stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לה רוזי
אודות

בית הספר הוקם בשנת 1880 על ידי פול-אמיל קרנל (Paul-Émile Carnal), בטירה Château du Rosey מהמאה ה-14.
בבית הספר ישנו חוק שאוסר על יותר מ-10% מהתלמידים לבוא מאותה ארץ מוצא ולכן הרכב התלמידים הוא הטרוגני. כל התלמידים מחויבים ללמוד בעבור הבגרות הצרפתית (baccalauréat) או הבגרות הבינלאומית (International Baccalaureate). בבית הספר לומדים כ-330 בנים ובנות שעליהם ממונים כ-150 חברי צוות.
לבית הספר שני קמפוסים הנמצאים במקומות שונים ברחבי שווייץ. קמפוס ראשי בטירת לה רוזי וקמפוס נוסף לתקופת החורף. נכון לשנת 2011 מחיר שנת לימודים בבית הספר הוא כ-106,000 דולר, בבית הספר נמצא אתר סקי פרטי והוא ידוע בכך שבני מלוכה ועשירי אירופה נוהגים להתחנך בו.
בין הבוגרים המפורסמים של לה רוזי נכללים: ג'וליאן קזבלנקס, אלברט המונד ג'וניור, ג'ון הולט, ז'ו דסאן, טום ארנולד, ריצ'רד הלמס, חוזה פרר, ניקולאס ברגרואין, אלברט השני, מלך בלגיה, רנייה השלישי, נסיך מונקו, חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, מארי שנטל, נסיכת יוון, הנסיך אדוארד, דוכס קנט, גיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג, וינסטון צ'רצ'יל (הנכד של ראש הממשלה), פואד השני וניקולס נגרופונטה.
אחד ממבני בית הספר לה רוזי
כפתור חפת

חפתים משנות ה-30 מפפורצהיים, מקושטים באמייל.
חפת צרפתי (כפול) מוחזק על ידי כפתור חפת עם קישוט ממשי.
כפתורי חפת הם תכשיטים שתפקידם הוא להדק את חפתי החולצה. כפתור חפת מיוצרים ממגוון חומרים כגון זכוכית, אבן, עור ומתכות. כפתורי החפתים לרוב כל ידי שרשרת או מוט קטן שמסתובב על ציר. (T bar) לרוב יצרנים מקשטים את פני החפתים באבנים או מתכות יקרות, אמייל, חומרי ציפוי ואפילו במשי או פוליאסטר. כפתור חפת מיודעים לשימוש רק בחולצות עם חורים מתאימים וללא כפתורים. יש שני סוגים מרכזיים של חפתים: חפת צרפתי (כפול) בו הקצה של החולצה מיוצר באורך כפול, מקופל אחורה ויוצר שתי שכבות של בד בחפת. וחפת בודד שבו הקצה אינו מקופל ומיוצר באורך הסופי שלו. ניתן לענוד כפתרי חפתים בשתי צורות: הצורה הנפוצה (מכונה גם חפתי "חבית") שבה החפת מהודק כמו כפתור של חולצה מכופתרת רגילה בצורה חופפת. והצורה השנייה והיותר נפוצה כשעונדים כפתור חפת היא שהם במקביל זה לזה ו"נושקים" אחד לשני. בארצות הברית שיטת ה"חבית" הייתה פופולרית בגלל הבדרן דן רייס שנהג להדק את החפתים שלו בשיטת ה"חבית". לעומת זאת בישראל חפתים עם כפתורים מכפותרים לעיתים רחוקות מאוד בצורה שבה חלקי החפת מקבילים זה לזה, אבל בכפתורי חפתים כמו בשאר העולם, נהוג להדק אותם בשיטה הזאת.
היסטוריה

