stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי תמיר
ביוגרפיה

תמיר נולד בירושלים. הוריו עלו מסוריה בשנות ה-20 של המאה ה-20 והוא גדל בירושלים ולמד בבית הספר הממלכתי דתי "מעלה". לתמיר אח ושתי אחיות.
בשנת 1965 התגייס לצה"ל, שירת בחטיבת הצנחנים ושוחרר בדרגת רב-סמל. מנובמבר 1967 למד באוניברסיטה העברית לתואר בוגר בכלכלה ובסטטיסטיקה. בשנת 1970 למד לתואר מוסמך בכלכלה באוניברסיטה העברית ושימש כעוזר מחקר של פרופ' גור עופר במכון פאלק למחקר כלכלי. בין השנים 1971–1977 עבד באגף למחקר ותכנון במוסד לביטוח לאומי והיה בו חוקר בכיר.
בשנת 1978 סיים לימודים לתואר בוגר במשפטים באוניברסיטה העברית ואת ההתמחות ביצע במשרד כרמלי-ארנון בירושלים. הוא חבר בלשכת עורכי הדין בישראל. משנת 1973 לימד באוניברסיטת בן-גוריון ויחד עם פרופ' מיכאל קרן, פרופ' ישראל לוסקי ופרופ' ניסן לויתן היה ממקימי המחלקה לכלכלה בה לימד עד שנת 1987.
בשנים 1986–1991 היה סמנכ"ל מחקר ותכנון במוסד לביטוח לאומי וחבר מינהלת המוסד.
בשנת 1989 נמנה עם משתתפי המחזור הראשון של תוכנית קרן וקסנר, במסגרתה קיבל תואר מוסמך במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בין השנים 1993–1998 היה מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי. בשנים אלו ובהתאם למדיניות הרווחה של מדינת ישראל, הרחיב המוסד לביטוח הלאומי את פעילותו בתחום הקצבאות ואישר את מתן קצבאות הילדים למשפחות בחברה הערבית, והרחבת הקצבאות למשפחות חד הוריות. כמו כן פעל המוסד לביטוח לאומי באותן שנים לשיפור תהליכי הצמדת הקצבאות לשכר הממוצע.
בשנת 2000 מונה לפרופסור חבר בבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית, בו לימד עד 2014. מחקריו בתחום העבודה הסוציאלית עסקו במערכות ביטחון סוציאלי, עוני ואי שוויון, מדיניות רווחה וכלכלה ומודלים של שיתוף פעולה בין הממשלה וארגונים שאינם ממשלתיים.
כתב מאמרים רבים בנושאים הקשורים לרווחה ולביטחון סוציאלי שהתפרסמו בכתבי עת בארץ ובעולם. בין השאר יצא לאור ספרו "רווחה מתקתקת", העוסק במדיניות הרווחה בישראל.
חבר בדירקטוריונים שונים והיה יושב ראש וחבר במספר רב של ועדות ציבוריות. בין השאר כיהן כחבר בוועדה הציבורית לבחינת גיל הפרישה בראשות השופטת (בדימוס) שושנה נתניהו בשנת 1997, כחבר בוועדה לרפורמה במיסוי הישיר בראשות אבי בן-בסט בשנת 1999, כיו"ר הוועדה לרפורמה בתעסוקה בשנים 2000–2005, כחבר הוועדה לבחינת הרפואה הציבורית ומעמד הרופא בה בראשות עדי אמוראי בשנת 2001, חבר הוועדה לבחינת זכויות הנכים בראשות השופט אפרים לרון בשנת 2002 וחבר הוועדה הציבורית לבחינת זכאות לסיוע מאגפי השיקום בראשות השופט (בדימוס) אורי גורן בשנת 2009.
תמיר זכה בשני פרסים אקדמיים – פרס ע"ש י. קנב למחקר בתחום הרווחה והביטחון הסוציאלי לשנת 1983 ופרס ISSA – הארגון הבינלאומי לביטחון סוציאלי על תרומה למחקר בתחום הביטוח הסוציאלי לשנת 2000.
תמיר נשוי לברוריה כרמון ואב לארבעה ילדים.
פעילות בג'וינט ישראל

