stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דב שפיר
שירות בחיל הים

לאחר הקמת צה"ל התגייס שפירא לחיל הים ועבר טירונות בבסיס החיל בחוף סידנא עלי. בעת אירועי "אלטלנה" הוצב עם חבריו על אבטחת המפקדה בגג מלון 'סן רמו'. במהלך ההפגנה משך את תשומת לבו של מפקד הקורס אהרון בן-יוסף בכך שהפעיל מקלע בצורה מדויקת מבלי לגרום לנפגעים. בן יוסף הציע לו להתנדב ל'יחידת המתאבדים' - יחידת חבלה ימית. קבוצת המתנדבים התרכזה בבית הירוק ביפו ולאחר זמן עברה לקיסריה, שם עבר שפירא קורס צלילה. באוגוסט 1948 קיבל יוסף דרור את הפיקוד על היחידה וארגן אותה מחדש. דרור בחר בשפיר עם הדר קמחי, הרצל לבון ומנשה מילר להיות מדריכי הצלילה. האימונים היו קשוחים ביותר. יחידה זו יחד עם יחידת הסירות היוו את הבסיס להקמת שייטת 13.
בשנת 1950 כמדריך צלילה קיבל שפירא דרגת סג"ם. ובשנת 1952, בדרגת סגן, עבר 'קורס קצינים בסיסי' בבסיס ההדרכה בפיקוד יששכר שדמי שהיה בפרדס חנה.
בשנת 1953 יצא שפיר יחד עם בועז עצמון לקורס קומנדו ימי בפורטסמות' שבאנגליה. לקראת היציאה נדרש לעברת את שם משפחתו. טענתו כי 'שפירא' הוא שם עברי נדחתה. בדרכון השירות שהונפק נרשם 'דב שפיר'. הקורס היה יסודי ובמהלכו תירגל שפיר את נושא הצלילה במערכת סגורה והכיר את הקיאקים. כיוון שלשפיר ועצמון כבר היה ניסיון בצלילה זכו להערכה מחבריהם. לא ניתן בקורס מידע על אמצעי חבלה או מוקשי עלוקה.
כאשר חזר נעשה מפקד יחידת הצוללים בשייטת וקיים את האימונים בחופי ישראל. לאחר שנוכחו בתאונות תוך כדי צלילה קבע את הנוהל שצוללים בזוגות. בקורסי הלוחמים הכניס את נושא הערכה הדדית וכך ידע למיין ולסנן.
שפיר דרש לקיים חדירה לנמל אויב כאימון והוכחת יכולת. בשנת 1954 אושר ביצוע אימון חדירה לנמל ביירות. המשימה ניתנה לשני זוגות צוללים: שפיר עם צבי גבעתי ובועז עצמון עם דוד אלבכרי. לעבור על שובר הגלים הראשי להגיע לרציף והביא את שם האנייה העוגנת ממול. מבצע הוכחת היכולת נקרא בשם 'מבצע רירי'. הכח יצא עם אח"י נגה (ק-22), ובמרחק מול החוף הורדו שתי סירות אם בפיקוד ראובן פנחס. התקרבו לנמל ושחו לנקודה המתוכננת בשובר הגלים. כאשר עלו על השובר התברר כי המידע לא היה מלא ולאורך שובר הגלים הוקם קיר בטון בגובה 3 מטר. סיירו לאורך השובר עד שנמצאה דרך לטפס מעל החומה. חדרו לנמל וחזרו באותה דרך. ראו את אחד השומרים ולא ברור אם ראה אותם בירידה למים. הרמטכ"ל משה דיין הגיע לתחקיר ושיבח את הלוחמים. הוכחת היכולת עברה בהצלחה.
בשנת 1957 החליף שפיר את הדר קמחי כסגן מפקד השייטת, כאשר המפקד היה יצחק רהב ואחריו יוחאי בן נון. בתפקיד זה מימש את יזמתו של יצחק רהב והחל לשלוח לוחמי שייטת 13 לקורס חובלים. ארגון השייטת: יחידת לחימה זוג צוללים ופלגת לחימה ארבעה זוגות.
בשנת 1958 עבר רס"ן שפיר קורס פיקוד ומטה במחנה גלילות.
שירות בחיל הים > גלריה

