stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסתר הארט

| --- | --- |

 לידה:  3 ביוני 1970 (בת 54) אפי, הולנד 
 מוקד פעילות:  ממלכת ארצות השפלה 
 תקופת הפעילות:  מ-1994 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 סוג קול:  מצו-סופרן 
 שפה מועדפת:  הולנדית, אנגלית 
 www.estherhart.nl
 פרופיל ב-IMDb
 
אסתר הארט (בהולנדית: Esther Hart; נולדה ב-3 ביוני 1970) היא זמרת הולנדית.
ביוגרפיה

הארט נולדה בעיירה אפה (Epe) שבחלדרלנד.
ב-2003 הייתה אמורה להשתתף בתחרות הבריטית "שיר עבור אירופה" לבחירת נציגותה באירוויזיון עם השיר "Wait for the Moment" ובאותה שנה גם השתתפה בפסטיבל השירים של הולנד, עקב העניין שלא יכלה להשתתף בקדמים עבור שתי מדינות שונות היא פרשה מהתחרות הבריטית.
היא זכתה בפסטיבל השירים ההולנדי עם השיר "One More Night", היא ייצגה את הולנד באירוויזיון בלטביה והייתה במקום ה-13.
היא הוציאה שלושה אלבומים ב-1995, 1996, ו-2003.
היא הציגה את תוצאות הניקוד של הולנד באירוויזיון 2004 ובאירוויזיון 2008.
ב-2008 ישנה מרצונה לילה בכלא וזאת כחלק מפעולת צדקה וזאת מטעם ארגון "Exodus Foundation" המסייע לאסירים לשעבר להשתקם ולאמץ אורח חיים רגיל.
מ-1992 היא מנהלת מערכת יחסים עם הגיטריסט אראם קרסברגן, הם הורים לבת ובן ומתגוררים ברוטרדם.
הערות שוליים

↑  esther-hart-netherlands-2003-going-to-jail
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 135274184  ISNI: 0000 0000 7648 4006  MusicBrainz: 6fd5bd02-3037-4068-9ca5-56ab2b6c6d16  VIAF: 80075597   WorldCat (עם VIAF): 80075597 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ובנושא הולנדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אס"א תל אביב (כדורמים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 שם מלא:  אס"א תל אביב
 כינוי:  אס"א
 תאריך ייסוד:  1982
 אצטדיון:  מרכז עלית, תל אביב
 יו"ר:  רועי בן ניסים
 מאמן:  בני לנג
 ליגה:  הליגה הלאומית בכדורמים
מועדון הכדורמים אס"א (איגוד ספורט אקדמי) תל אביב הוא קבוצת כדורמים שהוקמה על ידי סטודנטים, ורבים משחקניה הפעילים הם סטודנטים או אקדמאים.
המועדון מהווה חלק מאגודת אס"א תל אביב, שפעילה גם בתחומים כטניס וכדוריד. הקבוצה משחקת בליגה הלאומית בכדורמים.
הקבוצה זכתה תשע פעמים באליפות המדינה (הזכייה האחרונה ב-2016/2017) ושמונה פעמים בגביע המדינה (הזכייה האחרונה ב-2017/18).
בעונות 2010/11-2011/12 השתתפה בליגה האירופית בכדורמים.
שחקניה הבולטים מהווים דרך קבע חלק חשוב של נבחרת ישראל בכדורמים.
תארים

אליפות ישראל (9):‏ 2001/2002, 2003/2004, 2004/2005, 2007/2008,,2009/2010, 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017.
גביע המדינה בכדורמים (8):‏ 1985/1986, 2001/2002, 2006/2007, 2007/2008, 2008/2009, 2011/2012, 2015/2016, 2017/2018.
מחלקת הנוער

למועדון מחלקת נוער שפרצה בשנים האחרונות קדימה ומובילה בתחומה בארץ.

במשך כל שנה קבוצות הילדים והנוער הן בין הקבוצות הבכירות בישראל.
בשנת 2009 קבוצת הנוער לקחה אליפות היסטורית לאחר שנים רבות ללא תארים במחלקות הנוער.
בית הספר לשחייה וכדורמים

המועדון מפעיל את בית הספר לשחייה וכדור מים. בית הספר פועל במשך כל השנה וקולט בנים ובנות בגילאי 6 - 13. 
תוכנית האימונים בבית הספר לכדור מים כוללת אימוני שחייה המשולבים במשחקי כדור ומיומנויות משחק הכדור מים.
 כמו בכל בית ספר לשחייה, לומדים הילדים את ארבעת סגנונות השחייה: חתירה, חזה, גב ופרפר ובנוסף משולבים משחקי כדור במים, כך על ידי שילוב של מיומנויות שחייה, פיתוח יכולות גופניות ושילוב משחקי כדור משיגים הילדים יכולת ספורטיבית רחבה.
שחקני עבר בולטים

