stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברולו

| --- | --- |

 סוג:  יין אדום 
 מוצא:  פיימונטה 
 
ברולו (באיטלקית: Barolo) הוא יין אדום המסומן ב"ציון מקור מבוקר ומובטח" (DOCG-Denominazione di Origine Controllata e Garantita) המיוצר במחוז פיימונטה בצפון איטליה. הוא עשוי מענבי נביולו ומתואר לעיתים קרובות כאחד היינות הגדולים של איטליה, אם לא הגדול שבהם.
אזור הייצור משתרע לתוך הקומונות של ברולו (עיירה) שעל שמנ נקרא היין, קסטיליונה פאלטו, סראלונגה ד'אלבה וחלקים מהקומונות של קראסקו, דיאנו ד'אלבה, גרינזאנה קאבור, לה מורה, מונפורטה ד'אלבה, נובלו, רודי, ורדונו, כולם בנפת קונאו, מדרום-מערב לאלבה (פיימונטה). אף על פי שקודי הייצור תמיד קבעו שכרמים חייבים להיות ממוקמים על גבעות, העדכון האחרון של קוד הייצור שפורסם ב-2010 הולך רחוק יותר, ואינו כולל באופן קטגורי את תחתיות העמקים, אזורים לחים ושטוחים, אזורים ללא מספיק אור שמש ואזורים החשופים לנוף צפוני מלא (דהיינו באזורים אלה לא יגודלו גפנים מהם מותר לייצר ברולו).
ברולו מתואר לעיתים קרובות כבעל ניחוחות של זפת וורדים, והיינות ידועים ביכולתם להתיישן ולרוב מקבלים גוון אדום חלודה כשהם מתבגרים. יש ליישן ברולו לפחות 36 חודשים לאחר הבציר לפני הביקבוק, מתוכם לפחות 18 חודשים בחביות עץ. כאשר הוא מיושן (ריזרבה) לפחות חמש שנים לפני הביקבוק, ניתן לתייג את היין כ"יין רזרב" (באיטלקית: Riserva).
בעבר, יינות ברולו נטו להיות עשירים בטאנין. יכול היה לקחת יותר מ-10 שנים עד שהיין התרכך והיה מוכן לשתייה. התססת יין בכלל והברולו בפרט מבוססת על השארת התירוש עם קליפות הענבים לפחות שלושה שבועות, והתהליך מוציא כמויות עצומות של טאנינים. לאחר מכן היין מיושן בחביות עץ גדולות במשך שנים. על מנת לפנות לטעמים בינלאומיים מודרניים יותר, ואלה המעדיפים סגנונות יין פירותיים יותר ומוכנים מוקדם יותר לשתייה, החלו מספר יצרנים לקצץ את זמני השריה והתסיסה לעשרה ימים לכל היותר וליישן את היין בחביות עץ אלון צרפתיות חדשות (חביות קטנות). ה"מסורתיים" טענו כי היינות המיוצרים בדרך זו אינם ניתנים להגדרה כברולו וטעמם יותר של עץ אלון חדש מאשר של יין. המחלוקות בין מסורתיים ומודרניסטים כונו "מלחמות ברולו".
היסטוריה

