stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אופרה איטלקית
תקופת הבארוק

לא רק המונח, אלא גם אמנות האופרה עצמה מקורה באיטליה. האופרה הראשונה ששרדה עד ימינו, "אאורידיצ'ה", בוצעה לראשונה בשנת 1600 בכלולות אנרי הרביעי מצרפת ומריה דה מדיצ'י בארמון פיטי בפירנצה. את המוזיקה ל"אאורודיצ'ה" כתבו יאקופו פרי וג'וליו קאצ'יני לפואמה איטלקית של המשורר אוטביו רינוצ'יני, המספרת את מעשה אורפיאוס ואאורידיצ'ה. סגנון השירה החביב על פרי וקאצ'יני היה צורה מועצמת של דיבור טבעי, דקלום דרמטי מלווה בנגינת כלי מיתר; טכניקה זו, הידועה בשם מונודיה, פותחה בפירנצה בשנות ה-80 של המאה ה-16. הדקלום, או רצ'יטטיב, קדם איפוא לפיתוח האריות, אם כי תוך זמן קצר התקבל הנוהג לכלול שירים נפרדים וקטעי ביניים אינסטרומנטליים כאשר הזמרים החרישו. הנושא עניין את קלאודיו מונטוורדי, שכתב את האופרה הראשונה שלו, "מעשה אורפיאו" בשנת 1607. האופרה עודנה מבוצעת כיום.
מונטוורדי יצק חיים דרמטיים חדשים במוזיקה האינסטרומנטלית כשעמד על קשר איתן בין המילים לבין המוזיקה האינסטרומנטלית. בביצוע במנטובה השתמשו ב-38 כלים ובמספר רב של קטעי מקהלה ורצ'יטטיבים ליצירת דרמה חיה ותוססת. הייתה זו גרסה שאפתנית פי כמה מן הביצועים הקודמים - עשירה יותר, מגוונת יותר ברצ'יטטיבים, אקזוטית יותר בתפאורה - בתוספת שיאים מוזיקליים חזקים יותר, שפתחו את מלוא האפשרויות לווירטואוזיות של הזמרים. האופרה הציגה לראווה את השלב הראשון של בגרותה בידי מונטוורדי.
בשנת 1613 התמנה מונטוורדי למאסטרו די קאפלה בבזיליקת סן מרקו בוונציה. הוא לא כתב עוד אופרות בתקופת כהונתו שם, אך חיבר מדריגלים משוכללים, שהיוו את הבסיס לאריות שלו.
בשנת 1637 נפתח בית האופרה הציבורי הראשון, "תיאטרו די קאסיאנו" בוונציה, והתקבל בהתלהבות. האופרה שגשגה לצד בידור מוכר ופחות מתוחכם, הקומדיה דל'ארטה. מונטוורדי התחיל שוב לכתוב אופרה. הוא לא ידע זאת, אך סופו היה קרוב. שתי האופרות שלו, "שיבת אוליסס למולדת" (1637) ו"הכתרת פופיאה" (1642) זכו לקבלת פנים נלהבת ביותר ועודן מוצגות בימינו. בשתי האופרות ניכרת עלייה ברורה בגמישות מוזיקלית, המתבטאת במזיגה של רצ'יטטיבים, קטעי סולו, דואטים והרכבים.
מונטוורדי, כך אומרים, היה אחראי להופעת סגנון הבל קאנטו והבופה. בל קאנטו מוגדר כשירה אופראית השמה דגש על נינוחות, טוהר ושלווה בהפקת הצליל ועל טכניקה ווקאלית גמישה ומדויקת; בופה, כשהיא משמשת לתיאור אופרה, משמעה הסתבכויות קומיות, יסודות של פארסה ובורלסקה, יוצא הדופן והבלתי צפוי. יצירותיו, ששיקפו את הלכי הרוח והססגוניות הדרמטית של הליברית במוזיקה שלו, היו לדוגמה ולמופת למלחיני האופרה שבאו אחריו.
מזמן זה ואילך, הלכה האופרה והתבלטה בחיי המוזיקה. תוך ארבעים שנה קמו בוונציה עשרה בתי אופרה. עד סוף המאה הוצגו יותר מ-350 אופרות בתיאטראות החדשים בוונציה וכמספר הזה, פרי עטם של מלחינים ונציאניים, בשאר איטליה. משפחות עשירות רכשו כרטיסי מנוי עונתיים; כרטיסים זולים יותר הביאו קהל אחר; מבקרים זרים באו לוונציה למען המוזיקה. הופעות באופרה וחיבור אופרות היו לאמצעי להשגת מעמד וממון לאמנים כפרטים ושחררו אותם מן התלות בפטרונות החצר.
בין מלחיני האופרה חביבי הקהל במאה השבע-עשרה היו דומניקו גבריאלי (1651–1690) וג'ובאני בונונצ'יני (1670–1747). בונונצ'יני נחל הצלחה עצומה בנאפולי. האופרה שלו, "ניצחונה של קאמילה" (1697), פרסמה את שמו ברבים, הרבה מעבר לחצי האי האיטלקי. האופרות שלו בוצעו בווינה ובלונדון.
התקופה המודרנית

