stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוגו וולף
מוזיקה

ההשפעה המוזיקלית הגדולה ביותר בחיי וולף באה מריכרד וגנר, שפגש את המלחין הצעיר זמן קצר לאחר שוולף החל את לימודיו בקונסרבטוריון בווינה ועודד אותו להתמיד בהלחנה ולנסות את כוחו ביצירות גדולות יותר. פגישה זו חיזקה לעד את תשוקתו של וולף לחקות את אלילו המוזיקלי. וולף הרחיק לכת עד כדי חיקוי הצמחונות של וגנר, אבל בכך התמיד רק שנה וחצי. הדלק שהזין את עוינותו כלפי יוהנס ברהמס נבע בחלקו מן הדבקות בווגנר ובחלקו מאי-הבנה וניגודי אישיות, ולא מטינה כלשהי מצד ברהמס.
פרסומו האמיתי בא לו מן הלידר שלו; מזגו של וולף וכישוריו הוליכו אותו אל צורות פרטיות ואישיות יותר. בתחילה סבר אמנם, ששליטה בצורות המוזיקליות הגדולות היא סימן ההיכר של מלחין דגול (השקפה שמוריו הראשונים חיזקו בו), ממדיו הקטנים יותר של השיר האמנותי סיפקו לו יסוד מצוין לפיתוח כישורי יצירה בסיסיים, ובהמשך הייתה צורה זו לאמצעי ההבעה החזק ביותר שלו. הלידר של וולף נודעים בצמצום רעיונות מוזיקליים רחבי יריעה ועומק של רגשות; כישרונו לפרש ולבטא טקסטים באמצעות המוזיקה מותאם לצורת השיר. אף כי וולף עצמו לא יכול היה להשתחרר מן הרעיון שחיבור יצירות קצרות בלבד מעיד על נחיתות המלחין בהשוואה לאחרים, הרי ארגון השירים שהלחין למחזורים דרמטיים שלמים, תוך מציאת קשרים בין טקסטים, ללא כוונה מפורשת מצד המשורר, לצד תפיסת שירים נפרדים כיצירות דרמטיות זעירות, מצביעים על היותו דרמטיסט מחונן, אם כי כתב רק אופרה אחת, לא מוצלחת ביותר.
בשלב מוקדם בקריירה שלו עיצב וולף את הלידר שלו על פי אלה של פרנץ שוברט ורוברט שומאן, בייחוד בתקופת יחסיו עם ואלי פרנק; למעשה, החיקויים היו טובים דיים להתקבל כדבר האמיתי, והוא אכן ניסה זאת פעם, אך נחשף בטרם עת. ההשערה היא, שבחירת הטקסטים שלו ללידר בשנים הראשונות, טקסטים שעסקו ברובם בחטא ובייסורים, הושפעה בחלקה מהידבקותו בעגבת. אהבתו לוואלי פרנק, שלא הושבה במלואה, הולידה את ילדי רוחו בדמות "וזנדונק-לידר": מוזיקה נלהבת לשירים משל ניקולאוס לנאו. הלך הרוח של השירים האחרים היה שונה מזה בתכלית השוני: קלילים והומוריסטיים. גם "פנטסיליאה" סוערת וססגונית; אף כי וולף העריץ את ליסט, שעודד אותו להשלים את היצירה, הוא הרגיש שהמוזיקה של ליסט יבשה מדי ואקדמית, וחתר לצבע ורגש.
שנת 1888 הייתה ציון דרך ונקודת מפנה הן בסגנונו והן בקריירה שלו. הוא התרחק מסגנון שוברט הקודם שאימץ לו ובחר בשירים שהלמו את כשרונותיו המוזיקליים ואת יכולתו להתאים מוזיקה לטקסט, בייחוד אלה של מריקה, שתכונותיו דמו לאלה של וולף במובנים רבים.
וולף כתב מאות לידר, שלוש אופרות, מוזיקה תוכניתית, מוזיקה מקהלתית וכמה יצירות לתזמורת, מוזיקה קאמרית ויצירות לפסנתר, המושמעות לעיתים רחוקות מאוד. יצירתו האינסטרומנטלית המפורסמת ביותר היא ה"סרנדה האיטלקית" (1887), שנכתבה במקור לרביעיית מיתרים ואחר תוזמרה. יצירה זו מציינת את ראשית סגנונו הבוגר.
וולף התפרסם בשימוש שעשה בטונאליות להעצמת המשמעות. ההתמקדות בשני אזורים טונאליים כדי לבטא במוזיקה כפל משמעות וקונפליקט בטקסט הייתה לסימן היכר של סגנונו, ומצאה פתרון רק במקום היאה למשמעות השיר. הטקסטים שבחר היו חדורים במקרים רבים ענות וחיפושי שווא אחר פתרון, ורגשות אלה מצאו ביטוי בטונאליות, שנדדה מסולם לסולם, בלתי מסוגלת למצוא את דרכה חזרה אל סולם הבית. השימוש בקדנצות מדומות, כרומטיות, דיסוננסים ותווכים כרומטיים מסווה את היעד ההרמוני כל זמן שהמתח הפסיכולוגי עומד בעינו. גם המבנה הצורני שלו שיקף את הטקסטים שעבורם נכתבה המוזיקה, והוא כמעט לא כתב את השירים הערוכים בפשטות ומחולקים לבתים, שהיו חביבים על בני זמנו, אלא בנה את צורת הליד סביב אופייה של היצירה.
הערות שוליים