עד לאחרונה האמינו שעד אמצע המאה ה-19, ברולו היה יין מתוק. זה יוחס לעובדה שעינב הנביולו מבשיל בסוף אוקטובר, שפירושו היה שהטמפרטורות ירדו בהתמדה עד הבציר. בחודשים נובמבר ודצמבר הטמפרטורות באזור פיימונטה קרות מספיק כדי לעצור את התסיסה ולהשאיר כמות משמעותית של שאריות סוכר ביין (שאריות שתגרומנה למתיקות של היין). אמונה פופולרית נוספת הייתה שבאמצע המאה ה-19, הרוזן קמילו בנסו די קאבור, ראש עיריית Grinzane Cavour, הזמין את האונולוג הצרפתי לואי אודאר (Louis Oudart) לאזור ברולו כדי לשפר את טכניקות ייצור היין של היצרנים המקומיים. תוך שימוש בטכניקות שהתמקדו בשיפור ההיגיינה של מרתף היין, הצליח אודאר להתסיס את ענבי הנביולו עד להעלמת הסוכר והפיכת היין ליבש לחלוטין, מה שיצר את הברולו המודרני הראשון. היין האדום החדש וה"יבש" הזה הפך עד מהרה לחביב בקרב האצולה של טורינו ובית סבויה השלטוני, מה שהביא לתיאור הפופולרי של ברולו כ"יין המלכים, מלך היינות" ובלטינית: Vinum Regum - Rex Vinorum. בתיאור זה מכונים כמה יינות בעולם, ביניהם למשל הטוקאי אסו ההונגרי (שהיה היין המועדף על לואי ה-14 שרכש כל שנה כמעט את כל היבול ממנו).
הרעיון שברולו היה פעם יין מתוק ושנדרש אונולוג צרפתי כדי להפוך אותו ליין יבש, אותגר לאחרונה, בהתבסס על מחקר חדש, על ידי קרין אוקיף. על פי עדכון זה של ההיסטוריה של ברולו, פאולו פרנצ'סקו סטאליאנו (Paolo Francesco Staglieno) היה אחראי לגרסה היבשה המודרנית. הוא היה מחברו של מדריך לייצור יין "הוראות סביב השיטה הטובה ביותר לייצור ושימור יינות בפיימונטה" ובאיטלקית: Istruzione intorno al miglior metodo di fare e conservare i vini in Piemonte, שפורסם ב-1835. היה זה סטאליאנו שנקרא על ידי קמילו בנסו, קונטה די קאבור, אשר מינה אותו לתפקיד האונולוג באחוזתו בגרינזנה בין השנים 1836 לבין 1841. המשימה שלו הייתה לייצר יינות איכותיים המיועדים ליישון ויציבים דיים לייצוא. סטאליאנו התסיס את היינות היבשים, דבר שכונתה בזמנו כ"שיטת סטאליאנו". אודאר היה סוחר ענבים ויין, לא אונולוג, שבתחילת העשור הראשון של המאה ה-19 עבר לג'נובה והקים יקב, Maison Oudard et Bruché. כשאודאר הופיע באלבה, המלך קרלו אלברטו, מלך סרדיניה וקאבור כבר מילאו אחר ההנחיות של סטאליאנו ושניהם ייצרו יינות יבשים. גרסה מתוקנת זו של ההיסטוריה של ברולו התקבלה בחיוב גם על ידי המומחים האחרים.
היסטוריה > מלחמות ברולו

בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, הטרנדים בשוק העולמי העדיפו יינות פירותיים יותר, פחות טאנינים, שניתן לצרוך אותם כבר בגיל (של היין) צעיר יותר. קבוצה של מפיקי ברולו, בראשות בית צ'רטו, פאולו קורדרו די מונטזמולו ואחרים, החלה לייצר סגנונות מודרניים ובינלאומיים יותר של ברולו על ידי שימוש בתקופות קצרות יותר לשְׁרִיָה (ימים בניגוד לשבועות) ותסיסה (בדרך כלל 48 – 72 שעות או לכל היותר 8 – 10 ימים), פחות זמן יישון בחביות עץ אלון קטנות חדשות ותקופה ממושכת של יישון בבקבוק לפני השחרור. על ידי שימוש בטכנולוגיה מודרנית, כולל מכלים מיוחדים שאיפשרו לשאוב את היין מתחת ל"מכסה הקליפות" ולאחר מכן לשאוב מעליו, הם מצאו דרכים למקסם את מיצוי הצבע ולמזער טאנינים קשים. לפני התנועה ה"מודרניסטית" הזו (כלומר אצל המסורתיים), הנביולו נבצר לעיתים קרובות מעט בוסר מה שהותיר לענבים המעט ירוקים טאנינים קשים שלא הספיקו להתפלמר במלואם. כדי למקסם את מיצוי הצבע, היצרנים הכפיפו את היין לתקופות ממושכות של שריה, שנמשכו עד מספר שבועות, ולאחר מכן כמה שנים יישון בחביות עץ אלון גדולות כדי לרכך את היין. בתהליך האיטי הארוך של החמצון-חיזור, עצמת הטאנינים פחתה (כמו שמתרחש בעת הזלפת יין בדקנטר), אך גם הפרי עצמו היה דוהה ומתחמצן. הירידה הזו באיכות הפרי לא הייתה טובה לאזן את הטאנינים הקשים שנותרו, ותותיר יין מר, עפיצי (תחושת יובש או חספוס בפה). כדי להתמודד עם השינוי הזה, חלק מהיצרנים היו ממזגים זני ענבים אחרים לתוך הברולו כמו ארנייס וברברה כדי להוסיף צבע, פרי או רכות ליין.
אקלים וגאוגרפיה

אזור ברולו ממוקם 3 ק"מ דרומית מערבית לאזור הברברסקו, ורק הכרמים של דיאנו ד'אלבה נטועים בזן ענבים דולצ'טו משתרע בין שני מעוזי הנביולו. בהשוואה לאזור ברברסקו, אזור ברולו קריר יותר וממוקם גבוה יותר, ועולה כמעט ב-50 מטרים מעל הברברסקו. הבציר של ענבי הנביולו המבשילים מאוחרים מתרחש בדרך כלל בתחילת עד אמצע אוקטובר או מהאמצע עד סוף אוקטובר לפעמים), אם כי חלק מהיצרנים פיתחו טכניקות גידול גפנים המאפשרות בציר מוקדם יותר, כבר בסוף ספטמבר.
אזור יין

