stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השרפה בבית הספר במהדיה
הערות שוליים

1 2 3  Picheta, Rob; Xu, Xiaofei; Sidhu, Sandi; John, Tara; Alam, Hande Atay; Akbarzai, Sahar (22 במאי 2023). "At least 19 children killed in school dormitory fire in Guyana". CNN (באנגלית). ארכיון מ-22 במאי 2023. נבדק ב-22 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Teenaged student charged with murder in deadly Guyana school fire". Al Jazeera. 29 במאי 2023. נבדק ב-30 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Engelbrecht, Cora (22 במאי 2023). "Fire in Guyana School Dormitory Kills at Least 19". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. ארכיון מ-22 במאי 2023. נבדק ב-22 במאי 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  FitzGerald, James (2023-05-24). "Guyana school fire: Pupil suspected of starting deadly blaze over 'confiscated phone'". BBC News (באנגלית בריטית). ארכיון מ-24 במאי 2023. נבדק ב-2023-05-24. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Wilkinson, Bert (23 במאי 2023). "Guyana girls dorm fire that killed 19 was deliberately set by student, official says". Associated Press (באנגלית). ארכיון מ-23 במאי 2023. נבדק ב-24 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Wilkinson, Bert (22 במאי 2023). "Fire razes school dormitory in Guyana, killing at least 19 children, many of them Indigenous". Associated Press (באנגלית). ארכיון מ-22 במאי 2023. נבדק ב-22 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Mahdia tragedy: 19 murder charges for alleged teenage arsonist". NewsRoom.gy. 28 במאי 2023. ארכיון מ-29 במאי 2023. נבדק ב-30 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "BREAKING: Injured Micobie girl dies at GPHC, taking death toll to 20". NewsRoom.gy. 30 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mahdia Fire Update: Patient in GPHC ICU succumbs". Guyana Department of Public Information. 30 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "DNA samples from 13 Mahdia fire victims for Mount Sinai lab – President". Stabroek News (באנגלית). 24 במאי 2023. נבדק ב-24 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Guyana school fire: At least 20 children die in Mahdia blaze". BBC News (באנגלית בריטית). 22 במאי 2023. נבדק ב-31 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Porpora, Tracey (28 במאי 2023). "Northwell Health Burn Center at SIUH treats girl injured in Guyana dormitory fire that killed 19". SILive.com. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Girl, 15, charged with 19 counts of murder after fire at school in Guyana". The Guardian. 29 במאי 2023. נבדק ב-30 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Barnett, Carla N. (22 במאי 2023). "Statement from CARICOM Secretary-General on the Mahdia fire in Guyana". CARICOM (באנגלית). ארכיון מ-24 במאי 2023. נבדק ב-24 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fire that killed 19 in Guyana school dorm may have been set 'maliciously'". France24. Agence France-Press. 22 במאי 2023. ארכיון מ-23 במאי 2023. נבדק ב-30 במאי 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
הקרב על הכעבה

הקרב על הכעבה (בערבית: حادثة الحرم المكي - תקרית אל-חראם (המתחם הקדוש) במכה) התרחש במהלך נובמבר ודצמבר 1979, כאשר מורדים קיצוניים חמושים השתלטו על מסגד אל-חראם והכעבה במכה שבערב הסעודית, וקראו להפלת בית סעוד עקב ההתמערבות של סעודיה לטענתם. המורדים הכריזו כי המהדי הגיע בצורה של אחד ממנהיגיו - מוחמד עבדאללה עבד אל-קאחטאני - וקראו למוסלמים לציית לו. ההשתלטות על האתר הקדוש ביותר לאסלאם שלוותה בלקיחת בני ערובה מקרב המתפללים, וכן הקרבות בין מאות החמושים לכוחות ביטחון על השליטה בו, גרמו לזעזוע בעולם המוסלמי. כוחות הביטחון הסעודים פתחו במצור על המתחם שנמשך למעלה משבועיים תוך כדי לחימה עזה נגד המורדים בתוככי המסגד ובכעבה בסיוע כוחות הקומנדו הפקיסטני[דרוש מקור][מפני ש...] והצרפתי, עד שהמסגד טוהר מחמושים והשליטה בו חזרה לידי הממשלה.
לקרב יש חשיבות היסטורית עקב היותו אבן יסוד של התנועה הג'יהאדיסטית שקמה זמן קצר לאחר מכן, ובעקבותיו סעודיה יישמה אכיפה מחמירה יותר של החוקים האסלאמיים. במקביל לקרב על הכעבה, התרחשה במהלך החודשים הללו התקוממות של המיעוט השיעי בנפת אל-חסא בסעודיה, אשר נודעה מאוחר יותר כמהומות אל-קטיף.
ההשתלטות

