stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראלף סטיינמן
פרסים (מבחר)

1996: פרס אמיל פון בהרינג
1998: פרס מקס פלאנק
1998: פרס ויליאם ב' קולי
1999: פרס רוברט קוך
2001: חברות באקדמיה הלאומית למדעים
2003: פרס קרן גרדנר הבינלאומי
2005: חברות בארגון המלכותי של אדינבורו
2006: חברות באקדמיה למדעים בניו יורק
2007: פרס לסקר למחקר רפואי בסיסי
2009: פרס "אולבני מדיקל סנטר"
2010: פרס א"ה היינקן לרפואה
2011: פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה (לאחר מותו)
קו 5

מפת קו 5 לפני הארכת המסלול באוגוסט 2020
תור לקו 5, 1949
קו 5 בתל אביב הוא קו אוטובוס ומונית שירות המופעל על ידי דן חברה לתחבורה ציבורית וחברת מונית רב קווית (5א). קו 5 הוא הקו הוותיק ביותר בתל אביב הפועל ברציפות מאז שנות ה-30, דהיינו לפני היווסדה של "דן" עצמה ב-1945. בעשור הראשון של המאה ה-21, תדירות קו 5 בשעות היום הייתה כל 5-6 דקות.
מסלול הקו

בשנות ה-30 התחיל הקו ברח' מרחביה, בשכונת פלורנטין, ועבר דרך הרחובות דרך יפו-תל אביב, אלנבי, שדרות רוטשילד ושינקין. בכיוון ההפוך הוא עבר ברחובות החשמונאים, אחד העם, שדרות רוטשילד, אלנבי, העלייה, ולווינסקי.
פתיחת התחנה המרכזית של תל אביב (כיום התחנה המרכזית הישנה), וחיבור שדרות רוטשילד לרחוב דיזנגוף, גרמו לשינויים בקו. בשנת 1945 כבר נסע הקו במסלול דומה למסלול הנוכחי. הוא יצא מהתחנה המרכזית, נסע כמעט לכל אורך שדרות רוטשילד ורחוב דיזנגוף, עד לפינת שדרות קרן קיימת (כיום שדרות בן-גוריון). ומאוחר יותר עד רחוב ארלוזורוב.
עם פיתוח צפון העיר בשנות ה-50, הוארך הקו בחלקו הצפוני, דרך הרחובות נורדאו ויהודה המכבי שבצפון העיר. תחנת הסיום של הקו הייתה בסמוך לבית החייל בתל אביב, ברחוב ויצמן פינת רחוב פנקס. בשנת 1993, עם פתיחת התחנה המרכזית החדשה, הועתקה תחילת הקו אליה. בשנת 2003, במסגרת מדיניות של ריכוז תחנות הקצה של הקווים במסופים, הוארך מסלול הקו עד מסוף 2000 שליד תחנת הרכבת תל אביב מרכז, כך שמסלול הקו התחיל בתחנה המרכזית החדשה, עבר דרך שדרות רוטשילד, רחוב דיזנגוף, יהודה המכבי, ויצמן, כיכר המדינה והסתיים במסוף 2000. במסגרת הרפורמה בתחבורה הציבורית בגוש דן בשנת 2011, שונה מסלול הקו באזור שיכון בבלי, כך שיהא יותר סימטרי, אולם במרץ 2012 הוחזר למסלולו הקודם.
לאורך הקו פועלות מוניות שירות הנושאות גם הן את הסימון "קו 5" והמציבות תחרות בפני חברת האוטובוסים. נקודת הסיום הצפונית של המוניות היא בשיכון בבלי סמוך לירקון. אם כי במהלך שנות העשרים של המאה ה-21 מספרן פחת לכמויות מאוד קטנות.
באוגוסט 2020 מסלולו הוארך מהתחנה המרכזית החדשה למסוף חדש שנמצא בקרבת משרד הרישוי בחולון דרך שכונת שפירא וקריית שלום.
ייחודו של הקו

ייחודו של הקו לא רק בשנות פעילותו הרבות אלא גם בכך שהוא עובר בשניים מרחובותיה החשובים של העיר, הנושאים משמעות של חלון ראווה עירוני לתושביה - שדרות רוטשילד ורחוב דיזנגוף.
בניגוד לאוטובוסים אחרים להם היו שתי דלתות, לאוטובוסים של קו 5 היו שלוש, והכניסה אליהם הייתה מהדלת האחורית שלידה ישב בתא מיוחד כרטיסן שמכר כרטיסי נסיעה. לעומת קווי דן אחרים בהם עלו הנוסעים דרך הדלת הקדמית, והנהג אחראי הן על הנהיגה והן על מכירת הכרטיסים. השיטה שהוכיחה את עצמה כלא כלכלית הביאה להוצאת האוטובוסים עם עמדת הכרטיסן מהשירות, בתחילת שנות התשעים.
ב-7 באוגוסט 1993 לקראת המעבר לתחנה המרכזית החדשה, ניסתה חברת "דן" להמשיך במיתוגו הייחודי של קו 5 בכך שכינתה אותו "קו העיר". לאוטובוסי הקו עוצב לוגו ייחודי בגווני צהוב, כתום וסגול, אולם הוא לא הצליח ליצור דימוי ייחודי לקו. עד מהרה החלו אוטובוסים שנשאו לוגו זה לשרת גם בקווים אחרים, ולבסוף גווע המנהג לחלוטין. מאוחר יותר, בסביבות שנת 2003 החליטה "דן" לייחד את קו 5 שוב, על ידי כך שצבעה מספר עשרות מהאוטובוסים שלה בשלושת צבעי היסוד: אדום, צהוב וכחול.
הפיגוע בקו 5

