stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג פולדס
חייו

פולדס נולד בשנת 1926 בבודפוק שבהונגריה. הוריו נרצחו באושוויץ, אחותו שרדה וחזרה לבודפשט וגורלו של אחיו אינו ידוע. פולדס עצמו עבד במחנות כפייה ונשלח למאוטהאוזן ל"צעדת המוות" אך לפניה שוחרר המחנה על ידי הצבא האמריקאי.
בשנת 1948, כשהיה בן 22 זכה בפרס רומא מטעם בית הספר לאומנויות יפות בבודפשט. הפרס כלל לימודי אמנות באיטליה. בהמשך שם פעמיו לפריז, שם חווה עוני ורעב. הוא למד אדריכלות בבוזאר ובמקביל בבית ספר לרבנים. במהלך שנים אלה הרחיב את ידיעותיו ביהדות ובפילוסופיה, היה תלמידו של מר שושני ולמד עם עמנואל לוינס.
בשנת 1970 עלה לישראל והתיישב בירושלים, בשנת 1973 הוצגה תערוכת יחיד שלו בגלריה אנגל בירושלים ובנוסף, תערוכה במרכז לאמנות יהודית בפריז. השתתף בתערוכה קבוצתית של אמנים עולים בבנייני האומה. במקביל החל לעבוד כאדריכל במחלקת הבנייה בעיריית ירושלים, כממונה על הבנייה במגזר הערבי במזרח העיר ושימור הכפרים שמסביב. פולדס סייע לתושבי השכונות הערביות בעיר וכונה על ידי רבים במגזר הערבי 'הצדיק'[דרוש מקור].
פולדס נפטר לאחר מחלה ממושכת ביוני 1993 בגיל 67. השאיר אחריו אישה ושני ילדים.
יצירתו והצלתה מתהום הנשייה

מבקרת האמנות והאוצרת רחל סוקמן שמעה על ג'ורג' פולדס לראשונה בשנת 2007. ארלט פולדס־זיסהולץ, אלמנתו של הצייר, ביקשה מסוקמן לכתוב ספר על יצירותיו הנשכחות, שלא זכו מעולם להכרה מספקת. בשנים שעברו מאז חקרה סוקמן את האמן, חיי הצייר, האדריכל והאדם, דרך משפחתו, ציוריו, מכתביו, מחברותיו, חבריו וצוואתו. במהלך המחקר יצרה סוקמן ארכיון מקוטלג, ממוספר ומצולם ל-2,000 עבודות שנשמרו בבית משפחת פולדס בירושלים. בין השאר, נמצאו כ-200 עבודות דיוקן עצמי שצייר מ-1952 במגוון טכניקות ובסגנון הייחודי לו. לאחר 10 שנות מחקר יצא הספר "ג'ורג פולדס" על יצירתו. בספרה כתבה סוקמן כי "ג'ורג' פולדס, שיצירותיו לא נחקרו מעולם ואף לא זכו לחשיפה ראויה, הותיר אחריו מורשת ציורית מפעימה. הדיוקנאות העצמיים, שצייר במהלך חייו, הם נושא מרכזי והרה משמעות באמנותו. פולדס היה ונותר עד יומו האחרון אדם מאמין. הוא לא חדל לשאול שאלות, ללמוד ולחפש אחר הטוב, הפשטות והשלמות שבאמת הפנימית, אך בד בבד חש כי אלה חומקים לעד מהשגתו."
לקריאה נוספת

רחל סוקמן, ג'ורג פולדס, המרכז לאמנות חזותית בתל אביב, 2018.
דחשור

דחשור (ערבית: دهشور, תעתיק מדויק: דהשור; בקופטית: ⲧⲁϩϭⲟⲩⲣ) הוא נקרופוליס מלכותי השוכן על הגדה המערבית של הנילוס, במרחק של כ-40 קילומטרים דרומית לקהיר ובמרחק של כ-8 קילומטרים דרומית לסקארה, היה חלק מהאזור שהיה בשליטה האדמיניסטרטיבית של הבירה העתיקה ממפיס. הנקרופוליס מפורסם בזכות הפירמידות השוכנות בו, ששתיים מתוכן נחשבות לעתיקות ביותר, הגדולות ביותר והמשומרות בצורה הטובה ביותר במצרים. דחשור הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1979.
עד לאחרונה האתר היה בלתי נגיש לתיירים, וזאת בשל היותו בתוך התחום של בסיס צבאי.
הפירמידות

