stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ייסורי ורתר הצעיר
תוכן הספר

מרבית הספר (למעט סופו) מורכב ממכתבים שכותב הגיבור ורתר לחברו וילהלם. ורתר, בחור צעיר שעוד לא מצא את ייעודו בחיים, נמלט מהחיים הבורגניים לעיר הקטנה "W". שם הוא מבלה את זמנו בנעימים בסיורים בטבע ובציור. באחד הימים הוא מוזמן לנשף, שם הוא פוגש בלוטֶה, בתו של פקיד המטפלת בשמונת אחיה מאז מות אימה. ורתר יודע מראש כי היא מאורסת, ועם זאת מתכחש לעובדה זו ומתאהב בה במהירות. במהלך הנשף מתחוללת סופה, המזכירה לשניהם את אותו השיר מאת  קלופשטוק, ומביאה אותם להכרה כי הם קרובים בנפשם. מרגע זה ואילך מבלים ורתר ולוטה יחדיו לעיתים תכופות.
רגשותיו של ורתר משתנים כאשר שב אלברט, ארוסה של לוטה, ממסע העסקים שלו. נוכחותו של הארוס מבהירה לו את חוסר התקווה שבאהבה שהוא רוחש ללוטה. על אף שאלברט הוא אדם חברותי ומסביר פנים, היחסים בינו לבין ורתר נותרים מתוחים. כאשר מבין ורתר כי אהבתו החזקה וחסרת התקווה ללוטה מסכנת אותו, הוא עוזב את העיר. לאחר שהוא מנסה את ידו בעבודה פקידותית, הוא מתייאש מהקטנוניות והקפדנות הכרוכה בבירוקרטיה, ושב מאוכזב לעיר. בזמן היעדרו נישאו לוטה ואלברט. ורתר מבקר את לוטה באחד הערבים, קורא לה שירה עתיקה, וסופו של דבר שהרגש גובר על שניהם והם מתנשקים. לוטה נמלטת מהמקום ומבטיחה לא להיפגש עם ורתר שוב לעולם. ורתר שוקע ביאוש מוחלט. הוא כותב מכתב פרידה, שואל מאלברט שני אקדחים באמתלה כלשהי, ויורה בעצמו למוות.
אהבת גתה לשרלוטה בוף

עלילת הספר מכילה מוטיבים אוטוביוגרפיים מסוימים. בזמן ההשתלמות שלו בבית המשפט בווצלאר פגש גתה בשרלוטה בוף והתאהב בה. בוף הובטחה זה מכבר למשפטן בשם קסטנר, שגם היה חביב על אביה יותר מגתה הצעיר בעל השאיפות האומנותיות שבלטו כבר אז יותר מכישוריו המשפטיים. גתה ניתק עצמו משרלוטה בוף, ולפי המסופר תרגם את כאבו לרומן-המכתבים בבולמוס כתיבה שנמשך שלושה חודשים.
התאבדותו של קרל וילהלם ירוזלם

אחדים מהפרטים ברומן חורגים מסיפור חייו של גתה. ראשית כל הסיום: בעוד שוורתר בחר להתאבד, הפנה גתה את מרצו לכתיבה. ההשראה לתיאור מעשה ההתאבדות באה לגתה ממכרו ועמיתו הצעיר למקצוע, קרל וילהלם ירוזלם (ירושלים), אשר אכן התאבד באוקטובר 1772 בירייה בראשו בגלל אהבה נכזבת, ואשר קברו בעיר וצלאר הפך למקום עלייה לרגל לצעירים מאוהבים נואשים. על מעשה ההתאבדות סיפר קסטנר, ארוסה של שרלוטה בוף, לגתה. הוא גם זה שלרוע המזל השאיל לירוזלם את האקדח בו שם קץ לחייו. סיפור ההתאבדות של ירוזלם הביא את גתה לשלב את חוויותיו מקיץ 1772 בגורלו של ירוזלם ולתארם בספר. גתה עיצב את דמותו של ורתר בקווי האופי של ירוזלם. כדי לעמוד מקרוב על נסיבות ההתאבדות, שב גתה לוצלאר לביקור בנובמבר 1772, שם ערך שיחות עם מקורביו של ירוזלם. כן שילב גתה בתיאור סצנת ההתאבדות את תיאוריו של קסטנר במכתבו, לעיתים ממש מילה במילה.
פולחן הספר והשערורייה סביבו