בשנים 1992–1993 ניהל את מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל. בתקופת ניהולו הרחיב המכון את מחקריו ועיסוקיו מעבר לגרנטולוגיה ולבריאות ועסק גם בילדים בסיכון ובעולים חדשים.
בשנים 1998–2005 היה מנכ"ל אשלים – העמותה לפיתוח ותכנון שירותים למען ילדים ובני נוער בסיכון ולמשפחותיהם שהוקמה בשיתוף ג'וינט ישראל וממשלת ישראל. בתפקיד מנכ"ל אשלים קידם את התפיסה ההוליסטית ששמה דגש על הסתכלות על הילדים ומשפחותיהם כמקשה אחת וכן את התפיסה הטיפולית המדגישה את המרכיב הקהילתי כמוקד התערבות מרכזי.
בשנים 2005–2012 עמד בראש תב"ת – תנופה בתעסוקה, פרויקט שהוא יוזמה משותפת של ג'וינט ישראל וממשלת ישראל במטרה לתת מענה לעוני בישראל ולקדם מוביליות חברתיות באמצעות פיתוח וקידום תוכניות תעסוקה לאוכלוסיות חלשות. תב"ת הוקמה כדי לתת מענה בעקבות השינוי האידאולוגי שחל במדיניות הממשלה – עידוד יציאה לשוק העבודה של אוכלוסיות שלא משתתפות בשוק העבודה (כמו חרדים, מיעוטים ואנשים עם מוגבלות), על פני מתן קצבאות.
בשנים 2012–2014 היה מנכ"ל אשל – האגודה לתכנון ופיתוח שירותים למען הזקן בישראל. אחד מן התחומים עליהם הושם הדגש בשנים אלו הוא גישת הטיפול המשולב – גישה שפותחה כמענה לתופעת פיצול השירותים הניתנים לזקנים ומקשה עליהם לקבל את הטיפול המתאים. תחת ניהולו התמקדה אשל הפיתוח תוכניות להתמודדות עם מצוקת הבדידות של אנשים זקנים, בפיתוח תוכניות למניעת אלימות ובהרחבת התוכניות לניצולי שואה.
בשנת 2014 מונה למנכ"ל ג'וינט ישראל עד שהוחלף על ידי ד"ר סיגל שלח.
יוחנן שטסמן

יוחנן שטסמן (נולד ב-1943) הוא ראש המכון לחקר הזקנה ולשעבר מייסד וראש המערך לשיקום וגריאטריה בבית החולים הדסה הר הצופים, ויו"ר החוג לגריאטריה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה. הוא פרופסור מן המנין ברפואה פנימית וגריאטרית. בשנים 1998 ל-2004 שימש מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי.
התמחותו של שטסמן היא בתחום הרפואה הפנימית והרפואה הגריאטרית. יזם מחקרים רבים בתחום זה והיה אחראי להקמתן של מחלקות גריאטריות בבתי חולים שונים ושירותים קהילתיים ברפואה גריאטרית, בישראל. כתב ופרסם למעלה מ-150 מאמרים מדעיים במיטב הספרות הרפואית הגריאטרית והגרונטולוגית. היה אחד מחמשת המומחים הראשונים בישראל ברפואה גריאטרית (1985).
ביוגרפיה

נולד בירושלים לד"ר ברוך והלנה שטסמן. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר. בשנים 1962–1964 שירת בצה"ל כלוחם ביחידות נח"ל מוצנח וחי"ר, בשילוב לימודים בישיבת ההסדר "כרם ביבנה", ובשנת 1965 הוסמך לרבנות.
בשנים 1967–1973 למד רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה בירושלים. עם סיום לימודיו עבר קורס קציני רפואה, והשתלב כרופא במערך המילואים של צה"ל, במסגרתו הגיע לדרגת רב-סרן.
בשנים 1977–1984 עבד כרופא במחלקה הפנימית בבית החולים הדסה הר הצופים. בשנים 1984-1980 עבד במקביל כרופא ראשי במחלקות לשיקום וגריאטריה בבית החולים הרצוג בירושלים. בשנים 1984–1988 היה מנהל המחלקות לשיקום וגריאטריה בבית החולים הרצוג, ובשנים 1988–1991 היה מנכ"ל בית החולים. בשנים 1967–1970 למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1991 הוזמן להקים את המכון לרפואה גריאטרית של שירותי בריאות כללית בירושלים.
בשנים 1993–1998 ובשנים 2004–2011 היה גם ראש המערך לשיקום וגריאטריה בבית החולים האוניברסיטאי הדסה הר-הצופים.
ב-1998 מונה למנכ"ל המוסד לביטוח לאומי. הוא הרחיב את הפעילות המקצועית של המוסד ובמיוחד טיפח את גמלאות הסיעוד. במהלך כהונתו נאבק במגמה של קיצוץ קצבאות המוסד, ובין השאר כתב בעניין ביטוח אבטלה:
ב-2004 התפטר מתפקידו במחאה על הקיצוצים בקצבאות וחזר לתפקידיו המקצועיים והרפואיים.
לשטסמן, ששימש כרופאו האישי של הרב עובדיה יוסף, היו קשרים קרובים עם תנועת ש"ס.
שטסמן נמנה עם ראשוני היישוב בית אל, וכיום הוא מתגורר בירושלים, נשוי לפנינה ואב ל-5 ילדים. ב-2007 התמנה בנו, הרב שלמה שטסמן, לדיין.
יסוד וניהול שירותים רפואיים וגריאטריים בירושלים

