stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי יפן–סינגפור
יחסים תרבותיים

יפן וסינגפור נהנו מיחסים חיוביים בעשורים האחרונים. היבטים רבים בתרבות יפן, אשר כוללים את האוכל והמדיה שלהם, הפכו פופולריים בשנות התשעים ברחבי סינגפור.
במזרח סינגפור שוכן הגן היפני של ג'ורונג (ביפנית: 星和園ジュロン日本庭園). הפארק, אשר נפתח בשנת 1974, נועד לשחזר את תקופת מורומאצ'י בין השנים 1392–1568 ואת תקופת אזוצ'י-מומויאמה אשר הייתה בין השנים 1568-1615.
מחקר משנת 2014 מצא כי כ-44% מאוכלוסיית סינגפור רואים במערכת היחסים של המדינה עם יפן דבר טוב מאוד, בעוד ש-53% מהסינגפורים מאמינים שניתן לסמוך על יפן, עם כמה הסתייגויות.
יפן וסינגפור חגגו 50 שנות יחסים בשנת 2016, שכונו SJ50 עם שלל אירועי תרבות יפניים שנערכו במשך שנה בסינגפור.
מרכז הפוקימון הרשמי הראשון (ביפנית: ポケモンセンタ ー Pokemonsentā) במזרח אסיה מחוץ ליפן ממוקם בסינגפור, בנמל התעופה סינגפור צ'נגי.[דרוש מקור]
תיירות

בשנת 2018 ביקרו בסינגפור 829,664 תיירים יפנים ואילו 437,280 תיירים סינגפוריים ביקרו ביפן.
יפן מאפשרת גישה ללא ויזה לסינגפור למשך 90 יום, עם הארכה אפשרית עד 6 חודשים. סינגפור השיבה הדדיות ואיפשרה גישה חופשית לויזה יפנית עד 30 יום. החל משנת 2019, הדרכונים הסינגפוריים והיפנים יחד הם עם הדרכונים החזקים בעולם.
חינוך

מבחינה חינוכית, התושבים היפנים המתגוררים בסינגפור (ביפנית: 在シンガポール日本人 - Zai Shingapōru Nihonjin) נהנים ממספר מוסדות חינוך יפניים-בינוניים, הכוללים גן ילדים בן 400 תלמידים, בית ספר יסודי של 1,900 תלמידים, וחטיבה בוגרת של 500 סטודנטים, וכן שתים עשרה ג'וקו (בתי ספר לחינוך) להכנתם לבחינות הכניסה לאוניברסיטה. בתי הספר ממוקמים בסמוך לשכונות יפניות, וכל התלמידים והצוות החינוכי הם אזרחים יפנים. רק מיעוט קטן מהמשפחות היפניות שולח את ילדיהם לבתי ספר בינלאומיים שאינם יפניים.
יחסי אוסטריה–לטביה

| יחסי אוסטריה–לטביה |
| --- | --- |
אוסטריה: לטביה


אוסטריה: לטביה
שטח (בקילומטר רבוע)
83,871: 64,589
אוכלוסייה
9,118,988: 1,867,238
תמ"ג (במיליוני דולרים)
516,034: 43,627
תמ"ג לנפש (בדולרים)
56,589: 23,364
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

יחסי אוסטריה–לטביה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אוסטריה לבין רפובליקת לטביה.
היסטוריה

אוסטריה הכירה בלטביה דה יורה ב-17 בפברואר 1921, אך לא כוננה איתה יחסים דיפלומטיים. בינתיים לטביה נכבשה בידי ברית המועצות והפכה לרפובליקה סוציאליסטית. ב-21 באוגוסט 1991 הכריזה לטביה מחדש על עצמאותה, ואוסטריה, יחד עם מדינות נוספות, הכירה מחדש במדינה העצמאית של לטביה דה יורה ב-28 באוגוסט 1991. היחסים הדיפלומטיים שבין שתי המדינות כוננו מחדש ב-19 בינואר 1992.
שגרירות אוסטריה נפתחה בריגה ב-31 באוקטובר 1997 על ידי ד"ר וולפגנג שיסל, שר החוץ האוסטרי. שגרירות לטביה באוסטריה נפתחה בסתיו 1992.
שתי המדינות הן חברות באיחוד האירופי (אוסטריה הצטרפה בשנת 1995 ואילו לטביה הצטרפה בשנת 2004).
שיתוף פעולה פרלמנטרי

קבוצת צירים מהסאימה, הפרלמנט הלטבי, הפועלת בשיתוף פעולה עם האספה הפדרלית של אוסטריה, הפרלמנט האוסטרי, מונה 14 חברים. בראש הקבוצה עומדת סולביטה אבולטינה ביחד עם סטניסלבס סקסטרס.
קבוצת הידידות האוסטרית-בלטית בפרלמנט האוסטרי מורכבת מ-12 צירים של המועצה הלאומית ושלושה נציגים מהמועצה הפדרלית. יו"ר הקבוצה היא מריאנה הגנהופר, בין חבריה יש גם פוליטיקאי אוסטרי ידוע, ראש מפלגת הירוקים ד"ר אלכסנדר ואן דר בלן.
יחסים כלכליים

