stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדריכלות בתי כנסת
סגנון > מרכז אירופה: האיחוד הפולני-ליטאי > בתי כנסת עם קמרון תשעת המפרצים

סביב שנת 1630 נבנו בתי כנסת ראשונים עם קמרון בן תשעה שדות. הם אפשרו אולמות גדולים בהרבה מכפי שהיה עד כה, וכונו גם "בתי הכנסת של תשעת המפרצים". בית הכנסת הגדול בלבוב, אוקראינה, ובית הכנסת באוסטרוה הוקמו כמעט באותה העת (1625 ו-1627). באולמות אלה הקמרון נשען על ארבעה עמודים גבוהים ועל גבי פילסטרים הצמודים לקיר. העמודים והפילסטרים הוצבו ברווחים שווים וחילקו את שטח הגג לתשעה שדות שווים. בבתי כנסת אלה הבימה הייתה פודיום עומד או מגדלור שמוקם בשדה המרכזי בין העמודים.
סגנון > התחייה המצרית

בתי כנסת בסגנון התחיה המצרית היו פופולריים בראשית המאה ה-19. ההיסטוריונית רחל וישניצר טוענת שהם היו חלק מאופנת הסגנון מצרי שהתפשטה בהשראת פלישת נפוליאון לאירופה. לדברי קרול הרשל קרינסקי הם היוו חיקויים של מקדש שלמה שנעשו על ידי ארכיטקטים וממשלות, ותכליתם הייתה להעליב את היהודים ולהציגם כפרימיטיבים. לדברי דיאנה מיור אפלבאום, הם היו ביטויים לזהות יהודית שנועדה להבליט את המקורות היהודים של ישראל העתיקה.
סגנון > השפעה מורית

בספרד של ימי הביניים (הן באל-אנדלוס והן בממלכות הנוצריות), נבנו שלל בתי כנסת, והיה מקובל להזמין את תכנונם מאדריכלים מוריים ובהמשך מאדריכלי המודחאר (Mudéjar). מעטים מבתי כנסת האלו מימי הביניים, שנבנו בטכניקות וסגנון מוריים, נשמרו. שני בתי הכנסת הספרדיים הידועים ביותר נמצאים בטולדו, ספרד, האחד מכונה "אל טרנסיטו", והשני -"סנטה מריה לה בלנקה", ושניהם, ללא ספק יפים מאוד, ונשמרים כיום כאתרי מורשת לאומיים. הראשון הוא מבנה קטן המכיל קישוטים עשירים מאוד; והשני מבוסס על סגנון אלמושד ומכיל שורות ארוכות של עמודים מתומנים עם בירות מגולפות באופן מסקרן, שממנו נובעות קשתות מוריות התומכות בגג.
בית כנסת משמעותי נוסף של אדריכלי מודחאר הוא זה שבקורדובה שנבנה בשנת 1315. כמו באל טרנסיטו, עיטורי הסטוקו הצמחיים והגאומטריים הם מוריים לחלוטין, אך בשונה מבית הכנסת הקודם, הטקסטים האפיגרפיים הם בעברית.
לאחר גירוש ספרד הייתה תחושה כללית בקרב ספרדים בעלי הון כי אדריכלות מורית מתאימה לבתי כנסת. באמצע המאה ה-19, הסגנון אומץ על ידי האשכנזים של מרכז ומזרח אירופה, שקישרו את הצורות האדריכליות המוריות ואלו של מודחאר עם תור הזהב של היהדות באל-אנדלוס.[דרוש מקור] כתוצאה מכך, האדריכלות הניאו - מורית החלה להתפשט ברחבי העולם כסגנון מועדף לאדריכלות בתי כנסת, אף על פי שהאדריכלות המורית אינה יהודית בשום פנים ואופן, לא למעשה ולא בתחושה. אלהמברה סיפקה השראה לבתי כנסת, רבים אך רק לעיתים רחוקות הועתקו בהצלחה בפרופורציות שלה או העיטורים והקישוטים המפורטים שלה.
הסגנון המורי, עת אומץ על ידי האשכנזים, נתפס כביטוי לתור הזהב של יהדות ספרד, זו לא הייתה כוונתם העיקרית של היהודים והאדריכלים שבחרו לבנות בסגנון המורי. הבחירה בסגנון המורי שיקפה למעשה את גאוותם במורשתם השמית או האוריינטלית. גאווה זו במורשתם ובובראייתם את עצמם כ"שמיים" או "אוריינטליים" הובילו ארכיטקטים כמו גוטפריד סמפר (בית הכנסת סמפר דרזדן, גרמניה) ולודוויג פרסטר (טמפגאסה או לאופולדסטשטר טמפל, וינה, אוסטריה ובית הכנסת הגדול של בודפשט) לבנות את בתי הכנסת שלהם בסגנון מורי. סגנון מורי נותר בחירה פופולרית עבור בתי כנסת לאורך כל המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
סגנון > אדריכלות בתי כנסת מודרנית

