stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוזף פון שטרנברג
תולדות חייו

פון שטרנברג נולד בווינה כ-יונה שטרנברג, אביו שירת בצבא האוסטרו-הונגרי ונישא לאימו סרפין זינגר ונולדו להם מספר ילדים.  בגיל שבע עבר לארצות הברית, עקב כישלונו של אבי המשפחה מוריס (משה) שטרנברג למצוא עבודה חזרה המשפחה לאוסטריה ולאחר מכן שבה לארצות הברית לפני שמלאו לפון שטרנברג 14 והתיישבה בניו יורק, התגייס לצבא האמריקאי במלחמת העולם הראשונה ושירת בוושינגטון בהפקת סרטי תעמולה. תואר האצולה-כביכול "פון" נוסף לשמו ב-1925 כדי ש"ייראה טוב" ברשימת הקרדיטים של סרטיו.
שטרנברג החל לעבוד בתעשיית הסרטים של ניו יורק ובשנת 1926 כתב וביים, בעצתו של דאגלס פיירבנקס את הסרט A Woman of the Sea בהפקת צ'ארלי צ'פלין עבור בת-זוגו דאז, עדנה פורביאנס, צ'פלין גנז את הסרט. בהמשך הפיק מספר סרטים אילמים עבור אולפני סרטי פרמאונט בהשתתפות השחקן הגרמני אמיל יאנינגס, בהם "הפקודה האחרונה", שזיכה את יאנינגס בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר הראשון שחולק.
ב-1929 הזמין אותו יאנינגס, ששב לברלין עקב העובדה שלא יכול היה לשחק בסרטים מדברים באנגלית, לבוא לעיר ולביים את הסרט המדבר הראשון בגרמנית, בכיכובו של יאנינס, בחברת UFA. היחסים האישיים בין יאנינגס לפון שטרנברג היו סבוכים וכללו התעללות פיזית ונפשית של פון שטרנברג ביאנינגס, שמצידו לא דחה אותה. סצנות ההשפלה של פרופסור אונראט, גיבור "המלאך הכחול" נבעו מהתעללות של פון שטרנברג ביאנינגס במציאות שהאחרון עודד.
פון שטרנברג ערך מבחני בד לעשרות שחקניות צעירות על מנת ללהק את לולה, גיבורת "המלאך הכחול" ולבסוף בחר בשחקנית אלמונית ואדישה בשם מריה-מגדלנה דיטריך. הוא שינה את שמה ל"מרלנה" וצילם אותה תוך שימוש בטכניקות של אור וצל שהקנו לה מעמד מיידי של כוכבת.
בעקבות ההצלחה המסחררת של "המלאך הכחול", קיבלו פון שטרנברג ודיטריך בשנת 1932 הצעה מאולפני "פרמאונט" ונסעו לארצות הברית. דיטריך שווקה כתשובה הגרמנית לשחקנית השוודית של אולפני "מטרו גולדווין מאייר", גרטה גרבו. דיטריך שיחקה בשישה סרטים של פון שטרנברג באולפני "פרמאונט" בין השנים 1930 עד 1935. פון שטרנברג עיצב את דמותה הקולנועית של דיטריך בתור פאם פאטאל. הוא עודד אותה לאבד משקל ואימן אותה כשחקנית. והיא בתמורה שיתפה פעולה עם דבריו למרות הביקורות שהופנו אליהם.
בסרט האמריקאי הראשון שלהם, "מרוקו", שיחקה דיטריך זמרת קברטים. הסרט זכור בעיקר עקב תלבושתה הגברית ונשיקתה לאישה, דבר שלא היה מקובל באותה תקופה. בסרט זה דיטריך זכתה במועמדותה היחידה לפרס האוסקר. לאחר מכן היא שיחקה בסרטים "הקלון" (1931), "בלונד ונוס" (1932) ו"שנגחאי אקספרס" (1932) (שהפך לסרט המצליח ביותר של דיטריך ופון שטרנברג), "השטן הוא אישה" (1934) ו"הקיסרית האדומה" (1935) זכו לפחות הצלחה למרות שדיטריך ציינה שבראשון היא הייתה בשיא הקריירה שלה. לאחר מכן פיטרה פרמאונט את פון שטרנברג.
בשנת 1953 כתב, צילם, ביים וקריין את סרטו האחרון  Anatahan, אודות חיילים יפנים שסירבו להאמין שמלחמת העולם השנייה הסתיימה. בין השנים 1959 ל-1963 לימד קורס קולנוע באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בין תלמידיו היו ג'ים מוריסון וריי מנזרק, חברי להקת הדלתות והתייחסויות לסרטיו מצויות בשיריהם. מנזרק ציין שהשפעתו של פון שטרנברג היא ככל הנראה ההשפעה הגדולה ביותר של גורם בודד על ה"דלתות".
ב-1932 ביקש מהארכיטקט ריצ'רד נאוטרה לתכנן את ביתו בעמק סן פרננדו בקליפורניה, בבית גרה לאחר מכן הסופרת איין ראנד.
נישא מספר פעמים והיה אב לבן.
לקריאה נוספת

