stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
געתון (קיבוץ)
היסטוריה > חדר האוכל של הקיבוץ

לאחר הפרטת ענף המזון וסגירתו של חדר האוכל ניתנה לו הזדמנות שנייה והוא הוסב לאולם מחול,  אחר שרמי באר, הכוראוגרף ומנהל להקת המחול הקיבוצית, החליט להמשיך ולפתח את כפר המחול שפועל בקיבוץ מאז 1970. את ההסבה ביצע המתכנן המקורי של חדר האוכל – האדריכל מנחם באר.
חדר האוכל בגעתון, 1942
בניין חדר האוכל בתכנון מנחם באר
חזית צריף עם ציורים שיצר חבר הקיבוץ שמואל כץ
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  כל מקום ואתר, רעננה, ישראל: משרד הבטחון. ההוצאה לאור, 2000, עמ' 76
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007448625005171  LCCN: no2015046304   WorldCat (עם LCCN): no2015-046304 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קיבוצים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וקטור פוינטינג

וקטור פוינטינג הוא גודל וקטורי המתאר את צפיפות שטף האנרגיה האלקטרומגנטית (כיוון הזרימה ועוצמתה), כלומר אינטגרל משטחי עליו על שפת נפח כלשהו ייתן את הספק האנרגיה הבוקע מאותו נפח. ממדיו הם הספק ליחידת שטח (או אנרגיה ליחידת זמן ליחידת שטח). ווקטור פוינטינג קרוי על שם הפיזיקאי האנגלי ג'ון הנרי פוינטינג (John Henry Poynting) שהגדיר אותו, אם כי גם אוליבר הביסייד הגדיר אותו באופן בלתי-תלוי בפוינטינג. ביחידות SI הווקטור מוגדר כך:
{\vec {S}}={\vec {E}}\times {\vec {H}}={\frac {1}{\mu }}{\vec {E}}\times {\vec {B}}
כאשר:
{\vec {E}} הוא השדה החשמלי.
{\vec {B}} הוא השדה המגנטי, ו- {\vec {H}} הוא שדה העירור המגנטי.
c הוא מהירות האור.
\mu  הוא פרמאביליות החומר בו נמצא הווקטור.
ביחידות cgs הווקטור מוגדר כך:
וקטור פוינטינג מצביע לכיוון אליו זורמת האנרגיה וגודלו הוא צפיפות שטף האנרגיה או צפיפות ההספק (האנרגיה ליחידת שטח וליחידת זמן) שחוצה את המשטח הניצב אליו. ניתן להסיק את קיומו על ידי שיקולים של שימור אנרגיה תוך לקיחה בחשבון ששדה מגנטי לא מבצע כל עבודה וכן ש- \ {\vec {E}}\times {\vec {B}} מייצג את צפיפות האנרגיה בנקודה.
לדוגמה, וקטור פוינטינג ליד תיל מוליך אידיאלי הוא ניצב לתיל, כלומר אנרגיה אלקטרומגנטית זורמת מהתיל לסביבה שלו. עבור תיל מוליך בעל התנגדות חשמלית וקטור פוינטינג יהיה קטן יותר, שכן חלק מהאנרגיה נשאר בתיל, וגורם להתחממותו.
ראו גם

משפט פוינטינג
אקצ'ה (מטבע)

| --- | --- |

אקצ'ה (פני המטבע), מימי הסולטאן מוראט השני, 1430–1431
 משתמשים:  האימפריה העות'מאנית 
 
אקצ'ה (בטורקית: Akçe; בטורקית עות'מאנית: آقچه) היה מטבע באימפריה העות'מאנית עשוי כסף. 
במשך תקופות ארוכות היה יחידת הכסף העיקרית באימפריה העות'מאנית.
שמותיו

שמו הטורקי של המטבע נגזר מהמילה ak (לבן), רמז לצבעה של המתכת. הוא נקרא בראשיתו akça, קרי "לבנבן", והוטבע לראשונה בעיר בורסה בשנת 1327, בידי אורהן הראשון; השם "לבן" או "לבנבן" בא משם מטבע ביזנטי מכסף הנקרא אף הוא "לבן", ביוונית "אספרון" או "אספרו" (ασπρον
או ασπρο). הוא הוטבע על ידי בית קומננוס בטרפזונט. על כן, במקורות העבריים נקרא גם "לבן".
באירופה נקרא אַסְפֵּר על שם מטבע יווני (יוונית: ασπρον – אספרון), ובמקורות עבריים גם אשפר ואשביר. וכן, בצרפתית (aspre), באיטלקית "אספרו" (aspro) ובנסיכויות הרומניות - aspru.
הרכב המתכת והשווי

בשנים הראשונות להטבעתו הייתה מתכת האקצ'ה בדרגת טוהר טורקית של 900 אָיָר (טורקית: ayar). אך בחלוף הזמן פחתה איכות המתכת עד דרגת טוהר של 465 אָיָר. לשם ציונה של דת האימפריה היו חקוקים על צדה האחד של המטבע השהאדה ושמם של ארבעת ח'ליפי האסלאם (הראשידון), ואילו בצדו השני (צד שמאל) הוטבע שמו של סולטאן התקופה (בתקופת בין המלכים נזכר על גבי המטבע גם שמו של טימור לנג, אך לימים הוסר ממנה.)

