stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של אירלנד - מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים
המאה השמונה עשרה > איחוד הפרלמנטים

לאחר מרידת 1798 עלה מחדש נושא איחוד הפרלמנט האירי והפרלמנט האנגלי על ידי ממשלת ויליאם פיט בלונדון. גרטן הודיע מדבלין על התנגדותו החריפה לאיחוד.
בשלב זה עמדה בריטניה בפני סכנה חריפה מבחוץ. הייתה זו תחילתה של תקופת נפוליאון ונראה כי שאיפות ההתפשטות הצרפתיות, והנטיות המהפכניות שנשבו משם מסכנות את עצם קיום האימפריה הבריטית. המצב בו פרלמנט אירי עוין פעיל בעורפה של האימפריה, באירלנד, נראה מסוכן יותר מאי פעם. חוקתו של גרטן משנת 1782 נראתה בלתי בטוחה ומסוכנת לאינטרס של אנגליה. מרידת 1798 סיכלה את הפיוס שהתהווה והלך בין הפרוטסטנטים והקתולים באירלנד, ושאיפות לאומיות פרוטסטנטיות החלו מרימות את ראשן. אירוני הוא הדבר, לאור ההיסטוריה של האי לאחר מכן, כי היו אלו הפרוטסטנטים שהתנגדו להצעת האיחוד. הקתולים האמינו כי אם תתקבל הצעת האיחוד, יעביר פיט את חוק האמנציפציה הקתולית בפרלמנט בווסטמינסטר, וכך תיפתר בעייתם באופן שבו לא הצליחה להיפתר בימי העצמאות של הפרלמנט האירי בתקופת גרטן.
למרבה האירוניה לא הצליח פיט עצמו לשכנע את המלך האנגלי ג'ורג' השלישי שהיה בשלבים מתקדמים של מחלת נפש שערערה את שיקול דעתו, לתמוך באמנציפציה של הקתולים, וכך, למרות שנרמז לקתולים כי אם יסכימו לאיחוד יקדם הדבר את ביטול המגבלות עליהם, בפועל היה הדבר למכת מוות לשאיפותיהם.
כאשר הובאה הצעת האיחוד אל הפרלמנט האירי בשנת 1799 דחה אותה הפרלמנט. גרטן עדיין היה בפרישה, וקולו לא נשמע. רבים ראו בו אחראי לאירועי המרידה של 1798, בכך שהצעותיו לאמנציפציה של הקתולים הובילו את אלו לאי ציות ולמרידה. אך הסכנה שהייתה להסדר החקיקתי של 1782 החזירה אותו עד מהרה למעמדו הקודם, כמנהיג אהוד. אך בזמן פגרת הפרלמנט פעלה הממשלה הבריטית בקרב בעלי האדמות המושחתים, והצליחה להשיג רוב להצעת החוק. ב-15 בינואר 1800 התכנס הפרלמנט האירי למושבו האחרון. באותו היום הצליח גרטן לקבל מושב בפרלמנט כנציג מחוז ויקלאו. הוא נאם למשך שעתיים, לקול תשואות הקהל מן היציע, והצליח לעכב את קבלת החוק עד ל-26 במאי 1800. הפרלמנט האירי קיבל את הצעת החוק ברוב משמעותי.
לתקופה קצרה ניסה עוד פיט להביא בפני המלך את הצעות האמנציפציה לקתולים, אך משלא הצליח לקבל את הסכמת המלך, התפטר במרץ 1801. היה זה סופן של שאיפות האמנציפציה הקתוליות, עד ימי דניאל או'קונל כשלושים שנה לאחר מכן.
אירלנד הייתה עתה לחלק בלתי נפרד מ"הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד" שהייתה מורכבת מאנגליה, סקוטלנד, ויילס ואירלנד. מאה אירים פרוטסטנטים הורשו להצטרף לבית הנבחרים בווסטמינסטר. הייתה זו תמורה דלת ערך לעומת אובדנן המוחלט של שאיפות העצמאות, ושל הניסיון להביא לאמנציפציה של הקתולים.
"לנסטר האוס" בדבלין. נבנה ב-1744 על ידי הארכיטקט ריצ'רד קאסל. משמש כיום כמושב הפרלמנט האירי
סמל ממלכת אירלנד
היסטוריה של אירלנד ממרד חג הפסחא עד האמנה האנגלו-אירית

