stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרטין פאר

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1952 (בן 72) Negros Occidental, הפיליפינים 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  האוניברסיטה המטרופוליטנית של מנצ'סטר  אוניברסיטת אלסטר  Surbiton County Grammar 
 פרסים והוקרה:  פרס לוסי (2014)  פרס ד״ר אריך סלומון 
 www.martinparr.com
 
מרטין פאר (באנגלית: Martin Parr;‏ נולד ב-23 במאי 1952, אפסום) הוא צלם בריטי שפרסם כ-40 ספרי צילום והשתתף בכ-80 תערוכות.
ביוגרפיה

מרטין פאר נולד בעיירה אפסום שבסארי כ-15 ק"מ מלונדון.
בשנים 1970–1972 הוא למד צילום באוניברסיטה המטרופוליטנית של מנצ'סטר.
בשנת 1982 הוא פרסם ספר צילום ראשון Bad Weather. בהמשך הוא פרסם מספר ספרים נוספים עם צילומי נופי אנגליה בשחור-לבן.
בשנת 1982 מרטין פאר החל לצלם אנשים ממעמד הפועלים ועבר לצילומי צבע. תוצאות העבודה רוכזו בספר The Last Resort: Photographs of New Brighton (1986) משנת 1986.
בשנת 1987 פאר ואשתו עברו להתגורר בבריסטול. פאר המשיך לעסוק בצילום ולפרסם את עבודותיו.
בשנת 1988 הוא הצטרף לסוכנות מגנום. בשנת 2014 הוא מונה לנשיא הארגון וכיהן בתפקיד 3.5 שנים.
מרטין פאר היה אוצר מספר תערוכות צילום. הוא עוסק בהדרכה ומלמד באוניברסיטה.
בין הספרים שפאר פרסם סדרה של 10 ספרים בהם הוא שיתף צילומים של צלמים אחרים לרבות יאן באנינג ואסוקו נרחאשי. בשנת 2004 הוא פרסם ספר עם צילומים של הנריק רוס מגטו לודז'.
בשנת 2006 הוענק לפאר פרס אריך סולומון. בהמשך הוא קיבל פרסים נוספים מארגונים בינלאומיים. בשנת 2021 הוא התקבל למסדר האימפריה הבריטית.
בין התערוכות הבולטות של פאר נמנים תערוכה במרכז האמנויות ברביקן, במוזיאון ריינה סופיה, בהגלריה הלאומית ז'ה דה פום ובבית סאמרסט. בסך הכל הוא הציג את צילומיו בכ-80 תערוכות ברחבי העולם. עבודות של פאר מוצגות במכון האמנות של שיקגו, מוזיאון ויקטוריה ואלברט ובגלריית טייט.
מסע חניבעל לחצי האי האפניני

חניבעל
חניבעל וחייליו חוצים את הרון
חניבעל וחייליו חוצים את האלפים
חניבעל בפסגת הרי האלפים נותן שיחת מוטיבציה לחייליו
בתחילת המלחמה הפונית השנייה יצא המצביא הקרתגי חניבעל ברקה למסע מלחמה מזורז לאורך צפון היספניה וגאליה במטרה להגיע אל איטליה, המסע הגיע לשיאו כאשר חניבעל חצה את הרי האלפים. המסע הפך לאגדה, והיה לאחד ההישגים הצבאיים המרשימים ביותר אי פעם.
רקע

