stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולוניאליזם באפריקה
מסגרות תאורטיות > ביקורת

תאוריות ביקורתיות על ההתיישבות באפריקה מאוחדות במידה רבה בגינוי פעילויות אימפריאליסטיות. התאוריה הפוסט קולוניאלית נגזרת מתפיסה אנטי-קולוניאלית\אנטי-אימפריאלית זו, וכותבים כמו מ'במבה, ממדני, בראון ועוד השתמשו בתפיסה זו כנרטיב של עבודתם על ההתיישבות באפריקה.
פוסט קולוניאליזם הוא נושא רב תחומי במדעי החברה והרוח שממקד מחדש את תשומת הלב בעבר הקולוניאלי ונותן ביקורת על ההבנה של מקום המערב בסיפור.
דעתם הרווחת של גאוגרפים פוסט קולוניאליסטים רבים היא שקולוניאליזם, אם כי אולי לא בצורה כה ברורה, עדין מתרחש כיום.
התאוריות של מ'מבמבה, ממדני ובראון מתעסקות באופן עקבי בנושא של האפריקאים הילידים שנתפסו כאזרחים לא מתורבתים וכאזרחיים משניים. תפיסה זו ממשיכה עד עצם היום הזה בהרבה ערים שהיו קולוניאליות בעבר, כשהפעם החלוקה של האנשים היא לא לפי גזע אלא לפי מעמד ועושר.
מ'במבה הוא אחד הסופרים הבולטים בתחומו ועבודתו נסקרה על ידי אנשי אקדמיה רבים. בעבודתו על הפוסט-קולוניאליזם הוא קיבל ביקורות רבות מאקדמיים כגון מרדית' טרטה על ההתמקדות היתרה במדינות אפריקאיות ספציפיות כגון קמרון. הדים של ביקורת זו אפשר למצוא גם בעבודתו של ממדני, אשר חקר את התאוריות שלו באפריקה שעברה קולוניאליזם בדרכים שונות על ידי אירופאיים בעלי אידאולוגיות אימפריאליסטיות שונות.
בניגוד למ'במבה וממדני, בראון היא סופרת פחות מוכרת ועבודתה עוד לא נסקרה על ידי אקדמאיים אחרים, כלומר, כיום קשה יותר להבין אילו ביקורות אקדמיות יהיו כנגד התאוריות שלה.
ראו גם

המרוץ לאפריקה
דה-קולוניזציה של אפריקה
נאו-קולוניאליזם
רצח העם בקליפורניה

"הגנת המתיישבים", איור מתוך ספרו של ג'ון רוס בראון, "האינדיאנים של קליפורניה" מ-1864.
רצח העם בקליפורניה (באנגלית: California genocide) כלל פעולות שבוצעו על ידי ארצות הברית במאה ה-19 לאחר כיבוש קליפורניה ממקסיקו במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. כתוצאה מכך אירעה ירידה דרמטית בגודל אוכלוסיית העמים הילידים בארצות הברית. קיימת הערכת שמרנית שבין השנים 1849–1870 רצחו המתיישבים האמריקאים כ-9,000 ילידים בקליפורניה והערכות רחבות יותר מונות כ-16,000 נרצחים. פעולות כמו שעבוד, חטיפות, אונס, הפרדת ילדים ממשפחותיהם ועקירה, היו נפוצות ובוצעו על ידי רשויות המדינה והמיליציה שלה וזכו לעידוד ולעצימת עין שלהן.
בספר משנת 1925, "המדריך לאינדיאנים של קליפורניה" (Handbook of the Indians of California) הוערך שאוכלוסיית הילידים בקליפורניה הצטמצמה מכ-150,000 איש ב-1848 ל-30,000 איש ב-1870 והמשיכה להצטמצם עוד עד למספר של 16,000 ב-1900. ירידה זו בגודל אוכלוסיית הילידים נגרמה כתוצאה ממחלות, רעב ומעשי טבח. הילידים בקליפורניה, במיוחד בתקופת הבהלה לזהב, היו מטרה למעשי הרג. בין 24,000 ל-27,000 ילידים נלקחו על ידי המתיישבים לעבודות כפייה. מדינת קליפורניה עשתה שימוש במוסדותיה כדי להעדיף את זכויות המתיישבים הלבנים על פני אלו של הילדים והייתה אחראית לנישולם של הילידים מאדמותיהם.
החל מראשית המאה ה-21 אפיינו כמה מוסדות אקדמיים וארגונים חברתיים, הן ילידיים והן אירופאים, את התקופה שבאה מיד לאחר כיבוש קליפורניה ככזאת שהמדינה והממשל הפדרלי ביצעו רצח עם של הילידים בתחומי הטריטוריה. ב-2019 התנצל מושל קליפורניה גווין ניוסם על רצח העם וקרא להקמת קבוצות מחקר כדי להבין בצורה טובה יותר את הנושא ולהעבירו לדורות הבאים.
רקע > העמים הילידים

