־ 1. לדוגמה, הפקודה ++x פירושה "הגדלת הערך של X ב־ 1".
במתמטיקה  0 אינו חיובי ואינו שלילי, אבל במחשבים ל־ -0 יכול להיות ייצוג שונה מל־ +0. ב־IEEE 754 (אנ׳) במקרה של חלוקה באפס, נקבל ש־





1

−
0



=
−
∞


{\textstyle {\frac {1}{-0}}=-\infty }

 בעוד ש־





1

+
0



=
+
∞


{\textstyle {\frac {1}{+0}}=+\infty }

 (להסבר נוסף, ראה נקודה צפה ואפס עם סימן (אנ׳)).
שימושים נוספים

בכימיה, סימן המינוס נמצא בשימוש לסימון קשר קוולנטי יחיד בין שני האטומים.
במערכות שבהן יש צורך בדירוג (כמו מתן ציון לבחינה או דירוג אשראי), סימן הפלוס מצביע על רמה אחת גבוהה יותר, ואילו סימן המינוס מצביע על רמה אחת נמוכה יותר. לדוגמה, B− (נקרא "B מינוס") הוא רמה מתחת ל־B. לעיתים, תופעה זו מורחבת לשני סימני פלוס או מינוס (למשל ++B, שתי רמות מעל B).
סוגי דם מתוארים לרוב על ידי סימן פלוס או מינוס שמעידים על הופעת או מחסור של הגורם Rh. לדוגמה +A מעיד על סוג דם A שמכיל גורם Rh, בעוד −B מעיד על סוג דם B ללא גורם Rh.
במוזיקה, תווים מוגברים מסומנים עם סימן +, אף על פי שסימון זה אינו בינלאומי מכיוון שיש דרכים שונות להגות את התווים הללו.
הערות שוליים

↑  Cajori, Florian., History of Mathematical Notations., Dover Publications, 1928-1929, ISBN 1-306-36970-3
↑  Sangster, Alan; Stoner, Greg; McCarthy, Patricia (2008). "The market for Luca Pacioli's Summa Arithmetica" (PDF). Accounting Historians Journal. 35 (1): 111–134 [p. 115].
↑  על סימן "+" כפעולה חשבונית בספרים עתיקים, בלוג מנהל ספריית הרמב"ם
הסימון החלופי אשר בו כיום נעשה בעיקר שימוש במערכת החינוך הישראלית
פרסקו

ערך זה עוסק בטכניקת ציור קיר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פרסקו המציג את המיסטריות, פומפיי
"בריאת האדם" (1511) מאת מיכלאנג'לו בואונרוטי, אחת הפרסקאות הידועות בעולם. נמצאת על תקרת הקפלה הסיסטינית בוותיקן
הכתרת פיוס השלישי   מאת פינטוריקיו בקתדרלת סיינה
פְרֶסְקוֹ (מאיטלקית: affresco; בעברית גם: תַּמְשִׁיחַ) הוא טכניקת ציור קיר אשר מתבססת על ציור ישירות על טיח סיד לח וטרי. המונח מגיע מהביטוי האיטלקי 'a fresco' שפירושו "טרי" או "באופן טרי". בטכניקה זו הצבעים מתייבשים יחד עם הטיח והופכים לחלק אינטגרלי ממנו (להבדיל מטכניקות ציור אחרות, בהן הצבע והמצע עליו הוא מצויר מהווים שכבות נפרדות).
צורת העבודה בטכניקת הציור

