stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוטה (BB-31)

| --- | --- |

יוטה בשנת 1912
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  סדרת פלורידה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  New York Shipbuilding Corporation 
 תחילת הבנייה:  9 במרץ 1909
 הושקה:  23 בדצמבר 1909
 תקופת הפעילות:  31 באוגוסט 1911 – 5 בספטמבר 1944 (33 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה במהלך המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941
 מיקום:  21°22′07″N 157°57′44″W﻿ / ﻿21.368741°N 157.962337°W﻿ / 21.368741; -157.962337 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 21,825 טון, מקסימלי: 23,033 טון
 אורך:  159 מטר
 רוחב:  26.9 מטר
 שוקע:  9.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  1001
 טווח שיוט:  10,697 ק"מ
 הנעה:  4 טורבינות קיטור המופעלות על ידי 12 דוודים בהספק של 28,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  גוף האונייה – 9–11 אינץ' (229–279 מ"מ)   סיפון – 1.5 אינץ' (38 מ"מ)  ברבטות – 4–10 אינץ' (102–254 מ"מ)   צריחי התותחים – 12 אינץ' (305 מ"מ)   מגדל הניווט – 11.5 אינץ' (292 מ"מ)
 חימוש:  10 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר  16 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/51 קליבר   4 תותחי 6 פאונד 57 מ"מ (2.24 אינץ')   2 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   2 צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה יוטה (BB-31/AG-16) הייתה האונייה השנייה בסדרת פלורידה של אוניות מערכה דרדנוט. הספינה הראשונה של צי ארצות הברית על שם מדינת יוטה, הייתה לה אונייה אחות אחת, פלורידה. יוטה נבנתה על ידי New York Shipbuilding Corporation, הונחה במרץ 1909 והושקה בדצמבר אותה שנה. היא הושלמה באוגוסט 1911, והייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) בחמישה צריחי תותחים תאומים.
יוטה ופלורידה היו הספינות הראשונות שהגיעו במהלך כיבוש וראקרוס על ידי ארצות הברית ב-1914 במהלך המהפכה המקסיקנית. שתי אוניות המערכה שלחו לחוף פלוגת נחיתה שהחלה את כיבוש העיר. לאחר הכניסה האמריקנית למלחמת העולם הראשונה, יוטה הוצבה בברהבן בבאנטרי ביי, אירלנד, שם הגנה על שיירות מפני אוניות שטח גרמניות. לאורך שנות ה-20, האונייה ערכה הפלגות אימונים ותמרוני צי רבים, ונשאה מכובדים בסיורים באמריקה הדרומית פעמיים, ב-1924 וב-1928.
בשנת 1931, יוטה פורזה מנשקה והוסבה לספינת מטרה וסומנה מחדש כ-AG-16, בהתאם לתנאי הסכם הצי של לונדון שנחתם בשנה הקודמת. היא גם צוידה במספר רב של תותחי נ"מ מסוגים שונים להכשרת תותחנים לצי. היא שימשה בשני התפקידים הללו למשך שארית העשור, ובסוף 1941 עגנה בפרל הארבור. היא הייתה בנמל בבוקר 7 בדצמבר, ובדקות הראשונות של המתקפה היפנית על פרל הארבור, נפגעה משתי טורפדות, שגרמו להצפות חמורות. יוטה התהפכה במהירות ושקעה; 58 אנשי צוות נהרגו, אך הרוב המכריע של הצוות שלה הצליח להימלט. שרידי האונייה נותרו בנמל, ובשנת 1972 הוקמה ליד הספינה אנדרטה.
תכנון

האורך הכולל של יוטה היה 521 רגל 6 אינץ' (158.95 מטר), רוחבה היה 88 רגל 3 אינץ' (26.90 מטר) והיה לה שוקע של 28 רגל 6 אינץ' (8.69 מטר). הדחק האונייה היה 21,825 טון ארוך (22,175 טון) בתפוסה סטנדרטית ועד 23,033 טון ארוך (23,403 טון) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי טורבינות קיטור של פארסונס בעלות ארבעה גלי הנע שדורגו ב-28,000 כוחות סוס (20,880 קילוואט) ושנים עשר דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי פחם, המייצרים מהירות מרבית של 20.75 קשרים (38.43 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 5,776 מיילים ימיים (10,700 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). היה לה צוות של 1,001 קצינים ומלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי 12 אינץ'/45 Mark 5 בחמישה צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על קדימה. שלושת הצריחים האחרים הוצבו מאחורי המבנה. הסוללה המשנית כללה 16 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/51 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן גוף האונייה. כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה זוג צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב. חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מ"מ), בעוד הסיפון המשוריין היה בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ). בצריחי התותחים היו מגני תותחים בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) ומגדל הניווט היה מוגן עם דפנות בעובי 11.5 אינץ' (292 מ"מ).
היסטוריית שירות > בנייה – 1922

