stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיל אסייתי
חשיבות הפיל בטבע

הפיל האסייתי הוא מין מפתח ומהנדס מערכת אקולוגית מובהק בדרום מזרח אסיה. הפילים מורידים עצים, סוללים שבילים, חופרים בורות מים, מדשנים את האדמה ומפזרים זרעים. הם מעצבים ומייצבים את סביבתם ומשפיעים ישירות על מגוון רחב של צמחים ובעלי חיים.
אסטרטגיית חיים

אסטרטגיית החיים של הפילים האסייתים מתחלקת לשניים: כמתבגר וכמבוגר. מחזור חייהם אינו מורכב והם גדלים ומתפתחים באיטיות. הפילון המתבגר מקצה את כל האנרגיה שלו להתפתחות וגדילה. כתינוק הוא לומד להתמודד עם סביבתו וכיצד להשתמש בחדקו ושיניו. לאחר 2–4 שנים מפסיק הפילון לינוק מאמו, מתחיל להסתובב עם פילים זכרים, ובאיטיות עוזב את העדר הראשי. הפיל האסייתי ממשיך לגדול עד לגיל 20. פיל אסייתי מבוגר יכול לגדול עד שלושה מטרים ולשקול עד שישה טונות. בשלב השני, כאשר הפיל מבוגר, הוא מתחיל להקצות אנרגיה לרבייה. למרות הגעתו לבגרות מינית בגיל 10–15 שנים, הפיל האסייתי מתחיל בזיווג בגיל 20 והפילה בגיל 15. הריונה של הפילה אורך 18–32 חודשים, לכן הפילים מזדווגים בהתאמה לעונת הגשמים כשהצמחייה רכה ללעיסה. כאשר הפילה יולדת כל הפילים מקיפים אותה במעגל ובכך מגנים עליה. הפילה ממליטה פילון אחד (נדיר שהיא תמליט תאומים), ומשקלו מגיע עד ל-100 ק"ג. הפילה משקיעה המון אנרגיה בפילון ולמעשה לא מזדווגת שוב עד שהפילון לא נגמל מהנקה, עקב כך היא ממליטה כל 4–5 שנים.
יחסי פילים ובני אדם

פעילות אנושית מאיימת על הפילים האסייתים מאוד. התיישבות בני האדם, ציד וסחר הובילו את המין לסכנת הכחדה, כתוצאה מכך הפילים היום חיים בכ-5% מאזור התפוצה שהיה להם בעבר ואיבדו מגוון גנטי גדול. על פי הרשימה האדומה של ה-IUCN רמת האיום של הפילים האסייתים היא סכנת הכחדה כללית. המין כבר נכחד בפקיסטן והאוכלוסייה בעולם הולכת ופוחתת. בימינו נותרו כ-50,000 פילים אסייתים בעולם, כאשר לפני 100 שנה הם מנו מעל 100,000. בעשרות השנים האחרונות עלתה חשיבות השימור במדינות, והוקמו ארגונים שמטרתם לסייע לפילים האסייתים, הממומנים בעיקר מתרומות ועובדים יחד עם הרשויות באזור. הפיל האסייתי נחשב כמין דגל שזוכה לתמיכה ציבורית ומשמש כמין מטרייה כנגד ציד באסיה. הארגונים דואגים לשמור על בתי הגידול של הפילים, להפחית סכסוכים בין פילים לבני אדם, לערוך מחקרים לאסטרטגיות שימור ולקדם מדיניות ידידותית לפילים.
בעוד שבתחום התיירות, אטרקציות הכוללות פילים נחשבות פופולריות, ארגוני זכויות בעלי חיים יוצאים במקרים רבים נגד התעשייה, ומתעדים מקרים שלטענתם מפרים זכויות בעלי חיים, למשל; כאשר אילוף הפילים מתבצע על ידי הכאתם במקל עם קצה מתכתי חד.
גלריה

פיל אסייתי בהודו בתקופת המוסט
פילים בספארי ברמת גן
הפיל הזכר "טדי" בגן החיות התנ"כי
פיל אסייתי בלאוס
פיל זכר
אם וגורה בסרי לנקה
פילים משתעשעים
הערות שוליים

