stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בן-ציון דינור
לקריאה נוספת

'דינבורג, בן־ציון', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 162–163. (הספר בקטלוג ULI)
ציון, שנה סח, ד' תשס"ג, חוברת המוקדשת לבן ציון דינור בשנת ה-30 לפטירתו.
יצחק בער, 'לזכר בן ציון דינור, ההיסטוריון היהודי', ציון לז (תשל"ב 1972), 217–221.
צבי צמרת, 'בן-ציון דינור: אינטלקטואל בונה מדינה', הציונות כא (תשנ"ח 1998), 321–332.
צבי צמרת, 'בן-ציון דינור בין ’ממלכתיות’ ל’תנועתיות’', בתוך: מרדכי בר-און (עורך), אתגר הריבונות: יצירה והגות בעשור הראשון למדינה, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ט 1999, עמ' 45–61.
צבי צמרת, 'בן-ציון דינור: אינטלקטואל כאדריכל חינוכי', מחקרים בספרות ישראל (תשס"ג 2003), 183–198.
יצחק קונפורטי, זמן עבר - ההיסטוריוגרפיה הציונית ועיצוב הזיכרון הלאומי, ירושלים: יד יצחק בן צבי 2006.
יצחק קונפורטי, 'שאלת האובייקטיביות וההיסטוריונים הציונים', ציון סח (2003), עמ' 467 - 496.
אריאל ריין, היסטוריון בבינוי אומה: צמיחתו של בן ציון דינור ומפעלו ביישוב (1884–1948), דיסרטציה, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"א 2000.
הערות שוליים

↑  אם התאריך נכון, היה זה אחרי חזרתו מלובביץ'.
↑  ארכיון אוסף בנציון דינור, בספרייה הלאומית
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח -  תשס"ב,  קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 465
↑  אריה מורגנשטרן, יהדות הגולה והכמיהה לציון, 1240-1840, תכלת (כתב עת) 12, אביב התשס"ב / 2002
↑  ב. צ. דינור, לערבים זכויות בא"י ולא על א"י, מעריב, 7 ביוני 1968
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260454305171  PLWABN: 9810563310805606  BnF: cb128944222 (data)  GND: 130277894  ISNI: 0000 0001 1617 9859  LCCN: n85142781  NKC: js2010596602  NTA: 107172763  SELIBR: 255104  SUDOC: 150324308  Trove: 1081131  VcBA: 495/14068  VIAF: 34587557   WorldCat (עם VIAF): 34587557 
מימין לשמאל דוד בן-גוריון, חנה רובינא ובן ציון דינור
רחוב פרופ' דינור, כפר סבא
דמיטרי סיפיאגין

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1853 קייב, האימפריה הרוסית 
 נרצח:  2 באפריל 1902 (בגיל 49) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין טיחווין 
 השכלה:  הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 
דמיטרי סרגייביץ' סיפיאגין (נולד ב-20 במרץ (8 במרץ) 1853, קייב — 2 בפברואר (15 בפברואר) 1902, סנקט פטרבורג) היה מדינאי רוסי, שר הפנים של רוסיה בשנים 1899–1902. נכדו של הגנרל נ. מ. סיפיאגין, אשר התפרסם במהלך המלחמה הפטריוטית של שנת 1812.
ביוגרפיה

מוצאו ממשפחת האצולה סיפיאגין. אביו סרגיי סיפיאגין (1826–1856) נפטר בגיל מאוד צעיר בפרוץ מגפת הטיפוס באודסה. אמו — דריה פרופירייבנה, קרסובסקאיה טרם נישואיה (1835–1877), הייתה נשואה בשנית לנסיך וסילי ואסילייביץ' מצ'רסקי (1830–1880). אחותו אלכסנדרה (1854–1928) הייתה נשואה לאדמירל פ. ו. דובאסוב.
הוא סיים את לימודיו בתחום המשפטי באוניברסיטת סנקט פטרבורג (1876). מאז 1878 נבחר שוב ושוב לשופט בבית המשפט השלום של מחוז וולוקולאמסק;
ב-1893 — מונה לשר רכוש המדינה, מ-1 בינואר 1894 — כיהן כסגן שר הפנים. ב-20 באוקטובר 1899 מונה למנהל משרד ולבסוף ב-26 בפברואר 1900 התמנה לתפקיד שר הפנים, האחראי על כוחות השיטור והכיבוי. בתקופת כהונתו הנהיג צעדי ענישה מחמירים כנגד הפועלים, החקלאים והסטודנטים שנחשדו כחברים בתנועה המהפכנית, הוא הנהיג את מדיניות הרוסיפיקציה בפינלנד.
ביוגרפיה > רצח סיפיאגין