פרופסור שטסמן יזם, תכנן, הקים וניהל שירותים גריאטריים רבים בירושלים.
בשנים 1984–1991 הוא הפך את בית החולים הפסיכיאטרי הרצוג (עזרת נשים), שהייתה בו מחלקה שיקומית אחת, למרכז לשיקום וגריאטריה ובו שבע מחלקות גריאטריים בנוסף לשתי מחלקות פסיכיאטריות. בשנים 1989–1991 שימש כמנכ"ל בית החולים הרצוג. במסגרת זאת, הוא יזם את הקמת המחלקה הראשונה בישראל ל"גריאטריה תת-חריפה", שמטרתה לאשפז חולים לטיפול המשכי במחלות פנימיות בזיקנה.
ב-1991 הוזמן להקים את המכון לרפואה גריאטרית של שירותי בריאות כללית בירושלים, ומאז ניהל אותו באופן כמעט רצוף עד היום. במסגרת זאת היה הרופא הראשון בישראל שיסד וניהל מפעל "אשפוז בית" לקשישים בירושלים במסגרתו אושפזו בביתם משך השנים עד 500 חולים קשים בו זמנית, ובמשך השנים עשרות אלפי קשישים. באשפוז בית במסגרת המכון, מטופלים חולים במחלות פנימיות קשות. חולי סרטן מתקדם, שיקום בית וכמאה חולים בהנשמה ממושכת. הוא הקים במסגרת המכון, "יחידה להערכה גריאטרית", הראשונה מסוגה בישראל, לאבחון רפואי תפקודי וקוגניטיבי של קשישים בירושלים, ושירותים רבים נוספים.
ב-1997 יזם והקים את המרכז לשיקום וגריאטריה "הוד עמל" במעלה אדומים, בו כ-200 מיטות אשפוז, ב-5 מחלקות שונות, ועדיין מנהל אותו כיום.
מחקר והוראה אקדמית

פרופסור שטסמן יזם, תכנן והקים את "המחקר הלונגוטודינלי של הזיקנה בירושלים" ב-1990. במסגרת זאת, הוא חקר עם תלמידיו וחבריו אלפי קשישים תושבי ירושלים, כולם ילידי 1920–1921, בעת היותם בני 70. הוא בדק את מצב כל אחד מהם בדיקה רפואית מקיפה, כולל בדיקות מעבדה, בדיקות תפקודיות, סוציאליות, אפקטיביות, וקוגניטיביות. כך נתקבלה תמונה מקיפה על כל אחד ממשתתפי המחקר. נערך מעקב חוזר אחרי כל אחד מהשורדים, בעת היותם בני 78, 85, 90, 95, ובגיל 100. פרופסור שטסמן הוכיח שהנבדקים היו מדגם מייצג של בני גילם בירושלים.
מתוך בנק מידע מקיף זה, פורסמו מעל 100 עבודות מדעיות מקוריות חשובות בתחומי הגריאטריה הרפואית והגרונטולוגיה במיטב הספרות המקצועית העולמית.
ב-1984 היה ממייסדי ההוראה ברפואה גריאטרית בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה בירושלים, ולימד רפואה גריאטרית לסטודנטים לרפואה ולרופאים משך שנים רבות.
הוא שימש כחבר ויו"ר של מספר ועדות ממשלתיות בענייני השירותים הרפואיים והחברתיים והזקנה. "הוועדה לתכנון המערך הגריאטרי הלאומי ל-2010–2020 ו 2020-2030", בראשותו, הצביעה לראשונה (2011) על המחסור החמור במיטות אשפוז לקשישים בבתי החולים הכלליים והגריאטרים במדינה, והגדירה זאת במונחים כמותיים, והציעה לממשלה פתרונות. מסקנות ועדה זו נקבעו כמדיניות משרד הבריאות, אך יישומן לא התקדם.
עיסוקים נוספים

יוחנן שטסמן חובב לימודי תנ"ך ותלמוד מנעוריו, היה מורה לתנ"ך בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים (1967–1972).
ב-2014 הוציא את ספרו "פניני מקרא - תהילים" המבאר את תוכן מזמורי תהילים על פי המדרשים ופירושי הראשונים.
הערות שוליים

↑  קורות חיים, אתר דוקטורים
↑  "הארץ", 18 בדצמבר 2001
↑  מנכ"ל הביטוח הלאומי התפטר במחאה על הפגיעה בחלשים, אתר נענע10
↑  אילן מרסיאנו, אשכנזי בש"ס? מגעים להכנסת פרופ' שטסמן לרשימה, באתר ynet, 8 בפברואר 2006 
 אנשיל פפר, אנשי אמונו של הרב עובדיה מתייצבים שוב לדגל המשא ומתן, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2008
↑  עמירם ברקת ויאיר אטינגר, בעקבות דיל ש"ס-אשכנזים: 12 דיינים חרדים, באתר הארץ, 20 במרץ 2007
↑  stessman j. - Search Results, PubMed (באנגלית)
↑  פרופסור יוחנן שטסמן, הוועדה לתכנון המערך הגריאטרי הלאומי ל-2010–2020 ו-2020–2030, ירושלים, אוקטובר 2011
↑  יוחנן שטסמן, פניני מקרא - תהילים, ירושלים: הוצאת צוף, 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526597605171  LCCN: no2015086817  VIAF: 315206755   WorldCat (עם VIAF): 315206755
ישראל אנקווה

