הקרב בג'נין (2002)
הקרב > הכרעת הקרב

המאמץ להכריע את המחבלים שהתרכזו במרכז מחנה הפליטים הביא לאבדות רבות בקרב הפלסטינים, ולהרס רב במחנה הפליטים ג'נין, לאחר שהוחלט להרוס כל בית שבו יש חשש להסתתרות מחבלים. נוהל הריסת הבית כלל כריזת אזהרה לפינוי הבניין ומתן הזדמנות למבוקשים להסגיר עצמם לפני שהדחפור החל לטלטל את הבית עם ה"סכין" שלו. טקטיקה זו גרמה לעשרות מחבלים (כולל בכירים) להסגיר את עצמם לכוחות צה"ל, ביניהם ת'אבת מרדאווי ועלי ספורי. במהלך הפעולה נהרג מחמוד טואלבה, בכיר הג'יהאד האסלאמי ומפקד המחבלים במחנה, אחרי שדחפור D9 משוריין מוטט עליו קיר.
ב־10–11 באפריל החלה הלחימה לדעוך עקב ההפעלה המסיבית של הדחפורים. כתריסר דחפורי D9 משוריינים נכנסו לפעולה, והחלו להרוס בניינים ממולכדים ולתקוף כל בית שבוצע ממנו ירי. שיא ההרס נגרם בשכונת חאוואשין, שנהרסה ושוטחה כליל באמצעות הדחפורים המשוריינים, בעקבות הערכות ששם מצויים רוב המחבלים ורוב מלכודות הנפץ שהכינו הפלסטינים. בישראל העריכו כי נהרסו כ־80 בתים בשטח שגודלו כעשרה דונם, אך ארגוני זכויות אדם טענו שישראל הרסה 140–170 בתים לחלוטין וגרמה נזק חלקי למספר רב יותר של מבנים, ושתוך הריסת הבתים פגעו גם באזרחים לא חמושים רבים. עדות לחלק זה בקרב ניתנה בריאיון עיתונאי של מפעיל הדחפור משה ניסים ("דובי כורדי"):
שלושה ימים רק מחקתי ומחקתי. כל האזור. מכל בית שירו בו הייתי מוריד. כדי להוריד אותו הייתי מוריד עוד כמה. ברמקול הזהירו אותם שייצאו לפני שאני נכנס. אבל אני לא נתתי צ'אנס לאף אחד. לא חיכיתי. לא נתתי מכה וחיכיתי שייצאו. אני הייתי נותן לבית מכה חזקה כדי שייפול הכי מהר שרק אפשר. רציתי להספיק הכי מהר כדי להגיע לבתים האחרים. להספיק הרבה. אחרים אולי התאפקו. או שהם מספרים שהתאפקו. שלא יספרו סיפורים... לא עשיתי חשבון, אבל גם לא הרסתי סתם. הכל בפקודה.
הרבה אנשים היו בתוך הבתים שהתחלנו להרוס. הם היו יוצאים מהבתים שנכנסנו עליהם. אבל לא ראיתי במו עיניי אנשים שמתים לי תחת הכף של הדי-9, ולא ראיתי אנשים חיים שהבית נופל עליהם. אבל אם היה, לא היה מזיז לי כהוא זה. אני בטוח שאנשים מתו בתוך הבתים האלו, אבל היה קשה לראות. היה המון אבק ועבדנו הרבה בלילה. הייתה לי הנאה גדולה מכל בית שירד, כי ידעתי שלמות לא אכפת להם, אבל בית כואב להם יותר. הרסת בית – קברת 40 או 50 איש לדורות. אם כואב לי משהו זה שלא מחקנו את כל המחנה
מפעילי הדחפורים עצמם אמרו שנהגו באיפוק ושהשתדלו למזער את הנזק שהם גורמים תוך כדי הלחימה. הם זכו לשבחים רבים מצד שאר הכוחות הלוחמים במחנה, כולל מלוחמי שייטת 13:
ברביעי בבוקר, הדובים הנפלאים מתחילים למחוק את המתחם הנגוע. הם ממש בקו הקדמי, יורים עליהם ומשליכים מטענים אבל ה'דובי' חסין, שום דבר לא יפגע בו. דובי אסף, דובי אמנון, דובי כורדי, הם נאבקו ביניהם מי יעשה את המשימה, כמו אנשי סיירת מובחרים.