שר הפנים דמיטרי סיפיאגין נרצח ב-2 באפריל (15 באפריל) 1902, בשעה 13:00. התנועה המהפכנית דנה אותו ל"גזר דין מוות", שבוצע על ידי המתנקש המהפכן סטפן בלמאשב, חבר הארגון הלוחם של הס"ר, הסוציאליסטים-המהפכנים, שהגיע למבנה מועצת המדינה במדי קצין, עם חבילה לכאורה מן הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' עבור סיפיאגין. כאשר סיפיאגין לקח את החבילה לידו, בלמאשב ירה חמש יריות שהביאו למות השר.
סיפיאגין נקבר בבית הקברות טיחווין שבתחומי מנזר אלכסנדר נייבסקי בסנקט פטרבורג.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 120145025X  VIAF: 97144648415016568093   WorldCat (עם VIAF): 97144648415016568093 
דריה פרופירייבנה בדיוקן מאת גולפיין (1855)
המתנקש סטפן בלמאשב.
פיירה גאטסקי פונדלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 באוגוסט 1902 פופי, ממלכת איטליה ממלכת איטליה
 פטירה:  7 בספטמבר 1985 (בגיל 83) רומא, איטליה איטליה
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 השתייכות:   הצבא המלכותי האיטלקי
 תקופת הפעילות:  1944–1945 (כשנה)
 דרגה:   גנרל די בריגטה
 תפקידים בשירות
 מפקדת שירות העזר לנשים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 
פיירה גאטסקי פונדלי (באיטלקית: Piera Gatteschi Fondelli; 22 באוגוסט 1902 - 7 בספטמבר 1985) הייתה גנרל די בריגטה בצבא המלכותי האיטלקי אשר שימשה כמפקדת שירות העזר לנשים. הייתה חברת המפלגה הפשיסטית והשתתפה במצעד על רומא.
ביוגרפיה

פונדלי נולדה ב-22 באוגוסט 1902 בפופי שבטוסקנה. אביה נפטר לפני לידתה והיא עברה עם אמה לרומא. היא למדה באקדמיה לאמנויות יפות ברומא, וב-23 במרץ 1921 עזבה אותה והצטרפה לזרוע הקרבית של המפלגה הפשיסטית יחד עם חברתה אינס דונאטי. ב-28 באוקטובר 1922 היא הקימה קבוצה של עשרים נשים שכונתה "חוליית הכבוד המלווה את הדגלון" והובילה אותה במהלך המצעד על רומא. לאחר שהמפלגה הפשיסטית תפסה את השלטון באיטליה, הצטרפה פונדלי לצלב האדום האיטלקי.
ב-1936 היא עזבה את הצלב האדום ונסעה בשליחות ממשלתית למזרח אפריקה האיטלקית. היא פגשה שם את הרוזן מריו גאטסקי והתחתנה אתו. מאז היא נודעה בתור הרוזנת גאטסקי-פונדלי. היא מונתה למפקחת על סלילת הכביש לאדיס אבבה. שלוש שנים מאוחר יותר חזרה לאיטליה ומונתה בידי בניטו מוסוליני לראש מחלקת הנשים של המפלגה הפשיסטית שבה היו חברות 150,000 נשים. ב-1940 היא מונתה למפקחת של המפלגה.
ב-25 ביולי 1943 נפל השלטון הפשיסטי באיטליה. בעלה של פונדלי נמלט חזרה לאפריקה, נתפס בידי הבריטים ונכלא בקניה. פונדלי עצמה נמלטה יחד עם חמיה בקזנטינו. לאחר שמוסוליני שוחרר מכלאו בידי הגרמנים והקים את הרפובליקה של סאלו, חזרה פונדלי לרומא והחלה לשתף פעולה עם אלסנדרו פבוליני בניסיון לשקם את המפלגה הפשיסטית. בתמיכתם של פבוליני ורודולפו גרציאני, כתבה פונדלי למוסוליני בבקשה לאפשר לנשים למלא חלק פעיל יותר בהגנה על איטליה.
לנוכח העובדה שהצבא האיטלקי סבל ממחסור חמור בכוח אדם, נעתר מוסוליני לבקשתה של פונדלי והקים את ארגון שירות העזר לנשים. פונדלי מונתה לעמוד בראש הארגון וקיבלה לשם כך דרגת גנרל די בריגטה בצבא האיטלקי. חברות הארגון נשלחו בתחילה למלא תפקידי סיוע בבתי חולים במשרדים צבאיים ובשירות התעמולה, ובמקביל נשלחו 6,000 נשים להכשרה במחנות צבאיים כדי לשמש בעתיד כלוחמות בחזית. ב-25 באפריל 1945 פורק שירות העזר לנשים. פונדלי ופבוליני השמידו את מרבית התיעוד על פעילות הארגון במטרה למנוע פעולות תגמול נגד חברותיו.
לאחר כיבוש איטליה בידי בעלות הברית, ירדה פונדלי למחתרת יחד עם בנותיה. היא הסתתרה במשך שנה במנזר ולאחר מכן בבית סודי. בעלה השתחרר מהשבי והתגורר עמה עד מותו ב-1947. מכיוון שבאיטליה לא נערכו משפטים נגד בכירי המפלגה הפשיסטית, היא יכלה עד מהרה לצאת מהמסתור ולחזור לחיים אזרחיים. היא עבדה כמדריכת טיולים ובהמשך ניסתה להקים מסעדה. במקביל היא המשיכה גם בפעילות פוליטית במפלגות הנאו-פשיסטיות התנועה החברתית האיטלקית והדמוקרטיה הלאומית.
היא המשיכה להתגורר ברומא עד מותה ב-7 בספטמבר 1985.
אלכסנדר קיטאיגורודסקי

