stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
RC4
גרסאות מתקדמות > Spritz

Spritz הוא גרסה מתקדמת של RC4 שפותחה ב-2014 על ידי רונלד ריבסט ו-Jacob Schuldt. הצופן עוצב לפי פרדיגמת פונקציית ספוג שהיא מבנה קריפטוגרפי בטוח שיושם בפונקציית הגיבוב Keccak המאפשר הפעלת פרמוטציה פסאודו-אקראית לצורך פרימיטיבים קריפטוגרפיים שונים כמו הצפנה סימטרית, פונקציית גיבוב או אימות מסרים. מבנה הספוג מורכב ממצב פנימי גדול ושני שלבי הפעלה "ספיגה וסחיטה". פונקציית הספיגה מקבלת מפתח הצפנה ווקטור האתחול (אם יש) ומעדכנת את המצב הפנימי בהתאם, פונקציית הסחיטה מספקת זרם פסאודו-אקראי המשמש כמפתח. בצופן Spritz ארבעה מרכיבים עיקריים, אתחול (Init), ערבוב (Shuffle), ספיגה (Absorb) וסחיטה (Squeeze). לאחר אתחול תחילה סופגים את המפתח  K על ידי  {\text{Absorb}}(K) ואז ההצפנה מתבצעת עם הפונקציית הסחיטה  {\text{Squeeze}}(r) המקבלת פרמטר  r "וסוחטת" מחרוזת פסאודו-אקראית באורך  r בתים אותם מחברים עם המסר המקורי ב-XOR. הצופן עוצב כך שיוכל לתמוך בכל  N אבל צריך להבטיח ש- w יהיה זר ל- N לשם כך הפונקציה  {\text{Whip(r)}} משתמשת ב-GCD. במקרה ש- N הוא חזקה של 2 (כגון 256) מספיק שיהיה אי זוגי, לכן אפשר להחליף את הלולאה האחרונה בפונקציה  {\text{Whip(r)}} במשפט  w=w+2. וכן יש לזכור שכל פעולות החיבור הן מודולו  N. להלן תיאור האלגוריתם:
| --- | --- |
  \mathbf {InitializeState(N)}   i=j=k=z=a=0  w=1  {\text{For }}v=0{\text{ to }}N-1{\text{ do:}}  S[v]=v ‎  \mathbf {Absorb(I)}   {\text{For }}v=0{\text{ to }}I.length-1  {\text{AbsorbByte}}(I[v]) ‎  \mathbf {AbsorbByte(b)}   {\text{AbsorbNibble}}({\text{low}}(b))  {\text{AbsorbNibble}}({\text{high}}(b)) ‎  \mathbf {AbsorbNibble(x)}   {\text{If }}a=\left\lfloor N/2\right\rfloor {\text{ then Shuffle}}()  {\text{Swap}}(S[a],S[\left\lfloor N/2\right\rfloor +x])  a=a+1 ‎  \mathbf {AbsorbStop()}   {\text{If }}a=\left\lfloor N/2\right\rfloor {\text{ then Shuffle}}()  a=a+1 ‎  \mathbf {Shuffle()}   {\text{Whip}}(2N)  {\text{Crush}}()  {\text{Whip}}(2N)  {\text{Crush()}}  {\text{Whip}}(2N)  a=0:   \mathbf {Whip(r)}   {\text{For }}v=0{\text{ to }}r-1{\text{ do: Update}}()  {\text{Do: }}w=w+1  {\text{Until GCD}}(w,N)=1 ‎  \mathbf {Crush()}   {\text{For }}v=0{\text{ to }}\left\lfloor N/2\right\rfloor -1{\text{ do}}  {\text{If }}S[v]>S[N-1-v]  {\text{Swap}}(S[v],S[N-1-v]) ‎  \mathbf {Squeeze(r)}   {\text{If }}a>0{\text{ then Shuffle}}()  P={\text{ New Array}}(r)  {\text{For }}v=0{\text{ to }}r-1  P[v]={\text{Drip}}()  {\text{Return }}P ‎  \mathbf {Drip()}   {\text{If }}a>0{\text{ then Shuffle}}()  {\text{Update}}()  {\text{Return Output}}() ‎  \mathbf {Update()}   i=i+w  j=k+S[j+S[i]]  k=i+k+S[j]  {\text{Swap}}(S[i],S[j]) ‎  \mathbf {Output()}   z=S[j+S[i+S[z+k]]]  {\text{Return }}z
גרסאות מתקדמות > VMPC-R

