stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטבח בפסטיבל נובה
הטבח

צילום של תוצאות הטבח, כפי שתועד על ידי סא"ל במיל' ארן מסס (סרטון קשה לצפייה)
צילום של תוצאות הטבח, כפי שתועד על ידי סא"ל במיל' ארן מסס
class=notpageimage|הצגה
ב-7 באוקטובר 2023, כחלק ממתקפת הפתע על ישראל, נורו מטחים כבדים של רקטות מרצועת עזה לשטחים נרחבים בישראל. בשעה 6:29 החלו להשמע אזעקות במתחם הפסטיבל. כמה דקות לאחר מכן הוחלט על סגירת המסיבה ושוטרים החלו בפינוי הקהל הרב מהמקום. במקביל, החלו לחדור מחבלי החמאס לשטח ישראל. בשעה 7:01 התקבלה במוקד 100 שיחה ממבלים במסיבה שדיווחו: "מחבלים יורים עלינו".
המחבלים הגיעו למתחם הפסטיבל בטנדרים ומצנחי רחיפה, והחלו לירות במשתתפי המסיבה ברובי קלאצ'ניקוב, ברקטות RPG ולהשליך לעברם רימוני יד. הם רצחו רבים ממשתתפי המסיבה ווידאו בהם הריגה. משתתפים שניסו לברוח מהמקום ברכבים נרצחו על ידי המחבלים שעמדו על כביש היציאה. בנוסף לירי, תפסו המחבלים חלק מהמשתתפים והובילו אותם לשבי ברצועת עזה. אחד המחבלים תיעד רצח של בני זוג במסיבה ושלח את התיעוד לאמו של הנרצח דרך הטלפון הנייד של בנה.
אחד האירועים המפורסמים מהטבח היה כאשר טנק שנפגע בגבול הרצועה הגיע במקרה לאזור המסיבה. צוות הטנק הבחין שמתנהל קרב בין שוטרים לבין מחבלי החמאס. הטנק נעמד בין השוטרים למחבלים והעניק מחסה לשוטרים. אחד מאנשי הצוות של הטנק יצא ללא נשק אל השוטרים ונהרג. האחרון מצוות הטנק ששרד, נהג הטנק עידו סומך, ראה שהמחבלים החלו לטפס על הטנק. עידו הצליח להניע ולהשתחרר מהמחבלים כאשר הוא דורס כמה מכוניות נטושות. הטנק הושבת, עידו נמלט וניצל.
כ-30 ממשתתפי המסיבה הבחינו בטנק הנטוש והסתתרו מאחוריו. שניים מתוכם נכנסו לטנק ומצאו נשק של שריונר הרוג. הנשק היה מלא בחול. לאחת הנשים הייתה שפופרת קטנה של וזלין שבעזרתו הצליחו השניים לנקות ולהפעיל את הנשק. הם יצרו קשר עם חבר שלהם, קצין בצה"ל, שהדריך אותם בטלפון איך להטעין ולירות במקלע של הטנק. הקבוצה שהייתה ליד הטנק הצליחה להדוף את התוקפים וניצלה.
חלק ממשתתפי המסיבה הצליחו להימלט מהטבח לשדות באזור. כמה מהם נמלטו ליער הסמוך, נוספים מצאו מחסה בפרדס תפוזים סמוך וחלקם הצליחו להגיע למושב פטיש שבמועצה אזורית מרחבים, הנמצא במרחק 12 ק"מ מאזור המסיבה. חלק אחר הגיע על ידי המשטרה לתחנת המשטרה של אופקים שבעצמה ניסתה להשתלט על הקרב והטבח בעיר. רבים ממשתתפי האירוע חולצו הודות לפעולותיהם של עוז דוידיאן, רמי דוידיאן, ליאון בר ואחרים שחילצו ברכביהם הפרטיים עשרות מבלים.
מבלים רבים קראו לעזרה בשיחות טלפון ובהודעות וואטסאפ, אך זו איחרה להגיע. רק לאחר שעות מתחילת הטבח הצליחו כוחות הצלה להגיע למקום וגילו בו 260 נרצחים. בהמשך נמצאו עוד 10 גופות והמספר עלה ל-270 נרצחים. לאחר כחודש עודכן המספר ל-364 נרצחים. כ-40 שוטרים אבטחו את האירוע. 17 מהם נהרגו בקרבות מול המחבלים.
המספר הרב של הנרצחים הופך את הטבח לפיגוע הטרור הגדול בתולדות המדינה. קודם לכן, שני הפיגועים הגדולים ביותר היו הפיגוע בכביש החוף, שבו נרצחו 35 איש, והפיגוע במלון פארק, שבו נרצחו 30 איש.
לאחר תחקיר המשטרה התברר כי הפסטיבל כלל לא היה אחד מיעדי המחבלים. ממצא זה נקבע לאחר חקירת המחבלים שנתפסו בחיים ועל רקע המפות שנמצאו על גופותיהם של המחבלים שחוסלו. לפי הממצאים, אף מחבל לא ידע מראש על המסיבה, אולם ברגע שהחל פינוי המבלים אלה זיהו את הנהירה ומיהרו למתחם הפסטיבל וניצלו את ההזדמנות והחלו בפגיעה במשתתפים.
הטבח > מיגונית המוות ברעים