| --- | --- |

 לידה:  1914 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1985 (בגיל 71 בערך) קולומנה, ברה"מ 
 מקום לימודים:  הפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת מוסקבה 
 מוסדות:  האוניברסיטה הרוסית לכלכלה ע"ש פלחנוב 
 תלמידי דוקטורט:  Yury Struchkov 
 
אלכסנדר קיטאיגורודסקי  (ברוסית: Александр Исаакович Китайгородский‏; 16 בפברואר 1914 - 16 ביוני 1985) היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי. הוא התמחה בקריסטלוגרפיה.
קורות חיים

אלכסנדר קיטאיגורודסקי נולד בשנת 1914 במוסקבה למשפחה יהודית. אביו היה איסאק קיטאיגורודסקי, מומחה לטכנולוגיית זכוכית. קיטאיגורודסקי סיים לימודי בית ספר בגיל 16 והחל לעבוד במפעל בהרי אורל.
בשנת 1935 קיטאיגורודסקי סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה. הוא החל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה במוסקבה. במקביל הוא עבד במעבדה של מכון לחקר רפואה. בשנת 1939 הוא סיים לימודי תואר שלישי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה קיטאיגורודסקי פונה לחלקים הפנימיים של ברית המועצות. הוא עבר לאופה בה היה מלמד באוניברסיטה ונתן ייעוץ למפעל ביטחוני.
בשנת 1944 קיטאיגורודסקי חזר למוסקבה והחל לעבוד במכון לכימיה אורגנית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנת 1946 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט.  בשנת 1954 הוא מונה למנהל מעבדה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1985. במקביל הוא היה פרופסור וראש קתדרה של מכון למורים בקולומנה.
קיטאיגורודסקי היה מומחה בקריסטלוגרפיה. בתחום זה הוא כתב מספר ספרים ופיתח שיטות מחקר חדשות. על פעילותו הוענקו לו מספר פרסים.
קיטאיגורודסקי הדריך 40 עבודות תואר שלישי ו-10 עבודות פוסט-דוקטורט.
קיאיגורודסקי נתן הרצעות בתחום מדע פופולרי וכתב מספר ספרים בנושא שזכו להצלחה. כמו כן הוא פעל בתחום פסבדו מדע ופרסם מספר מחקרים בנושא. הוא טען שכותבי ספרי מדע בדיוני מפתחים בציבור אמונה באפשרויות שונות הקשורות לפסבדו מדע.
קיטאיגורודסקי נפטר בשנת 1985 בקולומנה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה לצד אביו וקרובי משפחה אחרים.
מאיר בר-אילן

