stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנת אנטארקטיקה
הערות שוליים

↑  מרוץ ההתחרות בשל האורניום של הקוטב, דבר, 17 בפברואר 1947
↑  יבשת הקוטב הדרומי, הַבֹּקֶר, 1 בינואר 1954
↑  ב-ועידת אנטרטיקה, דבר, 2 בדצמבר 1949, מוזכרת גם קנדה, אך היא לא נזכרת במקורות אחרים
↑  ש. שר, לאן מוביל הפחד מפני הקומוניזם?, משמר, 26 בדצמבר 1946
↑  שעה אחרונה, הארץ, 29 באוגוסט 1948
↑  אנטארקטיקה: "תפוח מריבה" חדש במדיניות הבינלאומית, חרות, 28 במרץ 1949
↑  מ. נחומי, זז הקרח באיזור הקוטב הדרומי, על המשמר, 12 ביוני 1950
↑  איזנהואר מציע וועידה לבעיות אנטארקטיקה, על המשמר, 4 במאי 1958
↑  ישתתפו בוועידה לענייני אנארקטיקה, על המשמר, 5 ביוני 1958
↑  פולין, למרחב, 5 באפריל 1959
↑  וועידה לדיון בבעיית אנטארקטיקה, שערים, 29 במאי 1959
ועידה לעניני אנטארקטיקה, הצופה, 16 באוקטובר 1959
↑  חוזה אנטארקטיקה יחתם בשבוע הבא, על המשמר, 4 בנובמבר 1959
↑  קפאון בועידה על אנטארקטיקה, על המשמר, 20 בנובמבר 1959
↑  הסבם על איסור פיצוצים גלעיניים באנטארקטיקה, על המשמר, 26 בנובמבר 1959
↑  נחתם ההסכם על אנטארקטיקה, על המשמר, 2 בדצמבר 1959
↑  פירוז צבאי ושיתוף מדעי באיזור שומם, על המשמר, 16 באוגוסט 1960
↑  The Government of Antarctica and Antarctic Politics.
↑  הושג הסכם לשיתוף בינלאומי בחקר האנטרקטיקה, חרות, 26 ביוני 1961
↑  גיל קיסרי, היבשת הקפואה - מחוץ למחלוקת החמה, מעריב, 12 ביולי 1961
↑  אתר מזכירות הברית האנטארקטית
↑  מבוסס על המידע הנמצא באתר מזכירות הברית האנטארקטית כפי שנבדק ביום 20 באוקטובר 2007.
↑  בתור ברית המועצות
↑  U.S. Marshals make legal presence in Antarctica
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007586464705171  BIBSYS: 97050361  BNE: XX3623026  BnF: cb123664791 (data)  GND: 4294843-5  LCCN: n80002932  NDL: 00577424  SUDOC: 03268231X  VIAF: 180630787   WorldCat (עם VIAF): 180630787 
מעטפת היום הראשון משנת 1959, המציינת את פתיחת סניף הדואר בווילקס בטריטוריה האוסטרלית באנטארקטיקה
אינסה ארמנד

אינסה ארמנד בשנת 1916
אינסה ארמנד (ברוסית: Инесса Арманд;‏ 26 באפריל 1874 – 24 בספטמבר 1920) הייתה מהפכנית רוסיה ממוצא צרפתי. ככל הנראה הייתה מאהבת של ולדימיר לנין.
ביוגרפיה