אף על פי שהחפתים הומצאו בסביבות המאה ה-13 השימוש בהם לא נהיה נפוץ עד סוף המאה ה-17 והמאה ה-18, המגמה התחילה בחצרו של המלך לואי ה-14. ההתפתחות של כפתורי החפתים קשורה בקשר הדוק להתפתחותן של החולצות, בני אדם (במיוחד גברים) לובשים בגדים כמעט מאז המצאת הבד הארוג. למרות הזמן הרב שעבר מאז המצאתה מבנה החולצה הבסיסי נשאר זהה, בגד בעל שרוולים וצאוורון שעוטף את פלג הגוף העליון עם לרוב כפתורים בחזית להקלה על הלבישה. בדרך לובשים אותה ישירות על העור וקל לכבס אותה, כדי לשמור על הבגדם החיצוניים מזיעה. אבל היא גם מגינה על הלובש מהבדים המחוספסים, במיוחד על ידי כיסוי הצוואר ופרקי הידיים.
בתקופת הרנסאנס עם עליית רמת החיים והשיפור באיכות הסבון בני המעמד הגבוה התחילו להפגין את העושר וכמות הבגדים בכך שהראו במיוחד שהחלקים של החולצה שנוטים להתלכלך כמו החפתים והצאוורון אבל גם החזה נקיים ולבנים. החפתים והצאוורון הוחזקו בסרטים, מעיין גרסה מוקדמת של עניבה. החפתים של חולצות רשמיות יותר שהיו נלבשות באירועים רשמיים כמו משפט היו מקושטים במלמלה, וחולצות יומיומיות היו מקושטות בסרט, כפתור אחד או שניים.
במהלך המאה ה-19 השתנתה האופנה אצל בני המעמד הגבוה מסגנון הבארוק, לסגנון פשטני יותר בהשראת הג'נטלמנים הכפריים והנסיך אלברט, ואחרי מותו המלכה ויקטוריה שלבשה רק בגדים שחורים כאות אבל. התהילכים גם הואצו על ידי המהפכה התעשייתית שבה בעלי מפעלים נהיו אפילו יותר עשירים מהאצולה ולא רצו להידמות אליה. גברים התחליו ללבוש פראקים ג'קטים ומעילי זנבות. רק באמצע המאה ה-19 החפתים המוכרים לנו כיום הפכו לפופולרים. חולצות יוצרו עם חזית צאוורון וחפתים נוקשים כדי להגן עלך האזורים של החולצה שלא מכוסים על בחליפה. אבל לפני אירועים רשמיים היו מעמלנים את אותם האזורים בחולצה, ככה שהם היו קשיחים יותר והיה קשה לכפתר אותם, ולכן השימוש בכפתור חפת ובניטים לחולצה היה מאוד בקרב המעמד הגבוה והבינוני מאמצע המאה ה-19. בגלל המהפכה התעשייתית היה ניתן לייצר חפתים בייצור המוני, ככה שהיה ניתן לקנות אותם בכל מחיר.
כפתור חפת מאבני חן לא היו שכיחים עד שהנסיך מווילס באותה תקופה אדוארד השביעי, ענד לעיתים קרובות כפתור חפת של חברת "פברז'ה" במהלך המאה ה-19. באותה תקופה הפופולריות של כפתורי החפתים עלתה מאוד והם הפכו לאביזר אופנתי ולאחד התכשיטים הבודדים שגברים ענדו באותה תקופה. מה שנתן לו השפעה רבה עליהם במיוחד באימפריה הבריטית ובארצות הברית. ההתפתחות הזאת נמשכה עד לעשור הראשון של המאה ה-20 שבו החפתים הגיעו לשיא הפופולריות שלהם, הם יוצרו בכל צורה, צבע וחומר, בין אם מאבני חן יקרות או זולות ועד זכוכית ובחיקויים וזיופים זולים. חפתים מקושטים באמייל היו מאוד נפוצים באותה תקופה. אבל במקביל החולצה הפחות רשמית ללא עמלון שנסגרת בכפתורים התפחה במקביל.
מבריטניה הגדולה כפתורי החפתים התפשטו לאירופה, בגרמניה הערים אידר-אוברשטיין ופפורצהיים שבצפון מזרח היער השחור היו מרכזים לייצור כפתור חפת. באידר-אוברשטיין היו מייצרים חפתים זולים מחומרים פשוטים. בפפורצהיים היו מייצרים את החפתים היקרים יותר למעמד הגבוה והבינוני מכסף וזהב. בפפורצהיים מייצרים עד היום בשיטות מסורתיות. במחצית השנייה של שנות ה-40 אחרי המחסור הכללי במלחמת העולם השנייה, גברים התגנדרו במגוון אביזרים כמו: מארז לסיגריות, מצית, מהדק עניבות, סיכת עניבה, שעוד יד, טבעות ומחזיקי מפתחות מהודרים. ובניהם גם חפתים.
בשנות השבעים חפתים ירדו בפופולריות אצל בני המעמד הבינוני בגלל תרבות הנגד, רוב החולצות היו בעלות כפתורים פשוטים וחפתים רבים הוסבו לעגילים. בשנות השמונים החפתים חזרו למעמדם הישן כחלק מהשינויים באופנה, ונשארו בפופולריות דומה עד היום.
עיצוב > מנגון ההידוק