עם פרסומו של הספר, פרצה בקרב הצעירים "היסטריית-ורתר" של ממש, שהפכה את דמותו של ורתר למודל לחיקוי. נוצרה אפנת לבוש בהשראתו (מכנסיים צהובים, וסט צהוב, מעיל כחול), וצצו גם מוצרים אחרים (ספל, מי גילוח). איורים של סצנות מתוך הספר קישטו קנקני קפה ותה, ספלים, וכלי מטבח אחרים. בקרב הבורגנות המשכילה של התקופה הייתה שעת התה למפגש יומי עם ספרות התקופה.
לספר קמו גם מתנגדים. הכנסייה, וכן סופרים אחרים בני התקופה, ראו בספר האדרה של מעשה ההתאבדות, וסברו שבני נוער מחקים את המעשה. הדבר הגיע לידי משפט, בו ניפחה הכנסייה את מספרי המתאבדים, עד כי היום לא ניתן עוד לדעת כמה מקרי התאבדות מקורם אכן בספר. מניחים עם זאת כי מדובר במקרים בודדים. גתה טען להגנתו, כי הוא נותן את הדוגמה הטובה ביותר בבוחרו בחיים, וכי הכתיבה מקלה על כאב הלב. 
כאשר נצפה גל התאבדויות עקב התאבדות של אישיות מפורסמת, התופעה נקראת אפקט ורתר.
חשיבות הספר בתולדות הספרות הגרמנית

הרומן "ייסורי ורתר" נחשב למבשר מושג הרגשנות (Empfindsamkeit) בספרות, וכן לרומן מפתח בזרם הסער והפרץ. הספר נדפס במספר עותקים גבוה מאוד ביחס לתקופת יציאתו לאור, והיה בין הגורמים לתופעת "היסטריית הקריאה".
גתה לא יכול היה לשער כי הספר יהפוך להצלחה חובקת עולם. בווצלאר מוצג כיום אוסף של פרודיות, חיקויים, כתבי פולמוס ותרגומים במגוון רב של שפות. הצלחתו של הרומן חרגה מגדר אופנה חולפת. גתה עצמו התייחס לכך באוטוביוגרפיה שלו:
תומאס מאן, שעיבד את עלילת הספר מחדש בספרו לוטה בוויימאר, כתב:
עיבודים ספרותיים

הספר זכה לחיקויים, עיבודים ופרודיות רבות. ביניהן:
פרידריך ניקלואי, "שמחותיו של ורתר הצעיר"
תומאס מאן, "לוטה בוימאר"
אולריך פלנצדורף, "ייסוריו החדשים של ו' הצעיר"
ז'יל מאסנה, האופרה "ורתר"
ראו גם

אפקט ורתר
סובלנות

צלב אנדרטת זיכרון יחד עם חנוכייה באוקספורד שבאנגליה
סוֹבְלָנוּת היא ערך מוסרי. סובלנות היא קבלה והתייחסות בכבוד, בהבנה ובהיעדר אפליה כלפי השונים מבחינה חברתית, תרבותית או דתית, גם אם אינם מסכימים או תומכים בדעותיו, התנהגויותיו או אמונותיו של האחר.
הגדרה בסיסית

סובלנות היא ערך הנובע משיקול מוסרי שבו בוחרים באיפוק כלפי עמדות, אמונות, פעולות, קבוצות או פרטים שלא מסכימים להם או שאינם מקובלים. חוסר הסכמה הוא תנאי הכרחי למושג הסובלנות. הגדרת אדם כסובלני הוא כאשר הניגוד בינו לבין מושא הסובלנות מהותי. משום כך, הניגוד הוא בדרך כלל בולט לעין (כמו מין, צבע עור, מראה או לבוש) או לאוזן (לדוגמה, תפילות, שירה, דיבור בשפה זרה). יכולת התערבות הוא תנאי הכרחי למושג הסובלנות. טעמים ערכיים הם תנאי הכרחי למושג הסובלנות, כדי להבדיל מאיפוק מטעמים אחרים, או אדישות או תועלת. בחירה מודעת היא תנאי הכרחי למושג הסובלנות – כלומר בכוונה תחילה, כדי להבדיל מאדישות. ההימנעות מפעולה נגדית היא תנאי הכרחי. הסובלנות לפיכך היא עמדה פעילה ואינה מושג יחסי. הערכים שעליהם מגוננת הסובלנות הם חירות וחופש בחירה שוויוני. סובלנות דורשת אכפתיות לרווחת הזולת. סובלנות היא בעיקר איפוק. לא להפעיל כוח שיש בידי הסמכות להפעיל נגד ערכים ודעות והתנהגויות שאינם הולמים את ערכיה.
סובלנות מתקיימת בשני מישורים:
חברה כלפי פרטיה שיש ביניהם פערים, בעיקר הבדלי מעמד
חברה כלפי קבוצות אחרות ותרבויות שונות
ישי מנוחין טוען שסובלנות ופלורליזם מתנגשים זה בזה. בפלורליזם מקבלים את האחר בלי שזה יגרום לסבל, כלומר באופן חיובי ועם הכרה בלגיטימיות של כל אחת מהעמדות במסגרת גבולות מוסכמים. מנוחין טוען לפיכך שהמונח סובלנות מיותר ועדיף להשתמש בפלורליזם דמוקרטי – כדי להכיר באזרחים שווים בעלי דוקטרינות דתיות ומוסריות סבירות.
תנאים להחלטה ומשמעות הסובלנות