את האופרות האיטלקיות הגדולות ביותר של המאה ה-20 כתב ג'אקומו פוצ'יני (1858–1924). אלה הן "מאנון לסקו", "לה בוהם", "טוסקה" ו"מאדאם באטרפליי". האופרה האחרונה שלו, "טורנדוט", לא הושלמה ולוצ'אנו בריו ניסה להשלים אותה. גם בריו כתב אופרות אך אלה לא נותרו ברפרטואר הבימתי. לואיג'י דאלאפיקולה (1904–1975) כתב שתי אופרות שעמדו במבחן הזמן, "אוליסס" (1960–1968) ו"האסיר" Il Prigioniero בשנים 1944–1948).
לקריאה נוספת

Dr. Anthony A. Abruzzese of the PIRANDELLO LYCEUM Institute of Italian American Studies, Research and
Cultural Disemmination.
פרופ' יהואש הירשברג, "קסם האופרות של ורדי", הוצאת כרמל, ירושלים, 2014
פרופ' יהואש הירשברג, "קסם האופרות של פוצ'יני", הוצאת כרמל, ירושלים, 2020
הערות שוליים

↑  פרופסור יהואש הירשברג, "קסם האופרות של ורדי", הוצאת כרמל, ירושלים, 2014, עמ' 47, ISBN 978-965-540-407-4
↑  פרופסור יהואש הירשברג, פרויקט המחקר של האופרה האיטלקית בעשור איחוד איטליה 1860–1870, האוניברסיטה העברית ירושלים, המחלקה למוזיקולוגיה.
↑  הירשברג, "קסם האופרות של ורדי",עמ' 414
↑  הירשברג, "קסם האופרות של ורדי", עמ' 426-425
קלאודיו מונטוורדי
בתי הספר של בית ישראל

בתי הספר של ביתא ישראל הייתה רשת חינוך יסודית שפעלה באתיופיה למען קהילת ביתא ישראל בין השנים 1955 ו-1981. הרשת מומנה בתחילת והופעלה על ידי הסוכנות היהודית, לאחר מכאן על ידי האגודה לרווחת הפלאשים ולבסוף הארגונים אורט וג'וינט.
ראשיתה של הפעילות החינוכית שהביאה ליצירת הרשת החלה ב-1953 כאשר הגיע שליח המחלקה לתרבות וחינוך תורניים בגולה של הסוכנות היהודית, הרב שמואל בארי, לאתיופיה והקים יחד עם יונה בוגלה שהתפטר מתפקידו במשרד החינוך האתיופי את בית הספר למען נדחי ישראל באסמרה שתפקידו היה להכשיר מורים ולשמש כבית ספר ופנימייה לתלמידים. במסגרת פעילות זו נשלחו לישראל שתי קבוצות של תלמידים, האחת ב-1955 והשנייה ב-1956, לתוכנית הכשרת מורים בכפר בתיה.
הרשת החלה לפעול ב-1955 כאשר הכהנים שלמדו בבית הספר למען נדחי ישראל שבאסמרה הקימו בתי ספר של מורה אחד או שניים ביישובי הקהילה. שנה לאחר מכאן החליף יהודה סיוון את הרב בארי וששימש בתפקיד עד ראשית 1958. ב-1957 נסגר בית הספר באסמרה ובשנה העוקבת הועבר אל מחוז בגמדר, שבו חייתה רוב הקהילה, והיה למרכז הרשת. במקביל נפתחו בתי ספר נוספים על ידי נערי ביתא ישראל שהשתלמו בכפר בתיה. בינואר 1958 הוחלף סיוון במשה בר יודא שניהל את הרשת עד אוגוסט ובתקופתו הרשת נקלעה למשבר כאשר הסוכנות היהודית החלה לקצץ בתקציבה והביאה לכך שכל בתי הספר נסגרו פרט למרכזי. לאחר בר יודא היה יונה בוגלה למנהל הרשת.
בראשית שנות ה-60 החלו לתמוך ברשת ארגונים יהודיים בריטים ובעיקר יק"א שגויסו על ידי נורמן בנטוויץ' ובתי הספר נפתחו מחדש. משנת 1967 ועד 1977 הארגון העיקרי שתמך ברשת היה האגודה לרווחת הפלאשים שכלל בתוכו את כל הארגונים שפעלו למען ביתא ישראל. בשנת 1976 מונה גרשון לוי מטעם האגודה למנהל הרשת במקומו של בוגלה ושנה לאחר מכאן הגבירו הג'וינט ואורט את מערבותם באגודה והחלו לפעול באופן ישיר. הארגונים באו במשא ומתן עם ממשלת אתיופיה שהתנתה את פעילותם בהנגשת הרשת לאוכלוסייה הכללית.
סופה של הרשת הגיע ב-1981 שבה גורשו מהמדינה הארגונים שתמכו בה וזאת לאחר שמוריה ועובדיה עודדו ועזרו ליהודים לצאת לסודאן במסגרת מבצע אחים בהוראת ישראל.
הערות שוליים

