stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נקבת השילוח
מחלוקות עיקריות בין החוקרים > פיתולי הנקבה

קבוצות החוצבים שיצאו מהמעיין ומהבריכה לא פנו בקו ישר זו כלפי זו, כמתבקש לכאורה, אלא יצרו כל אחת פיתול גדול מאוד (ראו שרטוט): הקבוצה הדרומית פנתה מזרחה בעיקול, ורק אז הסתובבה צפונה, ואילו הקבוצה הצפונית פנתה מערבה, ורק אז הסתובבה דרומה. תוואי זה יצר עבודת חציבה רבה יותר, והאריך את זמן ביצוע הפרויקט.
החוקרים חלוקים בדבר הסיבה לפיתולים אלה. חלקם סוברים כי תוואי הנקבה נקבע באופן מקרי, ללא תכנון מראש, ואחרים חושבים שמדובר ברשלנות המהנדסים או החוצבים, שלא ידעו לנווט מתחת לפני השטח. החוקר הצרפתי שארל קלרמון-גנו סבר כי המהנדסים יצרו את הפיתול הדרומי כדי לאגף את קברי בית דוד, ואת הפיתול הצפוני כדי למצוא בדרכם בארות או מקור מים חדש לעיר. ריימון וייל טען שהחוצבים נעזרו בהנחיית חבריהם מבחוץ לאחר שנקשו אלה לאלה בסלע, וכי הפיתולים נעשו מפני שהוטעו על ידי הדהוד או סדקים תת-קרקעיים. כן הוצע כי הפיתולים נועדו להתרחק מחציבה במסלע קשה, ולמצוא מסלע רך יותר.
גאולוגים וארכאולוגים שונים סברו כי התוואי המפותל נוצר בעקבות התחקות חוצבי הנקבה אחר סדק קרסטי, ואולי אף אחר קילוח מים טבעי, שזרם ממעיין הגיחון עד מוצא הנקבה, וכך נתפרשה להם המילה "זדה" בכתובת השילוח, כאמור לעיל. תאוריה זו התערערה בעקבות מחקר גאולוגי חדש, המוכיח כי חוצבי הנקבה איתרו לכל היותר חללים מקומיים וחיברו ביניהם, ובכל מקרה לא קיים סדק אחד לכל אורכה של הנקבה.
החוקרים רוני רייך ואלי שוקרון מסבירים את הפיתולים הרבים בתוואי הנקבה כסטייה מכוונת של החוצבים, במטרה להבטיח מפגש ביניהם: אילו חצבו בקו ישר, יכלו בקלות להחמיץ אלה את אלה, אולם חציבה של קבוצה אחת בניצב לרעותה מתחת לפני השטח יכולה להבטיח את המפגש המיוחל. הרב יואל בן נון פירש על פי זה את המילה "זדה" שבכתובת השילוח, על פי לשון המקרא, כסטייה מכוונת (בדומה ל"זדון" בעברית המודרנית): ”וְכִי יָזִד אִישׁ עַל רֵעֵהוּ לְהָרְגוֹ בְעָרְמָה” (שמות, כ"א, י"ד).
באשר לפיתול הדרומי הגדול, שאינו קשור כלל לעבודת שתי קבוצות החוצבים, מציעים רייך ושוקרון הסבר אחר ולפיו תכננו מהנדסי הנקבה בתחילה לחבר תעלה אחרת, המכונה "תעלה II הכנענית הקדומה", לבריכת השילוח. מדובר בתעלה החצובה ברובה בסלע, ועוברת עד ימינו לאורך המצוק המזרחי של גבעת עיר דוד, ממעיין הגיחון ועד תחתית עיר דוד. מאחר שחלקה הדרומי יותר של התעלה פורץ לא פעם את מצוק הסלע ונחשף לעין כול, מציעים רייך ושוקרון שהמהנדסים החליטו כי קטע זה ייובש, ומי התעלה יוזרמו מערבה תחת בתי עיר דוד בחלקה התחתון של הנקבה. תוכנית זו נזנחה בסופו של דבר מסיבות שאינן ידועות, ורק אז יצאה תוכנית שתי הקבוצות לפועל. באופן זה מסבירים רייך ושוקרון את הפיתול הדרומי, אך אין בידיהם הסבר מניח את הדעת לזה הצפוני, למעט הצורך להבטיח מפגש בין הקבוצות. כן מציעים השניים כי אופן התקדמות החוצבים לא היה על פי סדקים קרסטיים אלא על פי סדקים טקטוניים שנראו על פני השטח, תוך שיתוף פעולה עם אנשים שכיוונו אותם מפני השטח שמעליהם.
כל אחת מתאוריות אלו סובלת מקשיי היגיון והוכחה (ראו במראי המקום), ולמעשה קשה מאוד לקבוע מהי הסיבה לפיתולים הגדולים. עם זאת, מקובל על רוב החוקרים כי הפיתולים הקטנים סביב נקודת המפגש של שתי הקבוצות הם כתוצאה מניסיונות החוצבים לאתר אלה את אלה מתחת לפני האדמה.
תיארוך הנקבה > תיארוך אפיגרפי