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־14 טולדו, ספרד 
 פטירה:  1391 
 מדינה:  כתר קסטיליה 
 תקופת הפעילות:  ?–1391 
 צאצאים:  אפרים אנקווה 
 
רבי ישראל אנקווה (נהרג י"ז בתמוז ה'קנ"א, 1391) היה מגדולי הרבנים בספרד הנוצרית ותלמידו של הרא"ש.
היסטוריה

רבי ישראל נולד לרבי יוסף אנקווה, בטולדו שבספרד בראשית המאה ה-14.
הוא היה אביו של רבי אפרים אנקווה מחבר ספר "שער כבוד ה'", מגדולי רבני אלג'יריה במאה ה-14, שנודע כבעל מופתים.
אנקווה נהרג על קידוש השם בספרד ברדיפות קנ"א ועלה על המוקד עם בנו של הרא"ש, בשעה שהוא אוחז בידו ספר תורה, עקב כך כונה לעיתים 'הקדוש'[דרוש מקור]. בשו"ת הרא"ש (סימן נה) הובא פולמוס חריף במעט בין הרא"ש לרב ששמו ישראל בן יוסף אך ככל הנראה לא מדובר בבעל מנורת המאור כיוון שיש שוני גדול בלשון. וכן הרב יוסף קארו בספרו כסף משנה על הלכות כלאיים (פ"ו ה"א) מזכיר שרא"ש שכנראה התקשה בפירוש משנה פנה 'לרבי ישראל בן יוסף שהיה חכם בחוכמות' וככל הנראה זהו גם אינו בעל מנורת המאור.
ספר מנורת המאור

ספרו של הרב אלנקאווה, המאגד מדרשי הלכה ואגדה על מצוות התורה, דומה בתוכנו לספר 'מנורת המאור' שכתב ר' יצחק אבוהב.
בתחילת הספר מופיע פיוט, ששמו חתום באקרוסטיכון "אני ישראל המחבר בר רבי יוסף נוחו עדן בן אלנקאוה". לאחר מכאן ישנה הקדמה.
הספר כולו יצא לאור לראשונה בשנת תרצ"ב על ידי החוקר הלל גרשום ענלאו (אנ'), בתוספת הערות, שאף קבע שספרו של אנקווה קדם לספרו של אבוהב. אך החוקר ישראל תא שמע הוכיח שספרו של אבוהב קדם לזה של אנקווה, שמבוסס עליו, או שייתכן ששניהם העתיקו ממקור אחר..
מחלוקת נוספת נוגעת לתיארוך זמנו של הרב אבוהב. עקב כך שבניגוד לספרו של אבוהב שזכה לפרסום ולהדפסות רבות, ספרו של אלנקווה נשאר בכתב יד והודפס לראשונה רק במאה ה-20,.
רבי יהודה כלץ (הראשון) כתב קיצור לספר בשם ספר המוסר, הוא ערך והשמיט את הנדונים ההלכתיים מהספר וכך הפכו לעממי, הרב מאיר אלבז שיער שלא הייתה כוונתו לחבר ספר אלא להקל על צאן מרעיתו ולכן לא ציין שספרו הוא קיצור. הספר נדפס לראשונה בקושטא בשנת רצ"ז ולאחריו במנטובה שכ"א, ובקראקא שנ"ח, הספר יצא מחדש על ידי מכון אור הצפון, יש מייחסים את הספר לרבי יהודה השני.
רבי משה כלץ כתב הקדמה לספר והוסיף הגהות רבות על פי הקבלה, רבי יצחק בן אליקום מפוזנא חיבר ספר מוסר ביידיש בשם "לב טוב" שבו קיצר את הספר. השל"ה מביא את הספר עשרות פעמים וכן הרמ"א.
ראו גם

מנורת המאור (אבוהב)
הערות שוליים

↑  ראו בפורום אוצר החכמה דיון בנושא כאן ובמבואות שם.
↑  ראו בערכו של הרב אבוהב.
↑  זאב גריס, כיבוד אב בספרות המוסר. ראוי לציטוט: "הוא קרא לספר הזוהר: "מדרש ויהי אור" והביא דבריו בתרגום לעברית, ובכך היה לאחד המחברים הראשונים המצטט מ"ספר הזוהר". נוסחאותיו של "ספר הזוהר", "בתוך "מנורת המאור", חשובות ביותר למחקרו, כי לא שרדו כתבי יד שלמים ממנו."
↑  ספר המוסר, מנטובה שכ"א, היברובוקס
↑  ספר המוסר, קראקא שנ"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276932205171  PLWABN: 9810561953305606  GND: 143672673  ISNI: 0000 0001 1687 8000  LCCN: n85283364  NTA: 308056752  SELIBR: 346257  VIAF: 93518916   WorldCat (עם VIAF): 93518916 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יגאל בן-שלום (מנכ"ל)

