stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דודה קלרה
עלילת הסרט

הסרט עוקב אחר מעלליה של משפחה בת שלוש אחיות ממוצא פולני - לאה, רוז'ה וקלרה, המנהלות יחד חנות ומתפרה לשמלות כלה ברחוב בן יהודה בתל אביב. לאה מוצגת כאחות קנאית; רוז'ה היא היחידה מבין האחיות שלה ילדה; וקלרה, הגדולה מבין האחיות, מנסה לפתור קונפליקטים במשפחה, להחליט ולקבוע עבור כולם מה לעשות.
עלילת הסרט מתחילה כאשר קלרה מחליטה לשלוח את זיוה׳לה, בתה של רוז'ה, ללימודים בלונדון אצל אחיהן הגדול והנערץ של האחיות, מאיר. זיוהל'ה מאוהבת בדודיק, שמצטייר כשטחי מדי בעיני דודותיה, והיא נאלצת להיפרד ממנו ולנסוע לאנגליה בהוראת קלרה. כאשר זיוה׳לה חוזרת לארץ היא מתאחדת עם דודיק, והשניים מחליטים להתחתן. פער התרבויות והמעמד הסוציו-אקונומי בין הוריו של דודיק לבין קלרה ואחיותיה מחריד אותן, אך האחיות מחליטות לסייע ולהוציא את החתונה אל הפועל, בעיקר שיש ספק שזיוה׳לה בהריון ממנו, מכך שיצאו תקופה ארוכה טרם טסה זיוה׳לה לדודה מאיר. קלרה מוצאת עצמה מתמודדת בעת ובעונה אחת לא רק עם החתונה, אלא גם עם גיסה האחד שסובל מקלפטומניה, וגיסה האחר הסובל ממחלה כרונית.
לבסוף מתברר שזיוה׳לה לא בהריון, אך האחיות מקבלות את דודיק ואת משפחתו, והזוג מתחתן, כאשר גם הדוד מאיר מגיע לארץ לחתונתה.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
חנה מרון: קלרה
עדנה פלידל: רוז'ה
רות סגל: לאה
יעל פרל בקר: זיוה "זיוה'לה"- ביתה של רוזה
שמואל בונים: שמואל - בעלה של קלרה
יוסף כרמון: מיכ'ל - בעלה של רוז'ה
לאו יונג: יאקוב - בעלה של לאה
שמואל רודנסקי: מאיר - אחיהם של שלוש האחיות
מאיר פניגשטיין: דודיק כהנא - החבר של זיוה
ג'טה לוקה: גברת כהנא
מרדכי בן זאב: אדון כהנא
חינה רוזובסקיה: שכנה
ברונקה זלצמן: לקוחה בחנות
משמעויות וחשיבות הסרט

הסרט מבטא מאפיינים סטריאוטיפיים של בני עדה זו בצורה קריקטוריסטית. הסרט מנסה לשמר את תמונתם של בני עלייה שכמעט אינם כבר בימינו. בנוסף עולים בסרט מוטיבים החוזרים מסרטו באורך מלא הקודם של אברהם הפנר, "לאן נעלם דניאל וקס?": לאורך הסרט האחיות מספרות בשבחו ובגדולתו של אחיהן הגדול החי בגולה, מאיר. לבסוף, כשמגיע מאיר לחתונה, הוא מתגלה לצופה כאכזבה ודמותו באה בסתירה מוחלטת לדמות שהצטיירה בפי גיבורות הסרט. דמותו של מאיר מזכירה ומתכתבת עם דמותו של דניאל וקס, בסרט "לאן נעלם דניאל וקס?".
תמונה מתוך הסרט. בתמונה מימין לשמאל: רות סגל, עדנה פלידל ויעל פרל בקר
דודה פרידה: המוזיאון

פרידה אורנדר, וינה, 1925
"רליק" ממוזיאון דודה פרידה
"על ריקוד וזיכרון"- בביצוע גליה יואלי, ננה אריאל, הדס קלדרון
הדס קלדרון, מתוך "העלמה אלזה" לשניצלר
דודה פרידה: המוזיאון היא יצירה בימתית שמעמידה במרכזה את ההיסטוריה הפרטית של דודה פרידה, קרובת משפחה רחוקה של נעמי יואלי.
אודות ההצגה

