stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסואירה
הערות שוליים

↑  מסמך ההמלצה לאונסק"ו
↑  ביטאון ברית 17 עמ' 61-63
↑  חנניה ויזגן, "והאיש משה", ירושלים ה'תשנ"ח, עמ' 29
↑  על פי ויזגן, עמ' :22-24
↑  הרב יוסף בן נאים כותב (מלכי רבנן עמ' סז)  שהיה מחכמי סלא, אך מאידך מציין שכיהן ברבנות עם הרב פינטו.
↑  מלכי רבנן לח ע"ב
↑  דויד פרץ, פלא אנדלוסי: כשפייטנים יהודים ומוסלמים פותחים שולחן, באתר ישראל היום, 10 בנובמבר 2022
| סמל האימפריה הפורטוגזית |
| --- | --- | --- |
| צפון אפריקה | אגוז (1506–1525) • אל קאסר אס-סגיר (1458–1550) • ארזילה (1471–1550, 1577–1589) • אזמור (1513–1541) • סאוטה (1415–1640) • מזאגאן (1485–1550, 1506–1769) • אסואירה (1506–1525) • ספים (1488–1541) • אגאדיר (1505–1769) • טנג'יר (1471–1662) • ואדאן (1487–אמצע המאה ה–16) |  |
| אפריקה שמדרום לסהרה | אקרה (1557–1578) • אנגולה (1575–1975) • אנובון (1474–1778) • ארגן (1455–1633) • קבינדה (1883–1975) • כף ורדה (1642–1975) • סאו ז'ורז'ה דה מינה (1482–1637) • ביוקו (1478–1778) • חוף הזהב הפורטוגזי (1482–1642) • גינאה ביסאו (1879–1974) • מלינדה (1500–1630) • מומבסה (1593–1698, 1728–1729) • מוזמביק (1501–1975) • קילווה קיסיוואני וסונגו מנארה (1505–1512) • טירת סאו זואו בפטיסטה דה אז'ודה (1680–1961) • סאו טומה ופרינסיפה 1753–1975 • סוקוטרה (1506–1511) • זנזיבר (1503–1698) • זיגינשור (1645–1888) |  |
| מערב אסיה | בחריין (1521–1602) • הורמוז (1515–1622) • מסקט (1515–1650) • בנדר עבאס (1506–1615) |  |
| תת-היבשת ההודית | ציילון הפורטוגזית (1518–1658) • לקשאדוויפ (1498–1545) • האיים המלדיביים (1518–1521, 1558–1573) • וסאי-ויראר (1535–1739); מומבאי (1534–1661); קז'יקוד (1512–1525); קנאנור (1502–1663); צ'אול (1521–1740); צ'יטגונג (1528–1666); קוצ'י (1500–1663); קאנור (1536–1662); דאדרה ונאגר הבלי (1779–1954); דאמאן (1559–1962); דיו (1535–1962); גואה וגואה העתיקה (1510–1962); הוגלי (1579–1632); נגפטינאם (1507–1657); פוליקאט (1518–1619); פאליפורם (1502–1661); סלסט (1534–1737); מצ'יליפטנאם (1598–1610); מנגלור (1568–1659); סוראט (1540–1612); טהואוטהוקודי (1548–1658); סן תומא דה מליאפור (1523–1662; 1687–1749) |  |
| מזרח ודרום מזרח אסיה | איי בנדה (המאה ה-16 עד המאה ה-18) • פלורס (המאה ה–16 עד המאה ה–19) • מקאו (1557–1999) • מקאסאר (1512–1665) • מלאקה (1511–1641) • איי מאלוקו (אמבון 1576–1605, טרנאטה 1522–1575, טידורה 1578–1650) • נגסאקי (1571–1639) • טימור הפורטוגזית (1702–1975) |  |
| אמריקה הצפונית | ניופאונדלנד (1501–1570?) • לברדור (1501–1570?) נובה סקוטיה (1519–1570?) |  |
| אמריקה המרכזית והדרומית | ברזיל (1500–1822) • ברבדוס (1536–1620) • הפרובינציה הציספלאטינית (1808–1822) • גיאנה הצרפתית (1809–1817) • קולוניה דל סקרמנטו (1680–1777) |  |
| מדיירה והאיים האזוריים | שתי קבוצות איים אלה היוו חלק מהאימפריה הפורטוגזית החל במאה ה-15, וב-1976 היו למחוזות אוטונומיים. |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561813105171  BNE: XX462279  GND: 4115178-1  LCCN: n79051879  NARA: 10044588  VIAF: 140674598   WorldCat (עם VIAF): 140674598 
בית הרב חיים פינטו בו פעל גם בית כנסת. כיום הוא איננו פעיל אך עובר תהליכי שימור ושמירה הדוקה מהממשל המרוקאי (ניתן לשים לב לחייל בקצה השמאלי של התמונה)
פנים בית הכנסת של רבי חיים פינטו, מפה הנותנת כבוד לרב, לבני ביתו ולתורמת.
הסקאלה, שורת התותחים הפונה אל הים
הנמל בעיר
בית בד

