stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסלאן מסחאדוב
מלחמת צ'צ'ניה השנייה

בקיץ 1999 פלשו יחידות טרור של בדלנים צ'צ'נים ואיסלמים קיצונים, בראשות באסייב ואיבן אל-חטאב, אל שכנתה של צ'צ'ניה, דאגסטן רפובליקה אוטונומית המהווה חלק מהפדרציה הרוסית. היה זה המהלך בו התחילה מלחמת צ'צ'ניה השנייה. הפלישה, כמו גם סידרה של התקפות טרור חסר תקדים נגד מבני מגורים במוסקבה ובערים רוסיות אחרות, שגבו בספטמבר 1999 את חייהם של מאות אזרחים, יוחסה לממשל הרפובליקה הצ'צ'נית של איסקריה, על אף שמסחאדוב גינה את הפלישה, והכחיש כל קשר להתקפות הטרור על הבניינים ברוסיה. ב-1 באוקטובר 1999 הכריז ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין כי אין כל לגיטימציה לממשלו של מסחאדוב ושל הפרלמנט הצ'צ'ני. פוטין שלח כוחות רוסיים לצ'צ'ניה והבטיח לעם הרוסי הכרעה מהירה.
מסחאדוב עשה כל שביכולתו כדי לנתק עצמו באופן פומבי מאנשי בסאייב הלוחמים בדאגסטן. הוא הכריז על תוכנית לחיסול המיליציות המורדות, אך הצעתו זו נדחתה על ידי הרוסים. בתגובה הכריז מסחאדוב על "מלחמת קודש" כלפי הרוסים אם אלו יפלשו לצ'צ'ניה. כן הוכרז משטר צבאי, וגויסו מילואים. ב-21 באוקטובר תקפו הרוסים את גרוזני בטילים. ההתקפה הרגה מאות אזרחים, ובניין הנשיאות של מסחאדוב היה אחת המטרות המשוערות של התקיפה.
לאחר שהכריעו את הפולשים לדאגסטן, המשיכו הכוחות הרוסים בדרכם לצ'צ'ניה. לאחר מצור על גרוזני בין סוף 1999 לפברואר 2000 עזבו כוחותיו של מסחאדוב את העיר, ומסחאדוב ירד למחתרת, והפך ל"מבוקש מס' 2" אחרי באסייב, כשעל ראשו פרס בן עשרה מיליון דולר. הוא המשיך להנהיג את כוחות המורדים מבחינה פוליטית, אך אין לדעת מה היה תפקידו בהיררכיה הצבאית. הוא הציע מספר פעמים בשנת 2000 את נכונותו לשיחות שלום ללא תנאים מוקדמים, הצעה שחזרה בשנים שלאחר מכן. אך הצד הרוסי המשיך להתעלם מהצעות אלו.
מסחאדוב המשיך להטיף להתנגדות מזוינת נגד מה שראה ככיבוש רוסי, אך התנגד להתקפות על אזרחים. יש האומרים כי תמך בהתנקשות בחיי ראש הממשלה הפרו-רוסי אחמד קדירוב בצ'צ'ניה, וגינה את ההתנקשות בחיי הנשיא לשעבר יאנדרבייב בקטר ב-2004. מסחאדוב הכחיש כל מעורבות במעשי הטרור המחריפים והולכים נגד אזרחים רוסים שביצעו תומכי באסייב, וזאת באמצעות דוברים בארצות זרות, ובמיוחד בלונדון. את מבצעי הטבח בילדי בית הספר בבסלאן כינה "מטורפים" והבטיח כי לאחר שישוב לשלטון ישפוט את באסייב על חלקו בפרשה זו, אך האשים את הרוסים כי באכזריותם דחפו את מבצעי הטבח לבצע את מעשיהם.
ב-15 בינואר 2005 פקד על נאמניו להפסיק את פעולות האיבה, פרט לפעולות הדרושות לשם הגנה עצמית, הן בתוך צ'צ'ניה והן מחוצה לה, עד לסוף פברואר, יום השנה ה-61 למבצע עדשה בו גירש סטלין את הצ'צ'נים ממולדתם, וזאת כמחווה של רצון טוב, ושוב קרא לסיום המשבר בדרך של משא ומתן. הנושא ונותן מטעמו, אומאר חמבייב, אמר כי הצ'צ'נים אינם מחפשים עוד עצמאות, כי אם 'בטוחות לקיומה של האומה הצ'צ'נית'. על אף שגם באסייב תמך בהפסקת אש חד צדדית זו, לא ניתן לה כל מענה מצד ההנהגה הרוסית, שהמשיכה בסירובה לשאת ולתת עם הצ'צ'נים המורדים.
מותו