פרידה אורנדר בן-לוי היגרה מווינה לפלשתינה בשנות העשרים של המאה העשרים וביטאה את הציונות שלה דרך הבאת אופנת וינה לפלסתינה, בזמן שהסוציאליזם היה במרכז תפיסת ההגשמה הציונית בארץ. מצד אחד זוהי היסטוריה פרטית של אישה בלתי חשובה בעליל ומצד שני מאוד נועזת בהגשמת הציונות דרך ההוט קוטור, כשהקימה סלון תפירה עילית בירושלים בסוף שנות העשרים.
היצירה הבימתית מתנהלת כאירוע פתיחה של מוזיאון. שלוש דיילות ומארחת מזמינות את הקהל לנוע בין חללי המוזיאון תוך הצגת פרטי לבוש ואפנה, "רליקים", תצלומים וסיפורים מההיסטוריה הפרטית של דודה פרידה, כשכל אלה משולבים בקונטקסט התרבותי בו נטוע מוזיאון הזיכרון של דודה פרידה. הפרפורמריות מגישות עוגות לינצר טורטה, מזמינות את המבקרים לואלס ומסיימות בתצוגת אפנה של ניירות גזרה מרשרשים ושרידי שמלות מסלון התפירה.
בנימוקי השופטים למתן פרס ההצגה הטובה בפסטיבל עכו נאמר:
"באמצעות המצאות עיצוביות, תיאטרון סיפור, חומרים תיעודיים מקוריים, פסקול מדויק, מדיה מגוונת ונוכחות בימתית אותנטית וקסומה, בוראת יואלי ומבצעת מוזיאון חי ונושם של אישה ותקופה.
המוזיאון החי כפעולת היזכרות הוא דימוי למעשה היצירה הנע בין ממשות לבדיה, מציאות להמצאה, בין השימוש בחמרים מצויים לאובייקטים תיאטרליים מעוצבים. יואלי נעה בוירטואוזיות מהפנטת, ומניעה את הקהל, בין דמות המספרת לדמותה של הדודה פרידה, בין כאן ועכשיו לווינה וירושלים של שנות העשרים, בין אפנה זוהרת למציאות אפורה, בין הרצאה להצגה לתצוגת אפנה. "דודה פרידה" היא דודה פרידה, אנטי-גיבור דרמטי, הערת שוליים בין דפי ההיסטוריה ועם זאת נקודת מבט ישירה ואותנטית על חלום והגשמה, על תרבות וחברה ורוח הזמן.
מעל הכל "דודה פרידה" היא יצירה המשמיעה קול מקורי וצלול, רב דמיון ומצאה, תיאטרון שהוא אירוע רב-תחומי ייחודי".
יוצרים

ההצגה היא יצירה משותפת בראשות יואלי ושיחקו בה נעמי יואלי, גליה יואלי, הדס קלדרון וננה אריאל. מעצב החלל: הדס עפרת, המוזיקאי: יוסי מר-חיים, מעצב התאורה: אורי רובינשטיין, מעצב התלבושות: עמית אפשטיין, מעצבת האביזרים : תמר לקס, יוצרת הווידאו – שירי גופר, מעצב הסאונד דודו שביט, מנהל האירוע: אורי יואלי.
הופעות ופרסים

ההצגה עלתה לראשונה בפסטיבל עכו 2006 וזכתה בו בפרס ההצגה הטובה. והציגה בתיאטרון תמונע בין אוקטובר 2006 למרץ 2009. ב-2007 זכתה בפרס קיפוד הזהב - על שפת במה.
היא הופיעה באקדמיה לאומנויות, ברלין (2008) ובפסטיבל דורדרכט, הולנד (2010).
דיאגרמת QAPF

דיאגרמת QAPF לסלעים פלוטוניים
דיאגרמת QAPF לסלעים געשיים
דיאגרמת QAPF היא תרשים בצורת מעוין המשמש לסיווג סלעי יסוד על פי המינרלים היוצרים אותם. האותיות QAPF מייצגות את המינרלים קוורץ, פצלת שדה אלקלית, פלגיוקלז ופלדשפטואידים בהתאמה. התרשים בנוי באופן המייצג את האחוז היחסי של המינרל בסלע.
בראשית המחקר הפטרולוגי תוארו סלעים על ידי גאולוגים כבעלי מאפיינים שונים מאלה של סלעים שתוארו בעבר, כך שניתן היה לתת להם שם ייחודי. מאחר שסלעים זהים במוצאם ובהרכבם עשויים להראות סימני בליה שונים, היה נחוץ לבנות מערכת קריטריונים שתאפשר סיווג חד-משמעי של סלעי יסוד. אחת הדרכים היא מיונם על-פי הרכבם המינרלוגי, ודיאגרמות QAPF מציגות אותם באופן ברור ואחיד. דיאגרמות QAPF למיון סלעי יסוד נוצרו על ידי האיגוד הבינלאומי למדעי הגאולוגיה (IUGS – International Union of the Geological Sciences), והפכו למקובלות בקרב גאולוגים בעולם, בעיקר למיון של סלעים פלוטוניים אך גם של סלעים געשיים. באמצעות תרשימים אלה ניתן לתת שם לסלעים בעלי הרכב מינרלוגי ידוע.
ראו גם

פטרולוגיה
סלע יסוד
הערות שוליים

↑  אתר IUGS – האיגוד הבינלאומי למדעי הגאולוגיה
↑  מערכת למיון סלעים פלוטוניים לפי IUGS
גמדא

