stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון פורסטר
ביוגרפיה > שר המשפטים > מעצרים המוניים

ב-11 ביולי 1963 פשטה המשטרה על חוותו של ארטור גולדרייך בריבוניה ועצרה אותו ואת משפחתו כמו גם את מקורביו בפעילות אנטי-ממשלתית שלפי החקיקה החדשה תורגמה לבגידה בדרום אפריקה. בין העצורים היה נלסון מנדלה. האסירים הועמדו לדין כמעט ארבעה חודשים ולאחר מכן - החל משפט ריבוניה הידוע לשמצה שנמשך עד אמצע השנה הבאה. באפריל 1964 קיבל פורסטר מכתב ממזכיר חתן פרס נובל לשלום, אלברט שווייצר, ובו נמסרה בקשה משווייצר, בשורה אחת ובה נכתב: ”אדוני היקר, אני מבקש ממך, בבקשה שלא יתלו בכלא את מי שמחכים לפסק דין שעודו תלוי.” פורסטר השיב ואמר כי נלסון מנדלה ומקורביו הנאשמים המשותפים עומדים בפני אישומים חמורים, וכי הם נשפטים על ידי בית משפט עצמאי, שיחליט אם הם אשמים ומה העונש. משפט נלסון מנדלה ושבעת המשפטים האחרים הסתיימו כולם באשמת בחבלה ונידונו למאסר עולם ב-11 ביוני 1964.
כעת הפנה פורסטר את תשומת ליבו למפלגה הקומוניסטית, כאשר עורך הדין בראם פישר היה מטרתו העיקרית. אך לפני שהספיקו להמשיך במרדף אחר המפלגה הקומוניסטית, הממשל נאלץ להתחיל להתמודד עם ליברלים מיליטנטים. ב-3 ביולי 1964 שוטרים מצאו פעילים השייכים לתנועת ההתנגדות האפריקאית (ARM) ועצרו רבים. ב-24 ביולי, חבר ה-ARM ג'ון האריס הטמין פצצת זמן בתחנת הרכבת יוהנסבורג, שהתפוצצה והרגה אדם אחד ופצעה מספר אזרחים נוספים. בנאום חגיגת 100 שנה להקמת בית המשפט העליון בכף המזרחי, הודיע פורסטר כי סעיף המעצר ל-90 יום יושעה ככל הנראה עד סוף 1964 במטרה להביא לרגיעה. בראם פישר נעצר ב-9 ביולי 1964 אך שוחרר כעבור שלושה ימים. הוא הועמד מחדש לדין ב-23 בספטמבר והואשם בקידום מטרות המפלגה הקומוניסטית. בינואר 1965 פישר דילג על ניסיון תומכיו לשחררו בערבות ויצא למנוסה מהמאסר, הוא נעצר בשנית ב-11 בנובמבר 1965. בראם נמצא אשם במאי 1966 ונידון למאסר עולם.
לאחר שהורשע פישר לראשונה באוקטובר 1964 הודיע פורסטר כי הטרור והחבלה הגיעו לסיומם בדרום אפריקה. בנאום מספר שנים לאחר מכן אמר וורסטר לעיתונאי ג'ון ד'אוליביירה: "תראה, ידענו שפישר הוא היעד העיקרי שלנו (במפלגה הקומוניסטית), שאם אתה רוצה לשבור את הקומוניזם בדרום אפריקה, אתה צריך להשיג את בראם פישר. כשהוא נעצר בפעם הראשונה, שחררנו אותו בכוונה כדי שהוא יחשוב שאנחנו מבלפים, שאין לנו מספיק ראיות נגדו. למעשה, היו לנו כל הראיות שאנחנו צריכים." לקראת סוף שנת 1965 התקבלה הצעת חוק מטעמו של פורסטר, החוק לתיקון סדר הדין הפלילי, המאפשר ליועץ המשפטי לממשלה לעצור אנשים למשך עד חצי שנה. הצעת חוק אחרת תיקנה את חוק דיכוי הקומוניזם כדי לא לאפשר פרסום של קומוניזם. בשנת 1966, איאן רוברטסון, מנהיג האיחוד הלאומי של סטודנטים דרום-אפריקאים (נוסאס), קיבל צו איסור, שלושה שבועות לפני שהפוליטיקאי האמריקאי רוברט קנדי אמור היה להגיע לדרום אפריקה בהזמנת נוסאס. נשמעה זעקה גדולה ופורסטר הסכים להיפגש עם משלחת נוסאס, אשר יצאה מהפגישה משוכנעת כי פורסטר ינקוט בפעולות נוספות כנגד גוף הסטודנטים. הוא יעץ למנהיגי נוסאס לפרק את הארגון. כבר באוגוסט 1963 הוא רמז שייתכן ויינקטו בפעולה נגד נוסאס. הוא כינה את נוסאס כ"סרטן בחיי דרום אפריקה שיש לכרות אותו". הצלחתו של פורסטר לנטרל את הארגונים טיפח את התמיכה של הקהילה האפריקאנרית בפעילותו וקירבה אותו לתפקיד ראשות הממשלה.
ביוגרפיה > רה"מ של דרום אפריקה