ענר פרמינגר (עורך), 6 – "המעבר מראינוע לקולנוע: 1927–1930", מסך קסם: כרונולוגיה של קולנוע ותחביר, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ה – 1995, עמ' 96–97‏, מסת"ב 965-06-0274-7
הערות שוליים

1 2   "הפקודה האחרונה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  UCLA Woman
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275570205171  PLWABN: 9810586261205606  BIBSYS: 90854702  BNE: XX1297864  BnF: cb12117840z (data)  CANTIC: a11663273  CiNii: DA06730877  GND: 118753630  ISNI: 0000 0001 0913 6797  LCCN: n79117186  LNB: 000160110  NKC: ola2003175005  NLA: 35584413  NLG: 268753  NLK: KAC201105094  NTA: 070664404  RERO: 02-A020483523  SELIBR: 248427  SNAC: w6gq7qjx  SUDOC: 029583470  Trove: 1004110  ULAN: 500294088  VIAF: 71422909   WorldCat (עם VIAF): 71422909
ג'ו הנדרסון

| --- | --- |

ג'ו הנדרסון בהופעה
 לידה:  24 באפריל 1937 לימה, אוהיו, ארצות הברית
 פטירה:  30 ביוני 2001 (בגיל 64) סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  ג'ו הנדרסון
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1955–1998 (כ־43 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויין 
 עיסוק:  נגן, מלחין, מוביל הרכבים
 סוגה:  ג'אז
 כלי נגינה:  סקסופון טנור
 חברת תקליטים:  בלו נוט, ורב רקורדס, מיילסטון רקורדס
 שיתופי פעולה בולטים:  קני דורהאם, וודי שו, הוראס סילבר, מק'קוי טיינר, הרבי הנקוק, רון קרטר, לי מורגן, פרדי האברד, אנדרו היל, בובי האצ'רסון
 פרסים והוקרה:  אמני הג'אז של NEA 
 
ג'ו הנדרסון (באנגלית: Joe Henderson;‏ 24 באפריל 1937 – 30 ביוני 2001) היה מוזיקאי ג'אז ונגן סקסופון טנור אמריקאי. במשך קריירה בת ארבעה עשורים ניגן הנדרסון עם טובי הנגנים בתקופתו, והקליט אלבומים כמוביל הרכבים בחברות תקליטים שונות, בהן בלו נוט.
ביוגרפיה

ג'ו הנדרסון נולד וגדל בלימה, אוהיו במשפחה מרובת ילדים, יחד עם שמונה אחים נוספים וחמש אחיות. הוא עודד להתעסק במוזיקה בידי הוריו ואחיו הגדול, להם הקדיש את אלבומו הראשון, והחל ללמוד הלחנה ולנגן בפסנתר, תופים וסקסופון טנור, שנעשה לכלי המרכזי שלו. מתוך אוסף התקליטים של אחיו, ובהמלצותיו של מתופף מקומי, האזין הנדרסון לתקליטים של מוזיקאים שונים כמו לסטר יאנג, סטן גץ, דקסטר גורדון, לי קוניץ, ג'אז בפילהרמונית וצ'ארלי פארקר, שהיה להשפעתו העיקרית. בגיל 18 היה הנדרסון פעיל בסצנת הג'אז בדטרויט, ונהג לנסוע לנגן בג'אם סשנים בניו יורק במקביל ללימודיו באוניברסיטת ויין סטייט, בה למד במקביל לסקסופון גם שיעורי קונטרבס וחליל צד. מכיוון ששיעתק וזכר סולואים רבים של לסטר יאנג, חשבו מוריו כי יש לו שמיעה אבסולוטית, ומבין חבריו לאוניברסיטה נמנו יוסף לטיף, דונלד בירד ובארי האריס. לאחר מכן למד תקופה קצרה באוניברסיטת המדינה של קנטקי.
בתחילת שנות ה-60 התגייס הנדרסון לצבא ארצות הברית לתקופה של שנתיים. לאחר שזכה בתחרות כישרונות של הצבא, נבחר הנדרסון לקחת חלק בסיבוב הופעות בין-לאומי עבור חיילי הצבא, ופגש בקני קלארק וקני דרו בפריז. בתום שירותו הצבאי עבר לגור בניו יורק, שם התיידד והחל בשותפות ארוכה עם החצוצרן קני דורהאם. בשנת 1963 החל להקליט, הן באלבומיו של קני והן כמוביל הרכב. אלבומיו בתקופה הזו היו מצד אחד מושפעים רבות ממסורת הביבופ וההארד בופ, אך גם ממוזיקה לטינית, ג'אז אוונגרדי ו-R&B. במשך חמש שנים בהן היה חתום הנדרסון בחברת התקליטים בלו נוט, הוא הוציא חמישה אלבומים כמנהיג, וניגן בכ-30 אלבומים נוספים של מוזיקאים אחרים כמו הוראס סילבר, לי מורגן, מק'קוי טיינר, הרבי הנקוק, אנדרו היל ואחרים.
לקראת סוף שנות ה-60 עבר הנדרסון לחברת התקליטים מיילסטון של המפיק אורין קיפניוס, הוביל הרכב משותף עם פרדי האברד, והחל להתנסות בג'אז-פאנק ואפקטים אלקטרוניים שונים לצד עניין גובר ביצירת מוזיקה פוליטית. במשך שנות ה-80, הנדרסון שב להתעסק ברפטואר הסטנדרטים ובלחנים מוקדמים יותר. הוא הצטרף לחברת ורב, והקליט שני אלבומים בהופעה חיה בוילג' ונגארד יחד עם הקונטרבסיסט רון קרטר והמתופף אל פוסטר. קטע סולו מתוך אלבום מחווה למוזיקה של בילי סטרייהורן שהקליט בורב זכה בפרס גראמי לסולו המאולתר הטוב ביותר, ואחריו זכה בשני פרסי גראמי נוספים. אחרי אותו אלבום הקליט הנדרסון אלבומי מחווה למיילס דייוויס, אנטוניו קרלוס ז'ובים ואלבום של קטעים מתוך האופרה "פורגי ובס".
לאחר מאבק ממושך במחלת ריאות חסימתית כרונית, נפטר הנדרסון כתוצאה מאי-ספיקת לב בגיל 64.
הארמייה ה-17 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  20 בדצמבר 1940 – 7 במאי 1945 (4 שנים)
 מקים היחידה:  קרל היינריך פון שטילפנגל
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה מבצע ברברוסה הקרב הראשון על חצי האי קרים החזית המזרחית
 פיקוד
 מפקדים
 
