stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ABC
תוכניות וסדרות בולטות ששודרו בעבר > קומדיה

הצי של מקייל (1962–1966)
מעשי כשפים (1964–1972)
בועות (1977–1981)
מחלק משטרה (1982)
שלושה בדירה אחת (1977–1984)
ימים מאושרים (1974–1984)
על טעם ועל ריח (1985–1986) (עונת סיום, עבר מ-NBC)
בנסון (1979–1986)
שלגיה במאה העשרים (1987–1988)
מי הבוס? (1984–1992)
קרובים רחוקים מאוד (1986–1993)
דינוזאורים (1991–1994)
צער גידול בנות (1987–1995)
אבא חורג, אמא חורגת (1991–1997; עבר ל-CBS)
אריזה משפחתית (1989–1997, עבר ל-CBS)
אלן (1994–1998)
שפץ ביתך (1991–1999)
ילד פוגש עולם (1993–2000)
סברינה המכשפה הצעירה (1996–2000; עבר ל-The WB)
ספין סיטי (1996–2002)
דארמה וגרג (1997–2002)
המופע של דרו קארי (1995–2004)
ליזי מקגוויר (2001–2005)
סקראבס (2009–2010, עבר ל-NBC)
קוגר טאון (2009–2012, עבר ל-TBS)
הכול לטובה (2011–2013)
פרברי הגיהנום (2011–2014)
גבר מי שנשאר אחרון (2011–2017; עבר לפוקס)
מקום טוב באמצע (2009–2018)
רוזאן (1988–1997; 2018)
ללא מילים (2016–2019)
משפחה מודרנית (2009–2020)
הערות שוליים

| רשתות טלוויזיה עיקריות בארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| רשתות מסחריות | ABC • CBS • FOX •‏ NBC • The CW • MyNetworkTV |  |
| רשתות ציבוריות | PBS • ‏PBS Kids • ‏C-SPAN |  |
| כבלים ולוויין | כבלים ולוויין |  |
| ערוצי בידור | USA • SyFy • E! • AMC •‏ TNT •‏ TBS‏ • HBO‏ • Showtime • Comedy Central •‏ FX |  |
| ערוצי חדשות | CNBC • MSNBC • CNN • פוקס ניוז |  |
| ערוצי ספורט | Versus‏ • ESPN‏ |  |
| ערוצי מוזיקה | MTV • VH1 |  |
| ערוצי ילדים ונוער | Cartoon Network • ניקלודיאון • דיסני • Freeform |  |
| ערוצי טבע ומדע | דיסקברי • נשיונל ג'יאוגרפיק |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257765305171  GND: 7859086-3  ISNI: 0000 0001 2170 8057  LCCN: n79053131  MusicBrainz: 7bb93b49-e6d0-46ea-8589-fa9ce37526c0  NLA: 35004619  SNAC: w6k11393  SUDOC: 030884942  VIAF: 141264452   WorldCat (עם VIAF): 141264452
אוקסימטזולין

| --- | --- |

 שם IUPAC
 3-(4,5-dihydro-1H-imidazol-2-ylmethyl)- 2,4-dimethyl-6-tert-butyl-phenol
 שמות מסחריים בישראל
 אלרין, סינאף, רינוקליר, אוטריווין, סינולן
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C16H24N2O
 מסה מולרית:  260.375 גרם למול
 בטיחות
 מעמד חוקי:  תרופה לשיווק כללי ללא מרשם
 מזהים
 קוד ATC:  S01GA04, R01AB07, R01AA05 
 מספר CAS:  1491-59-4
 PubChem:  4636
 ChemSpider:  4475
 
אוקסימטזולין (Oxymetazoline) היא תרופה להקלה סימפטומטית על גודש באף. התרופה ניתנת בצורת תרסיס (ספריי), או טיפות אף של אוקסימטזולין הידרוכלוריד בריכוזים של 0.1% - 0.05%. בישראל, היא משווקת תחת השמות המסחריים אלרין, סינאף, רינוקליר, אוטריווין, וסינולן.
אופן השימוש

השימוש בתכשיר בריכוז 0.1% מותר למבוגרים בלבד, השימוש במקרה גודש חמור: לחיצה אחת או טיפה אחת בכל נחיר פעמיים ביום בלבד למשך שלושה ימים בלבד.
אופן הפעולה

לאוקסימטזולין תכונות סימפטומימטיות, הוא פועל על ידי הפעלת קולטנים אלפא אדרנרגים. דבר הגורם לכיווץ נימי הדם באף ובסינוסים, להפחת של הפרשה רירית (נזלת) ולהפחתת דימום.
אזהרות ותופעות לוואי