לאחר סיום מלחמת שכירי החרב בשנת 238 לפנה"ס, מצאה עצמה קרתגו מרוששת. אם לא די בכך, הרפובליקה הרומית הכריזה עליה מלחמה וסיפחה את האי סרדיניה העשיר בנחושת. בלית ברירה נאלצה קרתגו למצוא מקור הכנסות חדש, זה נמצא לה בדמות חצי האי האיברי (היספניה בפי הקרתגים), ארץ עשירה במכרות כסף ובמקומיים שאפשר לגייס לצבא. המצביא גיבור המלחמה הפונית הראשונה חמלקרת ברקה נבחר לבצע משימה אחראית זו, אולם בשנת 228 לפנה"ס נהרג הלה במארב שהטמין לו ראש שבט מקומי. חתנו עזרובעל תפס את מקומו. עזרובעל המשיך את מפעלו של חמלקרת להביא את היספניה כולה תחת שלטון קרתגו. הוא פעל בדרכים פחות אלימות מקודמו, הוא השתדל בעיקר לחתום על חוזים עם ראשי שבטים, ועודד את קציניו להינשא לנשים מקומיות.
הפרויקט האדיר של הקרתגים משך את תשומת לבם של הרומאים, שחששו שקרתגו צוברת יותר מדי עוצמה. שליחים רומאים הגיעו אל עזרובעל וחתמו עמו בשנת 226 לפנה"ס על אמנה סודית שזכתה לכינוי "אמנת האברו". במסגרת אמנה זו הותר לקרתגים לעשות ככל העולה על רוחם בשטחים שמדרום לנהר האברו, אולם התחייבו שלא להמשיך מעבר לכך צפונה. ההסכם היה ככל הנראה הדדי, והגביל גם את הרומאים הגבלות דומות. עזרובעל נרצח בידי עבד קלטי שנטר לו טינה בשנת 221 לפנה"ס, והקצינים התכנסו ובחרו כמפקד החדש את גיסו חניבעל ברקה, בנו של חמלקרת שהיה אז רק בן 26. בקרתגו קיבלו בברכה את הבחירה, ככל הנראה משום שלא היו מועמדים רבים אחרים. חניבעל המשיך את מפעלם של חמלקרת ועזרובעל, אם כי בצורה נמרצת ואלימה בהרבה. הוא הביס בקרב נהר הטחו קואליצייה שהורכבה משבטי הקרפטנים הוואקים והאולקאדים, ולאחר מכן מעטים העזו להתנגד לשלטונו. פרט לסגונטום (Saguntum) מושבה יוונית ששכנה 150 קילומטרים מדרום לנהר האברו, ולפיכך בתחום השלטון של קרתגו, אולם למרות זאת בשנת 230 לפנה"ס כרתו הרומאים ברית הגנה עם סגונטום. בשל כך הרגישה סגונטום מוגנת והכריזה מלחמה על בעלי ברית של חניבעל.
חניבעל המתין לאישור מקרתגו כדי להכריז מלחמה על סגונטום, זה הגיע בשנת 219 לפנה"ס. חניבעל הטיל מצור על העיר שהגיעה בבקשת עזרה לרומא, הרומאים שלחו שליחים אל חניבעל שסירב להסיר את המצור. השליחים המשיכו לקרתגו ודרשו ממועצת הזקנים להסגיר לידיהם את חניבעל וקציניו, המועצה סרבה ורומא הכריזה מלחמה, כך נפתחה "המלחמה הפונית השנייה".
הכנות למסע

המצור על סגונטום נמשך זמן רב בהרבה מכפי שחניבעל תכנן (9 חודשים), מה שאפשר לרומאים להתארגן היטב. שני לגיונות נשלחו תחת פיקוד פובליוס קורנליוס סקיפיו (אביו של סקיפיו אפריקנוס) אל מאסיליה, (כיום מרסיי) משם היו אמורים להתארגן ולתקוף את חניבעל בהיספניה. שני לגיונות נוספים תחת פיקודו של טיבריוס סמפרוניוס לונגוס נשלחו אל ליליבאיום (כיום מרסלה) שבסיציליה, משם היו אמורים לצאת לפשיטות הטרדה על צפון אפריקה.
חניבעל בחר לפעול בדרך מפתיעה ולא צפויה. הוא בחר לא להמתין לסקיפיו בהיספניה, אלא לצאת למסע מהיר ולפגוע באיטליה עצמה. עמדו בפניו שתי אפשרויות, הראשונה הייתה לצאת למסע רגלי, והשנייה הייתה לצאת למסע דרך הים. לכאורה הדרך השנייה הייתה פשוטה יותר, אולם חניבעל בחר בדרך הראשונה. חוקרים רבים תוהים מדוע בחר חניבעל בדרך המסובכת יותר לכאורה במקום בדרך הים הפשוטה. האדמירל האמריקאי אלפרד תייר מהן (Alfred Thayer Mahan), הנחשב לאחד מהוגי הדעות הצבאיים-ימיים החשובים בהיסטוריה, סבור שעליונות הרומאים בים הרתיעה את חניבעל. אולם חוקרים אחרים מעלים את הסברה לפיה קשיים לוגיסטיים מנעו זאת ממנו, הצי שיכל חניבעל לבנות במספנות של קרטחנה בזמן כה קצר היה קטן מאוד, ולא יכל לאפשר את העברת החיילים הפילים והציוד במהירות הרצויה.
לרשות חניבעל עמדו בסך הכל בערך 120,000 חיילים רגליים, 16,000 פרשים וכמה עשרות פילים. הוא שלח בערך 20,000 חיילים רגליים ו-2,000 פרשים להגנת אפריקה. מספר דומה הותיר בספרד תחת פיקודו של אחיו עזרובעל. כמו כן הותיר חניבעל בהיספניה צי קטן ובערך 20 פילים. עם שאר הכוח עמד לצאת לאיטליה. את סגונטום הפקיד בידי מושל קרתגי בשם בוסטאר ובידיו גם הפקיד בני ערובה מהשבטים באזור. לחניבעל היה מודיעין מדויק באשר למקומות שבהן הוא עומד לעבור, ומרגלים מטעמו פעלו בקרב שבטי הגאלים בעמק הפו ובגאליה. חניבעל שחרר את חייליו ההיספניים לבתיהם למשך החורף של שנת 219, ובאביב של שנת 218 לפנה"ס גייס את כולם ויצא למסע.
המסע > מקרטחנה לפירנאים