תקופה ארוכה שלושה מטבעות אקצ'ה היו שווים לפארה אחד. 120 מטבעות אקצ'ה היו שווים למטבע אחד של קורוש. הקורוש היה יחידת החישוב (יחידת מטבע המשמשת כבסיס אחיד לחישוב מחירים) שמילאה את מקומו של האקצ'ה. בשנת 1870 הוחלף הקורוש בלירה.
אף שבראשיתן לא צוין התאריך על גביהן, הרי שבימי הסולטאן באיזיט הראשון החלו להטביעו על גבי המטבעות.
בניית מסגד סולימאן באיסטנבול מומנה בכ-59 מיליון מטבעות אקצ'ה, בשנת 1550. סכום נכבד זה היה שווה באותה העת ל-700,000 דוקאטים (מטבע אירופי ונציאני) בזהב.
בשנת 1843 הצטרפה למטבע זה הלירה הזהובה, ושני המטבעות יצרו יחדיו בסיס דו מתכתי.
ראו גם

מטבעות ארץ ישראל
הערות שוליים

↑  Lucian Rocchi, עמ' 26.
↑  ראו: האתר treasure realm.
↑  במקביל גם האבירים של יוחנן הקדוש מרודוס הנפיקו מטבע בשם אספרון.
↑  בשיטה זו, כסף טהור נקוב בערך של 1000 אָיָר, כך ש־900 אייר מציינים סגסוגת של 90% כסף ו־10% נחושת, השקולים ל־21.6 קראט.
↑  ראו למשל:באתרים
↑  Şevket Pamuk, "A Monetary History of the Ottoman Empire",Cambridge University Press, 2000, ISBN 0-521-44197-8
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: akce
נפתלי בנט (רב)

ערך זה עוסק ברב. אם התכוונתם לראש ממשלת ישראל ה-13, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  1789 
 פטירה:  1857 (בגיל 68 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1857 
 
הרב נפתלי בן מרדכי בנט (בכתיב מיושן: בנעט, בגרמנית: Naphtaly Benedikt;‏ תקמ"ט, 1789 – ב' בטבת תרי"ח, 21 בדצמבר 1857) היה אב"ד שאפא, היא שאפוב (אנ'), במוראביה.
חייו

נולד בניקלשבורג כבנו השלישי של רב המדינה מרדכי בנט. למד בישיבתו של אביו ובבית-הספר הממשלתי ליהודים (Normalschule), שם רכש שליטה בגרמנית. שהה שנה בישיבתו של הרב ברוך תאומים-פרנקל בלייפניק. נשא את חיה קתרינה בת ר' אברהם פוליץ. ב-1816 חיבר את ספרו הראשון, "ברית מלח", שעסק בדיני מליחת הבשר. מ-1821 הועסק כמורה בבית-הספר בניקלשבורג.
ב-1824 חיבר קטכיזם בשם "תורת דת משה וישראל" (שבמהדורתו השנייה נקרא: "אמונת ישראל"), שנועד להחליף את הקטכיזם "בני ציון" מאת הרץ הומברג כספר יסוד לחינוך הציבור היהודי בידי הממשלה. זוגות יהודיים נדרשו להיבחן עליו כדי לקבל רישיון נישואין. חיבורו של הומברג, שהיה כמעט כולו בגרמנית ונכתב ברוח רציונלית, היה לצנינים בידי הגורמים השמרניים ורוב הציבור. "אמונת ישראל", לעומתו, כלל קטעים רבים בעברית והדגיש את חשיבות המצוות והגמרא. הקטכיזם החליפי זכה להסכמה נלהבת של אבי המחבר, רבה של כל מוראביה, אך נדחה על ידי נציבות החינוך בחצר הקיסרית בשל אופיו השמרני וריחוקו מאידיאלים אוניברסליים.
חיבר "מספד גדול וכבד" על אביו, עת מותו של הלה ב -1830. ב-1833 התכתב עם יש"ר מגוריציאה מעל דפי כתב-העת "כרם חמד". ב-1836 מונה לרבה של שאפא. הנהיג יום צום לזכר השריפה שכילתה את מגורי היהודים בכפר ב-1822, וחיבר קינה על האירוע. הצום נשמר עד חורבן הקהילה בשואה. ב-1840 חיבר מספד, "אמרי שפר", על החת"ם סופר. ב-1845 הגיש את מועמדותו למשרת רב המדינה של מוראביה, וחיבר מכתב תלונה על כך שנשקל מינויו של הרב שמשון בן רפאל הירש לתפקיד. באיגרתו לממשלה, תיאר את הירש כבור מסוכן וכגרמני זר, החומס משרה שרק מוראבי מלידה צריך להחזיק בה.
לקריאה נוספת