בקו 5 אירע ביום 19 באוקטובר 1994 פיגוע התאבדות אשר נודע בשם הפיגוע בקו 5. הפיגוע אירע באוטובוס הקו אשר עשה את דרכו צפונה, כ-100 מטרים צפונית לכיכר דיזנגוף. בפיגוע נרצחו 22 בני אדם ונפצעו 104, והוא היה אחד מפיגועי ההתאבדות הראשונים בישראל והגדול ביותר עד לאותה עת.
אזכורים תרבותיים

מרכזיותו של קו 5 בעיר, הובילה למספר רב של אזכורים בתחום המוזיקה העברית, הקולנוע והספרות. להלן מספר דוגמאות לאזכורו בספרים ושירים עבריים:
עד שביום קיץ בהיר אחד ארזתי את חפצי וישבתי במכונית האדומה מספר חמש. היא הביאה אותי עד קצה רחוב אלנבי וכעבור רגעים אחדים כבר ישבתי ברכבת היוצאת לחיפה
כולם כולם נוסעים רחוק / מחפשים עתיד מתוק / ורק אני בבוקר קם / בקו חמש נוסע אל הים
שלום שלום, האם נסעת בקו חמש לפה היום / שלום שלום, לא מוצאים אותך יותר בשומקום
קו חמש דרומה, האהבה שלך מוכרת תקליטים / העיר הזאת היא לא קטנה לה, רק קצת לוחצת בצדדים
ראו גם

תחבורה בתל אביב
הערות שוליים

↑  אודות דן
↑  Zeev Vilany, Steimatzky's Palestine Guide, 1935
↑  זאב וילנאי, תחבורה ונסיעה בארץ ישראל, 1945
קוקי מצ'ידה

קוקי מצ'ידה (ביפנית: 町田浩樹; נולד ב-25 באוגוסט 1997 באיבראקי שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת רויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת העל הבלגית, בהשאלה מקאשימה אנטלרס.
קריירת מועדונים

מצ'ידה גדל במחלקת הנוער של קאשימה אנטלרס מליגת העל היפנית. בשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-4 בינואר 2022 הושאל מצ'ידה לרויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת העל הבלגית למשך עונה וחצי. ב-13 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לסנט טרוידן במסגרת המחזור ה-27 בליגה לעונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית

מצ'ידה היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
ב-12 בספטמבר 2023 ערך מצ'ידה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן, בניצחון 4-2 על נבחרת טורקיה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת יפן לטורניר גביע אסיה 2023.
הערות שוליים

↑  🔹𝗦𝗔𝗠𝗨𝗥𝗔𝗜 𝗕𝗟𝗨𝗘🔹⚽メンバー発表⚽ בחשבון הטוויטר הרשמי של התאחדות הכדורגל היפנית, 1 בינואר 2024 (ביפנית)
| נבחרת יפן – אולימפיאדת טוקיו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 אוסאקו •  2 סאקאי •  3 נקאיאמה •  4 איטקורה •  5 יושידה •  6 אנדו •  7 קובו •  8 מיושי •  9 מאדה •  10 דואן •   11 מיטומה •  12 טאני • 13 הטאטה •  14 טומיאסו • 15 האשיוקה • 16 סומה • 17 טנאקה • 18 אואדה • 19 האיאשי • 20 מצ'ידה • 21 סקו • 22 סוזוקי • מאמן: מוריאסו |  1 אוסאקו •  2 סאקאי •  3 נקאיאמה •  4 איטקורה •  5 יושידה •  6 אנדו •  7 קובו •  8 מיושי •  9 מאדה •  10 דואן •   11 מיטומה •  12 טאני • 13 הטאטה •  14 טומיאסו • 15 האשיוקה • 16 סומה • 17 טנאקה • 18 אואדה • 19 האיאשי • 20 מצ'ידה • 21 סקו • 22 סוזוקי • מאמן: מוריאסו | יפן |
| נבחרת יפן – גביע אסיה בכדורגל 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 מאקאווה •  2 סוגאווארה •  3 טאניגוצ'י •  4 איטקורה •  5 מוריטה •  6 אנדו •  7 מיטומה •  8 מינאמינו •  9 אואדה •  10 דואן •   11 הוסויה •  12 נוזאווה • 13 נקמורה •  14 ג'. איטו • 15 מצ'ידה • 16 מאיקומה • 17 הטאטה • 18 אסאנו • 19 נקאיאמה • 20 קובו • 21 ה. איטו • 22 טומיאסו • 23 סוזוקי • 24 וטאטנבה • 25 מאדה • 26 סאנו • מאמן: מוריאסו |  1 מאקאווה •  2 סוגאווארה •  3 טאניגוצ'י •  4 איטקורה •  5 מוריטה •  6 אנדו •  7 מיטומה •  8 מינאמינו •  9 אואדה •  10 דואן •   11 הוסויה •  12 נוזאווה • 13 נקמורה •  14 ג'. איטו • 15 מצ'ידה • 16 מאיקומה • 17 הטאטה • 18 אסאנו • 19 נקאיאמה • 20 קובו • 21 ה. איטו • 22 טומיאסו • 23 סוזוקי • 24 וטאטנבה • 25 מאדה • 26 סאנו • מאמן: מוריאסו | יפן |
קתדרלת לימוז'