ב-8 במרץ 2005 הודיע ראש שירות הביטחון הפדרלי (FSB), ניקולאי פטרושב כי כוחות מיוחדים של ה-FSB השתתפו במבצע בכפר טולסטוי-יורט, שבמהלכו נהרג מסחאדוב. פטרושב אמר שכוונת הכוחות הייתה לתפוס את מסחאדוב בעודו חי, לשם חקירתו, אך הוא נהרג במקרה כאשר רימון יד הושלך אל הבונקר בו הסתתר. גופתו של מסחאדוב הוצגה בטלוויזיה הרוסית. פוטין חילק מדליות לחיילים שהשתתפו במבצע. כמה ימים לאחר מכן הודיעו המורדים הצ'צ'נים כי עבדול-חלים סאדולייב קיבל את תפקידיו של מסחאדוב.
ממשלת הפדרציה הרוסית סירבה להעביר למשפחתו של מסחאדוב את גופתו לקבורה, ומסתירה את מקום קבורתו.
הערות שוליים

↑  Peace Treaty and Principles of Interrelation between Russian Federation and Chechen Republic of Ichkeria - Russian Federation, ReliefWeb (באנגלית)
↑  הדר פרבר, רוסיה מציעה ניתוח פלסטי למי שילשין, באתר News1 מחלקה ראשונה, 17 במרץ 2005
↑  מיכאל דבורין, מנהיג הטרוריסטים הצצנים מסחדוב: אשפוט את בסאייב על האירועים בבסלן, באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 בספטמבר 2004
↑  סוכנויות הידיעות, מנהיג המורדים הצ'צ'נים הכריז על הפסקת אש, באתר ynet, 3 בפברואר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007329458905171  BnF: cb16778058w (data)  GND: 1011343282  ISNI: 0000 0000 4490 0028  LCCN: no2006100962  SUDOC: 153922036  VIAF: 73615623   WorldCat (עם VIAF): 73615623
סרט מודעות צהוב

סרט צהוב להזדהות עם שבויים וסולידריות עם לוחמים ותפילה לשובם לשלום
סרט צהוב לתמיכה בחטופים לעזה על ידי חמאס בכביש 7212 בעיר נשר
החלונות במגדל אשכול באוניברסיטת חיפה דלוקים בצורה של סרט צהוב בתמיכה בחטופים בעזה, 26 באוגוסט 2024
סרט צהוב כרוך סביב עץ
סרט מוּדָעוּת צהוב הוא סמל להזדהות עם שבויים וסולידריות עם לוחמים ותפילה לשובם לשלום. מקורו בפולקלור האמריקאי. כמו כן הוא גם מסמל מודעות למחלת האנדומטריוזיס, אך הוא נפוץ ברחבי העולם סביב אירועים שונים.
מקור הסמל

לפי דעה מקובלת, בעת מלחמת האזרחים האמריקנית ענדו נשות וארוסות חיילי צבא האיחוד (הצפון) צעיף צהוב, מטפחת צהובה או סרט צהוב בשערן כסמל לכך שהן נאמנות ומחכות לאהובן שישוב מן הקרבות. הצבע הצהוב היה סמלו של חיל הפרשים של צבא הצפון. רושם זה חוזק עקב המערבון בשם "היא ענדה סרט צהוב" שהופק בשנת 1949, העוסק במלחמה נגד ילידי ארצות הברית ובמנהג זה. שיר העוסק בנושא זכה לביצועים רבים כמו זה של האחיות אנדרוז ושל מקהלת מיץ' מילר.
עם זאת, ייתכן שמקור המנהג עוד במלחמת האזרחים האנגלית בה ענדו אנשי הצבא הפוריטני סרטים צהובים על בגדיהם. ייתכן שמקור המנהג קדום אף יותר, שכן את המנהג לענוד מטפחת עם סמל האהוב כסימן לנאמנות ניתן למצוא כבר במחזה אותלו לוויליאם שייקספיר ובשיר אותו שרה דסדמונה במערכה האחרונה. בשיר All Round My Hat, שמקורו בימי הביניים נאמר שהאהובה עונדת סביב כובעה ענף ערבה ירוק לציון כי אהובה נמצא הרחק וכי היא שומרת לו את נאמנותה.
השיר "היא ענדה סרט צהוב"

שיר פופולרי ממלחמת העולם הראשונה נקרא "סביב צווארה היא ענדה סרט צהוב (לאהובה הנמצא הרחק-הרחק)"
'Round her neck she wears a yeller ribbon,
She wears it in winter and the summer so they say,

If you ask her "Why the decoration?"
She'll say "It's for my lover who is far, far away.
השיר "קשרי סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק"