↑  אריק סאמס וסוזן יואנס, "הוגו וולף" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין.
↑  ג'יימס גולוויי וויליאם מאן, "מוזיקה בכל הזמנים", עמ' 302.
↑  סאמס ויואנס, שם.
↑  ג'ון סטנלי, "מוזיקה קלאסית", עמ' 179
↑  סאמס ויואנס, שם.
↑  Joseph W. Lewis. (2010). What Killed the Great and Not So Great Composers?. AuthorHouse. p.390. ISBN 978-1449075842
↑  סאמס ויואנס, שם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270008505171  PLWABN: 9810577893505606  BNE: XX1161417  BnF: cb121573752 (data)  CANTIC: a10406402  CiNii: DA04693066  GND: 118634712  ISNI: 0000 0001 1701 3180  LCCN: n79124575  LNB: 000037713  MusicBrainz: 21f39bff-fdec-4424-8ad7-86207565d571  NDL: 00527418  NKC: jn20000605640  NLA: 35748292  NLK: KAC2018O1702  NTA: 071489150  SELIBR: 214748  SNAC: w61v5dpk  SUDOC: 030086728  Trove: 1069390  VIAF: 120704169   WorldCat (עם VIAF): 120704169
האספה הפדרלית של רוסיה

האספה הפדרלית (ברוסית: Федеральное Собрание) היא הפרלמנט הרוסי לפי חוקת רוסיה, אשר אושרה במשאל עם בדצמבר 1993. האספה, על פי חוקת רוסיה, היא היורשת של הפרלמנט של ברית המועצות – הסובייט העליון, והיא הרשות המחוקקת של רוסיה.
על פי סעיף 95 בחוקת רוסיה, 10% בלבד מחברי מועצת הפדרציה מתמנים על ידי נשיא רוסיה. הדומה נבחרת אחת לחמש שנים בעוד כהונת חברי מועצת הפדרציה אינה מוגבלת.
מבנה

האספה הפדרלית היא פרלמנט דו-ביתי. היא מורכבת מהבית העליון, מועצת הפדרציה – הכוללת 170 חברים כאשר כל 2 נציגים מייצגים מחוז מסוים (רוסיה מחולקת ל-85 מחוזות, בהתאם לכך 170 חברים), ומהבית התחתון, הדומה – הכוללת 450 חברים. חבר המועצה (סנאטור) לא יכול לכהן במקביל כחבר הדומה.
האספה הפדרלית מהווה לגוף פרלמנטרי מאוחד המורכב מבית עליון ותחתון הפועלים באופן עצמאי ובנפרד זה מזה. מועצת הפדרציה ובדומה מתכנסים יחדיו רק בשלוש מקרים:
בעת נאום נשיא רוסיה לפרלמנט;
בעת נאום יו"ר בית המשפט לחוקה;
בעת נאום מנהיגי מדינות זרות;
כל אחד מבתי הפרלמנט שוכן בבניין אחר בבירה מוסקבה. לכל בית בפרלמנט יש הזכות להציע ולהצביע על חוקים, אך ישנן מספר סמכויות השמורות בנפרד לכל אחד מהבתים. בראש כל בית עומד יושב ראש, המנהל את העניינים השוטפים. בעת אירועים יוצאי דופן, כגון נאומים מסוימים של נשיא רוסיה או של מדינאים זרים, מתכנסים שני בתי הפרלמנט תחת קורת גג אחת. הדומה נבחרת בבחירות כלליות וישירות אחת לארבע שנים. לעומת זאת, הצירים היושבים במועצת הפדרציה נבחרים לא ישירות, אלא על ידי הרשות המחוקקת והמבצעת של כל אחד מהסובייקטים הפדרליים של רוסיה.
סמכויות

על פי סעיף 103 בחוקת רוסיה לשני בתי האספה הפדרלית (מועצת הפדרציה והדומה הממלכתית) יש סמכויות בנושאים שונים כדלהלן:
סמכויות > מועצת הפדרציה

בסמכות מועצת הפדרציה:
לאשר שינויי גבולות במחוזות רוסיה;
לאשר צווי נשיא רוסיה על הטלת מצב חירום ומצב מלחמה;
החלטה על שימוש בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית מחוץ לשטחי רוסיה;
הכרזה על הבחירות לנשיאות רוסיה;
הדחת נשיא רוסיה מתפקידו;
מינוי שופטי בית המשפט החוקתי של רוסיה ושופטי בית המשפט העליון של רוסיה;
מינוי והדחת התובע הכללי של הפדרציה הרוסית וסגניו;
מינוי והדחת יושב ראש לשכת המבקר;
סמכויות > הדומה הממלכתית