בציור פרסקו האמן מערבב פיגמנטים במים בלבד ומורח אותם על טיח לח אשר נמרח על הקיר באותו היום. בתהליך התייבשות הטיח נוצרת תגובה כימית בינו לבין הפחמן דו-חמצני באוויר ופני השטח כמו גם מבנה הטיח הופכים לקלציום קרבונט. לא ניתן להמשיך את הציור לאחר תחילת תהליך ההתייבשות, על כן על הצייר לסיים את מלאכתו ביום בו החל בה. ציורים המשתרעים על פני משטחים נרחבים אשר לא ניתן לצייר ביום אחד מתבצעים בחלקים: האמן מורח מדי יום שכבת טיח אך ורק על פני האזור שיש בכוונתו לצייר באותו היום ומצייר את אותו מקטע. למחרת הוא מצייר מקטע נוסף תוך הסוואת החיבור בין המקטעים השונים, ותוך שימוש באותם גוונים בהם השתמש במקטע הסמוך, וכן הלאה עד לכיסוי כל השטח המיועד לציור. תפר טיח זה מכונה Giornata. התהליך עלול להיות אטי ביותר - האמן הרנסאנסי מיכלאנג'לו צייר את הפרסקאות על תקרת הקפלה הסיסטינית ברומא (ראו תמונה) במשך ארבע שנים. אמנים היו נעזרים במספר רב של שוליות שסייעו להם בהכנת החומרים או בציור פרטים לא מסובכים בציור.
טכניקת הפרסקו עמידה ביותר לאורך זמן, מאחר שהצבע משתמר כל עוד הטיח עצמו אינו מתפורר. הטכניקה הייתה בשימוש כבר בעת העתיקה, והשתמרו עד היום פרסקאות רבים של תרבויות יוון ורומא החל מהאלף הראשון לפני הספירה. באתר הארכאולוגי ממשית, העיר הנבטית, יש פרסקאות מתקופה קדומה אף יותר. בתקופת ימי הביניים והרנסאנס הטכניקה אומצה במערב אירופה ונחשבה לטכניקה של אמנים גדולים במיוחד, משום שהיא קשה ביותר ליישום, מכמה סיבות:
בעת הייבוש הצבעים משנים גוון, ויש צורך במיומנות גבוהה ביותר כדי לערבב מדי יום את אותו צבע במדויק ולהגיע בסופו של דבר אל הגוון הרצוי.
לא ניתן לתקן שגיאות או למחקן; כדי לתקן שגיאות יש להסיר את שכבת הטיח, למרוח טיח חדש ולצייר מחדש את האזור השגוי, או לחלופין לכסות את הטעות בשיטת ה"סקו" (secco משמעו "יבש" באיטלקית), כלומר ציור על קיר יבש בפיגמנטים מעורבים בחומר "מתווך" כגון ביצה, דבק עצמות, שרף טבעי וכדומה. טכניקת הסקו קלה יותר ליישום אך עמידה פחות. תיקונים בסקו היו מקובלים כחלק מתהליך הציור וניתן למצוא את שרידיהם גם בפרסקאות הרנסאנס החשובים של ג'וטו ומסאצ'ו.
פיגמנטים מסוימים (בפרט תחמוצות של עופרת או נחושת, שצבען לבן, אדום, ירוק או כחול) אינם מתאימים לטכניקת הפרסקו משום שהתגובה הכימית בינם לבין הסיד הטרי גורמת להשחרתם. כדי להשתמש בפיגמנטים אלו על האמן לצייר תחילה את הפרסקו בלעדיהם, ולאחר התייבשות הציור עליו להוסיף את הפרטים הרצויים בטכניקת הסקו.
טכניקת הפרסקו הצריכה מיומנות והשקעה כספית גבוהה, כך שלעיטור אובייקטים פחותי ערך היו משתמשים בטכניקות סקו, למשל טכניקת ה"מצו פרסקו" ("חצי פרסקו") שמכונה גם Kalkmalerei. בטכניקת המצו פרסקו האמן מצייר בפיגמנטים מעורבים בחלב סיד על קיר יבש. בעת התייבשות הצבע נוצרת שכבה של קלציום קרבונט המכילה את הפיגמנט. בניגוד לטכניקת הפרסקו הצבע בציורי סיד מהווה שכבה נפרדת מהקיר ועל כן פחות עמידה.
דוגמאות לפרסקאות מהרנסאנס

ג'וטו, קפלת סקרובני, פדובה
מזאצ'ו, קפלת בראנקאצ'י, פירנצה
אמברוג'ו לורנצטי, פאלאצו פובליקו, סיינה
בוטיצ'לי, פרוג'ינו, סיניורלי וגירלנדיו, הקפלה הסיסטינית, רומא
מיכלאנג'לו, תקרת הקפלה הסיסטינית
רפאל, וילה פארנזינה
לאונרדו דה וינצ'י, הסעודה האחרונה, מילאנו
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה לאמנות הציור והפיסול, כרך 1, עמ' 142–143, כרך 3, עמ' 208–209 הוצאת כתר, 1997.
הערות שוליים

↑  תַּמְשִׁיחַ, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550955105171  GND: 4071463-9  NDL: 00563760  NKC: ph135157
קבוראק יעקוביאן