האינטרסים הכלכליים של לטביה באוסטריה מיוצגים על ידי שגרירות לטביה בווינה. האינטרסים הכלכליים האוסטריים בלטביה מיוצגים על ידי השגרירות האוסטרית בריגה, ולשכת המסחר האוסטרית בריגה, המתווכת בעיקר בארגון אירועי קידום של שיתוף פעולה כלכלי לטבי-אוסטרי. דוגמה מוצלחת לשיתוף פעולה בין שתי המדינות היה יום העסקים של לטביה ב-23 במאי 2007 בלינץ, באוסטריה עילית, ויום העסקים של אוסטריה ב-23 באוקטובר אותה שנה בריגה.
בשנת 2007 הסתכם מחזור הסחר של לטביה עם אוסטריה ב-180.4 מיליון אירו. לטביה ייצאה לאוסטריה סחורות בשווי 30.7 מיליון דולר (העולה על נתוני שנת 2006 ב-66.1%) ומאוסטריה ייבאה סחורות תמורת 149.7 מיליון אירו (שהיא עולה על נתוני שנת 2006 ב-27.3%).
נציגויות דיפלומטיות

אוסטריה מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה בלבד. מאידך, לטביה מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה, ו-4 קונסוליות בגראץ, קלגנפורט, לינץ וזלצבורג.
כומתה

"ברטינה" (barretina) - כומתה קטלאנית מסורתית
השחקנית הגרמניה אינגה קלר חובשת כומתה
כֻּמְתָּה היא סוג של כובע עגול עם חלק עליון שטוח. הכובע יושב בצורה הדוקה על הראש, כך ניתן לסדר את חלקו העליון בצורות שונות – לרוב מופנה לצד אחד.
כומתות נחבשו לראשונה על ידי איכרים בסקים והיו סרוגות או מצונרות מצמר. כיום אפשר למצוא כומתות מלובדות מצמר, אך יש עדיין מי שסורג, מצנר ותופר כומתות מבדים שונים. כומתה ("בֵּרֵט", Beret) גם נקשרה במשך שנים למראה הסטריאוטיפי של צרפתים וקטלאנים. אף על פי שהכומתות הן מראה נדיר בימינו, בארצות אלה זהו פריט לבוש סמלי או טקסי והן עדיין משמשות איכרים, אמנים, ציירים ואינטלקטואלים.
כומתות מזוהות עם מגזרים שונים. הכומתה הייתה גם פריט לבוש סטריאוטיפי לבמאי קולנוע עד שנות השמונים, אז, בהשפעת הבמאי סטיבן ספילברג ואחרים, החליף אותה כובע המצחיה.
היסטוריה

צללית הכומתה הידועה לנו כיום, עיגול חלק הנצמד לראש עם טבעת מוכרת לנו מציורים ופסלים עתיקים במערב אירופה. ארכאולוגים מצאו שרידי כובעים שצורת חלק מהם דומה לכומתה במצבות מתקופת הברונזה באיטליה ובדנמרק. במשך מאות שנים איכרים דחפו אניצי צמר לנעליהם כדי לחמם את רגליהם, השילוב של זיעה וחיכוך הרגליים בצמר יצר לבד. עם הזמן למדו ללבד יריעות יותר גדולות וליצור מהם בגדים שלא העבירו גשם בקלות.
בין המאה ה-15 למאה ה-17 כומתות הלבד השטוחות הופכות לנפוצות בשכבות הנמוכות, איכרים ואמנים בעיקר בגלל היותן זולות. הן לא נקרא אז 'ברט' אלא 'כובע לבד'. והן מופיעות בציורים של רמברנדט ויוהאנס ורמיר.
במאה ה-18 הכומתה קיבלה את השם 'ברט' והפכה לסמל פוליטי. במלחמה הקרליסטית השנייה בספרד תומאס זומלאקרגאי(אנ'), מנהיג הקרליסטים חבש כומתה אדומה. המילה 'ברט' תועדה לראשונה בשנת 1835. באותו זמן, בצרפת התחילו לוחמי הרים לחבוש כומתה כחולה, ואילו איכרים המשיכו לחבוש כומתות שחורות.
בראשית המאה ה-20 התחילה דווקא כומתת האיכרים השחורה להיות לפריט אופנה נשי. בשנות ה-20' התחילו אמנים רבים בפריז לחבוש גם הם את הכומתות השחורות ביניהם ארנסט המינגוויי, אדית פיאף, לורן באקל ואנשים זיהו בזה סימן לאיש בוהמה.
מלחמת העולם השנייה הפכה את הכומתה למוצר צבאי. ובשנות ה-60 הכומתות הפכו להיות סמל מהפכני, בעקבות תמונותיהם של צ'ה גווארה, פידל קסטרו ובשנות ה-90' הפנתרים השחורים בארצות הברית.
במאה ה-21 הכומתות עדיין מופיעות מדי פעם בתצוגות אופנה שונות.
כומתות בצבא