הארמייה ה-17 הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם השנייה.
מפקדים

קרל-היינריך פון שטילפנגל (20 בדצמבר 1940 - 4 באוקטובר 1941)
הרמן הות (5 באוקטובר 1941 - 19 באפריל 1942)
הנס פון זלמות (20 באפריל 1942 - 31 במאי 1942)
ריכרד רואוף (1 ביוני 1942 - 24 ביוני 1943)
ארווין ינקה (25 ביוני 1943 - 1 במרץ 1944)
פרדיננד שרנר (2 במרץ 1944 - 31 במרץ 1944)
ארווין ינקה (1 באפריל 1944 -28 באפריל 1944)
קרל אלמנדינגר (1 במאי 1944 - 25 ביולי 1944)
פרידריך שולץ (26 ביולי 1944 - 30 במרץ 1945)
וילהלם האסה (1 באפריל 1945 - 7 במאי 1945)
ראו גם

הארמייה ה-17 (האימפריה הגרמנית)
הבלט האנגלי הלאומי

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1950–הווה (כ־75 שנים) 
 הכנסות:  19,059,000 לירה שטרלינג (נכון ל־2018) 
 עובדים:  215 (נכון ל־2018) 
  
 www.ballet.org.uk
 
הבלט האנגלי הלאומי היא להקת בלט קלאסי, שהקימו אליסיה מרקובה ואנטון דולין בשם לונדון פסטיבל בלט בלונדון, אנגליה. יחד עם הבלט המלכותי, הבלט המלכותי של ברמינגהם, נורת'רן בלט והבלט הסקוטי, זו אחת מחמש הלהקות החשובות בבריטניה הגדולה. הבלט הלאומי האנגלי היא אחת הלהקות המסיירות הראשונות במעלה באירופה, המופיעה בתיאטראות ברחבי הממלכה המאוחדת, יוצאת לסיורי הופעות בינלאומיים ומשתתפפת באירועים מיוחדים. הלהקה מעסיקה כ-67 רקדנים ותזמורת סימפונית, (הפילהרמונית של הבלט הלאומי האנגלי). ב-1984 התמנה פיטר שאופוס למנהל הלהקה, שינה את שמה לבלט הלאומי האנגלי וייסד את בית הספר של הבלט הלאומי האנגלי, שהוא בית הספר הרשמי של הלהקה, אך פועל כישות נפרדת. ללהקה יש עונות סדירות בקוליסיאום של לונדון ונודעת בהופעות בבימוי מיוחד ברויאל אלברט הול. ב-2014 נעשתה "הבלט הלאומי האנגלי" ללהקה נלווית של סדלר'ס וולס.
היסטוריה

