stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרובינציית וסטפאליה
כלכלה וחברה > גידול אוכלוסייה ושינוי חברתי

| שנה | אוכלוסייה |
| --- | --- |
1816: 1,066,000
1849: 1,489,000
1871: 1,775,000
1880: 2,043,000
1890: 2,413,000
1900: 3,137,000
1910: 4,125,000
1925: 4,784,000
1939: 5,209,000
התעשייה המתפתחת משכה בתחילה מחפשי עבודה רבים, בעיקר מהחלקים החקלאיים והכלכליים של המחוז. מסביבות שנות ה-70 של המאה ה-19 אזל מלאי העובדים בתוך וסטפאליה וחברות משכו יותר ויותר עובדים מהפרובינציות המזרחיות של פרוסיה ומחוצה לה. המספר הרב של פועלים דוברי פולנית הקימו אגודות משלהם, איגודי עובדים וארגוני סיוע דתי, שפעלו בשפתם. במחוזות הכרייה התפתח פרופיל אוכלוסייה מסוים, אשר היה שונה משאר וסטפאליה במובנים מסוימים, כגון ניב (Ruhrdeutsch). ב-1871 היו במחוז וסטפאליה 1.78 מיליון תושבים, כ-14% יותר מאשר ב-1858. עד 1882, האוכלוסייה גדלה ביותר מ-20% והגידול מאז ועד 1895 היה גבוה באופן דומה. בעשר השנים שבין 1895 ל-1905 גדלה האוכלוסייה ביותר מ-30%, ועלתה על 3.6 מיליון. הצמיחה הגבוהה ביותר התרחשה במחוז ארנסברג, מרכז התעשייה הווסטפאלית. בין 1818 ל-1905 גדלה אוכלוסיית מחוזות מינסטר ומינדן בקצת יותר מ-100%, אך זו של ארנסברג גדלה ביותר מ-400%.
בכל האזורים המתועשים של וסטפאליה, אך בעיקר ברוהר, ההשלכות החברתיות של התיעוש היו משמעותיות. באזורים אלה הפך מעמד הפועלים לקבוצה החברתית הגדולה ביותר בהפרש מסוים. משמעות ההגירה הייתה שגידול האוכלוסייה לאורך זמן היה לא יציב. היצע הדיור לא היה מספיק, ובאזור הרוהר, דיירים ואנשים ששכרו חדר רק לכמה שעות ביום (גר') היו נפוצים. תאגידים ביקשו לסתום את הפער הזה במידה מסוימת עם דיור חברה או יישובי עובדים. המניע הנסתר לכך היה יצירת כוח אדם שהיה נאמן לתאגיד ולא יעסוק בתנועת הפועלים.
גידול האוכלוסייה הוביל להתפתחותן של מספר עיירות וכפרים לערים גדולות. בעוד שלערים מסוימות, כמו דורטמונד ובוכום, הייתה מורשת אזרחית ארוכה להסתכל עליה, מקומות כמו גלזנקירכן ורקלינגהאוזן צמחו מכפרים קטנים למרכזים מרכזיים בתוך עשרות שנים. יישובים אחרים שהפכו לערים תעשייתיות מרכזיות כללו את ויטן, האם, איסרלון, לודנשייד והאגן (כיום בקצה אזור הכרייה), וכן את בילפלד.
כלכלה וחברה > חיים עירוניים

מאפיין של ערי התעשייה הצומחות במהירות היה היעדרה הכללי של הבורגנות. מעמד הביניים היה חלש במיוחד. הערים התרכזו תחילה בתשתיות החיוניות ביותר, כמו דרכי אספקה, איסוף אשפה, תחבורה ציבורית, בתי ספר וכו'. תנאי ההיגיינה המשופרים הורידו באופן ניכר את שיעור התמותה, במיוחד בקרב ילדים. מגפות כמו כולרה הפסיקו למלא תפקיד משמעותי. מצד שני, הגבולות של התפתחויות חיוביות אלו ברורות מהמשך השכיחות של שחפת, מחלות הקשורות לעבודה כמו סיליקוזיס, והעומס הכללי על הסביבה מהכרייה והתעשייה.
ערי התעשייה החדשות רכשו רק תשתית תרבותית, כמו מוזיאונים ותיאטראות מאוחר יותר. אלה התרכזו בערים הוותיקות, שהייתה להן מסורת אזרחית, ולא הופיעו במרכזי התעשייה החדשים שהוקמו רק במאה ה-20. לא הייתה תנאי להשכלה גבוהה. אף על פי שהאוניברסיטאות של מינסטר ופאדרבורן הוקמו במאה ה-18, אלו צומצמו ל"אוניברסיטאות משניות" עם היצע מוגבל בלבד של קורסים בתחילת השלטון הפרוסי. מינסטר הועלתה למעמד אוניברסיטה מלאה רק ב-1902. הקמת ההשכלה הגבוהה באזור הרוהר החלה באמת רק במהלך התרחבות ההשכלה הגבוהה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
כלכלה וחברה > בעיות חברתיות והתאגדות

ההתרחבות המהירה של הכרייה והתעשייה באזור הרוהר בהקשר של המהפכה התעשייתית הביאה לשינוי דרסטי של החברה והכלכלה של המחוז ולגידול אוכלוסייה מסיבי. עם כניסתו של חוק הכרייה הכללי בשנת 1865, הסתיימו הפריבילגיות של ה"Bergknappen" ("כורים רגילים"), ולאחר מכן לא נבדלו הכורים משאר העובדים בזכויות העסקתם. בתחילה, הם הגיבו לירידת שכר, הארכת שעות ובעיות אחרות כרגיל, עם - דרך לא מוצלחת - עתירות למינהל הממשלתי. בהמשך, יותר ויותר הם החלו לאמץ את צורות הפעולה בהן השתמשו קבוצות עובדים אחרות. שביתת כורי הרוהר 1872 (גר') התרחשה בשנת 1872, אולם היא הייתה מקומית, מוגבלת ולא מוצלחת.
