stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בערבות הנגב (מחזה)
ניתוח המחזה

מהמחזה משתמעת ביקורת רבה כלפי הצבא ודרך התנהלותו, המובאת בעיקר דרך דמותו של ברוך, מפקד פלוגת הצבא. נקודת חיכוך מרכזית במחזה היא המתח בין אנשי הצבא (חטיבת גבעתי) אשר רוצים לפנות את הקיבוץ, לבין אנשי הקיבוץ ובראשם אברהם שמחליטים שנשארים.
המתח הבין-דורי, בין דור האבות לדור הבנים, אף הוא נוכח במחזה. ביקורת מותחת כלפי דור ההורים, שהם אומנם הקורבנות אשר נדרשים לבכות את ילדיהם בטרם עת, אך בה בעת הם ששלחו את בניהם להילחם - מוטיב העקידה. עולה במחזה שאלת זכותו של האב להקריב את חיי בנו למען האידיאלים שהוא מקדש. הביקורת על דור האבות מובעת במחזה בצורה גלויה וברורה מאוד. בתחילה היא מובעת מפיו של בנימין הפצוע, אשר גם בעת מכאוביו וערפולו הוא מכיר בעובדה כי דן נשלח למשימה שגורלה המר ידוע מראש- "אנחנו דור אכזר שממית את הבנים הצעירים! הזקנים ממשיכים לחיות ואת הצעירים שולחים למות" (עמוד 82). אף אברהם בעצמו מכיר בעובדה זו בגלוי- "זהו דור אכזר שבו האבות שולחים את הבנים למות" (עמוד 83). אלמנט השכול מופיע גם הוא במחזה, השכול באותה תקופה היה בעיקר שכול של ההורים, כאשר בצילו ישנו גם שכול האהובות. במחזהו של מוסינזון, דן וגליה לא מספיקים להינשא לפני מותו, עובדה הבאה להדגיש את היותו נער צעיר אשר לא הספיק לחוות הרבה בחייו.
דמותה של האם במחזה היא פאסיבית בהסכמתה לשלוח את בנה ללחימה. גליה מייצגת את דמות האהובה, היא חברתו של דן, היא צברית וקיבוצניקית ואף קשרית המשתתפת במאמץ המלחמתי. גליה מבינה שעל דן להילחם ורק בסוף המחזה, לאחר מותו של אהובה, היא נשברת ומרשה לעצמה לכעוס ולבכות.
במחזהו של מוסינזון המתח בין הצברים לפליטי השואה פחות מודגש מאשר מחזות אחרים בני התקופה (משה שמיר, "הוא הלך בשדות"), אך ניתן למצוא לו כמה רמזים בדמותם של חייל א' וחייל ב', שניהם אנשי גח"ל. חייל א' בא להודיע על הרוג בשם מוישה גרוס, אשר היה עמו במחנות הריכוז בגרמניה. ייתכן כי ישנה פה ביקורת של מוסינזון על כך שפליטי השואה אשר שרדו את הזוועות והתופת בגולה, עלו ארצה וישר נשלחו להילחם ללא כל ידע בלחימה וללא כל סיכוי להישאר בחיים. כל שאר הפעמים שחייל א' או ב' מוזכרים הם מדברים ביידיש, שנחשבת לשפת הגולה ולא לשפת הצבר.
אחת מחוויית המלחמה המשמעותיות של התקופה הייתה אבל ציבורי על הקורבנות. לחברה היה צורך עז לבכות את מתיה והיה רצון לשמוע את הלוחמים מספרים את סיפורם. זו הסיבה לכך שהמחזה מתחולל סביב מותו הטראגי של הגיבור הצעיר. למרות היותו מחזה מלחמה, ההתייחסות בו להתנגשות עם האויב שולית. אין עימות או מפגש ממשי עם האויב ואין תיאור מפורט שלו.
הפקות

