stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נוטריון

חותמת נוטריון צבורי חיפה על-גבי מסמך נוטריוני משנת 1951
נוטריון הוא עורך דין שהוסמך על ידי משרד המשפטים לאמת, לאשר ולערוך מסמכים משפטיים מסוימים הדורשים פעולות אלה מצד נוטריון בלבד, על-פי החוק.
חתימתו של הנוטריון, במקרים המוסדרים בחוק, נחשבת בעיני בית המשפט כתעודה ציבורית לאישור זהותו של החותם עליו או לעובדה כי המסמך נחתם מרצונו הטוב והחופשי של החותם. מסמכי הנוטריון מיועדים לשמש כראיה בבתי משפט או בפני רשויות אחרות, וזאת הן בישראל והן מחוץ לה.
במשפט הישראלי מוסדר עיסוקו של הנוטריון בחוק הנוטריונים, תשל"ו-1976. במדינות שונות ניתן להבחין בין משרות נוטריוניות שונות, ובמיוחד בין משרתו של "הנוטריון הציבורי" ובין נוטריונים פרטיים. הבחנה זו הייתה תקפה בישראל עד לקבלת חוק הנוטריונים, והיא איננה תקפה כיום. המובא להלן עוסקת בסמכותו ובמשרתו של הנוטריון על פי המשפט הישראלי.
התפתחות מוסד הנוטריון

משרת הנוטריון היא מוסד עתיק יומין, שמקורותיה ברומא העתיקה. שיטות משפט המבוססות על המשפט הקונטיננטלי הכירו משרה זו, בעוד שבשיטות משפט אחרות, המבוססות על המשפט המקובל היה המוסד בעל תוכן שונה. המשפט העות'מאני ששרר בארץ ישראל עד כניסת המנדט הבריטי הכיר את משרת הנוטריון, ואף הסדיר אותה בחוק הנוטריון הזמני העות'מאני משנת 1913. הבריטים פיצלו משרה זו לשתי משרות - משרת "הנוטריון הציבורי" שעיסוקו באישור מסמכים לצורך שימוש בארץ פנימה, ומשרת "הנוטריון למסמכים יוצאי חוץ" שערך מסמכים לצורך שימוש במדינות חוץ. "הנוטריון הציבורי" היה עובד מדינה, ואילו "הנוטריון למסמכים יוצאי חוץ" היה עורך דין פרטי שהוסמך לכך.
בשנת 1976 התקבל חוק הנוטריונים אשר ביטל כפילות זו, ואיחד את המשרות למשרה אחת שבה יכול לשמש כל עורך דין בעל כשירות שיאושר לכך על ידי ועדה של משרד המשפטים.
על מנת לאמת את המסמך הנוטריוני שנחתם בארץ, בעת השימוש בו בחוץ לארץ, התפתח מוסד ה"אפוסטיל". על פי אמנה בינלאומית שנחתמה בהאג בשנת 1961 ואשר מדינת ישראל היא צד לה, ולפי תקנות לביצוע האמנה שנחקקו בישראל בשנת 1993, יכול עובד ציבור ישראלי לאשר כי מסמך נוטריוני מסוים נחתם על ידי נוטריון ישראלי מוסמך. אישור זה דרוש לשם אימות העובדה כי החתום על המסמך כנוטריון הוא אכן נוטריון המוסמך לחתום על המסמך המוצג מחוץ לישראל. אפוסטיל מסוג זה תקף בכל מדינה החתומה על האמנה. על האמנה חתומות רוב מדינות אירופה וארצות הברית וכן מדינות רבות באסיה, באפריקה ובאוקיאניה.
תפקידיו של הנוטריון

על פי סעיף 7 לחוק הנוטריונים מוסמך הנוטריון לבצע את הפעולות הבאות:
לאמת חתימה על מסמך;
לאשר שהחתום במסמך, על שם זולתו, היה מוסמך לכך;
לאשר נכונות העתק של מסמך;
לאשר נכונות תרגום של מסמך;
לקבל ולאשר תצהיר והצהרה אחרת;
לאשר שאדם פלוני חי;
לאשר נכונותה של רשימת מצאי;
לערוך העדה של מסמך סחיר;
לערוך מסמך או לעשות בו פעולה אחרת כשהעריכה או עשיית הפעולה בידי נוטריון דרושה או מותרת על פי דין, לרבות דין של מדינת חוץ, או על פי מסמך אחר;
להשתמש בסמכות של נוטריון ציבורי על פי דין אחר;
לאמת הסכם ממון בין בני זוג, שנחתם לפני הנישואין.
לפי חוק הירושה, יכול נוטריון לאשר עשיית צוואה, ולכן מוסמך נוטריון לרשום "צוואה בפני רשות" כשם שמוסמך לכך שופט. חוקים רבים נוספים קובעים סמכויות ותפקידים לנוטריון, שעיקרם אישור ותרגום מסמכים המצוינים בחוקים אלו. כך, למשל, חוק אימוץ ילדים, התשמ"א-1981, קובע כי בקשה לאישור עמותה לאימוץ בין-לאומי; תהיה מלווה בחוות דעת על הדין הזר, הכוללת תרגום של החוק הזר הנוגע לעניין, ומאושר על ידי נוטריון.
צורתו של המסמך הנוטריוני