שחזור מתקני כבישה (לחיצה) בבית בד במרשה
בית בד הוא מפעל לעצירת (הפקת) שמן זית.
מקורו של השם הוא בקורת העץ (בד) האופקית שהייתה מותקנת בגרסתו הקדומה, ושימשה כזרוע ההנעה של מכונת הסחיטה של הזיתים.
בית בד עתיק

הפקת השמן התבצעה בדרך כלל על ידי שימוש בשתי אבנים גדולות, המונחות זו על גבי זו. האבן הראשונה, המכונה "ים", צורתה כקערה גדולה ושטוחה. במרכזה ניצב מוט עץ ארוך, עליו מורכב ציר. הציר עובר דרך האבן השנייה, הטוחנת, המכונה "ממל" או "מפרכה". אל ציר האבן הטוחנת נהגו לרתום בהמה – בדרך כלל חמור. הבהמה צעדה קדימה במעגלים ועם תנועתה סביב הים, הסתובב הממל וכתש זיתים. לאחר כתישתם התבצעה פעולת סחיטה באמצעות מערכת נפרדת.
זיתים כתושים הועברו ל"עקלים", הם סלים קלועים מחבל או סיבים. הסלים הונחו במכבש ייעודי ובסיבובו לחץ את הסלים וסחט מן הזיתים נוזל. שיטה נוספת לסחיטה הייתה הנחת קורת העץ כבדת המשקל על הסלים. בפעולה זו שימשו הסלים כמסננת. השמן והמוהל (נוזל נוסף, בלתי שמנוני, המצוי בזית) טפטפו החוצה ואילו הגלעינים, הקליפה ושאר הפסולת שנקלעה בין הזיתים נותרה בתוך הסלים. פסולת זו כונתה במשנה "גפת" ושימשה להאכלת בהמות ולהסקה.
השמן הנסחט נזל אל בור איסוף שמן הנקרא "עוקה". לאחר מספר ימים בהם צף השמן מעל המוהל, הופרדו הנוזלים לכלים שונים. בתי בד רבים נמצאו באתרים ארכאולוגיים ברחבי הארץ. הימצאותם מעידה על תפוצתו הרחבה של הזית ונלמדה שיטת עצירת השמן העתיקה, שממנה התפתחה השיטה המודרנית. עקרונות עצירת השמן נותרו דומים. ההבדל הוא בעיקר במכשור הטכנולוגי הקיים לצורך פעולה זאת.
בית בד מודרני

בתי בד מודרניים פועלים בצורה רציפה, שבה הזיתים מוכנסים למערך יצור שמן הזית של בית הבד מצידו האחד, ומצידו האחר מתקבל שמן הזית, הנאסף ישירות למכלי האיסוף. שאר תוצרי הלוואי מתהליך עצירת השמן, כגון מי העקר והגפת, נאספים בנפרד גם הם בצורה ממוכנת, בהתאם לסוג מערך היצור.
בתי הבד המודרניים, המבצעים כבישה קרה (ללא חימום של עיסת הזיתים), פועלים בשיטות זהות למדי, אך עם זאת, מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות: בתי בד הפועלים על עקרון ההפרדה בתהליך בן 2 פאזות, ובתי בד הפועלים על עקרון ההפרדה בתהליך בן 3 פאזות. רוב בתי הבד המודרניים עשויים מפלדת אל-חלד.
התהליך עצמו מתחלק לארבעה שלבים: ניקיון ושטיפה, כתיתה, ערבול, והפרדה.
שלב השטיפה מהווה את תחילת תהליך היצור בבית בד מודרני, ובהכנסת הזיתים שהגיעו ישירות מן המסיק אל "בור" קליטה רחב, ישנה חשיבות עליונה לפרק הזמן שחלף מרגע המסיק ועד הגעת הפרי אל בית הבד, וככל שעבר זמן מועט יותר בין השניים, יחשב השמן למשובח יותר ובעל רמת חמיצות נמוכה יותר. לאחר מכן מתבצעת הפרדת גורמים זרים, כגון עלים וענפים באמצעות מפוח אוויר, ומיד לאחר מכן עוברים הזיתים תהליך שטיפה יסודי של כל שאריות העפר והבוץ.
השלב הבא הוא שלב הכתיתה, ובו מובילים את הזיתים באמצעות מסוע ייעודי אל המגרסה או המרסקת. ישנם אמצעים שונים לביצוע הכתיתה, כגון שימוש באבני ריחיים מכניות או להבי ברזל, או שילוב של שניהם יחדיו, אך המשותף לכל שיטות הכתיתה היא התוצאה: פירות הזית הופכים למעין תערובת או משחה, שממנה יופק בהמשך שמן הזית.
השלב הבא הוא שלב הערבול, המתבצע באופן מכני במכלי ברזל גדולים. תפקידו של שלב הערבול ופרק הזמן של הערבול עצמו משתנים מבית בד אחד למשנהו, ותלויים הן בזן הספציפי של פרי הזית, הן בכמות המים שמכיל הפרי שגודל בתנאי בעל ללא השקיה כלל או גידול ממטע אינטנסיבי, באחוזי השמן שבפרי, ובעונת השנה המדויקת שבה התבצע המסיק.
ככלל, בתי בד המבצעים כבישה קרה לא מחממים את התערובת ואף דואגים שטמפרטורת העיסה לא תעלה על 28–30 מעלות צלזיוס וזאת כדי לא לפגוע באיכות השמן המופק. טמפרטורת גבוהות יותר או חימום של העיסה יפיקו שמן רב יותר אך באיכות נמוכה יותר, לעיתים אפילו בלתי-ראוי למאכל אדם.
בשלב ההפרדה שלאחר הערבול מועברת העיסה אל הסרכזת (צנטריפוגה) לשם הפרדת השמן מכלל העיסה. הסרכזת מסתובבת במהירות גבוהה ביותר, ומפרידה את השמן מהמים, באמצעות הכוח הצנטריפוגלי. בתי בד הפועלים בשיטה של 2 פאזות, שהיא איכותית יותר אך מוגבלת מבחינת היקפי כושר היצור (עד 1 טון פרי זית לשעה) יסתפקו בסרכזת יחידה בתהליך, אשר תבצע הפרדה בו זמנית של הגפת ומי העקר של פרי הזית לצד אחד, ושמן זית כתית מצדה השני של הסרכזת. בתהליך זה, ההפרדה מתבצעת בזכות המשקל הסגולי השונה של השמן והמים: המים צפופים יותר מן השמן ונאספים בקצה הסרכזת, ואילו השמן שמשקלו הסגולי קטן יותר נאסף דרך פיות ייחודיות לכך.
את השמן יש לאחסן במקום קריר ומוצל בשל נטיתו הרבה להתקלקל ממגע של אור וחמצן לאחר הפקתו, בתי הבד המודרניים והמתקדמים מאחסנים את שמן הזית במכלי נירוסטה גדולים המיועדים לכך, ומבקבקים רק את הכמות הדרושה להם מעת לעת.
גלריה