את כתיבת המחזה יזם השחקן ובמאי התיאטרון שמעון פינקל, שפנה למוסינזון בבקשה שיכתוב מחזה על ההתרחשויות באותה עת במדינה. מוסינזון סיים לכתוב את המחזה בתחילת דצמבר 1948,מסר אותו ל"הבימה". את התפאורה והתלבושת יצר יצחק פרנקל. לתפקידים הראשיים נבחרו כוכבי הבימה: אהרון מסקין (בתפקיד אברהם), חנה רובינא (בתפקיד רבקה) ורפאל קלצ'קין (בתפקיד בנימין). איתם לוהקו קבוצה של שחקנים צעירים בשנות ה-20 שלהם. הקבוצה כלל את שלמה בר-שביט, עדה טל, שמואל סגל, שושנה רביד, שרגא פרידמן ונחמה דוידית, שעשתה לעצמה שם בעקבות משחקה בתפקיד שוש בהצגה.
המחזה עלה לסירוגין במשך כשבע שנים, באולם הבימה, וברחבי המדינה, בין השאר בקולנוע ארמון בחיפה ובקולנוע אדיסון בירושלים. במרץ 1949, במסגרת חגיגות יום הגדוד שהגן ונלחם בנגבה, נערכה הצגה חגיגית של המחזה בפני החיילים. באוקטובר 1950, נערכה הצגה באילת, באמפיתיאטרון חדש שהוקם באותה עת. בנוסף הוצג המחזה במסגרת פרויקט "תל"ם" (תיאטרון למעברות), במקומות מרוחקים והציג בפני העולים במעברות ובעיירות הפיתוח. כך לדוגמה הוצג במעברת טירה, ליד חיפה.
באוקטובר 1954 עלה המחזה בניו יורק, לאחר שתורגם לאנגלית. זה היה המחזה הראשון שתורגם מעברית ועלה בתיאטראות ברודוויי. אך זכה לביקורות שליליות שם.
בדצמבר 1984 עלתה הפקה של המחזה במרכז התיאטרוני בנווה צדק. הפקה זו זכתה לביקורות מעורבות.
ביקורות על המחזה

המחזה זכה להצלחה רבה ולביקורות נלהבות. מבקר התיאטרון של עיתון "הארץ" חיים גמזו, שהיה ידוע בזכות ביקורותיו הקטלניות, כתב ביקורת חיובית באופן גורף לכל המעורבים, הבמאי, התפאורן והשחקנים. בין היתר כתב:
זהו אחד מתפקידיו הנפלאים ביותר של מסקין לאורך הקריירה האמנותית שלו. הוא מופיע לנגד עינינו כגדול, כנישא משכמו ומעלה מכל עדת שחקני ישראל. הוא לא שיחק את התפקיד, הוא הזדהה עמו. הוא התלכד עמ שמחוחיו ודויו וחרונו של גבור המחזה. יותר מזה: הוא התלכד עם האווירה כולה, בה הוא חי...מחמאות על הבימוי העידן והעצור, בימויו של אמן משכיל, היודע כי כוחה של אמנות הוא לפרקים דווקא בקול דממה דקה...בסיכום: ערבות הנגב  הוא מאורע בחיי התיאטרון הישראלי. זוהי זריקה של סם נעורים לדרמטורגיה, לבמה, למשחק.
במקביל עורר המחזה תסיסה בצבא ובממשל, והיו ההאשמות כי המחזה מסלף את המציאות ואף פוגע בכבודם של צה"ל. היו אף ניסיונות להוריד את המחזה מבימת התיאטרון. סוגיית המחזה הונחה לפתחו של בן-גוריון והוא הקדיש לדיון בהשלכותיו זמן רב בו ישב על המדוכה עם אנשי התיאטרון.
הערות שוליים

↑  "בערבות הנגב" ב"הבימה", קול העם, 8 בפברואר 1949
↑  בערבות הנגב, באתר archive.habima.co.il
1 2   מיה אשרי, כשבן גוריון זימן את "הבימה" לשיחת בירור, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2018
↑  מחזות חדשים ב"הבימה", הארץ, 5 בדצמבר 1948
↑  "בערבות הנגב" לא ישעמם - אומר פינקל, הארץ, 8 בפברואר 1949
↑  בערבות הנגב ליגאל מוסינזון ב"הבימה", דבר, 8 בפברואר 1949
↑  להקה קאמרית למחול, מעריב, 24 באוקטובר 1955
↑  הבימה - לוח הצגות, על המשמר, 29 באפריל 1955
↑  מפקד לוחמי נגבה על -בערבות הנגב-, הַבֹּקֶר, 17 במרץ 1949
↑  בערבות הנגב בערבות אילת, דבר, 5 באוקטובר 1950
↑  'בערבות הנגב' לרגל הכרמל, דבר, 5 באוגוסט 1951
↑  "בערבות הנגב"- בברודוויי,, הַבֹּקֶר, 22 בספטמבר 1954'בערבות הנגב' מוצג בניו-יורק, מעריב, 17 באוקטובר 1954
↑  ביקורת שלילית על "בערבות הנגב, הַבֹּקֶר, 21 באוקטובר 1954
↑  שבא סלהוב, ברייקדאנס במלחמת השחרור, חדשות, 13 בדצמבר 1984
↑  מנחם פרי, הצגה - האבות יחליטו. הבנים ייהרגו, חדשות, 28 בינואר 1985
שוש אביגל, ביקורת תיאטרון - סביב למדורה שכבתה, כותרת ראשית, 30 בינואר 1985
↑  חיים גמזו, "בערבות הנגב" - ב"הבימה", הארץ, 18 בפברואר 1949
↑  "בערבות הנגב" מעורר וויכוחים, מעריב, 20 בפברואר 1949
ויכוח על "בערבות הנגב" בעיתון העיתונאים, על המשמר, 6 במרץ 1949
↑  סוכלה הפרעה להצגת "הבימה", הארץ, 27 בפברואר 1949
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 3975153954872205680007   WorldCat (עם VIAF): 3975153954872205680007
הבחירות לכנסת התשיעית