↑  פיל אסייתי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑   מה אפשר לעשות עם גללים של פילים?, באתר TheMarker‏, 4 במאי 2014
↑  Animals Abused for Tourists' Cheap Photos and Entertainment, Peta
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543293905171  GND: 4129766-0  LCCN: sh85064976  NKC: ph187979
פרע מנוקב

| פרע מנוקב |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: מלפיגאים
משפחה:: פרעיים
סוג:: פרע
מין:: פרע מנוקב
שם מדעי
 Hypericum perforatum ‏לינאוס, 1753
פֶּרַע מְנֻקָּב (שם מדעי: Hypericum veronense, שם נרדף: Hypericum perforatum) הוא עשב רב-שנתי, זקוף ומסועף, עם פרחים צהובים רבים, שגובהו נע בין 20 ל-100 ס"מ ומשתייך למשפחת הפרעיים. מין זה נדיר מאוד בישראל וגדל בצפון הארץ בשני בתי גידול עיקריים: שטחים עשבוניים בשולי מעיינות וחורשים פתוחים, בעמק החולה, בגולן הצפוני ובמרגלות החרמון. בישראל הוא נחשב לפגיע, אך בעולם הוא רחב תפוצה ואינו בסכנת הכחדה עולמית. בנוסף, הוא התפשט לצפון אמריקה והפך שם לצמח רע הפוגע בצאן ובבקר בשל רעילותו. באירופה מגדלים אותו כצמח תועלת, במיוחד בתעשיית הרפואה הצמחית. הפריחה בחודשים מסוף מרץ ועד תחילת יולי ועיקרה מאפריל עד יוני.
סיסטמטיקה ותפוצה

המין פרע מנוקב (Hypericum veronense) נכלל בעבר כאחד מארבעה תת-המינים תחת השם Hypericum perforatum והשתרע במקרונזיה, באירופה ועד לסין, בצפון-מערב אפריקה ובדרום-מערב סודן. כיום הוא נחשב למין שעומד בפני עצמו. התת-מין המצוי בישראל כונה Hypericum perforatum subsp. veronense הוא Hypericum veronense והוא משויך ל"סקציית פרע" (Sec.Hypericum) יחד עם פרע מסולסל (Hypericum triquetrifolium) ופרע מחודד (Hypericum tetrapterum). תפוצתו הטבעית של תת-מין זה משתרעת במקרונזיה, במרכז אירופה, באזורים הים תיכוניים ועד דרום-מערב סודן (כולל ערב הסעודית) והרי ההימלאיה המערביים, והיא התפשטה לדרום אפריקה ולאוסטרליה, אבל לא לצפון אמריקה, לשם פלש התת-מין Hypericum perforatum subsp. perforatum. באוסטרליה, הוא נחשב לצמח פולש שגורם להפסדים כלכליים ונזקים נרחבים למרעה ולחיות משק, במיוחד לבקר ולסוסים בשל הרעילות שלו לבעלי חיים והקושי להדביר אותו.
פרע מנוקב הוא אחד מתוך 10 מינים שמשוכים לסוג פרע וגדלים בר בישראל ובסיני, אבל הוא לא מתואר בספרות הבוטנית בישראל עד שהוגדר בוודאות בשנת 1985.
סקציית פרע מאופיינת בסימנים הבאים: צמחים עשבוניים רב-שנתיים, לעיתים רחוקות בני שיח; בלוטות שחורות נמצאות בדרך כלל על העלים, הגביעים והכותרת ולעיתים גם על הגבעולים והאבקנים. העלים משתיירים או נושרים באיחור, (בסיס העלה אינו מתפרק בצורה טבעית או מובנית מהגבעול, והוא מחובר אליו בצורה חזקה). הפרחים בקוטר 6 עד 35 מ"מ; הגביעים משתיירים בעלי 5 עלים; הכותרת בעלת 5 עלי הכותרת משתיירים; האבקנים משתיירים, 20 עד 109 במספר, מסודרים ב-5 צרורות, הצרורות מחוברים בתצורה של 2 + 2 + 1; השחלה בעלת 3 מגורות לעיתים רחוקות 4; השליה מרכזית; עמודי השחלה מפושקים עם בסיסים נפרדים; הצלקות קטנות יחסית. הזרעים אינם או מעט מאוד בעלי קרין.
מורפולוגיה

