stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תותי ניניו
קריירה > בטלוויזיה

בגיל 13, בשנת 2007 שיחקה לראשונה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה לילדים ונוער, "100 בתנ"ך",  ששודרה בין היתר בערוץ לוגי. בשנת 2011 גילמה את דמותה של "תותי" בקומדיית המצבים,  "אחרי הצלצול", ובאותה שנה גם שיחקה תפקיד אורח בסדרת הדרמה, "2.3 בשבוע", ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2013 שיחקה בעונה השלישית של סדרת הנעורים, "אליפים", שם שיחקה את נועם האליפית, בתפקיד שדרש ממנה לגלח את ראשה. באותה שנה שיחקה גם בתפקיד ראשי בסדרה של ערוץ 10 "שולחן לשישה", אותה כתבה גלילה רון־פדר-עמית, וכן שיחקה בסדרה מאת חיים בוזגלו "בית המשאלות", ששודרה בערוץ הראשון, שם שיחקה תפקיד משני בתפקיד צעירה חסרת בית.
בשנים 2014 – 2018 כיכבה בסדרה, "שכונה", פרי עטו של גיורא חמיצר ובה שיחקה בתפקיד ראשי את דמותה של רחלי בן-דוד. בעונתה השלישית של הסדרה, דמותה הפכה לדמות הבי-סקסואלית המוצהרת הראשונה בסדרות נוער.
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "מעורבבים" את הדמות שלה רחלי בן דוד לצד שחקנים מסדרות שונות כגון "כפולה", "שכונה" (בה שיחקה ניניו), "נעלמים" ו"אילת".
בשנת 2020 שיחקה בתפקיד בפרק הראשון בסדרת הדרמה, "טהרן", בתור שירה, ישראלית שיחד עם בן זוגה נוחתת בנחיתת אונס בטהרן, איראן.
קריירה > הצגות ומופעים

במרץ 2015 הופיעה יחד עם חבריה לסדרה "שכונה" בסבב הופעות של "שכונה בהופעה", המבוסס על הסדרה.
בקיץ 2015 הייתה בסבב הופעות בארץ יחד עם ניר חלפון אשר משחק איתה בסדרה "שכונה".
מנובמבר 2015 עד ינואר 2016 לקחה חלק בהיי סקול פסטיגל בתפקיד תותי כחלק מהתלמידים השקופים בכיתת המדעים ט' 5 יחד עם אליאנה תדהר, דניאל מורשת, נווה צור ושחר חסון.
במרץ 2017 הופיעה במופע השני של "שכונה", לאחר הצלחתו של המופע הראשון.
באפריל 2018 השתתפה בהצגה "ביוש".
הערות שוליים

↑  תותי ניניו - קורות חיים
↑  ענת כהן, התותי שבקצפת, 20 בינואר 2013
↑  מופע תותי וניר (משכונה)
סקובי-דו ופלישת החייזרים

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט
 מבוסס על:  "סקובי דו" מאת ג'ו רובי וקן ספירס
 בימוי:  ג'ים סטנסטרום 
 הופק בידי:  סקוט ג'רלס קן ברנדון
 תסריט:  דייוויס דוי לאנס פאלק גלן לאופולד
 עריכה:  רוב דה-סייל
 מדבבים:  סקוט אינס מרי קיי ברגמן פרנק ולקר בי. ג'יי. וורד ג'ף בנט ג'ניפר הייל מארק המיל קנדי מילו קווין מייקל ריצ'רדסון ניל רוס אודרי וסילבסקי
 מוזיקה:  לואי פבר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  האנה-ברברה
 חברה מפיצה:  Warner Home Video
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו, הוצאה ביתית 
 הקרנת בכורה:  3 באוקטובר 2000
 משך הקרנה:  70 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיית אימה, סרט בלשים, סרט מתח, סרט קומדיה, סרט מדע בדיוני, סרט בלשי, סרט הרפתקאות 
 מקום התרחשות:  ניו מקסיקו 
 סרט קודם:  סקובי-דו ורוחה של המכשפה 
 סרט הבא:  סקובי-דו במרדף מתוכנת 
 דף הסרט ב־IMDb
 
סקובי-דו ופלישת החייזרים (באנגלית: Scooby-Doo and the Alien Invaders) הוא סרט קומדיית מדע בדיוני מונפש אמריקאי משנת 2000. סרט זה הופק על ידי חברת ההנפשה "האנה-ברברה", והופץ ב-3 באוקטובר 2000.
זהו הסרט השלישי מבין ארבעת הסרטים הראשונים של סקובי-דו שהונפשו על ידי אולפן ההנפשה היפני "Mook Animation". בניגוד לסרטים הקודמים ולמרות האווירה הקודרת יותר, לסרט עלילה "קלילה וידידותית" יותר, כיוון שהמפלצות האמיתיות הן אלו המסייעות ל"מסתורין בע"מ", בזמן שהאנטגוניסטים הראשיים הם בני האדם המחופשים.
סרט זה היה האחרון בו לקחה חלק המדבבת מרי קיי ברגמן בדיבוב דמותה של דפני, לפני מותה בנובמבר 1999, והוא הוקדש לה.
צוות המדבבים והדמויות