על פי חוק הנוטריונים ייחתם אישור נוטריוני בחותמו של הנוטריון. המדובר בחותמת לחץ עשויה ממתכת, שעליה שם הנוטריון, והכיתוב "נוטריון" בעברית, באנגלית, וכן - בערבית, או לחלופין, בצרפתית. אם כלל האישור הנוטריוני מסמכים אחדים, נקשרים הגליונות יחדיו בסרט אדום, המחובר אל תו אדום המוטבע בחותמו של הנוטריון. במדינות שונות צורות שונות למסמכים נוטריוניים.
כשירות > כשירות לכהן כנוטריון

בעבר הבחין החוק בין "נוטריון ציבורי" שהיה עובד מדינה, וישב לרוב בבית המשפט, ובין "נוטריון לצורך מסמכי חוץ", שהיה עורך דין בעל ותק. לאחר ביטול הבחנה זו נוצר מוסד ה"נוטריון" בצורתו הנוכחית. החוק קובע מספר תנאים לכשירותו של נוטריון:
עליו להיות אזרח ישראל, חבר לשכת עורכי הדין, שעסק בעריכת דין 10 שנים לפחות, לא הורשע בעבירה שיש עמה קלון, לא הושעה מלשכת עורכי הדין, ועבר השתלמות מיוחדת. אדם כזה יכול לבקש מוועדה מיוחדת היושבת במשרד המשפטים רישיון להיות נוטריון. הוועדה, המתכנסת כפעמיים בשנה, בוחנת את מסמכיו של המועמד, ואם נמצא כי הוא ראוי, כי אז לאחר שחתם בספר הנוטריונים והשאיר שם את דוגמת חתימתו יוכל להתחיל לכהן כנוטריון.
כשירות > מילוי מקום נוטריון

על פי החוק במקומות בהם יש בית משפט השלום ואין משרד נוטריון, רשאי שר המשפטים למנות עובד מדינה הממלא תפקיד נוטריון, כשם שמילא אותו הנוטריון הציבורי בעבר. בפועל, כיום, השימוש בסמכות זו אפסי.
כן מוסמכים נציגים דיפלומטיים וקונסולריים של המדינה בחוץ לארץ להשתמש בחוץ לארץ בסמכויות נוטריון. בסמכויות אלו נעשה שימוש שגרתי רב ויום יומי. במסגרת סדרת הרצאות בנושאי אתיקה מקצועית של עורכי דין שנשא השופט (בדימוס) גבריאל קלינג באוניברסיטת תל אביב בחורף תשס"ו (2005–2006), הוא העיד מניסיונו השיפוטי שככלל פקידי משרד החוץ בבואם לחתום על מסמכים באישור נוטריוני לא נוהגים בזהירות המתחייבת. ייתכן כי ניתן לראות ביטוי לביקורת זאת אף בחוק הנוטריונים (הערה לסע' 50א) שמתנה אישור חתימה על מסמך נוטריוני בהשתתפות בהשתלמות מקצועית בתחום.
אתיקה מקצועית

הנוטריון כפוף לכללים בדבר אתיקה בעסקים הקבועים בחוק, שעיקרם שמירה על כבוד המקצוע, נאמנות ללקוחותיו, איסור פרסום, איסור שידול לקבלת עבודה, שמירת סודיות מקצועית, ניהול ארכיון לשמירת מסמכים, טיפול בהם ועיון בהם, ומגבלות נוספות. הנוטריון כפוף לשיפוט משמעתי של בית הדין המשמעתי המחוזי של לשכת עורכי הדין, המוסמך אף לשלול את רישיונו אם ביצע עבירה חמורה על כללי האתיקה של הנוטריון. לנוטריון אסור לעבוד בשותפות עם מי שאיננו נוטריון, או לחלוק עם אדם אחר בשכר שקיבל, למעט עם נוטריון, אלמנתו של נוטריון שותף, או ילדיו הקטינים של נוטריון שותף שמת. בישראל קיימת שותפות אחת של נוטריון המשתף פעולה עם שותפים נוטריונים רבים אחרים, דוברי שפות שונות, בביצוע תרגום נוטריוני.
ראו גם

אפוסטיל
גושפנקא
חותמת גומי
חותם
לקריאה נוספת

יונה דה־לוי, דיני הנוטריון ותולדותיהם, הוצאת לשכת עורכי הדין, 2016
משה אלפסי ואסף ביטון, המדריך המעשי לנוטריון, הוצאת "אוצר המשפט"
הערות שוליים