אלגוריתם VMPC-R הוא שיפור של VMPC, שפותח על ידי Bartosz Zoltak ב-2004. הוא ניתח מספר אלגוריתמים בסגנון RC4 ומצא חולשות סטטיסטיות ברבים מהם כולל Spritz. הוא מצא שבצופן Spritz של ריבסט ושולדט עבור  N=8 ההסתברות ש- {\text{Output}}(x)={\text{Output}}(x+2) היא  1/N+0.000498. ההטיה נעשית משמעותית לאחר כמות של  2^{21.9} פלטים. כמו כן מצא הטיות סטיסטיות גם במקרה של  N=16. הוא פיתח לצורך הבדיקה מבחן סטטיסטי חדש שנקרא distant-equalities שבו בודקים את מספר המופעים של האירועים  z_{i}=z_{i+k} עבור  k\in \{1,2,...,8\} ביחס לצפוי מזרם אקראי אמיתי. אירוע  k פירושו ששני מילים במרחק  k זה מזה זהים. לאור חולשות שהתגלו ב-VMPC על ידי מקסימוב, פיתח Bartosz Zoltak ב-2013 את הגרסה המשופרת של הצופן לה הוסיף את האות R (ראנדום). לטענתו היא הטובה ביותר האפשרית בסגנון RC4 והפלט שלה עומד בכל המבחנים הסטטיסטיים הידועים. אם כי קצת איטית בהשוואה ל-RC4 המקורי. להלן תיאור האלגוריתם המקבל וקטור אתחול ומפתח הצפנה ומפיק בית אחר בית של מחרוזת פסאודו-אקראית:
| --- | --- |
  N{\text{ word size e.g. }}N=256  a,b,c,d,e,f,n{\text{ are integer variables}}  P,S{\text{ are N-element permutations}}  +{\text{ denotes addition modulo }}N  K{\text{ array of }}k{\text{ integers; }}k\in \{1,...,N\}  V{\text{ an IV array of }}v{\text{ elements }}v\in \{1,...,N\}  R=\left\lceil k^{2}/(6N)\right\rceil \cdot N  i{\text{ is a temprorary counter}} ‎  \mathbf {VMPC} {\text{-}}\mathbf {R\ KSA}   a=b=c=d=e=f=n=0  {\text{For }}i=0{\text{ to }}N-1{\text{ do}}  P[i]=S[i]=i  {\text{KsaRound}}(K,k)  {\text{KsaRound}}(V,v)  {\text{KsaRound}}(K,k)  n=S[S[S[c+d]]+1] ‎ ‎ ‎ ‎ ‎ ‎ ‎:   \mathbf {KsaRound} (M,m)  i=0  {\text{Repeat R times:}}  a=P[a+f+M[i]]+i;\ \ i=(i+1){\text{ mod }}m  b=P[b+a+M[i]]+i;\ \ i=(i+1){\text{ mod }}m  c=P[c+b+M[i]]+i;\ \ i=(i+1){\text{ mod }}m  d=P[d+c+M[i]]+i;\ \ i=(i+1){\text{ mod }}m  e=P[e+d+M[i]]+i;\ \ i=(i+1){\text{ mod }}m  f=P[f+e+M[i]]+i;\ \ i=(i+1){\text{ mod }}m  {\text{Swap}}(P[n],P[b]),\ {\text{Swap}}(S[n],S[e])  {\text{Swap}}(P[d],P[f]),\ {\text{Swap}}(S[a],S[c])  n=n+1 ‎  \mathbf {VMPC} {\text{-}}\mathbf {R\ PRNG}   {\text{Loop:}}  a=P[a+c+S[n]],\ b=P[b+a],\ c=P[c+b]  d=S[d+f+P[n]],\ e=S[e+d],\ f=S[f+e]  {\boldsymbol {\mathbf {Output:} \ S[S[S[c+d]]+1]}}  {\text{Swap}}(P[n],P[f])  {\text{Swap}}(S[n],S[a])  n=n+1
רועי רשקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1962 (בן 63 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס ברנשטיין (1999)  פרס היצירה לסופרים עבריים (2001) 
 