בדיקה אפיגרפית של כתובת השילוח, שהסתמכה על השוואת סגנון האותיות ולשון הכתובת לטקסטים אחרים בני התקופה, איששה את הסברה שהיא נכתבה על ידי יהודים בזמן שלטונו של חזקיהו. למרות זאת, מאמר שהתפרסם בכתב העת Biblical Archeologist בשנת 1996 הטיל ספק בתיארוך האפיגרפי של כתובת השילוח. בהסתמך על בדיקה של מאפייני הכתובת טענו מחברי המאמר כי הנקבה נחצבה כ-500 שנה אחרי חזקיהו, בתקופה ההלניסטית, ולפיכך יש לתארך את הנקבה לתקופה זו. את הטקסט המקראי הם טענו כי יש לייחס ככל הנראה למפעל מים אחר, שסיפק מים ממעיין הגיחון לירושלים דרך מערכת מנהרות ופיר.
תיארוך הנקבה > תיארוך על פי השוואת ממצאים

בנקבת השילוח לא נתגלו כל ממצאים ארכאלוגיים מתקופות קדומות, בדמות חרסים או מטבעות. הדבר מובן, בהתחשב בכך שמדובר במפעל מים, שאיש לא אמור להלך בו לאחר התקנתו, וכן בשל זרימת המים, שבוודאי שטפו כל דבר שהושאר במקום, אם היה כזה. עם זאת, אופי חציבת הנקבה ניכר לעין בדפנותיה, ומעיד על סוג כלי העבודה שהיה בידי החוצבים ועל שיטת עבודתם. חציבה זו דומה מאוד למפעלי מים מתקופת בית ראשון, כמו בגבעון, מגידו ואחרים, דבר המסייע לתארך את הנקבה לתקופה זו על פי הטכנולוגיה הדומה. יתרה מזו, חפירות שהתבצעו בשנת 2011 בפתח הצפוני של נקבת השילוח מצאו שכבת מילוי ובה חרסים המתוארכים בין סוף המאה ה-9 לראשית המאה ה-8 לפנה"ס. שכבת המילוי חסמה את הכניסה לנקבה. לאור זאת, קיים קושי לקשור את חציבת הנקבה לחזקיהו, אשר חי בסוף המאה ה-8 לפנה"ס.
תיארוך הנקבה > תיארוך רדיומטרי

בשנת 2003 נערכה לראשונה בדיקת תיארוך רדיומטרי בנקבת השילוח, במטרה לתארך את חציבתה באופן המדויק ביותר לתקופה היסטורית מוגדרת. הבדיקה שנערכה בידי חוקרים מהאוניברסיטה העברית ומאוניברסיטת רדינג שבאנגליה, מבוססת על מדידת דעיכה של איזוטופים רדיואקטיביים, דבר המשמש מעין שעון לקביעת גיל. החוקרים בדקו שני מרכיבים שונים בנקבה, שאינם תלויים זה בזה, כדי להצליב את התוצאות ולהגיע לתארוך המדויק ביותר: הבדיקה הראשונה הייתה תיארוך של האיזוטופ פחמן 14, המאפשרת תיארוך מדויק של חומר אורגני. במקרה זה, נבדקו חלקי צמחים שעורבבו בטיח שעל דפנות הנקבה ורצפתה למניעת חלחול. הבדיקה השנייה התייחסה לנטיפים שנוצרו בנקבה לאחר חציבתה, וזאת באמצעות מדידת קצב הדעיכה של האיזוטופ אורניום 234 בנטיפים (בדומה לתיארוך אורניום-תוריום). שתי הבדיקות העלו כי הנקבה נחצבה בוודאות בין 800 ל-600 לפנה"ס, כלומר בתקופה המכילה את ימי שלטון חזקיהו.
אם כן, השוואה בין כל שיטות התיארוך מצביעה, אפוא, על מחלוקת לגבי מועד חציבת נקבת השילוח. על כך נוספים גם טיעונים נוספים המטילים ספק לגבי הקשר בין חזקיהו והנקבה. הארכאולוג דוד אוסישקין, למשל, טוען כי הנקבה אכן נחצבה על ידי חזקיהו, אך לא כהכנה למצור, אלא כחלק מאספקת המים להשקיית 'גן המלך' שבמורדות עיר דוד. יהושע עציון, הגורס כי שיטת התארוך הכללית בארץ שגויה מיסודה, דוחה מכל וכל את ייחוס הנקבה לחזקיהו, וטוען כי פעולתו ההיסטורית של חזקיהו לקראת המצור התקיימה במערב העיר, באזור בריכת ממילא ובריכת חזקיהו של ימינו, המתוארכות על פי שאר החוקרים לתקופת בית שני.
שם הנקבה