באוקטובר 1971 הופיעה בעיתון ניו יורק פוסט כתבה מאת העיתונאי פיט המיל תחת הכותרת "הולכים הביתה". הוא סיפר אודות אסיר שנידון לשלוש שנים בכלא. טרם שחרורו כתב האסיר לאהובתו שאם אינה רוצה אותו עוד, הוא יבין זאת, אך אם היא מעוניינת בו, שתקשור סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק בעיירת מגוריהם. הכתב התלווה במקרה לאסיר המשוחרר בעת נסיעתו באוטובוס מן הכלא לביתו. האסיר המשוחרר ביקש מנהג האוטובוס ומהנוסעים להתבונן ולראות אם אכן קשור סרט צהוב לעץ. בסופו של דבר אכן היה קשור לעץ סרט צהוב, לשמחת הנהג והנוסעים.
הפזמונאי אירוין לוין קרא את הידיעה וכתב את מילות השיר "קשרי סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק" (Tie a Yellow Ribbon Round the Ole Oak Tree). בסיום השיר מוצא האסיר המשוחרר מאה סרטים צהובים קשורים לעץ. את השיר ביצעו ב-1973 טוני אורלנדו ולהקת "שחר". מאוחר יותר הוקלט השיר גם על ידי פרנק סינטרה, בארי מנילו, פרי קומו, ג'ון קרטר וג'וני קאש, ג'וני קארבר ואחרים. השיר היה ללהיט ושהה ארבעה שבועות במקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי והבריטי באפריל אותה שנה.
אף על פי שהדבר לא נאמר במפורש, היה ברור כי הרמז בשיר הוא לחזרתם של שבויי מלחמת וייטנאם. השיר זכה שנית לפופולריות בשנת 1980 עקב משבר בני הערובה באיראן, שבו הוחזקו 52 אזרחים אמריקאים כבני ערובה בטהראן בירת איראן על ידי השלטון האסלאמי המהפכני החדש שעלה לשלטון בעקבות המהפכה האיראנית. פן לאינגן (Penne Laingen), אשתו של אחד מבני הערובה, ברוס לאינגן (Bruce Laingen), קראה לציבור בראיון עיתונאי לקשור סרט צהוב כהזדהות עם המאבק לשחרור בני הערובה, על פי השיר. בעקבות קריאתה זו הפך הסרט הצהוב לנפוץ.
בין 2003 ו-2006 נתלו בארצות הברית סרטים צהובים על דלתות בתים, על עצים בגינות או על תיבות הדואר של משפחות שבניהן נלחמו בעיראק, כסמל לתפילה לחזרתם בשלום וכסמל לתמיכה במלחמה.
בישראל

כאשר הוחזרו שבויי צה"ל יוסף גרוף, נסים שלם וחזי שי משביים במסגרת עסקת ג'יבריל, קשרה אמו של יוסף גרוף מאות סרטים צהובים ברחוב שבו הם גרים, לקדם את פניו.
בשנת 2010, בעקבות המאמצים להעלות לתודעה את החייל החטוף גלעד שליט, חולקו ברחבי ישראל אלפי סרטים צהובים שנתלו על ידי אזרחים על מכוניותיהם לציון הזדהות עם משפחת החייל וכקריאה לשחררו. לקראת שובו של גלעד שליט קישטו ילדי ישובו מצפה הילה את הגדרות והעצים ביישוב בסרטים צהובים.
בתקופת מלחמת חרבות ברזל, עונדים אזרחים רבים על בגדיהם או רכביהם סרט צהוב לאות הזדהות וסולידריות עם החטופים הרבים שנשבו במתקפת הפתע של חמאס ב-7 באוקטובר 2023. סרטים צהובים נתלו ברחובות ערים רבות בישראל ועל עצים, עמודי חשמל, גדרות ומכוניות. רבים נוהגים לנעוץ על בגדיהם סיכת דש בצורת סרט צהוב, המכונה "עיטור החופש".
ראו גם

סרט מודעות
סרט מודעות ורוד
הערות שוליים

1 2  ההיסטוריה של הסרט הצהוב
↑  כיצד הפך הסרט הצהוב לסמל עממי אמריקאי?
↑  סרט צהוב: קשר עם מסורת
↑  ""Tie a Yellow Ribbon:" the Origin of the National Response to the Iran Hostage Crisis". 19 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  טל בשן, מדינה אוכלת שבוייה, באתר nrg‏, 17 באוקטובר 2011
↑  לילה לבן במאהל שליט, שכולו חלום שהתגשם, באתר ynet, 12 באוקטובר 2011
↑  עיטור החופש - 5 סיכות צהובות, באתר של מטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים
סרט צהוב על רכב באור יהודה עם הכיתוב האנגלי "Bring them home" והתאריך 7.10.2023
סרט צהוב על רכב בישראל, נובמבר 2023, לאחר חטיפת אזרחים לעזה
אפרים הלוי

אפרים הלוי (נולד ב-2 בדצמבר 1934) הוא איש מודיעין ודיפלומט ישראלי יליד אנגליה. כיהן כראש "המוסד" התשיעי וכראש המועצה לביטחון לאומי.
תולדות חייו

