stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נפתלי חיים אדלר

רבי נפתלי חיים אדלר (י"א בחשוון ה'תרע"ד, 11 בנובמבר 1913 – י' באדר א' ה'תשנ"ה, 10 בפברואר 1995) היה רב חסידי וראש ישיבת יחל ישראל בחיפה. בשנותיו האחרונות כונה "האדמו"ר מויזניץ-דז'יקוב".
תולדותיו ופועלו

נולד לרבי מרדכי יהודה אדלר, נכד לרבי דוד'ל בידרמן מלעלוב ירושלים, ולצירל נכדתו של רבי נפתלי חיים הורוביץ מדז'יקוב-ירושלים. אביו נפטר בילדותו, ואמו נישאה בשנית לרבי ברוך הגר, האדמו"ר מסערט ויז'ניץ, אצלו גדל. בצעירותו למד בישיבתו של רבי מנחם מנדל הגר בוישווה ובישיבת ויז'ניץ אצל רבי אליעזר הגר. בטבת ה'תרצ"ח נישא להינדה בת רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ. הוסמך להוראה אצל הרב פנחס צימטבוים, ראב"ד גרויסוורדיין ואצל חתנו הרב יצחק יעקב וייס, בעל ה"מנחת יצחק".
בכ"ה באב ה'תש"ד (14 באוגוסט 1944) הגיע לארץ ישראל יחד עם גיסו רבי משה יהושע הגר (לימים האדמו"ר מויז'ניץ). סייע לחמיו ה"אמרי חיים" בהקמת שיכון ויז'ניץ. שנתיים שהה בחו"ל לצורך גיוס כספים. כעבור שנים אמר רבי חיים מאיר כי "לולי חתני נפתלי חיים, לא היה עולה בידי להקים את השיכון".
בשנת תשי"ב מונה לרב חסידי ויז'ניץ בתל אביב-יפו. בטקס ההכתרה השתתפו ונשאו דברים האדמו"רים רבי חיים מאיר ורבי ברוך הגר, הרב אברהם משה באב"ד ועוד.
אחרי שהשיכון בבני ברק החל להתבסס, נשלח על ידי חותנו לסייע ביד דודו ואביו-חורגו המקור ברוך בחיפה. הוא גיבש סביבו את קבוצת התלמידים שהיו באותה עת בישיבה, והחל למסור להם שיעורים, כשבד בבד עם תפקידו כראש ישיבת יחל ישראל הוא מתעסק גם בגיוס כספים ובבניית הקריה והמוסדות. עם פטירת הרבי מסערט, בה'תשכ"ד, היה מועמד לרשת את מקומו כאדמו"ר מסערט ויז'ניץ.
בתשכ"ה הוכתר לרב קהילת חסידי ויז'ניץ בנתניה. הקים בעיר את 'קריית ויזניץ-דז'יקוב' ואת מוסדות "אוהל נפתלי", על שם סבו רבי נפתלי חיים הורוביץ מדז'יקוב-ירושלים. במשך שנים היה כולל האברכים שהקים הכולל היחיד שפעל בנתניה (חוץ לקריית צאנז). כן הקים את בית החסידים ויזניץ-אנטניא בחיפה ובתל אביב, וכולל אברכים בירושלים ובבורו פארק.
היה חבר הוועד הפועל בתנועת פא"י. בבחירות לכנסת השנייה היה מועמד לכנסת מטעמה, והוצב במקום החמישי ברשימה.
הוציא לאור סידור ומחזור תפילה "מעיין החיים" עם נוסח ומנהגי ויז'ניץ, וכן הגדה של פסח עם הסכמת חמיו רבי חיים מאיר הגר.
נפטר בבית החולים קפלן ברחובות לאחר מחלה קצרה, ונקבר באוהל אדמו"רי בית ויזניץ בבית הקברות 'שומרי שבת' בבני ברק.
על שמו בית הכנסת 'אמרי נפתלי' ברחוב בן-יעקב בבני ברק.
משפחתו

שיינא רחל (תרצ"ט - כ"ב בטבת תשס"ו), נישאה לרבי שמואל ברזובסקי, האדמו"ר מסלונים.
מינקה, (נפטרה 2022) נישאה לרב משה יהודה ורנר (נפטר תש"ע) בנו של הרב אשר זאב ורנר. לאחר שהתגרשה נישאה לרב מרדכי חשין מקאשוי.
הרב מרדכי, רב קהל 'מנחה חדשה-דז'יקוב' בבורו פארק, נהרג בתאונת דרכים בט"ו באב ה'תשמ"ט. בנו הרב ישראל אליעזר חתן הרב יוסף חיים פרנקל מוויליפולי, ממלא מקומו ברבנות הקהילה. בן נוסף הוא מאיר אדלר.
הרב ישראל אליעזר אדלר, נישא לבת דודתו גיטה בת הרב משה ארנסטר. אחרי פטירת דודו רבי משה יהושע הגר מוויז'ניץ הוכתר על ידי קבוצת חסידים לאדמו"ר מדז'יקוב-ויז'ניץ. לפני כן כיהן כרב קהילת ויז'ניץ בעיר רחובות כ-30 שנה.
הערות שוליים