סובלנות מתקיימת רק כאשר יש ניגוד בין הסובלני למושא הסובלנות. לדוגמה, לא ניתן לומר שתושבת שאנגחאי מפגינה סובלנות כאשר אינה מתנגדת למגורי סינים בבניין מגוריה, ולא ניתן לומר שתושב שכונת מאה שערים שדעתו נוחה מהנחת תפילין בשכונתו הוא סובלני. לעומת זאת, תושבת שנגחאי או מאה שערים ייחשבו לסובלנים כאשר יגלו יחס דומה לפגאני בן טנגניקה בנסיבות דומות.
תנאי נוסף להגדרת אדם כסובלני הוא שהניגוד בינו לבין מושא הסובלנות יהיה מהותי. משום כך, הניגוד הוא בדרך כלל בולט לעין (כמו מין, צבע עור, מראה או לבוש) או לאוזן (לדוגמה, תפילות, שירה, דיבור בשפה זרה). סובלנות כלפי פרטים שוליים וגילוי אי-סובלנות כלפי ניגודים מהותיים אינו יכול להיחשב סובלנות.
תנאי שלישי להגדרת אדם כסובלני הוא היכולת שלו להיות סובלני. כלומר, שתהיה לו יכולת לבטא בהתנהגות, בדיבור או במעשה אי-סובלנות, כאשר הוא בוחר במודע לנהוג בסובלנות.
סובלנות, בחברה, בתרבות ובדת, פירושה הסכמה קבוצתית ואישית עם קיומו של האחר, מי שדעותיו והתנהגותו שונים משלנו, והימנעות מפגיעה בו עקב היותו שונה.
חלק חשוב מהדמוקרטיה הוא הבנת רוח האדם, ובפרט הידיעה כי בני האדם אינם עשויים מקשה אחת. יש ביניהם מתיחויות ויריבויות בצד חברות ושיתוף פעולה וכן יש בהם שילוב של מעלות וחולשות אנוש. מכאן נובע, שאין מנוס בפוליטיקה מריבוי גוונים, מפיוס בין יריבים, מפשרות בין גישות מנוגדות, משיווי משקל בין אינטרסים ומיצירת מחסומים נגד כוח גס ופיתויי השלטון.
דבריו של פריקלס משקפים את המתינות, את הפשרנות ואת הסובלנות המובנות מאליהן בכל תרבות דמוקרטית. הפתיחות והסובלנות באות לידי ביטוי בין היתר בקביעתו ש"אין אנו אוסרים את הישיבה בעירנו על שום איש".[דרוש מקור] דהיינו, אין מגרשים זרים ואין מגבילים את חופש פעולתם. אכן, הדמוקרטיה האמיתית היא חברה פתוחה גם כלפי חוץ; קשה לנהוג על פי עקרונות של חופש, סובלנות ופתיחות בתוך המדינה ובה בעת ליצור חיץ בלתי חדיר בינה לבין העולם החיצון.
סובלנות מקושרת בדרך כלל עם פתיחות כלפי האחר, נכונות לקבל את שונותו והסברה כי באותה שונות עשוי להיות טמון ערך שמגלה הסובלנות עשוי לצאת נשכר ממנו. תרבויות סובלניות יותר הן בדרך כלל אלו שיש להן קשרים ויחסי גומלין עם תרבויות אחרות, ומבנה תרבותי פנימי היררכי פחות ובעל ניעות חברתית (מוביליות) גבוהה יותר. לרוב, מידת הסובלנות של חברה קשורה להיקף קשרי הסחר שיש לה עם תרבויות אחרות ולמידת הבידוד הפיזי והתרבותי של החברה.
גורמים התורמים להיעדר סובלנות הם סגירות, מבנה תרבותי היררכי, ניעות חברתית נמוכה יותר, וקשרי סחר ותרבות דלים עם תרבויות אחרות. אחד הגורמים הנפוצים לאי–סובלנות הוא דוגמטיזם דתי, הרואה בדת הספציפית את האמת היחידה שאין בלתה, ודוחה אופני חיים אחרים כבלתי קבילים. היעדר סובלנות נפוץ גם בחברות אחרות שבהן רווחת התפיסה כי השלטון או השליטים מחזיקים באמת מוחלטת כלשהי ודוחים גרסאות אחרות של האמת.
אביעזר רביצקי מציין את ה"סובלנות" כגורם התומך ב"חופש הביטוי".
סובלנות כפטרנליזם והיעדר שוויון