↑  מנחם ולדמן, מעבר לנהרי כוש - יהודי אתיופיה והעם היהודי, משרד הביטחון, תשמ"ט, עמ' 241 - 247
↑  ולדמן, מעבר לנהרי כוש, עמ' 256 - 258
1 2 3  יונה בוגלה, בתי-הספר של בית ישראל באתיופיה, פעמים 22, תשמ"ה, עמ' 89 - 92
↑  ולדמן, מעבר לנהרי כוש, עמ' 247 - 489
↑  ולדמן, מעבר לנהרי כוש, עמ' 258 - 261
↑  Mitchell G. Bard, From Tragedy to Triumph: The Politics behind the Rescue of Ethiopian Jewry, Praeger, 2002, pp. 39-40
↑  David Kessler, The Falashas: A Short History of the Ethiopian Jews, Frank Cass & Co Ltd, 1996, p. 164
↑  Bard, From Tragedy to Triumph, pp. 78-79
חטיבה 640

| --- | --- |
תג היחידה של החטיבה
תג היחידה של החטיבה
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:  חיל השריון 
 סוג:  חטיבת שריון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1981–2005 (כ־24 שנים)
 מלחמות:    מלחמת לבנון הראשונה
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  טנק מרכבה סימן 3
 פיקוד
 יחידת אם:  אוגדה 90
 יחידות בת:  גדוד 5093
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 
חטיבה 640, המכונה גם "עוצבת חץ", הייתה חטיבת שריון בצה"ל. החטיבה פורקה ב-2005.
היסטוריה

החטיבה הוקמה בשנת 1981 כחלק מאוגדה 90, על בסיס משוחררי חטיבה 188 וחטיבה 7, והיא התבססה על טנקי שוט קל. מחנה הקבע שלה היה מחנה עמיעד, ומפקד החטיבה בעת הקמתה היה סא"ל רפי נוי. במהלך שנות ה-90 הוסבה החטיבה לטנקי מרכבה סימן 3.
לאחר סגירתה של חטיבה 8 בשנת 2004, הועבר שם החטיבה לחטיבת השריון 640, כחלק משימור שם החטיבה.
מפקדי החטיבה

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| רפי נוי | 1981 - |  |
עופר כרמל: 
עוזי דיין: 
מוטי פז: 
| יהודה וגמן | 1990 - |  |
אלי רייטר: 
עופר סגל: 
גדי מאירי:
הערות שוליים

↑  באתר יד לשריון
סדקו ססקי

| --- | --- |

 לידה:  7 בינואר 1943 הירושימה, יפן 
 פטירה:  25 באוקטובר 1955 (בגיל 12) בית החולים בהירושימה של הצלב האדום ובית החולים לשורדי הפצצה האטומית, יפן 
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
סַדַקוֹ סַסַקִי (ביפנית: 佐々木 禎子; ‏7 בינואר 1943 – 25 באוקטובר 1955) הייתה גיבורה לאומית יפנית וסמל לשלום עולמי. ססקי נפגעה במתקפה האטומית על הירושימה ועקב כך חלתה בלוקמיה. היא קיפלה אלף עגורי אוריגמי, עקב אגדה יפנית שכך יתגשמו משאלותיה. לפי הסופרת אלינור קואר ססקי, שביקשה שלום עולמי, הספיקה לקפל רק 644 עגורים לפני מותה, ואת היתר השלימו חברותיה.
ביוגרפיה

ססקי נולדה וגדלה בהירושימה שביפן. 
בהיותה בת שנתיים הייתה לאחת מנפגעי פצצת האטום "ילד קטן" שהוטלה על העיר במתקפה האטומית על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945. בעקבות נזקי הקרינה הרדיואקטיביות שספגה מההפצצה, אובחנה ססקי כחולה בלוקמיה חריפה של בלוטת הלימפה ב-21 בפברואר 1955, ואושפזה כמטופלת בבית החולים של הצלב האדום בהירושימה. לאחר שרופאיה העריכו כי נותרה לה רק שנה לחיות, החליטה ססקי לקפל אלף עגורי אוריגמי, וזאת בהתבסס על האמונה השינטואיסטית כי קיפול מספר זה של עגורים יביא להגשמת משאלת לב של המבקש. לפי המיתוס שהתפרסם בספר "סדקו ואלף עגורי הנייר" (Sadako and the Thousand Paper Cranes) של הסופרת אלינור קואר ונפוץ ביפן ובשאר העולם, ססקי קיפלה את העגורים מתוך משאלה לשלום עולמי, אולם היא נפטרה לאחר שקיפלה רק 644 עגורים, וחברותיה השלימו את מלאכת קיפול יתרת העגורים. במציאות, הצליחה ססקי לקפל אלף עגורים, ומשראתה שמשאלתה להבריא לא מתגשמת המשיכה לקפל עגורים נוספים עד יום מותה.
מורשת