בשעות הבוקר המוקדמות של ה-20 בנובמבר 1979, התכונן האימאם של המסגד הגדול, שיח' מוחמד אבן-סובייל, לתפילה עם 100 אלף המתפללים שהתכנסו לתפילה. חמושי האח'ואן שהגיעו אף הם בשיירות כלי רכב, הביאו עימם גם ארונות קבורה מלאים בתחמושת שאותם הכניסו למסגד ללא חשד, שכן רבים נהגו להביא את מתיהם בארונות למסגד להתברך. בסביבות השעה 5:25 בבוקר לקול יריות וקריאות "המהדי הגיע", מאות מורדי האח'ואן הוציאו נשק מתחת לגלימותיהם ומארונות הקבורה, נעלו את שערי המסגד והרגו שומרים שהיו חמושים באלות עץ שיועדו להשתלטות על מתפללים פרועים. מספר המורדים הוערך בכ-300–500 לוחמים או 1,000 לוחמים על פי מקורות ג'יהאדיסטים, ביניהם היו גם נשים וילדים בני משפחות המורדים. מאחר שבאותם ימים המסגד שופץ על ידי קבוצת בן לאדן הסעודית, עובד של הקבוצה ששהה במסגד הספיק לדווח לרשויות על המתקפה לפני שהמורדים חתכו את קווי הטלפון. המורדים תפסו עמדות הגנה בקומות העליונות של המסגד, וצלפים נפרסו בצריחים ומשם השגיחו על השטח. לרשויות לא היה מושג כמה בני ערובה נותרו, כמה חמושים נמצאים בו ואלו סוגי נשק יש ברשותם. ג'הימן אל-עותייבי תפס את המיקרופון ונתן דרכו פקודות צבאיות לחמושי האח'ואן כדי לוודא שהמסגד בשליטה, וכן הכריז שהשטח תחת סמכותם של האח'ואן כוללת את מכה, ג'דה ואל-מדינה.
בשעה שלאחר ההשתלטות, אחיו של "המהדי" סעיד אל-קאחטאני דיבר על הקהל בערבית קלאסית והצהיר כי המהדי הגיע כדי להציל את העולם מהרשעות והשחיתות. דבריו התמקדו בפרט באי הלגיטימיות של בית סעוד והרעל של ההשפעה המערבית. לאחר נאומו, "המהדי" מוחמד אל-קאחטאני עלה לבמה, וחמושי האח'ואן נשבעו לו אמונים. מרבית בני הערובה הורשו לעזוב את המסגד, אך חלק מהם - במיוחד סעודים - הוחזקו כבני ערובה לאורך המצור ומספרם הוערך בכ-1,000.
מורדי האח'ואן שידרו את דרישותיהם מרמקולי המסגד ברחובות מכה:
לשים קץ להשפעת התרבות המערבית ולהפצת הערכים המערביים בסעודיה יחד עם ניתוק הקשר עם העולם המערבי וחזרה לערכי האסלאם.
הפסקת יצוא נפט לארצות הברית בשל יחסה העוין כלפי האסלאם והמוסלמים.
גירוש של חיילים ומומחיים צבאיים זרים מאדמת סעודיה יחד עם פינוי בסיסים צבאיים של מעצמות זרות.
החלפת המשטר המלכותי במדינת הלכה אסלאמית.
בעת תחילת האירוע, נסיך הכתר פהד שהה בתוניסיה לפגישה בוועידה הערבית, ומפקד המשמר הלאומי הנסיך עבדאללה יצא גם הוא לביקור רשמי במרוקו. לפיכך, ח'אלד מלך ערב הסעודית העניק את האחריות לטיפול באירוע לשניים משביעיית האחים הסודיירים - הנסיך סולטאן (אז שר הביטחון), והנסיך נאיף (אז שר הפנים).
משפטים והוצאות להורג