באחד המקרים המפורסמים ביותר מהטבח, הסתתרו 27 ממשתתפי המסיבה בתוך מיגונית, שקיבלה את השם מיגונית המוות. עם הגיע המחבלים למיגונית, אוסאמא אבו עסא, אחד המאבטחים במסיבה והשוהים במיגונית, ניסה לשכנע את המחבלים שלא יהרגו את יושבי המיגונית, אולם הוא נורה למוות על ידי המחבלים.
לאחר מכן ענר שפירא, לוחם בסיירת נח"ל שהיה בחופשה, נעמד בכניסה למיגונית. המחבלים שהגיעו למקום החלו להשליך רימונים לתוך המיגונית. בסיוע חלקי מאחרים, הצליח שפירא להשליך לפחות שמונה רימוני הלם ורימונים חיים בחזרה החוצה. בהמשך שפירא נהרג מירי המחבלים, ככל הנראה מרקטת RPG. ניצולי המיגונית תיארו אותו כגיבור וציינו כי הציל את חייהם. בתוך פחות משעה, לאחר קרב נואש, נרצחו 16 מהצעירים ששהו במיגונית. ארבעה נלקחו לעזה כבני ערובה, ושבעה שרדו את הטבח והחטיפה.
אלימות מינית

על פי עדויות של ניצולים מהמסיבה, אנשי זק"א, אנשי ביטחון וגורמי רפואה, חומרים מחקירותיהם של המחבלים וסרטונים, חלק מהנרצחים נאנסו ועברו התעללות מינית על ידי המחבלים טרם הירצחם.
על פי עדויות שנאספו על ידי עמותת לב בטוח, שהוקמה על מנת להעניק תמיכה נפשית לשורדי הטבח במסיבות, יש עוד לפחות עשרה עדי ראייה שהיו עדים למעשי אונס, אונס קבוצתי והתעללויות מיניות במוקדים שונים באזור המסיבה, שמצבם הנפשי אינו מאפשר להם להיחשף.
החטיפה וחזרת חלק מהחטופים

במהלך הטבח נחטפו 44 מבלים ממתחם הפסטיבל לרצועת עזה.
חטיפתה של שני לוק, ישראלית ילידת גרמניה בת 23, זכה לסיקור נרחב בתקשורת העולמית. ב־7 באוקטובר פורסם סרטון שבו היא נראית פצועה, ללא חולצה, מובלת לראווה בטנדר פתוח ברחובות עזה בזמן שאחד המחבלים מושך בשערה וההמון יורקים וחובטים בה. ב-30 באוקטובר עדכן צה"ל את משפחתה כי היא לא בחיים וכי נמצאה עצם מבסיס הגולגולת של לוק. קנצלר גרמניה, אולף שולץ, הגיב על דבר הירצחה: "החדשות על הרצח שלה הן נוראיות ומראות את הברבריות של חמאס. חייבים למצות את הדין עם ארגון הטרור". במאי 2024 הודיע דובר צה"ל כי גופתה חולצה מרצועת עזה יחד עם גופותיהם של יצחק גלרנטר, עמית בוסקילה ורון בנימין.
גם תיעוד החטיפה של בני הזוג אבינתן אור ונועה ארגמני זכה לסיקור נרחב. בתיעוד נועה נראית זועקת לעזרה בזמן שהחוטפים מפרידים בינה לבן זוגה ומובילים אותם לרצועת עזה.
החטיפה וחזרת חלק מהחטופים > עתיד החטופים