בית בד מחורבת קסטרא, התקופה הביזנטית מאות 4–7 לספירה. מתקן כבישה של הזיתים מסוג מכבש קורה ומשקולות. היום נמצא בדרך הדורות על הר הכרמל.
בית בד בתל חצור
שחזור מפרכה ביד השמונה
שחזור בית בד במוזיאון ימי התנ"ך בעין כרם
בית בד, תחריט מהמאה ה-16
סל קלוע מסיבי קוקוס למעיכת זיתים במכבש והפקת שמן
מכבש בית בד משוחזר בדרך הקיסר הרומי
בית בד במעלה שומרון
שרידי בית בד בדיר קלעה, 12/08
הפקת שמן זית באיטליה
מפרכה ביער יתיר שננטשה בטרם הושלמה חציבתה
ראו גם

בית בד בארץ ישראל
שמן זית
מסיק
מעגילה (זיתים)
גת
בתי בד בחורבת קסטרא
הערות שוליים

↑  הפקת שמן זית נקראת בעברית "עצירה".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543648805171  GND: 4172433-1  LCCN: sh85094337 
כתישת זיתים בריחיים, מבית הבד בארמון באדיל
כבישת זיתים במכבש קורה, מבית הבד בארמון באדיל
בית בד מודרני באשתאול
מכלי נירוסטה לאחסון שמן זית, בית הבד באשתאול
גשר יבנה

| --- | --- |

תמונת הגשר מ-2010
 מידע כללי
 סוג:  גשר 
 מיקום:  יבנה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1273–1274
 מידות
 אורך:  48 מטר
 רוחב:  11 מטר
 מידע טכני
 מפתחים:  3 
 קואורדינטות:  31°52′10″N 34°45′09″E﻿ / ﻿31.86954°N 34.75237°E﻿ / 31.86954; 34.75237
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) גשר יבנה(למפת גוש דן רגילה) גשר יבנה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר יבנה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר יבנה  he גשר יבנהhe גשר יבנהמפת  __ יבנה (in English: Iavne) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון: __ מועצה אזורית גן רווה (in English: Gan Raveh Regional Council) ממזרח: __ מועצה אזורית חבל יבנה (in English: Hevel Yavne Regional Council) מדרום: __ מועצה אזורית ברנר (in English: Brenner Regional Council), __ מועצה אזורית חבל יבנה ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גשר יבנה (מכונה לעיתים גם הגשר הקופץ, הגשר הממלוכי או גשר הקפיצה בגלל בליטה במרכז הגשר שגרמה למכוניות לקפוץ אם נסעו במהירות) הוא מסוג גשר קשת שנבנה על ידי הממלוכים באזור מזרח יבנה שחוצה את נחל שורק, הגשר נמצא בסמוך למתחם ספורט, גינה ציבורית וכן בסמוך לגשר חדש המשמש את כביש 410.
היסטוריה