לכפתור חפת יש מנגוני הידוק רבים, המגנון הקלאסי הוא "החזית הכפולה" מוט או כמעט תמיד שרשרת המחברת את שתי החזיתות, בסגנון הזה לרוב החזית הפנימית והחיצונית של כפתור החפת זהות. המנגנון הנפוץ ביותר שנמצא לרוב בחפתים זולים, הוא מוט קטן ומסתובב המושחל דרך החור בחפת החולצה כשהוא מיושר עם ה"עמוד" שעליו הוא ניצב ומסובבים כך שיהיה מאונך אליו כדי לנעול אותו במקום בדומה לסיכה מתפצלת. במנגנון ההידוק הזה לחפת יש רק חזית חיצונית. מנגנון נוסף הוא כפתור חפת מתפרקים שניתן לחבר משני צידי החפת, או שכפתור החפת עשוי ממקשה אחת והחזית הפנימית שלו מספיק קטנה כדי שיהיה ניתן להשחיל אותה דרך החפת.
עיצוב > עיצוב

יש מגוון סוגי קישוטים לחזית כפתור כמו מונגרמה או סמל של מועדון או תחביב, מיושנים וחדשים כאחד. חפתים נלבשים בכל רמות הרשמיות, בדרך ככל עם ז'קט. מקז'ואל עד לעניבה לבנה וחליפת בוקר, שבהם נדרש להתאים אותם לניטים לחולצה. עיצובי חפתים יצירתיים יותר מתאימים ללבוש יומיומי ואירועים קטנים, לרוב עם משפחה וחברים. לעומת בקודי לבוש רשמיים הדרישה מחמירה יותר ונהוג לענוד חפתים מקושטים בפנינים. באופן מסורתי נהוג להתאים את כל המתכות שנלבשות, כמו כפתור חפת, אבזם חגורה, שעון, וטבעות. נהוג לענוד תכשיטי זהב עד שש בערב וכסף לאחריו.
עיצוב > כפתורי חפת מבד

סוג אחר וזול יותר של כפתור חפת, עשוי ממשי לרוב בקשר "אגרוף קוף" שמושחל דרך החפת. יצרנית החולצות הצרפתית "Charvet" הציגה אותן ב־1904 והם נהיו נפוצים ברחבי העולם: הניו יור טיימס כתב ב־1908 כפתורי החפת של "שָּׁוֵוֵרְט" מצמות קשורות הם די האופנה". חולצות חפתים צרפתיים לרוב מלוות בכפתורי חפת מבד תואם, במקום כפתורי חפת קלאסיים ממתכת. למרות הפופולריות שלהם גם חפתים ממתכת בעיצוב דומה נפוצים.
עיצוב > כפתורי חפת ניתנים להחלפה

כפתורי חפת ניתנים להחלפה הוצגו על ידי חברת "קרטייה" בשנות ה-60, הם מיוצרים על לולאה בקצוותיהם, שניתן להכניס דרכן את הקישוט בקצה ה"מוט" במאונך אליו בדומה לחפתים רגילים בעלי "מוט". קרטייה התייחסה אל לחלקים הניתנים להחלפה כ"שרביטים" סט יכלול חוץ מגוף כפתור החפת לרוב יגיע עם "שרביטים" מאלמוגים, קרנליאן, לפיס לזולי, קוורץ, שוהם, עין הנמר ומלכיט. וגוף החפת מיוצר מפלדת אל חלד, כסף סטרלינג או זהב 18 קארט.
הפופולריות שלהם גברה בשנים האחרונות וחברת "קרטייה" חזרה לייצר אותם, עם "שרביטים" מכלקדון, אובסידיאן כסף, מלכיט, סודליט, ו"עין הנמר" אדומה. גוף כפתור החפת עשוי מזהב 18 קארט או כסף סטרלינג בציפוי פלדיום. ה"שרביטים" מוחזקים במקומם על ידי מעיין בורג קטן בעל קצה שטוח שלוחץ על ה"שרביט" ומקבע אותו במקומו.
סוג נוסף של כפתורי חפת ניתנים להחלפה הוא של חברת "pranga & co" שבה גוף החפת מתפרק וניתן להשחיל עליו חרוז קטן שמוכנה "אנקר" (Anker). שאחריו הכרבת כפתור החפת מעוגן במקומו, בדומה לחרוזים בצמידים.
ראו גם

ניטים לחולצה
חפת
כפתור
לקריאה נוספת

מרילין ג'ונאס וסוזן וניסנסון: Cuff Links, New York 1991
ברטרנד פיזין : Cuff Links, New York 2002
ברנהרד רוצל : Der Gentleman. Handbuch der klassischen Herrenmode, Köln 1999
הערות שוליים