שפיר בוחן קיאקים מציוד הקומנדו הימי הבריטי. לאחר שהתרשם לחיוב נרכשו הקיאקים בחנות אזרחית לדברי ספורט.
שפיר בוחן כלי תנועה בצלילה 'דולפין' בצי הצרפתי. כלים דומים יוצרו בתחילה בארץ, ואחר כך נרכשו בחו"ל.
קבוצת הקומנדו הימי הבריטי בפורטסמות' שפיר למעלה, בועז עצמון ראשון מימין.
שפיר ועצמון ליד בית המגורים בפורטסמות'
שפיר בבגדי צלילה צרפתים שנעשו ציוד תקני בשייטת 13
קציני קומנדו ימי צרפתים בודקים את שפיר בחליפת צלילה.
אימון בשיטה צרפתית לאיסוף צוללים מהמים אל סירת גומי מאובטחת לכלי שיט בתנועה
עם צוללים צרפתיים במהלך ההשתלמות
שפיר ומתאמנים נוספים על סיפון צוללת צרפתית
שפיר בעת סיור בריביירה הצרפתית
הכנות לצלילה על אניית הצוללים של הקומנדו הצרפתי
שירות בחיל הים > מפקד טרפדת

כאשר יוחאי בן נון, שהיה מפקד שייטת 13, קיבל את הפיקוד על חיל הים, רצה להעביר את הפיקוד על השייטת לשפיר שהיה סגנו, ואילו שפיר, שכל שירותו היה בקומנדו הימי, ביקש לקבל ניסיון בפיקוד על כלי שיט. דרישה זו לא הייתה חריגה - מפקדי השייטת שקדמו לו, יצחק רהב ויוחאי בן נון, עברו בסיום תפקידם לשייטת המשחתות והגיעו לפיקוד פריגטה ומשחתת. שפיר חשב שיהיה יותר מועיל אם ירכוש ניסיון בימאות וניהוג כלי שיט לפני הפיקוד על השייטת. במרץ 1960 עבר לפלגה 914 שהייתה בפיקוד סא"ל יצחק שושן. רס"ן שפיר הוסמך כמפקד טרפדת ונעשה סגן מפקד הפלגה. בתקופה זו ערך השתלמות עבודת מטה למפקדי הטרפדות וזכה להערכתו של מפקד הפלגה שושן.
שירות בחיל הים > פיקוד על שייטת 13

בדצמבר 1960 סיים את שירותו בטרפדות וקיבל את הפיקוד על שייטת 13. בשייטת 13 הייתה פתיחות עוד מתקופתו של יוחאי בן נון לשמיעת דברי הלוחמים בנושאים שונים. הציווי למפקד היה ”אהוב את החייל ...” שפיר קידם את נושא ההתייחסות האישית הכניס צורת מיון שהסתמכה על פרופיל פסיכולוגי וסקר סוציומטרי בין הלוחמים בסיוע הפסיכולוג בנימין שליט.
מיד לאחר קבלת הפיקוד ערך שפיר לקציני השייטת השתלמות של חודש ימים בעבודת מטה. במהלך כהונתו הקים את בית הספר להכשרות מקצועיות של השייטת.
משלחת לאיטליה מפקד חיל הים יוחאי בן נון חיפש תשובות לכיווני קידום חיל הים. שפיר יצא בתחילת 1961 לאיטליה עם יקותיאל נץ וחיים שחל. כשחזר החליט שפיר להשקיע בכלי שיט שיביאו את הלוחמים אל היעד ויוכלו לעבור מרחקים בתוך הנמלים. ה"חזירים", שנרכשו עוד בשנות החמישים ולא יצאו משלב הניסויים, הפכו תחתיו ליחידה לוחמת שהוכיחה את עצמה. שפיר הטיל על צבי גבעתי הלוחם אמנון בן ציון הצולל והמנהלן והטכנאי ישראל אונפוס לבצע תרגיל חדירה ויציאה מנמל במסלול מלא ללא תקלות. לאחר כחצי שנה הצליח הצוות לבצע זאת.
כאשר משימות בדיקות תחתית ועבודות צלילה בנמל התרבו ובאופן טבעי הוטלו על שייטת 13 נוצרה בעיה. שפיר ידע שהצלחת מבצע קומנדו ימי מותנית בלימוד מודיעין ויצירת הפתעה בזמן, במקום ובשיטה. על מנת לאפשר את ריכוז המאמץ במשימה התקפית יזם את הפרדת פעילות הביטחון השוטף והעבודות התת-מימיות. באפריל 1963 יזם את הקמת יחידת הצוללים ההגנתית. הקמת היחידה הוכיחה עצמה בכך שבנוסף לעבודות הימיות ואבטחת הנמלים סייעה ליחידות צה"ל בפשיטות המחייבות חציית נחלים והשטה לחוף, ואפשרה לשייטת 13 לרכז מאמץ במבצעים התקפיים.
לאחר כ-5 שנים כמפקד השייטת יצא שפיר בשנת 1965 ללימודים בקורס הגבוה של מכללת הצי הצרפתי בפריז. בתקופת הלימודים המשיכו אנשי השייטת להיות בקשר מכתבים עם שפיר. הלימודים ברמה של תואר שני הסתיימו בסוף מאי 1967. בתקופת ההמתנה למלחמת ששת הימים נוצר משבר פיקודי בשייטת 13. שפיר שחזר לישראל קיבל שוב את הפיקוד על שייטת 13 והוביל אותה במלחמה.
שירות בחיל הים > מלחמת ששת הימים