בֶּנֶט, נַפְתָּלִי בֶּן מָרְדְּכַי, האנציקלופדיה העברית, כרך ט', עמ' 116–117.
Michael Miller, Rabbis and Revolution: The Jews of Moravia in the Age of Emancipation, Stanford University Press, 2010. עמ' 74–79, 85-88, 174-175.
עלמה יצחקי

| --- | --- |

 לידה:  1984 (בת 40 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  המדרשה לאמנות (2005)  אוניברסיטת תל אביב (2012) 
 תחום יצירה:  ציור
 פרסים והוקרה:  פרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר (2014)
 almaitzhaky.com
 
עלמה יצחקי (נולדה ב-1984) היא אמנית וחוקרת ישראלית, שהציגה במספר תערוכות יחיד, ביניהן במוזיאון תל אביב, והשתתפה בתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה. זכתה במספר פרסים, ביניהם פרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר.
ביוגרפיה

יצחקי גדלה בתל אביב-יפו, למדה במדרשה לאמנות בבית ברל. לאחר סיום התואר הראשון (2009) המשיכה לתואר שני (2011) ותואר שלישי (2018) בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
היא מרצה בבית הספר לאמנות רב-תחומית במכללת שנקר ובחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. מתגוררת ופועלת בדרום תל אביב.
יצירתה

יצירתה של יצחקי עוסקת בפילוסופיה פוליטית, פילוסופיה של האמנות ומחשבה פסיכואנליטית. היא מלקטת מהמרחב הגאופוליטי סצנות המשמשות מושאים לציוריה, אותן היא מעבדת לקומפוזיציה ודימוי. הדמויות בציוריה נטועות במציאות החברתית והפוליטית הישראלית. היא בודה סיטואציות יומיומיות ו"מחייה" אותן באמצעות סגנון פיגורטיבי ואקספרסיבי.
עבודתה עוסקת בטקסטורות. לדבריה, "הציור שלי קשור מאוד לחוש המישוש, למגע. אני משתדלת לצייר את כל האובייקטים והמשטחים ככה שאפשר ממש לחוש אותם".
הציור בעיניה איננו מימד נפרד מהמציאות השיתופית, והוא משתתף בארגונה ואף לוקח בו חלק פעיל. ציוריה של יצחקי מעוררים בצופה אי שקט, תחושה מלנכולית של ריקון וחוסר משמעות ומעלים שאלות מהותיות בנוגע לקיום האנושי.
בתערוכת היחיד "בסלון", שנערכה ב-2012 בית האמנים ירושלים, הוצגו ציורים המתארים ציורי פנים, בין השאר בדירות שותפים. אוצר התערוכה, פיוטר שמוגליאקוב, כתב: "הסלון מציע מודל לקיום המשותף שאותו הציורים של יצחקי מבקשים לחקור, וכך הוא מקרין על חדר המיטות, על הרחוב או השדה".
"יהודה הימית" היא תערוכת יחיד של יצחקי משנת 2015 במוזיאון תל אביב, העוסקת בציור חברתי ומתייחסת לחיי היום-יום הפועלי. רוב המצוירים הם משולי החברה, פועלים שקופים, קבצנים, וגם צעירים העוסקים בעצמם ובעולמם. חלק מהציורים נראים כאילו נצפו מבעד לעדשת עין-דג או מראה מעוותת – מה שמצויר באמצע הוא גדול, קרוב, כמעט מוזנק החוצה, ואילו השוליים נסוגים אחורה.
מרחב ישורון כתב בטקסט הקטלוג: "עלמה יצחקי מציירת איך גוף תופס מקום בעיר. הגוף חולש על מרכז התמונה והפרישה של הידיים והרגליים מחלקת את הבד, מבדילה בין שמיים לארץ, מכתיבה מסגרת לנוף. אמצע הבד הוא אמצע הבשר. הגוף גוזר את הרקע, תופס לעצמו את השטח, מסתיר את הנוף לפי מספר הסנטימטרים הדרוש לו כדי להציב את הישות שלו, כלומר להיות. זו המטפיזיקה של הנוכחות."
ב-2017 נערכה "היא הסיר, ואנחנו הבשר (2017)" - תערוכת יחיד של יצחקי בגלריה חזי כהן. התערוכה כללה עבודת וידאו, ציורי שמן וסדרת אקוורלים, העוסקים כולם בדימוי הגוף המפורק, המתכלה, האוכל והנאכל. בציורי השמן של יצחקי הגוף מופיע במלוא נוכחותו החומרית, ותופס את מרכז התמונה. בסדרת האקוורלים, לעומת זאת, מופיע גוף מרחף, חדיר ונוזלי. הצבעוניות העליזה והשפה הנאיבית מכסים על תוכן קודר, המשלב דימויי פולחן דתי עם פנטזיות של עונג וכאב. בעבודת הווידאו ״מדיטציית גופה״ נראה כלב המפרק ואוכל ׳גופה׳ על שריריה, עצמותיה ואבריה הפנימיים, העשויים קונפטי ונייר צבעוני. זהו ייצוג משחקי ונאיבי של מה שנתפס במסורת המערבית כגורל המקולל ביותר: מוות ללא קבורה, שרידי האדם ההופכים מאכל לחיית השדה.
פרסים