הפילוסוף מייקל וולצר כותב בספרו "על הסובלנות" שהיא תמיד יחס לא שוויוני שבו הקבוצות או היחידים מושאי הסובלנות נמצאים במעמד נמוך, כך שהתייחסות סובלנית היא פעולה של כוח, וקבלתה היא השלמה עם חולשה. צריך לשאוף לאמץ במקום סובלנות כבוד הדדי בין בני אדם.
התערבות הומניטרית פועלת בשם הסובלנות ובעזרת הסכמים בין-לאומיים עבור תושבים מדוכאים כדי להביא להם רווחה גדולה יותר, לדוגמה, הסנקציות נגד דרום אפריקה. במדינות לאום הקבוצה השלטת מארגנת את החיים הציבוריים לפי תרבותה ומנציחה אותה על ידי החינוך המקנה את סמליה וטקסיה וחגיה, זו המטרה של הקמת מדינת לאום. המדינה יכולה להרשות לעצמה להיות סובלנית כלפי המיעוטים שלה. כמיעוט הם רשאים להקים אגודות וולונטריות, בתי ספר, ארגוני תרבות, אך לא אוטונומיה שלטונית. כמו בקטלוניה שבספרד. סובלנות מתקיימת בד בבד עם אי שוויון. קבוצה אתנית או דתית שהיא גם במעמד נמוך תהווה מוקד לחוסר סובלנות קיצוני שיתבטא לא בגירוש או בטבח משום שהם מועילים לחברה בעבודה שאף אחד לא מוכן לעשות, אלא באפליה מתמדת, דחייה והשפלה – כמו מהגרים בלתי חוקיים. ההשלמה עם נוכחותם אינה סובלנות אלא התעלמות.
הפילוסוף ירמיהו יובל טוען שבעבר סובלנות הייתה עניין של חסד פטרוני חד-צדדי מצד מי שהכוח בידו. וכדי לשנות את ערכו צריך להחליפו במושג סובלנות כזכות ולא לבטל אותו. סובלנות היא הכרה באנושיות, זו אינה אמפתיה, היא אינה רגשית, והיא מתגלה דווקא במצב של עוינות וניגודים. סובלנות משמעה לסבול מהזולת ולהתגבר. הסבל הוא הבסיס לסובלנות.
בישראל, טוען וולצר, קשרי הקהילה חזקים עד כדי כך שהם משסעים את החברה למחנות אתניים, דתיים ואידאולוגים קשיחים שכל אחד מהן מגן על גבולותיו ועל ערכיו, ויחד עם זאת הם כלואים בו בלא שבחרו בו.
דו"ח הוועדה הציבורית לגיבוש מדיניות ממלכתית בנושא חינוך לחיים משותפים בין יהודים לבין ערבים בישראל בראשות פרופ' גבי סלומון וד"ר מוחמד עיסאוי (2009) ציין כי: "סעיף מיוחד באמנה מחייב את המדיניות לאמץ אמצעים בתחום החינוך, להילחם באפליה גזעית ולקדם הבנה, סובלנות וידידות בין קבוצות אתניות ולאומיות במדינה. מושג 'השותפות' מעצם הגדרתו מכיל: שוויון בין השותפים. שמשמעו, שוויון בהזדמנויות, שוויון בתהליכי קבלת ההחלטות, ובמשאבים. בנוסף, השוויון הוא מעבר לשוני התרבותי, החברתי והלאומי, להבדלים בהשקפות הפוליטיות ולהזדהויות נוספות."
סובלנות ביהדות

ככל הדתות המונותאיסטיות, גם עולם המחשבה היהודי ביקש מראשית דרכו הסכמה על דרך אחת תוך הרחקה של פרשנויות אחרות מתוך אי קבלה של מי שהציע הלכה אחרת או פרשנות תאולוגית אחרת. כך גם נוצרה ההבחנה העקרונית והמהותית בין "יהודי" ל"גוי", במובנו הלא יהודי ולא במובן המקראי של עם. בתהליך היסטורי מימי בית שני ואילך התגבשה יהדות רבנית שתבעה לעצמה את הבנת היהדות האחת. שומרונים, נוצרים, צדוקים, תומכי בית שמאי, קראים - כל מי שהציע דרך אחרת הורחק. בימי יבנה הוגדר נוסח תפילה אחד מחיב, שעת תפילה אחת ואחר כך לוח שנה אחד.
בעת החדשה, בתגובה להלכי רוח חדשים ולמציאות חברתית חדשה, פתיחת שערי הגטו היהודי ורצונם של יהודים להשתלב בחברה הסובבת, עלה גם בציבור היהודי האינטלקטואלי רצון להוריד את החומות ולקבל גם פרשנויות דתיות אחרות. הדמות המובילה בראשית מגמה זו היה הפילוסוף משה מנדלסון (1729–1786). בקריאתו לציבור היהודי להשתלב בחברה הסובבת הוא כתב:
אילו נמצא בין בני דורי אחד קונפוציוס או סולון, הייתי יכול לפי עיקרי דתי, לאהוב ולהעריץ את האיש הגדול, בלי להעלות על דעתי את המחשבה המגוחכת לגייר את קונפוציוס או סולון. לגייר? למה? מכיוון שאינו מקהלת יעקב, אין חוקי דתי חובה עליו, ובנוגע לתורות, נבוא עליהן במהרה לידי הסכם. כלום אני מאמין שיכול הוא להיות בן העולם הבא? – או! חושב אני כי איש המדריך בני אדם באורח צדקה בעולם הזה, אי אפשר שיהא יורש גיהנום בעולם הבא, ואין לי פחד מפני קוליגיון נכבד, שיעמידני על דעה זו לדין, כדרך שעשתה הסורבונה למרמונטל הישר באדם [ננזף על ידי הסורבון על פרק ברומן שלו בשנת 1767 שעסק בסובלנות].