חניבעל יצא מקרטחנה, עיר שבני משפחתו בנו בהיספניה, עם 90,000 חיילים רגליים ו-12,000 פרשים. הוא חצה את נהר האברו, מפר בכך סופית את החוזה עם רומא. הוא לא רצה להשאיר אויבים בעורפו כשיצא לכבוש את איטליה, ועל כן החל את המסע בכיבוש כל צפון היספניה. הוא דיכא עשרות שבטים, מהם ידועים שמותיהם של האילורגיטים, הבארגוסים, האיירונוסים והאנדוסינים. כיבושים אלו עלו לו במחיר כבד, אולם כעת כל היספניה עד הרי הפירנאים הייתה בידיו. הוא הותיר קרתגי בשם חנו כמושל צפון האברו, והותיר בידיו 10,000 רגליים ו-10,000 פרשים כדי לשמור על האזור. חנו נהרג מאוחר יותר בקרב קיסה. כמו כן שחרר לבתיהם 10,000 רגליים ו-1,000 פרשים מקומיים שלא רצו לעזוב את ארצם. הוא עשה זאת במטרה לעשות רושם טוב בקרב השבטים האחרים, ולהבטיח שהללו לא יבגדו בו. עם 40,000 רגליים ו-12,000 פרשים בערך חצה חניבעל את הרי הפירנאים המפרידים בין היספניה לגאליה (היום צרפת).
המסע > הדרך אל הרון

בינתיים עגן סקיפיו, המפקד הרומאי, באזור אחד השפכים של נהר הרון. מרגליו דיווחו לו על כך שחניבעל נמצא בגאליה. סקיפיו נדהם, אולם שיער שחניבעל בסך הכל רוצה להיאבק בו בגאליה במקום בהיספניה. סקיפיו תכנן כיצד לארוב לחניבעל, הוא ידע שהאזור מהפירנאים ועד הרון מלא בשבטים גאלים עוינים, ועל כן שיער שהתקדמותו של חניבעל תהיה אטית. אולם חניבעל פעל בזריזות שהפתיעה את אויבו, הוא שיחד חלק מראשי השבטים וכפה ברית על אחרים. ותוך זמן קצר ביותר הגיע לגדתו הדרומית של הרון.
חניבעל ידע שעליו לחצות את הנהר, אולם מעברו הצפוני התארגנה מולו קואליציית שבטים עוינים גדולה. חניבעל הסיק שאם רק ינסה לחצות את הנהר יושמדו כוחותיו, על כן רכש במהירות מספר רב של דוברות וסירות קטנות מהכפרים באזור, ובו בזמן שלח את אחיינו חנו בן בומילקר עם חלק מכוחותיו מרחק של ארבעים קילומטרים ממקום המחנה העיקרי. חנו איגף את המחנה הגאלי, בזמן שחניבעל החל לחצות את הנהר, וכך מצאו עצמם הגאלים מכותרים והובסו בקלות. הקרב זכה לשם "קרב נהר הרון", אולם מסובך יותר היה להעביר את הפילים בנהר, חניבעל עמד גם באתגר הזה בהצלחה.
לאחר שחצה את הנהר הגיעו קבוצת ראשי שבטים שהיו בקשר עם חניבעל עוד לפני תחילת המסע, אל המחנה הקרתגי, בראשם עמד ראש שבט בשם מאגילוס. חניבעל הציג אותו בפני חייליו, ולאחר מכן נאם בפניהם ושיבח אותם על גבורתם, לראשונה סיפר להם את תוכניתו השאפתנית לתקוף את איטליה. חניבעל רצה לברר היכן בדיוק חונה סקיפיו, ועל כן שלח 500 פרשים נומידיים לאתר אותו. הפרשים נתקלו בכוח רומאי שנשלח למטרות דומות בידי סקיפיו. הנומידים הובסו, ונסוגו חזרה אל המחנה. הפרשים הרומאים עקבו אחריהם, השקיפו מרחוק על המחנה הקרתגי, ודיווחו על ממצאיהם לסקיפיו. סקיפיו נדהם, אולם ארגן במהירות את צבאו על סירות, והחל לשוט בנהר הרון בתקווה להגיע לקרב עם חניבעל מהר ככל האפשר. חניבעל נתן לחייליו לישון היטב בלילה, ועם אור הבוקר המשיך להתקדם צפונה במהירות. כעת כבר לא היה ספק לסקיפיו באשר לכוונתו של חניבעל, ועל כן שלח את אחיו גנאיוס עם מרבית הכוח להמשיך במשימה בהיספניה כמתוכנן, בעוד הוא עצמו הפליג במהירות האפשרית לאטרוריה וגייס חיילים כדי לעצור את חניבעל.
המסע > מהרון לאלפים