סיפורה של ססקי עורר הדים רבים ועגורים מקופלים הפכו מאז לסמל של תנועות שלום רבות ברחבי העולם. בפארק השלום בהירושימה הוצבה אנדרטה לזכרה של ססקי.
ילדים יפנים מקדישים אלף עגורי אוריגמי באנדרטה לזכר סדקו ססקי, פארק השלום בהירושימה
עגורים מאוריגמי
ראו גם

סדקו רוצה לחיות - ספר שנכתב על ידי הסופר האוסטרי קרל ברוקנר
לקריאה נוספת

קרל ברוקנר, סדקו רוצה לחיות!, מסדה, 1968.
הערות שוליים

↑  , באתר הרשמי של מוזיאון השלום בהירושימה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012124850905171  BIBSYS: 90847523  GND: 119042932  ISNI: 0000 0000 4684 0276  LCCN: nr91004639  NDL: 01078934  NKC: mzk20231189708  VIAF: 52490749   WorldCat (עם VIAF): 52490749
רוב האקסלי

| --- | --- |

 לידה:  4 בדצמבר 1945 (בן 78) גלוסטר, בריטניה
 מוקד פעילות:  בריטניה גלוסטר, בריטניה ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1963
 סוגה:  רוק, הארד רוק, רוק פסיכדלי
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה חשמלית
 שיתופי פעולה בולטים:  הצ'רצ'ילים אריק איינשטיין
 http://www.robbhuxley.com
 
רוברט ויליאם האקסלי השלישי (באנגלית: Robert William Huxley III) המוכר בשם רוב האקסלי (Robb Huxley; נולד ב-4 בדצמבר 1945 בגלוסטר, בריטניה) הוא זמר, מלחין וגיטריסט בריטי, שפעל בישראל בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. נחשב לאחד מחלוצי הרוק הישראלי, עקב חברותו בלהקת הצ'רצ'ילים ועבודתו המשותפת, במסגרת הלהקה ובנפרד, עם אריק איינשטיין ואמנים ישראלים אחרים.
ביוגרפיה

האקסלי נולד ב-1945 בגלוסטר, אנגליה, למשפחה ממעמד הפועלים. אביו היה נגר במקצועו, שהתפרנס גם מנגינה על פסנתר במועדונים ופאבים בעיר. גם סבו מצד אמו ניגן בפסנתר ובכלי קלידים אחרים. מחקר שערכו קרוביו על עץ המשפחה העלה כי הוא דודן מדרגה רביעית של הסופר אלדוס האקסלי.
כשהיה בן 11 התקבל לבית הספר תומאס ריץ' – grammar school יוקרתי במחוז מגוריו. הוא היה חבר במקהלת בית הספר במשך חמש שנים, אך הוקסם מאמני הרוק החלוציים ששמע וראה בתוכניות ה-BBC באותה תקופה. אף על פי שנדחף על ידי אביו לשיעורי פסנתר, החליט שהכלי עליו ירצה לנגן הוא גיטרה, למרות שלא למד לפני כן ולא הייתה ברשותו גיטרה. הוא עשה את צעדיו הראשונים בעצמו על גיטרות של חברים, ולאחר מכן השיג גיטרה בעזרת אמו ולמד לנגן עליה מחוברות הדרכה. עם חבר למקהלת בית הספר, שהיה לו מכשיר הקלטה ביתי, הקליט שירים נסיוניים ראשונים.
את היכרותו הראשונה עם עולם הבידור עשה האקסלי כשהתקבל בגיל 15 לעבודה כפועל במה בקולנוע מקומי, שבו הועלו גם הצגות תיאטרון. במקביל, הידרדרו הישגיו בלימודים ולבסוף עזב את בית הספר בגיל 16. הוא הקדיש את זמנו לנגינה ושירה, בעיקר חידושים לשירים של באדי הולי.
בעבודה שהשיג בבית כלבו מקומי פגש חבר לעבודה שהיה חבר בלהקה של עובדי הכלבו, שחיפשה זמר, כדי להופיע במסיבת חג המולד של הכלבו, בשנת 1963. האקסלי הצטרף ללהקה כזמר, והופעתה של הלהקה באותה מסיבה הייתה למעשה הופעתו הפומבית הראשונה.
חברו לעבודה וללהקת העובדים, שהשתכנע מיכולותיו, שכנע אותו להצטרף כזמר גם ללהקה בה ניגן במועדונים מקומיים – ה-Vendettas. האקסלי הצטרף ללהקה, שהלכה וצברה מעריצים מקומיים.
ביוגרפיה > ג'ו מיק, הטורנדוס וההגעה לישראל