רועי רשקס (נולד ב-1962) הוא סופר ומחזאי ישראלי ומרצה במכללת אורנים.
ביוגרפיה

רשקס הוא בוגר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, חבר קיבוץ סאסא, נשוי ואב לשלושה ילדים. מעל 50 מחזות שכתב עלו על במה מקצועית.
רשקס שירת ככתב צבאי בירחון "במחנה נח"ל". ב-1984, בזמן לימודיו באוניברסיטה, כתב את המחזה הראשון שלו, "כמו בתוך קופסה", שהועלה בתיאטרון הקיבוץ בבימוי דודו פלמה. היה חבר מערכת כתב העת "שדמות" וחבר מערכת השבועון "השבוע בקיבוץ הארצי", שבו כתב גם טור קבוע.
בשנת 1986 כתב את המחזה "משולש יהושע" שעלה בתיאטרון הסימטה בבימוי איציק סיידוף. שנה אחר כך עלה מחזה נוסף שכתב בתיאטרון הסימטה, ״4 כוסות תה וחצי כוס מים" בבימוי שלמה מושקוביץ.
בשנת 1999 כתב את המחזה "סוג'וד או החופים הלבנים של גואה", המספר על כתבת טלוויזיה המגיעה למוצב סוג'וד בלבנון, בחיפושיה אחר חייל שלא יצא לביתו במשך ארבעה חודשים.
בשנת 2001 כתב את המחזה "דממה" שעלה בתיאטרון צוותא ועוסק באנשי השייטת שלקו בסרטן לאחר שצללו בקישון, במאבקם במחלה ובאטימותם של משרד הביטחון ומוסדות המדינה. רשקס החליט לכתוב את המחזה בעקבות ראיון בתוכניתו של קובי מידן עם יובל תמיר, מפקד בית הספר לצלילה של השייטת, שלקה במחלה.
בשנת 2002 כתב עבור תיאטרון מראה, שהקים השחקן מנחם עיני בקריית שמונה את המחזה "באשר הוא שם". רשקס גם ניהל את התיאטרון לאחר מותו של עיני.
בשנת 2005 כתב את המחזה "בלדה ליוסף", העוסק באירועי נסיגת צה"ל מקבר יוסף בשכם באינתיפאדת אל-אקצה, שעלה בתיאטרון הסמטה, בשיתוף עם תיאטרון מ.ר.א.ה מקרית שמונה. באותה שנה גם זכה בפרס המחזאי בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, עבור המחזה "סברס" שעלה במקביל בעברית ובערבית. המחזה נולד מתוך קריאה של כותרות העיתונים על גדר ההפרדה בין השכונות היהודיות לשכונות הערביות ברמלה. בעוד שילדי השכונות בנו מחילות שמחברות בין שני צדי הגדר על מנת לאפשר להם להמשיך את המשחקים המשותפים עם החברים מהצד השני, ההורים החליטו לשתול סברסים במחילות במטרה להפסיק את המפגשים. ההצגה מספרת על מפגש בין ילד וילדה שלא מפחדים מקוצים של סברס.
שימש כמנהלו האמנותי המשותף של המרכז לתיאטרון עכו.
רשקס פיתח טכניקות לכתיבה יצירתית עם אוכלוסיות מיוחדות ולימד במכללת "אורנים" ובבית ספר תיכון במסלול מחזאות.
בין מחזותיו

"סוג'וד או החופים הלבנים של גואה", בבימוי: אבי מלכה (צוותא 1999)
"דממה", בבימוי: אבי מלכה (צוותא 2001)
"ליל כלולות", רעיון ובימוי: מוני יוסף, המרכז לתיאטרון עכו, 2002
"באשר הוא שם", תיאטרון מ.ר.א.ה קריית שמונה 2003.
"בלדה ליוסף" בבימוי: רמי רודן ואיציק סיידוף, 2005. הופק לסרט "בלדה ליוסף" (2015) בבימויו של ריקי שלח.
"חלום ערבי" בבימוי: מוני יוסף - זכה במקום ראשון בפסטיבל עכו, 2009
"בואי כלה" בבימוי: מוני יוסף - הוצג בפסטיבל ברלין
"בוא" בבימוי: חזי ייל, הוצג בפסטיבל תיאטרונטו 2005.
"קרוע", בבימוי: אריה יאס  ובביצועו של חאלד אבו עלי, המרכז לתיאטרון עכו, עבור תיאטרונטו 2007
"סברס "- עיבוד  ובימוי: אורלי רביניאן, תיאטרון מרא״ה, 2008.
"שמות", בבימוי עדי אדואן, פסטיבל הצגות יחיד בערבית בעכו, 20101.
"אללה בית"ר", בימוי: דור צויגנבום, תיאטרון הסמטה, 2011
"סבתא דיאלי", בימוי: רובי גרינגרס, תיאטרון מ.ר.א.ה, קריית שמונה, 2013
"אבסורד.דוט.קום", תיאטרון הסימטה, בימוי: עירית פרנק, 2014
"עת דודים", תיאטרון הבימה, 2014
"מבועתת", תיאטרון חיפה, 2016 בבימוי ורדה קנול-יהלום
"המנקה והמוות", בימוי: מייסרה מסרי, המרכז לתיאטרון עכו, 2019
וכן מחזות נוספים.
פרסים והוקרה

זוכה פרס ברנשטיין למחזה מקורי לשנת 1999, עבור "סוג'וד או החופים הלבנים של גואה".
חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2000, עבור "סוג'וד או החופים הלבנים של גואה".
פרס המחזאי בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, עבור "סברס".
זוכה בפרס קיפוד הזהב לשנת 2012 למחזאי השנה, על כתיבת ההצגה "אללה בית"ר", שהציגה בתיאטרון הסימטה.
הערות שוליים