אליזבט פשו ד'ארבנביל נולדה בפריז למשפחת זמרי אופרה. בשנת 1889 היא עברה להתגורר באימפריה הרוסית ועבדה כאומנת במשפחת ארמנד. בהיותה ברוסיה היא החליפה את שמה הפרטי ל"אינסה". בשנת 1893 היא התחתנה עם בן המשפחה בה עבדה. היא חיה עם בעלה 9 שנים ונולדו להם 4 ילדים. בשנת 1902 היא התגרשה ממנו והתחתנה עם אחיו הצעיר ולדימיר. תוך זמן קצר נולד לה בן.
אינסה ארמנד התעניינה בספרות מהפכנית ובשנת 1904 היא התקבלה כחברה במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. בעקבות השתתפותה במהפכת 1905 היא נשלחה לגלות למחוז ארכנגלסק. בשנת 1908 היא נמלטה תחילה לסנקט פטרבורג ואחר כך לשווייץ. בהיותה בשווייץ בעלה נפטר משחפת. ארמנד עברה לבריסל ולמדה כלכלה באוניברסיטה מקומית.
בשנת 1909 ארמנד נפגשה עם ולדימיר לנין. הם התקרבו ולדעת רוב ההיסטוריונים התפתח ביניהם קשר רומנטי. ארמנד עבדה בבית הספר של המפלגה ותרגמה עבודות של לנין לצרפתית. כאשר לנין עבר לפריז ארמנד עם ילדיה התגוררו בבנין הקרוב.
בשנת 1912 ארמנד חזרה לתחומי האימפריה הרוסית באופן לא-חוקי, נעצרה ולאחר שחרור עזבה את המדינה. תקופה מסוימת היא התגוררה בקרבת לנין ואשתו בסביבת קרקוב. בשנת 1917, ביחד עם ולדימיר לנין ובולשביקים נוספים היא חזרה לרוסיה.
לאחר מהפכת אוקטובר ארמנד כהנה בתפקידים שונים בממסד הסובייטי במוסקבה והתגוררה בקרמלין בו שוכנו ראשי הממשל. בשנת 1920 ארמנד ארגנה ועידת נשים קומוניסטית בינלאומית במוסקבה.
עקב מצב בריאותה, לנין שלח אותה לבית הבראה על חופי הים השחור. בדרכה חזרה למוסקבה היא חלתה בכולרה ונפטרה בתחנת רכבת ליד נלצ'יק. גופתה הועברה למוסקבה והיא נטמנה בבית הקברות של חומת הקרמלין במקום שמור לראשי המפלגה.
בהתאם לעדויות של אנג'ליקה באלאבנוב ואלכסנדרה קולונטאי ולדימיר לנין נשבר בהיוודע למותה והדבר "קיצר את חייו".
ילדיה של ארמנד הגיעו לרוסיה הסובייטית וטופלו על ידי בני משפחת לנין.
אצטדיון דרום ריאד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום:  ערב הסעודית ריאד, ערב הסעודית
 בעלים:  משרד הספורט של ערב הסעודית
 מפעיל:  משרד הספורט של ערב הסעודית
 משטח:  דשא
 מושבים:  47,060 (מתוכנן)
 
אצטדיון דרום ריאד (בערבית: ملعب جنوب الرياض, בתעתיק מדויק: מלעב ג'נוב אלריאצ') הוא אצטדיון רב-תכליתי המתוכנן להיבנות בדרום העיר ריאד שבערב הסעודית, ומיועד לארח משחקים בשלב הבתים ובשלב 32 הגדולות של מונדיאל 2034. האצטדיון מיועד להכיל 47,060 מקומות ישיבה.
בניית האצטדיון מתוכננת להתחיל בשנת 2029, והוא מתוכנן להיפתח בשנת 2032.
הערות שוליים

1 2  הצעת ערב הסעודית לאירוח מונדיאל 2034 (באנגלית)
Session Initiation Protocol

Session Initiation Protocol (בראשי תיבות: SIP) הוא פרוטוקול איתות (Signaling Protocol) המשמש בעיקר לשליטה וניהול של שיחות זמן-אמת ברשתות IP כדוגמת טלפוניה מבוססת IP ומסרים מיידיים.
SIP, בדומה ל-HTTP הוא פרוטוקול שרת–לקוח המבוסס על הודעות בקשה ותשובה שיוצרות טרנזקציות (לדוגמה הודעת INVITE משמשת ליצירת השיחה והודעת BYE לניתוקה). על פי מודל השכבות של SIP OSI מוגדר כשייך לשכבת האפליקציה (7). התקן מסביר איך להשתמש ב-SIP מעל TCP, UDP ו- TLS, אבל גם מיפויים אחרים אפשריים (UDP הוא הנפוץ ביותר בשימוש). פורט 5060 הוקצה ל-SIP על ידי IANA.
SIP פותח על ידי ה-IETF ומפורסם כ- RFC 3261. ישנן קרוב ל־20 תוספות והרחבות שמתוארות ב-RFC והצעות להרחבות נוספות מוגשות חדשות לבקרים. בין ההרחבות הבולטות: SIMPLE - לתמיכה במסרים מיידיים ו-Presence, ו־SIP-3GPP לתמיכה ב-SIP ברשתות GSM מהדור השלישי ואילך.
נכון להיום SIP נתמך על ידי יותר מוצרים ושרותי טלפוניה אינטרנטית מכל פרוטוקול איתות אחר - למעט חריגים בודדים כל יצרני התקשורת העיקריים מציעים מוצרים או שירותים תומכי SIP. עם זאת עולם הטלפוניה האינטרנטית התפתח במקביל על בסיס מספר גדול של פרוטוקולים מתחרים ומשלימים כולל H.323, Megaco ופרוטוקולים פרטיים של חברות כמו סיסקו וסקייפ. על כן קשה לקבוע אם SIP הוא כרגע הפרוטוקול הנפוץ ביותר בשימוש, אף על פי שזאת ההערכה המקובלת. SIP/SIMPLE גם הוא זוכה להכרה רבה כפרוטוקול האוניברסלי העתידי למסרים מיידיים.
הודעות בפרוטוקול