אין תמונה חופשית
גמדא היה מותג דגמי מכוניות שיוצר לסירוגין משנת 1958 עד שנות ה-70 במפעל היציקות "הבונים" בקיבוץ כפר הנשיא.
בראשית דרכו, ייצר המפעל את המכוניות מקרטון, וב-1961 עבר לייצור דגמים ממתכת. חלק מהדגמים נוצרו בדמותם של רכבים שהיו נפוצים באותה העת בישראל, ובהם רכבי צה"ל ומשטרת ישראל ואוטובוסים של אגד. באמצע שנות ה-60 הפסיק המפעל לפעול, לאחר שלא עמד בתחרות עם דגמי המכוניות המיובאים, אך ב-1967 נפתח מחדש, בשם "גמדא-כור אקספורט", בשותפות עם קונצרן כור ועם החברה האמריקאית קרגסטן. פס הייצור, שכונה "סברא", יועד הפעם לייצוא, והוא התמקד בדגמי מכוניות אמריקאיות (אך ייצר גם דגמי חיפושית). במהלך שנות ה-70 נקלע המפעל לקשיים כלכליים ונסגר.
כיום נחשבים דגמי "גמדא" ו"סברא" לפריטי אספנות, שמחירם עשוי להגיע לאלפי שקלים.
הערות שוליים

↑  תמר אבידר, צעצועים זה לא משחק, מעריב, 11 במרץ 1966
גרמיים

| גרמיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: חולייתנים לסתניים
קבוצה:: גרמיים
שם מדעי
 Teleostomi ‏בונפרטה, 1836
הגרמיים (שם מדעי: Teleostomi) היא קבוצה טקסונומית של מיתרניים מעל-מחלקת חולייתנים לסתניים.
רבים מבני קבוצה זו הם דגים, אך הם כוללים גם את קבוצת בעלי ארבע רגליים החולייתנים היבשתיים.
לא נכללים בקבוצה זו דגי הסחוס שאינם בעלי עצמות גרמיות בגופם, אלא עצמות סחוס.
מיון בני הקבוצה

קבוצה גרמיים (Teleostomi)
מחלקה אקנתודים (Acanthodii) – נכחד
קבוצה בעלי עצם (Euteleostomi)
מחלקה מקריני סנפיר (Actinopterygii)
מחלקה בעלי סנפירים בשרניים (Sarcopterygii)
קבוצה בעלי ארבע רגליים (Tetrapoda).
מיון בני הקבוצה > גלריה

דג ריאות אוסטרלי
צלופח
פינגווין קיסרי
דה סוטו דיפלומט

| --- | --- |

DeSoto Diplomat
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  דה סוטו (DeSoto)
 שנות ייצור:  1946–1962
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית  אוסטרליה אוסטרליה  דרום אפריקה דרום אפריקה
 חברת אם:  קרייזלר, (Chrysler Corporation)
 מרכב:  4 דלתות, 5 דלתות סטיישן
 פלטפורמה:  מנוע קדמי (נתוני המידות - מתייחסים  לדגמי  1957-1962  אשר עברו שינוי יסודי במבנה המרכב ובעיצוב הרכב)
 אורך:  4,915 מ"מ
 רוחב:  1,867 מ"מ
 גובה:  1,568 מ"מ
 משקל:  1,363 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,896 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, (2 שסתומים לצילינדר), קירור מים, 3,773 סמ"ק, המפיק 110 כ"ס, ו- 132 כ"ס, יחס דחיסה 1:7.25 מנוע V 8 צילינדרים,  5,900 סמ"ק, המפיק 225 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 קשר:  Plymouth P24 ,Plymouth P25 ,Dodge Dart
לוגו חברת דה סוטו (על דגם דה סוטו דיפלומט, שנת 1946, אוסטרליה)
דה סוטו דיפלומט (DeSoto Diplomat) היא מכונית סלון שיוצרה על ידי חטיבת "דה סוטו" בחברת קרייזלר האמריקאית, אשר יועדה לשוקי יצוא מחוץ לארצות הברית למעט קנדה, בין השנים 1946–1962.
דגמי הדה סוטו דיפלומט יוצאו לאירופה, דרום אפריקה, דרום אמריקה, הוואי ואוסטרליה. משנת 1953 דגם הדה סוטו יוצר והורכב באוסטרליה, ומאוחר יותר גם בדרום אפריקה.
בשנת 1957 שונו מרכב ועיצוב הרכב מהקצה אל הקצה.
חטיבת דה סוטו

חטיבת דה סוטו של חברת קרייזלר עסקה בייצור ובשיווק רכב אמריקאי משנת 1928–1968. חטיבת דה סוטו בנתה יותר מ-2 מיליון כלי רכב מאז שנת 1928.
חטיבת המכוניות דה סוטו קרויה על שם ארננדו דה סוטו - החוקר הספרדי שהוביל את המסע האירופי הראשון לשטח עליו משתרעת כיום ארצות הברית, היה האירופי הראשון שגילה את נהר המיסיסיפי.
תצורות