כומתות הן חלק מהמדים של רוב צבאות העולם, כאשר צבעים שונים מותאמים ליחידות או לחילות שונים.
כומתות נחבשות על ידי חיילים ביחידות צבאיות רבות, ובמדינות מסוימות הן מזוהות עם יחידות מובחרות, שלעיתים קרובות חובשים החיילים בהן כומתות בצבעים לא שגרתיים כגון כומתות ערמוניות עבור הצנחנים הבריטיים. לחיילי צבא המנדט הבריטי בא"י היו כומתות אדומות, ולכן כונו על ידי אנשי היישוב היהודי - כלניות.
לכומתות יש מספר מאפיינים שהפכו אותן לאטרקטיביות לצבא: הן זולות ומותאמות לייצור המוני, ניתן לקפלן ולשים אותן בכיס או בכותפת מבלי לגרום להן נזק וניתן לחבוש אותן עם אוזניות.
ברוב צבאות העולם מחויבים החיילים בחבישת כומתה (או כובע קצינים) בכל זמן שאינם שוהים במבנה, וכך הייתה הפקודה גם בצה"ל. הרמטכ"ל מרדכי גור התיר לראשונה לנוע עם הכומתה כשהיא בכותפת שמאל. הרמטכ"ל רפאל איתן ביטל היתר זה ופקד לחבוש את הכומתה בכל עת, והרמטכ"ל דן שומרון החזיר את ההיתר, וכך נוהגים עד היום. בבסיסי טירונות מסוימים, בבית הספר לקצינים של צה"ל (בה"ד 1), בקריית ההדרכה בנגב ובביס"ט (בית הספר לטיסה) שבבסיס חצרים מחויבים, גם כיום, כל הצוערים בחבישת הכומתה כמו גם בבית הספר למשטרה צבאית (בה"ד 13).
עד לשנת 2006, כל הכומתות בצה"ל היו בעלות צבעים אחידים. בשל מחסור בצבעים חדשים (רוב צבעי הבסיס לסוגיהם כבר היו בשימוש), ועקב שימוש יתר בצבע השחור, הוחלט להעניק לחטיבת כפיר כומתה בצבעי ירוק-חום מנומר (בדומה לצבעי הסוואה).
כומתות בצבא > הכומתה בצה"ל

בתחילת שנות החמישים הונהגו כומתות כחלק ממדי צה"ל. בתחילה היו הכומתות במספר צבעים מצומצם:
ירוק זית – לחילות היבשה
אפור – לחיל האוויר
שחור – לכוחות השריון, התותחנים, הסיירות ומג"ל
אדום – לצנחנים
במרוצת השנים הורחב מגוון הצבעים של הכומתות, כאשר כל חיל קרבי וחטיבת חי"ר סדירה קיבלו כומתות עם צבע משלהם. כיום יש שבעה עשר צבעים שונים לכומתות צה"ל.
כומתות וכובעי "ברט" כפריט אופנה ותרבות

בעברית מודרנית מקובל להתייחס לכומתה כפריט לבוש צבאי בלבד, ואילו כומתות כפריט אופנה "אזרחית" נקראות לעיתים בשמן הצרפתי, כובעי ברט. בעבר, היה נהוג להלביש ילדים, בעיקר בשבתות לבית הכנסת, בכובעי ברט וכומתות אף מוזכרות בשיר "אני וסימון ומואיז הקטן" של יוסי בנאי ("עם נעלי שבת וכובע של ברט"); וכפריט אופנה נשי בשירו של פרינס "Raspberry Beret" (כומתה בצבע פטל).
בשנות ה-30 נהגו לשיר בארץ את השיר "אני כומתה".
צילום מפורסם של אלברטו קורדה המתאר את צ'ה גווארה חבוש כומתה, הפך לאחד מהצילומים המפורסמים בעולם.
ראו גם

סמלי כומתה בצה"ל
כומתות בצה"ל
הערות שוליים

↑  Spencer Baselice, How to Wear a Beret the Right Way, Fashionable Hats, ‏31/5/2018 (באנגלית)
↑  Erica Bunker, HOW TO SEW A WOOL FELT BERET, We All Sew, ‏30/1/2018 (באנגלית)
↑  Rachel Lubitz, The History of the Beret: How a Peasant's Hat Turned into a Political Statement, Mic, ‏21/6/2016 (באנגלית)
↑  אני כומתה, באתר זמרשת, ‏29.12.2012
חייל רגלי אמריקאי חבוש כומתה
טקס הענקת כומתה בחטיבת הנח"ל
צ'ה גווארה חבוש כומתה
יחסי אוסטרליה–טונגה

| יחסי אוסטרליה–טונגה |
| --- | --- |
אוסטרליה: טונגה


אוסטרליה: טונגה
שטח (בקילומטר רבוע)
7,741,228: 747
אוכלוסייה
26,778,707: 104,066
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,723,827: 500
תמ"ג לנפש (בדולרים)
64,373: 4,807
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: מונרכיה חוקתית
שגרירים
אנדרו פורד: הנסיכה לטופויפקה
יחסי אוסטרליה–טונגה הם היחסים בין קהיליית אוסטרליה לבין ממלכת טונגה. לטונגה יש נציבות בקנברה ולאוסטרליה יש נציבות בנוקואלופה.
היסטוריה