בשנת 1889, הכעס העצור של העשורים הקודמים שוחרר שביתת כורי הרוהר 1889 (גר'), שבה השתתפו בערך 90% מ-104,000 הכורים שעבדו אז באזור. השביתה החלה בבוכום ב-24 באפריל ובאסן ב-1 במאי, אליהם הצטרפו באופן ספונטני עובדים רבים אחרים. הוקמה ועדת שביתה מרכזית. העובדים ביקשו שכר גבוה יותר, הנהגת יום עבודה של שמונה שעות ושינויים שונים נוספים. שנאמנותם הישנה של הכורים לסמכות לא נשכחה, מעידה על כך שוועדת השביתה שלחה נציגות לקייזר וילהלם השני. למרות שמתח ביקורת על השביתה, הוא הסכים לפתוח בחקירה רשמית של השביתות. מאחר שהאגודה המחוזית של דורטמונד לתחומי הכרייה הצביעה על נכונות לוויתורים, השביתה התפוגגה בהדרגה.
השביתה באזורי כריית הפחם של וסטפאליה והריין סיפקה מודל לכורים בזאוארלנד, בשדות הפחם של אאכן, ואפילו בשלזיה באותה שנה. יתרה מכך, השביתה הראתה בבירור שהארגון נחוץ כדי לקדם את האינטרסים של העובדים. ב-18 באוגוסט 1889 הוקם בדוטמונד-דורסטפלד מה שלימים נודע בשם "האיחוד הישן" ("Alte Verband"). איגוד הכורים הנוצרי נוסד ב-1894 ואיגוד פולני ב-1902. ה-Hirsch-Dunckersche Gewerkvereine החל בניסיונות ארגון בשנות ה-80, אך נותר חסר משמעות. ביחס להתאגדות, הכורים היוו מודל גם לקבוצות עובדים אחרות.
ב-1905 פרצה שביתה נוספת באזור בוכום, שהתרחבה לשביתה כללית של כל איגודי הכורים. בסך הכל השתתפו בשביתה כ-78% מהכורים באזור. למרות שבסופו של דבר היא נאלצה להתפרק, הייתה לה הצלחה עקיפה, שכן ממשלת פרוסיה נענתה לרבות מדרישות העובדים באמצעות תיקונים לחוק הכרייה הכללי. בשנת 1912, אגודת "האיחוד הישן", האיחוד הפולני ואיגוד הירש-דנקרשה חברו יחד לשביתה של שלושה איגודים, למרות שאיגוד הכורים הנוצרי סירב לתמוך. כתוצאה מכך, ההשתתפות בשביתה הגיעה לכ-60% בלבד. השביתה לוותה במרירות רבה והתפרעויות אלימות הביאו את המשטרה והצבא להתערב בסופו של דבר. השביתה התפרקה בסופו של דבר ללא הצלחה.
לצד הכורים השתתפו בתנועת העבודה גם פועלים וסטפאליים באזורים אחרים. בתעשיית המתכת פעולות אלו התמקדו במפעלים קטנים ובינוניים ותנועת העבודה לא הצליחה לבסס אחיזה בחברות הגדולות מסיבות שונות. בפרט, מעסיקים בתעשיית הברזל והפלדה הגנו על "מעמד אדון האחוזה" שלהם על ידי פיטורי עובדים לפי הצורך. זה התאפשר הודות למבנה הפנימי המובחן של חברות אלה, שהתנגד לביסוס תחושת מטרה משותפת כמו זו של הכורים.
תרבות פוליטית

התרבות הפוליטית של וסטפאליה, שבאה לידי ביטוי בעיקר בשינויים ארוכי הטווח בתוצאות הבחירות, הייתה קשורה קשר הדוק למבנה הדתי והחברתי של המחוז, אך גם לוויכוחים הפוליטיים של המחצית הראשונה של המאה ה-19. בפרט, הדת מילאה תפקיד מרכזי בווסטפאליה. כמו בשאר גרמניה הדבר הוביל להיווצרותם של מיליונים קתוליים וסוציאל-דמוקרטיים, שעיצבו רבות את חייהם של חבריהם "מהעריסה ועד הקבר". נטייה זו הייתה פחות בולטת בקרב הליברלים והשמרנים. ב-1 באוגוסט 1886, המחוזות והערים של וסטפאליה יצרו "איגוד פרובינציאלי", גוף שחבריו נפגשו מעתה בתור הלנדטאג הפרובינציאלי של וסטפאליה. מעתה והלאה, הלנדטאג כלל את נציגי המחוזות והערים, שנבחרו באמצעות הזיכיון הפרוסי התלת-מעמדי. הלנדטאג בחר בראש ממשלה למחוז, הידוע כ-Landeshauptman או "ראש המדינה" (Landesdirektor לפני 1889).