בסמכות הדומה:
לאשר לנשיא רוסיה למנות מועמד לראש ממשלת רוסיה
לערוך הצבעת אי אמון בממשלת רוסיה
להאזין לדו"ח חד שנתיים של ממשלת רוסיה ופעילותה
מינוי והדחת נגיד הבנק המרכזי
מינוי והדחת יושב ראש לשכת המבקר
מינוי והדחת הנציג הנשיאותי לזכויות האדם
הכרזה על חנינה
לפתוח בהליך להדחת נשיא רוסיה
המרכז הפרלמנטרי

המרכז הפרלמנטרי (Парламентский центр) הוא פרויקט של קומפלקס בניינים שיאחד תחת קורת גג אחת את פעילות שני בתי הפרלמנט. בשנת 2012 נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב תמך ברעיון זה.
נבחנו מספר אזורים שונים במוסקבה לרבות שדרות קוטוזוב, גדות פרונזה, "מוסקבה סיטי", שטח שדה התעופה טושינו ורחוב קרסנאיה פרסנאיה (לפני בניית אצטדיון אוטקריטיה), גדות נהר מוסקבה (על שטח האקדמיה הצבאית של חיל הטילים האסטרטגיים). ברם, בספטמבר 2014 הוחלט לבנות את המרכז הפרלמנטרי בשטח מנובניצ'סקאיה פוימה (Мнёвническая пойма), בחירה שספגה ביקורת של פעילי הגנת הסביבה‏. הפרויקט הוצא למכרז מספר פעמים על מנת לבחור משרד אדריכלים שיעצב את המבנה אך המכרז בוטל.
ראו גם

המערכת האוטומטית להבטחת פעילות חקיקה (רוסיה)
נאום נשיא רוסיה בפני האספה הפדרלית
הערות שוליים

↑  Миронов выступит с предложением о строительстве Парламентского центра
↑  Строительство парламентского центра — Российская газета, www.rg.ru
↑  В Госдуме подтвердили переезд парламента в Нижние Мневники
↑  Правительство Москвы собирается переселить российский парламент во Мнёвники, גרינפיס
↑  Переезд Госдумы в Мневники отложили по эстетическим соображениям‏, РБК
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446511305171  LCCN: n94027285  NKC: ko2007416540  VIAF: 138868447   WorldCat (עם VIAF): 138868447
הדמיוני

| --- | --- |

כרזת הסרט המקורית
 מבוסס על:  "הדמיוני" מאת א. הרולד
 בימוי:  יושיוקי מומוסה
 הופק בידי:  יושיאקי נישמורה
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  סטודיו פונוק
 הקרנת בכורה:  15 בדצמבר 2023 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  סרט פנטזיה
 ponoc.jp/Rudger
 דף הסרט ב־IMDb
 
הדמיוני (ביפנית: 屋根裏のラジャー) הוא סרט אנימה יפני משנת 2023, שבוים על ידי יושיוקי מומוסה והונפש על ידי סטודיו פונוק. הסרט מבוסס על ספר באותו השם (אנ') משנת 2014 שנכתב על ידי הסופר הבריטי א. הרולד.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-15 בדצמבר 2023 ביפן. הסרט עלה ברחבי העולם (כולל ישראל בתרגום עברי) לנטפליקס ב-5 ביולי 2024.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתמקדת בילדה בשם אמנדה, אשר לה חבר דמיוני בשם רוג'ר. רק אמנדה מסוגלת לראות את רוג'ר, עד אשר ביום אחד מגיע אדם מרושע בשם מר באנטינג, אשר צד חברים דמיוניים.
הערות שוליים

↑  Matt Schley, ‘The Imaginary’: Flight of fancy could have soared even higher, The Japan Times, ‏2023-12-21 (באנגלית)
↑  "News". The Imaginary (באנגלית). נבדק ב-2023-08-24.
האתרים הלבנים בוולדימיר ובסוזדל

האתרים הלבנים בוולדימיר ובסוזדל הוא השם הקיבוצי שניתן לשמונה מבנים בערים ולדימיר וסוזדל ברוסיה ובסביבתן, עת הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו בשנת 1992 כאתר מורשת עולמית. כל שמונת המבנים נבנו מאבן גיר בין המאה ה-12 למאה ה-16:
קתדרלת שנתה של הבתולה בוולדימיר (1158-1160)
שער הזהב בוולדימיר (1158-1164)
קתדרלת דמטריוס הקדוש בוולדימיר (1194-1197)
מבצר אנדריי בבוגוליובובו (1158-1165)
כנסיית שלום הבתולה על הנרל (1165)
הקרמלין בסוזדל (החל במאה ה-10)
כנסיית בוריס וגלב בקידשקה (1152)
מנזר אותימיוס הקדוש בסוזדל (המאה ה-16)
העיר ולדימיר הוקמה בשנת 990, והחל בשנת 1157 הייתה לבירתה של נסיכות ולדימיר. במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 נחשבה נסיכות ולדימיר לאחת הגדולות ברוסיה, אך באמצע המאה ה-14 איבדה את חשיבותה לטובת נסיכות מוסקבה.
קתדרלת שנתה של הבתולה בוולדימיר

