stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטור של עומאן
מנצחים > הרוכב הצעיר

| שנה | רוכב | קבוצה |
| --- | --- | --- |
| 2010 | נורווגיה אדוואלד בואסון האגן | קבוצת סקיי |
| 2011 | הולנד רוברט חסינק | רבובנק |
| 2012 | צרפת טוני גלופן | רדיושק–ניסאן |
| 2013 | צרפת קני אליסונדה | FDJ |
| 2014 | צרפת רומן בארדה | Ag2r La Mondiale |
| 2015 | דרום אפריקה לואיס מנקיז | MTN Qhubeka |
| 2016 | אוסטרליה ברנדן קנטי | דראפאק |
| 2017 | אריתריאה מרהווי קודוס | קבוצת דיימנשן דאטה |
| 2018 | קולומביה מיגל אנחל לופס | אסטנה |
| 2019 | צרפת אליה גסבר | ארקאה–סאמסיק |
| 2020 | לא נערך בשל אבל על מות הסולטאן של עומאן, קאבוס בן סעיד אאל סעיד |  |
| 2021 | לא נערך בשל מגפת הקורונה בעומאן |  |
| 2022 | דנמרק אנטון צ'רמיג | קבוצת אונו - איקס |
| 2023 | ארצות הברית מטאו ג'ורגנסון | קבוצת מוביסטאר |
| 2024 | ניו זילנד פין פישר בלאק (אנ') | יו. איי. אי. אמירטס |
| 2025 | צרפת ולנטן פרה-פיינטרה (צר') | סודאל קוויק-סטפ |
הערות שוליים

↑  Report: Tour of Oman cancelled after Sultan’s death, VeloNews.com
אפרת שטיינלאוף

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב  הקריה האקדמית אונו  סמינר הקיבוצים 
 https://efratst.wixsite.com/mysite
 
אפרת שטיינלאוף היא יוצרת תיאטרון, מחזאית ובמאית תיאטרון ישראלית, המתמחה בפרפורמנס והצגות פרינג'.
לימודים אקדמיים

תואר ראשון במינהל עסקים ותקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים
תואר שני במינהל עסקים עם התמחות בשיווק בקרייה האקדמית אונו
תואר ראשון במסלול בימוי והוראת תיאטרון בסמינר הקיבוצים
תואר שני בהצטיינות במסלול שחקן חוקר יוצר באוניברסיטת תל אביב
קריירה

מנהלת תיאטרון נא לגעת. מלמדת באוניברסיטת תל אביב, במסלול שחקן חוקר יוצר, בסמינר הקיבוצים במסלול בימוי, ומאז 2008 מרכזת מגמת תיאטרון בתיכון יובלים באור יהודה. מנחה סדנאות תיאטרון ומשחק לנוער וקבוצות חובבים. חברה בארגון היוצרים העצמאיים בתיאטרון.
בשנת 2014 הייתה חברת ועדת השיפוט לפרס קיפוד הזהב. הייתה מבין יוזמי "פסטיבל אושפיזין" בבאר יעקב ב-2017 והמנהלת האומנותית שלו. הנחתה סדנת בימוי בחממת במאיות חרדיות של מפעל הפיס בשנת 2020, חברה בקבוצה בינלאומית של אמנים - ART UP NATION.
קריירה > הצגות שיצרה וביימה

בתיאבון - הצגה שבמרכזה ארבע נשים המאושפזות במחלקה לטיפול בהפרעות אכילה, שנכתבה לאחר מחקר ומפגשים עם מטפלים ומטופלות שחוו הפרעות אכילה. (הסימטה, 2009)
ראיתם את הכלב שלי? - הצגת ילדים העוסקת בפרידה, זיכרון ודמיון (2013)
התליין והנדון למוות - מחזה קצר שגם תורגם לספרדית והוצג במקסיקו (פסטיבל תיאטרון קצר, 2011)
סטארטאפ - הצגה ששואלת שאלות על כסף, הצלחה, (תיאטרון נחמני, 2014)
רק בהצבעה - מופע בתוך כיתה, יצירה פדגוגית תלוית מקום אשר שואלת שאלות בנוגע לקשר שבין מערכת החינוך לבין חירות המחשבה (2017), היצירה זכתה לצל"ש בפרס שולמית אלוני בשנת 2018
מקסימום נמות - מופע שחוקר אומץ, הוצג בחלל אלטרנטיבי בתחנה המרכזית הישנה ובבית חזני. (2018)
טרה אינקוגניטה - מופע פדגוגי אינטראקטיבי שמשחזר את היצירות של האמנות סופי מאר ויוצר מפה גאוגרפית, נפשית ופיזית על הבמה (2019)
1948- "השתלמות מורים להיסטוריה" שמלמדת איך ללמד את 1948, מופע זום אינטראקטיבי ששואל שאלות נוקבות על הזהות שלנו בישראל. המופע השתתף בפסטיבל עכו 2020 וזכה בפרס ההתאמה למסך, ציון לשבח על הדרמטורגיה ועל עבודה קבוצתית.
קריירה > הצגות שביימה