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה קתולית 
 על שם:  Stephen of Obazine 
 כתובת:  place Saint-Étienne, place de l'Évêché 
 מיקום:  לימוז'
 מדינה:  צרפת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1888
 תאריך פתיחה רשמי:  1888 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית 
 קואורדינטות:  45°49′44″N 1°16′00″E﻿ / ﻿45.828889°N 1.266667°E﻿ / 45.828889; 1.266667
  (למפת לימוז' מוגדלת) קתדרלת לימוז'(למפת לימוז' רגילה) קתדרלת לימוז'
 
קתדרלת לימוז'
קתדרלת לימוז'  או בשמה המלה "קתדרלת סנט אטיין דה לימוז' " היא קתדרלה קתולית בעיר לימוז' הבנויה בסגנון גותי. הקתדרלה היא מונומנט צרפתי לאומי ומושב הבישוף של לימוז'.
בניית הקתדרלה הגותית החלה ב-1273 והושלמה רק ב-1888 כאשר הספינה הראשית חוברה למגדל הפעמונים המתומן.
הקתדרלה ידועה בזכות מגדל הפעמונים המתומן, עלייתה (Loft) שנבנתה ב-1534, מסך העץ מהרנסאנס בקצה המערבי של הספינה הראשית, קבר הבישוף Jean de Langeac עם פסלים המתארים את האפוקליפסה.
תוכנית הקתדרלה
מגדל הפעמונים
מבט מדרום מזרח על כנסיית המנזר והקתדרלה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4600214-5  LCCN: no2017115782  MusicBrainz: 93c5a972-e61a-457a-a943-3035b611afc0  NKC: pna2013782056  VIAF: 336146462608027770359   WorldCat (עם VIAF): 336146462608027770359
קוקי איקדה

קוקי איקדה (ביפנית: 池田 向希; נולד ב-3 במאי 1998) הוא אתלט יפני, סגן האלוף האולימפי (טוקיו 2020) וסגן אלוף עולם (יוג'ין 2022) בהליכה ל-20 ק"מ.
ביוגרפיה

איקדה נולד וגדל בהממאצו שביפן.
ביוגרפיה > 2019

באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה שבקטר סיים איקדה במקום השישי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:29:02 שעות.
ביוגרפיה > 2021 > סגן האלוף האולימפי

באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט בטוקיו שביפן זכה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:21:14 שעות, אחרי מאסימו סטאנו מאיטליה (1:21:05 שעות) ולפני טושיקאזו יאמאנישי מיפן (1:21:28 שעות).
ביוגרפיה > 2022 > סגן אלוף העולם

באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית זכה איקדה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:19:14 שעות, אחרי טושיקאזו יאמאנישי מיפן (1:19:07 שעות) ולפני פרסס קרלסטרם משוודיה (1:19:18 שעות).
שיאים אישיים