תרבות פוליטית > מפלגת מרכז

במיוחד בעקבות ה-Kulturkampf, מפלגת המרכז (Zentrum), המבוססת על הדפוסים המסורתיים מתחילת המאה ה-19 והמהפכה של 1848, הפכה במידה רבה למונופול של הפוליטיקה בחלקים הקתולים של המחוז. המפלגה התמקדה בווידוי דתי ונתמכה ללא קשר למעמד החברתי על ידי פועלים קתולים, חקלאים, בורגנות ואצולה. וסטפאליה הייתה מרכז ליבה של המפלגה. המפלגה צמחה מתוך מפגש של פוליטיקאים בסוסט בשנות ה-60, כדי לדון בהקמת מפלגה פוליטית קתולית. תוכנית סוסט 1870 הייתה אחד המסמכים המייסדים של המפלגה. וילהלם עמנואל פון קטלר והרמן פון מאלינקרודט היו מהפוליטיקאים המובילים בהקמת המפלגה שהגיעו ממחוז וסטפאליה.
משנות ה-90 של המאה ה-19, הבדלים חברתיים הובילו להבדל אזורי ברור בתוך המפלגה. באזורים הכפריים בעיקר, מפלגת המרכז הייתה בדרך כלל שמרנית למדי ו"התאחדות האיכרים הוסטפאלית" הייתה בעל תפקיד משפיע. האגודה ייצגה בעיקר חקלאים בקנה מידה קטן ובינוני; האצולה הקרקעית נותרה בעלת השפעה גם בתקופת רפובליקת ויימאר ויכלה לדאוג לעצמה מבחינה פוליטית. בציבור הבוחרים של מינסטר-קוספלד, מישהו כמו גאורג פון הרטלינג (לימים שר-נשיא בוואריה והקנצלר הקיסרי) הוצב כמועמד מ-1903 עד 1912. באופן דומה, הקנצלר המאוחר פרנץ פון פאפן, שהשתייך לאגף הימני הקיצוני של המפלגה, הגיע מהכפר ורל והבסיס הפוליטי שלו היה במינסטרלנד.
מצד שני, בחלקים המתועשים של המחוז, הקתוליות החברתית הייתה חזקה מאוד. זרם זה היה חזק במיוחד ברוהר ובזאוארלנד. האיגודים הנוצרים שם היו בעיקר חזקים יותר ממתחריהם הסוציאל-דמוקרטיים. קתולים וסטפאלים כמו אוגוסט פייפר ופרנץ היטצה, ששניהם היו מנהיגי האגודה העממית לגרמניה הקתולית, היו אנשים בולטים שעסקו בפוליטיקה חברתית.
לצד החילון הגובר, המוקד החברתי של הקתוליות הפוליטית היה סיבה לכך שמפלגת המרכז איבדה תמיכה באזורי המעמד הבינוני במהלך רפובליקת ויימאר. בזאוארלנד, תמיכת המפלגה ב-1933 ירדה לכ-20% ממה שהייתה ב-1919. עם זאת, באזורים קתוליים היא נותרה בדרך כלל הכוח הפוליטי המוביל ונשארה המפלגה המובילה בשני ציבור הבוחרים של המחוז בבחירות הפדרליות בגרמניה ב-1930.
תרבות פוליטית > סוציאל-דמוקרטים וקומוניסטים

שליטתה של מפלגת המרכז בווסטפאליה הביאה לכך שהתנועות הליברליות, השמרניות והסוציאל-דמוקרטיות הוגבלו לווסטפאליה הפרוטסטנטית. לפיכך, סוציאל-דמוקרטים מובילים מוקדמים, כמו קרל וילהלם טלקה ווילהלם האסנקליבר, הגיעו מזאוארלנד הקתולית, אך החלו את הקריירה שלהם באזורים הפרוטסטנטיים הסמוכים.