בשנת 1244 נכבשה יבנה על ידי הממלוכים מידי הצלבנים, הממלוכים חיברו את יבנה אל דרך הדואר ולאחר מכן הקימו גשר בסמוך ליבנה.
הגשר היה אחד מסדרת של גשרים שנבנו על ידי הסולטאן בייברס במצרים וארץ ישראל. הגשר נחקר לראשונה בעידן המודרני על ידי הארכאולוג הצרפתי, שארל קלרמון-גנו. מטרתם העיקרית של גשרים אלה הייתה להקל על התנועה והמעבר של צבאותיו של בייברס בין אזור מצרים לצפון סוריה והלבנט. הגשר השני היה גשר לוד מצפון לעיר לוד.
לפי קלרמון-גנו הגשר הוקם בערך בשנת 1273.
מקס ון ברך, שבחן את הגשר בסוף המאה ה-19 ומצא כי הגשר הכיל כמות גדולה של חומרי בנייה מהתקופה הצלבנית בארץ ישראל.
ממזרח לגשר עוברת מסילת ברזל, המסילה הונחה על ידי הצבא הבריטי בדרכו ממצרים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אורך הגשר הוא 48 מטרים והרוחב שלו הוא 11 מטרים, הגשר מורכב משלוש קשתות, כ־2 מזחים מרכזיים.
הערות שוליים

↑  Jacobs, Daniel; Shirley Eber; Francesca Silvani (1998). Israel and the Palestinian Territories. Rough Guides. p. 12. ISBN 978-1-85828-248-0.
↑  Clermont-Ganneau, 1896, ARP II, pp. 110–117
↑  Clermont-Ganneau, 1896, ARP II, p. 174; Reinecke, 1992, II, 38 No. 170. Both cited in Petersen, 2001, p. 318
↑  Clermont-Ganneau, 1896, ARP II, p. 182 Also cited in Petersen, 2001, p. 318
↑  Petersen, 2010, p. 297
הצד הפונה למורד הגשר בשנת 2010
בת-דור באר שבע

| --- | --- |

 בית ספר
 תקופת הפעילות:  1973–הווה (כ־51 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°15′08″N 34°48′08″E﻿ / ﻿31.252333333333°N 34.802166666667°E﻿ / 31.252333333333; 34.802166666667
 bat-dor-bs.co.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת באר שבע מוגדלת) בת-דור באר שבע(למפת באר שבע רגילה) בת-דור באר שבע(למפת צפון הנגב רגילה) בת-דור באר שבע(למפת צפון הנגב מוגדלת) בת-דור באר שבע  he בת-דור באר שבעhe בת-דור באר שבעמפת  __ באר שבע (in English: Beersheba) [‌צפון הנגב‌]מצפון, ממזרח ומערב: __ מועצה אזורית בני שמעון (in English: Bnei Shimon Regional Council) ממזרח: __ עומר (יישוב) (in English: Omer, Israel), __ תל שבע (in English: Tel Sheva) מדרום: __ שגב שלום (in English: Shaqib al-Salam), __ מועצה אזורית מרחבים (in English: Merhavim Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בת דור באר שבע (נקרא גם: המרכז העירוני לאומנות המחול בת דור בבאר שבע על שם לארי וליליאן גודמן) נחשב לאחד מבתי הספר הגדולים והמקצועיים בישראל להוראת אומנות המחול. המרכז נוסד בשנת 1973. בבית הספר מלמדים מורים שהוכשרו להוראת המחול על סוגיו השונים וקיבלו הכרה מה-R.A.D - The Royal Academy of Dance.(אנ')
תוכנית הלימודים בבית הספר מבוססת על הסילבוס של האקדמיה המלכותית למחול (The Royal Academia Of Dance) ארגון חינוכי כלל עולמי. גוף זה מקיים בחינות במחול קלאסי על פי סטנדרטים גבוהים ביותר ואחראי על פיתוח מקצועי מתמשך של המורים המאוגדים בעמותה זו.
מסלול הלימודים בבית הספר מיועד לילדים, לנוער ולמבוגרים וכולל בלט קלאסי, מחול מודרני, מחול ג'אז, סדנאות רפרטואר, פילאטיס, שיעורי מוזיקה, תולדות המחול ומסלול לרקדנים מקצועיים.
בוגרי בית הספר השתלבו בלהקות הבלט המלכותי של לונדון (אנ'), מטרופוליטן אופרה בניו יורק, בלט שטוטגרט (אנ'), בלט מונטה קרלו צרפת, בלט גטבורג שוודיה, בלט ציריך (אנ'), בת-שבע, הבלט הישראלי (אנ'), להקת המחול הקיבוצית ולהקת המחול קמע.
במהלך חופשת הקיץ, מתקיים בבת דור קורס קיץ המיועד לתלמידי מחול. הקורס הוא קורס משותף של בת דור באר שבע והמועדון Dance Community Club. הקורס מתקיים בבת דור בבאר שבע, ונערכות בו מגוון פעילויות: סדנאות וכיתות אמן, מופעים של כוריאוגרפים נבחרים בישראל, אירועים חברתיים והרצאה בנושא פציעות מחול.
אודות בית הספר