שפיר קיבל את הפיקוד על השייטת בתקופת ההמתנה למלחמת ששת הימים לאחר שהמשימות הוטלו כוחות השייטת פוזרו בין שבע משימות לביצוע כולן במקביל וחלק מהכוחות היו כבר בים. כך שלמעשה לא הצליח לקיים נוהל קרב מסודר לאף אחת מהפעולות. פיזור הכוח בניגוד לעקרון המלחמה של ריכוז המאמץ נעשה מתוך הנחה בסיסית שהפעילות תיעשה בלילה הראשון ותנצל את גורם ההפתעה. פיקוד צה"ל שמר את גורם ההפתעה למהלומה האווירית בבוקר 5 ביוני. באותו הלילה כבר הייתה בכל היעדים אבטחה מוגברת, המטרות שינו את מיקומן בנמלים והקשו על הגילוי. שפיר רצה לצאת עם אח"י יפו (ק-42) לפורט סעיד אך נדרש להישאר במוצב הפיקוד הימי בסטלה מאריס, ליד ראש מחלקת ים, יצחק רהב.
בים התיכון:
בפעולת פורט סעיד כוח של שייטת 13 חדר לנמל פורט סעיד, סרק את הרציפים שתוכננו לו, התחמק מסירת סיור שהיממה במטעני נפץ ויצא מבלי להתגלות. לא הודבקו מוקשים משום שבניגוד להערכת המודיעין לא נמצאו כלי שיט ברציפים. הצוללים נאספו על ידי סירת האיסוף ויצאו.
פעולת אלכסנדריה (1967) שישה זוגות צוללים יצאו מהצוללת אח"י תנין (צ-71) שחו לחוף טיפסו על שובר הגלים וחדרו לנמל אלכסנדריה, שהוא רחב ידיים במיוחד. כלי השיט של הצי המצרי הרחיקו עצמם והצוללים הדביקו מוקשים למטרות משניות ויצאו מהנמל. כל אותה עת המתינה להם הצוללת באזור בו מתקיימים סיורים של ספינות נגד צוללות. הצוללים חזרו לחוף התחבאו כמעט יום שלם ונפלו בשבי.
בגזרה הסורית הופעלו שלושה כוחות בספינות אטיות שלא ניתן היה לקרב אותן לחוף לפני החשיכה. כוח אחד הגיע עד לנקודת הטבילה ולוח הזמנים לא אפשר להמשיך. לכוח שני הייתה טעות בניווט והגיע דרומה יותר מהיעד. כוח שלישי, שכלל שני חזירים מספינת דיג, הגיע מאוחר מדי לנקודת ההורדה. צה"ל עבר לפעילות התקפית נגד סוריה רק ביום הרביעי למלחמת ששת הימים. אלמנט ההפתעה כבר לא היה גם בלילה הראשון. המטה הכללי החליט שאין צורך יותר במשימות אלה.
בים האדום  התארגן באילת כוח בפיקודו של שאול זיו למשימת פשיטה ימית על נמל ערדקה, אך הפשיטה לא אושרה לביצוע.
הגנת אילת - בלילה של 5 ביוני נעשתה במבואות אילת היערכות של סירות נפץ וכלי שיט אחרים במארב כנגד משחתות מצריות, שעלו במפרץ אילת במגמה להפגיזה. הכוחות נערכו במארב והמתינו, אך המצרים העריכו שלא יצליחו לצאת את המפרץ באור יום פנו לאחור ולא נוצר מפגש.
רמת הגולן – ביום הרביעי למלחמה, כשהתברר שאין יותר משימות לשייטת 13 כיחידה, שלח שפיר את הלוחמים להצטרף לצנחנים ברמת הגולן.
לאחר המלחמה
בתחקירים שערך שפיר בשייטת 13 לאחר המלחמה נידונו הפעולות והלקחים מהן. בהחלטתו של שפיר זכו הלוחמים שחדרו לנמלי אלכסנדריה ופורט סעיד ברקע אדום ל'כנפי העטלף'.
שירות בחיל הים > מלחמת התשה