יוטה הונחה בתאגיד לבניית ספינות של ניו יורק ב-15 במרץ 1909. היא הושקה ב-23 בדצמבר 1909 ונכמסה לשירות בצי ארצות הברית ב-31 באוגוסט 1911. לאחר מכן היא ערכה שייט ניסויים עם עצירות בהמפטון רודס, האי סנטה רוזה, פנסקולה, גלווסטון, קינגסטון, ג'מייקה, ומפרץ גואנטנמו, קובה. לאחר מכן היא שובצה בצי האטלנטי במרץ 1912, ולאחר מכן השתתפה בתרגילי ירי. היא עברה שיפוץ במעגן הצי של ניו יורק החל מ-16 באפריל. יוטה עזבה את ניו יורק ב-1 ביוני והמשיכה לאנאפוליס דרך המפטון רודס, והגיעה לשם ב-6 ביוני. משם, היא לקחה צוות של צוערים ימיים מהאקדמיה הימית לשייט הכשרה בחופי ניו אינגלנד, שנמשך עד 25 באוגוסט.
במשך השנתיים הבאות, יוטה עקבה אחרי שגרה דומה של תרגילי אימון והפלגות ביניים באוקיינוס האטלנטי. במהלך התקופה 8 – 30 בנובמבר 1913, יוטה ביצעה שייט עם רצון טוב למימי אירופה, שכלל עצירה ב-Villefranche, צרפת. בתחילת 1914 במהלך המהפכה המקסיקנית, ארצות הברית החליטה להתערב בלחימה. בעודה בדרך למקסיקו ב-16 באפריל, יוטה קיבלה הוראה ליירט את ספינת הקיטור ה-SS איפירנגה עם דגל גרמניה, אשר נשאה נשק אל הדיקטטור המקסיקני ויקטוריאנו ורטה. הגעתה של איפירנגה לווראקרוס הובילה את ארצות הברית לכבוש את העיר; יוטה ואחותה אוניית המערכה פלורידה היו כלי השיט האמריקאיים הראשונים במקום. שתי הספינות הנחיתו קבוצה משולבת של אלף חיילי מארינס ו-Bluejackets כדי להתחיל את כיבוש העיר ב-21 באפריל. במהלך שלושת הימים הבאים נאבקו הנחתים במורדים בעיר וספגו 94 אבדות, תוך הרג מאות מקסיקנים בתמורה.
יוטה נשארה מחוץ לווראקרוס במשך חודשיים, לפני שהיא חזרה למעגן הצי של ניו יורק לשיפוץ בסוף יוני. היא בילתה את שלוש השנים הבאות בניהול השגרה הרגילה של אימונים עם הצי האטלנטי. ב-6 באפריל 1917, ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה, והכריזה מלחמה על גרמניה בשל מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת שלה נגד בריטניה. יוטה הוצבה במפרץ צ'ספיק כדי להכשיר אנשי חדר מכונות ותותחנים עבור הצי המתרחב במהירות עד ל-30 באוגוסט 1918, אז יצאה לבאנטרי ביי, אירלנד עם תת אדמירל הנרי ט. מאיו, המפקד העליון של הצי האטלנטי. לאחר הגעתה לאירלנד, יוטה הוקצתה כאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה השישית של הצי הגדול, בפיקודו של אדמירל משנה תומאס ס. רוג'רס. על השייטת השישית הוטל לחפות על שיירות בגישות המערביות מפני התקפות אפשריות של פושטות שטח גרמניות. יוטה שירתה בפלגה יחד עם נבדה ואוקלהומה.
לאחר תום המלחמה בנובמבר 1918, ביקרה יוטה באי פורטלנד בבריטניה, וליוותה את האונייה ג'ורג' וושינגטון בדצמבר, שהובילה את הנשיא וודרו וילסון לברסט, צרפת, למשא ומתן לשלום לאחר המלחמה בוורסאי. יוטה עזבה את ברסט ב-14 בדצמבר, והגיעה לניו יורק ב-25 לחודש. היא נשארה שם עד 30 בינואר 1919, ולאחר מכן חזרה לשגרה הרגילה של ימי השלום של תרגילי צי והפלגות אימונים. ב-9 ביולי 1921 יצאה יוטה לאירופה ועצרה בליסבון, פורטוגל, ושרבור, צרפת. לאחר שהגיעה, היא הפכה לספינת הדגל של ספינות מלחמה אמריקאיות באירופה. היא המשיכה בתפקיד זה עד שהוחלפה על ידי הסיירת המשוריינת USS פיטסבורג באוקטובר 1922.
היסטוריית שירות > המתקפה על פרל הארבור