20 ק"מ הליכה: 1:17:25 שעות (2019)
קוקיזוב

| --- | --- |

הכנסייה בקוקיזוב
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז לבוב לבוב
 תאריך ייסוד:  1563 
 שטח:  0.62 קמ"ר
 גובה:  239 מטרים
 קואורדינטות:  49°56′N 24°16′E﻿ / ﻿49.94°N 24.27°E﻿ / 49.94; 24.27
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםקוקיזוב(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםקוקיזוב(למפת מחוז לבוב רגילה) לבוב צ'רבונוהראד דרוהוביץ' סטרי בוריסלב סמביר זלוטשוב ברודי ז'ובקבה ווהלין רובנו טרנופול איוואנו-פרנקיבסק זקרפטיה פוליןקוקיזוב(למפת מחוז לבוב מוגדלת) לבוב צ'רבונוהראד דרוהוביץ' סטרי בוריסלב סמביר זלוטשוב ברודי ז'ובקבה ווהלין רובנו טרנופול איוואנו-פרנקיבסק זקרפטיה פוליןקוקיזוב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קוקיזוב (באוקראינית: Кукезів, קוקזיב; בפולנית: Kukizów; ברוסית: Кукезов, קוקזוב) הוא כפר במחוז לבוב במערב אוקראינה ובו כ-380 תושבים.
הכפר ממוקם במערב הנוף ההיסטורי של גליציה במחוז משנה לביב (אנ') על הנהר דומנה (Думна), כ-19 קילומטרים דרומית למרכז מחוז המשנה לשעבר, קאמיאנקה בוזקה ו-21 קילומטרים צפונית-מזרחית למרכז מחוז לבוב.
ב-12 ביוני 2020 הפך הכפר לכפוף לרשות המקומית של יריצ'וב נובי, במחוז משנה לביב; עד אז הוא היה שייך עם 3 כפרים נוספים לרשות של סטארי יריצ'וב במחוז משנה קאמיאנקה בוזקה.
היסטוריה

המקום הוזכר לראשונה בכתב ב-1438 כ-Kukesowa וקיבל את זכויות מגדבורג ב-1502. זה היה בתחילה ברפובליקת האצילים של האיחוד הפולני-ליטאי. העיירה צורפה ב-1772 כקוקייזוב (Kukiesow) במחוז למברג של גליציה שבשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית עד 1918. בשלהי האימפריה ההבסבורגית איבד המקום הרבה מחשיבותו, איבד את מעמדו העירוני ואז נוהל כעיירת שוק.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה הועבר המקום לשלטון פולין, שולב כאן משנת 1921 כקוקיזוב (Kukizów) במחוז לבוב. לפי תוצאות המפקד הכללי ב-1921, חיו בקוקיזוב 314 פולנים, 423 אוקראינים ו-5 יהודים. המפקד ב-1931 הראה 723 תושבים, כ-59% אוקראינים, 35% פולנים, 6% יהודים.
במלחמת העולם השנייה נכבש תחילה על ידי ברית המועצות ומשנת 1941 ועד 1944 על ידי גרמניה הנאצית והנפה הוצמדה לגליציה. לאחר שנכבשה מחדש על ידי כוחות סובייטים ב-1944, היא שבה לברית המועצות ב-1945 ושולבה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. מאז 1991 היישוב הוא חלק מאוקראינה של ימינו.
הקהילה היהודית > הקהילה הקראית ומשפחת קוקיזוב

משפחות קראים הגיעו לקוקיזוב מטרקאי ב-1688, בנו כנסה (אנ') (בית כנסת קראי) וחיו בעיירה עד 1831, עת עברו להאליץ'. בית הקברות הקראי שפעל עד 1831 הרוס כיום, משום שבשנות ה-60 של המאה ה-20, בתקופת השלטון הסובייטי, נלקחו המצבות לסלילת כבישים.
ביישוב התגוררה משפחה ידועה של מלומדים קראים הקרויים על שם היישוב. בהם היה מרדכי בן ניסן קוקיזוב שכתב בעברית את הספר "דוד מרדכי" (הודפס בהמבורג ב-1714 עם תרגום ללטינית). הספר דן בקרע בין הקראים ליהודים הרבניים. הספר נכתב כתשובה לבקשת יאקוב טריגלנד (Jacob Trigland) מאוניברסיטת ליידן, שפנה אליו בשמם של פרוטסטנטים, שהתייחסו ליהדות קראית כגרסה טהורה יותר של יהדות שלא "עוותה" על ידי התלמוד. ספר נוסף שכתב היה "לבוש מלכות" (יצא לאור ב-1698), ובו תיאר את ההיסטוריה של היהודים הקראים ועיקרי דתם. ספר זה בא כתגובה לפנייה של מלומדים שוודים שקיבלו בקשה מקרל השנים עשר, מלך שוודיה. מהדורה של ספר זה הודפסה ב-1866 על ידי אדולף נויבאואר. הוא חיבר גם ספר דקדוק עברי ופיוטיו נכללו בסידור הקראי. נכדו, דוד בן מרדכי קוקיזוב, התיידד בצעירותו עם נחמן קרוכמל, עקר ב-1822 מקוקיזוב ליבפטוריה בחצי האי קרים, יסד שם בית דפוס קראי והדפיס מחדש את הספר "אדרת אליהו" של אליהו בשייצי וכן את "קביעת ראשי חדשים ותקופות כמנהג הקראים". ספרו העיקרי, "צמח דוד" (הושלם ב-1848), עוסק בהלכות שונות והודפס ב-1897 בסנקט פטרבורג.
הקהילה היהודית > הקהילה הלא-קראית

