stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליעזר חודורוב
ביוגרפיה

אליעזר (לוסיה) חודורוב נולד בעיר קובל שבווהלין. בטרם מלאו לו 14 שנה החל בארגון וליכוד בני הנוער היהודי. תחילה ייסד בעיר את תנועת הצופים ברוחו של רוברט באדן פאוול. התנועה שהנהיג גדלה מיום ליום אף מעבר לעיר קובל. לוסיה שימש באותם ימים גם מורה ספורט ב-"תרבות"- הגימנסיה העברית בקובל. מטרתו הייתה חינוך צופי-לאומי, מיזוג ערכי הצופיות וערכי הלאום לשלמות אחת.
בשנת 1921 קבלה התנועה את שמה "הסתדרות השומרים ע"ש טרומפלדור" ומנתה בקובל כ- 400 חניכים. לוסיה עורר את הרעיון הציוני בכל העיר קובל. תוך תקופה קצרה התפשטה התנועה לכלל ערי ועיירות פולין ומנתה אלפים רבים. פעילותו התמקדה בשליחות הציונית והוא לקח חלק פעיל בקונגרסים והוועידות הציוניות, דוגמת הוועידה העולמית של תנועות הנוער היהודיות בדנציג  1924. בשנת 1925 קרא להתלכדות תנועות הנוער המרכזיות בפולין ותנועתו התאחדה ביוזמתו עם תנועת "השומר הצעיר".
בספטמבר 1925 עלה לוסיה לארץ, הצטרף למחנה עבודה מול הים בכרמל והרעיון להיות יורד ים דבק בו. 
בארץ נישא לשלומית פרידמן, בת רחובות, ממשפחת חלוצים מקובל.
חודורוב היה פעיל בארגון ההגנה בחיפה, שחלומו היה ימאות. בשנת 1927 נסע על חשבונו ללמוד בבית הספר הימי בצרפת. משנקלע לקשיי מימון של שהותו ולימודיו, פנה בבקשת עזרה כספית אל ההגנה, שלאחר דיון ניאותה לתת לו סיוע (שהיה קטן ולא מספק) מתוך ראיית לימודיו כהשקעה לטווח הרחוק. ב-1930 שב מלימודיו בצרפת ושולב בפעילות ההגנה להעברת נשק בדרך הים.
חודורוב היה מדריך ומורה בבית הספר הימי זבולון ולימים קצין חיל הים. עקב פיצול פעילותו של בית הספר זבולון לשני בתי ספר, יומי וערב, הייתה מתיחות בלתי נסבלת באגודה הימית, וחודורוב כמו אחרים עזב את הירקון לנסות כוחו בצי הימי.
בסוף שנת 1933 הוקמה חברת הספנות 'שירות ימי ארץ-ישראלי', כשותפות של שני רבי החובלים, ידידים מימי הגימנסיה הרצליה דרך האקדמיה הימית, חודרוב וישראליתן (ישראלי), עם עוה"ד פרבשטיין מהנהלת זבולון וקצין ים בלגי ידידם. בשנת 1934 רכשה החברה בעיראק 'אוניית משא כללי משולבת' בתפוסה של 193 טון, ורישיון הסעת 12נוסעים. שמה הוסב ל-"כרמל". עקב ארגון לקוי לא הצליחה החברה לשרוד בתחרות הקשה עם הספינות הערביות באזור ומיד מכרה את האוניה.
לקראת סיום המנדט הבריטי נחשב חודורוב מבכירי רבי החובלים בצי המסחרי העברי. ערב הכרזת המדינה, ב-12 באפריל 1948 פנה דוד בן-גוריון אל חודורוב בבקשה לגבש הצעה לתקן מפקדה ימית מלחמתית להובלה ימית והגנת חופים. חודורוב שב אליו בתוך יומיים עם תוכנית מקיפה ומגובשת למפקדה כזו, שתעסוק בגיוס ובהכשרה צבאית של בעלי מקצוע ימיים, וכן גיוס ספינות סוחר אזרחיות שיעברו הסבה לפעילות צבאית.
בשנת 1948 מונה חודורוב רב החובל ומפקד משותף עם יוסף אלמוג על אח"י אילת (א-16) ליום אחד. הוא עזב את ספינת המלחמה משלא קיבל את שיטת "הפיקוד המשותף" שהונהגה על ידי הפיקוד הימי ומוסדות המדינה.
בסוף אותה שנה הגיעה האונייה "Derector" (ששמה הוסב ל"גלילה") של חברת הספנות החדשה צים לישראל כשצוותה יהודי. חודורוב מונה רב חובל שלה, ובשנת 1949 הייתה הראשונה שהביאה גולים ממחנות המעצר בקפריסין. בסך הכל הביא עליה חודורוב 11,000 עולים בפחות מארבעה חודשים.
בשנת 1951 מונה חודורוב כרב חובל של האונייה "אילת" של חברת צים שעבדה על קו ארצות הברית-תל אביב בשנת רכישתה. באחת מהפלגותיה הראשונות מניו יורק לישראל, עם מטען תפזורת חיטה, נקלעה לעין סערת הוריקן ממנה הוציאה חודרוב בשלום.
אליעזר חודורוב נפטר ב-1965 ונטמן בבית העלמין ברחובות.
ראו גם

