stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טסי כהן-פפר
תערוכות > תערוכות יחיד נבחרות

1988 - גלריה מימד קטן, תל אביב.
1989 - גלריה רגע, תל אביב.
1990 - גלריה הקיבוץ, תל אביב.
1993 - מוטענים. מוזיאון ינקו דאדא, עין־הוד.
1995 - נפח חיוני, אומנים ירושלים.
1995 - גלריה לאמנות חדשה, טבעון.
1995 - גלריה לאמנות חדשה, טבעון.
1996 - פרט-פן גלריה לפיסול קונסטנט רמת־גן.
1997 - כפ- כ, מוזיאון אשדוד לאמנות.
1998 - צילום + ילדה, נערה, אישה חזקה. אגודת אומנים, סניף תל אביב.
2001 - "ראשים", גלריה D-1 דדה לה סיטה, פריז
2005 - "רקיחות", בית האמנים, תל אביב
2006 - "עומק הנוף", גלריה בינט, תל אביב
2008 - "גן התמנון", גלריה בינט, תל אביב
2009 - "אנשי היער", גלריה בינט, תל אביב
2012 - גלריה בינט, תל אביב
2015 - 'Mon Petit Muséum National d'Histoire Naturelle', גלריה מקום לאמנות בקרית המלאכה
2016 - ״טריו", בית האמנים, תל אביב. אוצר: ניר הרמט.
2016 - פיסול חדש ,Comme-il-ffaut, תל אביב
2016 - צלקת בודדה. מקום לאומנות, תל אביב
2022 - פַאוּנָה, אוצר: ניר הרמט, מקום לאמנות, תל אביב
תערוכות > תערוכות קבוצתיות נבחרות

1991 - סביבה ביתית. בית אמנים, תל- אביב.
1992 - ממדים קטנים, בית אומנים, תל- אביב.
1993 - ארבע מקרים פרטיים, גלריה עירונית רחובות.
1996 - מאוזן. בית אמנים, תל- אביב
1997 - שמשון ודלילה עכשיו. מוזיאון אשדוד.
1999 - ארט פוקוס, ביאנאלה בינלאומית לאמנות עכשווית, ירושלים.
2000 - קרקס החפצים מוזיאון תל אביב
2002 - מסר בבקבוק. מוזיאון ינקו דאדא, מוזיאון אשדוד.
2003 - מי מפחד מאמנות? בית אמנים תל- אביב.
2003 - נשים יפות- גברים חסונים, טיפוח גוף בתנ"ך. מוזיאון השפלה
2004 - עקב בצד אגודל גלריה טובה אוסמן-תל אביב.
2004 - יופי של בובה. גלריה זמן לאומנות. תל אביב.
2004 - הדימוי שבחומר. מוזיאון תל אביב לאמנות.
2005 - אמנות הארץ-ספר אמן אמנות לעם
2005 - לא בובה של אף אחד-פורום המוזיאונים לאמנות
2005 - הגלריה לארכיטקטורה ולאמנות ניסויית על שם פ.ק. הנייך
2007 - הביאנלה השלישית הארצית לרישום. אוצרת דליה מנור. רשמים, בית האמנים ירושלים
2007 - רשמים, בית האמנים ירושלים
2007 - CIGE יריד אמנות בינלאומי, בייג'ינג, סין
CIGE - 2008 יריד אמנות בינלאומי, בייג'ינג, סין
2008 - צבע טרי, יריד אמנות, תל אביב
2009 - צבע טרי, יריד אמנות, תל אביב
CIGE - 2009 יריד אמנות בינלאומי, בייג'ינג, סין
2010 - יש מצע, מוזיאון תל אביב לאומנות, תל אביב
2010 - הביאנלה הארצית הרביעית לרישום. אוצרת תמר מנור-פרידמן.
2010 - ארט קוטור, גלריה בינט, תל אביב
2011 - רשמים 4 – נאחז בסבך, הביאנלה הארצית הרביעית לרישום, בית האמנים, ירושלים
2016 - קיר אמן מקום לאומנות תל אביב
2015 - בויס, בויס, בויס, בית אומנים תל אביב.
2017- 9 קירות אומן, גלריה מקום לאומנות, תל אביב
2018 - מוזיאון תל אביב, יד רושמת, עבודת אוסף של מוזיאון תל אביב.
2018 - גורילה שחורה ורעה כשכחה. מקום לאומנות.תל אביב
2018 - סלון אירוטי. גלריה נוגה תל אביב.
2019 - אהבות ופארק דרום. מקום לאומנות תל אביב
2020 - בייאנלה לטקסטיל, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
2021 - פוליפוניה ב־12 קולות, אוצרת: דליה דנון, הגלריה החדשה, סדנאות האמנים טדי ירושלים.
תחנת הרכבת חיפה מזרח