ההיסטוריה של אירלנד ממרד חג הפסחא עד האמנה האנגלו-אירית מתייחסת לתקופה שבין השנים 1916–1921, כאשר הלאומנים האירים חשו כי עליהם לפעול לעצמאותם, ולנצל את כניסתה של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד למלחמת העולם הראשונה על מנת להשיג את מטרתם - רפובליקה אירית. לאחר כישלונה של מרידת חג הפסחא לא איבדו הרפובליקנים האירים את יזמתם, ובהנהגת מפלגת שין פיין הכריזו על רפובליקה עצמאית בשנת 1918. הכרזה זו לוותה במלחמה ובשפיכות דמים מרובה, שהסתיימה בחתימת הסכם שביתת הנשק בין אנגליה ואירלנד בדצמבר 1921. ההסכם קיבע את ההסדר, שהוא בתוקף, בשינויים מסוימים, עד ימינו - מדינה אירית עצמאית וקתולית בדרום, המשך השליטה האנגלית במחוזות הפרוטסטנטים בצפון. ניתן לומר שתקופה קצרה זו, של חמש שנים, היא בין החשובות בתולדות אירלנד, ובה עוצבה דמותו של האי לשנים רבות לאחר מכן.
מרידת חג הפסחא > הרקע המיידי למרד

בשנת 1914 התקבל חוק "שלטון הבית", אך הוא הוקפא למהלכה של מלחמת העולם הראשונה. רבים באירלנד סברו כי אין בכך די. הם ראו את המאבק העולמי, שבו מצויה אנגליה בקדמת החזית, כהזדמנות לקבל לידם את עצמאותם בכוח, והטיפו לרפובליקה אירית, במקום "שלטון הבית" אשר שמר על מסגרת המונרכיה האנגלית. בתחילת המאה ה-20 הקים המנהיג ארתור גריפית' את מפלגת שין פיין ("אנחנו עצמנו") אשר הטיפה לאידיאלים אלו. קבלת חוק שלטון הבית, חרף התנגדותם האלימה כמעט של הפרוטסטנטים בצפון, והקפאתו מיד לאחר מכן הסעירו את רוחם של הלאומנים האירים, אשר החליטו לנקוט באמצעים מיידיים להשגת מטרותיהם.
כוח האדם הפוטנציאלי של המורדים היה ארגון "המתנדבים האירים" אשר הוקם בימי קבלת חוק "שלטון הבית" על מנת לשמש מענה לארגון דומה של אנשי אלסטר הפרוטסטנטים. על ארגון זה השתלטו מבפנים חברי הארגון הקתולי הקיצוני "האחווה הרפובליקנית האירית" (IRB), ובהם פטריק פירס, ג'וזף פלנקט, איימון דה ואלירה, ומייקל קולינס, והפכו את הארגון לכלי לקידום מטרותיהם, בניגוד למתינות של מנהיג הארגון, יואין מק'ניל.
שני גורמים מחוץ ל-IRB אשר השפיעו על הקשר היו מזימתו של סר רוג'ר קייסמנט, להבריח רובים מגרמניה אשר ישמשו את המורדים, והצטרפות ארגון סוציאליסטי בשם "צבא האזרחים האירי" בהנהגת ג'יימס קונולי.
מרידת חג הפסחא > המרד

המרד התבסס בעיקר בדבלין. ב-24 באפריל 1916 התבצרו כאלף ומאתיים לוחמי "המתנדבים" ה-IRB ו"צבא האזרחים" בבניינים אסטרטגיים ברחבי דבלין, כאשר מפקדתם הייתה בבניין הדואר המרכזי. על מדרגות בניין זה הכריז פירס, בפני עוברים ושבים נדהמים, על כינונה של רפובליקה אירית חופשית.
תוך שבעה ימים דוכא המרד, תוך שימוש בכוח רב ובארטילריה. מנהיגי המרד - כחמישה עשר במספר, ובהם פירס, קונולי, כל שבעת החותמים על "הצהרת העצמאות", וכן רוג'ר קייסמנט, הוצאו להורג. איימון דה ואלירה ניצל מהוצאה להורג, כפי הנראה בשל היותו אזרח אמריקני.
מרידת חג הפסחא > תוצאות המרד

הבריטים ראו את המרד כקשר גרמני להצית אש בחצרם האחורית בעוד הקרב העיקרי מתנהל בצרפת ובפלנדריה. מעורבות קייסמנט, אשר אכן היה בקשר עם גורמים גרמנים, נראתה כטבעית. ייתכן שכך היה, אך הוצאתם להורג של פירס, קונולי ואנשיהם, הייתה, לאור המסורת האירית הארוכה של פולחן קדושים, טעות מרה. אם עד עתה נטו אנשי הדרום להסכים ל"שלטון בית" שפירושו אוטונומיה מוגבלת הקשורה בטבורה למונרכיה האנגלית, הרי שעתה נטה הלך הרוח אל הכיוון הרפובליקני הקיצוני.
הבחירות של 1918 ותוצאותיהן