"הבלט האנגלי הלאומי" נוסד בשנת 1950 כהופעות גאלה של בלט עם זוג הרקדנים הבריטי, אליסיה מרקובה ואנטון דולין. בהמשך אימצה הלהקה את השם "פסטיבל בלט", ואחר "לונדון פסטיבל בלט", וביוני 1989, "הבלט האנגלי".
מרקובה ודולין היו כוכבים מן השורה הראשונה בבלט רוס, אחת מלהקות הבלט בעלות ההשפעה הרבה ביותר במאה ה-20. לאחר מות מנהלה, סרגיי דיאגילב ב-1929, התפזרה הלהקה וב-1931 ייסדה אחת מן הרקדניות שלה, נינט דה ולואה, את להקת ויק-ולס בלט בלונדון, עם מרקובה ודולין כרקדנים ראשיים; ב-1933 הייתה מרקובה לפרימה בלרינה. מרקובה ודולין עזבו את בלט ויק-ולס ב-1935 לצאת לסיורי הופעות כהלהקת מרקובה-דולין ובעקבות הצלחת הופעותיהם, החליטו להקים להקה משלהם שמטרתה אחת - לצאת למסעות הופעות הן בבריטניה והן בארצות העולם, ולהביא את הבלט לקהלים, שלא נחשפו לצורת אמנות זו.
"לונדון פסטיבל בלט" נוסד ב-1950 בתמיכה כספית של האמרגן הפולני יוליאן בראונשווג. ההשראה לשם באה מן "הפסטיבל של בריטניה", שהיה חשוב ומכובד באותם ימים. בהמשך, מכל מקום, נקראה הלהקה בשמה הנוכחי, "הבלט האנגלי הלאומי". דולין היה המנהל האמנותי הראשון של הלהקה ומיצב אותה כחהקה מסיירת, הן בבריטניה והן בעולם. מסעה הראשון אל מעבר לים היה ב-1951. דולין גם שילב בשנים הראשונות כמה וכמה תוכניות חינוכיות, שתכליתן להנגיש בלט לקהל צופים חדש. דולין המשיך בתפקידו כמנהל אמנותי עד 1962, אז החליף אותו ג'ון גילפין, שהיה גם רקדן ראשי עם הלהקה מ-1950 עד 1960 ומ-1962 עד 1971. הלהקה גדלה והתעצמה במעמדה, יצאה למסעות רחבי-היקף, הן בבריטניה והן בעולם והציגה דור חדש של רקדנים - וכל אותו זמן, עמדה בסכנה של פשיטת רגל. בראונשווג עזב ב-1965 ודונלד אלברי תפס את מקומו עד 1968 ואיזן את התקציב בתוכנית הופעות בטוחה יותר. רקדנית הבלט המלכותי לשעבר בריל גריי ניהלה את הלהקה (עכשיו בשם "לונדון פסטיבל בלט") מ-1968 עד 1979. בתקופת כהונתה עלתה הרמה הטכנית, התרחבו מסעות ההופעות והוזמנו כוכבים אורחים מפורסמים וכוריאוגרפים ידועי-שם, בהם לאוניד מאסין ורודולף נורייב, שבחר בבלרינה אווה אבדוקימובה לתפקיד "הנסיכה אורורה" הראשונה בהפקת היפהפייה הנרדמת שלו ב-1975. ב-1979 התמנה ג'ון פילד למנהל הלהקה עד 1984.
ב-1984 התמנה למנהל הלהקה פיטר שאופוס, שזכה בפרס אוליבייה ובפרס איבנינג סטנדרד, הן כרקדן והן על הפקת "הסילפידה" ללהקה. לאחר כניסתו לתפקיד, יצק חיים חדשים בחהקת הבלט; הוא הצליח לשנות את השם ל"בלט האנגלי הלאומי", ייסד את בית הספר, הזמין את הנסיכה דיאנה לתת את חסותה ללהקה והציג בלטים רבים מאת כוריאוגרפים חשובים, מהם לראשונה עם הלהקה, כגון פרדריק אשטון, קנת מקמילן, כריסטופר ברוס, מייקל קלארק, ג'ון נימאייר, ז'ורז' בלנשין, אלווין איילי, רולאן פטי, מוריס בז'אר וג'ון קראנקו. רבים רואים בתקופה זו את תור הזהב, שבו הגיעה הלהקה לרמה חדשה וגבוהה יותר.
בין 1990 ל-2006 כיהנו כמנהלי הלהקה איוואן נאגי (עד 1993), דרק דן (עד 2001) ומאץ סקוג (עד 2006), אז נכנס תפקיד ויין אגלינג, לשעבר ראש הבלט הלאומי ההולנדי. באפריל 2012, לאחר הודעתו הפתאומית של אגלינג על פרישתו בפברואר, יצאה הודעה על מינויה של תמרה רוחו, רקדנית ראשית בבלט המלכותי, לתפקיד מנהלת הלהקה החל בסוף העונה, באוגוסט 2012.
מנהלים אמנותיים

אנטון דולין - 1962-1950
ג'ון גילפין - 1968-1962
בריל גריי - 1979-1968
ג'ון פילד - 1979-1984
פיטר שאופוס - 1990-1984
איוואן נאגי - 1993-1990
דרק דן - 2001-1993
מאץ סקוג - 2006-2001
ויין אגלינג - 2012-2006
תמרה רוחו
הערות שוליים