אח"י אילת (א-16)
ארנסט ונדייבר

סמואל ארנסט ונדייבר האב (באנגלית: .Samuel Ernest Vandiver Jr;‏ 3 ביולי 1918 –  21 בפברואר 2005) היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-73 בשנים 1959–1963, וכסגן המושל השלישי של המדינה בשנים 1955–1959.
ראשית חייו

ארנסט ונדייבר נולד בעיר קאנון שבמחוז פרנקלין, צפון-מזרח ג'ורג'יה. הוא היה ילדם היחידי של ואנה באוורס וסמואל ארנסט ונדייבר. לאמו היו שני ילדים מנישואיה הקודמים שהסתיימו במותו של בעלה הראשון. אביו של ונדייבר היה איש עסקים, חוואי ובעל קרקעות בולט במחוז פרנקלין. ונדייבר למד בבתי ספר ציבוריים בעיר לבוניה ובבית הספר דרלינגטון שבעיר רום. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה שבעיר את'נס ובבית הספר למשפטים שלה.
לאחר שירות כקצין בחילות האוויר של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, נבחר ונדייבר ב-1946 כראש עיריית לבוניה. באותה שנה הוא תמך במועמדותו של יוג'ין טאלמדג' למשרת מושל ג'ורג'יה ולאחר מכן בטענתו של בנו, הרמן טאלמדג' לתפקיד לאחר פטירת אביו טרם השבעתו.
ב-1948 מינה טאלמדג' את ונדייבר לתפקיד השליש הראשי של ג'ורג'יה. ב-1954 הוא נבחר כסגן מושל המדינה.
ב-1958 התמודד ונדייבר על משרת מושל ג'ורג'יה, והבטיח לשקם את תדמית המדינה, שנפגעה בשל שערוריות שהתרחשו בתקופת כהונתו של מרווין גריפין, שתחתיו שירת ונדייבר כסגן המושל. ונדייבר נבחר ברוב גדול והחליף את גריפין.
מושל ג'ורג'יה

כמושל, פעל ונדייבר לנקות את המדינה מהשחיתות ומההתנהלות הלקויה שיוחסה לממשלו של גריפין. במסע הבחירות שלו הוא התחייב להגן על ההפרדה הגזעית, בעשותו שימוש במוטו "לא, אף לא אחד" (No, not one) מתוך כוונה שאף לא ילד אפרו-אמריקאי אחד ילמד בבית ספר ללבנים.
בבחירות לנשיאות של 1960 תמך ונדייבר בג'ון פיצג'רלד קנדי, אך לא באופן מלא. הוא העדיף אלקטורים "עצמאיים". מהלך זה הוביל לשחיקה של המפלגה הדמוקרטית במדינות הדרום, והתנגדות בהן לתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. במרץ 1960 כינה ונדייבר מאמר בשם "פנייה לזכויות האדם" שפורסם בעיתון The Atlanta Constitution על ידי סטודנטים אפרו-אמריקאים בספלמן קולג', "מסמך אנטי-אמריקאי" ש"שנראה כאילו לא נכתב בארץ זו". הוא פעל מאחורי הקלעים יחד עם קנדי ועם אחיו רוברט, ובסופו של דבר לקח חלק בהשגת שחרורו מן הכלא של מרטין לותר קינג, לאחר שנעצר ב-19 באוקטובר אותה שנה במהלך שביתת שבת במסעדה של חנות הכלבו ריצ'ס (Rich's) באטלנטה.
בהמשך שינה ונדייבר את גישתו ביחס למוטו הבחירות שלו "לא, אף לא אחד". שינוי זה חל בעקבות השפעתם של איוון אלן הבן (מאוחר יותר ראש עיריית אטלנטה), הבנקאי מילס ב. ליין, נשיא חברת קוקה-קולה רוברט וודרף, גריפין בל (לימים שופט בבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים והתובע הכללי של ארצות הברית), ורבים אחרים.
בעקבות רצח קנדי, אמר ונדייבר: "כל העולם הוכה בהלם ומתאבל על מות נשיאנו. אני סמוך ובטוח שכל תושבי ג'ורג'יה מתאחדים בשליחת תנחומינו למשפחה האבלה".
בתקופת כהונתו של ונדייבר כמושל הורה בית המשפט המחוזי הפדרלי על קבלתם של שני סטודנטים אפרו-אמריקאים, המילטון הולמס (אנ') ושרלין האנטר (אנ') לאוניברסיטת ג'ורג'יה. על אף תמיכתו בעבר בהפרדה הגזעית, לא התנגד ונדייבר לפסיקת בית המשפט, ובכך חסך מהאוניברסיטה את החשיפה הלאומית דוגמת זו שהייתה קודם לכן בקשר להתנגדות של מושל מיסיסיפי רוס בארנט ב-1962 במקרה דומה באוניברסיטת מיסיסיפי (אנ'), ושל מושל אלבמה ג'ורג' וולאס באוניברסיטת אלבמה. לאחר ביטול ההפרדה הגזעית באוניברסיטת ג'ורג'יה, פנה ונדייבר לאספה הכללית של ג'ורג'יה לבטל את החוקים הקודמים שמנעו מימון ממשלתי למוסדות חינוך שיישמו שילוב גזעי. הוא גם מינה את הבנקאי ג'ון א. סיבלי כראש הוועדה המדינתית ליישום ההפרדה הגזעית בבתי הספר בהוראת בית המשפט.
ונדייבר התחייב להשאיר על כנה את שיטת הבחירות האזורית על פי יחידות מחוז, שנועדה לבחירת מושל ג'ורג'יה, אך זו נפסלה בהחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית כנוגדת את החוקה. לאחר מכן הוא הורה לוועדה המרכזית של הדמוקרטים בג'ורג'יה לנהל את הבחירות המקדימות של 1962 בשיטת הבחירות הכלליות.
האופן היעיל בו ניהל ונדייבר את ממשלת המדינה אפשר את קיומה של תוכנית בנייה והרחבת השירותים הממשלתיים ללא העלאת מיסים. המדינה הרחיבה את נמליה, עודדה תיירות, קידמה את העסקים ואת התעשייה, הרחיבה את החינוך הטכני המקצועי, ויזמה תוכניות למען חולי הנפש.
שנותיו האחרונות