הרווח הפוליטי המיידי מן המרד היה למפלגת שין פיין. המפלגה לא לקחה חלק במרד באופן מאורגן (אם כי רבים מראשיה, כדה ואלירה, היו בין הלוחמים, ואם כי הבריטים האשימו את המפלגה בתכנון המרד, ובכך, שלא ביודעין, חיזקו את כוחה), וכן, לדרישתו של מייסדה, גריפית', הייתה בעלת מדיניות מוצהרת של התנגדות לאלימות. באוקטובר 1917 קיבל דה ואלירה לידיו את הנהגת המפלגה מגריפית'. דה ואלירה, המזוהה עם הנהגת מרידת חג הפסחא, עתיד היה עתה להוביל את התנועה הלאומית האירית במסלול שונה לחלוטין מזה שנקטו מנהיגים אירים אחרים, מצ'ארלס סטיוארט פרנל ועד ג'ון רדמונד.
אם נותרה תמיכה כלשהי למפלגת "שלטון הבית", אשר מנהיגה, רדמונד, מת והותיר את ההנהגה בידי ג'ון דילון, הרי שזו אבדה עם ניסיונם הכושל של הבריטים להנהיג את גיוס החובה באי. הניסיון עורר גלי זעם, החל מן הכנסייה הקתולית, ועד חברי הפרלמנט האירים, אשר עזבו את ישיבות הפרלמנט במחאה. שביתה בת יום אחד, ב-23 באפריל 1918 לא הועילה, אך הישגי מדינות ההסכמה במלחמה הפחיתו את הצורך בגייסות נוספים, וכך נמנע הגיוס הכפוי באי. התביעה לגיוס חובה נראתה הגיונית ולגיטימית בפני עצמה, ובמיוחד לאור העובדה כי מאות אלפי מתנדבים אירים, מכל הזרמים הדתיים, שירתו תחת דגלו של המלך האנגלי במלחמה, אך מבחינת הלך הרוחות האירי היה זה הקש ששבר את גב הגמל.
בדצמבר 1918 התקיימו הבחירות הכלליות. תוצאותיהן שיקפו את הלך הרוחות הסוער באירלנד. מפלגתו של דילון, מפלגת "שלטון הבית" אשר מזה עשרות שנים הובילה את המאבק הלאומי האירי, נמחקה מעל המפה. מתוך שישים ושמונה מושבים שהיו לה ערב הבחירות, נותרו לה שישה בלבד. שבעים ושלושה מתוך 105 המושבים האירים בפרלמנט ניתנו למפלגת שין פיין, בראשותו של הרפובליקן הקיצוני דה ואלירה. שאר המושבים ניתנו ליוניוניסטים - אנשי הצפון הפרוטסטנטי, אשר אף הם הגבירו את כוחם על חשבון אנשי "שלטון הבית", ועלו בייצוג מ-18 ל-26 מושבים. תוצאות הבחירות היו אך גושפנקה רשמית למצב שהלך והתהווה - ייסוד רפובליקה בדרום הקתולי, והפרדה מן הצפון הפרוטסטנטי. נראה כי היחידה שאינה מכירה במצב זה היא ממשלת בריטניה.
מלחמת העצמאות האירית