1 2  רשקס רועי - לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית, באתר לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית, ‏2 באוגוסט 2021
↑  אירועים, חדשות, 3 ביולי 1986
↑  יוסי עוזרד, הצגה, חדשות, 7 ביולי 1987
1 2  דממה, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2001
↑  ציפי שוחט, חשיפה  בצפון, באתר הארץ, 12 באפריל 2002
↑  ציפי שוחט, עופר שמר נבחר למנכ"ל לתיאטרון מראה בקרית שמונה, באתר הארץ, 30 ביולי 2008
↑  ציפי שוחט, הצגה על אירועי קבר יוסף בשכם, באתר הארץ, 25 ביולי 2005
↑  רותה קופפר, הזוכה בפסטיבל הצגות הילדים בחיפה: "אנד ארגיי", באתר הארץ, 1 במאי 2005
↑  אסתר זנדברג, ההפרדה בתוכנו, באתר הארץ, 28 ביולי 2005
↑  מרב יודילוביץ', פסטיבל הצגות לילדים בחיפה חוגג 15, באתר ynet, 27 במרץ 2005
↑  מיכאל הנדלזלץ, סלט ישראלי-ערבי תפל, באתר הארץ, 5 ביוני 2002
↑  מיכל בעדני, עכבר העיר, בחור ערבי מלמד על השואה, באתר הארץ, 5 באפריל 2007
↑  טל פרי, ‏הון ושלטון, דור שני לשואה והטרדה מינית, באתר גלובס, 26 בפברואר 2007
↑  ציפי שוחט, פסטיבל הצגות יחיד בערבית בעכו, באתר הארץ, 7 ביולי 2010
↑  ביקורות
 מיכאל הנדלזלץ, "עת דודים": היו זמנים, באתר הארץ, 7 במאי 2014
שי הרלב, עכבר העיר, עת דודים: ההצגה שקפואה במקומה, באתר הארץ, 13 באפריל 2014
↑  רותה קופפר, "אנד ארגיי" זכתה בפסטיבל הצגות הילדים בחיפה, באתר הארץ, 30 באפריל 2005
↑  עכבר העיר, "מיין ג'רוזלם" היא הזוכה הגדולה בטקס קיפוד הזהב, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462684505171  LCCN: nr93021754  VIAF: 12179494   WorldCat (עם VIAF): 12179494
לזלי נילסן

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1926 רג'יינה, קנדה 
 פטירה:  28 בנובמבר 2010 (בגיל 84) פורט לודרדייל, ארצות הברית 
 שם לידה:  Leslie William Nielsen 
 סוגה מועדפת:  מערבון, סרט קומדיה 
 מדינה:  ארצות הברית, קנדה 
 תקופת הפעילות:  1949–2010 (כ־61 שנים) 
 מקום לימודים:  בית הספר לתאטרון נייברהוד פלייהאוס  Victoria School of Performing and Visual Arts 
 בן או בת זוג:  Monica Boyar (1950–1956)  Alisande Ullman 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  ACTRA Award (2003)  שדרת הכוכבים של קנדה (2001)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  קצין במסדר קנדה 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
לזלי נילסן, אוקטובר 2008
לֶזלי ויליאם נילסן (באנגלית: Leslie Nielsen;‏ 11 בפברואר 1926 – 28 בנובמבר 2010) היה שחקן וקומיקאי קנדי-אמריקאי. נודע בעיקר בזכות תפקידיו בסרטים פרודיים, כגון תפקידיו הראשיים בסדרת הסרטים "האקדח מת מצחוק" ו"טיסה נעימה", בהם גילם דמות רצינית לכאורה, שאינה מגיבה באופן צפוי למגוון מצבים אבסורדיים.
נעוריו

נילסן נולד ברגינה, בירת הפרובינציה הקנדית ססקצ'ואן, להורים ממוצא דני וולשי. היו לו שני אחים, אחד מהם, אריק נילסן, כיהן כמשנה לראש ממשלת קנדה בשנות השמונים. לאחר התיכון התגייס לחיל האוויר המלכותי של קנדה, ושימש כמקלען אוויר במשך שנה במהלך מלחמת העולם השנייה (אף שלא נשלח לשירות פעיל מחוץ לקנדה).
קריירה