ציד עכברושים (תמונע, 2006)
תכתבי בגוף זכר - מחזה מאת חנה ליבנה (פסטיבל אישה, 2009)
גפרית וצרי - הצגת פרינג' מאת דניס פוטר (הסמטה, 2012)
הלילה האחרון ברפת - סיפורן של אם ובת, בלילה האחרון בבית האם במושב, לפני שהיא עוברת לבית אבות (פרס שני בפסטיבל צו קריאה, 2013)
הבית זה מה שמפריד - מחזה על ילד שננטש על ידי אימו במכולת (פסטיבל עכו, 2014)
הציפור הצבועה - עיבוד של אופיר דואן לספר בעל אותו השם מאת יז'י קושינסקי (פסטיבל ישראל, 2015)
זה רק שעשוע - דרמה פסיכולוגית קצרה במסגרת פרויקט "המחזאים" (צוותא, 2015)
לינדה ויקטור - (תיאטרון קצר, 2015)
זויה ויונה נשארו בחיים - הפקה במסגרת פרויקט "two show" (תיאטרון אורנה פורת)
לשמור עליך - תמונות מחיי אחיות בזמן שהן מתחבאות בעליית גג של איכרים אוקראינים בזמן מלחמת העולם השנייה (תיאטרון באר שבע, 2017)
פחדים פרטיים במקומות ציבוריים - קומדיה אפורה על אנשים אבודים ובודדים במרחב העירוני (תמונע, 2016)
מקסימום נמות - מופע במסגרת פסטיבל פנזינים (התחנה המרכזית החדשה, 2018)
טרה אינקוגניטה - מופע בהשתתפות הקהל (תמונע, 2019)
רק בהצבעה - יצירה שפיתחה שטינלאוף במסגרת מסלול שחקן חוקר יוצר באוניברסיטת תל אביב והופקה בעזרת איב – ארגון יוצרים עצמאים בתיאטרון. זוכה ציון לשבח בפרס שולמית אלוני 2018 (פסטיבל טריבונה, 2017)
1948 - מופע פדגוגי בהשתתפות הקהל, זוכה פרס התאמה למסך וצל"ש לעבודה קבוצתית (פסטיבל עכו On:Line 2020)
הערות שוליים

↑  נולד פסטיבל חדש ליצירה עצמאית - פסטיבל אושפיזין בבאר יעקב חוה"מ סוכות 2017, באתר אי"ב - ארגון יוצרים עצמאים בתיאטרון, ‏2017-10-17
↑  betavon.mp4, Google Docs
↑  ראיתם את הכלב שלי? / אפרת שטינלאוף - מחזה, באתר אימגו מגזין מאמרים (באנגלית)
↑  תיאטרון - התליין והנידון למוות, באתר www.habama.co.il
↑  עליס בליטנטל, גפרית וצרי: שילוב בין מציאות וחלום, באתר News1 מחלקה ראשונה, 20 בפברואר 2013
↑  marthayodaat, לארוז את הזיכרונות, באתר מרתה יודעת, ‏2014-01-02
↑   תמר רותם, מכולת שמנקזת אליה ילד נטוש ושנאת זרים בהצגה חדשה בפסטיבל עכו, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2014
↑  יפו | פורטל יפו |הציפור הצבועה, באתר yaffo.co.il
↑  זה רק שעשוע – Israeli Dramatists Website, באתר dramaisrael.org
↑  לשמור עליך | תיאטרון באר-שבע, באתר www.b7t.co.il
↑  מקסימום נמות - פרפורמנס, באתר עיריית תל-אביב-יפו
↑  טרה אינקוגניטה, באתר tmu-na.org.il
↑  הזוכים בפרס | פרס שולמית אלוני, באתר shulamitaloni (באנגלית)
↑   ליאור סורוקה, "כאן זה לא תיאטרון של 'בינתיים'. כאן עושים מה שבוער", באתר הארץ, 12 בדצמבר 2020
אפרים שטרן

| --- | --- |
אפרים שטרן, 2005
אפרים שטרן, 2005
 לידה:  15 בינואר 1934 חיפה, ארץ ישראל
 פטירה:  23 במרץ 2018 (בגיל 84)
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  קריית ענבים
 עיסוק:  פרופסור לארכיאולוגיה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת. (2005)  פרס פרשיה שימל (1994) 
 תרומות עיקריות
 השתתף בחפירות רבות, החל במצדה, חצור ותל באר שבע, ואחר כך בקדש (יששכר) ובתל מבורך. ניהל את חפירות תל דור
 