בתקופה המודרנית המשיכו להיבנות בתי כנסת בכל סגנון אדריכלי פופולרי, כולל ארט נובו, ארט דקו, סגנון בינלאומי, וכל הסגנונות העכשוויים. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה עלתה לקדמת הבמה "תקופה של מודרניזם שלאחר המלחמה", "המאופיינת במחוות ארכיטקטוניות אסרטיביות שהיה להן את הכוח והיושרה לעמוד בזכות עצמן, ללא יצירות אומנות או איקונוגרפיה יהודית." יצירה ראויה לציון של סגנון ארט נובו של טרום מלחמת העולם הראשונה היא בית הכנסת ברחוב קזינזי בבודפשט. בבריטניה, בתי כנסת שנבנו בתחילת שנות השישים, דוגמת מוסד החינוך היהודי - כרמל, בבריטניה, שתוכנן על ידי האדריכל הבריטי, תומאס הנקוק, עוטרו בחלונות ויטראז' של האמן הישראלי, נחמיה עזז. חלונות הויטראז' זכו לשבחים על ידי חוקר האמנות והארכיטקטורה ניקולאוס פבזנר והוגדרו על ידו כטכניקה יוצאת דופן של פיסות זכוכית צבעוניות כמו קריסטלים" ועל ידי אנגליה ההיסטורית - ועדת אתרי המורשת הבריטית כ"זכוכית אמנותית מבריקה וחדשנית".
הפנים

התוכנית הכללית הנפוצה ביותר לפנים בית הכנסת היא ארון בקצה המזרחי מול הכניסה, עם אלממר או דוכן. בבתי כנסת ישנים או אורתודוקסים עם מקומות ישיבה נפרדים, ייתכנו ספסלים לגברים משני הצדדים, וגלריית נשים אליה הגיעו במדרגות מדרום הפרוזדור החיצוני. הווריאציות של תוכנית פשוטה זו הן מרובות: הפרוזדור הפך רחב יותר וגרמי המדרגות אל גלריית הנשים הופרדו מהפרוזדור וקיבלו חשיבות רבה יותר. ככל שהמבנים הלכו וגדלו, נדרשו שורות של עמודים לתמיכה בגג, אך בכל מקרה נשמרה צורת הבזיליקה. הארון, שהיה מותר בעבר כגומחה בקיר בלבד, התפתח לכדי סממן הפנים האדריכלי העיקרי -מוקף בעמודים, מכוסה בחופה ומעוטר מאוד. האלממר חובר במקרים רבים למדרך שלפני הארון, עם מדרגות שהובילו אליו.
הפנים > ארון הקודש

ארון הקודש (המכונה בדרך כלל תיבה או הקהל) הוא המאפיין החשוב ביותר של פנים בית הכנסת, ובדרך כלל הוא זוכה לכבוד מיוחד דוגמת עיטורים עשירים, והיותו מורם על פני משטח מוגבה שמגיעים אליו באמצעות שלוש מדרגות לפחות, ולעיתים קרובות אף יותר. הוא בדרך כלל מוקף בעשרת הדיברות והתורה. מיקום הדוכן משתנה; הוא עשוי להיות ממוקם בשני צדי הארון ולעיתים במרכז המדרגות.
הפנים > סידורי פנים אחרים

בית הכנסת המודרני, מעבר לכך שהוא מכיל גם את חדר העבודה של הרב, חדרי צוות, חדרי מקהלות, וחדר אורגן, מקדיש מקום רב לשימושים חינוכיים. בדרך כלל הקומה התחתונה כולה משמשת לחדרי כיתות. הטיפול הפנימי בבית הכנסת מאפשר מרחב רב בעיצוב.
תוך חקר שלושים ושלושה בתי הכנסת בהודו, הסתבר לאדריכל האמריקאי והפרופסור לארכיטקטורה ג'יי א' וורונקר כי מבנים אלה נוטים לעקוב אחר המסורות הספרדיות של התיבה (או הבימה, הפלטפורמה המוגבית שעל גביה מתקיים טקס התפילה וקריאת התורה) היא פרושה ועומדת בערך באמצע החלל כשארון הקודש עצמו נמצא בדרך כלל בקרבת הקיר הפונה לירושלים. ההקהל הוא למעשה ארון המאחסן את ספר התורה. הישיבה, מעוצבת בדרך כלל בצורת ספסלי עץ ארוכים,עם הפנים אל התיבה. גברים יושבים יחד במפלס העיקרי של המקדש ואילו נשים יושבות באזור ייעודי באותו מפלס כשמדובר בבתי הכנסת קטנים יותר או בקומה העליונה בגלריה נפרדת להן (עזרת נשים).
חריגים ארכיטקטוניים ותכנוניים מעניינים לנוסחה ספרדית נפוצה זו הם בתי הכנסת בקוצ'י בקראלה שבדרום מערב הודו. כאן, במפלס הגלריה ובצמוד לחלל המיועד לנשים ומשקיף על הבימה למטה, נמצאת תיבה שנייה. תיבה זו שימשה לחגים ולאירועים ייחודיים. לכן מעניין שבאירועים המיוחדים יותר, הנשים נמצאות הכי קרוב לנקודה בה מובילים את התפילה הדתית.
בבתי כנסת בבגדדי בהודו נראה כי הקהל הוא ארונן בגודל סטנדרטי מבחוץ (הצד הפונה לאזור הקדוש), אך עם פתיחתו מתגלה חלל גדול מאוד. אלו הם למעשה חדרים עם מדף היקפי המכילים מאה ספרי תורה.
הפנים > עיצוב פנים