↑  ישיבת יחל ישראל בירחון בית יעקב, תשרי תשכ"ב. אתר היברובוקס.
↑  הגיעו 308 פליטי רומניה, הצופה, 14 באוגוסט 1944
↑  הרב נפתלי חיים אדלר, רבם של חסידי ויז'ניץ בתל אביב, שערים, 5 בפברואר 1952
↑  ישיבת המרכז הרוחני, שערים, 20 ביולי 1945
↑  מי הם המועמדים שלנו?, שערים, 25 ביולי 1951
↑  חתונה חסידית מפוארת בב"ב, שערים, 24 ביוני 1959
↑  https://ch10.co.il/news/712946/
↑  ישעיהו אביעם, את ההמונים בבני ברק מפזרים ע"י... "שטריימלאך", מעריב, 5 באפריל 1962
↑  מנחם שמואל, נכדי האדמו"ר המנוח יינשאו בחצר דודם, מעריב, 3 ביוני 1974, מנחם שמואל, קול חתן וקול כלה בחוצות קריית ויז'ניץ, מעריב, 6 ביוני 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414743405171  VIAF: 17156219049004741668   WorldCat (עם VIAF): 17156219049004741668 
מצבת קברו, בתוך אוהל אדמו"רי ויז'ניץ
רב-אלוף

| --- | --- |
רב-אלוף מזרוע היבשה
 מדינה:  ישראל ישראל
 צבא:   צה"ל
 מערכת הדרגות:  דרגות צה"ל
 היררכיה:  קצינים
 בתוקף:  1948–הווה (כ־77 שנים)
 דרגה זוטרה:  אלוף
 מקבילת נאט"ו:  OF-8
 מקבילת חיל האוויר:   רב-אלוף
 מקבילת חיל הים:   רב-אלוף
 
רב-אלוף היא דרגת קצונה צבאית בכירה, הראשונה בחשיבותה בסדר ההיררכי בצבא ההגנה לישראל. דרגה זו מקבילה לדרגת לוטננט גנרל ("גנרל שלושה כוכבים") הנהוגה ברוב צבאות העולם. כמו כן, המונח "אלוף" משמש בכל חמש דרגות הקצונה הבכירות בצה"ל (בדומה לשימוש במונח "גנרל") – דרגת סגן-אלוף (סא"ל), אלוף-משנה (אל"ם), תת-אלוף (תא"ל), אלוף ורב-אלוף (רא"ל).
הרמטכ"ל הוא היחיד בדרגה זו בשירות פעיל.
מעולם לא היה רב-אלוף מזרוע הים. היחיד שהיה קרוב למינוי היה אלוף יואב גלנט, אך מינוי זה בוטל בעקבות "פרשת בית גלנט".
ראו גם

גנרל
דרגות צה"ל
הערות שוליים

↑  כבר שנים רבות, בדרגות הייצוג שלובשים מפקדי חיל הים (שדרגתם אלוף) באירועים עם גורמי חוץ, דרגתם מקבילה לרב-אלוף, מצב שאושר לראשונה על ידי הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק בסוף שנות התשעים. ראו דרגות ייצוג בחיל הים הישראלי וכן אמיר אורן, דרגה אחת יותר מדי, באתר הארץ, 26 ביוני 2008
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מטווארה

| --- | --- |

 מדינה:  טנזניה טנזניה
 מחוז:  מטווארה
 ראש העיר:  חלימה דנדגו
 תאריך ייסוד:  1971 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  92,602 (2002)
 קואורדינטות:  10°16′25″S 40°10′58″E﻿ / ﻿10.273611111111°S 40.182777777778°E﻿ / -10.273611111111; 40.182777777778 
 אזור זמן:  UTC +3
 https://www.mtwara.go.tz
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טנזניה מוגדלת) דודומה דאר א-סלאם זנזיבר סיטי ארושה קילימנג'רו מוואנזה מביה קיגומה קניה אוגנדה רואנדה בורונדי זמביה רפוב. דמוק. קונגו  מלאווי מוזמביק האוקיינוס ההודי מטווארה(למפת טנזניה רגילה) דודומה דאר א-סלאם זנזיבר סיטי ארושה קילימנג'רו מוואנזה מביה קיגומה קניה אוגנדה רואנדה בורונדי זמביה רפוב. דמוק. קונגו  מלאווי מוזמביק האוקיינוס ההודי מטווארה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מטווארה (בסוואהילי: Mtwara) היא עיירה במחוז מטווארה (אנ') שבטנזניה, בקרבת גבולה עם מוזמביק.
גאוגרפיה

העיירה ממוקמת לחוף האוקיינוס ההודי, כ-667 ק"מ מבירת טנזניה, דודומה.
אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 24 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא נובמבר (27 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יולי (22 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,269 מילימטרים בשנה. חודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (342 מ"מ גשם), וחודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (11 מ"מ גשם).
ערים תאומות