ב-1966 היה ונדייבר בתחילה מועמד לתקופת כהונה נוספת כמושל והמועמד שהיה צפוי להתמודד מולו היה אליס ארנול, גם הוא מושל לשעבר, אך בסופו של דבר פרש ונדייבר מהמרוץ בשל סיבות בריאות. כאשר במועמדות הדמוקרטים לא זכה ארנול אלא איש העסקים מאטלנטה לסטר מדוקס, תומך נלהב של ההפרדה הגזעית, תמך ונדייבר בבחירות הכלליות במועמד הרפובליקני, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בו קאלווי. בסופו של דבר נבחר מדוקס על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה לאחר שבבחירות לא הצליח אף אחד מהמועמדים להשיג את הרוב הדרוש.
במידה והיה ונדייבר מתמודד בבחירות של 1966, היה קאלווי מתמודד על תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים ולא על משרת המושל. כאשר נראה ונדייבר כמועמד אפשרי של הדמוקרטים ביקש קאלווי מוויליאם ר. בודוין, בנקאי מאטלנטה ודמות ציבורית שהיה יושב ראש הוועדה לארגון מחדש של ממשלת המדינה, להתמודד כרפובליקני על משרת המושל. מנגד, קארל סנדרס, המושל היוצא שהיה מנוע מלהתמודד בשל הגבלת כהונה, ביקש מבודוין להתמודד באותה מערכת בחירות כדמוקרט.
ב-1972, בגיל 54, התמודד ונדייבר על מושב בסנאט של ארצות הברית על תקופת כהונה מלאה במקומו של דודה של אשתו, המושל לשעבר והסנאטור ריצ'רד ראסל הבן, שנפטר בכהונתו ב-1971. בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על מושב זה הגיע ונדייבר למקום השלישי לאחר סאם נאן ולאחר הסנאטור שמונה כמחליפו של ראסל, דייוויד ה. גרמברל. נאן הביס את המועמד הרפובליקני, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית פלטשר תומפסון, אף על פי שבמערכת בחירות זו זכה הנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון בניצחון סוחף בג'ורג'יה נגד הדמוקרט ג'ורג' מקגוורן.
בשנותיו האחרונות, הביע ונדייבר חרטה על עמדותיו בנוגע להפרדה הגזעית בשנים הקודמות. "אמרתי אז הרבה דברים קיצוניים שכעת עלי לחיות עמם", הוא אמר ב-2002. "כל שאוכל לומר כעת שאתם נמצאים בתקופתכם".
חיים אישיים

