stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן
רקע

רגעים ספורים לאחר הוצאתו להורג של נימר א-נימר, שהיה איש דת שיעי בולט בסעודיה ובעולם הערבי, זומן הממונה על היחסים הסעודי למשרד החוץ האיראני כדי לנזוף בו על ההוצאה להורג של אל-נימר. דובר משרד החוץ האיראני, חוסיין ג'עברי טען כי "ממשלת סעודיה תומכה בארגוני טרור, תוך דיכוי מבקרים".
הנאום גונה מאוחר יותר על ידי ממשלת ערב הסעודית, אשר זימנה את שגריר איראן בסעודיה לשיחת נזיפה.
המתקפה

במוצאי שבת, התאספו אלפי מפגינים בסמוך לשגרירות ערב הסעודית בטהראן כדי למחות ולגנות בחריפות את הוצאתו להורג של א-נימר. המחאה התחילה כמחאה שקטה אך בשלב מסוים, חלק מהמשתתפים ניסו לפרוץ לבניין תוך טיפוס על גדר השגרירות, פריצה לדלת הראשית, השלכת ניירות משרדיים מהגג והורדת דגל ערב הסעודית מהתורן תוך כדי קריאות מוות למשפחת סעוד (המשפחה אשר שולטת בערב הסעודית). לאחר מכן, החלו מפגינים לזרוק בקבוקי תבערה לעבר השגרירות ואף פרצו אליה.
לאחר מספר שעות, המשטרה הגיעה למקום ופיזרה את המפגינים וכיבתה את השריפה.
מלבד המתקפה על השגרירות הסעודית בריאדף גם בעיר משהד (העיר השנייה בגודלה באיראן) המפגינים הציתו גם את הקונסוליה הסעודית בעיר והפילו את הדגל הסעודי שהיה מוצב במקום.
תגובות > ערב הסעודית

בעקבות התקיפה, שר החוץ הסעודי, עאדל אל-ג'ובייר הודיע כי בכוונתו לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם איראן, אל ג'ובייר החליט על החזרת כל הדיפלומטים הסעודים מטהראן ואף הכריז על הדיפלומטיים האיראנים ששהו בממלכה הסעודית כאישיות בלתי רצויה והורה להם לעזוב את סעודיה תוך 48 שעות.
יום לאחר מכן, ב-4 בינואר, אמר אל-ג'ובייר כי בכוונת סעודיה לנתק גם את כל הקשרים המסחריים עם איראן והודיע על הפסקת הטיסות בין המדינות. בנוסף לכך, הממשלה הסעודית הטילה איסור על אזרחיה לנסוע לבקר באיראן, עם זאת עולי רגל איראניים עדיין יכולים לבקר באתרים הקדושים ביותר לאסלאם במכה ואל-מדינה.
תגובות > מדינות נוספות

איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות: ב-4 בינואר החזיר איחוד האמירויות את שגריר באיראן, סיף אל-זאבי, היא גם צמצמה את מספר הדיפלומטיים מטעמה הפועלים באיראן וכן את מספר ה דיפלומטיים האיראנים שהורשו לפעול בשגרירות האיראנית באבו דאבי, בנוסף לכך איחוד האמירויות הורידה את דרג היחסים עם האיראנים.
בחריין בחריין: משרד החוץ של בחריין הוציא הודעת גינוי חריפה על המתקפה והודיע ב-4 בינואר על ניתוק כל הקשרים הדיפלומטיים עם איראן. בחריין אף האשימה את האיראנים בהתערבות בענייני פנים-סעודיים ובענייני פנים של מדינות המפרץ הפרסי. משרד החוץ הקציב לדיפלומטיים האיראנים 48 שעות לעזוב את הממלכה.
ג'יבוטי ג'יבוטי: ב-6 בינואר, שר החוץ של ג'יבוטי, מחמוד עלי יוסוף, החליט לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם איראן במטרה להפגין סולידריות עם ערב הסעודית.
סודאן סודאן: הממשלה הסודנית החליטה כאקט להפגנת סולידריות עם ערב הסעודים לנתק את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן.
סומליה סומליה: ב-7 בינואר, ממשלת סומליה החליטה לנתק את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן והורתה לכל הדיפלומטים האיראנים וצוות השגרירות האיראנית במדינה לעזוב תוך 72 שעות. סומליה החזירה את שגרירה באיראן לסומליה ואף האשימה את איראן בניסיון לערער את היציבות בסומליה.
הערות שוליים