הממלכה המאוחדת רדיטץ' (אנ'), הממלכה המאוחדת
הערות שוליים

↑  Coordinate Distance Calculator, boulter.com
↑  "NASA Earth Observations Data Set Index". NASA. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "NASA Earth Observations: Rainfall (1 month - TRMM)". NASA/Tropical Rainfall Monitoring Mission. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467861005171  LCCN: no2004051490  VIAF: 148098418   WorldCat (עם VIAF): 148098418 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של טנזניה ובנושא יישובים באפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הכרישים בחדרה

שפך נחל חדרה, בו מתרכזים מבקרים רבים הבאים לצפות בכרישים
מרפסת התצפית שהוקמה על מנת לאפשר לקהל הרחב לצפות בכרישים המגיעים
כריש סנפירתן
כריש עפרורי
אברתן רחב שן
כל שנה בעונת החורף, מתקבצים כמה עשרות, לרוב 20–30, כרישים במים הרדודים שסביב תחנת הכוח אורות רבין שבחדרה. התופעה מתרחשת גם במים הרדודים סביב תחנות הכוח האחרות בארץ כמו באשקלון ובתל אביב, אך במספרים פחותים בהרבה, ולפעמים אף לא בכלל. מיני הכרישים העיקריים המגיעים לחופי ישראל במסגרת תופעה זו הם כריש עפרורי וכריש סנפירתן. בנוסף לכרישים אלו, ישנן תצפיות נוספות של צבי ים, תמנונים ובטאים, כדוגמת אברתן רחב שן, המגיעים במסגרת התופעה.
התופעה מביאה עימה סיקור תקשורתי ועניין ציבורי נרחבים מדי שנה. אנשים רבים מגיעים על מנת לצפות בכרישים, ואף לצלול ולשחות עימם. הדבר יוצר חשש שמא אזרחים המתקרבים בחוסר זהירות אל הכרישים, לבסוף גם יותקפו על ידם. בנוסף, ההתקבצות הגדולה של הכרישים מביאה גם סכנה לכרישים עצמם. לא פעם דווח על כריש מת שנפלט לחוף, כשנמצאו בו קרסי דיג ופיתיונות. חלק מהכרישים האלו היו גם נקבות כריש הריוניות, מה שפגע בנוסף בהתרבות ובסיכויי השימור של אותם כרישים.
כיום, התופעה עדיין אינה נחקרה במלואה ולא הוכחה הסיבה המביאה את הכרישים להגיע. אחת ההשערות היא כי כרישים אלו מתקבצים בסמוך למוצא הימי של תחנת הכוח על מנת להתחמם בעודפי המים החמים של התחנה, בזמן חודשי החורף הקרים.
היסטוריה

במרץ 2021, תועדה נקבת כריש מהמין כריש קצר-גף סמוך לתחנת הכוח. מין זה נצפה לעיתים רחוקות בישראל, וזו הפעם ראשונה שזוהה בחדרה.
באפריל 2022, הגיעו אל אזור חוף הים של חדרה מאות פרטים של אברתן רחב שן. זוהי הפעם הראשונה שבה נצפה מין זה בחופי ישראל למשך מספר שבועות.
בדצמבר 2024, נפלטה לחוף גבעת אולגה שבחדרה נקבת כריש סנפירתן מתה. הכרישה נלקחה למרכז הארצי להצלת צבי ים על מנת לבצע בה נתיחה שלאחר מוות, ושם התגלה כי הייתה בהיריון עם כשבעה עוברים. נוסה לבצע בעוברים אלה החייאה, אך ללא הצלחה. כמו כן, במהלך הנתיחה הוצאו מקיבת הכרישה שני קרסי דיג ופיתיון.
בינואר 2025, נפלט לחוף על יד תחנת הכוח בחדרה זכר כריש סנפירתן מת. הכריש נלקח אל המרכז הארצי להצלת צבי ים על מנת לבצע בו נתיחה שלאחר מוות. בנתיחה, אותר בפיו קרס דיג קטן וחוט דיג קרוע.
בפברואר 2025, נפלטה לחוף גבעת אולגה שבחדרה נקבת כריש עפרורי מתה. הכרישה נלקחה למרכז הארצי להצלת צבי ים על מנת לבצע בה נתיחה שלאחר מוות, ושם התגלה כי הייתה בהיריון עם כ-11 עוברים. כארבעה מתוכם הובאו לאישוש במכל מים ים, אך ניסיון החייאתם לא צלח. כמו כן, בנתיחה שלאחר המוות בכרישה זוהה קרס דיג נעוץ בחלל הפה שלה.
סכנות

עקב תיעודים בהם נראים אזרחים מתקרבים באופן מסוכן לכרישים ושוחים לידם, הולך וגובר החשש שאזרחים המתקרבים בחוסר זהירות אל הכרישים, יותקפו על ידם. עקב כך, החלה עיריית חדרה לקנוס את המתרחצים הנכנסים למים.
כרישים בזרם