תמונות של מורדי האח'ואן ששרדו בשבי הסעודים (רובם הוצאו להורג)
אל-קאחטאני נהרג בקרב על הכעבה, אך ג'היימן אל-עותייבי ו-67 ממורדיו ששרדו את ההתקפה נתפסו ועונו בכלא. בהוראת המלך ח'אלד, מועצת המלומדים ששפטה את מורדי האח'ואן הוציאה פתווה הדנה אותם למוות, לאחר שמצאה את האח'ואן אשמים בשבע עבירות:
הפרת קדושת מסגד אל-חראם והכעבה.
הפרת קדושת חודש מוחרם (האסור בלחימה).
השעיית התפילה במסגד אל-חראם.
הרג מוסלמים אחרים.
אי ציות לשלטונות הלגיטימיים.
הטעייה בזיהוי המהדי.
ניצול מוסלמים חפים מפשע למעשים פליליים.
ב-9 בינואר 1980, 63 מורדים הוצאו להורג בפומבי בעריפת ראש, מתוכם 41 היו בעלי אזרחות סעודית, עשרה היו בעלי אזרחות מצרית, והאחרים באו מדרום תימן, מצפון תימן, מכוויית, מסודאן ומעיראק, בשמונה ערים סעודיות: בוריידה, דמאם, מכה, אל-מדינה, ריאד, אבהא, חאיל ותבוכ. המקומות נבחרו בקפידה לא רק כדי לתת חשיפה מקסימלית, אלא גם כדי להזהיר קהילות שבהן יש תסיסה נגד הממשלה. עונשם של 19 מורדים אחרים הומר למאסר עולם.
השלכות

אף שההתקוממות בכעבה הובלה על ידי האח'ואן שדגלו בקיצוניות דתית, בניגוד למצופה, ח'אלד מלך סעודיה לא הגיב לכך במודרניזציה של המדינה, אלא דווקא על ידי מתן כוח רב יותר לעולמא ולשמרנים הדתיים בעשור הקרוב, שכן לדעתו הפתרון להקצנה הדתית צריך להיות בחיזוק מעמד הדת. בהתאם לכך, נאסרו פרסומים של תמונות נשים בעיתונים ובטלוויזיה, בתי קולנוע וחנויות מוזיקה נסגרו, תוכנית הלימודים שונתה כך שתכלול יותר לימודי דת תוך כדי ביטול שיעורים בנושאים כמו היסטוריה לא-מוסלמית, ההפרדה הנוקשה בין המינים הורחבה, והמשטרה הדתית נעשתה תקיפה יותר.
ממשלת סעודיה ניסתה למחוק את הקרב מהזיכרון הציבורי, ולתעל את האנרגיות של הקנאים הווהאבים העוינים למשברים ברחבי העולם האיסלאמי הרחק מגבולות סעודיה - כדוגמת הפלישה הסובייטית לאפגניסטן שהתרחשה זמן קצר לאחר מכן וגרמה לקיצוניים רבים ללכת ולהילחם בקומוניסטים. במקביל, בית סעוד השקיע מיליוני דולרים בשדרוג הביטחון של מסגד אל-חראם ובחיזוק התמיכה בו בקרב אנשי הדת הווהאבים.
הקרב על הכעבה נחשב לציון דרך של התנועה הג'יהאדיסטית שצמחה בעשרות השנים הבאות, שכן בו נוצר לראשונה הקשר בין הקנאים הווהאבים מסעודיה לבין הקיצונים המצרים מתנועת האחים המוסלמים - שתי הקבוצות שהרכיבו מאוחר יותר את אל-קאעידה וארגוני טרור אחרים ברחבי המזרח התיכון. חלק מהמורדים שהצליחו לשרוד את הקרב ולהימלט היו מהראשונים שהצטרפו לאל-קאעידה באפגניסטן. הטרוריסט הסעודי אוסאמה בן לאדן שהיה באותו זמן בן 22, הושפע רבות מהקרב על הכעבה, וציין שנים רבות לאחר מכן שהוא נדהם לראות את הטנקים הסעודים דוהרים בתוך המקומות המקודשים ביותר לאסלאם, כמו גם את הברוטאליות של הממשלה כנגד המורדים. אחיו של אוסמה - מארוס בן לאדן, הצטרף למורדים כבר בשנות השישים ולפני המרד סייע להם להבריח כמויות תחמושת במשאיות החברה של אביו אשר עסקה בשיפוץ המסגד. הוא נתפס בתום הקרב אך שוחרר עקב הקשרים הטובים של אביו עם בית המלוכה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Yaroslav Trofimov, a reporter with The Wall Street Journal, talks about the 1979 siege of the Grand Mosque at Mecca in Saudi Arabia
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  Grand Mosque Seizure 1979
1 2 3  נעם בנעט, הקרב על הכעבה, באתר "דיומא", 24 במרץ 2021.
1 2 3 4 5 6  MILITANTS SEIZE MECCA:THE EFFECTS OF THE 1979 SIEGE OF MECCA REVISITED
↑  Siege of Mecca and Juhayman al-Otaibi: CIA and GIGN operatives converted to Islam
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549671305171  LCCN: sh2007001097 
עשן עולה ממסגד אל-ח'ראם במכה במהלך הקרב.
ויליאם פוקס (מפיק סרטים)