גרסת 4 דלתות סדאן
גרסת 4.5 דלתות סטיישן (הדלת האחורית נפתחת בחלקה התחתון בלבד)
גרסת 2 דלתות קופה (יוצר באוסטרליה, משנת 1956)
הייצור באוסטרליה

קרייזלר אוסטרליה (Chrysler Australia) ייצר את סדרת SP24 דה סוטו דיפלומט, משנת 1953. הדגם התבסס על דגם הפלימוט P24 שיוצר ב- ארצות הברית.
משנת 1954–1957 נבנה דגם הדה סוטו דיפלומט SP25.
דגם הדה סוטו דיפלומט קופה יוצר משנת 1956.
תמונות

דה סוטו דיפלומט
דה סוטו דיפלומט, שנת 1955
דה סוטו דיפלומט, שנת 1955
דה סוטו דיפלומט, סטיישן, שנת 1958
דה סוטו דיפלומט, שנת 1961
ראו גם

קרייזלר
דה סוטו איירסטרים
דה סוטו פאוורמסטר
דה סוטו דה-לוקס
דה סוטו איירפלו
דה סוטו סוב-אורבן
לקריאה נוספת

דה סוטו דיפלומט (3:35 דקות), יוטיוב
דה סוטו דיפלומט שנת 1957 (5:33 דקות), יוטיוב
דה סוטו דיפלומט - נתונים טכניים  (De Soto Diplomat specifications, information, data, photos)
דה סוטו דיפלומט - נתונים טכניים  (CAAARGUIDE.COM)
דה סוטו דיפלומט - תמונה
דה סוטו דיפלומט, שנת 1959 - תמונות
דה סוטו דיפלומט, שנת 1960 (אנגלית)
הערות שוליים

↑  דגם דה סוטו דיפלומט שנת 1960-1961 התבסס על דגם הדודג' דארט. דגם דה סוטו דיפלומט שנת 1953 (אוסטרליה) התבסס על דגם ה- Plymouth P24. דגם דה סוטו דיפלומט שנת 1954-1957 (אוסטרליה) התבסס על דגם ה- Plymouth P25
גיגנטורפטור

| גיגנטורפטור |
| --- | --- |
  שלד של גיגנטורפטור והשוואה לאדם
תקופה
קרטיקון עליון 85–70.6 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קנגנתיים
סוג:: גיגנטורפטור
שם מדעי
 Gigantoraptor

גיגנטורפטור (שם מדעי: Gigantoraptor; מילולית: "גנב ענקי") הוא סוג דינוזאור גדול מענף התרופודה שחי בסוף הקרטיקון לפני 85-70.6 מיליון שנה.
מאפיינים

מאובניו של דינוזאור זה התגלו בחפירות ב-2007 במונגוליה, על ידי הפלאונטולוג הסיני שו שינג שסבר בתחילה שעצמותיו הם עצמות הזאורופוד Sonidosaurus, אך לאחר הרכבת העצמות התברר שהם לא מתאימים לזאורופוד, אלא לתרופוד כבד.
הג'יגנטורפטור היה החבר הגדול ביותר בקבוצה אובירפטורוזאוריה, בה דינוזאורים מהירים בעלי מקור קרני כמו האובירפטור שנחשבו בעבר לגנבי ביצים. רובם היו יצורים קטנים ומהירים אך הג'יגנטורפטור היה כבד מהם בהרבה, גדול בהרבה מהדינוזארו הבא אחריו - הצ'יטיפטי. הוא הגיע לאורך 8 מטרים (26 רגל) ושקל מעל 1,400 ק"ג. חוקרים אחרים סברו שמשקלו עלה על 2.2 טון. למרות גודלו הוא דמה לשאר חברי קבוצתו, והיה בעל מקור קרני כבד עם מעט שיניים, כיפה גולגולתית וצוואר ארוך. כמו כן הוא נע על שתי רגליים והיה בעל זנב קצר. אצבעות הרגל דמו לאצבעות יענים אך הזרועות היו בעלות טופר בודד שהתעקל מעלה. לא נמצאו נוצות, אך מעריכים שבדומה למינים נוספים מקבוצתו הוא היה מכוסה נוצות לפחות באופן חלקי או בצעירותו.
לצד היצור נמצאו גם מאובני קנים וביצים שלהם, כך שהוא שמר על ביציו. ייתכן שהוא חימם את ביציו בעזרת גופו חם הדם. לא ברור האם הוא היה אוכל-כול או צמחוני, כמו מספר מינים מהקבוצה. מלתעות היצור התאימו לתלישה חזקה של מזון סיבי, כמו עלים ואולי גם בשר. בעזרת רגליו הארוכות היה יכול להימלט מטורפים, כגון הטרבוזאורוס, וייתכן שהסתייע בטפריו הגדולים כדי להתגונן.
בתרבות