ב-25 בנובמבר 2023 שוחררה מיה רגב, בת 21 מהרצליה, לאחר שנחטפה פצועה מהמסיבה. היא נחטפה יחד עם אחיה איתי וחברם הטוב עומר שם טוב שנשאר בשבי.
ב-26 בנובמבר 2023 שוחרר רוני קריבוי, בן 25 מכרמיאל. קריבוי בעל האזרחות הרוסית שוחרר לבקשת נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ב-29 בנובמבר 2023 שוחררו איתי רגב, בן 18 מהרצליה (אחיה של מיה רגב) ומורן סטלה ינאי, בת 40 מבאר שבע.
ב-30 בנובמבר 2023 שוחררה מייה שם, בת 21 משוהם, לאחר שנחטפה פצועה. לפני שחרורה פורסם סרטון שבו היא נראית פצועה בידה בשבי.
ב-30 בנובמבר 2023 פורסם כי אופיר צרפתי, בן 27, נרצח, ככל הנראה בשבי.
ב-1 בדצמבר 2023 הודיע צה"ל כי גיא אילוז, בן 26, נרצח בשבי.
ב-12 בדצמבר 2023, חולצה מעזה גופתה של עדן זכריה, בת 28 מראשון לציון, על ידי כוחות צה"ל. לפי ממצאי מערכת הביטחון, עדן נרצחה במהלך שהותה בשבי.
ב-15 בדצמבר 2023, הודיע צה"ל כי חילץ את גופתו של אליה טולדנו, בן 28 מתל אביב.
ב-16 בדצמבר 2023, פורסם שענבר היימן נרצחה בשבי חמאס.
ב-24 באפריל 2024 חמאס פרסם סרטון שבו נראה הרש גולדברג-פולין בשבי. הוא נראה קטוע יד. ידו נקטעה ב-7 באוקטובר מפיצוץ רימון במיגונית שבה הסתתר עם חברו ענר שפירא שנרצח, ועוד כ-30 מבלים ממסיבת הנובה. ב-31 באוגוסט חולצה גופתו יחד עם גופות חטופים נוספים לאחר שנרצחו בידי שוביהם.
ב-3 במאי 2024 פורסם כי אליקים ליבמן, שנחשב עד אז חטוף, נרצח בעת שטיפל בפצועים במסיבה ושרידי גופתו נקברו בטעות בקבר של נרצחת אחרת במסיבה.
ב-17 במאי 2024 גופותיהם של שני לוק, יצחק גלרנטר בן 56 ועמית בוסקילה בת 28 אותרו ברצועת עזה והוחזרו לישראל.
ב-24 במאי 2024 גופותיהם של אוריון הרננדס, חנן יבלונקה ומישל ניסנבאום אותרו ברצועת עזה והוחזרו לישראל.
ב-8 ביוני 2024 חולצו בחיים נועה ארגמני, אלמוג מאיר, אנדריי קוזלוב ושלומי זיו על ידי כוחות צה"ל, ימ"מ ושב"כ מתוך שתי דירות קרובות במחנה הפליטים נוסייראת. בפעולה זאת נהרג לוחם הימ"מ, רפ"ק ארנון זמורה, ולזכרו שונה שם מבצע החילוץ - מבצע ארנון.
ב-31 באוגוסט 2024, חולצו גופותיהם של הרש גולדברג-פולין, עדן ירושלמי (שימשה כברמנית במסיבה), אורי דנינו, אלכס לובנוב (שימש כמנהל הבר במסיבה) ואלמוג סרוסי, אשר נחטפו מהמסיבה. יחד איתם חולצה גם גופתה של כרמל גת, תושבת קיבוץ בארי. הם נרצחו על ידי מחבלי חמאס במספר יריות מטווח קצר, כ-48–72 שעות לפני מציאתם. בתחילה טען חמאס כי החטופים לא נרצחו על ידם, אלא נהרגו מ"הפצצה ישראלית". אך לאחר מכן הוציא הודעה לפיה, לאחר מבצע ארנון הוצאו הנחיות חדשות למחבלים שהופקדו לשמור על החטופים לגבי הטיפול בהם אם צה"ל יתקרב למקום הימצאם.
ב-19 בינואר 2025, שוחררה רומי גונן, אשר נחטפה מרכבו של בן שמעוני בכביש 232, בעת שברחה מהטבח בפסטיבל נובה. רומי, בת 24 מכפר ורדים, שוחררה במסגרת עסקת החטופים השנייה.
ב-8 בפברואר 2025, שוחרר אור לוי, בן 34 מגבעתיים, אשר נחטף ממיגונית המוות ברעים בעת שברח יחד עם אשתו עינב מהטבח בפסטיבל הנובה. עינב נרצחה בידי מחבלי חמאס.
ב-22 בפברואר 2025 שוחררו אלי-ה כהן, עומר ונקרט ועומר שם טוב.
בעקבות הטבח

מיד לאחר שבעה באוקטובר, מטפלים מתוך שבט הטראנס הקימו את עמותת "לב בטוח" במטרה להעניק סיוע נפשי לשורדי המסיבות. העמותה, יחד עם ד"ר לייה נאור, הקימו במתחם האירועים בחוות רונית שברשפון מרחב מרפא לניצולי מסיבת הטבע ובני משפחותיהם. במקום, בו ביקרו מעל ל-3,000 בני אדם, ניתנים טיפולים לעזרה בהתמודדות עם הטראומה הנפשית, ובהם: שיחות עם פסיכולוגים, טיפול במגע או בסאונד הילינג, מעגלי מוזיקה וסדנאות יצירה. מרחב מרפא נוסף הוקם על ידי מארגני המסיבה בכוכב הים, שבקיבוץ שדות ים ליד קיסריה. למקום הובא גם ציוד רב מהשטח, שבעליו לא אותרו על ידי משטרת ישראל. בחודש נובמבר נערך במקום טקס זיכרון והנצחה לנרצחים, החטופים והנעדרים מהפסטיבל בו נכחו, בין השאר, גם המשפחות השכולות ומשתתפי ומשתתפות פסטיבל הסופרנובה. בחודש פברואר נערכו סדנאות ריטריט בקיבוץ מורן בשם Slowness Tribe שכללו תוכנית הפוגה ושיקום המותאמת לנפגעי המסיבות ובני המשפחות של הנפגעים מקרבה ראשונה בדגש על שיקום, התארגנות ועבודה בקבוצות קבועות, המונחות על ידי מטפלים קליניים של "לב בטוח", המומחים בטראומה ומשני תודעה.
רבים משורדי הטבח מתמודדים מאז האירוע עם בעיות ותסמינים הנובעים מפוסט טראומה. מספר שורדים מהטבח אף העידו כי אינם מקבלים טיפול נפשי ומענה ראוי מרשויות המדינה. על פי הנתונים שהוצגו באפריל 2024 על ידי משרד הבריאות, לא היה ידוע על מספר שורדי טבח אשר שלחו יד בנפשם. באוקטובר 2024, כשנה לאחר הטבח, נמצאה שורדת הנובה, שיראל גולן, צעירה בשנות ה-20 לחייה ממושב פורת, ללא רוח חיים בחצר ביתה. בפברואר 2025, שם קץ לחייו ולדיסלב בונגרט, אביה של סופיה, שנרצחה בטבח. אשתו אמרה שמאז הטבח הוא היה הולך פעמיים לשבוע לקבר ביתו, 'לא רצה לקבל עזרה ונאכל מבפנים'.
הנצחה > אנדרטת נרצחי פסטיבל נובה