תחנת הרכבת חיפה מזרח היא תחנת הרכבת הראשונה שנבנתה בחיפה. התחנה החלה לפעול בינואר 1904 כתחנת הקצה המערבית של רכבת העמק (שלוחת מסילת הרכבת החיג'אזית). עד שנת 1937, בה נפתחה תחנת חיפה מרכז, היא נקראה תחנת חיפה. עם פתיחת התחנה החדשה הוחלף שמה לחיפה מזרח. תחנה זו אינה פעילה כיום, ומבנה התחנה הוא מבנה היסטורי שעבר שימור. במתחם התחנה הוקם מוזיאון רכבת ישראל. כיום זוהי אינה תחנת הרכבת המזרחית ביותר בחיפה – שלוש תחנות בתחומי העיר נמצאות ממזרח לה: מרכזית המפרץ, חוצות המפרץ וקריית חיים.
היסטוריה

תחנת הרכבת חיפה מזרח נבנתה בשנת 1903 כחלק מבניית מסילת חיפה-דרעא על ידי השלטון העות'מאני. לצורך הקמת התחנה בחיפה הופקע שטח שאחד מבעליו היה לורנס אוליפנט. במחצית שנות העשרים של המאה העשרים, בזמן המנדט הבריטי, הגישה רוזמונד טמפלטון, אלמנתו של לורנס אוליפנט תביעה לקבלת פיצוי עבור המגרש בן 15 הדונמים שעליו בנוי חלק מתחנת הרכבת בחיפה, וזכתה בה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נסללה על ידי הבריטים מסילה ברוחב תקני מתחנת חיפה עד לצומת רמז ממערב לפרדס חנה-כרכור, על מנת לחבר את תחנת חיפה עם המסילה המזרחית במסלול קצר יותר במקום חיבור במסלול עוקף דרך רכבת העמק ומסילת השומרון. כך הפכה חיפה לתחנת הקצה הצפונית של המסילה המזרחית.
תחנת חיפה/חיפה-מזרח של ימי המנדט היא תחנת הרכבת היחידה בעולם ממנה יצאו רכבות ל־3 יבשות שונות: אפריקה – (מצרים), אסיה – (סעודיה, סוריה ולבנון) ואירופה (טורקיה).
בספטמבר 1946 פוצצה תחנת חיפה מזרח על ידי חברי האצ"ל, כחלק מהמאבק במנדט הבריטי, ונגרמו למבנה נזקים כבדים. לאחר פתיחת תחנת הרכבת חיפה מרכז, ובהמשך תחנות נוספות בחיפה ירד מעמדה, ובשנות ה־90 של המאה ה־20 נסגרה התחנה לתנועת נוסעים. מתחם התחנה משמש כיום כמשכן למשרדי רכבת ישראל בחיפה, כתחנת ניתוב, וכמוזיאון להיסטוריה של הרכבות בישראל.
הרכבות הנוסעות על הקו הראשי של רכבת ישראל חולפות בתחנה, אך אינן עוצרות בה. כמו כן, התחנה היא אחת הגדולות שבתחנות התפעוליות של רכבת ישראל, ומסילותיה הרבות משמשות, בין היתר, לדיור רכבות, לתחזוקת הציוד הנייד ולעריכת רכבות.
שימוש נוסף ייחודי לתחנה הוא היותה נקודת האפס של רכבת ישראל לצורך מדידת מרחקים (אם כי בפועל נמצאת היום התחנה 83 מטר מצפון לנקודת האפס). כל התחנות שלאורך הקו הראשי של רכבת ישראל מציינות את מיקומן על הקו ביחס לתחנה. למשל, תחנת הרכבת קריית מוצקין נמצאת בקילומטר ה־10.409 של הקו הראשי, משמע 10 קילומטר ו-409 מטרים מתחנת חיפה מזרח.
התחנה נקראת על שם משה פייקוביץ', המנכ"ל הראשון של רכבת ישראל.
גלריה

התחנה ונמל חיפה, ספטמבר 2021
מבנה התחנה המפואר ברבע השני של המאה ה-20
מבנה התחנה לאחר פיצוצו ב-20 בספטמבר 1946 על ידי אנשי האצ"ל
האנדרטה שנבנתה בסמוך לתחנה לציון יום חנוכתה של רכבת העמק ב-1905
האנדרטה כיום
ראו גם