↑  Cufflinks: The Definitive Guide (Men's Jewelry) | Gentleman's Gazette, ‏2021-08-29
↑  Abi Rosenberg, The History of Cufflinks, Deakin & Francis UK, ‏2019-11-27
↑  A tour through the history of cufflinks. | TAILORS WORLD, ‏2023-08-03
↑  Matt Reeves, The History Of Cufflinks, Gatsby Jewellery, ‏2021-03-31
↑  Cufflinks: Everything you need to know, www.homesandantiques.com
↑  Cheap Vs. Expensive Cufflinks: What Are The Differences? | Gentleman's Gazette, ‏2023-04-09
↑  How To Put On Cufflinks, ‏2016-12-16
↑  Subscribe to read, www.ft.com
↑  How To Combine & Pair Cuff Links With Shirts, Suits & Ties, ‏2017-03-17
↑  White Tie Accessories & Shoes, ‏2018-12-09
↑  How To Pair Belts & Shoes (and Your Metal Accessories), ‏2020-05-17
↑  Patricia Corbett, Fulco, Verdura: the life and work of a master jeweler, New York: Harry N. Abrams, 2002, ISBN 978-0-8109-3529-7
↑  new york times, What new Autumn Blouses are like, timesmachine
↑  Monkey's Fist Knot Cufflinks - Solid & Heavy 925 Sterling Silver Cuff Links Platinum Plated - Fort Belvedere, Gentleman's Gazette
↑  Cartier’s Cufflinks And Watches: Sophistication With A Nicely Personal Touch, web.archive.org, ‏2020-04-19
↑  Santos de Cartier cufflinks, cartier.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548983505171  GND: 4308706-1  LCCN: sh91000769 
חפת יחיד מכפותר בכפתור בצורת "חבית"
חפת בעל "מוט"
כפתורי חפת ממשי
כפתורי חפת
לה רובר

| --- | --- |
סמל לה רוברסמל לה רובר

מראה לה רובר מהחלל
 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  מרטיניק מרטיניק
 ראש העיר:  אלפרד מונטיו   Alfred Monthieux
 שפה רשמית:  צרפתית
 שטח:  47.3 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  21,305 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  510 נפש לקמ"ר (2007)
 קואורדינטות:  14°40′45″N 60°56′25″W﻿ / ﻿14.6792°N 60.9403°W﻿ / 14.6792; -60.9403
 אזור זמן:  UTC -4
 https://www.ville-robert.fr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מרטיניק מוגדלת) פור-דה-פראנס לה לאמנטין ריבייר-פילוט סנט-מארי הים הקריבילה רובר(למפת מרטיניק רגילה) פור-דה-פראנס לה לאמנטין ריבייר-פילוט סנט-מארי הים הקריבילה רובר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
לה רובר (בצרפתית: Le Robert) היא עיירה והקומונה השלישית בגודלה באי מרטיניק. העיירה ממוקמת בחלקו הצפון-מזרחי של האי. בעיר פועלים כנסייה, מועדון לספורט ימי, אצטדיון ומגרשי ספורט.
דמוגרפיה

אוכלוסיית העיירה, נכון לשנת 2020, מונה 21,627 נפשות. האוכלוסייה נמצאת במגמת ירידה מאז 2007, אז הגיעה לשיא של מעל 24,000 תושבים.

להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: f4ea788a-0315-4043-9805-440944d640a4
לה רוש-סור-יון