יש לי לאשרי, כמה ידידים מצוינים, שלא מבני אמונתי. אנו אוהבים זה את זה אהבה נאמנה, אף על פי שאנו משערים ומניחים כי בענייני אמונה ודת דעותינו חלוקות. אני מתענג על חברתם, שמשפרת אותי וגורמת לי נחת רוח. מעולם לא קרא אלי לבי בסתר: "חבל על הנפש היפה!" מי שמאמין כי מחוץ לבית תפילתו אין אדם זוכה לאושר הנצחי, ודאי עולות בלבו אנחות כאלה לעיתים קרובות.
מנדלסון נשען גם על מחשבה בת זמנו, בין השאר מחשבתו של ההוגה החשוב בדורו עמנואל קאנט שכתב על דת שכלית אחת ודרכי אמונה שונות שכולן לגיטימיות:
קיימת דת (אמיתית) אחת בלבד; אך אפשר שיהיו קיימים אופנים רבים של אמונה – ניתן להוסיף שבכנסיות הרבות הנבדלות זו מזו מפאת השונות של אופני האמונה שלהן, אפשר בכל זאת למצוא אותה דת אמיתית עצמה. לפיכך יכשר יותר (כפי שגם נוהגים בפועל) לומר: אדם זה הוא בן אמונה זו או זו, יהודית, מוסלמית, נוצרית, קאתולית, לותרנית) מאשר: הוא בן דת זו או זו.
שנים ספורות אחרי מנדלסון הסביר רבי נחמן קרוכמל (רנ"ק) שההשתנות היא צורך חיוני לקיומה ההיסטורי של היהדות ומאז התפתח בעולם היהודי פלורליזם של דרכי אמונה, כאשר עד היום נאבקת האורתודוקסיה היהודית בשלל הדרכים האחרות הללו.
באסלאם

האסלאם קרא לסובלנות גם עם הלא מוסלמים, וקרא לחיי דו קיום ושלום וידידות ללא קשר לאמונתם, צבע עורם או מוצאם. וזה בא לידי ביטוי בכמה צורות.
בסאם טיבי במאמרו "זכויות אדם באסלאם ובמערב" טוען שדמוקרטיה וזכויות אדם הן הערבות העיקרית לכבוד האדם. והפונדמנטליזם המוסלמי הוא הזן האחרון של טוטליטריות ההולך בעקבות הפשיזם והקומוניזם. פונדמנטליזם מעניק לאמונה אופי אידאולוגי ומגייס אנשים נגד האויב הלא מאמין. על מנת שיהיה אפשר לגשר בין תרבויות חייבים להבין את העובדות: 1. התורות האסלאמיות והמערביות הן בעלות השקפה אוניברסלית ולכן הן מתנגשות. 2. האסלאם הוריש למערב הישגים פילוסופיים ומדעיים ואת עליונות התבונה. אך המערב התפתח הלאה והאסלאם לא. 3. האסלאם גרם לפוליטיזציה של הדת. המערב ליהירות והגמוניה פוליטית. 4. רעיון זכויות אדם שייך למוסר אוניברסלי. מוסר כזה חייב להתבסס על חילוניות של הפרדה בין דת ופוליטיקה.
כמוסלמי, טוען טיבי, ידוע לו שהשריעה מנוגדת לרעיון זכויות אדם אינדיבידואליות בהבחנתה למי מגיע זכויות. לכן זכויות אדם הן חילוניות אך אינן מנוגדות לדת, אלא נמצאות במישור ערכי אחר. באסלאם החק אדם כפוף לחק אללה ולכן יש הבדל בין השריעה לבין נורמות מודרניות אליהן צריך להתאים.
באסלאם > סובלנות המוסלמי כלפי המוסלמי

פסוקי הקוראן ואמירות הנביא קוראים להתנהג בסובלנות וסלחנות, ואי השבת רעה תחת רעה, ועל זה יש תגמול מאללה, לדוגמה:
הנביא אמר "אללה לא יוסיף לעבד תמורת סלחנותו אלא יוקרה".
אללה אמר בפסוק 34 בסורת פוסילאת (פרק 41: האותות המבוארים) "תשיב טובה תחת רעה, ואז ייהפך אויבך לידיד מקורב לך ואיש האמונים שלך".
אללה אמר בפסוק 134 בסורת אאל עמראן (פרק 3: בית עמרם) "הסולחים לאנשים כי אללה אוהב את המיטיבים".
באסלאם > סובלנות המוסלמי כלפי הלא מוסלמי