הגבעולים מצולעים, מרובים, עולים זקופים מקנה שורש זוחל ומסתעפים בחלקם העליון. לאורך פרקי הגבעולים עוברות 2 צלעות עדינות ולא מכונפות (בשונה מפרע מחודד, שלו 4 צלעות אורך מכונפות לאורך הגבעול). על הגבעולים פזורות בדלילות בלוטות, שנראות כפסים קצרים שחורים. אברי הצמח זרועים בלוטות המייצרות, אוגרות ומפרישות שמנים אתריים. כאשר ממוללים ומועכים פרחים ופירות מופרש נוזל אדום.
העלים נגדיים, צרים ומוארכים, ואורכם מגיע עד 12 מ"מ. העלים יושבים (ללא פטוטרת) או כמעט יושבים ומפושקים. היא שהעלים אינם נפרדים בקלות מהגבעול בבסיסם. במילים אחרות, בסיס העלה אינו מתפרק בצורה טבעית או מובנית מהגבעול, והוא מחובר אליו בצורה חזקה. הטרפים קירחים, שוליהם תמימים (ולא גלוניים כמו בפרע מסולסל), וצבעם צהוב-ירוק כאשר צדם התחתון בהיר מהעליון. על פני הטרף יש בלוטות שקופות המייצרות ומפרישות שמנים אתריים ונראות אל מול שמש כנקבים, ומכאן שם המין המדעי והעברי. בשולי הטרפים ובקצותיהם ישנם לעיתים בלוטות שחורות.
הפרחים ערוכים בתפרחות סיומות ואמיריות (ממוקמות בקצות הגבעול), בקבוצות של 3 עד 15 פרחים. התפרחות של פרע מנוקב וכל הצמח זקוף בעוד אלו של פרע מסולסל צורתם עגולה ודמוית כדור. בבסיס התפרחות חפים דמויי-עלים צרים.
הפרחים גדולים למדי (2 עד 3.5 ס"מ), דו-מיניים, נכונים, צהובים (בישראל) או ורודים, בעלי עלי עטיף כפול, מפורדי עלי כותרת, בעלי שחלה עילית (עטיף הפרח והאבקנים מאוחים לחוד מתחת לשחלה).
הגביע בעל 5 עלי גביע דמויי אזמל, מחודדים ותמימים, שעל פניהם פזורות בלוטות מקווקוות בהירות.
הכותרת בעלת 5 עלי כותרת בצבע זהב, דמויי ביצה מוארכת, א-סימטריים, עם קצוות מחודדים ושוליים מנוקדים בבלוטות שחורות מקווקוות זעירות.
האבקנים מרובים, 40 עד 90 אבקנים, שווים זה לזה, אורכם כאורך עלי הכותרת ומאוחים בבסיסם ב-3 אגודות.
השחלה עילית, דמוית ביצה, בעלת 3 עלי שחלה ו-3 מגורות, עם 3 עמודי שחלה מפושקים בעלי צלקת נקודתית ועבים מעט מזירי האבקנים.
הפרי הוא הלקט רב-זרעי בעל שלוש מגורות, הנפתח לאורך המחיצות, דמוי ביצה מחודדת עם בלוטות אלכסוניות.
הזרעים בצבע ברונזה, קטנים, גליליים ומגובששים.
הערות שוליים

1 2  .Hypericum perforatum L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  .Hypericum perforatum L, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏24-11-2023
↑  פרע מנוקב, באתר פורטל הערכות הסיכון לטבע בישראל
↑  פרע מנוקב, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  Hypericum perforatum subsp. veronense, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  פרע, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  אבי שמידע, פרע מנוקב Hypericum perfoliatum – צמח אדום הפורח עכשיו, באתר כלנית, ‏6-2015
↑  דרור מלמד, פרע מנוקב, באתר צמח השדה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532172305171  BnF: cb12346275p (data)  GND: 4254092-6  LCCN: sh88022845  SUDOC: 032431864 
פקעיות הפרח
צולל מצויץ

| צולל מצויץ |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
תת־משפחה:: ברווזים צוללים
סוג:: צולל
מין:: צולל מצויץ
שם מדעי
 Aythya fuligula ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


צולל מצויץ (שם מדעי: Aythya fuligula) הוא מין ברווז מהסוג צולל, השייך לתת-משפחת הצוללים.
אורכו של הצולל 40-56 ס"מ, מוטת כנפיו 68-89 ס"מ ומשקלו 500-1,400 גרם. הוא בעל ראש שחור וגדול עם ציצה אחורית, עיניים צהובות גדולות, מקור אפור עד לבן וגוף וכנפיים שחורים. הבטן לבנה. הברווז שוחה היטב על פני המים וגם יכול לצלול לעומק בחיפוש מזונו. הברווז הזכר גדול ומקושט יותר מהנקבה החומה שגם לה ציצה אחורית.
הצולל מצוי בארצות הברית, קנדה ובצפון אירואסיה עד לבריטניה. הוא מצוי באגמים, ביצות עשב, בריכות וגם סביב חופים רגועים ולגונות. הברווז צולל במים בחיפוש אחרי רכיכות שונות, תולעים ויצורי מים קטנים. הוא ניזון גם מצמחים.
בישראל הוא חורף וחולף שכיח למדי.
הערות שוליים

↑  צולל מצויץ באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553514705171 
נקבת הצולל
פתוניים

ערך זה עוסק במשפחה של עופות ימיים. אם התכוונתם למשפחת נחשים, ראו .
| פתוניים |
| --- | --- |
 פתון אדום-זנב
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
תת־מחלקה:: עופות בתראים
קבוצה:: אקוורליטורניטס
סדרה:: פתונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פתוניים
סוג:: פֵתוֹן
מינים
 Phaethon aethereus  Phaethon rubricauda  Phaethon lepturus
שם מדעי
 Phaethontiformes ‏לינאוס, 1758