ערך זה עוסק ברב מאיר בר-אילן. אם התכוונתם לנכדו, פרופ' מאיר בר-אילן, ראו .
בר-אילן, אפריל 1914
לוויית הרב בירושלים. 1949, בנו רותנברג, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
הרב מאיר בר-אילן (ברלין) (כ"ט בניסן תר"מ, 10 באפריל 1880 – י"ט בניסן ה'תש"ט, 17 באפריל 1949) היה רב, מחבר ופעיל ציוני, מראשי ומנהיגי תנועת המזרחי והציונות הדתית. מייסד עיתון "הצופה", מייסד האנציקלופדיה התלמודית ועורכה הראשון.
תולדות חייו

מאיר ברלין נולד ב־1880 בעיירה וולוז'ין, בפלך מינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) כבן זקונים לנצי"ב ראש ישיבת וולוז'ין, בנישואיו השניים. מאיר גם למד בישיבה זו עד גיל 14, כשהתייתם מאביו. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת טלז אצל הרב אליעזר גורדון ומאוחר יותר גם אצל רבי חיים מבריסק (הרב סולוביצ'יק), חתן אחותו מאביו, ואצל הרב יחיאל מיכל אפשטיין (ערוך השולחן), סבו מצד אמו. לדברי תלמידו של הרב אפשטיין הרב יהודה לייב מימון, חרף עמדתו המורכבת של אפשטיין ביחס לציונות, הוא לא מנע מנכדו להתקרב לתנועה. בשנת ה'תרס"ב נשא לאישה את ביילה, בתו של ר' טוביה רבינוביץ (נפטרה בשנת ה'תש"ה).
בשנת 1905 כיהן כציר בקונגרס הציוני השביעי בבזל, כצירם של הציונים באושמינה שברוסיה, ובכך החל את התקרבותו לציונות בכלל ולתנועת "המזרחי" בפרט. בהמשך עבר לברלין, שם היה מייסד ועורך העיתון "העברי", ששימש במה לרעיונות הזרם הציוני-דתי. בזכות פעלו בעיתון, יצא לו מוניטין כבעל מחשבה ודעה ברורה, כעיתונאי מוכשר וכמארגן מעולה. בשנת 1912 מונה למזכיר המזרחי העולמי, תפקיד שממנו פרש בעקבות מלחמת העולם הראשונה, שאילצה אותו להגר לארצות הברית, שם שימש כיו"ר הסתדרות המזרחי. ב-1914 הקים את הסניף האמריקני של המזרחי, ובשנים 1915–1926 כיהן כנשיא המזרחי בארצות הברית ועמד בראש ישיבת רבי יצחק אלחנן, לימים ישיבה יוניברסיטי. כמו כן, היה מעורב בהקמת "נשי המזרחי", לימים נשי אמי"ת.
בשנת ה'תרע"א, 1911, קיבל כנראה הצעה לכהן ברבנות פתח תקווה, והתייעץ עם הראי"ה קוק אם לקבל את ההצעה.
מיד לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה, התחיל לחשוב על עלייה לארץ ישראל. הרב ברלין הבין היטב שנקודת הכובד בתנועת התחייה עוברת לחזית ההגשמה בארץ ישראל. הוא היה בין המעטים שבין המנהיגים הציוניים בימים ההם, שהיו משוכנעים בחובת העלייה. משרק נגמרה המלחמה, ונפתחו דרכי אירופה, החל נודד על פני הקהילות במדינות השונות לשם ארגון עבודת המזרחי ועידוד העלייה. בשנת ה'תרפ"ד ערך את ביקורו הראשון בארץ ישראל, ובשנת ה'תרפ"ו, 1926, עלה לארץ והתיישב בירושלים, שם שימש בשורה של תפקידים מרכזיים, כולל מזכיר המזרחי העולמי. שימש כראש הוועד הפועל הציוני והיה חבר במועצת המדינה הזמנית. בשנים 1942–1944 כיהן כיו"ר משותף של הקרן הקיימת לישראל.
לאחר פטירת הראי"ה קוק שימש שנים מספר כיו"ר "האגודה להוצאת ספרי הראי"ה קוק זצ"ל". במסגרת זו, לצד הרב יהושע הוטנר, ערך והוציא לאור את הקובץ חזון הגאולה (ירושלים ה'תש"א).
בשנת 1946, לאחר השבת השחורה, נקבעה הנהלה זמנית של הסוכנות בארץ, שבה כיהן בר-אילן יחד עם לוי אשכול וזלמן שזר.
הרב ברלין והרב יהודה ליב מימון היו שניהם מנהיגי תנועת המזרחי בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, והיו חלוקים ביניהם במגוון נושאים, דבר שגרם לחיכוכים רבים בתנועת המזרחי.
נפטר בי"ט בניסן תש"ט (1949), ונקבר זמנית בבית העלמין שייח' באדר בארון מתכת שתאפשר העברה קלה לקבורת קבע. ההצעה לקוברו בחצר של מטה המזרחי בירושלים נדחתה על ידי הרב הרצוג שאמר: "דרכו של המנוח היה ללכת עם העם ובתוך העם ולא לפרוש ולהתבדל". בהמשך פונה לקבורה בבית הקברות סנהדריה.
עד יומו האחרון היה פעיל בפעילות ציבורית, ושעות ספורות לפני פטירתו עוד נשא בבית העם שבירושלים נאום אחרון על ירושלים, שאין להפרידה מגוף המדינה.
מאיר בר-אילן נולד בשם ברלין, אך בבגרותו כאשר הכיר את משה בר-אילן עברת את שם משפחתו בעקבותיו[דרוש מקור].
פועלו