בתחילת דצמבר 1941, יוטה עגנה ליד האי פורד במעגן F-11, לאחר שסיימה סבב נוסף של אימוני ירי נ"מ. מעט לפני השעה 08:00 בבוקר 7 בדצמבר, כמה אנשי צוות על סיפון יוטה צפו במטוסים היפנים הראשונים שמתקרבים לתקוף את פרל הארבור, אך הם הניחו שמדובר במטוסים אמריקאים. היפנים החלו במתקפה שלהם זמן קצר לאחר מכן, הפצצות הראשונות נפלו ליד רמפה של מטוס ימי בקצה הדרומי של האי פורד. באותו זמן טסו 16 מפציצי טורפדו Nakajima B5N של נושאות המטוסים היפניות סוריו והיריו מעל פרל סיטי והתקרבו לצד המערבי של האי פורד. מפציצי הטורפדו חיפשו נושאות מטוסים אמריקאיות, שלרוב עגנו במקום שבו עגנה יוטה באותו בוקר. מובילי המטוסים זיהו את יוטה ודחו אותה כמטרה, והחליטו במקום זאת לתקוף את רציף 1010. עם זאת, שישה מה-B5Ns מסוריו בראשות סגן נקאג'ימה טטסומי נפרדו כדי לתקוף את יוטה, מבלי להכיר בכך שהצורות מעל הברבטות אינן צריחים, אלא קופסאות המכסות חורים ריקים. שש טורפדות שוגרו נגד יוטה, שתיים מהן פגעו באוניית המערכה בעוד אחת נוספת החטיאה ופגעה בסיירת ראלי.
שיטפונות רציניים החלו להכריע במהירות את יוטה והיא החלה לנטות שמאלה ולשקוע בירכתיים. כשהצוות החל לנטוש את הספינה, נשאר אדם אחד - צ'יף ווטרטרנדר פיטר טומיץ' מתחת לסיפון כדי להבטיח שכמה שיותר אנשים יוכלו להימלט, וכדי לשמור על מכונות חיוניות שיפעלו זמן רב ככל האפשר; הוא קיבל את עיטור הכבוד לאחר מותו על מעשיו. בשעה 08:12, יוטה התהפכה על צידה, בעוד אותם אנשי צוות שהצליחו להימלט שחו לחוף. כמעט מיד לאחר שהגיע לחוף, שמע הקצין הבכיר של הספינה שעל סיפונה, קומנדר סולומון איסקית', דפיקות של גברים שנלכדו בספינה שהתהפכה. הוא קרא למתנדבים לאבטח לפיד חיתוך מהסיירת הפגועה קשות ראלי ולנסות לשחרר לכודים; הם הצליחו להציל ארבעה גברים. בסך הכל נהרגו 58 קצינים ומלחים, אם כי 461 שרדו.
היסטוריית שירות > שיקום

הצי הכריז על יוטה כמועמדת לתיקון ב-29 בדצמבר, והיא הושמה בסמכותו של כוח בסיס פרל הארבור. בעקבות יישור מוצלח של אוקלהומה שהתהפכה, נעשה ניסיון ליישר את יוטה באותה שיטת פרבוקציה באמצעות 17 כננות. כשיוטה הסתובבה, היא לא נאחזה בקרקעית הנמל, והחליקה לכיוון האי פורד. מאמץ השיקום של יוטה נזנח, כאשר יוטה נטתה 38 מעלות מהאופק.
כשהיא נטושה, יוטה פינתה את מעגנה. לא היה ניסיון נוסף להציף אותה מחדש; שלא כמו אוניות המערכה שטבעו ב-Battleship Row, לא היה לה ערך צבאי. היא הוצאה רשמית מכלל השירות ב-5 בספטמבר 1944, ולאחר מכן נמחקה ממרשם כלי השיט של הצי ב-13 בנובמבר. יוטה קיבלה כוכב קרב אחד עבור שירותה הקצר במהלך מלחמת העולם השנייה. הגוש המחליד שלה נשאר בפרל הארבור, בחלקו מעל המים; הגברים שנהרגו כאשר יוטה טבעה מעולם לא הוצאו משרידי האונייה, וככזו, היא נחשבת לקבר מלחמה.
הנצחה