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1879 טולצ'ווה, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  8 במאי 1952 (בגיל 73) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  וילהלם פריד פוּקס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצירות בולטות:  ממייסדי תאגיד ההפקות ההוליוודי, אולפני פוֹקס המאה ה-20
 בת זוג:  אווה לֶאוֹ
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
ויליאם פוֹקס (באנגלית: William Fox;‏ 1 בינואר 1879 – 8 במאי 1952) היה מפיק סרטים אמריקאי-יהודי, מחלוצי תעשיית הקולנוע האמריקאית. נודע כאחד ממייסדיו של תאגיד ההפקות ההוליוודי, אולפני "פוֹקס המאה ה-20".
ביוגרפיה

נולד בשם וילהלם פריד פוּקס (Wilhelm Fried Fuchs) בעיירה טולצ'ווה, הונגריה (בממלכת הונגריה לשעבר שהייתה גם חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית דאז), במשפחה יהודית מרובת ילדים ממוצא אשכנזי. משפחתו היגרה לארצות הברית בהיותו תינוק, והשתקעה בעיר ניו יורק.
קריירה

בשנת 1900 הקים חברה ראשונה בתחום תעשיית הבידור, ולאחר מכן עבר לרכישת ובניית אולמות קולנוע.
בשנת 1915 ייסד את תאגיד "סרטי פוֹקס" (Fox Film Corporation) על-שמו, שאולפני ההפקות שלה ישבו תחילה בניו ג'רזי.
בשנת 1930 איבד את שליטתו בשתי החברות שייסד, אולפני ההפקה ואולמות הקולנוע, ונקלע לפשיטת רגל.
בשנת 1935, תאגיד "סרטי פוֹקס" (אנ') (Fox Film Corporation) שלו ושל עמיתו ספירוס סקוראס(אנ') – וחברת ההפקות בע"מ "סרטי המאה העשרים" (אנ') (.20th Century. Pictures, Inc) של דריל זאנוק ושל ג'וזף שנק – מוזגו להן יחדיו לתאגיד ההפקות ההוליוודי המצליח "פוֹקס המאה ה-20" (Twentieth Century-Fox Film Corporation).
חיים אישיים

פוקס נפטר בשנת 1952, ונטמן בבית קברות יהודי בשם Salem Fields Cemetery השוכן בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית. הותיר אחריו אישה, אווה לֶאוֹ, ושתי בנות.
הר נורת'ווסט (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר באנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,286 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  ההרים הטראנס-אנטארקטיים 
 קואורדינטות:  77°38′00″S 160°38′00″E﻿ / ﻿77.63333333°S 160.63333333°E﻿ / -77.63333333; 160.63333333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר נורת'ווסט(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר נורת'ווסט
 
הר נורת'ווסט (באנגלית: Northwest Mountain) הוא הר גדול בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה

ההר נמצא מצפון-מזרח להר ביהייב, וצפונית לחלקו העליון של קרחון טיילור.
גובהו של ההר 2,286 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי ההר ומקור שמו

שמו של ההר מופיע לראשונה במפות של משלחת טרה נובה אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913; המשלחת ככל הנראה נתנה להר את שמו.
הערות שוליים

1 2  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי באתר ממשלת ניו זילנד
↑  מידע גאוגרפי
ולדימיר וייס

ולדימיר וייס (בסלובקית: Vladimír Weiss; נולד ב-22 בספטמבר 1964) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל סלובקי, המאמן את סלובן ברטיסלאבה.
כשחקן פעיל, שיחק וייס את מרבית הקריירה שלו בליגת העל הסלובקית. הוא שיחק עבור נבחרת צ'כוסלובקיה 19 משחקים כולל השתתפות במסגרת מונדיאל 1990. בנוסף שיחק וייס 12 משחקים עבור נבחרת סלובקיה.
קריירת אימון