אפרים שטרן (באנגלית: Ephraim Stern;‏ 15 בינואר 1934 – 23 במרץ 2018) היה מבכירי הארכאולוגים בישראל, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, עורך האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, עורך כתב העת "קדמוניות", ופעיל שנים ארוכות בחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, בה שימש עד לפטירתו כיו"ר הוועד המנהל של העמותה. נפטר ב-23 במרץ 2018, ונקבר בקיבוץ קריית ענבים.
ראשית חייו

אפרים נולד בחיפה בשנת 1934, לרחל ומשה שטרן, השני מבין שלושה אחים.
בילדותו היה חבר פעיל בתנועת הצופים ובגדנ"ע.
סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בשנת 1952, מעט לאחר הקמתו, התגייס לצה"ל ושירת כקצין בסיירת נח"ל. לחם במלחמת סיני (1956), מלחמת ששת הימים (1967) ומלחמת יום הכיפורים (1973). שטרן היה רב-סרן במילואים.
ב-1953, במהלך שירותו הצבאי, נפטרו בפתאומיות הוריו.
בשנת 1960 התחתן עם תמר ברוצקוס, ולהם שני בנים, עדו וערן.
קריירה

בשנת 1955 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לארכיאולוגיה ולהיסטוריה של עם ישראל. דוקטורט סיים בהצטיינות יתרה בשנת 1968. כבר בסיום הלימודים לתואר השני החל ללמד בחוג לארכיאולוגיה שנפתח אז באוניברסיטת תל אביב והיה בין מייסדי המכון לארכיאולוגיה שם. ב-1971 ביקש ממנו פרופ' יגאל ידין לחזור לאוניברסיטה העברית בירושלים וללמד במכון לארכיאולוגיה. הוא לימד שם עד לצאתו לגמלאות בשנת 2002. בכל שנות פעילותו התמחה בחקר התרבות החומרית של ארץ-ישראל בשלוש תקופות: תקופת שלהי ימי הבית הראשון (התקופה האשורית), התקופה הבבלית והתקופה הפרסית. כמו כן, הירבה לעסוק בתרבות החומרית של הפיניקים.
אפרים עסק בפעילות ענפה של עריכה מדעית. במשך שנים רבות ערך את כתב העת "קדמוניות" של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה והשתתף בעריכת "קתדרה" של יד יצחק בן-צבי. כמו כן, נבחר לעורך הראשי של ארבעת כרכי האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ-ישראל. הוא השתתף כחבר-מערכת כמעט בכל הפרסומים העיקריים בתחום הארכיאולוגיה.
אפרים שימש כראש המכון לארכיאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ראש המכון לחקר ארץ-ישראל ויישובה ביד בן-צבי, יו"ר הוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, יו"ר המועצה הארכיאולוגית וחבר בוועדת פרס ישראל בתחום - ידע ארץ ישראל, גאוגרפיה וארכיאולוגיה.
חפירות

במשך 46 שנים השתתף בחפירות רבות, בהן חפירה ראשונה במצדה, חפירות בחצור, בתל באר-שבע, בתל מור ובעין גדי. אחר-כך ניהל שורה ארוכה של חפירות משלו, בין היתר בגילעם, בתל קדש ובתל מבורך. במשך 20 שנה ניהל את חפירות תל-דור - אחד האתרים שבהם השתמרו שרידים חשובים של התרבות הישראלית והפיניקית וכן תרבותם של גויי הים הצפוניים.
פרסים

בשנת 1984 זכה בפרס בן-צבי על ספרו בעברית "התרבות החומרית של ארץ ישראל בתקופה הפרסית: 538-322 לפסה"נ" ובאנגלית "Material culture of the land of the Bible in the Persian period, 538-332 B.C".
בשנת 1994, קיבל פרופ' שטרן את פרס פרשיה שימל מטעם האגף לארכאולוגיה במוזיאון ישראל.
זכה ב-Biblical Archaeology Review Contributors Awarded Levi-Sala Book Prizes על ספרו "דור המושלת בימים".
בשנת 2005, זכה בפרס א.מ.ת ; "על פעילותו המחקרית-מקצועית אשר העמידה אותו בשורה הראשונה של הארכיאולוגים בארץ-ישראל ועל הפצת הידע הארכיאולוגי לכל שכבות הציבור באמצעות עריכה מדעית ופרסומים. על מפעלי החפירות רבי-ההקף שהיה מעורב בהם - כחבר צוות וכמנהל ועל הידע הרב שהוציא ממעבה האדמה על התרבות החומרית בארץ-ישראל בין ימי בית ראשון לבית שני, בתקופה הבבלית ובתקופה הפרסית"
ספר יובל לכבודו

