סנייק (נהר)
היסטוריה > חקר והתיישבות

משלחת לואיס וקלארק (1806-04) הייתה קבוצת האמריקנים הראשונה שחצתה את הרי הרוקי והגיעה לאוקיינוס השקט (בהפלגה במורד הנהרות סנייק וקולומביה). מריווד'ר לואיס היה לכאורה האמריקני הראשון שחזה באגן הניקוז של נהר הסנייק אחרי שחצה את ההרים כמה ימים לפני המשלחת ב-12 באוגוסט 1805 וצפה בעמק נהר הסלמון (יובל ראשי של הסנייק) ממעבר להמי (Lemhi Pass), כמה קילומטרים מהעיירה סלמון של ימינו. המשלחת המשיכה צפונה, ירדה במורד הנהר להמי לנהר סלמון וניסתה לרדת בו עד לסנייק, אך מצאה שהוא בלתי עביר בשל אשדות עזים. חברי המשלחת המשיכו צפונה עד לנהר לוקסה (Lochsa River), דרכו אל נהר קלירווטר ואל הנהר סנייק התחתון, וממנו לתוך נהר הקולומביה. הם כינו את הנהר בשמות "נהר לואיס", "יובל לואיס" או "יובלו של לואיס" לכבודו של מריווד'ר לואיס. הם התייחסו לשושוני כ"אינדיאנים של הנחש" ("Snake Indians") ומכינוי זה, לפי אחת הגרסאות, נגזר שמו הנוכחי של הנהר באנגלית.
השימוש בשם "יובל לואיס" הלך והתפוגג, והשם נהר הסנייק קנה לו אחיזה כשם הנהר.
חוקרי ארצות אמריקנים נוספים עברו באזור הנהר סנייק ובמעלה יובליו החל ב-1806, מיד לאחר שלואיס וקלארק שבו. הראשון היה ג'ון אורדווי (John Ordway‏; 1817-1775) ב-1806 שגם חקר את נהר סלמון התחתון. ג'ון קולטר (John Colter‏; 1813-1774) היה ב-1808 לאירופאי הראשון שחזה במקורותיו של הנהר סנייק, כולל אזור ג'קסון הול.
ב-1810 גילתה קבוצה של סוחרי פרוות ובהם אנדרו הנרי (Andrew Henry‏; 1832-1775) את הנריס פורק, יובל של הנהר סנייק, הקרוי כיום על שמו. דונלד מקנזי (Donald Mackenzie‏; 1853-1781) הפליג במורד נהר הסנייק התחתון ב-1811, וחוקרי ארצות מאוחרים יותר כוללים את וילסון פרייס האנט שכינה את הנהר "הנהר המשוגע", רמזי קרוקס (Ramsay Crooks‏; 1859-1787), פרנסיסקו פאיי (Francisco Payelle), ג'ון גריי (John Grey), תיירי גודן (Thyery Goddin) ורבים אחרים אחרי 1830. רבים מחוקרי ארצות אלו היו חברים במשלחת לואיס וקלארק ששבו על מנת למפות ולחקור את האזור בפרוטרוט. מאוחר יותר סיירו ציידי פרוות אמריקנים את האזור בחיפוש אחר נהרות שבהם בונים, אך בשלב זה היו ציידים קנדים בשירות חברת מפרץ הדסון הבריטית מתחרים עיקריים.
חברת מפרץ הדסון שלחה ציידי פרוות לראשונה לאגן הניקוז של הנהר סנייק ב-1819. קבוצה בת שלושה ציידים עברה דרך מקורות הנהר אווהי, יובל ראשי דרומי של הסנייק, אבל עקבותיה אבדו.
בינתיים כיוון שלאזור המשיכו להגיע לאזור ציידי פרוות אמריקנים, הורתה חברת מפרץ הדסון לציידים הקנדים להרוג כמה שיותר בונים ובכך כמעט הושמד המין באגן הנהר סנייק, בנימוק ש"אם אין בונים, אין שום סיבה לינקים להגיע". מטרתם הייתה בסופו של דבר להשיג זכויות על טריטורית אורגון, אזור שכלל את וושינגטון, אורגון, איידהו וחלקים ממונטנה וויומינג (מרבית האזור הקרוי בימינו פסיפיק נורת' וסט), אבל האזור סופח בסופו של דבר לארצות הברית.
באמצע המאה ה-19 נקבע נתיבו של שביל אורגון, כשהוא עוקב אחרי חלקו הגדול של הנהר סנייק. השביל חצה את הנהר סנייק בסמוך ליישוב גלנס פרי (Glenns ferry). כמה שנים מאוחר יותר הוצבה במקום מעבורת שהחליפה את השיטה הקודמת שבה החלוצים צלחו את הנהר סנייק הרחב, העמוק והסוחף ברגל. מקום נוסף שבו החלוצים צלחו את הסנייק היה במעלה הזרם, במקום הקרוי "חציית שלושת האיים" ("Three Island Crossing"), בסמוך לשפך הנהר בויסי. באזור זה הייתה קבוצת של שלושה איים בנהר (מכאן השם) שפיצלה את הסנייק לארבעה ערוצים ברוחב 60 מטרים כל אחד. כמה מהמהגרים בחרו לחצות את הסנייק ולהמשיך בגדה המערבית של הנהר ואז לחצות את הנהר מחדש ליד פורט בויסי (Fort Boise) לתוך קניון הלס, להמשיך בגדה המזרחית היבשה יותר של הנהר בקטע זה, או לשוט במורד הסנייק והקולומביה אל עמק וילאמט, נקודת הקצה של שביל אורגון. הסיבה לשימוש במעבר שלושת האיים היה הזמינות הגדולה יותר של מים ועשב מאכל לבהמות. כמה מעבורות קמו על מנת להציע חציה של הנהר סנייק העליון ממעבורת בראונלי בתחילת קניון הלס
ועד מעבורת מנור (Menor's Ferry).
שפועלת כיום במוס (Moose) בוויומינג. מידת התחכום של המעבורות נעה בין רפסודת קנים שנמשכה על ידי אינדיאנים רכובים על סוסים בסנייק פורט (Snake Fort), פורט בויסי, כפי שתיארה המיסיונרית נרסיסה ויטמן (Narcissa Whitman‏ 1847-1808) ב-1836, ועד מעבורת מופעלת בחשמל, מעבורת מפלי סוואן (Swan Falls Ferry)
בסכר סוואן פולס בתחילת המאה ה-20.