קתדרלת אוספנסקי (Успенский собор) בולדימיר הייתה הקתדרלה הראשית של רוסיה במאה ה-12, והיא נחשבת לאחד המבנים הבולטים באדריכלות הרוסית של התקופה, ואף הייתה דוגמה לבניית קתדרלות נוספות. הקתדרלה עשויה ממכלול של מספר מבנים שנבנו בתקופות שונות.
הבניין המקורי נבנה על ידי הנסיך אנדריי בוגולובסקי (Андрей Боголюбский) בין השנים 1158-1160 והוקדש לשנתה של הבתולה הקדושה (באמונה הקתולית - עלייתה השמיימה). המבנה נשא חמש כיפות; הוא נישא לגובה של 32.3 מטר והיה גבוה מהקתדלרות המרכזיות בקייב ובנובגורוד. החלק המקורי מהווה כיום את חלקה המרכזי של הקתדרלה. לאחר שרפה שפרצה במקום בשנת 1185 הורחב המבנה באופן משמעותי, וצורפו לו גלריות צדדיות שהוסיפו ארבעה מגדלים לשישה הקיימים. שטחו הפנימי הכולל של המבנה היה בצורת ריבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא 30 מטר, והוא משתרע על פני שטח כלל של 1,178 מ"ר.
החזית מחולקת לחמישה אזורים על ידי עמודים משובצים. השטח החיצוני של הקירות מעוטר בתבליטים מהמאה ה-12. הפרסקות המקוריים של הקתדרלה השתמרו רק בחלקם, ובשנת 1408 צוירו פרסקות חדשות על ידי הצייר הידוע אנדרי רובליוב. מאלה שרדו רק חלקים מתמונת יום הדין המשתרעת על כל החלק המערבי של הקתדרלה. הפרסקות הנוכחיות הן מהמאה ה-19.
בשנת 1810 נבנה מגדל פעמונים בן 4 קומות ולו חוד מזהב, וב-1862 הוקם מבנה המקשר בינו לבין המבנה המרכזי של הקתדרלה. בין השנים 1886-1891 חודשו הקירות באבן גיר וחלק מהתבליטים הוחלפו. בגלריות שבקתדרלה נטמנו נסיכי ולדימיר וראשי הכנסייה.
מדיה וקבצים בנושא קתדרלת שנתה של הבתולה בוולדימיר בוויקישיתוף
שער הזהב בוולדימיר

שער הזהב (Золотые ворота) בוולדימיר הוא דוגמה יוצאת מן הכלל של אדריכלות רוסית. השער נבנה בשנת 1164 על ידי נסיך אנדרי בוגולובסקי. בנוסף לצורכי הגנה, היה למבנה גם תפקיד רשמי, והוא שימש ככניסה לחלק האמיד של העיר. באותה תקופה בחומות העיר היו חמישה שערים – שער זהב, שער הנחושת, שער אירינה, שער בכסף ושער וולגה, אך רק שער הזהב שרד. במהלך המאות ה-12 וה-13 היו השערים מצופים בנחושת וזהב שבהקו בשמש. במהלך השנים חלו שינויים בסביבת המבנה והחומות סביב השער נהרסו. כתוצאה מכך היה צורך לחזק את המבנה, ובשנת 1795 נבנו מבני עזר בצדדים. ב-1810 הוקמה מעל לשער כנסייה שהוקדשה לגלימת הבתולה, ובו שוכן כיום מוזאון היסטורי המוקדש לפלישת המונגולים לעיר בשנת 1238. במקום גם תצוגה עשירה של נשק מתקופת ימי הביניים ועד למאה ה-19.
מדיה וקבצים בנושא שער הזהב בוולדימיר בוויקישיתוף
קתדרלת דמטריוס הקדוש בוולדימיר

קתדרלה דמטריוס הקדוש נבנתה בחצר הנסיך הגדול בשנת 1194-1197 על ידי הנסיך ווסבולוד השלישי לכבוד הולדת בנו דימיטרי. המבנה רבוע ונדמה כקוביה, יש בו שלוש ספינות, ובמקור הוא היה מחובר אל ארמון הנסיך הגדול. הקתדרלה ידועה בתבליטים שעל קירותיה החיצוניות. בעבר התנוססו מעל אלף תבליטים של קדושים ושל בעלי חיים על קירות המבנה וחלקם נשמר עד היום. התבליט המרכזי מתאר את דוד המלך היושב על כס המלכות וסביבו חיות שונות. בנוסף תוארו בתבליטים דמויות נוספות, כמו אלכסנדר הגדול, שמשון, שלמה המלך, הרקולס ועוד. על החזית הצפונית נראו הנסיך ובניו. בתוך הכנסייה היו פרסקות שרק חלק קטן מהם השתמר.
מדיה וקבצים בנושא קתדרלת דמטריוס הקדוש בוולדימיר בוויקישיתוף
כנסיית שלום הבתולה על הנרל