לתרופה זו כמו לרוב האמינים הסימפטומימטים יש תופעות לוואי אנדרנרגיות (של שחרור אדרנלין), אבל היות שהתרופה ניתנת במתן מקומי בלבד ובריכוז נמוך, אין לה (בשימוש נכון) תופעות של עירור מערכת העצבים המרכזית. בניגוד למפחיתי גודש מבוססי אפדרין.
אין מספיק מידע קליני לקבוע אם השימוש בנשים בהריון בטוח. באופן תאורטי התכונות המכווצות של התכשיר עלולות לזרז צירים לקראת סוף ההריון.
בשימוש יתר של מעל 3–5 ימים רצוף הוא עלול ליצור תגובת יתר של הריריות בצורת "אפקט ריבאונד", כלומר, מיד לאחר הפסקת השימוש ריריות האף פגועות ונפוחות אף יותר. כתוצאה מתגובה זו המשתמש עלול לחזור לצרוך את התרופה בתדירות גבוהה יותר מה שעלול לגרום לסבילות פיזיולוגית ואף לתלות.
ארצות התן

| --- | --- |

ארצות התן
 מידע כללי
 מאת:  עמוס עוז
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  אנגלית, צרפתית, פולנית
 סוגה:  סיפורים
 הוצאה
 הוצאה:  מסדה
 תאריך הוצאה:  1965
 מספר עמודים:  173
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001311244
ארצות התן הוא ספרו הראשון של עמוס עוז, שיצא בהוצאת מסדה בשנת 1965, וכולל סיפורים, שחלקם התפרסמו כבר בכתבי העת השונים. הסיפורים נסובים ברובם על חברי קיבוץ, אך שונים בגישתם הצורנית והתוכנית משאר גיבורי הקיבוץ הספרותיים שנידונו בעשורים הקודמים.
רשימת הסיפורים בספר

1. ארצות התן
2. נוודים וצפע
3. דרך הרוח
4. קודם זמנו
5. מנזר השתקנים
6. אש זרה
7. כל הנהרות
8. תיקון העולם
9. אבן חלולה
10. על האדמה הרעה הזאת
תנים ויצרים אפלים

שם הספר נגזר משמו של הסיפור הראשון שבאסופה: "ארצות התן", אך לא זו הסיבה היחידה לכותר הספר; התנים נוכחים כמעט בכל אחד מהסיפורים, ותיאורם, התנהגותם ויללותיהם מסמרות השיער הנשמעות היטב בלילה, משדרות ביתר שאת את היצרים והתשוקות האפלות, שהאדם כולא בתוכו. המספר כאילו מצביע על המימד החייתי שבאדם, החבוי בתוכם של אנשים, שבהם הקורא נפגש מדי יום ביומו, מבלי לנחש מה מתרחש בנפשם פנימה.
וכך מתאר המספר את נפילתו של תן צעיר במלכודת:
הוא זקף את אזניו בחרדה סתומה ולא שמע שום קול. הריחות טרפו את עשתונותיו. האומנם מקרה הוא? אנחנו תולים במקרים עיורון, והמקרים ניבטים אלינו באלף עיניים. עדיין רך הוא הגור הזה, ואם חש באלף העיניים הננעצות בו, לא יכול היה להבין מה הן אומרות. חומה של ברושים זקנים מאובקים מקיפה את הבוסתן. מה הוא החוט הסמוי ההולך מן הדומם אל החי? אנחנו מחפשים את קצה החוט הזה ביאוש, בחרון, בעוית, נושכים שפתיים עד דם, מצמצמים את עינינו בשגעון. התנים יודעים את החוט. זרמים ענוגים מרטיטים אותו, הולכים מגוף אל גוף, מיש אל יש, מרוטט אל רוטט. ושם מנוחה ושלום.
דרך התיאור של עוז בספרו הראשון שונה מדרכי התיאור הריאליים שלו בספריו הבאים, שם הוא לא מרבה בסמלים ומבנים מטפוריים, בעוד שכאן הוא משתדל לדבר על מציאות חדשה של קיבוץ, מציאות של התמוטטות הערכים שהיו בדור הפלמ"ח. ומציאות חדשה כאילו נזקקת למבנים תמטיים שונים, כמו למשל המבנה הפארודי, שמעמיד באור מגוחך את הערכים של הדור הקודם, או מטפורות ותיאורים שמשדרים מאבק, אלימות ואימה.
המאבקים הנרמזים במטפורות הפזורות בסיפורים הם בין עונות השנה, בין הרוח לשרב, בין העולם הפראי לעולם התרבות, בין הקיבוץ לתנים, בין החי לדומם. החברה הקיבוצית מספקת פלטפורמה למאבקים וארוטיקה, לעיתים דחוקה, ולעיתים מתפרצת, כאשר התרבותי והפראי שולטים בה לסירוגין, הדחייה נלחמת במשיכה והאהבה נדחקת מול המוות.
התחושה הכללית ששוררת בכלל הסיפורים איננה אופטימית. הם לא רק משדרים התפרצויות של אימה ויצרים שונים, אלא מסתיימים, בדרך כלל, בחוסר תקווה ותוחלת, יאוש וחידלון.
התקבלות הספר