↑  חוק הנוטריון הזמני מיום 15 באוקטובר 1913 (מתרגם: מאיר לאניאדו), באתר "נבו"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536210405171  BNE: XX530380  BnF: cb11951013g (data)  GND: 4042660-9  LCCN: sh85092781  NDL: 00566767  NKC: ph161985 
נוטריון בציור מהמאה ה-16 מאת הצייר הפלמי, קוינטן מסייס
חותמת לחץ של נוטריון ישראלי. שם הנוטריון המופיע במרכז טושטש
חותמת לחץ אמריקאית של "נוטריון ציבורי" ממדינת ניו יורק
נר נשמה

נרות נשמה דולקים בטקס שנערך על ידי הצי האמריקני לרגל יום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
נר נשמה ליד קבר, בתוך תא שנועד להגן על הנר מפני רוח וגשם
נרות נשמה מכיכר החטופים והנעדרים, רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות.
נר נשמה דיגיטלי לזכר חללי מלחמת חרבות ברזל בבית חולים איכילוב
נר נשמה הוא מנהג יהודי של הדלקת נר לציון זיכרון של אדם שנפטר. מקובל כסגולה לעילוי נשמתו.
מקור

מנהג הדלקת נר לכבוד נפטרים נזכר במשנה (מסכת ברכות, פרק ח', משנה ו'): "אין מברכין (ברכת בורא מאורי האש וברכת הבשמים בהבדלה)... ולא על הנר ולא על הבשמים של מתים."
המקור למנהג מיוחס לכתוב בספר משלי: ”נר ה' נשמת אדם” (ספר משלי, פרק כ', פסוק כ"ז).
ישנן קהילות בין יוצאי תימן בהן לא נוהגים להדליק נר נשמה. חשיבות יתרה נודעה לנר נשמה עקב התפשטות חכמת הקבלה בה מופיע רבות עניין עילוי הנשמה והנאתה מהנר. ההבנה הפשטית גורסת כי מקור המנהג הוא בהבאת נר לבית המדרש לתועלת לימוד התורה כדי שזכות המצווה תועיל לנפטר ולא הנר עצמו. על פי זה רבנים בימינו מורים לשלם סכום כסף למאור בית המדרש (חשבון חשמל) בנוסף להדלקת נר כנהוג.
טעם נוסף מובא בשם הרב שניאור זלמן מלאדי, הנשמה נמשלה לנר משום שנשמת האדם היא כמו הלהבה של הנר, שלא משנה כמה יטו אותה ויורידו אותה למטה היא תמיד תיטה ותשאף כלפי מעלה, כלומר לא תיפול ותימשך למטה אחר החומר. ולכן מדליקים 'נר נשמה' משום שכביכול הוא בא להעלות את הנשמה בכך שמבטא את השאיפה הפנימית הטהורה והקדושה שלה להזדכך ולהתעלות, וגם אם חטא האדם רצונו הפנימי היה לעשות טוב ולהתעלות.
זמני הדלקת הנר

נוהגים להדליק נר זה בעיקר ביום השנה ("יאָרצײַט"), כלומר ביום הזיכרון שחל ביום פטירת קרוב משפחה. את הנר נהוג להדליק בבית, וגם ליד קברו. נהוג גם להדליק נר נשמה בבית האבל במהלך שבעת ימי האבלות, ויש שנוהגים להדליק בכל השנה הראשונה לפטירת הקרוב.
בשולחן ערוך, אורח חיים, סימן תר"י מובא שבערב יום כיפור נהוג היה להדליק נר נשמה בבית הכנסת לאב ואם שנפטרו.
יש הנוהגים להדליק נר נשמה בכל תאריך בו נאמרת תפילת יזכור בבתי הכנסת (יום כיפור, שמיני עצרת, שביעי של פסח, שבועות).
המהרש"ל טען שהדלקת נר בערב שבת בבית הכנסת ביום פטירת האב או האם היה נהוג בכל ארץ אשכנז. לדעת רבי נחמן מברסלב (בספר המידות) הדלקת נר תמיד משמן זית היא סגולה כנגד גזירות שמד.
על פי רוב מדליקים נר מיוחד שזמן בעירתו ארוך במעט מיממה. ישנם נרות שדולקים שבוע שלם, ונהוג להדליקם בעיקר בזמן השבעה, בבית האבל.
ראו גם