מחוז מארק והאזור סביב בילפלד היו חממה מוקדמת של סוציאל-דמוקרטיה. במארק, אגודת העובדים הגרמנית הכללית של פרדיננד לסל (ADAV) וממשיכיה היו חזקים מאז הקמתה ב-1863. מעל לכל, טלקה היה אחראי להקמת סניפים מקומיים של המפלגה באיסרלון, האגן, גלזנקירכן, בוכום, מינדן ואוינהאוזן עד 1875. ה-ADAV התמזג עם מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SDAP) בשנת 1875 כדי ליצור את מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית (SAP), שלימים כונתה מחדש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SDP). לאחר מכן, טלקה התמודד כמועמד הראשי של המפלגה בווסטפאליה. בבילפלד, לאישים כמו קרל סוורינג הייתה השפעה מהותית על החיים הפוליטיים מהאימפריה ועד לשנים הראשונות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לפני 1933, החלק הווסטפאלי של הרוהר לא היה בשום אופן "לב" של ה-SPD. למרות שה"איגוד הישן" הסוציאל-דמוקרטי היה איגוד העובדים הראשון, הוא היה חלש יותר מהאיגודים הנוצריים עד תחילת המאה, ובעקבות כך הוגש תיגר גם על ידי אגודת עובדים פולנית משמעותית. רק בחלקים פרוטסטנטיים של שדות הפחם, כמו דורטמונד, הצליחה ה-SPD להשיג כוח משמעותי בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה. מנהיגי עובדי הכרייה, אוטו הואה ופריץ הוסמן היו מהסוציאל-דמוקרטים המובילים ברוהר.
ברוהר, ה-SPD הושפעה באופן ישיר עוד יותר מהמשברים של רפובליקת ויימאר מאשר מפלגת המרכז. חוסר אכזבה מגישתה של המפלגה למרד הרוהר ב-1920, ההיפר-אינפלציה בין 1921 ל-1923 והשפל הגדול בשנות ה-30 הביאו עובדים רבים לעבור לשמאל הקיצוני, תחילה לסינדיקליזם ואחר כך לקומוניזם. המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) כבר הייתה מפלגה המונית לפני השפל הגדול, בעוד ה-SPD נפלה ברקע.
תרבות פוליטית > ליברלים ושמרנים

בערים צומחות כמו דורטמונד ובילפלד, שבהן הייתה בורגנות ניכרת ומעמד ביניים חזק יחסית, ה-SPD לא הצליחה לשלוט בנוף הפוליטי. זה נבע מהזיכיון הפרוסי התלת-מעמדי, שהעניק לעשירים כוח הצבעה לא פרופורציונלי בבחירות בפרוסיה, ותמיכת המעמדות הללו בתנועות הליברליות והשמרניות.
תנועות אלו משכו גם את בני מעמד הפועלים. בזיגרלנד, מעמד הפועלים הפרוטסטנטי נשאר זמן רב שמרנים או חסידי המפלגה הנוצרית-סוציאלית של אדולף שטקר, אשר שילבה תוכנית נוצרית-ימין חזקה עם רעיונות פרוגרסיביים על עבודה וניסתה לספק אלטרנטיבה למצביעים הסוציאל-דמוקרטים המאוכזבים. שטקר נבחר לרייכסטאג בבחירות הפדרליות בגרמניה ב-1881. המפלגות הסוציאליסטיות לא הצליחו להשיג דריסת רגל בזיגרלנד עד לתקופת רפובליקת ויימאר.
מינדן-ראוונסברג נותרה מעוז של המפלגה השמרנית הגרמנית עד לבחירות הפדרליות בגרמניה ב-1912, כאשר ציבור הבוחרים של מינדן-ליבק עבר למפלגת העם הפרוגרסיבית הליברלית. דרום מחוז מארק הישן, במיוחד ציבור הבוחרים של האגן-שוולם, היה מעוז הליברליזם, במיוחד המפלגה הליברלית הגרמנית החופשית של יוגן ריכטר, שהחזיקה בהאגן-שוולם עד 1906. רוב המצביעים הליברלים והשמרנים עברו למפלגה הנאצית במהלך השפל הגדול.
מלחמת העולם הראשונה ורפובליקת ויימאר > מלחמת עולם ומהפכה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה שררה בווסטפאליה אותה התלהבות לאומנית כמו בשאר גרמניה. בניגוד לספקנות שרווחה לגבי מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב-1866 ומלחמת פרוסיה–צרפת ב-1870, ההתלהבות התפשטה גם לחלקים הקתולים של המחוז ולמעמד הפועלים. המקומון בארנסברג רשם, לרגל ההתגייסות האוסטרו-הונגרית, "פתאום מישהו התחיל את השיר Deutschland, Deutschland über alles והקהל מיד הצטרף בהתלהבות... ככל שיותר חיילים צעדו ברחובות, באה לידי ביטוי אהדתם למונרכיה על הדנובה בעלת הברית והתלהבותם ללחימה באמצעות שירת שירים פטריוטיים. עצרות קולניות של המקומיים הביעו את התלהבותם. רק בשעת לילה מאוחרת השתתקו סוף סוף". דוחות דומים נרשמים מחלקים אחרים של המחוז. עם זאת, ההתלהבות הזו לא הייתה אוניברסלית. באזורים כפריים ובעיירות קטנות רווחה דאגה מהמלחמה ומהעתיד.