בסביבות שנת 1950 הוצבו שתי אנדרטאות באזור טביעת האונייה שהוקדשו לאנשי צוות האונייה שנהרגו בהתקפה על פרל הארבור. הראשון הוא לוח על הרציף מצפון לאונייה, והשני הוא לוח שהונח על האונייה עצמה. בשנת 1972, הוקמה אנדרטה גדולה יותר ממש ליד האי פורד, בסמוך לשרידי האונייה השקועה, וכיום היא חלק מהאנדרטה הלאומית של פרל הארבור. האנדרטה מורכבת מ-70 רגל (21 מטרים) שביל הליכה עשוי בטון לבן, המשתרע מהאי פורד החוצה עד פלטפורמה בגודל 40 על 15 רגל (12.2 על 4.6 מטר) לפני האונייה, שבה נמצאים לוח פליז ומוט דגל. האנדרטה נמצאת בצד הצפון מערבי של האי פורד ונגישה רק לאנשים בעלי זיהוי צבאי. משמר דגלים עומד ושומר על השרידים. ב-9 ביולי 1988, יוטה ואריזונה, שרידי האונייה הנוספת שנותרה בנמל, היו מועמדות להתווסף למרשם הלאומי ההיסטורי. שני השרידים נוספו לרשימה ב-5 במאי 1989. נכון ל-2008, שבעה אנשי צוות לשעבר שהיו על סיפון יוטה בזמן טביעתה נשרפו ואפרם נקבר בשרידי האונייה.
שרידים מהספינה נשמרים גם בבניין הקפיטול של יוטה; בין הפריטים המוצגים יצירות משירות הכסף של הספינה ושעון הקפטן. פעמון הספינה הוצג באוניברסיטת יוטה ליד הכניסה לבניין המדע הימי משנות ה-60 עד 2016, אז הושאל למכללת המלחמה של הצי. לאחר מכן הוא נשלח למפקדת ההיסטוריה והמורשת הימית בריצ'מונד, וירג'יניה לעבודות שימור. עם שחזור הפעמון, הוא הוחזר לאוניברסיטת יוטה ב-7 בדצמבר 2017 והוא מוצג כעת בתוך בניין המדע הימי.
יוטה, בערך 1911
יוטה במהלך מלחמת העולם הראשונה עוטה הסוואה מסנוורת
יוטה נצבעת בזמן שהשיפוץ שלה ב-1941 ב-Puget Sound קרוב לסיומו
יוטה התהפכה במהלך המתקפה על פרל הארבור
יוטה במהלך ניסיון הצלה לא מוצלח בסופו של דבר
מריט מקם

מריט מקם (באנגלית: Merritt Mechem; 10 באוקטובר 1870 – 24 במאי 1946) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושלה החמישי של מדינת ניו מקסיקו.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

מקם נולד באוטווה, שבקנזס, להומר ומרתה מקם. בנעוריו, למד מקם באוניברסיטת קנזס ובאוניברסיטת אוטווה. בשנת 1893, החל לעסוק בעריכת דין במשך עשר שנים, ובעדן, פתח ב-1903 משרד עורכי דין בטוקומקרי, ניו מקסיקו.
ביוגרפיה > קריירה

בין השנים 1905–1909 מונה מקם על ידי מושל טריטוריית ניו מקסיקו, מיגל אנטוניו אוטרו, לתובע ההכללי של מחוזות קוואי (Quay County, New Mexico) וגוואלופ (Guadalupe County, New Mexico). בין השנים 1909–1911, מונה לחבר במועצה המקומית של ניו מקסיקו. באותה שנה, מונה מקם על ידי נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט, לשופט בית המשפט העליון של ניו מקסיקו. לאחר מכן, שימש כשופט המחוזי של סוקורו (Socorro, New Mexico), תפקיד בו כיהן עד שנת 1920.
בשנת 1920 התפקד מקם למפלגה הרפובליקנית. מקם הפך למועמד מטעם המפלגה בבחירות למושלות המדינה. בתום ספירת הקולות, מקם הוכרז כזוכה. הוא הושבע לתפקיד המושל ב-1 בינואר 1921. בסיום כהונתו, ב-1 בינואר 1923, החליט מקם לא להתמודד לקדנצייה שנייה.
בשנת 1923 פתח מקם משרד משפטי באלבקרקי, שם עבד עד יום מותו.
הערות שוליים