בשנת 1999, שר החוץ האוסטרלי, אלכסנדר דאונר, בירך על הצטרפותה של טונגה לאו"ם. השר אמר כי הממשלה האוסטרלית סייעה לממן את עלות המשלחות לניו יורק שנמצאת בארצות הברית ורחוקה מאוד ממדינות האוקיינוס השקט, כך שהמדינות הפסיפיות הקטנות יוכלו להיות מיוצגות שם.
בעקבות התפרצות מקרי אלימות בטונגה בשנת 2006 ממשלת טונגה ביקשה מאוסטרליה כוחות סיוע. בעקבות בקשה זו, 85 חיילים ושוטרים נשלחו לטונגה. עקב השליחה מאוסטרליה גם ניו זילנד הציעה את עזרתה לטונגה.
בשנת 2008 פתחה טונגה בקנברה את הנציבות העליונה שלה. נסיך הכתר טופו השישי שהפך בהמשך למלך טונגה, היה הנציב הראשון באוסטרליה. החל מ-2012 הנסיכה לטופויפקה מכהנת כנציבה העליונה של טונגה באוסטרליה.
סיוע בפיתוח

אוסטרליה היא המסייעת הגדולה ביותר של טונגה ומסייעת לה רבות בפיתוח המדינה ב-2008/09, הסיוע האוסטרלי הסתכם ב-13 מיליון דולר אוסטרלי שר החוץ האוסטרלי, סטיבן סמית', אמר ב-2009 כי טונגה היא שותפה חשובה של אוסטרליה באוקיינוס השקט. הוא הוסיף כי "יש לאוסטרליה תוכניות פיתוח מקיפות עם טונגה וסמואה ויש בין המדינות והמנהיגים קשרים חמים וחזקים ביותר."
יחסי אוסטרליה–ונואטו

| יחסי אוסטרליה–ונואטו |
| --- | --- |
אוסטרליה: ונואטו


אוסטרליה: ונואטו
שטח (בקילומטר רבוע)
7,741,228: 12,189
אוכלוסייה
26,778,707: 329,625
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,723,827: 1,126
תמ"ג לנפש (בדולרים)
64,373: 3,417
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: רפובליקה

ראש ממשלת ונואטו שרלוט סלוואי (שני מימין) ורעייתו נפגשים עם ראש ממשלת אוסטרליה מלקולם טרנבול ורעייתו בעת ביקור בקנברה, 2018
יחסי אוסטרליה–ונואטו הם היחסים בין אוסטרליה לבין ונואטו.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 ביולי 1980, זמן קצר לאחר שוונואטו קיבלה את עצמאותה מצרפת, ואוסטרליה הייתה המדינה השלישית שעשתה זאת לאחר צרפת ובריטניה.
לאוסטרליה ולוונואטו יש קשרים חזקים מאוד. אוסטרליה סיפקה את עיקר הסיוע הצבאי של ונואטו, הכשירה את הכוח הנייד הצבאי שלה וסיפקה גם סירות סיור לסייר במימי ונואטו. בשנת 1983 ונואטו ואוסטרליה נכנסו יחד לתוכנית לשיתוף פעולה הגנתי. כחלק מתוכנית זו, שני יועצים של הצי המלכותי האוסטרלי מוצבים בוונואטו כדי לסייע לוונואטו בתחזוקה ותפעול של ה-RVS טוקורו, סירת הסיור מסדרת האוקיינוס השקט שנתרמה לוונואטו על ידי אוסטרליה בשנת 1987. ה-RVS טוקורו היא ספינת המשטרה הימית העיקרית של ונואטו. אוסטרליה גם מעניקה סיוע לאלמנט הכוח הנייד של משטרת ונואטו (VPF), וכן מספקת תמיכה בתרגילים ופרויקטים תשתיתיים.
אוסטרליה היא המקור הגדול ביותר להשקעות זרות ישירות של ונואטו, שמופנית בעיקר בתחומי פיתוח תיירות, חקלאות ובנייה. אוסטרליה היא מקור התיירים הגדול ביותר של ונואטו, כאשר האוסטרלים מהווים 2/3 מכלל המבקרים התיירים ארוכי הטווח וכמעט כל הביקורים באוניות השייט. מאז 2008, ונואטו (יחד עם טונגה, קיריבטי ופפואה גינאה החדשה) שלחה עובדים עונתיים לאוסטרליה באמצעות תוכנית פיילוטים ממוממנת של אוסטרליה.
בנוסף, אוסטרליה היא המקור העיקרי לסיוע חוץ של ונואטו, כאשר אוסטרליה סיפקה 66 מיליון דולר אוסטרלי (70.4 מיליון דולר) בשנים 2010–2011. בשנת 2004 איימה אוסטרליה לקצץ את עזרתה לוונואטו כאשר ראש הממשלה, סרג' ווהור, מינה מחדש פקידים שהודחו לאחר שהואשמו בפעילות פלילית. ונואטו הסכימה לדרישות האוסטרליות לצעדים ממשלתיים ושקיפות נגד שחיתות ברורה יותר. התוצאה הייתה שבין השנים 2005–2010, הסיוע האוסטרלי נשלט באמצעות האסטרטגיה לשיתוף פעולה משותף לפיתוח אוסטרליה–ונואטו.
נציגויות דיפלומטיות