ההודעות נחלקות לבקשות ששייכות לעולם ה-SIP ותגובות שרובן לקוחות מעולם ה-HTTP 
ב-SIP קיימות הבקשות הבאות:
INVITE - משמשת כבקשה לפתיחת שיחה ומכילה בתוכה את הבקשה ובדר"כ גם את פרוטוקולי התקשורת שהשולח מסוגל לתקשר בהם כהודעת SDP
BYE - משמשת לסיום שיחה.
CANCEL - משמשת לביטול בקשה קודמת.
בנוסף מכיוון ש-SIP עובדת גם עם UDP קיים הצורך באישור קבלת ההודעות, ואישור זה נעשה על ידי הודעת ACK שנשלחת עבור כל בקשה ברגע שהתקבלה.
התגובות מתחלקות ל-6 חלקים כשלכל חלק יש למעשה שימוש:
תגובות מ-100 עד 199 משמשות רק כדי להודיע על קבלה ועיבוד של בקשות בתוכם:
100 TRYING
180 RINGING
תגובות מ-200 עד 299 משמשות כתגובות "הצלחה" ובתוכם:
200 OK
תגובות מ-300 עד 399 משמשות להעביר את השיחה לגורם שלישי ובתוכם:
301 Moved Permanently
302 Moved Temporarily
תגובות מ-400 עד 499 הם תגובות שגיאה ובתוכם:
400 Bad Request
401 Unauthorized
403 Forbidden
תגובות מ-500 עד 599 משמשות להודיע על בעיות בשרת ונשלחות אך ורק על ידי השרת ובתוכם:
500 Server Internal Error
503 Service Unavailable
תגובות מ-600 עד 699 משמשות כתגובות שגיאה גלובליות ובתוכם:
600 Busy Everywhere
606 Not Acceptable
ישנן הרחבות רבות לפרוטוקול שפותרות בעיות שונות או מוסיפות אפשרויות מיוחדות.
לדוגמה, ניתן למצוא הרחבות לתמיכה בשיחות ועידה מרובות משתתפים, תמיכה בשרתי נוכחות (היכולת לדעת אם אנשים אחרים נמצאים כרגע ברשת / בשרות), תמיכה ב־TCP ועוד.
פרוטוקול SIP משתמש בשני פרוטוקולים אחרים, SDP ו־RTP, על מנת להעביר את המדיה עצמה (לדוגמה VoIP בשיחות קול, או Video over IP בשיחות וידאו).
פרוטוקול SDP משמש למשא ומתן על הקידוד של השמע ואילו RTP משמש להעברת השמע עצמו.
ראו גם

מונחים ברשת מחשבים
ח'אלד בן אחמד אאל ח'ליפה

השייח' ח'אלד בן אחמד אאל ח'ליפה (בערבית: خالد بن أحمد بن محمد آل خليفة; נולד ב-24 באפריל 1960) הוא דיפלומט בחרייני המשמש יועצו המדיני של מלך בחריין לאחר שכיהן כשר החוץ של בחריין משנת 2005 עד לפיטוריו בינואר 2020.
השייח ח'אלד הוא שר החוץ השני בתולדות בחריין לאחר שהחליף את קודמו השייח' מוחמד בן מובארכ בן חמד אאל ח'ליפה שהתמנה לסגנו של ראש ממשלת בחריין, ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה.
ביוגרפיה

ח'אלד בן אחמד אאל ח'ליפה נולד ב-24 באפריל 1960 בבירת בחריין, מנאמה. הוא סיים את לימודי התואר הראשון שלו בהיסטוריה ומדע המדינה מאוניברסיטת סנט אדוארד באוסטין, טקסס, בשנת 1984.
השייח' ח'אלד החל את עבודתו בשירות החוץ הבחרייני ב-1 במרץ 1985 כמזכיר שלישי במשרד החוץ של בחריין. בין אוגוסט 1985 לנובמבר 1994 הוא עבד בשגרירות בחריין בוושינגטון די. סי., שם היה אחראי על העניינים המדיניים והעניינים הקשורים לקונגרס ולתקשורת. מיוני 1995 עד אוגוסט 2000 עבד כקצין הקשר הראשי בין משרדו של סגן ראש הממשלה למשרדו של שר החוץ; האחראי לתחום הימי והסכסוך הטריטוריאלי בין בחריין וקטר ולמשימות נוספות. באוגוסט 2000 הוא נכנס לתפקידו כמנהל יחסי ציבור והמידע בחצרו של יורש העצר, סלמאן, נסיך הכתר של בחריין. הוא כיהן כשגריר בחריין בבריטניה משנת 2001 עד 2005.
ביוגרפיה > שר החוץ