'שילוח' הוא כינוי תנ"כי, המופיע לראשונה אצל הנביא ישעיהו, בן דורו של חזקיהו. הנביא גער בעם ובישר על עונשו ”יַעַן כִּי מָאַס הָעָם הַזֶּה אֵת מֵי הַשִּׁלֹחַ הַהֹלְכִים לְאַט” (ישעיהו, ח', ו'). שם זה ביטא ככל הנראה את פעולת שליחת המים ממעיין הגיחון אל בריכת האגירה בתחתית עיר דוד, או שהוא קשור לסוג חקלאות השלחין באזור, שהושתתה על תעלות השקיה (ראו יחזקאל, ל"א, ד'–ה').
נראה כי השם דבק כבר אז בבריכת האגירה, שנקראה 'בריכת השילוח', כמופיע אצל נחמיה במסע הלילי שערך בירושלים לאחר שיבת ציון: ”וְאֵת שַׁעַר הָעַיִן הֶחֱזִיק שַׁלּוּן בֶּן כָּל חֹזֶה שַׂר פֶּלֶךְ הַמִּצְפָּה הוּא יִבְנֶנּוּ וִיטַלְלֶנּוּ וְיַעֲמִיד דַּלְתֹתָיו מַנְעֻלָיו וּבְרִיחָיו וְאֵת חוֹמַת בְּרֵכַת הַשֶּׁלַח לְגַן הַמֶּלֶךְ וְעַד הַמַּעֲלוֹת הַיּוֹרְדוֹת מֵעִיר דָּוִיד.” (נחמיה, ג', ט"ו). ההקשר הגאוגרפי, הכולל את גן המלך ומדרגות היורדות לעיר דוד, מחזק את ההשערה כי מדובר בבריכה ששכנה בתחתית עיר דוד. נחמיה אף תיאר את מהלך מסעו באותו אזור: ”וָאֶעֱבֹר אֶל שַׁעַר הָעַיִן וְאֶל בְּרֵכַת הַמֶּלֶךְ וְאֵין מָקוֹם לַבְּהֵמָה לַעֲבֹר תַּחְתָּי.” (נחמיה, ב', י"ד) ניתן אפוא אולי לזהות בין בריכת השילוח ובין בריכת המלך, בהנחה שזו הייתה מוכרת כמפעל של חזקיהו.
המילה 'שילוח' התגלגלה לערבית, וזהו מקור שמו של הכפר סילואן, השוכן באזור במאות השנים האחרונות. בשל כך, כאשר הקימו יהודי תימן את יישובם בתחומי הכפר הערבי בשלהי המאה ה-19, הם בחרו לכנותו 'כפר השילוח'.
הנקבה לאורך התקופות > תקופת בית שני

נקבת השילוח הייתה ידועה עד סוף תקופת בית ראשון. לעומת זאת, היהודים ששבו לירושלים לאחר גלות בבל זיהו אמנם את בריכת השילוח (כמוכח בספר נחמיה פרק ג', ט"ו), אך לא ידעו על קיומה של הנקבה, שכן לא קישרו בין מעיין הגיחון ובין שפך הנקבה, וסברו כי מדובר בשני מעיינות שונים. יוסף בן מתתיהו, למשל, עשה שימוש רב במונח "מעיין השילוח", למשל: ”הגיא הנקרא בשם 'עמק עושי הגבינה' (טירופיאון)... משתרע עד השילוח. בשם זה אנו קוראים למעיין מים מתוקים חזק”. מקור נוסף, המעיד כי יושבי ירושלים ראו בשפך הנקבה מעיין שכבה, מובא בתוספתא, בה מספר רבן שמעון בן גמליאל: ”שילוח היה המוציא מים בכאיסָר (נובע מעט מים). אמר: נרחיבנו כדי שירבו מימיו, והרחיבוהו ונתמעטו מימיו, וסתמוהו וחזר לתחילתו.”
היו אף שסברו כי הגיחון לא היה ידוע כלל, לאחר שהוסתר בשלהי תקופת הבית הראשון בידי חזקיהו, ולכן שמו לא מוזכר כלל בימי בית שני, ואף את מצוות ניסוך המים עשו בשילוח ולא בו. טענה זו הופרכה, לאחר שהקשת מעל גרם המדרגות היורד אל המעיין זוהתה כקשת רומית מקורית, וכן מתחת לגרם המדרגות נחשף מקווה טהרה מתקופת בית שני. ייתכן כי ברבות השנים מילא סחף את נחל קדרון ומקום המעיין נשכח. משנתגלה שוב, (ככל הנראה בתקופה הממלוכית), הוא שכן עמוק מתחת לפני השטח, וניתן היה להגיע אליו רק דרך גרם המדרגות החיצוני, הקיים עד היום.
הנקבה לאורך התקופות > התקופה הרומית והביזנטית