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
פעילותו הספרותית של בר-אילן הייתה רחבת היקף: עריכת העיתון "הצופה" במשך שנים רבות, עריכת האנציקלופדיה התלמודית וכתיבת מספר ספרים, בהם הספרים "מוולוז'ין עד ירושלים" ו"רבן של ישראל" – ספר ביוגרפי על אביו הנצי"ב.
מבחינה פוליטית, השתייך הרב בר-אילן לזרם הימני יותר במפה הפוליטית. התנגד ל"תוכנית אוגנדה" שהועלתה בקונגרס הציוני השישי, הוביל את המאבק בספר הלבן והיה ממתנגדיהם המרים ביותר של הבריטים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, הוא קיים קשרים עם נשיא וועד הישיבות, הרב חיים עוזר גרודזנסקי בווילנה וגדולי הרבנים החרדיים באירופה, ועם חברי התנועה שנמלטו מפולין לווילנה (זרח ורהפטיג ושמואל זנוויל כהנא). הוא דאג לרישיונות עלייה ש"לא יסולה בכסף ובזהב" לראשי ישיבות (רובם לא השתייכו לציונות הדתית), אך חלקם לא מיהר לממש את העלייה מסיבות שונות, כגון: סיבות משפחתיות, אי רצון לעזוב את תלמידיהם או לפצל את הישיבה. במכתב לרב גרודזנסקי, הוא מביע את אכזבתו הקשה מכך:
תוכן מכתבו הפליא אותי כי הר"מים אשר קיבלו את הסרטיפיקטים נמנעים מלעלות אל ארצנו הקדושה, הלא הם מפסידים לאחרים
תנועת המפד"ל, שהוקמה בשנת 1956, ואיחדה לתוכה את הסתדרות המזרחי, שאבה ממנו ומדרכו את השראתה.
הנצחה

היישוב בית מאיר שבפרוזדור ירושלים (הוקם ב-1950) קרוי על שמו.
היישוב שדה אילן שבגליל התחתון קרוי על שמו.
בשנת 1953, הוקמה הישיבה התיכונית נתיב מאיר, הקרויה אף היא על שמו.
בשנת 1955 הוקמה אוניברסיטת בר-אילן בהשראת דרכו הייחודית, ומקימיה, ראשי המזרחי בארצות הברית, החליטו לקראה על שמו, כאות תודה על פעלו למען היהדות הציונית הדתית בארצם.
בירושלים ובערים רבות בישראל נקרא רחוב על שמו - רחוב בר-אילן.
בתי ספר דתיים רבים קרויים אף הם על שמו.
משפחתו

לרב בר-אילן ולאשתו בילה לבית רבינוביץ, היו שתי בנות ובן:
יהודית, נישאה לפרופ' שאול ליברמן.
שולמית, נישאה לפרופ' אברהם הלקין. בנם הוא הסופר הלל הלקין.
ד"ר טוביה בר-אילן, היה מראשי חיל המדע במלחמת השחרור, ולאחר מכן ממקימי תעשיית הפלסטיק בישראל, מנהל אוניברסיטת בר-אילן ומנהל השלוחות של האוניברסיטה. אחד מבניו הוא הרב נפתלי צבי יהודה בר-אילן רב ברחובות. צעיר בניו הוא פרופ' מאיר בר-אילן, שעמד בראש המחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן וכן מלמד במחלקה להיסטוריה של עם ישראל. ילדיו האחרים הם: ד"ר מיכה בר-אילן מהנדס אזרחי ונעמה ביילה לזר.
לקריאה נוספת