מוזיאון רכבת ישראל
רכבת העמק
מסילת הרכבת החיג'אזית
הערות שוליים

↑  יגאל גרייבר, לורנס אוליפנט - נדל"ניסט?, חיפה - בטאון העמותה לתולדות חיפה גליון 22, 2024, עמ' 38-33
↑  אלי אלון, סיפורה של תחנת הרכבת חיפה מזרח, באתר News1 מחלקה ראשונה, 31 ביולי 2018
| רכבת העמק |
| --- | --- | --- |
| מסילות קשורות | מסילת הרכבת החיג'אזית • מסילת הרכבת דרעא–צמח • מסילת העמק • מסילת השומרון • הרכבת הצבאית העות'מאנית | תחנת חיפה מזרח |
| אישים | לורנס אוליפנט • עבדול חמיד השני • יהודה לבנוני • יעקב מושלי • היינריך אוגוסט מייסנר • קלוד קונדר • ברוך קטינקא • גוטליב שומאכר | תחנת חיפה מזרח |
| ארגונים ומוסדות | הרכבת המנדטורית • משמר הרכבת • משפחת סורסוק | תחנת חיפה מזרח |
| תחנות | אל חמה • אלרואי • בית שאן • חיפה מזרח • חיפה מרכז • כפר יהושע • עפולה • צמח | תחנת חיפה מזרח |
| גשרים | אל חמה • נהר הירדן • נחל יששכר • נחל קישון • נחל תבור | תחנת חיפה מזרח |
| אירועים | ליל הגשרים • ליל הרכבות • קרב סמח' | תחנת חיפה מזרח |
| הנצחה | חצר גשר הישנה • מוזיאון רכבת ישראל • רכבת האלונים • רכבת העמק (סרט) | תחנת חיפה מזרח |
מבט על המסילות בסביבת התחנה מהגשר שמעל מוזיאון הרכבת לכיוון מערב, פברואר 2025
מרדכי גילולה

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1936 עפולה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  10 באוגוסט 2002 (בגיל 66) 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  יעקב פולוצקי 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תלמידי דוקטורט:  ציפורה כוכבי-רייני 
 בן או בת זוג:  דבורה גילולה 
 תרומות עיקריות
 חקר הדקדוק המצרי
 
מרדכי גילוּלָה (29 בינואר 1936 – 10 באוגוסט 2002) היה בלשן ואגיפטולוג, פרופסור חבר בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום שבאוניברסיטת תל אביב.
קורות חייו ופועלו

מרדכי גילולה נולד בעפולה, בן לחלוצים מפולין ובסרביה. אביו משה היה מנהל המכירות בבית החרושת 'פניציה', ואמו חיה מזכירת איגוד המהנדסים בחיפה. צבי גילולה הוא אחיו הצעיר. הוא גדל בחיפה, שם למד בבית הספר העממי גאולה ובבית הספר התיכון ביאליק, והיה ספורטאי מצטיין. שירת בצבא בחיל המודיעין והשתחרר בדרגת סגן. עשה את חוק לימודיו לתואר הראשון במקרא ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. תוך לימודי המקרא למד מצרית קדומה בתור שפת עזר לחקר המקרא אצל פרופ' ח"י פולוצקי, מייסד האסכולה הירושלמית של חקר הבלשנות המצרית. השפה, ובעיקר פולוצקי, שבו את לבו, והוא החליט להתמחות במצרית כתחום לימודיו העיקרי. את עבודת הגמר לתואר מוסמך כתב על ההשפעה של ספרות החכמה המצרית על ספר משלי, ואת התואר סיים בשנת 1964. את עבודת הדוקטורט עשה בהנחיית פולוצקי. פולוצקי, תלמידתו פרופ' שרה ישראלית-גרול, וגילולה הם החוקרים שהיוו בזמנם את האסכולה. את עבודת הדוקטור, "מליות אנקליטיות במצרית קלאסית", הגיש בשנת 1968.
גילולה עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת שיקגו בשנים 1969–1972. בשובו ארצה ב-1972 החל ללמד בחוג לארכאולוגיה ולתרבויות המזרח הקדום שבאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1974 עלה לדרגת מרצה בכיר. שהה בשבתונים באוניברסיטאות אוקספורד והסורבון. הוא עסק שנים רבות בכתיבת ספר דקדוק של השפה המצרית שהזמינה אצלו אוניברסיטת אוקספורד, אך לא עלה בידו לסיים את המשימה.
גילולה חקר את תרבות מצרים הפרעונית ואת השפה המצרית ובכך המשיך את מחקריו של מורהו פולוצקי שהתמחה בשפות המצריות. הוא עסק בתחביר של הטקסטים שנכתבו מעל גבי ארונות המתים, מראשית האלף השני לפני הספירה וחקר את הזיקה בין המצרית האמצעית והשפות השמיות האחרות.
מרדכי גילולה הניח אחריו אישה, פרופסור דבורה גילולה, ושלושה ילדים. בתו ד"ר לאה גילולה היא מנהלת הארכיון והמוזיאון לתיאטרון ע"ש ישראל גור.
מחקריו