עם הירצחו של ראש הממשלה פרוורד בשנת 1966 נבחר פורסטר להחליפו בראשות המפלגה הלאומית. שר הדואר והטלגרף בן שומאן היה גם כן בעל כוונות להיות ראש ממשלה, אך כשהתברר שהוא יאבד את ההצבעה האזרחית לעומת פורסטר לפי ההערכות, הוא הסיר את מועמדותו. פורסטר הוכרז כראש ממשלה בספטמבר 1966. הוא הודיע מיד כי ימשיך ליישם את האפרטהייד כפי שהגה פרוורד. פורסטר ירש את הקבינט של פרוורד והשאיר אותו ברובו בשלמותו עד לשינוי המינויים הראשון בפברואר 1968. הוא גם ירש כלכלה שנהנתה מפריחה, כאשר רמת החיים של הלבנים עלתה בצורה חדה. שיעור הצמיחה של דרום אפריקה עמד על 6% בממוצע בין 1960 ל-1970, השני רק לשיעור של יפן. מכל המותרות הללו יכלו ליהנות רק הלבנים במדינה.
ביוגרפיה > רה"מ של דרום אפריקה > התנכלות לגופי תקשורת ואופוזיציה

פורסטר הזהיר את כוחות מחתרת השחרור השחורים כי הוא רואה במעשיהם פעולות מלחמה וכי המשטרה הונחתה להתייחס אליהם כאל אויבים במלחמה. פורסטר נקם ב"ראנד דיילי מייל" כאשר המדינה העמידה לדין את עורך העיתון הראשי לורנס גנדאר ואת הכתב הבכיר בנג'מין פוגרונד על פרסום מאמרים על תנאי האסירים בכלא. הם קיבלו עונשים נקובים, אך הקנס בסך 250,000 ראנד דרום-אפריקאי שיתק לגמרי את הוצאות העיתון. תחת לחץ, גנדאר פרש מתפקידו. ב-4 בספטמבר 1967, נשא פורסטר נאום בפני קהל אנגלי בעיקר בגרהמסטאון, וקרא לאחדות בין אנגלים לאפריקאנרים, אבן יסוד במדיניותו. עם זאת, רק שבועיים קודם לכן, דווח שהוא תומך בקריאה להוצאתו של היוניון ג'ק הבריטי מדגל דרום אפריקה. קונגרס המפלגה הלאומית של טרנסוואל נפגש ביום השנה למותו של פרוורד, ופורסטר פתח את הקונגרס בנאומו שנשא את המוטו שלו, "הגשם את גורלך". הוא דיבר שוב על אחדות אפריקאנרית-אנגלית, וגם על יצירת קשרים דיפלומטיים בין מדינות אפריקה. הוא זכה לתשואות שנמשכו שתי דקות מלאות בסיום הנאום. ב-14 בספטמבר 1967 הוא נשא נאום בברקפאן. הוא הודיע כי המשטרה פעילה ברודזיה 'נגד טרוריסטים', וכן גילה כי מרגל סובייטי נתפס. בריטניה דרשה את נסיגת המשטרה מרודזיה אך פורסטר סירב - לבסוף הוצאו הכוחות שמונה שנים מאוחר יותר בשנת 1975.
בינתיים הטיחו העיתונים בפורסטר על השתתפותו בהלווייתו של מנהיג "משמר עגלות השוורים", יוהנס ואן רנסבורג, ובאותה עת הזכירו את שלל המעצרים שהחל תחת שלטונו. בפברואר 1968 פתחה האופוזיציה בדיון של הצעת אי-אמון נגד פורסטר בפרלמנט. פורסטר בתגובה ביצע טיהור פוליטי של מתנגדיו הראשיים מתוך המפלגה הלאומית האפריקאנרית. סקר שוק באוכלוסייה הלבנה של דרום אפריקה שתוצאותיו פורסמו ב-19 בינואר 1969 מצא כי 82% מהנשאלים סברו כי פורסטר עושה עבודה טובה או מצוינת, 11,9% תיארו את ביצועיו כממוצע, ואילו השאר סברו שהם גרועים או גרועים מאוד. תומכיו של הנדריק פרוורד התעמתו עם פורסטר נגד תוכנית הרפורמה שלו, והארגונים האופוזיציונרים שלהם פורקו על ידי פרדריק וילם דה קלרק שפעל בחסות פורסטר. בבחירות 1970, שהוקדמה בשנה כדי למנוע מתומכי פרוורד לארגן את בסיס מצעה, זכתה המפלגה הלאומית בהנהגתו של פורסטר בכהונה נוספת בראשות הממשלה.
פורסטר החל לארגן ועדות חקירה שנועדו לחקור מיני ארגוני אופוזיציה בנוגע לפעילותם ולסכנה שהיא מהווה לממשלה. לאחר שמתנגד האפרטהייד א. ר. טירו נשא נאום באוניברסיטת הצפון (Turfloop) ותקף את מדיניות האפרטהייד, הוא גורש מהמדינה בהחלטת פורסטר. תמיכת הסטודנטים בטירו סומנה בשורה של אוניברסיטאות, בשחור-לבן. המחאה בקמפוסים פורקה על ידי המשטרה, וסטודנטים רבים נקנסו או נאלצו לצאת מלימודיהם באוניברסיטאות. ביוני 1972 פורסטר פיטר את חבר הפרלמנט של וורניג'ינג בלאר קוטזי מהקבינט שלו וזה האחרון מונה לשגריר ברומא הרחק ממקום שבו הוא יוכל להוות אתגר שלטוני. פורסטר המשיך ביישום מדיניות האפרטהייד באמצעות חקיקה, ובשנת 1968 הביא לביטול ארבעת המושבים האחרונים בפרלמנט שהוקצו לנציגים לבנים של מצביעים "צבעונים". הופעתו של ארגון התודעה השחורה (BC) ושביתות העובדים בדרבן בשנת 1973 הביאו את מערכת האפרטהייד למשבר חדש, שהחמיר את משבר האנרגיה העולמי, שראה את עלויות הדלק עולות למחירים חסרי תקדים. חרם נפט ערבי ייקר את עלות הנפט בהרבה ממה שהיה.
ביוגרפיה > רה"מ של דרום אפריקה > היחלשות וקידום פשרה חלקית