פֵתוֹנִיִּים (שם מדעי: Phaethontidae) היא המשפחה היחידה בסדרת הפתונאים (Phaethontiformes). סדרת עופות ימיים קרובה לסדרת השקנאיים, ובעבר הייתה חלק ממנה. אלו הם עופות ים טרופיים קטנים בעלי מקור ארוך ובדרך כלל אדום, זנב ארוך יחסית ורגליים קטנות. הם נוהגים לדאות באוקיינוס ומחפשים טרף קטן כמו דגים מעופפים, סרדינים ודיונונים על פני המים. אז הם צוללים ותופסים את הטרף, אם כי הם לא ינסו לצלול עמוק מדי. הם מתרבים באיים מבודדים באוקיינוס. הגדול שבפתונים הוא פתון ים סוף שאורכו עד 48 סנטימטרים.
מיון

סדרה פתונאים (Phaethontiformes)
משפחה Prophaethontidae - נכחדה
סוג Prophaethon
סוג Lithoptil
משפחה פתוניים (Phaethontidae)
סוג Proplegadis - נכחד
סוג Phaethusavis - נכחד
סוג Heliadornis - נכחד
סוג פתון (Phaethon )
מין פתון ים סוף (Phaethon aethereus)
מין פתון אדום-זנב Phaethon rubricauda
מין פתון לבן-זנב (Phaethon lepturus)
המינים הקיימים כיום:
| שם | שם מדעי | תמונה | מוטת כנפיים |
| --- | --- | --- | --- |
| פתון ים סוף | Phaethon aethereus |  | עד 106 סנטימטרים |
| פתון אדום-זנב | Phaethon rubricauda |  | ‏ עד 104 סנטימטרים |
| פתון לבן-זנב | Phaethon lepturus |  | ‏ עד 96 סנטימטרים |
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צב צהוב-כפות

| צב צהוב-כפות |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים חבויי-צוואר
משפחה:: צבים יבשתיים
סוג:: צב נאוטרופי
מין:: צב צהוב-כפות
שם מדעי
 Chelonoidis denticulata ‏לינאוס, 1766

צב צעיר
צב צהוב-כפות (שם מדעי: Chelonoidis denticulata) הוא מין של צב החי באגן האמזונאס שבאמריקה הדרומית ושייך לסוג צב נאוטרופי שבמשפחת צבים יבשתיים.
מאפיינים

זהו אחד ממיני הצבים היבשתיים הגדולים ביותר בעולם לאחר המינים צב אלדברה, צב גלאפגוס, צב יבשה דורבני, צב נמרי וצב יער אסייתי. הוא מגיע לאורך ממוצע של 40 ס"מ ויכול להגיע לאורך 94 ס"מ. משקלו יכול ל-11–15 ק"ג. צבע שריונו צהוב-שחור והכפות צהובות. הזכרים גדולים מהנקבות.
הוא מצוי באגן האמזונאס באקלים טרופי ביערות, ערבות לחות וביצות ויכול לפלס לעצמו מעבר בג'ונגל בעזרת שריונו שעוזר לו להתגונן מטורפים. הוא ניזון מעשבים, עלים, פירות שנפלו מלמעלה, זרעים וגם מנבלות ומחלזונות.
הערות שוליים

↑  צב צהוב-כפות באתר הרשימה האדומה של IUCN
צביון סבכים

| צביון סבכים |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: צביונים
סוג:: Sylvicapra
מין:: צביון סבכים
שם מדעי
 Sylvicapra grimmia ‏לינאוס, 1758

צביון סבכים (שם מדעי: Sylvicapra grimmia) הוא מין אנטילופה קטנה מתת-משפחת הצביונים שבמשפחת הפריים. הוא קרוי גם צביון מצוי והוא הצביון היחיד שאינו שייך לסוג צביון (Cephalophus) אלא לסוג יחיד Sylvicapra.
מאפיינים