כנסיית שלום הבתולה על הנרל (Церковь Покрова на Нерли; Church of the Intercession on the Nerl) היא כנסייה השוכנת כ-1.5 ק"מ מבוגוליובובו וכ-13 ק"מ צפון-מזרחית לוולדימיר. הכנסייה נבנתה בשנת 1165 על ידי נסיך אנדריי בוגולובסקי לאחר מות בנו, וקיימת השערה שהוא נטמן בכנסייה או בקרבתה. לפי המסורת, האבן לבניית הכנסייה הובאה מבולגריה של הוולגה לאחר ניצחונו של הנסיך אנדריי. הכנסייה ממוקמת במקום נמוך סמוך למפגש הנהרות נרל וקליאזמה, והייתה נתונה להצפות בעונות האביב. לצורך הקמת המבנה הוקמה גבעה מלאכותית, ויסודות המבנה עמוקים מאוד ומגיעים לעומק של 5 מטר בתוך הקרקע. לכנסייה כיפה אחת והיא נתמכת בארבעה עמודים פנימיים. בתוכה עיטורים שונים, שהמרכזי שבהם מתאר את דוד המלך היושב ומנגן על כינורו.
מדיה וקבצים בנושא כנסיית שלום הבתולה על הנרל בוויקישיתוף
הקרמלין בסוזדל

הקרמלין בסוזדל (Суздальский кремль) במרכז העיר סוזדל הוקם החל במאה ה-10. הוא ניצב בסמוך לנהר קמנקה בדרום העיר. במהלך המאות ה-11 וה-12 הוקם המבצר והוקף בחומת אדמה באורך של 1,400 מטר, ולאורכן ניבנו חומות עץ ומגדלי שמירה. בתוך המתחם הוקם בניין הנסיך, בניין הממסד הדתי, מתחמים צבאיים ומבנים נוספים. במהלך המאה ה-15 חוזק המערך ההגנתי. בשנת 1719 נשרפו כל מבני העץ ששימשו להגנת העיר. המתחם כולל כעת מספר מבנים:
קתדרלת הולדת אם ישו (1222-25) נבנתה במקום בו ניצבו כנסיות קודמות. מהמבנה המקורי נותר רק החלק התחתון, ובמאה ה-16 נבנו מעליו קירות לבנים. החלק הישן מעוטר בתבליטים רבים של אריות, פני נשים ועוד. מול החזית הדרומית של הקתדרלה הוקם בשנת 1635 מגדל הפעמונים, ובמאה ה-17 נוסף לו שעון עם אותיות המציינות את השעות.
מתחם הממסד הדתי – נבנה במאות ה-15 וה-17. המבנה שימש כבית מגוריו של ראש הכנסייה המקומית, וכיום שוכן בו מוזיאון.
כנסיית ניקולסקי בחלקו המערבי של הקרמלין נבנתה בשנת 1766 בכפר גלוטוב. כשנשרפה הכנסייה בקרמלין, הועברה הכנסייה אליו.
מדיה וקבצים בנושא הקרמלין בסוזדל בוויקישיתוף
מבצר אנדיי בבוגוליובובו

הכפר בוגוליובובו הוקם על ידי הנסיך אנדרי בוגולובסקי במחצית המאה ה-12. היישוב נבנה כולו מאבן והיה הראשון מסוגו בצפון רוסיה. ארמון הנסיך נבנה בשנים 1158-1165, אך מתקופה זו נשמר רק מגדל המדרגות. המבצר כלל חומה באורך של כ-800 מ' ומספר מבנים, והנסיך התגורר בו משך 17 שנה עד שנהרג במקום. המגדל מעוטר בפרסקות מהמאה ה-17 המתארות סצנות מחיי הנסיך. הכנסייה הסמוכה למבצר נבנתה במהלך המאה ה-18.
כנסיית בוריס וגלב הקדושים בקידשקה

כנסיית בוריס וגלב הקדושים בקידשקה נבנתה בשנת 1152 על נהר נרי כ-5 ק"מ מזרחית לסוזדל. היא נחשבת למבנה האבן הלבנה ראשון ברוסיה. הכנסייה הוקמה על ידי הנסיך יורי דולגורוקי (מייסד מוסקבה) לכבוד בניו בוריס וגלב, ובוריס, אשתו ובתו נטמנו בכנסייה לאחר מותם. בעת הכיבוש המונגולי ב-1238 הכנסייה נפגעה, אך היא שוקמה שנה לאחר מכן. הכנסייה מרובעת ואורך כל אחת מצלעותיה הוא 15.5 מטר. בצידה המזרחי שלושה אפסיסים ומגדל צמוד אליה. בתוך הכנסייה נשמרו פרסקות מהמאה ה-12, ובשנת 2004 התגלו בה פרסקות נוספות של בעלי חיים ופרחים.
מדיה וקבצים בנושא כנסיית בוריס וגלב הקדושים בקידשקה בוויקישיתוף
מנזר אותימיוס הקדוש בסוזדל