בעבודת הדוקטור ובמחקריו שאחריה חקר גילולה את תפקידן של המליות האנקליטיות בשפה המצרית, שנחשבו קודם לכן לבעלות הדגשה פרוזודית בלבד. הוא בדק את הדגמים המדויקים בהם מופיעה כל מלית ומלית והראה שלצד מליות בעלות משמעות לקסיקלית גרידא יש גם מיליות בעלות שימוש דקדוקי. התגלית הבולטת ביותר והמהפכנית ביותר בשטח הדקדוק המצרי היא תגליתו של פולוצקי בדבר תפקידם של הזמנים המשניים במצרית. מסקנות עבודתו של גילולה מסתמכות על תורתו של פולוצקי, מאשרות את שיטתו ומהוות הוכחה לנכונותה. הוא המשיך את דרכו של פולוצקי גם בחקר משפטים שמניים במצרית ובקופטית.
גילולה השתמש בהזדמנות שנקרתה לו לכתוב ביקורת על הספר של זצינגר (Satzinger (אנ')) כדי לפרסם את ממצאיו באנגלית. הביקורת הזאת היא עד היום בסיס לחקר הדקדוק המצרי, שעליה מסתמכים הבלשנים שאינם קוראי עברית.
גילולה גם חקר במשך שנים רבות את התרבות הכנענית והמיתולוגיה הכנענית. הוא סבר כי האל יהוה ראשיתו בפנתאון של אלים וייצוגו המקודש, היה השור של אל השמש, "עגל הזהב". את דרכו להיות אל אוניברסלי, חסר דמות, החל כאל כנעני, כשהוא גורר איתו במשך מאות שנים את שרידי פולחן פוליתאיסטי וסמליו, שכללו, בין השאר את בת זוגו אשרה. בעקבות חקר הממצאים שנמצאו בכונתילת עג'רוד, ובמיוחד ציור זוג הדמויות והכתובות שנמצאו באתר ובהם אזכורים ל"יהוה ואשרתה", הוא פרסם מאמר בו פרש אותם כאל יהוה שעבדו בממלכת ישראל הצפונית בצורת עגל (או כיושב על עגל), ו"אשרתה" מוסברת בתור האלה אשרה, שבאוגרית ובמיתולוגיה הכנענית היא בת זוגו של אל, והאזכור שלה בחיבור עם יהוה יכול רק לומר שהיא נתפסה כבת זוגו. זה, מצדו, יכול לשמש הוכחה לקשר ההדוק של יהוה ואל, מאחר שיהוה בפנתיאון הכנעני נשא עמו במשך מאות שנים את בת זוגו ואולי סמלים אליליים אחרים. יש להניח שפולחן יהוה המיוצג על ידי העגל לא הוחלף ברפורמת יאשיהו ובזמן ריכוז הפולחן, ונמשך למעשה עד גלות בבל.
הארכיון של מרדכי גילולה נמצא ב-Griffith Institute, אוניברסיטת אוקספורד.
מכתביו

מליות אנקליטיות במצרית קלאסית, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ט - 1968
ליהוה שמרנ ולאשרתה, שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום ג, 1978, עמ' 129–137
הערות שוליים

1 2 3  אבי כצמן, הבלשן הפרופ' מרדכי גילולה הובא למנוחות, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2002
↑  רשימת מקבלי התארים באוניברסיטה העברית בירושלים, הַבֹּקֶר, 15 ביוני 1964
↑  היום - חלוקת תארים באוניברסיטה העברית בירושלים, דבר, 7 ביולי 1969
↑  מינויים והעלאות בדרגה באוניברסיטת תל־אביב, על המשמר, 7 בינואר 1974
↑  "H. Satzinger, Die negativen Konstruktionen im Alt- und Mittlägyptischen (Berlin 1968)", Journal of Egyptian Archaeology 56
↑  דבי הרשמן, אלוהים ברא את האשה - וחי איתה, כותרת ראשית, 17 במאי 1983
↑  מרדכי גילולה, ליהוה שמרנ ולאשרתה, שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום ג, 1978, עמ' 129–137
↑  מרדכי גילולה, "ליהוה שמרנ ולאשרתה", שנתון למקרא ולחקר המזרח הקדום, גיליון ג', תשל"ח, עמ' 129–137
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261753605171  BnF: cb15821940m (data)  ISNI: 0000 0004 0235 4865  SUDOC: 225312743  VIAF: 343373   WorldCat (עם VIAF): 343373
אם הבנים שמחה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ישכר שלמה טייכטל 
 
אם הבנים שמחה, הוא ספר שכתב הרב יששכר שלמה טייכטל (מחבר שו"ת משנה שכיר), מחשובי רבני סלובקיה, שנרצח בשואה. הספר עוסק בחשיבות העלייה לארץ ישראל, אהבת הארץ ולימוד זכות על החילונים הציונים. את הספר הוציא הרב טייכטל לאור בשנת תש"ד בתנאים קשים בבודפשט.
תוכן הספר