אמיר אלאלוף
דימיטרי וונקביץ'
סרגיי פרלוב
רמי פריזר
זוהר רהב
עופר פרידמן
פרנסיס גרוס
רפי מלמן
מיקי וייצן
יוסי קאופמן
בני קרני
אורי ברגמן
עודד ארליך
אופיר גולומבק
תומר אלאלוף
אסתר הורנשטיין סמטניק

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1908 ו' באב ה'תרס"ח אוקראינה צ'רקאסי, אוקראינה
 פטירה:  30 באפריל 1986 (בגיל 77) כ"א בניסן ה'תשמ"ו ישראל תל אביב, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1934–1986 (כ־52 שנים)
 עיסוק:  מוזיקאית, פסנתרנית, מורה לסולפג'
 סוגה:  מוזיקה קלאסית
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 בן זוג:  ד"ר שמואל סמטניק
 
אסתר הורנשטיין סמטניק (3 באוגוסט 1908 – 30 באפריל 1986; ו' באב, תרס"ח - כ"א ניסן, תשמ"ו) הייתה פסנתרנית ישראלית שניגנה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, מורה לסולפג' במכון להשכלה וחינוך מוזיקליים בהנהלת דוד שור וחלק מהגרעין התרבותי של תל אביב הקטנה בתחילת המאה העשרים.
ביוגרפיה

נולדה ב-1908 בצ'רקאסי שבאוקראינה לאריה לייב ויהודית הורנשטיין. בזמן מהפכת אוקטובר עברה המשפחה להתגורר באודסה, בהמתנה לסרטיפיקטים לעליה לארץ ישראל. ב-1924 עלתה המשפחה לארץ והשתקעה בתל אביב-יפו. ב-1937 נישאה לד"ר שמואל סמטניק, רופא פנימי. בתם, נילי, נישאה ליקיר אהרונוב.
קריירה מוזיקלית

החלה ללמוד פסנתר בעיר הולדתה בגיל 7 והמשיכה את לימודיה באודסה בתנאים הקשים שלאחר המהפכה הקומוניסטית. עם העלייה לארץ הפכה לתלמידתו של דוד שור. בהיותה בת 17 החלה להופיע ברסיטלים לפסנתר, באירועים תרבותיים כמו הופעה עם הבאריטון י. הר-מלח במה שכונה "קונצרט גדול" וברסיטל ב"בית מדרש לנגינה בית לויים". כמו כן ליוותה את הרקדניות האחיות אורנשטיין, ולהשלמת הכנסה ליוותה סרטים אילמים בקולנוע עדן. עם חבריה הקרובים נמנו יוסף גולנד, ב. לונדון, יעקב טימן, גרשון פלוטקין וסשה ארגוב. בשנת 1930 נסעה לפריז ולמדה באקול נורמל דה מוזיק (אנ') אצל אלפרד קורטו וסיימה עם דיפלומה ״licence de concert״. עם שובה ב-1934 לארץ ישראל הופיעה ברסיטלים, בעיקר בתל אביב, ובאחד מהם הכירה את בעלה לעתיד. בתקופה זו הצטרפה לסגל המורים של "המכון להשכלה וחינוך מוזיקליים" בהנהלת דוד שור, שם לימדה סוֹלפַג'. בשנת 1935 הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית הא"י בניצוחו של אליו פיאטלי.[דרושה הבהרה] בשנות מלחמת העולם השנייה סיירה ברחבי המזרח התיכון בהופעות מול הצבא הבריטי, שכללו גם קונצרטים לשני פסנתרים עם בעלה, שהיה קפטן בצבא זה. ההופעות התקיימו בלבנון, מצרים, סודאן וקפריסין. עם תום המלחמה המשיכה בפעילותה המוזיקלית: רסיטלים חיים ורסיטלים ששודרו בשידור חי מאולפן קול ישראל; הופעה עם התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית בניצוחו של גאורג זינגר, עמו גם הופיעה בקונצרט לשני פסנתרים; הופעות בתזמורת קול ישראל, בקונצרטים קאמריים בארץ ובחו"ל, וכן בסיבוב הופעות בחוף המזרחי של ארצות הברית.
סגנון

המלחינים האהובים עליה היו אלכסנדר סקריאבין, סרגיי רחמנינוב, יוהנס ברהמס, רוברט שומאן ופרנץ ליסט. בנוסף בחרה גם לנגן מלחינים אימפרסיוניסטים כגון קלוד דביסי ומוריס ראוול, ואף את הקונצרט לפסנתר ותזמורת מאת אראם חאצ'טוריאן.
סגנון נגינתה הושפע מהחינוך המוזיקלי הרוסי שקיבלה ומאהבה עזה למוזיקה רומנטית. לדברי סשה ארגוב, שספד לה לאחר פטירתה, "היא הייתה מן הבולטות והפעילות ביותר בין הפסנתרניות בישראל. אוריגינלית מאד. הביצוע שלה היה שונה מאחרים בגלל הטמפרמנט שלה".
מסמכים המתעדים את הקריירה הענפה שלה נמסרו לארכיון עיריית תל אביב.
באפין (אי)

| --- | --- |

צילום חלל של האי באפין
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  צפון אמריקה
 קואורדינטות:  69°N 72°W﻿ / ﻿69°N 72°W﻿ / 69; -72
 ארכיפלג:  הארכיפלג הארקטי הקנדי
 שטח:  507,451 קמ"ר
 אורך:  1,600 קילומטר
 רוחב:  700 קילומטר
 גובה מרבי:  הר אודין: 2147 מטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  קנדה קנדה
 אוכלוסייה:  13,148 (2016)
 אזור זמן:  UTC-4
 עיר ראשית:  איקאלואיט
 על שם:  ויליאם באפין 
 תאריך גילוי:  1576 
 