ונדייבר היה נשוי לבטי ראסל, אחייניתו של הסנאטור והמושל לשעבר ריצ'רד ראסל הבן. ראסל היה דמות פוליטית רבת עוצמה בג'ורג'יה וסייע רבות לקידום הקריירה של ונדייבר. בטי ראסל הייתה גם בתו של השופט רוברט לי ראסל ונכדתו של ריצ'רד ראסל האב, נשיא בית המשפט העליון של ג'ורג'יה. לבני הזוג נולדו בן, סמואל ארנסט "צ'יפ" ונדייבר השלישי, ושתי בנות, ואנה אליזבת ונדייבר, וג'יין ברוורד ונדייבר, לימים ג'יין קיד, שכיהנה בשנים 2005–2007 כחברת בית הנבחרים של ג'ורג'יה, ולאחר מכן ועד 2011 כיושבת ראש המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה.
ארנס ונדייבר נפטר בביתו שבלבוניה ב-21 בפברואר 2005, בגיל 86. הוא נטמן בבית הקברות העירוני בורגס-לבוניה שבעיר.
קטע הכביש הבין-מדינתי 85 שעובר דרך מחוז פרנקלין קרוי על שמו של ונדייבר. ונדייבר דאג עוד בחייו שהכביש יעבור דרך המחוז ולא ימשיך צפונה כמתוכנן. ב-2008 קראה אוניברסיטת ג'ורג'יה על שמו של ונדייבר בניין מעונות סטודנטים בקמפוס המזרחי שלה.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 322-323
הערות שוליים

1 2  Gettleman, Jeffrey (December 22, 2002). "South's leaders in pre-civil rights era reflect on records with regret". SFGate.
↑  Novotny, Patrick (Fall 2004). "John F. Kennedy, the 1960 Election, and Georgia's Unpledged Electors in the Electoral College". Georgia Historical Quarterly. 88 (3).
↑  Howard Zinn, You Can't Be Neutral on a Moving Train (Boston, Massachusetts: Beacon Press, 1994, 2002), p. 28.
↑  "Samuel Vandiver, in the MLK Encyclopedia". July 6, 2017. Archived from the original on February 25, 2021.
↑  S. Ernest Vandiver, 86; Georgia Governor During Integration of Schools, Los Angeles Times, FEB. 24, 2005.
↑  Desegregating Higher Education". The Journal of Blacks in Higher Education (59): 49–50.
↑  "Grace in Georgia". Time. Vol. 77, no. 5. January 27, 1961.
↑  Henderson, Harold Paulk (2000). Ernest Vandiver, Governor of Georgia. Athens: University of Georgia Press. p. 40.
1 2  "Ernest Vandiver Jr. (1918-2005)". georgiaencyclopedia.org. Archived from the original on February 1, 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1193704510  ISNI: 0000 0000 2905 6981  LCCN: n86114614  VIAF: 45788354   WorldCat (עם VIAF): 45788354
יונתן פרידמן

יונתן פרידמן (נולד ב-14 במרץ 2003) הוא מתעמל אקרובטי ישראלי שזכה במדליית כסף באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018).
ביוגרפיה

פרידמן גדל במושב סלעית במערב השומרון. הוא סיים את בית ספר תיכון עמי אסף בבית ברל. הוא מתאמן בהדרכתו של אמיר מוזס. משרת בצבא כספורטאי מצטיין.
ביוגרפיה > 2017

באליפות אירופה לנוער באקרובטיקה לשנת 2017 הוא זכה במדליית הזהב ברביעיית בנים יחד עם אדם נודל, רועי נועם ונבו גברא בתוצאה של 27.350 נקודות.
ביוגרפיה > 2018

באוקטובר 2018 ייצג את ישראל באולימפיאדת הנוער שנערכה בבואנוס איירס, ארגנטינה, וזכה ביחד עם נועה קזדו יקר (אנ') במדליית כסף בהתעמלות אקרובטית לזוגות מעורבים בתוצאה של 27.590 נקודות. השניים סיימו אחרי זוג מבולגריה (27.850 נקודות) ולפני זוג מאוקראינה (27.450 נקודות). הם הקדישו את הופעתם לבן זוגה המנוח של מאמנתם, שנהרג בתאונת אופנוע.
ביוגרפיה > 2019

באליפות אירופה עד גיל 16 שנערכה בחולון באוקטובר 2019 זכה במדליית זהב ביחד עם איימי רפאלי.
ביוגרפיה > 2021 > אלוף עולם עד גיל 19

באליפות העולם שנערכה בז'נבה, שווייץ ביוני 2021 זכה במדליית כסף בזוגות מעורבים ביחד עם איימי רפאלי בתוצאה של 28.350 נקודות.
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם שנערכה בבאקו, אזרבייג'ן במרץ 2022 זכה במדליית זהב בזוגות מעורבים ביחד עם איימי רפאלי.
ביוגרפיה > 2023