במרץ 1973 הממשלה עצרה את סטיב ביקו ועל מספר פעילים שחורים נוספים. שמונה פעילים ממשרדי נוסאס נאסרו גם כן. בשנת 1974, משטר ההפיכה הצבאית בפורטוגל הביא לסיומה של האימפריה הפורטוגזית, ואילצה את פורסטר להתמודד עם המדינות העומדות בקרוב להיות אנגולה ומוזמביק, לשעבר מושבות פורטוגזיות פרו-דרום אפריקה. פורסטר הגה הצעת חוק בשנת 1974 להגבלת פעילות של ארגונים מסוימים. הצעת החוק לארגונים המושפעים, שהתקבלה בתחילת השנה, אפשרה לנשיא המדינה להכריז על ארגון פוליטי מסוים אם הוא 'מושפע' במקרה והוא סבור כי מדובר בסכנה לביטחון המדינה, ואסור על הארגונים הללו לקבל מימון זר. נוסאס והמכון הנוצרי הוכרזו כארגונים מושפעים. לראשונה, נאסר סופר אפריקאנרי, בשנת 1974, לאחר שפיתח תשאול של דרך החיים תחת האפרטהייד. ב-23 באוקטובר 1974, בתקופה שבה האפרטהייד נכשל ככל הנראה כמערכת, אמר פורסטר כי דרום אפריקה הגיעה לפרשת דרכים וכי מעבר שקט לשלטון רוב וביטול האפרטהייד נראה כבלתי אפשרי כמו ששימור האפרטהייד נראה כבלתי אפשרי. המהומות בסווטו שהחלו ב-16 ביוני 1976 הדהימו את המדינה. פורסטר הגיב כעבור יומיים באומרו בפרלמנט: 'לא יאיימו את הממשלה. ניתנו פקודות לשמור על הסדר בכל מחיר.' באמצעות חוק האסיפות המתפרעות, ממשלת ופרסטר אסרה על כל התכנסויות בחוץ, למעט אירועי ספורט. המהומות נמשכו בין 16 ביוני 1976 לאוקטובר 1977, ממש לאחר שנהרג הפעיל לסיום האפרטהייד סטיב ביקו בספטמבר 1977 וכאשר הוצאו מחוץ לחוק 18 ארגונים פוליטיים, רובם שייכים לתנועת התודעה השחורה.
הזעם הבינלאומי, הגברת הסנקציות וחרם הנשק שהתרחש בעקבותיו, אילצו את פורסטר וממשלתו להודות שמערכת האפרטהייד אינה פועלת. ההכרה במעמד הקבע של כמה מתושבי העיירות השחורות ניתנה בשנת 1977, כאשר פורסטר הציג מועצות קהילתיות לנהל את ענייני העיירה בחסותם של פקידי ממשלה לבנים. בשנת 1977 מינה פורסטר את ניק וויהאן ליושב ראש ועדת חקירה בנושא יחסי תעשייה, שהמליצה שנתיים לאחר מכן לאפשר לאיגודים מקצועיים שחורים להירשם ולקחת חלק בכלכלה הלבנה. פורסטר גם מינה את פיטר וילם בותה לרשום חוקה חדשה שתביא את המצביעים מהפזורה ההודית והצבעוניים לממשלה. החוקה החדשה הובילה לכך שבתחילת שנות השמונים הוקם פרלמנט של קואליציה שהורכבה מלבנים, הודים וצבעוניים. בשנת 1978 פורסטר הזהיר את הלבנים שהם יצטרכו להקריב קורבנות ברמת החיים שלהם כדי שאי השוויון יופחת כדי להפחית את האפשרות למהפכה. בינואר 1978 מינה פורסטר את פרדריק וילם דה קלרק לשר העמדות והתקשורת וכן לשר הרווחה והפנסיה, אך דה קלרק נאלץ להמתין לאפריל, אז פינה השר הקודם את התיק לפני שהיה מסוגל להיכנס בעצמו אל המשרה.
ביוגרפיה > רה"מ של דרום אפריקה > מדיניות חוץ