בתחילת יולי 1967, לאחר שכוח קומנדו מצרי חדר לסיני ומיקש את מסילת הרכבת, הוטל על שייטת 13 לבצע פעולות חבלה בצד המצרי.
מבצע ברזלית - ב-5 ביולי עברו שני כוחות בפיקוד שאול זיו וגדי שפי בשחייה את תעלת סואץ ומיקשו את מסילת הרכבת בקטע בין קנטרה לפורט סעיד. הייתה זו הפעם הראשונה שנעשתה חציית התעלה והכוחות חשו בזרם חזק מצפון לדרום מה שגרם להם להגיע לחוף המערבי דרומית לנקודות המיקוש. הכוחות התגנבו צפונה הניחו את המטענים במקום שתוכנן.
מבצעי ברק – ב-14 ביולי נדרשה הפגנת נוכחות בתעלת סואץ. המשימה ירדה בלא נוהל קרב ושפיר עצמו לא נמצא במקום. לוחמים משייטת 13, מיחידה 707 ומחוליית החוף של בסיס אשדוד השיטו סירות גומי עם דגל ישראל בתעלת סואץ. כח השריון שהיה אמור לאבטח את הפעילות לא כיסה את כל הגזרה. בדרום התעלה נפתחה אש על הסירה והמצרים שבו את יעקב כהנוב ואברהם יסעור, אנשי חוליית החוף שהפעילו אותה.
גזרת הירדן וים המלח נדרשו לסייע בהעברת כוחות צה"ל לפשיטות מזרחית נהר הירדן. השייטת לקחה על עצמה לבצע את המארבים והפשיטות.
החזרת השבויים – כמפקד שייטת עמד בקשר עם הגורמים המטפלים בהחזרת השבויים. בנוסף לששת הלוחמים שנשבו בפעולת אלכסנדריה. נעשה אחראי וטיפל גם בשני אנשי יחידת החוף יעקב כהנוב ואברהם יסעור עד שבינואר 1968 הוחזרו כולם לישראל.
שירות בחיל הים > מספן כח האדם

ביוני 1968 סיים שפיר את תפקידו בשייטת 13 ועבר לתפקיד ראש מחלקת כוח אדם בחיל הים. בתקופה זו התחוללה מלחמת ההתשה.
שפיר נעזר בפסיכולוג החילי ראובן גל ובשנת 1970 קיים 'מעבדה ליחסי אנוש' לדרג מפקדי כלי השיט. הסדרה, שנערכה במשך שלושה ימים במתקן החינוך במעלות, פתחה אופקים וסייעה לחשיבה יצירתית ויחסי אנוש טובים בין הצוותים. למעשה היה זה המשך לקו ”אהוב את החייל ...” שיזם יוחאי בן נון.
שפיר ראה את התפתחות הטכנולוגית באמצעי הגילוי והלחימה וחזה את הצורך בבוגרי הטכניון במקצועות המכונה, אלקטרוניקה ובניין אניות. העתודה האקדמית לא הספיקה למלא את הדרוש. הוא הצליח לשכנע את ראש אכ"א שלמה להט לשלוח אנשים מתוך החיל לטכניון. נוצרו 100 תקנים לסטודנטים במימון אכ"א, כ-25 תלמידים כל שנה, בארבע שנות לימודים. אנשים שהוכיחו עצמם בשירות גויסו להמשך שירות לאחר הכשרה מקצועית כמהנדסים. ראש אכ"א המחליף, משה נתיב, תמך בנושא שהורחב גם לחיל האוויר.
בתפקיד זה המשיך שפיר לטפח את יחידה 707 שיזם את הקמתה. צורכי מלחמת ההתשה הוסיפו משימות לחימה והיחידה הפכה להיות 'יחידת חבלה ימית'. שפיר מצא שימוש ללוחמים שלא יכלו או לא רצו להמשיך בשייטת 13. לזכותו של שפיר גם הגדלת היחידה והצלחתה במשימות.
בנוסף לעיסוק בכוח אדם המשיך שפיר לעקוב אחרי התפתחויות אמצעי הלחימה. באוגוסט 1969 המליץ שפיר למפקדי היחידות על סירות גדולות יותר 'מארק 5' עם 2 מנועים 40 כ"ס, ליחידות הלחימה.
"דור המשך" - שפיר זוקף לזכותו את המנהג שבנות של משרתי הקבע וגמלאי הזרועות - חיל הים וחיל האוויר - יקבלו עדיפות בגיוס לחילות בהם שרתו הוריהם ולהוות 'דור המשך'.
שירות בחיל הים > מלחמת יום הכיפורים

במלחמת יום הכיפורים שימש שפיר, יחד עם קצין מחיל האוויר ומכוחות היבשה, כצוות חשיבה בלתי שגרתית למצוא נקודות תורפה במערכי האויב, יעדים שכיבושם או הריסתם ישפיעו על תוצאות המערכה. להביא לידי ביטוי את הפוטנציאל של כוחות מיוחדים. אחד מהמבצעים שיזם הצוות היה ניתוק קווי התקשורת התת-מימיים אשר שימשו לקשר בין מוקדי הפיקודים הסורי והמצרי. המבצע בוצע בהצלחה על ידי לוחמי יחידה 707 מול חוף ביירות, ולמשך מספר ימים קריטיים נאלצו לדבר באלחוט והיו חשופים לאמצעי ההאזנה של אמ"ן. שלטונות לבנון הפעילו צוללים לתיקון הקווים והעמידו ספינת משמר שתסייר מעליהם למנוע ניתוק חוזר.

