זירת חצי האי האפניני במלחמה הפונית השנייה
רקע

חלק מהחוקרים המודרניים נטו לאמץ את טענת המקורות העתיקים, לפיה תוכננה המלחמה הפונית השנייה בידי בני משפחת ברקה כמלחמת נקם נגד רומא החל משנת 238 לפנה"ס, לאחר שהרפובליקה הרומית אילצה את קרתגו למסור לידיה את סרדיניה בתום מלחמת שכירי החרב. ההיסטוריון תאודור מומזן סבר שזו הייתה הסיבה לפלישתו של חמלקרת ברקה להיספניה, שנועדה להעניק לקרתגו קרש קפיצה לפלישה לחצי האי האפניני. כמו כן הוא סבר שתוכנית זו היא היא שעמדה מאחורי החלטתו של חניבעל ברקה בשנת 219 לפנה"ס לתקוף את סגונטום. אולם דעה זו היא בעייתית, שכן נראה שקרתגו לא התכוננה כלל למלחמה ולא פיתחה כלל את הצי שלה, שהיה הסיבה העיקרית לכישלונה במלחמה הפונית הראשונה. כך, עם פרוץ המלחמה היו לרומא 220 ספינות מלחמה בעוד לקרתגו היו רק 100. כמו כן, עד הרגע האחרון ניסו שני הצדדים לפתור את הסכסוך בדרכים דיפלומטיות.
עם פרוץ המלחמה שלחו הרומאים ארבעה לגיונות להיספניה בפיקוד פובליוס קורנליוס סקיפיו כדי להביס את חניבעל. בפני חניבעל עמדו שתי אפשרויות. הראשונה הייתה להישאר בהיספניה ולהילחם שם נגד הרומאים, כפי שעשה אביו בסיציליה במהלך המלחמה הפונית הראשונה. האפשרות השנייה הייתה להעביר את המלחמה לשטח האויב, ולפלוש לחצי האי האפניני. צבאו של סקיפיו לא היה גדול, ובהתחשב בכך שחניבעל נמצא בשטח שהיה מוכר לו היטב, כשלצידו שבטים בעלי ברית מהם יכול היה לגייס לוחמים נוספים, סביר להניח שאילו היה נשאר בהיספניה, יכול היה להביס את הצבא הרומאי שנשלח נגדו. עם זאת, מצביא מוכשר כחניבעל בוודאי למד היטב את לקחי המלחמה הפונית הראשונה. במלחמה זו זכו הקרתגים בלא מעט ניצחונות בקרבות נגד כוחות צבא וצי רומיים, אולם הרומאים תמיד הצליחו לגייס כוחות נוספים והניצחון הסופי במלחמה היה שלהם. בנוסף לכך, די היה בנוכחות כוח רומאי קטן יחסית בחצי האי האיברי, כדי לגרום לחלק מהשבטים האיברים לנטוש את בריתם עם קרתגו ולעבור לצידה של רומא, ולרתק את הצבא הקרתגי להגנת היספניה מה גם שהניסיון הוכיח שהרומאים הגאים לא יהיו מוכנים לחתום על הסכם כניעה, כל עוד עירם לא תהיה מאוימת ישירות. לפיכך, לדעת חלק מהחוקרים, חניבעל סבר שהדרך המהירה ביותר לכפות על רומא להסכים לסיום המלחמה בתנאים נוחים לקרתגו, תהיה באמצעות פלישה לאיטליה ויצירת איום ישיר על רומא גופא. לדעת חוקרים אחרים, חניבעל ידע היטב שהצבא הרומאי עולה בהרבה על הצבא הקרתגי מבחינה פוטנציאל כוח האדם העומד לרשותו ומבחינת רמת הציוד המשמעת והאימונים שלו, לכן התקווה היחידה לנצח במלחמה נגד הרפובליקה הרומית היא למוטט את שליטתה באיטליה, ליצור נתק בינה לבין בעלות בריתה, וליצור עליה לחץ כה כבד, שיכריח אותה לחתום על הסכם שלום נוח לקרתגו. חניבעל ציפה שהשבטים הגאליים בצפון חצי האי האפניני (מצפון לנהר הפו) יתקוממו נגד הרומאים ויחברו לצבאו, וחשב שניתן יהיה לגייס גם את תמיכתם של חלק מהערים והשבטים באיטליה, שמאסו בשלטון הרומאי. ייתכן שהוא אף חזה מראש אפשרות ליצירת ברית צבאית עם מוקדון נגד רומא. כמו כן, חניבעל הפריז מן הסתם באמונתו ביכולותיו שלו כמצביא ומדינאי. בהתחשב בתנאים אלו, הרי שההחלטה לפלוש לחצי האי האפניני נראית כהחלטה נכונה.
עם זאת, חלק מהחוקרים מבקרים את החלטתו של חניבעל לפלוש לאיטליה, וטוענים שהוא יצא למלחמה נגד רומא עם תוכנית אחת בלבד: קרב הכרעה שבעקבותיו תיכנע רומא. ייתכן שתוכנית זו הושפעה מהלקחים של העימותים הצבאיים הקודמים בין קרתגו לבין רומא. אולם משהתברר לחניבעל לאחר קרב קאנאי שתוכנית זו לא התממשה, ושהרומאים אינם מוכנים לנהל משא ומתן למרות תבוסתם בקרב, לא הייתה לו אסטרטגיה חלופית. לכן הוא נגרר, בניגוד לרצונו, למלחמת התשה מתמשכת (בה יכלו הרומאים להביא לידי ביטוי את המשאבים העדיפים שעמדו לרשותם) וצעד "למעלה ולמטה בחצי הדרומי של חצי האי", בניסיון עקר לנתק את רומא מבעלות בריתה באיטליה. דקסטר הויס (Hoyos) במאמרו משנת 1983, "Hannibal: What Kind of Genius", ממשיל את חניבעל בשלב השני של המערכה לאדם המחזיק זאב באוזניו. הוא יכול להמשיך להחזיק בו, אולם לא יכול להכריעו או להרפות ממנו, כלומר לבצע נסיגה.