קודם להגעת הספרדים, הייתה קליפורניה מולדתה של אוכלוסיית ילידים שמנתה כ-350,000 איש. הקבוצה האתנית הגדולה ביותר הייתה אומת הצ'ומש (Chumash people), שאוכלוסייתה מנתה כ-10,000 איש. האזור היה מגוון במידה רבה, ודוברו בו מספר רב של שפות שונות. במקביל לגיוון רחב זה, ממצאי הארכאולוגים מראים עדויות מעטות לעימותים בין-שבטיים.
נראה שהקבוצות האתניות השונות אמצו לעצמן אזורים וטריטוריות מסוימים. בתי הגידול והאקלים של קליפורניה מאפשר את הימצאותם של שפע בעלי חיים וצמחים, כולל ארנבים, אייליים, מגוון של דגים, פירות, שורשים ובלוטים. הילידים קיימו בעיקר אורח חיים של ציידים-לקטים, ונדדו ברחבי הטריטוריות שלהם במשך העונות על פי זמינותם של סוגים שונים של מזון.
רקע > המגע עם הספרדים

קליפורניה הייתה אחד האזורים האחרונים ביבשת אמריקה שיושבו. אנשי המיסיון הספרדי, בהנהגתו של המנהלן הפרנציסקני הוניפרו סרה (אנ') והכוחות הצבאיים בפיקודו של גספר דה פורטולה (אנ'), לא הגיעו לאזור עד 1769. המיסיון יועד להפיץ את האמונה הנוצרית בקרב הילידים באזור ולהקים מקומות לפיתוח משאבי האזור ותוצריו עבור האימפריה הספרדית. הספרדים בנו את סן דייגו דה אלקלה, הראשון מבין 21 המיסיונים שהוקמו באזור, במקום בו שוכנת כיום העיר סן דייגו, בחלק הדרומי של המדינה לאורך חוף האוקיינוס השקט. מוצבים צבאיים נבנו לצד המיסיונים כדי לשכן את החיילים שנשלחו להגן על המיסיונרים.
שלטונם של ספרד ומקסיקו היה הרסני עבור האוכלוסייה הילידית. ככל שמספר המיסיונים עלה, החלה אוכלוסיית הילידים של קליפורניה להצטמצם בממדים קטסטרופליים. הסופר גרגורי אורפלה (אנ') מעריך שאוכלוסיית הילידים ערב המגע הראשוני עם הספרדים הצטמצמה ב-33% במהלך תקופות השלטון הספרדי והמקסיקני. החלק העיקרי של התמותה נבע ממחלות ומשיבוש אורח החיים המסורתי של הילידים, אך מעשי אלימות היו גם הם שכיחים, וכמה היסטוריונים טוענים שהחיים במיסיונים היו קרובים לעבדות.
הקמתה של מדינת קליפורניה ורצח העם

במחצית השנייה של המאה ה-19 רשויות מדינת קליפורניה והרשויות הפדרליות הסיתו ומימנו כורים, מתיישבים, חוואים ואנשי מיליציה לשעבד, לחטוף, לרצוח ולהשמיד חלק ניכר מאוכלוסיית הילידים. הילידים כונו לעיתים "חופרים" (Diggers) בשל הנוהג שלהם לחפור שורשים מהאדמה לצורך השגת מזון. רבים ממעשי האלימות בוצעו נגד אוכלוסיית הילידים כפי שארצות הברית עשתה בכל רחבי שטחיה.
במהלך ההשמדה המתמשכת, דווח עליה באזורים אחרים של ארצות הברית וברחבי העולם. בהרצאה שנתן דר' מק'גוון בניו יורק ב-1866, הוא העריך שמספרם הנוכחי של האינדיאנים בארצות הברית עמד אז כל כ-250,000 איש, ואמר שלמעט אם יקרה משהו שיימנע את הדיכוי ואת האכזריות מצד האדם הלבן, מספרם של אנשים אלה יפחת בהדרגה, ולבסוף הם ייכחדו. הוא חזה את הכחדתם של האינדיאנים החופרים בקליפורניה ושל שבטים אחרים במדינות אחרות בארצות הברית תוך עשר שנים, במקרה שלא יבוצע דבר למען רווחתם. מק'גוון סיכם את הרצאתו בקריאה דחופה להקמת חברה להגנת הילידים, משהו דומה לחברה באנגליה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים. באמצעי זה הוא טען שניתן יהיה לשפר את תנאי חייהם של האינדיאנים ולגרום לכך שהם יתקיימו לנצח.
ב-1850 נחקק החוק להגנה וממשל של האינדיאנים (Act for the Government and Protection of Indians), שתוקן ב-1860 ובוטל ב-1863. חוק זה נועד ל"חניכת" ילדים אינדיאנים אצל הלבנים, וכן להענשת אינדיאנים "משוטטים" על ידי "העסקתם" באמצעות מכירתם במכירה פומבית אם הם לא יהיו מסוגלים לספק ערבות. חוק זה הפך תופעה זו לסוג של עבדות בקליפורניה. המתיישבים הלבנים חטפו 24,000 עד 27,000 אינדיאנים כעובדי כפייה, כולל 4,000 עד 7,000 ילדים.
אחת מעדויות הראיה הבולטות המוקדמות, "האינדיאנים של קליפורניה" מ-1864 הייתה של ג'ון רוס בראון (אנ'), פקיד מכס ומפקח על ענייני האינדיאנים בחוף האוקיינוס השקט. הוא תיאר באופן שיטתי את ההונאה, השחיתות, גזילת האדמות, העבדות, מעשי האונס ומעשי הטבח שבוצעו כנגד חלק ניכר של אוכלוסיית הילידים. דיווחו של בראון אושר בעדות מהתקופה של המפקח הראשי דוקראס ג' ספנסר.
על פי אחת ההערכות, לפחות 4,500 אינדיאנים בקליפורניה נהרגו בין השנים 1849–1870. ההיסטוריון בנג'מין מדלי תיעד את מספר האינדיאנים שנהרגו בין השנים 1846–1873. הוא מעריך שבמהלך תקופה זו נהרגו 9,492 עד 16,092 אינדיאנים בקליפורניה על ידי לבנים. רוב מקרי המוות התרחשו במה שהוא מגדיר כיותר מ-370 מעשי טבח. הוא מגדיר מעשי טבח כ"הריגה מכוונת של חמישה אנשים בלתי חמושים או יותר, כולל נשים, ילדים ואסירים, בהקשר של קרבות או בהקשרים אחרים".
הפעיל החברתי האינדיאני והפרופסור לשעבר באוניברסיטת המדינה של סונומה, אד קסטילו (אנ'), טוען ש"פעילותן של חוליות מוות חמושות היטב בשילוב עם מקרי הרג אקראיים של אינדיאנים יחידים הסתיימו במותם של 100,000 אינדיאנים בשנתיים הראשונות של הבהלה לזהב.
הערות שוליים