את הקריירה שלו החל נילסן במשחק בסרטים שונים בתפקידים דרמטיים. מאז 1950 השתתף בכ-50 סרטים שונים. ב-1954 עבר להוליווד וחתם חוזה עם חברת ההפקה סרטי פרמאונט, וב-1956 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "הטיסה לחלל" שזכה לביקורות חיוביות. במקביל שיחק בתפקידים בתוכניות טלוויזיה רבות.
את הפריצה שלו לעולם הקומדיה עשה בשנת 1980 בתפקיד משנה בסרט "טיסה נעימה", שבה גילם רופא שנמצא על מטוס שנוסעיו סובלים מהרעלת מזון. בעקבות הצלחת דמותו התבקש על ידי הבמאים להשתתף בקומדיית הטלוויזיה "מחלק משטרה", שבה גילם שוטר בשם פרנק דרבן. נילסן טרם ביסס את מעמדו כשחקן קומי, והמשיך להופיע בתפקידים דרמטיים משניים בסרטים. שש שנים לאחר הורדת הסדרה משידור, החליט הבמאי לעשות סרט באורך מלא בהשתתפות נילסן. הסרט, "האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!", שיצא בשנת 1988, סיפר על השוטר פרנק דרבן, שמנסה לסכל ניסיון התנקשות במלכת אנגליה אליזבת השנייה בעזרת שחקן בייסבול מהופנט (רג'י ג'קסון). הסרט זכה להצלחה גדולה, ונעשו לו שני סרטי המשך, "האקדח מת מצחוק ½2: מהפח אל הפחד" ב-1991, ו"האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון" ב-1994. לאחר סדרת סרטי "האקדח מת מצחוק", המשיך נילסן להופיע בסרטים בעלי מבנה קומי דומה, אך לא הצליח לשחזר את ההצלחה שלה זכו סרטיו הקודמים.
חיים אישיים

נילסן היה נשוי ארבע פעמים, למוניקה בויאר (1956-1950), אליסנדה אולמן (1973-1958), ברוקס אוליבר (1983-1981) וברברה ארל (מ-2001). היו לו שתי בנות מנישואיו השניים.
ב-28 בנובמבר 2010 נפטר נילסן כתוצאה מסיבוך של דלקת ריאות. בן 84 במותו.
פילמוגרפיה חלקית

2008 - Slap Shot 3: The Junior League
2008 - שיר הלל אמריקאי
2008 - סופרהירו
2007 - המוזיקה שבפנים
2006 - מת לצעוק 4
2003 - מת לצעוק 3
2002 - Men with Brooms
2001 - הבלש מת מצחוק
2000 - החלל מת מצחוק
1998 - הנמלט מת מצחוק
1997 - המיליונר מת מצחוק
1996 - המרגל מת מצחוק
1995 - דרקולה: מת ואוהב את זה
1994 - האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון
1993 - Digger
1991 - All I Want for Christmas
1991 - האקדח מת מצחוק ½2: מהפח אל הפחד
1990 - Repossessed
1988 - האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!
1986 - אל תקרא לי לבן
1982 - מופע האימים
1981 - A Choice of Two
1980 - ליל הבכורה
1980 - טיסה נעימה
1987 - שאלה של שפיות
1972 - הרפתקה בפוסידון
1967 - רוזי!
1957 - תמי והרווק
פילמוגרפיה חלקית > טלוויזיה

הנמלט (1964-1963)
פייטון פלייס (1965)
מ.א.ש - בפרק The Ringbanger (1973) - ההופעה הראשונה שלו בתפקיד קומי.
מחלק משטרה - (1982) כיכב וזכה במועמדות לפרס אמי לשחקן ראשי בסדרה קומית
Due South‏ (1999-1994)
פרסים והוקרה

ACTRA Award (2003)
שדרת הכוכבים של קנדה (2001)
כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד
קצין במסדר קנדה
צילום מסך של ג'ולי הגרטי ולזלי נילסן, אשר גילמו שתיים מהדמויות המרכזיות בסרט "טיסה נעימה". עבור נילסן, ההשתתפות בסרט זה היוותה נקודת מפנה חשובה בקריירה שלו.
יוסי בן יוחנן

יוסי בן יוחנן איש ירושלים (על פי כתב יד קאופמן: יוֹסֵה) היה אב בית הדין הראשון מתקופת הזוגות. בן זוגו, נשיא הסנהדרין, היה יוסי בן יועזר.
במקורות

במחלוקת הגדולה בתקופת הזוגות אודות הסמיכה ביום טוב מוזכר שמו כמצדד בדעה לסמוך. בצירוף העובדה כי הוא הראשון לחלוק במחלוקת זו והמסורת כי זו המחלוקת הראשונה המתועדת בהלכה היהודית, נמצא שיחד עם יוסי בן יועזר הוא הראשון לחלוק בתולדות ההלכה.
המימרא הידועה ביותר שלו היא המוזכרת בפרק הראשון במסכת אבות: "יהי ביתך פתוח לרווחה, ויהיו עניים בני ביתך, ואל תרבה שיחה עם האשה. באשתו אמרו, קל וחומר באשת חברו".
יחד עם יוסי בן יועזר גזר טומאה על ארץ העמים ועל כלי זכוכית.
לאחר מותם של יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן נאמר עליהם: "משמת יוסף בן יועזר איש צרידה ויוסף בן יוחנן איש ירושלים בטלו האשכולות - איש שהכל בו".
במחקר