הוא מונה לשר החוץ של בחריין בממשלה שהוקמה בספטמבר 2005. קודמו כשר החוץ, מוחמד בן מובארכ בן חמד אאל ח'ליפה, כיהן בתפקיד זה למעלה משלושים שנה.
בתקופת כהונתו כשר החוץ היה ח'אלד אך מן הגורמים הפרו-ישראלים ביותר במפרץ. במאי 2018 הביע את תמיכתו בתקיפות האוויר של ישראל בסוריה נגד יעדים איראניים, ואמר כי: "זו זכותה של כל מדינה באזור, כולל ישראל להגן על עצמה על ידי השמדת מקורות הסכנה."
ב-14 בפברואר 2019 אמר ח'אלד בן אחמד כי הישראלים והפלסטינים יהיו קרובים יותר להסכם שלום ללא התנהגותה הממאירה של איראן. לדבריו, הוא הגיע למסקנה כי הסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא הנושא החשוב ביותר באזור, אך כעת הוא רואה שהאתגר "הרעיל" היותר באזור הוא הרפובליקה האסלאמית של איראן.
במהלך ועידה כלכלית שנערכה בין התאריכים 25–26 ביוני במנאמה ושארגן חתנו ויועצו הבכיר של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, ג'ארד קושנר כדי למשוך משקיעים לשטחים הפלסטיניים, אמר ח'אלד לערוץ 13 כי: "ישראל היא חלק מהמורשת הזו של כל אזור זה, באופן היסטורי, כך שלעם היהודי יש מקום ביננו". לזמן ישראל אמר בראיון נרחב בשולי הוועידה במאנמה, כי: "הקיום של ישראל הוא עובדה, וכי בחריין תרצה שלום עם ישראל ; ישראל היא מדינה באזור… והיא כאן להישאר, כמובן", הוא אמר. "למי הצענו שלום ביוזמת השלום הערבית? הצענו אותו למדינה בשם ישראל, באזור… אנחנו מאמינים כי ישראל היא מדינה שנמצאת כאן כדי להישאר, ואנחנו רוצים יחסים טובים יותר איתה, ואנחנו רוצים שלום איתה". הרשות הפלסטינית החרימה את הוועידה הכלכלית בת היומיים בגלל התמיכה (הלדעתם חד צדדית) של הבית הלבן בממשלת ישראל.
ביולי 2019 נפגש ח'אלד עם מקבילו הישראלי, ישראל כ"ץ במסגרת הוועידה לחופש דת בוושינגטון די. סי. שאירח מזכיר המדינה האמריקאי, מייק פומפאו, פגישה זו באה שבועיים לאחר ביקורו של כ"ץ בבירת האמירויות, אבו דאבי, בא נפגש עם גורמים בכירים באיחוד האמירויות הערביות, טרם נרמול היחסים באוגוסט 2020.
בנובמבר 2019 טען בנאום שנשא בוועידה אזורית בבירה, מנאמה כי ישראל: "ממשיכה להתעלם מהחוק הבינלאומי... כשהיא מרחיבה את ההתנחלויות בגדה המערבית וממשיכה בכיבוש רמת הגולן". הוסיף ואמר כי ישראל תוכל "ליהנות מיחסים טובים יותר עם מדינות האזור" רק אם תפגין רצון להשיג שלום ותתחייב להקמתה של מדינה פלסטינית."
בינואר 2020 הודיע יורש העצר, סלמאן לח'אלד כי ברצונו של המלך חמד להזיזו ממשרתו כשר החוץ ולמנות במקומו עבד א-לטיף א-זיאני.
הערות שוליים

↑  Hillary Clinton (3 בפברואר 2010). "Remarks With Bahraini Foreign Minister Shaikh Khalid bin Ahmed Al Khalifa After Their Meeting". Washington, DC: U.S. Department of State. אורכב מ-המקור ב-8 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "GCC Secretary General Al-Zayani named Bahrain's foreign minister". english.alarabiya.net (באנגלית). נבדק ב-2 בינואר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Shaikh Khalid Bin Ahmed bin Mohamed Al Khalifa" (PDF). European Parliament. נבדק ב-17 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Speakers". TED Bahrainona. 2010. אורכב מ-המקור ב-14 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  אדם רזגון, שר החוץ של בחריין: ״הראיונות שלי לישראלים אינם נורמליזציה״, באתר זמן ישראל, 30 ביוני 2019
↑  http://www.arabnews.com/node/1300116/middle-east
↑  Ahren, Raphael. "In clip leaked by PMO, Arab ministers seen defending Israel, attacking Iran". www.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-02-15.
↑  https://www.al-monitor.com/pulse/contents/afp/2019/06/israel-palestinians-conflict-diplomacy-us-bahrain.html
↑  יניר קוזין, ‏שר החוץ הישראלי המבקר בארה"ב נפגש לראשונה באופן פומבי עם מקבילו הבחרייני, באתר מעריב אונליין, 18 ביולי 2019
↑  Khalid bin Ahmed Dismissed from Foreign Affairs Ministry, Abdullatif Al-Zayani Appointed as Minister, Bahrain Mirror (באנגלית)
ח'אלד בן אחמד ומזכיר המדינה האמריקאי מייק פומפאו בוושינגטון די. סי., 2019
1935 בברית המועצות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1934   1933  1932 | דגל רוסיה | 1935  בברית המועצות |  »»»  1936   1937  1938 |
כל ערכי השנים בברית המועצות אירועים בולטים בעולם ב-1935 לוח שנה של שנת 1935
1935 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-18 למהפכת אוקטובר.
הנהגה