החוויה היומיומית של המלחמה, בעיקר השלב הקצר של האבטלה המשמעותית מיד לאחר פרוץ המלחמה, עליית המחירים והמחסור במזון בערי התעשייה במחצית השנייה של המלחמה, הרגיעו את ההתלהבות הראשונית. בהדרגה, המערכת הפוליטית הקיימת של המחוז החלה לאבד לגיטימציה. בתוך איגודי העובדים הסוציאל-דמוקרטיים וה-SPD, הביקורת על Burgfriedenspolitik (מדיניות הפסקת אש של המפלגה) הביאה להקמת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (USPD) ב-1917. למרות שמספר החברים של ה-SPD ירדו באופן משמעותי בווסטפאליה, רק כמה ארגוני מפלגה מקומיים (כמו אלה בהאגן ושוולם) עברו למפלגה החדשה. מפלגת המרכז, ששלטה בווסטפאליה, תמכה במלוכה בכל כוחה עד הסוף, אך בקרב מצביעיה גברה עייפות המלחמה.
מתחילת 1918 גברה התסיסה החברתית בצורה ניכרת ונערכו שביתות רבות ברחבי המחוז. עם זאת, מהפכת נובמבר נוצרה על ידי כוחות חיצוניים. ב-8 בנובמבר 1918 הגיעו מלחים מורדים מצי הים הפתוח אל וסטפאליה ברכבת. הם הצטרפו בבילפלד, מינסטר, ועד מהרה ברחבי המחוז, אל הכוחות שהיו שם. בכל מקום הוקמו מועצות פועלים וחיילים, שתמכו בדרך כלל בממשלתו המהפכנית של פרידריך אברט ותמכו בהקמת דמוקרטיה פרלמנטרית. בווסטפאליה, חבריהם היו בעיקר תומכי המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות, אם כי בחלקים הקתולים של המחוז השתתפו גם כמה איגודים נוצריים. עם זאת, התמיכה הרחבה במהפכה דעכה במהרה, בהקשר של הבחירות לאספה הלאומית של ויימאר, מכיוון שהקתולים התנגדו ל"קולטורקמפף החדש" של השר אדולף הופמן (USPD). במקביל אף הייתה תמיכה מסוימת בהקמת "רפובליקה ריינית-וסטפאלית" עצמאית.
מלחמת העולם הראשונה ורפובליקת ויימאר > רפובליקת ויימאר

| שנה | מפלגת המרכז | SPD | DVP | DNVP | KPD | DDP | המפלגה הנאצית | אחר |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1921 | 35.5 | 24.7 | 13.0 | 8.8 | 7.3 | 4.4 | - | 6.3 |
| 1925 | 35.1 | 22.8 | 11.7 | 10.7 | 9.3 | 2.7 | - | 2.2 |
| 1929 | 32.9 | 22.1 | 8.7 | 6.3 | 9.3 | 2.5 | 2.9 | 12.5 |
| 1933 | 28.2 | 15.1 | - | 6.8 | 10.3 | - | 36.2 | 2.3 |
בינואר 1919 החלו חלקים של מועצות הפועלים והחיילים הוסטפאליות להקצין. נערך מסע להלאמה של תעשיית הכרייה ותנועת שביתה נרחבת בחלקים הרייני והווסטפאלי של הרוהר. בימין הפוליטי החלו להיווצר במחוז יחידות פרייקור על פי קווי הפיקוד הכללי במינסטר. כשאלה החלו לנוע נגד השובתים, השביתה הגיעה לשיאה עם 400,000 משתתפים ברחבי שדות הפחם. כלפי חוץ, השקט הוחזר על ידי קרל סברינג, הסוציאל-דמוקרטי המוביל בבילפלד קומיסר המדינה הפרוסי, למרות שהוא לא ממש הפיג את המתח.
בתגובה ל-Kapp Putsch במרץ 1920, פרצו שביתות ומהומות כלליות בערי הרוהר, כולל בוכום, וטר, ויטן, הרנה, הלטרן והאגן. זה היה מרד הרוהר. הפועלים הצליחו נגד יחידות הפרייקור בכל מקום. העובדים היו בדרך כלל תומכים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (USPD), המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD), ואיגוד העובדים החופשי האנרכי-סינדיקליסטי של גרמניה (FAUD). לאחר כישלון הפוטש, העובדים לא התפרקו מנשקם. במקום זאת, רבים הצטרפו ל"צבא הרוהר האדום", שמנה עד 100,000 איש, ששלט ברוב חבל הרוהר והרחיב את שליטתו לתוך מינסטרלנד. למרות שסוורינג הצליח לשאת ולתת על הפסקת אש, נאספו חיילי צבא ופרייקור מכל גרמניה כדי להפיל את העובדים בכוח. בעקבות אבדות גבוהות, בעיקר מצד העובדים, התמוטט המרד ב-8 באפריל 1920. כחלק מהדמוקרטיזציה של פרוסיה, ההצבעה ללנדטאג הווסטפאלי שונתה לבחירות שוויוניות ב-1921.