פורסטר ניסה להפוך למפייס ביבשת האפריקאית, שהתפתחה מאוחר יותר למדיניות ההרתעה שלו. בינואר 1967 הוא פגש את הנהגת לסוטו והגיע להסכם שהסדיר את יחסי דרום אפריקה–לסוטו. בהמשך נחתם הסכם סחר עם מלאווי ופורסטר נפגש עם איאן סמית, ראש ממשלת רודזיה. פורסטר ביקר במדינה הספרדית, פורטוגל, צרפת ושווייץ בשנת 1970, פרגוואי ואורוגוואי בשנת 1975 וגרמניה המערבית בשנת 1976. באפריל 1976 ביקר פורסטר גם במדינת ישראל כאורחו של ראש הממשלה יצחק רבין, ואף התארח, למרות עברו הנאצי, ביד ושם. הוא יזם את מדיניות ההפסקה, התחממות היחסים עם מדינות אפריקה, אך מעטים הגיבו, ואלו שכן קיבלו שוחד למיניהם. הוא ביקר במלאווי במאי 1971, והיה לראש המדינה הדרום אפריקאי הראשון שביקר במדינה אפריקאית אחרת. נשיא מלאווי, הייסטינגס באנדה, ביקר אז בדרום אפריקה מאוחר יותר באותה שנה. פורסטר ביקר בחשאי בחוף השנהב בשנת 1974 ובליבריה בשנת 1975. לנוכח התחזקות הסנקציות על משטר האפרטהייד בסוף שנות השבעים ובשנות השמונים, שתי המדינות היחידות שקשריהן כמעט ולא נפגעו היו ישראל וטאיוואן.
דרום אפריקה התערבה בצורה לא ישירה בממשלת המיעוט הלבן הרודזית במסגרת מלחמת הסבך הרודזי נגד ארגון ZANU הקומוניסטי. התמיכה הדרום אפריקאית נעשתה בצורה לא ישירה במטרה שלא לנקר ביחסי ארצות הברית–דרום אפריקה שהיו לא יציבים על כל מקרה. עם היחלשות הכלכלה הרודזית יותר ויותר אנשים מהמיעוט הלבן השלט היגרו לדרום אפריקה במטרה לקבל מחסה. לנוכח גדילת ההשפעה של ארגוני מחתרת באנגולה הפורטוגזית, קובה תחת פידל קסטרו החלה לתמוך במחתרת הקומוניסטית במקום מבחינה צבאית וכלכלית כדי להביא לעצמאות אנגולה מפורטוגל ולהפיכתה למדינה קומוניסטית. לאחר שהפיכה צבאית בשנת 1968 הפילה את אנטוניו דה אוליביירה סלזאר (אחד מתומכיה היחידים של דרום אפריקה) מהשלטון הפורטוגזי, הממשלה הפורטוגזית החדשה ויתרה על מושבותיה האפריקאיות. לאחר נסיגתה של פורטוגל מהמאבק החלה מלחמת האזרחים באנגולה בין תומכי ומתנגדי הקומוניסטים. בפועל הייתה המלחמה מאבק ממושך בין דרום אפריקה לקובה. בשנת 1977 נחל צבא דרום אפריקה הפסד חריף אם כי המשיך במאבק הממושך עד 1992.
ביוגרפיה > נשיא, פרישה ומורשת