בהמשך המלחמה מונה שפיר כמרכז מבצע הפשיטה שתוכנן לפורט פואד. התכנון בוצע נאספו אמצעים וכוח אדם ולבסוף בוטל.
שירות בחיל הים > לימודים

בשנת 1958 למד שפיר בבית הספר לפיקוד ומטה של צה"ל.
בשנת 1965 יצא לקורס בית הספר הגבוה ללחימה בצרפת École Supérieure de Guerre Naval הנחשב כתואר אקדמי שני.
בשנים 1969–1972 למד באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה וסיים תואר ראשון המבסס את התואר השני שקיבל במכללה הצרפתית.
באזרחות

חברת טבע - בזכות המניות של משפחת גרוטו מונה שפיר בשנת 1975 לדירקטור בחברת טבע תעשיות פרמצבטיות. לקראת הנפקה בארצות הברית נערך שדרוג ארגוני ופעילות הדירקטוריון נעשתה יותר ממוסדת. בשנת 1992 עמד ד"ר מאיר חת בראש הדירקטוריון ושפיר שימש כיו"ר הוועד המנהל של החברה למשך 10 שנים.
בשנת 2002, כאשר אלי הורוביץ סיים את תפקיד המנכ"ל ונעשה יו"ר הדירקטוריון, עמד שפיר בראש ועדת הביקורת של החברה. בשנת 2010 פרש מתפקיד זה ונשאר במעמד 'דירקטור של כבוד'.
נדל"ן - במקביל לתפקידיו בחברת טבע כיהן שפיר בשנים 1994–2005 כדירקטור בחברת 'דנבר נכסים ובנין' שהייתה חברה ציבורית.
עידוד חברות הזנק - בשנת 1995 הצטרף שפיר כדירקטור ל'חממת ניות' שהוקמה אז בנצרת ועברה ליקנעם. החממה תמכה בחברות הזנק בתחום תכנה ומכשור רפואי שמרביתן הצליחו. שפיר כיהן בתפקיד זה עד שנת 2012.
בשנת 2006 רכש עם חבר חלק מ'חממת שדה בוקר', שהוגדרה על ידי משרד התמ"ת כמצטיינת באותה שנה.
השקעות - שפיר משקיע בחברות הזנק בתחום מדעי החיים טכנולוגיה רפואיות כגון 'קדימהסטם'.
אסטרטגיה ואקדמיה

בתחילת 1975 לאחר שחרורו מצה"ל ניהל שפיר מכון אסטרטגי בשם STRATIS שהקים הבנקאי סם זקס משיקגו. במכון בוצעו מחקרים עבור אברהם טמיר ומאוחר יותר הועבר לאהרן יריב באוניברסיטת תל אביב.
שפיר חבר במועצת המנהלים של המכללה האקדמית אשקלון ובחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2014 השקיע עם נשיא אוניברסיטת חיפה פרופ' פרד שטאובר במרכז ללימודי אסטרטגיה ימית ושכנע את תא"ל במילואים שאול חורב לעמוד בראשו.
מלגות ותרומות – במהלך השנים תרם שפיר למלגות לסטודנטים בתחום 'מדעי הים'. בשנת 2014 נעשה התומך העיקרי וסייע להשיג תורמים נוספים לשחזור של הספינה העתיקה ממעגן מיכאל. שנעשתה על ידי החוג לציוויליזציות ימיות ביזמתו של פרופסור יעקב כהנוב.
משפחה

בשנת 1951 פגש שפיר בפתח תקווה את רות ממשפחת גרוטו שהייתה אז גננת ולימדה ילדי עולים במושב עין ורד בגוש תל מונד. משפחת גרוטו הייתה מבעלי מפעל התרופות 'צרי', שהתמזג לחברת טבע תעשיות פרמצבטיות. ב-4 באוגוסט 1954 נישאו רותי ודב שפיר ועברו להתגורר בחיפה. רותי נעשתה פסלת והציגה את עבודותיה בתערוכות בגלריות שונות.
לזוג שפיר נולדו 3 ילדים: הבכורה ד"ר טל שפיר מלמדת באוניברסיטת חיפה עוסקת במחקר מדעי המוח ובתרפיה בתנועה. הבן ד"ר ערן שפיר שירת כקצין מחלקת נשק בספינת טילים, והוא פיזיקאי ויזם בחברת הזנק בתחום האלקטרואופטיקה. הבת ענבל עוסקת בתרפיה באמנות. רותי שפיר נפטרה ב-15 בינואר 2013.
מכתביו

תחקירי שייטת 13 במלחמת ששת הימים, מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
כיווני התפתחות לקומנדו הימי מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
דברים על אל"ם איזי רהב ז"ל באתר משמר המורשת הימית.
הערות שוליים