ב-21 בינואר 1919 התאספו עשרים ושבעה חברי הפרלמנט מסיעת שין פיין, אשר לא היו במאסר, בבניין העירייה בדבלין, והכריזו על הקמתו של ה"דאיל" (Dail) - הפרלמנט האירי. לנשיאם בחרו את קתאל ברויה, שכן דה ואלירה היה במאסר. הם חזרו על הצהרתו של פירס שהוקראה על מדרגות בניין הדואר במרידת הפסחא, וקבעו כי הם מקימים את הרפובליקה האירית. עוד באותו היום נהרגו שני שוטרים בריטים במחוז טיפררי. הייתה זו תחילתה של מלחמת העצמאות האירית.
בתחילה נשאו בנטל הלחימה כוחות ה-RIC, ראשי תיבות של Royal Irish Constabulary, כוח משטרה בריטי סדיר. אל מולם עמדו "המתנדבים" שעתה החלו להזדהות כ-IRA, "הצבא האירי הרפובליקני". עד מהרה התברר כי כוח ה-RIC כשלעצמו אינו מספיק. הכוחות הבריטים נאלצו להתבצר ולהפגין נוכחות במרכזי הערים בלבד, בעוד ששטחים נרחבים היו בשליטת הרפובליקנים. את לחימת הגרילה בערים הוביל בכישרון רב מייקל קולינס. אנשיו, אשר כונו "הכיתה" "The Squad" נהגו להרוג מלשינים ובלשים בלבוש אזרחי.
בינואר 1920 החלו הבריטים מגייסים כוחות מילואים, אשר קיבלו את הכינוי בלאק אנד טאנס בשל צבע חאקי של מדיהם. אנשים אלו גויסו בהליך מהיר, ועברו אימון מזורז. עד מהרה הם נודעו באלימותם ובאכזריותם, והמלחמה הדרדרה למלחמת גרילה אכזרית במיוחד. ב-21 בנובמבר 1920 אירע הטבח הידוע כ"יום ראשון העקוב מדם" (אחד ממספר ימי ראשון המכונים כך בהיסטוריה האירית מאז 1920) עת פשטו אנשי ה"בלאק אנד טאנס" על משחק כדורגל אירי בדבלין, הרגו שנים עשר מן הצופים והשחקנים, ופצעו שישים.
קורבן יוצא דופן הקריב ראש עיריית קורק, טרנס מק'סוויני. קורק סבלה רבות מאלימותם של ה"בלאק אנד טאנס", וראש העירייה הושם במעצר. שם פתח בשביתת רעב אשר נמשכה 63 ימים, שבסיומה מת. בסמוך לכך נתלה המנהיג קווין ברי. אך מותם של ברי ומק'סוויני הוסיף שמן למדורת ההתנגדות, ולא הביא לרגיעה.
חוק השלטון באירלנד, 1920

בסוף שנת 1920 קיבל הפרלמנט הבריטי את "החוק לסיפוק ממשל טוב יותר לאירלנד" הידוע אף כ"חוק השלטון באירלנד".
החוק, אותו יזם ראש הממשלה הבריטי דייוויד לויד ג'ורג' יצר שתי מדינות איריות בעלות "שלטון בית". אירלנד הצפונית, ואירלנד הדרומית. הייתה זו פשרה שהוצעה על ידי הממשלה הבריטית שעמדה מול דרישות הלאומנים לרפובליקה ששטחה משתרע על כל האי, ודרישות הפרוטסטנטים להמשך האיחוד עם אנגליה, ולביטולו של "שלטון הבית" על פי החוק מ-1914. לכל מדינה אמור היה להיות פרלמנט בן שני בתים, בית נבחרים וסנאט. בחירות לשני הבתים התחתונים התרחשו במאי 1921.
שתי המדינות אמורות היו להיות תחת שלטונו של משנה למלך אנגליה, ומועצה עליונה המורכבת מנציגי הדרום והצפון.
תומכי האיחוד זכו ברוב מכריע בבחירות בצפון אירלנד, והקימו ממשלה זמנית בראשותו של ג'יימס קרייג. המלך ג'ורג' החמישי נשא לרגל האירוע נאום מפורסם בבלפסט ובו קרא להתפייסות בין הדרום והצפון, ובין האנגלים והאירים. את הנאום ניסחו לויד ג'ורג', וראש ממשלת דרום אפריקה יאן סמאטס.
"דרום אירלנד" מעולם לא הייתה למדינה על פי קווי החוק מ-1920. 124 נציגי שין פיין שנבחרו בבחירות במאי 1921, מתוך 128 חברי הבית, התכנסו והכריזו על עצמם כדאיל השני. הפרלמנט על פי החוק הבריטי לא יכל להתכנס בקוורום של ארבעת חברי הפרלמנט היוניוניסטים, והוכרז על פיזורו.
האמנה האנגלו-אירית

ביוני 1921, כאשר אנשים כמייקל קולינס סברו כי ה-IRA עומד ימים ספורים מהתמוטטות כללית, הכריזו לפתע הבריטים על רצונם בהפסקת אש ובמשא ומתן.
הרפובליקנים ארגנו משלחת בראשותם של מייקל קולינס וארתור גריפית'. דה ואלירה סירב להצטרף למשלחת, שכן ראה עצמו כראש המדינה האירית העצמאית, וסירב להצטרף לנושאים ונותנים, שכן השווה לו בדרגה, המלך ג'ורג' החמישי, לא נטל חלק בדיונים. בדיעבד, נראה כי דה ואלירה ידע כי הנושאים ונותנים יגיעו לפשרה היסטורית, ולא רצה להיות המסכים לה. דה ואלירה נתן ייפוי כח בלתי מוגבל לחברי המשלחת.
תחת לחץ כבד, ואיומו של לויד ג'ורג' ב"מלחמה תוך שלושה ימים" הגיעו הנושאים ונותנים להסכם היסטורי ב-6 בדצמבר 1921. ההסכם דיבר על ייסודה של "המדינה האירית החופשית" בשטחם של עשרים ושישה המחוזות הדרומיים של אירלנד (כאשר לששת המחוזות הצפוניים ניתנה האפשרות, אותה דחו על הסף, להצטרף למדינה החדשה), המדינה קיבלה מעמד של דומיניון, דומה לזה של קנדה או אוסטרליה, דהיינו עצמאות בכל ענייני הפנים, והשארת ענייני החוץ בידיה של בריטניה הגדולה. חברי הפרלמנט נדרשו להשבע אמונים למלך האנגלי, ומספר בסיסי צי בריטים נותרו על אדמת המדינה החדשה. הייתה זו לידתה של המדינה שתיקרא לימים הרפובליקה של אירלנד, או בשמה הרשמי, השם הגאלי העתיק - אייר (Eire).
ראו גם