הנורמליות הייתה קצרת מועד ברוהר, מאז החל כיבוש הרוהר על ידי כוחות צרפתים ובלגים ב-11 בינואר 1923. זה הוביל לקריאה לקמפיין של התנגדות פסיבית של ממשלת ויימאר, אבל בסופו של דבר ההתנגדות נשברה. העלויות של זה היו גורם תורם לתחילתה של היפר-אינפלציה. בתקופת ההיפר-אינפלציה, וסטפאליה הדפיסה קצת נוגלד ("כסף חירום") עם דיוקנאות של אנטה פון דרוסטה-הילסהוף, הברון פום שטיין וסוס סקסוני, בערכים נקובים של עד 1 ביליון מארק. בפועל, רק המטבעות של 1921 שימשו בפועל כ-Notgeld. לשאר הגליונות היה "אופי מדליון".
לאחר הנהגת הרנטנמארק ב-1923, המצב הפוליטי והכלכלי במחוז התייצב במשך כמה שנים. עם זאת, בשנת 1928, סכסוך הברזל ברוהר והשבתה של 200,000 עובדים הראו עד כמה השלום שביר.
מלחמת העולם הראשונה ורפובליקת ויימאר > רפורמת הרייך והרפורמה המחוזית

במהלך רפובליקת ויימאר, דיון על רפורמה לאומית של המחוזות (Reichsreform) הציב את קיומו של המחוז המדובר. בתגובה, ניסה הממשל המחוזי להשתמש בפולקלור ובהיסטוריה כדי לתת לגיטימציה לרעיון של "אזור וסטפאלי" היסטורי. הדבר הוביל לפרסום יצירה בשם Raums Westfalen במספר כרכים, החל משנת 1931, שעסקה בשאלה האם קיים בצפון מערב גרמניה "אזור ווסטפאלי", שהיה נבדל משאר האזור. המסקנה לא הייתה לגמרי ברורה. חלק מהאנשים היו בטוחים שליפה, אוסנבריק, חלקים מאולדנבורג ואזורים אחרים מחוץ למחוז שייכים ל"אזור הווסטפאלי" ההיסטורי.
במהלך הרפובליקה נמשך והתרחב תהליך היווצרות הקהילה והקמת ערים גדולות, שהחל ב-1875 עם מינסטר, והגיע לשיאו ב-1929 עם ארגון מחדש עירוני של אזור התעשייה הרייני-וסטפאלי. סדרה שלמה של מחוזות (למשל דורטמונד, הרדה ובוכום) בוטלו ושטחן הועבר לערים השכנות. הסדרים טריטוריאליים חדשים נוצרו עבור אנפה-רוהר-קרייס והעיר אוברהאוזן. בשנת 1920, "האגודה האזורית רוהר" נוסדה כארגון קהילתי לכל ערי הרוהר.
התקופה הנאצית

כמו בשאר גרמניה, המפלגה הנאצית הייתה מפלגת שוליים חסרת חשיבות לחלוטין בווסטפאליה בבחירות של 1928. בארנסברג היא קיבלה רק 1.6% מהקולות. במהלך השפל הגדול, גדל מאוד כוחה של המפלגה, ובבחירות 1930 עלה קולה בארנסברג ל-14%. היו הבדלים משמעותיים בתמיכתם בין קבוצות דתיות ומעמדות חברתיים שונים. בבחירות במרץ 1933, המפלגה הנאצית השיגה ממוצע של 44% מהקולות ברחבי גרמניה, אך רק 28.7% במחוז מינסטר הקתולי ברובו, 33.8% בארנסברג עם דת מעורבת ו-40.7% במינדן הפרוטסטנטי ברובו.
התהליך הכללי של Gleichschaltung או "נאציפיקציה" בווסטפאליה לאחר 1933 לא היה שונה באופן משמעותי משאר גרמניה. הממשלה החדשה חילקה את המחוז לשני "גאו" (סניפי מפלגה אזוריים), שהיו האמצעי העיקרי שבאמצעותו היא שלטה באזור. למרות שהפרובינציה המשיכה להתקיים, שיטת הגאו החליפה אותו במידה רבה בפועל.
| שם | מטה | גאולייטר |
| --- | --- | --- |
| וסטפאליה-צפון | מינסטר | אלפרד מאייר (1931–1945, גם Oberpräsident מ-1938) |
| וסטפאליה-דרום | בוכום | יוזף וגנר (1931–1941) |
| וסטפאליה-דרום | בוכום | פאול גיסלר (1941–1943) |
| וסטפאליה-דרום | בוכום | אלברט הופמן (1943–1945) |
התקופה הנאצית > Gleichschaltung (נאציפיקציה)

מיד לאחר תפיסת השלטון של הנאצים, פוטרו פוליטיקאים ועובדי מדינה שהיו קשורים למפלגת המרכז או ל-SPD. אלה כללו את ראש מחוז ארנסברג מקס קניג. כמה מחברי הלנדטאג הפרובינציאלי וראשי ערים, כמו קרל צוהורן במינסטר, קורט היינריך טגר בהרנה, וקונו ראבה בהאגן, הוסרו כי סירבו להניף את הדגל הנאצי מגגות בתי העירייה שלהם. הלנדשאופטמן פרנץ דיקמן (מפלגת המרכז) פוטר והוחלף בקרל-פרידריך קולבוב ונשיא המחוז יוהנס גרובובסקי (מפלגת המרכז) הוחלף גם הוא, בפרדיננד פון לונינק, מינוי יוצא דופן, מאחר שהיה חבר קתולי במפלגת העם הלאומית הגרמנית, ולא נאצי. הוא הצטרף למפלגה הנאצית לאחר מינויו והרקע הלא נאצי שלו סייע להבטיח את קבלת המשטר החדש בווסטפאליה. הוא הוחלף על ידי אלפרד מאייר ב-1938.