נשיא המדינה, ראובן ריבלין בפגישה עם הנווט בן ה-90 שלקח חלק במבצע על כנפי נשרים להעלאת יהודי תימן. מימין לשמאל - הנווט אלג'ין לונג, נשיא המדינה ראובן ריבלין ויו"ר האגודה לטיפוח חברה ותרבות מורשת יהדות תימן ד"ר יגאל בן שלום
ד"ר יגאל בן-שלום (נולד ב-21 בדצמבר 1946, כ"ח בכסלו ה'תש"ז) הוא מומחה למדיניות חברתית ומערכות מידע ובעבר מנכ"ל משרד העבודה והרווחה ומנכ"ל המוסד לביטוח לאומי.
ביוגרפיה

בן-שלום נולד בשכונת בן-ציון בנתניה. אביו, עובדיה בן-שלום, עלה לארץ ישראל מתימן וכיהן כמנהל הקרן לביטוח פועלי בניין וחבר מועצת העיר נתניה. בילדותו הוא נשלח לבתי ספר כלליים, על אף היותו בן למשפחה שומרת מצוות, ובשירותו הצבאי שירת כקצין צנחנים והיה מפקד פלוגת חרמ"ש בדרגת רב-סרן.
בן-שלום למד מחשבים כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית. בסיום תפקידו כמנכ"ל משרד העבודה והרווחה הוא השלים דוקטורט מאוניברסיטת חיפה בנושא "יישום זכויות – המקרה של יישום זכויות ילדים ונוער בישראל". בנושא זה הוא הרצה לאורך השנים באוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת בן-גוריון ואוניברסיטת חיפה.
בשירות הציבורי

בשנים 1970 – 1987 עבד במוסד לביטוח לאומי ועסק בתחומי מחשוב ומערכות מידע. בין היתר הוא לקח חלק בהיערכות המוסד ליישומם של חוקים שאושרו באותן שנים, ובהם חוק הבטחת הכנסה, חוק ביטוח אבטלה, חוק נכות כללית וחוק הסיעוד. בין תפקידיו בתקופה זו שימש מנהל המחלקה לתכנון ולתכנות, מנהל האגף לעיבוד נתונים אוטומטי, סמנכ"ל ומשנה למנכ״ל. לאחר פרישתו של דני עזריאל מראשות המוסד כיהן בן שלום כמחליפו למשך מספר חודשים. לאחר שנסים ברוך נתמנה למנכ"ל המוסד, כיהן בן שלום כממלא מקומו. במהלך שנות עבודתו השתלם בן-שלום בארצות הברית בנושאי מחשבים וביטחון סוציאלי. בסיום תקופה זו עבר לנהל חברת מחשבים שהתמחתה בתחום מערכות מידע, שעבדה בעיקר עבור המגזר הציבורי.
לאחר הקמת הממשלה ה-27 הוא מונה על ידי השר אלי ישי למנכ"ל משרד העבודה והרווחה, ומתוקף תפקידו עמד בתקופה זו בראשות הוועדה לטיפול בילדים ונוער בסיכון והוועדה הבין-משרדית לנושא אלימות במשפחה. בשנים 2004 – 2008 חזר בן-שלום למוסד לביטוח לאומי ומונה על ידי השר זבולון אורלב לעמוד בראש המוסד. בתקופה זו הותוותה תוכנית אב מחודשת למוסד, והממשלה קבעה יעדים לצמצום העוני ולהגדלת התעסוקה. לאחר סיום תפקידו מונתה להחליפו אסתר דומיניסיני.
פעילות חברתית