↑  מושב "מנור" בג'ידה, דבר, 12 באוגוסט 1926
↑  מייק אלדר, עמ' 120–124
↑  יצחק שושן, הקרב האחרון של המשחתת אילת עמ' 125
↑  רותי רודנר, ההחלטה הייתה לצאת וליפול בשבי 'בין גלים' מס 175, אוגוסט 1988 ע' 8–13
↑  מייק אלדר, שייטת 13 עמ' 335–336
↑  שאול סלע, מחברת טיוטה לכתיבת היסטוריה, מוזיאון ההעפלה וחיל הים, עמ' 98
↑  מייק אלדר, שייטת 11, עמ' 355
↑  גבי נוה, קדמי מפקד חיל הים במלחמת יום הכיפורים, יולי 1975, עמ' 95, 129 ו-138
↑  גלי וינרב, ‏חממה עם כיסים עמוקים, באתר גלובס, 8 במרץ 2010
↑  אורה קורן, חממת שדה בוקר המצטיינת ב-2006, באתר הארץ, 6 במרץ 2007
↑  'קדימהסטם' ריפוי מחלות באמצעות תאי גזע
↑  מרכז חיפה למחקרי מדיניות ואסטרטגיה ימית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007424324805171  ISNI: 0000 0000 2371 9297  LCCN: n84042938  SUDOC: 094226857  VIAF: 72788190   WorldCat (עם VIAF): 72788190 
עם קציני פלגת הטרפדות בקורס סיוע ים-אוויר, 1960 - שפיר בשורה למעלה במרכז
שלט המנהיגות בסגנון 'אהוב את החייל' שקבע יוחאי בן נון בבסיס שייטת 13 ונשאר מחייב גם בתקופת פיקודו של שפיר
"חזיר" של שייטת 13 שפעל בפורט סעיד
מפקד חיל הים אלוף שלמה אראל עם מפקד שייטת 13 סא"ל דב שפיר בתצפית על תעלת סואץ, אוגוסט 1967
אל"ם דב שפיר וסא"ל שאול סלע עם גב' מלכה לוינסון מהוועד למען החייל, במסיבה בבסיס חיפה, 1970
שפיר עם רות גרוטו בתקופת החיזור, 1953
הספר הלבן (1939)

מפקדות בארגון "ההגנה" מפגינות כנגד הספר הלבן, ירושלים 1939
גרפיטי: "הלאה האימפריאליזם האנגלי!" על קיר בשכונת הבוכרים בירושלים (צולם ב-2007)
רטרו-גראפיטי בשכונת נחלאות בירושלים, 2007
הספר הלבן של 1939 (מכונה גם הספר הלבן של מקדונלד) או בשמו הרשמי "פלשתינה, הצהרת מדיניות", הוא מסמך מדיניות שהוצג לפרלמנט הבריטי על ידי שר המושבות מלקולם מקדונלד במאי 1939. על פי הספר הלבן בכוונת הבריטים להקים בארץ ישראל מדינה אחת עבור כל תושביה, היהודים והערבים, להגביל באופן חמור את עליית היהודים ולהגביל משמעותית רכישת קרקעות בבעלות ערבית, בידי יהודים. המסמך פורסם ב-17 במאי 1939 ואושר על ידי בית הנבחרים ב-23 במאי באותה השנה, ברוב של 281 מול 181. המסמך התקבל בזעם על ידי הישוב העברי בארץ ישראל שראה בו בגידה של הבריטים והפרה של התחייבויותיהם כפי שבאו לידי ביטוי בהצהרת בלפור. המסמך זכה לכינויי הגנאי ספר המעל או הספר השחור. ההגבלות על רכישת הקרקעות עוגנו בחוק הקרקעות שפורסם על ידי הנציב העליון ב-28 בפברואר 1940.
מסמך זה היה השלישי במספר, וקדמו לו הספר הלבן הראשון שפורסם על ידי וינסטון צ'רצ'יל בשנת 1922, והספר הלבן של פאספילד משנת 1930.
הספר הלבן של מקדונלד פורסם בעקבות כישלון ועידת השולחן העגול ועל רקע המשך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
עיקרי הספר