↑  Brumfield, Ben. "Saudi Arabia severs ties with Iran as Mideast protests rage". CNN. ארכיון מ-8 בינואר 2016. נבדק ב-13 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Iran supreme leader condemns Saudi embassy attack". Times of Israel. 20 בינואר 2016. ארכיון מ-22 במאי 2016. נבדק ב-2 במאי 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Iran summons Saudi envoy over Nimr execution". irib.ir. אורכב מ-המקור ב-2016-01-05.
↑  "Shiite anger after Saudi Arabia executes top cleric". ארכיון מ-2016-02-03. נבדק ב-2016-01-27.
↑  "Saudi Arabia summons Iranian ambassador over "hostile" remarks on executions". אורכב מ-המקור ב-2016-01-27. נבדק ב-2016-01-27.
↑  Hubbard, Ben. "Iranian Protesters Ransack Saudi Embassy After Execution of Shiite Cleric". The New York Times. ארכיון מ-8 בינואר 2016. נבדק ב-27 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Saudi embassy in Tehran attacked by protesters". Saudi Gazette. ארכיון מ-6 בפברואר 2016. נבדק ב-27 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Milmo, Cahal (3 בינואר 2016). "Saudi Arabia executions: Riyadh expels Iranian diplomats amid rising Shia and Sunni tensions as protests erupt across the Middle East". The Independent. ארכיון מ-2 בפברואר 2016. נבדק ב-27 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  רויטרס ואי-פי, סעודיה מפסיקה את הטיסות לאיראן ומנתקת את הקשרים הכלכליים, באתר הארץ, 4 בינואר 2016
↑  McDowall, Angus (5 בינואר 2016). "Exclusive - Saudi Arabia to halt flights, trade with Iran - minister". Reuters. ארכיון מ-28 בינואר 2016. נבדק ב-27 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  רועי קייס, אחרי סעודיה: בחריין ניתקה יחסיה עם איראן, באתר ynet, 4 בינואר 2016
שגרירות ערב הסעודית בטהראן לאחר המתקפה
הפגנה במשהד מול בניין הקונסוליה הסעודית בעיר
הנסיך האכזר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  הולי בלק
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה
 מקום התרחשות:  אלפהיים ארץ הפיות
 הוצאה
 הוצאה:  Little, Brown and Company 
 הוצאה בשפת המקור:  Little Brown Books
 מקום הוצאה:  ארצות הברית 
 תאריך הוצאה:  2 בינואר 2018
 מספר עמודים:  416
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מודן הוצאה לאור
 תאריך:  2021
 תרגום:  יעל אכמון
 מספר עמודים:  320
 סדרה
 סדרת ספרים:  בני הערפל
 הספר הבא:  המלך המרושע
 מספר ספרים:  5
 
הנסיך האכזר (באנגלית: The Cruel Prince) הוא הספר הראשון בסדרת הספרים "בני הערפל" מאת הולי בלק, הספר יצא לאור ב-12 באפריל 2018 בהוצאות ליטל בראון (אנ') שבארצות הברית, ותורגם לעברית בישראל בהוצאת מודן ב-2021. הוא היה מועמד לפרס לודסטאר, זכה במקום השני בפרס לוקוס וזכה בפרס סילקי אינקי בשנת 2019. הספר מיועד בעיקר לבני נוער.
הסדרה בני הערפל

הסדרה עוסקת בחייהן של שלוש בנות שנחטפו בגיל צעיר וגדלות ב"אלפהיים" היא ארץ הפיות, יחד עם בני מלוכה ופיות. הספר עוקב אחר ג'וד שמשתוקקת להשתייך לחצר העליונה למרות היותה בת תמותה, אחר אחותה התאומה טרין שרוצה למצוא אהבה בכדי למצוא את מקומה בארץ הפיות, ואחר אחותם הגדולה ויוויאן שעדיין מרגישה שייכת לעולם בני האדם.
דמויות

ג'וד דוארטה - הדמות הראשית של הספר, בת תמותה שנחטפה לארץ הפיות יחד עם אחיותיה
הנסיך קרדן - האויב\מאהב של ג'וד, אחד מנסיכי הפיות
טרין דוארטה - אחותה התאומה של ג'וד
לוק - חבר של הנסיך קרדן, המאהב של טרין
ויויאן - אחותן למחצה של ג'וד וטרין
הנסיך דיין - אחיו של קרדן, מוביל חצר הצללים ומעסיק את ג'וד בתור מרגלת.
מדוק - אביה של ויויאן ואב אומנה של טארין וג'וד, והגנרל הגדול של אלפהיים לשעבר
אוק - אח האומנה של ג'וד, טארין וויויאן
הנסיך ביילקין - אחיו של קרדן, הרג את כל משפחתו למעט קרדן
עלילה