הפירמידה הנטויה והפירמידה האדומה נבנו בתקופת שלטונו של פרעה סנפרו, אביו של ח'ופו מתקופת הממלכה הקדומה. הצורה הבלתי רגילה של הפירמידה הנטויה היא ייחודית, והיא מייצגת צורת מעבר של פירמידות שנבעה ככל הנראה מבעיה הנדסית שנוצרה במהלך הבנייה. הפירמידה האדומה היא הפירמידה הראשונה בעולם שכל צדדיה חלקים. פירמידה זו היא השלישית בגודלה במצרים, ולמרות זאת היא אחת הפירמידות הפחות מוכרות.
הפירמידה של המלך אמנמחת השני מהשושלת השתים-עשרה נפגעה קשות. בסמוך אליה נמצאים מספר קברים של נשות מלוכה המכילים כמות גדולה של תכשיטים. הפירמידה של סן אוסר השלישי הייתה חלק ממתחם גדול שכלל פירמידות קטנות יותר של נשות חצר המלך, וכן פירמידה נוספת בדרום. בגלריית קבר הנמצאת בסמוך לפירמידה זו נמצאו שני אוצרות הקשורים לבנותיו של המלך. הפירמידה השחורה מתוארכת לשלהי תקופת שלטונו של אמנמחת השלישי, ואף על פי שהיא נפגעה במשך השנים היא עדיין נחשבת לאחד המונומנטים המרשימים באתר, מלבד שתי הפירמידות של סנפרו. פירמידיון (אבן הקצה) הגרניט של הפירמידה השחורה מוצג לציבור בהיכל הראשי של המוזיאון המצרי בקהיר. בסמוך לפירמידה נמצא קברו של המלך חור מהשושלת השלוש-עשרה, ואתר הקבורה של נובהטפטי-קרד שככל הנראה הייתה בתו.
בדחשור יש פירמידות נוספות המתוארכות לתקופת השושלת ה-13. עד כה נחקרה מתוכן רק זו של אמני קמאו (ככל הנראה מדובר במלך סהטפיבר).
מסביב לדחשור נמצאו בתי קברות רחבים של פקידי ממשל מתקופת הממלכה הקדומה והממלכה התיכונה. דחשור היה הנקרופוליס המלכותי בתקופת שלטונו של אמנמחת השני מהשושלת ה-12.
בשנת 2017 התגלו בדחשור שרידי פירמידה נוספת המתוארכת לתקופת השושלת ה-13.
ראו גם

פירמידות במצרים
פרעוני מצרים
הערות שוליים

↑  שרידי פירמידה מתקופת פרעוני השושלת ה-13 נחשפו בדחשור, באתר ynet, 4 באפריל 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557882305171  BnF: cb120897099 (data)  LCCN: n86041883  SUDOC: 029226686  VIAF: 124416552   WorldCat (עם VIAF): 124416552 
תרשים האתר
אפאם באליק

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  קינוח
 מטבח:  אינדונזי, סינגפורי, סיני
 מוצא:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 אופן הגשה:  חם
 מרכיבים עיקריים:  ביצים, סוכר, סודה לשתייה ואבקת אפייה
אפאם באליק (במנדרינית: 曼煎粿; באנגלית: Apam Balik) הוא קינוח סיני, המבוסס על קמח, ביצים, סוכר, סודה לשתייה ואבקת אפייה. נפוץ במדינות דרום-מזרח אסיה.
הקינוח נחשב למאכל רחוב, בדרך כלל אוכלים אותו עם חמאת בוטנים והוא מוכר גם בשם "אור הירח" (Terang Bulan).
היסטוריה

האפאם באליק הופיע לראשונה במאה ה-19 בשושלת צ'ינג, בעת הפלישה של צבא סין והמנהיג הצבאי צו צונטנג (Zuo Zongtang) לאזור פוג'יין.
הקינוח מכיל סוכר ובוטנים טחונים והומצא על מנת לספק מזון לחיילי הצבא מתוצר מקומי, בייצור המוני.
האפאם באליק עבר מספר גלגולים כאשר סוחרים ומהגרים הפיצו אותו לדרום־מזרח סין ולסינגפור.
הערות שוליים

↑  Raymond Saw, Apam balik is one of Malaysia’s favourite snacks… but where did it come from?, ‏17 בנובמבר 2020 (באנגלית)
↑  Bea & Marco, Asian Peanut Pancake Turnover (Apam Balik), El Mundo Eats, ‏13 בינואר 2018 (באנגלית)
↑  Sarah-Eden, Apam Balik, 196 flavors, ‏27 באוגוסט 2020 (באנגלית)
↑  傳統小吃滿煎糕的由來, web.archive.org, ‏20 בדצמבר 2014
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אפאם באליק".
אלקטרוניקה (סוגה מוזיקלית)

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  מוזיקה אלקטרונית, סינת'-פופ, מוזיקת היפ הופ, אמביינט
 מקורות תרבותיים:  סוף המאה ה-20, הממלכה המאוחדת
 נגזרות:  דאנס אלטרנטיבי, פוסט-רוק
 סוגות היתוך
 אלקטרוניקה אתנית, פולקטרוניקה
 נושאים קרובים
 מוזיקת מחשב, גליץ', IDM
 