במסגרת סבב הגביע העולמי לשנת 2023 הוא התחרה בקטגוריית זוגות מעורבים יחד עם איימי רפאלי. השניים דורגו במקום השני בסבב, וזכו במדליית זהב בפורס-סינט-אמנדס(אנ'), בלגיה בתוצאה של 29.750 נקודות. במדליות כסף בז'שוב, פולין בתוצאה של 28.930 נקודות ובמאיה(אנ') פורטוגל בתוצאה של 29.030 נקודות.
ראו גם

התעמלות אקרובטית בישראל
הערות שוליים

1 2 3  אלוף העולם באקרובטיקה: תושב הישוב סלעית בשומרון, באתר "סרוגים", 7 במרץ 2022
↑  none, ‏זהב לישראל באל' אירופה לנוער באקרובטיקה, באתר ‏מאקו‏, 15 באוקטובר 2017
↑  אורן אהרוני, מדליה שלישית לישראל באולימפיאדת הנוער, באתר ynet, 16 באוקטובר 2018
↑  יונתן פרידמן תושב השומרון הוכתר כאלוף אירופה בקטגוריית זוגות מעורבים באליפות אירופה באקרובטיקה, באתר חדשות 0404‏, 27 באוקטובר 2019
↑  אליפות העולם באקרובטיקה: ירדן ויונתן מהיישוב סלעית הם אלופי העולם - מקומונט הישובים ביו"ש, באתר מקומונט הישובים ביו"ש, ‏5 באוגוסט 2021
↑  "Acrobatic Gymnastics World Rankings - World Ranking 2023" [דירוג עולמי התעמלות אקרובטית - דירוג עולמי לשנת 2023]. התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית. נבדק ב-6 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "FRIDMAN Yonatan - FIG Athlete Profile" [יונתן פרידמן - פרופיל ספורטאי התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית]. התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית. נבדק ב-6 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
תל נגילה

| --- | --- |

תל נגילה ועץ האשל בראשו
 מידות
 שטח:  100–150 דונם
 גובה מעל פני הים:  206 מטר
 היסטוריה
 תרבויות:  תרבות יריחו XI התרבות הכנענית התרבות הפלישתית.
 תקופות:  התקופה הנאוליתית הקרמית הקדומה התקופה הכלקוליתית ברונזה בייניימית תקופת הברונזה המאוחרת תקופת הברזל I תקופת הברזל II התקופה הביזנטית בארץ ישראל
 אתר ארכאולוגי
 חפירות:  1961–1962 
 ארכאולוגים:  רות עמירן
 מצב:  הרוס
 גישה לציבור:  כן
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°30′09″N 34°45′30″E﻿ / ﻿31.50259°N 34.7583°E﻿ / 31.50259; 34.7583
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) תל נגילה(למפת מערב הנגב רגילה) תל נגילה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל נגילה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל נגילה he
 
עץ האשל בפסגת תל נגילה
תל נָגִילָה הוא תל עתיק על גבעה בגדה המערבית של נחל שקמה בחלקו התיכון, בין כביש 40 וקיבוץ רוחמה. התל נצפה מכביש 40 דרומה לבאר שבע מעט דרומה ממפגש הכביש עם כביש 6 (מחלף מאחז) ועליו היה עץ אשל בודד (העץ נפל בסופה ב-12 במרץ 2020). השם העברי על שמו הערבי של התל – תל אל-נג'ילה (תל העשב).
באתר נמצאו ממצאים מהתקופה הנאוליתית הקרמית הקדומה (כ-7,000 שנה לפני זמננו) ועד התקופה הביזנטית בארץ ישראל.
הגישה לתל היא בדרך כורכר (דרך נוף נחל שקמה) היוצאת משמורת פורה ומסומנת בסימון כחול. מהתל יש תצפית יפה על שטח חקלאי נרחב. בסמוך לתל, על מסילת הדרום, ממוקמת תחנת רכבת תפעולית בשם "תל נגילה".
היסטוריה