על מנת להגן על הכרישים ולמנוע פגיעה בהם חברו יחד רשות הטבע והגנים, עיריית חדרה, חברת "נחלים" לפיתוח תיירות חדרה, החברה להגנת הטבע, עמותת אקואושן, תחנת מוריס קאהן לחקר הים של אוניברסיטת חיפה, הרשות לצלילה ספורטיבית תחת משרד התרבות והספורט, ההתאחדות הישראלית לצלילה ועמותת כרישים בישראל, לפרויקט המשותף, "כרישים בזרם". מטרת הפרויקט להסדיר את האתר לצפייה בכרישים מעל ומתחת למים באופן שימנע נזק אך יאפשר מפגש חשוב ונדיר בין הציבור לטבע הימי.
במסגרת הפרויקט, הוקמה תחנת הסברה מקצועית של רשות הטבע והגנים למבקרים, המוצבת בסמוך לתצפית על התקהלות הכרישים באזור תחנת הכוח.
ראו גם

תופעת חזירי הבר בחיפה
אסון העטלפים בחדרה
הערות שוליים

↑  כריש "ספינר שארק" בתחנת הכוח: "פעם ראשונה שזיהינו אותו בחדרה", באתר mynethadera, ‏2021-03-11
↑  נעה פישר, מבקר נדיר בישראל: "ספינר שארק" זוהה בחדרה, באתר ynet, 17 בפברואר 2021
↑   צפריר רינת, מאות עטלפי ים הגיעו לביקור נדיר במים לחופי חדרה, באתר הארץ, 3 במאי 2022
↑  זיו ריינשטיין‏, כרישה בהיריון מתה בחוף חדרה. 7 עובריה עברו החייאה. צפו, באתר וואלה, 18 בדצמבר 2024
↑  יובל בגנו, ‏כריש באורך מטר וחצי נמצא מת בחוף בחדרה; נבדקת סיבת המוות, באתר מעריב אונליין, 13 בינואר 2025
↑  כרישה בהריון נפלטה מתה לחוף, באתר רשות הטבע והגנים, ‏18 בפברואר 2025
↑  חריג: כרישה הריונית מתה באורך של שלושה מטרים נסחפה לחופי חדרה, באתר ‏מאקו‏, 17 בפברואר 2025
↑  יובל בגנו, ‏בפעם השנייה לאחרונה: כרישה מתה בהיריון נפלטה אל החוף, באתר מעריב אונליין, 17 בפברואר 2025
↑  רדיו צפון 104.5, ‏התופעה המסוכנת בחוף הישראלי: "בסוף כריש יתעצבן, זה ייגמר באסון", באתר מעריב אונליין, 21 באפריל 2021
↑  יואב איתיאל‏, למרות האזהרות: מתרחצים נצפו שוחים ליד הכרישים בחדרה, באתר וואלה, 19 באפריל 2021
↑  כרישים יעלו לכם ביוקר, תרתי משמע: עיריית חדרה החלה לקנוס סקרנים, באתר mynethadera, ‏2021-04-28
↑  הכרישים באים: תחנת הסברה מיוחדת למבקרים הוקמה בחופי חדרה, באתר www.parks.org.il
| החי בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| קבוצות טקסנומיות | יונקים • זוחלים (נחשים ארסיים) • עופות • דו-חיים • חרקים (פרפרים, דבורים, נמלים, תנשמיתיים) • רכיכות לא ימיות • עכבישנים (עקרבים • עכבישים • עכשובאים) |  |
| קבוצות לא טקסנומיות | החי בים התיכון • החי במפרץ אילת • החי בכנרת • חולייתנים בעלי דם קר של מים מתוקים • בעלי חיים שנכחדו • בעלי חיים אנדמיים • בעלי חיים פולשים • בעלי חיים בתנ"ך |  |
| תופעות ובעלי חיים ידועים | חזירי הבר בחיפה • היעלים במצפה רמון • הכרישים בחדרה • רותי (צבועה) • חומיבבה (נמרה) • יוליה (כלבת ים) |  |
| אירועים | אסון העטלפים בחדרה • דליפת הנפט בשמורת עברונה • אסון הזיהום הימי בזפת לאורך חופי ישראל (2021) • אסון הרעלת הדיות |  |
| מפגש עם האדם | חקר החי • צפרות • דיג בארץ ישראל • ייצור הארגמן בחוף הלבנט • תעשיית ייצור הדבש בתל רחוב |  |
| מוסדות וארגונים | רשות הטבע והגנים • חי-בר • החברה להגנת הטבע • אגודת חובבי הפרפרים בישראל • בית החולים לחיות בר • למען חיות הבר • המרכז הארצי להצלת צבי ים • חוות בולוטין • עמותת ע.ט.ל.ף • עמותת כרישים בישראל |  |
הליגה הבלקנית (ברית)