סקוט אינס – סקובי-דו / שאגי רוג'רס
מרי קיי ברגמן – דפני בלייק
פרנק ולקר – פרד ג'ונס
בי. ג'יי. וורד – ולמה דינקלי
ג'ף בנט – לסטר
ג'ניפר הייל – דוטי
מארק המיל – סטיב
קנדי מילו – קריסטל / אמבר-דו
קווין מייקל ריצ'רדסון – מקס
ניל רוס – סרג'יו
אודרי וסילבסקי – לורה
הפקה

הפצת סרטי "סקובי-דו" ישירות למדיה הביתית החלה עם הפקת הסרט "סקובי-דו באי הזומבים" בשנת 1998, ולאחריו "סקובי-דו ורוחה של המכשפה" בשנת 1999. שני הסרטים הראשונים זכו להצלחה רבה עד כדי כך שהאולפנים תפסו את הזיכיון כאווזה שתטיל ביצי זהב מצליחים ו"לא משנה מה". לאחר קשיי הפקת "רוחה של המכשפה", שהפכה לבעייתית לאחר שהתעקשות בכירי האולפנים שצוות ההפקה ייצמד לתסריט שנכתב על ידי תסריטאים חיצוניים, "פלישת החייזרים" זכתה ליד חופשית יותר ולפיקוח מועט יותר, בדומה להפקת "אי הזומבים". עלילת הסרט נכתבה על ידי דייוויס דוי ולאנס פאלק, וגלן לאופולד עזר להדק ולבסס אותה באמצעות אלמנטים קטנים.
ביקורות

באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסרט זכה לציון חיובי של 80%, על בסיס 5 ביקורות, ובניגוד לכך, התקבל בביקורות מעורבות מצד הצופים. הכתב דייוויד פרקינסון מ"רדיו טיימס" העניק לסרט שלושה מתוך חמישה כוכבים, באומרו: "ההרפתקה המצוירת הזו היא הטובה ביותר מבין שלל הספין-אופים העלילתיים על בסיס סדרת הטלוויזיה האהובה מאוד." באתר "Common Sense Media", הסרט קיבל שלושה כוכבים מתוך חמישה.
הערות שוליים

↑  Jozic, Mike (interviewer); Falk, Lance (interviewee) (February 7, 2017). APNSD! Episode 03: Interview With Lance Falk (Podcast). Retrieved August 30, 2022.
↑  Jozic, Mike (interviewer); Falk, Lance (interviewee) (March 8, 2017). APNSD! Episode 04: Interview With Lance Falk (Podcast). Retrieved August 30, 2022.
↑  "Scooby-Doo and the Alien Invaders". Rotten Tomatoes. Retrieved August 30, 2022.
↑  "Scooby-Doo and the Alien Invaders (2000)"
↑  Carrie R. Wheadon (11 June 2012). "Scooby-Doo and the Alien Invaders - Movie Review". Common Sense Media.
סולימאן חוסני פאשא

| --- | --- |

 לידה:  1838 איסטנבול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  11 באוגוסט 1892 (בגיל 54 בערך) בגדאד, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 השכלה:  הקולג' הצבאי העות'מאני 
 השתייכות:  צבא האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  מ-1863 
 דרגה:  גנרל דיוויזיה 
 פעולות ומבצעים
 המלחמה העותמאנית-מונטנגרית 1876–1878  המלחמה העות'מאנית-רוסית 
 
סולימאן חוסני פאשא
סולימאן חוסני פאשא (בטורקית: Süleyman Hüsnü Paşa; ‏1838, איסטנבול האימפריה העות'מאנית - 11 באוגוסט 1892, בגדאד, האימפריה העות'מאנית) היה גנרל בצבא העות'מאני ומפקד גיזרת הבלקן בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
ביוגרפיה

סולימאן פאשא נולד באיסטנבול ובה התחנך באקדמיה הצבאית. ב-1867, כשהוא בדרגת רב-סרן, הוצב חוסני פאשא בכרתים והשתתף בדיכוי המרד באי. ב-1873, הועלה לדרגת קולונל ומונה למדריך באקדמיה הצבאית ושנה מאוחר יותר לסגן המנהל בדרגת בריגדיר גנרל. בקיץ 1876, קיבל סולימאן פאשא את הפיקוד על גזרת הבלקן, לא בשל יכולתו הצבאית אלא כאות הוקרה מצד הסולטאן מוראט החמישי על סיועו להדחת הסולטאן אבדילאזיז ותמיכתו בו. כישוריו המוטלים בספק נחשבים לאחד הגורמים העיקריים לכישלון ולקיבעון הפיקודי ברמת מטה שהפגין הצבא העות'מאני במהלך המלחמה. עוד יוחס לו כישלון אישי בשל התבוסה בקרב על מעבר שיפקה. לאחר המלחמה הודח מהצבא, נכלא למשך שנה, דרגותיו ועיטוריו נשללו ממנו והוא נדון למוות בסופו של משפט צבאי ארוך ומתוקשר. גזר הדין הומתק על ידי הסולטאן עבדול חמיד השני והומר לגלות בבגדאד, שם הלך לעולמו ב-1892 ונקבר בסמוך למסגד אבו יוסף שבעיר.
הערות שוליים