בתקופת איליה קפיטולינה נבנתה בריכת ניקוז חדשה וקרובה יותר למוצא המים מבריכת השילוח הקדומה, דבר שקיצר את מהלך זרימת המים בכ-80 מטרים, אך עדיין לא חשף את קיומה של הנקבה. מאחר שהחוקרים חלוקים בדעותיהם לגבי אורכה המקורי של המנהרה, לא ברור אם הבריכה הרסה כ-80 מטרים מהנקבה עצמה, או שמא הנקבה הסתיימה מלכתחילה בנקודה זו, ורק תעלה פתוחה היא זו שהובילה את המים עד בריכת השילוח הקדומה. כך או כך, הבריכה החדשה מוזכרת בכתביו של הנוסע מבורדו, שביקר בירושלים בשנת 333. הנוסע האלמוני תיאר בריכה מרובעת, מוקפת באכסדרת עמודים היקפית (פריסטיל), וכן בריכה גדולה נוספת ששכנה בסמוך (אולי הכוונה לבריכת השילוח הקדומה). שרידי בריכה המתאימים לתיאור זה נחשפו בחפירות של הארכאולוגים הרמן גותה ופרדריק ג'ונס בליס ב-1882. עם זאת, הזיהוי אינו ודאי, וייתכן כי בריכה זו היא מהתקופה הביזנטית.
בתקופה הביזנטית עדיין לא נתגלה החיבור שבין בריכת השילוח ומעיין הגיחון, והכול עדיין סברו ששפך הנקבה הוא המעיין עצמו. אב הכנסייה הירונימוס, למשל, כתב על "מעיין השילוח" ואף איבחן אותו כבעל מקורות מסתוריים: ”מעיין השילוח נובע בקול רם דרך חללים וסדקים בסלע הקשה”. נראה כי זהו מקורה של אגדה ירושלמית מימי הביניים, שעל פיה מי הגיחון עולים מתוך לוע של דרקון. למרות זאת, ואולי בשל כך, נחשבו מי השילוח בתקופה זו כקדושים ומיוחדים, בהסתמך על המסורת שעל פיה שלח ישו אדם עיוור שריפא, לרחוץ דווקא שם:
"וַיְהִי בְּעָבְרוֹ וַיַּרְא אִישׁ וְהוּא עִוֵּר מִיּוֹם הִוָּלְדוֹ... וַיָּרָק עַל הָאָרֶץ וַיַּעַשׂ טִיט מִן הָרוֹק וַיִּמְרַח אֶת הַטִּיט עַל עֵינֵי הָעִוֵּר, וַיֹּאמֶר אֵלָיו: לֵךְ וּרְחַץ בִּבְרֵכַת הַשִּׁלֹחַ... וַיֵּלֶךְ וַיִּרְחַץ וַיָּבֹא וְעֵינָיו רֹאוֹת."
בשל מסורת זו הקימה הקיסרית הביזנטית אאודוקיה כנסייה ליד הבריכה הרומית, שאליה היו המאמינים יכולים לצאת ולטבול. הבריכה והכנסייה מוזכרות בכתבי אנטונינוס מפיאצ'נצה, שביקר בירושלים בין השנים 560–570 לערך. ממבנה הבריכה הביזנטית השתמרו שברי עמודים וקירות, המצויים בקצה נקבת השילוח (בתוך "בריכת השילוח" של ימינו).
הנקבה לאורך התקופות > ימי הביניים

ישנו מעט מאוד מידע על אזור עיר דוד מאז הכיבוש הערבי של ארץ ישראל בשנת 640 ועד העת החדשה. נראה כי האזור לא היה מיושב כל כך, עד שננטש לגמרי במאה ה-11, לאחר ששליטי העיר הפאטימים שיפצו את חומות ירושלים והותירו את גבעת עיר דוד מחוץ להן. במהלך אותן מאות שנים (אולי בתקופה הממלוכית) התגלה מוצא מעיין הגיחון, אך איש לא ידע עדיין על נקבת השילוח. הסיבה לכך הייתה הצטברות חול ומפולות אבנים, שהתגלגלו פנימה ונסחפו בזרם, ואשר לא אפשרו לאיש להיכנס לעומקה של הנקבה או לחצות אותה.
בראשית המאה ה-17 (לפני שנת 1620) חצה לראשונה נזיר בשם יוליוס את נקבת השילוח מראשיתה ועד סופה. כמה שנים לאחר מכן ניסה חוקר אירופי בשם וינהואן לחצות את הנקבה, אך לא הצליח מסיבות רבות: הנר שלו כבה, התקרה הייתה נמוכה והכל היה "רטוב ומלוכלך מאד". בשנת 1674 חצו שני נזירים פרנציסקנים את הנקבה ודיווחו כי היא מלאה באבנים, שנפלו וחסמו את רוב המעבר. לא ידוע על כל ניסיון לחצות את הנקבה במהלך המאה ה-18, אך ב-1817 עשה זאת כומר קתולי בשם דה-מזיר. מקור בן התקופה מספר על האירוע המסעיר:
"הוא נכנס לנקבה שעה שחלה הפסקה בזרימת המים, והוא עבר בה תוך אלף סכנות, עד שיצא בצד השני. כשראו בני המקום מישהו יוצא לפתע מהמערה, והוא כולו רטוב ומכוסה קורי עכביש, חשבוהו לרוח רעה האחראית להפסקת זרימתם של מי המעיין. לאחר שנרגעו מתדהמתם, תפסו את דה-מזיר המסכן והתחילו להכות בו באבנים ובמקלות. למזלו, התחילו שוב המים לזרום, ובאותו רגע הוא ניצל."
מקור אחר שדיווח על האירוע מספר כי דה-מזיר נשאר בפנים במשך 24 שעות עד שהעז לצאת, מפחד הערבים שבחוץ.
הנקבה לאורך התקופות > העת החדשה