ויויאן, ג'וד וטארין גדלות בעולם בני התמותה יחד עם הוריהן. יום אחד יצור זר ומאיים מגיע לביתן, הורג את הוריהן וחוטף אותן לארץ הפיות. קוראים לו מדוק והוא גנרל אלפהיים (ארץ הפיות) ואביה הביולוגי של ויויאן, שהיא חצי בת תמותה וחצי בת פיות. השנים עוברות והאחיות גדלות בביתו של מדוק, יחד עם רעייתו, אוריאנה ובנם אוק. ג'וד וטרין הן בנות תמותה -יכולותיהן מוגבלות וארץ הפיות מסוכנת מאוד בשבילן, יותר משאר בני הערפל- בעת שויויאן -חצי בת תמותה וחצי בת פיות- סולדת מכל דבר שקשור לחצר הפיות. לשלוש הבנות קשה מאוד להשתלב באלפהיים, לכן, מדוק ואוריאנה מלמדים את הבנות על עולם הפיות, על הסכנות בו, ועל איך להתגבר עליהן. אך הם לא יכולים ללמד אותן איך להתמודד עם חבורת בני הפיות בבית הספר שצוחקים על היותן בנות תמותה, ובני המלוכה הצעירים, שלא יודעים גבולות ומתעללים בהן.
טארין עדינה וחכמה, מתעלמת מבני הפיות ונמנעת מצרות, בעת שג'וד לא תמיד מצליחה להשתלט על דחפיה ונכנסת למריבה עם אחד נסיך הפיות הצעיר ביותר קרדן שמתאכזר אליה יותר מכולם. בני המלוכה מתחילים לשים לב אליה, ויום אחד, הנסיך דיין מגיע לביתה. הוא מציע לג'וד להצטרף לחצר הצללים, שם היא תרגל בשבילו. ג'וד מסכימה להצעה, ומתחילה באימונים. בינתיים, היא מפתחת מערכת יחסים עם לוק, אחד מחבריו הקרובים של קרדן. יום אחד, מלך הפיות מכריז שהוא זקן מדי בשביל התפקיד, ומחליט להכתיר את בנו השני, הנסיך דיין, למלך. בנו הראשון של המלך, הנסיך ביילקין, לא מרוצה מההחלטה, וכשההכתרה מגיעה ביילקין דורש ממשפחתו להכתיר אותו במקום את אחיו. ביילקין הורג כל אחד מבני המשפחה לאחר שהכריזו שלא יכתירו אותו, למעט קרדן שלא נמצא. הכתר מגיע לידיו של ביילקין, אך הוא אינו מסוגל להכתיר את עצמו. הכתרה חייבת להיעשות בידי אדם שזורם בדמו דם מלכותי, והיחיד שנשאר חוץ ממנו הוא קרדן. ג'וד, שצופה במתרחש, מוצאת את קרדן וממהרת להחביא אותו, בזמן שביילקין ונאמניו מחפשים את קרדן. בינתיים ג'וד מגלה שלוק ואחותה התאומה טארין היו זוג, ושמערכת היחסים שלה עם לוק הייתה מבחן אהבה של טארין ללוק. ג'וד מרגישה נבגדת והאחיות רבות. בסוף הספר ג'וד רוקמת תוכנית: חייו של קרדן נמצאים בידיה בלבד, ולכן היא מצליחה להשיג ממנו שנה ויום, שבה הוא ימלוך, תחת פקודותיה מבלי שאף אחד ידע. בנם של אוריאנה ומדוק, אוק, התגלה כבן מלוכה והיא עוזרת לו להכתיר את קרדן. והתוכנית יוצאת לפעולה.
ביקורות

הספר קיבל ביקורות טובות ממקורות נחשבים כגון ה"ניו יורק טיימס". הביקורות משבחות את הכתיבה של הולי בלק, המרתקת קוראים וסוחפת לקרוא.
הערות שוליים

↑  The Cruel Prince – Holly Black, blackholly.com
1 2  הולי בלק, הנסיך האכזר, ישראל: מודן, 2021
↑  הנסיך האכזר - הולי בלק - ביקורת ספר, באתר הספרייה הפנטסטית, ‏2021-08-16
↑  "Young Adult Hardcover Books - Best Sellers - Books - Jan. 21, 2018 - The New York Times". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-05-23.
↑  The Cruel Prince Kirkus Review
הדרשה