| --- | --- |
סמל לה רוש-סור-יוןסמל לה רוש-סור-יון
כיכר נפוליאון וכנסיית סן-לואי בלה-רוש-סור-יון
כיכר נפוליאון וכנסיית סן-לואי בלה-רוש-סור-יון
 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  פיי דה לה לואר פיי דה לה לואר
 מחוז:  ואנדה
 ראש העיר:  לוק בוראד
 על שם:  Yon 
 שטח:  8,752 קמ"ר
 גובה:  74 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  54,952 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  580 נפש לקמ"ר (2004)
 קואורדינטות:  46°40′11″N 1°25′40″W﻿ / ﻿46.669722222222°N 1.4277777777778°W﻿ / 46.669722222222; -1.4277777777778 
 אזור זמן:  UTC +1
 https://www.larochesuryon.fr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי לה רוש סור-יון (למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי לה רוש סור-יון (למפת פיי דה לה לואר רגילה) נאנט אנז'ה לאוואל לה מאן ברטאן נורמנדי סאנטר- עמק הלואר  אקיטן החדשה מפרץ ביסקאיה לה רוש סור-יון (למפת פיי דה לה לואר מוגדלת) נאנט אנז'ה לאוואל לה מאן ברטאן נורמנדי סאנטר- עמק הלואר  אקיטן החדשה מפרץ ביסקאיה לה רוש סור-יון   he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
לה רוש-סור-יון (בצרפתית: La Roche-sur-Yon) היא עיר בצרפת, בירת מחוז ואנדה. ממוקמת כ-60 ק"מ דרום מערבית לנאנט, באמצע הדרך בין הים לפוי דו פו. העיר מונה כ-54,000 תושבים (ינואר 2017).
בימי הביניים, לה רוש-סור-יון הייתה בירת נסיכות. העיירה גדלה סביב הטירה ורובע וייל הורלוג (השעון הישן). בית הרנסאנס, משנת 1566, היה עד לשינויים בעיירה בשנים הראשונות. תחילה נקראה העיר נפוליאון-או-יון, על שם נפוליאון בונפרטה שייסד אותה ובחר בה כבירת מחוז ונדה, ב-1804. בתקופת הרסטורציה הצרפתית נקראה בשם בורבון-ואנדה, ובתקופת הרפובליקה הצרפתית השנייה נקראה נפוליאון-ואנדה.
לה רוש-סור-יון היא גם במה לאומית, עם תיאטרון Grand'R, וסצנת מוזיקה מודרנית עם Fuzz'Yon. במגרש הספורט מארחת לה רוש-סור-יון מפגש אתלטיקה בינלאומי וחוגגת אירועי ספורט חשובים אחרים.
הערות שוליים

↑  La Roche-sur-Yon, www.ot-roche-sur-yon.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564668305171  BnF: cb15278315f (data)  GND: 4114363-2  LCCN: n84083949  MusicBrainz: 32248df4-3a42-42cb-ae18-26c4278ce753  MusicBrainz: e55fa1bd-9914-4b62-a569-00d0673c979d  NKC: ge756310  SUDOC: 026399989  VIAF: 122697860   WorldCat (עם VIAF): 122697860 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בצרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כפר לאם

| --- | --- |
מבצר כפרליט ששכן בתוך הכפר
מבצר כפרליט ששכן בתוך הכפר
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז חיפה
 נפה:  נפת חיפה
 שפה רשמית:  ערבית
 סיבת נטישה:  מלחמת עצמאות
 תאריך נטישה:  1948
 יישובים יורשים:  הבונים
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  340 (1945)
 קואורדינטות:  32°38′17″N 34°56′07″E﻿ / ﻿32.638137°N 34.935397°E﻿ / 32.638137; 34.935397
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הכרמל מוגדלת) כפר לאם(למפת הכרמל רגילה) כפר לאם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר לאם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר לאם  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
כּפְר לַאם (בערבית: كفر لام) היה כפר ערבי בנפת חיפה אשר שכן כ-21 קילומטר דרומית לעיר חיפה, בסמוך לכפרים עין ע'זאל וא-סואמיר. הכפר נהרס במלחמת העצמאות.
היסטוריה

על פי ההיסטוריון והגאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי, שכן באזור כפר בשם כפר לאב שנוסד במאה ה-8 לספירה על ידי הח'ליף השאם אבן עבד אל-מלכ.
במהלך התקופה הערבית נבנה בכפר לאב מבצר כפרלט, שנחשב כייחודי בשל סגנונו האדריכלי, שמאופיין במגדלים עגולים בפינותיו. המצודה נכבשה על ידי הצלבנים בסוף המאה ה-11, אך בשנת 1291, בעת ההתקפות הממלוכיות על מעוזי הצלבנים, נפל גם המבצר בידי המוסלמים ונחרב.
לורנס אוליפנט ביקר בכפר בשנת 1884, הוא סיפר שגילה שני מבנים מקומרים גדולים שתקרתם נתמכה בחמש קשתות. הוא גם קיבל מאנשי הכפר מנורות עתיקות ומטבעות.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 1931, היו בכפר 215 תושבים ו-50 בתים נושבים.
על פי נתוני סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, הוערכה אוכלוסייתו בכ-340 תושבים, שהתפרנסו ברובם מחקלאות על אדמות שהתפרשו על פני 6,838 דונם. מתוכם 1,734 שטחים ציבוריים.
הכפר שנהרס במלחמת העצמאות ב-16 ביולי 1948. במסגרת מבצע כיבוש הכפרים הערביים בחוף הכרמל, תקפו האוניות "חנה סנש" ו"התקווה" את הכפר, והוא נכבש כעבור זמן קצר לאחר שמרבית תושביו נטשו את המקום. על-פי ספר תולדות ההגנה, מה שייחד את המבצע הוא שנעשה בו שימוש ראשון במלחמה בירי על ידי כוח ימי, משתי ספינות מלחמה שירו מנשק קל על כפר לאם וא-סרפנד.[דרוש מקור]
ראו גם