אוסטרליה מחזיקה בוונואטו נציבות עליונה בפורט וילה.
ונואטו מחזיקה באוסטרליה נציבות עליונה בקנברה.
יעקב אברהם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1907 תימן 
 פטירה:  מאי 2008  (בגיל 101 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1977) 
 
יעקב אברהם (1907 - מאי 2008) היה חתן פרס ישראל לשנת תשל"ז (1977) על תרומה מיוחדת לעבודה.
ביוגרפיה

אברהם נולד בתימן ליפת ושולמית. הוא התייתם בגיל שלוש. עבד כתימן כחייט, נישא לזוהרה והיה אב לחמישה בנים ולשלוש בנות.
בשנת 1949 עלה עם משפחתו למדינת ישראל ולאחר תקופה במחנה העולים בראש העין התיישב בגדרה ובנה בה את ביתו. במחצית שנות החמישים החל לעבוד כפועל חקלאי בחברת "נטע" לעיבוד פרדסים וכרמים.
במלחמת יום הכיפורים שכל את בנו יוסף בקרבות ברמת הגולן. בנו יחיאל אברהמי ניהל את מוזיאון גדרה.
בשנת תשל"ז 1977, לאחר 23 שנות עבודה, זכה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לעבודה. בריאיון עיתונאי לרגל קבלת הפרס אמר: "אני אוהב את העבודה. כל תפוז חשוב לבעל הפרדס ולמדינה". רעייתו זוהרה שימשה עד אותה שנה מנהלת עבודה בחברה למיון זרעים.
עבודתו נמשכה לאחר מכן, לצד טיפוח ביתו ולימוד פרקי תורה.
אברהם נפטר בשנת 2008 בגיל 101. ביום פטירתו נולד החימש ה-15 בצאצאיו.
הערות שוליים

↑  עיתון מעריב, 20/4/1977, ע' 16.
↑  הקבר של יעקב אברהמי בבית הקברות גדרה, באתר BillionGraves
↑  סבא רבא רבא מורי יעקב זוכה ב"פרס ישראל" על תרומה מיוחדת לעבודה
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כיבוש מתחם גשירה

קרב גשירה היה קרב שניטש בחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים. הקרב התחולל ב-18 באוקטובר 1973, היום השלושה עשר למלחמה,
בין חטיבת שריון 421 של צה"ל לבין כוחות של הצבא המצרי. בסוף הקרב הורחב ראש הגשר לכיוון צפון מערב עד למרחק של 9 קילומטרים ללא אבדות לצה"ל.
רקע

ב-15 באוקטובר 1973 פתחו כוחות צה"ל בחזית הדרום במבצע אבירי לב – פעולה שמטרתה הייתה להקים ראש גשר ישראלי בגדה המערבית של תעלת סואץ, מתוך כוונה לשנות את מהלך הקרבות בזירה זו, ומעבר מקרבות בלימה ליוזמה התקפית בשטח האויב. כזירת הצליחה נקבע קטע התעלה המצוי מצפון לאגם המר הגדול ובצמוד אליו (בסמוך למעוז מצמד).
ב-17 באוקטובר הונחתו הפגזות מצריות על אזור ראש הגשר, וכוחות מצריים ניסו לתקוף את מתחם ראש הגשר מצפון. ניסיון ראשון של צה"ל להשתלט על השטח שמצפון לראש הגשר נכשל והכח הישראלי כותר ונסוג בעזרת כוח שנשלח לחלצו תוך ספיגת נפגעים רבים ("קרב סרפאום").
ביום המחרת, ב-18 באוקטובר, הוחלט להשתלט על המתחם מצפון-מערב לראש הגשר שסומן במפת סיריוס בשם "גשירה" על ידי שני גדודים מחטיבה 421.
הקרב