הדרשה הוא סיפור קצר מאת הסופר העברי חיים הזז שרובו ככולו נאום ("דרשה") הנישא על ידי 'יוּדקֶה', איש פלמ"ח, במסגרת ועדת-חברים ועיקרו, על פניו, ביטוי שלילת הגלות והיהדות כחסרי רלוונטיות לעומת הציונות ובניין הארץ. הסיפור ראה אור לראשונה בשנתון הספרות "לוח הארץ" לשנת תש"ג (1942) ובמהדורה מאוחרת, שנערכה על ידי הזז עצמו בכרך "אבנים רותחות" (עם עובד, 1965) של "כל כתבי חיים הזז". כבר עם צאתו לאור עורר הסיפור פולמוס חריף בחברה הארץ-ישראלית ופרט בשאלה האם הוא מבטא את דעתו של הסופר הזז עצמו. היצירה הייתה אמורה להיות פרק מתוך ספר שלא פורסם מעולם.
התגובות ל"דרשה"

בין היתר דנו בסיפור מיד עם צאתו לאור אב"א אחימאיר, שלמה זלמן שרגאי, רבקה גורפיין, בנימין תמוז, יונתן רטוש, בועז עברון, ברוך קורצווייל ואברהם קריב. כל אלו ראו בסיפור מניפסט ציוני אנטי-גלותי. הסיפור השפיע על גיבוש האידאולוגיה של חבורת "הכנענים", ובפרט בנימין תמוז ויונתן רטוש
ויכוח מרכזי בין המבקרים התקיים בשאלה האם משקף הסיפור את דעתו האישית של הזז, בבחינת קריאה ציונית-חילונית ואף אוטואנטישמית, או שמדובר במעשה אמנותי בלבד. בניגוד לרוב מבקרי הספרות, הסתייגו ברוך קורצווייל, דן מירון, יעקב בהט ובנימין מיכלי מהזיהוי שבין הסופר וגיבורו. קורצווייל, למשל, טען ש"הזז יודע על מהות ההיסטוריה היהודית יותר ממה שיודע גיבורו, יודקה, המבטא רק את העמדה הפולמוסית שבנשמת הזז", וכי יש להבין את ההקשרים הדיאלקטיים שבהם מופיע טקסט מעין זה, ואילו מירון טען ש'הדרשה' הוא סיפור בדיוני,ֵ אחד מכמה סיפורים העוסקים בתמות דומות ומבטאים השקפות שונות ביצירת הזז ושעל מנת ללמוד על השקפתו יש להתבונן על מכלול כתביו והדעות המוצגות בהם.
אולם מיכאל קרן ובפרט איריס פרוש וברכה דלמצקי-פישלר גילוי בסיפור רבדים אירוניים הן בתוכן ובפרט בלשון. יודקה מוצג באופן פרדוקסלי כיהודי גלותי, שפת האם שלו איננה עברית (למשל "וכאן היא הזַגווזדקה. איני יודע איך אומרים זה בעברית... בקיצור, כאן הכלב קבור") והוא מרבה בגמגומים, התנצלויות והקטנה של דבריו השמשווים להם דימוי מוחלש וחסר ביטחון, בניגוד לתוכן הנחרץ. יתרה מזו, ניכר בדבריו השימוש הרב שהוא עושה בציטוטים מארון הספרים היהודי, כיאה לתלמיד חכם, על-אף שהוא מעיד על עצמו ש"אני תלמוד לא למדתי". גם שם הסיפור "הדרשה" (ולא "הנאום") מתקשר לחוויה דתית וטקסט דתי.
גם שמו של הדובר יודקה (יהודה) מרמז לשם יהודי מובהק. אולם ייתכן שהדבר נובע מזיהויו של הדובר עם יהודה (יודקה) הלמן (1907–1999; יליד פינסק, מראשוני קיבוץ גבת), מחברו של "מכתב לחבר" בתש"א. מאידך, בכתב היד הראשוני של הסיפור נקרא הדובר "מנשה".
"הדרשה" על במת התיאטרון

ב-1981 העלה השחקן מיכאל כפיר מופע יחיד על בסיס "הדרשה" בהפקת התיאטרון העירוני חיפה. המחזה זיכה את כפיר בפרס מרגלית.
תרגום

בשנת 1956 התפרסם בכתב העת Partisan Review תרגום לאנגלית של הסיפור, מאת בן הלפרן.
לקריאה נוספת

