סאטון הו
החפירה הראשונה > בזיל בראון וצ'ארלס פיליפס 1938–1939

בשנת 1910 נבנה במרחק קצר מהתילים בית בן חמישה עשר חדרים, ובשנת 1926 נרכשו הבית ואדמותיו על ידי קולונל פרנק פריטי (Frank Pretty), קצין צבא בדימוס שהתחתן זה מקרוב. בשנת 1934 הלך קולונל פריטי לעולמו והותיר אחריו את רעייתו אדית פריטי (Edith Pretty) ובנו רוברט דמפסי פריטי. בעקבות אובדנה החלה אדית פריטי למצוא עניין בספיריטואליזם ובקשר בין החיים למתים. באורח יוצא דופן התגליות המדהימות בסאטון הו הם פרי חזונה ודמיונה העשיר של אדית פריטי שככל הנראה השתכנעה להאמין באוצר הטמון בתל מספר 1 בעקבות חיזיון של מסע לוויה מלכותית שהופיע בחלומה[דרוש מקור]. עוד סופר על הגברת פריטי כי ראתה פעם, בשעות בין ערביים, דמות של לוחם חמוש ניצבת על תל מספר 1[דרוש מקור], וכי העסיקה מדיום, איש-דאוזינג, שניבא כי בתחתית התל מצוי מטמון זהב[דרוש מקור]. היא כה השתכנעה בקיומו של האוצר עד שפנתה במכתב לגאי מיינארד (Guy Maynard) ממוזיאון איפסוויץ' בבקשה שיאתר עבורה ארכאולוג שיסייע לה בחשיפת האוצר שהאמינה בקיומו. כתוצאה מכך נשלח אליה בזיל בראון, שלא היה ארכאולוג מוסמך אלא מי שלמד את המקצוע מתוך ניסיון רב שצבר בחפירות אתרים מהתקופה הרומית בשליחות המוזיאון. הוא היה האיש המתאים למשימה בהכירו היטב את הקרקעות בסאפוק ובהיותו בעל ידע רב באתרים במחוז אותו תר רבות על אופניו.
ביום שני ה-20 ביוני 1938 הגיע בראון לסאטון הו. ביומנו הוא מתאר כיצד הגברת פריטי הראתה לו את התילים באתר בעודה מודאגת מממדיהם הגדולים. היא הציעה לו שכר של 30 שילינג לשבוע, סידורי לינה, והמליצה להתחיל את העבודה בחפירה בתל מספר 1, בו היא הייתה בטוחה, טמון "משהו מיוחד". בתחילה בוצע קידוח גישוש בתל מספר 1 באמצעות מקדח ארוך שהכינה הגברת פריטי, אך הקידוח לא הביא לתוצאות כלשהן. בראון ציין ביומנו כי דגימות הקרקע שהוצאו בקידוח שימשו אותו מאוחר יותר כשהחלה החפירה הממשית בתל מספר 1. בהמשך, ולאחר התייעצות עם מומחים ממוזיאון איפסוויץ', עלה בידי בראון לשכנע את הגברת פריטי להתנסות בהתחלה בחפירת תל מספר 3 הסמוך, שהיה קטן יתר. בראון, בסיועם של שני עובדים מהאחוזה וכלים שהושאלו מהגנן, החל בחפירת חתך מצדו המזרחי של התל במטרה לחשוף את פני השטח בקרקעית. תוך התקדמות לעבר מרכז התל הוא הרחיב את החתך עד שנתקל בבור קבר עם אדמת מילוי כהה. כאן הוא גילה קבר שרפה אנגלו-סקסוני ייחודי, שנשדד בעבר, ובו משטח עשוי עץ אלון באורך כ-1.7 מטר וברוחב כ-40 ס"מ שהונח בכיוון מזרח-מערב. בין הממצאים שבכל זאת נותרו לאחר השוד נמצאו שרידים עשויים עצם מגולפת, שייתכן והיו חלק מארון קבורה מקושט, חלקים של גרזן ברזל (פרנסיסקה(אנ')- francisca) שנדיר למצוא בחפירות באנגליה, מכסה ברונזה של כד מטיפוס מיובא מהמזרח התיכון (גם הוא נדיר באנגליה) וחלק מקמע עשוי אבן גיר ועליה כנראה חריתה של אלת ניצחון מכונפת.
בראון פנה אז לחפירת תל מספר 2, שנשדד אף הוא באורח יסודי, והחל להיתקל שם באקראי במסמרי ספינה חלודים מברזל, דומים למסמרים שנמצאו בקבר הספינה האנגלו-סקסוני היחיד שנודע באותה עת בסנייפ(אנ') (Snape), אשר נחפר בשנות ה-60 של המאה ה-19. הממצאים מהקבר בתל מספר 2 כללו שרידים באורך כ-14 סנטימטר של חרב מעוטרת, דיסקית ברונזה מצופה זהב מעוטרת בתשליב זואומורפי (דמויות של חיות), שברי זכוכית כחולה, שרידי סרט קישוט מברונזה מצופה כסף עם עיטור זואומורפי, כנראה מקרן שתיה(אנ') גדולה, וחלק מראש דרקון עשוי ברונזה מצופה כסף, כנראה חלק ממגן של לוחם. אף על פי שהקבר נשדד ביסודיות הצליח בראון להראות שתל מספר 2 הכיל ספינת קבורה מסוף המאה ה-6 או תחילת המאה ה-7. עונת החפירה של שנת 1938 הסתיימה בחפירת תל מספר 4 שנשדד גם הוא והתגלה כקבורה של קערת אפר. הבדיקה הפתולוגית של שרידי העצמות העריכה שבקבר נטמנו שרידי אישה, כלב וסוס, שכנראה היה חירש באחת מאזניו.