אזור ברולו של היום ממוקם קצת יותר מ-11 ק"מ מדרום מערב לאלבה. אף על פי שהוא כמעט פי שלושה מגודלו של אזור הברברסקו הסמוך, הוא עדיין קטן יחסית והוא רק 8 ק"מ רחב בנקודה הרחבה ביותר שלו. בשנת 1896, משרד החקלאות האיטלקי תחם את אזור הייצור של ברולו כך שיכלול את הקומונות ברולו, לה מורה, קסטיליונה פאלטו, סראלונגה ד'אלבה והחצי הצפוני של מונפורט ד'אלבה.
בנוסף להגבלות על יבול ורמות אלכוהול, כדי להיות מסומן DOCG Barolo היין חייב להיות מיושן לפחות שלוש שנים (מינימום 38 חודשים מ-1 בנובמבר שנת הבציר), מתוכם מינימום 18 חודשים בחביות עץ. עבור יינות המסומנים Barolo Riserva, נדרשות חמש שנות יישון כולל (מינימום 62 חודשים מ-1 בנובמבר שנת הבציר), שוב עם מינימום של 18 חודשים בחביות.
הפקה

שורה של בצירים נוחים בסוף שנות ה-90 הובילה לעליית מחיר עבור כל סוגי הברולו, עליית המחירים הובילה להגדלת הנטיעות. בין 1990 לבין 2004 חלה עלייה של 47% בנטיעות ענבי נביולו באזור ברולו עם 17,340 דונם לגפן ממין זה. הייצור גדל לאחר מכן מ-7 מיליון בקבוקים באמצע שנות ה-90 ל-10.25 מיליון בקבוקים באמצע העשור הראשון של המאה ה-21. המהירות להגדלת הנטיעות גזלו שטחים שבעבר שימשו את יינות הברברה והדולצ'טו. נותר רק לראות אם האתרים הללו יצליחו להניב מספיק נביולו איכותי כדי לייצר ברולו איכותי ולהצדיק את המחיר הגבוה של היין. כמה מומחים חוזים "תיקון שוק" דומה למה שקרה בשנות ה-80, כאשר צבר של בצירים גרם להתייצבות המחירים.
זיווג למזון

יין גדול, עוצמתי וטאניני, כמו הברולו צריך להתאים למאכלים בעלי משקל דומה. בשילוב עם מנות קלות דלות בחלבון, כמו ירקות מאודים, הברולו יכריע את האוכל. הטאנינים שלו יגיבו עם מיעוט החלבונים בלשון ובצידי הפה, ידגישו את המרירות וייבשו את החך. בפיימונטה, היינות משתדכים לרוב עם מנות בשריות, פסטות כבדות וסוגי ריזוטו עשירים בטעמים. כך הטאנינים נקשרים לחלבוני המזון וכך הופכים לרכים יותר.
ראו גם

ברברסקו
לקריאה נוספת

Michael Garner and Paul Merritt. Barolo: Tar and Roses: A Study of the Wines of Alba. ISBN 0-7126-3942-X.
Nicolas Belfrage. Barolo to Valpolicella: The Wines of Northern Italy. ISBN 0-571-17851-0.
Kerin O'Keefe. Barolo and Barbaresco. The King and Queen of Italian Wine, University of California Press. ISBN 9780520273269.
Alessandro Masnaghetti. Barolo: Menzioni Geografiche Aggiuntive. Enogea. ISBN 9788898254507.
הערות שוליים