רק במאה ה-19 החלה חקירה יסודית של הנקבה, ובמהלכה התגלתה כתובת השילוח, והתגבש זיהויה עם פעולות המלך חזקיהו לקראת המצור האשורי. בתקופת המנדט הייתה הנקבה מוכרת וידועה, ואף נחקרה ונבדקה כמה וכמה פעמים. עד מלחמת ששת הימים לא יכלו יהודים וישראלים לבקר בנקבה, שהייתה תחת שלטון ירדן, אך לאחר איחוד ירושלים הוסדרה הכניסה גם לקהל זה. הדבר עורר אז התרגשות רבה, ורבים פקדו את המקום, בעיקר תלמידי בתי ספר במסגרת הטיול השנתי. מטיילים רבים דיווחו כי מפלס המים בנקבה עלה לפתע בבת אחת, עד כי כמעט וטבעו. בעקבות האירועים החוזרים והנשנים החלה להישמע הטענה כי מדובר בהתנכלות של ערבים מקומיים תושבי הכפר סילואן, שסתמו לכאורה באבנים את פתח יציאת הנקבה, כדי להטביע את מי שבתוכה. בדיעבד הסתבר כי לטענה אין כל שחר; הסיבה לעלייה הפתאומית במפלס המים הייתה בשל היותו של הגיחון מעיין פועם, אשר ספיקתו אינה סדירה. עובדה זו מופיעה בכתביהם של רובינסון, וורן, האב ונסאן וכמעט כל חוקרי הנקבה במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. כך או כך, שינויים הידרולוגיים במערך העירוני של ירושלים (ואפשר שאף תזוזות טקטוניות), השפיעו על מצב האקוויפר, ובעקבות כך הפך הגיחון בהדרגה למעיין שכבה רגיל, בעל ספיקה רציפה.
בשנת 2002 הציפו מי ביוב גולמי את מעיין הגיחון, ובעקבות כך את נקבת השילוח, דבר שהביא לסגירתה המיידית לביקורי קהל. במשך שבועות ארוכים שופצו כמה וכמה צינורות ביוב דולפים בקרבת מקום, ואפילו כמה צינורות בעיר העתיקה, אך ללא הועיל. רק בעקבות מחקר הידורולוגי מעמיק בשכבת האקוויפר המקומית, הסתבר כי המקור להצפה הוא תיקון רשלני שנעשה בקו ביוב ראשי ליד מוזיאון רוקפלר, כחצי שנה קודם לכן. במשך זמן זה זיהם הביוב את האקוויפר מתחת לכל העיר העתיקה, עד שהגיע למעיין הגיחון. הצינור הדולף תוקן, נקבת השילוח נוקתה היטב, ואחרי 129 יום שבהם הייתה סגורה נפתחה שוב לקהל לכבוד חג הסוכות תשס"ג.
בחורף של שנת 2002 התמוטט חלק מן המדרון המזרחי של עיר דוד, בעקבות שכבת שלג גדולה, וגרם נזק רב לרכוש. החברה לפיתוח מזרח ירושלים החליטה לתמוך את המדרון באמצעות קיר בטון, שיוצמד לקרקע בעזרת עוגני ברזל. מקדחת בורג, שהופעלה לצורך הצמדת העוגנים לסלע, חדרה באלכסון לתוך חלל נקבת השילוח, חוררה את הדופן השמאלית, ואף המשיכה וחוררה את הדופן הימנית. הקדיחה הופסקה מיד, אך הנזק כבר נעשה, ובסופו של דבר נבנה קיר הבטון ללא עיגון בנקודה מסוימת זו. הקדיחה נראית לעין במרחק של כ-150 מטרים פנימה משפך הנקבה לבריכת השילוח (ראו תמונה).
המחקר הארכאולוגי

בדיקתה המדעית של נקבת השילוח החלה בשנת 1838, כאשר החוקר האמריקאי אדוארד רובינסון ערך בה סקר ארכאולוגי ראשון, והלך בה מראשיתה ועד סופה. היה זה לאחר ששמע מן המקומיים כי יש קשר בין מעיין הגיחון ל"מעיין השילוח", אך לא עמד על טיבו, ולא הבין כי מדובר במקור מים אחד בלבד, זאת על פי דבריו: ”התחלנו לזחול קדימה, בתקווה להגיע בהקדם לנקודה שהגענו אליה מן המעיין השני.” רובינסון רשם תיאור מפורט של עלילותיו בחקר הנקבה. בין היתר סיפר כי כ-800 רגל (כ-245 מטרים) לאחר הכניסה הייתה התקרה כה נמוכה, עד שנאלץ להשתטח ולהמשיך בזחילה על מרפקיו על קרקע מלאה בחול לאורך מטרים רבים.
בהמשך נבדקה הנקבה על ידי טיטוס טובלר ואחריו על ידי שארל קלרמון-גנו, אך הראשון שמדד את אורכה היה צ'ארלס וורן בשנת 1866. את המדידה הוא עשה במאמץ רב "תוך כדי שחייה, כשזרם חזק עובר על פניו ועפרונו והנר בפיו, כדי שידיו יהיו משוחררות לאחוז בנייר, שעליו התוכנית ובמצפן שמחוץ למים."
בשלהי המאה ה-19 נחקרה הנקבה ונבדקה בידי כמה חוקרים, אך רק בשנים 1909–1911 זכתה למחקר מקיף ביותר, בידי משלחת פארקר והאב לואי ונסאן. לראשונה בתולדותיה הוטו מי הנקבה לתעלה פתוחה והיא יובשה כדי שאפשר יהיה לבדוק ולמדוד באופן המדויק ביותר. הפעם הבאה שהנקבה יובשה הייתה כמעט מאה שנה אחר כך, בינואר 2007, על ידי פרופ' רוני רייך ועמיתו אלי שוקרון, לצורך שיפוץ ומחקר.
חברי משלחת החפירה עמלו על ניקוי הנקבה מבוץ ולכלוך שנאגרו בתוכה במשך אלפי שנים. באופן אירוני, המלאכה נעשתה בידי שתי קבוצות שהתקדמו זו לקראת זו, בדומה לחציבת הנקבה בימי קדם, כעולה מתיאורו של האב ונסאן:
"יום בהיר אחד החלה קבוצה לנקות את הפתח של המנהרה עד קרקעיתה המקורית, וגובה המנהרה גדל לפתע במטר אחד... במהרה החלו לעסוק במשימה זו גם מן הצד השני... וניתן היה לדמיין בנקל איזו עבודה קשה הייתה חציבתה של מנהרה זו... משימתם (של המנקים) הייתה לחפור בתוך גוש הבוץ, שבמקומות מסוימים התקשה כמו מלט, מן ההשקעות של אבן וגיר במים העומדים. מאחורי אלה הייתה שרשרת ארוכה של עובדים... והם העבירו את הסלים והדליים מלאי הבוץ אחורנית אל עבר הפתח. הייתה תחרות רבה בין שתי הקבוצות... באשר למי ניקה יותר בזמן המשמרת."
לא ידוע כמה זמן הייתה הנקבה יבשה, אך קיים תיאור מרגש של האב ונסאן על היום שבו הורה על הטיית המים בחזרה למקומם:
"ביום 11 באוקטובר 1910 הפנינו את המים... אל תוך המנהרה... בתוך דקות אחדות המים מילאו את כל השקעים ברצפה. זרם המים עבר בהדרגה דרך המנהרה אל עבר בריכת השילוח. קולות התשואה ורעש החוגגים יהדהדו עוד זמן רב באוזניי, כמו הד של התשואות הנלהבות עוד יותר באותו היום, לפני הרבה מאד שנים, כאשר שתי קבוצות החוצבים נפגשו."
עד עצם היום הזה נחשב מחקרו של האב ונסאן בנקבת השילוח למחקר החשוב והשלם ביותר אודותיה. אורך הנקבה כפי שנמדד על ידו – 533.10 מ' – נתקבל מאז על רוב החוקרים כאורכה המקורי המדויק.
בימי שלטון ירדן במזרח ירושלים חקרה את הנקבה הארכאולוגית קתלין קניון, ולאחר מלחמת ששת הימים היא נבדקה שוב בידי ארכאולוגים ישראלים שונים, בהם דוד אוסישקין, יגאל שילה, והגאולוג דן גיל, רוני רייך ואלי שוקרון.
נקבת השילוח בתרבות ובאמנות