אפרים הלוי נולד בלונדון בשנת 1934 לרבקה ואלעזר. האב אלעזר הוסמך לרבנות, עבד כמורה בתלמוד תורה בלונדון, היה פעיל בתנועה הציונית ומראשי תנועת המזרחי. אפרים הילד דיבר עברית לפני שלמד אנגלית. סבו, הרב אפרים סמונוב (שעל שמו נקרא), היה חתנו של הרב חיים ברלין, וסבתו היא נכדתו של הנצי"ב. הלוי למד ב-Grocer's Company School ובאפריל 1948 עלה לארץ ישראל. סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1955 קיבל פרס על פעילות למען האוניברסיטה. בשנים 1955 עד תחילת 1958 היה נשיא התאחדות הסטודנטים בישראל, בין השנים 1957–1961 ערך את הביטאון "סקירה", שבהוצאת קצין חינוך ראשי ובשנים 1960 עד 1961 שימש כפרשן מדיני בגלי צה"ל.
בשנת 1961 הצטרף ל"מוסד", שירת בתחילה כעוזר מחקר במדור "מחקר אפריקה" בראשות אפרים אילני, שנה אחר כך מונה לראש המדור. במסגרת עבודתו פעל במסווה של עיתונאי אוסטרי לצורך איסוף מודיעין בטנגניקה, ויצר קשר עם סלאח א-דין אל-ביטאר לימים ראש ממשלת סוריה ומישל עפלק ממייסדי מפלגת הבעת'. כמו כן הופעל במסווה לאיסוף מודיעין במהלך פרשת יוסל'ה שוחמכר. ב-1963 מונה לראש מחלקה וב-1967 התמנה לסגן ראש אגף שעיקר פעילותו בזירה הבין-לאומית. בשנים 1970 עד 1974 שירת בשגרירות ישראל בארצות הברית, רוב התקופה תחת השגריר יצחק רבין. לאחר שובו מונה לתפקיד סגן ראש אגף שעיקר עיסוקו בזירה הבין-לאומית. ב-1976 מונה ליועץ מדיני בשגרירות ישראל בצרפת ובשנים 1979–1980 למד במכללה לביטחון לאומי. ב-1980 מונה לראש אגף "ביצור", אגף מבצעי במוסד שעסק בהגנה על קהילות יהודיות בעולם ובסיוע להעלאת יהודים ממדינות כמו אתיופיה, עיראק, סוריה, לבנון, תימן ואיראן. בשנים 1985 עד 1990 כיהן כראש אגף "תבל", שמופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים. בתפקיד זה עמד, בין היתר, בראש מאמצי המוסד לאפשר את עלייתם של יהודי אתיופיה במבצע משה. בשנים 1990 עד 1995 שימש בתפקיד המשנה לראש המוסד וראש אגף המטה, תחת שבתי שביט כראש המוסד.
ב-1996 מונה לשגריר ישראל למוסדות האיחוד האירופי בבריסל.
הלוי שימש שליחם המיוחד של שלושה ראשי ממשלה: יצחק שמיר, יצחק רבין ושמעון פרס. לפרסום זכו קשריו ההדוקים עם חוסיין מלך ירדן. השתתף באופן פעיל, בשליחות אישית של רבין, בגיבוש הסכם השלום עם ירדן. לאחר כישלון המבצע לחיסול איש החמאס חאלד משעל בירדן, בשנת 1997, תרם רבות, בשליחות ראש הממשלה בנימין נתניהו, להחזרת אנשי המוסד שנתפסו שם וביישוב המשבר עם חוסיין.
במרץ 1998 מונה לראש "המוסד", בעקבות התפטרותו של דני יתום. במהלך הקדנציה שלו כראש "המוסד" הוציא לפועל מבצעים מיוחדים רבים, אולם במקביל נוצרה יריבות עם משנהו, עמירם לוין.
באוקטובר 2002 מונה ליו"ר המועצה לביטחון לאומי. ביוני 2003 התפטר, לאחר שראש הממשלה אריאל שרון נמנע פעמים אחדות מקבלת המלצותיו.
הלוי עומד בראש מרכז שאשא למחקרים אסטרטגיים הפועל באוניברסיטה העברית בירושלים, למן הקמתו בשנת 2003. ב-2005 זכה בפרס הרצוג על תרומה ייחודית למדינת ישראל.
בין השנים 2005 - 2012 כיהן בתפקיד יו"ר המרכז למורשת המודיעין
בשנת 2006 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "אדם בצֵל".
תולדות חייו > חיים אישיים

הלוי נשוי להדסה, אב לשניים. בן דודו היה הפילוסוף סר ישעיה ברלין.
עמדותיו

בסוף שנת 2009 הביע תמיכה במשא ומתן עם החמאס, בשנת 2011 הביע עמדה שהשגת נשק גרעיני על ידי איראן אינו מהווה יתרון אסטרטגי לאיראן על ישראל, אלא מכשול קשה לאיראנים בדומה למה שקרה בקוריאה הצפונית, שעברה בידוד בזירה הבין-לאומית.
ב-3 בנובמבר 2011, בכנס מחזור של בוגרי הפנימיות הצבאיות, הביע הלוי את עמדתו שהסכנה הקיומית על ישראל, יותר מהגרעין האיראני, היא ההקצנה החרדית ש"מחשיכה את חיינו", והוסיף: "התחנכתי בבני עקיבא. הכרתי דת ואמונה של מאור פנים". חברי כנסת מחו בחריפות על דבריו, ובעקבות הסערה שקמה מיתן הלוי את דבריו, וכן הסביר שדבריו על "איום קיומי" נובעים מחששותיו לנוכח ההקצנה הדתית והדרת העולים מברית המועצות לשעבר, להם הוא מסייע להוכיח את יהדותם.
באוקטובר 2012 הביע תמיכה במשא ומתן עם איראן. לאחר השלמת הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, הביע בו הלוי תמיכה, בנימוק שזוהי הדרך הטובה ביותר למנוע את התגרענותה של איראן.
ספרו