כבר בהמשך אותה שנה עזב האקסלי את ה-Vendettas, ותחת השם רוב גייל הצטרף ללהקה מקומית אחרת, The Whirlwinds.
בעקבות היכרות של חברי הלהקה עם משפחתו של מפיק המוזיקה המצליח ג'ו מיק, שגרה באזור, אורגן ללהקה מבחן אצל מיק באולפנו בלונדון. המבחן הצליח, ומיק החתים את הלהקה, ששינתה את שמה ל-The Saxons. כחלק מתדמית הלהקה שהכתיב להם מיק, שיוו לעצמם חבריה מראה סקסוני – צבעו את שיערם לבלונד והופיעו בלבוש לוחמים סקסונים, כולל קסדות מקורננות.
ב-1966, עם העלייה בפופולריות הלהקה, הפך מיק את הלהקה לממשיכת דרכה של אחת מלהקותיו המצליחות ביותר – הטורנדוס (Tornadoes). הטורנדוס הייתה להקה אינסטרומנטלית מצליחה מאוד בראשית שנות ה-60, אך באותה תקופה הפופולריות שלה הייתה בדעיכה. ההרכב החדש שלה, שהתבסס על חברי ה-Saxons, בעצם לא כלל איש מחבריה המקוריים.
ההרכב החדש, עם האקסלי כזמר וגיטריסט, לא הצליח להעלות מחדש את הפופולריות של הטורנדוס, וחבריה הלכו ועזבו אותה. ב-1968, תוך כדי מסע הופעות בישראל, פורקה הלהקה. שניים מחבריה, האקסלי ודייב וואטס, נותרו בישראל. בעוד וואטס הצטרף ללהקת האריות, הצטרף האקסלי ללהקת Purple Ass Babboon עם מוטי לוי ויקי יושע. חבר שהכיר בישראל, הזמר הקנדי סטן סולומון, הציע לו להצטרף ללהקה בה שימש כסולן – הצ'רצ'ילים.
ביוגרפיה > הצ'רצ'ילים

התקופה בה היה האקסלי בצ'רצ'ילים קיבעה אותו ואת הלהקה כפורצי דרך במוזיקה הישראלית, בזכות צליל רוק שהיה אז חלוצי וחדש בארץ. כבר בהמשך השנה הוציאה חברת CBS סינגל ראשון ללהקה, שצדו האחד כלל את השיר "Too Much In Love to Hear" שכתב האקסלי במקור כשהיה חבר בטורנדוס.
ב-1969 יצא לאור אלבומם הראשון של הצ'רצ'ילים, שאופיין בצליל של רוק פסיכדלי שהיה גם הוא חדשני בישראל. באותה שנה שיתפה הלהקה פעולה לראשונה עם אריק איינשטיין באלבומו "פוזי", שנחשב היום בעיני רבים לאלבום הרוק העברי הראשון. השיר "When You're Gone", שכתב האקסלי לאלבום של הצ'רצ'ילים, נכלל ב"פוזי" בגרסה עברית עם מילים שכתב יהונתן גפן תחת השם "אחינועם לא יודעת".
ב-1970 המשיך שיתוף הפעולה בין הצ'רצ'ילים לבין אריק איינשטיין ושלום חנוך באלבום "שבלול", ומאוחר יותר ניגן האקסלי גם באלבומם "פלסטלינה", בו הלחין את השיר "אסור לוותר" (למילים של איינשטיין וחנוך). השתתפותו המשמעותית בשני האלבומים, שנחשבים לאבן דרך במוזיקת הרוק הישראלית, קיבעה ביתר שאת את האקסלי כדמות מרכזית ברוק הישראלי בשנותיו הראשונות.
באותה שנה הלחין האקסלי במשותף עם חנוך את השיר "דוקטור יארינג" (למילים של יעקב רוטבליט), שבוצע על ידי להקת "כיף התקווה הטובה" והופיע לבסוף באלבום האוסף של שמוליק קראוס "שבעים שמונים", בשנת 1981. האקסלי והצ'רצ'ילים ניגנו ב-1970 גם באלבומו של אושיק לוי, "קצת שקט", בו הלחין האקסלי שני שירים – "כץ" ו"שיהיה לך טוב" (שניהם למילים של יהונתן גפן). עוד באותה שנה הוציאו הצ'רצ'ילים את אלבומם השני, "Junkies Monkeys & Donkeys", אלבום רוק מתקדם. הלהקה הוציאה את האלבום תחת השם Jericho Jones, כדי לא לפגוע ברגשות הבריטים כלפי וינסטון צ'רצ'יל.
ב-1971 ניגנו הצ'רצ'ילים באלבומו של פופיק ארנון "כל אחד", שגם בו הלחין האקסלי שני שירים – "אל תחדלי לאהוב" (למילים של יהונתן גפן) ו"כחול ולבן" (למילים של ארנון). עם צביקה פיק ניגנו הצ'רצ'ילים בסינגל הראשון שלו, "שני תפוחים"/"אני הולך לאן שאן", ובשירים נוספים מאלבומו הראשון "זוהי הדרך שלי". שיתוף הפעולה עם אריק איינשטיין נמשך, עם אלבום משותף "שירי ילדים" שהוציאו איינשטיין והאקסלי, כאשר האקסלי הלחין בו חמישה שירים.
ב-1972 השתתף האקסלי באלבומם השלישי והאחרון של הצ'רצ'ילים, שיצא תחת השם "Jericho".
ביוגרפיה > אחרי הצ'רצ'ילים