1 2  Teague, Lettie, Food & Wine (בספטמבר 2007). "Is Barolo Still Italy's Greatest Wine?". {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  K. O'Keefe Barolo and Barbaresco: the King and Queen of Italian Wine California University Press 2014 מסת"ב 9780520273269
↑  J. Robinson (ed) "The Oxford Companion to Wine" Third Edition pg 63-65 Oxford University Press 2006 מסת"ב 0-19-860990-6
↑  H. Johnson Vintage: The Story of Wine pg 419 Simon and Schuster 1989 מסת"ב 0-671-68702-6
↑  Speller, Walter, JancisRobinson.com (בינואר 2015). "Debunking Barolo Myths". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  McCarthy, Ed, WineReviewOnline.com (בספטמבר 2014). "A Great, New Book on Barolo and Barbaresco". אורכב מ-המקור ב-2015-09-06. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  A. Domine (ed) Wine pg 360-361 Ullmann Publishing 2008 מסת"ב 978-3-8331-4611-4
↑  K. MacNeil The Wine Bible pg 327-330 Workman Publishing 2001 מסת"ב 1-56305-434-5
↑  M. Ewing-Mulligan & E. McCarthy Italian Wines for Dummies pg 42-46 Hungry Minds 2001 מסת"ב 0-7645-5355-0
↑  "Disciplinare di produzione DOCG Barolo" (PDF). regione.piemonte.it. Regione Piemonte. נבדק ב-15 במרץ 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  E. Goldstein Perfect Pairings pg 18–19 University of California Press 2006 מסת"ב 978-0-520-24377-4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547769905171  LCCN: sh2009006931 
בנוסף להיותו דמות בולטת איחוד איטליה ה"ריסורג'ימנטו", הרוזן קמילו בנסו די קאבור מילא תפקיד משמעותי בהתפתחותו של הברולו המודרני.
השימוש בחביות קטנות מעץ אלון צרפתי הוא טכניקת ייצור יין הקשורה ליצרני ברולו "מודרניסטיים"
כרמים בקומונה של Serralunga d'Alba
כרמים בקומונה של ברולו
כרם נביולו על מורדות גבעת קנובי
כוס ברולו עם גוני הצבע הלבנים האופיינים סביב השפה (מפגש היין עם הזכוכית)
אלי פודה

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1959 (בן 65) תל אביב-יפו, ישראל 
 ענף מדעי:  אסלאם ומזרח תיכון
 מקום מגורים:  ישראל, ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  שמעון שמיר, איתמר רבינוביץ 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (17 באוקטובר 1993) 
 
אלי פּוֹדֶה (נולד ב-27 ביוני 1959) הוא פרופסור מן המניין בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. כיהן בתור ראש החוג בין השנים 2004 עד 2009. פודה כיהן כנשיא האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם. תחומי המחקר שלו הם מצרים, המערכת הבין-ערבית, יחסי ישראל-ערב, תרבות וחינוך בעולם הערבי.
ביוגרפיה

פודה נולד בתל אביב להורים ניצולי שואה, למד בבית הספר התיכון עירוני ה' בת"א, במגמה המזרחנית. פודה התגייס לצה"ל ושירת ביחידה 8200 בין השנים 1977–1986. את כל שלושת תאריו השלים באוניברסיטת ת"א. הוא למד לתואר ראשון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה ומדעי המדינה. הוא המשיך ללימודי תואר שני במזרח תיכון, ואת עבודת התיזה שלו לתואר שני על ערב הסעודית והבעיה הפלסטינית הוא כתב בהדרכת פרופ' יעקב גולדברג ופרופ' איתמר רבינוביץ. את עבודת הדוקטורט כתב בהדרכת פרופ' שמעון שמיר (עד אשר מונה לשגריר במצרים) ופרופ' איתמר רבינוביץ על החתירה להגמוניה בעולם הערבי סביב פרשת ברית בגדאד (1958-1954). פודה סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת תל אביב בשנת 1991. עם סיים לימודיו יצא לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קורנל בארצות הברית.
פודה הוא עמית מחקר במכון טרומן לקידום השלום, חבר בוועדה האקדמית של המכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס והמרכז לחקר האסלאם ע"ש נחמיה לבציון. עיסוקיו המחקריים העיקריים הם מצרים, יחסים בין-ערביים, הסכסוך הישראלי-ערבי וחינוך ותרבות במזרח התיכון. פודה הוא חבר הוועד המנהל של מכון מיתווים - המכון הישראלי למדיניות חוץ-אזורית של ישראל, וכן פעיל בארגון ישראל יוזמת, הפועל לקדם יוזמת שלום ישראלית בתגובה ליוזמת השלום הערבית משנת 2002. פודה מתבטא לעיתים בכלי התקשורת הישראליים, ובפרט כותב טורי עמדה בעיתון הארץ. כמו כן כיהן כעורך של "המזרח החדש", כתב העת של האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם, בין השנים 2000–2008. החל מחודש יולי 2016 מכהן פודה כנשיא האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם.
חיים אישיים