עיקרי "הספר הלבן" היו:
ארץ ישראל לא יכולה להיות שייכת לערבים או ליהודים. ממשלת בריטניה מבהירה שאין בכוונתה להפוך את הערבים לנתינים במדינה יהודית בעל כורחם.
תוך עשר שנים מפרסום הספר, תוקם בשטחי ארץ ישראל המנדטורית מדינה דו-לאומית לתושבי הארץ הערבים והיהודים. הערבים והיהודים יחלקו בשלטון באופן שהאינטרסים החיוניים של שני הצדדים יישמרו. הקמת המדינה מותנת באישור חבר הלאומים.
מכסת העלייה היהודית בחמש השנים הקרובות תעמוד על סך 75,000 נפש בסך הכל: במשך חמש שנים יורשו לעלות עשרת אלפים יהודים בכל שנה, ובנוסף כדי לסייע בפתרון בעיית הפליטים היהודים יתאפשר ל-25 אלף פליטים לעלות בכל התקופה. לאחר מכן לא תותר עליה יהודית נוספת, אלא אם כן יסכימו לכך הערבים. על פי מגבלות העלייה שהוטלו, במדינה המוצעת יהוו הערבים שני שלישים מהאוכלוסייה, והיהודים יהוו שליש ממנה. העלייה צריכה להיפסק ב-31 במרץ 1944 (אלא אם הערבים ירצו בהמשכה).
תוגבל רכישת קרקעות על ידי יהודים לעד 5% מכלל שטחה של ישראל (לא תתאפשר מכירת קרקעות ליהודים ב-95% משטח ארץ ישראל, בטענה כי לערבים ריבוי טבעי מהיר והם זקוקים לשטח).
בעקבות הספר הלבן צומצמה העלייה היהודית ולאחר שפורסמו תקנות העברת קרקעות בשנת 1940, היו מפעלות גאולת הקרקע הציוניים בארץ ישראל, לכאורה, לכמעט בלתי אפשריים. תקנות אלו לא נאכפו וקק"ל רכשה מפרסום תקנות אלו ועד קום המדינה 420,000 דונם.
הספר הלבן והצהרת בלפור

הספר הלבן נתן פרשנות מצמצמת מאוד למונח "בית לאומי לעם היהודי" שהופיעה בהצהרת בלפור, (ששולבה מאוחר יותר בהחלטות ועידת סן רמו) ועוגן בכתב המנדט שאושר על ידי חבר הלאומים בשנת 1922. בספר הלבן נקבע כי ההתחייבות להקמת "בית לאומי" אינה התחייבות להפיכתה של ארץ ישראל למדינה יהודית. הפרשנות כאילו משמעות המושג "בית לאומי" הוא מדינה יהודית ניתנה בחוסר סמכות. הממשל העצמי ממנו נהנה היישוב היהודי בארץ ישראל בזמן פרסום הספר - הכולל מוסדות פוליטיים ודתיים כמו ההסתדרות, הסוכנות היהודית והרבנות הראשית, התיישבות עירונית וכפרית, מערכת השכלה ועיתונות בעברית - היא כבר מהווה את "הבית הלאומי" במלואו ואל ליהודים לצפות לקבל יותר מזה.
כמו כן בריטניה התחייבה בהצהרת בלפור ובכתב מהמנדט שמעמדם וזכויותיהם של קבוצות אחרות לא יפגעו. ומכוון שהעלייה היהודית ורכישת הקרקעות מתחילה לפגוע בערבים וגורמת לאלימות שפוגעת בכלכלה ובביטחון, הם מחויבים להגבילה.
כך, מנקודת ראותה של ממשלת בריטניה, הספר הלבן לא היווה ביטול של הצהרת בלפור אלא רק הבהרת משמעותם של ביטויים דו-משמעיים שהופיעו בהצהרה. לעומת זאת, ראשי התנועה הציונית ראו בספר הלבן בבחינת ביטול בפועל של הצהרת בלפור והתכחשות של בריטניה להבטחותיה.
התגובות לספר