↑  Robert Devereux: Süleyman Paşa's "The Feeling of the Revolution“. Middle Eastern Studies, Bd. 15 1979, pages 5-10.
↑  Quataert, Donald, the Ottoman Empire, 1700 – 1922, New York: Cambridge University Press, 2000.
↑  Encyclopedia of Islam," Abd Al-Hamid Ii "
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278783005171  BnF: cb15077480k (data)  GND: 136370640  ISNI: 0000 0000 5522 2410  LCCN: n84123572  SUDOC: 25104050X  VIAF: 2760111   WorldCat (עם VIAF): 2760111
מרכז עסקים שורק

תבנית:מבנה
מרכז עסקים שורק (נקרא גם "מעוין שורק") הוא אזור תעשייה בשטח של 475 דונם, השוכן בדרום-מערבה של ראשון לציון, בין כביש 4 לכביש 4311.
עם החברות הפועלות באזור התעשייה נמנות איקאה, קוקה-קולה, הבנק הבינלאומי (מת"ף), קניוני ישראל, אלבר, ומספר יבואני רכב הכוללים את קבוצת לובינסקי (יבואנית פז'ו וסיטרואן), קבוצת מאיר (וולוו, יגואר והונדה), טלקאר (דייהטסו, קיה וסניונג), צ'מפיון מוטורס (פולקסווגן, סקודה סיאט וקופרה), UTI (משאיות איסוזו), Freesbe (יבואנית דאצ'יה, רנו, ניסאן, אינפיניטי, צ'רי ואקספנג) וקבוצת מכשירי תנועה (סוזוקי, מאן, ברידגסטון, ייל, ליגונג, קובוטה).
עד לשנת 2025 מתוכננת הקמת תחנת הרכבת ראשון לציון – מעוין שורק באזור.
|  אזורי תעשייה בישראל |
| --- | --- | --- |
| אזורי תעשייה | מעלות (מעלות-תרשיחא) • מגדל תפן (חבל תפן) • צ.ח.ר (ראש פינה) • צ'ק פוסט (חיפה) • אלון תבור (עמק יזרעאל) • קריית ספיר (נתניה) • הרצליה פיתוח (הרצליה) • כפר סבא • נווה נאמן ׁ(הוד השרון) • פארק שרונים (הוד השרון) • עבר הירקון (תל אביב-יפו) • BBC בני ברק • סגולה (פתח תקווה) • קריית אריה (פתח תקווה) • קריית מטלון (פתח תקווה) • חולון • מתחם האלף (ראשון לציון) • מרכז עינב (מודיעין-מכבים-רעות) • עטרות (ירושלים) • הר חוצבים (ירושלים) • תלפיות (ירושלים) • הר טוב • (מטה יהודה) • עד הלום (אשדוד) • שער הנגב וספירים (מועצה אזורית שער הנגב) • תימורים (קריית מלאכי) • עידן הנגב (רהט) • אופקים • באר שבע • עמק שרה (באר שבע) • קריית יהודית (באר שבע) • אבשלום (חבל שלום) • נאות חובב • דימונה • מישור רותם (מישור ימין) • מצפה רמון |  |
| פארקי תעשייה | רמת דלתון (דלתון) • בר לב (אחיהוד) • משגב • קדמת גליל (טבריה) • ציפורת (נוף הגליל) • שגיא 2000 (מגדל העמק) • מת"ם (חיפה) • צבאים (בית שאן) • יקנעם • מבוא כרמל (רמות מנשה) • קיסריה • עמק חפר • יורופארק (יקום) • לב הארץ (כפר קאסם) • אפק (ראש העין) • עתידים (תל אביב-יפו) • אזורים (פתח תקווה) • חמן (חבל מודיעין) • (נתב"ג) • שורק (ראשון לציון) • פלמחים • קריית ויצמן (נס ציונה) • מודיעין • מלחה (ירושלים) • כנות (גדרה) • ראם (בני עי"ש) • קריית גת • נעם (נתיבות) • גב ים נגב (באר שבע) • עומר  • שחורת (אילת) |  |
| אזורי תעשייה ביהודה ושומרון | שח"ק (גוש שקד) • ניצני שלום (שומרון) • בראון (קדומים) • ברקן • אריאל מערב (אריאל) • שער בנימין (מטה בנימין) • מישור אדומים (מעלה אדומים) |  |
| אזורי ופארקי תעשייה עתידיים | רמת בקע • צומת שוקת • מעבר תרקומיא • עירון • גבעת ברנר • רג"מ • בוסתני חפץ • שער הירדן • שער שומרון |  |
| אזורי תעשייה לשעבר | קריית המלאכה (תל אביב-יפו) • ארז (מעבר ארז) • קרני (מעבר קרני) • נווה דקלים • קטיף • ימית • אופירה |  |
| מרחב עורפי | חוף שמן • איירפורט סיטי |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מילאן הראשון, מלך סרביה