 
מראה לאורך חופי האי
מפרץ ויקטור
האי באפין (באנגלית Baffin Island, בצרפתית Île de Baffin, באינוקטיטוט: ᕿᑭᖅᑖᓗᒃ) שבטריטוריית נונאווט, הוא האי הגדול ביותר בארכיפלג הארקטי הקנדי. שטחו של האי הוא 507,451 קמ"ר וככזה הוא הגדול ביותר בקנדה והחמישי בגודלו בעולם. באי חיים כ-11,000 תושבים נכון ל-2007. האי נקרא על שמו של מגלה הארצות האנגלי ויליאם באפין. ככל הנראה האי היה ידוע כבר בתקופה הטרום-קולומביאנית לנורמנים שישבו בגרינלנד ובאיסלנד.
גאוגרפיה

העיר איקאלואיט, עיר הבירה של טריטוריית נונאווט ממוקמת בחופו הדרום מזרחי של האי. עד 1987 נקראה העיר בשם פרובישר ביי, כשמו של המפרץ שלחופו היא יושבת (מפרץ פרובישר). מדרום לאי משתרע מצר הדסון שמפריד אותו מקוויבק ומהיבשת. ממזרח לאי נמצאים מפרץ באפין ומצר דייוויס שמעבר להם נמצאת גרינלנד. גופי המים-אגן פוקס (Foxe Basin), מפרץ בות'יה (Gulf of Boothia) ומצר לנקסטר (Lancaster Sound) מפרידים את האי משאר הארכיפלג מצפון וממערב. הרי באפין נמתחים לאורך החוף הצפון-מזרחי של האי, והם מהווים חלק מרכס הקורדילרה הארקטית. הפסגה הגבוהה ביותר באי היא הר אודין (Mount Odin) שגובהה הוא 2,143 מטרים. פסגה נוספת היא הר אסגארד (Mount Asgard) שממוקמת בשטח הפארק הלאומי אויוטוק (Auyuittuq National Park) וגובהה 2,011 מטרים. בחלק הדרום-מרכזי של האי נמצאים שני אגמים גדולים: אגם נטילינג (Nettilling Lake) ששטחו הוא 5,066 קמ"ר ואגם אמג'ואק (Amadjuak Lake) הנמצא דרומה יותר. כיפת הקרח בארנס (Barnes Ice Cap) היא החלק המרכזי באי, אך מאז תחילת שנות ה-60 נראה כי כיפת קרח זו נמצאת בנסיגה.
אוכלוסייה ומנהל

מבחינה מנהלתית האי באפין מהווה חלק ממחוז קיקיקטאלוק (Qikiqtaaluk) שבטריטוריית נונאווט. רוב 11,000 התושבים מתגוררים בעיר איקאלואיט, שבה למעלה מ-6000 תושבים. ערים נוספות על האי הן פנגנירטונג (Pangnirtung) ופונד אינלט (Pond Inlet) שבכל אחת מהן מתגוררים יותר מאלף איש. ביתר יישובי האי מתגוררות קהילות קטנות יותר (פחות מאלף תושבים בכל אחד).
אקלים

האי באפין, כמו רובה של קנדה המזרחית, נמצא בנתיב זרימת האוויר הצפוני, ומזג האוויר קר מאוד במשך כל השנה. החורף ארוך מאוד, קר וערפילי, והקיץ מעונן. הפשרת האביב מגיעה מאוחר יחסית לאורך הגאוגרפי: בסביבות תחילת יוני באיקאלואיט שבדרום-מזרחו של האי, ובאמצע יולי בחופיו הצפוניים. שלג, לעיתים כבד, יורד משך כל השנה, אולם הוא פחות נפוץ ביולי ובתחילת אוגוסט. הטמפרטורה הממוצעת השנתית באיקאלואיט היא ‎-8.5 מעלות צלזיוס (לשם ההשוואה ברייקיאוויק בירת איסלנד שנמצאת על אותו קו רוחב הטמפרטורה הממוצעת היא 5 מעלות צלזיוס). ים קרח מקיף את האי במשך מרבית השנה. עד לאחרונה הוא היה נסוג לחלוטין מהחופים הצפוניים רק בתקופות קצרות ובלתי צפויות באוגוסט. כיום הים נקי לחלוטין מקרח באזור איקאלואיט מאמצע או סוף חודש יוני עד לסוף חודש ספטמבר.
רובו של האי באפין נמצא מצפון לחוג הארקטי. בכל היישובים הנמצאים מצפון לפנגנירטונג (Pangnirtung) מתרחשת התופעה של שמש חצות בקיץ ולילות קוטב בחורף. לדוגמה ביישוב המזרחי קלייד ריוור (Clyde River) השמש זורחת ברציפות במשך חודשיים וחצי מה-14 במאי עד ה-28 ביולי. בנוסף, לאורך תקופה ארוכה, בין ה-26 באפריל ועד ה-16 באוגוסט, החלק החשוך של היממה הוא למעשה דמדומים ולא חושך של ממש. בחורף השמש שוקעת ב-22 בנובמבר ולא זורחת עד ה-19 בינואר.
באפלו