חניבעל ואנשיו צעדו ארבעה ימים רצופים עד שהגיעו לנקודה בה מתחברים נהרות הרון והאיזר, חיבור זה אזור פורה מאוד. חניבעל גילה שבאזור מתחוללת מלחמת ירושה בין שני בניו של אחד מראשי השבטים שמת. חניבעל בחר לצדד בבן הבכור, ובעזרת הקרתגים ניצח הלה וגירש את אחיו. לאות תודה נתן ראש השבט החדש לחניבעל כמות גדולה של תבואה, בגדים חמים, כלי נשק ואף מדריכים. חניבעל נתן לחייליו לנוח מעט, ואז המשיך לאורך האיזר עד שהגיע אל הרי האלפים המפרידים בין גאליה לחצי האי האפניני. חייליו חששו לחצות את ההרים המושלגים, בתגובה חניבעל נזף בהם והצהיר ש-"מה הם אלפים אלה? הרים גבוהים מן הרגיל ותו לא. הרים אלה לא בשמים הם נוגעים עבור תעברו על פניהם מתחת לשמים".
המסע > חציית האלפים

בספטמבר, החל חניבעל להעפיל על הרי האלפים, עם 38,000 רגליים ו-8,000 פרשים. כצפוי התברר שהמשימה קשה ביותר, הקור והשלג היו ברמה שחייליו האפריקאים של חניבעל סבלו ממנה קשות. הפילים חלו כולם, והורגש מחסור כבד במזון. אולם מכשול גדול יותר היה שבט האלוברוגים, היה זה שבט גאלי פראי שחי בהרים הללו. הציוד הרב שחניבעל נשא עמו סנוור את עיניהם, וכאשר חניבעל הגיע לאזור קשה שאותו הם הכירו טוב ממנו, מיהרו ראשי השבטים וגייסו צבא גדול מכל הכפרים. הם תפסו עמדות אסטרטגיות שחניבעל היה מוכרח לעבור בהן, אולם הם לא טרחו להסתיר את כוונותיהם וכך ראה אותם חניבעל וזמם תחבולה.
הוא המתין לרגלי המעבר, ושלח מרגלים לבדוק את הביצורים האלוברוגים. הוא גילה שביום ישנה שמירה הדוקה, אולם בלילה נותרת שמירה קלושה ומרבית החיילים חוזרים לכפריהם. על כן הוא המתין ללילה הבא, והורה להבעיר את המדורות במחנה כרגיל. לאחר מכן עם כוח מובחר שעליו פיקד בעצמו, השתלט על העמדות והורה לשאר השיירה להתחיל להתקדם. עם אור השחר הבחינו האלוברוגים שעמדותיהם נכבשו, אולם הם הבחינו בסרבול הרב של השיירה שהעפילה אל המעבר. הם תקפו בבת אחת במקומות רבים, ויצרו אנדרלמוסיה. חיילים ובהמות מסע צנחו לתהום, מבהילים בכך את הבהמות האחרות ואת הפילים. חניבעל מיהר ועם הכוח המובחר שלו תקף את התוקפים, שנאלצו לסגת באבדות כבדות. לאחר מכן אסף את חייליו והתקיף את כפריהם העיקריים של האלוברוגים, הוא מצא בהם אספקה בשפע וכן סוסים ושאר בהמות מסע. וגם הטיל מורא בליבות השבטים האחרים. ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים והגאוגרפים באשר לנקודה המדויקת שבה עבר חניבעל. תיאוריו של טיטוס ליוויוס מבולבלים ואינם נותנים תיאור טוב של האזור. אם כי מהערות אקראיות אצל פוליביוס ניתן ללמוד יותר. כיום מקובל להניח שהמעבר היה מעבר סן ברנאר הקטן, אם כי חוקרים שונים כדוגמת הרולד לם טוענים שחניבעל עבר יותר דרומה וסמוך אל החוף. לם מצביע על המעבר בין מונז'נבר והים כנקודת המעבר של חניבעל, ושואב ראיה מדברי סטראבון שמתאר את המעבר שעבר בו חניבעל כ-"המעבר המוליך אל הטאורינים". הדרך הקצרה ביותר אל יישובי הטאורינים בעמק הפו היא אכן מונז'נבר.
לאחר מכן קבוצת שבטים נוספת שלחה נציגים אל חניבעל העמידה פנים שברצונה בשלום, היא אף הסכימה להפקיד בידיו בני ערובה. חניבעל בטח בהם, ואף לקח מהם מורי דרך. אולם הללו בגדו בו, וגררו אותו אל בקעה תלולה וקשה למעבר, שם תקפו אותו האלוברוגים. אולם חניבעל שחשש מראש מפני התקפה כזו, הציב את חייליו המובחרים מאחור, ואת בהמות המשא מקדימה, כך שהפגיעה הייתה אנושה פחות. אולם עדיין נהרגו אנשים רבים, וכן סוסים ובהמות משא. מאז ההטרדות הלכו ופחתו, הפילים סייעו לכך באופן ניכר, הגאלים לא ראו פילים מעולם ולא העזו להתקרב אליהם. לבסוף במאמץ רב הגיע חניבעל אל פסגות הרי האלפים.
פוליביוס מציין שחניבעל הגיע אל פסגות ההרים בזמן ש"תקופת השקיעה עם בוקר של הפליאדות כבר הגיעה ושלג כיסה את פסגות ההר". מה שרומז על ה-7 או ה-9 בנובמבר. חניבעל נאם בפני חייליו, והצביע על איטליה כמה קרובה היא. הם החלו בירידה שהייתה קשה לא פחות מהעלייה, הדרך הייתה צרה, מכוסה סלעים שלג וקרח. חניבעל הורה לחייליו ליצור מעבר נקי משלג, והשתמש לשם כך לעיתים ביין חם שהותז על הקרח. בסופו של דבר הגיע אל אדמת איטליה עם 20,000 רגליים, 6,000 פרשים, ומספר לא ברור של פילים.
תוצאות