הרב טייכטל, שהיה עד השואה בעל השקפת עולם חרדית אנטי-ציונית, שינה בשואה את דעותיו מן הקצה אל הקצה. בספר זה הוא פורש את השקפת עולמו כפי שהתחדשה לו, ואת הסיבות שבגינן החל לתמוך ביישוב הארץ, ומבסס את דבריו על אלפי מובאות וציטוטים. בין השאר מובאת בספר ביקורת על הרבנים שעזבו את קהילותיהם בשואה וברחו למקומות מפלט, וכן על ההתנגדות האקטיבית של חלקם לעלייה.
הוא קובע כי "היה בידנו להציל אלפי אלפים מישראל שנהרגו בעוה"ר וגם מתו במיתות משונות". וזוקף את הצרות בכך שהסיחו את דעתם מלעלות לארץ ישראל שבה היו יכולים להינצל. הרב טייכטל סובר שהדרך שבה עם ישראל ישוב לה' ויגאל היא קיום מצוות ישיבת ארץ ישראל. הוא משווה את הרצון להיגאל בלי לעלות לארץ ישראל לרצון להוליד ילדים בלי לישא אשה. לדעתו השואה באה כעונש על ההתכחשות לארץ ישראל, והיא מהווה קריאת התעוררות לעזוב את הגלות. בספר הוא מרבה ללמד זכות על הציונים המיישבים את ארץ ישראל ומביאים במו ידיהם את הגאולה. עם זאת הוא מדגיש שאין בדבריו כדי להצדיק את העובדה שאינם שומרים תורה ומצוות, וקורא להם לשוב לדת. במקביל, הוא קורא לשומרי המצוות לשוב לארץ ישראל ובכך לשנות את אופייה החילוני.
הוא מרבה להתבסס על דברי החת"ם סופר ובפרט על דבריו שכל מלאכה שיש בה משום יישוב העולם נחשבת בארץ ישראל כמצוות עשה דאורייתא. בעקבותיו מדמה הרב טייכטל את עבודת הקרקע ושאר עבודות המסייעות לבניין הארץ - להנחת תפילין.
הספר יצא לאור בבודפשט בשנת תש"ד (1943), חודשים ספורים לפני הפלישה הגרמנית והשמדת יהדות הונגריה.
הספר יצא לאור מחדש, במהדורת צילום, בניו-יורק בשנת תשכ"ט (1969), בידי בנו של הרב טייכטל, שמעון, שהיה ציוני. הספר הודפס שוב בשנת תשמ"ג (1983), בהוצאת פרי הארץ עם מבוא מאת הרב זאב סולטנוביץ'. בשיתוף עם בן אחר של המחבר, חיים מנחם, חסיד חב"ד, שהתנה את ההוצאה בכך שיצורף אליה מבוא נוסף מפרי עטו, שבה הדגיש את דמותו החרדית של האב וחלק על גישתם של המוציאים לאור.
הספר יצא במהדורה נוספת בשנת תשנ"ח, בהוצאת קול מבשר. הוא תורגם פעמיים לאנגלית. הוא נחשב לאחד מספרי היסוד של מחשבת הציונות הדתית, אך בעשור השני של המאה ה-21 גבר העיסוק בו גם בציבור החרדי. מכון "דעת תורה" של האגודה החרדית קדושת ציון מפיץ את הספר במחיר מסובסד.
המחקר על אם הבנים שמחה

משנתו של הרב טייכטל מורכבת מכמה רבדים. עד מלחמת העולם השנייה מיעט להתעסק בשאלות של ציונות ולאומיות, וגם עם פרוץ המלחמה נמנע מלעסוק בכך, עד שהחל גירוש יהודי סלובקיה, במהלך שנת 1942. ד"ר יצחק הרשקוביץ הראה בעבודת הדוקטורט שלו, שעסקה במשנתו של הרב טייכטל, שאת משנתו במהלך מלחמת העולם השנייה ניתן לחלק לשלוש שכבות שונות.
טרם המלחמה היה הרב טייכטל מתנגד פסיבי לציונות, כפי שמעיד על עצמו בספרו שלא נדרש מעולם לדון בדברים אלה ונמשך אחר הקנאים דוגמת אב"ד מונקאטש (בקונטרס "תיקון עולם" שהוציאו הוא וסיעתו, הביע בעל אם הבנים שמחה את דעתו נגד העלייה).
ברובד הראשון של כתיבתו במהלך המלחמה, הקשר שלו לארץ ישראל היה מיסטי באופיו, והרב טייכטל רק ראה צורך להתחייב לעסוק בענייני הארץ, ולא קרא מעשית לעלות אליה. החטיבה השנייה של כתיבתו (שמכילה את שני הפרקים הראשונים של אם הבנים שמחה), קוראת לעלייה מעשית לארץ ישראל, ומבטאת תהפוכות נפש גם בכל הנוגע למעמדם הרוחני של כלל היהודים, אף אלה שאינם שומרי תורה ומצוות.
לשיאה הגיעה משנתו המאוחרת, שבאה לידי ביטוי בעיקר בשני הפרקים האחרונים של אם הבנים שמחה (השלישי והרביעי) שם הופכת ארץ ישראל אצל הרב טייכטל כלי לכינוס וגיבוש כלל החלקים של האומה היהודית. עיקרה של הגאולה, לפי חטיבה זו, הוא דווקא באיחוד הכוחות של כלל ישראל. תמורות רעיוניות אלה משקפות התנערות מהשקפת העולם של האורתודוקסיה בהונגריה, שהושתתה על אדני פילוג הקהילות וההתרחקות הקיצונית מכל מי שאיננו חבר בארגון הממוסד שלה.
ראו גם