הג'יגנטורפטור מוצג כהולוגרמה בסרט "עולם היורה" לצד מוצג אדמונטוזאורוס.
הג'יגנטורפטור מופיע בסדרת ה-BBC, "הכוכב דינוזאור", בפרק השני והשישי בתור דינוזאור ממדבר גובי שקינן על הקרקע ונשמר מטורפים כמו האלקטרוזאורוס, כשלעיתים טרף דינוזאורים אחרים כמו הזאורורניתוידיז כשלצידו נראה קרובו הקטן יותר, אובירפטור. לבסוף הפרטים האחרונים נכחדים בסופות חול ענקיות במדבר גובי.
ב"מהפכת הדינוזאורים", בפרק הראשון, נראה ג'יגנטורפטור מרקד לנקבות ופורש רצועת נוצות דומות לנוצות טרגופן, מפחיד בכך יונקים החיים במאורה תחתיו.
נראה בתוכנית של נשיונל ג'יאוגרפיק "Bizarre Dinosaurs".
נראה בסדרת הילדים "דינו דן".
מאוזכר בסדרה "Extreme Dinosaurs".
איור של גיגנטורפטורים עם אלקטרוזאורוס.
דוד נמרי

| --- | --- |
דוד נמרי, 1962
דוד נמרי, 1962
 לידה:  17 במרץ 1908 
 פטירה:  3 ביוני 1966 (בגיל 58) 
 מדינה:  ישראל 
 
דוד נָמֵרִי ("דוידקָה") (י"ד אדר ב' תרס"ח, 17 במרץ 1908 – ט"ו סיון תשכ"ו, 3 ביוני 1966) היה ממייסדי קיבוץ אשדות יעקב, סגן מפקד המוסד לעלייה ב', סגן מפקד הפלמ"ח ומנכ"ל משרד התחבורה.
משפחתו

רעייתו דבורה לבית לוין נולדה ב-1914 בטמבוב ברוסיה. משפחתה היגרה ב-1923 לארצות הברית וב-1931 עלתה דבורה מדטרויט כאחת מעשרת הצעירים חברי "הקבוצה" האמריקאית, שנקלטה בארץ על ידי גולדה מאיר. שירתה כגדעונית בהגנה והייתה ד"ר לבלשנות אנגלית ומורה לאנגלית בעמק הירדן ובטכניון. דבורה נפטרה ב-2008.
ילדיהם: שאול - יוצר וצייר ויוני - זמר, שהחל דרכו המוזיקלית בלהקה צבאית - צוות הווי פיקוד ההדרכה. בנותיהם - נגה ונעמי. אחד מנכדיו - שהם שושני, היה אלוף ישראל לנוער בחתירה בקיאקים ונהרג בתאונת דרכים ב-1990 והוא בן 16.
אחותו הבכורה ציפורה באבקס (1900 - 1942) נספתה בשואה עם בעלה וילדתה.
אחיו קדיש (1904 - 1979) היה ממייסדי אשדות יעקב ומנהל בית החרושת לשימורים "אשד". בשבת השחורה נעצר על ידי הבריטים, כי סברו בטעות שהוא דוד, ונכלא במחנה המעצר ברפיח;
אחיו הצעיר יעקב נמרי (1911 - 1982) היה מפקד הנוטרים וההגנה בקריית ים וממייסדי העיר.
הוריו עלו ארצה ב-1934 והתיישבו בגשר, שלימים עברה לאשדות יעקב, ליד שני בניהם הגדולים.
הנצחתו

על שמו רחובות בחיפה ובתל אביב, "בית דוידקה" בקיבוצו אשדות יעקב מאוחד, אולם התצוגה במוזיאון חיל הים בחיפה והספרייה במחנה המעפילים בעתלית.
לקריאה נוספת

אברהם יבין, שלמה דרך (עורכים), סיפורו של דוידקה: דוד נמרי – מפיו ועליו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ד 1974.
שאול אביגור, עם דור ההגנה, (חלק ב'),"נפש לדוידקה", הוצאת מערכות, ת"א, תשל"ח 1978, עמודים 179 - 210
שלמה גרבר, דוד נמרי, המנהל הכללי של משרד התחבורה, הארץ, 25 בינואר 1962
דוד נמרי, למרחב, 5 ביוני 1966
דוד נמרי - למנוחות, למרחב, 6 ביוני 1966
עודד ליפשיץ, האיש שהבחין ראשון בספינות - קורותיו של דוידקה נמרי, חותם, 30 באפריל 1987, עמודים 5-7,13.
אורי שרון, "שכחו אותו" - מיהו דוידקה ולמה שכחו אותו, דבר השבוע, 15 בינואר 1993, עמודים 22- 23
גרשון ועליזה ריבלין, זר לא יבין - ספר הכינויים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ת"א, תשמ"ח 1988
יעקב שביט, יעקב גולדשטיין, חיים באר (עורכים), לקסיקון האישים של ארץ-ישראל: 1799-1948, עם עובד, תשמ"ג, 1983, ערך: דוד נמרי, עמ' 341
אברהם זהר ומאיר פעיל, הפלמ"ח הימי (פלי"ם), העמותה לחקר כוח המגן על שם ישראל גלילי, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ישראל, תשס"א 2001
תמר ברגמן, רב חובל שב אליך - סיפורו של כתריאל יפה, סדרת ראשונים בארץ, יד יצחק בן צבי ירושלים, עם עובד תל אביב, תשנ"ג, 1992
חיים גופר, בלילות חשוכי כוכבים - סיפור "החוליה" שהבריחה עולים מגבולות הצפון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, המרכז לתולדות כוח המגן וה"הגנה" ע"ש ישראל גלילי, תל אביב, תשנ"ג 1993
דוד נמרי, ההעפלה - סיכונים וסיכויים, מרדכי נאור (עורך),"עלייה ב'", מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, סדרת עידן 1 מרכז רחל ינאית בן צבי, הוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים, תשמ"ג 1982, עמ' 74 - 83
דוד נמרי, מעט מהרבה, זרבבל גלעד (עורך), ספר הפלמ"ח, כרך ראשון, ארגון חברי הפלמ"ח בהוצאת הקיבוץ המאוחד, תשט"ז, 1955, עמ' 146- 149
מרדכי נאור, בים, ביבשה וגם באוויר, מבט חדש על ההעפלה, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, תשע"ה 2015
הערות שוליים