הרב שלמה יוסף זוין, אנציקלופדיה תלמודית, ראש כרך ב, ירושלים תש"ט. (הספר בקטלוג ULI)
מרדכי הורנשטין, זיכרון מאיר, ירושלים: מרן, תש"י.
כתבי רבי מאיר בר-אילן, כרך א, ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"י.
נתן אגמון [ע], תורה ובנין: לזכר הרב מאיר בר-אילן, ירושלים: הקרן הקימת לישראל, תש"י.
יצחק אריגור, אילן ונופו: לתולדותיו של רבי מאיר בר-אילן, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ב.
משה קרונה, אנציקלופדיה של הציונות הדתית, כרך א, ירושלים תשי"ח, טורים 334–347 (ושם בסוף מקורות נוספים).
ר' מאיר בר-אילן: עשר שנים לפטירתו, ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, תשי"ט.
גצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית, כרך א, ספריית פועלים: מרחביה תשכ"ה, טורים 311–312 (ושם בסוף מקורות נוספים).
משה קרונה, הרב מאיר בר-אילן, (תל אביב): מורשת, [תשכ"ט].
הרב מאיר בר-אילן: עשרים שנה לפטירתו, י"ט בניסן תשכ"ט, ירושלים: הנהלת ההסתדרות הציונית, [תשכ"ט].
נתנאל קצבורג, הרב מאיר בר-אילן והמדיניות הציונית בשנות השלושים, ניב המדרשיה, אביב (תש"ל) 212-235.
נתנאל קצבורג, מאגרותיו הראשונות של הרב מאיר בר-אילן, שנה בשנה (תשל"ה) 274-278.
נתנאל קצבורג [ע], אגרות: הרב מאיר בר-אילן, כרך א, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ו.
דוד שמש, הרב מאיר בר-אילן: דמותו של מנהיג, ירושלם: משרד החינוך והתרבות - אגף החינוך הדתי, תשל"ט.
יהושע הוטנר, הרב מאיר ברלין ו"אנציקלופדיה תלמודית", הדרום מט (תש"ם) 165-173 [נדפס גם בנפרד].
יהושע הוטנר, האנציקלופדיה התלמודית ויוצרה, שנה בשנה (תשמ"ב) 341-350.
אריה סטריקובסקי [ע], הרב מאיר בר-אילן: ממנהיגי הציונות, ירושלים: משרד החינוך, התרבות והספורט - מינהל התרבות - האגף לתרבות תורנית, תש"ס.
חוה אשכולי ווגמן, בין הצלה לגאולה, הציונות הדתית בארץ ישראל לנוכח השואה, יד ושם ירושלים תשס"ד.
דינה פורת [ע], שואה ממרחק תבוא, אישים ביישוב הארץ ישראלי ויחסם לנאציזם ולשואה 1933 - 1948, יד בן צבי ירושלים תשס"ט עמודים 137 - 163.
יוסיף עמוסין

| --- | --- |

 לידה:  29 בנובמבר 1910 ויטבסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  12 ביוני 1984 (בגיל 73) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 ענף מדעי:  היסטוריה, מגילות מדבר יהודה, בלשנות עברית, פאפירולוגיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי פריאוברז'נסקי 
 מקום לימודים:  מכון המדינה להיסטוריה בסנקט פטרבורג 
 מנחה לדוקטורט:  סולומון לוריה 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרצן  UCL Institute of Archaeology 
 פרסים והוקרה:  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945 (9 במאי 1945)  מדליה על ההצטיינות בקרב (27 באפריל 1943)  מדליה על הגנת לנינגרד (22 בדצמבר 1942) 
 בן או בת זוג:  Liya Gluskina 
 
יוסיף עמוסין  (ברוסית: Иосиф Давидович Амусин ‏; 29 בנובמבר 1910, מוהילב - 12 ביוני 1984, לנינגרד) היה היסטוריון סובייטי ממוצא יהודי. הוא התמחה בחקר התקופה העתיקה ובמיוחד מגילות מדבר יהודה.
קורות חיים