דן לאור, "מ'הדרשה' ל'כתב אל הנוער העברי': הערות למושג 'שלילת הגולה'", אלפיים 21 (תשס"א) 171-186
דן לאור, '"הדרשה" אחר חמישים שנה', הארץ, ערב סוכות תשנ"ד, 29 בספטמבר 1993
זאב ברגד, "שלושה מונולוגים על הציונות: עגנון, הזז, עוז", מגוון: מחקרים בספרות העברית ובגילוייה האמריקניים (תשמ"ח) 53-62
דן מירון, "על הדרשה: מדרש ההיסטוריה בכתבי הזז", חיים הזז: מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, ליקט וצירף מבוא הלל ברזל (תל אביב: עם עובד, 1978), עמ' 111–122
נורית גרץ, ספרות ואידאולוגיה בארץ–ישראל בשנות השלושים, תל–אביב תשמ"ח, פרקים 5-6
יעל שגיב-פלדמן, "נאה דורש - נאה מקיים": על אמנות ואידאולוגיה ב"הדרשה" לחיים הזז", הדאר 58, לו (תשל"ט) 606-607
זאב ברגד "מ'רחמים' עד 'הדרשה': ריאליזם ומיתוס בכתבי חיים הזז, 1933-1943", הקונגרס העולמי למדעי היהדות, 6,ג (תשל"ג) 711-75
הערות שוליים

↑   חיים הזז, "ובין עב לחברו מאפילים השמים, שחורי־שחורים", באתר הארץ, 16 באפריל 2014
↑  אב"א אריכא, עין הקורא, המשקיף, 30 באוקטובר 1942
↑  שלמה זלמן שרגאי, "דרשה" של דופי, הצופה, 16 באוקטובר 1942, המשך (כונס בספרו שעה ונצח: בירורים בשאלות דת, הציונות והמדינה, ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ך, עמ' 30–39).
↑  איריס פרוש, ברכה דלמצקי-פישלר, "מה אנחנו עושים כאן?: (עוד קריאה ב"הדרשה"), עיונים בתקומת ישראל, 16 (תשס"ו), עמ' 2.
↑  רות ירדני, קווי ההתפתחות ביצירתו של בנימין תמוז כראי לתמורות בהשקפת עולמו, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת תל אביב, 2005 עמ' 20-23, 42-45; דן לאור, "מ'הדרשה' ל'כתב אל הנוער העברי': הערות למושג 'שלילת הגולה'", אלפיים, 21 (תשס"א), עמ' 175-176.
↑  יעקב בהט, עיון ב"הדרשה" לח. הזז, דבר, 17 בנובמבר 1961, המשך, המשך, 1 בדצמבר 1961, המשך.
↑  איריס פרוש, ברכה דלמצקי-פישלר, "מה אנחנו עושים כאן?: (עוד קריאה ב"הדרשה"), עיונים בתקומת ישראל, 16 (תשס"ו), עמ' 3.
↑  מיכאל קרן, בן–גוריון והאינטלקטואלים, שדה בוקר 1988 ,עמ' 132-135
↑  איריס פרוש, ברכה דלמצקי-פישלר, "מה אנחנו עושים כאן?: (עוד קריאה ב"הדרשה"), עיונים בתקומת ישראל 16 (תשס"ו) עמ' 1-40
↑  דן לאור, "מ'הדרשה' ל'כתב אל הנוער העברי': הערות למושג 'שלילת הגולה'", אלפיים 21 (תשס"א) עמ' 172
↑  איריס פרוש, ברכה דלמצקי-פישלר, "מה אנחנו עושים כאן?: (עוד קריאה ב"הדרשה"), עיונים בתקומת ישראל 16 (תשס"ו) עמ' 6
↑  אליקים ירון, דרשה בת זמננו, מעריב, 3 בפברואר 1981; נאום אל האומה, מעריב, 5 בפברואר 1981; חוה נובק, הדרשה של הזז ושל מיכאל כפיר, דבר, 4 במרץ 1981.
↑  Haim Hazaz, "The Sermon," trans. Ben Halpern, Partisan Review, 23,2 (1956), pp. 171-187. נדפס שוב בתוך: Joel Blocker (ed.), Israeli Stories, New York: Schocken, 1962, pp. 65-86.
הדת בגבולות התבונה בלבד

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  עמנואל קאנט 
 שפת המקור:  גרמנית 
 סוגה:  מסה 
 נושא:  פילוסופיה, פילוסופיה של הדת 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1793 
 