במלאת לו שבעים-וחמש שנה פורסם לכבודו כרך מאמרים בסדרת ספרי "ארץ-ישראל" (כרך כט), והשתתפו בו עשרות חוקרים.
ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, כרך כ"ט - ספר אפרים שטרן (בעריכת י' אבירם ואחרים), החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 2009, 387 עמודים (החלק העברי) ועוד 294 עמודים (החלק האנגלי).
ספרים, פרסומים ומאמרים

פרופ' שטרן כתב, ערך ופרסם עשרות ספרים ומאמרים.
מספריו:
התרבות החומרית של ארץ ישראל בתקופה הפרסית : 538-322 לפסה"נ, ירושלים : מוסד ביאליק - החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, תשל"ג 1973, 287 עמ', עברית
,Encyclopedia of archaeological excavations in the Holy Land, Jerusalem : Israel Exploration Society ,c1975-c1978, 4 Volumes English
,Excavations at Tel Mevorakh, 1973-1976, Jerusalem : Institute of Archaeology, Hebrew University of Jerusalem, 1978-1984 English
Material culture of the land of the Bible in the Persian period, 538-332 B.C, Warminster : Aris & Phillips,1982, 287 Pages, English
Illustrated dictionary & concordance of the Bible, New York : Macmillan Pub, 1986, English
האנציקלופדיה של התנ"ך, כרך א-ד, [תל אביב] : ידיעות אחרונות, 1987, עברית
Archaeology of the land of the Bible, New York : Doubleday, 1990-2012, 3 Volumes, English
דור המושלת בימים, ירושלים : מוסד ביאליק, תשנ"ב 1991, 193 עמ', עברית
האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, ירושלים : משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1992, 4 כרכים, עברית
The New encyclopedia of archaeological excavations in the Holy Land, Jerusalem : Israel Exploration Society Carta, 1993-2008, 4 Volumes, English
Dor, ruler of the seas, Jerusalem : Israel Exploration Society, 1994, 348 Pages, English
Excavations at Dor, final report, Jerusalem : Institute of Archaeology, Hebrew University of Jerusalem in cooperation with the Israel Exploration Society, 1995-2018, 11 Volumes, English
Mediterranean peoples in transition, Jerusalem : Israel Exploration Society, 1998, 481 Pages, English
ספר השומרונים, יצחק בין-צבי, 2002, 690 עמ', עברית
לזכרו של יגאל ידין במלאת עשרים שנה למותו, ירושלים : האוניברסיטה העברית בירושלים - המכון לארכיאולוגיה, תשס"ו 2006, 103 עמ', עברית ואנגלית
En-Gedi excavations, Jerusalem : Israel Exploration Society Institute of Archaeology, Hebrew University of Jerusalem, 2007, 435 Pages, 2 Volumes, English
ארץ- ישראל מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, כרך 29 אפרים שטרן, ירושלים : החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, תשס"ט 2009, 712 עמ', עברית ואנגלית
Excavations at Dor : figurines, cult objects and amulets : 1980-2000 seasons, Jerusalem : Israel Exploration Society, 2010, 276 Pages, English
The material culture of the Northern Sea peoples in Israel, Winona Lake, Indiana : Eisenbrauns, 2013, 74 Pages, English
ממאמריו:
הערות שוליים

↑  עומר כרמון, פרופ אפרים שטרן הלך לעולמו, באתר News1 מחלקה ראשונה, 23 במרץ 2018
↑  יואב איתיאל‏, הלך לעולמו פרופ' אפרים שטרן, מגדולי הארכיאולוגים בארץ, באתר וואלה, 23 במרץ 2018
↑  נזכור : פרופ' אפרים שטרן ז"ל, ד"ר צביקה צוק, חדשות בעתיקות - מרץ 2018, רשות הטבע והגנים
↑  בתו של אליעזר ברוצקוס
↑  ועדת פרס ישראל המליצה על שניים - איש לא יזכה, שלמה פיוטרקובסקי, ערוץ 7
↑  מתוך האתר של פרס א.מ.ת - אפרים שטרן
↑  פרופ' אפרים שטרן, זוכה פרס אמת 2005 במדעי הרוח
↑  דוד עמית, הצלמית לא היתה אנדרוגינית, באתר הארץ, 30 באפריל 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268688405171  PLWABN: 9810608481005606  BnF: cb12045712d (data)  CiNii: DA01527049  GND: 141770597  ISNI: 0000 0001 0910 2968  LCCN: n83138142  NKC: zmp2017941214  NTA: 069047642  SUDOC: 028669312  VcBA: 495/142754  VIAF: 66485349   WorldCat (עם VIAF): 66485349
חגי זמיר