בתום תפקידו חזר בן-שלום לאקדמיה. בשנת 2009 התמנה לראש המגמה למדיניות חברתית במכללת בית ברל וליו"ר מכון המחקר למדיניות חברתית, יזמות ופיתוח תוכניות חברתיות של המכללה. בשנת 2010 התמנה לסגן נשיא המכללה לענייני פיתוח.
בשנת 2010 נבחר בן-שלום להיות יו"ר "מנהיגות אזרחית" בישראל, ארגון הגג של העמותות והארגונים ללא כוונת רווח (אלכ"רים) בישראל.
בן-שלום כיהן בהתנדבות בתפקיד יו"ר מילבת, עמותה העוסקת בפיתוח עזרים עבור אנשים עם מוגבלויות וקשישים מאז שנת 2008. בנוסף לכך כיהן כיו"ר מכון אדלר.
בן-שלום ייצג את המגזר השלישי בשולחן העגול הבין מגזרי ושימש יו"ר שותף לשולחן העגול יחד עם נציג המגזר העסקי ונציג הממשלה.
ד"ר יגאל בן-שלום הוא נשיא האגודה לטיפוח חברה ותרבות, תיעוד ומחקר. מכון המחקר של האגודה כולל הוצאת ספרים וכתבי עת כינוסים בינלאומיים ועידוד חוקרים צעירים. ביוזמתו שודרג יער יהדות תימן והפך להיות יער הכולל עמדות דיגיטליות המספרות את ההיסטוריה, התרבות של יהדות תימן. מקום מיוחד מוקדש לנספים בדרך מתימן לארץ ישראל. הוא גם יו"ר הוועד המנהל של המכון לחקר יהודי תימן ע"ש עובדיה בן-שלום אשר הוקם במכון בן צבי.
בן שלום מכהן במספר דירקטוריונים פרטיים והוא יו"ר דירקטוריון טקיוניטי (מייסודה של הסוכנות היהודית). החברה עוסקת בפיתוח ומתן שירותי מערכות מידע לסוכנות, לחברות הבנות שלה, ולארגונים חיצוניים בעיקר מהמגזר השלישי.
בן שלום הוא יו״ר הוועד המנהל של עמותת ״מהיום״ לאורח חיים בריא ומניעת סוכרת.
הערות שוליים

↑  השכירים סבסדו את העצמאים, מעריב, 5 ביולי 1984
↑  ברוך מאירי, דני עזריאל: החלטתי להתפטר, מעריב, 26 באוקטובר 1984
גבי קסלר, יגאל בן שלום, מעריב, 5 במאי 1986
↑  יגאל בן שלום - המנכ"ל החדש של משרד העבודה והרווחה, באתר גלובס, 11 בנובמבר 1996
↑  זאב קליין, ‏ד"ר יגאל בן שלום הוא המנכ"ל הבא של המוסד לביטוח לאומי, באתר גלובס, 11 בנובמבר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258454005171  ISNI: 0000 0004 0194 5225  LCCN: no2005107369  VIAF: 297144629   WorldCat (עם VIAF): 297144629
קסאבייה בטל

קסאבייה בטל (בצרפתית: Xavier Bettel; נולד ב-3 במרץ 1973), הוא פוליטיקאי ועורך דין לוקסמבורגי, סגן ראש ממשלת לוקסמבורג ושר החוץ. בטל הוא ראש ממשלת לוקסמבורג לשעבר מטעם המפלגה הדמוקרטית. בעברו היה ראש עיריית לוקסמבורג. הוא מנהיג המדינה השלישי בעידן המודרני שהוא הומוסקסואל מוצהר.
ביוגרפיה

בטל נולד וגדל בלוקסמבורג.
בשנת 1999 נבחר בטל לראשונה למועצת העיר לוקסמבורג. בשנת 2001 הוא הוכשר כעורך דין. ב-24 בנובמבר 2011 החל לכהן כראש עיריית לוקסמבורג.
ב-2013 נבחר בטל להוביל את המפלגה הדמוקרטית. בבחירות שנערכו ב-20 באוקטובר אותה שנה, הגדילה מפלגתו את כוחה ב-3 מושבים נוספים וסיימה כמפלגה השלישית בגודלה עם מספר חברים זהה למפלגה השנייה בגודלה, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית (13). אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, הטיל עליו להרכיב את הממשלה לאחר התפטרותו של ז'אן-קלוד יונקר מן המפלגה הנוצרית-סוציאלית השמרנית. סגן ראש הממשלה, אטיין שניידר, ראש מפלגת הפועלים הסוציאליסטית, אף הוא הומו מוצהר.
חייו האישיים

בטל נישא לבן זוגו, אדריכל בלגי בשם גוטייה דטנה, במאי 2015, כשנה לאחר שלוקסמבורג הכירה בחוק בנישואין חד-מיניים . הוא המנהיג החד-מיני השלישי שמנהיג מדינה ריבונית, אחרי ראש ממשלת בלגיה, אליו די רופו וראש ממשלת איסלנד לשעבר, יוהנה סיגורדרדוטיר.
הערות שוליים

↑  Luxembourg PM first EU leader to marry same-sex partner, אתר ה-BBC,‏ 15 במאי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1106451392  SUDOC: 19213163X  VIAF: 17146030659135862730   WorldCat (עם VIAF): 17146030659135862730
חרסינה