חניבעל הגיע לאיטליה עם צבא ממוטט מורלית, מולו עמדו חיילים רומאים רעננים שגייס סקיפיו. שני הצבאות נפגשו בקרב טיקינוס. הגעתו של חניבעל לאיטליה מסמלת את תחילתה של המערכה על איטליה במלחמה הפונית השנייה שנמשכה 16 שנים, ובסופה גורש חניבעל מאיטליה.
ראו גם

הזירה האיטלקית במלחמה הפונית השנייה
קרב טיקינוס
קרב טרביה
לקריאה נוספת

ישראל שצמן. תולדות הרפובליקה הרומית. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן.
תאודור מומזן, דברי ימי רומא. תרגמו צ’ ויסלבסקי, דוד קלעי, צ’ רודי. עורכים: פ. לחובר, צ’ וויסלבסקי. תל אביב, הוצאת מסדה.
פוליביוס. היסטוריה. כרך ראשון, ספרים א-ו. תרגם וכתב מבואות: בנימין שימרון. ירושלים, מוסד ביאליק, 1991
טיטוס ליוויוס. תולדות רומא. ספרים א, ב, כא, כב, ל. תרגמה מרומית: שרה דבורצקי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ב.
הרולד למב, חניבעל - האחד נגד רומי, מערכות, 1964.
Livius. Translated by F.G. Moore. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1919-1959 .
Polybius. Translated by W.R. Paton. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1922-1925 .
Mommsen, Theodore. History of Rome. Online version in Classic Literature Library.
T. A. Dorey and D. R. Dudley, Rome against Catrage. Secker & Warburg, 1971
Brian Caven, The punic wars. Weidenfeld and Nicolson, 1980
J. F. Lazenby, Hannibals' war. Aris & Phillips, 1978
Serge Lansel, Hannibal. Blackwell, במקור יצא בצרפת ב-1995, תרגום לאנגלית 1998
F. W. Walbank, A historical commentry on Polybius. Oxford university press, 1957
P. A. Brunt, Italian manpower 225 B.C. - 14 A. D.. Oxford university press, 1971
Bagnall, Nigel (1990). The Punic Wars.
Baker, G. P. (1999). Hannibal. Cooper Square Press.
Cottrell, Leonard (1992). Hannibal: Enemy of Rome. Da Capo Press.
Delbruck, Hans (1990). Warfare in Antiquity, Volume 1. University of Nebraska Press.
Goldsworthy, Adrian (2003). The Fall of Carthage. Cassel Military Paperbacks.
Peddie, John (2005). Hannibal's War. Sutton Publishing Limited.
Dodge, Theodore A. (1891). Hannibal. Da Capo Press.
הערות שוליים