ראש הממשלה - ויאצ'סלב מולוטוב
יושב ראש הוועד הפועל המרכזי - מיכאיל קלינין
מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר של המפלגה הבולשביקית מרכז בידיו את השלטון במדינה.
אירועים בולטים

15 בינואר – תחילת משפט "המרכז המוסקבאי". על ספסל הנאשמים 19 קומוניסטים בולטים כולל לב קמנייב (קיבל עונש של 5 שנות מעצר) וגריגורי זינובייב (נשפט ל-10 שנות מעצר). במקביל נערך גל מעצרים וגירושים של בעלי השכלה ו"בורגנים" מלנינגרד.
26 בינואר – פטירת ולריאן קויבישב, ממנהיגי המפלגה שנחשב למתון.
28 בינואר – בעקבות החלטה של כנס הסובייטים ה-7 החלה הכנת חוקה חדשה.
1 בפברואר – ניקולאי יז'וב מתמנה למזכיר המפלגה במקום סרגיי קירוב שנהרג.
9 במרץ – ניקיטה חרושצ'וב קודם לראש המפלגה במוסקבה.
23 במרץ – ברית המועצות מכרה את חלקה במסילות הברזל בסין ליפן.
8 באפריל – הרחבת האחריות הפלילית לילדים בני 12. מעתה ניתן לתת להם עונש מוות
19 באפריל – הקמת אגודת ספורט ספרטק
2 במאי – חתימת הסכם ידידות עם צרפת. לאור התנגדות הצרפתים נספח צבאי לא נחתם.
16 במאי – חתימת הסכם ידידות עם צ'כוסלובקיה.
18 במאי – תאונה של מטוס "מקסים גורקי" שהיה באותו זמן המטוס הגדול בעולם. 45 אנשים נהרגו.
25 במאי – פיזור ארגון בולשביקים ותיקים שהתנגד למאסרים המוניים.
יוני – אנדריי וישינסקי מונה לתובע הכללי.
25 ביוני – פיזור ארגון מהפכנים ותיקים.
10 ביולי – אישור של תוכנית רחבת היקף של בנייה ופיתוח של מוסקבה.
12 ביולי – כינון יחסים דיפלומטיים עם בלגיה.
13 ביולי – חתימת הסכם מסחרי עם ארצות הברית. חלקה בסחר של ברית המועצות גדל מ-8% בשנת 1934 ל-29% בשנת 1938.
25 ביולי – כנס הקומינטרן ה-7 (האחרון). סוכם להתנגד למשטרים פשיסטים.
31 באוגוסט – אלכסיי סטחאנוב מגיע ל 104 טון כריית פחם במהלך יום העבודה. תחילת תנועה להגדלת התפוקה שנקראת על שמו.
12 בספטמבר – 17 בספטמבר - אימון של הצבא האדום באזור קייב בהשתתפות כ-65 אלף חיילים. זה היה האימון הגדול ביותר בתקופת טרום מלחמת העולם השנייה בברית המועצות.
22 בספטמבר – הכנסת דרגות צבאיות אישיות.
25 באוקטובר – במגדלי הקרמלין במוסקבה הורכבו כוכבים אדומים.
7 בנובמבר – חידוש הסכמים עם טורקיה ל-10 שנים
17 בנובמבר – ועידה של סטאכאנובצים בה יוסיף סטלין מכריז על כך שהחיים במדינה נעשו טובים יותר ושמחים יותר.
אירועים בולטים > ללא מועד

כ-7000–9000 פינים מגורשים ממחוז לנינגרד בטענה לצורך באבטחת הגבול עם פינלנד.
נולדו

7 בינואר – ואלרי קובסוב, קוסמונאוט סובייטי (נפטר ב-2014)
11 בפברואר – ולדימיר אקסיונוב, קוסמונאוט סובייטי
15 במרץ – לאוניד ינגיברוב, שחקן קרקס סובייטי ממוצא ארמני, (נפטר ב-1972)
16 במרץ – סרגיי יורסקי, שחקן סובייטי
18 ביוני – יורי סולומין, שחקן סובייטי ורוסי
8 ביולי – ויטאלי סבסטיאנוב, קוסמונאוט סובייטי (נפטר ב-2010)
3 באוגוסט – גאורגי שונין, קוסמונאוט סובייטי (נפטר ב-1997)
17 באוגוסט – אולג טבקוב, שחקן ובמאי סובייטי ורוסי (נפטר ב-2018)
2 בספטמבר – ולנטין גאפט שחקן סובייטי ממוצא יהודי
11 בספטמבר – גרמן טיטוב, קוסמונאוט סובייטי (נפטר בשנת 2000)
3 באוקטובר – ארמן ג'יגרחניאן, שחקן סובייטי ממוצא ארמני (נפטר ב-2020)
12 בנובמבר – לודמילה גורצ'נקו, שחקנית סובייטית (נפטרה ב-2011)
23 בנובמבר – ולדיסלב וולקוב, קוסמונאוט סובייטי (נהרג בשנת 1971)
5 בדצמבר – יורי ולאסוב, ספורטאי וסופר סובייטי (נפטר ב-2021)
נפטרו