הליגה הבלקנית הייתה ברית של ארצות נוצריות אורתודוקסיות, שוכנות חבל הבלקן, שכוונה נגד האימפריה העות'מאנית. בברית לקחו חלק בולגריה, סרביה, מונטנגרו ויוון.
ברקע ליצירת הברית הייתה המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב-1911 והתחושה שזאת העת בה ניתן לכבוש טריטוריות עות'מאניות. הדיפלומטיה של האימפריה הרוסית השקיעה מאמצים לכינון הברית, שתאמה את האינטרסים שלה ויצרה מצב לא רגיל בו צרפת והאימפריה האוסטרו-הונגרית מצאו עצמן בחזית דיפלומטית משותפת כנגד הליגה והאימפריה הרוסית.
ראשית הברית הייתה בהסכם חשאי להגנה הדדית, בין בולגריה ובין סרביה, שנחתם ב-13 במרץ 1912. ההסכם הזה הורחב ב-12 במאי להסכם צבאי. ב-29 במאי, בסופיה, נחתם הסכם בין בולגריה ובין יוון ובהמשך התווסף גם הסכם בין מונטנגרו ובין בולגריה.
מלחמת הבלקן הראשונה התחילה ב-8 באוקטובר כשמונטנגרו הכריזה מלחמה נגד האימפריה העות'מאנית ובנות הברית הנוספות שלחו ב-13 באוקטובר אולטימטום לאימפריה העות'מאנית והכריזו עליה מלחמה ב-18 באוקטובר.
ניצחון הליגה הבלקנית וכיבוש שטחים עות'מאנים נרחבים הביאה לסוף הברית, כי השותפות התחילו לריב על חלוקת הטריטוריות, במיוחד על חלוקת מקדוניה ואלה היו הסיבות העיקריות למלחמת הבלקן השנייה.
שלמה דידובסקי

דידו דידובסקי
שלמה דידובסקי הידוע בשם העט דידו (נולד ב-1 בינואר 1955) הוא משורר ישראלי החותם על יצירותיו וספריו בשם "דידו", וכך הוא מוכר בקהילה הספרותית הישראלית.
ביוגרפיה

דידו נולד וגדל בפתח תקווה. אביו, עקיבא, נולד בירושלים. אמו אסתר, נולדה בברלין ובגיל 14 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה. יש לו אחות אחת. בילדותו למד בפתח תקווה בבית ספר יסודי ע"ש י.מ. סלומון, ובתיכון ברנר. בשנים 1973–1976 שירת בצבא: תחילה התגייס לנח"ל, ואחרי מלחמת יום הכיפורים עבר הסבה לחיל השריון.
עם סיום שירותו הצבאי, בשנים 1976–1979 נדד באירופה.
כששב לישראל עשה קורס גינון ועבד מספר שנים כגנן עצמאי. החל מ-1990 עבר לעבוד כשכיר וניהל את המשק החקלאי בחוות הנוער הציוני.
בשנות הארבעים לחייו למד במכללת בית ברל וסיים שם תואר ראשון בחינוך ותעודת הוראה.
יצירתו

דידו החל לכתוב שירים כבר בהיותו בבית הספר התיכון.
פרסומו הראשון היה בבטאון תנועת הקיבוץ המאוחד "מבפנים" (1975) ומאז המשיך לכתוב ולפרסם שירים וסיפורים קצרים.
סיפורו "כדורים פורחים" זכה בתחרות הסיפור הקצר של עיתון "הארץ" (2002) וסיפורו "הבית הזה" זכה במקום השלישי בתחרות פרס עינת, הפרס לסיפורת ספקולטיבית קצרה ע"ש עינת פלג ז"ל לשנת 2010. ספר שיריו "האיש מבבל" זיכה אותו בפרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום-שם בתחום השירה על-שם נתן יונתן לשנת 2011.
המשוררת סבינה מסג, כתבה על ספרו השני "לזכר הזמן": "דידו כותב שירים קטנים ויפים, שירים פשוטים ותמציתיים בנוסח שירת הייקו היפנית, שירה ששמה לה למטרה לתאר תמונות מחיי היום-יום בצורה חדשה ורעננה. זוהי שירה קונטמפלטיווית המנכיחה במלה או ברמז את המקום ואת העונה שבה נכתבים הדברים. כליה העיקריים הם התמונה, הסמל והפרדוקס, שמשמש להקפצת השיר לממד רוחני העומד מעל לחשיבה הקווית/שכלתנית".
המשוררת חמוטל בר-יוסף כתבה על ספרו "מקומי": "דידו כותב שירה בשלה, חכמה, עמוקה. הרגישויות שלו חורגות ממעגל האני ומצוקותיו, הן נוגעות בזולת, בהיסטוריה היהודית והכללית ובטבע. שיריו של דידו [...] מלמדים אותנו בחן רב להתפייס עם המגבלות של אחרים ושל עצמנו. הלשון השירית של דידו מוזיקלית, מרוכזת ומשעשעת בעדינות".
משפחתו

נשוי לחמדה. אב לארבעה.
מתגורר בירושלים.
כתיבתו > ספרי שירה

אבן גיר רכה: שירים, תל אביב, גוונים, 1999.
לזכר הזמן: שירים, ירושלים, הוצאת כרמל, 2003.
האיש מבבל: שירים, ירושלים, הוצאת כרמל, 2012.
מקומי, תל אביב, ספרי עיתון 77, 2020.
כתיבתו > סיפורים קצרים