פילוח תוצאות הבחירות בדיאגרמת עוגה. מקרא (בסדר כיוון השעון): בגוונים הכחולים - מפלגות הימין, בגוונים האפורים - המפלגות החרדיות, בגוונים הסגולים - מפלגות המרכז, בגוונים האדומים והחומים - מפלגות השמאל והמפלגות הערביות.
הבחירות לכנסת התשיעית (גם: ה”מהפך“) התקיימו ב-17 במאי 1977, כ"ט באייר ה'תשל"ז, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת התשיעית. הבחירות הוקדמו ממועדן המקורי – 1 בנובמבר 1977, כ' בחשוון ה'תשל"ח. מערכת בחירות זו נחשבת בעיני ישראלים רבים לאחת ממערכות הבחירות החשובות והמשפיעות בתולדות מדינת ישראל, ותוצאותיה ניכרו לשנים רבות, הרבה מעבר לשנות כהונת הכנסת התשיעית. בחירות אלו, היו הפעם הראשונה שבה הצליח הליכוד לקבל לידיו את השלטון במדינה, ובכך סיים את ההגמוניה של מפלגות הפועלים, ובראשן מפא"י, אשר שלטו במוסדות היישוב, ולאחר מכן במדינה, במשך כמעט חמישים שנה, החל משנות ה-30 של המאה העשרים ועד שנת 1977. בחירות אלו סימנו בגלוי את השינוי במבנה הדמוקרטי והסוציו-אקונומי הקיים בישראל, והעביר אל המרכז, מהשוליים, את קו השבר החברתי, הכלכלי והעדתי, שפיצל את החברה הישראלית, מעתה, לשני גושים שווי כוח לערך הנאבקים ביניהם, בניגוד למצב בו הייתה לאורך כל השנים שלפני כן הגמוניה ברורה של אנשי מפלגות הפועלים ותומכיהם.
בחירות 1977 היו הראשונות בהן התקיים מדגם טלוויזיוני לניבוי התוצאות ביום הבחירות. הסטטיסטיקאי חנוך סמית היה זה שהקים את מערך המדגם עבור רשות השידור. כך, בתום יום הבחירות, התאפשר למגיש משדר הבחירות, חיים יבין, להכריז בשידור ישיר, על סמך תוצאות המדגם, על ה”מהפך“.
"התרגיל המבריק"

היה ברור כי ממשלתו של רבין, שרבו בה חילוקי הדעות הפנימיים, הן בין מרכיביה והן בתוך מפלגת השלטון, לא תחזיק מעמד. האווירה הציבורית הקשה הקשתה על תפקוד הממשלה, ורבין החליט להקדים את הבחירות.
ההזדמנות לכך הגיעה ב־14 בדצמבר כאשר בכנסת נערכה הצבעה על הצעת אי אמון שהגישה החזית הדתית התורתית (אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל) בשל חילול השבת שנגרם, לטענתם, כאשר חלק משרי הממשלה לא הספיקו לחזור לביתם לפני כניסת השבת מטקס קבלת מטוסי ה־F-15 הראשונים שהגיעו לחיל האוויר (את חילול השבת חשף העיתונאי ישראל קצובר בעיתון שערים). שניים משלושת שרי סיעת המפד"ל נמנעו בהצבעה. רבין, בהתייעצות עם שר המשפטים חיים צדוק, החליט לראות בהצבעתם זו כהתפטרות (החוק לא איפשר אז לראש הממשלה לפטר שר אלא אם נמנעה סיעתו לתמוך בממשלה בהצבעת אי-אמון). הוא הודיע על כך בכנסת ב־20 בדצמבר, ובאותו לילה כינס ישיבת ממשלה מיוחדת שבה הודיע על כוונתו להתפטר, ונסע לבית הנשיא להגיש את התפטרותו. במהרה התקבל חוק לפיזור הכנסת, ונקבעו בחירות מוקדמות ל־17 במאי 1977, שעד קיומן הובטחה כהונתה של הממשלה כממשלת מעבר בה אי אפשר להביע אי אמון. מהלך זה כונה על ידי רבין או מקורביו "התרגיל המבריק", כינוי שבדיעבד הפך לאירוני. רבין העריך שדרך הקדמת הבחירות ישתפרו סיכויי מפלגתו לנצח, מתוך הנחה כי מנהיגי מפלגת שינוי לא יספיקו לגדול לכדי כוח אלקטורלי מרכזי שינגוס בקולותיה של העבודה, כמו גם שהאופוזיציה בראשות הליכוד לא תספיק לארגן קמפיין בחירות משמעותי. בנוסף, העריך שכך ימנע מפרס להתארגן לקראת בחירות מקדימות במרכז המפלגה. ההנחות התבדו, ולמעשה הכינו את הקרקע לקראת "המהפך".
מהלך זה סימן גם את סופה של "הברית ההיסטורית" בין המערך ובין המפלגות הדתיות, ולא התקבל באהדה בציבור. סיבוך נוסף נבע מכך ששרי הליברלים העצמאים, משה קול וגדעון האוזנר, "נתפסו" בממשלה בניגוד לרצונם, ומבלי שתהיה באפשרותם להתפטר, שכן לא ניתן היה להתפטר מממשלת מעבר. הקדמת הבחירות וקביעתן למאי 1977, כמעט חצי שנה לאחר מכן, התבררה בסופו של דבר כמשגה קריטי של מפלגת השלטון.
מערכת הבחירות > הבחירות הפנימיות במערך