הצביון כשמו נפוץ ביותר יחסית לקרוביו - הוא נפוץ כמעט בכל אפריקה שמדרום לסהרה, למעט יערות הגשם של קונגו וקרן אפריקה, אך הוא מעדיף בעיקר אזורי סוואנה ושיחים, המאפשרים לו להתחבא כמו גם אזורים הרריים.
הצביון נקרא לעיתים צביון חום, אך מראו יכול להשתנות על פי בתי הגידול וכן על פי תת-המין. באזורי היערות של אנגולה הם בדרך כלל בצבע ערמוני, בסוואנות הצפוניות הם אפורים ובאזורי מדבר הם חומים.
הם נפוצים לעיתים בקצוות של אזורי יישובים מסוימים. הם פעילים שם בעיקר בשעות החשיכה.
אורך: עד 50 ס"מ.
משקל: 12-25 ק"ג בממוצע. הנקבות גדולות וכבדות מעט מהזכרים.
מזון:אוכלים מגוון מאכלים בעיקר מהצומח, אף על פי שלעיתים יאכלו גם נבלות וחיות קטנות כמו חרקים וחולייתנים קטנים. הם אוכלים בעיקר עשבים, עלים, פרחים, פירות ופקעות. הם גם עוקבים אחרי קופים ואוכלים את הפירות שהשירו ארצה. עם זאת הם יכולים לא לשתות זמן ממושך כל עוד הם אוכלים צמחייה טובה ובעונה הגשומה הם לא שותים כלל.
טורפים:לצביון טורפים רבים: האריה, הנמר, הברדלס, צבוע מנומר, זאב טלוא, תנין היאור, סרוואל ותנים. לעיתים הם נטרפים גם על ידי בבונים. עם זאת הצביון נוטה לברוח במהירות לתוך השיחים להגנה.
הערות שוליים

↑  צביון סבכים באתר הרשימה האדומה של IUCN
| פריים |
| --- | --- | --- |
| ראמים | ראמים |  |
| דישון | דישון מקראי |        |
| ראם | ראם לבן • ראם הצבי • ראם ביסה • ראם סהרה • ראם שולי-אוזניים |        |
| אנטילופת סוס | אנטילופת סוס שחורה • אנטילופה סוסית קצרת-קרן |        |
| בובאלים | בובאלים |        |
| בובאל | בובאל איילי • בובאל הכף • בובאל ליכטנשטיין |        |
| גנו | גנו כחול • גנו שחור |        |
| דאמאליסק | דאמאליסק הסהר • דאמאליסק הצבי |        |
| הירולה | הירולה |        |
| אימפלים | אימפלים |        |
| אימפלה | אימפלה |        |
| צביונים | צביונים |        |
| צביון | צביון חום • צביון צהוב-גב • צביון זברה • צביון אדרס • צביון פיטרס • צביון הארווי • צביון ז'נטינק • צביון לבן-גחון  • צביון נטאל  • צביון שחור  • צביון שחור-חזית  • צביון אוגילבי  • צביון אדום  • צביון אבוט   • צביון וינס •  צביון לבן-רגליים |        |
| צביון גמדי | צביון כחול • צביון מקסוול • צביון וולטר |        |
| צביון סבכים | צביון סבכים |        |
| צבאי סוף | צבאי סוף |  |
| קובוס | קובוס המים • קובוס שחור-רגל • קובוס המשקפיים • קובוס הנילוס • קובוס וארדון |  |
| צבי סוף | צבי סוף מצוי • צבי סוף ההרים • צבי סוף הסוואנה |  |
| פלינים | פלינים |  |
| אנטילופה איילית | אנטילופה איילית |  |
| פאנטולופים | פאנטולופים |  |
| אנטילופה טיבטית | אנטילופה טיבטית |  |
| פרים • יעלים • צבאיים | פרים • יעלים • צבאיים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553532505171  LCCN: sh85131393 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערבה (צמח)

| ערבה |
| --- | --- |
 ערבה בוכייה
מיון מדעי
ממלכה:: צמחים
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו־פסיגיים קדומים
סדרה:: מלפיגאים
משפחה:: ערבתיים
סוג:: ערבה
מינים
 כ-350
שם מדעי
 Salix ‏לינאוס, 1753
ערבה (שם מדעי: Salix) היא סוג של שיחים ועצים ממשפחת הערבתיים, הנפוצים בעיקר באזורים הלחים של המקומות הקרים בחצי הכדור הצפוני. כל המינים בישראל הם עצים נשירים, דו-ביתיים של גדות נחלים ונביעות. ישנם 470 מיני ערבה, כולל הערבה מארבעת המינים שנוטלים בחג הסוכות. לרוב עלי הערבה מוארכים אבל ישנם מינים בעלי עלים מעוגלים.
הפרחים חד-מיניים. הפרחים החד-מיניים ערוכים בעגילים (תפרחת שיבולת רפה של פרחים חד-מיניים). העגילים הזכריים שבהם משולשלים ויורדים בפרט אחד. העגילים הנקביים שבהם זקופים בפרט אחר. התפרחות מופיעות בתחילת האביב, מעט לפני לבלוב העלים ובמקביל. פרי הערבה הוא הלקט קטן המכיל כמות עצומה של זרעים זעירים (בגודל של 0.1 מ"מ בערך) בעלי קבוצת שערות לבנות בבסיסם, המסייעת לפיזורם ברוח. מיני ערבה שונים מוכלאים זה בזה הן בטבע והן בזנים מתורבתים. מצויים בישראל בני כלאיים בין ערבה מחודדת לערבה לבנה, בין ערבה מחודדת לערבת בבל, ובין ערבת שלושת האבקנים לערבה מחודדת.
מיני הערבה בישראל