בחניון רעים, בו נערך הפסטיבל בלילה שבין ה-6 ל-7 באוקטובר, הוקמה באופן ספונטני אנדרטה לזכרם של נרצחי הטבח בפסטיבל. במקום הוצבו בזנטים שעליהם תמונות הנרצחים בטבח, ובט"ו בשבט תשפ"ד (ינואר 2024) נטעו עובדי קק"ל יחד עם משפחות הנרצחים שתילי עצים לזכרם של קורבנות הטבח. בהמשך נוספו במקום אמצעי הנצחה נוספים.
הנצחה > מיגוניות כביש 232

לאורך כביש 232 מיגוניות רבות היו לזירות טבח ומונצחים בהן הקורבנות באמצעות לוחיות זיכרון. במיגונית לפני שער קיבוץ מפלסים נרצחו אדיר ושירז טמם, סלין בן דוד נגר שהיו בדרכם למסיבה.
הנצחה > קיר המכוניות

מאות מכוניות שהיו פזורות בצידי כביש 232 לאחר הטבח הובאו למגרש מכוניות ליד מושב תקומה שבעוטף עזה. המכוניות השרופות נערמו לערימה שיצרה מעין קיר והפכה לאנדרטה לנרצחי טבח בפסטיבל נובה.
הנצחה > בעולם התרבות > מיצגים

ב-28 בנובמבר הגיעו מספר תקליטנים מסצנת הטראנס, ובהם סקאזי, לנגן בשטח מתחם הפסטיבל, אל מול תמונותיהם של מאות הנרצחים מהפסטיבל. המיצג, יוזמה של מספר אנשים פרטיים, נועד למטרת ההסברה בעולם והגיעו אליו נציגים מהתקשורת הזרה, ארצות הברית, איטליה ומדינות נוספות.
ב-7 בדצמבר, נר ראשון של חנוכה, נפתח מיצג הנצחה בשם 06:29 (שם המייצג את שעת פתיחת המתקפה). המיצג משחזר את שטח הפסטיבל וכולל את כל האלמנטים המקוריים שנאספו והובאו מהשטח לאחר האסון ובהם: תפאורת הפסטיבל, הבמות וציוד ההגברה, השירותים המחוררים מכדורים, כלי רכב חרוכים וכן ציוד אישי (נעליים, תיקים וחפצים אישיים), שנאסף על ידי מפיקי האירוע ויחידת להב 433 של משטרת ישראל. כל הכנסותיו של המיזם, שנפתח לפרק זמן של שבועיים, באקספו בתל אביב, יועברו להנצחת הנספים ולסיוע בשיקום חברי קהילת הנובה, הקמת והחזקת מיזמי הנצחה ופעולות הסברה לאומיות בישראל ושאר העולם.
הנצחה > בעולם התרבות > סרטים ותוכניות

ב-6 בדצמבר עלה בערוץ יס דוקו הסרט התיעודי האשטג נובה, המשחזר באמצעות חומרי וידאו, עם למעלה מ-200 סרטונים שצולמו בזמן אמת, יחד עם הקלטות של שיחות טלפון ושיחות ווטסאפ, את ההתרחשות שקרו בזמן אמת במתחם הפסטיבל בשבת 7 באוקטובר ללא ראיונות או קריינות כלל. הסרט שיצר וביים דן פאר ושערכו נדב דירקטור ולב גולצר, מביא את תיעוד האירועים באמצעות סרטוני הסמארטפונים של המבלים, משעות אחה"צ והערב אל תוך הלילה ועד לשעות הבוקר המוקדמות. באופן תקדימי הודיעה חברת yes כי תאפשר לכל ערוץ טלוויזיה וגוף שידור לשדר את הסרט באופן חופשי וללא עלות וגם העלתה לערוץ הרשמי ביוטיוב את הסרט המלא.
הסרט הפך תוך זמן קצר לאחר עלייתו לסרט הדוקומנטרי הנצפה ביותר בתולדות חברת yes.
ב-23 בדצמבר עלה בערוץ כאן 11 הסרט התיעודי "זריחה שחורה: עדויות מהטבח בפסטיבל נובה" (Supernova: The Music Festival Massacre). הסרט, קופרודוקציה ישראלית-גרמנית, של היוצרים יוסי בלוך, נועם פנחס ודוקי דרור, מביא ראיונות עם מספר ניצולים מהפסטיבל (שהתקיימו כשבוע עד עשרה ימים אחרי התקיפה), ובנוסף סרטונים מהטלפונים שהניצולים צילמו בזמן אמת ותוך כדי בריחה. בנוסף לראיונות עם הניצולים, ישנם גם ראיונות עם הורים ואנשי כוחות הביטחון שהגיעו למקום לחלצם. הסרט הוא הפרויקט התיעודי הראשון שעוסק בפסטיבל והופץ ברחבי העולם. הוא שודר, בגרסה מקוצרת ב-ARTE הצרפתית וב-ZDF הגרמנית, ונרכש לשידור גם על ידי רשתות נוספות בעולם.
הסרט "זעקות ואז שתיקה" סוקר את ההתעללות המינית שארעה בטבח 7 באוקטובר ומפרט את המאורעות באזור פסטיבל נובה. הסרט הוא בבימוי ענת סטלינסקי ובהשתתפות שריל סנדברג, מנהלת התפעול של מטא לשעבר.
ב-7 בספטמבר 2024 יצא בשירות הסטרימינג פרמאונט+ הסרט "עוד נחזור לרקוד", סרט תיעודי של הבמאי הישראלי יריב מוזר על הטבח שנערך בפסטיבל. על פי התקציר הרשמי: ”פסטיבל המוזיקה נובה היה אמור להיות חגיגה של חיים, אהבה ומוזיקה לאלפי צעירים אבל הפך לאחד היעדים הראשונים כאשר חמאס פתח במתקפת הטרור הקטלנית ביותר בתולדות מדינת ישראל. הסרט מסופר דרך עיניהם של יותר מתריסר ניצולים, שרבים מהם תיעדו את חוויותיהם בזמן הטבח. הסרט שוזר יחד דיווחי עדי ראייה של יותר מתריסר ניצולים, יחד עם צילומים שצולמו על ידי הקורבנות והחמאס כאחד”.
הנצחה > תיירות והסברה