בשנת 1978 פרש פורסטר מראשות הממשלה לאחר 12 שנים בתפקיד. לאחר פרישתו נבחר לתפקיד נשיא דרום אפריקה, שהיה באותה עת ייצוגי בעיקרו. עם זאת, כהונתו הייתה קצרה יחסית. בעקבות מעורבותו בפרשה הידועה כ"סקנדל מולדרגייט" (על שמו של השר קוני מולדר), שבה נעשה שימוש בלתי חוקי בכספי מדינה לצורך מימון תעמולה של המפלגה הלאומית (לרבות מתן שוחד לעיתונאים, רכישת עיתון חשוב ומימון פעילותו של עיתון חשוב אחר שתמך במדיניות האפרטהייד). ועדה ציבורית קבעה בשנת 1979 כי פורסטר ידע על כל המתרחש ועצם עיניו, ובעקבות זאת הוא התפטר מתפקידו. נפטר בשנת 1983.
ג'ון פורסטר היה מגן נוקשה של מדיניות האפרטהייד, תחילה כשר משפטים, ואחר כך כראש ממשלה. כשר משפטים, הוא ריסק את ההתנגדות לאפרטהייד ויצר תשתית חוקית כדי להוציא מחוץ לחוק את כל ההתנגדות לאפרטהייד. כראש ממשלה פיתח מוסדות מכריעים שהפכו את האפרטהייד למציאות. הוא לקח את תוכניתו של פרוורד ואף הוסיף לה, ופיתח מדיניות שהתייחסה להפרדה בכל תחום, מולדות ומקום מגורים, ביטחון המדינה, עבודה, שמירת עבודה, סמכות על אוכלוסייה אזרחית, הסדר אזורי מגורים קבוצתיים לפי גזע והפרדת חינוך מבודד, בין היתר. מהלכיו הראשונים לעבר רפורמה היו בתחום ענייני החוץ, שם הוא הבחין במהרה כי האפרטהייד ידחוף את דרום אפריקה לבידוד בינלאומי, אשר יהיה יקר מבחינה כלכלית. מדיניות הביקורים הבינלאומיים שלו הייתה מהלך מחושב להפחתת חשיבות החרם על דרום אפריקה, אך בסופו של דבר הוא לקח את המדינה למלחמה ישירה באנגולה, והמשיך במדיניות של הסדר יציבות של מדינות אפריקה אזוריות.
כשההתנגדות לאפרטהייד נפוצה מכדי לדכא אותה, והיתרונות הכלכליים של האפרטהייד החלו להצטמצם, הוא החל למתן את מדיניות האפרטהייד והפך לרפורמר מעל פני השטח אם כי לא בפועל. ההיסטוריון הרמן גיליומיה, בספרו "האפריקנרים: ביוגרפיה של עם", טוען כי פורסטר, בניגוד לפרוורד הדיקטטורי, ופיטר וילם בותה הדוגמטי, ראה שהאפריקאנרים נמצאים במצב בלתי נשלט באמצע שנות השבעים, אך לא הצליח לקבוע מדיניות סדירה שתשמור על מעמדם המדיני. הקושי של ממשל המיעוט הלבן להסדיר את מעמדו המדיני ביחס לשחורים הוביל לקריסת שלטונו בשנת 1994, אם כי לא בדרך של מלחמת אזרחים כפי שחזה פורסטר אלא מתוך רפורמות, מתן שוויון זכויות והעברת השלטון בדרך דמוקרטית למפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי.
הערות שוליים

↑  Balthazar Johannes Vorster Biography | BookRags.com
| נשיאי דרום אפריקה |
| --- | --- | --- |
| חוקת 1961 (תפקיד ייצוגי) | צ'ארלס רוברטס סווארט • תאופילוס אבנהעזר דונגס • ז'וזואה פרנסואה נודה • יאקובוס יוהנס פושה • יוהאנס דה קלרק • ניקולאס יוהאנס דידריקס • מרה פיליון • ג'ון פורסטר • מרה פיליון |  |
| חוקת 1983 (תפקיד ביצועי) | פיטר וילם בותה • כריס היוניס • פיטר וילם בותה • פרדריק וילם דה קלרק |  |
| חוקת 1996 (תפקיד ביצועי) | נלסון מנדלה • תאבו מבקי • קגאלמה מוטלנטה • ג'ייקוב זומה • סיריל רמפוזה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463290205171  GND: 125000065  ISNI: 0000 0000 7869 5894  LCCN: n50013130  NTA: 069311889  SNAC: w6kh40b8  Trove: 866822  VIAF: 91782286   WorldCat (עם VIAF): 91782286 
ג'ון פורסטר ב-1960.
דובון הקיקיון

| דובון הקיקיון |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: פרפראים
תת־סדרה:: Glossata
משפחה:: דובוניים
סוג:: Olepa
מין:: דובון הקיקיון
שם מדעי
 Olepa schleini

דובון הקיקיון (שם מדעי: Olepa schleini) הוא מין של עש ממשפחת הדובוניים (Arctiidae). המין הוגדר כמין חדש למדע בסוף 2005, והוכרז רשמית באוגוסט 2007. זיהוי דובון הקיקיון התבצע במעבדת האבחון במשרד החקלאות הישראלי, בה ניתנים שירותי זיהוי חרקים, אקריות וגורמי מחלות צמחים. אין זה מקרה יוצא דופן, מאחר שהתגלו בישראל מיני פרפראים רבים בעשר השנים שקדמו לזיהויו של מין זה. דובון הקיקיון דומה מאוד לשני מינים קרובים מאותו סוג: Olepa ricini ו-Olepa toulgoeti. המין נמצא במישור החוף בישראל.
מקור שמו

המין נקרא דובון בשל הפלומה השעירה שמכסה את גופו של הפרפר בשלב הזחל (כמו אצל שאר מיני הדובוניים), וקיקיון על שם הצמח עליו הוא חי וממנו ניזון. מקור שם המין המדעי (schleini) ניתן כהוקרה על מחקריו של פרופסור יוסף שליין.
תיאור

בשלב הבוגר מגיע הפרפר לאורך של 2.5 ס"מ וגופו מכוסה חלקית בקשקשים, כמו פרפראים אחרים. מוטת הכנפיים אצל הזכר 38-50 מ"מ ואצל הנקבה 60-80 מ"מ. הראש והחזה חומים-אפורים. צבע כנפיו הקדמיות אפרפר-חום עם כתמים כהים, הכנפיים האחוריות ארגמניות עם כתמים חומים. נמצאו פרטים מעטים עם כנפיים אחוריות כתומות, ואף לא פרט אחד עם כנפיים אחוריות צהובות. בטנו כתומה, ולה פסי רוחב שחורים קצרים בצדה הגבי.
מחזור החיים