אלקטרוניקה (באנגלית: Electronica) היא סוגה מוזיקלית, הכוללת קבוצה רחבה של סגנונות מוזיקליים מבוססי מוזיקה אלקטרונית המיועדים להאזנה ולא רק לריקוד. סצנת מוזיקה לז'אנר זה החלה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 בבריטניה.
היסטוריה

המונח "אלקטרוניקה" החל להיות להופיע בהקשר למוזיקה כבר ב-1983, כאשר נערך באותה תקופה פסטיבל אלקטרוניקה בריטי, אך היה יותר נודע כ"מוזיקת דאנס אלקטרונית". המונח אפילו הופיע בשמה של חברת התקליטים ניו אלקטרוניקה (New Electronica).
בין אמני האלקטרוניקה, שלימים יצליחו מסחרית, החלו להקליט בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 תקליטי אלקטרונים, ניתן למנות את הפרודיג'י, פאטבוי סלים, דאפט פאנק, The Chemical Brothers‏, The Crystal Method (אנ'), מובי, אנדרוורלד ופיית'לס.
בסביבות אמצע שנות ה-90, עם הצלחתו של הז'אנר המוזיקלי ביג ביט, שהשתמשו בין היתר הלהקות The Chemical Brothers והפרודיג'י, ועורר את תשומת הלב של אמני מיינסטרים, בין היתר של מדונה בשיתוף הפעולה שלה עם וויליאם אורביט באלבומה השביעי, Ray of Light‏, והזמרת האוסטרלית, דני מינוג עם אלבומה השלישי, Girl‏. מתקופה זו, החלו להפיק את המוזיקה בתקציב גבוה יותר ובאיכות טכנית טובה יותר. חברות התקליטים הגדולות בתקופה ו-MTV טענו שז'אנר זה הוא "הדבר הגדול הבא".
על פי מאמר שפורסם בבילבורד ב-1997, "החיבור בין קהילת המועדונים וחברות התקליטים העצמאיות" גרם לפיתוח והופעתו של האלקטרוניקה במיינסטרים.
היסטוריה > הבדלים אזוריים

ב-1997, תעשיית המוזיקה המרכזית בצפון אמריקה אימצה במידת מה את המונח "אלקטרוניקה" כמונח גג לכלל סגנונות המוזיקה האלקטרונית מבוססי הדאנס עם פוטנציאל משיכה למוזיקת הפופ, ללא קשר לשאלה האם קשור לחברות תקליטים עצמאיות שפתחו מועדון לילה מחתרתי ולסצנת הרייב, או להפקות ענק של חברות תקליטים גדולות ששווקו לקהל המיינסטרים כחלופה ראויה מבחינה מסחרית למוזיקת רוק אלטרנטיבי. עם זאת, AllMusic שבסיסה בארצות הברית עדיין מסווגת את האלקטרוניקה כז'אנר ברמה העליונה, ומציינת שהיא כוללת גרובים הניתנים לריקוד, כמו כן מוזיקה לאוזניות ואזורי צ'יל אאוט.
בחלקים אחרים של העולם, במיוחד בבריטניה, המונח "אלקטרוניקה" הוא גם מונח רחב, אך מזוהה בעיקר עם מוזיקה שאינה מוכוונת לדאנס, כולל סגנונות ניסיוניים יחסית של האזנה למוזיקה אלקטרונית.
במדיה

מוזיקת אלקטרוניקה הופיעה רבות בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, בעיקר עבור סרטוני פרסומת בטלוויזיה, בין היתר של מכוניות ומשחקי וידאו.
וולודימיר קוביוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1900 נובי סונץ', Nowy Sącz county, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  2 בנובמבר 1985 (בגיל 85) הרובע השנים-עשר של פריז, צרפת 
 מדינה:  ציסלייטניה (ארצות אוסטריה), הרפובליקה הפולנית השנייה, הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה, צרפת 
 מקום קבורה:  סרסל 
 השכלה:  האוניברסיטה היגלונית 
 מעסיק:  האוניברסיטה היגלונית 
 בן או בת זוג:  Daria Siyak 
 חתימה:   
 