תשומת הלב של הביקורת הופנתה מיידית לספרו הראשון של עמוס עוז. "מאורע שאין למעט בחשיבותו" כינה את הופעת הספר יהודה פרידלנדר, וציין את כשרונותיו האפיים של המחבר וסגנונו. מכיוון שרוב הסיפורים דנים באנשים מהקיבוץ, הביע פרידלנדר את חששו, שעוז יהיה סופר של נושא אחד, אך ספריו הבאים הפיגו את חששו.
גרשון שקד התרשם מהניגוד הקסום לדבריו בין העולם האפל והאירציונלי שמקיף את האדם מכל צד ועבר, כשהוא עצמו שייך לחברה אנושית מסודרת שבה אנשים חיים בשלווה מדומה חיים מלאי אידיאלים. התנים מייללים בייצריות גועשת ומאיימת על חיי הקיבוץ השלווים והמסודרים, למראית עין.
זה מכבר לא זכינו להופעת בכורה כה מרשימה של מספר צעיר. סיפורי עמוס עוז עומדים בסימן הבגרות והרצינות, עיצובם הסגנוני בשל וראיית העולם שבתשתיתם כבדת משמעות היא משבח א.ב. יפה את הספר, ומזכיר את מיכה יוסף ברדיצ'בסקי כמי שהיווה מקור השראה מרוחק למלחמות הגורל והייצרים אצל הגיבורים.
ת. גולובסקי התייחס לספר ברגשות מעורבים; כישרונו של עוז בולט אמנם, הסכים גולובסקי, אך הוא טרם מצא את התמהיל הנכון בין הספרות המודרנית והספרות הריאלית וכחלק מגישתו המודרנית עיוות עד כיעור את הדמויות ואת העלילה.
גבריאל מוקד מכביר בשבחו של המספר עמוס עוז וכושר התיאור שלו. גם הוא מזכיר את ברדיצ'בסקי, ומוסיף את יוסף חיים ברנר כמקורות השראה של הסופר בראשית דרכו.
ראו גם

תנים וערבים
לקריאה נוספת

האוניברסיטה הפתוחה, הסיפורת הישראלית בשנות השישים, 1983-1982, יחידות 3-2: ארצות התן / עמוס עוז
גבריאל מוקד, ארצות התן, עכשיו, 1966
יוסף אורן, 'ארצות התן'; מקץ עשרים שנה", הארץ, 20 בדצמבר 1985
אברהם בלבן, "על מפתח אחד לסיפורי 'ארצות התן' מאת עמוס עוז", מעריב, 4 במאי 1984
אריאלה בריפמן, ארצות התן – עיון משווה בשני נוסחים על פי חמישה סיפורים - עבודת גמר, אוניברסיטת חיפה, 1979
הערות שוליים

1 2  א. ב. יפה, "על סיפורי עמוס עוז", על המשמר, 4 ביוני 1965
1 2  יהודה פרידלנדר, "בין סיפור לרפורטאז'ה", דבר, 27 באוגוסט 1971
↑  עדיה מנדלסון-מעוז ונורית גרץ, עמוס עוז, א"ב יהושע - התחלות, האוניברסיטה הפתוחה, 2010, עמ' 13 - 78
1 2  נורית גרץ ואחרים, הסיפורת הישראלית בשנות הששים, האוניברסיטה הפתוחה, 1982 - 1983, יחידות 2 - 3, עמ' 1 - 83
↑  גיטה אבינור, "למי מייללים התנים? בשולי סיפוריו של עמוס עוז", מעריב, 31 בדצמבר 1965
↑  גרשון שקד, "האורב יושב בחדר" גל חדש בסיפורת העברית, ספרית פועלים, תשל"א, עמ' 181 (אצל: אבנר הולצמן, עין בעין; על עשרים חוקרי ספרות, כרמל, 2018, עמ' 312)
↑  ת. גולובסקי, "סדקים מוארים (עם הופעת 'ארצות התן' לעמוס עוז), חרות, 9 ביולי 1965
↑  גבריאל מוקד, על קובץ הסיפורים "ארצות התן", ראו לעיל בקישורים חיצוניים
גארי ברתיני

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1927 בריצ'בה, ממלכת רומניה 
 פטירה:  17 במרץ 2005 (בגיל 77) תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אקול נורמל דה מוזיק בפריז 
 עיסוק:  מנצח, מורה, מוזיקאי, מלחין
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1978)  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 www.garybertini.com
 פרופיל ב-IMDb
 