מבצר כפרלט
הערות שוליים

1 2  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
↑  לורנס אוליפנט, חיפה - כתבות מארץ הקודש 1882–1885, מהדורה בעברית הוצאת יד בן צבי, 1976, עמ' 149
↑  זאב וילנאי, אנציקלופדיה אריאל עמ' 3767
לה ריברה

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ברצלונה
 קואורדינטות:  41°23′04″N 2°11′02″E﻿ / ﻿41.38444°N 2.18389°E﻿ / 41.38444; 2.18389
 שכונות נוספות בברצלונה
  (למפת ברצלונה מוגדלת) לה ריברה(למפת ברצלונה רגילה) לה ריברה
 
רחוב צר הטיפוסי לשכונה
לה ריברה (בקטלאנית: La Ribera, "החוף") היא שכונה ברובע סנט פרה, סנטה קטרינה אי לה ריברה שבעיר העתיקה (סיוטט וליה) של ברצלונה. השכונה, ובעיקר חלקה הדרומי, ידועה גם בשם אל בורן (El Born).
היסטוריה

רבים מהבניינים בשכונה נבנו עוד בשלהי ימי הביניים. במהלך המאות ה-13 עד ה-15 הוא היה רובע משמעותי עבור ברצלונה, כשעוד באמת שכן לחוף הים התיכון, והאזור שהיום הוא שכונת ברצלונטה עדיין היה אי מנותק מהיבשת המרכזית. בניינים חשובים בשכונה כוללים את הבזיליקה דל סנטה מריה דל מר והארמונות שמעטרים את רחוב מונטקאדה, ביניהם גם מוזיאון פיקאסו ומוזיאון ברביאר-מואלר לאמנות פרה-קולומביאנית.
בדרום השכונה ניתן למצוא את שוק מרקאט דל בורן הישן, שעוצב על ידי האדריכל אנטוני רובירה אי טריאס ונחשב לאחד הבניינים שבישרו את תחילת עידן המודרניזם הקטלאני. השוק בקרר דה קומרס ("רחוב המסחר") היה לכוח משמעותי באזור מהקמתו, עד כדי כך שנתן את שמו באופן בלתי רשמי לכלל הרובע. ניתן למצוא בשכונה גם כמות גדולה של גלריות אמנות, בתי קפה, מסעדות וברים.
לקריאה נוספת

פארק דה לה סיוטדליה
מוזיאון פיקאסו
לודוויגסבורג

| --- | --- |
סמל לודוויגסבורגסמל לודוויגסבורג

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  באדן-וירטמברג באדן-וירטמברג
 ראש העיר:  Matthias Knecht
 תאריך ייסוד:  1704 
 שטח:  43.35 קמ"ר
 גובה:  293 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  94,157 (31 בדצמבר 2022)
 קואורדינטות:  48°53′51″N 9°11′31″E﻿ / ﻿48.8975°N 9.1919444444444°E﻿ / 48.8975; 9.1919444444444 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.ludwigsburg.de
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונילודוויגסבורג(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונילודוויגסבורג(למפת באדן-וירטמברג רגילה) שטוטגרט מנהיים קרלסרוהה פרייבורג היידלברג היילברון אולם פפורצהיים רויטלינגן בוואריה צרפת שווייץ ריינלנד פפאלץ  הסןלודוויגסבורג(למפת באדן-וירטמברג מוגדלת) שטוטגרט מנהיים קרלסרוהה פרייבורג היידלברג היילברון אולם פפורצהיים רויטלינגן בוואריה צרפת שווייץ ריינלנד פפאלץ  הסןלודוויגסבורג  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
לודוויגסבורג (בגרמנית: Ludwigsburg) היא עיר במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה. העיר נמצאת כ-12 קילומטר צפונית לשטוטגרט, לחופי נהר הנקאר. העיר היא הגדולה והמרכזית במחוז בעל שם זהה.
היסטוריה