גדוד מס' 2 בחטיבה נע מראש הגשר צפונה לאורך תעלת המים המתוקים. לאחר נסיעה של כשני קילומטרים, פנה מערבה ונתקל בכוח טנקים.
בקרב שריון שנערך בין הכוחות השמיד הגדוד הישראלי 15 טנקים מצריים ללא שנגרמו אבדות לצד הישראלי. הכוח הישראלי המשיך בדרכו צפונה, הגיע לבסיס טילי קרקע אוויר מצרי שסומן כבסיס "פרח 6321" ופגע קשות בבסיס המצרי. לאחר מכן המשיך בדרכו צפונה עד שהגיע למתחם שסומן במפת סריוס בשם "גשירה". לאחר שתפס את המתחם פגע במספר טנקים מצריים נוספים בסמוך לו.
לאחר יציאת גדוד 2, החל לנוע גדוד 1 של חטיבה 421, גם הוא לכיוון צפון-מערב אך בצירים סמוכים. הכוח הישראלי פגע בדרכו בכוחות חי"ר שאיישו מוצבים לאורך הציר ובכלי ארטילריה מצריים. הכוח הישראלי השאיר מאחוריו פלוגה שאבטחה גשר שחלף על פניו, במטרה למנוע מכוחות מצריים להכות בעורף הגדוד. ואכן בעוד שהכוח הישראלי נע צפונה, ניסה לדלוק אחריו ולתקוף אותו גדוד מצרי מדרום. פלוגת החסימה הישראלית פתחה על הגדוד המצרי באש ופגעה ב-25 טנקים מצריים. שאר הטנקים המצריים נתקעו בבוץ.
לקראת הערב חזר גדוד 2 של חטיבת 421 לראש הגשר הישראלי לחימוש, תדלוק ואספקה והגדוד השני בחטיבה נותר להחזיק ב"גשירה".
תוצאות הקרב

ראש הגשר הישראלי הורחב לכוון צפון-מערב לעומק של כ-9 קילומטר מראש הגשר.
מעל 40 טנקים מצריים נפגעו, בסיס טילי קרקע אוויר מצרי הושמד, כוחות חי"ר וארטילריה מצריים נפגעו. לכוחות צה"ל לא היו אבדות בנפש או בציוד.
יחסי הודו–טורקמניסטן

| יחסי הודו–טורקמניסטן |
| --- | --- |
הודו: טורקמניסטן


הודו: טורקמניסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
3,287,263: 488,100
אוכלוסייה
1,454,183,987: 7,525,648
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,549,919: 59,887
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,441: 7,958
משטר
רפובליקה סוציאליסטית פדרלית: דיקטטורה סמכותנית חד מפלגתית (רשמית - רפובליקה נשיאותית)

יחסי הודו–טורקמניסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של הודו לבין טורקמניסטן.
סקירה כללית

להודו יש עניין מיוחד ברזרבות הפחמימנים בטורקמניסטן. טורקמניסטן, אפגניסטן, פקיסטן והודו, המכונות יחד מדינות TAPI, הקימו צינור גז שהיה אמור להסתיים בתחילת 2017. זה חשוב במיוחד לצורכי האנרגיה המתפתחים של הודו שכן עם סיומו, הצינור צפוי לספק כמעט 60% מצרכי האנרגיה של הודו.
המסחר הכולל בין טורקמניסטן להודו הוא דל, והסתכם בשנת 2012 בכ-42 מיליון דולר בלבד על פי נתוני משרד החוץ של הודו.
נציגויות דיפלומטיות

הודו מחזיקה בטורקמניסטן שגרירות באשגבאט.
טורקמניסטן מחזיקה בהודו שגרירות בניו דלהי ו-2 קונסוליות בקולקטה וצ'נאי.
יעקב אייזנמן

| --- | --- |

יעקב אייזנמן
 לידה:  1945 (בן 79 בערך) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 צאצאים:  תמר אייזנמן 
 פרופיל ב-IMDb
 
יעקב (יענק'לה) אייזנמן (נולד ב-1945 בירושלים) הוא צלם, מפיק, במאי ועורך קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

בשנת 1966 החל לעבוד כמתלמד בחברת סרטים ירושלמית בשם "סרטי הבירה". בשנת 1969 הצטרף למחלקת הצלמים של הטלוויזיה הישראלית והיה בין ראשוני הצלמים בטלוויזיה הישראלית (הערוץ הראשון). הוא צילם כתבות וסרטים דוקומנטריים רבים. ביים וצילם כמה סרטים דוקומנטריים כמו "פוסטמורטם - על ניקוי ראש".
בשנת 1972 מונה למנהל מחלקת עריכת סרטים ואף הקים את הקורס הראשון לעורכי סרטים של הטלוויזיה הישראלית, שממנו יצאו מרבית עורכי הסרטים העובדים בה עד שנות 2000.
בשנת 1976 הצטרף ליגאל לוסין להפקת הסדרה התיעודית המונומנטלית של הערוץ הראשון "עמוד האש" והיה למפיק הראשי של הסדרה.
עד לפרישתו מרשות השידור בשנת 2002 ערך והפיק תוכניות רבות. ביניהן "הטברנה", "מודל 96", "קליק פלוס", "30 שנה למלחמת ששת הימים" ו"40 שנה למבצע קדש".
שימש צלם ראשי של כמה סרטי קולנוע עלילתיים באורך מלא כגון "הסיקריקין", "ג'וקר", "קשר הדבש", "אדמה חמה", "זוג נשוי", "גולם במעגל" וכן של דרמת הטלוויזיה "קובי ומלי".
בשנת 1989 היה בין צוות מייסדי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים ושימש בו כמורה לצילום קולנוע וטלוויזיה. משנת 2003 משמש מורה לצילום קולנוע וטלוויזיה וראש מסלול תקשורת דיגיטלית במכללה האקדמית "ספיר".
בתו היא הזמרת תמר אייזנמן.
הערות שוליים