הדת בגבולות התבונה בלבד (בגרמנית: Die Religion innerhalb der Grenzen der bloßen Vernunft) הוא חיבור פילוסופי משנת 1793 מאת עמנואל קאנט. אף על פי שבזמן פרסמו עורר מחלוקת רבה, לחיבור נותרה השפעה עצומה והמתמשכת על תולדות התאולוגיה ועל הפילוסופיה של הדת.
החיבור מורכב מארבעה חלקים (Stücke; בתרגום העברי: "פרשות") שנכתבו במקור כסדרה של ארבעה מאמרים לכתב עת. קאנט מותח בספר ביקורת חריפה על טקסים, אמונות טפלות ועל ההיררכיה הכנסייתית.
הספר נחשב לחיבור השיטתי הגדול האחרון של קאנט, ויש המחשבים אותו כ"ביקורת הרביעית" (אחרי ביקורת התבונה הטהורה, ביקורת התבונה המעשית, וביקורת כוח השיפוט).
הספר תורגם לעברית בידי נתן רוטנשטרייך ויצא במוסד ביאליק בשנת 1985.
צנזורה מלכותית

הגרסה הראשונה הופיעה במקור באפריל 1792, כמאמר בכתב העת "ברלינישה מונאטשריפט" (אנ'), אשר בו פרסם גם חיבורו "תשובה לשאלה: מהי נאורות?". ניסיונו של קאנט לפרסם את הגרסה השנייה בכתב העת נתקל בהתנגדות הצנזורה של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה. קאנט דאג לפרסם את ארבע היצירות כספר, ולנתב אותו דרך המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת יינה כדי למנוע את הצורך בצנזורה תאולוגית. קאנט ננזף על פעולה זו של חוסר ציות כשבכל זאת פרסם מהדורה שנייה בשנת 1794. הצנזורה התרגזה כל כך, עד שארגנה צו מלכותי המחייב את קאנט לעולם לא לפרסם או אפילו לדבר בפומבי על דת.
משמעות הכותרת ותרגומיה

השימוש במילה הגרמנית "bloßen" ("בלבד", "גרידא", וגם "חשוף" או "עירום") בכותרת הספר המקורית מבוססת על מטאפורה שקאנט מציג בהקדמות ומשתמש בה בשאר הספר, לפיה הדת התבונית מתוארת כגוף עירום ("חשוף") ואילו דתות היסטוריות נחשבות ל"לבוש" שאינו מתאים עבורה, כדי להעביר אמיתות דתיות לאוכלוסייה.
באנגלית נשמר כפל המשמעות בעזרת המילה "bare", אך התרגום העברי למילה "בלבד" מתרחק מהמטאפורה של קאנט.
תרגומים

הדת בגבולות התבונה בלבד, תרגום: נתן רוטנשטרייך, מוסד ביאליק, 1985.
תרגומים > תרגומים לאנגלית

Religion Within the Boundary of Pure Reason Semple translation 1838
Werner S. Pluhar, Religion within the Bounds of Bare Reason. Indianapolis: Hackett Publishing Company, 2009. Description & arrow-searchable table of Contents. With an Introduction by Stephen Palmquist.
Allen W. Wood and George di Giovanni, Religion within the Boundaries of Mere Reason. Cambridge: Cambridge University Press, 1998. With an Introduction by Robert Merrihew Adams. Also included in Immanuel Kant: Religion and Rational Theology, volume 6 of The Cambridge Edition of the Works of Immanuel Kant, pp.55-215.
Theodore M. Greene and Hoyt H. Hudson, Religion within the Limits of Reason Alone. New York: Harper and Brothers, 1934/1960.
T.K. Abbott, translation of the First Piece only, on pp.323-360 of Immanuel Kant's Critique of Practical Reason and Other Works in Theory of Ethics. London: Longmans, Green & Co., Ltd, 1873.
J.W. Semple, (title unknown). Edinburgh: Thomas Clark, 1838/1848.
John Richardson, Religion within the Boundaries of Naked Reason extracts in J.S. Beck's The Principles of Critical Philosophy (1798). Revised and reprinted in Richardson's Essays and Treatises (London: William Richardson, 1799), volume 2, pp.367-422.
לקריאה נוספת

Chris L. Firestone, Stephen R. Palmquist (eds.), Kant and the New Philosophy of Religion, Indiana University Press, 2006.
הערות שוליים

↑  https://plato.stanford.edu/entries/kant-religion/
↑  Stephen R. Palmquist, Comprehensive Commentary on Kant's Religion Within the Bounds of Bare Reason, 2015, עמ' 6
↑  "Kant developed his concept of autonomy first in a political context, as a plea for freedom of the press; then in the context of his moral philosophy, in both its executive and legislative dimensions; and finally, in his philosophy of religion, his contribution to the Enlightenment project in philosophy of religion that I call “religion within the limits of reason alone,” borrowing the title of his “fourth Critique.”"