כמאמן קבוצת ארטמדיה ברטיסלאבה, זכה וייס באליפות ליגת העל הסלובקית, ואף הוליך אותה בעונת 2005/2006 לשלב הבתים של ליגת האלופות.
בעונת 2006/2007 אימן וייס בקבוצת סאטורן ראמנסקו הרוסית, והביא עמו לקבוצה מספר שחקנים סלובקים מקבוצתו הקודמת. בסיום העונה חזר וייס לאמן את קבוצתו הקודמת, ארטמדיה ברטיסלאבה.
בשנת 2008 מונה וייס למאמן נבחרת סלובקיה. ב-14 באוקטובר 2009, הוליך את נבחרת סלובקיה למונדיאל ראשון בתולדותיה, לאחר שניצח את נבחרת פולין 1-0 במחזור האחרון במוקדמות מונדיאל 2010. בטורניר המונדיאל הוליך וייס את סלובקיה עד לשלב שמינית הגמר, כאשר הדיחה נבחרתו את אלופת העולם, איטליה כאשר ניצחה אותה בתוצאה 2–3 בשלב הבתים של הטורניר.
חייו הפרטיים

בנו, ולדימיר וייס, הוא כדורגלנה של סלובן ברטיסלבה הסלובקית. אביו, ששמו גם כן ולדימיר וייס, היה שחקן נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורגל אף הוא.
וובלין (מחנה ריכוז)

| --- | --- |

תושבי העיר לודויגסלוסט מסיירים במחנה לאחר שחרורו, על פי הנחיית מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה 
 מחוז:  Ludwigslust-Parchim District 
 שמות אחרים:  Wöbbelin concentration camp
 נתונים
 קואורדינטות:  53°22′01″N 11°29′31″E﻿ / ﻿53.3669°N 11.4919°E﻿ / 53.3669; 11.4919
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניוובלין(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניוובלין(למפת מקלנבורג-מערב פומרניה רגילה) שוורין רוסטוק נויברנדנבורג שטרלזונד גרייפסוואלד ויסמר גיסטרו נוישטרליץ ווארן פרכים ברנדנבורג סקסוניה התחתונה  שלזוויג הולשטיין  פו. הים הבלטי דנמרקוובלין(למפת מקלנבורג-מערב פומרניה מוגדלת) שוורין רוסטוק נויברנדנבורג שטרלזונד גרייפסוואלד ויסמר גיסטרו נוישטרליץ ווארן פרכים ברנדנבורג סקסוניה התחתונה  שלזוויג הולשטיין  פו. הים הבלטי דנמרקוובלין
 
וובלין (Wöbbelin concentration camp או Konzentrationslager Wöbbelin) היה מחנה-משנה של מחנה הריכוז נוינגמה, הסמוך לעיר לודוויגסלוסט שבצפון גרמניה, במדינת מקלנבורג-מערב פומרניה. המחנה הוקם על ידי האס-אס כדי לאכלס בו אסירים אותם פינו ממחנות אחרים כדי למנוע את שחרורם על ידי בעלות הברית. בשיאו החזיקו בוובלין כ-5,000 אסירים, שרובם סבלו מרעב ומחלות. המחנה שוחרר ב־2 במאי 1945.
הכנות

בספטמבר 1944 בנו עובדי כפייה ושבויי מלחמה מחנה קטן כ-2.5 קילומטר מדרום לעיר וובלין. הבנייה נוהלה על ידי ארגון טודט על קרקע שהופקעה לצורך כך בנפת Groß Laasch. למחנה הוכנה הסתעפות של קו הרכבת לודויגסלסט-שווירין (אנ') וקווי תקשורת. המיקום למחנה שהוכן לשבויי מלחמה אמריקאיים ובריטים היה בסמוך לכביש שבין וובלין ללודויגסלוסט. לכאן היו אמורים לעבור צוותי אוויר של בעלות הברית שנשבו ונכלאו במחנה STALAG Luft IV מאזור העיר Groß Tychow ליד שוינואוישצ'ה (כיום בצפון פולין). 500 האסירים הראשונים הועברו לשם ממחנה הריכוז נוינגמה והושמו בצריפי עץ. ב־27 בפברואר וב־23 במרץ 1945 הגיעו למקום שני משלוחים נוספים ובהם 205 אסירים לצורך הקמת המחנה החדש.
אכלוס