2004 – מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל
2005 – פרס מוזיאון רמת-גן לבוגר "המדרשה" מצטיין, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2010-2005 – מלגת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב
2012 – פרס לציור ע"ש אסנת מוזס לאמן צעיר, בית האמנים, ירושלים
2012 – שהות-אמן על שם ברונר, תוכנית לחילופי אמנים תל אביב - דיסלדורף, דיסלדורף, גרמניה
2014 – פרס רפפורט לצייר ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
תערוכות > תערוכות יחיד

2008 - "ציור", סדנאות האמנים, תל אביב
2012 -"בסלון", בית האמנים, ירושלים
2015- "יהודה הימית", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2015 - "מעבר זמני", שהות אמן ע"ש ברונר, מוזיאון הרצליה
2016 - עלמה יצחקי: איסכורית, גלריה בארי
2017 - "היא הסיר ואנחנו הבשר" גלריה חזי כהן
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

2005 – " More Than This 4", זומר, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2007 - נגא, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2007 – "שיטה", הגלריה של המדרשה בתל אביב, תל אביב-יפו
2011 - צבע טרי 4 - צבע טרי, היריד לאמנות עכשווית, תל אביב
2012 – "תערוכה מינורית", הגלריה של המדרשה בתל אביב, תל אביב-יפו
2013 - "פאסיב אגרסיב אקספרסיב", הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב
2013 – "מארח ואורח" - מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2014 – "מתים מבפנים", גלריה בנימין, תל אביב
2016 – "קומזיץ" KIT, דיסלדורף, גרמניה
2017 – "אסיף: עשור לפרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר/בכיר", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
אוספים

אוסף מוזיאון רמת גן
אוסף שיף
אוסף שניידמן
הערות שוליים

↑  קנטור, ש', אמנות רחוב: הציירת עלמה יצחקי נמשכת אל מה שפרום, באתר TimeOut, ‏8/11/2015
↑  לוריא, א' וקלאנג, ק', מעבר זמני: שהות-אמן על שם ברונר, הרצליה: מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 2015
↑  מוזיאון תל אביב, ראיון עם עלמה יצחקי
↑  שמוגליאקוב, ש', סלון למציאות, באתר ערב רב, ‏6.12.2012
↑  דף התערוכה "בסלון", באתר מנופים
↑  הדס רשף, ביבי דרינקינג גיים: האמנית עלמה יצחקי מחברת ציור ופילוסופיה, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2012
1 2   גליה יהב, באמצעות וולגריות וכיעור מוחצן, עלמה יצחקי מציבה אלטרנטיבה לבון טון האמנותי, באתר הארץ, 31 באוקטובר 2015
↑  עלמה יצחקי - היא הסיר, ואנחנו הבשר, באתר הארץ
↑  סדנאות האמנים בתל אביב: תערוכות/ציור, עלמה יצחקי., באתר סדנאות האמנים בתל אביב
↑  בית האמנים בירושלים: עלמה יצחקי, באתר בית האמנים בירושלים
↑  מוזיאון הרצליה: עלמה יצחקי, באתר מוזיאון הרצליה
↑  גלריה חזי כהן: עלמה יצחקי, באתר גלריה חזי כהן
↑  גלריה זומר: עלמה יצחקי, באתר גלריה זומר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279644  NLI: 987007344882805171  ISNI: 0000 0004 0270 5661  LCCN: no2016104482  VIAF: 298786376   WorldCat (עם VIAF): 298786376
דיר איוב

| --- | --- |
 מדינה / טריטוריה:  פלשתינה (א"י) פלשתינה
 קואורדינטות:  31°49′38″N 35°01′06″E﻿ / ﻿31.82722222°N 35.01845833°E﻿ / 31.82722222; 35.01845833 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת השפלה מוגדלת) דיר איוב(למפת השפלה רגילה) דיר איוב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דיר איוב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דיר איוב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דיר איוב היה כפר ערבי בסמוך לשער הגיא, שנחרב במהלך מלחמת העצמאות. חורבותיו נמצאות היום בשטחו של פארק קנדה.
היסטוריה