בקיץ 1962 התקיימה חפירה ארכאולוגית במקום בניהול רות עמירן ואברהם איתן, בחיפוש אחר גת הפלישתית. לאחר שתי עונות חפירה נקבע שתל נגילה אינה גת. עיקר הממצאים שנתגלו היו שרידיו של יישוב מתקופת הברונזה התיכונה 2 (בשכבה VII), התקופה בה שלטה האימפריה המצרית של השושלת ה-18 באזור (תקופת החיקסוס). הממצאים כללו, בשלב קיומו האחרון מבני מגורים, סוללת עפר (שהקנתה לאתר את צורתו) ובה קיר תמך ושער. היישוב חרב ככל הנראה, וכעבור זמן קצר הוא חודש (שכבה VI). שרידיו של שלב היישוב הבא כוללים מבנה עם קירות עבים במרכז האתר, ורצפה בחלקו הצפוני, שהושתתו על הסוללה החרבה. על הרצפה שבחלק הצפוני נמצאה קדרה דו־גונית, המתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת א.
כ-200 מטר מדרום לתל נמצאו שרידי יישוב פרזות מתקופת הברזל II. כ-400 מטר ממזרח לתל, על גדת נחל שקמה, נמצאו שרידי ישוב וחרסים מהתקופה הביזנטית (ח'רבת סוף). ואילו בראש התל נמצאו שרידי מבנה בודד מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
בסוף דצמבר 2006 וראשית ינואר 2007 נערכה חפירת הצלה כ-400 מטר מדרום-מזרח לתל. בו נמצאו להבי מגל וצלמיות אבן, המתוארכים לתקופה הנאוליתית הקירמית הקדומה (חלקו השני של האלף ה-6 לפנה"ס; תרבות יריחו XI).
בזמן מלחמת העולם הראשונה הקים צבא האימפריה העות'מאנית מסילת רכבת לבאר שבע, כחלק מהמאמץ הצבאי מול הבריטים. המסילה הייתה ברוחב של 105 סנטימטר ועברה בגשר מעל נחל שקמה סמוך לתל (במקום עוד ניתן לראות את שרידי הגשר). היא הושלמה ב-1915.
במלחמת העצמאות הייתה חשיבות אסטרטגית לתל נגילה ולתלים שבסביבתו, כמו תל חסי, תל קוניטרה (קשת) ותל אל מליחה משום שחלשו על שדה נחיתה "אבק 1" שהוכשר ליד קיבוץ רוחמה כדי לתספק בדרך האוויר את הנגב הנצור (מבצע אבק). בליל ה-8 בספטמבר 1948 נכבשו התלים על ידי חטיבת יפתח. המצרים הגיבו בהתקפות נגד על תל קוניטרה שנמשכו יומיים ונהדפו.
ראו גם

תל צפית
תל לכיש
תל עירני
לקריאה נוספת

'תל נגילה', חדשות ארכאולוגיות ד (1962), 8–10.
'עונת החפירות השנייה בתל-נגילה', חדשות ארכאולוגיות ח (1963), 9–12.
'מציאת מטבעות ומטמונים', ידיעות נומיסמטיות בישראל 6–7 (תשכ"ה), 28.
דוד גלעד, 'כלי צור מתקופת הברונזה התיכונה מהר-ירוחם ומתל-נגילה', בתוך: יוחנן אהרוני (עורך), חפירות ומחקרים: מוגש לפרופסור שמואל ייבין, תל אביב: המכון לארכאולוגיה על ידי כרטא, 1973, עמ' 133–141.
רות עמירן, "נגילה, תל", בתוך: אפרים שטרן (ע'), האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל' 3, ירושלים, 1992, עמ' 1064–1066
ספי בן-יוסף (עורך), מדריך ישראל החדש: אנציקלופדיה, מסלולי טיול: [מבואות, אתרים, מסלולים], כרך 14: "הנגב הצפוני" (עורך הכרך: מנחם מרקוס), ירושלים : כתר, 2001, עמ' 241–243.
עפר ורד, 'טיול אביבי: נחל שקמה, תל חסי, תל נגילה ובתרונות רוחמה, טיול עולמי, שווייץ 2004, עמ' 122–126.
Siegfried Bülow, Robert A. Mitchell, 'An Iron Age II Fortress on tel Nagila,' Israel Exploration Journal 11 (1961), 101-110. (jstor)
Ruth Amiran, 'Tel Nagila (Note)', Israel Exploration Journal 13 (1963), 143-144.
Ruth Amiran, and Eitan Avraham, 'A Krater of Bichrome Ware from Tel Nagila,' Israel Exploration Journal 14 (1964 ), 219-31.
Ruth Amiran, 'A Canaanite-Hyksos city at Tell Nagila,' in: Archaeological Discoveries in the Holy Land, New York: T.Y. Crowell, 1967, pp. 41-48.
Michal Artzy, Frank Asaro, Isadore Perlman, 'The Tel Nagila bichrome krater as a Cypriote product', Israel Exploration Journal 25 (1975), 129-134. (jstor))
Itzhaq Shai, David Ilan, and Raz Kletter, 'An Aegean fire-stand from Tel Nagila,' Palestine Exploration Quarterly 141,3 (2009), 160-166.
Itzhaq Shai, David Ilan, Aren M. Maeir, and Joe Uziel,' The Iron Age Remains at Tel Nagila,' Bulletin of the American Schools of Oriental Research 363 (2011), 25–43. (jstor)
תל נגילה והאשל
שדה פרגים ליד תל נגילה
דרך נוף נחל שקמה משמורת פורה לתל נגילה
הערות שוליים