↑  "הלהקה", מו"ל הבלט האנגלי הלאומי
↑  היסטוריה, מו"ל הבלט הלאומי האנגלי הלאומי
↑  מארק בראון, הגרדיאן: תמרה רוחו תהיה המנהלת האמנותית של הבלט האנגלי הלאומי 13 באפריל 2012
↑  חדשות הבלט הממלכה המאוחדת, "הבלט האנגלי הלאומי הודיע על מינוי תמרה רוחו למנהלת האמנותית החדשה שלו13 באפריל 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604709605171  BnF: cb14255137x (data)  ISNI: 0000 0001 2192 3064  LCCN: no2001048673  MusicBrainz: c9848d5b-8dfa-47b2-827b-7d26eae95f4f  VIAF: 156560837   WorldCat (עם VIAF): 156560837
גאבור באטורי

שלט האצולה של משפחת באטורי
שלט האצולה של גאבור באטורי, 1609
גאבור באטורי או גבריאל באטורי (בהונגרית: Báthory Gábor,‏ 15 באוגוסט 1589 נאג'ווארד (אוראדיה) - 27 באוקטובר 1613 היה שליט טרנסילבניה בשנים 1613-1608. התפרסם באופיו הרודני והגחמני, ועל כן כונה "המלך המשוגע" (Deli Kıral) על ידי הטורקים. היה השליט האחרון מבית באטורי.
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות

גאבור באטורי נולד בעיר נאג'ווארד, (ברומנית - אוראדיה), בטרנסילבניה, (בימינו ברומניה) כבן בכור מתוך תשעה ילדים של אישטוואן באטורי (1553- 1601), פרפקט (פה-אישפאן) של קרסנה, נציג הענף שומיו של בית באטורי ההונגרי, ושל אשתו הראשונה, ז'וז'אנה בבק מפלשץ.
אחרי מות אמו ב-1595, נשא אביו של גאבור לאישה את אנה קוסטקה. האב נפטר בשנת 1601 כשגאבור היה בן 12. יחד עם אחיו עבר לחסותו של קרוב משפחה, אישטוואן באטורי אצ'די, שופט עליון, שהעביר אותו מהנצרות הרומית-קתולית לנצרות הרפורמית.
דודיו היו בולדיז'אר באטורי והקרדינל אנדראש באטורי, שניהם שלטו לפרקי זמן קצרים בנסיכות הטרנסילבנית. סבו, אנדראש, היה אחיהם של סטפאן באטורי, נסיך טרנסילבניה ומלך פולין, ושל שליט טרנסילבניה קרישטוף באטורי.
כשנולד גאבור, בן דודו, ז'יגמונד באטורי, עלה על כס השלטון בטרנסילבניה. שלטונו של ז'יגמונד הופסק ארבע פעמים עד שבסופו של דבר, ב-1601 עברה טרנסילבניה לניהול הבסבורגי ישיר, באמצעות המושל הצבאי האכזר ג'ורג'ו בסטה.
כאשר אישטוואן בוצ'קאי הרים את נס ההתקוממות נגד ההבסבורגים, גאבור באטורי הצטרף אליו. בוצ'קאי הצליח לגרש את בסטה מטרנסילבניה ובשנת 1605 נבחר לנסיך על ידי הדיאטה ההונגרית. ההבסבורגים הכירו בבוצ'קאי בשנת 1606 במסגרת הסכם וינה, אך הנסיך נפטר באותה שנה.
עלייתו לשלטון