איימון דה ואלירה
מייקל קולינס
טירת דבלין - מפקדתם של הכוחות הבריטים באירלנד בימי מלחמת העצמאות האירית
החזקת ידיים

זוג מחזיק ידיים
בני נוער מקסיקניים מחזיקים ידיים במהלך ריקוד מודרני .
החזקת ידיים היא סוג של אינטימיות פיזית המערבת שני אנשים או יותר. פעולה זו יכולה להיות במסגרת רומנטית או במסגרת אחרת. זוגות רבים מחזיקים ידיים בדרך כלל כשהם הולכים יחד בחוץ.
היבטים תרבותיים

בתרבות המערבית, בני זוג רומנטיים מחזיקים לעיתים קרובות ידיים כאות לחיבה או כדי להביע קרבה פסיכולוגית. חברים לא רומנטיים עשויים גם כן להחזיק ידיים, אך ההתייחסות למעשה מעין זה משתנה לפי תרבות.
הורים או אפוטרופוסים עשויים להחזיק את ידיהם של ילדים קטנים כדי להגן או כדי להראות סמכות. החזקת ידיים משמשת לעיתים קרובות בשלבים הראשונים של היכרויות או חיזור כדי להביע עניין רומנטי בבן זוג. אחיזת ידיים נפוצה גם בשלבים מתקדמים של מערכת יחסים רומנטית שבה היא עשויה לשמש כדי לסמן נחמה ותחושת רגיעה.
במדינות ערב, בצפון אפריקה, בחלקים מסוימים של אסיה ובאופן מסורתי בחלק מתרבויות הים התיכון ודרום אירופה (במיוחד בסיציליה), גברים מחזיקים ידיים גם כדי להראות חברות וכאות כבוד.  מנהג אשר מבחינים בו במיוחד בחברות שאינן רגילות אליו, למשל כאשר בשנת 2005, יורש העצר עבדאללה מסעודיה החזיק ידיים עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש.
היבטים פיזיים ופסיכולוגיים

לפי טיפאני פילד, מנהלת מכון "המחקר לנגיעה", החזקת ידיים מעוררת את עצב התועה, מה שמפחית את לחץ הדם ואת קצב הלב ומכניס אנשים למצב רגוע יותר.
הערות שוליים