| --- | --- |

דגל ממלכת סרביה
 
 מדינה:  ממלכת סרביה
 בית האב:  מרטינוביץ', אורלוביץ'
 תארים:  נסיך סרביה   מלך סרביה
 השליט האחרון:  אלכסנדר הראשון, מלך סרביה, בסרביה
 תקופת השושלת:  1815 כנסיכות ומ-1882 כממלכה. – סרביה: 11 ביוני 1903 רציחתו של אלכסנדר הראשון
 אתניות:  סרבית
מילאן אוברנוביץ'  (בסרבית:  Milan Obrenović‏; 22 באוגוסט 1854, מרששט, נסיכות מולדובה – 11 בפברואר 1901, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה נסיך סרביה האוטונומית תחת האימפריה העות'מאנית ומלכה הראשון של ממלכת סרביה העצמאית, עם השחרור מעול העותמ'אנים לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
ילדותו וחייו כנסיך

מילאן נולד בגלות נסיכות מולדובה בעת שבנסיכות שלט אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', נסיך סרביה, אשר הדיח ב-1842 את בן דודו של מילאן, הנסיך מיכאילו אוברנוביץ' במסגרת המאבק השלטוני המתמשך בין שתי משפחות האצולה הסרביות. מילאן התייתם מאביו בגיל צעיר ואומץ על ידי אחיינו מיכאילו. ב-1858, לאחר הפלת בית קאראג'ורג'ביץ' חזרו בני המשפחה לסרביה וב-1860, לאחר מות אביו מילוש, הפך מיכאילו לשליט הנסיכות האוטונומית. מילאן הצעיר נשלח להתחנך בפריז וב-1868, לאחר הרצחו של הנסיך מיכאילו חזר לסרביה כשהוא בן 14 שנים. מילאן הפך לנסיך סרביה תחת פיקוחה של מועצת עוצרים, וזאת עד ל-1872, עת מלאו לו 18 שנים והיה כשיר בהתאם לחוקה לכהן כשליט. הנסיך הצעיר תומרן לא אחת בידי המעצמות, אשר להן היו אינטרסים מנוגדים. האחת, האימפריה הרוסית אשר שאפה להשיג שליטה על כל העמים הסלאבים בחבל הבלקן תוך דחיקת רגלה של האימפריה העות'מאנית והשנייה, האימפריה האוסטרו-הונגרית אשר חששה מהתעצמותם של הרוסים מחד ומ"ייבוא" הלאומנות האתנית גם לשטחה, מאידך.
וכך, ב-30 ביוני 1876 התפתה הנסיך הסרבי הצעיר להכריז מלחמה על האימפריה העות'מאנית, לאחר קבלת הבטחות מעורפלות משני הצדדים להכרה בעצמאות מלאה של הנסיכות ולמתן סיוע כלכלי נדיב. הרוסים והאוסטרו-הונגרים כבר גיבשו ביניהם הסכם סודי לחלוקת השלל הטריטוריאלי בבלקנים ושלחו את הסרבים לנגוס בשטחים העות'מאנים.
הצבא הסרבי היה חלש, לא מאומן היטב, לא מצויד למלחמה ואף על פי שהעות'מאנים היו מעצמה בנסיגה, הסרבים ניגפו בפני כוחם. הנסיך מילאן התחנן להפסקת אש, העות'מאנים סירבו ורק איום רוסי מפורש במלחמה כוללת שהועבר לסולטאן עבדול חמיד השני ולווה בגיוס צבאי ותנועת כוחות סיים את העימות, בתחילת נובמבר.
הסרבים חיכו לשעת כושר נוספת וזו הגיעה שנה מאוחר יותר. באפריל 1877 הכריזה האימפריה הרוסית מלחמה על האימפריה העות'מאנית. 185,000 חיילי צבא הדנובה הרוסיים הכו בצבא העות'מאני ובחודש ספטמבר 1877 בלחצה של האימפריה הרוסית, שמעוניינת הייתה בפתיחתה של חזית שנייה בבלקן והבטיחה לסרבים סיוע כלכלי נדיב, הכריזו הסרבים מלחמה על העות'מאנים. הפעם, כוחות הנסיכות בפיקודו של הגנרל קוסטה פרוטיץ' לא נתקלו בהתנגדות משמעותית וזכו בהישגים טריטוריאליים משמעותיים, שאילצו את האימפריה האוסטרו-הונגרית לאיים על הנסיך מילאן כדי שיפסיק את התקדמות צבאו וזאת על מנת שלא ליצור קשר יבשתי למונטנגרו.
העות'מאנים הובסו במלחמה וב-3 במרץ 1878 נחתם חוזה סן סטפנו, אשר במסגרתו זכתה הנסיכות האוטונומית למעמד עצמאי וקיבלה חזקה על הערים ניש ולסקובאץ. ההחלטות בעניינה של סרביה קיבלו תוקף נוסף בסיכומי קונגרס ברלין.
מלכותו בסרביה