↑  Lancel, Serge, Hannibal, p. 71
↑  ישראל שצמן, "תולדות הרפובליקה הרומית", עמ' 31.
↑  Hoyos, Dexter (2003). Hannibal's dynasty power and politics in the western Mediterranean, 247-183 BC. London: .Routledge. p, 87
↑  לא ברור מה יכלו הרומאים להרוויח מברית עם סגונטום, ועל כן יש המשערים שעשו זאת בכוונה לחרחר מלחמה. ראו: Dexter Hoyos, Companion to the Punic Wars (2011) pp 195 - 196
↑  אלפרד תייר מהן, "השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה", 1660 - 1783 – פרקים נבחרים. תרגם מאנגלית ברוך קורות. תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985. עמ' 24, 45-46.
↑  Starr, Chester G., The Influence of Sea Power on Ancient History. New York and Oxford, Oxford University Press, 1989. p. 3; ibid. p. 58 and note 18
↑  שצמן עמ' 137.
↑  Dodge, Theodore (1994). Hannibal. Mechanicsburg, PA: Greenhill Books. p 164
↑  Lancel, p. 25
↑  פוליביוס, ספר שלישי, 35.
↑  Prevas, John, Hannibal Crosses the Alps: The Invasion of Italy and the Second Punic War, p. 86
↑  לעניין המקום המדויק, ראו Lazenby p. 35
↑  פוליביוס, ספר שלישי, 43. טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ואחד, 28.
↑  פוליביוס, ספר שלישי, 46.
↑  ראו כרונולוגיה של חציית הרי האלפים בידי חניבעל באתר ליוויוס
↑  Lancel, p. 60
↑  שצמן עמ' 138.
↑  הרולד למב, "חניבעל האחד נגד רומי", עמ' 84.
↑  פוליביוס, ספר שלישי, 54.
↑  בנימין שימרון, תרגום מיוונית של פוליביוס, עמ' 213, הערה 1.
"סערת שלג: חניבעל וצבאו חוצים את האלפים" (אנ'); ציור של ויליאם טרנר, 1812
מקור חיים (אבן גבירול)

פסל שלמה אבן גבירול בקיסריה.
מקור חיים הוא ספר פילוסופי של שלמה אבן גבירול המבסס את התפיסה הנאופלטונית המטאפיזית. הספר נקרא על שם הפסוק בספר תהלים (תהלים לו, י); כִּֽי־עִ֭מְּךָ מְק֣וֹר חַיִּ֑ים בְּ֝אוֹרְךָ֗ נִרְאֶה־אֽוֹר.
תוכן הספר

הספר עוסק בחלוקה בין חומר וצורה, ובנקודות מסוימות הוא חולק על אריסטו. על פי הספר, בכל הבריאה ישנו חומר משותף שהצורה מחלקת; אף לשכלים הנבדלים יש חומר וצורה. עד לחומר הקדמון הנושא את הצורה, החומר הוא הפוטנציאל והצורה היא הדינמיקה. אבן גבירול מבסס את המיצוע של שכל-נפש-טבע. הוא מקבל את יצירת יש מאין, ואותו "יש" הוא ממוצע בין סופיות בזמן לבין אינסופיות. הרצון עומד בין הבורא לבין הנברא.
הספר הוא ספר פילוסופי טהור ואיננו מסתמך על המקורות היהודיים. השם היחיד המוזכר בספר הוא אפלטון. הוא הספר הפילוסופי היחיד של יהודי מימי הביניים שאיננו עוסק בפילוסופיה דתית.
היסטוריה

הספר זוהה כבעל גישה פנאנתאיזם-יהודית-נאופלטונית ואולי בגלל זה (הגישה הנאופלטונית בלשון פילוסופית)[דרוש מקור] הוא כמעט ולא נלמד בקרב היהודים. עם זאת, שם טוב בן יוסף אבן פלקירה הכין לו קיצור בעברית והספר הוזכר גם במאות שלאחר מכן. בקרב הערבים לא נודע הספר, אך הוא נלמד רבות בקרב הסכולסטיקה הנוצרית והשפיע רבות על מלומדים נוצריים. הספר תורגם מערבית לספרדית על ידי יוחנן מסביליה(אנ') בהוראתו של ההגמון ריימונד מטולדו(אנ'), ומספרדית ללטינית על ידי דומיניקוס גונדיסלינוס(אנ'). ג'ון דנס סקוטוס וווילהם מאוברן הביאו את הספר כהוכחה לאמיתות הנצרות.
לאורך השנים הספר השתמר בלטינית בלבד, בקרב הכנסייה. באמצע המאה ה-19 הוכיח החוקר שלמה מונק, שהספר נכתב בידי אבן גבירול, ועורר סנסציה.
בשנת 1926 יצא הספר לאור בעברית, בתרגום של יעקב בלובשטיין, עריכה של אברהם צפרוני, הקדמה של יוסף קלוזנר ועם התקציר של שם טוב בן יוסף אבן פלקירה, בהוצאת הספרייה הפילוסופית של יהודה יונוביץ.
בשנת 1950 הוצא הספר משנת 1926 במהדורה נוספת, בהוצאת מחברות לספרות.
הערות שוליים

1 2  הקדמתו של יוסף קלוזנר ל-מקור חיים, הוצאת י’ יונוביץ, ה'תרפ"ו, 1926, באתר היברובוקס, עמ' מו
↑  ד"ר יוסף קלוזנר, מבוא, פרק ו, מבוא לספר מקור חיים, ירושלים, 1926, עמ' נ
↑  ביבליאוגרפיה, העולם, 13 באוגוסט 1926
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811518848705606  BNE: XX2196502  BnF: cb14494367b (data)  GND: 4590776-6  VIAF: 310535756   WorldCat (עם VIAF): 310535756
מצעד הגאווה הבלטית