↑  "The Republican Candidate" The Rio Grande Republic September 16, 1920 page 2, Bronson Printing Company, Las Cruces, NM
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007364350405171  GND: 1199571695  ISNI: 0000 0000 9300 318X  LCCN: no2010163714  SNAC: w6hb39jz  VIAF: 136467087   WorldCat (עם VIAF): 136467087
מנה מנה

| --- | --- |

לוגו התוכנית
 סוגה:  תוכנית בישול
 בימוי:  רני מונצ'ז
 מנחים:  לירון ויצמן
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  12
 הפקה
 מפיק:  טל מרום (מפיקה ראשית) קרן בן דן עדי רוסמן (מנהלת הפקה) שירה גלעדי (מתאמת הפקה) בר לוין (ע. הפקה)
 עורכים:  עידו גרינברג (עורך ראשי) נעה גולדשטיין (עורכת משנה)
 צלמים:  ינון סלוצקי (צלם ראשי) לירון לוי רועי ברקוביץ יואב שני (ע. צלם)
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ הילדים
 תקופת שידור מקורית:  1 במאי 2016 – הווה
 קישורים חיצוניים
 www.kidstv.co.il/MANAMANA
מנה מנה (#מנהמנה) היא תוכנית בישול ישראלית ששודרה מדי יום ראשון, והועבר לשידור בימי חמישי בערוץ הילדים בשעה 15:00 בהנחיית לירון ויצמן.
בכל פרק מתארח אורח אחר ויחד עם לירון הם מכינים 3 מתכונים שקשורים לאותו נושא בו הפרק מדבר (לדוגמה: פיקניק, ישראלי).
מבנה התוכנית

בתחילת התוכנית, אותו האורח שמתארח בתוכנית נשאל שאלות העדפה (לדוגמה: צ'יפס או פירה?).
לאחר מכן האורח ולירון מתכנסים במטבח להתחלת התוכנית עצמה, וצופים בפינה "בלי פילטר" בהנחיית נועה פילטר.
אחרי שהפינה מסתיימת האורח ולירון מתחילים להכין את המנה הראשונה והגדולה ביותר בתוכנית. בסיום הכנת הארוחה, הם צופים בפינה "בהגזמה".
בסיום הפינה הם לוקחים טיפ בריאותי ממכונת הטיפים הבריאותיים של מנה מנה ואז מכינים את "המנה בקטנה" - מתכון נוסף אך קטן יותר מהמתכון הראשון שהוכן.
לאחר מכן הם צופים בפינה "סוכר-יאאא!" ואז מכינים את מנת הבית, המנה שבחר אותו האורח להביא לנו (מתכון) ולהכין אותו ביחד עם לירון בתוכנית.
במהלך התוכנית כולה מתבקש האורח לבחור ארבעה אנשים מועדפים עליו מהחיים ולשים אותם בקבוצת הוואטסאפ של מנה מנה.
הפינות

בכל תוכנית משודרות 3 פינות שונות
בלי פילטר – פינה בהנחיית נועה פילטר שם היא אומרת כל שברצונה להגיד על אותו הנושא.
בהגזמה – פינה בנחיית שרונה לוינבאום, שם היא מכינה מאכלים מוגזמים העשויים ממתקים, שוקולדים, עוגות ועוד.
סוכר-יאאא! – פינה בהנחיית הקונדיטור אור בן אוליאל ובה הוא מכין קינוחים מיוחדים מבצק סוכר
מנה מנה בריאה

תוכנית נוספת קצרה יותר המשודרת בהנחיית עודד פז ונועה פילטר, שם הם מכינים מתכונים בריאים של מנה מנה.
בכל שבוע בו יוצא פרק של מנה מנה, כך גם יוצא פרק חדש של מנה מנה בריאה.
משתתפי התוכנית

דניאל מורשת – פיקניק
נדב גדג' – הכי ישראלי
רוני דלומי – יום הולדת
יניב פולישוק – אוכלים בריא
אילנית לוי – מבשלים לאחים
אליעד נחום – שניצל
דנה פרידר – בר/בת מצווה
דניאל גד – שבת בבוקר
עדי הימלבלוי – הסנדוויץ' המושלם
עודד פז  – אוכל צמחוני
תובל שפיר – פיצה
טום באום – סושי ואסייתי
נמל התעופה הבין-לאומי האריסברג