מנזר אותימיוס הקדוש בסוזדל (Спасо-Евфимиев монастырь) הוא מנזר גברים השוכן על נהר קמנקה בחלקה הצפוני של סוזדל. המנזר הוקם בשנת 1352 על ידי נסיך סוזדל כחלק מהגנת העיר, ונקרא תחילה בשם "מנזר ספסקי", אך לאחר מכן זה שונה והוא נקרא על שם אב המנזר הראשון, אותימיוס הקדוש. מבני העץ הראשונים של המנזר לא נשתמרו והמבנים הקיימים הם מהמאות ה-16 וה-17. המבנים הגדולים של המנזר נבנו מתרומות הצארים ואסילי השלישי, איוואן הרביעי ונסיכי פוז'רסקי. החל בשנת 1766 המנזר כלל בית מאסר למתנגדי המשטר.
המבנה המרכזי של המנזר הוא קתדרלה ספסקו-פראוברז'נסקי שנבנתה במאה ה-16 בסגנון הבנייה הלבנה של סוזדל, והיא ידועה במיוחד בפרסקות מהמאות ה-16 וה-17. ליד הקיר המזרחי של הקתדרלה שוכן קבר הנסיך פוז'רסקי, המצביא הידוע של רוסיה במתחילת המאה ה-17. עוד במנזר:
מגדל פעמונים (המאות ה-16 וה-17)
כנסיית בלגובצ'נסקי (המאות ה-16 וה-17)
בניין אב המנזר (המאה ה-16)
כנסיית ניקולסקי עם בניין בית החולים (1669)
בניין בית המאסר (המאה ה-18)
ראו גם

טבעת הזהב של רוסיה
מבט על הקתדרלה. מגדל הפעמונים משמאל
שערי הזהב
קתדרלה דמטריוס הקדוש
שעון האותיות בקרמלין
הקרמלין בסוזדל
בוגולובובו
כנסייה בקידקשה
פרסקות בתוך קתדרלת המנזר
היא יושבה לחלון

"הִיא יוֹשְׁבָה לַחַלּוֹן" הוא שיר אהבה של המשורר חיים נחמן ביאליק. השיר נדפס בשבועון של ההסתדרות הציונית, "העולם", ב-1 בספטמבר 1910, והוא השמיני בסדרת שירי עם שפרסם ביאליק בכתב העת.
תוכן השיר

השיר מתאר את רגשותיו של האני השר ל"רחל", אישה עימה הוא מקיים קשרי רעות ואהבה הדדיים: "רָחֵלָה לִי הִיא
וְאָנֹכִי לְרָחֵל". הוא מספר כי התנהגותה שנויה במחלוקת בציבור, ועל כן הוא פונה אליו, יחד עם שאר ממועני השיר וסותר את דבריהם: "בְּעֵינֵיכֶם הִיא פְרוּצָה וּבְעֵינַי הִיא בָרָה", ומביע את תלונתו על שפיטתן של הבריות: "וְהוֹלְכוֹת הֵן רָכִיל".
הוא מתאר את געגועיו המתמידים אל מושא אהבתו רחל: הוא רואה אותה, במציאות ובדמיונו, יושבת על אדן החלון ומסרקת את שיערה, הוא מתגעגע אליה מבוקר עד ליל, וחסרונה אך מספר שעות מעכיר מאוד את רוחו. באהבתו חסרת הפניות הוא מכנה אותה בכינויים מנוגדים ליחס הציבור; לדעתו רחל היא "בָרָה" - נקיה מכל רבב, וטהורה - "הַנְּשָׁמָה", ולשמה מתווספת בפיו האות ה"א, לציון אהבתו. כוליות אהבתו מופעלת מול כוליות הטבע, כאשר הוא מזכיר את אהובתו לפני שיבולים וגבעולים בשדה; פרט המלמד כי תקופת השיר היא בתחילת הקיץ.
על פי החוקרים זיוה שמיר ואליהו הכהן השיר הוא עיבוד לעברית של שיר אידי עממי.
אבנר הולצמן מדגיש את ייחודו של שיר עם זה, לעומת מקורות עממיים; בעוד שבשירים האחרים נעלמת הנערה לבלי שוב, מתלבט הגבר הכותב את השיר בתהיות וייסורים לגבי עתיד היחסים ביניהם. יש כאן סיטואציה ייחודית של מחזר נלהב שנאלץ להתמודד עם הלשונות הרעות של הסביבה, עם ספקנותו שלו ועם חמקנותה של הנערה.
מילות השיר