הייתה קיימת בקוקיזוב אוכלוסייה יהודית לא-קראית בתקופת האיחוד הפולני-ליטאי שהייתה כפופה לקהילה היהודית בעיר לבוב.
יש גם עדויות לקהילה לא-קראית קטנה מהמאה ה-19, וערב השואה ישבו בקוקיזוב כמה עשרות יהודים שהיו אחוזים בודדים מהאוכלוסייה הכללית.
בסוף 1942, בתקופת הכיבוש הנאצי, הוקם ביריצ'וב נובי גטו שנלקחו אליו גם יהודים מכפרים בסביבה כמו קוקיזוב, והוא התקיים עד שיושביו נרצחו בבור הריגה בינואר 1943.
הערות שוליים

1 2  קוקזיב באתר האנציקלופדיה של אוקראינה המודרנית (אנ') (באוקראינית)
↑  The history of the Karaite community in Kukizów
↑  קהילת יהודי טרוקי
↑  תולדות היהדות הקראית: קורות חיי הקהילה הקראית בגלות ובארץ־ישראל, כרך 1
1 2  קוקזוב, ביברייסקיה אנציקלופדיה (ברוסית)
1 2 3  קוקזוב, באתר האנציקלופדיה ליהדות רוסיה (רו') (ברוסית)
↑  Kukeziv Jewish Cemetery
↑  Karaites, The YIVO Encyclopedia of Jews in Eastern Europe
1 2  הערך קוּקִיזוֹב בהאנציקלופדיה העברית, כרך כ"ט, עמוד 495–496
↑  נתן שור, "תולדות הקראים"
↑  Kaufmann Kohler, Abraham de Harkavy, KARAITES AND KARAISM
↑  אלכסנדר קרוגלוב (רו'), יריצ'וב נובי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 783–784), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511418405171  LCCN: n2012039862   WorldCat (עם LCCN): n2012-039862
קרב עמק הפו

קרב עמק הפו או פשיטת עמק הפו הוא קרב שהתרחש בשנת 203 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין כוח רומאי בפיקודם של קווינטיליוס וארוס וקורנליוס קאתאגוס, לכוח קרתגי בפיקודו של מאגו ברקה. הקרב הסתיים בניצחון רומאי, ומאגו עצמו נפצע. כבר היה הקרב האחרון בקרבות זירת חצי האי האפניני במלחמה הפונית השנייה, ובסופו נסוג מאגו מחצי האי האפניני.
רקע

בשנת 216 לפנה"ס, לאחר קרב קאנאי, שלח המצביא הקרתגי חניבעל ברקה, ששימש כמפקד כוחות צבא קרתגו בחצי האי האפניני, את אחיו, מאגו ברקה, לקרתגו במטרה לבקש תגבורת. מאגו ניסה לשכנע את השלטונות, אולם לא הצליח בכך, ותחת זאת נשלחה תגבורת אל האח השלישי עזרובעל ברקה, שלחם בהיספניה נגד הרומאים. מאגו עצמו נשלח למערכה בהיספניה. בשנת 207 לפנה"ס, עזב עזרובעל את היספניה וכוחותיו הושמדו בקרב מטאורוס.
הרומאים, בהנהגת מפקד חדש בשם פובליוס קורנליוס סקיפיו, כבשו בהדרגה את היספניה, ולאחר קרב איליפה, שהסתיים בתוצאות הרסניות מבחינת קרתגו, הם שלטו בכל חצי האי האיברי פרט לגאדס. מאגו החזיק בה, בתקווה שהשבטים הילידים וכן מרד סורקו שפרץ במחנה הרומאי יעכבו את הרומאים מספיק זמן. עם זאת, סקיפיו דיכא את המרידה והביס את המקומיים, ובשנת 205 לפנה"ס נפלה גאדס. מאגו נסוג אל האיים הבלאריים. בהמשך הגיעה אל מאגו פקודה לנטוש את האיים, ולהפליג עם שארית צבאו אל צפון איטליה, בניסיון להחיות את המערכה נגד הרומאים שם.
ההתקפה של מאגו