ערך זה עוסק בעיר במדינת ניו יורק. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
באפלו (באנגלית: Buffalo) היא בירת מחוז אירי במדינת ניו יורק שבארצות הברית. באפלו היא העיר השנייה בגודלה במדינה זו (אחרי ניו יורק סיטי). בעיר עצמה יש כ-278 אלף תושבים (2020) ובאזור המטרופליני שלה כ-1.1 מיליון איש (2018).
באפלו שוכנת בקצה המזרחי של ימת אירי, על גבול ארצות הברית-קנדה, בסמוך לקצהו של נהר ניאגרה ולמפלי הניאגרה. במקום הייתה התיישבות אירופאית קטנה החל ממחצית המאה ה-18, והתרחבות היישוב החלה עם כריית תעלת אירי, המחברת בין הימות הגדולות לאוקיינוס האטלנטי, שהחלה בשנת 1789. במאה השנים שלאחר מכן הפכה באפלו לעיר מסחר גדולה, שהתבססה על הנמל הגדול שבשטחה, אולם במאה ה-20 התפתחות העיר נבלמה עקב ירידת חשיבותם של מחסני התבואה הגדולים ושל אזורי התעשייה בשטחה, ובמיוחד לאחר סגירת מפעלי הפלדה האדירים ששכנו דרומית לעיר. בשנים האחרונות כלכלת העיר התפתחה בתחומי השירותים הפיננסים, טכנולוגיה, ביומדיקל וחינוך.
ראו גם

Buffalo buffalo Buffalo buffalo buffalo buffalo Buffalo buffalo
הערות שוליים

↑  "QuickFacts: Buffalo city, New York". נבדק ב-2021-08-17.
| דגל ניו יורק מדינת ניו יורק |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | אולבני |  |
| אזורים גאוגרפיים | אגמי האצבעות • פארק אדירונדק • הרי קטסקיל • לונג איילנד • אפסטייט ניו יורק • מערב מדינת ניו יורק • עמק ההדסון • עמק מוהוק • רכס שאוואנגונק • אזור הספר של ניאגרה • מטרופולין אולבני-סקנקטדי-טרוי |  |
| היישובים הגדולים ביותר | ניו יורק סיטי • באפלו • יונקרס • רוצ'סטר • סירקיוז • אולבני • ניו רושל • מאונט ורנון • סקנקטדי • יוטיקה • וייט פליינס • טרוי • ניאגרה פולס • בינגהמטון • רומא • לונג ביץ' • פוקיפסי • נורת' טונאוונדה • ג'יימסטאון • אית'קה |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות ניו יורק |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547817905171  BnF: cb12649673b (data)  GND: 4080569-4  LCCN: n79075597  MusicBrainz: 7e5e7fd7-c1eb-4cb8-87e2-fb1c0eda9e48  NARA: 10045397  NKC: ge130021  VIAF: 237260009   WorldCat (עם VIAF): 237260009 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אשר צרפתי

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1944 יוון 1828 המדינה ההלנית 
 פטירה:  15 באוקטובר 2022 (בגיל 78) ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1967–2015 (כ־48 שנים)
 עיסוק:  שחקן, במאי
 פרופיל ב-IMDb
 
אשר צרפתי (23 במרץ 1944 – 15 באוקטובר 2022) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ובמאי תיאטרון ישראלי. נחשב לאחד מחלוצי תיאטרון הפרינג' בישראל.
קורות חיים

אשר צרפתי נולד ביוון, עלה עם משפחתו לארץ למעברת באר יעקב, ואחר כך גדל בקריית אונו. בן גילה ובן כיתתה של המשוררת יונה וולך מקריית אונו. למד משחק אצל הבמאית נולה צ'לטון, והשתלם באקדמיה למשחק של וובר דאגלס בלונדון.
צרפתי שיחק במשך עשורים מספר במחזות רבים בתיאטראות המובילים בישראל - "הבימה", "חיפה", "הקאמרי" ו"באר שבע" ובסרטים רבים, ישראלים וזרים.
הקים את "תיאטרון המדרגות".
קורות חיים > קריירה בתיאטרון