זחלו של דובון הקיקיון, בדומה לרוב זחלי הפרפראים, ניזון מאכילת חלקי צמחים, בעיקר עלים. הבוגר, או הפרפר, ניזון מצוף פרחים כמו רוב מיני הפרפראים שניזונים בשלב הבוגר שלהם.
בדומה למיני דובוניים נוספים, דובון הקיקיון שומע טוב הודות לאברי שמע מצוינים. הזכר מוצא את הנקבה בעזרת חוש הריח המפותח שלו (הממוקם במחושים) המכיר וקולט גם ממרחק ניכר את הפרומון שמפרישה הנקבה. לאחר ההזדווגות, מטילה הנקבה ביצים על אותו צמח שישמש מזון לזחליה.
קיימת אלרגיה חמורה הנפוצה מאוד בקרב ילדים לזחלו של הדובון[דרוש מקור].
זיהוי המין

דובון הקיקיון זוהה בישראל בשנת 2001 לאחר שזחלי פרפראים שנאספו על צמחי קיקיון הובאו למעבדה לאנטומולוגיה בשירותים להגנת הצומח וביקורת במשרד החקלאות. הזחלים הוכנסו לגידול מעבדתי שפותח והתבסס על עלי קיקיון. במעקב אחר התפתחות הפרפרים נקבע כי הם משתייכים למין החדש למדע. המין החדש תואר לראשונה בספרות על ידי חוקרים מאוניברסיטת תל אביב בשיתוף עם מומחים מחו"ל, רק בסוף שנת 2005.
בגידול המעבדתי מצאו החוקרים שתי תכונות מעניינות המצויות אצל דובון הקיקיון - הגלמים עברו דיאפאוזה (מעין תרדמת חורף) שנמשכה מחודש ינואר עד סוף חודש אפריל, רק בתחילת חודש מאי החלו להגיח בוגרים בהדרגה. להערכת החוקרים הגורם המרכזי ליציאה מהתרדמה הוא אורך היום שמתארך.
תכונה נוספת, שהיא ייחודית למין פרפר זה שנצפתה במעבדה היא משך הזמן והשלבים שעובר הזחל בהתפתחותו. במעקב אחר ההתפתחות הפרפר נמצא כי למין זה קיימת דרגת זחל נוספת בהשוואה למה שהיה ידוע עד היום, כלומר הזחל עובר שבע דרגות התפתחות ולא שש בתקופת זמן של כחודשיים בטמפרטורה של 26 מעלות. בין דרגה לדרגה מתבצע נשל בו הזחל מוריד את שכבת עורו העליונה.
דורגלי

| --- | --- |
סמל דורגליסמל דורגלי
מבט על העיר מהרי טולואי
מבט על העיר מהרי טולואי
 מדינה:  איטליה איטליה
 מחוז:  סרדיניה סרדיניה
 בירת העיר:  דורגלי 
 שטח:  225 קמ"ר
 גובה:  400 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  8,333 (1 בינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  37 נפש לקמ"ר (2004)
 קואורדינטות:  40°17′30″N 9°35′15″E﻿ / ﻿40.2915729°N 9.5876312°E﻿ / 40.2915729; 9.5876312 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.comunas.it/dorgali
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןדורגלי(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןדורגלי(למפת סרדיניה רגילה) קליארי סאסארי קוארטו סנט'אלנה  אולביה אלגרו נואורו אוריסטאנו קורסיקה הים הטירני  הים התיכון דורגלי(למפת סרדיניה מוגדלת) קליארי סאסארי קוארטו סנט'אלנה  אולביה אלגרו נואורו אוריסטאנו קורסיקה הים הטירני  הים התיכון דורגלי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דורגלי (באיטלקית: Dorgali) היא עיר בנפת נואורו במחוז סרדיניה. העיר שוכנת בגובה של 400 מעל פני הים, כ-32 ק"מ מהעיר נואורו, בירת הנפה, בלב אזור ברבג'יה של נואורו ו-132 ק"מ מבירת האי קליארי.
העיר מהווה מרכז תיירות חשוב במרכז האי. סביבות העיר כוללות אתרים ארכאולוגיים כמו מצבות הענקים, אתרי עניין גאולוגיים בהם סלעי בזלת וסלעי יסוד, צמחיית יער מגוונת בהרים מסביב לעיר ואתרים לספורט הררי. חלק מהעיר הוא עיירת נופש לחוף הים בשם "קלה גונונה" (Cala Gonone) הנחשבת לאתר חופשה קיצי חשוב. בעיר שני מוזיאונים לארכאולוגיה ולאומנות הקדרות.
בעיר עצמה תעשיית מלאכת יד ותעשיות מזון: יינות, גבינות צאן, ושמן זית - תעשיות אלה פותחות את שעריהן בפני התיירים.
גלריה