תומכי מפלגה ובעלי תפקידים רבים (בעיקר ממפלגות הפועלים) נעצרו והושמו במחנות ריכוז. אנשים באזורים רבים של וסטפאליה השתתפו בחרם על עסקים יהודיים ב-1 באפריל. לאחר 1 במאי 1933, נתפס המטה של איגודי העובדים החופשיים. בנהיים, ראש האיגוד המקומי התאבד לאחר מכן. ב-10 במאי 1933 היו שרפת ספרים בערי המחוזות, כולל מינסטר.
התקופה הנאצית > פיוס והתנגדות

רוב האוכלוסייה השלימה בדרך כלל עם דרישות המשטר - רבות מהן בהתלהבות. האיגודים הנוצרים החזקים ביותר במחוז קיוו להימלט ממעמדם כארגונים חופשיים אסורים על ידי פרסום הצהרות כניעה למפלגה הנאצית והצטרפות לחזית העבודה הגרמנית.
המתנגדים הפעילים לנאציזם בווסטפאליה היו מיעוט קטן. מניע חזק לכך היה חברות דתית. כאלף כמרים קתולים נעצרו לפחות זמנית או הועמדו לדין. חלקם נשלחו למחנות ריכוז, שם מתו לפחות חמישה עשר. פיטוריו של נשיא המחוז פרדיננד ליניק ב-1938 והוצאתו להורג מאוחר יותר בקשר למזימת 20 ביולי היו ממניעים דתיים. זה מתועד גם בהצהרתו של המשפטן יוזף וירמר, שנולד בפאדרבורן וגדל בוורבורג, שהשיב לשופט רולנד פרייזלר במהלך המשפט בפני בית המשפט העממי, "אני... דתי עמוק ובשל מהאמונות הדתיות שלי נכנסתי לקליק הקונספירטיבי הזה". הדרשות של הבישוף של מינסטר קלמנס אוגוסט גראף פון גאלן בהתנגדות למסע המתת החסד הנאצי היו ידועות ברחבי גרמניה. גם כמרים פרוטסטנטים נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז מסיבות דומות. באופן כללי במחוז הכנסייה הפרוסית של וסטפאליה, כנסיות פרוטסטנטיות היו מרותקות לקירכנקמפף בין ה"נוצרים הגרמנים" הפרו-נאצים והכנסייה המתוודת. בתחילה, נוצרים גרמנים שהיו קשורים קשר הדוק למשטר זכו ברוב הבחירות לכמרים וסינודליות, אך בשנת 1934 חבר ידוע בכנסייה המתוודה, קרל קוך, נבחר לראש מחוז הכנסייה.
ההתנגדות של חברי תנועות הפועלים הסוציאליסטיות והקומוניסטיות הייתה ברורה ממניעים פוליטיים. דורטמונד הייתה מרכזה של התנגדות קומוניסטית שהמשיכה להתחדש ברציפות למרות המעצרים. בתחילת 1945 עצר הגסטפו עשרים ושמונה קומוניסטים, שהוצאו להורג ביער ביטרמרק של דורטמונד, יחד עם עצורים ושבויי מלחמה נוספים בחודשים מרץ ואפריל. תומכי ה-SPD היו בדרך כלל פחות אסרטיביים, והתמקדו בשמירה על קשרים ישנים והחלפת מידע. הארגון המפוצל שלהם גרם לכך שהקבוצה הסובבת סביב פריץ הנסלר לא אותרה על ידי המשטרה החשאית עד 1937 בערך.
בדורטמונד ובערים וסטפאליות גדולות אחרות היו גם קבוצות של הפיראטים של אדלווייס, תנועת נוער לא רשמית שהתנגדה באופן פסיבי ואקטיבי לנוער ההיטלראי.
התקופה הנאצית > רדיפת יהודים והמתת חסד

בליל הבדולח, במהלך ה-9 בנובמבר 1938 ואחריו, נשרפו בתי כנסת ובמקומות מסוימים, כמו לונן, נרצחו אזרחים יהודים. האירועים במדבך מתועדים היטב. כמו בשאר גרמניה, הקהילה היהודית בווסטפאליה נהרסה כמעט כליל. בדורטמונד ב-1933 היו כ-4,000 יהודים, מתוכם 44 נפלו קורבן לצעדי הרדיפה השונים עד 1939. למעלה מאלף מתו בין 1940 ל-1945 במחנות ריכוז ועוד 200 מתו מתשישות בחודשים שלאחר תום המלחמה. חלק אחר מהאוכלוסייה היהודית הצליח לצאת מהארץ לפני 1941. בווסטפאליה כולה צנחה האוכלוסייה היהודית מסביבות 18,000 ב-1933 לקצת יותר מ-7,000 ב-1939. עד תחילת הגירוש השיטתי ב-1941 ירד המספר ל-5,800. נשיא המחוז אלפרד מאייר השתתף בוועידת ואנזה בתפקידו כמזכיר המדינה במשרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח. הגירושים החלו בווסטפאליה ב-10 בדצמבר 1941, בשילוח ממינסטרלנד. בילפלד וארנסברג הלכו בעקבותיהם כמה ימים לאחר מכן. עד סוף מרץ 1943 נותרו בווסטפאליה רק כ-800 יהודים. רובם היו ככל הנראה אנשים מוגנים בהקשר של חוקי המיזוג וה-Geltungsjuden. לאחר המלחמה רק מעטים מהם חזרו לאזור. אלה כללו את הנס פרנקנטל משמאלנברג, שכתב מאוחר יותר על קורותיו, ואת משפחתו של פאול שפיגל (לימים מנהיג המועצה המרכזית של יהודי גרמניה).