אדם בצֵל, אוטוביוגרפיה, הוצאת מטר, 2006.
לקריאה נוספת

אריאל להמן ואלדד רפאלי, 24/7 - ישראלים מעוררי השראה, תל אביב: הוצאת מטר, עמ' 88–97.
אפרים לפיד, לוחמי הסתר - המודיעין הישראלי מבט מבפנים, ידיעות ספרים, 2017.
Lapid Ephraim, The Israeli Intelligence Community: An Insider's View, Gefen - Jerusalem, 2020
הערות שוליים

↑  דליה קרפל, מוסף הארץ, 30 בספטמבר 2016, כ"ז באלול תשע"ו, "חושך על פני תהום", ריאיון עם אפרים הלוי, עמודים 36–44
↑  מסע הרונדו בחוצות ירושלים, הצופה, 12 במאי 1955
↑  מ. גלבוע, מעריב, 9 בינואר 1958
↑  יוסי מלמן, המוסד היה רוצה למנוע פיגועים נגד יהודים בעולם, אך ידיו כבולות, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2003
↑  אורנית עצר, הלוי: נאלצנו לקבל הרבה החלטות קשות, באתר ערוץ 7, 7 ביוני 2009
↑  יוסי מלמן‏, המוסד המבצעי של מאיר דגן, באתר וואלה, 18 בפברואר 2005
↑  מחר: פרס הרצוג לראש המוסד בעבר, באתר ערוץ 7, 12 באפריל 2005
↑  המערכת, מבט מל"מ, גיליון 71, עמ' 2, באתר המרכז למורשת המודיעין, ‏ינואר 2015
↑   דליה קרפל, ראש המוסד לשעבר אפרים הלוי: ״אני מקווה שהציבור יתמרד״, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2016
↑  דלית הלוי, חמאס עדיף על פתח. אתר ערוץ 7
↑  Jennifer Rubin, Can we live with a nuclear Iran?, The Washington Post, February 7, 2011 (הקישור אינו פעיל, 27 באוקטובר 2024)
↑  קובי נחשוני, אפרים הלוי: ההשוואה לאיראן הייתה קיצונית, באתר ynet, 6 בנובמבר 2011
↑  יאיר אטינגר, תפקיד חדש לראש המוסד לשעבר: איתור הסבתא היהודייה, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2011
↑  ראש המוסד לשעבר: צריך לדבר עם האיראנים, באתר ynet, 21 באוקטובר 2012
↑  Ex-Mossad Chief Supports Iran Nuclear Deal
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301392205171  PLWABN: 9810546305305606  BnF: cb151044185 (data)  GND: 131968874  ISNI: 0000 0000 6687 7252  LCCN: nr2004006858  NLA: 41739021  NTA: 30618799X  SUDOC: 110055284  VIAF: 50374412   WorldCat (עם VIAF): 50374412
הזירה המזרח תיכונית במלחמת העולם הראשונה

הזירה המזרח-תיכונית במלחמת העולם הראשונה הייתה זירת הלחימה במזרח התיכון במלחמת העולם הראשונה. המערכה התרחשה בין מעצמות המרכז בהובלת האימפריה העות'מאנית לבין מדינות ההסכמה בהובלת הממלכה המאוחדת ושותפותיה ניו זילנד, אוסטרליה ואיחוד דרום אפריקה. המערכה הובילה בסופו של דבר לפירוקה של האימפריה העות'מאנית בשנים שלאחר המלחמה.
הזירה כללה כמספר מערכות משנה:
המערכה על סיני וארץ ישראל
המערכה במסופוטמיה
המערכה בקווקז
המערכה בפרס
מערכת גליפולי
המרד הערבי
המצור על עדן
במהלך המלחמה בזירה זו, נהרגו ונפצעו כמעט 3 מיליון חיילים לשני הצדדים, וכמיליוני אזרחים נרצחו במהלך רצח העם האשורי, הארמני והיווני.
הכוחות הלוחמים ערב המלחמה > האימפריה העות'מאנית