אין תמונה חופשית
קאבורק יעקוביאן (נולד ב-1939), ארמני יליד מצרים ששימש סוכן של המודיעין המצרי בישראל.
בצעירותו גילה כישרון לצילום והסתבך בפלילים. המודיעין המצרי, ששם לב לכישרונו לשפות, הציע לו להתגייס למשימת ריגול תמורת מחילת עוונותיו. בדצמבר 1959, גויס לשירות המודיעין המצרי, ובמשך שנה עבר קורסים שונים בהם הוכשר לפעילות מודיעינית. כחלק מהכנת סיפור הכיסוי שלו, עבר ברית מילה בבית חולים, ביקר בבתי כנסת, צויד בצילומים מזויפים של קברי הוריו, ואף למד עברית.
בשנת 1960 יצא למשימה שאליה הוכשר. בדצמבר באותה שנה, פנה לאו"ם, וביקש לקבל תעודת פליט על שם יצחק (זאכי) קוצ'וק, יהודי יליד טורקיה. לאחר שקיבל את התעודה, יצא לברזיל, ושם קיבל תעודת זהות המעידה על יהדותו, ועבד בריו דה ז'ניירו כצלם. שנה לאחר מכן פנה לסוכנות היהודית וביקש לעלות לישראל. בקשתו אושרה, ובסוף 1961 הגיע לישראל כעולה חדש.
יעקוביאן למד כשישה חודשים באולפן לעברית בקיבוץ נגבה. במהלך לימודיו התאהב באחת מבנות המשק. ידיעות שהגיעו לשירותי הביטחון, בין השאר בזכות המידע שנשאב על ידי הפעלתו של "ז'אק ביטון", הביאו אותם לשים את עינם עליו. בנובמבר 1962 גויס לצה"ל, נשלח לקורס נהגים (באופן מכוון - לתפקיד בלתי מסווג), סיים כחניך מצטיין, והועלה לדרגת טר"ש. לאחר מכן שימש כנהגו של קצין בכיר. ב-1963 שוחרר, לבקשתו, משירותו בצה"ל. הוא עבר להתגורר באשקלון.
בסופו של דבר, נאספו ראיות שווידאו את אשמתו (הוא הצליח להעביר למצרים מספר ידיעות מודיעיניות), וב-19 בדצמבר 1963 נעצר על ידי השב"כ (נתפס פיזית על ידי מרדכי שרון) והועמד לדין באשמת ריגול עבור מצרים. בית המשפט דן אותו ל-18 שנות מאסר. ב-29 במרץ 1966 הועבר לידי מצרים יחד עם שני אסירים ביטחוניים אחרים, תמורת שלושה אזרחים ישראלים (עודד מאיר, דוד חנוכה ושמואל חנוכה) שחצו בטעות את הגבול לרצועת עזה (שהייתה אז בשליטה מצרית) בבקשם לקנות שם אבטיחים.
מאז החזרתו למצרים לא נודע עליו דבר.
הערות שוליים

↑  תיאור הפרשה, באתר השב"כ
↑  יחיאל לימור, הורשע המרגל המצרי יעקוביאן, מעריב, 9 במרץ 1964
↑  3 ישראלים שעברו לרצועה הוחלפו במרגל ו-2 מסתננים, דבר, 30 במרץ 1966
פסק דין פטרומיליו

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  31 בדצמבר 1984
 החלטה
 קבלת הערעור: המרת עבירות השוד בעבירות גנבה, זיכוי מאשמת הריגה.
 חברי המותב
 חברי המותב:  מרים בן-פורת, משה בייסקי, שושנה נתניהו
 תקדימים
 הלכת אלחרר
 
פסק דין פטרומיליו ניתן במערכה משפטית בת שתי ערכאות, בה נדון עניינו של אהרן פטרומיליו אשר חטף תיקים משלוש נשים ואחת מהן מתה מהלם.
הסכסוך נדון תחילה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, שהרשיע את פטרומיליו בשלוש עבירות שוד ובעבירת הריגה. פטרומיליו ערער על פסק הדין בפני בית המשפט העליון, אשר קיבל את הערעור, המיר את עבירות השוד בעבירות גנבה וזיכה את פטרומיליו מאשמת הריגה.
הסוגיה העיקרית שסביבה סבו הדיונים עסקה במשמעות השמטת המילה "ממשית" מהביטוי בחוק העונשין שעסק באלימות הנדרשת לעבירת "שוד", וברמת הצפיות הנדרשת למוות כתוצאה מהלם.
עובדות המקרה וגדר המחלוקת

