רצח ויליאם מקינלי
הביקור הנשיאותי > התכנון וההגעה

בטקס ההשבעה לכהונתו השנייה, שהתקיים ב-4 במרץ 1901, נשא מקינלי נאום קצר. בהיותו זה מכבר תומך במכסי מגן ובהאמינו שחוק דינגלי שחוקק ב-1897 בשנת נשיאותו הראשונה, סייע לאומה האמריקאית להגיע לשגשוג, הוא תכנן לנהל משא ומתן על הסכמי סחר הדדיים עם מדינות אחרות. מהלך זה היה אמור לפתוח את השווקים הזרים למגזר הייצור האמריקאי ששלט בשוק המקומי הודות למכסי המגן, ששאף להרחיב את שווקיו. במהלך סיור ארוך שתוכנן לחודשים שלאחר השבעתו, התכוון מקינלי לשאת נאומים מרכזיים לקידום תוכניתו, ששיאם היה אמור להיות ביקור ונאום בתערוכה הפאן-אמריקאית (אנ') בבאפלו ב-13 ביוני.
הנשיא מקינלי, רעייתו אידה והפמליה הרשמית שלהם, עזבו את וושינגטון ב-29 באפריל למסע ברכבת ברחבי ארצות הברית, שתוכנן להסתיים בבאפלו. הוא התקבל בחמימות במערב ארצות הברית במקומות שבהם לא ביקר מעולם נשיא. בהיותם בקליפורניה חלתה הגברת הראשונה קשות ולזמן מה היה חשש לחייה. בסן פרנסיסקו היא החלימה, אך הנשיא ביטל את המשך הסיור ובני הזוג מקינלי שבו לוושינגטון. הנאום בתערוכה נדחה ל-5 בספטמבר, לאחר שמקינלי בילה כמה שבועות בוושינגטון וחודשיים בביתם בקנטון. הוא ניצל את הזמן ששהה בביתו באוהיו לעבוד על נוסח הנאום ובהשגחה על שיפוצים שבוצעו בביתו. מקינלי תכנן להישאר בקנטון עד אוקטובר.
צ'ולגוש התגורר בחווה של הוריו ליד קליבלנד החל מ-1898, עבד באופן מצומצם, שכן הוא סבל מהתמוטטות עצבים. ידוע שהוא נכח בנאום שנשאה אמה גולדמן במאי 1901 בקליבלנד. הוא התקרב אליה לפני הנאום וביקש ממנה להמליץ לו על ספרים על אנרכיזם. השיחה בין השניים, שבה לא עודדה גולדמן אלימות, אך הביעה את הבנתה לאלו שנגררו אליה, השפיעה עמוקות על צ'ולגוש. מאוחר יותר הוא ציין שמילותיה בערו במוחו. ביולי הוא הגיע לראותה בביתה שבשיקגו כאשר היא עמדה לצאת יחד עם בתה לבאפלו לצפות בתערוכה ושני האנרכיסטים נסעו יחדיו אל תחנת הרכבת. גולדמן הביעה את דאגתה בפני אחד הפעילים הרדיקליים האחרים מכך שצ'ולגוש (שעשה שימוש בכינוי "פרד ניימן") מסתובב סביבה. זמן קצר לאחר מכן הוא עזב ככל הנראה לשיקגו. ויליאם ארנץ, פועל שעבד בפארק בקנטון, העיד שהוא ראה אדם דומה לצ'ולגוש באמצע 1901, כאשר הנשיא שהה בביתו ולעיתים ביקר בפארק. אותו אדם נשא עמו שני אקדחים, וכאשר אנרץ הזכיר לו שחל איסור לשאת כלי נשק מחוץ למטווח של הפארק, הוא הגיב בביטול. ארנץ רצה להזעיק את המשטרה, אך אותו אדם לא נמצא מעולם.
מאוחר יותר באותו קיץ עבר צ'ולגוש לבאפלו, אם כי הסיבות לכך לא ידועות. הסופר והעיתונאי סקוט מילר שיער שייתכן שהוא בחר בבאפלו בשל אוכלוסיית המהגרים הפולנים הגדולה שלה. הוא התאכסן בפרבר ווסט סנקה ובילה את רוב זמנו בקריאה. לאחר מכן עזב צ'ולגוש לקליבלנד, אך לא ברור מה היו מעשיו שם. ייתכן שהוא אסף ספרות אנרכיסטית או שהשיג עוד כסף. לאחר קליבלנד עבר צ'ולגוש לשיקגו, שם הוא ראה ידיעה בעיתון שהנשיא מקינלי מתכנן ביקור בבאפלו. הוא שב לשם, כשהוא עדיין לא היה בטוח מה יעשה. ראשית, הוא רק חיפש להיות בקרבת האיש שמבחינתו גילם את חוסר הצדק. ביום שלישי, 3 בספטמבר גמלה בליבו ההחלטה. מאוחר יותר אמר צ'ולגוש בחקירתו במשטרה:
זה היה בליבי, לא היה לי מפלט מזה. לא יכולתי לכבוש את יצרי שכן חיי היו על כף המאזניים. אלפי אנשי היו בעיר ביום שלישי. שמעתי שזה היה יום הנשיא. נראה היה שכל האנשים הללו כורעים ברך לפני השליט הגדול. גמלה בי ההחלטה להרוג את השליט.
ב-3 בספטמבר הלך צ'ולגוש לחנות הכולבו של וולברידג' ברחוב הראשי של באפלו ורכש אקדח איוור ג'ונסון בקוטר 0.32 אינץ' (8.1 מ"מ). בשלב זה לא הייתה בידיו תוכנית ברורה להתנקשות בנשיא. ביום המחרת הגיע הזוג הנשיאותי לבאפלו ברכבת. התותח שירה את מטח ההצדעה לנשיא בהגעתו לעיר הוצב קרוב מדי למסילה והירי גרם לפיצוץ מספר חלונות ברכבת וגרמו לגברת הראשונה לתגובה עצבנית. כתריסר אנשים על הרציף, שהאמינו שהנזק נגרם עקב פצצה, צעקו "אנרכיסטים!" כשפסע הנשיא מקינלי אל מחוץ לרכבת והתקבל בקבלת פנים רשמית, נדחק צ'ולגוש אל תוך הקהל, אך נוכח שהנשיא מאובטח בצורה הדוקה מדי כדי שהוא ינסה להתנקש בחייו.