האקסלי חי מאז 1974 במיאמי. הוא אב לילד מאשתו הישראלית אפרת. האקסלי השתתף באיחודים שונים של הצ'רצ'ילים, לאחרונה בהופעת איחוד ב-2015. בינואר 2019 השתתף האקסלי בפרויקט של אלי לפיד במסגרתו הקליטו האקסלי, לפיד, מישה סגל, דורי בן זאב ומוני מושונוב קאבר לשיר "האיש על הצב" של חבורת לול, לזכרו של אריק איינשטיין.
ב-2019 טען האקסלי כי הלחן של הבלדה על יואל משה סלומון לקוח משיר אישי בן בית אחד שהשמיע לאיינשטיין ביום פטירתו של אביו, יעקב איינשטיין. שלום חנוך, יורם טהר-לב, יואב קוטנר ואחרים שללו את טענתו של האקסלי, בין היתר לאור העובדה שהבלדה נכתבה בשנת 1968 ופורסמה באלבום שבלול שיצא במאי 1970, בעוד שיעקב איינשטיין נפטר ב-18 ביולי 1970.
הערות שוליים

↑  בועז כהן, ‏ההרכב הפותח: בועז כהן נפגש עם הגיטריסט של "הצ"רצ"ילים" רוב האקסלי, באתר מעריב אונליין, 22 בנובמבר 2015
1 2   איה חיות, מוזיקאי בריטי טוען כי הוא זה שהלחין את "הבלדה על יואל משה סלומון" — ולא שלום חנוך, באתר הארץ, 5 ביוני 2019
1 2 3   איה חיות, יורם טהרלב על סערת "הבלדה על יואל משה סלומון": "לא היה ולא נברא", באתר הארץ, 6 ביוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309578805171  ISNI: 0000 0004 0303 6746  MusicBrainz: 99d15b21-2443-4aaa-9b41-0cba5371dd38  VIAF: 299337075   WorldCat (עם VIAF): 299337075
ממגורה

.
הממגורה ברינתיה
ממגורה היא מבנה לאחסון חומרים בתפזורת ובמקרים מסוימים אף לנוזלים. ממגורות משמשות בעיקר בתחומי החקלאות והתעשייה. ממגורות נבנות על פי רוב ממתכת או מבטון. הן בעלות צורות שונות, שהנפוצות ביותר בהן הן של גלילים צרים וגבוהים. לממגורות פתח מילוי עליון ופתח ריקון תחתון.
בין החומרים הנפוצים המאוחסנים בממגורות ניתן למצוא גרעיני דגנים, פחם, מלט ועוד. במקרים מסוימים עבודה בממגורה עלולה להיות מסוכנת.
ממגורות שימשו את האנושות משחר ההיסטוריה. בחפירות תל צף נמצאו שרידים של שש ממגורות שנבנו על בסיס ממספר שכבות של לבנים, וקיר היקפי מלבנים בגובה 2-3 מטר. על הקירות החיצוניים התגלו שרידי טיח סיד לבן.
הערות שוליים

↑  עופר בר יוסף ויוסף גרפינקל, הפרהיסטוריה של ארץ ישראל, הוצאת אריאל 2008, עמ' 178
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543869705171  BNE: XX526945  BnF: cb119445768 (data)  LCCN: sh85122574  NDL: 00570021  NKC: ph151465 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חקלאות ובנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נבדה

ערך זה עוסק במדינה בארצות הברית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
נבדה (באנגלית: Nevada) היא מדינה בארצות הברית הנמצאת במערב היבשת, רובה ככולה בתחום אזור הזמן הפסיפי, למעט עיר אחת שנמצאת באזור זמן ההרים.
השם נבדה לקוח מספרדית ומשמעו "מושלגת", קיצור שם רכס-ההרים שגובל במדינה, סיירה נבדה – "הרים מושלגים".
היסטוריה