ב-1979 ייסד את תיאטרון המדרגות, שפעל שלוש שנים ברחוב דיזנגוף בתל אביב עד 1982 ונסגר עקב פרוץ מלחמת לבנון הראשונה. ב-1980 ביים ושיחק לצד יענקל'ה יעקובסון בהצגה "מושבת העונשין" על-פי סיפורו של קפקא. ב-1981 ביים ושיחק גם בהצגה "וויצק" על פי מחזהו של גאורג ביכנר והעלה גם בתחילת 1982 הצגת יחיד בשם "איש המרתף", לפי סיפורו של דוסטויבסקי.
ב-1998 בתיאטרון חיפה גילם את יעקב גנס, מנהיג הגטו, בהצגה "גטו" מאת יהושע סובול.
בשנת 2000 שיחק בתיאטרון הקאמרי בהצגה "הבכיינים" מאת חנוך לוין.
ב-2005 שיחק בתיאטרון הערבי-עברי ביפו בהצגה "חזרה לסערה" על פי "הסערה" מאת שייקספיר.
בהצגה "אהבות אחרות בהוליווד", שהוצגה בפסטיבל עכו על פי מחזה של צבי יוליס, בבימוי אדם לרר, היה קולו של ראש העיר.
קורות חיים > קריירה בקולנוע ובטלוויזיה

ב-1970 שיחק בסרטו של מנחם גולן "הפריצה הגדולה". בשנת 1971 שיחק בסרט "מלכת הכביש", שביים מנחם גולן. בשנת 1972 שיחק צרפתי בסרטו של עמוס ספר "הטרמפיסט". ב-1972 גילם את מוסה בסרטו של מנחם גולן "שוד הטלפונים הגדול". ב-1973 גילם את אברהם בסרטו של גד בן ארצי "מתנה משמיים". ב-1973 שיחק בסרטו של אלפרד שטיינהרדט "יהיה טוב סלומוניקו". ב-1977 גילם את זאב בסרטו של מנחם גולן "מבצע יונתן", השתתף בסרטו של יואל זילברג "הרשלה", ובסרטו של אלפרד שטיינהרדט "סרט וארוחת בוקר". ב-1980 שיחק בסרטו של עקיבא ברקין "כוכב השחר". ב-1982 גילם את בני בסרטו של יואל זילברג "אהבה אילמת". ב-1987 גילם עבריין בסרטו של זאב רווח "בובה". ב-1988 גילם את גדעון בסרטו של יואל שרון "הלם קרב". ב-1993 שיחק בסרטו של אמנון רובינשטיין "הירושה". ב-1994 גילם את צדיקו בסרטה של אורנה בן דור "ארץ חדשה". ב-1995 גילם את קפטן ארד בסרטו של צ'אק נוריס "הלבאונד". ב-1996 גילם את עמוס בסרטו של אייל חלפון "האיטלקים באים". ב-1997 גילם את ראש המוסד בסרטו של דן תורג'מן "מינוטאור". ב-1997 גילם את ראובן חזק בסדרת הטלוויזיה שביים אורי ברבש "קו 300". ב-1998 גילם את ביל רושדה בסרטו של חנוך רוזן "סופר בוי", והשתתף בסדרת הטלוויזיה שביים מנחם בינצקי "אנס הבושם". ב-2003 גילם מפקד חוליה בסרטו זוכה 11 פרסי אופיר של שבי גביזון, "האסונות של נינה" ובאותה השנה שיחק בסרט "האחים מבורך" שביים נדב לויתן. ב-2006 גילם את דרייפוס בסרטו של צחי גראד "תנועה מגונה". ב-2008 גילם את יאיר בן בסט בטלנובלה "חשופים", גילם קבלן בסרט "אילי ובן" וגילם את ברוך בסרטו של איתן גרין "הכל מתחיל בים" ועל משחקו בסרט זה היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית "שחקן משנה". ב-2010 גילם את משה בסדרת הטלוויזיה "טקסי דרייבר". ב-2015 גילם את רוזנבאום בסרט "פנסיון פראכט".
קורות חיים > משפחתו

צרפתי היה נשוי לשחקנית מלי גולד ולהם בת. הוא נישא-בשנית לשחקנית ריטה שוקרון והיה נשוי לה עד מותו. לשניים שתי בנות, שאחת מהן היא השחקנית גאיה צרפתי.
צרפתי נפטר ב-15 באוקטובר 2022, בגיל 78, לאחר מאבק במחלת אלצהיימר.
הוקרה

סרט תיעודי על אודותיו, בשם "איש המרתף", נעשה על ידי שלומית כרמלי ושודר בדוקאביב 2010, ובערוץ 8.
הערות שוליים