הסברת אירוע הטבח וחווית הטראומה המתמשכת מעסיקה מספר שורדים, בין השאר בשיתוף העדות שלהם בחניון רעים (אתר הטבח), בהרצאות בארץ ובעולם.
מורה הדרך עמית מוסאי מוביל סיורים בעקבות סיפור השורד שלו ובאמצעות סרטונים שצילם ברגעי המתקפה.
הנצחה > בעולם המוזיקה

בהופעה שהתקיימה בערב 8 באוקטובר בלאס וגאס, הקדיש בונו מ-U2 את השיר "Pride (In the Name of Love)" לקורבנות הטבח בפסטיבל נובה, וגם שינה את מילות השיר באופן חד פעמי לשם כך.
הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה שיצאה לסיבוב ההופעות השנים-עשר שלה "The Celebration Tour" עצרה שתי הופעות בלונדון והביעה תמיכה בישראל, תוך ציון הטבח במסיבת הטבע. היא הצהירה: ”אני פותחת את הרשתות החברתיות ואני רוצה להקיא. אני רואה ילדים שנחטפו, נלקחים, תינוקות שראשיהם נערפו, ילדים ברייבים שנורו ונרצחו. מה לעזאזל קורה בעולם? איך בני אדם יכולים להיות כה אכזריים זה לזה? זה רק מחמיר וזה מפחיד אותי”. בעקבות הצהרותיה, תוגברה האבטחה סביבה בשל חשש לאירועים ביטחוניים.
ב-22 באוקטובר יצא, ביוזמת קהילת המוזיקה האלקטרונית בישראל, אוסף מוזיקה בשם "Bring Them Back", הכולל קטעים ורמיקסים מקוריים של יותר מ-50 אמנים מסצנת הטראנס, הטכנו וה-EDM, למען קורבנות וניצולי מתקפת הטרור. כל ההכנסות ממכירת האוסף יועברו כתרומה לטובת סיוע לניצולים ולמשפחות הקורבנות.
ב-22 באוקטובר הוציאו אודיה ואיזי את "חורף 23", שהוקדש בין השאר לקורבנות פסטיבל נובה, בו נכללה גם השורה ”לצבא הקדוש למלאכים של הנובה”.
ב-26 באוקטובר הוציאו עומר אדם ואינפקטד מאשרום את "תרקוד לנצח" לזכר נרצחי הטבח.
ב-1 בנובמבר הוציא אושר כהן את השיר "תרקדי (7.10.23)", שמתייחס לאירוע, עם קליפ שבו מוצגים כל שמות הנופלים ב-7 באוקטובר.
ב-2 בנובמבר הוציא אדיר גץ את הסינגל "הריקוד האחרון" לזכר כל הקורבנות במסיבה.
ב-7 בנובמבר הוציאה מירי מסיקה את השיר "מפל" שעוסק באירוע ונכתב לזכרה של מפל אדם, אחותה הצעירה של מעיין אדם, שנרצחה בטבח.
ב-10 בנובמבר הוציא הזמר גילי בלום את השיר "הזריחה האחרונה", שהוקדש לנרצחים ולשורדי הטבח. הציור המשמש את עטיפת הסינגל שייך ליובל רביע שהיה במסיבת הפסיידאק, ליד הנובה, ונרצח יחד עם אח שלו נועם, וארוסתו נוי זעפרני.
ב-12 בנובמבר הוציא הראפר מאור אשכנזי יחד עם חברו נעם כהן, מניצולי המסיבה, את השיר "השיר של נעם 2", המספר את סיפור היקלעותו של נעם לטבח והישרדותו.
בחודש דצמבר נערך, ביוזמת קהילת הג'אז הישראלית, מרתון הופעות בן יותר מ-6 שעות, בהשתתפות עשרות אמנים מסצנת הג'אז הישראלית. כל הכנסות המרתון יועברו לפרויקט SafeHeart - לב בטוח (פרויקט חירום לבריאות הנפש שמוקדש לניצולי הטבח בפסטיבל).
ב-14 בדצמבר הוציא בניה ברבי את השיר "זה בסדר", שנכתב במשותף עם קבוצת "החברים מהנובה" (המונה כ-20 מניצולי הפסטיבל), במהלך סדנת כתיבה שהתקיימה בריזורט "היער הסודי" בקפריסין, אליו הוטסו חלק מהניצולים על מנת לעבור סדנאות שיקום וריפוי.
ב-5 בפברואר 2024 הוציאה הזמרת נופיה את השיר "פיות", שהוקדש לזכרם של הצעירות והצעירים שנרצחו בפסטיבל המוזיקה נובה. בקליפ שיצא לשיר שולבו סרטונים של 20 מהצעירות שנרצחו במתקפת הטרור ונשלחו על ידי משפחותיהן וחבריהן ובשיתוף מלא איתם, וכן סרטונים נוספים של חלק משורדי הטבח.
הנצחה > בעולם הספורט