במפקד אוכלוסין עות'מאני משנת 1596 נמנו בכפר 17 בתים עם 94 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל נמנו בכפר 215 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 229 תושבים, ב-66 בתים, כולם מוסלמים. הכפר היה בנפת רמלה. בתחילת 1931 סבל הכפר ממגפת טיפוס וכ-50 מתושביו אושפזו בבתי חולים. בדו"ח מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט לשנת 1931 נמנה דיר איוב בין הכפרים שהתקינו או תיקנו מערכת הספקת מים. ביוני 1936 בצעו השלטונות הבריטים חיפוש בכפר לאחר חבלה במערכת אספקת המים לירושלים.
בפקודה של מטה הפלמ"ח מדצמבר 1947 נמנה דיר איוב בין הכפרים שבהם יש בסיסי אויב בדרך לירושלים.
ב-21 בדצמבר 1947 פוצצה ההגנה שלושה בתים בכפר כפעולת תגמול על רצח יונה רסין בכביש ירושלים-יפו. ב-7 בפברואר 1948 פוצץ הצבא הבריטי שני בתים בכפר. בדיווח על כיבוש סאריס ב-16 באפריל 1948 נאמר:
במהלך מבצע מכבי, ב-15 במאי 1948, תפסו חיילי חטיבת הראל את דיר איוב, לאחר שהאזור פונה על ידי הבריטים וצבא ההצלה, אך הם נטשו את הכפר למחרת. תוצאות הקרב תוארו:
. בהארץ דווח בתחילת יוני 1948 שהתושבים עזבו בעקבות כיבוש הכפר ב-13 במאי 1948.
במבצע בן נון ב', ב-30–31 במאי 1948 כבשה פלוגה מגדוד 72 את דיר איוב ללא התנגדות. אך ברכס השולט על הכפר התבצר כוח של הלגיון הערבי, שהמטיר אש על הכוח. הפלוגה התוקפת הורכבה ברובה מעולים חדשים חסרי ניסיון קרבי. הם הופתעו ממכת האש הראשונה של האויב, ספגו אבדות כבדות, ופתחו בנסיגה בלתי מסודרת. רק אומץ לבם של מפקדי הפלוגה, שנשארו כדי לחפות על נסיגת החיילים, אפשר למרבית הכוח להיחלץ ולסגת חזרה לאזור שער הגיא, לאחר שספג 11 הרוגים.
בתום קרבות עשרת הימים נותר דיר איוב בידי הלגיון כחלק ממובלעת לטרון. באמצע אוגוסט 1948, דיווחו הערבים על ניסיון של צה"ל לכבוש את דיר איוב, שכשל.
באוגוסט 1948 דווח שישראל התירה לתושבי דיר איוב לקצור את שדותיהם. ביוני 1949 ניסו אנשי הכפר לחזור לאדמותיהם אך הונסו על ידי חיילי צה"ל. ישראל התנתה את חזרת התושבים לכפר בהעברת הכפר לריבונות ישראלית. ירדן לא הסכימה לתנאי זה והכפר נותר שומם.
בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נותר הכפר בשטח המפורז של מובלעת לטרון. ב-2 בנובמבר 1950 נורו ליד דיר איוב שלושה ילדים תושבי הכפר יאלו, שניים מהם למוות, בידי חיילי צה"ל. האירוע הכה גלים בירדן ובבריטניה, וירדן עשתה בו שימוש במטרה לגרום לשינוי באופן התנהלותה של ישראל במסתננים, אולם שינוי כזה לא התחולל.
הערות שוליים