ישנם רק מעט סמלים שניתן להשתמש בהם שהם יהודיים אופייניים; משולשים השזורים זה בזה, אריה יהודה וצורות פרחים ופירות בלבד מותרים בדרך כלל בבתי כנסת אורתודוקסים. נר תמיד תלוי מול ארון הקודש; לוחות הברית מסוככות עליו. ניתן להציב את מנורת שבעת הקנים בצדדים. לעיתים ניתן להשתמש בעיצוב בשופר ואפילו בלולב. כתובות בעברית משמשות במשורה או לעיתים רחוקות; חלונות ויטראז', שנחשבו בזמנו לנחלתה של הכנסייה, משמשים כיום, אך לא נעשה בהם שימוש רב.
גלריית תמונות

בית כנסת מהמאה הרביעית בכפר נחום, ישראל
בית הכנסת המרכזי בחלב. הכתובת העתיקה ביותר ששרדה באתר מתוארכת לשנת 834 לספירה.
החלקים העתיקים ביותר של בית הכנסת העתיק בארפורט, גרמניה, מתוארכים לסוף המאה ה-11
בית הכנסת העתיק מהמאה ה-15 בקרקוב, פולין
בית הכנסת הקוצ'יני Paradesi (1568) בקוצ'י, הודו
בית הכנסת "Husiatyn " מהמאה ה -17 בהוסיאטין, אוקראינה
בית הכנסת טורו (1759) בניופורט, רוד איילנד, הוא בית הכנסת העתיק ביותר בארצות הברית
בית הכנסת ברחוב רומבאך משנת 1869 בבודפשט, הונגריה
1869 בית כנסת גדול בסגנון רומנטי בפץ ', הונגריה
פנים בית הכנסת המרכזי לתחייה מורית (1872) מאת הנרי פרנבאך במנהטן, ניו יורק
1902 בית כנסת סרייבו בסרייבו, בוסניה והרצגובינה
סינאגוגה אור תורה (1927) מבואנוס איירס, ארגנטינה
בית כנסת בית שלום (1954) מאת פרנק לויד רייט בפארק אלקינס, פנסילבניה
בית כנסת Cymbalista (1997) מאת מריו בוטטה בתל אביב
בית הכנסת החדש הדקונסטרוקטיביסטי (1999) מאת מנואל הרץ במיינץ
לקריאה נוספת

דוד קאסוטו (עורך), ושכנתי בתוכם: קובץ מוקדש לבעיות יסוד בארכיטקטורה של בתי הכנסת, ירושלים: משרד החינוך והתרבות / המחלקה לתרבות תורנית, תשכ"ח
דוד דוידוביץ, בתי כנסת בפולין וחורבנם, ירושלים: מוסד הרב קוק ויד ושם, תש"ך (הספר כולל מידע רב על טיפוסי בתי הכנסת וההיבט האדריכלי)
Bernard Goldman, The Sacred Portal: a primary symbol in ancient Judaic art, Detroit : Wayne State University Press, 1966
Brian de Breffny, The Synagogue, Macmillan, 1st American 1978
Carol Herselle Krinsky (אנ'), Synagogues of Europe; Architecture, History, Meaning, MIT Press, 1985; revised edition, MIT Press, 1986; Dover reprint, 1996
רחל וישניצר, Synagogue Architecture in the United States, Jewish Publication Society of America, 1955
רחל וישניצר, Architecture of the European Synagogue, Jewish Publication Society, 1964
Henry & Daniel Stolzman, Ed. Tami Hausman (אנ') (2004). Synagogue Architecture in America: Faith, Spirit, and Identity. Images Publishing ISBN 1864700742
הערות שוליים