כאשר בעלות הברית המשיכו לכבוש שטחים בגרמניה פונו מחנות ריכוז רבים מהחזית. מאחר שמחנה צריפי העץ היה צפוף מדי, התקבלה ההחלטה ב-15 באפריל להשתמש במחנה צריפי האבן שהיה עדיין בבנייה לקליטת האסירים הנוספים. בין התאריכים 13–26 באפריל 1945 הגיעו חמישה משלוחים נוספים ובהם למעלה מ-4,000 אסירי מחנות ריכוז, בעיקר ממחנות משנה אחרים של נוינגמה.
לא ניתן לקבוע בוודאות כמה בניינים היו במחנה של וובלין. לאחר פיענוח תצלומי אוויר, צילומים היסטוריים והקלטות סרטים נראה כי היו כמה אזורי מגורים, מטבח ומתקנים סניטריים, אך משאבת מים אחת בלבד. בצריפים לא היה חיבור מים.
תנאי המחיה

בעשרת השבועות בהן פעל המחנה, יותר מ-1,000 מבין 5,000 האסירים, שהגיעו מ-25 מדינות, מתו כתוצאה מהתעללות, תשישות ורעב.
וובלין הפך במהרה למחנה מוות. האס-אס לא השתמש דווקא באמצעים אלימים אלא השאיר את האסירים למות ברעב, ממחלות ומתשישות. התהליך כונה בידי הסופר והסוציולוג הגרמני וולפגנג סופסקי "השמדה המונית עקיפה".
ב-15 באפריל 1945 הגיעו יותר מ-2500 אסירים, מותשים וללא מזון מספק אך המחנה לא היה ערוך לכך. המזון הורכב ממנה יומית של קילוגרם אחד של לחם לעשרה אסירים וחצי ליטר מרק. הניצולים דיווחו על החשיבות של שאיבת המים להישרדות. הרעב הנורא הוביל גם למקרי קניבליזם.
חלק מצריפי המגורים נבנו רק כמעטפת חיצונית והאסירים נאלצו לישון על רצפת החול ומיטות מאולתרות העשויות גזעי עצים. אחד הצריפים, שהיה מיועד לחדר רחצה ושירותים, שימש לאחסון גופות עד לקבורתן בקברי אחים בסמוך למסילת הרכבת. במחנה לא היה כל טיפול רפואי לאסירים וכן היו עדויות כי אריזות הנייר של מלט לבניה שימשו כבגדים.
בסוף אפריל 1945 נפטרו בין 5 ל-40 איש מדי יום ואלו כבר לא נקברו. ב-3 במאי 1945, החיילים האמריקאים המשחררים מצאו יותר מ-500 גופות ב"צריף הכביסה" חלקן קבורות בין הצריפים ובבורות מאחוריהם.
כמו בכל מחנות הריכוז, קבוצות האסירים השונות זוהו על ידי טלאים צבעוניים עם מספרי אסירים, אותם נאלצו האסירים לתפור בצד שמאל של החולצה ועל רגל המכנס הימנית. המשולש האדום סימן אסירים במעצר, ירוק עבור עצורים, חום סימן בתחילה צוענים, שחור עבור אנטי-סוציאלי ומאוחר יותר גם עבור צוענים, סגול עבור עדי יהוה וורוד להומוסקסואלים. אסירים יהודים קיבלו מגן דוד. לאחר זמן קצר כמעט ולא ניתן היה לזהות את הצבעים השונים על הבגדים המלוכלכים.
סגל המחנה

עד לאמצע אפריל 1945 הייתה במקום יחידת משמר עם כ-100 איש בפיקודו של קצין בדרגת סגן מהוורמאכט. השומרים היו בעיקר אלו שלא היו כשירים לקרבות שבחזית. בנוסף, כמה מאנשי האס אס שליוו את המשלוחים למחנה נשארו אחר כך כמאבטחים שם.
ב־20 באפריל 1945 ניהול המחנה עבר לידי מפקדי מחנה הריכוז שטוטהוף שכבר פורק עד אז. כמפקד המחנה מונה פול ורנר הופה שהיה מפקד מחנה שטוטהוף. הבניה של מבנים נוספים פסקה.
שחרור המחנה