בקיץ 205 לפנה"ס, הופיע במפתיע מאגו בחופי איטליה. צבאו כלל 12,000 רגליים, 2,000 פרשים ו-30 ספינות. הוא כבש בסערה את ג'נובה, ולאחר מכן נע אל אזור האלפים הליגוריים, "כדי לראות עם הוא יכול לעורר מהומה שם". כמה משבטי הליגורים הסתכסכו, מאגו כרת ברית עם אחד מהם וסייע לו נגד השני. כך זכה בבעלי ברית, וצבאו נהנה מנהירה המונית של מקומיים.
ברומא שררה חרדה. הפחד היה שמאגו יצליח לנוע דרך צפון איטליה ולחבור על הכוח של אחיו. האימה ששררה דמתה לאימה ששררה רק שנתיים לפני כן עם פלישתו של עזרובעל לחצי האי. הרומאים נתנו פקודה ללגיונות בארטיום (ארצו) וארמיניום (רימיני) לנוע במטרה ללכוד את מאגו בצפון איטליה ולמנוע ממנו לחדור למרכזה. בהמשך, שלחה קרתגו למאגו 6,000 לוחמים 800 פרשים 7 פילים וסכום כסף גדול, אולם עדיין מאגו לא הצליח לפרוץ את ההגנות הרומיות ולהתקדם אל הצבא של חניבעל. אפיאנוס מאשים אותו שהוא "היה תמיד בעל מזג הססן". מאגו, הכיר בכך שהלגיונות הרומיים מונעים ממנו פגישה עם אחיו, והחליט להגדיל את צבאו. הוא כינס את מועצות הליגורים והגאלים, הוא הודיע להם שאין הוא מבקש את רעתם אלא את חירותם, וביקש מהם שיספקו תגבורות לצבאו. הליגורים הסכימו מיד, אולם הגאלים שחששו מהרומאים, סרבו, אולם בסתר שלחו לו חיילים. הצבא של מאגו גדל בהדרגה.
העניינים נותרו ללא שינוי משמעותי במהלך השנה הבאה (204 לפנה"ס) מאגו המשיך להגדיל ולאמן את צבאו, והרומאים המשיכו לחסום אותו.
הקרב

בשנת 203 לפנה"ס הוסכם על הפסקת אש זמנית בין רומא לקרתגו. מנהיגי קרתגו ניצלו את ההפוגה וקראו לחניבעל לסגת. במקביל הפראיטור פובליוס קווינטיליוס וארוס והפרוקונסול מרקוס קורנליוס קאתאגוס הובילו צבא של ארבעה לגיונות כנגד מאגו שחנו באינסובריה (אזור מילאנו). קווינטיליוס פיקד על שני לגיונות בחזית, וקורנליוס פיקד על שני הלגיונות בעורף. הרומאים שמרו את הפרשים גם כן בעורף, וכן מאגו שמר את שבעת פיליו בעורף.
הקרב התנדנד ללא הכרעה, וקווינטיליוס הורה לקורנליוס להוציא את הפרשים מהעורף. מאגו, שהתכונן לאפשרות כזו, הורה לשבעת הפילים שלו לתקוף. הסוסים, שנבהלו מהפילים, החלו להשתולל, ונאלצו לסגת. הפרשים הנומידים ניהלו אחריהם מרדף מוצלח. הפילים הסתערו על חיל הרגלים הרומי והסבו לו אבדות כבדות. קורנליוס הכניס את שני הלגיונות מהעורף לקרב. הרומאים המטירו כידונים על הפילים, ארבעה נפצעו, והשאר נבהלו ונסוגו רומסים את אנשיהם. מאגו הוציא מהעורף את לוחמיו הגאלים, והורה להם לעצור את הרומאים שהסתערו בשצף קצף אחרי שהפילים נסוגו. הגאלים סבלו ככל הנראה מנחיתות מספרית, אולם לחמו באומץ. עם זאת, במהלך הקרב מאגו נפצע, ונישא מחוץ לשדה הקרב "כמעט חסר רוח חיים". המראה עורר דמורליזציה בצבא הקרתגי, והחיילים החלו להימלט. הקרב הסתיים בניצחון רומאי.
5,000 קרתגים נהרגו, ו-22 קצינים זוטרים נפלו בשבי. לרומאים 2,300 הרוגים ביניהם 2 טריבונים צבאיים.
תוצאות

מאגו נסוג אל חוף הים בליגוריה. הוא פגש שם נציגים מטעם שלטונו קרתגו שהורו לו לעזוב את איטליה ולהצטרף לחניבעל בצפון אפריקה. מאגו ציית לפקודה, והפליג מאיטליה לסרדיניה. בסרדיניה הוא מת מפצעיו. הצבא שלו המשיך לאפריקה, שם התרחש קרב זאמה שסיים את המלחמה. עם זאת, לטענת קורנליוס נפוס, מאגו לא ציית לפקודה, והמשיך לנהל את המלחמה בליגוריה. בהנחה שנפוס צודק, מאגו חי ככל הנראה עד שנת 193 לפנה"ס.
קרב עמק הפו למעשה לא היה הקרב האחרון בזירה האפנינית. קצין קרתגי בשם חמילקרת, חנה באזור שבו מבחינה טכנית לא חלו תנאי שלום קרתגו, ועל כן המשיך במערכה עד 199 לפנה"ס. שבטים גאלים מתמרדים המשיכו להילחם עד שנת 197 לפנה"ס.
לקריאה נוספת

.Caven, Brian, The Punic Wars, Weidenfeld and Nicolson, London 1980
Cottrell, Leonard (1992). Hannibal: Enemy of Rome, Da Capo Press.
הערות שוליים

↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושמונה, 36.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושמונה, 46.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ותשעה, 4.
↑  אפיאנוס, "המלחמות הפוניות", ספר שני, 9.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ותשעה, 4.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר שלושים, 18.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר שלושים, 19.
↑  קורנליוס נפוס, "חניבעל", 7.
↑  מאגו ברקה, באתר ליוויוס
↑  חמילקרת, באתר ליוויוס
קשת מוצלבת

קשת מוצלבת קלה
הקשת המוצלבת (גם קשת אופקית או רובה קשת) (באנגלית: crossbow, בשפות אחרות וריאציות של Arbalest) היא מתקן ירי קליעים המורכב מקשת המותקנת בצורה אופקית על קת, בה שחרור המיתר נעשה על ידי לחיצה על ההדק. דריכת המיתר יכולה להיות ידנית, או בעזרת מנוף או ארכובה.
היסטוריה > סין

מקורה של הקשת המוצלבת ככל הנראה בסין, ברבע השני של האלף הראשון לפני הספירה. לכלי נשק זה זמן דריכה ארוך, אך הוא אינו דורש מן המפעילים מיומנות מיוחדת. עובדות אלה העבירו את הדגש בלחימה הסינית משימוש בצבאות קטנים ומיומנים לצבאות גדולים בעלי מפקדים מוכשרים, המסוגלים למקם את הקשתות בחכמה ולפקד על פעילות הקשתים, לרבות החלפת שורות יעילה וכדומה.
היסטוריה > אירופה ואמריקה

הקשת המוצלבת הגיעה לאירופה בתחילת ימי הביניים. ייתכן שממציאה שאבו השראה מהבליסטרה, הנראית ממש כמו רובה-קשת ענקי. הקשת המוצלבת נראית כקשת המונחת במאוזן על מוט עץ בהצלבה. הקשת עצמה עשויה לרוב ממתכת, בניגוד לקשתות רגילות העשויות מעץ. כמו בקשת רגילה, בין שני קצוות הקשת המוצלבת מתוח מיתר שיכול להיות עשוי מחומרים שונים. ישנם סוגים שונים של מנגנוני ירי עבור קשתות אופקיות, אך המכנה המשותף לכולם הוא שהחץ נורה על ידי לחיצה על הדק (בניגוד לקשת רגילה, בה החץ נורה פשוט על ידי שחרור המיתר מהאצבעות המותחות אותו).
שחרור הקשתים מהצורך להחזיק את הקשת במצב דרוך בזמן הכוונון, מאפשרת החזקת הקשת במצב דרוך זמן בלתי מוגבל למעשה, לעומת קשת רגילה בה הדריכה נעשית זמן קצר בלבד לפני הירי, ומאפשרת שימוש בתנוחות בהן לא ניתן להשתמש בקשת רגילה, למשל כאשר הקשת שוכב מאחרי מחסה או מסתור.
ברובי קשת רבים דריכת המיתר נעשית על ידי מנגנון מכני (לרוב גלגלת או ידיות סיבוב), דבר המסיר את המגבלה של עצמת הדריכה, שבקשת רגילה מוגבל לכוחו הפיזי של הקשת. יתרון זה עולה במחיר הגבלת קצב הירי, משום שמנגנון הדריכה דורש זמן רב יותר ממשיכה פשוטה של המיתר.
הקשת המוצלבת השיגה את עיקר פרסומה בימי הביניים באירופה. הבנייה החזקה של הקשת המוצלבת והמתח העצום שסיפקו המיתר והמבנה הקנו לקשת המוצלבת הכבדה טווח ירי של 200 מטר ויכולת חדירה של שריון בטווח 50 מטר. רובי קשת כבדים במיוחד כללו גם קשת שנעשתה מפלדה גמישה במקום מעץ. יתרונותיה של קשת זו היו שלא נדרש אימון מרובה בשביל להשתמש בה, שכן הכוח לדריכה סופק באופן מכני ולא באופן ידני. חסרונותיה היו קצב ירי איטי ביותר בגלל הזמן הארוך שנדרש בשביל לדרוך אותה מחדש לירי. בתקופת מסעי הצלב הראשונים אסרה הכנסייה את השימוש ברובה-הקשת באירופה אך התירה להשתמש בו כנגד "הכופרים".
השימוש ברובה-הקשת היה נפוץ בארצות שבהן לא הייתה תרבות עממית של ירי בחץ וקשת. לעומת האנגלים, שאר ארצות אירופה העדיפו את הקשת המוצלבת וזאת מכמה סיבות. אימונו של הקשת בעל הקשת הארוכה היה יקר מאוד. בנוסף לכך, קשת המוצלבת הייתה מדויקת בהרבה וכושר חדירת השריון של קשת זו עלה בהרבה על כושר חדירת השריון של הקשת הארוכה.
במלחמת מאה השנים התעמתו קשתי הקשת הארוכה האנגלים עם מפעילי קשת מוצלבת בשירות הצרפתים והאחרונים יצאו וידם על התחתונה[דרוש מקור].
סוגי רובי קשת