נמל התעופה הבין-לאומי האריסברג הוא נמל תעופה ציבורי, תשעה מיילים (15 ק"מ) דרומית מזרחית להאריסברג, פנסילבניה. הוא בבעלות קוד נמל התעופה MDT מתייחס למידלטאון, העיר בה נמצא נמל התעופה. במרחק של כמה קילומטרים מנמל התעופה. נמל התעופה, המכונה לעיתים קרובות HIA, הוא נמל התעופה המסחרי העיקרי בדרום מרכז פנסילבניה והוא נמל התעופה השלישי העמוס ביותר בפנסילבניה עבור מטוסי נוסעים ומשלוחי מטען מאחורי נמל התעופה הבין-לאומי של פילדלפיה ונמל התעופה הבין-לאומי של פיטסבורג.
נמל התעופה הבין-לאומי הריסבורג משרת את דרום מרכז פנסילבניה כבר למעלה מ-100 שנה. החל משנת 1898 הוצב כאן חיל האותות של צבא ארצות הברית
נמל התעופה, עם האי Three Mile ברקע כמה שבועות לאחר התאונה ב-1979
טיסות של חברות תעופה עברו לבסיס חיל האוויר לשעבר, ששמו שונה לנמל התעופה אולמסטד סטייט . נמל התעופה שונה לנמל התעופה הבין-לאומי האריסבורג בשנת 1973. האדריכל ויליאם פריירה תכנן את המסופים החדשים, שהושלמו ב-1973.
בשנת 1998, חבר העמים העביר את הבעלות (SARAA).
כ-1,400 אנשים עובדים במערכת של נמל התעופה הבין-לאומי האריסבורג.
טרמינל חדש בשטח של 360,000 רגל מרובע הושלם ב-2004.
Antonov An-124-100 בנמל התעופה בשנת 2007
נמל התעופה הבין-לאומי האריסברג משתרע על פני 680 acre (280 הקטאר) בגובה של 310 רגל (94 מ') מעל גובה פני הים. יש לו מסלול אחד, 13/31, 10,001 by 200 רגל (3,048 by 61 מטרים).
למסלול 13 יש גישת CAT III המאפשרת פעולות עד 600 רגל (180 מטרים) RVR לנמל התעופה ישנה מערכת בקרת תנועה משטחית (SMGCS)
בואינג 747SP פרטי בשנת 2003
נמל התעופה מתהדר גם במגדל פיקוח בגובה 140 רגל ובבקרת גישה.
בשנת 2005, פעלו בנמל התעופה 71,190 מטוסים, ממוצע של 195 ליום: 54% מוניות אוויריות, 22% תעופה כללית, 13% מסחריות סדירות ו-12% צבאיות. 29 מטוסים.
למסוף יש 12 שערים והוא אצבע מזח המונחת ליד אמצע נמל התעופה, כמעט במקביל למסלול. דלתא איירליינס משתמשת ב-A1 ו-A3. יונייטד איירליינס משתמשת ב-B1 ו-B3. פרונטיר איירליינס משתמשת ב-B5. אליג'אנט אייר משתמשת ב-B6.
מתקן התחבורה הרב-מודאלי (MMTF), אשר נבנה בשנת 2004, ומוצמד לבניין הטרמינל החדש באמצעות גשר שמיים מבוקר אקלים, הוא מתקן בן ארבע קומות המטפל בכל התחבורה הקרקעית. בשלוש הרמות העליונות יש 2,504 מקומות חניה עבור חניה ציבורית לטווח קצר שעתי, יומי ולטווח ארוך. הרמה הראשונה מכילה את כל הלימוזינות, המוניות, הסעות למלון, אוטובוסים ציבוריים וצ'רטר, בתוספת מגרש המכוניות השכורות המוכנות/לחזור.
באזור הלובי בקומה הראשונה יש שישה דלפקי רכב להשכרה, שירותים, תצוגות מידע על טיסה ואוטובוס ופינת ישיבה. בקומה השנייה של אזור הלובי מתחברות מדרכות נעות מבוקרות אקלים לשביל האווירי אל הטרמינל.
הערות שוליים

↑  "Lower Swatara township, Dauphin County, Pennsylvania (אורכב 06.06.2011 בארכיון Wayback Machine)."
↑  "Commercial Service Airports by State and Type of Carrier" (PDF). Federal Aviation Administration. 2007. נבדק ב-4 ביולי 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Airports Reporting All-Cargo Data for Calendar Year 2005" (PDF). Federal Aviation Administration. 2007. נבדק ב-4 ביולי 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Harrisburg International Airport History". אורכב מ-המקור ב-22 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "National Oil and Hazardous Substances Pollution Contingency Plan National Priorities List" (PDF). Federal Register. 62 (100): 28408. 23 במאי 1997. נבדק ב-11 באפריל 2018. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Airport Authority History (אורכב 22.12.2008 בארכיון Wayback Machine) SARAA, accessed February 14, 2010.
↑  "The Sheward Partnership – Harrisburg International Airport". אורכב מ-המקור ב-12 בפברואר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Multi-Modal Transportation Facility (אורכב 21.02.2010 בארכיון Wayback Machine) SARAA, accessed February 12, 2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n89151565  VIAF: 144369375   WorldCat (עם VIAF): 144369375
האשליה 3