פודה הוא אב לשלושה. הוא גם צלם חובב.
מחקריו > המערכת הבין-ערבית

תחום זה, העוסק באינטראקציות המדיניות בין מדינות ערב, העסיק את פודה בראשית הקריירה האקדמית שלו. עבודת הדוקטורט, שפורסמה כספר בעברית ובאנגלית, עסקה בדיון סביב שאלת החתירה להגמוניה בעולם הערבי, המוגדר כתת-מערכת במערכת הבינלאומית. החלק התאורטי עסק בשאלה מהם התנאים הדרושים להפיכת שחקן אזורי להגמוניאלי ומהם הכלים העומדים לרשותו על מנת להשיג מטרה זו. מקרה הבוחן ההיסטורי, המבוסס על מסמכים ראשוניים מהארכיון הבריטי והאמריקני, היה המאבק הבין-ערבי (בעיקר בין מצרים ועיראק) סביב ברית בגדאד – ארגון ההגנה שהוקם על ידי המערב (בעיקר בריטניה) כנגד ברית המועצות במחצית שנות ה-50. ספרו השני, השייך אף הוא לתחום מחקר זה, עסק באיחוד בין מצרים וסוריה (מה שמכונה בישראל הקהילה הערבית המאוחדת, קע"ם) בין השנים 1958–1961. ספר זה היה הראשון שעסק באפיזודה מרכזית זו בתולדות העולם הערבי בעת המודרנית והוא התבסס על מקורות ארכיוניים מבריטניה, ארצות הברית ואף קנדה. בתחום זה פרסם פודה מספר מאמרים אקדמיים. אחד מהם עוסק בראשית פעילותה של המערכת הבין-ערבית. טענתו היא כי ניצניה של מערכת זו נראו כבר בשנות ה-20, הרבה לפני הקמת הליגה הערבית ב-1945, שנתפסת בספרות כמועד ראשיתה של המערכת הבין-ערבית.
מחקריו > מצרים

בגלל מרכזיותה של מצרים בעולם הערבי, מחקריו של פודה על המערכת הבין-ערבית הובילו אותו גם להעמיק חקר במצרים. במקביל למאמרים שונים, הוא פרסם קובץ מאמרים, יחד עם שותפו מחיפה, פרופ' און וינקלר, שעוסק בבחינה מחודשת של התופעה המכונה "נאצריזם". החידוש העיקרי בקובץ זה הוא הניסיון לפענח את התופעה הזו כסוג של פופוליזם – בדומה למודל המצוי במשטרים באמריקה הלטינית והדרומית (כולל גם אירופה), וזאת בניגוד להסברים הקודמים שניתחו את הנאצריזם כתופעה אידאולוגית, תנועה משיחית, תנועת מודרניזציה וסוג של פולחן אישיות. במסגרת קובץ זה, הוא פרסם מאמר – המבוסס על ספרות תאורטית מתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית – על הדרך שבה מקבלי ההחלטות בישראל תפסו את המנהיג המצרי, ג'מאל עבד אל-נאצר ואת תופעת הנאצריזם. במאמר זה מראה פודה את תהליך הדימוניזציה שעברה דמותו של נאצר בקרב מקבלי ההחלטות – תופעה שכיחה במצבי סכסוך. בנוסף, פודה ווינקלר פרסמו מונוגרפיה על החרם הערבי שלא היה על מצרים בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל ומצרים ב-1979. בניגוד לטענה הרווחת, הם מראים כי בניגוד להחלטות הפסגה הערבית להחרים את מצרים, באופן מעשי מדינות ערב התקשו להחרים אותה ואף מיהרו להחזירה לעולם הערבי תוך עשור. בעקבות המהפכה במצרים בינואר 2011, פודה פרסם מאמרים עיתונאיים ואקדמיים בנושא וכעת הוא שוקד על עריכת ספר בנושא האביב הערבי.
מחקריו > יחסי ישראל-ערב

פודה היה בין הראשונים לשלב את ישראל בלימודי המזרח התיכון. הפרדה זו, שנעשתה לראשונה באוניברסיטה העברית עם הקמתה, גרמה להקמת מחיצה דיסציפלינרית בין לימודי היהדות וישראל מצד אחד ולימודי המזרח התיכון מצד שני. במסגרת תוכנית הלימודים של החוג, הוא יזם קורס בנושא "ישראל במזרח התיכון" – כותרת שביטאה גם עמדה אידאולוגית בדבר שיוכה של ישראל למזרח התיכון (בניגוד, למשל, לכותרת "ישראל והמזרח התיכון"). במסגרת הניסיון לשלב בין שני תחומים אלה, הוא פרסם ספר ומאמרים על הדרך שבה ספרי הלימוד להיסטוריה ואזרחות בבתי הספר במדינת ישראל לימדו על הערבים ועל הסכסוך הישראלי-ערבי. מחקר זה, אשר מבחינה תאורטית שייך לתחום הזיכרון הקולקטיבי (collective memory), מנתח את השינויים בספרי הלימוד, ששיקפו יפה את "רוח התקופה" ואת השינויים ההיסטוריוגרפיים שהתחוללו במחקר על הציונות וישראל. בעוד הדור הראשון של ספרי הלימוד (עד מחצית שנות ה-70) הכיל טעויות, הטעיות והתעלמויות, תוך כדי בניית מיתוסים ונרטיב ציוני חד-צדדי, הרי הדור השלישי (ממחצית שנות ה-90) כבר כלל הכרה באחר הערבי, אם כי לא היה חף מהאדרת העצמי. במקביל, פודה כתב מחקר קצר על ספרי לימוד להיסטוריה במצרים וכן הוא עורך עתה ספר (יחד עם ד"ר סמירה עליאן מבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית) על הכרת האחר בספרי לימוד במזרח התיכון. בשנים האחרונות פודה שוקד על ספר שעוסק בהחמצת הזדמנויות בסכסוך הישראלי-ערבי. בהתבסס על הגדרה ומודל חדשים של המונח "החמצה היסטורית", הוא מנתח כ-30 מקרי בוחן בסכסוך ומנסה לבחון מדוע לא הוחמץ השלום במקרים מסוימים (מצרים, ירדן, חלקית עם אש"ף), ובאיזו מידה הוחמץ שלום במקרים שנוהל משא ומתן לשלום אולם לא נחתם הסכם. בהקשר זה הוא פרסם כבר כמה מאמרים על החמצת השלום של ישראל עם יוזמת השלום הערבית ב-2002.
מחקריו > חינוך ותרבות בעולם הערבי