↑  ERIN BLAKEMORE, California’s Little-Known Genocide, www.history.com, NOV 16, 2017.
1 2  "California Genocide". Indian Country Diaries. PBS. September 2006. Archived from the original on May 6, 2007.
↑  Lindsay, Brendan C. (2012). Murder State: California's Native American Genocide 1846–1873. United States: University of Nebraska Press. pp. 2, 3.
↑  TARYN LUNA, Newsom apologizes for California’s history of violence against Native Americans, Los Angeles Times, JUNE 18, 2019
↑  Annie Lloyd, A Brief History Of L.A.'s Indigenous Tongva People, LAist, Oct 9, 2017.
↑  Kroeber, A. L. (1925). Handbook of the Indians of California. Washington. p. 883.
↑  Castillo, Edward. "A Short Overview of California Indian History". Native American Caucus of the California Democratic Party
↑  Downes, Lawrence (August 18, 2015). "Opinion - California's Saint, and a Church's Sins (Published 2015)". The New York Times.
↑  "Elias Castillo's 'Cross of Thorns' presents a bleak picture of California history". Santa Cruz Sentinel. March 16, 2015.
↑  Madley, Benjamin (May 22, 2016). "Op-Ed: It's time to acknowledge the genocide of California's Indians". Los Angeles Times.
↑  The British Medical Journal, Vol. 1, No. 274 (March 31, 1866), p. 350.
↑  Ojibwa (March 2, 2015). "California's War On Indians, 1850 to 1851". Native American Netroots. Archived from the original on April 13, 2019.
1 2  Exchange Team, The Jefferson. "NorCal Native Writes Of California Genocide". JPR Jefferson Public Radio. Info is in the podcast. Archived from the original on November 14, 2019.
↑  John Ross Browne, Crusoe's Island: A Ramble in the Footsteps of Alexander Selkirk. With Sketches of Adventure in California and Washoe,  Harper & brothers, 1871.
↑  Browne, J. Ross (1864). The California Indians, a Clever Satire on the Government's Dealings with its Indian Wards. Harper Brothers. p. 17.
↑  "Minorities During the Gold Rush". California Secretary of State. Archived from the original on February 1, 2014.
↑  Castillo, Edward D. "California Indian History". California Native American Heritage Commission. Archived from the original on June 1, 2019.
אינטרטקסטואליות

אינטרטקסטואליות היא מונח מביקורת התרבות ותורת הספרות המתאר שיח או אזכור המתרחשים בין טקסטים שונים או מערכות סימנים שונות. מגישה בסיסית זו נובעות שתי משמעויות עיקריות למונח זה, שהשוני ביניהן הוא בטיב מערכת הסימנים הנרמזת.
אינטרטקסטואליות "סמיוטית"