לאחר התפטרותה של גולדה התמודדו יצחק רבין ושמעון פרס על מועמדות המערך לראשות הממשלה. פרס, שהיה שר הביטחון, פיתח תדמית "ניצית" ו"ביטחוניסטית" לעומת רבין שנחשב ל"יוני". בבחירות פנימיות, שנערכו במרכז מפלגת העבודה ב-23 בפברואר 1977, זכה רבין ברוב של 1,445 קולות אל מול 1,404 קולות שקיבל פרס. רבין התחייב כי בממשלתו העתידית יקבל פרס "תפקיד חשוב", אך כפי הנראה התכוון לשלול ממנו את תיק הביטחון ולתת אותו ליגאל אלון.
משה דיין החליט לסבך את המצב הפנימי בעבודה, כאשר הודיע כי לא יסכים להצטרף לרשימת המערך אם לא יוחלט כי יתקיימו בחירות חדשות בטרם תוותר הממשלה ויתור טריטוריאלי כלשהו. לבסוף, לאחר היסוסים ופסיחה על שתי הסעיפים (לרבות משא ומתן עם ראשי הליכוד), הופיע שמו של דיין ברשימת מועמדי המערך לכנסת.
בחודש מרץ 1977 נחשפה פרשת חשבון הדולרים: העיתונאי דן מרגלית חשף כי לאשתו של רבין, לאה, חשבון דולרים בארצות הברית שהיה אסור אז על פי חוקי המטבע הישראלים. מאוחר יותר התברר כי מדובר בחשבון משותף של שני בני הזוג. לאחר שנודע ליועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, שבכוונת רבין לפרוש מן ההתמודדות על ראשות הממשלה הבאה עקב פרשה זו, הוא הסתפק בהעמדתה של לאה רבין לדין ובכופר שהוטל על יצחק רבין. בליל 7 באפריל 1977 הודיע רבין כי לא יתמודד בראש רשימת המערך בבחירות לכנסת התשיעית וכי בכוונתו לצאת ל"חופשה" (הוא לא היה יכול להתפטר שכן ממשלתו הייתה ממשלת מעבר). שמעון פרס מילא את מקומו.
מערכת הבחירות > ההיערכות בליכוד

בליכוד הייתה תחושה, אשר הסקרים שנערכו רק אישרו אותה, כי זו הפעם ניתן להשיג ניצחון היסטורי. הענן היחיד שהעיב על הכנות המפלגה היה מחלת הלב הקשה של מנחם בגין, שסבל מהתקף לב קשה זמן לא רב לפני הבחירות, ולמעשה לא השתתף במערכת הבחירות כלל.
אריאל שרון, אשר עזב את הליכוד בשנת 1975 כדי לשמש כיועץ ביטחוני לראש הממשלה רבין, לא שב אל הליכוד והקים מפלגה בשם שלומציון. את התפקיד המרכזי בליכוד בהכנה לבחירות מילא עזר ויצמן, היורש הלא מוכתר של בגין, שפתח במערכת בחירות דינאמית שהתמקדה בעיקר בנגעים ובכשלונות של מפלגת השלטון, והבליטה, לצד ההנהגה הוותיקה של המפלגה הליברלית וחרות, גם דור חדש של פוליטיקאים כמו משה קצב, יורם ארידור, אהוד אולמרט, יצחק מודעי ודוד לוי.
מערכת הבחירות > ד"ש