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הִיא יוֹשְׁבָה לַחַלּוֹן  וְשׂוֹרְקָה שְׂעָרָהּ,  בְּעֵינֵיכֶם הִיא פְרוּצָה  וּבְעֵינַי הִיא בָרָה.    מַר לִי מָר, לִבִּי  הַיּוֹם עָלַי רָע,  אִם רָחֵלָה אֵינֶנָּה –  אֲנִי אָנָה בָא?      | פֶּה יֵשׁ לַבְּרִיּוֹת  וְהוֹלְכוֹת הֵן רָכִיל,  אַךְ רָחֵלָה לִי הִיא  וְאָנֹכִי לְרָחֵל.    בָּעֶרֶב כִּי-אֵצֵא  אֶל מִשְׁעוֹל הַקָּמָה –  וְרָחֵלָה אֵין עִמִּי –  אֵין עִמִּי הַנְּשָׁמָה.      | שִׁבֳּלִים, גִּבְעוֹלִים,  לְרָחֵלָה שְׂאוּ שְׁלוֹמִי  וַעֲנוּ בִי: אִם תְּאַחֵר –  וָמַתִּי בִמְקוֹמִי.  |
עיבודים מוזיקליים

לשיר לחן שנכתב על ידי דרורה חבקין ובוצע על ידי ליאור ייני ב-1969 (עיבוד מוזיקלי: בני נגרי). לחן ידוע שחובר לשיר על ידי מיקי גבריאלוב, יצא לאור בתקליטו של אריק איינשטיין, "חמוש במשקפיים" ב-1980, ובתקליטו של גבריאלוב "זה היה סיפור של חורף" מ-1990. מאוחר יותר בוצע השיר גם על ידי מוש בן-ארי ואיגי דיין.
הערות שוליים

↑  חיים נחמן ביאליק, משירי־עם (השיר בעמוד 6), העולם, 1 בספטמבר 1910
1 2  חיים נחמן ביאליק, השירים, ערך והוסיף מבואות, ביאורים ונספחים: אבנר הולצמן, דביר, 2004, עמ' 403
↑  ראו: אליהו הכהן,"שיכור איז א גוי" (ועל "היא יושבה לחלון"), באתר library.osu.edu.
↑  היא יושבה לחלון, באתר "סטריאו ומונו"
| חיים נחמן ביאליק |
| --- | --- | --- |
| שירים | אל הציפור • תחזקנה • אם יש את נפשך לדעת •  הכניסיני תחת כנפך • על השחיטה • בעיר ההרגה • המתמיד • מתי מדבר • הבריכה • מגילת האש • לא זכיתי באור מן ההפקר • שיר העבודה והמלאכה • למתנדבים בעם • אכן חציר העם • ראיתיכם שוב בקוצר ידכם • שירתי • זוהר • ביום קיץ יום חום • בגינה • עציץ פרחים • שיר לחמוטל • שבת המלכה • פרש • קן ציפור • הפרח לפרפר • הפרפר לפרח • בין העצים הירקרקים‎ • היא יושבה לחלון • נדנדה • מעבר לים • מתי מדבר האחרונים • יהי חלקי עמכם • לכבוד החנוכה • בערוגת הגינה • מקהלת נוגנים • קומי צאי • יש לי גן • הקיץ גווע • אחרי מותי • לבדי •  תרזה יפה • לא ביום ולא בלילה • בין נהר פרת ונהר חדקל • בשל תפוח |  |
| סיפורים | ספר האגדה • אלוף בצלות ואלוף שום • גילוי וכיסוי בלשון • החצוצרה נתביישה • אריה "בעל גוף" • התרנגולים והשועל • שירים ופזמונות לילדים • אגדת שלושה וארבעה • ויהי היום • מסע הדג‎ • ספיח • יום השישי הקצר • מאחורי הגדר |  |
| הנצחה | קריית ביאליק • בית ביאליק • גבעת ח"ן • פרס ביאליק • כפר ביאליק • שדרות ח"ן (תל אביב) • כיכר ביאליק • מוסד ביאליק • רחוב ביאליק (תל אביב) • קמפוס ביאליק-רוגוזין • שדרות ח"ן (רחובות) • רחוב ביאליק (רמת גן) |  |
| ערכים קשורים | מאניה ביאליק‎ • אירה יאן • מרדכי עובדיהו • משה אונגרפלד • ראדי • אהל שם • עונג שבת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 5b31e117-5991-497f-a17d-a7e6b5a5ad2d 
"הִיא יוֹשְׁבָה לַחַלּוֹן". אילוסטרציה, פיסלון של אישה מביטה מאדן החלון.
הדמעות של אמסלם