המונח אינטרטקסטואליות נטבע על ידי ז'וליה קריסטבה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, כדי לתאר טקסטים כמערכת סימנים, שלעולם איננה "סגורה" ו"הרמטית", אלא מתייחסת (מרפררת) למערכות סימנים אחרות. טקסטים ספרותיים, למשל, אינם מתייחסים רק למערכת סימנים לשונית, לשפה, אלא גם לסוגי מערכות סימנים נוספות: תמרורים, פרסומות ואף צבע הבגדים. מנקודת מבט סמיוטית התרבות האנושית כולה בנויה ממערכות סימנים מסוגים שונים, ולפיכך כל טקסט חייב בהכרח לקיים יחסים אינטרטקסטואליים בינו לבין כמה ממערכות סימנים אלה.
טענתה של קריסטבה מעלה שאלות לגבי אופי הטקסט הספרותי. אם כל טקסט תמיד מרפרר גם לטקסטים אחרים, אז הוא אינו "סגור" ומהווה עולם לעצמו, אלא תלוי תמיד במערכות סימנים נוספות, שהן תלויות במערכות סימנים אחרות. כל טקסט, לפיכך, הוא אסופה של "ציטוטים". יותר מכך, עליו להיות מורכב מציטוטים כדי שיוכל להתקיים ולהיות מובן. טקסט שאינו "מצטט" מערכות סימנים מחוצה לו הוא טקסט בלתי קריא, מאחר שהטקסט אינו משתמש במערכות סימנים המשותפות לו ולקורא.
על פי קריסטבה גם נפש הכותב היא מערכת סימנים מסוג מסוים. הכותב מכניס תמיד לטקסט את עצמו, מחשבותיו וחוויותיו, ובכך הוא משמש כטקסט נוסף אליו היצירה מתייחסת. אידאולוגיות פוליטיות והנחות יסוד לגבי המציאות משתקפות בטקסט אף הן, ומכאן שניתן לקרוא טקסטים מנקודת מוצא פוליטית, ולבחון כיצד הם משמשים ככלי אידאולוגי, בין אם הכותב התכוון לכך ובין אם לא.
למושג אינטרטקסטואליות יש, אם כן, חשיבות רבה בכל המהלך הפוסט-מודרני והנאו-מרקסיסטי, ובדגש שזרמים הגותיים אלו שמים על היסוד הפוליטי שבתרבות, ועל האופן בו אידאולוגיות מסוות עצמן מבעד לתוצרי תרבות מסוימים.
אינטרטקסטואליות "סמיוטית" > ראו גם

פוסט סטרוקטורליזם
פוסט קולוניאליזם
דקונסטרוקציה
"מיתולוגיות" של רולאן בארת
אינטרטקסטואליות רטורית

אף על פי שהמונח נטבע על ידי קריסטבה למשמעות מאוד מסוימת, הוא משמש לעיתים גם במשמעות אחרת – כדי להצביע על רמיזה המתבצעת בטקסט אמנותי אחד לטקסט אמנותי שני. פרודיה, למשל, היא יצירה המושתתת על יחסים אינטרטקסטואליים מסוג זה. היא מבצעת חיקוי קומי של טקסט אחר, ובכך רומזת אליו. כדי להבדיל בין המושג של קריסטבה לבין אינטרטקסטואליות במשמעות מצומצמת זו נוצרו מונחים אחרים, קרובים ברוחם. זיוה בן-פורת הציעה את המונח "אינטרטקסטואליות רטורית", וז'ראר ז'נט (אנ') הציע את "הייפרטקסטואליות".
כל יחס אינטרטקסטואלי הוא יחס אנלוגי בין הסימנים של הטקסט הרומז לבין הסימנים בטקסט הנרמז. מימוש יחסים אינטרטקסטואליים מהסוג השני (אינטרטקסטואליות רטורית) דורש במקרים רבים יותר מזיהוי הטקסט הנרמז; קרי, ניסיון להתאים בינו לבין הטקסט הרומז. במובן זה משמשת אינטרטקסטואליות ככלי יעיל לצמצום אפשרויות הקריאה של טקסטים, מאחר שהיא רומזת לאינפורמציה נוספת הרלוונטית לקריאת הטקסט.
אינטרטקסטואליות רטורית > סוגי אינטרטקסטואליות רטורית

טקסטים אמנותיים רומזים במקרים רבים לטקסטים אמנותיים אחרים. ניתן למיין רמיזות אינטרטקסטואליות אלה לכמה סוגים עיקריים, על פי האופן בו הרמיזה מתבצעת:
תרגום
חיקוי
פסטיש
פרודיה
הרמז
פרפרזה
אינטרטקסטואליות כציטוט