עיסוקו של פודה בתחום זה הוא המשך להתעניינותו בתחום הזיכרון הקולקטיבי, ובמיוחד עבודתו על ספרי לימוד להיסטוריה בישראל, במצרים ובמזרח התיכון באופן כללי. ב-2011 הוא פרסם ספר – ראשון בתחומו – העוסק בדרך שבה מדינות ערב חוגגות את החגים הלאומיים והדתיים שלהם. בהתבססו על מחקרים תאורטיים במדעי המדינה (בעיקר בתחום הלאומיות), סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, הוא מנתח את לוח השנה הרשמי בשש מדינות ערביות מייצגות – מצרים, עיראק, סוריה, לבנון, ירדן וערב הסעודית. הוא מראה, כי כל מדינה בנתה לוח-שנה שונה, המנציח נרטיב היסטורי המפאר מיתוסים, סיפורי גבורה, ניצחונות צבאיים ולעיתים אסונות. הוא מצא כי ניתן לזהות ארבע סיבות לקיום חגיגות מדינה: הרצון לחזק את הזהות הלאומית; הצורך לחזק את הלגיטימציה של המשטר; רצון של המשטר להפחיד ולאיים על האזרח; וההכרה של המשטר בצורך הפסיכולוגי של האזרח לפורקן, כאשר בכל מדינה או בכל משטר ניתן לזהות מניעים שונים. פועל יוצא של מחקר זה היה גם מאמר ראשון מסוגו על דגלים בעולם הערבי כסמל לאומי.
ספרים ומונוגרפיות

החתירה להגמוניה בעולם הערבי: המאבק סביב ברית בגדאד , הוצאת משרד הביטחון, 1996
הספר יצא גם באנגלית: The Quest for Hegemony in the Arab World: The Struggle over the Baghdad Pact (Leiden: E. J. Brill, 1995)
The Decline of Arab Unity: The Rise and Fall of the United Arab Republic (Brighton: Sussex Academic Press, 1999)
The Arab-Israeli Conflict in Israeli History Textbooks, 1948-2000 (Westport, CT: Bergin and Garvey, Greenwood, 2002)
הספר תורגם לערבית, الصراع العربي الاسرائيلي في الكتاب التاريخ المدرسية الاسرائيلية (רמאללה: מדאר, 2006)
The Boycott that Never Was: Egypt and the Arab System, 1979-1989, Durham Middle East Papers, Monograph No. 72. University of Durham, Institute for Middle Eastern and Islamic Studies, December 2002,
The Politics of National Celebrations in the Arab World (Cambridge: Cambridge University Press, 2011)
מפילגש לידועה בציבור: היחסים החשאיים של ישראל עם מדינות ועם מיעוטים במזרח התיכון, 1948–2020, עם עובד, ספריית אופקים, 2022. על ספרו זה זכה ב-2024 בפרס צ'צ'יק לחקר ביטחון ישראל.
וילה בג'ונגל? ישראל במזרח התיכון, ירושלים: הוצאת כרמל, 2025.
ספרים וכתבי עת שערך