נקבת השילוח היוותה השראה במלחמת העצמאות למבצע אספקת מים לירושלים, בעקבות המצור הערבי והרס צינור המים לעיר. חברת מקורות הניחה צינור מים חלופי שהוליך מים מאזור חולדה לתחנת שאיבה בשער הגיא, ומשם לירושלים. מאות מתנדבים גויסו למבצע, ובתום 28 ימי עבודה מאומצת ביום ובלילה זרמו מים לירושלים. עקב הדמיון בין מפעל מים זה למפעל המים הקדום של חזקיהו, העניק לו דוד בן-גוריון את השם "מבצע השילוח". בחודשי פעולתו נקרא הצינור בשם 'קו השילוח'.
הסיפור הבולט על נקבת השילוח שהופיע בספרות העברית החדשה הוא סיפור היסטורי שכתבה הסופרת והארכאולוגית רינה הברון והופיע בשבועון "דבר לילדים בשנת 1972 ומתאר (עם איורים) את חציבת הנקבה.
ב-2009 ביקר הזמר קובי אוז בנקבת השילוח, והרושם הרב שהותיר בו המקום הביאו לפרסם שיר בשם "נקבת השילוח". בשיר זה מתאר אוז מסע חיפוש והיטהרות נפשי במי הנקבה. בין היתר כתב:
"בדרך לנקבת השילוח
 רוצה לטבול במים חיים
 נושם אוויר מימי המלכים
 זוחל במחילותייך לנקבת השילוח...

אולי נפשי תמצא מנוחה
כאן במחילותייך ירושלים
 אולי אני אגיח ואמצא מלוכה?
 נוגע אני שיכור מקור
 כשאצא בחוץ האם אהיה טהור?
 האם יצאתי מלך או חמור?"
באופן אירוני, בקליפ שצילם אוז לשיר הוא נראה משוטט במקומות שונים בירושלים, כמו בתעלות קדומות בעיר דוד, ואפילו בגשר המיתרים, אך לא בנקבת השילוח. בקליפ, שאורכו כמעט 4 דקות וחצי, נראים מי הנקבה למשך שלוש שניות בלבד.
ראו גם