25 בינואר – ולריאן קויבישב, מדינאי סובייטי (נולד ב-1888)
15 במאי – קזימיר מלביץ', צייר רוסי וסובייטי (נולד ב-1879)
7 ביוני – איוואן מיצ'ורין, מדען בוטנאי רוסי וסובייטי (נולד ב-1855)
19 בספטמבר – קונסטנטין ציולקובסקי, מדען רוסי וסובייטי (נולד ב-1857)
קונסטנטין ציולקובסקי
יהודה פיליפ בנימין

יהודה פיליפ בנימין, שר החוץ של מדינות הקונפדרציה (הדרום) - צולם בערך ב-1862
יהודה פיליפ בנימין (באנגלית: Judah Philip Benjamin ומבוטא "ג'ודה בנג'מין"; ‏6 באוגוסט 1811 - 6 במאי 1884) היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי, שר המלחמה ושר החוץ של ממשלת קונפדרציית המדינות של אמריקה (הדרום בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית). לפני כן כיהן כסנאטור בסנאט של ארצות הברית, מטעם מדינת לואיזיאנה, והיה היהודי השני שכיהן כסנאטור אמריקאי, אחרי דייוויד לוי יולי.
קורות חייו > רקע משפחתי ולידתו

בנימין נולד כנתין בריטי בשנת 1811 בעיר כריסטיאנסטד שבסנט קרואה, היום חלק מאיי הבתולה של ארצות הברית ואז חלק מאיי הבתולה הדנים, שהיו באותה עת תחת כיבוש בריטי. הוריו היו שניהם יהודים - ספרדים. אביו, פיליפ בנימין, היה יהודי אנגלי אשר משפחתו הוגלתה מספרד במאה ה 15 להולנד, ומשם היגרה לאנגליה. אמו, רבקה דה מנדס יהודייה ילידת ספרד. אביו היה בן דודו של משה אליהו לוי, אביו של מי שלימים יהיה סנאטור מטעם מדינת פלורידה, הסנאטור היהודי הראשון בארצות הברית, דייוויד לוי יולי. ב-1813, בעודו בן שנתיים היגרה המשפחה לווילמינגטון צפון קרוליינה, וכעבור תשע שנים עברו לצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, שם אביו היה ממייסדי הקהילה היהודית הרפורמית הראשונה בארצות הברית ("Reformed Society of Israelites for Promoting True Principles of Judaism According to Its Purity and Spirit."), מה שעורר הדים רבים באותה עת.
קורות חייו > קריירה במשפטים ובעבדות

בצעירותו, למד בנימין באקדמית פאייטוויל בצפון קרוליינה. בגיל 14 התחיל ללמוד משפטים באוניברסיטת ייל, אך ב-1828 עזב מבלי שסיים את לימודיו ועבר לניו אורלינס, שם התחיל לעבוד כפקיד בחברת עורכי דין, כחלופה ללימודי משפט, ועל מנת לקבל הסמכה לעיסוק בעריכת דין למרות הפסקת הלימודים. ב-1832, בן 21 הוא אכן קיבל את ההסמכה והחל את דרכו כעורך דין מסחרי במגזר הפרטי. לאחר נישואיו החל לקנות מספר רב של עבדים, ומלבד עיסוקו כעו"ד נעשה בנימין הפך לבעל עבדים והקים מטע קנה סוכר בבל שס (Belle Chasse), ושני עסקיו שגשגו. ב-1850 מכר בנימין את המטע שלו יחד עם 160 עבדיו.
קורות חייו > נישואיו ובתו

ב-16 בפברואר 1833, כשמלאו לו 22 שנים, הוא נשא לאישה את נטלי בושה דה סן מרטין (Natalie Bauché de St. Martin), בת למשפחה קריאולית צרפתית ידועה ועתירת ממון, שהייתה בת 16 בלבד באותה עת. הטקס התקיים בקתדרלת סנט לואיס, שבניו אורלינס, כלומר טקס נוצרי קתולי.
ב-1842 נולדה נינט, בתו היחידה של בנימין. היא הוטבלה וחונכה כקתולית. בהיותה בת חמש עברו האם נטלי בנימין ובתה נינט, להתגורר בפריז, ושם נשארו מרבית חייהן אחר כך. בנימין היה נוסע בכל קיץ לפריז, לבקר את אשתו ובתו. הוא עתיד היה לחבור אליהן שוב רק שנה לפני מותו.
קריירה פוליטית > בלואיזיאנה