נבחרת ישראל על דוכן המנצחים לאחר שזכתה במדליית כסף, בכדורעף נכים
חגי זמיר (נולד ב-1951[דרושה הבהרה]) הוא אלוף פאראלימפי ישראלי, בעל 4 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב ו-4 מדליות מאליפות העולם לנכים, מהן 2 זהב בכדורעף נכים.
ביוגרפיה

זמיר נולד וגדל בקיבוץ זיקים והיה בן הקיבוץ הראשון. בשירותו הצבאי היה בסיירת צנחנים.
ב-22 בינואר 1970, בתקופת מלחמת ההתשה, נשלח זמיר עם יחידתו להשתתף בפשיטה על האי שדואן, במטרה לשבות בשבי כ-100 חיילים מצבא מצרים. הגיעם אל שדה מוקשים עיכב את ביצוע המשימה, בעקבות פציעתם של שלושה חיילים - בהם זמיר ואהרון דנציגר. רגלו השמאלית נקטעה ובתום שישה חודשי שיקום חזר זמיר לקיבוץ ועבד בענף הכותנה. כמו כן הוא חזר לשחק כדורעף ובשנת 1973 הצטרף לראשונה לנבחרת הנכים בתחום. במשך שלושים שנים התחרה זמיר במסגרת נבחרת הכדורעף של בית הלוחם ומטעמה השתתף בשבעה משחקים פאראלימפיים.
זמיר הוא בוגר סמינר הקיבוצים ומוסמך כמאמן כדורעף וטניס. בשנת 1980 הוא החל לעסוק בהוראת חינוך גופני ומשנת 1992 הוא חבר הסגל של מועדון הכדורעף הפועל כפר סבא. בשנת 1994 החל זמיר לאמן את נבחרת הבנות של תיכון "גלילי" בעיר, אשר זכתה פעמים ספורות תחת אימונו באליפות הארץ.
ב-1998 צוין זמיר ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח ספורטאים יהודים שהגיעו להישגים יוצאי דופן.
זמיר מתגורר באבן יהודה, נשוי ואב לשניים.
אריה רובין

אריה רובין (נולד בלוב בשנת 1952) הוא אלוף פאראלימפי ישראלי בעל עשר מדליות, מהן שלוש זהב. רובין הורשע בעבירות מין ונידון לארבע שנות מאסר שקוצרו על ידי בית המשפט העליון לשלוש שנות מאסר בשל "הידרדרות במצב בריאותו".
ביוגרפיה

רובין חלה בילדותו בפוליו שהותירה אותו נכה. החל לעסוק בספורט במסגרת מרכז הספורט לנכים ברמת גן בגיל צעיר. הוא זכה להישגים בתחום השחייה והשתתף במשחקים הפאראלימפיים בשנים 1968, 1972 ו-1976. בתחרויות אלו זכה בתשע מדליות, מהן שלוש מדליות זהב (אחת כבן זוגו של ברוך חגאי בטניס שולחן) וארבע מדליות כסף. בפעילותו במרכז הספורט, פגש בספורטאית הנכה, ציפי רובין, והשניים נישאו ונולדו להם שלושה ילדים. לאחר שנות נישואים ארוכות התגרשו השניים.
לאחר פרישתו מתחרות פעילה עבד רובין כמאמן שחייה, בין היתר כמאמן שחייה ראשי של נבחרת מכבי תל אביב, ושימש מפעיל בריכות שחייה. בעקבות תלונות שהוגשו כנגדו על ידי חמש נערות הורשע בשנת 2007 בעשיית מעשים מגונים בנערה, תוך ניצול יחסי התלות ביניהם בהיותו מפעיל בריכה ומאמן שחייה. הרשעתו הביאה לגזר דין מקסימלי של ארבע שנות מאסר בפועל. ולאחר ערעור לבית המשפט העליון הופחת עונשו בשנה אחת ונגזר כי מאסרו יהיה בתנאי אשפוז מאחר שחלה בדלקת קרום המוח.
אריה כלב

| --- | --- |

 לידה:  17 בינואר 1918 טפליצה, צ'כיה 
 פטירה:  יוני 2011 (בגיל 93) הרצליה 
 מדינה:  ישראל
 תאריך עלייה:  9 בספטמבר 1938
 מקום מגורים:  כפר רופין, מאיר שפיה, הרצליה
 פעילות בולטת:  אחד מראשוני מורי התנועה בארץ, הקמת המרכז הארצי לאמנות התנועה, השתתפות בלהקות המחול של מרתה גרהם, גרטרוד קראוס ונעמי אליסקובסקי
 השכלה:  תואר בחינוך גופני מאוניברסיטת בזל, השתלמות במחול אצל גרטורד קראוס, מרתה גרהם, ולימוד כוראוגרפיה בבית הספר ג'וליארד
 בת זוג:  רחל כלב
 