בשנת 1982 חטף אהרן פטרומיליו בשלושה מקרים תיקים מידיהן של נשים, בלא שהן גילו התנגדות לכך. באחד המקרים גברת זילברשטיין, ממנה נחטף התיק, מתה זמן קצר לאחר מכן כתוצאה מהתרגשות שגרם לה האירוע. ככל הנראה תרם לכך מצבה הבריאותי הלקוי. לפני מותה הספיקה לומר לשכנתה שלא נדחפה, לא הוכתה ואף לא נגעו בה.
לטענת התביעה, בשלושת המקרים פטרומיליו "תפס בכוח" את התיקים. פטרומיליו כפר בכך ולדבריו חטיפת התיקים נעשתה ללא "תפיסה בכוח".
פסיקת בית המשפט המחוזי בתל אביב

פטרומיליו הואשם בשלושה מקרי שוד, ובהריגה של גב' זילברשטיין שנפטרה כתוצאה מהשוד. פטרומיליו טען להגנתו שלא השתמש באלימות בחטיפת התיקים ולכן לא עבר עבירות של שוד, על פי נוסח בחוק העונשין הקובע: "הגונב דבר, ובשעת מעשה או בתכוף לפניו או לאחריו מבצע או מאיים לבצע מעשה אלימות באדם או בנכס כדי להשיג את הדבר הנגנב או לעכבו... הרי זה שוד".
בית המשפט המחוזי קיבל את טענת התביעה והרשיע את פטרומיליו בשוד ובעבירת הריגה. בית המשפט התייחס לפסק דין אלחרר בו נקבע על בסיס סעיף 287 לפקודת החוק הפלילי, שהיה בתוקף בעת ביצוע העבירה של אלחרר, שיסודות עבירת שוד הם גנבה ושימוש ב"אלימות ממשית" כלפי הגוף או הרכוש של הקרבן, ועל כן מקרה של חטיפת רכוש בלא שבעליו הספיקו להביע התנגדות - אינו נחשב "שוד" כהגדרתו בחוק. אולם, בית המשפט המחוזי קבע שמאז חוק העונשין נכנס לתוקפו, ממנו הוסרה הדרישה לאלימות "ממשית" מהגדרת שוד, בטלה "הלכת אלחרר", והמחוקק קיבל את הבחנה המקובלת במשפט העברי לפיה כל גנבה בגלוי חורגת מגדר "גנבה". על כן, חטיפת תיק אף שהיא ללא "אלימות ממשית", מאחר שנעשתה בגלוי היא בגדר "שוד".
פסיקת בית המשפט העליון

בית המשפט העליון, בהרכב שכלל את מרים בן-פורת, משה בייסקי ושושנה נתניהו, דחה את טענת התביעה, וקיבל את עמדת פטרומיליו לפיה הוא לא "תפס בכוח" את התיקים. בין היתר התבסס בית המשפט על דברי המנוחה  גברת זילברשטיין ש"לא נדחפה, לא הוכתה ואף לא נגעו בה".
בית המשפט דחה את פסיקת המחוזי לפיה השמטת המונח אלימות "ממשית" בחוק העונשין נועדה לבטל את "הלכת אלחרר", וקבע שזו נותרה בעינה. בהתאם לכך קיבל בית המשפט את הערעור על ההרשעה בשלוש עבירות שוד, והמיר אותה בהרשעה ב"גנבה".
בהמשך פסיקתו, קבע בית המשפט כי מאחר שב"הריגה" נדרש יסוד נפשי של צפיות לגרימת נזק לחייו או לשלמות הגוף של הקורבן, בעוד שב"שוד" קיימת צפיות כזאת הרי שב"גנבה" אין צפיות כזאת. בהתאם לכך, הובילה המרת עבירות השוד לעבירות גנבה, לזיכויו של הנאשם מאשמת הריגה.
באוביטר קבע בית המשפט כי "שוד חמור" מתקיים במקרה שהעבריין השתמש ב"אמצעי אלימות קשים" כדי למנוע התנגדות או לגבור עליה. קביעה נוספת  הייתה כי כאשר ניתן לצפות נזק ל"שלימות הגוף" (לפי מבחן "הגולגולת הדקה") היקף האחריות כולל גם תוצאת מוות. עוד קבע בית המשפט שאין להביא ראיה מהמשפט האמריקאי להגדרת "שוד", משום שהמשפט האמריקאי בנידון סותר ל"הלכת אלחרר". למרות שפטרומיליו זוכה מהריגה, בית המשפט קבע כי קיימים מצבים בהם יורשע תוקף במוות כתוצאה מהתרגשות, למרות שלא נעשה שימוש באלימות כלפי הקורבן. השופטת בן פורת הבחינה בין מקרה של מוות עקב התרגשות במהלך פריצה, כאשר המותקף חשש שיפגעו בגופו, לבין מוות מהתרגשות שנגרמה ממעשה הגנבה בשעה שהעבריין כבר נמלט.
הערות שוליים