אבלות (יהדות)
יום השנה (יהדות)
עילוי נשמה
הערות שוליים

↑  שו"ת מהרש"ל סוף סימן מו
| מצוות ומנהגים יהודיים |
| --- | --- | --- |
| ערכים כלליים | הלכה • עשרת הדיברות • תרי"ג מצוות • שבע מצוות דרבנן • שבע מצוות בני נח • רשימות: מצוות הנהוגות בזמן הזה • מצוות שאינן נוהגות בזמן הזה |  |
| סדר היום | נטילת ידיים • ציצית • תפילין • קריאת שמע • תפילה • תלמוד תורה • ברכת המזון |  |
| הלוח העברי | קידוש החודש • עיבור השנה • שבת • ראש חודש • חגי ישראל ומועדיו • שמיטה • שנת היובל |  |
| מצוות שבין אדם לחברו | ואהבת לרעך כמוך • צדקה • גמילות חסדים • לשון הרע • והדרת פני זקן • אונאת דברים • משפט עברי |  |
| מצוות התלויות בארץ | מצוות יישוב ארץ ישראל • מתנות כהונה • מתנות עניים • איסור ערלה • שמיטה • שנת היובל |  |
| איסור והיתר | כשרות • בשר בחלב • שחיטה • טרפה • איסור אכילת חלב • יין נסך • חמץ |  |
| תשמיש קדושה ותשמיש מצווה | ספר תורה • תפילין • מזוזה • סידור • ציצית • שופר • לולב • מצה • כיפה |  |
| בית המקדש | מצוות בניין בית המקדש • כהן • קורבן • עלייה לרגל • טומאה וטהרה • רשימת מצוות בית המקדש |  |
| משפחה | ברית מילה (או הטפת דם ברית) • פדיון הבן • זבד הבת • בת מצווה • בר מצווה • חופה וקידושין • טהרת המשפחה • מעמד האישה ביהדות • צניעות  • כיבוד אב ואם |  |
| מוות | אבלות • אנינות • הלוויה • קריעה • קדיש • קבורה • סעודת הבראה • שבעה • יום השנה • אזכרה • נר נשמה • הזכרת נשמות • חברה קדישא |  |
טיג'אן תיאם

| --- | --- |

צילום מ-2015
 לידה:  29 ביולי 1962 (בן 62) אביג'אן, חוף השנהב 
 מדינה:  צרפת, חוף השנהב 
 השכלה:  אקול פוליטקניק (1984)  תיכון סנט ז'נבייב (1982)  INSEAD (1988)  בית הספר הלאומי הגבוה למכרות (1986)  Lycée classique d'Abidjan (1980) 
 מעסיק:  מקינזי, אביבה, פרודנשיאל, קרדיט סוויס, מקינזי, National Bureau for Technical Studies and Development 
 תפקיד:  מנהל כללי (יוני 2015)  סמנכ"ל כספים (ספטמבר 2007–מרץ 2009)  שר התכנון והפיתוח (אוגוסט 1998–2000)  member of the International Olympic Committee (2019) 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (יולי 2011) 
 
טיג'אן תיאם, 2011
טיג'אן תיאם (בצרפתית: Tidjane Thiam; נולד ב-29 ביולי 1962) הוא איש עסקים איבוארי וצרפתי, פוליטיקאי לשעבר, בשנים 2015 – 2020 כיהן כמנכ"ל בנק "קרדי סוויס" משווייץ. תיאם הוא יושב ראש התאגיד Freedom Acquisition Corp.
החל מ-2019 הוא חבר בוועד האולימפי הבינלאומי.
תיאם, יליד חוף השנהב, שגדל בדת האסלאם, מחזיק באזרחות של חוף השנהב ושל צרפת. הוא התחנך בתיכון ישועי בצרפת והיה סטודנט מצטיין של מוסדות אוניברסיטאיים יוקרתיים בצרפת: אקול פוליטקניק, "אקול נסיונל סופרייר דה מין" ו"המכון האירופי למנהל עסקים". בהכשרתו הוא מהנדס ומומחה במנהל עסקים. תיאם כיהן בעבר בתפקידים בכירים, כולל כשר בממשלת חוף השנהב, ותרם למדיניות הכלכלית של מולדתו.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות ולימודיו

טיג'אן תיאם נולד בשנת 1962 באביג'אן בחוף השנהב (קוט דיוואר), כצעיר מבין שבעה אחים. הוא צאצא לשתי משפחות מיוחסות מסנגל ומחוף השנהב. מצד אמו הוא צאצא של יאמוסו, מלכת בני באולה, שלפי שמה נקראת עיר הבירה הנוכחית של חוף השנהב, יאמוסוקרו. אמו, מרייטו, הייתה אחייניתו של פליקס הופואה-בואני, מייסדה של חוף השנהב ונשיאה הראשון.
אביו, אמאדו תיאם, עיתונאי במקצועו, נולד במשפחה מוסלמית בעיירה דגאנה בסנגל והיגר לחוף השנהב בשנת 1947. הוא תמך במאבקו של הופואה-בואני לעצמאות חוף השנהב וכיהן יותר מעשר שנים כשר בממשלות המדינה וזכה באות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת קצין בכיר. דודו של תיאם, חביב תיאם, היה ראש ממשלת סנגל למעלה מעשר שנים וכיהן גם כיושב ראש האספה הלאומית של סנגל.
הילדים גדלו בדת מוסלמית מתונה ופתוחה. אחד מהם עשה עליית רגל למכה, שניים הפכו לנוצרים קתוליים ואחר לנוצרי פרוטסטנטי. טיג'אן תיאם שמר על זהותו המוסלמית.
בתום לימודיו בתיכון הקלאסי של אביג'אן, בשנים 1980 - 1982 למד תיאם במכינה בתיכון הפרטי הישועי סנט ז'נבייב בורסאי. לאחר מכן ב-1982 הוא היה האיווארי הראשון שהתקבל ללימודים באקול פוליטקניק היוקרתי בפריז.
אחרי שבשנת 1984 סיים שם את לימודיו במתמטיקה מתקדמת ובפיזיקה, הוא השתלם כמהנדס עד שנת 1986 ב"בית הספר הלאומי הגבוה למכרות" בפריז, שבו היה הסטודנט המצטיין בשכבתו.
ביוגרפיה > המשך לימודיו והתחלת הקריירה