↑  טובה צימוקי, שניים מפרקי הסדרה עמוד האש, דבר, 20 באפריל 1980
↑  אורלי לובין, "קשר הדבש", סרטו של יעוד לבנון שיוקרן בשבוע הבא בסינמטק תל־אביב, חזה את המחתרת היהודית וספיחיה לפני 13 שנה, חדשות, 21 בדצמבר 1989
↑  ניר בכר, הצגת הקולנוע הראשונה - לבית־הספר החדש לקולנוע יש כבר בית, מורים, קפטריה ותוכנית הוראה. נותרו עדיין כרטיסים בודדים לשנת הלימודים הבאה, כל העיר, 4 באוגוסט 1989
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404476105171  ISNI: 0000 0004 0247 9625  LCCN: n2021033967  MusicBrainz: 66b2065c-7396-499a-bc15-5878dd165103  VIAF: 298011727   WorldCat (עם VIAF): 298011727
כיבוש נהר

כיבוש נהר באמצעות סחיפה לאחור והשארת ערוץ יבש מאחר
אגן הניקוז של הנהר מאומי המשתרע על מדינות מישיגן, אוהיו ואינדיאנה פרץ לתוך חלק של אגן הניקוז של הנהר ובאש, וכבש פלגים שזרמו קודם מערבה ואילץ אותם לשנות כיוון ולזרום מזרחה.
כיבוש נהר, שביית נהר או גם שוד נהר הוא תופעה גאומורפולוגית המתרחשת כאשר מימיו של אגן הניקוז של נחל או נהר מוטים ממסלולם והם זורמים לנהר שכן במקום זאת.
אפשר להבחין בקלות בנהרות שנכבשו על ידי מקום הכיבוש, שבו נוצרת בדרך כלל "ברך" - זווית חדה (למשל ברך הליטני ליד מבצר הבופור ובנוסף ברך הירקון ליד תחנת הרכבת פתח תקווה - קריית אריה). צורה אחרת המרמזת על כך שנהר זה נכבש, היא אפיק עמוק ומפותח, המנקז אגן קטן במיוחד, שלא סביר שמימיו יכלו ליצור אגן כזה. במקרים אלו, סביר שהיה לנהר אגן גדול יותר, אלא שהוא נכבש לאחר עיצוב האפיק.
מנגנונים הגורמים לכיבוש נהרות

תופעה זאת יכולה להתרחש ממספר סיבות:
תנועות טקטונית הגורמות לשינוי השיפוע של פני הקרקע, והנהר מוטה ממסלולו הקודם. דוגמה:
בראמה צ'וק (Barmah Choke) – לפני כ-25,000 שנים התחוללה התרוממות של המישורים ליד העיירה מואמה (Moama) של ימינו השוכנת במדינת ניו סאות' ויילס באוסטרליה על הגבול עם מדינת ויקטוריה. ההתרוממות חסמה את נתיבו של הנהר מארי ואלצו אותו ליצור מסלול חדש. המארי התחתר דרך האזור הקרוי בראמה צ'וק וכבש את הערוץ התחתון של נהר גולבורן (Goulburn) למשך 500 קילומטרים.
סכרים טבעיים, כדוגמת אלו הנגרמים ממפולת אדמה או קרחון. דוגמה:
נהר תמזה בדרום אנגליה נשפך במקור לים הצפוני סמוך לאיפסוויץ'. לפני כ-450,000 שנים, קרחון שהתפשט מהצפון גרם לשינוי מסלולו של הנהר דרומה, ואילץ את התמזה לחצוב שפך חדש שכיום הוא שפך נהר בלקווטר באסקס, צפונית ללונדון. הנהר שינה נתיבו שוב דרומה למיקומו הנוכחי כתוצאה מחציבה דרך הרי צ'ילטרן (Chiltern Hills) בגורינג-און-טיימז, אירוע שיצר את פתחת גורינג (Goring Gap).
סחיפה – האפשרויות הבאות:
סחיפה לאחור של נהר אחד כלפי מקורותיו עשויה בסופו של דבר ללכוד את מימיו של פלג מים אחר. דוגמאות:
נהר טייאס (Teays River), נכבש על ידי נהר אוהיו.
במקור זרם נהר ריו גראנדה לתוך אגן סגור, אגם קבסה דה ואקה (Lake Cabeza de Vaca), אבל לאחר הכיבוש הוא זורם למפרץ מקסיקו.
נהר ניז'ר הקדום כבש את הנהר שכיום הוא חלקו העליון של הנהר, שבעבר זרם לאגן סגור מצפון מזרח לטימבוקטו.
סחיפה צדית של נפתול עשויה לחצות נתיב של נחל סמוך
בתוך אזור קרסט, עשויים נחלים ל"שקוע", או לזרם מתחת לפני הקרקע (נהר נעלם או שוקע) ולהופיע שוב בעמק של נהר סמוך. דוגמה:
ה"דונאו ורזיכרונג" (Donauversickerung – הבולען של הדנובה) בגרמניה, תופעה שחלק גדול מהחלקים העליונים של הנהר דנובה שוקעים לתוך סלעי התשתית של אבן הגיר, ומופיעים מחדש כמעיין אאכטוף (Aachtopf), יובל של הנהר ריין.
המים הנוספים הזורמים בערוץ של הנהר הכובש עשויים להאיץ את הסחיפה ולגרום להיווצרות קניון. דוגמה הבולטת הוא הגרנד קניון שנוצר משילוב של פעילות טקטונית שגרמה להתרוממות רמת קולורדו שבצירוף עם העובדה שמפרץ קליפורניה נפתח לים קבעו את פני הים כבסיס הסחיפה של נהר הקולורדו והובילו לסחיפה לאחור שבה נכבשו נהרות קדומים שזרמו קודם מערבה לאגן סגור. תוספת המים גרמה להתחתרות לעומק מהירה (במונחים גאולוגיים) שתוצאתה הגרנד קניון.
באנגלית מכונה העמק שנוצר על ידי הערוץ המקורי שנכבש ועכשיו לא זורמים בו מים "פתחת רוח" (Wind gap).
השפעה על הפאונה בנהרות