על גל המחאה כנגד השחיתות, כנגד ה"מחדל" ובקריאה לנקיון כפיים ולמנהל תקין, קמה מפלגה חדשה. יגאל ידין, אשר מאז פרישתו מתפקיד הרמטכ"ל נמנע מעיסוק בפוליטיקה (על אף שדוד בן-גוריון חפץ להכתירו כיורשו), הודיע ב-2 בנובמבר כי הוא מקים תנועה חדשה בשם "דמוקרטים - שינוי". תנועת "שינוי", שהקימו הפרופסור אמנון רובינשטיין ואנשיו של ידין, חברו לגורמים נוספים, כגון פורשי "המרכז החופשי" בראשות שמואל תמיר, ולדמויות נודעות כאלוף (מיל.) מאיר עמית, אסף יגורי, והתעשיין סטף ורטהיימר, להקמת מפלגה חדשה, התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש), אשר התיימרה להביא מזור לתחלואי הפוליטיקה הישראלית.
הקמת המפלגה, ובמיוחד ראשה, ידין, שנתפס כמנהיג שלו חיכתה ישראל, הכתה גלים במערכת הפוליטית. בתוך מספר שבועות נרשמו כחברים במפלגה כ-37,000 איש. המפלגה ערכה, לראשונה בישראל, בחירות פנימיות פתוחות לכל שנועדו לקבוע את רשימתה לכנסת. עד אותה עת קבעו המפלגות את מועמדיהן ב"ועדת מינויים", והבחירות הפנימיות בד"ש היוו סמן לדמוקרטיזציה של המערכת, שסחף בעקבותיו, במערכות הבחירות הבאות, אף את המפלגות הגדולות.
המפלגה הציגה פן מדיני מתון המסכים ל"פשרה טריטוריאלית", אך עיקר מצעה יוחד לענייני פנים. ידין, שהודיע על הקמת המפלגה במשדר "מוקד" בטלוויזיה, במה ציבורית ראשונה במעלה בישראל באותן השנים, העמיד את מצעו על שלושה עיקרים אלו: תמיכה בהנהגת בחירות אזוריות, שיצמצמו את מספר המפלגות המיוצגות בכנסת, מלחמה בשחיתות ובהון השחור, ודאגה ל"משטר חיים צודק" ו"חלוקה שווה של הנטלים על הציבור". ידין הצהיר, כי יפעל להנהגת מדינה יהודית ודמוקרטית, ובכך הייתה כוונתו כי אין לשלוט על מיליון וחצי ערבים בשטחים. הרקורד הציבורי של ידין, אשר היה חבר בוועדת אגרנט והגיע להישגים חשובים בתחום הארכאולוגיה, הביא אותו ואת המפלגה שייסד אל קדמת הבמה הציבורית. עיקר כוחו היה בכך שאנשים שקצו בשחיתות המערך אך חששו מהצבעה לליכוד חשו בנוח להצביע למפלגתו.
מערכת הבחירות > השמאל הרדיקלי

מאז שרק"ח התפלגה ממק"י, ב-1965, נשענה המפלגה על קולות האוכלוסייה הערבית כמעט באופן בלעדי, כאשר מספר הקולות היהודים שקיבלה בטל בשישים. כתוצאה מעובדה זו הפכה המפלגה יותר ויותר למפלגה ערבית לאומית, אף על פי שבאופן רשמי מעולם לא הפסיקה להגדיר את עצמה כקומוניסטית ויהודית-ערבית. תהליך זה הגיע לשיא במהומות יום האדמה שרק"ח יזמה וניהלה. כדי להפיק את הרווח הפוליטי מכך היא יזמה את הקמת חד"ש שיועדה להיות מסגרת לא-קומוניסטית ולכלול לאומנים ערבים כמו חנא מוויס (שנבחר מטעמה לכנסת), וכך להגדיל את השפעתה הציבורית של רק"ח. בנוסף, צ'רלי ביטון, איש הפנתרים השחורים, צורף להתארגנות החדשה מתוך ניסיון לשבור את הבידוד של המפלגה ברחוב היהודי. בבחירות זכתה חד"ש בחמישה מנדטים, הישגה הטוב ביותר עד היום והפעם היחידה שבה רק"ח או חד"ש הצליחו להגיע למספר המנדטים שמק"י המאוחדת קיבלה בפעם האחרונה שהתמודדה ב-1961.
מפלגת מחנה של"י הוקמה לקראת הבחירות כאיחוד של תנועות שמאל רדיקלי שונות - מוקד של מאיר פעיל, מר"י של אורי אבנרי, הסוציאליסטים העצמאיים של אריה לובה אליאב וכמה חברים בולטים מ"הפנתרים השחורים" בראשות סעדיה מרציאנו. בבחירות זכתה המפלגה לשני מנדטים והנהיגה רוטציה בכנסת בין חבריה.
מערכת הבחירות > מהלך מערכת הבחירות