אריה כָלֶב (1918–2011) היה רקדן, כוריאוגרף ומורה לתנועה ישראלי ממוצא צ'כי. כלב נחשב לחלוץ מורי התנועה בישראל, והקים בשנת 1966 את המרכז לאומנות התנועה בהרצליה, אליו הגיעו אלפי תלמידים מכל הארץ.
קורות חיים

אריה כלב נולד בעיר טפליצה בצ'כיה בשנת 1918, למשפחה דתית, וקיבל חינוך מסורתי. בנעוריו, היה כלב רכז תנועת "המכבי הצעיר" בטפליצה ואחראי על מחנות הקיץ של התנועה. כמו כן היה כלב אלוף צ'כיה בקרב עשר לנוער. בשנת 1937 הגיע כלב לציריך, כאשר תכנונו היה לנסוע משם לארצות הברית בשביל לימודים. בציריך התארח כלב אצל משפחה יהודית, ושם פגש את אשתו העתידית רחל, והשתכנע על ידם להישאר בשווייץ וללמוד חינוך גופני באוניברסיטת בזל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סיים כלב את חוק לימודיו, עלה ארצה יחד עם קבוצת "בנתיב", תחילה בחיפה ומאוחר יותר בכפר רופין. שם החל כלב ללמד חינוך גופני, כשהוא אחד המורים הראשונים לתחום זה בארץ ישראל. כלב לימד במספר מוסדות, ביניהם היה כפר הנוער מאיר שפיה, שם הוא החל לפתח את תחום המחול במקום. במסגרת זו, יצא כלב להשתלם בתל אביב בסטודיו של גרטרוד קראוס. בהמשך, השתתף כלב בתיאטרון המחול הישראלי שהקימה קראוס, שפעל בין השנים 1950-1952, וכן הצטרף ללהקת המחול של נעמי אליסקובסקי, בה ביצע בין היתר את ריקוד היחיד "קין", שזכה לשבחי הביקורות.
בשנת 1950 עבר כלב תאונת אופנוע אשר דרבנה אותו לפתח את גישתו בדבר סגולותיה הרפואיות של התנועה. בשנות החמישים, המשיך כלב לרקוד בלהקתה של קראוס, השתתף בלהקתה של תילה רוסלר וכן עבד כרקדן ומנהל במה בלהקת ענבל. בשנת 1957 יצא כלב להשתלם בארצות הברית במחול מודרני, ושם למד אצל מרתה גרהם, חוזה לימון ומרס קנינגהם, וכן למד כוראוגרפיה בבית הספר ג'וליארד. עם חזרתו לישראל צורף כלב כרקדן אורח ללהקתה של מרתה גרהם, וכן לימד במכון ווינגייט, סמינר הקיבוצים ובית ברל.
באותו זמן, כלב החל להיות מושפע מגישתו של משה פלדנקרייז, והתנגד להוראת החינוך הגופני הקונבנציונליות, ששמה במרכז את הטכניקה והכושר הגופני, במקום בסיגול ותחזוק יכולת תנועה טבעית ואנושית. בשנת 1962 היה מעורב בתאונת דרכים עם משפחתו. מכספי הפיצויים בעקבות התאונה הקים כלב ב-1966 את המרכז לאומנות התנועה בהרצליה, והפסיק את עבודתו במכון ווינגייט ובית ברל על מנת להתמקד בפיתוח מרכז זה. בשנות השבעים, פקדו את המרכז אלפי אנשים, מכל קבוצות הגיל ומצבי הבריאות. כמו כן, טיפל כלב במרכז באנשים עם בעיות מוטוריות שונות, וסייע לאנשים רבים שעמדו לפני ניתוחים אורתופדיים להשתקם ללא ניתוח.
שיטתו