הקוראן קבע יסודות להתייחסות ללא מוסלמים, ומהם:
לנהוג כלפיהם בחסד, צדק, וסובלנות, אם הם אינם אויבים של האסלאם.
האסלאם אסר על מלחמה בלא מוסלמים, כל עוד הם אינם תוקפים את המוסלמים או ארצות האסלאם. הנביא אמר "ומי שהורג בעל ברית, לא יריח את ריח גן העדן".
הקוראן ציווה שהוויכוח עם "עמי הספר" (היהודים והנוצרים) יהיה בטוב, והתיר להתחתן עם בנותיהם.
האסלאם ציווה לכבד את ההורים ולעשות איתם טוב, אפילו אם ינסו למנוע מילדיהם להתאסלם. אללה אמר בפסוק 15 בסורת לוקמאן (פרק 31: לוקמאן) "אך אם יתאמצו לאלץ אותך לצרף לי שותפים (לעבוד אלילים) אשר אינך יודע עליהם דבר, אל תשמע בקולם, אך בכל זאת התנהג אליהם בהגינות בעולם הזה, והמשך ללכת בדרך של הצדיקים, בסוף כולכם תשובו אלי ואני אספר לכם מה הייתם עושים".
האסלאם מכבד את חופש הפולחן, האדם חופשי להתאסלם או לא. אללה אמר בפסוק 256 בסורת אל-בקרה (פרק 2: הפרה) "אין דת בכפייה".
סובלנות לחוסר סובלנות

וואלצר, קארל פופר וג'ון רולס דנו בפרדוקס הסובלנות לחוסר סובלנות. וואלצר תהה "האם עלינו לסבול את הלא הסובלני?"
הוא מציין כי מרבית הדתות הנהנות מסובלנות, לא סובלניות עצמן, לפחות במובנים מסוימים.
רולס טוען כי יש לסבול זרם לא סובלני בחברה סובלנית אלא אם כן הזרם מאיים ישירות על ביטחון החברה.
הוא קושר עיקרון זה ליציבות החברה הסובלנית, שבה חברי זרם לא סובלני בחברה סובלנית, ירכשו לאורך זמן את הסובלנות של החברה הרחבה יותר.
סובלנות לחוסר סובלנות > פרדוקס הסובלנות

פרדוקס הסובלנות, או הפרדוקס גבולות הסובלנות, הוא פרדוקס לוגי בתורת ההחלטות.
הפרדוקס קובע שאם חברה היא סובלנית ללא גבולות, בסופו של דבר היכולת לסובלנות מנוצלת או מושמדת על ידי הלא סובלנים.
הפרדוקס נוסח לראשונה על ידי קארל פופר בשנת 1945. הוא תיאר זאת כרעיון פרדוקסלי לכאורה, כי "כדי לקיים חברה סובלנית, החברה חייבת להיות בלתי סובלנית לחוסר סובלנות.
מה שבתורו שוחק את גבולות ההגדרת הסובלנות".
לקריאה נוספת

מאקס וינר, הדת היהודית בתקופת האמנסיפציה. ירושלים:" מוסד ביאליק, 1974.
שמואל פיינר, שורשי החילון: מתירנות וספקנות ביהדות המאה ה-18. ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2010.
ראו גם