העיר הוקמה על ידי אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג, שהחל בשנת 1704 בבניית ארמון לודוויגסבורג ובשנת 1709 ואילך בבניית העיר בסמוך לו. הדוכס משך מתיישבים חדשים לעיר על ידי הבטחת שטחים למתיישבים, חומרי בניה בחינם, ואף חופש העיסוק וחופש דת. העיר הפכה לעיר באופן רשמי בשנת 1718 והפכה לבירת המדינה במקום שטוטגרט. בשנת 1733, כשמת אברהרד לודוויג, מנתה העיר כ-6,000 תושבים.
לאחר מותו של אברהרד לודוויג, עבר השלטון לידיו של קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, שהחזיר את הבירה לשטוטגרט. דבר זה הוביל לירידה דרסטית במספר תושבי העיר בתוך זמן קצר.
יהודי לודוויגסבורג

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בעיר הוקם בית כנסת לראשונה בשנת 1884. בית הכנסת נהרס במהלך ליל הבדולח.
סרט התעמולה הנאצי "היהודי זיס", המבוסס על יוזף זיסקינד אופנהיימר, איש כספים יהודי תושב העיר, צולם במקום.
בשנת 2008 הותקנו בעיר אבני נגף לזכר יהודי העיר שנרצחו בשואה.
ראו גם

קהילת יהודי באדן-וירטמברג
לודוויג ריכטר

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1803 Friedrichstadt, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  19 ביוני 1884 (בגיל 80) דרזדן, הקיסרות הגרמנית 
 שם לידה:  Adrian Ludwig Richter 
 מקום קבורה:  Neuer Katholischer Friedhof 
 מקום לימודים:  אקדמיית דרזדן לאמנות יפה 
 זרם באמנות:  בידרמאייר, פוסט-רומנטיקה 
 יצירות ידועות:  Civitella & Ariccia, Ariccia (Morning), Bridal Procession in a Spring Landscape 
 בן או בת זוג:  Augusta Frederica Freudenberg 
 
אדריאן לודוויג ריכטר (בגרמנית:  Adrian Ludwig Richter‏; 28 בספטמבר 1803 – 19 ביוני 1884) היה צייר ותחריטאי גרמני מהמאה ה-19, שהושפע מאוד מדניאל חודובייצקי. הוא היה פופולרי מאוד, ובמובנים רבים המאייר הגרמני האופייני ביותר לאמצע המאה ה-19. עבודתו גרמנית כמו אגדות האחים גרים, שעבורם הפיק כמה חיתוכי עץ.
ביוגרפיה

הוא נולד בדרזדן, בנו של החרט קארל אוגוסט ריכטר, ממנו קיבל את הכשרתו.
כצייר ריכטר כיוון לשילוב יסודי של אלמנט הדמות עם הנוף וניתן לשפוט זאת לפי הדוגמאות הבאות: "תהלוכת הקציר בקמפניה" (1833) והציור במוזיאון בלייפציג "מעבורת בשרקנשטיין" (1836). ריכטר ביקר באיטליה בין השנים 1823–1826, "סופת הרעמים בהרי סבין" במוזיאון בפרנקפורט היא אחד הנושאים האיטלקיים הנדירים שצייר.
משנת 1828 עבד כמעצב במפעל חרסינת מייסן, והתגורר קרוב לטירה ולקתדרלה, בין השנים 1828 עד 1836. [4]
בשנת 1841 הוא הפך לפרופסור וראש אולפן הנוף באקדמיה בדרזדן (Hochschule für Bildende Künste Dresden). גלריית דרזדן מחזיקה באחד מציוריו הטובים והאפיינים ביותר: "תהלוכת כלות בנוף אביב".
מחלת עיניים הפסיקה את העיסוק באומנותו בשנת 1874;
הוא קיבל פנסיה בשנת 1877, ומת בלושוויץ, ליד דרזדן.
עבודות עיקריות

בין 240 התחריטים שלו יש כ-140 שנעשו בסקסוניה, אחרות בזלצבורג, ברומא ובקמפניה. האינדיבידואליות שלו מתגלה בצורה המלאה ביותר ב-3000 הציורים שלו. קסם מיוחד יש באיורים שלו ל"כומר וייקפילד "(1841) ואיור סיפורי אגדות רבים אחרים. לאלבום גתה (1855), לגלוק של שילר (1857), ופרסומים אחרים שחושפים את הכשרון של האמן, כמו חיי ילדים (1852); בבית (1858–1861); הרועה הטוב (1860); הלחם היומי שלנו (1866).
הערות שוליים