ב-6 במרץ 1882 הכריז על עצמו הנסיך מילאן הרביעי כמלך מילאן הראשון של ממלכת סרביה. המלך פעל לשיקום תשתיות המדינה וחיזוק צבאה תוך זיקה פוליטית אוסטרו-הונגרית. פעולות אילו דלדלו את אוצר הממלכה מחד ופגעו בפופולריות שלו בשל הקמת הצבא הגדול, מאידך. נסיכות בולגריה השכנה, תחת הנהגתו של אלכסנדר בטנברג, הפכה ליריבה של הממלכה הסרבית במאבק לדומיננטיות אזורית.
יתרה מכך, הבולגרים העניקו מקלט מדיני למתנגדי בית אוברנוביץ' וב-6 בספטמבר 1885 הודיע הנסיך בטנברג, על איחודה של הנסיכות עם המחוז האוטונומי רומליה המזרחית. אזלת היד שהפגין הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני בתגובה להכרזה, בשילוב האוריינטצייה הרוסית של הממשל הבולגרי הביאו לחשש בקרב השלטון האוסטרו-הונגרי מפני התחזקות הציר הרוסי בבלקן. לחשש לא היה בסיס איתן, שכן הרוסים התנגדו למהלך האיחוד ולאחר שבוצע, נטשו כוחותיהם את בולגריה והותירו את הצבא הבולגרי עם פיקוד צעיר וחסר ניסיון. ושוב, התפתה המלך מילאן לבצע את מלאכתם של האוסטרו-הונגרים ומתוך הערכה שהצבא הבולגרי נחות מצבאו ולא מוכן למערכה כוללת, הכריז במפתיע ב-14 בנובמבר מלחמה על נסיכות בולגריה.
המלך הסרבי הפגין שיקול דעת לקוי, כאשר הטיל את הצבא הסרבי למערכה במועד זה, כשהיה בשלבי התארגנות והצטיידות בציוד חדיש ללא ניסיון מבצעי. המלך מילאן טעה בשנית, כאשר מתוך הנחה שיכריע ללא תנאי את הצבא הבולגרי, גייס למערכה חיילים ללא ניסיון קרבי, בני 30 ומטה בלבד ואת הפיקוד עליהם מסר בידי מפקדים שאף הם היו חסרי ניסיון קרבי, כשהוא אישית מפקד על הצבא.
בתחילת המלחמה נחלו הסרבים הצלחות. הצבא הסרבי פרץ את הגנות הגבול הדלילות של הבולגרים, צר על וידין והציב שלוש אוגדות בעמדת איום על הבירה הבולגרית סופיה. הבולגרים התעשתו בלמו את התקדמות הסרבים ופתחו במתקפה כוללת לתוך שטח סרביה, תוך שהם כובשים את העיר פירוט ומאיימים לחדור עמוק לתוך הממלכה. מילאן פנה לפטרוניו האוסטרו-הונגרים ואלו כפו על הבולגרים הפסקת אש, אשר נחתמה ב-29 בנובמבר. בפברואר 1886 חתם המלך הסרבי על הסכם בוקרשט אשר נתן תוקף לאיחודה של בולגריה עם מחוז רומליה המזרחית.
תוצאות המלחמה ערערו עוד יותר את מעמדו של המלך מילאן וגם החלתה של חוקה חדשה בממלכה ב-3 בינואר 1889 לא שיפרה את המצב. ב-6 במרץ, הודיע המלך במפתיע שהוא מוותר על הכהונה ומוסר אותה לבנו בן ה-13, אלכסנדר הראשון, אשר מפאת גילו שלט בפקוח של מועצת עוצרים, בראשות אימו נטליה אוברנוביץ', ראש הממשלה קוסטה פרוטיץ', שר החוץ יובאן ריסטיץ' והגנרל בדימוס יובאן בלימרקוביץ'. מילאן פרש לחיים פרטיים בעיר פריז שבצרפת.
חייו האישיים

באוקטובר 1875 נישא הנסיך מילאן לנטליה בת ה-16, בת למשפחת אצולה מולדובית ושנה מאוחר יותר נולד בנם ויורש העצר אלכסנדר. היחסים בין בני הזוג לא היו מן המשופרים בשל מעשי הניאוף הרבים של מילאן, שהיו ידועים ברחבי הממלכה מחד ונטייתה הפרו רוסית של נטליה, מאידך. ב-1886 נפרדו בני הזוג, נטליה עזבה את הממלכה לעיר ויסבאדן ולקחה עימה את יורש העצר אלכסנדר. ב-1888 הצליח המלך מילאן להחזיר לסרביה את בנו ויורשו המיועד, לחץ על המטרופוליטן הסרבי להכריז על גירושיהם וכך אכן נעשה.
אחריתו