בשנת 1850 הכריז הקונגרס של ארצות הברית על הקמת טריטוריית יוטה, שכללה את שטחן של המדינות יוטה, איידהו ונבדה.
בשנת 1859 התגלה קמסטוק לאוד, מרבץ עשיר של זהב וכסף, והוקמה העיר וירג'יניה סיטי בשל הגעתם של כורים רבים ואחריהם גם סוחרים ויזמים לאזור.
ב-2 במרץ 1861 נפרדה נבדה מטריטוריית יוטה ונקראה בשם "נבדה". ב-31 באוקטובר 1864, שמונה ימים לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1864, הפכה נבדה למדינה ה-36 של ארצות הברית. טריטוריית נבדה הוכרזה כמדינה על אף אוכלוסייתה הקטנה, פחות מ-40,000 תושבים, זאת על מנת לאפשר את ניצחונו של אברהם לינקולן בבחירות וניצחון המפלגה הרפובליקנית בקונגרס, בשל תמיכתם של הכורים במפלגה זו.
גבולות המדינה הנוכחיים נקבעו ב-5 במאי 1866 כאשר צורף למדינה מחוז פה אוטה שהיה בטריטוריית אריזונה, מערבית לנהר הקולורדו, בעקבות גילוי זהב במחוז. אזור זה מהווה היום את מחוז קלארק של נבדה.
87% מאדמות המדינה הם שטחים פדרליים, בשל היות מרבית המדינה מדברית, תופעה שמנעה חלוקת שטחים חקלאיים. הימורים היו חוקיים בנבדה החל מהקמת ערי הכורים הראשונות. הם נאסרו בשנת 1909, אולם בשל הירידה בהכנסות המדינה מכרייה, ולאחר השפל הכלכלי הגדול של שנת 1929, הותרו מחדש במדינה בשנת 1931, מתוך כוונה שההיתר יבוטל לאחר שתתייצב כלכלת המדינה. עם זאת, לאחר ההצלחה הכלכלית של המדינה הוחלט להשאיר את ההימורים חוקיים.
גאוגרפיה

נבדה גובלת בצפונה באורגון ואיידהו, במערבה בקליפורניה, במזרחה ביוטה ובדרום-מזרחה באריזונה. לאורך גבולה של נבדה עם אריזונה זורם נהר הקולורדו, ועליו הוקם סכר הובר.
בירתה של מדינת נבדה היא העיר קרסון סיטי.
בהקמתה נבדה כללה 9 מחוזות. עם הזמן חלק מהמחוזות פוצלו. השינוי האחרון בוצע בשנת 1919 כאשר הוקם מחוז פרשנינג ומספר המחוזות הגיע ל-16.
שטחה של נבדה הוא הררי, וכולל משטחי עשב ומדבריות. המקום הגבוה במדינה הוא פסגת באונדרי (Boundary Peak, "פסגת הגבול") והוא ממוקם כקילומטר מגבול נבדה-קליפורניה, ברכס ההרים הלבנים.
אקלימה של נבדה מדברי יבש. חלקה הדרומי של המדינה נמצא במדבר מוהאבי.
אקלים

נבדה היא המדינה היבשה ביותר בארצות הברית. כמות המשקעים השנתית בה היא בערך 180 מ"מ. רוב האזורים מדבריים וצחיחים, ולמעט עמק לאס וגאס, הטמפרטורות הממוצעות במדינה בקיץ הן C°‏ 22. ביוני 1994 נמדדו הטמפרטורות הגבוהות ביותר במדינה: C°‏ 52. זו הטמפרטורה השלישית הגבוהה ביותר שנמדדה אי פעם בארצות הברית כולה אחרי C°‏ 53 שנמדדו באריזונה ו-C°‏ 57 בקליפורניה. ב-1937 נמדדו C°‏ 50- והיו אלו הטמפרטורות הנמוכות ביותר שנמדדו במדינה.
ממשל ופוליטיקה

נבדה היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת – מושל מדינת נבדה, מחוקקת – המורכבת משני בתים: האספה הלאומית של נבדה וסנאט נבדה, ושופטת, בראשה עומד בית המשפט העליון של נבדה. המדינה מאפשרת התערבות ישירה של האזרחים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם, Recall Election ואישור חוק. בירת המדינה הנוכחית היא קרסון סיטי.
הרשות המבצעת בנבדה מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך. כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של ארבע שנים, ויכולים להיבחר לשתי קדנציות בלבד. ייתכן מצב בו ברשות המבצעת יושבים נבחרים ממפלגות שונות. הבחירות לתפקידים מתקיימות באותו הזמן.
בבית המחוקקים 21 חברי סנאט הנבחרים לתקופה של ארבע שנים ו-42 חברי אספה מחוקקת הנבחרים לתקופה של שנתיים. בחירות נערכות מדי שנתיים, ומחצית מחברי הסנאט מועמדים לבחירה בכל מערכת בחירות.
ב-2018 הפכה נבדה לראשונה בארצות הברית עם רוב נשי בבית המחוקקים שלה: נשים מחזיקות ב-9 מתוך 21 מושבים בסנאט, ועם 23 מתוך 42 חברי האספה הכללית המחוקקת.
בבית המשפט העליון של נבדה שבעה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים. שיטת המשפט היא שיטת המשפט המקובל האנגלי, אך ישנה השפעה של המשפט האזרחי הספרדי.
נבדה נחשבת למדינה מתנדנדת שאינה נאמנה למפלגה אחת. מאז מערכת הבחירות ב-1992, נתנה נבדה את קולותיה שש פעמים למועמד הדמוקרטי (זכו בה ביל קלינטון, ברק אובמה, הילרי קלינטון וג'ו ביידן) ופעמיים למועמד רפובליקני (זכה בה הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בשתי מערכות הבחירות בהן התמודד).
נבדה כמעט תמיד בוחרת את הנשיא המנצח מאז 1912 עד ל-2012, למעט פעם אחת בשנת 1976, שם בחרו תושבי נבדה במפסיד ג'רלד פורד ולא במנצח ג'ימי קרטר. נתון זה נתן למדינה מעמד של פעמון פוליטי עד 2016, אז העניקו תושבי נבדה את רוב קולותיהם להילרי קלינטון, שהפסידה.
לנבדה 6 קולות (אלקטורליים) – 2 סנאטורים ו-4 חברי בית הנבחרים בבחירות לנשיאות ארצות הברית. הסנאטוריות המייצגות את המדינה הן קתרין קורטז מסטו וג'קי רוזן הדמוקרטיות, ונציגי המדינה בקונגרס הם דינה טייטוס, מארק אמודיי, סוזי לי וסטיבן הורספורד. בשל הגידול המשמעותי באוכלוסיית העיר לאס וגאס קיים הבדל ניכר בעמדות הפוליטיות בין דרומה של נבדה וצפונה. בעוד שחלקה הצפוני של המדינה, בו נמצאת הבירה, שמרני יותר, דרומה של נבדה, בה חיה מרבית האוכלוסייה, רואה באנשי השלטון המתגוררים בצפון כשלטון של מיעוט שמרני על רוב ליברלי יותר בדעותיו.
ממשל ופוליטיקה > אלכוהול וסמים