במערכת הבחירות עמדו זה מול זה שניים מטובי התועמלנים שקמו למחנה השמאל ולמחנה הימין. מנהל מסע הבחירות של המערך היה חבר הכנסת הצעיר יוסי שריד ולמולו עמד עזר ויצמן. אף שלא הייתה זו מערכת הבחירות הראשונה בה הוקרנו תשדירי בחירות בטלוויזיה, במערכת בחירות זו מילאו התשדירים תפקיד מרכזי, במיוחד בגלל המתקפות האישיות שנערכו במסגרת מערכת הבחירות.
מערכת הבחירות התנהלה תוך התקפות אישיות קשות. תעמולת הבחירות של המערך החלה בפרסום מודעה גדולה בעיתונות בה נכתב "בגין ישיר לנו סולו - כולנו פה אחד", כרמז לא דק לכך שבגין מנהיג את מפלגתו כרודן. בגין הוצג כאדם קיצוני שהתנהג באלימות בפרשת הסכם השילומים וכמי שעשוי להביא את הדמוקרטיה בישראל לקיצה.
הליכוד, לעומת זאת, הקדיש מאמצים רבים להצגת בגין כאדם צנוע, ירא שמים ואיש משפחה למופת. על צד התעמולה השלילית, לא היססה תעמולת הבחירות של הליכוד לתקוף את המערך ב"בטן הרכה", פרשיות השחיתות הרבות שנקשרו במפלגה. סיסמתו המרכזית של הליכוד – "כוח 1 - הליכוד" – והזיהוי שנוצר בלוגו (שהל' במילה ליכוד בו התנופפה כדגל) עם הצבע הכחול סימנו את הקו המוביל בתעמולת הליכוד במערכה זו, כמו גם בשנים הבאות.
עזר ויצמן פתח את תעמולת הבחירות במכתב אישי לבוחר, שפורסם כמודעה בעיתונים, ובו נכתב בין היתר:
על מערכת הבחירות של הליכוד העיב, כאמור, התקף לב קשה אשר בו לקה בגין בתחילת אפריל. הבדיחה שנפוצה אז הייתה כי ראשי התיבות של אותיות הפתק של הליכוד "מחל" הם "מנחם חולה לב". התקף הלב מנע מבגין השתתפות אקטיבית במערכת הבחירות, אך הוא החלים בסופו של דבר עד כדי כך שהצליח להשתתף, חולה, חיוור ורזה, בעימות טלוויזיוני ראשון מסוגו בינו ובין שמעון פרס.
העימות, שנדחה ביומיים בגלל אסון בו נהרגו 54 חיילים בהתרסקות מסוק בבקעת הירדן, הביא את בגין לכל בית בישראל. אל מול שמעון פרס, הופיע בגין כשווה מול שווים. ההתרשמות הייתה כי אין המדובר במטורף קיצוני הוזה, כפי שהראתה התדמית שהדביקו לו אנשי המערך מזה שנות דור, כי אם במנהיג לאומי ושקול. סקרים שנערכו לאחר העימות הראו כי בעימות עצמו לא היה מנצח ברור, אך היה זה שוויון שכולו הפסד לשמעון פרס וניצחון לבגין.
מערכת הבחירות > מפלגות נוספות שהתמודדו בבחירות

בבחירות אלו התמודדו 22 מפלגות, מתוכן זכו בסופו של דבר 12 לייצוג בכנסת. פרט למפלגות הגדולות והממוסדות פעלו מספר מפלגות שוליים קטנות:
אריאל שרון בחר להתמודד במסגרת מפלגה משלו, ששמה שלומציון.
תנועת כך בראשות מאיר כהנא התמודדה לכנסת בפעם השנייה.
שולמית אלוני רצה פעם נוספת במסגרת "רצ".
הפנתרים השחורים יוצגים בארבע מפלגות - צ'רלי ביטון התמודד במסגרת חד"ש, סעדיה מרציאנו התמודד מטעם "מחנה של"י", ופרט לכך פעלו שתי מפלגות - "הפנתרים השחורים" ו"הפנתרים הציונים".
איש העסקים שמואל פלאטו-שרון הקים מפלגה, שלימים נקראה פיתוח ושלום, אשר סיסמתה הייתה "האיש הבודד לכנסת". שרון, אשר הוגש נגדו כתב אישום בצרפת, טען כי אם לא ייבחר לכנסת יוסגר לצרפת. מסע הבחירות שניהל היה כה מוצלח עד כדי כך שקיבל שני מנדטים. עם זאת הותר לו להשביע רק חבר כנסת אחד, שכן הוא הציג לכנסת רק את מועמדותו הוא, ולא היו ברשימתו אנשים נוספים. המנדט הנוסף שקיבל חולק בין שאר המפלגות כ"קולות עודפים". בעקבות מסע הבחירות הוגש נגדו כתב אישום בגין עבירות שביצע במהלך מסע הבחירות, שעיקרן מתן שוחד בחירות. כתב אישום זה נדון בשלוש ערכאות, ובסופו של דבר הורשע פלאטו-שרון בשלושה סעיפי אישום, ונדון לשלושה חודשי מאסר בפועל ו-15 חודשי מאסר על-תנאי.
מערכת הבחירות > הסכמי עודפים

הסכמי העודפים שנחתמו בין המפלגות על פי חוק בדר-עופר:
המערך - הרשימה הערבית המאוחדת
המפלגה הליברלית העצמאית - התנועה הדמוקרטית לשינוי
הליכוד - שלומציון
המפד"ל - אגודת ישראל
מחנה שלי - מפלגת נשים
רצ - תנועת הרפורמה הערבית
תוצאות הבחירות