↑  יומן אישי עמ' 210
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399160505171  VIAF: 73156674989833581348   WorldCat (עם VIAF): 73156674989833581348
דיאגרמה (תורת הקטגוריות)

בתורת הקטגוריות וביישומיה השונים, ובתחומי מתמטיקה אחרים, דיאגרמה היא תרשים גרפי הכולל אובייקטים ופונקציות, שבו מיוצגות הפונקציות באמצעות חצים המוליכים מאובייקט לאובייקט. דיאגרמה כזו היא דיאגרמה קומוטטיבית אם ההרכבה של הפונקציות לאורך מסלול המוליך מאובייקט X לאובייקט Y נותנת אותה תוצאה בכל המסלולים. לדוגמה, בדיאגרמה
 {\begin{array}{lcr}A&{\stackrel {f}{\longrightarrow }}&A\\\downarrow g&&g\downarrow \\A&{\stackrel {f}{\longrightarrow }}&A\end{array}}
מופיע אובייקט אחד, A, ושני חצים, f,g המייצגים פונקציות מ-A ל-A (או, באופן כללי יותר, מורפיזמים בקטגוריה המתאימה). במקרה כזה, הדיאגרמה קומוטטיבית אם ורק אם הפונקציות מתחלפות:  \ f\circ g=g\circ f.
דיאגרמות מאפשרות להציג יחסים מורכבים בין אובייקטים ופונקציות בקלות יחסית, והנחת הקומוטטיביות אורגת לתוך הדיאגרמה אינפורמציה רבת ערך נוספת. כמעט כל דיאגרמה של אובייקטים ומורפיזמים המופיעה בספרות המתמטית היא דיאגרמה קומוטטיבית.
דוגמאות

שתי חבורות G,H הן איזומורפיות אם קיים הומומורפיזם  \ f:G\rightarrow H שהוא חד-חד-ערכי ועל. תכונות אלה של f שקולות לכך שהפונקציה הפיכה; במילים אחרות, קיים הומומורפיזם  \ g:H\rightarrow G, בכיוון ההפוך, כך שההרכבות  \ f\circ g,g\circ f הן העתקות הזהות של H ושל G, בהתאמה. בשפת הדיאגרמות, ניתן לנסח זאת כך: קיימים הומומורפיזמים f,g כך שהדיאגרמה
{\begin{array}{ccc}G&{\stackrel {f}{\longrightarrow }}&H\\\parallel &\swarrow g&\parallel \\G&{\stackrel {f}{\longrightarrow }}&H\end{array}}
היא קומוטטיבית, כאשר סימני השוויון מייצגים את העתקת הזהות.
בדיאגרמות משתמשים גם כדי לציין את קיומם של חצים נוספים, הנובעים ממידע נתון, כאילו היו פתרון למערכת משוואות. כך למשל, מודול P הוא פרויקטיבי אם לכל הומומורפיזם בין שני מודולים  \ f:A\rightarrow B שהוא על, ניתן "להרים" כל הומומורפיזם  \ h:P\rightarrow B, להומומורפיזם  \ s:P\rightarrow A, באופן כזה שמתקיים  \ f\circ s=h. בשפת הדיאגרמות, הדרישה היא שכל דיאגרמה
 {\begin{array}{ccccc}{}&{}&P&{}&{}\\{}&{}&\downarrow h&{}&{}\\A&{\stackrel {f}{\longrightarrow }}&B&\longrightarrow &0\end{array}}
(שבה השורה התחתונה היא סדרה מדויקת, המציינת ש-f היא על), ניתן להשלים לדיאגרמה קומוטטיבית
 {\begin{array}{ccccc}{}&{}&P&{}&{}\\{}&{}\swarrow &\downarrow h&{}&{}\\A&{\stackrel {f}{\longrightarrow }}&B&\longrightarrow &0\end{array}}.
מרדף בדיאגרמה