האימפריה העות'מאנית החלה לבצע מודרניזציה בצבאה בשנת 1908. לצבא הטורקי הייתה האפשרות להתאמן ולתרגל את יכולותיו בזמן המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ומלחמות הבלקן בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה. הקושי בחיזוק הצבא היה הפילוג האתני באימפריה, כאשר הטורקים היוו רק כ-54% מתושבי הממלכה. בנוסף על כך, האימפריה הייתה דלה מאוד בהשוואה לשאר המעצמות בכלכלה, בתשתיות וביכולת התעשייתית. כנקודת השוואה לאימפריה היו רק 5,759 ק"מ של מסילות רכבת, ואילו לצרפת (כחמישית משטח האימפריה) היו 51,000 ק"מ של מסילות. ייצור הפחם העות'מאני היה זניח (826,000 טון בשנת 1914 לעומת 40,000,000 טון בצרפת ו-292,000,000 טון בבריטניה). לאימפריה העות'מאנית היו מספר מועט של בתי חרושת לנשק בעיר איסטנבול, ומרבית הכלכלה הייתה מבוססת על חקלאות.
לפני המלחמה העריך המטכ"ל הטורקי כי ניתן לגייס 1,000,000 גברים בו זמנית וכי 500,000 מהם זמינים כצבאות שדה ניידים, כאשר השאר משרתים בחיל המצב, בהגנת החוף ובקווי התקשורת והתחבורה. עם פרוץ המלחמה, היו לצבא הטורקי כמיליון וחצי מקלעים, וההערכה הייתה כי יש צורך ב-200,000 נוספים. רוב הציוד הצבאי יוצר בגרמניה או באוסטריה, ופותח על ידי מהנדסים גרמנים ואוסטרים. גרמניה סיפקה גם את רוב היועצים הצבאיים.
במאי 1914 השלטונות העות'מאנים הורידו את גיל הגיוס לצבא מ-20 ל-18. שירות החובה נקבע לשנתיים בכוחות החי"ר וחמש שנים בחיל הים. בנוסף על כך, החל גיוס של קבוצות לא טורקיות, ובהן מספר קטן של ערבים ובדואים.
הכוחות הלוחמים ערב המלחמה > מדינות ההסכמה

לפני המלחמה החזיקה האימפריה הרוסית כוחות צבא משמעותיים בקווקז, שבמהלך המלחמה הועברו ברובם לחזית המזרחית. לאחר התבוסות הרוסיות בתחילת המלחמה בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים (טרם הלחימה בחזית המזרח-תיכונית), נשארו כ-60,000 חיילים רוסים באזור הקווקז. בשלב זה הצטרפו כ-20,000 מתנדבים ארמנים לכוחות רוסיה. כמות המתנדבים הארמנים גדלה באופן משמעותי במהלך המלחמה. בנוסף על הארמנים, התנדבו לצבא הרוסי גם אשורים.
בשנת 1914 היו לצבא הודו הבריטית כמספר בסיסים בדרום איראן. במהלך המלחמה הכוחות הבריטיים הקימו גם את ארמיית הדרדנלים ואת חיל המשלוח המצרי. צרפת שלחה חלקים מלגיון הזרים, שגם הוא הורכב בעיקר מארמנים.
מהלך המלחמה > 1914

רוסיה הכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-2 בנובמבר. הצי הבריטי תקף את הדרדנלים ב-3 בנובמבר. בריטניה וצרפת הכריזו מלחמה על טורקיה ב-5 בנובמבר. בשבועות שלאחר מכן התרחש קרב בצרה שבסופו הבריטים כבשו את העיר בצרה שבעיראק.
בתחילת דצמבר התרחש קרב אל-קורנה שהסתיים בניצחון בריטי ובחציית מדינות הסכמה את החידקל.
מהלך המלחמה > 1915

בתאריכים 12 באפריל–14 באפריל הדפו הבריטים התקפת נגד טורקית על בצרה במהלך קרב שוויבה.
במאי-יוני התרחש קרב עמארה שבהמלכו הצליחו הבריטים לפרוץ את הדרך לכותה. העיר עצמה נכבשה על ידי הבריטים בספטמבר לאחר קרב א-סין.
ביוני-יולי התרחש קרב נאסריה, שבו נהדפו הכוחות העות'מאניים מבצרה ונכבשה העיר נאסריה.
בנובמבר התקיים קרב קטסיפון מדרום מזרח לבגדאד ללא הכרעה של אחד הצדדים
מהלך המלחמה > 1916

בין ינואר לאפריל ניהלו הבריטים שורה של קרבות בניסיון לפרוץ, ללא הצלחה, את המצור על כות: קרב שייח' סעד, קרב ואדי, קרב אום-אל-האנה וקרב דוג'יילה. כישלונות אלו הביאו לכניעת הכוחות הנצורים בכות במה שנחשב לכישלון הגדול ביותר של הבריטים.
בשנה זו התרחשה המערכה על תעלת סואץ, שהסתיימה בניצחון בריטי ומניעת השתלטות של מעצמות המרכז על תעלת סואץ.
מהלך המלחמה > 1917

ב-9 בינואר הושלם כיבוש סיני על ידי הבריטים לאחר קרב רפיח. הכשלונות לכבוש את עזה בקרב עזה הראשון (מרץ) ובקרב עזה השני (אפריל) הביאו שינוי הנהגה ושינוי אסטרטגיה שהוביל לכיבוש באר שבע (אוקטובר) ובהמשך למרדף פלשת עד הגעה לקו הירקון. העיר ירושלים נכנעה לכוחות הבריטים בפיקוד אדמונד אלנבי ב-10 בדצמבר אשר נכנס לעיר ביום שלאחר מכן.
ביולי מתרחש קרב עקבה, שבו ממלכת חג'אז (בתמיכת לורנס איש ערב) כבשה את העיר עקבה שבירדן מידי הטורקים.
במהלך המערכה במסופוטמיה התחולל בפברואר קרב כות השני שהביא לכיבוש העיר כות. וב-11 במרץ נכבשה בגדאד.
מהלך המלחמה > 1918