כתובת השילוח
פיר וורן
אספקת המים לירושלים
מעיין הגיחון
לקריאה נוספת

מאמר מי השילוח, משה ש. שבת, 2019
משה הקר, "הספקת מים בירושלים בימי קדם", בתוך: ספר ירושלים, תל אביב: תשט"ז, עמודים 191–218.
רות עמירן, "הספקת המים לירושלים", קדמוניות, 1–2, ירושלים: תשכ"ח, עמודים 13–18.
נתן שור, "מסע אל תוך הנקבה", עת-מול, כרך ד, 5 (25), ירושלים: 1979, עמודים 18–20.
יגאל שילה, "מפעלי מים תת-קרקעיים בתקופת הברזל", בתוך: האדריכלות בארץ ישראל בימי קדם, ירושלים: תשמ"ז, עמוד 242.
אלון דה-גרוט, "מפעלי המים בירושלים בימי בית ראשון", בתוך: עידן, 15, ירושלים: תשנ"א, עמוד 66.
דוד אוסישקין, ‏ מפעלי המים של ירושלים בימי חזקיהו, קתדרה 70, ינואר 1994, עמודים 28-3 (גרסה טקסטואלית באתר סנונית)
אשר גרוסברג, ‏מעיין השילוח בימי הבית השני ומקומה של מצבת הורדוס, קתדרה 75, אפריל 1994, עמודים 188-179
דוד אוסישקין, ‏מפעלי המים של ירושלים בימי חזקיהו – תשובה, קתדרה 75, אפריל 1995, עמודים 187-185
עמיחי מזר, ‏האם נחצבה נקבת חזקיהו לשווא?, קתדרה 78, דצמבר 1995, עמודים 188-187
דוד אוסישקין, ‏שתי גישות בחקר הארכאולוגיה של ארץ-ישראל, קתדרה 78, דצמבר 1995, עמודים 189-188
רוני רייך, "אור בקצה המנהרה", עת-מול, כ"ד, 4, ירושלים: 1999, עמודים 19–21.
עמיחי מזר, "הספקת המים ומפעלי המים בימי בית ראשון", ספר ירושלים – תקופת המקרא, ירושלים: 2000, עמודים 214–232.
רוני רייך ואלי שוקרון, "נקבת השילוח: הערות והארות בדבר חציבתה", בתוך מחקרי עיר דוד, 2, ירושלים: תשס"ז, עמודים 13–161.
גבריאל ברקאי, "הערות על מפעלי אספקת המים הקדומים של ירושלים", בתוך: מחקרי עיר דוד, 2 תשס"ז, עמודים 83–102.
האב לואי ונסאן ורוני רייך (מתרגם ומהדיר), ירושלים של מטה, מכון מגלי"ם, ירושלים: 2008, עמודים 40–51, 76–78.
מחקרי יהודה ושומרון קובץ י"ז, הוצאת מחקר ופיתוח אריאל, 2008 (על השינויים ההידרולוגיים במעיין הגיחון).
רונית בן-עמי עמיאל, ההידרולוגיה של מעיין הגיחון, עבודת גמר, המחלקה לגאוגרפיה האוניברסיטה העברית בירושלים, דצמבר 2006 (העבודה נמצאת בספריית עיר דוד ובספריית הר הצופים).
Sneh, A., Weinberger, R. and Shalev. E. (2010). The 'why-how-when' of the Shilom Tunnel reevaluated. Bulletin of the American Schools of Oriental Research, 359, 57-65.
טייסת 124

| --- | --- |
סמל הטייסת
סמל הטייסת
 פרטים
 כינוי:  "טייסת החרב המתהפכת"
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   חיל האוויר הישראלי
 סוג:  מסוקי סער
 בסיס האם:   בסיס פלמחים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1956 ("גף החרב המתהפכת") 1958 ("טייסת החרב המתהפכת") – הווה
 מלחמות:  מלחמת לבנון הראשונה 
 נתוני היחידה
 ייעוד:  תובלת וחילוץ לוחמים.
 כלי טיס:  UH-60A בלק הוק ("ינשוף"), S-70A-50 / UH-60L בלק הוק ("ינשוף 2")
 כלי טיס בעבר:  יורוקופטר HH-65 דולפין, בל-212, בל-205, אלואט II, סיקורסקי S-58, סיקורסקי S-55
 עיטורים
   צל"ש הרמטכ"ל
 
סיקורסקי S-58
בל-205 של צבא ארצות הברית
בל-212 (UH-1N) של צי ארצות הברית
מסוק UH-60 בלק הוק של טייסת 124 ברמת הגולן
מסוק בלק הוק של הטייסת מבצע "אימון אבק", 2020
טייסת 124 המכונה גם "טייסת החרב המתהפכת" היא טייסת מסוקי סער של חיל האוויר הישראלי, המוצבת בבסיס פלמחים. טייסת זו היא טייסת המסוקים הראשונה של חיל האוויר. ממשימות הטייסת: תובלה כללית, פינוי נפגעים, חיפוש והצלה, חילוץ טייסים נוטשים, ומשימות תובלת סער בשיתוף עם יחידות מובחרות, הטייסת לקחה חלק בכל מלחמות ישראל ממלחמת ששת הימים וכן במבצעים מיוחדים בין המלחמות.
היסטוריה > ימים ראשונים

המסוקים הראשונים הגיעו לטייסת במאי 1951. אלו היו אבות טיפוס של מסוקי ה"הילר 360" התלת-מושבי אשר הגיעו לבחינה וניסיון, אך היו מיושנים ובמצב תחזוקתי ירוד. ב-3 בנובמבר 1956, שלושה ימים לפני סיומו של מבצע "קדש", נקלטו שני מסוקי סער ראשונים מסוג סיקורסקי S-55 כגף בטייסת 100 תחת פיקודו של סרן אורי ירום.
ב־10 בנובמבר 1956 הועבר הגף לטייסת 103 בתל נוף. ב־25 ביולי 1957 קלט הגף גם מסוק בודד מדגם אלואט-II.
ב־1 בינואר 1958 הפך הגף לטייסת עצמאית בשם טייסת 124 בפיקודו של סרן אורי ירום בבסיס תל נוף. באותה שנה קלטה הטייסת עוד מסוקי סיקורסקי S-58 וכן עוד שלושה מסוקי אלואט-II.
בשנת 1962, כמחווה של שר ההגנה הגרמני פרנץ יוזף שטראוס, הגיעו לטייסת 24 מסוקי סיקורסקי 58-S חדישים.
היסטוריה > החילוץ המוסק הראשון