Westphal, Merold., In Praise of Heteronomy: Making Room for Revelation. Indiana University Press, 2017, p.58
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590321505171  GND: 4281172-7  VIAF: 220082899   WorldCat (עם VIAF): 220082899
הדת הבהאית ומדע

הכוכב באמצע נקרא הכוכב הבהאי, והוא מוקף בתשע הדתות שהדת הבהאית מכירה בהן כנכונות
קיים קשר הדוק בין דת ומדע בדת הבהאית. העיקרון הרביעי של בהאא אללה הוא שיש אחידות בין דת ומדע. כלומר, הדת והמדע הם למעשה שני פנים של הדרך של האדם להבין את הטבע. לכן, מכיוון ששניהם מנסים להסביר את אותו העולם, שניהם למעשה אותו הדבר רק מנקודות מבט שונות ודגשים שונים. לכן, על פי הדת הבהאית, לא אמורות להיות סתירות משמעותיות בין דת למדע, וכל ויכוח בין דת ומדע ניתן ליישב על ידי הגעה לעמק השווה.
הדת הבהאית התפתחה החל מאמצע המאה ה-19. עבד אל-בהאא, היה מנהיג הדת הבהאית עד שנת 1921. הוא אחד ההוגים המשמעותיים ביותר של הדת הבהאית. בין היתר, הוא התייחס רבות לקשר בין דת ומדע.
במאה ה-19 באירופה המהפכה המדעית השנייה הייתה בשיאה. תיאוריות מדעיות חדשות כמו התרמודינמיקה, חשמל, הטבלה המחזורית ועוד החלו לצבור תאוצה. בנוסף, החל מהמהפכה הצרפתית, החל תהליך של חילון המדע. לא היה עוד ניסיון ליישב את התיאוריות המדעיות עם התפיסה הדתית, אלא המדע החל לצעוד בדרך חדשה ועצמאית שלא תלויה באמונה הדתית. בדת הבהאית בהתאם, המדע מוכר כיישות עצמאית מהדת, ויש הגות רבה על הקשר בין הדת הבהאית, או דתות שהדת הבהאית מכירה בהן כנכונות (כמו הנצרות והאסלאם), לבין המדע החילוני. נקודת המוצא של הדת הבהאית היא שיש הרמוניה בין הדת והמדע.
הרמוניה בין דת ומדע

אחד העקרונות הבסיסיים של האמונה הבהאית הוא שיש הרמוניה בין דת ומדע. כלומר, אין סתירות של ממש בין הדת לבין המדע. על פי עבד אל-בהא, דת ומדע הם שניים מהכוחות המשמעותיים ביותר בחיי האדם. "אנו יכולים לחשוב על מדע ככנף אחת ודת ככנף השנייה; ציפור צריכה את שתי הכנפיים בשביל לעוף, רק כנף אחת היא חסרת תועלת. כל דת שסותרת את המדע או מתנגדת לו היא בורות – כי בורות זה ההפך מידע." כלומר, אנו רואים את המשמעות האדירה שהדת הבהאית נותנת למדע.
עבד אל-בהאא מרחיב וטוען שלא רק חקר המדעים הוא חשוב, אלא גם עצם לימוד המקצועות המדעיים חשוב בפני עצמו. הוא טוען שאם נלמד, נשיג ידע; ואם נשתמש בידע רק לטובת הכלל נוכל להפסיק את המלחמות בעולם וליצור שלום עולמי. אחד האידיאלים של הדת הבהאית זה שלום בין כל בני האדם, ולכן אנו רואים את החשיבות שהדת הבהאית נותנת ללימודים המדעיים.
מצד שני, לדת הבהאית יש ביקורת על חוסר העקביות של הדת ושל המדע – ולכן התאמה אמיתית קשה להשגה. על פי הדת הבהאית, הדת ניתנת לאדם על ידי אלוהים על מנת לעזור לאדם. הדת משולה לתרופה שנועדה לטפל בחברה האנושית ולעזור לה על פי צורכי ויכולות החברה באותו הזמן (בדומה לעקרון ביהדות שהתורה נכתבה בשפת בני האדם – כלומר היא מותאמת לאדם). מכיוון שעל פי הדת הבהאית, תכלית הדת הוא מוסר ויצירת שיתופי פעולה בסדרי גודל גדולים בעולם, הדת צריכה להתאים את עצמה לעולם בני האדם. לפי כך, הדת נועדה להשתנות – אך גם המדע.
"מתמטיקאים, אסטרונומים וכימאים באופן עקבי מפריכים ודוחים את המסקנות של הקדמונים; שום דבר לא קבוע ושום דבר הוא לא סופי; הכל משתנה באופן רציף כי ההיגיון האנושי מתקדם על ידי דרכים חדשות לחקירה ומגיע לתובנות חדשות בכל יום. לכן, הרבה ממה שמקובל היום כנכון, ידחה ויופרך על ידי מדעני העתיד." על כן, הדת והמדע מותאמים לבני האדם ונועדו להשתנות על פי מאפייני החברה האנושית, הבנתה את הסביבה וצורת החשיבה של האדם בחברה. לכן, גם אם קיימות סתירות בין הדת והמדע, הן זמניות ומושתתות על חוסר ההבנה שלנו את הדת או את המדע.
התפיסה המקובלת בימיינו היא שהמדע צריך להוביל את האדם לכדי תובנות חדשות ותחומים חדשים, בעוד שהדת צריכה להיות מסוגלת לתת הכוונה מוסרית ואתית באותם אזורים לא מוכרים. לדוגמה תחום של ניסויים גנטיים או ניסויים על עוברים.
אבולוציה