בישראל מיוצגת משפחת הערבתיים נוסף על מיני הערבה גם על ידי המין צפצפת הפרת.
בין עצי הבר בישראל מצויים שלושה מינים: ערבה לבנה, ערבה מחודדת וערבת שלושת-האבקנים. האחרון הוא עץ נדיר מאוד ותפוצתו מוגבלת. בין צמחי התרבות נפוצה בגינות נוי בעיקר ערבת בבל, הידועה גם בשם ערבת בכות.
ערבה לבנה (salix alba) - צמח מוגן בישראל.
ערבה מחודדת – (Salix acmophylla) צמח מוגן בישראל.
ערבת שלושת-האבקנים (Salix triandra) (אנ'). ערבת שלושת-האבקנים, היא עץ נדיר מאוד שמובדל משאר מיני הערבה בכמה מאפיינים. הלוואים רחבים ומשתיירים, אורכם עולה על ס"מ אחד וקרוב לאורך הפטוטרת. בסיס הלוואים דמוי לב ושפתם משוננת. מספר האבקנים 3 (בערבה מחודדת 4 או 5 אבקנים ובערבה לבנה 2 או לעיתים רחוקות 3 אבקנים). העץ הגדל בבתי גידול לחים וטבעיים על גדות נחלים בבקעת החולה ובשומרון. הפריחה מסוף מרץ ועד תחילת מאי.
ערבת בבל – (Salix babylonica) עץ נוי תרבותי ופליט תרבות שאינו גדל בבר בישראל. היא נקראת גם ערבה בוכייה. העלים דקים, קירחים ומשולשלים כלפי מטה. והם צרים, דמויי סרגל או אזמל, ושפתם משוננת או משוננת בעדינות. אורכם גדול פי 10 ואף יותר מרוחבם. הלוואים צרים, קצרים, שפתם משוננת והם נושרים זמן קצר לאחר הלבלוב. מספר האבקנים 2.
ערבה מדומה (Salix pseudosafsaf) – שם נרדף לערבה מחודדת.
ערבת הלבנון (Salix libanii) – מין זה מופיע במגדיר של זהרי מיכאל כמי שגדל בחרמון. מציאותו שם מוטלת בספק. ושמו המדעי Salix pedicellata subsp. pedicellata.
מאפיינים

בישראל מיוצגת משפחת הערבתיים נוסף על מיני הערבה גם על ידי המין צפצפת הפרת. וישנה חשיבות להבחין ביניהם בפרק זה.
עצים דו-ביתיים (עצי זכר ועצי נקבה) ירוקי-עד או נשירים, בלתי קוצניים, חסרי שרף חלבי הנוטף מחתך טרי בעלה או בגבעול.
הענפים גמישים על פי רוב.
העלים מסורגים על פי רוב, פשוטים, רכים, אזמליים או אליפסיים או מוארכים (בשונה מצפצפה שעליה, לפחות חלקם, דמויי מעוין או כליה או דמויי ביציה). בסיס העלה סימטרי, מוצר או מעוגל. עורקי העלים מרושתים או מאוצבעים. העלים חסרי ריח.
הלוואים חופשיים ועל פי רוב נושרים במהרה (לא בערבת שלושת-האבקנים).
הפרחים החד-מיניים ערוכים בעגילים (תפרחת שיבולת רפה של פרחים חד-מיניים). העגילים הזכריים שבהם משולשלים ויורדים בפרט אחד. העגילים הנקביים שבהם זקופים בפרט אחר. האבקה נעשית על ידי חרקים או באמצעות רוח.
הפרחים חד-מיניים, חסרי עטיף (חסרי עלי כותרת ועלי גביע), במקום העטיף ישנו צופן אחד או שניים דמויי קשקשים (ולא צופן דמוי קערה, או דמוי ספל קטן המצוי בצפצפה). כל פרח יושב בחיקו של חפה קרומי ריסני או קירח, אך, שפתו תמימה (בשונה מצפצפה ששפת החפה משוננת או מאונה). כל פרח עטוף בקשקש חיצוני אחד בלבד (בשונה מצפצפה שפרחיה עטופים קשקשים אחדים).
הפרחים הזכריים נושאים על פי רוב 2 עד 3 אבקנים, לעיתים רחוקות 4 עד 7 ובעלי אחד או שני צופנים בבסיסם. הזירים מפורדים או מאוחים, קירחים או שעירים בבסיסם.
הפרחים הנקביים מלווה חפה תמים ושעיר פחות או יותר. וצופן זעיר בבסיסו. השחלה עילית בת מגורה אחת, עמוד שחלה אחד או יותר ועל פי רוב 2 צלקות קצרות.
עוקצי הפרי חסרים או קצרים.
הפרי הלקט המכיל זרעים רבים ונפתח לאורכו בשתי קשוות או לעיתים רחוקות ב-3 או 4 קשוות.
הזרעים קטנים בעלי ציצית של שערות בבסיסם שמתפתחת מעוקץ הביצית.
מחזור חזותי (פֵנוֹלוֹגְיָה)