יוסיף עמוסין נולד בשנת 1910 במוהילב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) למשפחה יהודית שעסקה בייצור פרוות. בשנת 1928 הוא נשפט על השתתפות בחוג ציוני. לאחר סיום תקופת מעצר עמוסין חזר ללנינגרד בו התגוררו הוריו והחל ללמוד היסטוריה באוניברסיטת לנינגרד. בשנת 1938 הוא נעצר שנית, שוחרר בשנת 1939 וסיים לימודים בשנת 1941.
בשנת 1940 עמוסין התחתן עם לאה גלוסין, ביתו של הרב הראשי מנחם מנדל גלוסקין.
לאחר פלישת גרמנים לברית המועצות עמוסין התנדב לשורות הצבא האדום ושירת בצבא עד סוף המלחמה. לאור מצב בריאותו רוב השירות היה בחיל הרפואה בו התקדם עד לדרגת לוטננט.
בשנת 1946 עמוסין החל ללמד במכון למורים ובהמשך באוניברסיטת לנינגרד. לאחר תחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות הוא פוטר ונאלץ לעזוב את העיר. עד לשנת 1954 הוא היה באוליינובסק בה לימד במכון למורים.
עמוסין סיים עבודת תואר שלישי בשנת 1949 ופוסט-דוקטורט בשנת 1965. הוא כיהן כפרופסור. יוסיף עמוסין היה יועץ של יואל ויינברג בעבודת פוסט-דוקטורט.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 עמוסין חזר ללנינגרד ונקלט לעבודה במכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים. החל מתקופה זו הוא התרכז בחקר מגילות מדבר יהודה. בנושא זה עמוסין פרסם מספר רב של מאמרים וספרים. הוא היה בין היסטוריונים סובייטים הראשונים שהיה בדעה שישו הוא דמות היסטורית.
נפטר בשנת 1984 . נקבר בבית הקברות פראוברז'נסקי היהודי בלנינגרד.
טלוויזיה במעגל סגור

מצלמת אבטחה
המלחין יוסף טל סוקר את חומר הקריאה בעזרת טלוויזיה במעגל סגור, בהגדלה התואמת את יכולת הראייה שלו
מערכת טלוויזיה במעגל סגור (טמ"ס, באנגלית: Closed-circuit television) היא מערכת טלוויזיה, אשר נבדלת מטלוויזיה בשידור פתוח, בכך שהיא משדרת את התמונות הנקלטות במצלמות שלה, רק לקבוצה מצומצמת ומוגדרת של יעדים.
היסטוריה

הפיזיקאי הרוסי לב סרגייביץ' טרמן המציא ב-1927 טכנולוגיית אבטחה המבוססת על טלוויזיה במעגל סגור ברזולוציה נמוכה. הטכנולוגיה הודגמה בפני סטלין ושימשה לאבטחת הקרמלין. המהנדס הגרמני ולטר ברוש  (Walter Bruch) המציא ב-1942 מערכת מעקב מבוססת טלוויזיה במעגל סגור, במטרה לשמור על מערכת טילי ה-V-2 ששימשה את גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. המערכת המסחרית הראשונה של טלוויזיה במעגל סגור פותחה על ידי חברת וריקון האמריקאית והוצגה ב-1949. לאחר מכן התפתחה הטכנולוגיה והיא שימשה לשירותים מסחריים שונים. מרי ואן בריטן בראון (אנ'), ממציאה אפרו-אמריקאית ואחות במקצועה, המציאה את מערכת האבטחה הביתית הראשונה המבוססת טלוויזיה במעגל סגור. הפטנט שהיא ובעלה רשמו ב-1969 כולל טכנולוגיה שמשמשת עד היום בתחום.
שימושים