↑  ערעור פלילי 707/83
↑  סעיף 402
↑  תפ"ח 845/83
↑  לפי סעיף 298 לחוק העונשין, תשל"ז-1977
↑  ע"פ 70/73
↑  ע"פ 1/52
צבי קרש

נבחרת ישראל על דוכן המנצחים לאחר שזכתה במדליית כסף, בכדורעף נכים
צבי קרש הוא ספורטאי פאראלימפי זוכה מדליות בכדורעף ובאתלטיקה, לשעבר קפטן נבחרת כדורעף נכים.
חייו

קרש נכה צה"ל קטוע רגל בעקבות פגיעה שספג במלחמת ששת הימים.
היה שחקן נבחרת הנכים של כדורעף בעמידה. השתתף חמש פעמים בנבחרת הכדורעף שיצאה למשחקים הפאראלימפיים, מהמשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980) ועד המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000). בתחרויות הכדורעף היה שותף לשתי זכיות במדליות זהב (1980, 1984) וזכייה במדליית כסף (1988).
במשחקים הפאראלימפיים של 1980 ו-1984 התחרה גם בהדיפת כדור ברזל. ב-1980 זכה במדליית כסף וב-1984 דורג במקום התשיעי.
במשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) היה נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה.
קהילת יהודי סגד

בית הכנסת הגדול בסגד
קהילת היהודים בסגד התקיימה מימי הכיבוש העות'מאני ועד השואה. בסיום המלחמה עם טורקיה גורשו היהודים מסגד וחזרו אליה ב-1781. כמעט כל יהודי סגד היו נאולוגים, בשואה נשלחו רוב יהודי העיר לאושוויץ.
היסטוריה

יהודים ראשונים הגיעו לעיר עם הכיבוש העות'מאני וגורשו ממנה בסיומו. עד פרסום כתב הסובלנות ב-1781 הייתה לפרנסיה הזכות למנוע מיהודים לגור בה, בשל היותה עיר מלכותית חופשית. המשפחה היהודית הראשונה התיישבה בה באותה שנה. ב-1840 הגיעה אוכלוסיית היהודים בעיר ל-681 נפש. הרב הראשון של הקהילה נקרא הרב יחיאל (כיהן בשנים 1790-1789). מלבד זאת אין פרטים נוספים אודותיו כנראה. לאחריו שימשו בתפקיד הרב צבי הירש באק (1843-1790) הרב דניאל פיליץ, שהתמנה ב-1843 והודח ב-1847 בגלל תמיכתו בתיקונים בהלכה, ולאופולד לעף (1875-1850), ממנהיגי התנועה הנאולוגית בהונגריה. כקהילת מהגרים צעירה ואמידה, חסרת יסודות שמרניים, הייתה סגד כר נח לנאולוגים. במהלך הקרע ביהדות הונגריה עברה הקהילה להשתייך לארגון הנאולוגי הארצי. היא פרחה במיוחד תחתיו ותחת ובנו, הרב עמנואל לעף.
בית הכנסת הראשון בעיר נבנה ב-1803. ונהרס ב-1839  ב-1843 הוקם בית כנסת נוסף. לאחר זמן היה בית הכנסת קטן מלהכיל את אנשי הקהילה ונבנה בית כנסת חדש, בית הכנסת הגדול של סגד, אחד היפים ביותר בהונגריה ובאירופה כולה, והשני בגודלו במדינה. בית הכנסת נחנך בשנת 1907. ב-1920 מספר יהודי הקהילה הגיע ל-6,958. ב-1926 התמנה הרב ינו פרנקל כרב הראשי הרשמי של העיר, ואילו לעף נותר לצידו כמשרת כבוד.
בנוסף הייתה בעיר קבוצה קטנה של יהודים אורתודוקסים. היא מנתה כשלושים משפחות, ובשנים שלפני השואה שימש בה כשו"ב וכמו"צ הרב שמחה לנדאו, כשבהמשך מצטרף אליו גם הרב אברהם יונגרייז. הציבור האורתודוקסי היה קטן ולא יכל להתמסד לקהילה, ובעקבות כך לא יכל להתפלג והשתייך לקהילה הראשית. בנוסף ילדי האורתודוקסים למדו במוסדות הקהילה הניאולוגית. בשונה ממרבית הקהילות בהונגריה, בסגד התקיימו קשרים טובים בין הקבוצה האורתודוקסית לנאולוגית.
מוסדות הקהילה