מצעד הגאווה הבלטית בוילנה, ליטא אשר משך בשיאו מעל 10,000 איש ב-2019
מצעד הגאווה הבלטית (הידוע כ-"Baltic Pride") הוא מצעד גאווה שנתי והפגנה למען זכויות להט"ב המסתובב בתורו בין בירות המדינות הבלטיות: טאלין (אסטוניה), ריגה (לטביה) ווילנה (ליטא) ונתמך על ידי הארגון האירופי "ILGA-Europe".
מאז 2009, המארגנים העיקריים של המצעדים הם ארגון הלהט"ב הלטבי, מוזאיקה, הארגון הלאומי לזכויות להט"ב בליטא, הליגה הליטאית הגאה, ואגודת הלהט"ב האסטונית. האירוע זכה לתמיכה עקבית מארגונים במדינות שכנות בהם "RFSL" השוודי ואמנסטי אינטרנשיונל.
היסטוריה > אסטוניה

בין ה-6 ל-12 ביוני 2011, אסטוניה אירחה את מצעד הגאווה הבלטית. בין הדוברים המרכזיים באירוע היו ריהו ראווג'ה, סגן המזכיר הכללי למדיניות חברתית במשרד הרווחה, כריסטיאן ווסקה, המומחה הראשי במחלקת שוויון מגדרי במשרד, קארי קספר, מנהלת פרויקטים של קמפיין "המגוון מעשיר" מהמרכז לזכויות האדם האסטוני, האנה קאנלמי מאגודת הלהט"ב האסטונית, שגריר ארצות הברית באסטוניה מיכאל סי פולט, שגריר הממלכה המאוחדת פיטר קרטר והצלמת הבריטית קלייר ב. דמיון, שהציגה את תערוכת "גאים בזהותנו" במרכז סולאריס בטאלין ב-31 במרץ אשר כלל תצלומים של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים שצולמו באירועי גאווה שונים ברחבי אירופה, כולל תצלומים של חברי הקהילה אסטונים. טאלין אירחה את האירוע שוב ב-2014 וב-2017.
בשל מגפת הקורונה באירופה, ארגון אגודת הלהט"ב האסטונית החליט לבטל את קיום האירוע ב-2020 אשר תוכנן להתקיים ברחבי עיר הבירה.
היסטוריה > לטביה

אירוע הגאווה הראשון אשר נערך בלטביה התקיים בשנת 2005 תחת השם "Riga Pride", כמקביל המקומי לקיום מצעדי גאווה ברחבי העולם. התנגדות פוליטית לציונו התעוררה לאחר שהמארגנים קיבלו אישור לארגונו. ראש ממשלת לטביה אייגרס קלביטיס ממפלגת הימין השמרנית, המפלגה העממית, התנגד בפומבי לאירוע, וארגונו אושר רשמית רק לאחר שבית משפט ביטל את איסורו על ידי העירייה. סגן ראש עיריית ריגה יוריס לוג'נס התפטר במחאה על התרת קיומו. בעקבות גילויים פומביים של הומופוביה סביב האירוע הראשון באותה שנה, קבוצת אזרחים התאגדה וייסדה את ארגון הלהט"ב מוזאיקה, בניסיון לשפר את ההבנה והסובלנות כלפי זכויות להט"ב בלטביה.
משנת 2006, האירוע נודע רשמית כ-"ימי הגאווה והידידות של ריגה", והרחיב את תוכניתו מעבר למצעד כך שתכלול שירות מצד הכנסייה האנגליקנית של סנט גואל, וסמינרים בנושא סובלנות וזכויות להט"ב אם כי היא הופרעה באופן משמעותי על ידי מפגינים הומופובים בין היתר. הפרלמנט האירופי הביע את אכזבתו מ-"הכישלון של הרשויות בלטביה להגן כראוי על המצעד".
האירוע התקיים באופן שנתי גם בין השנים 2007 ו-2008 בלטביה.
בשנת 2009 קיום המצעד הותר על ידי בית המשפט לעניינים מנהליים של ריגה. ציונו היה לראשון שנקרא תחת השם "הגאווה בלטית" אשר החל ברוטציה מדי שנה בין כל בירת מדינה בלטית בשיתוף עם הליגה הליטאית הגאה, אגודת הלהט"ב האסטונית ומארגני אירועי גאווה מקומיים.
בציון המצעד בשנת 2012 בריגה, כ-400 איש צעדו לתמיכה בזכויות להט"ב בלטביה, אליהם הצטרפו דיפלומטים אמריקאים.
בשנת 2015 התקיים המצעד כחלק מאירוע הגאווה האירופים "Europride" בריגה. קיום האירועים היוו את הפעם הראשונה שציונו במדינה מברית המועצות לשעבר.
בשנת 2018, מספר הצועדים בריגה גדל משמעותית והגיע ל-8,000 איש. עם זאת, מספר זה שנוי במחלוקת כיוון שבמצעד הגאווה ב-2023 צעדו כ-5,000 איש, ובתקשורת נמסר שהיה זה המצעד הגדול ביותר בתולדות ריגה.
היסטוריה > ליטא