באולימפיאדת פריז 2024 השייטים הישראלים נועה לסרי וניתאי חסון קראו למפרשית עליה הפליגו "נובה" להנצחת נרצחי פסטיבל נובה וכקריאה לשחרור החטופים משבי החמאס.
לקריאה נוספת

אילן כפיר, אוגדת עזה נכבשה, ידיעות ספרים, 2024, הפרק "טבח בשדות קיבוץ רעים", עמ' 103–116
משפחת רקנאטי

משפחת רקנאטי היא מהמשפחות הבולטות בקרב אנשי העסקים במדינת ישראל.
עד 2003 המשפחה חלקה עם משפחת קרסו את הבעלות על בנק דיסקונט, שהפך לימים לבנק השני בגודלו במדינה (ואחר-כך השלישי בגודלו) ולבנק הפרטי הגדול במדינת ישראל.
עד 2003 הייתה בבעלותה ובבעלות משפחת קרסו השליטה על חברת אל-ים אניות, שבשיאה הייתה חברה מובילה בעולם בתחום ההובלה הייעודית. בבעלות בנק דיסקונט הייתה גם השליטה על בנק ברקליס-דיסקונט, בנק מרכנתיל, 25% מהבנק הבינלאומי הראשון, חברת קנדה ישראל
ובנק דיסקונט ניו יורק שבאמצע שנות השמונים היה מדורג כבנק ה-17 בגודלו בניו יורק.

בבעלות משפחת רקנאטי היה גם בנק DBTC בשווייץ
בבעלותה הייתה גם חברת הספנות Overseas Shipholding Group, שבשיאה הייתה אחת משתי החברות ההובלה הימית הגדולות בעולם.
עד 2003 המשפחה חלקה בעלות על קבוצת אי די בי עם משפחת קרסו, שהייתה קבוצת ההשקעות הגדולה בישראל, משפחת רקנאטי ניהלה את עסקי הקבוצה.
בשליטתה היו קונצרן כלל,
חברת השקעות דיסקונט ואילנות בטוחה, שהיה בית ההשקעות הגדול בישראל.
היסטוריה > ליאון רקנאטי הסב (1890-1945)

ליאון יהודה רקנאטי נולד וגדל בסלוניקי שביוון. הוא נצר לרבי מנחם רקנאטי, שחי במאה ה–13 והיה פוסק הלכה נודע ומקובל. שם המשפחה לקוח מהעיירה רקנאטי שבמזרח איטליה, בה חיה קהילה יהודית. במאות ה-15 וה–16 הפכה העיירה למרכז היהודי החשוב ביותר בנפת מצ'רטה.
המשפחה הגיעה לסלוניקי באמצע המאה ה-19 דרך האי היווני זקינתוס אחרי שנערכו בו פרעות ביהודים. בילדותו למד ליאון רקנאטי תורה, אך רכש גם השכלה כללית. בשנת 1908 ייסד ביחד עם חבריו פלורנטין, עוזיאל ומטלון את "בני ציון", המועדון הציוני הראשון בסלוניקי. ב-1928 היה ממייסדי לשכת "בני ברית" בעיר, בתחילה היה מזכירה הכללי ואחר-כך נשיאה, ובאמצעותה רקם קשרים בין קהילת יהודי סלוניקי ליהדות העולם והשתתף כנציגה בקונגרס הציוני ב-1933. הקים קרן מלגות לסטודנטים יהודים, מפעל תרגום וקורסי השכלה. כיהן כראש הקהילה היהודית בסלוניקי.
ביוון ניהל את בית החרושת לטבק "פומארו".
ליאון רקנאטי עלה לארץ ישראל ב-1935. באותה עת מנו יהודי סלוניקי 7,500 איש, והיוו את הקיבוץ הגדול ביותר של יוצאי עיר אחת. ב-1935 הקים יחד עם משה קרסו ומשה אלבו את "בנק ארץ-ישראל לדיסקונט בע"מ", בהון של 60 אלף ליש"ט.