בעקבות כניעתם של מחבלים רבים, וחוסר יכולתם לפגוע בדחפורי צה"ל ולעוצרם – לרבות באמצעות מטעני גחון ורקטות RPG (נ"ט) – התייעצו מנהיגי המחבלים בג'נין עם חזבאללה, מנהיגים פוליטיים של ערביי ישראל ומנהיגים ערבים אחרים והחליטו להפסיק את הלחימה ולהיכנע ב־12 באפריל. בכך הסתיים הקרב בניצחון ישראלי. במסמך פלסטיני שמתעד את הקרב בג'נין ותורגם מערבית לעברית על ידי מרכז המידע למודיעין ולטרור נכתב:
הכף שהכריעה את המערכה.
 "הנחישות של הלוחמים במערכה החזיקה עד השלב האחרון בו נותרו בכיס ההתנגדות האחרון במחנה מול כוחות ישראליים עדיפים באופן מובהק ומצוידים בדחפורים ממוגני ירי. ההחלטה על הכניעה התקבלה לאחר שהלוחמים ניהלו התייעצויות טלפוניות עם מנהיג החזבאללה חסן נסראללה, מנהיג הג'יהאד האיסלאמי רמדאן שלח, הנהגות הארגונים ואישים פוליטיים מקרב ערביי ישראל. אחד מפעילי החמאס שלחם במחנה הפליטים ג'נין הודה, כי הדחפורים הממוגנים הישראליים היו אלה שהכריעו את המערכה שכן הלוחמים הפלסטינים לא הצליחו למצוא מענה יעיל לנטרלם. לדבריו, אפילו המטולים נגד טנקים ובהם מסוג RPG שהיו בידי הלוחמים הוכחו כלא יעילים נגד הדחפורים שהם בעלי מיגון אפקטיבי יותר אף משל הטנקים הישראליים. הוא סיפר, כי אבו ג'נדל, מראשי הלוחמים במחנה ירה פגז RPG לעבר אחד הדחפורים ואולם ללא כל השפעה."
על ההחלטה להיכנע סיפר ת'אבת מרדאווי, סגנו של מנהיג המחבלים במחנה מחמוד טואלבה. מרדאווי נכנע ונעצר, ולאחר מכן התראיין מהכלא ל-CNN:
הוא נכנע לבסוף כאשר כוחות החי"ר נעלמו ודחפורים משוריינים הופיעו. "הדחפור הענק הגיע, ואנחנו היינו בבתים הרוסים. לא היו חיילים או טנקים... לא היה שום דבר שיכולתי לעשות כנגד הדחפור הזה."
ההיסטוריון הצבאי ד"ר יגיל הנקין סיכם את הכרעת הקרב:
בערבו של אותו יום, החל צה"ל בהפעלה נרחבת של דחפורי ענק מסוג די-9, ששינו, במובנים רבים, את פני הקרב. הדחפורים, שהיו כמעט בלתי פגיעים לירי של הצלפים הפלסטינים ומטעני החבלה, פילסו דרך לכלי הרכב המשוריינים, והרסו בשיטתיות את הבניינים שמהם נורתה אש כבדה לעבר החיילים. השימוש בדחפורים במחנה הפליטים בג'נין גרם אולי לנזק סביבתי ניכר, אך נראה שלא תבע מחיר כבד בחיי אדם. למעשה, הוא זירז מאוד את כניעתם של המתבצרים וקירב את קץ הלחימה. המגזין טיים מתאר סצנה טיפוסית לימי הלחימה האחרונים בג'נין: "הדִי-9 הוריד קיר מבית; לוחמים המומים יצאו החוצה בידיים מורמות". ואמנם, מרבית הלוחמים הפלסטינים, שהיו חסרי אונים בפני העוצמה הדורסנית של הכלים ההנדסיים הכבדים, העדיפו למסור עצמם בידי צה"ל ולא להיקבר חיים.