המשנה במסכת אבות מונה את יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן, אחרי אנטיגנוס איש סוכו, ואומרת עליהם: "קבלו מהם" ובחלק מהגרסאות "קבלו ממנו". בהסתמך על הגרסה "מהם", כותב נחמן קרוכמל, שיוסי בן יוחנן למד גם אצל שמעון הצדיק, אותו הוא מזהה כשמעון השני, וגם אצל אנטיגנוס איש סוכו.
יצחק אייזיק הלוי כותב שיוסי בן יוחנן מונה לאב בית דין לאחר מותו של אנטיגנוס איש סוכו, בשעה שעדיין לא היה תפקיד של נשיא הסנהדרין. לטענתו, משרת הנשיא אויישה רק כשני עשורים יותר מאוחר כאשר חוניו השני העביר את התפקידים השלטוניים לידי יוסף בן טוביה החוכר, ועלה צורך בדמות בסנהדרין שתטפל בתפקידים שבעבר היו באחריות הכהן הגדול ולא טופלו על ידי חוניו השני. לדבריו, זאת הייתה הסיבה שהעדיפו את יוסי בן יועזר הכהן לתפקיד נשיא הסנהדרין, אף על פי שיוסי בן יוחנן היה הרבה יותר מבוגר. יצחק אייזק הלוי גם קובע את פטירתו של יוסי בן יוחנן בימי חוניו השלישי.
חוזה טריאנון

| --- | --- |

 מקום יצירה:  הטריאנון הגדול 
 תאריך יצירה:  4 ביוני 1920 
 שפות:  צרפתית, אנגלית, איטלקית
 
מפה המציגה את תוצאות חוזה טריאנון: בירוק בהיר שטחה של הונגריה לאחר האמנה, בירוק כהה שטחה המקורי לפי חלוקה למדינות אליהן הועבר.
חוזה טריאנון (באנגלית: Treaty of Trianon, בצרפתית: Traité de Trianon, בהונגרית: Trianoni békeszerződés, לפעמים כונה "תכתיב השלום בטריאנון" – Trianoni békediktátum, באיטלקית: Trattato del Trianon, ברומנית: Tratatul de la Trianon, בצ'כית: Trianonská mírová smlouva, בסרבו-קרואטית: Ugovor iz Trianona) היה חוזה אשר הסדיר את מעמדה ושטחה של הונגריה אשר הייתה חלק מן האימפריה האוסטרו הונגרית לאחר מלחמת העולם הראשונה. חוזה זה נחתם ב-4 ביוני 1920, בארמון הטריאנון הגדול שבגנים של ארמון ורסאי, בסמוך לפריז.
היסטוריה

ועידת השלום בפריז ב-1919 שהביאה לחתימת הסכם ורסאי, לא הביאה לחתימת הסכם עם הונגריה בשל האירועים הפנימיים בהונגריה – ממשלתו הכושלת של הרוזן מיהאי קארואי, ולאחר מכן השלטון הקומוניסטי בראשות בלה קון, אשר הביא למלחמת אזרחים. על אף שנחתמו הסכמים עם שאר המעצמות המנוצחות – גרמניה, אוסטריה, בולגריה (למעט טורקיה, אשר חתמה על הסכם סוור רק כעבור חודשים מספר, שכן בנוגע לשטחי הקיסרות המתפוררת נחתמו הסכמים שונים הסותרים זה את זה), הרי שהיה על ההונגרים להמתין להסדרת עניינם עד ליוני 1920.
הצדדים העיקריים לחוזה שנחתם, היו המעצמות המנצחות (ארצות הברית, בריטניה, צרפת ואיטליה), בנות בריתן (ממלכת רומניה, יוגוסלביה (שאז נקראה "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים") וצ'כוסלובקיה) מצד אחד וממלכת הונגריה מן הצד השני. לרומנים, לעמים היוגוסלבים ולרפובליקה הצ'כו-סלובקית היו דרישות טריטוריאליות מרחיקות לכת מן ההונגרים, ששלטו עד אז על עמים רבים.
גבולותיה של הונגריה

בהשוואה לממלכה ההונגרית שתחת שלטון בית הבסבורג, הונגריה שלאחר חוזה טראנון הצטמצמה ב-2/3 הן בשטחה והן באוכלוסייתה. הונגריה הפסידה את השטחים הבאים:
אזור טרנסילבניה ניתן לרומניה.
סלובקיה ו"רותניה הקרפטית" ניתנו לצ'כוסלובקיה.
קרואטיה, סלובניה, חלקו המערבי של מחוז באנאט, ואזור וויבודינה צורפו לממלכה החדשה "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים" שמאוחר יותר החליפה את שמה לממלכת יוגוסלביה.
אזור הבורגנלנד ניתן לאוסטריה, כפי שהוחלט בחוזה סן ז'רמן. מחוז שופרון נותר בידי הונגריה, לאחר שהעניין הוכרע במשאל עם שנערך בדצמבר 1921.
על פי הוראות החוזה איבדה הונגריה את המוצא לים, אשר היה בשליטתה באזור קרואטיה משנת 1102. כן איבדה את בוסניה שבה שלטה משנת 1878.
תוצאות ההסכם