וולודימיר קוביוביץ' (באוקראינית: Володи́мир Миха́йлович; נולד ב-23 בספטמבר 1900, נובי סונץ', ממלכת גליציה ולודומריה - מת ב-2 בנובמבר 1985, פריז, צרפת) היה גאוגרף אנתרופולוגי בפולין שלפני המלחמה, פוליטיקאי לאומני אוקראיני בתקופת המלחמה ואינטלקטואל מהגר לאחר המלחמה, בעל רקע אוקראיני-פולני.
במהלך המלחמה קוביוביץ' עמד בראש ועדה חברתית וכלכלית. בשנת 1943 ייסד דיוויזיית ואפן אס אס - דיוויזיית הגרנדירים ה-14. קוביוביץ' היה תומך של OUN-M, סיעתו של אנדריי מלניק בארגון הלאומנים האוקראינים. לאחר התמוטטות גרמניה הנאצית התיישב קוביוביץ' בצרפת. הוא היה עורך ראשי באנציקלופדיה של אוקראינה והמזכיר הכללי של החברה המדעית על שם שבצ'נקו. קוביוביץ' תמך בפרויקטים נוספים של הפזורה האוקראינית.
ראשית חייו

אביו מיכאילו היה יווני-קתולי ממוצא אוקראיני ואמו הייתה מריה דוברובולסקה, קתולית ממוצא פולני. הוא הוטבל לכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית וכפי שאמר, הפך אוטומטית לרותני אבל גדל בסביבה פולנית-אוקראינית מעורבת ודיבר אוקראינית ופולנית. בגיל 13 קרא את ספרו של מיכאילו הרושבסקי "היסטוריה של אוקראינה-רוס". בין גיל 15 ל-18 למד קרטוגרפיה, הוא קרא ספרים של הנריק סנקביץ' בפולנית ויצירות אחרות בגרמנית. בשנת 1918 נרשם לדוקטורט באוניברסיטה היגלונית בקרקוב, אך מלחמת העולם הראשונה וגיוסו לצבא גליציה האוקראיני קטעו את לימודיו. הוא חזר הביתה בחופשת מחלה עם טיפוס לפני תום מלחמת פולין-אוקראינה וב-1919 חידש את לימודיו באוניברסיטה היגלונית. ב-1923 סיים דוקטורט והגן בהצלחה על ההביליטציה (מבחן דוקטורט) ב-9 במאי 1928. בשנת 1932 הפך לחבר בחברה המדעית על שם שבצ'נקו בלבוב. מ-1928 עד 1939[דרוש מקור] שימש באוניברסיטה היגלונית כמרצה ושיתף פעולה עם מוסדות אקדמיים שונים. כהוקרה קיבל מלגה מהמשרד הפולני לשירותי דת וחינוך ציבורי למסעו לצ'כוסלובקיה ורומניה. הוא גם קיבל חופש מתפקידיו באוניברסיטה.
בשנת 1939, נדחתה כהונה נוספת שלו תחת לחץ פוליטי של משרד המלחמה הפולני. ב-1940 מונה לפרופסור באוניברסיטה החופשית האוקראינית בפראג.
לפני 1939, יצירותיו התרכזו בגאוגרפיה ובדמוגרפיה של הרי הקרפטים, במיוחד במזרח הבסקידים, המאוכלסים בעיקר במיעוט דובר אוקראינית. הוא פקפק בסטטיסטיקה הפולנית בנוגע להרכב האתני של הרפובליקה הפולנית בין המלחמות וטען שהמספרים הרשמיים של האוקראינים הוקטנו. הוא היה עורך ומחבר שותף של "האטלס החלוצי של אוקראינה והארצות הסמוכות" (1937) ושל "הגאוגרפיה בשפה האוקראינית החלוצית באותה מידה של אוקראינה והארצות השכנות" (1938, 1943). [נדרש מקור]
מלחמת העולם השנייה