העיר חיפה נכבשה על ידי הבריטים בספטמבר ובימים שאחריה נכבשה גם דמשק.
אחד הקרבות האחרונים בזירה היה קרב מגידו שנערך בספטמבר באזור השרון ועמק יזרעאל, שבסיומו הושלם כיבושה של ארץ ישראל על ידי האימפריה הבריטית ובנות בריתה. קרב זה גם סייע להשלים את כיבוש בקעת הירדן. באוקטובר נכבשה ביירות. ב-25 באוקטובר נכבשה חלב.
סוף הלחימה בזירה

המערכה נגמרה ב-30 באוקטובר 1918 עם הפסקת האש של מודרוס באי למנוס ביוון.
ב-13 בנובמבר איסטנבול נכבשה על ידי כוחות צרפתיים.
בשנת 1920 נחתם הסכם סוור, שהוחלף בשנת 1923 על ידי הסכם לוזאן. האימפריה העות'מאנית התפרקה סופית ב-3 במרץ 1924, עת הוחלף אבדילמג'יט השני על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק.
ראו גם

המערכה במזרח התיכון במלחמת העולם השנייה
רשימת סכסוכים במזרח התיכון בעידן המודרני
אסון הנגמ"שים

| --- | --- |
 תאריך:  11 במאי ו־12 במאי 2004
 תאריך עברי:  כ' באייר - כ"א באייר ה'תשס"ד
 מקום:  שכונת זייתון, עזה ורפיח, רצועת עזה
 סוג:  פיגוע 
 הרוגים:  13
 
נגמ"ש M-113, מהסוג שהושמד באסון הנגמ"שים; היה מיושן ופגיע יחסית לנשק נ"ט בתחילת המאה ה-21
אסון הנגמ"שים הוא צמד פיגועים ברצועת עזה, שהתרחשו ב-11 וב-12 במאי 2004, ובהם הותקפו והושמדו שני נגמ"שי M-113 של צה"ל על צוותיהם בידי מחבלי חמאס והג'יהאד האיסלאמי. במתקפות נהרגו 13 חיילים: שישה במתקפה הראשונה, בשכונת זייתון; חמישה במתקפה השנייה, ברפיח, ועוד שניים בקרבות שהתפתחו במהלך ניסיונות החילוץ ברפיח. אירועים אלה היו יוצאי דופן בשל ריבוי הנפגעים לצה"ל, הרבים ביותר בתקופה כה קצרה ברצועת עזה מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה. הפיגועים השפיעו מאוד על צורת הלחימה ומדיניות צה"ל ברצועה.
רקע