פרישתו הפתאומית של המלך מילאן גרמה לזעזועים פוליטיים בממלכה הצעירה והתחזקות ההשפעה הרוסית, על פני האוסטרו-הונגרית. החשש הבלתי פוסק מחזרתו אל החיים הפוליטיים, הביא לכך שבמאי 1891 הוענקו לו מיליון פרנקים צרפתיים מקופת המדינה, בתמורה לכך שיישאר בגלות והבטחה לכך שהמלכה נטליה תגורש מהממלכה. וכך, במרץ 1892 ויתר מילאן אוברנוביץ' על כל זכויותיו. באפריל 1893 הצליח אלכסנדר הראשון, לפזר את מועצת העוצרים בהפיכה צבאית וליטול את סמכויות השלטון.
בינואר 1894 שב מילאן במפתיע לבלגרד ונתקבל באהדה על ידי בנו ויורשו ובחודש מאי הוחזרה חוקת 1869. נראה היה שמילאן וגרושתו נטליה התפייסו ובנם החזיר להם את זכויותיהם המלכותיות. ב-1897 מונה מילאן למפקד כוחות הצבא ופעל לחיזוקו וארגונו מחדש. מילאן התנגד נחרצות לנישואי בנו עם דראגה אוברנוביץ לבית מאסין ולאחר הנישואים ביולי 1900 התפטר ממשרתו. בנו אלכסנדר, גירש אותו מממלכת סרביה והוא התיישב בווינה, שם הלך לעולמו ב-11 בפברואר 1901. שנתיים מאוחר יותר נרצח בנו ויורשו ובית אוברנוביץ' איבד את השליטה בממלכה לעד.
הערות שוליים

↑  פוטמקין ו.פ, "ההיסטוריה של הפוליטיקה מהעת העתיקה ועד 1940", באתר diphis.ru(ברוסית).
↑  לפטן סטאבארוס סטבריאנוס, "ההיסטוריה של הבלקנים מ-1453 ועד 1945", באתר גוגל ספרים (באנגלית).
↑  היסטוריה של המלחמה הסרבו-בולגרית 1885, סופיה, 1971, עמוד 85 (בבולגרית).
↑  לאבלאז.א, מלחמות חצי האי הבלקני, מוסקבה, 1889, עמודים 181,191,199 (ברוסית).
↑  H.S. White, An Account of the Servo-Bulgarian War 1885, Pallas Armata reprint
↑  כרונולוגית שליטי מדינות,"בתי המלוכה הסרביים", באתר rulers.org (באנגלית).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: הנסיך מיכאילו אוברנוביץ', תחת האימפריה העות'מאנית | מלכי ונסיכי סרביה  1868-1889 | הבא: אלכסנדר הראשון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810585864605606  BnF: cb16515052h (data)  GND: 122295528  ISNI: 0000 0000 8223 824X  LCCN: n91128489  NKC: js2005269379  NTA: 191506702  SUDOC: 090300815  VIAF: 43489054   WorldCat (עם VIAF): 43489054
דיוקן של ד"ר דומושל

| --- | --- |

à propos de ta 'figure' mon cher Dumouchel
 מידע כללי
 צייר:  מרסל דושאן 
 תאריך יצירה:  1910 
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 אורך:  65.7 ס"מ
 רוחב:  100.3 ס"מ
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  1950-134-508 (מוזיאון פילדלפיה לאמנות) 
 מיקום:  מוזיאון פילדלפיה לאמנות פילדלפיה שבארצות הברית
 
דיוקן של ד"ר דומושל הוא ציור שמן משנת 1910 מאת מרסל דושאן. דושאן צייר את הדיוקן בשלב יחסית מוקדם בקריירה שלו, בגיל 23. ארטורו שוורץ תיאר את היצירה כ"בסיס תאורטי לאומנות שהיא יותר קונספטואלית מאשר ויזואלית", כפי שיבוא לידי ביטוי ביצירותיו העתידיות של דושאן. דושאן כתב על הדיוקן ב-1951: "הדיוקן מאוד צבעוני (אדום וירוק), ויש לו צליל של הומור שמרמז על הכיוון שעמדתי ללכת בו - נטישת הציור הרטינאלי" (כלומר ציור שנועד לספק את העין בלבד).
הדיוקן מתאר את ריימונד דומושל, חבר של דושאן וסטודנט לרפואה ורדיולוגיה. דושאן צייר את ידו השמאלית של דומושל מוקפת בהילה. יש המפרשים זאת כרמיזה על כוחות הריפוי של הדוקטור, או על התעסקותו בקרני רנטגן, שהיו תגלית חדשה באותה תקופה, ולעיתים קיבלו יחס מיסטי. ד"ר דומושל הופיע בדיוקן נוסף שדושאן צייר באותה שנה, גן עדן (אדם וחווה).
הערות שוליים