"מרדף דיאגרמה" (באנגלית: Diagram chase) היא טכניקת חישוב והוכחה מקובלת באלגברה הומולוגית, במקרה שבו מבקשים להוכיח קיום של חץ בדיאגרמה או תכונות שלו. ההוכחה מתחילה באיבר של אחד האובייקטים, ומנצלת את תכונות הדיאגרמה, כגון הקומוטטיביות או העובדה שהרכבה מסוימת של פונקציות היא מדויקת, כדי לדחוף ולמשוך את האיבר לאורך החצים בדיאגרמה עד לקבלת התוצאה המבוקשת.
דוגמאות מפורסמות לשיטה זו הן ההוכחות של למת החמישה, למת הנחש ולמת התשעה.
דין הקרקע

דין הקרקע (בלטינית: Jus soli), היא דרך לקבלת אזרחות או השתייכות למדינה על סמך מקום לידתו או המקום בו מתנהלים חייו של פרט. דין הקרקע נבדל משיטה אחרת, קדומה יותר – דין הדם.
את ההופעה הראשונה של דין הקרקע נוהגים לייחס לשינויים של קלייסתנס, שארגן את אזרחי אתונה לפי השתייכות טריטוריאלית במקום החלוקה השבטית הקודמת. באימפריה הרומית היה נהוג דין הדם, עד שבמאה השלישית ניתנה אזרחות לכל האנשים החופשיים ברחבי האימפריה, ובכך נעשה מעבר לדין הקרקע, כי מנקודה זו והלאה האזרחות נקבעה לפי הטריטוריה בה חי או נולד הפרט. בימי הביניים נסוג דין הקרקע ושב דין הדם, אך עם היווצרות המדינות המודרניות ובמיוחד לאחר המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקאית זכה דין הקרקע לפופולריות מחודשת ובמדינות רבות התקבל במקום דין הדם, אך לרוב לצידו.
דין הקרקע יונק את סמכותו המוסרית מההומניזם בעוד שדין הדם מבוסס על הפילוסופיה הדטרמיניסטית. מונטסקייה, מחסידי זכות הדם, המחיש את דעתו בספרו "רוח החוקים" (1748) בזו הלשון: "דין הקרקע הוא עיוות שנובע מהאמונה שסייח שבא לעולם בין פרות הוא עגל." השקפה זו מבדילה בין אנשים ממוצאים שונים כמו בין מיני בעלי חיים שונים.
התשתית המוסרית של דין הקרקע נוסחה על ידי פטריק הנרי, בנג'מין פרנקלין וג'ורג' וושינגטון שהצהירו בפילדלפיה ב-1775: "דין הקרקע הוא הכבוד הניתן לכל גבר שחי, עובד ומשלם את מיסיו במושבות שלנו, להתקבל כאזרח בעל זכויות מלאות, שתהיה לו הזכות להביע את דעתו ולהשתתף בכל ההחלטות הנוגעות לו, בלי הבדל במוצאו, אמונתו או עושרו." גם הצהרה זו הבדילה בין גברים משלמי מיסים ובין עניים, נשים, ילדים, עבדים ואינדיאנים, שלא נכללו בין הזכאים לאותן זכויות.
מדינות רבות, בהן האזרחות נקבעת בעיקר לפי דין הקרקע, חוקקו חוקים המעודדים את אזרחיהן לשעבר שהיגרו מהן, ואת צאצאיהם, לשוב אל המולדת הישנה, על בסיס דין הדם.
ראו גם

דין הדם
חוק האזרחות (ישראל)
דיאגוראס ממלוס

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־5 לפנה״ס מלוס, יוון 
 פטירה:  המאה ה־5 לפנה״ס כנראה קורינתוס, יוון 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 זרם:  אתאיזם, סופיזם 
 תחומי עניין:  פילוסופיה 
 עיסוק:  משורר, פילוסוף, סופר, סופיסט, dithyrambic poet 
 
דיאגוראס ממלוס (ביוונית: Διαγόρας ὁ Μήλιος; בן המאה ה-5 לפנה"ס) היה משורר לירי וסופיסט יווני, שנודע כאתאיסט מוצהר.
חייו