1 2  חמודי חלאילה ועופר מרדר, ‏תל נגילה (מזרח): דוח ראשוני, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גליון 121 (2009)
↑  ענת ג'ורג'י, תאונה בדרום: טעות של נהג קטר גרמה לירידת קרונות מהפסים, באתר הארץ, 4 במרץ 2004
↑  חפירות בתל נג'ילה לזיהוי גת הפלישתית, על המשמר, 1 באוגוסט 1962
↑  עזרא ריבליס, 2 עונות חפירה לא הועילו; גת הפלשתית אינה בתל־נג'ילה, על המשמר, 9 בספטמבר 1963
↑  הקדרה הדו־גונית באתר אוצרות המדינה
1 2  רות עמירן, אברהם איתן, 'שתי עונות-החפירות הראשונה בתל נגילה (1962–1963)', ידיעות החברה לחקירת א"י ועתיקותיה כח (תשכ"ד), 193–203. סריקה במאגר DLIR
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522705405171 
תל נגילה
גירוש הפולנים מפרוסיה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טיהור אתני, הגירה בכפייה 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית 
 מיקום:  פרוסיה, הקיסרות הגרמנית 
 תקופה:  1885–1890 (כ־5 שנים) 
 
גירוש הפולנים מפרוסיה, הידוע גם בשם הגירוש הפרוסי (בפולנית: Rugi Pruskie; בגרמנית: Polenausweisungen), היה גירוש המוני של פולנים מפרוסיה בין 1885 ל-1890, שבמסגרתו יותר מ-30,000 פולנים (מהם כ-10,000 יהודים) שהיגרו לפרוסיה מהמחוזות הפולניים של האימפריה הרוסית ואוסטריה, גורשו חזרה לארצות מוצאם.
הציבור הפולני וכן הפרלמנט הגרמני הפדרלי, גינו את הגירוש ההמוני, והיה לו חלק בהחמרת יחסי גרמניה–רוסיה. ניתן לראות בו דוגמה מוקדמת לטיהור אתני.
רקע > חלוקת פולין

חלוקת פולין בסוף המאה ה-18, מחקה למעשה את פולין כמדינה עצמאית וחלקה את שטחיה בין פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה. כך נוצרו למעשה מיעוטים פולנים גדולים בשטחיהן של שלוש המדינות. המחוזות המזרחיים של פרוסיה התבססו במידה רבה על אחוזות מנוריאליות של יונקרים גרמנים, שהעסיקו אלפי פולנים נודדים מהחלק הרוסי והאוסטרי של פולין המחולקת. כמו כן, התעשייה הצומחת בשלזיה עילית משכה עובדים מאזורים נחשלים כלכלית. אף על פי שמעולם לא נרשמה פעילות פוליטית אנטי-גרמנית בקרב המהגרים הפולנים, הגידול באוכלוסייה הפולנית הבהיל את החוגים הגרמניים הלאומניים, כולל קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק.
רקע > מלחמת התרבות – הקולטור-קאמפף

מלחמת תרבות (Kulturkampf) היה הכינוי לסכסוך פוליטי בן שבע שנים (1871–1878) בין הכנסייה הקתולית בגרמניה לבין ממלכת פרוסיה, בראשות הקנצלר אוטו פון ביסמרק. הסכסוך נסוב על מידת מעורבותה של הכנסייה בממלכה הפרוסית. אלא שבהשוואה לסכסוכים אחרים של כנסייה ומדינה על תרבות פוליטית, סימן ההיכר שלו בפרוסיה היה עמדות אנטי-פולניות.
ביסמרק ראה בכנסייה הקתולית ישות נחשלת, אויבת הקדמה, וחממה לריאקציונרים. חלק גדול מהקתולים היו האזרחים הפולנים של פרוסיה, מיעוט בעל נטיות לאומניות ומסוכן, בעיני הקנצלר. המדיניות האנטי-קתולית של ביסמרק הופעלה ב-1870 בפרוסיה כאשר כמרים ובישופים נאסרו או הוגלו, מסדרי הנזירים הקתוליים הוצאו מחוץ לחוק ורוב המנזרים והכנסיות, נסגרו. גם מערכת החינוך הקתולית בוטלה. גורמים רבים התנגדו לצעדים אלה, גם מקרב תומכיו של ביסמרק, אך הוא המשיך בהם למרות הכל.
צו הגירוש משנת 1885 ויישומו