שולחן ערוך בכלי אוכל מחרסינה, במוזיאון החרסינה במייסן
בובת חרסינה
דמויות קומדיה דל'ארטה קפיטנו אוקטביו ולוסינדה מחרסינה (פורצלן נימפנבורג) מאת פרנץ אנטון בוסטלי, בהיכל לגיון הכבוד בסן פרנסיסקו
חרסינה היא חומר קרמי עשיר בקאוליניט, אשר עבר שרפה לאחר ייבושו. צבעה הטבעי הוא לבן, אך אפשר לקשטה ולגוונה בשלל צבעים. חרסינה היא גם שם גנרי לכלי אוכל ופרטי נוי העשוים מחומר זה.
שמה של החרסינה בעברית הוא הלחם של המילים חרס וסין, מכיוון שהומצאה בסין. גם בשפות רבות אחרות חרסינה קרויה על שם סין. למשל, באנגלית היא מכונה China. המילה פורצלן (באנגלית: Porcelain) הגיעה ללשונות אירופה מאיטלקית, Porcellana, שם היא מופיעה לראשונה במאה ה-13, וזה השם בו תיאר מרקו פולו את הכלים שראה בסין. במקור, המילה מתייחסת לצדף מסוג "פי-הכושי", והקשר לחרסינה הוא כנראה בשקיפות המזכירה את הצדף.
בניגוד לכלי חרס מחומרים אחרים, שהם כבדים, עבים, אטומים לאור ובעלי נקבוביות, את החרסינה ניתן לעבד למוצרים דקים ביותר, שקופים למחצה, קלים ואטומים לנוזלים.
היסטוריה

הסינים היו הראשונים שייצרו כלי חרסינה. ההתחלה הייתה כבר בתקופת שושלת טאנג במאה ה-7, תודות לפיתוח תנורים שהגיעו לטמפרטורה של 1,350 מעלות צלזיוס. באותה תקופה היה ידוע רק פיגמנט אחד בו היה ניתן להשתמש מתחת לגלזורה, והוא היה מבוסס על תחמוצת קובלט. לאחר השרפה התקבל הצבע הכחול המוכר מכלי חרסינה סיניים מסורתיים. חרסינה באיכות גבוהה פותחה בתקופת שושלת יואן, במאה ה-13. כלי החרסינה הסיניים נחשבו למוצרי יוקרה והיו מבוקשים ביותר בקרב האצולה האירופית. בשלב מאוחר התפתח סגנון פופולרי נוסף, סגנון סנקאי (סגנון שלושת הצבעים). הוא השפיע על עיצוב כלי הקרמיקה במזרח התיכון, ביפן ובאיטליה. הסינים שמרו בקפדנות על סוד ייצור החרסינה, שהיה נעוץ בערבוב החרסית הלבנה הסינית עם פגמטיט, ושרפה בטמפרטורות גבוהות. באמצע המאה ה-17, עקב מלחמת האזרחים בסין, נפסק יצוא כלי החרסינה. הסוחרים ההולנדים, אשר קיימו יחסי מסחר הדוקים עם יפן, עודדו את תעשיית החרסינה היפנית למלא את החסר בשוק האירופי. בתקופה זו, יצור חרסינה יפנית עשה את צעדיו הראשונים והתבסס על ידע שנרכש בקוריאה ושימש בתעשייה מסורתית של קרמיקה. המעבר מיצור קרמיקה ליצור חרסינה התאפשר בשל גילוי חרסית לבנה, דומה לזו הסינית, ביפן עצמה. מוצרי חרסינה אלה היו בעלי עיטורים כחולים על הכלי הלבן, כדי להתאים לקהל שהיה מורגל לעיטורים הסיניים בצבעים אלה.
בשל הביקוש הנרחב והמחיר הגבוה, נמשכו באירופה הניסיונות לחקות את החרסינה הסינית. בסקסוניה המאמצים הללו היוו משימה לאומית, בהובלת השליט המקומי, אוגוסט השני, חובב אומנות מושבע. ב-1708 הציעו ארנפריד ואלטר פון צ'ירנהאוס (אנ') ויוהאן פרידריך בטגר לערבב חרסית (קאולין) עם פצלת השדה (פטונטס). מרשם זה אומץ ואיפשר לראשונה ייצור חרסינה באירופה, בעיר מייסן, בסקסוניה (כיום בגרמניה). בראשית המאה ה-19, באנגליה, ג'וזאיה ספוד (אנ') הוסיף אפר עצמות לתערובת החרסינה והתקבל מוצר עמיד יותר, שהועדף באנגליה ובארצות הברית. כלי החרסינה הראשונים היו לרוב לבנים וחסרי עיטורים, אך עם הזמן פותחו טכניקות עיטור שונות. האמנים הוסיפו את העיטורים מתחת לזיגוג, בין השרפה הראשונה לשנייה. לפעמים, הכלי צופה בגלזורה שקופה ואז עבר גם שרפה שלישית, בטמפרטורה נמוכה יותר, 740–820 מעלות צלזיוס[דרוש מקור].
כיום, כדי לייצר חרסינה מערבבים יחד קאוליניט ופצלת השדה מותכת, וטוחנים אותם לאבקה עדינה. לתערובת זו מוסיפים מים ומעצבים את הצורה. את הפריטים שורפים בתנור, בטמפרטורה גבוהה במיוחד בת כ-1,160 מעלות צלזיוס. לאחר השרפה מושחים זיגוג על המוצר ושורפים אותו בשנית, כדי להעניק לו את הברק הסופי.
סוגי חרסינה