אתחלתא דגאולה
לקריאה נוספת

יצחק הרשקוביץ, חזון הגאולה של הרב יששכר שלמה טייכטל: תמורות בתפיסתו המשיחית במהלך השואה, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן תשס"ט.
הרב זאב סולטנוביץ', מבוא לספר אם הבנים שמחה, מהדורת מכון 'פרי הארץ', ירושלים ה'תשמ"ג, עמ' 1–23 (כולל מכתב מבן המחבר)
הערות שוליים

↑  אם הבנים שמחה, ישכר שלמה טייכטל, הסכמות, ירושלים תשנ"ח, עמ' כג
↑  אם הבנים שמחה, הרב ישכר שלמה טייכטל, הוצאת קול מבשר, ירושלים תשנ"ח, עמ' כב.
↑  אם הבנים שמחה, הרב ישכר שלמה טייכטל, הוצאת קול מבשר, ירושלים תשנ"ח, עמודים כב, מא.
↑  חידושי חת"ס מסכת סוכה, דף לז ד"ה "אתרוג הכושי"
↑  פרק ג' פסקה לב
↑  השפעת השואה על היהדות הדתית, דן מכמן, עמ' 647, הערה 89. בתוך הספר: תמורות יסוד בעם היהודי בעקבות השואה, יד ושם - רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, 1996.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597965505171  VIAF: 222146462714627772472   WorldCat (עם VIAF): 222146462714627772472 
הרב טייכטל
ארגון עובדי צה"ל

| --- | --- |

 התאגדות:  ארגון עובדים
 מדינה:  ישראל
 מטה הארגון:  רחוב ארלוזורוב 93, תל אביב
 חברים:  20,000
 יושב ראש:  מאיר בן הרוש
 נוצר מתוך:  ההסתדרות הכללית.
 https://www.ovdayzahal.org.il
 קואורדינטות:  32°05′07″N 34°47′04″E﻿ / ﻿32.085315693732°N 34.784392292492°E﻿ / 32.085315693732; 34.784392292492
 he
 
ארגון עובדי צה"ל הוא האיגוד המקצועי היציג של כלל העובדים האזרחיים המועסקים על ידי צה"ל, במחנות ויחידות ברחבי המדינה. בראשות הארגון עומד מאיר בן הרוש.
פעילות

בארגון חברים למעלה מ-20,000 עובדי צה"ל, ביניהם גמלאים ועובדים פעילים אשר משרתים בלמעלה מ-300 יחידות שונות בצבא המאוגדים במקצועות; מהנדסים, עיתונאים, רופאים, פסיכולוגים, מנתחי מערכות, תוכניתנים, עובדי ייצור,מחסנאיים, עובדי הוראה, טכנאים, הנדסאים, יועצים ארגוניים, ומרכזי הספקת ציוד תחת חיל הלוגיסטיקה .
בשל גיוון המקצועות והעיסוקים של עובדי צה"ל, הארגון הפך לאחד המוקדים המרכזיים של קליטת עובדים מכל גווניה של החברה בישראל, במקביל לרענון השורות באמצעות קליטתם של משוחררי צה"ל שהפכו לאזרחים בשירות הצבא.
הארגון חתם על ההסכמים קיבוצים שהובילו לשדרוג משמעותי בזכויות הרווחה של העובדים.
הארגון מעורב בקשת רחבה של חיי העובדים, בנוסף להתפקדו בהכשרה המקצועית ושמירה על זכויות העובדים, הוא גם בפעילויות תרבות, רווחה, נופש, חברה, ספורט בנוסף לזכויות נוספות כחברי ההסתדרות הכללית.
משרדי הארגון ממוקמים בבית ההסתדרות ברחוב ארלוזורוב בתל אביב.
יום שבת (פיוט)

"יוֹם שַׁבָּת קֹדֶשׁ הוּא" הוא אחד מזמירות ופיוטי שבת. על פי האקרוסטיכון המופיע בראשי הבתים של הפיוט, הוא חובר על ידי יהונתן, אך זהותו אינה ידועה.
תוכן השיר