קוביוביץ' היה תומך של OUN-M (סיעתו של אנדריי מלניק בארגון הלאומנים האוקראינים), ושיתף פעולה עם גרמניה הנאצית. באפריל 1941 ביקש מהנס פרנק ליצור בחסות גרמניה הנאצית אזור אוקראיני מטוהר מבחינה אתנית במסגרת הגנרלגוברנמן, מדינה אוטונומית שבו לא יורשו לגור פולנים ויהודים.
באביב 1940 פעלו ברשות הנס פרנק ועדות לעזרה עצמית אוקראינית שאוישו על ידי ה-OUN. הן הקימו בקרקוב מבנה מתאם בשם "הוועדה המרכזית האוקראינית" - UCC. קוביוביץ' נבחר לעמוד בראשה. ה-UCC היה ארגון רווחה סוציאלי אוקראיני מורשה, היחיד מסוגו בשטחים הפולניים הכבושים בידי הנאצים, עם מנדט לטפל בקשישים, חולים וחסרי בית, ולדאוג לרווחתם של העובדים האוקראינים שנשלחו לגרמניה מהגנרלגוברנמן. כחלק מפעילותו פרסם הארגון חומרים אנטישמיים בעיתונות משתפת הפעולה.
ב-1943 עבד קוביוביץ' בשיתוף פעולה עם איש האס אס אוטו וכטר בארגון הוואפן אס אס של גליציה. ב-2 במאי 1943 הכריז בפומבי על נכונותו להרים נשק והכריז על עצמו מוכן להצטרף לוואפן-אס-אס האוקראיני החדש שהוקם.
לאורך כל המלחמה, קוביוביץ' השתמש במגעיו עם הגרמנים כדי להגן על האוכלוסייה המערבית האוקראינית מפני המדיניות הנאצית. ב-1943, כשאיכרים אוקראינים באזור זמושץ' הואשמו בהתנגדות, פנה קוביוביץ' בהצלחה להנס פרנק כדי למנוע פעולות תגמול.  בפעמים אחרות, הוא הסתפק בכתיבת מחאה לשלטונות גרמניה על הטרור הגרמנים כלפי האוכלוסייה האזרחית האוקראינית, טרור שכלל התעללות בציבור, הרג שרירותי וירי המוני. חלק מהחומר הזה הובא מאוחר יותר כראיה במשפטי נירנברג.
לפי מקורות אוקראינים, קוביוביץ' ניסה להשתמש בעמדתו הרשמית כדי לשפר את המתיחות בין האוקראינים והפולנים בגליציה על ידי קריאה להפסקת הסכסוך המחתרתי המזוין בין שני הצדדים ב-1944. מקורות אלה גם מייחסים לו הצלת כשלוש מאות איש, רובם יהודים, ממעצר בידי הנאצים.
כשהצבא האדום התקרב, ב-1944, נמלטו קוביוביץ' והוועד המרכזי האוקראיני מפולין הכבושה לגרמניה.
הגירה

עם כניעת גרמניה הנאצית היה קוביוביץ' באזור הכיבוש האמריקאי, משם עבר לצרפת. בגרמניה ארגן מחדש את החברה המדעית על שם שבצ'נקו כמוסד מהגרים. הוא היה המזכיר הכללי שלה בין 1947 ל-1963, ומ-1952 - נשיא הסניף האירופאי שלה. [דרוש מקור]
בגלות הפך קוביוביץ' לעורך הראשי של האנציקלופדיה ללימודי אוקראינה בשפה האוקראינית (Entsyklopedia ukrainoznavstva, עשרה כרכים 1949–1984), הפרויקט המדעי הגדול ביותר של מהגרים אוקראינים במהלך המלחמה הקרה. הפרויקט שיקף את דעותיו האוקראינופיליות החזקות של קוביוביץ' עצמו, ונועד לשמר את המורשת הלאומית האוקראינית, שלהתרשמותו הייתה מוזנחת ומושפלת תחת השלטון הסובייטי. התרגום לאנגלית של הסקירה, Ukraine: A Concise Encyclopædia, פורסם בשני כרכים בשנים 1963–1971. מהדורה מתוקנת ומורחבת בשפה האנגלית של החלק האלפביתי בן עשרה הכרכים הופיעה תחת הכותרת "אנציקלופדיה של אוקראינה" בקנדה בשנות השמונים והתשעים לאחר מותו של קוביוביץ', והיא מועלית כעת לרשת.
בגלותו בצרפת נחשב קוביוביץ' מלומד אוקראיני בולט. הוא זכה להתייחסותו של האינטלקטואל הפולני יז'י גיידרויץ', תושב פריז, שציין באוטוביוגרפיה שלו שקוביוביץ' התנהג בכבוד במהלך המלחמה ("Zachował się świetnie"). ב-1991, לאחר שאוקראינה הכריזה על עצמאות מברית המועצות, החלו חוקרים באוקראינה להדפיס מחדש את יצירותיו המרכזיות של קוביוביץ', במיוחד האנציקלופדיות שלו, מה שהפך אותן זמינות לקהל קוראים רחב יותר במדינת הולדתו.[דרוש מקור]
בשנותיו האחרונות פרסם קוביוביץ' שלושה כרכי זיכרונות המתארים את קורותיו בפולין בין המלחמות ובמהלך מלחמת העולם השנייה, ואת חייו כמהגר בגרמניה ובצרפת במהלך המלחמה הקרה. הרחב שבהם היה כרך בשפה האוקראינית שכותרתו "אני בן 85" (פריז ומינכן, 1985).
מורשת מודרנית

לאחר התמוטטות ברית המועצות, קו התעמולה הסובייטי העוין כלפי קוביוביץ' הוחלף בקו לאומני. יצירותיו, כולל האנציקלופדיות שלו, פורסמו באוקראינה בתפוצה רחבה. בשנת 2000 הונפקה מעטפה מוחתמת מראש על ידי דואר אוקראיניה לכבוד יום השנה המאה להולדתו.
באפריל 2023, רוב האנשים שהשתתפו בהצבעה בנוגע לשינוי השם של רחוב פשבלסקי (Вулиця Пржевальського) בקייב הצביעו בעד שינוי שם הרחוב וקריאתו על שם קוביוביץ'. עם זאת, בעקבות תלונה של שגריר ישראל באוקראינה מיכאל ברודסקי, ראש עיריית קייב, ויטלי קליצ'קו, התערב באופן אישי ומנע את שינוי שם הרחוב.
Good Grief