↑  Murray Zimiles, Stacy C. Hollander, Vivian B. Mann, and Gerard C. Wertkin, Gilded Lions and Jeweled Horses: The Synagogue to the Carousel, University Press of New England, 2007, p. 5
↑  Maria and Kazimierz Piechotka, Heaven's Gate: Wooden Synagogues in the Territory of the Former Polish-Lithuanian Commonwealth, Institute of Art, Polish Academy of Sciences, Wydawnnictwo Krupski I S-ka, Warsaw, 2004
↑  Rachel Wischnitzer, The Architecture of the European Synagogue, JPS, Philadelphia, 1964, pp. 125–147
↑  Carol Herselle Krinsky, Synagogues of Europe: Architecture, History, Meaning, Massachusetts Institute of Technology, 1985, Dover Publications, 1996, pp. 53–58 and in individual town sections
↑  Alfred Werner, Wooden Synagogues, Commentary, July 1960
1 2  cited in Mark Godfrey, Abstraction and the Holocaust, Yale University Press, 2007, p. 92
↑  Ori Z. Soltes, Our Sacred Signs: How Jewish, Christian, and Muslim Art Draw from the Same Source, Westview Press, 2005, p. 180
↑  https://publikationsserver.tu-braunschweig.de/servlets/MCRFileNodeServlet/dbbs_derivate_00009149/Doktorarbeit.pdf Bimah-support. Retrieved July 29, 2019.
↑  Rachel Wischnitzer, Architecture of the European Synagogue, Philadelphia: Jewish Publication Society of America, 1964
↑  Carole Krinsky, Synagogues of Europe; Architecture, History, Meaning, MIT Press, 1985; new edition 1996
↑  Diana Muir Appelbaum, "Jewish Identity and Egyptian Revival Architecture", Journal of Jewish Identities, July 2012.
↑  Kalmar, I. D. (2001). "Moorish style: Orientalism, the Jews, and synagogue architecture". Jewish Social Studies, 7(3), 68–100. 69.
↑  Davidson, Moorish Style. p. 70
↑  Davidson, Moorish Style. p. 84
↑  Henry and Daniel Stoltzman, Synagogue Architecture in America; Path, Spirit, and Identity, Images Publishing, 2004, p. 193
↑  "Synagogues". Jewish heritage Walking tours in Budapest.
↑  "Jewish Synagogue at Carmel College" Historic England List Entry, retrieved November 4, 2018
↑  Sherwood, Jennifer; Pevsner, Nikolaus (1974). Buildings of England - Oxfordshire - Pevsner Architectural Guides. Penguin. p. 712.
בית הכנסת ליל
הריסות בית הכנסת העתיק בכפר ברעם
בית כנסת אל-גריבה בג'רבה, תוניסיה
דגם בית הכנסת בקאיפנג - בית התפוצות, תל אביב.
בית הכנסת משנת 1936 בקורקלי
בית כנסת וולפה בוופה, בבלארוס המודרנית
בית כנסת Łańcut, מגדל בימה
דלת מצרית, בית כנסת הוברט
פנים סנטה מריה לה בלנקה
בית הכנסת הגדול של פלצה (Plzeň) בפלאץ', צ'כיה
בית כנסת אוהל יעקב במינכן, גרמניה
בית כנסת נווה שלום (1842) בפרמריבו, סורינאם
ארון בית הכנסת הספרדי במאה ה-14 באל טרנסיטו בטולדו, ספרד
סמיון טימושנקו

| --- | --- |
סמיון טימושנקו, 1945
סמיון טימושנקו, 1945
 לידה:  18 בפברואר 1895 פורמאניבקה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  31 במרץ 1970 (בגיל 75) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות של חומת הקרמלין 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השתייכות:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית   הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1914–1960 (כ־46 שנים)
 דרגה:   מרשל ברית המועצות
 תפקידים בשירות
 מפקד המחוז הצבאי קייב   מפקד החזית האוקראינית   מפקד החזית המערבית   מפקד החזית הדרום-מערבית   מפקד החזית הצפון-מערבית   מפקד המחוז הצבאי בלארוס
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת האזרחים ברוסיה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
                    
 
סמיון קונסטנטינוביץ' טימושנקו (ברוסית: Семён Константинович Тимошенко) 
‏ (18 בפברואר 1895 –31 במרץ 1970) היה מרשל ברית המועצות, מצביא במלחמת העולם השנייה ושר ההגנה של ברית המועצות בשנים 1940–1941.
קורות חייו