↑  כפר נגוע בטיפוס, דבר, 3 במרץ 1931
↑  מחלקת הבריאות מספרת, דבר, 18 בינואר 1933
↑  חיפוש בכפר דיר איוב, הארץ, 26 ביוני 1936
↑  אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות, כרך שני, עמוד 98
↑  3 בתים פוצצו בכפר דיר איוב, הַבֹּקֶר, 22 בדצמבר 1947
↑  הצבא פוצץ 2 בתים ערבים בדיר־איוב, הצופה, 8 בפברואר 1948
↑  כפר סריס נחרב כליל, הַבֹּקֶר, 18 באפריל 1948
↑  דיר איוב ולטרון נכבשו, הצופה, 17 במאי 1948
↑  ר. עזריה, הדים מן ההרים, הארץ, 23 ביולי 1948
↑  ר. עזריה, הקרב על ירושלים יוכרע בין הקסטל ולאטרון, הארץ, 1 ביוני 1948
↑  שלמה טנאי, לאטרון כמעט כותרה עד ההפוגה, הארץ, 20 ביולי 1948
↑  היהודים התקיפו את דיר איוב, המשקיף, 16 באוגוסט 1948
↑  הורשה הקציר לערביי דיר איוב, המשקיף, 27 באוגוסט 1948
↑  פלחי דיר איוב ניסו לחזור לאדמת ההפקר, על המשמר, 12 ביוני 1949
↑  כך גורש הלגיון מדיר איוב, הצופה, 13 ביוני 1949
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עמ' 195–197
כרמן אלמקייס עמוס

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1979 (בת 45) ישראל אשקלון
 מדינה:  ישראל 
 תפקיד:  אמנית, פעילה חברתית, ליצנית רפואית
 מפלגה:  גשר
 
כרמן אלמקייס עמוס (נולדה ב-17 בפברואר 1979) היא אמנית ואקטיביסטית ממקימות תנועת השטח "הלא נחמדים - לא נחמדות", ליצנית רפואית, יוצרת קולנוע ומפיקה. היא בין המקימים של הארגון הפוליטי המזרחי "תור הזהב". הייתה מועמדת מטעם מפלגת "גשר" לכנסת, במשך 3 מערכות בחירות לכנסות ה-21, ה-22 וה-23.
מייסדת ובעלת המיזם "אַקְטִיב אַרְט" בין עבודות המיזם: התערוכה "לביאות" העוסקת בהטרדות מיניות בדיירות הדיור הציבורי בישראל, והתערוכה "אל תשליכני" המתעדת קשישים וניצולי שואה החיים בדיור הציבורי.
התערוכה הוצגה בכנסת ישראל ובכלי התקשורת.
אלמקייס מייסדת פרויקט עדי"ה לתיעוד ובניית ארכיון עדויות של נפגעי גזזת.
ביוגרפיה > משבר הקורונה 2020

בשנת 2020 הקימה יחד עם ספיר סלוצקר עמראן את שוברות קירות: ארגון פמיניסטי לקידום צדק חברתי וכלכלי, במסגרתו יזמה וניהלה קמפיינים בנושאים שונים. עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל הוסב עמוד הפייסבוק של ארגון "שוברות קירות" למוקד איסוף פניות, הפצת מידע, גיוס משאבים וריכוז פעולות חירום לטובת משפחות בעוני שנקלעו לקשיים נוספים עקב המשבר. העמוד מחבר בין בקשות עזרה ממוקדות לבין מתנדבים ותורמים המסייעים במזון, חיבור לאינטרנט, טעינת מונה חשמל ותרומת מחשבים וטלפונים ניידים למשפחות הנזקקות להם עבור למידה ועבודה מרחוק. הארגון פעל מול משרדי הממשלה וועדות הכנסת כדי להבטיח הגנה עבור משפחות ואמהות יחידניות הזכאיות לסיוע בשכר דירה שנפגעו מהמשבר. בשל היותם של משקי בית אלו במצב של חוסר יציבות כלכלית ממילא היווה גורם סיכון משמעותי בתקופה שבה עובדים רבים הוצאו לחופשה כפויה או איבדו את עבודתם. בעבודה משותפת עם החמ"ל החברתי, פורום הדיור הציבורי ומרכז אדוה, הצליחו פעילי הארגון לקדם מול משרד השיכון הקלה בתהליך קבלת הזכאות לסיוע בשכר דירה.
ראו גם