Good Grief (בעברית: צער טוב) הוא שיר של להקת האינדי-פופ האנגלית באסטיל. הוא פורסם ב-16 ביוני 2016 כסינגל המוביל מאלבום האולפן השני שלהם, Wild World. השיר נכתב על ידי דן סמית', והופק על ידי סמית' ומארק קרו. זהו הסינגל הראשון שלהם שיצא לאחר צירופו של צ'רלי ברנס לסיבובי ההופעות של הלהקה.
רקע

ב-16 ביוני 2016, אנני מק השמיעה לראשונה את השיר בתוכנית הרדיו שלה ב-BBC, כ-"רצועה הכי חמה". לאחר הופעת הבכורה, הלהקה הוציאה את הסינגל לרדיו ולהורדה דיגיטלית.
השיר זכה לקאברים של אמנים שונים, בהם, אהרון פלמינג, כריס ברנר, קונור אווריט, פליסיה לו, ופיבי וולי. דון דיאבלו ואוטוגרף פרסמו רמיקסים רשמיים לשיר דרך iTunes, ב-8 ביולי וב-22 ביולי 2016, בהתאמה.
קליפ

הקליפ הנלווה לשיר עלה לראשונה ב-22 ביוני 2016. בנוסף לראשו הערוף של סמית' המופיע בעטיפת הסינגל, בקליפ מוצגים גם בית בוער, שוד בנק, איש רץ, דובי, נערות שרוכבות על גלגיליות, מכונית אדומה, טלפון נייד וכן סצנות המכילות עירום.
בהמשך עלתה גרסה נקייה, שצנזרה את החלקים הפרובוקטיביים בקליפ המקורי. הגרסה הנקייה צברה למעלה מ-8.5 מיליון צפיות נכון לאוגוסט 2020, והסרטון המקורי צבר למעלה מ-16 מיליון צפיות, נכון לאוגוסט 2020.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2016)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2016)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2016)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2016)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 33 |  |
|  אירופה | אירופה הוט 100 | 11 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 34 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 53 |  |
|  ארגנטינה | ארגנטינה הוט 100 | 10 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | - |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים מתחת להוט 100 | 12 |  |
|  ארצות הברית | אלטרנטיב איירפליי | 2 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 46 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 13 |  |
|  הונגריה | Rádiós Top 40 | 8 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 13 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 12 |  |
|  יפן | יפן הוט 100 | 86 |  |
|  מקסיקו | טופ 100 – מקסיקו | 48 |  |
|  סלובניה | SloTop50 | 23 |  |
|  סקוטלנד | מצעד הסינגלים הסקוטי | 6 |  |
|  פולין | ZPAV | 13 |  |
|  פורטוגל | מצעד הסינגלים הפורטוגזי | 84 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 20 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 18 |  |
הערות שוליים

↑  "BASTILLE on Twitter". Twitter. נבדק ב-2016-06-16.
↑  Aaron Fleming Acoustic (21 ביוני 2016). "Bastille - Good Grief (Cover by Aaron Fleming)". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ChrisBrennerMusic (3 ביולי 2016). "Good Grief - Bastille (cover) Chris Brenner". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Connor Everitt (27 ביוני 2016). "Bastille - Good Grief (cover)". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Felicia Lu (15 ביולי 2016). "Good Grief / Bastille / Cover By Felicia Lu". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Phoebe Whalley (22 ביוני 2016). "Good Grief (Bastille) - Cover by Phoebe Whalley". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Makwana, Harsh (12 ביולי 2016). "Bastille - Good Grief (Don Diablo Remix)". אורכב מ-המקור ב-17 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Watch the (NSFW) video for Bastille's 'Good Grief'". Gigwise. נבדק ב-24 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Good Grief (Clean Version)
↑  https://www.youtube.com/watch?v=ZWCB3hpJDXM
| באסטיל |
| --- | --- | --- |
| דן סמית' • קייל סימונס • ויליאם פרקוארסון • כריס (וודי) ווד | דן סמית' • קייל סימונס • ויליאם פרקוארסון • כריס (וודי) ווד |  |
| אלבומים | Bad Blood‏ • Wild World‏ • Doom Days‏ |  |
| מיקסטייפים | Other People's Heartache |  |
| סינגלים | "Flaws"‏ • "Overjoyed"‏ • "Bad Blood"‏ • "Pompeii"‏ • "Laura Palmer"‏ • "Things We Lost in the Fire"‏ • "Of the Night"‏ • "Oblivion"‏ • "Torn Apart"‏ • "Good Grief"‏ • "Send Them Off!"‏ • "Blame"‏ • "Glory"‏ • "Quarter Past Midnight"‏ • "Happier"‏ • "Grip"‏ • "Doom Days"‏ • "Joy"‏ • "Those Nights"‏ • "Bad Decisions"‏ • "Another Place"‏ • "Can't Fight This Feeling"‏ • "What You Gonna Do???" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: ffc4f35c-fc04-43e2-8f82-df58931dab00
פרס לעובדים בתחום החינוך העברי