ב-1842, בדיוק בשנה בה נולדה בתו, החלה גם הקריירה הפוליטית של בנימין, כאשר נבחר לבית הנבחרים (הבית התחתון) המדינתי של לואיזיאנה, כנציג המפלגה הוויגית. מפלגה זו הפכה כעבור שנים אחדות ברובה למפלגה הרפובליקנית. בתקופה המדוברת הייתה זו המפלגה הליברלית יותר מבין שתי המפלגות הגדולות במערכת הפוליטית האמריקאית, בעוד המפלגה הדמוקרטית נחשבה לשמרנית יותר מבין השתיים.
ב-1845 הוא שימש כאחד הצירים בוועידה לתיקון החוקה של לואיזיאנה.
קריירה פוליטית > בסנאט האמריקאי

ב-1852, לאחר עשר שנות כהונה, נבחר בנימין על ידי חבריו בבית המחוקקים של לואיזיאנה, כנציג לואיזיאנה בסנאט האמריקאי. הוא התמנה לסנאטור ב-4 במרץ 1853 והיה בכך ליהודי השני בהיסטוריה של ארצות הברית ששימש כסנאטור, לאחר בן דודו (דרגה שנייה) דייוויד לוי יולי, שנבחר לסנאט מטעם מדינת פלורידה ב-1845.
במהלך שנתו הראשונה בסנאט, הזמין בנימין לדו-קרב סנאטור צעיר בשם ג'פרסון דייוויס ממדינת מיסיסיפי בעקבות עלבון שהאחרון הטיח בו על רצפת הסנאט; דייוויס התנצל ותקרית זו היוותה התחלה של ידידות קרובה בין השניים.
בראשית 1853 הציע לו הנשיא היוצא מילרד פילמור, הנשיא האחרון של ארצות הברית שבא ממפלגתו של בנימין המפלגה הוויגית, להתמנות, כמייצג האינטרסים של מדינות הדרום, לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. פילמור הציע לו את המישרה לאחר שחברי הסנאט מהמפלגה הדמוקרטית הכשילו כל מועמד אחר שפילמור הציע לתפקיד. המפלגה הוויגית, הליברלית יחסית לדמוקרטים באותה עת, הייתה באותה תקופה כבר בשלבי התפרקות. מועמדיו הראשונים של פילמור השתייכו לאגף הליברלי יותר של המפלגה, זה שהפך לאחר פירוקה למפלגה הרפובליקנית. בנימין לעומת זאת השתייך לאגף השמרני יותר של המפלגה הוויגית ולכן היו לו סיכויים רבים יותר לקבל את הסכמת המפלגה הדמוקרטית למינוי. הניו יורק טיימס דיווח ב-15 בפברואר 1853, ש"אם הנשיא ימנה את בנימין, הדמוקרטים יהיו נחושים לאשר את מינויו".
מכל מקום, בנימין דחה בסופו של דבר את ההצעה הנשיאותית. הוא היה בכך ליהודי האמריקאי הראשון שהוצע לו באופן רשמי מינוי בבית המשפט העליון של ארצות הברית וממילא גם היהודי הראשון שדחה הצעה שכזו. הוא שב ודחה את ההצעה גם כשנה לאחר מכן, כשהנשיא החדש פרנקלין פירס הדמוקרט שב והציע לו את הכהונה.
ב-1855 הוא עזב רשמית את המפלגה הוויגית והצטרף למפלגה הדמוקרטית.
ב-1858 נבחר על ידי חברי בית הנבחרים המדינתי של לואיזיאנה לתקופת כהונה שנייה בסנאט האמריקאי. הוא כיהן בסופו של דבר בסנאט במשך שמונה שנים עד ה-4 בפברואר 1861, עת פרש מהתפקיד, בעקבות פרישת לואיזיאנה מארצות הברית וכחלק מהקמת הקונפדרציה של מדינות הדרום.
אחד מעיסוקיו העיקריים בכל תקופת כהונתו בסנאט היה הניסיון לגייס כסף ולהקים מסילת ברזל מניו אורלינס לקליפורניה. פעולתו זו באה בעקבות הצלחתו בתקופת עבודתו כעו"ד מסחרי, לפני כניסתו לפוליטיקה, להשיג מימון להקים את רשת מסילות הברזל המרכזית של מדינת אילינוי, אולם בנושא זה הוא נכשל ולפחות המשקיע העיקרי שלו איבד בהרפתקה זו את כל הונו.
היסטוריונים אחדים סברו שבנימין היה אחד מחמשת הנואמים הגדולים ביותר בסנאט, בכל הזמנים, לצידם של נואמים כמו דניאל וובסטר, ג'ון קלהון ואחרים.
בנימין נתקל באנטישמיות פעמים רבות בימי חייו, הן מצד בני בריתו הדרומיים והן מצד יריביו הצפוניים. בדרך כלל הוא לא נהג להגיב להתקפות אנטישמיות אלה, אלא רק לחייך "חיוך תמידי". עם זאת, על פי הביוגרף המודרני שלו אלי אוואנס וכן לפחות מקור אחד נוסף, הסנאטור בן ווייד מאוהיו, אחת ממדינות הצפון הלוחמות לשחרור העבדים, טען כלפיו בהזדמנות מסוימת, שהוא "יהודי עם עקרונות מצריים" ("Israelite in Egyptian clothing"), כלומר בעד העבדות כמו שהיו המצרים. בנימין ענה על כך (לפי שני המקורות הללו): "זה נכון שאני יהודי. וכאשר אבות אבותי קיבלו מאלהים את עשרת הדיברות, בסערה של רעמים וברקים בהר סיני, אבות אבותיו של יריבי רעו חזירים ביערותיה של בריטניה הגדולה".
בקבינט של מדינות הדרום