↑  Henderson, Linda Dalrymple (1988). "X Rays and the Quest for Invisible Reality in the Art of Kupka, Duchamp, and the Cubists". Art Journal. 47 (4): 323–340. doi:10.2307/776982. JSTOR 776982.
↑  Portrait of Dr. Dumouchel, אתר מוזיאון פילדלפיה לאמנות (באנגלית)
↑  Beekman, Klaus (1989). Marcel Duchamp (באנגלית). Rodopi. ISBN 978-0921251521. בפרק "Prolegomena To The 'Large Glass"" מאת ארטורו שוורץ (עמ' 23-30).
מחמוד סאמי אל-בארודי

מחמוד סאמי אל-בארודי (בערבית: محمود سامي البارودي; 6 באוקטובר 1839 – 12 בדצמבר 1904) היה פוליטיקאי מצרי חשוב ומשורר בולט. כיהן כראש ממשלת מצרים מ-4 בפברואר 1882 עד 26 במאי 1882. נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בשירה הערבית המודרנית. נודע בכינוי "אביר החרב והעט" (رب السيف والقلم).
ביוגרפיה

סאמי אל-בארודי נולד ב-6 באוקטובר 1839 בקהיר. אמו הייתה יווניה שהתאסלמה בעת נישואיה לבעלה המוסלמי. כישרונות הכתיבה שלו ניכרו כבר בגיל צעיר; הוא למד על המסורת הערבית וקרא ספרי שירים רבים בערבית, פרסית וטורקית. הוא השלים השכלה בסיסית, ולאחר מכן הצטרף לאקדמיה הצבאית המצרית, שם למד את אמנויות המלחמה, לימודי דת, שפות ומתמטיקה. הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1855, והוצב לאחר מכן במשרד החוץ העות'מאני. לאחר שהכירו בשליטתו המלאה בטורקית ופרסית הוא הוצב במשרד המזכירות המנהלית של משרד החוץ, והחזיק במשרה זו במשך 7 שנים (1857–1863).
לאחר חזרתו למצרים ב-1863, קיבל סאמי אל-בארודי משרה במנהלה של הח'דיו המצרי איסמעיל פאשה. עם זאת, לאחר שלא מצא סיפוק בעבודתו, החליט להתגייס לצבא, ביולי 1863. הוא מונה למפקדם של שני גדודים והוכיח את כשרונותיו כמפקד. הוא הגיע לדרגת "בקבשי" בצבא הח'דיו (דרגה המקבילה לדרגת לויטננט קולונל).
בשנת 1865 השתתף בדיכוי המרד בכרתים במשך שנתיים.
אל-בארודי היה אחד ממנהיגי מרד עוראבי, התקוממות נגד שלטון הח'דיו של מצרים תאופיק פאשא. ב-1881 מונה אל-בארודי לשר המלחמה בממשלת הח'דיו, לאחר לחץ רב ומחאות שארגן עוראבי, ובפברואר 1882 מונה לראש ממשלת מצרים.
לאחר המלחמה האנגלו-מצרית והכיבוש הבריטי של מצרים, גורשו ממצרים מנהיגים לאומניים, ובהם סאמי-אל בארודי, לסרי לנקה. הוא נותר שם במשך 17 שנים, והנציח תקופה ארוכה זו בשיריו, בהם הביע כאב עמוק וגעגועים למולדתו. ב-12 בספטמבר 1899 הוא נשלח חזרה למצרים לצורך טיפולים רפואיים.
סאמי אל-בארודי מת ב-12 בדצמבר 1904.
ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1856–1929)

הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן (ברוסית: Николай Николаевич Младший; ‏18 בנובמבר 1856 – 5 בינואר 1929), היה בנם הבכור של הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' האב ואלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, ובן לשושלת רומנוב.
הוא נכדו של ניקולאי הראשון, כיהן כמפקד העליון של צבא האימפריה הרוסית והצי הרוסי הקיסרי בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1914-1915), מה-23 באוגוסט 1915 עד מרס 1917 היה הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז. ב-29 באפריל (12 במאי) 1907 נישא לאנסטסיה, נסיכת מונטנגרו, בנישואים הראשונים הייתה נשואה לדוכס ליכטנברג. לזוג לא היו ילדים
הייתה לו השפעה רבה על הצאר ניקולאי השני והוא סומן כמי שעתיד לרשת את הצאר, עם פרוץ מהפכת פברואר, אך לבסוף הוא סירב וכעבור זמן היגר מרוסיה לצרפת.
ביוגרפיה > בצעירותו

ניקולאי נולד ב-18 בנובמבר) 1856 בסנט פטרסבורג שהשתייכה לאימפריה הרוסית, לניקולאי ניקולאייביץ' האב - בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ולאלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, בתם של פטר, דוכס אולדנבורג ותרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
ביוגרפיה > הקריירה הצבאית