↑  שגיא בן נון‏, השחקן אשר צרפתי, מחלוצי תיאטרון הפרינג', הלך לעולמו בגיל 78, באתר וואלה, 15 באוקטובר 2022
1 2  שגיא בן נון‏, השחקן אשר צרפתי, מחלוצי תיאטרון הפרינג', הלך לעולמו בגיל 78, באתר וואלה, 15 באוקטובר 2022
↑  יגאל סרנה, יונה וולך - ביוגרפיה, כתר 2009, עמ' 358.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460814605171  NLK: KAC2020S4186  VIAF: 38148874368549620469   WorldCat (עם VIAF): 38148874368549620469 
כרזה עבור המחזה "במושבת העונשין", בתיאטרון המדרגות. אוסף בית אריאלה.
אלשנדרה הרקולנו

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1810 ליסבון, פורטוגל 
 פטירה:  13 בספטמבר 1877 (בגיל 67) סנטארם, פורטוגל 
 מדינה:  ממלכת פורטוגל 
 מקום קבורה:  מנזר ז'רונימוש 
 חתימה:   
 
אַלֵשַׁנְדְרֵה הֵרְקוּלַנוּ דֵי קַרְוַלְיוּ אִי אַרַאוּז'וּ (בפורטוגזית: Alexandre Herculano de Carvalho e Araújo‏; 28 במרץ 1810 – 13 בספטמבר 1877) היה סופר, משורר והיסטוריון פורטוגלי.
תחילת חייו

משפחתו של הרקולנו הייתה ממוצא צנוע. אחד מסביו היה מנהל עבודה של בנייה באבן בשירות המלוכה. הרקולנו רכש את השכלתו המוקדמת, הכוללת לטינית, לוגיקה ורטוריקה, במנזר נססידאדס (Necessidades), ושהה שנה באקדמיה הימית המלכותית כשהוא לומד מתמטיקה מתוך כוונה להיכנס לקריירה מסחרית. בשנת 1828 השתלט מיגל הראשון, מלך פורטוגל על פורטוגל, והרקולנו, כשהיה מעורב בהצהרה הצבאית הלא מוצלחת של אוגוסט 1831, נאלץ לעזוב את פורטוגל בחשאי ולמצוא מקלט באנגליה ובצרפת. בשנת 1832 הוא ליווה את המשלחת הליברלית המפורסמת לאי טרסיירה כמתנדב, והיה אחד החיילים בצבאו של פדרו הראשון, קיסר ברזיל שמנה 7,500 איש שנחתו במינדלו (אנ') וכבשו את פורטו. הוא השתתף בכל פעולות המצור על פורטו (אנ'), ובמקביל שימש כספרן בארכיון העיר. הוא פרסם את כרך השירים הראשון שלו, "A Voz de Propheta" (קולו של הנביא), בשנת 1832, ושנתיים לאחר מכן עוד אחד בשם "A Harpa do Crente" (הנֶבֶל של המאמין)".
כתביו

לאחר שבשנותיו הראשונות פעל כמשורר, הכניס הרקולנו את סוגת הרומן ההיסטורי לפורטוגל ב-1844 באמצעות ספר שנכתב כחיקוי של וולטר סקוט. "אֶוּריקוֹ הכומר" (Eurico, o Presbítero) מתייחס לנפילת המלוכה הוויזיגותית והתחלת ההתנגדות למוסלמים באסטוריאס שהולידה את הממלכות הנוצריות של חצי האי האיברי. הספר השני, "הנזיר הציסטרציאני" (O Monge de Cister), שיצא לאור ב-1848, מתאר את תקופתו של ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, כאשר מעמד הביניים והעיריות השתמשו לראשונה בכוחם ובחרו במלך שהתנגד לאצולה.
מנקודת מבט אמנותית, הסיפורים הללו הם הפקות מאומצות למדי, מלבד היותם אולטרה-רומנטיים; אך יש לזכור שהם נכתבו בעיקר למטרה חינוכית, ויתרה מכך, הם ראויים לשבחים רבים על סגנונם. להרקולנו היה ידע ספרותי גדול יותר מסקוט, אבל הוא חסר כישרון תיאורי ומיומנות בדיאלוג. המגע שלו כבד, והרומנים האלה לא מראים שום אפקט דרמטי, מה שמסביר את כישלונו כמחזאי, אבל השפעתם הייתה גדולה כיוון שהיו להם חסידים רבים.
כתביו > כרוניקות וספרי היסטוריה

עריכה של מהדורות של שתי כרוניקות עתיקות, "כרוניקה של דום סבשטיאו" (Chronica de dom Sebastião‏, 1839) ו"דברי ימי המלך ז'ואאו השלישי" (Annaes del rei Dom João III‏, 1844), הכינו את הרקולנו למפעל חייו, ובשנת 1846 ראה אור הכרך הראשון שלו של "ההיסטוריה של פורטוגל מראשית המלוכה ועד סוף שלטונו של אפונסו השלישי" (História de Portugal: 1.a época, desde an origem da monarquia até D. Afonso III), ספר שנכתב בקווים ביקורתיים ומבוסס על מסמכים.
הקשיים שנתקל בהם בכתיבתו היו גדולים מאוד, שכן היסודות לא הוכנו כראוי על ידי קודמיו, והוא נאלץ להיות אומן ואדריכל בעת ובעונה אחת. הוא היה צריך לאסוף כתבי יד מכל חלקי פורטוגל, לפענח, לסווג ולשקלל אותם לפני שהצליח להתחיל לעבוד, ואז מצא צורך לשבור תקדימים ולהרוס מסורות. סטודנטים רציניים בפורטוגל ומחוצה לה קיבלו את הספר בברכה כיצירה היסטורית מהשורה הראשונה, בשל העדויות על המחקר הקפדני שערך, חיבור העובדות המוכשר שלו, למדנותו ודיוקו עד כדי כאב, תוך הפשטות הפיסולית של הסגנון ונכונותו של חיתוך הדיבור הפכו אותו לקלאסיקה פורטוגזית. הכרך השני של ההיסטוריה שלו הופיע ב-1847, השלישי ב-1849 והרביעי ב-1853.
כתביו > מחלוקת היסטוריוגרפית