לפי אריה כלב, התקדמותו הגופנית, האישית והרוחנית של האדם הן מרכיבים שונים של אותו מכלול. לכן, סיגול של תנועה רכה וטבעית יכול להשפיע לטובה על כלל התפתחות חייו ובריאותו של האדם. זאת בניגוד להוראת החינוך הגופני הרגילה, שמקדישה לטענתו זמן רב מדי לתרגילים סתמיים שנמאסים על התלמידים. בין היתר, השווה כלב את האדם לעץ, וייחס חשיבות רבה לייצוב נכון של הגוף על כפות הרגליים, המקבילות לשורשים, כאשר האנרגיה המתבססת בכפות רגלי האדם מזינה את עמידתו הזקופה. כמו כן, השווה כלב את גוף האדם למכונית הדורשת תחזוקה תמידית - כאשר בניגוד למכונית, מרבית האנשים לא מפתחים את גופם לשכלולו המרבי, ו־"מריצים" אותו אף כשהוא נמצא בצורה משובשת. לדידו, חינוך לתנועה נכונה יכול למנוע מחלות ובעיות בריאות רבות, וכך לחסוך משאבי מדינה. כלב טען כי על שכלול התנועה להתחיל מגיל כמה שיותר צעיר, ופרסם מספר תרגילי תנועה לתינוקות אותם איגד בספרו "תנוק גדל באהבה : הדרכה והכוונה לתנועת התנוק".
הערות שוליים

1 2 3  ראובן לייב, לקום בבוקר כמו חדש, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 ביוני 2011
1 2 3 4  ואף על פי כן ינוע, דבר, 18 באוגוסט 1980
↑  רחל כלב, תרגום: רינה כלב, יומן מסע של מיימי, הרצליה, אחרי 1993, עמ' 1
1 2 3  רחל כלב, תרגום: רינה כלב, יומן מסע של מיימי, הרצליה, אחרי 1993, עמ' 71
1 2 3 4 5  אורי דרומי, האדם כעץ השדה, באתר הארץ, 15 ביולי 2011
1 2 3 4 5 6  המרכז, התנועה, ו"המשוגע לדבר", מעריב, 2 ביולי 1974
↑  רשימות מוזיקליות, על המשמר, 26 באוקטובר 1951
↑  להקת מחול קאמרית, למרחב, 14 ביוני 1957
1 2  לא על הנפש לבדה, כתבות מאת ואודות אריה כלב ארכיון אריה כלב, הספרייה הלאומית
↑  נתן דובניץ, על מחולות ועל קולות, הארץ, 4 בספטמבר 1958
↑  תנועה ומחול לפיתוח האישיות, למרחב, 27 ביוני 1968
↑  להוציא אותן מהכלא, חדשות, 9 ביוני 1991
↑  גמישות חתולית לתינוקות בני־יום, מעריב, 7 בדצמבר 1980
↑  לקראת שבוע הספר העברי, מעריב, 7 בדצמבר 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311352105171  CiNii: DA05548743  ISNI: 0000 0000 2690 2556  LCCN: n87872228  VIAF: 43367106   WorldCat (עם VIAF): 43367106
אמנון דנקנר

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1946 המנדט הבריטי ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  5 באפריל 2013 (בגיל 67) ישראל רמת השרון, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות מורשה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  1966–2013 (כ־47 שנים)
 
אמנון דנקנר (5 בפברואר 1946 – 5 באפריל 2013) היה עיתונאי, פובליציסט, עורך, סופר ושחקן ישראלי. היה כתב, בעל טור ופרשן בעיתונים "הארץ", "דבר", "חדשות", "מעריב" ו"סופהשבוע". עורך "מעריב" בשנים 2002–2007.
ביוגרפיה

דנקנר נולד בירושלים לאוטו והלה דנקנר, משפחה מסורתית, שבבעלותה היה בית הקפה "אלנבי", במרכז ירושלים. למד בבית ספר היסודי והתיכון הדתי 'מעלה' בירושלים. את שירותו הצבאי עשה בחרמ"ש. למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1966 החל לעבוד כגוזר קטעי עיתון בסוכנות לקטעי עיתונות שבבעלות אריאל אליצדק. לאחר מספר חודשים קיבל קידום בתפקידו, והחל לסכם כתבות עיתונאיות. בין השנים 1971–1974 שימש דובר משרד החינוך והתרבות, תחת שר החינוך יגאל אלון. לאחר מלחמת יום הכיפורים, שבה לחם במסגרת גדוד שריון ברמת הגולן, עבד כמנהל עבודה אצל חמיו, שהיה קבלן הובלה לעבודות עפר. במשך שלושה חודשים היה דובר הסוכנות היהודית. לאחר שפוטר בעקבות הדלפה, פנה לתחום העיתונות.
יחד עם יוסי שריד הקים דנקנר בירושלים את אגודת ההיפוכונדרים.
ביוגרפיה > עיתונאי