מילות השיר מושפעות מאמירות מהתלמוד הבבלי (בעיקר ממסכת שבת) עם תוספת של סגנון מליצי. הן תכנים הלכתיים והן תכנים מהאגדה:
בבית הראשון מביא המחבר את ההבטחה המוזכרת בתלמוד כי מי שלווה עבור השבת, הקדוש ברוך הוא יפרע עליו את חובו,
בבית שני מביא את האגדה על שכרו של יוסף מוקיר שבת, בבית שלישי את האגדה על המלאכים המלווים את האדם בבואו בליל שבת לביתו.
בית הרביעי רביעי עוסק בשלוש המצוות בהם אישה צריכה להיזהר, כמובא משנה במסכת שבת ”על שלוש עבירות נשים מתות בשעת לידתן, על שאינן זהירות: בנדה ובחלה ובהדלקת הנר.” (משנה, מסכת שבת, פרק ב', משנה ו').
הבתים הבאים עוסקים בכך ששבת ניתנה מתנה למשה, ועל כך שהתקדש בירדית המן כפול מבחול, וכן על שכרם של שומרי שבת. בבית השמיני מזכיר המחבר את נהר סמבטיון שבכל ימות השבוע הוא זורם ואילו בשבת הוא נח, ומסיים שדבר זה הוא הוכחה לכופרים.
הבית האחרון

בבית האחרון עוזב המחבר את ענייני השבת, ומבקש הקפדה על מתן קרדיט לו כמחבר השיר. בהקשר זה מסופר כי פעם מחבר השיר הגיע לפרנקפורט והוזמן להתארח שם אצל אחד מחשובי הקהילה שלימד בליל שבת את השיר הנ"ל את הציבור בטענה כי הוא חיברו. בתגובה הרב יהונתן תבע את אותו אדם לדין תורה בטענה כי גנב ממנו את השיר. בוויכוח פומבי שהתנהל ביניהם שאל הרב יהונתן את אותו רב באשר לאקרוסטיכון בשיר ואילו הרב לא ידע לענות, ובכך התברר לכל הקהל האמת כי הרב יהונתן חיבר השיר. על מאורע זה חיבר הרב יהונתן את הבית האחרון בשיר.
ביגרסה אחרת מובא כי החיבור נאבד ממחברו קודם שהשלים את הבית האחרון.
מנהגים

בחסידות ויז'ניץ נהוג לשיר את הפיוט מהבית החמישי (תנו שבח) בליל שבת פרשת משפטים, כשאת השורה "נפש כי נאנחה בא שבת בא מנוחה" כופלים שוב ושוב.
בחסידות בעלזא נהוג לשיר הזמר מהשבת שאחרי חנוכה עד שבת זכור.
בתרבות

הפיוט זכה ללחנים שונים, במגזר החסידי, ובמגזר הכללי.
חלקים מהפיוט עובדו לשרים, הבית השביעי 'חוקותיה במרה' התפרסם בשיר שהולחן על ידי יוסי גרין, והושר על ידי מרדכי בן דוד באלבומו משיח. כמו כן באלבומו כיסופים שיר נוסף מבית זה 'שומרי מצוותיה'.
לאברהם פריד שיר על המילים 'תנו שבח' הלקוחים מהפיוט.
הערות שוליים

↑  ראו בספר מטיב נגן, הובא בזמירות בהוצאת עוז והדר. וראו כאן.
↑  בעריש ויינברגר, עדות ביהוסף, תשס"ב, עמ' ס"ה
איחולי עשרת ימי תשובה

כרטיס ברכה "לשנה טובה... תכתב ותחתם"
כרטיס ברכה מארץ ישראל: "לשנה טובה תכתבו"
איחולי עשרת ימי תשובה הן מקבץ ברכות שנהוג כי אדם מברך בהן את רעהו. ברוב הברכות ניתן דגש על הרעיון המרכזי של עשרת ימי תשובה שהוא רעיון הדין וכן לכל הברכות ישנה כוונה דתית כשמברכים אותן.
לעשרת ימי תשובה

ביהדות, "עשרת ימי תשובה" (הנקראים גם "בין כסה לעשור") הם עשרת הימים החלים מיום א' בתשרי, שהוא היום הראשון בשנה היהודית, בו חל היום הראשון של ראש השנה, עד ליום י' בתשרי, שהוא היום הקדוש ביותר בלוח השנה העברי - יום הכיפורים. על פי האמונה היהודית, בימים אלו עוברים כל בני אנוש לפני הקב"ה. לפי הפיוט "ונתנה תוקף", אותו כתב רבי אמנון ממגנצא, חולפים בני מרון שהם נמשלים לבני אדם וליצורים החיים לפני הקדוש ברוך הוא שהוא כותב וחותם וסופר ומונה את בני האדם.
לעשרת ימי תשובה > ראש השנה

עוד טרם ראש השנה נוהגים יהודים רבים ממגוון סוגים, גם כאלה חילונים וכן מסורתיים ודתיים להשתמש באחת הברכות הנפוצות ביותר לזמן זה והיא ברכת "שנה טובה" שהיא תמצית האיחולים, כלומר שנה חיובית מכל הבחינות. מראש חודש אלול ועד ראש השנה ישנם נוספים שסוברים כי יש להשתמש בברכת "כתיבה וחתימה טובה". ברכה זו היא ברכה עם עומק דתי רב מברכת "שנה טובה" ועצם הרעיון בה הוא ההדגשה לכמיהה שהגורל שייכתב ושייחתם יהיה לטובה.
בליל ראש השנה נהוג לברך "לשנה טובה תכתב ותחתם לאלתר לחיים טובים ארוכים ולשלום".
לעשרת ימי תשובה > מיום הכיפורים