בשנת 1943 היה סך הפיקדונות בבנק 417 אלף ליש"ט ומאזנו 800 אלף ליש"ט.
ב-1944 רכש בנק דיסקונט את מרבית מניותיו של בנק מרכנתיל החיפאי.
בשנות הארבעים הקים חסידוף ביחד עם בנו של ליאון, הארי רקנאטי, את "החברה לנכסים ובניין", שצמחה והפכה לאחת מחברות המקרקעין הגדולות בישראל בשנות השמונים של המאה ה-20.
למן עלייתו לישראל הצטרף רקנאטי להנהלת "קרן היסוד". הקים את החברות להתיישבות "בנים לגבולם" ו"לשדה" להקמת ישוביים חקלאיים ספרדים בארץ ישראל ולתמיכה ביישובים קיימים, ועזר להקים את צור משה, כפר חיטים ובית הלוי. היה חבר מועצת "הסוכנות היהודית", וב-1936 השתתף כציר בקונגרס היהודי העולמי בז'נבה. הוא הקים יחד עם משה קרסו וה' פרץ את "קרן פלורנטין" להצלת ילדים יהודים עזובים. הקים את המכון הגאוגרפי באוניברסיטה העברית ותמך בסופרים ובמשוררים. ב-1936 הקים את "מטבח זול לנזקקים", שהיה בית תמחוי לעולי יוון.
ב-1938 הקים את "קרן למתלמדים", מפעל המלגות בו זכו מאה תלמידי תיכון והשכלה גבוהה ספרדים. ניהל את מועדון התרבות "קדימה", שהיה ממרכזי התרבות של תל אביב. עזר בהקמת "בית סוקולוב" לעיתונאים עבריים. היה ראש העדה הספרדית בתל אביב.
ליאון רקנאטי נפטר בגיל 54 משטף דם בבטנו.
השירות הבולאי הוציא ב-1985 בול הנושא את דיוקנו, והחברה הישראלית למדליות ולמטבעות הוציאה מדליות עם דיוקנו.
בניו הקימו לזכרו מוסדות שונים, בהם את בית האבות ליאון רקנאטי בפתח תקווה, בית הספר למוסמכים במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב ובית הכנסת היכל יהודה בתל אביב לזכר קהילת סלוניקי.
אחיו המבוגר, אברהם רקנאטי, היה כתב של די וולט וג'ואיש כרוניקל, סגן ראש עיריית סלוניקי, עלה לישראל בשנת 1933 והיה חבר הכנסת הראשונה מטעם תנועת החרות.
ליאון רקנאטי היה נשוי למתילדה ספורטה, נצר למגורשי ספרד, בת למשפחת סוחרים ולהם נולדו ארבעה ילדים: זכריה, דניאל, רפאל ויעקב.
היסטוריה > הדור השני - ארבעת בניו של ליאון רקנאטי הסב

בשנת 1949 רכשו בעלי דיסקונט את השליטה ב"חברה הישראלית למימון והשקעות", שעד אז עסקה בנדל"ן. מאותה עת השקיעה בחברות תעשייה. ב-1950 קיבלו בני רקנאטי את הזיכיון למפעל הצמיגים "ג'נרל" (לימים "שמשון"), ובאותה שנה השתתפו בייסוד חברת הביטוח "הפניקס" ביחד עם משפחת חכמי.
ב-1961 הקים בנק דיסקונט את חברת דיסקונט השקעות. חברת ההשקעות הנפיקה איגרות חוב ונכנסה לבורסה של לונדון, רכשה חצי מחברת ישקר, ייסדה את להבי ישקר, השקיעה בחברות אלביט, אלרון ואלסינט, ייסדה את חברת ברינקס המקומית, והייתה שותפה בייסוד בית החרושת ירלובה והחברה הישראלית למחקר ולפיתוח.
בשנים 1968–1985 היה מנהל החברה דן טולקובסקי.
הם הקימו את הבנק לפיתוח ומשכנתאות, בראשו עמד בנו גיטר עד שנת 1966 ואחר כך כיהן כיו"ר מועצת המנהלים שלו.

דיסקונט היה מ-10 הגופים השותפים בהקמת קונצרן כלל שבראשו עמד בנו גיטר.
ב-1969 הקימו דני ורפאל רקנאטי את חברת האחזקות אי די בי ששלטה על בנק דיסקונט והחברות בנות הקשורות אליו.
באוקטובר 1983 פרץ בישראל משבר מניות הבנקים. במשפט הבנקאים הורשעו כל ראשי הבנקים הגדולים בשל אחריותם לוויסות מניות הבנקים.
כתוצאה מכך אולצו כל ראשי הבנקים הגדולים, ובכללם רפאל רקנאטי, לפרוש מניהול הבנק ביולי 1986 (בנו ואחיינו ליאון רקנאטי פרשו גם הם מתוך מחאה וסולידריות), מבני משפחות רקנאטי וקרסו נמנע מלפדות מניותיהם בבנק, כפי שהוצע לכל בעלי המניות האחרים, והם נותרו עם 13% מהמניות, בעוד שיתרת המניות הוחזקה על ידי המדינה. ניהול אידיבי ובנותיה השקעות דיסקונט וכלל נותר בידי משפחת רקנאטי.
ב-1991 רכשו המשפחות את השליטה בחברת האחזקות אי די בי מידי ממשלת ישראל תמורת 230 מיליון דולר.
בין השקעותיה הבולטות של אי די בי היו: סלקום, סאיטקס, גילת תקשורת, טלעד, שופרסל, דלק, נכסים ובניין, אלרון, תבל, טמבור ונייס (נכון ל-1998).