היה כתב, בעל טור ופרשן בעיתונים "הארץ", "דבר", "חדשות", "מעריב" ו"סופהשבוע".
בשנת 1976 החל את דרכו כעיתונאי עם קבלתו לעבודה ב"הארץ" על ידי עורך המשנה של העיתון, גדעון סאמט, ככתב לענייני ההסתדרות. ב-1979 החל לכתוב טור פוליטי בשם "ראיתי שמעתי".
ב-12 בפברואר 1983 פרסם ב"הארץ" מאמר שכותרתו "אין לי אחות", ובו הביע את דעותיו נגד טענות הקיפוח של עדות המזרח. הרקע למאמר היה אלימות שהפנה הימין כלפי השמאל בזמן המחאה כנגד מלחמת לבנון הראשונה ושהגיעה לשיא ברצח אמיל גרינצווייג, יומיים לפני פרסום המאמר. דנקנר הצהיר שהימין האלים אינו אחיו ואינו אחותו. את אלימות הימין זיהה עם הציבור המזרחי, שעליו כתב:
המאמר עורר סערה ציבורית. בשנים מאוחרות יותר נמנע דנקנר מלחזור על הדברים שביטא במאמר זה ואף ביטא אהדה למפלגת ש"ס. בריאיון לסמי מיכאל ב"על המשמר", ייחס דנקנר את אופיו האנטי-מזרחי של המאמר למערכת עיתון "הארץ" שלטענתו הייתה גזענית, ועקב כך פוטר מהעיתון. הוא עבר ל"דבר", שבו עבד שלוש שנים כשליח בוושינגטון.
בהמשך שנת 1983 פסלה המועצה לביקורת סרטים ומחזות את הסרט "83", עקב סרטון שנכלל בו בשם "הלילה בו נולד המלך", המבוסס על סיפור של דנקנר שפורסם ב"הארץ".
דנקנר עבר לעיתון "חדשות". ב-1991, בזמן מלחמת המפרץ, כתב טור אישי ב"חדשות". הטור התפרסם לאחר מכן כספר, "שלושה בממ"ט אחד", במשולב עם טוריהם של רון מיברג ואמנון לוי. עם סגירת "חדשות" ב-1993 חזר ל"הארץ" למשך ארבע שנים, שבסיומן עבר ל"מעריב".
ביוגרפיה > ביוגרפיית דן בן אמוץ

בשנת 1992 פרסם דנקנר ביוגרפיה של הסופר והעיתונאי דן בן אמוץ, שמת שלוש שנים לפני כן. הביוגרפיה מהווה סקירה מקיפה של פעילותו של בן אמוץ בתחומים רבים של התרבות הישראלית. קטעים בביוגרפיה העוסקים בהוללות המינית של בן אמוץ - לרבות טענה בדבר גילוי עריות עם אמו - עוררו סערה. יש הטוענים שנושא זה, המוצג בביוגרפיה כעובדה, הוא פרי הדמיון, ולא ברור אם מדובר בדמיונו של דנקנר, או בדמיונו של בן אמוץ שאולי סיפר זאת לדנקנר. מטבע הדברים אי אפשר להוכיח את נכונותו של סיפור זה אך גם אי אפשר להפריכו.
בביוגרפיה נטען שבן אמוץ קיים יחסי-מין עם קטינות, וכי חבריו הקרובים של בן אמוץ ידעו על כך ובחרו להעלים עין. על אף שהיו כאלה שראו בדבריו של דנקנר אומץ לב ציבורי, על שהעז לשחוט "פרה קדושה" חברתית ותרבותית, הרי חברים רבים של בן אמוץ, שהיו מיודדים גם עם דנקנר, ניתקו את קשריהם עמו. במיוחד זכורה עזיבתה של הסופרת והפלמ"חניקית לשעבר נתיבה בן-יהודה בשידור חי של תוכנית הטלוויזיה של גבי גזית, כמחאה על הדיון בעניין זה, ובעיקר עקב השתתפותו של דנקנר.
ביוגרפיה > פופוליטיקה

דנקנר זכה לחשיפה תקשורתית רבה כאיש צוות קבוע בתוכנית הטלוויזיה "פופוליטיקה", אליה הצטרף בשנת 1993, על תקן ה"שמאלן" אל מול "הימני" יוסף לפיד ו"החרדי" ישראל אייכלר. שלא כחבריו לתוכנית שעברו לעיסוק בפוליטיקה, ואף הצליחו בכך (לפיד הפך ליו"ר מפלגת שינוי ולשר המשפטים, ואייכלר הפך לחבר הכנסת מטעם יהדות התורה וליו"ר הוועדה המיוחדת לפניות הציבור), נמנע דנקנר מעיסוק פעיל בפוליטיקה.
דנקנר נתבע על ידי פעיל הימין איתמר בן-גביר על כך שכינה אותו "נאצי" פעמיים במהלך המשדר. התביעה הגיעה לבית המשפט העליון, שפסק כי על דנקנר לפצות את בן גביר על פרסום לשון הרע בפיצוי סמלי של 1 ש"ח.