על רקע ייחוסו המשפחתי וכישוריו כלוחם, נראה גאבור באטורי בהתחלה מועמד טבעי לרשת את בוצ'קאי. אך השליט המנוח מינה כיורש את באלינט הומונאי דרוגט (אנ'), אציל צעיר וגם הוא איש צבא מיומן.
גאבור כתב לווזיר הגדול העות'מאני, קויוג'ו מורד פאשה:
"אני רואה עצמי ראוי למלא את מקומו של המלך אישטוואן (בוצ'קאי) מיום מותו, כמלך של טרנסילבניה והונגריה".
חברי אספת המעמדות הטרנסילבניים - הדיאטה - טענו שהם לבדם רשאים לבחור חופשית בשליט החדש והעדיפו לדחות את שתי המועמדויות. את הומונאי דרוגט מפני שהיה מועדף על בוצ'קאי ועל האימפריה העות'מאנית שכבר נתנה את הסכמתה למינוי, בעוד שאת גאבור באטורי פסלו בגלל השתייכותו לשושלת באטורי, שנודעה בשאיפתה להשכין בית מלוכה שושלתי ותורשתי.
בזמן שהמועמדים נסעו לפגוש את תומכיהם מחוץ לגבולות המדינה, שמו חברי האספה את יהבם במועמד חלופי, ז'יגמונד ראקוצי, ששימש כמושל בימי בוצ'קאי ונחשב לאיש בעל כישורי ניהול, אך ללא תמיכה מחוץ לאספה.
הפרלמנטרים תכננו בחירות לאחר הלווית בוצ'קאי, אבל הארכידוכס האוסטרי מטיאס שלח איגרת שבה הורה לחכות שהקיסר רודולף השני יקבע את התקנות הדרושות בהתאם להסכם וינה. מפני שההסכם לא כלל תקנות כאלה, אספת המעמדות הזדרזה להתכנס וב-9 בפברואר 1607 בחרה כשליט בז'יגמונד ראקוצי.
מהלך חד צדדי זה עורר זעם אצל העות'מאנים וגם אצל הבסבורגים אך שתי המעצמות לא יזמו פעולה צבאית.
בסופו של דבר העות'מאנים השלימו עם הבחירה, בעוד שהאוסטרים ניהלו משא ומתן בתקווה לשכנע את ראקוצי להתפטר מרצון.
ז'יגמונד ראקוצי ורוב האצילים הטרנסילבנים דחו בהתחלה את הניסיונות האלה, אך לבסוף נאלצו לשאת ולתת בגלל התפרצות מרד החיילים ה"היידוקים" (בהונגרית:"היידו") שלחמו בזמנו תחת פיקודו של בוצ'קאי ודרשו את שכרם.
גאבור באטורי ניצל את המצב המשתנה ופנה באפריל 1607 לארכידוכס מתיאס בבקשה לתמוך במועמדותו לכס הנסיכות בטרנסילבניה במקום ראקוצי, והבטיח כי יתמוך בכנסייה הרומית קתולית ואף הוא עצמו יחזור לדת הרומית קתולית.
ההיידוקים שקלו להציע את הומונאי דרוגט כמלך, אך דרוגט סירב לפוגשם, וטען כי יש צורך חיוני להגן על המולדת. באטורי חתם הסכם עם ההיידוקים ב-5 בפברואר 1608, במסגרתו מפקדיהם התחייבו להיאבק למענו עבור כל מטרה שיבחר, ובתמורה הוא הבטיח להם לקדם דווקא את האמונה הרפורמית, למנות את הקצין הבכיר שלהם אנדראש נאג' למפקד של כל ההיידוקים ולסגן מפקד הצבא ואת המנהיג הרוחני שלהם, מאתה פוקטוי ליועץ. יתרה מזו, הוא הבטיח לחלק להיידוקים אדמות באזור נאג'ווארד, אצ'ד וקאלו. אנשי המינהל הטרנסילבנים לא העזו להתנגד לכוחות ההיידוקים וב-7 במרץ 1608 התפטר ז'יגמונד ראקוצי לטובת גאבור באטורי.
שלטונו > התערבותו בנסיכויות הרומניות

מיד עם עלייתו לכס המלכות, גילה גאבור תוכניות שאפתניות להשתלט על האזורים השכנים. התכונן למלחמה על מנת לכבוש את הנסיכויות הרומניות. התכוון להשתמש בשלל על מנת לשלם את משכורות שכירי החרב ההיידוקים. התייעץ קודם עם המנהיג הסקסוני מיכאל וייס, ראש העיר בראשוב (אז קרונשטאט) שנחשב מומחה בעניינים הרומניים, ושיתף אותו בתוכניתו להדיח את שליט ולאכיה, ראדו שרבאן. לאחר מכן שיגר שליחים אל אלזבייטה צ'ומורטאן מלושונץ, אלמנת השליט המולדבי ירמיה מובילה ועוצרת נסיכות מולדובה לצד בנה השליט, קונסטנטין מובילה, שהיה קטין. באטורי הציע לה ברית צבאית נגד ולאכיה. מועצת הנסיכות של טרנסילבניה הביעה התנגדות לתוכניות הצבאיות של באטורי ובכינוס במאי 1608 הסכימה לאשר בריתות עם המדינות הרומניות ללא הסתבכויות צבאיות. ב-31 במאי 1608 התרצה שליט ולאכיה, ראדו שרבאן, לקבל את חסותו של באטורי. כך עשה בחודש יולי גם נציג מולדובה בשמו של השליט המקומי. הם באו לבראשוב כדי להשתחוות לפני באטורי, עוד לפני שמינויו כשליט טרנסילבניה אושר על ידי הטורקים.
שלטונו > התחזקות שלטונו

בהיעדר מלחמה, הופעל לחץ על גאבור באטורי למלא את התחייבויותיו כלפי ההיידוקים והיה חשש למרידה. בינתיים הוא זכה לתמיכה מצד ארכידוכס אוסטריה, מתיאס, שהיה אז מסוכסך עם אחיו, הקיסר רודולף.
ביחס לטרנסילבניה, אישר מתיאס את הפריבילגיות שהשיגו ההיידוקים מאישטוואן בוצ'קאי והסכים לקלוט 6,000 מהם בצבאו, בעוד 3,000 אחרים נשארו בשירותו של גאבור באטורי. אחרי שהצליח לקבל מרודולף את ניהולן של מערב הונגריה, של אוסטריה פרופר ושל מורביה, התחיל מתיאס משא ומתן עם באטורי בנוגע להיידוקים ולמעדמה של טרנסילבניה. הם הגיעו להסכם ב-20 באוגוסט 1608 על פיו ההיידוקים עמדו לקבל מעמד של נתינים חופשיים בשרות הונגריה וטרנסילבניה, בדומה לסקלרים. ההבסבורגים הכירו בגאבור באטורי כנסיך של טרנסילבניה ובאטורי הבטיח לא להפריד את טרנסילבניה מ"ממלכת הונגריה" שבשליטת ההבסבורגים.
בו זמנית גם העו'תמאנים הכירו בשלטונו, בתיווכו של גאבור בתלן, אחד ממנהיגי המחנה הפרו-טורקי.
שלטונו > משטרו