דרך נוספת, שהועלתה על ידי מאיר שטרנברג, להתייחס לאינטרטקסטואליות היא כאל ציטוט – "קיום בו זמנית של שתי סיטואציות מבע. זו שהדברים נאמרו (נכתבו, נחשבו, נחוו) בה במקורם על ידי דובר (כותב, חושב, חווה) אחד, וזו שהם מובאים בה על ידי דובר אחר". במובנים רבים דומה הבחנה זו למובן של אינטרטקסטואליות רטורית, אולם היא רחבה יותר. טקסט יכול לצטט לא רק טקסטים אמנותיים אחרים, אלא כל שדר, גם אם הוא בדיוני. כך, למשל, המספר יכול "לצטט" את הדמויות, ואילו המחבר המובלע מצטט את המספר. יצירות ספרות ואמנות רבות מקיימות, אם כן, יחסים אינטרטקסטואליים של מצטט ומצוטט, בינן לבין עצמן ובינן לבין שדרים אחרים.
אינטרטקסטואליות כציטוט > ארבעת האוניברסלים של הציטוט

בכל ציטוט, טוען שטרנברג, ישנם ארבעה עקרונות מרכזיים:
נוצרים יחסים מימטיים (יחסי ייצוג) לא בין פעולת תקשורת לבין עצם או פעולה אלא בין פעולת תקשורת אחת לפעולת תקשורת אחרת.
השיח המצוטט מתפקד תמיד כשביץ (inset) בתוך מסגרת (frame) השיח המצטט, ומקיים תמיד יחסי חלק מול שלם.
מיסגור השיח המצוטט בתוך השיח המצטט דורש תמיד "יחסי שעבוד" של השביץ למסגרת, מעצם העובדה כי אקט התקשורת המצוטט נעקר מהקונטקסט בו הוא התבצע וצוטט בקונטקסט אחר.
קיומן של שתי פעולות תקשורת זו לצד זו מייצר "מונטאז' פרספקטיבי". חיבור בין הפרספקטיבה הלשונית, האידאולוגית, האסתטית וכו' של הדובר המצוטט לבין הפרספקטיבה של הדובר המצטט. עם זאת, שתי הפרספקטיבות אינן שוות, מאחר שהפרספקטיבה של המצטט, כפי שמובן מהעיקרון השלישי, תמיד משעבדת לצרכיה את הפרספקטיבה של המצוטט.
לדוגמה:
שדר מצוטט – (דן אומר לדנה): "אני שונא את ניסים".
שדר מצטט – (דנה אומרת לניסים): "דן אמר שהוא שונא אותך".
כאשר דן אמר לדנה את שאמר, היה זה לשם השגת מטרה מסוימת, בין אם להבהיר את טיב יחסיו עם ניסים, ובין אם להזהיר את דנה מניסים. כאשר דנה מצטטת את דן (בדיבור עקיף) מיוצג אקט התקשורת של דן עם דנה בתוך אקט התקשורת בין דנה לניסים. אקט התקשורת המיוצג פועל כחלק מתוך שלם, ופועל עתה בהקשר שונה של זמן, מקום ודוברים. המשפט שאמר דן משועבד לאקט התקשורת של דנה עם ניסים, ומשמש עתה למטרות אחרות מכפי שהתכוון להן דן. עם זאת, בתוך אקט התקשורת של דנה עם ניסים יש עתה מונטאז' בין פרספקטיבות שונות, הפרספקטיבה של דן באקט התקשורת המצוטט והפרספקטיבה של דנה, המצטטת.
אינטרטקסטואליות ברשת

רשת האינטרנט משתמשת אף היא באינטרטקסטואליות בעזרת קישורים. כל טקסט ברשת יכול לקשר לטקסט אחר ברשת, הפעם לא באמצעות רמיזה או אימיטציה אלא באמצעות קוד HTML פשוט. אופן הפרשנות של טקסטים אינטרטקסטואליים ברשת שונה, בחלק ניכר מן המקרים, מאופן הפרשנות של טקסטים אינטרטקסטואליים אמנותיים. על פי רוב, הקישור באינטרנט בין טקסט אחד לטקסט שני הוא "חופשי" יותר, במובן זה שהוא לא דורש מהקורא לפרש מדוע קושרו שני הטקסטים, ולבצע האחדה פרשנית שלהם.
ראו גם

טרנסטקסטואליות
לקריאה נוספת

אינטרטקסטואליות בספרות היהודית הקלאסית: Boyarin, Daniel, Intertextuality and the reading of Midrash, Bloomington & Indianapolis, 1990.
גרשון שקד, פנים אחרות ביצירתו של ש"י עגנון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989, הפרק "המיתוס ו'סיפור המעשה' (על תפקיד האינטרטקסטואליות בסיפור 'עגונות')", עמ' 11–27.
הערות שוליים

↑   אזכור - אינטרטקסטואליות, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח.
↑  דוד גורביץ' ודן ערב, הערך "אינטרטקסטואליות", באתר אנציקלופדיה של הרעיונות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529947805171  BNE: XX540254  BnF: cb11960150x (data)  GND: 4114051-5  LCCN: sh88005212  NKC: ph114788
דובר (שירה)

דובר בשירה הוא הקול או הדמות שבשמו מדבר השיר. כל שיר כתוב מנקודת מבט ובעל נקודת המבט הוא הדובר, ואל קולו, המפורש או המובלע, מייחסים את הרגשות והמסרים שבשיר. המקבילה הפרוזיקנית לדובר היא המספר.
ההבדל בין דובר למחבר