טימושנקו נולד ב-18 בפברואר 1895 בפורמאניבקה בבסרביה, שהשתייכה לאימפריה הרוסית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האימפריה הרוסית, ולחם בחיל הפרשים במהלך המלחמה. לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף לצבא האדום, ולחם בשורותיו במלחמת האזרחים ברוסיה במספר חזיתות, כאשר החשובה מביניהם הייתה צאריצין. שם פגש בסטלין, פגישה זו תסלול את דרכו במפלגה הקומוניסטית. בהמשך הוא עבר לארמיית הפרשים הראשונה.
בשנת 1939 קיבל את הפיקוד על החזית האוקראינית. בינואר 1940 לקח פיקוד על המלחמה הסובייטית מול פינלנד לאחר הכישלון של וורושילוב. תחת הנהגתו הסתיימה הלחימה בהפסקת אש שנחתמה במרץ. לאחר סיום הלחימה טימושנקו מונה לשר ההגנה של ברית המועצות וכיהן בתפקיד זה עד יולי 1941.
קורות חייו > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1941 נשלח על ידי סטלין להוביל את הצבא האדום בקרבות גבול בחזית המערבית (ברית המועצות) אך הגרמנים הצליחו להתקדם עד לפרברי מוסקבה שעמדה ליפול בידי הגרמנים, למרות אבדות קשות הוא הצליח להציל חלק משמעותי של הצבא באזור למרות נפילתם של מאות אלפי חיילים בשבי.
בספטמבר נשלח לאוקראינה, שם ספג הצבא האדום אבדות הרסניות של כמיליון וחצי חיילים, טימושנקו הצליח לייצב את החזיתות לאחר קרב קייב וקרב אומן.
במאי 1942 פיקד על חזית סטלינגרד וכשתחת פיקודו 640,000 חיילים פתח במתקפת נגד בחרקוב. ההתקפה לא צלחה והכוח הסובייטי הצליח רק לעכב את הוורמאכט בדרכו לסטלינגרד. בהמשך היה לטימושנקו כישלון נוסף במהלך מבצע וורונז'-וורושילובגרד וכתוצאה ממנו נפתחה הדרך לכיוון הרי הקווקז. ב-21 ביולי 1942 טימושנקו פוטר מתפקידו כמפקד החזית ובמקומו מונה גנרל ואסילי גורדוב, שמונה למפקד החזית החדש. החל משנת 1943 טימושנקו לא מונה למפקד החזית אך כיהן בתפקידי פיקוד שונים.
טימושנקו נודע כמפקד בעל שיטות שמרניות ששאף להחזיר את המשמעת הצבאית לימי הצאר. הוא קיבל את "עיטור הניצחון". לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוא מילא תפקידים לא משמעותיים מבחינה מעשית.
ב-31 במרץ 1970 מת טימושנקו בביתו שבמוסקבה, ונטמן בבית העלמין של חומת הקרמלין.
טימושנקו נישא פעמיים. היו לו שתי בנות ובן. בתו הבכורה הייתה נשואה לואסילי סטלין, בנו של יוסיף סטלין. בנו התחתן עם בתו של מרשל צ'וייקוב
הערות שוליים

↑  לימים שונה שמה לסטלינגרד, כיום נקראת וולגוגרד
↑  י. נוביקוב, המרשל טימושנקו, המשקיף, 31 ביולי 1942
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810602535705606  BNC: 000531227  BNE: XX1235619  BnF: cb169205141 (data)  GND: 122529146  ISNI: 0000 0000 5539 3893  LCCN: no96028125  NARA: 10573304  NKC: js2008439311  NTA: 407562370  RSL: 000173421  SNAC: w6fv6bzf  SUDOC: 128706120  VIAF: 59968217   WorldCat (עם VIAF): 59968217
הרובע הנוצרי

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ירושלים 
 שטח:  19 הקטאר 
 אוכלוסייה:  6,000
 קואורדינטות:  31°46′42″N 35°13′46″E﻿ / ﻿31.77847222°N 35.2294°E﻿ / 31.77847222; 35.2294
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) הרובע הנוצרי(למפת ירושלים העתיקה רגילה) הרובע הנוצרי(למפת ירושלים רגילה) הרובע הנוצרי(למפת ירושלים מוגדלת) הרובע הנוצרי 
 
מבט על הרובע הנוצרי צלום מגג מוזיאון רוקפלר, 1938
הרובע הנוצרי במבט ממגדל דוד
כנסיית הקבר בלב הרובע הנוצרי
חיי לילה ברובע הנוצרי.
הרובע הנוצרי (בערבית: حارة النصارى) הוא הרובע הצפון-מערבי מבין ארבעת רובעי העיר העתיקה של ירושלים, לצד הרובע המוסלמי, הרובע היהודי, והרובע הארמני. שמו היה מקובל מאז המאה ה-19.
ברובע הנוצרי כ־40 מבני דת, בעיקר כנסיות, ובראשן כנסיית הקבר שבמרכזו, מנזרים ואכסניות לעולי רגל נוצריים. אוכלוסיית הרובע הנוצרי מונה כ-6,000 תושבים.
התפתחות הרובע