↑  Hardy, Kenneth R. (1964). "An appetitional theory of sexual motivation". Psychological Review. 71 (1): 1–18. doi:10.1037/h0047158. PMID 14105716 – via APA PsycNet.
↑  Staff Reporter (3 דצמ' 2014). "Hold hands in friendship – and be proud to be an African". The Mail & Guardian (באנגלית). נבדק ב-27 פבר' 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Anderson, Eric; Magrath, Rory; Bullingham, Rachael (2016). Out in Sport: The experiences of openly gay and lesbian athletes in competitive sport. Routledge. p. 42. ISBN 978-1-317-29542-6.
↑  Holguin, Jaime (27 באפריל 2005). "Abdullah-Bush Stroll Strikes Nerve". CBS News. ארכיון מ-12 בנובמבר 2020. נבדק ב-27 בפברואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fattah, Hassan M. (1 במאי 2005). "The Basics; Why Arab Men Hold Hands". The New York Times. ארכיון מ-28 ביוני 2023. נבדק ב-16 ביוני 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dignity Health (31 במאי 2016). "The Science Behind The Profound Power Of Holding Hands". Huffington Post. נבדק ב-16 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
זוג מחזיק ידיים לרגל יום השנה החמישים שלהם
ג'ורג' וו. בוש והמלך לעתיד עבדאללה של ערב הסעודית מחזיקים ידיים
המלחמה בסלמנדרות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  קארל צ'אפק
 שפת המקור:  צ'כית
 סוגה:  רומן אלגורי
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1936
 מספר עמודים:  מהדורה ראשונה - 223 מהדורה שנייה - 264
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מהדורה ראשונה - זמורה-ביתן מהדורה שנייה - הוצאת מחברות לספרות
 תאריך:  מהדורה ראשונה - 1991 מהדורה שנייה - 2012
 תרגום:  מהדורה ראשונה - אפרים פרויד מהדורה שנייה - רות בונדי
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003452646, 001194546
המלחמה בסלמנדרות (בצ'כית Válka s mloky) הוא רומן אלגורי, שיש הקוראים אותו כספר מדע בדיוני, מאת הסופר הצ'כי קארל צ'אפק, שיצא לאור בשנת 1936.
הספר כתוב בהומור שחור, בשנינות, באירוניה מפוכחת, אך גם מנקודת מבט אופטימית על בני האדם. הספר מכה בקולוניאליזם, בפאשיזם, בגזענות (של הגרמנים מצד אחד ושל האמריקאים בשחורים מצד שני), מרוץ החימוש והבדלנות האמריקאית באותה עת. ניתן להחשיב את צ'אפק כאחד החלוצים של המדע הבדיוני העוסק בחברות עתידיות בכדור הארץ והשפעת הטכנולוגיות החדישות עליהן. ניתן להשוות את צ'אפק עם כותבים אחרים ששילבו ביצירותיהם נושאים של מדע בדיוני ועתידנות, כמו ג'ורג' אורוול ואלדוס האקסלי, אף כי התחזיות של צ'אפק אינן כה פסימיות כשלהם.
הספר, שנכתב לפני מלחמת העולם השנייה, מושפע מהמצב הכלכלי הקשה ומהמצב הפוליטי הקשה של תקופתו. צ'אפק הסביר כי ניסה לענות על השאלה איך הייתה מתפתחת בעולם ציוויליזציה של בעלי חיים תבוניים זולת האדם, ואיך חברה זו הייתה מתנהגת אילו יכלה ליישב את העולם ולשלוט במערכות החיים. צ'אפק מתקומם על סיווג הספר כדיסטופי והסביר שלו חשובה המציאות וכי "ספרות שאיננה רוצה להגיב למציאות זו בכל הכוח שהמילה והמחשבה רק ניחנו בו, ספרות שכזו אינה משאת נפשי." את ההשראה לרעיון הסלמנדרות הכמו-אנושיות קיבל צ'אפק מהזיהוי השגוי של מאובן סלמנדרת שויכצרי כאדם.
הסלמנדרות היו יצורים החיים במים בעלי יכולת לימוד והתרבות מהירים. הם למדו לדבר בשפות אנוש, לעבוד, להשתמש בנשק ובכלים אחרים. הסלמנדרות הפכו לכוח עבודה מאורגן עולמי ומגיעות לעימות עם בני האדם כדי להרחיב את תחומי המחייה שלהן ולהתאימם לקצב הגידול הטבעי המהיר שלהן. הסלמנדרות של צ'אפק מסמלות את ההמון, את האדם הקטן ואת הבינוניות, ואלה טומנים בחובם פוטנציאל של איום מתמיד. בסיפור הסלמנדרות עולים נושאים כמו גזענות, לאומנות, שוביניזם וטיפשות, האופייניים לתקופה ולבני אדם. הסופר כמעט מובל בעל כורחו לסוף איום, אך מוצא פתרון יצירתי תוך כדי התלבטות בינו לבין עצמו בסוף הספר.
אחד הקטעים בספר יכול להחשב כתחזית מדויקת של הסכם מינכן שנחתם שנתיים לאחר פרסום הספר והביא לכיבוש צ'כוסלובקיה בידי הנאצים. כאשר מתחילות הסלמנדרות בהצפת שטחים יבשתיים נרחבים כדי להגדיל את תחומי המחיה שלהן, חותמות עימן מדינות אירופה הסכם המתיר לסלמנדרות להציף ולהחריב את סין, תוך התעלמות ממחאתו הנמרצת של נציג סין - וזאת בתקווה (הנכזבת עד מהירה) כי בתמורה ימנעו הסלמנדרות מלהציף ולהחריב גם את אירופה.
הספר תורגם לשפות רבות. תרגומו הראשון לעברית נעשה על ידי אפרים פרויד בשנת 1991. תרגום חדש מאת רות בונדי, עם אחרית דבר פרי עטה, ראה אור בשנת 2012.
לקריאה נוספת

קארל צ'אפק, המלחמה בסלמנדרות, תרגום מצ'כית אפרים פרויד, הוצאת זמורה-ביתן, 1991. 223 עמודים.
קארל צ'אפק, המלחמה בסלמנדרות, תרגום רות בונדי, הוצאת מחברות לספרות, 2012, 264 עמודים.
The Encyclopedia of Science Fiction, Peter Nicholls, Granada, 1981, ISBN 0586053808
הערות שוליים