מיון שימושים לפי אופי המשימה:
חישה מרחוק, למשל מבט על מצב התנועה בצומת רחוק כדי לכוון את הרמזורים בו מרחוק או שמירת מרחק בטיחותי מחפץ מסוכן שיש לבחון ממבט קרוב.
ראייה מרחבית, למשל מבט בו-זמני על כל שעריו של מתחם מאובטח על ידי הקרנה ממספר מצלמות הממוקמות באזורים שונים על מסך מפוצל.
צירוף למכשיר הקלטה לצורך תיעוד או התרעה מתיעוד, למשל תיעוד עבירות תנועה או התראת גנבים בעזרת מצלמות בולטות המצלמות סחורה שמושכת גנבים.
מגדלת אלקטרונית – צירוף טלוויזיה במעגל סגור למכשור אלקטרוני לצורך מניפולציה על התמונה הנראית בעין בלתי מזוינת, למשל מכשיר טכנולוגיה מסייעת לאנשים עם לקות ראייה המגדיל במהירות חומר קריאה מודפס מעבר ליכולות של זכוכית מגדלת. מכשיר כזה יכול גם לעשות מניפולציות פשוטות אחרות על חומר הקריאה כמו לשנות את צבעיו משחור על גבי לבן לצהוב על גבי שחור.
מיון שימושים לפי תחומי עיסוק בולטים:
פעילות משטרתית, משפטית ואבטחתית.
ניהול מרחוק (תנועה, שדות קרב וכיוצא בזה).
טכנולוגיה מסייעת ללקויי ראייה.
מכשור ניתוח ואבחון רפואי – החדרת מצלמה זעירה במעגל סגור אל הגוף מאפשרת לראות את פנים הגוף מבלי לבצע בגוף חתכים נרחבים.
נהיגה - הפחתת "השטח המת" שהנהג אינו יכול לראות במראות.
סוגי מצלמות

המרכיב העיקרי במצלמות הוא חיישן ה-CCD. חיישן זה קולט את האור וממיר אותו לאותות חשמליים. אותות אלו מורכבים מפיקסלים רבים והם מייצגים את התמונה המצולמת בפועל. אותות אלו מוקלטים בתוך אמצעי אחסון נתונים כדוגמת כרטיס SD או משודרים מהמצלמה הלאה לכיוון ציוד הקלטה (כדוגמת NVR), ולאמצעי צפייה (כגון מסך צפייה, או תוכנת צפייה במחשב).
סוגי מצלמות > CCTV Day Black & White

מצלמת אבטחה שחור-לבן היא בין המצלמות הטובות ביותר עבור תפקידי אבטחה, כיוון שמשאבי המערכת אינם מתבזבזים מהעברת הצבע וכתוצאה מכך איכות התמונה גבוהה יותר[דרוש מקור].
הדבר נובע עקב כך שבשחור-לבן הרזולוציה היא גבוהה יותר[דרוש מקור] ובנוסף רמת הרגישות לאור גבוהה יותר דבר שמאפשר צפייה באזורים לא מוארים במיוחד.
סוגי מצלמות > מצלמות צבע מתחלפות יום/לילה

מצלמות צבעוניות אשר הופכות למצלמות שחור-לבן בעת ירידה ברמת האור הן מצלמות אשר מצוידות באביזר מיוחד המודד את רמת האור הנקלטת בעדשה ומעביר את המצלמה למצב לילה בשחור-לבן.
סוגי מצלמות > מצלמות אינפרה אדום

קימים שני סוגים של מצלמות אינפרה-אדום (IR):
מצלמות בעלות תאורת א"א עצמית
מצלמות בעלות תאורת א"א חיצונית
מצלמות ה-IR הן מצלמות המפענחות תאורת IR כתאורה רגילה ולהציג תמונה מוארת. בגוף מצלמות בעלות תאורת IR עצמית פזורים פנסי אינפרה-אדום המאירים את אזור הצפייה. והאור המוחזר מאזור הצפייה בונה את התמונה.
סוגי מצלמות > מצלמות ממונעות

מצלמות ממונעות או בשמם המקצועי PTZ (ר"ת Pan Tilt Zoom), מאפשרות שליטה ושינוי אזורי צילום בהתאמה אישית.
כאשר אנחנו מסתובבים באזורים ציבוריים, כדוגמת קניונים, שדות תעופה בעיקר, ניתן להבחין במצלמות גדולות מהרגיל לרוב בצורת כיפה או פנס רחוב.
מצלמות אלו מאפשרות מעקב אחר אובייקטים בשל היכולת שלהן לנוע סביב צירן, כמו כן ביצוע תקריב והגדלה אופטי של התמונה ואזור הצילום.
יכולת זו מעניקה מעקב צמוד אחר המתרחש.
ישנן מצלמות מסוג אלו אשר ברמת האלקטרוניקה מאפשרות מעקב אוטומטי אחר תנועת האובייקט, דבר החוסך מגע יד אנוש באמצעי השליטה במצלמה.
ישנן מערכות אבטחה אשר מסוגלות ברמת התוכנה להניע מצלמות PTZ במעקב אחר אדם ההולך באזור המצלמה.
ראו גם

מצלמה נסתרת