אין לבלבל בין דובר לבין מחבר היצירה. ראשית, מחברים רבים משתמשים בדוברים ששונים מהם באופן מהותי. לדוגמה בוב דילן נוהג לכתוב מנקודת מבט הפוכה לו כדי להדגיש בצורה אירונית את הביקורת והמחאה. ישנם ז'אנרים שלמים בשירה, כמו המונולוג הדרמטי, שבהם הדובר נבדל ומובחן היטב מהמחבר.
בתקופה הרומנטית ההבחנה בין דובר למחבר טושטשה, במיוחד בשירה. משוררים רבים כתבו על עצמם ובקולם הם (ע"ע: מחבר מובלע). הפופולריות של השירה הרומנטית גרמה לכך שאנשים נוטים לזהות את הדובר עם המחבר.
דובר בגוף ראשון, שני, שלישי

ההבחנה המקובלת ביותר היא בין דובר בגוף ראשון לדובר בגוף שני או שלישי.
דובר בגוף ראשון - הדובר הוא דמות בסיפור, לעיתים הגיבור ולעיתים עד למאורעות. לדוגמה: "נכנסתי לחדר, לא היה שם איש".
דובר בגוף שני - הדובר פונה לדמות אחרת, לעיתים הקורא עצמו, בגוף שני, נוכח. לדוגמה: "אתה נכנס לחדר. אין שם אף אחד".
דובר בגוף שלישי - הדובר אינו חלק מהעולם המיוצג, והוא מדבר על הדמויות בגוף שלישי. לדוגמה: "הוא נכנס לחדר, לא היה שם איש".
בתחום הספרות נדונה בהרחבה ההבחנה בין המספר לבין המחבר. וויין בות' ערער על הבחנה זו בספרו The Rhetoric of Fiction. לטענתו, מדובר באבחנה רדוקטיבית ומטעה. לעיתים קרובות יש ערבוב בין בחירת גוף הדובר (גוף ראשון, שני או שלישי) ובין תכונותיו האחרות. כך למשל דובר יכול להשתמש בגוף ראשון, אך לספר ממרחק של זמן ומקום, בלי לכלול את עצמו בעולם המתואר.
תכונות הדובר

ההנחה לגבי מספר, שהוא מספר בלתי מהימן היא בראש ובראשונה היפותזה. קורא שמניח מספר בלתי מהימן יצטרך להסביר מדוע בחר המחבר המובלע לשים את הדברים בפי מספר, שנבדל ממנו בערכים, בנורמות ובאידאולוגיה.
לא ניתן ליצור רשימה ממצה של כל התכונות שניתן לייחס לדוברים. רשימה מעין זו תהיה מוגבלת על ידי הדמיון בלבד. אולם ישנן מספר תכונות עיקריות, שבאמצעותן אנו שופטים דוברים ומתייחסים אליהם:
ידיעה - אחת ההבחנות המקובלות בנוגע לדוברים היא ההבחנה בין מספר כל יודע למספר מוגבל. זוהי הבחנה איכותית, אדם לא יכול להיות "מעט כל יודע". לידע של הדובר יש השלכות הן לגבי מהימנותו, והן לגבי צורת הסיפר.
יכולת - בדומה לתכונה הקודמת, גם תכונה זו היא איכותית. אדם לא יכול להיות "מעט כל יכול". במקרים רבים, דובר כל יכול מדגיש את בדיוניות היצירה, את העובדה שהוא מספר סיפור מומצא, שהוא זה ששולט בו.
מסירה -הדגישו כי יש הבדל בין מספר כל יודע למספר כל מוסר. מאחר שספרות היא אמנות של זמן, לא ניתן למסור את כל האינפורמציה מיד, אלא יש לפזר אותה. מספרים רבים, שאינם חשודים בחוסר ידיעה, בוחרים לעכב מידע כדי ליצור אפקט מסוים על הקורא (ע"ע: פער).
מודעות לתקשורת - תכונה זו מהותית להבנת הדובר. מודעות הדובר לכך שהוא צד אחד בתקשורת, גורמת לו לספר דברים באופן שונה מאשר אילו הוא לא היה מודע לכך. זרם תודעה הוא דוגמה לסוג ספרות בו הדובר אינו מודע לתקשורת. הדובר חושב, והוא אינו יודע שמחשבותיו גלויות לפני הקורא. דוגמה נוספת היא היומן. שטרנברג מבחין בין מספר, שהוא דובר המודע לתקשורת, לבין אינפורמנט, דובר שאינו מודע לתקשורת.
ישנן, כמובן, תכונות נוספות, יחסיות: חכמה, סגנון כתיבה, ערכים מוסריים וכדומה.
הדובר כציטוט