דוגמה לניסיון להשיג הרמוניה בין הדת הבהאית והמדע היא תורת האבולוציה. תורת האבולוציה התבססה לראשונה בשנת 1859 עם פרסום הספר "מוצא המינים" של דרווין. אבל עד שנת 1925 התבססו שתי עמדות קוטביות של תמיכה באבולוציה לעומת תמכיה ביצירה האלוהית. עבד אל-בהאא טען שהאדם לא נוצר מהטבע, כי לאדם יש תודעה ולאף ייצור בטבע אין תודעה. לכן, לא ייתכן שייצור עם תודעה ייווצר על ידי משהו חסר תודעה. על כן, חייב להיות יצור בעל תודעה שיצר את האדם וזהו אלוהים.
כיום, רבים מנסים לגשר בין הטקסטים הקדושים של הבהאים לבין תורת האבולוציה. לדוגמה, במאמר של מהניאן ופריברג הם מנסים ליישב את הסתירה על ידי הסתכלות על התפתחות האדם מעובר ולהמשיל את תיאור זה של עבד אל-בהאא להתפתחות האבולוציונית. אבל, עבד אל בהא מתייחס להמשלה זו בעצמו תוך שהוא קובע "ייתכן שהיו שינויים של האדם לאורך הזמן, לדוגמה ייתכן שבעבר האדם הלך על ארבע או שהיה לו זנב". אבל, הוא שולל לחלוטין אופציה שהאדם התפתח מחיות אחרות או התפתח מאותו אב קדמון. עבד אל בהא למעשה ניסה לגשר בין התאוריה המדעית לבין הדת. הוא עשה זאת על ידי הכרה ביכולת של המין האנושי להשתנות לאורך זמן והסביר שעלינו להבין את סיפור גן העדן כסמל ולא פשוטו כמשמעו. כלומר, הוא מצד אחד טען שתאוריית האבולוציה לא נכונה במלואה, אך טען שגם הסיפור התנכי לא נכון במלואו – כלומר הוא ניסה להגיע לעמק השווה בשניהם.
ההוגים המודרניים של הדת הבהאית, וגם ההוצאה הרשמית של הדת הבהאית, עדיין מנסים לגשר בין תורת האבולוציה לסיפורי הבריאה של הדתות, שהדת הבהאית רואה כנכונות. יתרה מכך, מכיוון שבתקופתו של עבד אל בהא תורת האבולוציה טרם הייתה קונצנזוס במדע, הוא ניסה לגרוע ממנה ולגרוע מסיפורי הבריאה על מנת להגיע לעמק השווה. כיום, המגמה השתנתה כאשר ההוגים המודרניים לא מנסים עוד לגרוע מתורת האבולוציה, אלא לפרש אותה בעיניים דתיות על ידי שמת דגש על אלמנטים כמו "מהות האדם". כלומר, עדיין מנסים להגיע לעמק השווה בין הדת והמדע אבל בדרך אחרת.