ב-1986 קיבל תיאם מלגה ללימודי תואר MBA ב-INSEAD, "המכון האירופי למנהל עסקים", בפונטנבלו במסגרת תוכנית המלגות מקקינזי. אחרי סיום התואר השתתף בעת שנת שבתון בתוכנית הבנק העולמי לאנשי מקצוע צעירים בוושינגטון. לאחר מכן חזר לעבוד בניו יורק ובפריז בחברת מקינזי ושות' לייעוץ בתחום, עד שנת 1994.
ביוגרפיה > בממשל חוף השנהב

בדצמבר 1993, לאחר מות הנשיא הופואה באוני, נבחר במקומו אנרי קונאן בדיה. באפריל 1994, בגיל 31, לבקשת הנשיא החדש של מולדתו, עזב תיאם את צרפת ושב לאביג'אן כדי להיות מנכ"ל הלשכה הלאומית למחקרים טכניים ולפיתוח BNETD, מוסד הכפוף ישירות לנשיא ולראש הממשלה, המעסיק 4,000 עובדים, שמטרתו פיתוח התשתיות וייעוץ בתחום הכלכלה. בתוקף תפקיד זה במעמד שר בממשלה, ניהל תיאם משא ומתן עם קרן המטבע הבינלאומית ועם הבנק העולמי. באותו זמן כיהן תיאם כחבר מפתח בוועד להפרטה, שבו הופקד על הפרטת מספר רב של מפעלים ממשלתיים.
באוגוסט 1998 אחרי מינויו כיושב ראש ה-BNRTD, התמנה תיאם כשר התכנון והפיתוח בממשלת חוף השנהב. בתקופת חברותו בממשלה עודד תיאם את השתתפות המגזר הפרטי בפיתוח התשתיות. הוא הפעיל מספר מיזמי פיילוט, במיוחד הקמת תחנת החשמל באזיטו, שהוגדרה על ידי העיתון "פייננשל טיימס" כהצלחה המבוססת על החלטת השקעה מן הנועזות בעולם, שיקום שדה התעופה אביג'אן ובניית הגשר האגרה ריביירה-מרקורי, שמימונו הסתיים ימים ספורים לפני ההפיכה הצבאית בשנת 1999.
בשנת 2011 אחת ההחלטות הראשונות של הנשיא האזרחי החדש של חוף השנהב, אלסאן וואטארה הייתה להתחיל את בניית גשר זה, תוך כיבוד המפרט שהוכן בזמנו על ידי תיאם ותוך פנייה לאותם היזמים.
בשנים 1994 - 1999 השתתף תיאם באופן פעיל בתוכנית ההפרטה רחבת ההיקף שהעמידה את חוף השנהב בשורה הראשונה של מדינות אפריקה. התוכנית כללה את הפרטת הרשת הטלפונית, השירותים, הפקת החשמל, שדות התעופה, רשת הרכבות וחברות רבות במגזר החקלאי.
ב-1998 נבחר תיאם על ידי הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס כאחד מ"מאה מקבלי ההחלטות של עולם המחר" (Young Global Leaders of Tomorrow), ובשנת 1999 נבחר על ידי אותו הפורום לחבר ב"ממשלת החלומות".
ב-24 בדצמבר 1999, בזמן ששהה בחו"ל, ממשלת חוף השנהב והנשיא קונאן בדיה הודחו בהפיכה צבאית. בשובו הביתה, נעצר תיאם והושם במעצר בית למשך שבועות אחדים. הגנרל רובר גאי שתפס את השלטון הציע לו את ראשות הממשלה, אך הוא סירב, עזב את הזירה הפוליטית ויצא את המדינה בתחילת שנת 2000.
ביוגרפיה > הקריירה הניהולית בזירה העסקית הבינלאומית