בבחירות, שהתקיימו ב-17 במאי 1977, נמנו 1,771,726 מצביעים, מתוך 2,236,293 בעלי זכות הצבעה, אחוז הצבעה של כ-79.23%. אחוז החסימה עמד בהתאם על 17,478 קולות. בבחירות התקבלו התוצאות הבאות:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| רשימה | רשימה | רשימה | רשימה | מושבים בכנסת | מושבים בכנסת | מושבים בכנסת | קולות | קולות | קולות | קולות |
| כינוי הרשימה | כינוי הרשימה | סימן | ראש הרשימה | מס' |  | ± | מס' | אחוז |  | ± |
| הליכוד |  | מחל | מנחם בגין | 43 | 43 / 120 | 4 | 583,968 | 33.4% |  | 3.4 |
| המערך - מפלגת העבודה הישראלית, מפלגת הפועלים המאוחדת ובלתי מפלגתיים |  | אמת | שמעון פרס | 32 | 32 / 120 | 19 | 430,023 | 24.6% |  | 15 |
| התנועה הדמוקרטית לשינוי |  | יש | יגאל ידין | 15 | 15 / 120 | חדש | 202,265 | 11.6% |  | חדש |
| חזית דתית לאומית - המזרחי, הפועל המזרחי ובלתי מפלגתיים |  | ב | יוסף בורג | 12 | 12 / 120 | 2 | 160,787 | 9.2% |  | 0.9 |
| חזית דמוקרטית לשלום ולשוויון - המפלגה הקומוניסטית הישראלית (רק"ח) |  | ו | מאיר וילנר | 5 | 5 / 120 | חדש | 80,118 | 4.6% |  | חדש |
| יהדות התורה, אגודת ישראל |  | ג | יהודה מאיר אברמוביץ | 4 | 4 / 120 | חדש | 58,652 | 3.3% |  | חדש |
| פלאטו שרון |  | פש | שמואל פלאטו-שרון | 1 | 1 / 120 | חדש | 35,049 | 2.0% |  | חדש |
| שלומציון, תנועה להגשמת הציונות |  | כנ | אריאל שרון | 2 | 2 / 120 | חדש | 33,947 | 1.9% |  | חדש |
| מחנה שלי |  | ש | אריה אליאב | 2 | 2 / 120 | חדש | 27,281 | 1.6% |  | חדש |
| הרשימה הערבית המאוחדת |  | ימ | סיף א-דין א-זועבי | 1 | 1 / 120 | חדש | 24,185 | 1.4% |  | חדש |
| המחנה התורתי, פועלי אגודת ישראל ודתיים בלתי מפלגתיים |  | ד | קלמן כהנא | 1 | 1 / 120 | חדש | 23,571 | 1.3% |  | חדש |
| התנועה לזכויות האזרח |  | רצ | שולמית אלוני | 1 | 1 / 120 | 2 | 20,621 | 1.2% |  | 1 |
| המפלגה הליברלית העצמאית |  | לע | גדעון האוזנר | 1 | 1 / 120 | 3 | 20,384 | 1.2% |  | 2.4 |
אחוז החסימה: 1%
| התנועה להתחדשות ציונית חברתית בראשותו של מרדכי בן-פורת |  | זה | מרדכי בן-פורת | 0 |  | חדש | 14,516 | 0.8% |  | חדש |
| בית ישראל, ברית יוצאי תימן ועדות ישראל |  | זך | ימיני בן-חור | 0 |  | חדש | 9,505 | 0.5% |  | חדש |
| תנועת הרפורמה הערבית |  | ספ | מחמוד עבאסי | 0 |  | חדש | 5,695 | 0.3% |  | חדש |
| מפלגת הנשים |  | נס | שושנה אלינגס | 0 |  | חדש | 5,674 | 0.3% |  | חדש |
| תנועת כך מיסודו של הרב מאיר כהנא |  | כך | מאיר כהנא | 0 |  |  | 4,396 | 0.3% |  | 0.5 |
| חופש, חזית פועלים, פנתרים שחורים, ישראל הצעירה, יוצאי עודד |  | פז | שלום כהן | 0 |  | חדש | 2,498 | 0.1% |  | חדש |
| הדור החדש - תנועת הצעירים של ישראל |  | כה | צבי סער | 0 |  | חדש | 1,802 | 0.1% |  | חדש |
| הפנתרים הציוניים |  | פ | הטי תייר | 0 |  | חדש | 1,798 | 0.1% |  | חדש |
| דו-קיום בצדק |  | הפ | חאפז מחמוד שלבי | 0 |  | חדש | 1,085 | 0.1% |  | חדש |
| סה"כ | סה"כ | סה"כ | סה"כ | 120 | 120 | 120 | 1,747,820 | 100% | 100% | 100% |
| בעלי זכות הצבעה | בעלי זכות הצבעה | בעלי זכות הצבעה | 2,236,293 | קולות כשרים | קולות כשרים | קולות כשרים | 1,747,820 | 79.2% | 79.2% | 0.6 |
רשימות המועמדים המלאות: עיתון רשמי מס' 2319
תוצאות הבחירות: עיתון רשמי מס' 2326 (אורכב 12.06.2018 בארכיון Wayback Machine)
לקריאה נוספת