לוחית זיכרון על ביתם של גארי ברתיני ואביו
גַאָרִי בֶּרְתִינִי (Gary Bertini;‏ 1 במאי 1927 – 17 במרץ 2005) היה מנצח, מורה, מוזיקאי ומלחין ישראלי, יליד בסרביה, חתן פרס ישראל למוזיקה לשנת תשל"ח (1978).
ילדותו וצעירותו

גארי ברתיני נולד בשם שלמה גוֹלֶרְגַנְט (Golergant) בשנת 1927 בבריצ'בה (Briceva), כפר יהודי שבבסרביה (אז חלק מרומניה, כיום יישוב ברפובליקת מולדובה). הוא היה בנם של קלמן אהרון גולרגנט, שנודע כק.א. ברתיני, משורר עברי, מתרגם, מורה ופעיל ציוני, וברתה, לבית לכט, רופאה. השם ברתיני נבחר על ידי אביו כשם עט, איתו חתם על שירים שכתב לאשתו, ברתה.
בילדותו עברה המשפחה לעיר סורוקה, בה שימש אביו כמנהל בית הספר התיכון היהודי של רשת "תרבות". בזמן השואה, עת היה נער, נשלח יחד עם רבים מיהודי בסרביה לגטאות ומחנות טרנסניסטריה שבדרום-מערב אוקראינה. בתקופת הגירוש נותק מהוריו, וחזר ופגש אותם רק לאחר תום המלחמה. ברתיני עלה יחד עם הוריו לארץ ישראל בסוף שנת 1946.
בצעירותו הוא למד נגינה בכינור ובפסנתר, ואת לימודיו המוזיקליים החל בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב (1951-1947) אצל מרדכי סתר, גאורג זינגר ואחרים, והמשיך בלימודיו בקונסרבטוריון של מילאנו באיטליה (1948) ולאחר מכן בשנים 1951–1954 בקונסרבטואר וב"אקול נורמאל דה מוזיק" בפריז.
עם מוריו נמנו דמויות מפורסמות במוזיקה של המאה ה-20, ובהן נדיה בולאנז'ה, לואיג'י דאלאפיקולה, ארתור הונגר, ז'אק שאייה ואוליביה מסיאן.
פעילותו המוזיקלית בישראל ובעולם