בת-דור באר שבע נוסד בשנת 1973 בעקבות יוזמה של עליזה וולף בשיתוף עם בת-דור תל אביב, עיריית באר שבע ומשרד החינוך והתרבות במסגרתו פעל מינהל התרבות. בשנת 1975 עבר בית הספר לבניין ברחוב יד ושם. ב-1977 נערכו לראשונה מבחנים לחטיבה הצעירה של האקדמיה המלכותית למחול וב-1982 נערכו לראשונה מבחנים לחטיבה הבוגרת ברמה של Elementary של האקדמיה המלכותית למחול. בשנת 1985 נערכו לראשונה בארץ מבחנים של האקדמיה המלכותית למחול בחטיבה המקצועית לבנים. בתקופה זו למדו כ-25 בנים בגילאים שונים.
בשנת 1993 תלמיד בית הספר, שמעון קליכמן, זכה במדליית כסף לגילאי 18 בתחרות בינלאומית למחול ע"ש Genee בלונדון והוא התלמיד הראשון והיחיד בישראל שזכה למדליה בתחרות זאת.
בשנת 1995 הוקמה הנהלה עצמאית לבת-דור באר שבע ובית הספר נרשם כעמותה עצמאית. ב-1997 מונתה דניאלה שפירא לנהל את בית הספר.
בשנת 2002 עבר בית הספר למשכנו החדש ברחוב השלום 13, באר שבע. תמיר גינץ ודניאלה שפירא הקימו את להקת המחול קמע, המורכבת ברובה מבוגרי בית הספר.
בשנת 2003 זכה בית הספר ב"פרס באר שבע למצוינות" בתחום אומנות הבמה של אגף הצעירים ברשות רוביק דנילוביץ'.
בשנת 2006 הוקם מסלול לרקדנים מקצועיים.
בשנת 2014 מונתה מרב צימנד למנכ"ל העמותה ועומדת בראש המוסד הכולל את בית הספר למחול ולהקת המחול קמע. גלי רונן, בוגרת ומורה בבית הספר, מונתה למנהלת בית הספר וב-2015 מונה אור אבוהב, בוגר ומורה בבית הספר, למנהל בית הספר.
בוגרי בולטים

ליאור לב - זכה במקום ראשון בתחרות הראשונה מיה ארבטובה (1990) רקד בבלט שטוטגרט
שמעון קליכמן - זכה במקום ראשון (1993) ובמקום שני (1991) בתחרות מיה ארבטובה ורקד בבלט רויאל ברמינגהם
אמיר לוי - עובד במטרופוליטן אופרה בניו יורק
אביעד הרמן - זכה במקום שני בתחרות מיה ארבטובה (2004) ורקד בלהקת המחול קמע, בלהקת בלט האופרה של גטבורג (אנ') בשוודיה ובלהקת טרוקדרו
נתנאל בלאיש - זכה במקום הראשון בעונה השלישית של נולד לרקוד
שלומי מיארה - מקום ראשון בתחרות מיה ארבטובה ורקד בבלט ציריך
ראו גם

להקת בת-דור
להקת המחול קמע
להקת מחול בת-שבע
הערות שוליים

1 2  תחרות הבלט על שם מיה ארבטובה
↑  ענת זכריה, משטוטגרט לי-ם - שיחה עם ליאור לב, באתר הבמה, 22 בפברואר 2015
↑  יסמין שמש, רוקד על כל הבמות, באתר ynet, 2 בנובמבר 2012
↑  תחרות הבלט על שם מיה ארבטובה
↑  יוני פרת, ‏"אלירז שדה? לא מכיר אותו", באתר ‏מאקו‏, 12 במרץ 2010
↑  הכוכבים של שלומי מיארה, באתר הבמה, 30 במאי 2013
אינטגרציה (חינוך)

בחינוך, אִינְטֶגְרַצְיָה היא מהלך של מיזוג חינוכי בין תלמידים בני קבוצות חברתיות שונות. מיזוג חינוכי זה נקרא בשיח האמריקאי "דה-סגרגציה" (כלומר: ביטול ההפרדה). הקבוצות החברתיות יכולות להיות נבדלות אלו מאלו מבחינות גזעיות, אתניות וחברתיות-כלכליות.
כפשוטה נתפסת האינטגרציה בחינוך כעירוב והפגשה של תלמידים הבאים משכבות סוציאליות או מקבוצות מוצא עדתיות שונות במסגרת לימודית משותפת - בית-ספר הטרוגני וכיתה הטרוגנית. באינטגרציה מדובר על קבוצות עדתיות, קבוצות חברתיות-כלכליות, קיימת גם אפשרות של חלוקה לפי כישורים והישגים לימודיים.
מדיניות אינטגרטיבית בישראל ובעולם