כדורים פורחים
הבית הזה
אמריקן אקספרס
מרייטה
פרסים שקיבל

תחרות הסיפור הקצר – הארץ 2002
פרס אקו"ם 2010
פרס עינת 2010
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים 2015
הערות שוליים

↑  מיה ברק, בית ספר סלומון - הסוף, באתר ynet, 23 בפברואר 2004
↑  סבינה מסג, דידונימוס: לזכר הזמן, באתר הארץ, 5.01.2004
↑  חמוטל בר-יוסף, על הספר "מקומי", באתר עיתון 77, ‏15.06.2020
↑  דידו, כדורים פורחים
↑  דידו, הבית הזה
↑  דידו, אמריקן אקספרס
↑  דידו, מרייטה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310207105171  LCCN: nr00022075  VIAF: 66741750   WorldCat (עם VIAF): 66741750
המרוץ לחלל

משגרי טיטן 2 שיגרו 12 חלליות ג'מיני אמריקניות בשנות השישים.
המרוץ לחלל, או "המאבק על כיבוש החלל", הוא כינויה של התחרות בין ארצות הברית לבין ברית המועצות על שיגור חלליות אל מחוץ לאטמוספירת כדור הארץ. השיגור הסובייטי של הלוויין הראשון בעולם ספוטניק 1, ב־4 באוקטובר 1957, היה אות הפתיחה של המרוץ, ומשימת אפולו־סויוז המשותפת לארצות הברית וברית המועצות, שהחלה ב־15 ביולי 1975, היא סמל לסוף המרוץ.
בשנות החמישים של המאה העשרים הובילה ברית המועצות את התחרות. היא שיגרה את הלוויין הראשון ספוטניק 1, את בעל החיים הראשון (הכלבה לייקה) ואת החללית המאוישת הראשונה ובה הקוסמונאוט יורי גגארין (האדם הראשון מחוץ לכדור הארץ). אולם בשנות השישים חלפה ארצות הברית על פני יריבתה: היא פיתחה טכנולוגיות מתקדמות והחלה בתוכנית אפולו במטרה להגיע אל הירח. מטרה זו הוגשמה ב־1969, עם ביצוע תוכנית אפולו 11, ומאז ואילך שמרה ארצות הברית על מיקומה בראש, ובין השאר פיתחה אמצעי חדש למסע בחלל – מעבורת החלל.
התחרות בין שתי המעצמות על כיבוש החלל כללה מרכיב של יוקרה. המנצחת בתחרות זו אמורה הייתה להוכיח את עליונותה על פני עמיתתה ואת מעמדה כמעצמה מובילה. הלוויין הראשון, ספוטניק 1, ששיגרה ברית המועצות, גרם לזעזוע בארצות הברית, וחולל מפנה שהתבטא בין היתר בשינוי תוכניות לימודים: האמריקאים החלו לשים דגש על חינוך שיוביל לעליונות טכנולוגית.
רקע היסטורי > ראשית פיתוח המשגרים

הראשון שהציע להשתמש במנוע רקטי כדי להגיע לחלל היה המדען הרוסי קונסטנטין ציולקובסקי. בנוסף לתוכניותיו המפורטות לגבי חקר החלל, הוא פרסם בשנת 1903 תכנון של מנוע דלק נוזלי, אולם רק ב־1926 נבנתה ושוגרה הרקטה הראשונה בעולם המונעת בדלק נוזלי, על ידי רוברט גודרד האמריקאי. רקטה זו עפה במשך שתי שניות וחצי ועלתה רק לגובה של 12.5 מטר, אבל הייתה בכך פריצת דרך משמעותית, והיה זה הבסיס למשגרי הלוויינים והחלליות העתידיים.
גודרד ביצע את מחקרו בתחום ההנעה הרקטית ללא חשיפה, בעוד הקהילה המדעית, הציבור ואף אמצעי התקשורת (למשל הניו יורק טיימס) לועגים לו ולעבודתו. גודרד חקר הן את האפשרות של שימוש בדלק מוצק והן את אפשרות השימוש בדלק נוזלי, ומחקריו מהווים את הבסיס לשני סוגי המשגרים המצויים בשימוש: משגר המונע בדלק נוזלי ומשגר המונע בדלק מוצק. למעשה, המנוע הרקטי זכה לפרסום ולשימוש נרחב רק כאשר הותאם, מאוחר יותר, לצרכים צבאיים. היה זה אות לעתיד, וה"מרוץ לחלל" אכן התקשר באופן הדוק לשאיפות צבאיות של המדינות המעורבות, למרות תדמיתו המדעית והשלווה.
רקע היסטורי > מאמצי פיתוח הטילים בגרמניה