מטרתה העיקרית של מדיניות החוץ ההונגרית בשנים שבין מלחמות העולם, ואף במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה השבת השטחים האבודים לגבולותיה. בריתו של מיקלוש הורטי, העוצר ההונגרי, עם אדולף היטלר, הצליחה להביא להשבת חלק מן השטחים, אך לאחר המלחמה, בהסכם פריז משנת 1947 שבו גבולותיה של הונגריה לקווים שסומנו בחוזה טריאנון.
בשנת 1910 הייתה האוכלוסייה המדיארית (הונגרית אתנית) בהונגריה כ-45% מאוכלוסייתה. השטחים שנקרעו מהונגריה בטריאנון היו מיושבים ברובם בבני עמים אחרים, אך גם במדיארים רבים, וכך נוצרה במדינות החדשות, וברומניה, "בעיית מיעוט מדיארי", אשר מבחינתו טרם באה אל פתרונה.
מבחינה כלכלית איבדה הונגריה 61.4% מהשטחים החקלאיים, 88% מן העצים הראויים לעיבוד, 62.2% ממסילות הרכבת, 64.5% מהדרכים הסלולות, 83.1% מתוצרת הברזל שלה, 55.7% ממפעליה התעשייתיים, ו-67% ממוסדותיה הפיננסיים.
התנאים הצבאיים שהושתו על הונגריה היו דומים לאלו שהוטלו על גרמניה בחוזה ורסאי. הצבא ההונגרי הוגבל ל-35,000 חיילים, ונאסר גיוס החובה. כן הוטל התנאי כי לא תיסלל בהונגריה מסילת ברזל בעלת יותר מפס אחד. הונגריה ויתרה על כל הטריטוריות בעולם שהיו שייכות למונרכיה האוסטרו-הונגרית.
זיכרון והנצחה

אובדן השטחים בעקבות חוזה טריאנון נחשב בהונגריה להשפלה לאומית צורבת שהפכה לטראומה קולקטיבית שגרם לתופעה הנקראת "תסמונת טריאנון". בשנים שבין מלחמת העולם, המשטר הלאומני של האדמירל מיקלוש הורטי טיפח תרבות הנצחה של אירדנטה והדרישה ההונגרית להשבת שטחים זכתה לתמיכה מצד איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית בשני הסדרי הבוררות של וינה (1938, 1940). לאחר תבוסת הונגריה לצד מדינות הציר במלחמת העולם השנייה, הונגריה אולצה להחזיר את השטחים שקיבלה בחסות הנאצים והנצחת האבל על חוזה טריאנון נאסרה לתקופה ארוכה בידי השלטונות הקומוניסטים. בשנים האחרונות של השלטון הקומוניסטי ועוד יותר מאז נפילת הקומוניזם זיכרון טריאנון חזר לעמוד על סדר היום הציבורי ותחת ממשלתו השנייה של ויקטור אורבן, הוכרז על יום זיכרון לאומי, שמצוין מדי שנה ב-4 ביוני בטקסי הנצחה ברחבי הונגריה.
הערות שוליים

↑  גיא ביינר, 'לבטל את טריאנון': הנצחת הזיכרון של אבדן שטחים בהונגריה, זמנים 123, 2013, עמ' 13-4
| אמנות והסכמים עם סיום מלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| בזמן המלחמה | הסכם סייקס–פיקו • פרוטוקול דמשק • ברית לונדון • חוזה ברסט-ליטובסק |  |
| ועידת השלום בפריז (1919) | חוזה ורסאי • חוזה סן-ז'רמן • חוזה ניי • חוזה טריאנון • הסכם סוור • חבר הלאומים |  |
| אמנות והסכמים בתום המלחמה | הסכם בתומי • הסכם בוקרשט (1918) •  שביתת הנשק של סלוניקי • הפסקת האש של מודרוס • שביתת הנשק של וילה ג'יוסטי (אנ') • הסכם שביתת הנשק בין הקיסרות הגרמנית למדינות ההסכמה • הסכם רפאלו (1920) • הסכם אלכסנדרופול • הסכם מוסקבה (1921) • הסכם השלום בין ארצות הברית לגרמניה (1921) • הסכם השלום בין אוסטריה לארצות הברית (1921) • הסכם אנקרה • הסכם קארס • הסכם לוזאן • הסכם רפאלו (1922) |  |
| חלוקת השטחים | חלוקת האימפריה העות'מאנית • חלוקת גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה (אנ') • חלוקת האימפריה האוסטרו-הונגרית • מנדט חבר הלאומים |  |
| ערכים נוספים | ארבע עשרה הנקודות • פיצויי מלחמת העולם הראשונה • תוכנית דוז • תוכנית יאנג |  |
תוצאות מלחמת העולם הראשונה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1165544946  NDL: 00573487  NKC: unn20221155387
אבסורדיזם