בראון החל בחפירת תל מספר 1 במאי 1939. כמו בעבודתו בשנת 1938 הוא החל ביצירת חתך בצדו המזרחי של התל. תוך זמן קצר הוא החל להיתקל במסמרי ספינה (גדולים יותר מאלה שמצא בתל מספר 2), אך הפעם הם נמצאו בשורות מסודרות, ולא מפוזרים באי סדר כמו המסמרים בתל מספר 2. בהבינו את משמעות הממצא, וחשיבותה העצומה של תגלית קבר ספינה בשלמותו, הוא מיהר להתייעץ עם המוזיאון באיפסוויץ' ושינה את שיטת החפירה כדי להימנע מפגיעה אפשרית בשרידי הספינה. מהלכו זה איפשר לחשוף באופן מלא את הטביעה המושלמת של גוף הספינה באדמת הקבר. לאחר מספר שבועות בהם הסיר בזהירות עפר מגוף הספינה, הוא הגיע לשכבה של חדר הקבורה שנמצא במרכז בטן הספינה.
נראה שחלקו המערבי של התל גולח כאשר בימי הביניים נחפרה שם תעלה גבול בין חלקות. מסיבה זו, שודדי קברים במאה ה-16 החמיצו את מיקומו של מרכז התל בעת שחפרו במקום, ולא גילו את האוצר החבוי עמוק בבטן הספינה הקבורה בתחתית התל. שברי בקבוק בתחתית הבור שכרו השודדים מעידים על החפירה שהחמיצה אך במעט את חדר הקבורה.
כחודש לאחר מכן הגיעו שמועות על גילוי הספינה לצ'ארלס פיליפס מאוניברסיטת קיימברידג'. הוא הגיע לסאטון הו בלוויית האוצר של מוזיאון איפסוויץ' ועמד נדהם מול תגלית הספינה. בתוך זמן קצר ובהמשך לדיונים בין מוזיאון איפסוויץ', המוזיאון הבריטי, ומוזיאון המדע ומשרד העבודה הבריטי, מונה פיליפס למנהל החפירה של שרידי חדר הקבורה על הספינה. בראון נצטווה על ידי פיליפס והמוזיאון הבריטי לחדול מהחפירה במקום עד להתארגנות משלחת החפירות מטעמם שכלל ארכאולוגים בריטים, מודדים מרשות המיפוי הממשלתית וצוות צילום. בעבודה מאומצת ובמרוץ נגד הזמן, לנוכח אפשרות לפריצת מלחמה באירופה, ואל מול הסכנה לפגיעת גשמים באתר, חשף צוותו של פיליפס בתוך 17 ימים את האוצרות שנטמנו בחדר הקבורה. בעזרת כלים פשוטים, אתי חפירה, מברשות מטבח ואולרים הוצאו מאדמת חדר הקבורה 263 פריטים ושבריהם עשויים זהב, כסף, ברונזה, ברזל אמאייל, אבני חן, זכוכית ושרידי ממצאים מעץ, עצמות, קרנות, עור, אריגים, נוצות ופרוות. בין הפריטים ניתן היה לזהות חרב עם ניצב מפואר, כותפות שריון טקסי מוזהבות, וקסדה מפוארת שהתרסקה לרסיסים רבים. בשלב זה היה מוכן פיליפס לקבוע שקבר הספינה הוא אתר אנגלו-סקסוני (בניגוד לדעתו הראשונית שהאתר שייך לתקופה הוויקינגית, כ-200 שנה מאוחר יותר), בדיוק כפי שסבר בזיל בראון מלכתחילה.
עד מהרה התגלעו חילוקי דעות בין פיליפס לבין צוות המוזיאון באיפסוויץ', בעיקר בכל הנוגע לשמירת מעטה סודיות סביב החפירה וממצאיה. מנהל המוזיאון באיפסוויץ' והאוצר הראשי החלו בפעולות לפיתוח תגליותיו של בראון למען המוזיאון. פיליפס לעומת זאת היה עוין לתהליך זה ומנע במכוון מידע מצוות המוזיאון באיפסוויץ' אודות ממצאים חדשים מהאתר. פרסום מוקדם של התגליות שהופץ על ידי המוזיאון באיפסוויץ' אילץ את הגברת פריטי לשכור צוות שוטרים ששמר באתר סביב השעון כדי למנוע גישת עיתונאים וסקרנים.
אוצרות החפירה נארזו ונשלחו ללונדון, אך כעבור מספר שבועות הוחזר חלקם לכפר סאטון הו לשם חקירה רשמית לבירור הבעלות עליהם. בחקירה נקבע כי היות שהאוצר הוטמן באדמה במטרה שיישאר בה לתמיד (שלא כמו אוצר שיש בכוונת המטמין אותו לשוב ולהוציאו מהמסתור) הוא שייך לגברת פריטי, בעלת הקרקע ולא לכתר הבריטי. לאחר החלטה זו החליטה הגברת פריטי להעניק את אוצרות ממצאי החפירה כמתנה לאומה הבריטית באמצעות המוזיאון הבריטי.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 הועברו כל הממצאים לאחסון במנהרות הרכבת התחתית בלונדון, ואילו בשטחי סאטון הו נערכו אימוני כלי רכב צבאיים. פיליפס וצוותו פרסמו דו"ח חשוב על החפירה בשנת 1940 לו הוקדש גיליון מלא של כתב העת המדעי "אנטיקווטי" (Antiquity). לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוצאו ממצאי סאטון הו מהמחסן. צוות של המוזיאון הבריטי בראשותו של רופרט ברוס-מיטפורד (Rupert Bruce-Mitford) ממחלקת "ימי הביניים בבריטניה" החלו למיין ולסווג את הממצאים לשימורם, והכנתם לתצוגה בפני הקהל הרחב.