Rethinking Nasserism: Revolution and Historical Memory in Modern Egypt (Gainesville: University Press of Florida, 2004). [with Onn Winckler]
Arab-Jewish Relations: From Conflict to Resolution? (Brighton: Sussex Academic Press, 2006). [with Asher Kaufman]
Britain in the Middle East: From Imperial Power to Junior Partner (Brighton: Sussex Academic Press, 2008). [with Zach Levey]
Researching Ottoman History: Studies in Honor of Prof. Amnon Cohen (Leiden: E. J. Brill, 2013). [with Eyal Ginio]
"חברה ומדינה במזרח התיכון", המזרח החדש, כרך 41 (2000) [יחד עם חיים גרבר]
"דת ומדינה באסלאם", המזרח החדש, כרך 42 (2001) [יחד עם חיים גרבר]
"יחסי יהודים-ערבים בארץ-ישראל/פלסטין", המזרח החדש, כרך 43 [2002) [יחד עם חיים גרבר]
"זרמים בהיסטוריוגרפיה במזרח התיכון", המזרח החדש, כרך 45 (2005) [יחד עם חיים גרבר]
"מצרים והסודאן", המזרח החדש, כרך 47 (2008).
הערות שוליים

↑  אוסף צילומים של אלי פודה באתר PicShare
↑   עופר אדרת, ישראל החמיצה כמה הזדמנויות להסכם שלום, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266644505171  GND: 1158263147  ISNI: 0000 0003 6614 8932  LCCN: n95008372  NTA: 138368406  ORCID: 0000-0002-3015-0013  SUDOC: 034179070  VIAF: 232808643   WorldCat (עם VIAF): 232808643
אינטרמצו עם אריק

| --- | --- |

הפתיח ששימש את 100 הפרקים הראשונים של התוכנית (2003–2006) בה מנוגן בפסנתר דיסקלוויאר הפרק "Reconnaissance" מתוך יצירתו של רוברט שומאן, "קרנבל", אופ. 9.
 סוגה:  תוכנית אירוח 
 בימוי:  ז'קי ברקן, מוסטפא אבו ראס
 מנחים:  אריה ורדי 
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  15 
 הפקה
 מפיק:  מוסטפא אבו ראס
 עורכים:  ז'קי ברקן
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה החינוכית הישראלית 
 תקופת שידור מקורית:  2003–2018
 
ההרכב היהודי-ערבי "שש בש" בתוכנית
אינטרמצו עם אריק הייתה תוכנית טלוויזיה שבועית בנושאי מוזיקה בטלוויזיה החינוכית הישראלית, בהנחיית המנצח והפסנתרן אריה ורדי אשר גם כתב את תסריטי התוכניות. זוהי הסדרה החמישית של הטלוויזיה החינוכית עם אריה ורדי. קדמו לה: "כיתת אמן", "פרקי בארוק", "שיחות מן המקלדת", "שיחה בעשר אצבעות" ו"צלילים מן ההיכל". אלה סדרות הטלוויזיה היחידות של מוזיקה קלאסית שנעשו עד כה בהפקה מקורית בישראל. התוכניות צולמו באולפני הטלוויזיה החינוכית הישראלית ברמת אביב.
פורמט

כל פרק בסדרה עוסק בנושא מוזיקלי אחד, ומתארחים בו הרכבים מוזיקליים או אמנים ישראלים ובינלאומיים בתחומי ההלחנה, הנגינה, השירה והמחול, ביניהם צעירים ואלמונים, ואחרים ותיקים ומפורסמים, המבצעים באולפן יצירות הקשורות לנושא הפרק. כמו כן משולבים בתוכנית קטעי ארכיון מתוך קונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית ומקונצרטים ואירועי מוזיקה מגוונים בארץ ובעולם. אות הפתיחה הנוכחי, קטע מתוך אינטרמצו אופ' 117 מס' 2 של ברהמס, מנוגן על ידי אריה ורדי עצמו. בעבר שימשו בתפקיד זה קטע מתוך "קרנבל" של רוברט שומאן וקטע מהפרק השלישי של סונטת הסערה של בטהובן.
היסטוריה

הסדרה שודרה החל משנת 2003, בימי שישי ב-16:00 (במסגרת שידורי החינוכית בערוץ הראשון), ושידור נוסף ביום חמישי ב-20:00 בערוץ 23.
ב-29 באוקטובר 2006 חגגה הסדרה את פרק ה-100 במסיבה שנערכה באולם קלרמונט בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, בנוכחות שרת החינוך, חברת הכנסת הפרופסור יולי תמיר.
במאי, עורך הסדרה ומעצב דמותה הטלוויזיונית מראשיתה ובמשך כ-350 תוכניות היה ז'קי ברקן, אשר עבד עם אריה ורדי בשיתוף פעולה מלא, גם בסדרות המוזיקה הקודמות, עד יומו האחרון ביוני 2014. מפיק אינטרמצו, מוסטפא אבו ראס, המשיך את דרכו כבמאי ומפיק הסדרה.
בינואר 2016 הופקה התוכנית ה-400.
הפקת התוכנית הופסקה עם סגירת הטלוויזיה החינוכית באוגוסט 2018. אחת התוכניות האחרונות שצולמו הייתה ריאיון בן שעה עם דניאל בארנבוים, שצולם באקדמיית ברנבוים-סעיד בברלין.
בין המשתתפים בתוכנית