בעיית האינטגרציה בחינוך כרוכה בסוגיות של הגדרה ושל מדיניות כאחת, שטרם נמצא להן פתרון. רק מדינות מעטות בעולם אימצו את האינטגרציה ברפורמות החינוכיות שלהן באופן מערכתי, ובין הבולטות שבהן נמצאות ארצות הברית וישראל. בבריטניה, למשל, לא הייתה מעולם אינטגרציה כפויה, אף שבתי ספר מקיפים נפוצים למדי. בארצות הברית מתייחס המונח אינטגרציה לעירובם של ילדים מקבוצות אתניות או גזעיות שונות, החייבים מכוח החוק ללמוד יחד באותו בית-ספר או באותה כיתה.
בישראל אמורה האינטגרציה להתרחש בין בני קבוצות, שאין ביניהן הפרדה אתנית או חברתית גלויה כמו בארצות הברית. שלא כמו בארצות הברית, בישראל האינטגרציה נעשתה בתוך הציבור היהודי בלבד וכן, בשלב מאוחר יותר ובמידה מסוימת, בתוך הציבור הערבי.
אמצעי או מטרה

נהוג לזהות שתי גישות עיקריות הקשורות למושג האינטגרציה. גישה אחת רואה באינטגרציה מטרה חברתית בפני עצמה. לעומת זאת, יש המציגים את עיקר חשיבותה של האינטגרציה בחינוך כאמצעי להשגת יעדים שונים, במישורים הלימודיים, הפסיכולוגיים החברתיים והכלכליים העתידיים. כאמצעי להגשמתן של מטרות, שואפת האינטגרציה לבנות כיתות בעלות הרכב אופטימלי או יעיל, שיביא למירב התפוקות החינוכיות.
האינטגרציה בישראל

ב-29 ביולי 1968 החליטה הכנסת ברוב קולות (69 בעד, 3 נגד, 18 נמנעים) לקבל את הצעת הוועדה הפרלמנטרית לבחינת מבנה החינוך היסודי והעל-יסודי בישראל על כל סעיפיה. בכך הפכו הצעות הוועדה הפרלמנטרית בראשותו של ד"ר אלימלך-שמעון רימלט להחלטת הכנסת, שעל פיה הופעלה הרפורמה במבנה החינוך.
המטרות העיקריות שלשמן נעשה השינוי היו:
העלאת רמת ההוראה וההישגים הלימודיים והחינוכיים בכל שלבי החינוך.
הפחתת הפער הקיים כיום בין ילדי ישראל ברמת ההשכלה והסיכויים להשתלב בחברה ובמשק מתקדם.
הפגשת הילדים מכל השכבות, בניהם של יוצאי הורים מכל ארצות המוצא, במסגרות לימודים משותפות.
בדברי הסיכום שלו אמר ד"ר רימלט:
....אותם חברים שהצביעו בעד הרפורמה ידעו שהם לא עושים דבר לנצח או לדורות, אלא הם מקדמים את מפעל החינוך. וכדי שמפעל החינוך יוכל להתקדם, אסור לדעתי להנציח מסגרות, נכון שעצם הפשרת קיפאון של מסגרות אין בו שינוי תכנים - המסגרת עצמה לא קובעת, אבל מצד שני אי אפשר לשנות תכנים ויעדים אם המסגרות קבועות ואינן משתנות.
מטרות אלו נוסחו באופן דומה במסמך ההנחיות של משרד החינוך לביצוע הרפורמה.
הרפורמה המבנית שיצרה את חטיבת הביניים כשלב מתווך בין בית הספר היסודי לחטיבה העליונה של בית הספר העל-יסודי, וההחלטה לאמץ במסגרתה מדיניות של אינטגרציה, הפכה בפועל את חטיבת הביניים למוקד ההפעלה של המיזוג המכוון, ויצרה זיהוי מוחלט בין הרפורמה לאינטגרציה בשיח הציבורי והחינוכי.
האינטגרציה בישראל > היישום ההדרגתי של הרפורמה

בנאומו בכנסת אמר שר החינוך והתרבות זלמן ארן ב-29 ביולי 1968: ”אני מציע לכנסת לאשר את המלצות הוועדה הפרלמנטרית שביצוען ההדרגתי יימשך כמה שנים ויתרום תרומה היסטורית להאדרת החינוך במדינת ישראל”. השר לא נקב במספר השנים שלדעתו יעברו עד אשר תושלם הרפורמה במלואה. היעדר חוק מחייב גרם ליישום הרפורמה בהדרגה, בקצב שהיה איטי מהמצופה. בשנת הלימודים הראשונה ליישום הרפורמה (1968 - 1969), הוקמו 8 חטיבות ביניים שכללו 8% מתלמידי ז'-ח', בשנת הלימודים 1973–1974 למדו רק 30% מהתלמידים בחינוך העברי במסגרת של חטיבת ביניים.
בתחילה יושמה הרפורמה על פי עקרון "ההתנגדות הקלה", כלומר, ביישובים או בשכונות שלא הייתה בהן התנגדות ציבורית למהלך והאינטרס שלהם חייב מהלך זה. בשנים הראשונות הופעלה הרפורמה בעיקר בעיירות הפיתוח, שראו ביישומה הזדמנות לבסס את מערכת החינוך שלהן. בשנות השמונים, בייחוד במחצית השנייה שלהן, חל צמצום ניכר בקצב גידול יישום הרפורמה (פחות מ-1% לשנה) אך בתחילת שנות התשעים חל גידול בקצב הפעלת הרפורמה ויישומה בערים, שעד אז התנגדו לה כדוגמת נתניה, חולון, בת-ים באר שבע. בשנים אלו האינטגרציה כבר לא הייתה עוד העניין המרכזי ביישום הרפורמה.
היבטים משפטיים - מקומו של בית המשפט באכיפת האינטגרציה