↑  נשמת הסלמנדרות, חדשות, 19 ביולי 1991
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007345392105171  BnF: cb16278321h (data)  GND: 4631487-8  LCCN: no97078889  SUDOC: 068634668  VIAF: 179236916   WorldCat (עם VIAF): 179236916
הגישה האקולוגית בעבודה סוציאלית

הגישה האקולוגית בעבודה סוציאלית היא גישה המדגישה פעולות גומלין מתמידות בין האדם לבין סביבתו עם זווית ראייה של גישת הכוחות. זו גישה כללית המנחה את ההתערבות והמחקר ומשיקה בין האדם לבין סביבותיו.
לפי התאוריה, האדם מושפע מסביבתו ובה בעת משפיע עליה ומעצב אותה במטרה להשיג התאמה ואיזון בחייו.
הגישה האקולוגית

יורי ברונפנברנר מגדיר את האקולוגיה של ההתפתחות האנושית כ"מחקר מדעי של ההסתגלות ההדרגתית וההדדית בין אדם פעיל וצומח לבין התכונות המשתנות של הסביבות המידיות, שבהן האדם המתפתח חי. כאשר תהליך זה של ההסתגלות מושפע מהיחסים בין הסביבות, המקיפות את האדם, ומההקשרים הגדולים יותר, שבהם מוטמעות סביבות אלה".
בשימוש הרגיל אקולוגיה היא "מחקר מדעי רב תחומי" (אינטר-דיסיפלינרי) של תנאי חיים של אורגניזמים, שיש להם יחסי גומלין זה עם זה ועם הסביבה האורגנית והאנאורגנית. במונח "אקולוגיה" השתמש לראשונה ארנסט היקל (Ernst Haeckel) ב-1868, בהתייחסות לתלות ההדדית בין האורגנזמים בעולם הטבע.
הפסיכולוג יורי ברונפנברנר הציע בשנות ה-70 את המודל האקולוגי כמסגרת אלטרנטיבית למחקר בפסיכולוגיה התפתחותית. דיסיפלינות נוספות, כגון עבודה סוציאלית וחינוך, אימצו את המודל שלו ובנו על בסיסו מודלים מערכתיים, שחלקם שנויים במחלוקת, והם כלי עזר בטיפול ובהבנת הלקוחות השונים.
התאוריה המערכתית אקולוגית לפי ברונפנברנר מסתכלת על התפתחות הילד בהקשר של מערכות יחסים הנוצרות מהסביבה של הילדים. הוא מחלק את הסביבה לארבע מערכות יחסים, שהאדם קשור אליהן - מהסביבה המיידית (מיקרו-מערכת) ועד המערכת הרחבה יותר (מאקרו-מערכת), שאליה שייכים גופי ידע ונושאים הקשורים לכלכלה ולתרבות. 
ברונפנברנר תיאר את הסביבה האקולוגית של האדם כמעגלים (זה בתוך זה), שהפרט עומד במרכזם. טענתו העיקרית היא, שזיהוי והבנה של יחסי הגומלין בין מעגלי הסביבה של הילד חיוניים כדי להבין את התפתחות הילד, בארבע מערכות-סביבות:
מיקרו-מערכת - המערכות בהן גדל הילד והן משפיעות באופן ישיר על התפתחותו (המשפחה, המסגרת החינוכית, הסביבה החברתית). הילד והסביבה משתנים לאור יחסי הגומלין ביניהם.
מזו-מערכת - המערכת הנוצרת בין המערכות השונות של המיקרו-מערכת (למשל המשפחה המורחבת, בית הספר).
מאקרו-מערכת - המערכת המשקפת את התרבות והאידאולוגיה של החברה הרחבה בה חי הילד.
כרונו-מערכת - נקודות זמן שונות בהתפתחות הילד.
התאוריה של ברונפנברנר מגדירה "שכבות" מורכבות של הסביבה, כאשר כל אחת משפיעה על התפתחות הילד. שמה של תאוריה זו שונה לאחרונה ל"תורת המערכות הביולוגיות", כדי להדגיש שהביולוגיה של הילד היא הסביבה העיקרית המזינה את ההתפתחות שלו. האינטראקציה בין הגורמים הקשורים בביולוגיה ובהתפתחות של הילד, בסביבת המשפחה או הקהילה המיידית שלו ובנוף החברתי, מזינה ומובילה את התפתחותו. שינויים או קונפליקטים בכל אחת מהשכבות עשויים לגרום לתנודות קלות לאורך כל השכבות האחרות. כלומר, כדי ללמוד על התפתחותו של הילד צריך להסתכל לא רק על הסביבה המיידית שלו, אלא גם על האינטראקציה שלו עם הסביבה הרחבה.
הקשר בין גישת האקולוגיה לעבודה סוציאלית