סיזיפוס מאת טיציאן 1549. סיזיפוס הוא הסמל של האבסורד הקיומי.
ה"אבסורד" בפילוסופיה מתייחס לקונפליקט שבין הרצון הגדול של בני האדם למצוא משמעות במהלך חייהם ולהבין משמעות זו אל מול חוסר המשמעות שיש בחיים או חוסר היכולת של בני האדם למצוא ולהבין אותה.
אחד הפילוסופים המוכרים ביותר שעסקו באבסורד הוא אלבר קאמי, שהיה אבסורדיסט אשר לטענתו האדם צריך לקבל את האבסורד הקיומי ולא להתנגד אליו, אך באותו הזמן לבצע מעין "מרד" על ידי הבנה והערכה של הדברים הטובים שמסבים אושר בחיים.
האבסורדיזם התפתח מהפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית האירופית, במיוחד לאחר שאלבר קאמי דחה היבטים מסוימים של קו המחשבה האקזיסטנציאלי ופרסם את חיבורו "המיתוס של סיזיפוס".
יש דמיון רב בין פילוסופיית האבסורד לבין אקזיסטנציאליזם וניהיליזם. לכן אנשים רבים עם ידע מועט בפילוסופיה נוטים להתבלבל ביניהן ולחשוב שהן מהוות פילוסופיה אחת המתארת את חוסר המשמעות שבקיום.
סקירה כללית

בפילוסופיית האבסורד דואגים לציין את הקונפליקט שבין הרצון האינסופי של בני האדם להבין ולמצוא משמעות בקיומם, אל מול חוסר המשמעות או חוסר היכולת של בני האדם למצוא ולהבין את משמעות זו. בפילוסופיה זו אין שלילה של משמעות בחיים, אך הטענה היא כי גם אם קיימת משמעות ביקום, לבני האדם אין את היכולת להבין או לגלות את המשמעות הזו ולהיות בטוחים במשמעות.
לפי אלבר קאמי וסרן קירקגור, לאדם האבסורדי, בתור יצור חי אשר מחפש משמעות ביקום, יש 3 פתרונות אפשריים:
התאבדות – בפתרון זה, האדם שם קץ לחייו ומביא למותו בכוונה תחילה כתגובה לאבסורד הקיומי. אלבר קאמי וסרן קירקגור אינם תומכים בפתרון זה, והם סבורים כי ההתאבדות היא המלטות מהאבסורד.
דת, אמונה דתית, אמונה באלוהים – בפתרון זה, האדם מאמין בישות אלוהית ובכך מאמין בכל ליבו שיש משמעות ביקום. סרן קירקגור, אשר היה אקזיסטנציאליסט, טוען כי האמונה באלוהים היא לא רציונלית, אך לעיתים נחוצה לחייו של האדם על מנת לפתור את בעיית האבסורד. לעומתו, אלבר קאמי מתנגד נחרצות לאמונה באלוהים וקורא לה "התאבדות פילוסופית", תוך שהוא מאמץ את הכרזתו של ניטשה בדבר מות האלוהים.
קבלה והבנה של האבסורד – בפתרון זה, האדם האבסורדי מבין ומקבל את האבסורד, וממשיך לחיות למרות חוסר המשמעות בחייו והאבסורד הקיומי. לטענתו של אלבר קאמי, הפתרון הזה הוא האידיאלי והטוב ביותר, ועל האדם האבסורדי לקבל את האבסורד הקיומי ולא להתנגד אליו, אך באותו הזמן לבצע מעין "מרד" על ידי הבנה והערכה של הדברים הטובים שמסבים אושר בחיים. לעומתו, סרן קירקגור קורא לפתרון זה "מטורף": "הוא משתולל יותר מכל מהמחשבה שהנצח עלול להכניס אותו לראש ולקחת את מצוקתו!"
בחיבורו של אלבר קאמי "המיתוס של סיזיפוס", קאמי דואג להסביר מדוע אינו תומך בהתאבדות או באמונה בישות אלוהית (אשר הוא קורא לה "התאבדות פילוסופית"). אלבר קאמי מסביר כי ההתאבדות הפילוסופית אשר היא האמונה הדתית, אינה אלא ניסיון לברוח (לחמוק כלשונו) מהאבסורד. האמונה עצמה היא אינה רציונלית ובני האדם אינם יכולים להיות בטוחים בקיומו או בחוסר קיומו של אלוהים. בנוסף, בדומה לזאת קאמי טוען כי התאבדות של ממש היא, בדומה להתאבדות הפילוסופית, הצהרה שהעולם חסר המשמעות לא מתאים לאדם המתאבד, ומדובר בחוסר קבלה של האבסורד שמתבטא בניסיון לברוח מהאבסורד.[דרוש מקור]