המצעד התקיים בבירת ליטא, וילנה בשנת 2010. היה זה מצעד הגאווה הציבורי הראשון בליטא.
ב-2013 ניסה ראש עיריית וילנה, ארתור זווקאס, להעביר את המצעד לגדת הנהר (שם התקיים ב-2010), ברחוב נידח מחוץ למרכז העיר. שני פסקי בתי משפט קבעו כי המעשה אינו ישים, בטענה כי למצעד ישנה את הזכות להשתמש באותו מסלול המשמש הפגנות ציבוריות בנושאים אחרים.
יורשו של זווקאס, רמייג'וס שימאציוס, מהתנועה הליברלית הצהיר שאין לו התנגדות לכך שהעיר תארח את המצעד בשנת 2016. ב-18 ביוני 2016, קהל של 3,000 איש השתתפו במצעד הגאווה הבלטית בשדרה המרכזית במרכז וילנה. הצעדה התקיימה ללא תקריות חמורות. במהלכה המשתתפים צעדו מכיכר "Lukiškių" לגן ברנרדין, במשך 2.3 ק"מ. לאחר הצעדה, התכנסו המשתתפים במפעל האומנות לופטאס למופע מוזיקלי. המצעד שימש עידוד דיון ציבורי על הכרה באיגודים חד-מיניים בליטא. מצעד הגאווה הבלטית ב-2019 התקיים בין 4 ל-9 ביוני בווילנה. במהלכו, צעדו מספר שיא של משתתפים עם מעל ל-10,000 איש ב-8 ביוני.
הערות שוליים

↑  ERR, Таллиннский фестиваль сексуальных меньшинств Baltic Pride отменен из-за коронавируса, ERR, ‏24 במרץ 2020 (ברוסית)
↑  "Latvia gay pride given go-ahead" (באנגלית בריטית). 2005-07-22. נבדק ב-2021-10-28.
↑  "Protests disrupt Latvia gay march" (באנגלית בריטית). 2005-07-23. נבדק ב-2021-10-28.
↑  Latvia: Promote Equality, Investigate Attacks on LGBT Pride Activists, Human Rights Watch, ‏25 ביולי 2006 (באנגלית)
↑  New exhibition documents homophobia at Riga Pride, PinkNews | Latest lesbian, gay, bi and trans news | LGBT+ news, ‏14 בנובמבר 2008 (באנגלית)
↑  Baltic Pride Saved After Court Lifts Council Ban, Gays Without Borders, ‏16 במאי 2009 (באנגלית)
↑  Gay Pride marches on, www.baltictimes.com
↑  First Baltic Pride will be celebrated in Riga next year, PinkNews | Latest lesbian, gay, bi and trans news | LGBT+ news, ‏16 בדצמבר 2008 (באנגלית)
↑  Liveblog: EuroPride 2015 in Riga (CLOSED), eng.lsm.lv (באנגלית)
↑  Record number of participants in the „Baltic Pride“ 2019 March „For Equality!“ in Vilnius, ‏21 ביוני 2019
↑  Maija Olšteina, Rīga sees biggest pride march so far, Public Broadcasting of Latvia, ‏3 ביוני 2023
↑  Successful Baltic Pride marches in Vilnius city centre for first time | The European Parliament Intergroup on LGBTI Rights, web.archive.org, ‏16 באפריל 2019
↑  Future Vilnius mayor has "no problems" with LGBT pride events on central streets, DELFI (באנגלית)
↑  Vilnius Celebrated Baltic Pride 2016, LGL, ‏22 ביוני 2016 (באנגלית)
↑  Baltic Pride attracts record number of people in Vilnius – photos, lrt.lt, ‏10 ביוני 2019 (באנגלית)
מצעד הגאווה הבלטית בטאלין, אסטוניה, 2017
מצעד הגאווה הבלטית בריגה, לטביה, 2009
מצעד הגאווה הבלטית בוילנה, ליטא, 2019
מסגד אבן טולון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסגד 
 מיקום:  מחוז קהיר 
 מדינה:  מצרים 
 הקמה ובנייה
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אסלאמית 
 קואורדינטות:  30°01′44″N 31°14′58″E﻿ / ﻿30.02875°N 31.249528°E﻿ / 30.02875; 31.249528
  (למפת קהיר מוגדלת) מסגד אבן טולון(למפת קהיר רגילה) מסגד אבן טולון
 
ציור של המסגד בשנים 1903–1906. מימין - המינרט ובאמצע- חצר המסגד והמזרקה.
מסגד אחמד אבן טולון (בערבית: مسجد أحمد بن طولون, "מסג'ד אחמד בן טולון") הוא המסגד הגדול בקהיר והשלישי בגודלו בעולם.