יש קשר בין גישת האקולוגיה לבין מקצוע כמו עבודה סוציאלית, שמטרתו המוצהרת היא טיפוח פעולות בריאות. ביטוי התלות הדדית בין בני אדם והסביבה משמעותיים בהסתכלות בבסיס האקולוגיה וכן עבודה סוציאלית. לבני האדם ישנם נתונים ביולוגיים, מטען גנטי, טמפרמנט, קצב התפתחות, וכל אלה מושפעים מאיכות יחסי הגומלין בין הסביבה הפיזית, הכלכלית, החברתית, הרגשית והתרבותית, הבאים לידי ביטוי בדרכים ובנקודות זמן שונות, ויכולים אף לנבא את השפעת האירועים בעתיד.
בשילוב הגישה האקולוגית בתוך מקצוע העבודה הסוציאלית יש ניסיון לתת במה ומקום להשמיע קול לקבוצות בשוליים בחברה, ולתת להן תוקף ושיתוף בעזרת השתקפות מצבן בחברה והבנת המערכות מסביבן, כגון שכונות מגורים, וכן לאפשר מקום לקבלת החלטות בנושאים כגון תכנון ערים, פינות נוי ועוד.
התאוריות האקולוגיות מסייעות לקידום בריאות ורווחה בקהילה, ומסייעות לשינויים התנהגותיים וסביבתיים, וכן עוזרות לרווחת הפרט. בנוסף יש הבדל בהרגלי בריאות של היחיד וסגנון חייו. נעשית המשגה של חשיבה אסטרטגית התנהגותית המקודמת בעזרת הקהילה הנרחבת (למשל עידוד אנשים להתעמל באופן קבוע, שיפור הדיאטה שלהם והימנעות מעישון משפיעים על רווחת האדם באופן משמעותי וכוללני). תוכניות אינטגרטיביות פסיכולוגיות, ארגוניות ותרבותיות, בנוסף לתכנון קהילתי ותקנות חדשות, מסייעות לפרט ומשפיעות על כל המערכות, מרמת המיקרו ועד רמת המקרו (למשל שימוש בשירותי בריאות או בביטוח לאומי בצורה מושכלת ויעילה יותר בשל תוכניות לקידום בריאות). הגישה האקולוגית מתאימה לשינויים שהאדם עובר, ומחזקת אותו באופן פיזי, נפשי וחברתי.
כמו כן, מסייעת גישה זו לקליניקה בזיהוי סיבות לחוזקות ולקשיים של האדם ולקשר ביניהם לכל המערכות הסובבות אותו, מסייעת באומדן מובנה התורם להבנה מעמיקה וקשר בין האדם וסביבתו. גישה זו מאחדת בתוכה תאוריות רבות נוספות, והיא בסיס קליני להתערבות טיפולית אישית.
תחומי מיקוד של העבודה הסוציאלית בעשור האחרון

מקצוע העבודה הסוציאלית שם לעצמו למטרה לזהות יכולות ומוקדי כוח במערכת הפונה, ובאמצעותם לקדם את מערכת היחסים בין יחידים, משפחה וחברה על מנת לשפר את איכות חייהם. עובדים סוציאליים חברתיים נשענו על התאוריות הבאות: גישת המערכות (תאוריית המערכות מסבירה רק את השפעת המערכת החברתית החיצונית ולא מצביעה על ערכים פנימיים ותרבותיים המשפיעים על האנשים),
תאוריות של ארגונים, תאוריות חברתיות של מבני כוח ועוד. לארקין ביטא אמביוולנטיות לגבי המשך המוסד של העבודה הסוציאלית, והציע לעדן את הגדרות המקצוע, לפשט הבסיס הגנרי ולהגדיר באופן ספציפי שדות פרקטיקה, וזו סיבה נוספת להגדרות עמוקות יותר גם לפי המודל האקולוגי.
לקריאה נוספת

Heather Larkin, (2006). Integral management and the effective human service organization. AQAL: The Journal of Integral Theory and Practice, 1(3), 184-203
Michael Ungar (2002), A deeper, more social ecological social work practice. The Social service review [0037-7961] vol:76 iss:3 pg:480
Brower, Aaron M. (1988). Can the Ecological Model Guide Practice?, Social Service Review 62: 411–29
Johnson, L. C. (1998). Social work practice: A generalist approach (6rd 4.ed.) Chapter 2: Social work as a developing profession, 30-32. Boston: Allyn and Bacon