במאה ה־19 עבר הרובע הנוצרי מהפכת בנייה בעקבות רצונן של מדינות אירופה להגביר את השפעתן באזור. השלטונות העות'מאניים ניסו להתנגד למהפכת בנייה זו על ידי הקשחת כללי רכישת הקרקעות באזור.
מעורבות אישית של ראשי מדינות אירופה (ובהם הקיסר הגרמני וילהלם השני וקיסר אוסטריה פרנץ יוזף) איפשרו בניית מבנים של מסדרים נוצריים ממדינות אלה.
לקראת סוף המאה ה-19 לא נותר עוד שטח פנוי ברובע הנוצרי למבני דת נוספים, חרף הביקוש הגובר לקרקע להקמת מוסדות כאלה. פתיחת תעלת סואץ ב-1869 הגבירה את זרם הצליינים האירופיים שהגיעו לירושלים, ומעצמות אירופה והכנסיות השונות התחרו ביניהם על רכישת השפעה ונציגות בולטת בעיר הקודש. הצרפתים הקימו אכסניה לצליינים, בית חולים ומנזר על קרקע פנויה מחוץ לחומת העיר העתיקה, בחלק הנושק לרובע הנוצרי - זהו המתחם הצרפתי. עוד לפניהם התבססו הרוסים במגרש הרוסים הסמוך. בעקבות התפשטות זו של הרובע החוצה, התעורר הצורך במעבר שיקשר בין הרובע שבתוך החומות למבני הדת שמחוץ להן, ועל כן בשנת 1889 ניאותו השלטונות העות'מאנים לדרישה הנוצרית לפריצת שער נוסף בחומת העיר העתיקה בתחום הרובע הנוצרי, שנודע בשם "השער החדש".
מאפייני הרובע

הרובע הנוצרי בנוי סביב כנסיית הקבר המהווה את לבו של הרובע, וסמוכים אליה כנסיות ומנזרים. ככלל הרובע איננו מאופיין במבני מגורים (אלה מצויים בקצהו הצפון מזרחי של הרובע - בקרבת שער שכם), אלא דווקא במספר הרב של מוסדות דתיים, חינוכיים (כגון בית הספר הלותרני, בית הספר אקול דה פרֵר) והתיירותיים המצויים בו.
חלק ניכר מהמוסדות הדתיים מצויים בתוך מתחמים סגורים התופסים חלק ניכר משטחו של הרובע. מלבד כנסיית הקבר שצוינה לעיל תופסים שטחים ניכרים גם הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית הסמוכה לכנסיית הקבר, המנזר של המסדר הפרנציסקני, מנזר סן סלוודור המכונה גם קוסטודיה טרה סנטה, והפטריארכיה הלטינית.
ברובע מספר רב של חנויות מזכרות לתיירים וכן בתי קפה, מסעדות ובתי מלון קטנים וגדולים. החנויות ברובע מצויות לאורך רחוב השוק - רחוב דוד וכן במוריסטן ולאורך רחוב הנוצרים.
בתי המלון ברובע נבנו הן על ידי המוסדות הכנסייתיים עצמם על מנת לשמש בתי אירוח לעולי הרגל (למשל אכסניית קאזה נובה או בית ההארחה של הפטריארכיה היוונית-קתולית) והן בתי מלון פרטיים.
כמו כן ברובע מצויים גם מספר מוזיאונים קטנים (למשל המוזיאון של הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית).
בקצהו הדרום מערבי של הרובע, מצויה בריכת חזקיהו בין קירות בתים, אשר שמשה בימים עברו לאגירת מי גשמים בירושלים.
אחד ממאפייניו הבולטים של הרובע הוא גגות הרעפים האדומים יוצאי הדופן בנוף העיר העתיקה.
אתרים > כנסיות

כנסיית אלכסנדר נבסקי - מנזר וכנסייה השוכנים במרחק של כמה עשרות מטרים מכנסיית הקבר, מול הכניסה הצפונית לכנסיית הגואל. המנזר קרוי על שם אלכסנדר נבסקי, נסיך רוסי מהמאה ה-13 אשר הדף פולשים גרמנים ושוודים מאדמתה של רוסיה. הכנסייה הוקמה על קרקע שנרכשה בשנת 1857 ויועדה להקמת קונסוליה רוסית.
כנסיית הגואל - כנסייה לותרנית פרוטסטנטית שנבנתה בין השנים 1893–1898. הכנסייה שוכנת בקצה הרובע הנוצרי, בסמוך למוריסטן. מגדל הפעמונים של הכנסייה מתנשא לגובה 40 מטרים ובולט בקו הרקיע של ירושלים.
כנסיית הקבר הקדוש - כנסייה גדולה הממוקמת במקום צליבתו וקבורתו של ישו. הכנסייה שוכנת בסופה של ה"ויה דולורוזה", במקום המזוהה כגבעת הגולגולתא הנזכרת בברית החדשה. מאז המאה ה-4 נחשבת לאחת הכנסיות החשובות והקדושות ביותר בעולם, ומשמשת כמוקד עלייה לרגל עבור צליינים מכל רחבי העולם.
כנסיית יוחנן המטביל - כנסייה קטנה בדרומו של הרובע, בפינת רחוב הנוצרים ורחוב דוד (רחוב השוק). חלק מהכנסייה מתוארך לתקופה הביזנטית והיא מהכנסיות הקדומות ביותר בעיר העתיקה. הכנסייה קרויה על שמו של יוחנן המטביל ומכונה גם פרודרומוס, כינויו של יוחנן המטביל בשפה היוונית.
אתרים > מנזרים