העץ נשיר חורף מסוף דצמבר ועד תחילת אמצע מרץ. אז הלבלוב מתחיל בד בבד עם הפריחה. הפריחה אף מקדימה את הלבלוב ומתחילה בסוף פברואר ומסתיימת בתחילת יוני. התפרחות נוצרות בסתיו של העונה הקודמת. האבקה נישאת באמצעות הרוח או חרקים, הנמשכים אחר צוף ואבקה. האבקנים נושרים אחרי הפריחה כחטיבה אחת. בתחילת יוני הפרי הירוק ניכר והפצת הזרעים בעלי הציצית הלבנה מסתיימת בתחילת אוקטובר. הזרעים נפוצים ברוח ונובטים במהירות, אך החיוניות שלהם קצרה. בצד הריבוי המיני קיים ריבוי וגטטיבי טבעי באמצעות ייחורים (ענפים שבורים שנסחפים במים).
השימושים במיני הערבה > צרכים דתיים

בישראל מגדלים ערבה כגידול מסחרי, כדי לעמוד בביקוש העיקרי לענפי ערבה משובחים. הביקוש נובע מחלקה בארבעת המינים לקראת חג הסוכות בישראל.
הערבה בתלמוד
נזכרה במספר שמות, אחוינא (שבת כ' ב') אידן (שם) חילפתא או ערבתא. (סוכה לד)
השימושים במיני הערבה > רפואי

קליפת ועלי הערבה הבוכייה שימשו אנשי מרפא בעת העתיקה באשור, שומר ומצרים לשם הקלה וטיפול של כאבים וחום. וביוון, בשנת 400 לפנה"ס אבי הרפואה המערבית היפוקרטס רשם על סגולותיו הרפואיות.
אותן תובנות שימשו את האנושות עד תקופת הרנסאנס והעת החדשה בה החלו לחקור מדוע לערבה קיימות סגולות אלה. במאה ה־18 התגלה כי החומר הפעיל חומצה סליצילית (שקרוי על שם עץ הערבה Salix בלטינית), אחראי לסגולותיו הרפואיות. לימים יתגלה אספירין חומר הפועל דומה מאוד לחומצה סליצילית עם פחות תופעות לוואי. כיום הוא משמש גם כרכיב פעיל בתכשירי עור.
השימושים במיני הערבה > סביבתי

הערבה הבוכייה משמשת גם לטיפול במי שפכים, בביצות סינון מלאכותיות, כמשלימים לצמחי קנה וסוף. בארצות סקנדינביה משמש העץ באופן נרחב במערכות טיהור שפכים, לאחר שנערך מחקר מקיף בדבר סגולות הערבה לסייע בפירוק חנקות ובקליטת חומרים מסוכנים בהשאירו את המים העוזבים אותו נקיים.
השימושים במיני הערבה > אנרגיה

נעשו מחקרים שנועדו לבדוק התכנות של שימוש צמח הערבה לצורכי אנרגיה, עקב קצב הצמיחה המהיר מאוד שלה.
השימושים במיני הערבה > אומנות

הערבה משמשת במקומות רבים כעץ נוי. היא גדלה במהירות ובקלות במקום בו יש מים על ידי ייחורים. ניתן לעצב את הייחורים וליצור גדרות חיים בצורת שתי וערב אלכסוני, וכן ליצור מעברים מוצלים.
ביהדות > אזכורים בתנ"ך

הערבה נזכרת במקרא 5 פעמים בקשר לבתי לגידול לחים – תמיד בלשון רבים ובלשון זכר. 'ערבי נחל' נזכרים בין ארבעת המינים (ויקרא כג, מ), בנוף צמחי המים ובצה באיוב (איוב מ טו). בשם 'ערבים' היא מוזכרת בישעיה (ישעיה מד ד) 'נחל ערבים' (ישעיה טו ז) ובתליית כנורות הגולים 'ערבים' בנהרות בבל (תהלים קלז ב).
ביהדות > ארבעת המינים