אחת הדרכים להתייחס לדובר היא כאל ציטוט של המחבר. לפי תאוריית הציטוט של שטרנברג, אין חשיבות לכך שדמות מצוטטת היא מומצאת. כללי הציטוט תקפים גם במקרה זה. בכל ציטוט, טוען שטרנברג, ישנם ארבעה עקרונות מרכזיים:
ארבעת האוניברסלים של הציטוט
נוצרים יחסים מימטיים (יחסי ייצוג) לא בין פעולת תקשורת לבין עצם או פעולה אלא בין פעולת תקשורת אחת לפעולת תקשורת אחרת.
השיח המצוטט מתפקד תמיד כשביץ (inset) בתוך מסגרת (frame) השיח המצטט, ומקיים תמיד יחסי חלק מול שלם.
מיסגור השיח המצוטט בתוך השיח המצטט דורש תמיד "יחסי שעבוד" של השביץ למסגרת, מעצם העובדה כי אקט התקשורת המצוטט נעקר מהקונטקסט בו הוא התבצע וצוטט בקונטקסט אחר.
קיומם של שתי פעולות תקשורת זו לצד זו מייצר "מונטאז' פרספקטיבי". חיבור בין הפרספקטיבה הלשונית, האידאולוגית, האסתטית וכו' של הדובר המצוטט לבין הפרספקטיבה של הדובר המצטט. עם זאת, שתי הפרספקטיבות אינן שוות, מאחר שהפרספקטיבה של המצטט, כפי שמובן מהעיקרון השלישי, תמיד משעבדת לצרכיה את הפרספקטיבה של המצוטט.
(להרחבה, ע"ע: אינטרטקסטואליות)
לפי תאוריה זו, המחבר מצטט את הדובר. כלומר, המחבר מייצג ייצוג, פעולת תקשורת שמייצגת פעולת תקשורת אחרת. השיח המצוטט (השביץ) משועבד למסגרת השיח המצטט, ולמטרותיו. פעולת הציטוט, כמו כל פעולת ציטוט אחרת, מייצרת "מונטאז' פרספקטיבי". כלומר, שתי פרספקטיבות שונות, גם אם דומות, המשולבות זו בזו.
תאוריה זו אינה שונה בהרבה מזו שמציג וויין בות', אולם היא ממקמת את התאוריה של הדובר בתוך הקשר רחב יותר, ויש לכך יתרונות. לפי תאוריה זו, בתוך מרבית יצירות הספרות נוצרים יחסי ציטוט מורכבים להפליא. המחבר מצטט את הדובר, שמצטט בעצמו את הדמויות. נוצרת שרשרת ציטוטים, כאשר בין כל מצטט למצוטט יש יחסים טלאולוגיים (יחסים תכליתיים - המחבר מצטט את הדובר למטרותיו, והוא מצטט את הדמויות למטרותיו וכן הלאה). פירוש הדבר הוא שכל שיח בטקסט יכול לשמש לכמה מטרות שונות, בהתאם ליחסי הציטוט.
דוגמה טובה לכך היא הסיפור המנליאדה של ג'ון בארת'. בסיפור זה מנלאוס מספר לעצמו את הסיפור שסיפר לטלמכוס ופייסיסטראטוס, כאשר הם באו לשאול אותו לגורלו של אודיסיאוס. יחסי הציטוט כאן הם מורכבים: המחבר (בארת') מצטט את מנלאוס (שמספר לעצמו סיפור) שמצטט את מנלאוס (שמספר סיפור לטלמכוס ופייסיסטרטוס). אולם המצב מסתבך עוד יותר, שכן מנלאוס מספר לטלמכוס ופייסיטרטוס את הסיפור שהוא סיפר להלנה מטרויה, וכן הלאה.
ג'ון בארת' אף דואג להדגיש את העובדה שמדובר בציטוט על ידי הוספת מירכאות כפולות, משולשות ומרובעות לכל משפט. המספר, מנלאוס, הולך ומסתבך בתוך סיפורו, ומאבד את עצמו בתוך שרשרת הציטוטים.
אירוניה ושקר

למושג דובר יש ערך גם מחוץ לתחומי חקר הספרות. אירוניה, למשל, יכולה להיות מתוארת כמצב בו אדם מעמיד דובר, השונה ממנו בכמה תכונות מהותיות, כדי לומר דברים שונים מכפי שהוא התכוון. אם אדם, למשל, מכריז על חכמתו של אדם אחר, כאשר זה הסתבך באמירה מטופשת במיוחד, ההקשר של השיחה יכול לסייע לנמען להבין, שאותו אדם דיבר באירוניה: ציטט דובר, שבינו לבין המצטט יש יחס של ניגוד.
פירוש הדבר הוא שאנו משתמשים בדוברים גם בחיי היום יום, הן בדיבור והן בפרשנות של דברי אחרים. אנחנו מניחים שאנשים אינם אומרים תמיד את מה שהם מתכוונים, בין אם מתוך כוונה אירונית ובין אם מתוך רצון להוליך שולל.
השפעת הדובר על הנרטיב