| --- | --- |
 תיאור:  פרס לחוקרים ישראלים בתחום החינוך
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  עיריית תל אביב-יפו 
 תקופת הפרס:  1963–הווה (כ־61 שנים) 
 
פרס לעובדים בתחום החינוך העברי הוא פרס שהוענק על ידי עיריית תל אביב-יפו מדי שנתיים בין השנים 1963–1995, ולאחר מכן ניתן מספר פעמים בודדות, לאנשי חינוך במטרה ”לעודד ולהמריץ את החוקרים להמשך העשייה ולמען שיפור רמת החינוך בארץ”.
זוכי הפרס

| שנה | זוכים | הערה |
| --- | --- | --- |
| 1963 | יעקב ניב, נחום גבריאלי |  |
| 1965 | ד"ר ברוך בן-יהודה, פרופ' צבי שרפשטיין, יהודית הררי | הררי - פרס כבוד מיוחד |
| 1967 | משה אהרון בייגל, ד"ר יצחק רפאל עציון (הולצברג) |  |
| 1969 | ד"ר שרה פאיאנס-גליק, ד"ר שאול לוין |  |
| 1971 | ד"ר סיני אוקו, הרב ד"ר דוד אוקס |  |
| 1973 | הרב משה צבי נריה, פרופ' צבי אדר |  |
| 1975 | ישעיהו פרישמן, שמעון מיזל |  |
| 1977 | ד"ר נפתלי זון, ברוך אביבי, זישא לנץ | לנץ - תעודת הוקרה לאחר מותו |
| 1979 | פרופ' משה סמילנסקי, אברהם ירון |  |
| 1982 | אליעזר שמואלי, פרופ' רינה שפירא, לילי גינזבורג-אורשר | גינזבורג-אורשר - בתעודת הוקרה |
| 1984 | ד"ר שלום לוין, ד"ר יעל פוזנר, חוה פרמן-צ'רנוב | פרמן-צ'רנוב - תעודת הוקרה |
| 1986 | פרופ' חיים אדלר, גרשון ברגסון |  |
| 1988 | פרופ' שמעון רשף, ד"ר שמשון שושני, פרופ' מרים שמידע | שמידע - פרס כבוד |
| 1991 | פרופ' אריה לוי, ד"ר אלעד פלד, ד"ר חיים מנחם בסוק | בסוק - פרס כבוד |
| 1995 | פרופ' דוד חן, אלחנן אילת, שושנה צחורי, אליעזר קלונסקי | צחורי וקלונסקי - פרס כבוד |
דייזי אדגר-ג'ונס

| --- | --- |

 לידה:  24 במאי 1998 (בת 26) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Daisy Jessica Edgar-Jones 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2016 
 עיסוק:  שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה
 מקום לימודים:  וודהאוז קולג' 
 פרופיל ב-IMDb
 
דייזי ג'סיקה אדגר-ג'ונס (באנגלית: Daisy Jessica Edgar-Jones; נולדה ב-24 במאי 1998) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור אמילי גרשם בסדרה "מלחמת העולמות" ברשת FOX, ובזכות תפקידה בתור מריאן שרידן במיני-סדרה "אנשים נורמלים"; עבורו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ולפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר.
ביוגרפיה