ב-1787 נוסדה "חברה קדישא", במשך שנים רבות שכן בית העלמין בתוך העיר, וב-1868 קודש בית עלמין חדש מחוץ לעיר וכל הקברים הועתקו מבית העלמין העתיק לחדש, החברא קדישא אף הקימו בית חולים בעיר ב-1856 (בית החולים נהרס בשיטפון הגדול ב-1879).
מוסדות נוספים של הקהילה היו בית אבות ובית יתומים. וכן "אגודת נשים", "אגודת צעירות", "חברת עניי עירנו", "הכנסת כלה",  וחברה לטיפול בחולים.
ב-1820 נוסד בית ספר יסודי יהודי לבנים, וב-1851 נפתחו גם כיתות לבנות.
לאחר מינוי הרב ינו פרנקל לרב העיר הוא הקים ספרייה עבור הנוער והוציא עבורם ירחון בשם "ספרייה לנוער יהודי". הרמן באואר-מארקפי היה בין הפעילים הבולטים של הקהילה במהלך המאה ה-19.
גורל יהודי העיר בשואה

ב-1941 נמנו בעיר 4,161 יהודים, שהיו כ-3% מאוכלוסייתה. מרבית הגברים גויסו במלחמה לפלוגות "שירות העבודה" הצבאי, וחלק גדול מהם נספו בתנאים הקשים ששררו שם. לאחר הכיבוש הגרמני, ב-19 במרץ 1944, רוכזו בסגד כעשרת אלפים מיהודי הסביבה, בגטו שהיה סביב בית הכנסת הניאולוגי. ב-17 במאי גורשו חלקם לגטו באיה ומשם לאושוויץ, גירושים נוספים לאושוויץ יצאו מהגטו עצמו בחודש יוני. בטרנספורט האחרון שיצא לאושוויץ נותק בבודפשט אחד הקרונות, (שעליו היו 66 יהודים וביניהם אף רב הקהילה עמנואל לעף) ונועד להינצל באמצעות רכבת קסטנר בסך הכול הגיעו לאושוויץ כ-3,000 מיהודי סגד. שאר היהודים שנועדו אף הם להישלח לאושוויץ נשלחו למחנה שטרסהוף שבאוסטריה, כתוצאה מפעילותו של ישראל קסטנר. ומשם הועברו חלקם לטרזיינשטט וחלקם לברגן-בלזן.
כמחצית מיהודי העיר שרדו במחנות וחלקם חזרו לעיר, אליהם הצטרפו גם יהודים מיישובים קטנים בסביבה. ב-1946 היו בעיר 2,124 יהודים והרב ינו פרנקל חזר לכהן כרב של סגד. בספטמבר 1945 נפתח בית ספר יהודי ולמדו ובו 44 תלמידים.  בית הכנסת, ובנייני הקהילה,  שופצו בסיוע הג'וינט, והוקם מחדש המוסד ליתומים ונקלטו בו 400 ילדים יהודים שהוריהם נספו בשואה. ב-1949 עלה הרב פרנקל לישראל ובמקומו התמנה לרב ד"ר יוסף שינדלר. ב-1958 מנתה הקהילה כ-927 יהודים, בתחילת שנות התשעים נותרו בעיר כמה מאות יהודים בלבד.
לקריאה נוספת

דב לנדאו, תולדותיו של מורה, מכללת שאנן, 2012, עמ' 82-28
כריסטינה בז'ן (אנ'), סגד, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 375–376), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)