שני הסוגים העיקריים של הקשת המוצלבת הם רובה הקשת הקל והכבד. קיימים מספר סוגים נוספים, אך תפוצתם פחותה.
סוגי רובי קשת > קשת מוצלבת קלה

זהו רובה-קשת פשוט, קטן וקל. הקשתות המוצלבות הקטנות ביותר נקראות גם "אקדח קשת", באנלוגיה לרובה והאקדח של ימינו. את המיתר ניתן לדרוך ביד: הקשת מחזיק את גוף הקשת בידו האחת ומותח את המיתר בידו השנייה, ומשעין אותו על התקן השיגור (שהיה שונה מקשת לקשת). יתרונותיו של רובה-קשת קל הם שמרחק ועוצמת הירייה שלו היו גדולים משל קשת פשוטה (אך לא בהכרח מקשת מורכבת או קשת ארוכה) והוא אינו כבד ומסורבל כמו הקשת המוצלבת הכבדה. חסרונו לעומת קשתות פשוטות הוא זמן הטעינה הארוך; חסרונו לעומת הקשת המוצלבת הכבדה הוא עוצמתו הפחותה. ניתן להחזיק ולירות עם הקשת המוצלבת הקלה ביד אחת, אבל הטעינה דורשת שתי ידיים.
רובה הקשת הקל היה בשימוש בעיקר בציד ובתחרויות, ולרוב לא השתמשו בו במלחמות. הוא עדיין נמצא בשימוש בימינו על ידי מתנקשים ויחידות מיוחדות, בשל פעולתו השקטה. רובה-הקשת הקל של ימינו שונה מהמקורי, כדי לאפשר ירייה מהירה, נוחה, מדויקת וחזקה יותר. שלבי הירי ברובה-קשת קל:
הקשת מותח את המיתר בידיו ומשעין אותו על התקן השיגור.
הקשת מוציא חץ מאשפת חיצים (שהייתה מוצמדת לרוב לחגורה) ומניח אותו על התקן השיגור, מול המיתר.
הקשת מכוון, ויורה על ידי לחיצה על ההדק. ייתכן שיחזיק את רובה-הקשת בשתי הידיים בזמן הירייה, וייתכן שיחזיק ביד אחת.
בחלק מרובי הקשת הקלים, יש צורך "לאתחל" את התקן השיגור בדרכים שונות לפני ירי נוסף. למשל, ברובה הקשת שבתמונה שמימין, יש לסובב את העיגול בחזרה למקומו.
סוגי רובי קשת > קשת מוצלבת כבדה

רובה-קשת זה היה בנוי בצורה כל-כך חזקה עד כי היה צורך בארכובה (Crank או Windlass), התקן מכני שהיה מחובר לחלקו האחורי של רובה הקשת, כדי למתוח את המיתר שלו. לארכובה היו שתי ידיות אותן הקשת היה מסובב בצורה מעגלית, כמו דוושות של אופניים; סיבוב ידיות אלו היה מושך חבל, שבקצהו היו שני ווים שהתחברו למיתר הקשת, וכך למעשה מתחו אותו.
יתרונו של רובה קשת זה הוא הטווח והעצמה: בעזרתו, ניתן להרוג אדם בלתי משוריין עד מרחק של כ-200 מטרים, ולחדור שריון עד טווח של כ-50 מטרים. חסרונותיו היו משקלו הכבד, עלות הייצור הגבוהה שלו, ובעיקר - קצב הירי האיטי שלו. ברובה קשת זה השתמשו במלחמות רבות בימי-הביניים, ולרוב הקשתים היו עומדים מאחורי קירות ארעיים או מגנים גדולים (הנקראים Pavise) בזמן הטעינה הארוכה של רובה-הקשת.
הירי ברובה-הקשת הכבד דומה לירי בבן-זוגו הקל, פרט לכך שהטעינה דורשת שימוש בהתקן מכני, ולכך שלא ניתן להחזיקו ביד אחת. בגלל הסרבול שלו, רובה-קשת זה כבר לא נמצא בשימוש בימינו.
סוגי רובי קשת > רובה-קשת קליעים

זהו סוג של רובה קשת קל שהיה פופולרי בסוף המאה ה-18 ותחילת ה-19, בעיקר בתחרויות וציד של חיות קטנות. בניגוד לרובי-הקשת האחרים, הוא שיגר כדורים קטנים, במקום חצים. היה לו מיתר כפול שבאמצעו היה מעין "כיס" עור, בו מניחים את הקליע, בדומה לרוגטקה. הירי ברובה קשת זה זהה לירי בקשת המוצלבת הקלה, אך מנגנוני הירי היו שונים. לא משתמשים בו בימינו.