לאי די בי היה חלק בבעלות על ברק, כיתן, ECI Telecom, פולגת, מבטח שמיר, פולגת, נכסים ובניין, רב בריח, תפרון, כליל, כלל החזקות ביטוח וקרנות הון סיכון (נכון ל-1999)

אי די בי הייתה בעלת מניות גם בחברות אורמת, כלל ביטוח, אזורים, כלל אלקטרוניקה, אלביט, יפאורה ונייר חדרה (נכון ל-2001).
ב-1996 ניתן פסק הדין על ידי בית המשפט העליון בערעור משפט הבנקאים לפיו מבוטלים ענשי המאסר ונותר רק הקנס הכספי.
ב-1996 הגדילה אי די בי את השליטה על קונצרן כלל באמצעות רכישת מניות מידי בנק הפועלים.
השקעות דיסקונט הייתה בעלת השליטה יחד עם בנק הפועלים בקבוצת דלק עליה השתלט יצחק תשובה, בסיוע בנק הפועלים בהשתלטות עוינת ב-1998.
ב-1952 הקימה משפחת רקנאטי את בנק DBTC בשווייץ (דיסקונט בנק אנד טראסט קומפני), ב-1998 ניהל הבנק נכסים בהיקף של 16 מיליארד פרנקים שווייצריים. בדירוג הבנקים הזרים בשווייץ DBTC היה חמישי בהיקף המאזן שלו ורביעי בהונו העצמי, באותה שנה פתח הבנק נציגות בישראל.
בשנת 2002 נמכר הבנק השווייצרי למשפחת דה פיצוטו שמיזגה אותו לתוך בנק UBP שבבעלותה.
מאמצע שנות החמישים הפעיל בנק דיסקונט שתי קרנות פילנתרופיות: האחת, "קרן המצוקות", שתרמה כספים בעקבות פנייתם של אנשים פרטיים והשנייה "קרן התרומות", שתרמה למוסדות.
החל מאמצע שנות השישים הפעילה המשפחה קרן פילנתרופיה פרטית, קרן יהל ע"ש יהודה ליאון רקנאטי שהקצתה אחוזים מדמי הניהול שקיבלו הבעלים מרווחי הבנק ושיעור תרומותיה היה גדול בהרבה משל הקרנות של הבנק. בהמשך בשנות ה-70 וה-80 תרם בנק דיסקונט לתרבות ולאמנות באמצעות מסגרת שהקים ליאון רקנאטי בשם "מפעלות דיסקונט".
היסטוריה > זכריה (הארי) רקנאטי (2011-1918) – הבן הבכור

לאחר מות אביו לאון בשנת 1945, בהיותו בן עשרים ושש, נכנס לתפקיד מנהל בנק דיסקונט. בראשית שנות החמישים עבר לז'נבה. הוא הקים רשת של בנקים באירופה, עשה גם עסקים בדרום אמריקה ורכש את בנק ראלי בלונדון אליה עבר להתגורר. ב-1970 הסתכסך עם אחיו, ניתק מגע עם המשפחה והתמקד בעסקי הבנקאות שלו. בשנת 2000 הקים את "קרן הארי ומרטין רקנאטי". (ששונתה לקרן הארי רקנאטי) תחתיה פועלים שני גופים — "מוזיאוני ראלי"
— גוף פרטי המופקד על המוזיאונים שהקים (באורוגוואי, צ'ילה, קיסריה וספרד) המוקדשים לאמנות לטינו-אמריקאית ואוסף האמנות של רקנאטי. והשני תאגיד ראלי, שמאגד נכסים שהיו לרקנאטי והשקעות פיננסיות שונות. הוא היה נשוי לפאולין גולדברג, ולהם הייתה בת, רנה, שנפטרה בשנת 2002 בגיל 43. נישא בשנית למרטין, רופאת נשים. הארי רקנאטי הוריש את כל כספו לקרן.
היסטוריה > דניאל רקנאטי (1984-1921)

ב-1954 התמנה ליו"ר מועצת המנהלים ומנכ"ל בנק דיסקונט.
בשנת 1969 ייסד את אי די בי, ב-1981 הוקמה אידיבי פיתוח. בבעלות החברה היו השליטה בחברות ההשקעות פי אי סי ויתרון, רוב מניות דיסקונט השקעות, שליש ממניות קנדה-ישראל, מניות קבוצת דיסקונט בכלל ישראל ומניות בחברת ההשקעות של הברון דה רוטשילד ישרופ.
הוא תרם להקמת בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל –אביב. כיהן כיו"ר דירקטוריון בנק DBTC בשווייץ. באפריל 1981 פרש מהניהול הפעיל של דיסקונט לאחר שלקה בפרקינסון.
בתקופתו הבנק הפך לשני בגודלו במדינה ואחד ממאתיים הבנקים הגדולים בעולם.
ב-1946 דניאל רקנאטי נישא למטילדה, בתו של אנגל קרסו ולהם נולדו שני ילדים: ליאון רקנאטי ויודי יובל רקנאטי.

משפחת רקנאטי תרמה להקמתו של המוזיאון הלאומי למדע טכנולוגיה וחלל מדעטק, לזכרם של דניאל ומטילדה רקנאטי.