הספר, שכונה בפי דוד בן-גוריון "ספר המעל", היה בגדר שינוי מוחלט של המדיניות הבריטית שראשיתה בהצהרת בלפור מ-1917 והשלמת הנסיגה ההדרגתית מהמדיניות הפרו-ציונית המקורית של בריטניה. לפיכך, עורר הספר והתקנות שנלוו אליו תגובת זעם ומחאה ביישוב ובתנועה הציונית. היישוב הכריז על שביתה כללית בכל הארץ ובערים הגדולות נערכו הפגנות ותהלוכות מחאה.
כהתרסה נגד הספר הלבן, הוקמו בחודש מאי 12 נקודות יישוב חדשות בארץ ישראל.
בעקבות הספר הלבן התאחד היישוב היהודי בארץ נגד הבריטים ונגד הספר הלבן. אך משפרצה מלחמת העולם השנייה, החליטו "ההגנה" והאצ"ל להפסיק את הפעולות נגד הבריטים ולהמשיך אך ורק בפעולות ההתיישבות והעלייה הבלתי-לגאלית. בן-גוריון טען אז, כי "עלינו לעזור לאנגלים במלחמה כאילו לא היה ספר לבן, ועלינו לעמוד נגד הספר הלבן כאילו לא הייתה מלחמה". על רקע החלטה זו של האצ"ל פרשה ממנו תנועת "האצ"ל בישראל", אשר לימים התפצלה אף היא ויצאה ממנה תנועת הלח"י ("לוחמי חירות ישראל").
גם הערבים תושבי ארץ ישראל התנגדו ל"ספר הלבן", ודרשו תחת זאת הפסקה מוחלטת של היתר העלייה מאירופה, ביטול הצהרת בלפור והחלטות ועידת סן רמו על ארץ ישראל כבית הלאומי של העם היהודי.
המופתי של ירושלים אמין אל-חוסייני דחה את הספר משום שלא העניק לערבים מדינה משלהם.
גם בבריטניה הושמעה ביקורת לספר, הן מצד האופוזיציה והן מצד המפלגה השלטת, שהתנגדו למדיניות של מקדונלד. בין הבולטים שבמתנגדים היו הנציב העליון לשעבר הרברט סמואל ושר המושבות לשעבר וינסטון צ'רצ'יל.
העיתונות הבריטית תיארה אותו כ"הוגן", "הגיוני", "סביר" ו"פעולה מדינית נבונה מאין כמוה". ג'פרי דוסון, עורך הטיימס, כינה אותו "איוולת" וה"מנצ'סטר גרדיאן" הגדיר אותו "אסון".
ביוני 1939 קיימה ועדת המנדטים שליד חבר הלאומים בז'נבה מספר ישיבות בנושא והגיעה להסכמה לפיה מדיניות הספר הלבן אינה עולה בקנה אחד עם פרשנות חבר הלאומים לכתב המנדט. הוועדה המליצה על דיון בנושא במליאת חבר הלאומים. אולם מליאה זו לא התכנסה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר.
הפגנה בתל אביב נגד מדיניות הספר הלבן, מאי 1939. מאוסף הספרייה הלאומית. טור של שוטרים בריטיים מתקדם לעבר המפגינים העבריים. בקדמת התמונה, קהל המתקהל סביב פצוע שהוכה על ידי השוטרים.
ההפגנה בתל אביב נגד מדיניות הספר הלבן, מאי 1939. מאוסף הספרייה הלאומית. בראש הצועדים אנשי ציבור ובהם הרבנים הראשיים של תל אביב: הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל והרב משה אביגדור עמיאל.
ראו גם

מדינה עברית עלייה חופשית
לקריאה נוספת

משה ליסק (עורך), תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה, תקופת המנדט הבריטי, ג, ירושלים: הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, מוסד ביאליק, תשס"ח-2008.(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  הביטוי "ספר לבן" הוא תרגום של הביטוי האנגלי "White Paper"
↑  Secretary of State for the Colonies, .PALESTIN - Statement of Policy, האומות המאוחדות, ‏May,1939
↑  פרוטוקול הדיון והצבעה בספר הלבן, באתר פרלמנט הממלכה המאוחדת, ‏23 במאי 1939
↑  הוועד הלאומי, ביום־פקודה, העולם, 18 במאי 1939
↑  ברנרד וסרשטיין, בריטניה ויהודי אירופה 1939–1945, עם עובד, 1982, עמ' 276.
↑   מפגשים ציוניים - ההיערכות הכלכלית למדינה שבדרך - ד"ר דן גלעדי, סרטון  באתר יוטיוב
1 2 3  נורמן רוז, חיים ויצמן, פרק טז, עמ' 220.
↑  אנציקלופדיה יהודית דעת - דוד בן גוריון ;, באתר www.daat.ac.il
↑  יעקב שביט ויהודה ריינהרץ, הדרך לספטמבר 1939, עם עובד, 2006 עמ' 244-245
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010030734705171
גוסטב-אדולף פון צנגן

| --- | --- |

גוסטב-אדולף פון צנגן (במרכז) עם אלברט שפר (מימין)
 לידה:  7 בנובמבר 1892 דרמשטאדט, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  1 במאי 1964 (בגיל 71) הנאו, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1910–1945 (כ־35 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים (וורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-17   מפקד הקורפוס ה-84   מפקד הקורפוס ה-87   מפקד הארמייה ה-15
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל גוסטב-אדולף פון צנגן (בגרמנית: Gustav-Adolf von Zangen;‏ 7 בנובמבר 1892 – 1 במאי 1964) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון צנגן נולד ב-7 בנובמבר 1892 בדרמשטאדט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים של המשמר ה-117 (הסן ה-3 - הדוכס הגדול), ובשנת 1911 הועבר לרגימנט הרגלים ה-160 (הסן/ריין ה-9), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. פון צנגן לחם בחזיתות השונות ונפצע כמה פעמים במהלך הקרבות, ובשנת 1917 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-15, עימה לחם עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון צנגן למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה. במהלך שירותו במשטרה, הועלה פון צנגן לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1935 עבר פון צנגן לוורמאכט, וב-1 באוגוסט 1935 מונה פון צנגן למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-51. ב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-88.