בנבדה חוקי אלכוהול ליברליים מאוד, ומותר למכור אותו 24 שעות ביממה. כמו כן, משנת 2016 עסקים מורשים במדינה יכולים למכור מריחואנה רפואית. שימוש ומכירה של שאר הסמים שאינם אלכוהול מובילים לעונשים קשים. היא נותרה המדינה היחידה שעדיין מקיימת גזר דין מינימלי על צורכי סמים.
ממשל ופוליטיקה > עישון

בדצמבר 2006 נכנס לתוקף במדינה "חוק האוויר הפנימי של נבדה נקייה" האוסר עישון במקומות עבודה ובמקומות ציבוריים, אפילו בברים העישון אסור אלא אם כן לא מוגש שם אוכל. עישון מותר בבתי קזינו, חדרי מלון מסוימים, חדרי זנות וחנויות טבק. עסקים רבים נוטים שלא להקשיב לחוק זה ואין אכיפה רחבה על החוק.
ממשל ופוליטיקה > פשע

בשנת 2006 שיעור הפשע במדינה היה גבוה ב-24% מהממוצע הארצי, מאז השיעור פחת. פשעי רכוש היוו 85% מכלל הפשע שהיה גבוה ב-21% מהממוצע הארצי, 20.3% היו פשעים אלימים.
כלכלה

התוצר המדינתי הגולמי של מדינת נבדה לשנת 1999 היה 88 מיליארד דולרים. נבדה הייתה בשנה זו במקום ה-32 בין מדינות ארצות הברית בגובה התוצר הלאומי הגולמי.
ההכנסה הממוצעת לנפש לשנת 2000 הייתה 30,529 דולרים לשנה, ובכך ממוקמת מדינת נבדה במקום ה-14 מבין מדינות ארצות הברית. כלכלת המדינה מתבססת על חקלאות ועל תיירות (המבוססת על חיי לילה והימורים). בנבדה יש מספר חדרי מלון לנפש הגדול בין כל מדינות בארצות הברית. על פי איגוד המלונות האמריקאי בנבדה 187,301 חדרי מלון מתוך 584 חדרי מלון (עם 15 חדרים ומעלה). המדינה מדורגת ממש לאחר קליפורניה, טקסס, ניו יורק ופלורידה אך במדינות אלו יש הרבה יותר תושבים מבנבדה. אם לחשב לפי אחוזים, בנבדה יש חדר מלון אחד על כל 14 תושבים הרבה מעל הממוצע הארצי עם חדר מלון לכל 67 תושבים. הגידולים החקלאיים המיוצאים מהמדינה הם בקר, חציר, חלב ומוצריו ותפוחי אדמה. התעשייה העיקרית בנבדה היא מכונות ומוצרי חשמל.
נבדה היא המדינה היחידה בארצות הברית שבה הזנות חוקית, למעט במחוזות ואשו (Washoe) וקלארק (Clark) שם אינה חוקית. אמנם הזנות אינה ענף כלכלי עיקרי במדינה, אך נבדה היא המדינה היחידה בארצות הברית בה הזנות מוסדרת כחוק, ויש עליה רגולציה.
תעשיית ההימורים מהווה חלק משמעותי בכלכלת נבדה. מרכז העיקרי הוא העיר לאס וגאס, אך בתי קזינו קיימים גם בערים נוספות (ג'קפוט)
נכון ל-2014 שיעור האבטלה במדינה עומד על 6.8%.