יום הסובלנות הבין-לאומי
הערות שוליים

1 2  ישי מנוחין, 'האם סובלנות נחוצה?' בתוך "האם סובלנות תנצח? חינוך מוסרי בעולם מגוון". עורכים: מנוחין, י. וי. יובל. ירושלים: מכון שפינוזה ומאגנס, 2005
↑  "שאלת הסובלנות במסורת היהודית", באתר קרן תל"י
↑  וולצר, מייקל. (1999). "על הסובלנות". תל אביב: משרד הביטחון. עמ' 59
↑  וולצר, מייקל. (1999). "על הסובלנות". תל אביב: משרד הביטחון. עמ' 35
↑  וולצר, מייקל. (1999). "על הסובלנות". תל אביב: משרד הביטחון. עמ' 64
↑  יובל ירמיהו. 'סובלנות כחסד וכזכות' בתוך "האם סובלנות תנצח? חינוך מוסרי בעולם מגוון". עורכים: מנוחין, י. וי. יובל. ירושלים: מכון שפינוזה ומאגנס עמ' 105–121
↑  וולצר, מייקל. (1999). "על הסובלנות". תל אביב: משרד הביטחון. עמ' 11
↑  משה ויינפלד, "המגמה האוניברסליסטית והמגמה הבדלנית בתקופת שיבת ציון", תרביץ ל"ג, ל"ג, תשכ"ד, עמ' 228–242
↑  מנדלסון, ירושלים וכתבים קטנים, ת"א: הוצאת לגבולם ומוסד ביאליק, 1947. ע' 177–187
↑  עמנואל קאנט, הדת בגבולות התבונה בלבד, ירושלים: מוסד ביאליק, 1985, עמ' 96
↑  אליעזר שבייד, תולדות ההגות היהודית בעת החדשה, תל אביב: כתר והקיבוץ המאוחד, 1977, עמ' 172-201
↑  Michael A. Meyer, Response to Modernity, Detroit: Wayne Satae University Press, 1988
↑  טיבי, בסאם. 'זכויות אדם באסלאם ובמערב' בתוך "האם סובלנות תנצח? חינוך מוסרי בעולם מגוון". עורכים: מנוחין, י. וי. יובל. ירושלים: מכון שפינוזה ומאגנס עמ' 206–211
↑  Karl Popper, The Open Society and its Enemies, 2012-12-06, עמ' Vol. 1, Notes to the Chapters: Ch. 7, Note 4 doi: 10.4324/9780203820377
↑  John RAWLS, A Theory of Justice: Original Edition, Harvard University Press, 1971, עמ' p. 216, ISBN 978-0-674-01772-6. (באנגלית)
↑  Walzer, Michael, On toleration, New Haven: Yale University Press, 1997, ISBN 0-585-34880-4
↑  Rainer Forst, The Stanford Encyclopedia of Philosophy, Fall 2017, Metaphysics Research Lab, Stanford University, 2017(הקישור אינו פעיל)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538921705171  BnF: cb119336136 (data)  GND: 4060355-6  LCCN: sh85135882  LNB: 000059670  NARA: 10643343  NDL: 00565000  NKC: ph126676
גלעד צוקרמן

| --- | --- |

פרופ' גלעד צוקרמן, 2011
 לידה:  1 ביוני 1971 (בן 53) גבעתיים, ישראל 
 ענף מדעי:  בלשנות, רוויוואליסטיקה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל, אוסטרליה, אנגליה, איטליה, ארצות הברית, סינגפור, סין, סלובקיה, יפן
 מקום לימודים:  מכללת העולם המאוחד של האדריאטי (1989)  אוניברסיטת תל אביב (1997)  אוניברסיטת אוקספורד (2000)  אוניברסיטת קיימברידג' (2003) 
 מוסדות:  אוניברסיטת קיימברידג', מכון ויצמן, אוניברסיטת טקסס באוסטין, האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, אוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי, מידלברי קולג', אוניברסיטת קווינסלנד, אוניברסיטת אדלייד
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 ניתוח ה"ישראלית" כשפת-כלאיים, תופעת התשמו"ץ (תרגום שומר משמעות וצליל), רוויוואליסטיקה (מדע החייאת השפות), חקר השפה והתרבות, מגע בין לשונות, בלשנות היסטורית, אטימולוגיה, לקסיקולוגיה.
 
גלעד צוקרמן (נולד ב-1 ביוני 1971) הוא בלשן ומחיה שפות ישראלי, מופיע ברשימת 30 החוקרים מאוסטרליה המשפיעים ביותר בעולם (2024), זוכה פרס רובינליכט לשנת 2023.
מחקריו עוסקים בעיקר בהחייאת שפות, במגע בין לשונות, בשפה ותרבות, בבלשנות היסטורית, בלקסיקולוגיה (אנ'), בגנטיקה לשונית (אנ') ובהתפתחות של לשונות, במקורות העשרה מילונית, בריבוי סיבות ובהיברידיות (הכלאה לשונית ותרבותית). הוא מרבה לחקור את העברית הישראלית (שהוא מכנה "ישראלית") והיידיש כמקרי מבחן לתאוריות שלו.
הוא עוסק בהחייאת שפות אבוריג'יניות באוסטרליה וברחבי העולם והוא גם מומחה לבלשנות משפטית ולסימני מסחר.
קורות חיים

צוקרמן נולד בגבעתיים וגדל באילת. לפני שירותו בצה"ל, למד בקולג' בינלאומי באיטליה, השייך לרשת ה-United World Colleges. את שירותו הצבאי עשה ביחידה 8200. צוקרמן סיים בהצטיינות יתרה תואר שני בבלשנות בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן שבאוניברסיטת תל אביב. הוא בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת אוקספורד ומאוניברסיטת קיימברידג'. באוקספורד שימש צוקרמן כנשיא ארגון הסטודנטים היהודי של האוניברסיטה, לחיים.
מפברואר 2011, צוקרמן הוא פרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה לבלשנות ושפות בסיכון באוניברסיטת אדלייד, אוסטרליה. מפברואר 2017, הוא משמש כנשיא האגודה האוסטרלית ללימודי יהדות.
צוקרמן כיהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי, באוניברסיטת שאנגחאי ללימודים בינלאומיים ובמידלברי קולג'. ב-2006–2011 הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת קווינסלנד. הוא היה מדען אורח במכון ויצמן וחוקר באוניברסיטת טקסס באוסטין ובמכון רוקפלר בבלאג'ו. הוא לימד גם באוניברסיטת קיימברידג', האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, והאוניברסיטה העברית.
צוקרמן הוא פוליגלוט: הוא דובר 13 שפות וקורא כ-30. פרסומיו האקדמיים כוללים מאמרים באנגלית, בעברית, ביידיש, באיטלקית, בספרדית, בגרמנית, ברוסית ובסינית.
גישתו הבלשנית