דייזי אדגר-ג'ונס נולדה באיזלינגטון, לונדון, אנגליה, בתם של וונדי ילידת צפון אירלנד ולפיליפ אדגר-ג'ונס יליד סקוטלנד, ראש מחלקת הבידור של רשת הטלוויזיה סקיי. היא גדלה במוסוול היל, הארינגיי בצפון לונדון. היא החלה לשחק לראשונה בהצגות בבית הספר היסודי. היא למדה בבית הספר העצמאי "The Mount School for Girls" ו-"Woodhouse College" לפני שהתקבלה לתיאטרון הלאומי לנוער. לאחר מכן היא למדה באוניברסיטה הפתוחה.
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 2016, בגיל 17, לוהקה אדגר-ג'ונס לתפקיד אוליביה מרסדן בדרמה הקומית של רשת ITV "רגליים קרות" לצד ג'יימס נסביט. בשנת 2017 היא שיחקה בהפקה הלאומית של תיאטרון הנוער של "פונדמנטליסט בעל כרחו". שנה לאחר מכן, היא הופיעה בסדרת הטלוויזיה "עדות אילמת", ובסרט הקולנוע העצמאי "Pond Life" בבימויו של ביל באקהרסט.
בשנת 2019 שיחקה אדגר-ג'ונס בתור דליה רוסון בסדרת הטלוויזיה "ג'נטלמן ג'ק". באותה שנה החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "מלחמת העולמות" לצד גבריאל ביירן ואליזבת מקגאוורן.
בשנת 2020 החלה אדגר-ג'ונס לככב בתפקיד הראשי במיני סדרה "אנשים נורמלים", עיבוד לרומן מאת סאלי רוני. המיני-סדרה שודרה ברשת BBC Three בהממלכה המאוחדת וברשת הולו בארצות הברית. אדגר-ג'ונס זכתה לשבחים על תפקידה ואף הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה ולפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר. בפברואר של אותה שנה שיחקה במחזה "אלביון" בתיאטרון אלמיידה, שהוקלט ושודר מאוחר יותר בערוץ ה-BBC באוגוסט אותה שנה. באוגוסט פורסם כי אדגר-ג'ונס לוהקה לתפקיד ראשי בסרט "שירת סרטני הנהר", עיבוד הקולנועי לרומן באותו שם מאת דליה אוונס ולתפקיד במיני סדרת הטלוויזיה העתידית "תחת נס השמיים", עיבוד לספרו של ג'ון קראקאוור בעל אותו השם.
בתחילת שנת 2022 הוקרן סרט המתח "Fresh" בהשתתפותה בבכורה בפסטיבל סאנדנס של אותה שנה. בספטמבר של אותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הדרמה "שירת סרטני הנהר", בתור נערת הביצות קתרין "קאיה" קלארק.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2018 | Pond Life | קאסי |  |
| 2022 | Fresh | נואה |  |
| 2022 | שירת סרטני הנהר | קתרין "קאיה" קלארק |  |
| 2024 | טוויסטרס | קייט קופר |  |
| 2024 | On Swift Horses | מיוריאל |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2016–2020 | רגליים קרות | אוליביה מרסדן | 27 פרקים |
| 2016 | לא ממש סיטקום | קייט | פרק: "Christmas Special" |
| 2017 | עדות אילמת | ג'סיקה תומפסון | 2 פרקים |
| 2019 | ג'נטלמן ג'ק | דיליה רוסון | 2 פרקים |
| 2019-הווה | מלחמת העולמות | אמילי גרשם | תפקיד ראשי (2 עונות); 16 פרקים |
| 2020 | אנשים נורמלים | מריאן שרידן | מיני-סדרה |
| 2022 | תחת נס השמיים | ברנדה לאפרטי | מיני-סדרה |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | מחזה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017 | פונדמנטליסט בעל כורחו | אפריל | תיאטרון החצר, לונדון |
| 2020 | אלביון | זארה | תיאטרון אלמיידה, לונדון |
חיים אישיים

מאז ספטמבר 2023 יוצאת עם הצלם בן סיד.
מישל בלאווה

| --- | --- |

 לידה:  13 במרץ 1700 בזאנסון, צרפת 
 פטירה:  28 באוקטובר 1768 (בגיל 68) פריז, ממלכת צרפת 
 מוקד פעילות:  ממלכת צרפת 
 זרם:  מוזיקה קלאסית, המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  חליל צד 
 
מישל בלאווה (בצרפתית: Michel Blavet;‏ 13 במרץ 1700 – 28 באוקטובר 1768) היה וירטואוז חליל צרפתי.
קורות חייו

בלאווה נולד בבזאנסון, צרפת. אף כי למד בכוחות עצמו לנגן כמעט בכל כלי נגינה, הוא התמחה בחליל, שאותו החזיק בכיוון שמאל, בניגוד לכיוון המקובל על רוב החלילנים כיום, ובבסון.
בלאווה נודע בניקיון ובכיוון המושלם של נגינתו, גם כשניגן בסולמות קשים, ובצליל היפה במיוחד שהפיק.
כאשר מלאו לו ארבעים, היה בלאווה החלילן הראשי הן בהרכב המוזיקלי של לואי ה-15, ה"מוזיק דה רואה", והן בתזמורת האופרה של פריז. בלאווה דחה הזמנה לחצרו של פרידריך הגדול (משרה שקוונץ קיבל בסופו של דבר, אחרי הצעת תוספת משמעותית לשכר).
בלאווה כתב בעיקר לחליל, יצירותיו ששרדו כוללות קונצרט ושלושה כרכים של סונאטות. כל יצירותיו כתובות בסולמות הקלים ביותר, הואיל וייעד אותן לנגינת חובבים.