בשנת 1873 התגייס ניקולאי לצבא האימפריה הרוסית, ובמלחמה העות'מאנית-רוסית נטל חלק והתמנה עד מהרה למפקד עליון.
ב-6 במאי 1884 היה למפקד רגימנט משמרות ההוסארים, גדודי עלית בחיל הפרשים הרוסי. ב-10 בנובמבר 1890 היה למפקד החטיבה השנייה של דיוויזיית משמרות הפרשים ה-2. ב-6 במאי 1895 מונה למפקד הכללי של חיל הפרשים (תפקיד שמילא עד ה-8 ביוני 1905).
מ-1905 עד יולי 1908 היה יו"ר מועצת ההגנה הממלכתית (Совет Государственной Обороны). בתפקידו כיו"ר מועצת ההגנה ניסה כל הזמן התערב בעבודתם של שרי הצבא והצי.
ב-26 באוקטובר 1905 - במקביל לתפקידו כיו"ר מועצת ההגנה, הוא התמנה למפקד כוחות הגווארדיה הרוסית והיה למפקד המחוז הצבאי של סנקט פטרבורג.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ויש לנו עוד חובה לאומית לנקום את נקמת דמי היהודים ממי שהיה נסיך גדול ניקולי ניקוליביץ. עוד לא נאסף כל החומר בדבר כל המעשים שעשה התלין הזה לעם ישראל במשך שתי השנים האחרונות. אבל רוב מעשי הרצח נעשו למראית עין באופן ליגאלי, על-פי משפט הצבא ועל-פי משפט שדה-קטל. אבל היו כמה מקרים שעשה מעשי רצח סתם - אף על פי שקרא להם מעשי בית-דין... עתה זכינו לכך שאפשר למסור לדין את התלין הזה... ינקם נא במקצת דמנו השפוך | “ |

|  – בן-ציון כ"ץ |  – בן-ציון כ"ץ |  |
ניקולאי ניקולאייביץ' הבן היה ראש הסטאבקה הרוסית והמפקד העליון של צבא האימפריה הרוסית.
באוקטובר 1914 הוענק לו עיטור גאורגי הקדוש מדרגה שלישית על פועלו לחידוש וחימוש הצבא הרוסי. ב-1915 שוב הוענק לו העיטור, הפעם מדרגה שנייה, זאת בשל חלקו בכיבוש מבצר פשמישל. בקיץ 1915 לאור הכשלונות בחזית הלחימה ואי-יכולת לשנות את המצב, הוחלף על ידי ניקולאי השני.
בתפקודו במהלך המלחמה נודע כמפקד עקשן ששאף לניצחונות ולא נרתע מאימת צבאות האויב. יחד עם זאת, בקיץ 1915 קרסה החזית הרוסית במערב והוא לא ידע להתמודד עם המצב. הוא ניסה להסביר את כישלונות הצבא בשדה הקרב בנוכחות מרגלים רבים, והדבר גרם לפוגרום אנטי-גרמני במוסקבה ולחיפוש נואש אחר מרגלים בצבא ובממשל.
ביוגרפיה > נציב מלכות המשנה הקווקזית

לאחר סיום תפקידו בצבא ניקולאי נסע לטיפליס יחד עם ניקולאי יאנושקביץ', גנרל שהיה ראש המטה של המפקד העליון של צבא רוסיה הקיסרית והועזב יחד עם ניקולאי ניקולאייביץ'.
בעת שירותו בקווקז הוא הוביל את הצבא הרוסי לניצחונות בחזית הקווקזית, לכן כאשר גדלה התסיסה החברתית ברוסיה, התאספו כמה בכירי ממשל בדצמבר 1916 סנקט פטרבורג בראשות הנסיך גאורגי לבוב שהחליט להציע את תפקיד הצאר לניקולאי ניקולאייביץ' הבן, תמורת התפטרותו של ניקולאי השני. ההצעה הגיעה לידי ניקולאי ניקולאייביץ' ב-1 בינואר 1917 שביקש להרהר זמן-מה, אך לבסוף החליט לסרב.
הידיעה על פרוץ מהפכת פברואר הגיעה לאוזניו בעת פגישה עם מפקד הצי הרוסי הקיסרי, האדמירל אלכסנדר קולצ'ק, בבטומי. במרץ 1917 הוא עזב את טביליסי בליווי אחיו, פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ובנו רומן פטרוביץ', נסיך רוסיה, נסע למוהילב כדי לתפוס את תפקיד המפקד העליון ויו"ר הסטאבקה, אך הממשלה הזמנית בראשות גאורגי לבוב סירבה להכיר בסמכותו ועד מהרה הגיש את התפטרותו.
ניקולאי נסע לקרים, שם התגורר אצל אחיו פיוטר ניקולאייביץ' בכל תקופת מהפכת אוקטובר וכיבוש חצי האי קרים בידי הגרמנים ב-1918. ב-1919, כאשר הגיעו כוחות הצבא האדום לחצי האי קרים, החליט לעזוב את אדמת רוסיה, יחד עם מריה פיודורובנה ובני משפחת הצאר ששהו בחצי האי קרים.