עם שובו לארץ בתום לימודיו ב-1955 הקים את מקהלת רינת, ובשנת 1965 את "האנסמבל הקאמרי הישראלי", שהפך לתזמורת הקאמרית הישראלית. ניהל אותה עד שנת 1975. בהמשך, בשנים 1977–1986 היה מנהלה המוזיקלי של התזמורת הסימפונית ירושלים. בשנת 1986 הוא אף חנך יחד עם התזמורת הסימפונית ירושלים ועם הכנר אייזק שטרן את אולם הנרי קראון שבתיאטרון ירושלים.
לברתיני גם הייתה הצלחה בינלאומית רבה.
בשנת 1959 ניצח לראשונה בקונצרט של הפילהרמונית של ניו יורק. ב-1965 ניצח לראשונה באנגליה על התזמורת הקאמרית האנגלית. בשנים 1981-1971
היה מנצח אורח ראשי של התזמורת הסקוטית הלאומית. מ-1981 ועד 1983 שימש כיועץ מוזיקלי בתזמורת דטרויט. בשנים 1991-1983 ניהל את התזמורת הסימפונית של קלן. מ-1987 ועד 1991 היה המנהל האמנותי והמנהל המוזיקלי של האופרה בפרנקפורט. בשנים 1998–2005 כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של המטרופולין טוקיו.
כמו כן היה מנצח אורח קבוע באופרה הלאומית הסקוטית וניצח גם באופרה בסטיליה בפריז, ב"לה סקאלה" במילאנו, ובתיאטרון לאופרה "קירוב" (מריאינסקי) בסנקט פטרבורג. היה מנהל אמנותי של האופרה ברומא, מנצח ראשי של האופרה בג'נובה וזמן קצר לפני מותו - מנהל תיאטרון האופרה "סאן קארלו בנאפולי". בין השנים 1988–2005 עבד ברתיני באופרה הישראלית, תחילה כיועץ אמנותי ואחר כך כמנהל מוזיקלי.
ברתיני הלחין מוזיקה לעשרות הצגות תיאטרון בישראל (ביניהן "פונדק הרוחות", "כנרת כנרת", "פאוסט", "ירמה" ו"הלילה השנים עשר"). כמנצח עודד הזמנת יצירות מקוריות וניצח על ביצועי בכורה רבים, לרבות שלוש אופרות מאת יוסף טל, "לקול הזכרונות" מאת מרק קופיטמן, "תיקון חצות" מאת מרדכי סתר. בשנת 1963 ניצח על המוזיקה שהלחין עדן פרטוש לסרט בירושלים של דוד פרלוב. בשנת 1975 לבקשתו של רולף ליברמן ניצח על הפקה מחודשת של האופרה "אריאן וכחול הזקן" מאת פול דיקא באופרה של פריז.
הסימפוניות של מאהלר היו אהובות עליו במיוחד, וסדרת התקליטורים בניצוחו על יצירות אלה (EMI Classics 40238) זכתה לשבחי הביקורת.
הרפרטואר המועדף עליו כלל יצירות כמו הסימפוניה התשיעית ומיסה סולמניס מאת בטהובן, הרקוויאמים של מוצרט, ורדי, כמו כן קללת פאוסט מאת ברליוז, רקוויאם המלחמה מאת בריטן, כל יצירותיו של מאהלר, יצירות רבות מן המאה ה-20, לרבות מאת דריוס מיו, איגור סטרווינסקי,
ג'ורג' ליגטי ואחרים. פרט לסימפוניות של מהלר, הקליט ברתיני את הסימפוניות של בטהובן עם תזמורת האופרה בג'נובה, את האורטוריה "אברהם ויצחק" מאת סטרבינסקי, עם דיטריך פישר-דיסקאו.
בשנות ה-70 הנחה את סדרת תוכניות הטלוויזיה "מוזיקה בתיאטרון", בה הדגים את תפקידה של המוזיקה במחזות מסוגים שונים; את הסבריו ליוו קטעי מחזות בהשתתפות שחקני תיאטרון ונגנים.
בשנת 1978 זכה בפרס ישראל למוזיקה. באיטליה זכה פעמיים בפרס מבקרי המוזיקה: ב-1995 כמנצח השנה וב-1998 כמנצח האופראי הטוב ביותר. בשנת 2000 זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים והקדיש את הכסף למימון השתלמויות של מנצחים ישראלים צעירים.
באחרית ימיו עבד על הפקת האופרה "מסע אל תום האלף", לפי מחזהו של א"ב יהושע, ומוזיקה שכתב יוסף ברדנשווילי. תקוותו הייתה לנצח על האופרה, אך הוא הלך לעולמו טרם הופעת הבכורה.
ברתיני נפטר ב-17 במרץ 2005 בגיל 78, ונקבר בבית העלמין המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי. הותיר אחריו אישה, רוזט, שתי בנות ונכדים.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
הנצחה

במסגרת מפעל הנצחת אמנים בתל אביב נקבעה לוחית זיכרון על ביתם של גארי ברתיני ואביו ברחוב ועידת קטוביץ 17.
על שמו נקראת המקהלה הישראלית ע"ש גארי ברתיני
בין השנים 1987–2013 פעל במכללת לווינסקי שבתל אביב בית הספר לשירת מקהלה על שמו.
בשנת 2021 נקרא על שמו רחוב בשכונת נווה עופר בדרום תל אביב.
יצירות שעל בכורתן ניצח

1962 - דריוס מיו - Cantate de l'initiation (הקנטטה "בר מצווה לישראל" - שנכתבה במיוחד לפסטיבל ישראל, לרגל 13 שנה להקמת מדינת ישראל)
1967 - יוסף טל - מות משה
1970 - יוסף טל - קונצ'רטו כפול לכינור, לצ'לו ולתזמורת קאמרית
1971 - יוסף טל - האופרה "אשמדאי" - באופרה של המבורג
1973 - יוסף טל - האופרה "מצדה 967" בפסטיבל ישראל
1976 - יוסף טל - האופרה "הניסיון"
1978 - יוסף טל - בכל נפשך
1981 - יוסף טל - קונצ'רטו כפול לשני פסנתרים ותזמורת
1982 - יוסף טל - ריקוד המאורעות
1984 - יוסף טל - קונצ'רטו לקלרינט ותזמורת
1980 - ניקולו קסטיליוני -האורטוריה Le Favole di Esopo ("משלי איסופוס")
1984 - וולפגנג ריהם - Chiffre V לתזמורת, עם Ensemble Intercontemporain בתיאטר דה לה ויל בפריז
1986 - וולפגנג ריהם - Abkehr ("ויתור") לתזמורת, בציריך, עם התזמורת הפילהרמונית הגרמנית הצעירה
1986 - דיטר שנבל - Mahler -Moment (רגע מהלר) לתזמורת כלי קשת -בציריך, עם התזמורת הפילהרמונית הגרמנית הצעירה
1989 - מאוריסיו קאגל - Fragende Ode (אודת שאלות) לשתי מקהלות, כלי נשיפה, כלי הקשה
1989 - ג'אקומו מנצוני - "דוקטור פאוסטוס" סמנות מוזיקליות
1990 - מאוריסיו קאגל - ליטורגיות
1995 - יוסף טל - האופרה "יוסף"
לקריאה נוספת