בבתי חולים ובבתי אבות בשליטה מחוזית ישירה, מספר ההרוגים בתוכניות המתת חסד היה גבוה. רוב החולים המבוגרים נהרגו מחוץ למחוז, במרכז להמתת חסד ברנדנבורג. ילדים נכי נפש נהרגו בנידרמרסברג שבאזור זאוארלנד, ב-LWL-Klinik Marsberg. בסך הכל, כ-3,000 חולים וסטפאלים היו מעורבים, מתוכם כ-1,350 הוכחו כי נהרגו במרכז להמתת חסד בהדמר. כולל קורבנות מאוחרים יותר, המספר הכולל של חולים וסטפאלים שנהרגו עשוי להיות כשלושת אלפים. עם זאת, למעט חריגים בודדים, הצליחה קרן ביתל למנוע את רצח מטופליה עד 1945.
התקופה הנאצית > מלחמת העולם השנייה

מלבד המעבר לכלכלת מלחמה והכנסת תלושי מזון, העסקת שבויי מלחמה ועובדי כפייה בחקלאות, במפעלים ובמכרות הייתה השינוי הגדול הראשון שהביאה המלחמה למחוז. מחנות השבויים הגדולים ביותר היו שטלג VI-K‏ (326 Senne) בשטוקנברוק ושטלג VI-A בהמר, אך היו כמה אחרים במחוז. על פי כמה הערכות, יותר מ-65,000 חיילים, רובם סובייטים, מתו בשטוקנברוק בלבד. יש הערכות דומות לגבי המר, אם כי מספר ההרוגים הרשמי שנרשם שם נמוך יותר.
המלחמה נגעה ישירות באוכלוסייה האזרחית של וסטפאליה לראשונה עם הפצצת הרוהר. מינסטר חוותה את ההפצצה הראשונה שלה ב-1940 והעיר הפכה ליעד להפצצות לילה קשות עוד לפני תחילת ההפצצות הנרחבות ב-1941. בסך הכל מתו בעיר למעלה מאלף בני אדם כתוצאה מהתקפות אוויריות. בבוכום מתו למעלה מארבעת אלפים ורק 35% מהמבנים שם שרדו מ-1939 עד 1945 ללא פגע. זה היה דומה מאוד בערים אחרות, לא רק ברוהר ובערים הגדולות, אלא גם באזורי שוליים. הערים זוסט ומסדה, למשל, נהרסו ברובן, ואפילו יישובים כפריים קטנים כמו פרדבורג סבלו מנזק עצום מהפצצות בעלות הברית. בלילה שבין 16 ל-17 במאי 1943, פרצו מפציצי RAF לנקסטר ("The Dambusters") במהלך מבצע נזיפה את הסכר של מאגר מהנה, וגרמו לשיטפון שהרג לפחות 1,579 בני אדם. נהיים נפגעה במיוחד עם למעלה מ-800 קורבנות, ביניהם לפחות 526 קורבנות במחנה לנשים רוסיות שהוחזק לעבודות כפייה.
לקראת סוף מרץ 1945 הגיעה המלחמה הקרקעית גם לשטח שבין הריין לווזר. נערכו קרבות קשים תכופים בין כוחות גרמנים ובעלות הברית. באזור המיוער סביב וינטרברג, מדבך ושמלנברג נערכו קרבות חי"ר עם אבדות כבדות במהלך חג הפסחא 1945. ההתנגדות התגלתה חסרת תועלת וב-1 באפריל, חיילים אמריקאים שהגיעו מדרום נפגשו עם חיילים בריטים וקנדים שהגיעו מצפון, והקיפו את הכוחות הגרמניים בתוך כיס הרוהר. ההתנגדות הגרמנית, שהייתה נחושה בתחילה למדי, הידלדלה במהירות. במהלך תקופה זו, הנאצים ביצעו מעשי זוועה שונים (הידועים בשם Endphaseverbrechen, "פשעים סופיים"), כמו הטבח ביער ארנסברג בוורשטיין ובאוורסברג. כניעת היחידות האחרונות של הצבא הגרמני ב-18 באפריל 1945 סימנה את סופה של מלחמת העולם השנייה בווסטפאליה.