מראש השנה ועד יום הכיפורים נהוג לברך בברכת "חתימה טובה". עם סיום יום הכיפורים נהוג לברך בברכת "גמר חתימה טובה" שהיא אחת הברכות הנפוצות והמוכרות ביותר מהברכות שנהוג לברך בהן מהבחינה הרעיונית של עשרת ימי תשובה, ישנם שנוהגים להשתמש בברכה זו עד הושענא רבה. המשמעות של ברכה זו היא תכלית עצם הכתיבה והחתימה. בתוספת "גמר" בראשית הברכה לאחר יום הכיפורים, יש התייחסות ישירה לסיומה של הכתיבה שנעשתה במשך עשרת הימים וסיומה של החתימה שהגיע ביום הכיפורים.
בצד הנוהג הזה, רבים נוהגים לברך בעשרת ימי תשובה בברכת "גמר חתימה טובה" ומיום כיפור ועד הושענא רבא בברכת "פתקא טבא" או "גוּט קְוִיטְל".
זאת לפי הנאמר בספר הזהר, כי הקב"ה יושב בדין בראש השנה וכותב פתקים עם גורל כל בריה ושם באוצרו, ואם האדם שב בתשובה קורע את הפתק עם גזר דינו הרע. וביום הושענא רבא הפתקים נמסרים למלאכים לקיים את הכתוב בהם.
לקריאה נוספת

מאמרו של פרלמן יוסף יצחק, בתוך קובץ תורני מבקשי תורה נ', ה'תשס"ט, עמוד צד.
הערות שוליים

↑  קיצור שולחן ערוך, גאנצפריד שלמה, ה'תרכ"ד, 1864, סימן קכ"ח סעיף ב'
↑  רמ"א, שולחן ערוך אורח חיים, תקפב, ב
↑  הנוסח המלא: מטה אפרים, אלף המגן, תקפב, כו
↑  זוהר, פרשת ויחי
יהושע הוטנר

| --- | --- |

הרב יהושע הוטנר (1990)
 לידה:  18 בדצמבר 1910 י"ז בכסלו תרע"א ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  20 באפריל 2009 (בגיל 98) כ"ו בניסן תשס"ט
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 מדינה:  ישראל, האימפריה הרוסית 
 מקום מגורים:  ירושלים, ישראל
 תקופת הפעילות:  ? – 20 באפריל 2009 
 תחומי עיסוק:  מפעלי יד הרב הרצוג: האנציקלופדיה התלמודית  מכון התלמוד הישראלי השלם
 
הרב אברהם יהושע הוטנר (י"ז בכסלו תרע"א, 18 בדצמבר 1910 - כ"ו בניסן תשס"ט, 20 באפריל 2009) היה מייסד ומנהל מפעלי יד הרב הרצוג, האנציקלופדיה התלמודית ומכון התלמוד הישראלי השלם במשך כיובל שנים. ממקימי האגודה להוצאת ספרי הראי"ה קוק ומעורכי כתביו.
ביוגרפיה

נולד בפולין לרב יהודה ליב הוטנר, דיין בוורשה, ולבת-שבע, בתו של הרב יהודה הלוי סגל, גם הוא מרבני העיר. אביו היה בנו של הרב יוסף זונדל הוטנר מאיישישוק.
בשנים תרפ"ג-תרפ"ז למד בישיבת "תורת חיים" בוורשה אצל הרב צבי הירש גליקסון ולאחר מכן בישיבת ראדין אצל החפץ חיים (תרפ"ז-תרפ"ח) ובישיבת גרודנה אצל הרב שמעון שקאפ (תרפ"ט-תרצ"א).
באלול תרצ"ד (1934) עלה לארץ ישראל ומאז התגורר בירושלים. בתשרי תרצ"ו (1935), מיד לאחר פטירת הראי״ה קוק, יזם והקים עם גיסו הרב צבי יהודה קוק, הרב מאיר בר-אילן ועוד, את האגודה להוצאת ספרי הראי"ה קוק, שבה פעל כמנהל וכאחד מעורכי הכתבים. במסגרת זו ערך את הספר חזון הגאולה (לצד הרב מאיר בר-אילן), והציע לרצי"ה לצרף לספר אורות מאופל, את אורות ישראל והמאמר "למהלך האידאות בישראל".
בשנת תש"ב (1942) ביקשו הרב מאיר ברלין לנהל את האנציקלופדיה התלמודית עם היווסדה. הוא ייסד וניהל גם את "מפעל הש"ס הישראלי השלם", שניהם במסגרת יד הרב הרצוג. במסגרת תפקידיו אלה נסע פעמים רבות, לגיוס תרומות, בדיקת כתבי יד ועוד.
נפטר בגיל 98 ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.