ערן אלדר, הדרך ל–77': קריסתה של הגמוניית מפלגת הפועלים 1977–1965, עם עובד, 2018.
Aharon (Roni) Kampinsky, The impact of political upheaval on a party’s ideational position: The Mafdal and the 1977 upheaval, Israel affairs, 2018, pp. 958–975
הערות שוליים

↑  הודעה בדבר התקשרויות בין רשימות מועמדים לכנסת התשיעית, ילקוט הפרסומים 2319, 9 במאי 1977, עמ' 1319
↑  הכנסת התשיעית, באתר הכנסת
| היסטוריה של מדינת ישראל  |
| --- | --- | --- |
ביטחון • תעשייה • מדע וטכנלוגיה • חינוך • כלכלה • משפטים • דת • תרבות
| שנות ה-40 | הכרזת העצמאות • מלחמת העצמאות • אלטלנה • הסכמי שביתת הנשק • הממשל הצבאי על ערביי ישראל • מבצע על כנפי נשרים |  |
| שנות ה-50 | העלייה ההמונית • תקופת הצנע • המדיניות הכלכלית החדשה • הסכם השילומים • חינוך ממלכתי • העסק הביש • פעולות התגמול • ייבוש החולה • מלחמת סיני • אירועי ואדי סאליב |  |
| שנות ה-60 | הקמת המוביל הארצי • המלחמה על המים • משפט אייכמן • הקמת הקריה למחקר גרעיני - נגב • מיתון 1966 • תקופת ההמתנה • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה |  |
| שנות ה-70 | הפנתרים השחורים • מלחמת יום הכיפורים • הקמת גוש אמונים • מבצע יונתן • יום האדמה • המהפך • הקמת שלום עכשיו • מבצע ליטני • הסכם השלום עם מצרים |  |
| שנות ה-80 | מלחמת לבנון הראשונה • המערכה ברצועת הביטחון • פרשת קו 300 • האינפלציה • משבר מניות הבנקים • תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 • משבר הקיבוצים • האינתיפאדה הראשונה |  |
| שנות ה-90 | מלחמת המפרץ • העלייה מברית המועצות לשעבר • ועידת מדריד • הסכמי אוסלו • טבח מערת המכפלה • הסכם השלום עם ירדן • רצח יצחק רבין • המהפכה החוקתית • אסון המסוקים |  |
| עשור ראשון של המאה ה-21 | הנסיגה מרצועת הביטחון • אירועי אוקטובר 2000 • האינתיפאדה השנייה • מבצע חומת מגן • חומת מגן כלכלית • הקמת גדר ההפרדה • תוכנית ההתנתקות • מלחמת לבנון השנייה • מבצע עופרת יצוקה |  |
| עשור שני של המאה ה-21 | אסון הכרמל • המחאה החברתית • מבצע עמוד ענן • מבצע צוק איתן • הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל • הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן • המשבר הפוליטי |  |
| עשור שלישי של המאה ה-21 | מגפת הקורונה בישראל • הסכמי אברהם • אסון הר מירון • מבצע שומר החומות • הרפורמה המשפטית • מתקפת הפתע על ישראל ומלחמת חרבות ברזל |  |
פורטל ישראל • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל • ציר הזמן של ההיסטוריה של ישראל
יו"ר המערך, שמעון פרס, מצביע בקלפי בתל אביב
יו"ר הליכוד, מנחם בגין, מצביע בקלפי בתל אביב
מודעות בחירות של ד"ש
מנחם בגין בנאום הניצחון במטה הבחירות של הליכוד במצודת זאב בתל אביב
שמחה ארליך במחוות סימן V במצודת זאב
תומכי הליכוד חוגגים מחוץ למצודת זאב
קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך

קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך (באנגלית: Caroline of Ansbach, ‏1 במרץ 1683 - 20 בנובמבר 1737) הייתה אשתו של מלך בריטניה, ג'ורג' השני.
שנותיה הראשונות

וילהמינה שרלוטה קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך נולדה ב-1 במרץ בעיר אנסבך שבגרמניה ליוהאן פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך ואשתו השנייה אלאונורה, נסיכת סקסוניה-אייזנך. קרולינה, שהתייתמה מאביה בגיל 3 ומאמה בגיל 13, גדלה להיות אשה אינטליגנטית, מתורבתת ומושכת, ותכונות אלו הפכו אותה למבוקשת מאוד בקרב נסיכי אירופה שחיפשו לעצמם כלה.