שוברות קירות
הערות שוליים

↑  ענת ברזילי, תערוכה: 8 נשים חושפות את הניצול סביב הדיור הציבורי, באתר כלכליסט, 29 בספטמבר 2018
↑  רוי שני כרמל, "אל תשליכני", באתר הטלוויזיה החברתית, ‏3 ביוני 2019
1 2  עידן יוסף-ימין, ‏ראיון עם כרמן אלמקייס, באתר ‏מאקו‏, 17 באוגוסט 2019
1 2  אורין רוזנר, פנתרה שחורה 2015: כרמן אלמקייס, "לא נחמדה", רוצה לזעזע את המדינה, באתר Xnet‏, 5 ביולי 2005
↑  כרמן אלמקייס, לילה לבן בתחת השחור שלי, באתר "העוקץ", 27 ביוני 2012
איילה חננאל, עכבר העיר, הבגטים בגטו: מסיבת רחוב מחתרתית בנוה שאנן, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2012
↑  יהל פרג' ומיכל רוטנברג, ‏פלפל הארץ, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 13 ביולי 2016
↑  בדיון בוועדת הפנים והגנת הסביבה - חברי כנסת מכל קצוות הקשת הפוליטית היו תמימי דעים והביעו תרעומת על אלימות המשטרה בהפגנות, ועדת הפנים והגנת הסביבה, אתר הכנסת, 2 ביולי 2013
↑   יסמין גואטה, "אם ביטון היתה מקימה אוהל ברוטשילד היו מקפלים אותה ב-5 דקות", באתר TheMarker‏, 13 ביולי 2013
↑  מח"ש, אהוד שם טוב, הטלוויזיה החברתית, 18 בנובמבר 2013
↑  1-הכל כלול, נענע 10, 3 ביולי 2014
↑  120- מחזור א'- התשע"ה/2014, מכון שחרית
↑  אורלי נוי, פסטיבל "ליבי במזרח" - חגיגה של תרבות מזרחית מגוונת, עדכנית וריבונית, באתר "שיחה מקומית", 9 ביוני 2015
↑  עכשיו תורם: התנועה המזרחית שרוצה להוביל למהפך הבא, עקיבא נוביק ונועה בורנשטיין חדד, חדשות נענע 10, 16 בפברואר 2016
↑  20 האקטיביסטיות המשפיעות בישראל 2018, ליידי גלובס
↑  מורן אזולאי, על רקע ההתקרבות בין לפיד לגנץ: אורלי לוי מציגה רשימה, באתר ynet, 20 בפברואר 2019
↑  רשימת הנשים המשפיעות של מגזין פורבס לשנת 2020
↑  מרים אלונה אילוז, האקטיביסטיות ששברו את תקרת הבטון מכשירות נשים מוחלשות להנהיג מאבקים, באתר ynet, 19 ביולי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370749205171  LCCN: n2023003723  VIAF: 11167501109492802101   WorldCat (עם VIAF): 11167501109492802101 
כרמן אלמקייס במשמרת מחאה נגד פינוי אם וחמשת ילדיה מדירת עמידר באור יהודה, אוקטובר 2021
המרכז לתיעוד יהודי בן זמננו

| --- | --- |
 מדינה:  צרפת 
 מטה הארגון:  פריז 
 מייסדים:  יצחק שניאורסון (פריז) 
 תקופת הפעילות:  28 באפריל 1943 – 2005 (כ־61 שנים) 
 
המרכז לתיעוד יהודי בן זמננו (בצרפתית: Centre de documentation juive contemporaine - בראשי תיבות CDJC) היה ארגון צרפתי עצמאי, שנוסד על ידי יצחק שניאורסון בגרנובל, צרפת, בשנת 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה כדי לשמר את העדויות על פשעי המלחמה הנאציים לדורות הבאים. בשנת 1944, לאחר השחרור, הועבר המרכז לפריז.
מטרת ה-CDJC היא לערוך מחקרים, לפרסם תיעוד, לרדוף אחר פושעי מלחמה נאצים, לבקש השבת רכוש לקורבנות הנאצים ולתחזק ארכיון מסמכים בנוגע לשואה, במיוחד בנוגע לאירועים הנוגעים ליהדות צרפת. פעילות ה-CDJC כוללת אספקת חומרים חינוכיים לתלמידים ומורים, ביקורי מוזיאון מודרכים וטיולי שטח, השתתפות בכנסים בינלאומיים, פעילויות והנצחה, תחזוקת אנדרטאות ואתרים כמו Mémorial de la Shoah והאנדרטה בדראנסי, ואיסוף והפצת תיעוד אודות השואה מארכיוניו.
רקע