אולם הכרך הראשון הוליד מחלוקת מהוללת, משום שהרקולנו צמצם את קרב אוריקה המפורסם, שהיה אמור לבשר את הולדת המלוכה הפורטוגלית, לממדים של התכתשות בלבד, והוא הכחיש את הופעת ישו בחלומו של המלך אפונסו, אגדה שהופצה לראשונה במאה ה-15.
הרקולנו ספג גינויים מדוכן המטיפים בכנסיות ומהעיתונות בשל חוסר הפטריוטיות והאדיקות הדתית, ולאחר שנשא בעוז את המתקפה במשך זמן מה, דחפה אותו גאוותו להשיב. במכתב אל הקרדינל הפטריארך של ליסבון (אנ') בשם Eu e o Clero ("אני ואנשי הדת", 1850), הוא גינה את הקנאות והבורות של הכמורה במילים פשוטות, והמכתב עורר מלחמת פמפלטים עזה שאופיינה בהתעללות אישית רבה. פרופסור לערבית בליסבון התערב כדי לבסס את ההשקפה המקובלת על הקרב, והאשים את הרקולנו ותומכו, המלומד והאוריינטליסט הספרדי פסקואל דה גאיאנגוס (אנ'), בבורות לגבי ההיסטוריונים הערבים ושפתם. התנהלות המחלוקת, שנמשכה שנים אחדות, לא עשתה טוב לאף אחד מהצדדים המתמודדים, אך הצהרה של הרקולנו לגבי העובדות התקבלה בסופו של דבר כנכונה.
כתביו > היסטוריה של האינקוויזיציה

בצעירותו, הפכו המגרעות של האבסולוטיזם את הרקולנו לליברלי, וההתקפות על ספר ההיסטוריה שלו הפכו את האיש הזה, הרגיש ובעל האמונה הדתית העמוקה, למתנגד חריף של הממסד הדתי שהחל להבדיל בין קתוליות פוליטית לנצרות. "ההיסטוריה של מוצאה והקמתה של האינקוויזיציה בפורטוגל" (História da Origem e Estabelecimento da Inquisição em Portugal‏, 1854–1855), המתייחסת לעימות בן שלושים השנים בין המלך ז'ואאו השלישי ליהודים – הוא, להקים את המוסד, והם כדי למנוע זאת ממנו - חוברה, כפי שההקדמה הראתה, כדי לבלום את הריאקציה של האולטרה־מונטניזם, אך עם זאת הייתה לה ערך כי זה היה תיאור של האירועים עם מעט או ללא הערות או עדות לתשוקה אצל מחברו.
לצד שני הספרים הללו ("תולדות פורטוגל מראשית המלוכה ועד סוף שלטונו של אפונסו השלישי" ו"תולדות מוצאה והקמתה של האינקוויזיציה בפורטוגל"), מחקרו "מצבו של מעמד העובדים בחצי האי מהמאה השביעית עד המאה השתים עשרה" ("Do Estado des classes servas na Peninsula desde o VII. até o XII. seculo"), הייתה תרומתו יקרת הערך ביותר של הרקולנו להיסטוריה.
כתביו > פרישה לגמלאות