המנזר היווני
דיר אל סולטאן (בעברית "מנזר המלך") הוא מתחם על גג "קפלת הלנה הקדושה" בכנסיית הקבר, חלק מהתחנה התשיעית בויה דולורוזה השייך לכנסייה האתיופית, שאין לה דריסת רגל בתוך הכנסייה עצמה. מנזר דיר א-סולטאן מזכיר לצופים בו כפר ציורי. המנזר בנוי סביב חצר פנימית עם שער אדום בצורת צלב, המוביל לאוסף של חדרים קטנים בנויים מחומר וקורות עץ.
מנזר סן סלווטורה השוכן ברחוב סנט פרנסיס, הוא מנזר פרנסיסקני שנמצא במיקום זה החל מאמצע המאה ה-16. השטח עליו בנוי המנזר נרכש בשנת 1560 מידי הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית והמנזר נבנה בהדרגה.
אתרים > שווקים

המוריסטן שמקור שמו בפרסית (بیمارستان בִימָרֶסְטָאן - בית חולים, או تيمارِسْتان תִימָרֵסְתָאן - בית משוגעים), הוא מתחם גדול ורבוע של רחובות, כיכרות, חנויות ובתי מלאכה ברובע הנוצרי.
אתרים > מבנים בעלי חשיבות

אכסניית קאזה נובה היא אכסניה הפרנציסקנית השוכנת ליד מנזר סן סלוודור, ברחוב הנושא את שמה. פירוש שמה של האכסניה בשפה הלטינית הוא "בית חדש", והיא קרויה כך משום שהאכסניה חדשה יחסית למנזר הסמוך אליה.
אתרים > אתרים נוספים

בריכת חזקיהו היא בריכת מים מתקופת בית שני השוכנת בדרומו של הרובע. לבריכה צורה מלבנית, אורכה (מדרום לצפון) הוא כ-75 מטרים, ורוחבה הוא כ-42.5 מטרים. בריכת חזקיהו ניזונה שנים רבות מבריכת ממילא על ידי אמת מים שהובילה מים בין שתי הבריכות, והייתה פעילה עד לדורות האחרונים.
מסגד עומר השוכן ליד כנסיית הקבר, נבנה במקום בו על פי המסורת התפלל הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב כאשר ביקר עם כניסתו לירושלים בכנסיית הקבר.
אל-ח'נקה א-צלאחיה
יהודים ברובע הנוצרי

בסוף המאה ה-19, בשל קשרים עם הקהילה היוונית של הרובע, מאיר גאני עבר לגור ברובע עם משפחתו.
בשנת 1989 רכשה עמותת "עטרת כהנים" מבנה ברובע הנוצרי מידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, הרכישה בוצעה באמצעות עמותות קש מארמני בשם מרדוריס מטוסיאן שהיה בעל החזקה בנכס, מכונה המבנה "נאות דוד". בסופה של התדיינות משפטית קבע בית המשפט העליון כי הנכס בחזקת "עטרת כהנים", אך לא יורשו להתגורר בו יותר מעשר משפחות. כתוצאה מכך קיימים בבניין שטחים לא מנוצלים רבים, מתגוררות בו עשר משפחות יהודיות, ופועל בו בית כנסת וישיבת לנתיבות ישראל.
לקריאה נוספת

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
יהושע בן-אריה, עיר בראי תקופה, א-ב, ירושלים: הוצאת יד בן-צבי, תשל"ט-1979.
דן בהט, אטלס כרטא הגדול לתולדות ירושלים, ירושלים: הוצאת כרטא, 1994.
זאב וילנאי, ירושלים, העיר העתיקה וסביבתה, א-ב, ירושלים 1972.
מאיר בן-דב, ביצורי ירושלים, החומות השערים והר הבית, תל אביב 1983.
דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים הבנייה בעיר העתיקה, ירושלים 1993.
דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, ירושלים, כתר הוצאה לאור, 1996.
צ'ארלס וילסון, ירושלים, העיר הקדושה, ירושלים 1988.
הערות שוליים