מאמצע מלחמת העולם השנייה ואילך גיבשו הנאצים תוכנית להשמדת רשומות גרמניות במקרה תבוסה - השמדת רשומות הנוגעות לרצח ההמוני של מיליוני קורבנות, בהתאם להצהרתו של היינריך הימלר בפני אנשי האס-אס בפוזנן, כי ההיסטוריה של הפתרון הסופי תהיה "עמוד מפואר שלעולם לא ייכתב". בצרפת היו רשומות מלחמה רבות שלא נחשפו, בין היתר כתוצאה מכללי סודיות שנקבעו עוד לפני המלחמה, כללים שנועדו להגן על ממשלת צרפת והמדינה מפני גילויים מביכים, ובחלקם נועדו להגן על רשויות צרפת מהאשמה בשיתוף פעולה עם הגרמנים ברדיפת היהודים. לדוגמה, עם השחרור, חלק מיחידות המשטרה הצרפתיות השמידו חלקים רבים מהארכיון המסיבי בו תועדו מעצר יהודים וגירושם, פעולות שבחלקן הגדול התבצעו על ידי שוטרים צרפתיים.
לפני המלחמה היו בצרפת כ-300,000 יהודים, מהם 75,721 גורשו. רק 2,500 מהמגורשים שרדו. עד שנות החמישים היה גודל האוכלוסייה היהודית בצרפת מחצית מכפי שהיה לפני המלחמה, רובה ממזרח אירופה. בעקבות ההלם וטראומת המלחמה, יהודים רבים התנצרו, הפכו את שמם מיהודי לצרפתי, ומספר הטקסים היהודיים שנערכו (כולל ברית מילה שיכולה לזהות גברים כיהודים) צנח באופן ניכר. רבים רצו להיטמע בחברה הצרפתית. מחקר ותיעוד תולדות השואה לא היו בראש סדר העדיפויות.
על רקע זה, יהודים מעטים לקחו על עצמם את משימת תיעוד אירועי השואה. בדראנסי נשמרו רישומי המחנות בקפידה והועברו למשרד ותיקי המלחמה וקורבנות המלחמה (Office national des anciens combattants et victimes de guerre) (צר'). עם זאת, בהמשך הסתיר המשרד את הרישומים וסירב לשחרר עותקים ל-CDJC.
ייסוד ותחילת פעולה

עוד בעת המלחמה אסף יצחק שניאורסון (אנ'), שצפה את הצורך במרכז לתיעוד ושימור זכר הרדיפה מטעמי מחקר היסטורי ומטעמי הוכחת הרדיפות לאחר המלחמה, 40 נציגים מארגונים יהודיים ברחוב ביזנט (Bizanet) בגרנובל שהיה אז תחת כיבוש איטלקי ל מנת ליצור מרכז תיעוד. קשיי המלחמה ומציאות הכיבוש לא אפשרו הרחבת הפעילות לפני השחרור. היקף הפעילות התרחב לאחר שהמרכז עבר לפריז בסוף 1944, לאחר השחרור, ושם המרכז שונה למרכז לתיעוד יהודי בן זמננו (Centre de Documentation Juive Contemporaine, CDJC).
מטרתו המוצהרת של המרכז הייתה לתעד את רדיפתם ורציחתם של יהודי צרפת על ידי איסוף תיעוד, חקר חוקים מפלים, תמיכה בניסיונות להשבת רכוש יהודי שהוחרם, תיעוד הסבל והגבורה של היהודים וכן עמדתן של ממשלות ודעת הקהל במגזרים שונים באוכלוסייה.
פעולה מוקדמת זו זכתה להכרה מועטה מכמה סיבות. ראשית, היה זה מאמץ ראשוני לשימור זיכרון השואה, מאמץ שהונע על ידי אנשים שרובם לא היו חלק מהאקדמיה ולא הוכשרו כהיסטוריונים, ועל כן זכו להתעלמות מצד אנשי מקצוע. שנית, חלק גדול מההיסטוריוגרפיה המוקדמת התמקדה במבצעי הרציחות, תוך מאמץ מועט לתעד את חוויות הקורבנות. חוויות אלה נחשבו "זיכרונות" ולא "היסטוריה". שלישית, מחקר מוקדם זה כלל איסוף ופרסום מקורות ראשוניים ועדויות ניצולים, ולעיתים רחוקות ניתוח ופרשנות - תחומים שהיו עיקר עיסוקה של האקדמיה. רביעית, שניאורסון רצה ש-CDJC יהיה מאגר שיכנס את כל ההיסטוריוגרפיה של השואה בצרפת, וכאשר פרסם לאון פוליאקוב מחוץ ל-CDJC בשנת 1951, התנגד לכך שניאורסון. [דרוש מקור] עם זאת, הפעילות המוקדמת באיסוף, תיעוד ושמירה על מידע הניחה את היסודות עבור היסטוריוגרפיית השואה בצרפת. במשפטי נירנברג הופיע המרכז לתיעוד באופן ציבורי בפעם הראשונה על הבמה העולמית.
מעבר לפריז

לאחר השחרור ב-1944 עבר ה-CDJC לפריז. בשנת 1956 עברה למארה, ברובע הרביעי, וחלק חלל במבנה בו שכנה האנדרטה לחלל היהודי האלמוני. בשנת 2004 בוצעו שיפוצים כדי לאפשר הרחבה ולאפשר אירוח כנסים ויצירת חלל תצוגה.