מחקריו של צוקרמן מחלישים את מודל אילן היוחסין בבלשנות, לפיו כל שפה התפתחה משפה אחת שקדמה לה. צוקרמן גורס כי תיתכן התפתחות של לשונות חדשות, למשל "שפות החייאה", שחל בהן מיזוג של יסודות משתי שפות או יותר. במילים אחרות, ייתכן שלשפה נתונה יהיה יותר מ"הורה" אחד.
התאוריה של צוקרמן מערערת על החלוקה הקלאסית של שפות למשפחות גנטיות. לפי צוקרמן, ייתכן ששפה תהיה שמית והודו-אירופית כאחת, אם היא התפתחה ממיזוג של אלמנטים משפה שמית מצד אחד ומשפה הודו-אירופית מצד שני. ה"ישראלית" (העברית החדשה), לדעת צוקרמן, היא דוגמה ל"שפת החייאה" בעלת מספר "הורים" בו-זמנית. גישה זו נובעת מטענתו של צוקרמן, שה"ישראלית" ממזגת יסודות שמיים והודו-אירופיים. את היסודות השמיים תרמה העברית לתקופותיה, ואילו האלמנטים ההודו-אירופיים הגיעו בעיקר מיידיש, וכן מרוסית ומפולנית. לפי צוקרמן, הישראלית איננה אבולוציה אורגנית של העברית אלא גנזה היברידית.
צוקרמן טוען שכל "שפת החייאה" מוצלחת היא היברידית. הסיבה לכך היא עקרון החפיפה, שהוא סטטיסטי: "ככל שמאפיין לשוני קיים ביותר שפות תורמות, כך יש לו סיכוי גדול יותר לחדור לשפה המתהווה".
התאוריה ההיברידית הרב-הורית שייסד צוקרמן לגבי היווצרות ה"ישראלית" סותרת לא רק את מודל ההחייאה (חיים רבין, חיים רוזן), אשר לפיו ה"ישראלית" היא עברית, אלא גם את תאוריית הרה-לקסיפיקציה (פאול וקסלר, ג'וליה הורבט), אשר לפיה ה"ישראלית" היא יידיש שהחליפו את אוצר המילים שלה באוצר מילים עברי.
"תשמו"ץ"

תשמו"ץ, ראשי תיבות של תרגום שומר משמעות וצליל, הוא מונח שטבע צוקרמן, תרגום של Phono-Semantic Matching (גם הוא מונח של צוקרמן), תחדיש המשמר גם את הצליל וגם את המשמעות של המונח הזר. לדוגמה, ״סחר מכר" הוא תשמו"ץ של "שאַכער מאַכער" היידי.
דוגמה נוספת לתחדיש מסוג זה היא המילה "קוקית", שנקבעה כתרגום למילה האנגלית cookie ומשמעותה "מידע על הגולש שהדפדפן שומר במחשבו". המילה "קוקית" שומרת על הצליל של המקור האנגלי, וכן רומזת לציפור קוקייה, המטילה את ביציה בקיני זרים. השימוש בתחדיש מסוג זה קיים בשפות רבות (שמיות, הודו-אירופיות וכו'), וגם ברבדים קדומים של העברית. המילה מסתורין היא דוגמה לכך.
בשנת 2015 חידשה האקדמיה את המילה מוּפין כתחליף למאפין (mufffin) ובהשראת המילה תוּפין המקראית: "תֻּפִינֵי מִנְחַת פִּתִּים" (ויקרא ו, יד).
לפי צוקרמן, הביטויים "כלי ראות", "כלי עיניים" ו"בתי עיניים" פינו את מקומם למילה "משקפיים", תשמו"ץ של חיים לייב חזן מ-1890 על בסיס סְקוֹפֶּאוֹ (אני מביט) היווני והשורש העברי שק"פ.
ביקורת

צוקרמן הוא דמות שנויה במחלוקת בקרב עמיתיו – "הוא נחשב על ידי עמיתיו הישראלים גאון, או פרובוקטור". המונח "ישראלית" שהוא הציע כדי לתאר את העברית בת זמננו נתפס כפרובוקטיבי.