מאז שנת 2000 הקדיש תיאם שוב את עצמו למגזר הפרטי. אחרי 5 חודשי אבטלה, בשנים 2000 - 2002, הצטרף בשנית לחברת מקקינזי בלונדון ובפריז. הוא הצטער כי בתום לימודיו לא הצליח להתקבל לעבודה הולמת בצרפת (למשל, מועמדותו בתום לימודיו בחברה הצרפתית "אר ליקיד" נדחתה) ונאלץ לפנות למוסדות בריטיים ואמריקאים. בסופו של דבר, התיישב לצורך העבודה בלונדון. היה מנהל בכיר בחברת הביטוח "אביבה" ואחר כך עבר לחברת הביטוח "פרודנשל" (Prudential).
כשבשנת 2009 התמנה למנכ"ל Prudential, היה תיאם האדם השחור הראשון שניהל חברה רשומה במדד FTSE 100.
ב-10 במרץ 2015 נודע על עזיבתו את "פרודנשל" כדי להתמנות למנכ"ל הבנק "קרדי סוויס" במקום ברדי דאגן. כמנכ"ל קרדי סוויס בשנים 2019–2020 הוביל בהצלחה ארגון מחדש בבנק כדי לעצור את ההפסדים שבהם היה נתון. ב-2018 עמדה חבילת השכר שלו על סכום של 12.7 מיליון פרנק שווייצרי.
ביוגרפיה > יועץ בזירה הבינלאומית

באוקטובר 1999 נתבקש תיאם על ידי ג'יימס וולפנזון להיות אחד מ-20 חברי המועצה המייעצת של הבנק העולמי.
הוא היה לחבר ב"פאנל הקדמה באפריקה", רשות עצמאית לענייני אפריקה, שהוקמה בשנת 2007 בראשות קופי אנאן, ומטרתה להשגיח על יישום התחייבויות הקהילייה הבינלאומית כלפי אפריקה.
תיאם נבחר גם לאחד המנהיגים של Opportunity International ולחבר במועצת המכון בלונדון לפיתוח השטחים שמעבר לים.
בינואר 2011 הוא התמנה ליושב ראש קבוצת המומחים העליונה של G20 בענייני ההשקעות בתשתיות.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

בשנת 1989 התחתן תיאם עם אנט, אפרו-אמריקאית מפנסילבניה, שהתאסלמה לצורך הנישואים. לזוג נולדו שני בנים. בנו הבכור, בילאל נפטר מסרטן במאי 2020 בגיל 24.
תיאם ואשתו נפרדו ב-2015 והתגרשו ב-2016.
לתיאם אזרחות כפולה - של חוף השנהב ושל צרפת - והוא דובר אנגלית, צרפתית וגרמנית.
ציטוטים

המהגר שבי הוא אסיר תודה לסנקילוטים, לשנים הראשונות של המהפכה [הצרפתית], לאנשי הרוח החופשית ולאותם צעירים מרדנים ילידי חברה אירופית מאובנת על ידי מאות שנות היסטוריה ומסורת, שאזרו אומץ לחלום על עולם שונה שבו ההצלחה איננה שוב תלויה בלידה אלא בהצטיינות, בכישרונות ובחריצות. הם הורישו לנו את המילה והשאיפה הזאת, הכל כך יקרה: מריטוקרטיה.
פרסים ואותות הוקרה

2007 - "בוגר השנה" של INSEAD
2009 - נבחר בין 50 הבוגרים של INSEAD ששינו את העולם
2010 ו-2011 - נבחר על ידי "The Powerlist" בין 100 האישים השחורים המשפיעים בממלכה המאוחדת
2011 - אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר - על תרומתו הגדולה לחברה האזרחית במשך למעלה מ-20 שנה
2012 - נבחר ליושב ראש מועצת המנהלים של איגוד חברות הביטוח בממלכה המאוחדת
יושב ראש מועצת העסקים הבינלאומית של הפורום הכלכלי העולמי.
2014 - נבחר בין "50 האישים האפריקאים המשפיעים בעולם" לפי המגזין "ז'ן אפריק"
הערות שוליים

1 2  במאמר על צרפת ולהיות צרפתי, באתר המכון מונטן, 2009
↑   מנכ"ל קרדיט סוויס קיבל העלאת שכר של 30%, באתר TheMarker‏, 22 במרץ 2019
↑  ז'ן אפריק, 27 באפריל 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1204498024  ISNI: 0000 0000 7336 0630  LCCN: no2009192529  VIAF: 103527839   WorldCat (עם VIAF): 103527839
אדית פיאף