כשליט, הקיף עצמו גאבור באטורי בחוג הטרוגני של יועצים, חלקם בני האריסטוקרטיה הוותיקה של טרנסילבניה, וחלקם כאלה שקודמו על ידי משפחתו, בית באטורי, ושהשתתפו במלחמות של אישטוואן בוצ'קאי.
במהלך המלחמה הארוכה (1593–1606) חלק תמכו בעות'מאנים, אחרים לחמו בשורות הצבא ההבסבורגי ואחרים נאבקו לצידו של מיכאל האמיץ שליט ולאכיה. רוב יועציו היו חסידי הקלוויניזם, ומיעוט היה קתולי. הנסיך לא טרח למתן את הפערים בין המחנות השונים אלא להפך - נהג להעצים אותם.
הוא הרחיק רבים מתומכיו על ידי חלוקה גחמנית של מתנות שהייתה לא פעם בלתי הוגנת. בדרך זו יצר יותר עוינות מאשר נאמנות. בנוסף יצא לו שם של שתיין ורודף שמלות והשמועות על חיזוריו הבלתי פוסקים אחרי נשים הטילו דופי בנשות יועציו ומקורביו.
הוא מינה את יאנוש אימרפי, מקורב ותיק שלו, לתפקיד הקנצלר החדש ואת גאבור בתלן כמפקד של הסקלרים.
שלטונו > ניסיון ההתנקשות

עם הזמן גדלה והלכה התרעומת בקרב שכבות רבות באוכלוסייה כלפי שלטונו של באטורי. הבורגנות המקומית הרגישה מקופחת. במקום לתמוך במסחר, הטיל באטורי מיסים וביזבז את כספי הערים על במסיבות יקרות ונשים.
ב-1609 התחיל שוב בהכנות למסע צבאי נגד ולאכיה, בלי להתחשב בהתנגדות הדיאטה. המלחמה עוכבה על ידי קושרים ובראשם הקנצלר אישטוואן קנְדי והקפטן הכללי של הסקלרים, בולדיז'אר קורניש. על אף השמועות שהרקע לסכסוך בין גאבור באטורי ובין קורניש היה חיזורי הנסיך אחרי אשתו של המנהיג הסקלרי, היו המניעים לקשר פוליטיים.
כשב-20-21 במרץ 1610 יצא באטורי למסע ברחבי מדינתו, תכננו הקושרים להתנקש בחייו בעת שהוא שהה בביתו של קנדי. אולם, אחרי שהמתנקש נכנס לחדר השליט, הוא התחרט וחשף את כל המזימה. באטורי הצליח לעצור רק את קורניש, ואילו קנדי נמלט. מכיוון שחוג הקושרים היה מצומצם, לא סבר השליט ששלטונו הפך לבלתי פופולרי והסתפק בהוצאתו הפומבית להורג של קורניש כאקט הרתעה כלפי מתנגדיו. בנוסף הורה על רדיפות ו"טיהורים" נגד אוהדיו של קורניש.
שלטונו > הפלישה לוולאכיה, דצמבר 1610- פברואר 1611