עיגונה הראשי והראשון היה בבג"ץ קרמר נ' עיריית ירושלים, בו עתרו הורים כנגד כוונת העירייה למנוע מהם לשלוח את ילדם לבית-ספר על פי בחירתם ולאלצם לשלחו לבית הספר התיכון ע"ש דנמרק, תיכון אינטגרטיבי חדש שהוקם באותה שנה. בית המשפט בפסק-דין זה עיגן לראשונה את הרפורמה באופן מלא ופסק דין מייסד זה קבע:
בית המשפט פרש את משנתו לעניין חשיבות קביעת בית המשפט בעניין גיבוי מדיניות הממשלה בעניין זה ואת תפקידו בה:
וכן:
כך לאורך השנים הבאות ועד לתחילת שנות התשעים, גיבה בית המשפט העליון את מדיניות הממשלה בדבר האינטגרציה בחינוך, ודחה את העתירות שהוגשו לאורך השנים מצד הורים, בעיקר ממעמד בינוני-גבוה, שביקשו לחמוק ממדיניות האינטגרציה מסיבות שונות, ומצד מגוון ארגונים שהיו מעוניינים בחינוך שונה. לקראת סוף שנות השמונים הרחיב בית המשפט את מסגרת הסמכות של הרשויות לאכוף אינטגרציה בחינוך אף מעבר לגבולותיה המקוריים, והחיל אותה במקרים מסוימים גם על בתי ספר יסודיים שכלל לא נכללו בדו"ח הוועדה.
מתחילת שנות התשעים, בעקבות התמורה שהתחוללה ביחסי הכוחות בין הרשויות המקומיות והשלטון המרכזי, ובעקבות השינוי הזוחל בחברה הישראלית, התרחשה תפנית משמעותית בפסיקת בית המשפט העליון בעתירות בעניין זכות הבחירה בחינוך ותוכנית האינטגרציה: הוא סירב לתת תוקף להחלטות מנהליות של רשויות מקומיות ושל הממשלה האוכפות את האינטגרציה. השינוי האידאולוגי לא היה מיידי ולא רציף, אולם היה עקבי בפסיקותיו, כך שניתן היה לראות את תהליך התחזקות המגמה.
בית המשפט העליון מעולם לא הפך את הלכת קרמר, ותמיד נמצאו סיבות להחרגת המקרה הספציפי המדובר מההלכה הכללית, או להצגת העניין הספציפי כאילו לא עסק באינטגרציה אלא בנושאים אחרים. מקובל לחשוב כי לא מיוזמתו הפסיק בית המשפט העליון לאכוף את מדיניות האינטגרציה, אלא, נוכח מדיניותו ההפכפכה של משרד החינוך עצמו, החל בית המשפט להתיר חריגות משמעותיות ועקביות ממנה. מאז אמצע שנות השמונים החל תהליך של ביזור בפועל של סמכויות השלטון לרשויות המקומיות, שנאלצו למצוא פתרונות יצירתיים לשמור על איזון תקציבי; פתרונות אלו באו לידי ביטוי גם בתחום החינוך וגרמו לחוסר שליטה (ואף אנדרלמוסיה) ביישום מדיניות השילוב בין האוכלוסיות.
דווקא בבתי המשפט המחוזיים בישבם כבתי משפט לעניינים מנהליים, ניכרת מגמה שונה בפסיקה. עתירות רבות המוגשות לספם נדחות בנימוקי חשיבות האינטגרציה וגיבוי מדיניות השלטון המקומי. אין זה ברור אם תופעה זו נוצרת כתוצאה מכך ששופטי בתי המשפט המחוזיים מרגישים מחויבים לפסוק לפי ההלכה המוצהרת של בית המשפט העליון (שהייתה ועדיין יישום תוכנית האינטגרציה) או שעקב חוסר נכונותו של בית המשפט העליון לפסוק באופן גלוי ומוצהר על המדיניות הרצויה, ואולי חוסר יכולתו לעשות כן, מרגישים שופטי בתי המשפט המחוזיים חופשיים לפסוק על פי צו מצפונם וייתכן כי עולה כאן מחלוקת אידאולוגית.
בשנת 2010 פסק בג"ץ בעניין בית הספר "בית יעקב" בעמנואל, בפסק הדין התקבלה טענה בדבר אפליה על בסיס עדתי בין תלמידות ממוצא מזרחי לבין תלמידות אשכנזיות בבית הספר היסודי לבנות "בית יעקב" בעמנואל. סירוב ההורים לקיים את הוראת בית המשפט העליון לשלוח את בנותיהם לבית הספר בעמנואל, הוביל לכך שהוטלו עליהם בהדרגה קנסות ומאסר בפועל. המאסר עורר את זעמו של הציבור החרדי, שראה בפסיקת בית המשפט התערבות של גורמים זרים בדרכי החינוך הייחודיות להם, וערך עקב כך הפגנות ענק בבני ברק ובירושלים. פשרה שהושגה בין הצדדים הביאה לשחרור ההורים מהמאסר, ובאישור משרד החינוך נפתח לבנות המגמה החסידית בית ספר נפרד (במעמד של מוסד פטור), שהמדינה והמועצה המקומית מנועות מלתקצבו.
ראו גם