| --- | --- |

 לידה:  19 בדצמבר 1915 פריז, צרפת 
 פטירה:  10 באוקטובר 1963 (בגיל 47) גראס, צרפת 
 שם לידה:  Édith Giovanna Gassion 
 שם במה:  Édith Piaf 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1935–1963 (כ־28 שנים) 
 סוגה:  שאנסון, chanson réaliste, בלדה 
 סוג קול:  קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  צרפתית, אנגלית 
 חברת תקליטים:  פאטה-מרקוני, פולידור רקורדס 
 בן או בת זוג:  ז'אק פילס (20 בספטמבר 1952–1956) Theophanis Lamboukas (9 באוקטובר 1962–10 באוקטובר 1963) 
 צאצאים:  Marcelle Dupont 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של גראמי (1998)  אלבום כסף (1977)  אלבום זהב  אלבום פלטינה 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
אדית פיאף בשנת 1951
אדית ג'ובאנה גאסיון (בצרפתית: Édith Giovanna Gassion, הידועה בשם אֵדִית פִּיאָף (Édith Piaf); ‏האזנהקובץ:Fr-Edith-Piaf.ogg‏Ⓘ‏‏ 19 בדצמבר 1915 – 10 באוקטובר 1963) הייתה זמרת שאנסון צרפתייה נודעת, שזכתה לפופולריות רבה במולדתה וברחבי העולם. כמה משיריה ואופן ביצועם הדרמטי שיקפו את עלילות חייה הנפתלים ואת האסונות שנפלו עליה. עם שיריה הנודעים ביותר אפשר למנות את "החיים בוורוד" (La vie en rose), "מילור" (Milord), "פדם… פדם…" (Padam… Padam), "ההמון" (La foule), "איני מתחרטת על דבר" (Non, je ne regrette rien), "המנון לאהבה" (Hymne à l’amour) ו"האקורדיוניסט" (L’accordéoniste).
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

פיאף נולדה בפריז, בירת צרפת, למשפחה ענייה של אומני רחוב. אימהּ, אנטה ג'ובאנה מָיָאר, ילדה אותה כשהייתה בת 17. האם התפרנסה משירה, תחילה בבית קפה מקומי ואחר כך בקרנות רחוב, אך ראתה בבתה נטל ומסרה אותה לאימהּ כדי שתטפל בה. כשחזר אביה, שבאותם ימים לחם בחזית במלחמת העולם הראשונה, מצא את בתו חולה ומוזנחת אצל חותנתו, והוא מסר אותה לאימו, שניהלה בית בושת בנורמנדי, והשאיר אותה שם עד שהשתחרר מהשירות הצבאי.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, ואחרי שחרורו של אביה מהצבא, עברו השניים לגור בפריז, והתפרנסו בדוחק מהופעות רחוב של אביה, שהיה לוליין קרקס. אביה של פיאף עודד אותה לשיר, וזאת גם כדי לעודד את הקהל להגדיל את תרומתו למופעי הרחוב שלו. כשהייתה בת 16 התאהבה אדית בנער שליח ששמו לואי דופון וב־1933, בהיותה בת 17, נולדה להם בת, מרסל. מרסל מתה מדלקת קרום המוח כשהייתה בת שנתיים.
לאורך חייה טיפחה פיאף סיפורים שתיארו את הילדות הקשה שעברה. כך סיפרה כי כאשר פקדו את אימהּ צירי לידה היא לא הספיקה להגיע לבית החולים וילדה אותה בחדר המדרגות של בית הדירות שהתגוררה בו המשפחה, ברחוב בלוויל בפריז. ב־1918, כשהייתה פיאף בת שלוש, סבלה מדלקת קרום המוח והתעוורה בעקבות סיבוך של מחלה. לדבריה, ראייתה שבה אליה כעבור שלוש שנים, ב־1921. פיאף תלתה את השינוי במצבה בתפילות על קברה של תרז הקדושה מליזיה, וכל חייה ענדה תליון ועליו דמותה של הקדושה. ואולם הספר "פיאף, מיתוס צרפתי", שהוציא לאור העיתונאי רובר בלרה ב־2013 (ושהתבסס גם על מכתבים של הזמרת), הציג גרסה אגדית פחות לאירועים אלו: לידה רגילה בבית חולים, ודלקת עיניים שלכל היותר נמשכה כמה שבועות.
ביוגרפיה > ההצלחה כזמרת