מצבות הענקים הקדמונים בדרך לעיר
קניון במרחבי היערות מסביב לעיר
גבינות העיר
גשר ינה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר אבן, גשר קשתי 
 שימוש:  הולכי רגל וכלי רכב
 על שם:  קרב ינה-אאורשטדט 
 כתובת:  פריז 
 מיקום:  הרובע השביעי של פריז 
 מדינה:  צרפת צרפת
 מיקום ההתחלה:  שאן דה מארס
 מיקום הסוף:  גני טרוקדרו
 בעלים:  עיריית פריז 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1808 – 1814 (שיפוץ: 1937)
 תאריך פתיחה רשמי:  1814 
 שיטת בנייה:  גשר קשתות
 חומרי בנייה:  אבן
 אדריכל:  Corneille Lamandé 
 מידות
 אורך:  155 מטר
 רוחב:  35 מטר
 מידע טכני
 מפתחים:  5 
 קואורדינטות:  48°51′35″N 2°17′32″E﻿ / ﻿48.859722°N 2.292222°E﻿ / 48.859722; 2.292222
  (למפת פריז מוגדלת) גשר ינה(למפת פריז רגילה) גשר ינה
 
גשר ינה (בצרפתית: Pont d'Iéna; על שם העיר ינה) הוא גשר מעל נהר הסן בפריז, המחבר את ארמון שאיו וגני טרוקדרו שבגדה הימנית, ברובע השישה-עשר עם מגדל אייפל ושאן דה מארס בגדה השמאלית, ברובע השביעי. הגשר הוקם בהוראת נפוליאון בונפרטה לכבוד ניצחונו בקרב ינה-אאורשטדט.
היסטוריה

באוקטובר 1806 ניצח נפולאון את הצבא הפרוסי סמוך לעיר ינה ושבר בכך את הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית. לכבוד הניצחון המכריע ציווה שהגשר החדש שתוכנן מול האקול מיליטר ייקרא על שם הקרב. הגשר כלל לפי התכנון חמש קשתות, כל אחת בת 28 מ' וברוחב של כ-14 מטרים. בנייתו נמשכה מ-1808 ועד 1814, כאשר הוא נחנך למעשה ערב הקרב על פריז ב-1814 בו הגיעו כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית עד העיר וכבשו אותה.
הטימפני בין הקשתות עוטרו במקור בעיטים אימפריאליים עם האות N, אלו הוסרו ב-1815 והוחלפו באות L המעוטרת בכתר (לכבוד לואי השמונה עשר, מלך צרפת), אולם עיטור זה שב והוחלף בסמל הקיסרות השנייה (עיט אימפריאלי עם האות N) ב-1852 בהוראת נפוליאון השלישי ובביצועו של אנטואן לואי בארי. בשנת 1853 הוצבו ארבעה פסלי לוחמים לצד סוסיהם משני קצות הגשר: בגדה הימנית, לוחם גאלי ולוחם רומאי ובגדה השמאלית לוחם ערבי ולוחם יווני.
כבר מן המחצית השנייה של המאה ה-19 הורגשה צפיפות בתנועה על גבי הגשר, שהיה צר מדי, בפרט לאחר הקמת ארמון טרוקדרו הישן לכבוד התערוכה העולמית של פריז (1878) ותוכנן להרחיבו. אולם ההרחבה לא בוצעה עד להכנות לתערוכה העולמית של פריז ב-1937, במסגרתן שופץ, חוזק בבטון והורחב ל-35 מטרים. ב-1923 נחנכה בסמוך לגשר תחנת המטרו d'Iéna המשרתת את קו 9.
בשנת 1975 הוכרז הגשר כמונומנט היסטורי.
בתרבות

בסרט ג'יימס בונד "רצח בעיניים" (A View to a Kill) רודף בונד (בגילומו של רוג'ר מור) במונית רנו 11 אחרי "מיידיי" (גרייס ג'ונס) במורד המדרגות היורדות ממגדל אייפל לכיוון הגשר.
דוד הראל (רפאל)

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1922 סוקולוב פודלסקי, רפובליקת פולין 
 פטירה:  10 בפברואר 2013 (בגיל 90) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 
דוד הראל (21 באפריל 1922 – 10 בפברואר 2013) היה מבכירי התעשייה הביטחונית בישראל ומהפועלים לפיתוח הטכנולוגיה בצפון. שימש בתפקידים שונים ברפא"ל לרבות סמנכ"ל ועוזר מנכ"ל, וקידם את הקמת מכון לשם במועצה אזורית משגב ו"אלקטו גליל" בקריית שמונה. זוכה פרס יו"ר הכנסת לשנת 1990 (התש"ן), על פעילותו ההתנדבותית למען טיפוח החינוך הטכנולוגי בעיירות הפיתוח בצפון. לאחר מלחמת העולם השנייה, עסק בפעילות הצלה וארגון העלייה לארץ ישראל ושימש כמפקד ארגון ה"בריחה", בזלצבורג שבאוסטריה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