ב-1 במאי 1945 הועמסו האסירים הכשירים על רכבת משא שלא יצאה לדרכה מכיוון שהקטר התקלקל. האסירים שיערו כי משלוח זה, כמו קודמים לו היה אמור להגיע לים הבלטי או לליבק. בתאריך 3 במאי נהרגו במפרץ ליבק כ-7,000 אסירים בהפצצת בעלות הברית על אנייה שבה הם הוחזקו (אירוע קאפ ארקונה). לאחר 24 שעות בקרונות הדחוסים הועברו האסירים בחזרה למחנה. הגרמנים העמידו טור של יותר מ-300 אסירים והם יצאו בדרכם לעיר שוורין. השומרים של הטור עזבו כאשר זרם נגדי של אנשי הוורמאכט, פליטים ואסירי מחנה הריכוז זקסנהאוזן בצעדות המוות לכיוון נהר האלבה נעשה צפוף יותר ויותר.
במחנה עצמו נותרו כ-3,500 איש, בהם אסירים מותשים ומוזלמנים. השומרים יצאו מהמחנה בשעות הצהריים של 2 במאי 1945 מחשש לכיבוש בעלות הברית. לפני יציאתם, הם נתנו רובים לידי כמה מהקאפו כדי שישמרו על האסירים. בשעות אחר הצהריים נכנסו למקום חיילים של הדיוויזיה המוטסת ה-82 של צבא ארצות הברית. 500 אסירות שהגיעו למחנה הצריפים יום לפני כן שוחררו מצעדת המוות של מחנה הריכוז זקסנהאוזן.
כשהגיעו המשחררים, נמצאו כ-1,000 אסירים מתים במחנה. המום מהזוועות שראה הורה מפקד הדיוויזיה, ג'יימס גאווין, לתושבי העיר לודוויגסלוסט להגיע למחנה לסיור ולאחר מכן לפנות את המתים ולהעבירם לקבורה הולמת.
ב-7 במאי 1945 קיימה האוגדה המוטסת ה-82 טקס קבורה עבור 200 אסירים בעיירה זו. בטקס השתתפו אזרחי לודוויגסלוסט, קצינים גרמנים שנתפסו וכמה מאות מאנשי הדיוויזיה המוטסת האמריקאית. כומר הצבא האמריקני נשא הספד ובו אמר: "הפשעים שבוצעו כאן בשם העם הגרמני ובהסכמתו היו מינוריים בהשוואה לאלה שנמצאו במחנות ריכוז במקומות אחרים בגרמניה. כאן לא היו תאי גזים ואין משרפות; האסירים מהולנד, רוסיה, פולין, צ'כוסלובקיה וצרפת הורשו פשוט לרעוב למוות. בטווח של ארבעה קילומטרים מבתיכם הנוחים נאלצו 4,000 גברים לחיות כמו בעלי חיים ונשלל מהם אפילו האוכל שהייתם נותנים לכלבים שלכם. בתוך שלושה שבועות 1,000 מהגברים האלה מתו מרעב; 800 מהם נקברו בבורות ביער הסמוך. 200 אלה ששוכבים לפנינו בקברים האלה נמצאו בתוך מערום בגובה של ארבעה וחמישה רגל בבניין אחד ויחד עם חולים ומתים בבניינים אחרים". בהתאם למדיניות הגנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית, צבא ארצות הברית בלודוויגסלוסט הורה "לקבור את כל קורבנות הזוועה במקום ציבורי" עם צלבים שהוצבו בקברי הנוצרים ומגן דוד על קברי היהודים, יחד עם אנדרטת אבן לזכר המתים.
למחרת, 8 במאי 1945, נקברו בטקסי אשכבה עוד 74 גופות בעיירה שווירין, 144 גופות בעיר הגנאו ועוד 70 בוובלין.
שימור המקום

מאז שנת 1965 ישנה במבנה המוזיאון במקום תערוכה ובה מוצגים האירועים השונים. אבני זיכרון ואנדרטאות הוצבו באתרים שונים בסביבה כבר ב־1948 ו-1951. אנדרטה משנת 1960 של יו יסטראם, אמן מהעיר רוסטוק, מנציחה את קורבנות צעדות המוות. רק בשנת 1967 החל השיקום במקום ביוזמת הולנדי שאביו נספה בוובלין. צריפי המחנה נהרסו כבר בשנת 1948 ובאזור נטוע יער אורנים. במספר מקומות ניתן לראות שרידי קירות המהווים תזכורת לעבר. אתר הנצחה נחנך ב -2 במאי 2005, 60 שנה לאחר שחרור המקום. במקום ישנן מאות לבני בניין הנושאות שמות או מספרים של אסירים שמתו בין 17 בפברואר ל-30 ביוני 1945. שביל מעגלי משובץ בלוחות מידע ופסלי בנייה מוביל דרך אתר המחנה לשעבר.
הר ניומן (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר בהרי האבר שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,150 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי האבר 
 קואורדינטות:  69°11′00″S 71°26′00″W﻿ / ﻿69.1833°S 71.4333°W﻿ / -69.1833; -71.4333
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר ניומן(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר ניומן(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ניומן(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ניומן
 