ב-26 במרץ 1885, הורה משרד הפנים של פרוסיה לגרש מחוץ לפרוסיה את כל הפולנים והיהודים המחזיקים באזרחות רוסית. ביולי 1885 הורחב צו הגירוש כך שיכלול גם פולנים בעלי אזרחות אוסטרית. בנוסף, השלטונות היו מחויבים לדאוג לכך שבעתיד לא יתיישבו בתחומם "זרים בלתי רצויים".
הצו הוצא לפועל על כל האזרחים שאינם פרוסים ללא התחשבות בכך שחלקם ישבו בפרוסיה שנים רבות, חלקם אף שירתו קודם בצבא הפרוסי, והיו ביניהם קשישים, נשים, וילדים. המגורשים "הונעו בהמוניהם לעבר הגבול המזרחי כשהז'נדרמים מכים בהם בכתות הרובים". רובם הגדול של המגורשים, כמעט 26,000 בני אדם, נאלצו לעזוב את פרוסיה כבר בחודשים הראשונים לפרסום הצו, בעיקר פועלים ובעלי מלאכה שהועסקו שם. דווח על מקרי מוות, שכן הגירוש בוצע בחורף. הגירושים נמשכו בשנים שלאחר מכן, ועד 1890 עלה מספר המגורשים על 30,000, וגבול פרוסיה היה סגור בפני כל המהגרים ממוצא פולני.
השפעות על דעת הקהל

הגירוש עורר זעקה בקרב דעת הקהל של פולין, גרמניה ואירופה. אלפרד פון ולדרזה, שהסכים באופן עקרוני לנחיצות הגירוש, הודה ב"חומרתו המדהימה" (בגרמנית: unglaubliche Härte) במקרים בודדים. שווייניץ, שהיה באותה עת שגריר גרמניה ברוסיה, אמר: "כאשר יום אחד יתפטר הקנצלר הגדול, יתביישו בעצמם אנשים רבים ויבקרו את הנכונות שלהם לנהוג ברשעות ולהיכנע לרצונו האדיר. אני נדהם בראותי עד כמה הגירוש לא חכם ואכזרי".
חברי הפרלמנט הפולנים האתניים העלו את הנושא בפני הפרלמנט של האימפריה הגרמנית, בתמיכתם של מפלגת המרכז הגרמנית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והפרוגרסיבים הגרמנים. מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וילהלם ליבקנכט, קרא לקנצלר לחזור בו מהצעדים שעלולים לגרום לקשיים בזירה הבינלאומית ולגרור צעדי דיכוי כנגד גרמנים החיים מחוץ למדינה. אנספלד, שהיה פרוגרסיבי, הביא להחלטה שהאינטרס הלאומי לא מצדיק את הגירוש, מנוגד לשיקולים הומניטריים, ומהווה איום על רווחת אזרחי האימפריה. לודוויג וינדתורסט ממפלגת המרכז הגיש הצעה משלימה באותו עניין. ב-16 בינואר 1886, גינה הפרלמנט של האימפריה הגרמנית את הגירוש ברוב גדול של קולות. למרות זאת, ממשלת פרוסיה התעלמה מהחלטת הפרלמנט.
השפעה על יחסי גרמניה–רוסיה

היחסים הטובים בין גרמניה ורוסיה הידרדרו בשנות ה-80 של המאה ה-19 עקב מגמות לאומניות גוברת בפוליטיקה הרוסית. מיעוטים גרמנים באימפריה הרוסית, התמודדו עם רגשות שליליים הן בממשלה והן בקרב הציבור שתמך ברעיונות פאן-סלאביים. לאור זאת, המליץ שווייניץ, שגריר גרמניה ברוסיה, לביסמרק להימנע מגירוש נוסף, שרק יעורר את תומכי הפאן-סלאביות ויפעיל דיכוי נגד המתיישבים הגרמנים ברוסיה.
ואכן, הגירוש נתקל בחוסר הסכמה בחוגי הממשלה ברוסיה. ניקולאי גירס (אנ'), שר החוץ של רוסיה, הצהיר כי ביסמרק במו ידיו הוא שגרם להחמרה בעוינות שכבר הייתה קיימת כלפי גרמנים ברוסיה, והפיץ את זרעי האנטגוניזם האתני. ביסמרק עצמו הביע בפני השגריר שווייניץ את אכזבתו, ואמר כי "הרוסים הראו פחות שביעות רצון מהגירוש ממה שציפיתי". זמן קצר לאחר מכן הטילה ממשלת רוסיה הגבלות חוקיות על רכישה וחכירה של קרקע על ידי גרמנים ברוסיה, ובכך הגבילה את תנועת הקולוניזציה הגרמנית בחלקה של פולין שבשליטת הרוסים.