ב־1935 שמע לואי לפלה (Louis Leplée), הבעלים של קברט לֶה זֶ'רְנִי בשדרות שאנז אליזה, את פיאף הצעירה שרה ברחוב. לפלה העניק לפיאף את עבודתה הראשונה: זמרת במועדון לילה. הוא שהצמיד לה את הכינוי "לה מום פיאף" (Môme – גברת קטנה, Piaf – ציפור דרור), וכינוי זה דבק בה. בהופעת הבכורה שלה נכח הזמר מוריס שבלייה, ושבחיו סייעו לה לרכוש מוניטין ראשוני. באותם ימים היא פגשה גם את מרגריט מונו, מלחינה מוכשרת ופסנתרנית וירטואוזית. מונו הייתה לחברתה הנאמנה לאורך כל חייה, ואף הלחינה שירים למען פיאף, ובהם "המנון לאהבה" (Hymne à l’amour).
ב־1936 הוציאה פיאף את תקליטה הראשון, והוא זכה להצלחה. באותה שנה נעצרה באשמת מעורבות ברצח לפלה, שנורה בראשו במיטתו בידי כנופיית פושעים מרובע פיגאל – מכריה של פיאף. היא שוחררה מחוסר ראיות, אך משכה אליה תשומת לב ציבורית שלילית, מה שכמעט עלה לה בקריירה. היא שבה להופיע באולמות קטנים ואף ברחוב. כדי לשקם את תדמיתה יצרה קשר עם רמון אסו (Raymond Asso). אסו כתב את המילים לכמה משיריה הנודעים, ונהפך למאהבה ולמנהלה של פיאף. תחת חסותו היא ליטשה את הופעתה והתמקצעה.
ב־1937 הופיעה פיאף במועדון A.B.C בפריז, וקנתה לה שם בזכות סגנון השירה הדרמטי שלה ובזכות קולה המיוחד. היא הוסיפה להופיע בימי מלחמת העולם השנייה וכיבוש צרפת בידי הנאצים, ואף הופיעה בגרמניה לפני שבויי מלחמה צרפתים. פרק זה של חייה עודנו מעורפל. פיאף עוררה עליה את הביקורת על שעברה בקלות יחסית את אירועי המלחמה, ועל שבחרה לעסוק גם בבידור הכוחות הכובשים במקום להקריב את הקריירה שלה כאומנים אחרים. בצילומים מאותם ימים נראית פיאף צוהלת ברחובות ברלין עם הזמר שארל טרנה ואחרים. בפריז הכבושה, שבה חיו רוב התושבים על תלושי מזון, אפשר לה מעמדה להתגורר בדירה מרווחת ליד מטה הגסטאפו, בבניין שבו שכן בית בושת – ביקרו בו דרך קבע קציני אס־אס, חברי המיליציה הצרפתית וסוחרי השוק השחור. לאחר המלחמה ניצלה מעונש לאחר שטענה כי עבדה בשירות ההתנגדות לכיבוש ואף הצילה 180 שבויים, ואולם איש מהם לא התייצב לאשר את דבריה.
אחד ממאהביה ומשותפיה המוזיקליים באותה העת היה המלחין היהודי נורברט גלנצברג. היא הצילה אותו על ידי העברתו לאזור צרפת החופשית.
ב־1944 פגשה בהופעה במולן רוז' את איב מונטאן הצעיר. הוא נהפך למאהבה, וממעמדה המבוסס היא סייעה בטיפוח הקריירה שלו. שנה אחר כך, ב־1946, כתבה את המילים ל"החיים בוורוד" (La vie en rose) – השיר שלימים נהפך למזוהה עימה יותר מכול.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה קנתה לה פיאף שם ברחבי העולם. היא הופיעה כמה פעמים בניו יורק ושרה בקרנגי הול. בעידוד השחקן הצרפתי מוריס שבלייה היא שרה גם בסרטים, בקומדיות ובאופרות, ויצאה לסיבובי הופעות באירופה, בדרום אמריקה ובארצות הברית. בהופעותיה תמיד הקפידה פיאף ללבוש שמלה שחורה בעלת מחשוף רחב, וסיגלה לעצמה שפת גוף ייחודית, שסייעה לה "להציג" את השיר בסיוע מחוות ידיים דרמטיות.
ביוגרפיה > חיי אהבה

פיאף התקשתה ביצירת קשרים יציבים וממושכים, וחיי האהבה שלה היו סוערים, עתירי מאהבים וקשרים מזדמנים. הגברים שהיו עימה הרבו בשבחי נדיבותה ויכולתה לשמוח ולצחוק, בשונה מהחזות הטראגית שלה על הבמה. פרטים על חיי האהבה שלה פורסמו לעיתים תכופות בעיתונים של אותם ימים. קשר נודע אחד של פיאף היה עם המלחין היהודי מישל אמר (נולד בשם אמר רוזנשטיין), שכתב לה את השיר "האקורדיוניסט". רומן נודע אחר היה עם מרסל סרדן, מתאגרף צרפתי (ממוצא אלג'יראי) שפגש אותה בניו יורק, כאשר זכה בתואר אלוף העולם במשקל בינוני. הקשר שלהם התפתח למרות היותו של סרדן נשוי ובעל משפחה, אך הוא בא לידי קיצו הטראגי כאשר נהרג סרדן בהתרסקות מטוסו באוקטובר 1949. פיאף, שדחקה בסרדן שיטוס אליה לפריז ולא יפליג לצרפת באונייה, התייסרה ברגשות אשם. היא ראתה בו את אהבת חייה, ועל אהבתם כתבה את מילות שירה הנודע "המנון לאהבה" (הלחינה מונו).
ב־1951 פגשה פיאף את שארל אזנבור, אמן צעיר אחר, והוא נהפך ליד ימינה ולמאהבה. אחרי כן פגשה בזמר הצעיר ז'ורז' מוסטקי, וגם הוא נהפך למאהבה. שניהם יצאו נשכרים מהקשר, ומוסטקי אף גמל לה כשכתב למענה את מילות השיר "מילור" – אחד משיריה הנודעים. בריאותה הרעועה של פיאף, שהרגלי השתייה שלה לא תרמו לה, החמירה בעקבות תאונת דרכים שעברו היא ומוסטקי יחד .