1 2  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Richter, Adrian Ludwig". Encyclopædia Britannica. 23 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 312.
↑  Grimms Märchen Gesamtausgabe. Eggolsheim: Dörfler Verlag GmbH. 2008. p. 640
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266896005171  PLWABN: 9810635468405606  BIBSYS: 90793223  BNE: XX1722766  BnF: cb13951105d (data)  CiNii: DA0342873X  GND: 118600486  ICCU: RAVV073095  ISNI: 0000 0001 2145 1853  KulturNav: 1c6602a3-b249-4962-b445-7cf11c113453  LCCN: n50045834  LNB: 000284710  NDL: 00696100  NKC: kup20000000082668  NLA: 35688218  NLG: 122470  NSK: 000112520  NTA: 070698384  RERO: 02-A027670436  RKD: 66709  SELIBR: 219825  SNAC: w6xs7r71  SUDOC: 028107330  Trove: 1043236  ULAN: 500018286  VcBA: 495/176195  VIAF: 100213038   WorldCat (עם VIAF): 100213038
לודוויג שטומפפגר

| --- | --- |

 לידה:  11 ביולי 1910 מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 התאבד:  2 במאי 1945 (בגיל 34) ברלין, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת מינכן 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 פרסים והוקרה
 צלב הברזל 
 
לודוויג שטומפּפגר (גרמנית: Ludwig Stumpfegger‏, 11 ביולי 1910 – 2 במאי 1945) היה רופאו האישי האחרון של אדולף היטלר.
ביוגרפיה

שטומפפגר נולד במינכן שבבוואריה, גרמניה. בשנת 1930 החל ללמוד רפואה, ולאחר סיום לימודיו עבד בבית המרפא "הוהנליכן" (אנ') בעיירה ליכן שליד ברלין. מוסד זה נוסד בשנת 1902 לטיפול בחולי שחפת. שטומפפגר שימש כעוזרו של ד"ר קארל גבהרדט והם עסקו בטיפול בתאונות ספורט. הם היו בצוות הרפואי באולמפיאדת ברלין ב-1936 ובמשחקי החורף האולימפיים באותה השנה בעיר גרמיש-פרטנקירכן.
גבהרדט ושטומפפגר הצטרפו לאס אס. גבהרדט מונה לרופאו האישי של היינריך הימלר. שטומפפגר הגיע לדרגת אוברשטורמבנפיהרר (סגן-אלוף).
בשנת 1939 נתפס בית המרפא הוהנליכן על ידי האס אס. שטומפפגר וגבהרדט עסקו שם בניסויים בבני אדם, בעיקר על אסירות ממחנה הריכוז ראוונסבריק.
באוקטובר 1944 פיטר היטלר את ד"ר קרל ברנדט וד"ר שטומפפגר נקרא למלא את מקומו בצוות הרופאים שלו, כסגנו של ד"ר תאודור מורל. ב-22 באפריל 1945 פוטר מורל באחת מהתפרצויות הזעם של היטלר ושטומפפגר התמנה לרופאו האישי.
תפקידו העיקרי של שטומפפגר בימים האחרונים בפיהררבונקר היה לספק כמוסות ציאניד לשוכני הבונקר. הוא סיפק כמוסות ציאניד בתוך תיבת פליז למזכירות, לשלישים ולכל מי שביקש. היטלר ביקש לבחון את פעילות הכמוסות וב-29 באפריל 1945 נוסה הציאניד על כלבתו האהובה של היטלר - "בלונדי" והיא מתה מיד.
למחרת התאבדה אשתו הטרייה של היטלר, אווה בראון אף היא בבליעת ציאניד. היטלר עצמו התאבד בירייה. יום לאחר מכן, ב-1 במאי 1945 השתתף שטומפפגר בהמתת ששת הילדים של יוזף גבלס ואשתו מגדה. הילדים הורדמו בזריקות מורפיום ולאחר מכן פתחה גבלס את פיותיהם וד"ר שטומפפגר הריק לתוכם בקבוקון של ציאניד. לאחר מכן, התאבדו גם יוזף ומגדה.
באותו יום בחצות הלילה עזב שטומפפגר את הבונקר בליווית מרטין בורמן וארתור אקסמן. בשלב מסוים הם נפרדו ואקסמן פנה מזרחה, אבל נתקל בפטרול רוסי וחזר על עקבותיו. לדבריו הוא ראה את בורמן ושטומפפגר מתים אבל לא התעכב לראות אם הם נהרגו מאש הרוסים או שהתאבדו.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

מאחר שעדותו של אקסמן הייתה יחידה, נפוצו שמועות שבורמן לא מת והוא "נראה" במקומות שונים בעולם אך בשנת 1972 נתגלו בחפירות אתר בנייה בברלין לא רחוק מהקנצלריה, שני שלדים. הם זוהו בעזרת צילומי שיניים ובדיקות DNA כשלדיהם של בורמן ושטומפפגר.