ב-25 בפברואר 1861, סמוך לאחר ייסודה הרשמי של קונפדרציית מדינות הדרום, מינה נשיאה הטרי ג'פרסון דייוויס, את חברי ממשלו ובין השאר הוא מינה באותו יום גם את בנימין לתובע הכללי של הקונפדרציה. הסיבה למינוי לפי דייוויס - בגלל "שיש לו (לבנימין) מוניטין ידוע כעו"ד, והוא הרשים אותי בהיותנו בסנאט, באינטלקט הצלול שבו, בהרגליו השיטתיים, וביכולותיו במלאכתו".
בנימין לא הספיק לכהן זמן רב כתובע כללי, משום שב-17 בספטמבר 1861 מינה אותו דייוויס למזכיר המלחמה בפועל, במקום הגנרל לירוי פופ ווקר וכעבור כחודשיים הוא נכנס לתפקיד זה גם באופן רשמי.
בפברואר 1862 ספגה הקונפדרציה מפלה שנראתה לציבור הדרומי ככואבת מדי. האי רואנוק שלחופי צפון קרולינה נפל בידי הצפון. הדבר נבע משיקולים של הנשיא דייוויס, כגון ריכוז כוחות במקומות חשובים יותר וחוסר רצון לחשוף חולשות דרומיות, והיה חלק מהאסטרטגיה הדרומית הכוללת, אבל הציבור דרש את ראשו של שר המלחמה, הנשיא דייוויס נענה ובנימין הגיש התפטרות מתפקידו. חלק מהעוצמות הרבות של הדרישה להדיח את בנימין נבעו גם מאנטישמיות, הן בציבור הדרומי והן בקרב הגנרלים של צבא הדרום.
האנטישמיות, כלפי בנימין אישית וכלפי היהודים בכלל, לא הגבילה את עצמה לדרום בלבד. הגנרל הצפוני בנג'מין בטלר למשל, פרסם עם כיבוש ניו אורלינס מידי הדרום את ההודעה הבאה: "התומכים המשפיעים ביותר של הקונפדרציה היו ברובם יהודים וכולם ראויים להענש בדומה לעונש שיקבל היהודי בנימין". וידוע עוד יותר בהקשר זה הצו לגירוש היהודים ממחוז טנסי, שבו הורה הגנרל הצפוני ולימים נשיא ארצות הברית יוליסס גרנט, ב-17 בדצמבר 1862, לגרש את כל היהודים מטנסי, מיסיסיפי וקנטקי.
למרות האווירה האנטישמית סביב בנימין, הנשיא דייוויס העריך אותו מאוד ולא הסכים לוותר על שירותיו. לפיכך, ב-18 במרץ 1862 הוא מינה אותו לתפקיד מזכיר המדינה, שר החוץ של הדרום, במקומו של הגנרל ויליאם בראון (שהחליף למשך חודש את שר החוץ השני של מדינות הדרום, רוברט הנטר). בנימין עוד הספיק לכהן במשך שישה ימים הן כשר המלחמה והן כשר החוץ, עד שהחליף אותו הגנרל ג'ורג' רנדולף כשר המלחמה ב-24 במרץ 1862.
בשלב מאוחר יחסית במלחמה, ב-1864 הציע שר החוץ בנימין הצעה מהפכנית ממש, בקנה מידה דרומי - לשחרר כל עבד שיצטרף לצבא הדרום. ההצעה הייתה אמורה הן למלא את שורות צבא הדרום המידלדל בצוק המלחמה והן למשוך את אנגליה, התומכת בשחרור העבדים, להתייצב לצידה של הקונפדרציה במלחמה למול הצפון. הנשיא דייוויס והגנרל רוברט אי לי תמכו שניהם בהצעה, אך הקונגרס של הדרום משך ועיכב את אישורה עד מרץ 1865, ואז, זה כבר היה מאוחר מדי מכדי להציל את הדרום.
בנימין כיהן כשר החוץ במשך שלוש שנות המלחמה האחרונות, עד נפילתו של הנשיא דייוויס בשבי הצפון וביטול הקבינט של הקונפדרציה באופן פורמלי ב-10 במאי 1865. הוא היה בכך ליהודי הראשון בהיסטוריה שהיה חבר בקבינט של ארצות הברית, גם אם רק במסגרת הקונפדרציה המורדת. הוא גם היה חבר הקבינט  היחיד של הקונפדרציה שלא היו לו עבדים כלל.
בנימין כונה לא אחת "המוח של הקונפדרציה".