נולד באי מלוס (אחד האיים הקיקלאדיים), והגיע לאתונה ב-423 לפנה"ס. אריסטופאנס במחזהו העננות תיאר את דיאגוראס כאישיות מפורסמת. על פי האנציקלופדיה הביזנטית "סודא" הפילוסוף דמוקריטוס שילם כופר נפש כדי לשחרר את דיאגוראס מן השבי אחרי שב-416 האי מלוס נפל בידי אלקיביאדס במרוצת המלחמה הפלופונסית. לפי מקור זה, דיאגוראס הפך לתלמידו של דמוקריטוס, אך אין בידינו אישור לכך מכל מקור אחר. ב"סודה" נכתב גם כי בימי נעוריו דיאגוראס נודע כמשורר לירי.
ההיסטוריון דיודורוס סיקולוס כתב כי ב-415 נתבע דיאגוראס לדין על ידי המפלגה הדמוקרטית באתונה באשמת כפירה באלים - מה שגרם לו להימלט מאתונה ולמצוא מקום מקלט בקורינתוס. דיאגוראס נמצא אשם והוטל עליו עונש מיתה. הובטח פרס לכל מי שיביא את ראשו לאתונה ופרס כפול לכל מי שיביא אותו לשם חי. על פי ה"סודה" הוא מת בקורינתוס.
דיאגוראס היה אחד הפילוסופים שתקפו את האלים של אתונה. קיקרו, בן המאה הראשונה לפנה"ס, סיפר כי אחד מידידיו של דיאגוראס ניסה לשכנעו בקיומם של האלים בהציגו בפניו את צלמיהם של אנשים שאותם האלים הצילו מטביעה בים - מה שגרם לדיאגוראס להשיב כי עדיין לא ראינו את צלמיהם של האנשים הרבים שנספו בין שברי אוניות. קיקרו המשיך וסיפר כי כאשר דיאגוראס היה על ספינה שעמדה לטבוע, המלחים היו משוכנעים כי נוכחותו הביאה עליהם את זעמם של האלים, ודיאגוראס השיב להם כי ספינות רבות שהוא לא נמנה עם נוסעיהן טבעו גם הן.
הסופר הנוצרי אתנאגורס מאתונה, בן המאה ה-2 לספירה, האשים את דיאגוראס באתאיזם באומרו כי לא זו בלבד שהכריז כי האלים אינם קיימים, אלא גם ניתץ את פסל העץ של הרקולס והשתמש בעצים כדי להרתיח את הלפת שלו.
בתקופתו של דיאגוראס תורת הספקנות החלה לקעקע את יסודותיה של האמונה העממית באלים. כעדות לכך ישמשו משפטם של אלה שניתצו את פסליו של הרמס ומחזותיו של אריסטופאנס שמהם השתמע כי הזלזול באלים מזיק לחינוכם של בני הנעורים. דיאגוראס נמנה עם הפילוסופים הקדם סוקרטיים שניסו להסביר את המציאות הסובבת אותנו בחוקי הטבע ללא צורך בהתערבות אלוהית. הוא טען כי אין בנמצא אלים כלל, ותמך בגישתה של האסכולה האטומיסטית מייסודם של לוקיפוס ושל תלמידו דמוקריטוס שגרס כי האמונה באלים מקורה בפחד מתופעות הטבע.
הערות שוליים

↑  Marek Winiarczyk, Diagoras of Melos: A Contribution to the History of Ancient Atheism, GmbH: Walter de Gruyter GmbH & Co KG, 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260577605171  PLWABN: 9810649405805606  BnF: cb12960097f (data)  CiNii: DA03200243  GND: 118525093  ISNI: 0000 0001 1578 9727  LCCN: n84169475  NLA: 36010327  NLG: 17850  NTA: 067615481  RERO: 02-A012460427  SUDOC: 032643365  Trove: 1184023  VcBA: 495/12288  VIAF: 100175549   WorldCat (עם VIAF): 100175549
דין הדם

דין הדם (בלטינית: Jus sanguinis), הוא הדרך הקדומה ביותר לקביעת אזרחותו של פרט ולהגדרת מדינת לאום. דין הדם מגדיר את ההשתייכות ללאום או הזכות לקבלת אזרחות על פי האתניות של הפרט ובייחוד מוצאו האתני ושפתו. החלופה לדין הדם היא דין הקרקע.
המשפט הרומי היה מבוסס על דין הדם, עד שבמאה השלישית ניתנה אזרחות לכל האנשים החופשיים ברחבי האימפריה הרומית, ובכך נעשה מעבר לדין הקרקע (פרט לעבדים, נשים וילדים). בימי הביניים נסוג דין הקרקע ושב דין הדם, אך עם היווצרות המדינות המודרניות ובמיוחד לאחר המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקאית זכה דין הקרקע לפופולריות מחודשת ובמדינות רבות התקבל במקום דין הדם, אך לרוב לצידו.
בתקופה המודרנית טוהר הדם שימש אידאולוגיות בעלות מאפייניים גזעניים, כדוגמת גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, אולם גם מדינות כדוגמת ארצות הברית עשו שימוש בדין הדם כשקבעו מכסות הגירה אליהן לפי הרכב אוכלוסייה מסוים. לעומת הדוגלים בדין הדם, מדינות דוגמת צרפת הרפובליקנית עשו שימוש בלבדי בדין הקרקע והתעלמו לחלוטין מקיומן של קבוצות אתניות. כאמור, במרבית המדינות מקובל להשתמש בשתי הדרכים, עם דגשים תואמים לצרכים המיוחדים של המדינות השונות.
ראו גם

דין הקרקע
חוק השבות