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
משה איבגי וראובן דיין בצילום מהסרט
 בימוי:  אורן שטרן
 הופק בידי:  אילון רצ'קובסקי
 תסריט:  רשף לוי
 עריכה:  אורי קלינמן
 שחקנים ראשיים:  משה איבגי  קרן קוך
 צילום:  נמרוד חירם
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2003
 משך הקרנה:  50 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 דף הסרט ב־IMDb
הדמעות של אמסלם הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 2003 מאת הבמאי אורן שטרן לפי תסריט של רשף לוי, עם משה איבגי, ראובן דיין וקרן קוך בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על עבריין קשוח וחסר פשרות שחייו משתנים כשאביו עובר לבית אבות והוא נאלץ להצטרף לקבוצת תמיכה, מה שמשפיע על חייו והתנהגותו.
תקציר העלילה

אלי אמסלם (משה איבגי) הוא עבריין העוסק בגביית חובות בשוק האפור, מסחר בסמים וגביית דמי חסות. אמו רחל מתה וכעת האב האבל משה (ראובן דיין) נשאר לבד. האח דוד (משה פולקנפליק) הוא נרקומן ולא מסוגל לשמור על האבא שהולך לעיתים קרובות לאיבוד. בת נוספת שושי (אורלי קטן) היא רווקה מבוגרת שגרה במקום אחר.
האב רוצה לעבור לבית אבות ואלי מסכים לבסוף למרות שבעדתם לא נהוג לשלוח את הזקנים מביתם. אלי משתכנע מטיעוניה של העובדת הסוציאלית רינה שמואלוב (קרן קוך) שמלווה את האב גם בבית האבות.
כאשר אלי תוקף את האח סעיד (דורון ברכה) "שהעז" להלביש לאביו טיטול, נותנת לו רינה אולטימטום (מונח שכיח אצל אלי) כי אם לא יצטרף לקבוצת תמיכה של בני המאושפזים, היא תיאלץ להוציא את אביו מבית האבות. אלי מבלה יותר ויותר בבית האבות ובקבוצת התמיכה ואשתו מימי (אוולין הגואל) חושדת שהוא מנהל רומן עם רינה. למעשה אלי היה רוצה אבל רינה נמצאת בזוגיות עם בן זוג שחושש להתחייב. אלי נשק לה פעם אחת והתנצל.
אלי מבקש מהקשישה הדומיננטית במקום (רבקה גור) לדאוג לאביו שיינצח בבינגו ולהפגיש אותו עם "מירי הנותנת" (רוזי סטאר). אלי חסר רגשות ואומר לרינה כי בכה רק פעם אחת שכשמכבי תל אביב זכתה באליפות אירופה ב-1981.
בתוך זמן קצר אלי מתרכך ומזניח את אימפריית הפשע הקטנה שלו. במקום זאת, הוא מתחיל לדבר ולהביע רגשות. הוא משכנע את עמיתיו העבריינים לבכות - את רון הפרסי (אייל רוזלס) על אחיו איציק הנכה (איציק קונפינו), את רפי (עוזי שמש) על כלבו שנדרס ואת רחמים (אלברט אילוז) על אחיו שמת. בינתיים עולם הפשע כמרקחה - יריביו האחים לוי מזהים חולשה ופונים נגדו ביחד עם סגנו רון "הפרסי". הוא ניצל מיריות אך אחיו נפגע.
אלי נוקם בהם. יש לו משתף פעולה באגף המכס (שמעון כהן) והוא יודע שהחוקר אמציה איינשטיין (ז'יל בן דוד) עוקב אחרי חבילת סמים ושולח את רון "הפרסי" עם האחים לוי לקחת אותה וכולם נעצרים.
הסצנה האחרונה היא באזכרה לאם - כולם מרוצים; האבא משה, אלי שכעת הוא רגוע ובעל רגשות ומודעות עצמית כלפי משפחתו ושושי הרווקה שעומדת לקבל את הצעתו של רחמים (אלברט אילוז) לחתונה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| משה איבגי | אלי אמסלם | עבריין |
| ראובן דיין | משה אמסלם | אבא של אלי |
| קרן קוך | רינה שמואלוב | עובדת סוציאלית |
| אלברט אילוז | רחמים | עבריין |
| אוולין הגואל | מימי אמסלם | אשתו של אלי |
| משה פולקנפליק | דוד אמסלם | אח של אלי |
| אורלי קטן | שושי אמסלם | אחות של אלי |
| שמואל אדלמן | יריב ויזנפלד |  |
| רבקה גור | שרה ויזנפלד | אמא של יריב |
| אייל רוזלס | רון הפרסי | עבריין |
| שמעון כהן | חיים מהמכס |  |
| ז'יל בן דוד | אמציה איינשטיין | שוטר מכס |
| אלי חבקוק | מוריס לוי | עבריין |
| ירון לוי סבג | דני לוי | עבריין |
| רוזי סטאר | מירי הנותנת | קשישה בבית אבות |
| עוזי שמש | רפי | עבריין |
| דורון ברכה | סעיד | אח |
| דרור זיו | איתמר אמסלם | בנו של אלי |
הדמים מודיעים

הדמים מודיעים הוא כלל במשפט העברי ולפיו במקרי ספק מסוימים מה הקנה אדם לחבירו, סכום הכסף ששילם הקונה מוכיח.