בשנות העשרים של המאה העשרים החלו מדענים גרמנים לערוך ניסויים בטילים שהונעו בדלקים נוזליים, ויכלו להגיע לגבהים ולמרחקים גדולים. בשנת 1927 נוסדה בגרמניה "אגודת טיסות החלל" (Verein für Raumschiffahrt), שכמה מחבריה, כדוגמת ורנר פון בראון, הרמן אוברת, הרמן נורדונג (Hermann Noordung) וולטר הוהמן (Walter Hohmann) עתידים היו לתרום תרומה חשובה לתחום הטילים והטיסה בחלל. ב־1932 החל הרייכסוור, צבא גרמניה שקדם לוורמאכט, לגלות עניין בתחום ההנעה הרקטית לצורכי אש ארטילרית ארוכת טווח. פון בראון, מפתח טילים שאפתן, הצטרף למאמץ ופיתח כלי נשק כאלו לשימושה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. פון בראון למד את תוכניותיו של גודרד ונעזר בהן.
הטיל הגרמני A-4 ששוגר ב־3 באוקטובר 1942 היה העצם המלאכותי הראשון שהגיע לחלל. ב־1943, החלה גרמניה בייצור המוני של דגם מבצעי של הטיל, שכונה V-2. הטיל היה בעל טווח של 300 ק"מ, ונשא ראש נפץ במשקל 1,000 ק"ג. הוורמאכט שיגר למעלה מ־3,000 טילי V-2 על מדינות בעלות הברית, ואלו גרמו לנזק ולקטל רב, כ־7,000 הרוגים. ידוע שמספר עובדי הכפייה שמתו בייצור הטילים בעבודת הכפייה במחנה מיטלבאו־דורה עלה על מספר ההרוגים בעקבות פגיעתם, ונאמד בלמעלה מ־20,000 הרוגים.
לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, צוותי מחקר אמריקניים, סובייטיים ובריטיים התחרו בניסיון להשיג מודיעין טכנולוגי וללכוד מדענים ממתקן תוכנית הטילים הגרמנית בפנמינדה. לברית המועצות ולבריטניה הייתה הצלחה מעטה, ואילו ארצות הברית הייתה המרוויחה העיקרית מהמאמץ. היא הצליחה לתפוס מספר רב של מדעני טילים גרמנים, רבים מהם חברי המפלגה הנאצית, וביניהם פון בראון עצמו. המדענים הועברו מגרמניה לארצות הברית כחלק ממבצע פייפרקליפ ("אטב נייר"), ובארצות הברית המשיכו המדענים לפתח את הטילים שבהמשך היוו את הבסיס ליכולת השיגור האמריקאית. האמריקאים הבריחו גם כ־300 קרונות עמוסים בחלקי טילי V-2 ממיטלבאו־דורה, וזאת בניגוד להסכמים בוועידת פוטסדאם, לפיהם עתיד היה האזור לעבור לידי הסובייטים, ופירוקם של מפעלים גרמניים שם היה אסור בתכלית. סטלין רגז על נפילתם של בכירי המהנדסים לידי האמריקאים. הוא אמר:
"זה בלתי נסבל בהחלט. אנו הבסנו את צבאות גרמניה הנאצית; אנו כבשנו את ברלין ופנמינדה; אך האמריקאים השיגו את מהנדסי הטילים."
עם זאת, עלה בידי הסובייטים לתפוס מאות טכנאים ומהנדסים, את המעבדות בפנמינדה וכן רשימות של ספקי רכיבים לטילים. הטכנאים והמהנדסים הועברו לברית המועצות בשנת 1946. שם הם נחקרו ומסרו פרטים שאיפשרו לסובייטים לבנות את הטילים הגרמניים. עד נובמבר 1953 הוחזרו הטכנאים לגרמניה.
לאחר המלחמה פיתחו מדענים בארצות הברית ובברית המועצות את הטילים הגרמניים, והשתמשו בהם, יחד עם אמצעים נוספים, למחקר של התנאים השוררים בגובה רב. הם נעזרו בשידור טלמטריה מהטילים לתחנות קליטה על פני כדור הארץ. הטלמטריה הכילה מידע על הטמפרטורה והלחץ האטמוספירי, וכן מידע על קרניים קוסמיות ונתונים נוספים. פון בראון ותלמידיו, שהפכו לחלק מהמערכת המדעית האמריקאית, נטלו חלק במחקר זה.
רקע היסטורי > שורשי המלחמה הקרה של המרוץ לחלל

לאחר מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית וברית המועצות נכנסו ל"מלחמה הקרה", שבה היה תפקיד חשוב להיבטים של ריגול ותעמולה. טכנולוגיית הלוויינים וחקר החלל גויסו לשימוש לצורכי המלחמה הקרה. ציוד שנישא על לוויין יכול היה לשמש לריגול אחר מדינות אחרות, בעוד הגשמת שאיפות חלל יכולה הייתה לשרת כתעמולה את הכישרון המדעי והפוטנציאל הצבאי של המדינה. הציבור הבין שאותם משגרים שהיו יכולים לשלוח בני אדם למסלול בחלל או לפגוע בנקודה מסוימת בירח, יכלו גם לשמש לשיגור פצצת אטום אל עבר עיר אויב מסוימת. רוב הפיתוח הטכנולוגי שנדרש למסעות בחלל היה שימושי במידה רבה גם לטילים בזמן מלחמה, כדוגמת טילים בליסטיים. בדוח של תאגיד ראנד שהוזמן לבקשת חיל האוויר האמריקאי ב־1946 נכתב:
"ניתן לצפות כי רכב לוויין עם מכשור מתאים יהיה לאחד מכלי המחקר המשפיעים ביותר במאה ה־20. הישג של שיגור לוויין ייצור תהודה בת השוואה לזו של פיצוץ פצצת אטום."
נוסף לאספקטים הצבאיים של מרוץ החימוש, הקידמה בחלל נתפסה כעדות על מיומנות טכנולוגית וכלכלית, שמוכיחה את עדיפות האידאולוגיה של המדינה. לחקר החלל הייתה אפוא מטרה כפולה: הוא יכול היה לשרת מטרות שלום, אך גם לתרום למטרות צבאיות. כל אחת משתי המעצמות עשתה מאמצים להשיג נקודת פתיחה טובה לקראת המרוץ לחלל, אך לא היה ברור מי תירה את יריית הפתיחה.
לוויינים מלאכותיים מתחילים את המרוץ > ספוטניק