דוד הראל (במקור בשם המשפחה: "סקוצנדק", גרסה של "כהן צדק" ביידיש) נולד בשנת 1922, דור רביעי בעיירה סוקולוב-פודלסקי, שבפולין. בנם הצעיר של חיים וחנה ואח ליוסף. התחנך בגימנסיה הפולנית "דרוכיצין" ולאחר פלישת הגרמנים, עבר ללמוד בגימנסיה ע"ש "דרויסקין". התחנך בבית ציוני והשתייך לתנועת החלוץ. בהיותו בן 16, תקפו הגרמנים את פולין וכבשו את החלק המערבי שלה. כדי להימלט מהשלטון הגרמני, הראל ומשפחתו עברו לחלק המזרחי של פולין, בשליטת רוסיה הסובייטית. כפליטים, הועברו למחנות עבודה בסיביר. במשך שנתיים עבד הראל במחנה, כחוטב עצים. אביו, חלה כתוצאה מהתנאים הקשים במחנה ונפטר במהלך התקופה. בשנת 1941, עבר לקוואקז ועבד שם כמפעיל מכשור להקרנת סרטים. ב-1945, חצה את גבול ברית המועצות-פולין יחד עם אימו ואחיו. לאחר הגעתו ללודז' הצטרף לתנועה הציונית ומשם גויס לשירות בארגון "הבריחה" בזלצבורג. בתחילת 1947, מונה למפקד בסיס זלצבורג של "הבריחה". ב-1949, עלה לארץ ישראל.
ביוגרפיה > תנועת "הבריחה"

לאחר פעילותו ב"תנועה הציונית", גויס לשירות בארגון "הבריחה" בזלצבורג שבאוסטריה. הראל קיבל תעודת פליט, והוגדר כעובד CAJR: הוועדה לסיוע לפליטים יהודים (Committee for Assistance to Jewish Refugees). בסוף 1946, לאחר שהשלטונות הפסיקו את תנועת הפליטים דרך הגבולות, פעולת הארגון הגלויה הסתיימה. בתחילת 1947, התמנה למפקד הנקודה בזלצבורג לאחר שחברי הנהגת הארגון, בראשות אבא גפן, עלו לישראל. הראל ואנשיו הקימו תת-ארגון האחראי לאיסוף מודיעיני, לצורך המשך פעילות העברה באופן סמוי. לאחר האיסוף המודיעיני וגיבוש אסטרטגיות פעולה, המשיכו הראל ואנשי תנועת הבריחה בפעילות העברה באישון לילה ובשימוש כלי-תחבורה מוסווים.
בישראל > חיים מקצועיים

בארץ, עבד כחשמלאי בחברת "אגד". במקביל לעבודתו, למד הנדסת אלקטרוניקה בטכניון. בשנת 1960, הצטרף לרפא"ל. שימש סגן ראש שטח מחקר אלקטרוניקה ולאחר מכן, סגן ראש המנהלה הטכנית. בשנת 1972 מונה לסמנכ"ל רפא"ל. לאחר כחצי שנה בתפקיד, פרצה מלחמת יום הכיפורים. לאור התמודדות צה"ל עם טכנולוגיות חדשות שהופיעו בשדה הקרב, הואץ תהליך הפיתוח והייצור ברפא"ל. כסמנכ"ל, נדרש לנהל את התיאום עם הפיקוד של צה"ל בדבר שחרור חיילי מילואים, לטובת תמיכה בתהליכי העבודה ברפא"ל, החיוניים למאמצי הלחימה. בשנות ה-80 מונה לעוזר מנכ"ל רפא"ל.
בישראל > פעילות התנדבותית > עידוד החינוך הטכנולוגי, ביישובי קו העימות בצפון

כעוזר מנכ"ל רפא"ל, נחשף למצוקת החינוך הטכנולוגי ביישוב קריית-שמונה וסגירתן של המגמות הטכנולוגיות, בבתי הספר התיכוניים באזור. הראל רתם את עובדי רפא"ל ללמד בהתנדבות בבתי הספר בקריית-שמונה, פרויקט זה הורחב ל-22 יישובים בצפון. לאחר פרישתו, המשיך לתמוך בפרויקט ומדי שנה נסע ליישובים, מקריית שמונה ועד בית שאן, על מנת לבחור את התלמידה או התלמיד המצטיינים ביותר מכל ישוב. בשם רפא"ל הוא העניק להם תעודת הוקרה ומלגה כספית. עד היום, מעניקה רפא"ל מלגת הצטיינות לתלמידות ותלמידים מהצפון כחלק מתוכנית: "עידוד החינוך הטכנולוגי", אותה היא מפעילה מאז החל הראל את הפרויקט. במקביל, ניהל הראל פעילות הסברתית בקרב בני נוער באזור הצפון, בדבר חשיבות רכישת השכלה במקצועות הטכנולוגיה וחיזוק גישתם למקצועות אלו. בשנת 1990 זכה בפרס יושב ראש הכנסת על פועלו זה. את כספי הפרס, ייעד כתרומה לחברה. הוא ייסד פרויקט המעלה על נס את אומץ ליבן של אימהות בצפון הארץ, המגדלות ילדים תחת איום טילים וטרור. מאותה שנה, הראל חילק ב"יום האם" תעודת הוקרה בצירוף מענק כספי ל"אם אמיצה", שנבחרה על ידי ועדה ציבורית, אשר המליצה על מקבלת הפרס.