'אופרה ומסורת: גארי ברתיני בין תל אביב לפריס', אופרה 18 (1996), 8-9.
יהואש הירשברג, 'הפרס השנתי למבצעי מוזיקה מטעם שר המדע, התרבות והספורט' (ריאיון עם גארי ברתיני), אוזניים למוזיקה 1 (2000), 2-3.
מיכאל אייזנשטדט, 'גארי ברתיני: הרהורים אישיים על מנצח אדיר, מוזיקאי מופתי ואדם בעל לב של זהב שהלך לעולמו', אופרה 47 (2005), 24-25.
מיכאל אייזנשטדט, 'מסע אל תום', קלסיק 4 (2006), 58-59. (על מורשתו של ברתיני)
מיכל זמורה-כהן, גארי ברתיני בחיי המוזיקה בישראל; עורך הספר: אברהם יבין, ירושלים: כרמל; בהשתתפות מרכז הספר והספריות בישראל – המפעל לספרות מוזיקה, בסיוע משרד התרבות והספורט, תשע"ב 2012.
עקיבא צימרמן, מזמור למנצח, מוסף שבת של מקור ראשון, 31 באוגוסט 2012
1995 Alain Pâris Dictionnaire des interprètes et de l'interprétation au XXe siècle, Bouquins, Robert Laffont, Paris
הערות שוליים

↑  חתני פרס ישראל תשל"ח, דבר, 10 במאי 1978
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302606305171  PLWABN: 9810674314805606  BIBSYS: 6077248  BNE: XX4443540  BnF: cb13891453r (data)  GND: 129884545  ISNI: 0000 0000 7778 9530  LCCN: n82234811  LNB: 000102679  MusicBrainz: 805b5926-d204-4096-8fc4-de8f5efd0dac  NKC: xx0116057  NLA: 35711950  NLK: KAC2020R7801  NTA: 070460728  RERO: 02-A013488126  SNAC: w6bg2w8v  SUDOC: 08049336X  Trove: 1053239  VIAF: 22326539   WorldCat (עם VIAF): 22326539
גדעון ולס

גדעון ולס (באנגלית: Gideon Welles;‏ 1 ביולי 1802 - 11 בפברואר 1878), שנודע בכינוי אבא נפטון (Father Neptune), היה מזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1861–1869, משרה שלה הוא מונה לאחר שתמך באברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860. אף על פי שהתנגד למצור הימי של האיחוד על נמלי דרום ארצות הברית, הוא מילא כראוי את חלקו בתוכנית אנקונדה, שחסמה את קו החוף של הקונפדרציה ומנעה את תנועת הסחר של הכותנה תמורת אספקת צורכי המלחמה שלה. תוכנית זו נתפסה כגורם העיקרי לניצחון האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית, והישגו של ולס בהרחבת צי ארצות הברית כמעט פי עשרה בגודלו זכה לשבחים מרובים. ולס דחף למיסודה של מדליית הכבוד.
ראשית חייו