ב־4 באוקטובר 1957 שיגרה ברית המועצות בהצלחה את ספוטניק 1, הלוויין המלאכותי הראשון שהגיע למסלול, ובכך החל המרוץ לחלל. עקב המשמעויות הכלכליות והצבאיות של הלוויין, עורר ספוטניק פחד וויכוחים פוליטיים בארצות הברית. באותה עת, שיגור ספוטניק נראה בברית המועצות כסימן חשוב לכישרונותיה ההנדסיים והמדעיים של האומה. הלוויין ותוכנית חקר החלל שבאה בעקבותיו זכו לעניין רב בקרב הציבור. למדינה שעסקה בהשתקמות מחורבן המלחמה היה חשוב ומעודד לראות הוכחה של הכישרון הטכני בעידן החדש.
לפני שיגורו של ספוטניק, האמריקאי הממוצע הניח שלארצות הברית יש עליונות בכל תחומי הטכנולוגיה. מקבילו של פון בראון בברית המועצות, סרגיי קורוליוב, המהנדס הראשי שתכנן את משגר ה־R-7 ששיגר את ספוטניק למסלולו, היה מאוחר יותר המהנדס של משגר ה־N-1, שתוכנן לשיגור קוסמונאוטים לירח. בתגובה לספוטניק, החלה ארצות הברית בהשקעת מאמץ רב לרכישת העליונות הטכנולוגית מחדש. מאמץ זה כלל גם שינוי בתוכנית הלימודים בבתי הספר בתקווה ליצור עוד מדענים כדוגמת פון בראון וקורוליוב. תגובה זו נקראה בשם "משבר הספוטניק". לינדון ג'ונסון, סגנו של נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, ביטא את המוטיבציה לניסיונות אמריקאיים אלו במילים:
"בעיני העולם, ראשון בחלל פירושו ראשון, נקודה; שני בחלל הוא שני בכול."
הציבור האמריקאי, שהיה בתחילה מדוכא ומבוהל מספוטניק, הוקסם מהפרויקטים האמריקאיים שבאו בעקבות זאת. תלמידי בית ספר עקבו אחר רצפי השיגורים, ובניית דגמי משגרים הפכה לתחביב פופולרי. הנשיא קנדי נשא נאומים שעודדו את הציבור לתמוך בתוכנית החלל, וניסה בכך להתגבר על הספקנות של רבים אשר חשו שמוטב היה לו מיליוני הדולרים היו מושקעים בפיתוח בכיוונים מוכחים, באמצעי חימוש קיימים, או בלחימה בעוני. בנאום מפורסם שנשא באוניברסיטת רייס ב־12 בספטמבר 1962 הצהיר:
"אנו בוחרים להגיע לירח בעשור זה ולעשות דברים נוספים, לא משום שהם קלים, אלא מפני שהם קשים"
קרוב לארבעה חודשים לאחר שיגור ספוטניק 1, שיגרה ארצות הברית את הלוויין הראשון שלה, אקספלורר 1. אולם, בניסיונות הראשונים שעשתה ארצות הברית לשיגור לוויינים לחלל, מספר כישלונות שיגור מביכים אירעו בקייפ קנוורל. בניסיון השיגור הראשון של לוויין אמריקאי לחלל, ואנגרד TV3, ב־6 בדצמבר 1957 התפוצץ המשגר שניות ספורות לאחר השיגור. ניסיון השיגור שודר בשידור חי בטלוויזיה, ובהמשך כינו בעיתונות בלעג את המשגר "קאפוטניק" ו"פלופניק". ניסיון כושל נוסף בתוכנית וונגארד אירע ב־5 בפברואר 1958, ימים ספורים לאחר השיגור המוצלח של אקספלורר 1.
הלוויינים הראשונים כבר שימשו למטרות מדעיות. הן ספוטניק והן אקספלורר 1 שוגרו כחלק מהשתתפות המדינות בשנה הגאופיזית הבינלאומית. הלוויין ספוטניק עזר לקבוע את צפיפות האטמוספירה העליונה ומידע מטיסת אקספלורר 1 הוביל לגילוי חגורת ואן אלן על ידי ג'יימס ואן אלן (שאת קיומה צפה ניקולאס כריסטופילוס היווני).