אינטגרציה גזעית
הערות שוליים

↑  בג"ץ קרמר נ' עיריית ירושלים, פ"ד כה(1) 767
↑  בג"ץ קרמר, עמ' 769
↑  בג"ץ קרמר, עמ' 784
↑  לסקירה מקפת ראו דן גבתון, "בציפייה למזרחי נ' מחלקת החינוך של טופי-גן השרון (לא נידון): מבט משווה וביקורתי על עמדת בית המשפט העליון כלפי האינטגרציה בחינוך בישראל", עיוני משפט כח(2) (תשס"ה), עמ' 498. כמו כן: סטיב גולדשטיין ואיתן לדרר, חופש הפרט בבחירת בית הספר מול שוויון ואינטגרציה: מגמות בפסיקתו של בית המשפט העליון, מגמות לו 185. כמו כן, ראו ישי בלנק, "ממלכתיות מבוזרת: שלטון מקומי, הפרדות ואי שוויון בחינוך הציבורי", עיוני משפט כח (תשס"ה) 347, עמ' 384.
↑  בג"ץ 595/88 שולמן נ' מנהל המנהל לחינוך בעיריית ת"א, פ"ד מב(3), 594. במקרה זה דובר בהורי ילדה שעתרו כנגד החלטת העירייה שלא לאפשר להם לשלוח ילדתם לבית-ספר יסודי מחוץ לאזור הרישום שלהם. בית המשפט השתמש בתוכנית האינטגרציה כנימוק לשלילת זכותם זו.
↑  גדי טאוב, המרד השפוף: על תרבות צעירה בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997
↑  דן גבתון, טופי-גן, עמ' 498-499
↑  דן גבתון, טופי גן, עמ' 499-504
↑  ראו עת"מ (י-ם) 304/01 שלם נ' עיריית ירושלים (לא פורסם, פס"ד מתאריך 14.02.02). כמו כן בש"א (ב"ש) 4567/02 בר נ' ראש עיריית אופקים (לא פורסם) - מתוך דן גבתון, טופי גן, עמ' 504. עת"מ (י-ם) 1320/03 אלקלסי נ' עיריית ביתר עילית (לא פורסם, ניתן בתאריך 21.06.04), עת"מ (חי') 1334/05 אדות נ' משרדת החינוך (לא פורסם, ניתן ב-23.10.05) עת"מ (חי') 1292/03 אפרת נ' תירוש (לא פורסם, ניתן בתאריך 24 במאי 2004), עת"מ (י-ם) 241/06 האגודה לזכויות האזרח נ' משרד החינוך והתרבות (לא פורסם, ניתן בתאריך 26 באפריל 2006).
השפעה חיצונית

זיהום אוויר מכלי רכב מנועיים בדלק הוא דוגמה להשפעה חיצונית שלילית. עלויות זיהום האוויר (שהחברה כולה נפגעת מהם) אינן מפוצות על ידי היצרנים או המשתמשים בתחבורה הממונעת בדיזל
בכלכלה, השפעה חיצונית (באנגלית: Externality) היא עלות או תועלת שנגרמת מעסקה כלכלית ומוטלת על אנשים או פירמות שלא מעורבים ישירות בעסקה.
במילים אחרות, מבצע ההחלטה אינו נושא לבדו בכל העלויות או קוצר את כל הרווחים מפעולתו. כתוצאה מכך, בשוק תחרותי, מעט מדי או יותר מדי מהסחורה תהיה נצרכת מנקודת ראותה של החברה. אם העולם שמסביב למבצע ההחלטה מרוויח יותר מאשר מקבל ההחלטה (חינוך, ביטחון), אזי הסחורה תהיה בצריכת חסר על ידי מקבלי החלטות אינדיבידואליים. מנגד, אם העלויות לסביבה חורגות מהעלויות למבצע ההחלטה היחיד (זיהום הסביבה, פשע), אזי הסחורה תהיה בצריכת יתר מנקודת ראותה של החברה.