↑  עד 1800 בקירוב, לא הייתה החלוקה לארבעת הרבעים מקובלת בספרות הנוסעים ומחקר העיר; ראו: יהושע בן-אריה, עיר בראי תקופה, א, עמ' 27.
| אתרי העיר העתיקה של ירושלים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 : 
שערי ירושלים
 שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • השער החדש • שער יפו • שער ציון • שער האשפות • שער הרחמים • שערי חולדה: 
חלל כנסיית הגואל
שוק אבטימוס במוריסטן
אליהו מירון (ראש מועצה מקומית)

אליהו מירון (שבט ה'תרס"ג, 30 בינואר 1903 – י"ט בניסן ה'תשמ"ז, 18 באפריל 1987) היה ראש המועצה המקומית השני של נס ציונה בשנים 1950 – 1966.
ביוגרפיה

נולד בשם אליהו מיקנברון בבילסקו-ביאלה שבשלזיה (אז, באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בפולין) לאביו יחזקאל, סוחר, ולאמו יהודית. הצטרף לתנועת-הנוער "בלאו-וייס", ובהמשך הצטרף ל"התאחדות" ולאיגוד העולמי של המכבי. פרסם מאמרים בעיתונו של רוברט שטריקר "וינר מורגנצייטונג" (Wiener Morgen-Zeitung)" והיה חבר מערכת העיתון היידי "פאלקס שטימע".
ב 1925 ביקר בארץ ישראל לרגל טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר שובו לאירופה, עבר הכשרה מטעם "החלוץ", וב-1929 עלה ארצה. הצטרף לקיבוץ "עבודה" שהתיישב בגבעת מיכאל ליד נס ציונה, והיה מזכיר הקיבוץ לצד עבודתו כפועל בחקלאות ובבנייה. הקיבוץ התפרק בתחילת שנות ה-30, ומירון המשיך להתגורר בנס ציונה ולעבוד בתחום הבנייה והריצוף. שימש בשורת תפקידים במוסדות הפועלים בנס ציונה: חבר מועצת הפועלים וחבר מזכירות המועצה, מנהל לשכת העבודה, מנהל לשכת המס, מנהל הצרכנייה (1932 – 1933) והחל מ-1947 היה מנהל קופת מלווה של העובדים. ייצג את הפועלים בוועדות משותפות לפועלי נס ציונה ולאיכריה.
עם כינונה של מועצה מקומית בנס ציונה ב-1949 התמנה לסגנו יו"ר של המועצה יוסף סמל, ובבחירות הראשונות ב-1950 עמד בראש רשימת ההסתדרות (מפא"י) שזכתה לרוב המושבים במועצה, והוא התמנה לראש המועצה, עם קואליציה "מקיר לקיר" שכללה את כל המפלגות המועצה. תחת הנהגתו קיבלה המועצה החלטה להרחיב את גבולות המושבה ולפתח בה תעשייה לצד החקלאות. לצורך כך הוקמו שני אזורי תעשייה. כמו כן, בתקופתו התרחבה נס ציונה ונבנו בה שיכוני עובדים ושכונות, והחל להתגבש אופייה העירוני של נס ציונה. נבחר לקדנציה נוספת בבחירות 1955 ובבחירות 1959. בבחירות 1965 עמד בראש רשימת המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל שזכתה במירב הקולות, והוא הקים קואליציה בשיתוף מפ"ם והמפד"ל שבחרה לכהונה רביעית כראש המועצה. מירון רצה לצרף לקואליציה שלו את גח"ל ורפ"י, אולם בשל התנגדות מרכז המערך לשותפות גם גח"ל, החליט להתפטר מתפקידו לאחר כחצי שנה ולהעבירו באופן זמני לנציג המפד"ל משה לוי, כדי שמירון יוכל לצרף לקואליציה את נציגי רפ"י. המשא ומתן בין המפלגות נכשל, ולוי החליט לחבור לגח"ל ורפ"י ולהמשיך בכהונתו כראש המועצה, כשהוא מותיר את המערך ומפ"ם באופוזיציה. באפריל 1967 התפטר מירון מחברותו במועצה. לצד עיסוקו הפוליטי, ניהל את סניף בנק הפועלים המקומי, והיה חבר המחלקה המוניציפלית של ההסתדרות.
נפטר ב-1987 ונקבר בבית העלמין בנס ציונה. על שמו רחוב בעיר.
חיים אישיים

נשא לאשה את צפורה בת שלמה וולקן. לזוג נולדו בת, יהודית, ובן, שלמה (בולו), לשעבר איש התעשייה האווירית לישראל.