התוכנית אירחה במשך השנים שמות בינלאומיים רבים, ובהם ניתן למנות בין השאר את קורט מאזור, זובין מהטה, מאריי פרחיה, יפים ברונפמן, אנדראש שיף, ג'סי נורמן ואחרים.
מבין המקומיים ניתן למנות את פנינה זלצמן, אנדרה היידו, מנדי רודן, אבנר בירון, קרן הדר ועוד.
הערות שוליים

1 2  דן כספי, אגם הבירבורים, באתר הארץ, 8 בפברואר 2016
↑  זרקור, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2003
↑  אמיר מנדל, המלצות קלאסיות 23.8–30.8: אינטרמצו עם אריק — דניאל בארנבוים, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2018
↑  חגי חיטרון, הגואל בכבלי מוות, באתר הארץ, 1 ביוני 2009
↑   חגי חיטרון, אנדרש שיף מנגן באך: חוויה של פעם בחיים, באתר הארץ, 29 במאי 2019
↑  חגי חיטרון, זמרת האופרה ג'סי נורמן שהתה בישראל לרגל קבלת פרס וולף, באתר הארץ, 6 ביוני 2016
↑  חגי חיטרון, סקרלטי בלבוש הולם, באתר הארץ, 15 בינואר 2012
↑  רפי לביא, עכבר העיר, המלצות השבוע של רפי לביא, באתר הארץ, 24 ביוני 2006
מאוריסיו פונס

קרלוס מאוריסיו פונס קרטחנה (בספרדית: Carlos Mauricio Funes Cartagena;‏ 18 באוקטובר 1959 – 21 בינואר 2025) היה עיתונאי ופוליטיקאי מאל סלוודור, שכיהן כנשיא אל סלוודור בשנים 2009–2014.
ביוגרפיה

מאוריסיו פונס נולד לרואה החשבון רוברטו פונס ולמזכירה מריה מירנה קרטחנה. למד במכללת "קולחיו סנטרואמריקה" ובמכללה הישועית האקסטרנית "סן חוסה". בהמשך למד ספרות ותקשורת באוניברסיטה המרכז אמריקאית ע"ש חוסה סמאון קאניאס בסן סלוודור.
פונס התחיל את הקריירה העיתונאית שלו בערוץ הטלוויזיה 10 בפברואר 1986. מ-1987 הועסק בערוץ 12 בו ניהל את תוכנית הראיונות הפופולרית "ראיון היום" ותוכניות חדשות. כמו כן במשך 15 שנה היה כתב של הרשת "CNN" בשפה הספרדית. הוא היה כתב בימי מלחמת האזרחים בסלוודור, ובאותה התקופה גיבש את השקפתו הפוליטית.
אחד מאחיו נהרג בעת מלחמת האזרחים. בנו הבכור אלחנדרו פונס ולאסקו, נרצח בגיל 27 בשנת 2007 בעת ששהה בפריז לצורך לימודי צילום, תוך כדי שנתקף על ידי גבר ממוצא מרוקאי.
פונס נבחר לתפקידו כמועמד מפלגת השמאל חזית השחרור הלאומי פראבונדו מארטי (FMLN). הוא גבר על יריבו רודריגו אווילה ממפלגת הברית הלאומית, לאחר שזכה ב-51.3% מקולות הבוחרים.
מאז נכנס לתפקידו, ניהל פונס מגוון רחב של רפורמות חברתיות שנועדו להילחם בעוני ובפערים החברתיים במדינה. בין היתר, בוטלו תשלומים עבור שירותי בריאות, החלה אספקת מדי תלבושת אחידה ומזון לתלמידים, הממשלה החלה לבצע הכשרות מקצועיות והחל תשלום קצבאות זקנה.
עם הגעתו לשלטון הנשיא פונס חידש את היחסים הדיפלומטיים עם קובה, שהיו מנותקים במשך 50 שנה, מאז המהפכה הקובנית. הוא כיהן בתפקיד עד 2014.
לאחר תקופת שלטונו הואשם בהלבנת הון וקיבל מקלט מדיני בניקרגואה.
פונס נפטר ב-21 בינואר 2025. הותיר אחריו אישה, ד"ר ואנדה פיניאטו, ילידת ברזיל שהתאזרחה בסלוודור והייתה פעילה במפלגת העובדים בארץ מולדתה, ובן, גבריאל.