שטרנברג טוען כי תכונותיו של הדובר הן בעלות השפעה מכרעת על הנרטיב. דובר כל יודע לא צריך להסביר מהיכן הוא השיג את ידיעותיו. עם זאת, יש לדובר מסוג זה חולשה חשובה אחת - הקורא שואל את עצמו מדוע המספר בוחר לא להיות כל מוסר. אם המספר יודע את עלילת הסיפור, הרי שעיכוב אינפורמציה לשם השגת אפקטים רטוריים יכול להזכיר לקורא את טבעה הבדיוני של היצירה.
מצד שני, מספר שאינו כל יודע צריך להסביר כיצד הוא השיג את הידע שלו. המספר יכול לדווח רק על אירועים שעליהם הוא שמע, או שבהם נכח, והדבר מגביל בהכרח את הדברים, שעליהם הוא יכול לדווח.
תכונה נוספת בעלת חשיבות היא מודעות לתקשורת. אינפורמנט, כלומר דובר שאינו מודע לתקשורת, אינו חייב להסביר דברים מסוימים. ביומן, למשל, שימוש באקספוזיציה יראה משונה, מאחר שכותב היומן אינו צריך להסביר לעצמו מדוע הוא כותב ומי הוא. כך, לדוגמה, ישנם ספרים רבים בהם היומן משולב בסיפור מסגרת, שמספק אינפורמציה חיונית להבנת הטקסט. בדרך כלל, בסיפור המסגרת הדובר מודע לתקשורת, והוא טוען שמצא את היומן, ועתה הוא מפרסם אותו לרווחת הכלל.
טקסטים אחרים משתמשים בנקודת תצפית משולבת עם הדמות, כדי לנסות ולהנות מכל העולמות. המספר מגביל את מסירת האינפורמציה למה שהדמות יודעת, אולם לרוב הוא חורג מכך בתחילת הסיפור, כדי למסור את האקספוזיציה - חומר הרקע ההכרחי לסיפור. חלק מסיפוריו המוקדמים של הנרי ג'יימס עונים לדוגמה זו.
במקרים אחרים, הדובר מגביל את נקודת התצפית שלו לזו של הגיבור לאורך כל הסיפור, והאקספוזיציה נמסרת בהדרגה, כחלק מהעלילה. טכניקה נפוצה במקרים כאלה היא השימוש בפלאשבק - הדמות נזכרת בעברה. כך הדובר חופשי למסור את העבר כחלק ממחשבות הדמות בהווה.
ראו גם

תורת הספרות
נרטולוגיה
נקודת תצפית
מבע משולב
אירוניה
אינטרטקסטואליות
מחבר מובלע
נפת מסטיה

נפת מֶסטִיָה (בגאורגית: მესტიის მუნიციპალიტეტი, מילולית: מֶסטִיִיס מוניציפליטי) או סוואנתי עילית היא נפה במחוז סמגרלו וסוואנתי עילית שבגאורגיה. גובלת מצפונה ברוסיה, ממערבה בנפת אוצ'מצ'ירה שבאבחזיה, מדרום בנפת מרטווילי, נפת צ'חורוצקו, נפת צאלנג'יחה, וממזרח נפת לנטחי שבאימרתי. עד שנת 1917 נכללה בפלך כותאיסי שהשתייך למחוז ההיסטורי, סוואנתי. משנת 1921 במזרה של סוואנתי עילית, ומשנת 1930 כנפת מסטיה.
השפה המדוברת בנפה היא הסוואנית בדיאלקטים באלית עילית ובאלית תחתית.
הנפה מאוכלסת ב-9,316 תושבים בצפיפות אוכלוסין של 3.06 איש לקמ"ר. היישוב העירוני (דאבא) מסטיה מהווה את המרכז המנהלתי של הנפה. כמו כן הנפה כוללת 152 כפרים ב-14 תמי: בֶּר'וֹ, אֶצֵרִי, אוֹפַּארִי, קָאלַא, לָאטַאלִי, לָאחַאמוּלָה, לֶנגֵ'רִי, מוּלַאחִי, נַאקרָה, אוּשגוּלִי, פָּארִי, צחוּמַארִי, צווִירמִי, צ'וּבֵּרִי וחָאִישִי.
מגדל בסוואנתי
גאוגרפיה

בנפה זורמים הנהרות הבאים: האנגורי והנהרות הנשפכים אליו: אדישיסצ'אלה, מוּלחרָה, דִילרָה, נֶנסקרָה ואִיפַּארִי, חָאִישוּרָה ועוד.
היסטוריה

בימי הביניים הייתה חלק מהמחוז ההיסטורי, סוואנתי, שהייתה חלק מהממלכה הגאורגית המאוחדת. עם התמוטטותה הסופית של הממלכה הגאורגית במאה החמש עשרה התפצלה סוואנתי לשלושה אזורי שליטה: חלקו הצפוני והמבודד - נפת מסטיה, יותר זכה בעצמאות גמורה והתנהל מאז כחברה שבטית ללא שעבוד פיאודלי.