| --- | --- |
 מבוסס על:  דמויות מאת בועז יכין ואדוארד ריקורט
 בימוי:  רובן פליישר
 הופק בידי:  בובי כהן אלכס קורצמן
 תסריט:  אריק וורן זינגר סת' גראהם-סמית' מייק לסלי
 שחקנים ראשיים:  ג'סי אייזנברג מארק ראפלו וודי הרלסון דייב פרנקו איילה פישר מורגן פרימן אריאנה גרינבלט ג'אסטיס סמית' דומיניק ססה
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Summit Entertainment Secret Hideout
 חברה מפיצה:  סרטי ליונסגייט
 הקרנת בכורה:  14 בנובמבר 2025 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מתח
 סרט קודם:  האשליה 2 
 דף הסרט ב־IMDb
 
האשליה 3 (באנגלית: Now You See Me 3; כעת את/ה רואה אותי) הוא סרט מותחן אמריקאי שבוים על ידי רובן פליישר, על פי תסריט מאת אריק וורן זינגר, סת' גראהם סמית' ומייק לסלי. הסרט הוא השלישי בסדרת סרטי "האשליה" ומהווה המשך ל"האשליה 2" משנת 2016. מככבים בו ג'סי אייזנברג, מארק ראפלו, וודי הרלסון, דייב פרנקו, איילה פישר, מורגן פרימן ודניאל רדקליף אשר שבים לגלם את דמויותיהם מהסרטים הקודמים, ואליהם מצטרפים אריאנה גרינבלט, ג'אסטיס סמית', דומיניק ססה ורוזמונד פייק.
ב-14 בנובמבר 2025 הוא עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית.
צוות השחקנים והדמויות

ג'סי אייזנברג – ג'. דניאל "דני" אטלס
מארק ראפלו – דילן רודס
וודי הרלסון – מריט מק'יני
דייב פרנקו – ג'ק ויילדר
ליזי קפלן - לולה מיי
איילה פישר – הנלי ריבס
מורגן פרימן – תדאוס בראדלי
דניאל רדקליף – וולטר מאברי
אריאנה גרינבלט
ג'אסטיס סמית'
דומיניק ססה
רוזמונד פייק
ת'אבנג מולבה
הפקה

במאי 2015 הודיע מנהל החברה "סרטי ליונסגייט", ג'ון פלטהיימר, כי הם התחילו בפיתוח הסרט השני והשלישי. באפריל 2020 נחשף שאריק וורן זינגר יהיה תסריטאי הסרט. בספטמבר 2022 הוכרז שרובן פליישר יביים. באפריל 2024 נמסר שג'סי אייזנברג, מארק ראפלו, וודי הרלסון, דייב פרנקו, איילה פישר, מורגן פרימן ודניאל רדקליף ישובו לגלם את דמויותיהם מהסרטים הקודמים, ולאחר מכן לוהקו אריאנה גרינבלט, ג'אסטיס סמית', דומיניק ססה, רוזמונד פייק ות'אבנג מולבה.
הפקה > צילום

ביולי 2024 החלו צילומיו בבודפשט, ונודע כי ג'ורג' ריצ'מונד ישמש כצלם. ב-28 באוגוסט התקיימו צילומים נוספים בבלגיה, אנטוורפן, וב-1 בספטמבר 2024 הסתיימו.
הפצה

ב-14 בנובמבר 2025 עתיד הסרט לעלות לאקרנים בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  McNary, Dave (22 במאי 2015). "'Now You See Me 3' in the Works at Lionsgate". Variety. נבדק ב-29 בספטמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kroll, Justin (2020-04-28). "'Now You See Me 3' in the Works With 'American Hustle' Writer". Variety. נבדק ב-29 בספטמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Grobar, Matt; D'Alessandro, Anthony (29 בספטמבר 2022). "Ruben Fleischer To Direct Next 'Now You See Me' Pic For Lionsgate". נבדק ב-29 בספטמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Justice Smith, Dominic Sessa Join Ariana Greenblatt in 'Now You See Me 3' (Exclusive)". The Hollywood Reporter. 2024-04-16. נבדק ב-2024-04-17.
↑  Vardhan, Harsh (5 באפריל 2024). "Now You See Me 3 Starts Filming in Budapest in July". The Cinemaholic. ארכיון מ-9 באפריל 2024. נבדק ב-9 באפריל 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "George Richmond BSC". ארכיון מ-15 באפריל 2023. נבדק ב-8 בספטמבר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hollywood blockbuster Now You See Me 3 appeals for extras in Antwerp". The Brussels Times. ארכיון מ-8 בספטמבר 2024. נבדק ב-8 בספטמבר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Dick, Jeremy (18 בנובמבר 2024). "Now You See Me 3 Gets Major Production Update, New Set Video Released". Comic Book Resources. נבדק ב-21 בנובמבר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Garcia, Bella (19 בנובמבר 2024). "Now You See Me 3 First Look Images Reveal The Four Horsemen's Return As Filming Wraps". Screen Rant. נבדק ב-21 בנובמבר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Grobar, Matt (2 ביולי 2024). "Now You See Me Threequel Dated For 2025". Deadline Hollywood. ארכיון מ-2 ביולי 2024. נבדק ב-2 ביולי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
רוברט אדוארד הרולד קרוסבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1886 
 פטירה:  1950 (בגיל 64 בערך) 
 