הר ניומן (באנגלית: Mount Newman)  הוא הר בצפון - מזרח הרי האבר, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,150 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 13.23 קילומטרים דרומית לפסגת סטובצ'ה, 13.15 קילומטרים צפונים - צפון-מזרחית מפסגת בריז, 8.26 קילומטרים צפונית - מזרחית מהר פונטידה ו-7.34 קילומטרים מזרחית - צפון-מזרחית לפסגת איגראלישטה.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר נסקר לראשונה על משלחת החקר האנטארקטית הבריטית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1975–1976).
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1980 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
ההר נקרא על שמו של ג'ון ניומן, מכונאי דיזל של משלחת החקר האנטארקטי הבריטית באי אדלייד (בין השנים 1968–1969), באי סטונינגטון (בין השנים 1969–1970 ו- 1972–1974).
ניומן הוביל את המעבר ממזחלות כלבים למזחלות ממונעות.
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
ולדימיר השני, נסיך קייב

ולדימיר (ברוסית: Владимир‏; 1053- 19 במאי 1125) בנו של וסבולוד הראשון, היה נסיך קייב בשנים 1113–1125.
חייו

ולדימיר נולד בשנת 1053 בקייב. לפי המסורת, אימו הייתה בתו של קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, קיסר האימפריה הביזנטית. אמיתות הדבר מוטלת בספק, אך עם זאת ידוע שאימו הייתה ממוצא ביזנטי. בצעירותו היה נסיך רוסטוב (1066–1073) ונסיך סמולנסק (1073–1078). לאחר שאביו התמנה לנסיך קייב בשנת 1078 הוא קיבל את נסיכות צ'רניגוב. עם מות אביו ב-1093 ניתנה לו הזדמנות להיות נסיך קייב, אולם הוא סירב כיוון שהעדיף שהתואר יועבר לבן דודו - סוויאטופולרק השני. הסיבה לכך היא שסוויאטופולק היה מבוגר יותר וולדימיר רצה להימנע ממלחמת ירושה.
בסביבות שנת 1100 הוא יסד את העיר ולדימיר שבהמשך הפכה למרכז המדינה הרוסית.
ולדימיר היה בין יוזמי ברית הנסיכויות הרוסיות נגד הקומנים. לצורך כך הוא יזם שלוש אספות נסיכים, החשובות שבהן נערכו בשנת 1097 בלובץ' ובשנת 1103 בדולובסק. הוא השתתף באופן פעיל בכל המערכות נגד הקומנים, שבסופו של דבר הפסיקו את התקפותיהם על רוס של קייב. בספר "הנחיות" שהוא השאיר לבניו, הוא מציין שהשתתף ב-83 מערכות צבאיות וחתם על חוזה שלום עם הקומנים 19 פעמים.
עם מותו של בן דודו סוויאטופולק בשנת 1113, החל מרד בקייב, ואצולת העיר הזמינה את ולדימיר על מנת שישליט שם סדר. הוא הצליח בדיכוי המרד אך ראה שיש צורך בשינוי חוקתי עמוק יותר. על כן, הוא פרסם סדרת חוקים חדשים שמסדירים את נושא הריבית על ההלוואות וגביית חובות.
תקופת שלטונו הייתה תקופה של פריחה מדינית. הוא עצמו וקרובי משפחה שלטו בכ-75% מהשטח המאוכלס על ידי הרוסים. היציבות התבססה על המוניטין שלו כמנהיג ובשל סכנות מפלישות הקומנים.
ילדים

מאשתו גיטה מסאסקס, בתו של הרולד השני, מלך אנגליה:
מסטיסלאב הראשון, נסיך קייב
איזיאסלאב, נסיך קורסק
סוויאטוסלאב, נסיך סמולנסק ונסיך פריאסלאבל
יארופולק, נסיך קייב
ויאצ'סלאב, נסיך קייב
מרינה
מאשתו ממוצא ביזנטי:
רומן, נסיך וולין
אופמיה, התחתנה עם קולומן, מלך הונגריה
אוופרקסיה
אגפיה
יורי דולגורוקי, נסיך קייב
אנדרי, נסיך וולין
ייתכן שהייתה לו גם אישה נוספת ממוצא קומני.