גדעון ולס נולד ב-1 ביולי 1802 בגלסטונברי שבקונטיקט. הוריו היו סמואל ולס ואן הייל. אביו עסק בסחר ימי והיה תומך נלהב של הדמוקרטיה הג'פרסונאית. הוא השתתף בוועידה שב-1818 כוננה בה חוקת קונטיקט הראשונה שביטלה את כתב הזכויות הקולוניאלי וניתקה באופן רשמי את הקשרים הפוליטיים של קונטיקט עם בריטניה שהתקיימו לפני המהפכה האמריקאית. בניגוד ל"הוראות היסוד של קונטיקט", החוקה של 1818 הבטיחה את חופש הדת. הוא היה בן הדור השביעי של משפחתו באמריקה. בן הדור הראשון של המשפחה היה תומאס ולס, שהגיע לקונטיקט ב-1635 והיה האדם היחידי במושבה שהחזיק בכל ארבע המשרות הבכירות בה: מושל, סגן מושל, גזבר המושבה ומזכיר המושבה. הוא גם היה זה שניסח את "הוראות היסוד".
גדעון ולס היה נינם של קפטן סמואל ולס ושל רעייתו רות לבית רייס, בתו של אדמונד רייס, שהיגר ב-1638 לסדברי שבמסצ'וסטס וייסד את מרלבורו, מסצ'וסטס.
ב-16 ביוני 1835 נשא גדעון ולס את מרי ג'יין הייל, בתם של אליאס וייט הייל וג'יין מלהאלאן. אביה של ג'יין סיים ב-1794 את לימודיו בקולג' ייל ועסק בעריכת דין בפנסילבניה. לגדעון ולמרי ג'יין נולדו שישה ילדים.
ולס למד באקדמיה האפיסקופלית שבצ'שייר, קונטיקט ולאחר מכן קיבל תואר מהאקדמיה לספרות, מדע ולימודים צבאיים בנוריץ', ורמונט (כיום אוניברסיטת נוריץ'). הוא למד משפטים והוסמך כעורך דין, אך אז עבר לעסוק בעיתונאות וב-1826 הוא היה למייסד והעורך של העיתון "הרטפורד טיימס". בשנים 1827, 1829-1830, 1832 ו-1834–1835 הוא היה חבר בית הנבחרים של קונטיקט מטעם המפלגה הדמוקרטית. לאחר מכן הוא שימש במגוון תפקידי ממשל בקונטיקט, כולל חשב של המדינה בשנים 1832 ו-1842–1843 וכן כמנהל הדואר בהרטפורד בשנים 1836–1841 וכראש המשרד לאספקה ולמדים של צי ארצות הברית בין השנים 1846-1849.
ולס היה איש הדמוקרטיה הג'קסונאית ופעל בשיתוף פעולה עם מרטין ואן ביורן ועם ג'ון מילטון נילס. יריבו העיקרי במפלגה הדמוקרטית בקונטיקט היה אייזק טוסי, שלימים החליף אותו ולס בתפקיד מזכיר הצי. אף על פי שוולס היה תומך נאמן של ג'יימס פולק בבחירות לנשיאות של 1844, הוא נטש את המפלגה הדמוקרטית ב-1848 כדי לתמוך במערכת הבחירות של מרטין ואן ביורן מטעם "מפלגת הקרקע החופשית" (Free Soil Party).
ב-1854 העביר ולס את תמיכתו אל המפלגה הרפובליקנית שנוסדה אז, בעיקר בשל היותו מתנגד לעבדות, וב-1856 הוא ייסד עיתון בשם "הרטפורד איבנינג ניוז" שהיה רפובליקני בהשקפותיו מבשך עשורים רבים.
מזכיר הצי

תמיכתו החזקה של ולס באברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860 הפכו אותו למועמד ריאלי שייצג את ניו אינגלנד בקבינט של לינקולן. במרץ 1861 מינה אותו לינקולן לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית.
בכניסתו לתפקיד מצא ולס את מחלקת הצי באי-סדר תוך כדי שקציני צי מהדרום מתפטרים בהמוניהם. צעדו המרכזי הראשון היה שיגור ספינת המלחמה החזקה ביותר של הצי, USS Powhatan, להסיר את המצור על פורט סאמטר בהוראתו של הנשיא לינקולן. לרוע המזל, הורה מזכיר המדינה ויליאם סיוארד על דעת עצמו לספינה זו להפליג לפורט פיקנס שבפלורידה, ובכך חיסל את סיכויו של מייג'ור רוברט אנדרסון להחזיק מעמד מול המתקפה על המבצר. כמה שבועות לאחר מכן, כאשר דחף סיוארד להטלתו של מצור ימי על נמלי הדרום, התנגד לכך ולס בתקיפות אך בסופו של דבר הכריע הנשיא לינקולן בעד הטלת המצור. על אף הספקות שקיננו בליבו של ולס בנוגע למצור, עלה בידו לבנות מחדש את כוחו של הצי וליישם את הטלת המצור שהוכח כצעד יעיל. מסדר כוחות של 76 ספינות ו-7,600 מלחים ב-1861, גדל כוחו של הצי פי עשרה ב-1865. פעולתו של הצי במסגרת תוכנית אנקונדה החלישה משמעותית את יכולתה של הקונפדרציה לממן את עלויות המלחמה באמצעות סחר הכותנה המוגבל, ואף על פי שלא עלה בידי הצי לחסום באופן מוחלט את כל 5,600 הקילומטרים של חופי הדרום, המצור הימי היה תרומה חשובה לניצחון האיחוד. הנשיא לינקולן כינה את ולס "נפטון".
עם פרוץ מלחמת האזרחים, כתב אדמירל דייוויד דיקסון פורטר לוולס ש"התשלום הניתן כעת לצוותי הספינות... מתאים לעיתות שלום ולא לעיתות מלחמה". בהזדמנות אחרת אמר פורטר לוולס שבספינתו שלו קיים מחסור בפחם ושיש צורך באוניות קיטור קטנות בעלות שוקע נמוך כדי שהמצור יהיה יעיל. באזור שבין מוביל לנהר המיסיסיפי ניצבו אין ספור איונים שאפשרו לכלי שיט קטנים של הקונפדרציה לחמוק מהמצור.
על אף הצלחותיו, לא היה ולס ביחסים טובים עם חבריו לקבינט. רגשותיו האנטי-בריטיים גרמו לעימותים בינו לבין סיוארד ועמדותיו השמרניות של ולס הובילו לוויכוחים בינו לבין מזכיר האוצר סלמון צ'ייס ובינו לבין מזכיר המלחמה אדווין סטנטון.
לאחר רצח לינקולן המשיך ולס לכהן כמזכיר הצי בממשלו של אנדרו ג'ונסון. ב-1866, יחד עם סיוארד, תרם ולס רבות להקמתה של מפלגת האיחוד הלאומי (אנ') כמפלגת אלטרנטיבה שלישית שתמכה במדיניות הפיוס של ג'ונסון. ולס גם היה משתתף מרכזי במערכה הכושלת של ג'ונסון לקידום מאמצי השיקום ולתמיכה במועמדים בבחירות אמצע הכהונה באותו סתיו. אף על פי שוולס כתב ביומנו שהתנהלותו של ג'ונסון באותה מערכה גרמה לו לייאוש, במיוחד בשל נטייתו של הנשיא להתעמת ישירות עם טרדנים, הוא נותר נאמן לג'ונסון ובמהלך משפט ההדחה שלו הוא תמך בו.
שנותיו האחרונות

לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים, שב ולס לקונטיקט ועסק בכתיבה, בעריכת עיתונים והוציא לאור מספר ספרים עד למותו, כולל ביוגרפיה בשם "לינקולן וסיוארד" שפורסמה ב-1874. ולס היה עמית מדרגה שלישית של "המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית" (Military Order of the Loyal Legion of the United States). בעוד שמסדר זה כלל בעיקר קציני צבא האיחוד שלחמו במלחמת האזרחים, התאפשרה גם קבלתם של אזרחים שתרמו תרומה משמעותית למאמץ המלחמתי כחברי כבוד (עמיתים מדרגה שלישית). ולס גם תרם רבות למיסודה של מדליית הכבוד במסגרת הצי.
לקראת סוף שנת 1877 החלה בריאותו להתדרדר. גדעון ולס נפטר כתוצאה מסטרפטוקוקוס בגרון ב-12 בפברואר 1878 בהרטפורד בגיל 75. הוא נטמן בבית הקברות סדר היל שבהרטפורד. צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות בשנים 1919-1940, ובמשחתת נוספת שנקראה על שמו שהייתה בשירות בשנים 1943-1946. על שמו נקרא גם חדר האוכל באקדמיית צ'שייר ובית ספר בגלסטונברי שבקונטיקט. ב-1910 הוקדש לזכרו פארק בשכונת לינקולן סקוור שבשיקגו. ב-2014 נפתחה בקרבת מקום מסעדה הנושאת את שמו.
הערות שוליים

1 2 3  "Obituary: Gideon Welles". New York Times. February 12, 1878.
↑  Niven, John. Gideon Welles; Lincoln's Secretary of the Navy Publisher: Oxford University Press US, 1973, pp. 6-8.
↑  Niven, John. Gideon Welles; Lincoln's Secretary of the Navy Publisher: Oxford University Press US, 1973Niven, p. 7.
↑  "Obituary: Mrs. Gideon Welles". New York Times. March 4, 1886.
↑  Niven, John. Gideon Welles; Lincoln's Secretary of the Navy Publisher: Oxford University Press US, 1973, pp. 15-16.
↑  "Gideon Welles papers, 1777–1911". Manuscript Division, Library of Congress. 1997
↑  Marinaro, Michael. "Gideon Welles, US Secretary of the Navy and Lincoln's "Neptune"". Connecticut History.
↑  John Mooney, Gideon Welles’s Role in Lincoln’s Cabinet, Connecticut History org.
↑  Lincoln and Seward: by Gideon Welles, New York: Publisher, Sheldon and Company, 1874.
↑  "The Navy's Medal of Honor". Department of the Navy – Naval Historical Center. October 30, 2007. Archived from the original on July 9, 1997.
↑  USS WELLES (DD-257) - NavSource Naval History
↑  USS WELLES (DD-628) - NavSource Naval History
↑  "Gideon Welles School". sites.google.com.
↑  Welles Park - Chicago Park District
↑  אתר המסעדה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280978705171  GND: 1089112173  ISNI: 0000 0000 7105 6950  LCCN: n86071999  NARA: 10571337  NKC: jx20090907028  NTA: 071436073  SNAC: w6vx0gb5  SUDOC: 123051274  Trove: 1009841  VIAF: 52485948   WorldCat (עם VIAF): 52485948 
הקבינט של הנשיא לינקולן במעמד פרסום הצהרת האמנציפציה. ולס יושב במרכז לשמאלו של הנשיא.