רוברט אדוארד הרולד קרוסבי (באנגלית: Robert Edward Harold Crosbie‏, 1886–1950) היה פקיד בכיר בשלטון המנדטורי בארץ ישראל, מושל מחוז הדרום ומחוז לוד למשך כ-14 שנים.
חייו

קרוסבי נולד בשנת 1886. בתחילת 1926 הוא כיהן כמושל נפת עזה וסגן מושל מחוז הדרום. הוא מילא את מקומו של מושל מחוז הדרום בעת העדרו. הוא התגורר בבית הצופה על חוף הים בדרום יפו. בשנים 1926 - 1927 כיהן קרוסבי בוועדה לבחינת מיסוי הכפריים שהמליצה על השתת מס הכנסה כדי להקל את המיסים על הכפריים.
קרוסבי כיהן כממלא מקום מושל מחוז הדרום בעת מאורעות תרפ"ט. לאחר שנודע לו על תחילת המאורעות בירושלים הוא כינס נכבדים ערבים, דרש מהם למנוע את ההפגנה ויצא איתם למקומות שונים לנסות להרגיע את הרוחות. הוא הזהיר את הערבים שאם יצאו המפגינים מאתר בית הממשלה ביפו הוא יורה לחיילים לירות במתפרצים. לקראת ההפגנה הוא גם הציב משוריינים בדרך לתל אביב. בקרב היהודים התרעמו עליו על שלא הסכים לפגוש משלחת של הסוכנות היהודית בטענה שהוא עסוק.
בשנת 1931 מונה למושל מחוז הדרום, תפקיד בו כיהן עד יולי 1939, עת פוצל המחוז למחוז לוד ומחוז עזה. בעת הפיצול, המשיך קרוסבי לכהן כמושל מחוז לוד עד סוף 1943. לאחר תום כהונתו כמושל הוא כיהן כיו"ר המועצה לכלכלה מלחמתית. המועצה המשיכה להקיים גם אחרי תום המלחמה, עד התפרקותה בתחילת 1946.
כן כיהן בוועדות שונות של שלטון המנדט, בהן ועדה שבחנה במחצית הראשונה של 1945 את מערכת החינוך בארץ ישראל ודרישות המורים לגבי שכרם. הוועדה המליצה על תשלום משכורת 13 למורים, אך מסקנותיה נגנזו. ביוני 1945 מונה קרוסבי ליו"ר ועדה לבירור דרכים למנוע עקיפת האיסורים לרכישת קרקעות על ידי יהודים באזורים אסורים על פי הספר הלבן. הוועדה ניהלה דיוניה עד אוקטובר 1945 והוחרמה על ידי היהודים. הוועדה המליצה על דרכים למאבק במעקפים של חוק הקרקעות, אך סירבה להמליץ על איסור העברת קרקעות לנאמנים ערבים של בעלים יהודיים. בסוף 1945 עמד קרוסבי בראש ועדה לבדיקת הסיבות למחסור בבנייה שהמליצה על תיקונים שונים בחוק הגנת הדייר.
באמצע 1946 יצא קרוסבי לחופשה ממושכת שלאחריה פרש לפנסיה. הוא נפטר בלונדון ב-1950.
החל משנת 1944 חולק פרס קרוסבי לספרות מוניציפלית על ידי חבר המועצות המקומיות.
הערכה

במעריב תואר קרוסבי: "הצליח קרוסבי להשניא עצמו על היישוב. במשך 30 שנות שרותו הרצוף כאן, הוא נשאר אותו פקיד קטן מעוף, עקשן ותקיף ... השקפותיו, השקפות תלמיד האסכולה הקולוניאלית הישנה, שלפיה מושל בריטי מתמסר יותר לאדמיניסטרציה מאשר לפוליטיקה שצריכה להעשות בלונדון."
.
אדווין סמואל, בנו של הנציב הרברט סמואל, תיאר אותו כמאופק ואיטי, לעיתים עד כדי ייאוש.