בשנת 1856 החל הרקולנו לערוך סדרה של Portugalliae monumenta historica (מונומנטים היסטוריים פורטוגליים), אך ויכוחים אישיים בינו לבין מנהל הארכיון, שאותו הוא בהכרח פקד לעיתים קרובות, קטעו את לימודי ההיסטוריה שלו. עם מותו של חברו פדרו החמישי, מלך פורטוגל עזב הרקולנו את רובע אז'ודה (אנ') בליסבון ופרש לבית כפרי ליד סנטרם (אנ').
הברית בין הליברליזם והקתוליות, שיוצגה על ידי הרקולנו וחבריו ההיסטוריונים מהתנועה הרומנטית, שאטובריאן ולמרטין, הסתיימה כאשר התנועה הידועה בשם אולטרה־מונטניזם צמחה בהיררכיה הקתולית לאחר המהפכות של 1848. מאוכזב מהמין האנושי ומתייאש מעתיד ארצו, יצא הרקולנו רק לעיתים רחוקות מפרישתו; וכשעשה זאת, זה היה כדי להילחם בריאקציונרים פוליטיים ודתיים. הרקולנו הגן על המסדרים הנזיריים של פורטוגל (דגל ברפורמה ולא בדיכוי) והתנגד בהצלחה לכניסתם של מסדרים דתיים זרים. הוא תמך בכמורה הכפרית ועשה אידיאליזציה לכומר הכפרי ב"כומר הקהילה של הכפר" (Pároco da Aldeia) שלו, חיקוי, לא מודע או אחר, של "הכומר מוויקפילד" של אוליבר גולדסמית'. הרקולנו גם התנגד לקונקורדט של 21 בפברואר 1857 בין פורטוגל לכס הקדוש, שהסדיר את הפדרואדו (אנ') הפורטוגזי במזרח. הרקולנו תמך בנישואים אזרחיים, אם כי הספר שכתב בנושא "מחקרים על נישואים אזרחיים" (Estudos sobre o Casamento Civil) הוחרם על ידי הכנסייה (הספר הוסף לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית). ההיסטוריון האנגלי לורד אקטון וההיסטוריון הגרמני איגנץ פון דולינגר (אנ') חוו בעיות דומות, במיוחד כשכולם נלחמו בדוגמות החדשות של העיבור ללא חטא (1854) והאל טעות של האפיפיור (1871). מסמכים מרכזיים נוספים שפרסם פיוס התשיעי במהלך הצטמצמות של הכנסייה כוללים את סילבוס הטעויות (אנ'), שבו פירט 80 סוגי כפירה (1864) וEtsi multa (אנ'), שבו תקף תנועות שונות באירופה, ובייחוד את הבונים החופשיים (1873).
מורשת פוליטית

בתחום כתיבת איגרות הוא נשאר עד מותו אפיפיור של ממש, ומאמר או ספר שלו היה אירוע שנחגג מקצה אחד של פורטוגל לקצה השני. האומה המשיכה לראות בו מנהיג אינטלקטואלי, אך בשנותיו האחרונות, כשהיה חסר תקווה בעצמו, הוא לא יכול היה לעורר אחרים או להשתמש כדי לנצל לטובתו את הסמכויות שהוענקו לו. בפוליטיקה הוא נשאר ליברל חוקתי מהסוג הישן, ומבחינתו, העם היה מעמדות הביניים המתנגדים למעמדות הנמוכים, שלדעתו היו תומכי העריצות בכל הדורות, בעוד שהוא ראה ברדיקליזם (אנ') אמצעי לחזרה דרך אנרכיה למונרכיה אבסולטית. עם זאת, אף על פי שניהל מסעות תעמולה פוליטיים בעיתונות בימיו הראשונים, הרקולנו מעולם לא הפעיל השפעה רבה בפוליטיקה.
אופיו

אף שרוב כתביו הם רציניים, הם כוללים תיאור קצר של שיט מג'רזי לגרנוויל, שבו הוא מתאר בצורה סאטירית את האופי והמנהגים של האנגלים, והוא מגלה חוש הומור בלתי צפוי. סימני האופי של הרקולנו כאדם כללו יכולת נדירה לעבודה מייגעת, יושר עז, תשוקה לאמת, גאווה, רוגז בעת ביקורת ועצמאות אופי.
הוא יכול היה להישבר אך לעולם לא להתכופף, והכנות הגסה שלו תאמה את פניו הנוקשות והקודרות, ולעיתים קרובות הוא גרם לניכור כלפיו מצד אנשים, אם כי לעיתים רחוקות אבד כבודו בעיניהם. הליריקה שלו נמרצת, רגישה אך מחמירה, וכמעט כולה סובייקטיבית ואישית, בעוד שהפמפלטים שלו בולטים באנרגיה של שכנוע, עוצמה של אישור ובוז ליריבים חלשים ובורים יותר.
ההיסטוריה שלו של פורטוגל היא מונומנט נהדר אך לא שלם. חוסר בדמיון וברוח פילוסופית מנעו ממנו לחדור לנפש או לצייר דמויות, אך כישרונו האנליטי, שהצטרף לעבודה מתמשכת וכנות המטרה, אפשרו לו להציג תיאור נאמן של עובדות ידועות והסבר ברור מספק של פוליטיקה ואירועים כלכליים.
הוא קבור בקבר מלכותי במנזר ז'רונימוש בבלן, ליד ליסבון. יצירותיו החשובות יותר פורסמו במהדורות רבות, והוא נחשב אחד מההיסטוריונים המודרניים החשובים של פורטוגל ושל חצי האי האיברי.
משפחתו

ב-1866 הרקולנו התחתן עם מריאנה הרמיניה דה מאירה (Mariana Hermínia de Meira), ילידת 1830 לערך, עמה לא היו לו ילדים.
יצירותיו > שירה

קול הנביא (A Voz do Profeta) 1836
הנבל של המאמין (A Harpa do Crente) 1838
פואמות (Poesias) 1850