כיבוש נהרות הוא תהליך המעצב את הביוגאוגרפיה או התפוצה של מינים רבים של דגי מים מתוקים.
השפעה על הפאונה בנהרות > דגי מים מתוקים באוסטרליה

באוסטרליה יש דוגמאות בולטות במיוחד לתפוצה של מיני דגי מים מתוקים שמקורה באירועים של כיבוש נהרות. הרכס המפצל הגדול (Great Dividing Range), רכס הרים שהיה גבוה מאוד בעבר, משתרע לאורך כל חופה המזרחי של אוסטרליה והפריד בין מינים של אוכלוסיות של דגי מים מתוקים ממזרח וממערב לרכס במשך מיליוני שנים. במהלך שני מיליון השנים האחרונות הנמיכה הסחיפה את הרכס לנקודה קריטית שבהם התאפשרו אירועים של כיבוש נהרות מזרחה ומערבה. כמה מינים של דגים שהתפתחו במערכת הנהרות מארי-דרלינג שממערב לרכס נמצאים (או שנמצאו בעבר) בכמה מערכות של נהרות הזורמים מזרחה לחוף המשתרעים כמעט לכל אורך הרכס.
אף אחד מאירועי כיבוש הנהרות שהתרחשו שאפשרו לדגים שמקורם במערכת המארי-דרלינג לחצות ולהתיישב במערכות הנהרות המזרחיים לא יצר קישורים קבועים. משום כך נותק הקשר בין אוכלוסיות הדגים שמקורם במערכת המארי-דרלינג והתיישבו במערכות הנהר המזרחיות לבין אוכלוסיות האם המקוריות. בשל הנתק גרמו אפקט המייסדים, סחף גנטי וברירה טבעית, לכך שנוצרו מינים נפרדים.
יחסי אוסטרליה–אינדונזיה

| יחסי אוסטרליה–אינדונזיה |
| --- | --- |
אוסטרליה: אינדונזיה


אוסטרליה: אינדונזיה
שטח (בקילומטר רבוע)
7,741,228: 1,904,569
אוכלוסייה
26,778,707: 284,049,195
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,723,827: 1,371,171
תמ"ג לנפש (בדולרים)
64,373: 4,827
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: דמוקרטיה נשיאותית

יחסי אוסטרליה–אינדונזיה הם היחסים הדו-צדדיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין רפובליקת אינדונזיה. שתי המדינות מנהלות, מתוקף היותן קרובות גאוגרפית, יחסים מורכבים. הפעם הראשונה שבה מצוינים היחסים בין המדינות היא במאה ה-17, כשבני העם המקאסרי יצרו קשר עם האבוריג'ינים והעמים שהתגוררו באוסטרליה באותה עת. לאחר מתן העצמאות לאינדונזיה, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1949. בשנת 2018 עמד היקף הסחר בין המדינות על 17.8 מיליארד דולר אוסטרלי, עלייה של 6.9% מ-2017. בנוסף, באותן שנים קיבלה אינדונזיה סיוע מאוסטרליה בסך 331.3 מיליון דולר אוסטרלי.
היסטוריה > העידן הטרום קולוניאליסטי

לפני ההתיישבות האירופית באוסטרליה, היה קשר בין תושבי מקאסאר, עיר נמל מדרום-מערב לסולאווסי, שנוסד ב-1640. באותן שנים הוקמו מפעלים לעיבוד מלפפוני-ים שנמכרו על ידי סוחרים סינים, אבל לא נעשתה אחיזה בשטח מלבד זאת.
בשיא המסחר בין הצדדים, תושבי מקאסאר ביקרו באלפי קילומטרים של חופי אוסטרליה מדי שנה בדצמבר. הסירות שלהם (המכונות "פרואה") נשאו כ-30 אנשי צוות, ומקובל לחשוב שמדי שנה הגיעו לאוסטרליה כ-1,000 סירות. הצוותים הקימו התיישבויות זמניות שעה שהם עסקו בעיבוד מלפפוני הים, לפני שחזרו הביתה עם הסחורה שלהם.