קיימים סוגים שונים של חרסינה והשוני ביניהם נובע מהיחס בין מרכיבי החומר וטמפרטורת השרפה. ככל שהחרסינה עוברת שרפה בטמפרטורה גבוהה יותר, כך המוצר שמתקבל חזק ועמיד יותר, שקוף, דק ואיכותי יותר. שינוי ריכוז המרכיבים קאולין ופטונטס או הוספה של מרכיבים נוספים כמו גיר, קוורץ או אפר עצמות משפיעים על תכונות המוצר הסופי כגון שקיפות, גוון וגמישות. לדוגמה, תוספת של אפר עצמות מעניקה לחרסינה את גוון לבן נקי ותורמת לחוזקה.
באופן מסורתי, כלי הפורצלן הסיניים עוטרו בציורי עלים, פרחים או דמויות מיתולוגיות. בתחילה היה שימוש בצבע כחול בלבד, על רקע לבן, ורק בתקופות מאוחרות יותר הוחל בעיטור בצבעים מרובים. צביעת החרסינה בתוספת עיטור ייחודי לכל כלי מהווה לעיתים מעין חותם אישי של בית המלאכה.
תכונות

חרסינה היא שבירה, אטומה לנוזלים, אינה סובלת משיתוך, עמידה לרוב הכימיקלים. רוב סוגי החרסינה לא מעבירים גם גזים.
חרסינה היא בעלת כושר בידוד חשמלי גבוה ומוליכות חשמלית נמוכה.
ממפעלי החרסינה המפורסמים בעולם

רוזנטל (אנ'), גרמניה - נפתח בשנת 1879 בעיר זלב בגרמניה
ספוד (אנ'), אנגליה
מייסן, פורצלן דרזדן, גרמניה, הייצור התחיל בשנת 1708
פורצלן לימוז' (אנ'), צרפת
מפעל הפורצלן הקיסרי, רוסיה
פורצלן הרנד - הונגריה
ראו גם

אריח פורצלן
יצוא פורצלן סיני (אנ')
הערות שוליים

↑  צוות האקדמיה, חרסינה על שום מה?, באתר האקדמיה ללשון עברית
1 2  Porcelain, Britannica
↑  Ceramics and Glass Materials' Role in Civilization, The American Ceramic Society, 2018
↑  Anna Willmann, Edo -Period Japanese Porcelain, אתר מוזיאון המטרופוליטן, ‏אפריל 2011
↑  C. M. Queiroz, S. Agathopoulos. The Discovery of European Porcelain Technology. 2005
1 2  Porcelain, Madehow.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565492405171  BNE: XX526454  BnF: cb11957129k (data)  GND: 4046851-3  LCCN: sh85104937  NARA: 10643025  NKC: ph124361
סילדנאפיל

| --- | --- |

 שם IUPAC
 1-[4-ethoxy-3-(6,7-dihydro-1-methyl- 7-oxo-3-propyl-1H-pyrazolo[4,3-d]pyrimidin-5-yl) phenylsulfonyl]-4-methylpiperazine citrate
 שמות מסחריים בישראל
 ויאגרה, תרים
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C22H30N6O4S · C6H8O7
 מסה מולרית:  מלח: 474.6 גרם למול  בסיס: 666.7 גרם למול
 נתונים פרמוקוקינטיים
 זמן מחצית חיים:  3–4 שעות
 הפרשה:  בשתן
 בטיחות
 מעמד חוקי:  Rx
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון B1 (אוסטרליה), קטגוריית סיכון B 
 סיכון לתלות:  לא קיים
 דרכי מתן:  טבליות של 25, 50 ו-100 מ"ג
 אינטראקציות עם תרופות אחרות:  אסור בשימוש עם ניטרטים, על חולי לב לדווח לרופא הרושם ולרוקח המנפק על כל התרופות שהם נוטלים.
 מזהים
 קוד ATC:  G04BE03 
 מספר CAS:  139755-83-2
 PubChem:  135398744
 ChemSpider:  5023
 
חפיסת ויאגרה 50 mg
סילדנאפיל (באנגלית: Sildenafil), המוכרת בשמה המסחרי ויאגרה (Viagra), היא תרופה השייכת למשפחת מעכבי האנזים פוספודיאסטראז PDE5, והמיועדת לטיפול בגברים הסובלים מבעיות של הפרעה בזקפה (אימפוטנציה) ומקושי להגיע לזקפה.