החל מפתיחת האינתיפאדה השנייה ביצעו הפלסטינים ברצועת עזה ניסיונות לפגוע בכלי רכב משוריינים (רק"מ) של צה"ל, ובפרט בטנקים, שנתפסו בעיני הפלסטינים כ"סמל הכיבוש הישראלי" ובפרט בטנק המרכבה, פאר התעשיות הביטחוניות של ישראל. ההשראה העיקרית לכך נבעה מפעילותו של הארגון חזבאללה שביצע מאות פיגועי מטענים ו-RPG נגד שיירות צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון. עיקר הניסיונות נעשו על ידי ועדות ההתנגדות העממיות והתבססו על מטעני גחון רבי עוצמה, שכן פגיעותם של הטנקים לרקטות הנ"ט המאולתרות והמיושנות שהיו בידי הפלסטינים הייתה נמוכה.
ב-14 בפברואר 2002 הצליחו לראשונה הפלסטינים לפגוע בטנק מרכבה סימן 3 ולהרוג שלושה מאנשי צוותו. הטנק עלה על מטען גחון כבד שמשקלו הוערך בעשרות קילוגרמים. במהלך 2002 ו-2003 הצליחו הפלסטינים לפגוע בעוד שני טנקי מרכבה ובטנק מגח אחד, ולהרוג את צוותיהם. מספטמבר 2000 עד פברואר 2003 הופעלו נגד כוחות צה"ל למעלה מ-400 מטענים.
בתגובה למטעני הגחון נקט צה"ל בשני אמצעים עיקריים: התקנת לוחות שריון על גחון הטנק, כדי למגנו מפני מטעני גחון ומוקשים ופעולות חישוף ופתיחת צירים שנעשו על ידי כוחות הנדסה, בעיקר על ידי דחפורי D9 משוריינים וגששים בדואים.
בעקבות פעולות אלו פחתו באופן ניכר האבדות הישראליות כתוצאה ממטעני גחון, שכן הדחפורים המשוריינים (D9) שבהם השתמש צה"ל התגלו כעמידים ביותר גם כנגד מטעני גחון שהכילו למעלה מ-100 ק"ג חומר נפץ. הדחפורים שסיכלו מאות פיגועי מטענים ואף השתתפו בפעולות חישוף והריסת בתים נרחבות הפכו בעיני הפלסטינים לסמל הישראלי החדש שיש לנפץ. מאחר שהדחפורים לא נפגעו ממטעני הגחון החלו הפלסטינים להשתמש ברקטות RPG-7 וטילי נ"ט נגד הדחפורים והרק"מ של צה"ל. לשם כך היה עליהם להבריח עשרות רקטות תקניות מחו"ל, בנוסף להברחת חומר נפץ ותחמושת כדי לייצר פצצות ומטענים נוספים וכן רקטות ארטילריות קלות מדגם קסאם. הפלסטינים נעזרו גם במומחים מטעם חזבאללה בפיתוח טקטיקות ואמל"ח נגד צה"ל. למרות הניסיונות להברחות דרך הים (ראו למשל קארין איי) מרבית ההברחות נעשו דרך מנהרות שנחפרו מתחת לציר פילדלפי שהפריד בין רצועת עזה לחצי האי סיני ועבר דרך העיר רפיח.
הקרב על המנהרות עלה לתודעת הציבור רק ב-2003 אף על פי שתקריות אש קשות והריסת בתים התרחשו בו עוד ב-2001. הבתים שימשו לירי מקלעים, צלפים ורקטות נ"ט על כוחות צה"ל בציר בידי ארגוני הטרור הפלסטיניים. בגלל איום הצלפים, הנחה צה"ל את הכוחות בציר פילדלפי לפעול רק מתוך הכלים המשוריינים ולא לצאת החוצה. בנוסף, דחפורי צה"ל הרסו מאות בתים על מנת ליצור רצועת ביטחון ולהרחיק את איום הירי. אוגדת עזה הפעילה צוות חיילים שתפקידו היה לחשוף ולהרוס מנהרות הברחה וכונה "צוות המנהרות". פעילותו של הצוות לא הוסדרה באופן מקצועי, ולפי עדות החיילים הוקצו להם יותר מדי משימות, אך ללא אמצעים או מיגון מספקים.
הקרבות בציר פילדלפי גרמו נזק ניכר לכלי רכב של צה"ל ואף לפגיעה בצוותים אך לא זכו לתהודה תקשורתית גבוהה. העיתונאי חגי הוברמן ("הצופה") תיאר את המצב ברצועה בשנת 2003, תוך מתן דגש על הקרבות הקשים בציר פילדלפי, ריבוי התקריות שבהן נעשה שימוש בנשק נגד טנקים והשיפור הכללי בכלי הנשק שבידי הפלסטינים:
התקרית שבה נהרגה האזרחית האמריקנית רייצ'ל קורי הביאה את ציר פילדלפי לתודעת הציבור. במקביל, ההסלמה בירי רקטות הקסאם על שדרות וירי אלפי פצצות מרגמה על גוש קטיף הביאו לכך שצה"ל נכנס יותר ויותר למרכז הרצועה.
באפריל ובמאי 2004 ביצע צה"ל שורת מבצעים שבהם נכנסו טנקים, נגמ"שים וכלים הנדסיים אל שכונת זייתון וח'אן יונס על מנת לסכל ירי פצצות מרגמה ורקטות קסאם על יישובי גוש קטיף ועוטף עזה. במרבית המבצעים נהרגו עשרות פלסטינים ולא היו נפגעים לצה"ל.
אסון הנגמ"ש הראשון

ב-11 במאי 2004 נכנס כוח משוריין של חטיבת גבעתי לבצע פעולה בשכונת זייתון בפאתי העיר עזה. את הכוח ליוו עיתונאים מערוץ 2 שהכינו כתבה על המתרחש. לפנות בוקר, בעת היציאה מהשכונה, גילה הכוח שנגמ"ש מחלקת הפלחה"ן נעלם. סריקה נוספת בשכונה גילתה שהנגמ"ש הושמד לחלוטין כתוצאה מפיצוץ. באותה פעולה, נגמ"ש נוסף נפגע קשות. שני הנגמ"שים היו מדגם M-113, שנחשב למיושן ופגיע.
שישה חיילים נהרגו בפיצוץ, ומחבלי החמאס התעללו בשרידי הגופות. בתגובה, צה"ל שלח כוחות חילוץ נרחבים, בפיקוד מפקד אוגדת עזה, תא"ל שמואל זכאי, לשכונה במטרה לסרוק ביסודיות את האזור עד שכל שרידי הגופות יוחזרו אל צה"ל ויובאו לקבורה נאותה. במבצע בזייתון נהרגו עשרות מחבלים ונגרם נזק רב לשכונת זייתון. צה"ל איים שהדחפורים יעבדו בשכונה והכוחות לא יצאו ממנה עד שלא יוחזרו אליו שרידי הגופות, והפלסטינים נכנעו לדרישה ונתנו את שרידי הגופות לצלב האדום שהחזירם לישראל. מאוחר יותר חשפה רויטרס סרט וידאו שמתעד חמושים פלסטינים עולים לאמבולנס של אונר"א ואילו שר הביטחון שאול מופז האשים שאמבולנסים של אונר"א סייעו להבריח את חלקי הגופות מהשכונה לידי הג'יהאד האסלאמי.