ביהדות נמנית הערבה עם ארבעת המינים של חג סוכות המוזכרים בספר ויקרא.
וּלְקַחְתֶּם לָכֶם בַּיּוֹם הָרִאשׁוֹן, פְּרִי עֵץ הָדָר כַּפֹּת תְּמָרִים, וַעֲנַף עֵץ-עָבֹת, וְעַרְבֵי-נָחַל; וּשְׂמַחְתֶּם, לִפְנֵי ה' אֱלֹהֵיכֶם שִׁבְעַת יָמִים.
.
הרמב"ם כותב (על בסיס דברי הגמרא):
"ערבי נחל" האמורות בתורה, אינן כל דבר הגדל על הנחל, אלא מין ידוע, הוא הנקרא "ערבי נחל"; עלה שלו משוך ופיו חלק וקנה שלו אדום, וזה הוא הנקרא ערבה. ורוב מין זה גדל על הנחלים, לכך נאמר "ערבי נחל"; ואפילו היה גדל במדבר או בהרים, כשר.
בערבה נערך גם שימוש במסגרת מצוות ערבה במקדש.
על פי דברי חז"ל הערבה המקראית היא מין שעליו חלקים ולא משוננים, ולכן המין ערבה בוכייה פסול מלשמש כערבה. פרופ' מרדכי כסלו העיר כי תת-המין Salix acmophylla (ערבה מחודדת) הוא המתאים ביותר לתיאור חז"ל, ולכן יש להעדיף לקחתו. פרופ' זהר עמר שסקר את דעתם של חוקרים רבים בדבר זיהוייה של הערבה הכשרה מסכם ומוכיח כי בהגדרת הערבה הכשרה נכנסים כל מיני הערבה הגדלים בארץ.
ביהדות > חיבוט ערבה

ביום הושענא רבא נוהגים לקחת 5 ערבות אגודות ולחבוט אותן בקרקע 5 פעמים. מנהג זה מוזכר במשנה שם הוא מיוחס לנביאים. יש הסוברים שיש להקפיד לחבוט בקרקע שאינה מרוצפת ויש שאין מקפידים על כך. ההקפדה על המספר 5 (5 ערבות ו-5 חבטות) היא מאוחרת ומקורה בקבלה ויש שאין מקפידים עליה.
לפי מנהג אשכנז לאחר הפיוט ("תענה אמונים, שופכים לב כמים, והושיעה נא") נוהגים להניח את ארבעת המינים ולקחת 5 ערבות אגודות, איתן ממשיכים לומר מספר פיוטי תפילה על הגשם, ובסיום חובטים את הערבות בקרקע 5 פעמים. למנהג הספרדים חובטים בערבה רק לאחר סיום אמירת כל פיוטי ההושענות, אך יש נוהגים ממש לאחר סיום תפילת מוסף. בכמה קהילות ספרדיות אומרים לאחר חבטת ערבה את תפלת נשמת כל חי.
גם בספר היובלים מתואר מקור המנהג: "וכאשר ייקחו ענף ערבה עבות מן הנחל, ככה לקח אברהם לולבי כפות תמרים ופרי עץ הדר".
צופית כתומת-חזה

| צופית כתומת חזה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: חולייתנים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: צופיתיים
סוג:: Anthobaphes
מין:: צופית כתומת-חזה
שם מדעי
 Anthobaphes violacea ‏לינאוס, 1766

צופית כתומת-חזה (שם מדעי: Anthobaphes violacea) היא ציפור שיר ממשפחת הצופיתיים והיא הציפור יחידה בסוגה. הצופית אנדמית לשיחיות הכף של דרום-מערבה של דרום אפריקה.
מאפיינים

אורך הצופית 14.5-16.5 ס"מ בזכרים ו-12.5-13.5 ס"מ בנקבות. משקלה 8.6-11.5 גרם. הצופית בעלת מקור שחור מכופף וארוך עם ראש ירוק-זית וחזה ירוק נוצץ, בטן כתומה, כנפיים חומות, אחורי גוף צהובים וזנב ארוך כהה ובעל נוצות מרכזיות ארוכות וגם הרגליים שחורות. הנקבות בהירות יותר מהזכרים והצעירים דומים להן. הצופיות משמיעות צפצופים חלשים החוזרים על עצמם.
הצופית אנדמית לדרום אפריקה וחיה באזורי שיחייה של אברשים, שם גדלים מיני פרחים רבים מהם יונקת הצופית צוף במקורה, ובנוסף היא ניזונה מחרקים מעופפים ועכבישים, אותם היא חוטפת מהאוויר. הצופיות תרות בלהקות של עד 100 פרטים אחר הפרחים בעונת הקיץ, ואחר הן נודדות למרומי ההרים בחיפוש אחר צוף פרחים. בעונת הרבייה הן הופכות לטריטוריאליות ואגרסיביות ותתקופנה כל צופית לא קרואה.
הצופיות מקננות מפברואר עד נובמבר (בעיקר ממאי-אוגוסט). הקנים מצויים בתוך השיחים ועשויים מעלים, שורשים, זרדים וקורי עכביש. יש להם מעין תקרה וחור הכניסה נמצא מתחתיה.
הערות שוליים

↑  צופית כתומת חזה באתר הרשימה האדומה של IUCN