בינואר 1953 נערך החילוץ המוסק הראשון של חיל-האוויר על-ידי גף "החרב המתהפכת", כאשר ספינת שוטרים התהפכה מול חוף נהריה בים סוער. שני השוטרים הצליחו להגיע לאי סלעים קטן מול החוף וחולצו על ידי מסוק הילר 360.
היסטוריה > מבצעים ראשונים עם סיירת מטכ"ל

במהלך שנות ה-60 השתתפה בסדרת מבצעים לאיסוף מודיעין בעומק מצרים:
מבצע חלוץ בוצע בלילה שבין 10 ל-11 באוגוסט 1963. כח של סיירת מטכ"ל הונחת למשימה מודיעינית.
מבצע שרקרק בוצע בלילה שבין 4 ל-5 במרץ 1964. כוח של סיירת מטכ"ל הונחת למשימה מודיעינית.
מבצע שלדג בוצע בלילה שבין ה-13 ל-14 בנובמבר 1964. כוח של סיירת מטכ"ל הונחת למשימה מודיעינית.
מבצע כחל בוצע בליל 1-2 בדצמבר 1965. כוח של סיירת מטכ"ל הונחת למשימה מודיעינית.
לרבים ממשתתפי מבצעים אלה, הן מטייסת 124 והן מסיירת מטכ"ל, הוענקו ציונים לשבח ועיטורים.
היסטוריה > השריפה בבית צים

ב-4 בפברואר 1966 פרצה שרפת ענק בבית צים בתל אביב. מסוק S-58 של הטייסת הוזנק וחילץ 30 ניצולים מגג הבניין.
היסטוריה > מלחמת ששת הימים

במלחמת ששת הימים השתתפה הטייסת במבצעי הטסה ואיגוף אנכי לכיבוש אום כתף, שארם א-שייח' וראס סודר בסיני, וכן מבצע הנחתה לכיבוש דרום רמת הגולן ב־11 ביוני 1967.
היסטוריה > מלחמת ההתשה

במלחמת ההתשה, לאחר מלחמת ששת הימים, החלה הטייסת בפריסת גפים קבועים ברמת דוד בצפון וברפידים ובשארם-א-שייח בסיני, ופינתה נפגעים רבים מגזרת סיני.
היסטוריה > פינוי נפגעי המשחתת אילת

בליל 21–22 באוקטובר 1967 לקחה הטייסת חלק בפינוי נפגעי המשחתת אילת יחד עם טייסת 114. החילוץ האווירי הופעל מבסיס אל עריש בפיקוד רב"ט ברכה ליכטנברג אשר הייתה עד זמן קצר קודם לכן פקידת מבצעים בטייסת 124.
היסטוריה > קליטת מסוקי בל-205

בדצמבר 1967 ובשנת 1968 החלה הטייסת לקלוט את מסוקי בל-205 שהיו מסוקי תובלה בינוניים אשר החליפו את מסוקי ה־S-58.
היסטוריה > מרדפים ומבצעים

בשנים 1967–1968 ביצעה הטייסת מרדפים מוסקים רבים בבקעת הירדן.
במבצע "אירון", ב־1 בדצמבר 1968, הנחיתו מסוקי בל-205 של הטייסת מטעני חבלה מסוג "מזלף" על גשרי כביש וגשר מסילת רכבת בירדן ופוצצו אותם.
בהמשך אותו החודש לקחה הטייסת חלק גם במבצע "תשורה" בביירות, במסגרתו פשטו כוחות סיירת מטכ"ל וצנחנים בפיקודו של רפאל איתן על שדה התעופה הבין-לאומי ביירות, והשמידו 14 מטוסי נוסעים של חברות תעופה ערביות.
ב־1 ביולי 1969 השתתפו 2 מסוקים מהטייסת במבצע "בוסתן 25א" באזור ראס זעפרנה במצרים.
ב־22 בינואר 1970 השתתפו 2 מסוקים מהטייסת במבצע "רודוס" לכיבוש האי שדואן בכניסה למפרץ סואץ.
היסטוריה > מלחמת יום הכיפורים

במלחמת יום הכיפורים היו מסוקי הטייסת פזורים בגפים בכל רחבי הארץ, מאבו רודס ושארם-א-שייח בדרום סיני, דרך רפידים במרכז סיני ועד מחניים ורמת הגולן בצפון. החל מ־22 באוקטובר 1973 ועד ל־5 במרץ 1974 הפעילה הטייסת גף בשדה התעופה פאיד, אשר נכבש במהלך המלחמה.
עיקר פעילותה של הטייסת במלחמה התמקד בחילוץ פצועים, במרדפים ברחבי סיני, חיפוש והצלה, ותובלת מפקדים. במהלך המלחמה פינתה הטייסת 890 נפגעים וחילצה 25 אנשי צוות-אוויר, כמו גם ארבעה טייסי אויב.
ב-11 באוקטובר 1973 נהרג הטייס גד קליין בניסיון חילוץ טייס נוטש ברמת הגולן.