אחרי הכשלת המזימה נגדו, חידש באטורי את ההכנות למלחמה. בקרב העם גברה רוח ההתנגדות. השליט העליב, בנוסף, את הקהילה הגרמנית כשהעביר ב-11 בדצמבר 1610 את חצרו לעיר סיביו (הרמנשטאט), מבצר של הסקסונים הטרנסילבנים, בטענה שאלבה יוליה, עיר הבירה עד אז, הרוסה ובלתי ראויה לשמש כבירה. צעד זה הפר את זכויות הסקסונים שהיו פטורים מלאכסן את שליטי טרנסילבניה.
למרות פרשת סיביו ומורת הרוח בעם, פלש גאבור באטורי לוולאכיה ב-26 בדצמבר 1610. השליט ראדו שרבאן שהוזהר מראש נמלט למולדובה. באטורי כבש את העיר טרגובישטה, והוכרז שם כשליט ולאכיה. הוא שלח משלחת לאיסטנבול וכדי להצדיק את עצמו בפני הטורקים טען שיזם את כיבוש ולאכיה על מנת להגן בה את האינטרסים של האימפריה העות'מאנית. הוא יידע את הטורקים כי בכוונתו לכבוש גם את פולין, על פי מורשת דודו רבו, סטפאן באטורי, והבטיח למלוך בה כבן חסות נאמן של הסולטאן העות'מאני. באטורי ביקש אישור מהסולטאן למינויו כשליט ולאכיה, וכן רשות להעביר את בירת טרנסילבניה מאלבה יוליה לסיביו, ודרש תמיכה כספית מהביילרבאים מסיליסטרה ומאזו (Özu). (אוצ'אקוב). סכום הסיוע נועד לתשלום שכרם של 32,000 היידוקים.
הממשל העות'מאני לא קיבל את הסבריו והורה לו לעזוב את ולאכיה ולשוב לטרנסילבניה. הסולטאן מינה את ראדו מיכניה לשליט בוולאכיה. באטורי נאלץ לשוב הביתה בפברואר 1611 אחרי שהות בת חודשיים בלבד בוולאכיה שבה חייליו ביצעו מעשי שוד וחורבן. כדי לשמור על מראית עין השאיר שם כוחות מעטים בפיקודו של גאבור בתלן והורה להם לקבל בטרגובישטה את פני השליט החדש ולחתום איתו על הסכם פורמלי להעברת השלטון. בתלן מילא את ההוראות כלשונן וחזר גם הוא לטרנסילבניה באפריל 1611.
העות'מאנים לא התספקו בהתחזקות מעמדם במולדובה - ממנה גרשו את משפחת מובילה, ובוולאכיה, ושמו פעמיהם גם אל טרנסילבניה. בזמן שהותו של גאבור באטורי בוולאכיה, פלשו שני פאשות טורקים מהונגריה לטרנסילבניה, תקפו את נחלות ההיידוקים ודחפו אותם לסגת מיד למקומות מוצאם. ההיידוקים בעצמם פלשו אל אזורים נרחבים בטרנסילבניה ובחלקים הסמוכים של ממלכת הונגריה.
הדחתו ומותו

גאבור בתלן נמנה עם אלו שהוגלו על ידי הדיאטה מנובמבר. מאז שהשיג את הסכמת הסולטאן לשלטונו של באטורי, עלה חנו בעיני השליט. אבל הפופולריות שלו עוררה מהר את חשדנותו של באטורי וכשהשליט בחר להתנתק מהטורקים, הפך לאדם בלתי רצוי.
באטורי הטיל נגדו האשמות-שוא של בגידה ושל קנוניה עם הסקסונים ולפי שמועות, תכנן לרוצחו.
ב-1612 עזב בתלן יחד עם חמישים מנאמניו את טרנסילבניה לא רק כדי להגן על עצמו אלא גם כדי למנוע את עלייתו לשלטון של גיצי, אותו חשב לבלתי מתאים. אחרי שפגש את המפקדים העות'מאנים מהונגריה ובלגרד, התקבל בתלן באדירנה אצל הסולטאן אהמט הראשון והווזיר הגדול החדש ובאפריל קיבל מידיהם את המינוי לשליט טרנסילבניה.
באוגוסט 1613 עזב גאבור בתלן את טורקיה עם צבא עות'מאני בפיקודו של סכנדר פאשה, הביילרביי של קניז'ה, עלי מג'רולו, הביילרביי של אזו, אליהם הצטרפו גם ראדו מיכניה, שליט ולאכיה החדש (שהשתדל לסייע לבאטורי) טטרים מקרים ועוד כוחות טורקיים מהונגריה. הם הגיעו לטרנסילבניה באוקטובר 1613. הטטרים לא הורשו להיכנס לטרנסילבניה על מנת למנוע מהם ממעשי שוד וביזה רחבים מדי.
סכנדר פאשה כינס את הדיאטה ודרש שתוך חמישה ימים היא תבחר בבתלן כשליט. איש לא העז להתנגד לדרישת הפאשה וב-23 באוקטובר בתלן נבחר. הדיאטה שלחה גם איגרת מנוסחת היטב לגאבור באטורי, שבה שטחה את תלונותיה, לרבות על בריחתו מפני הטורקים ונגד כוונתו לסכן את טרנסילבניה בעימות חסר סיכוי עם כוח צבאי חזק בהרבה.
לא ברור אם גאבור באטורי הספיק לקבל את האיגרת, לפני שנרצח ב-27 באוקטובר 1613 בעיר אוראדיה בידי שני היידוקים ממשמרו האישי, שנשכרו לפי השמועות, על ידי גיצי.
לאחר מכן נסוג הצבא העות'מאני מן המדינה, לא לפני מעשי שוד רבים ולקיחת שבויים.
גאבור באטורי היה בן 24 במותו. היה נשוי מלפני 1608 לאנה הורבאט מפאלוצ'ה. לזוג לא נולדו ילדים.
הנצחה

1837 - גאבור באטורי ותקופתו היוו השראה לרומן מאת הסופר מיקלוש יושיקה - "הבאטורי האחרון" (Az utolsó Bátori )
לקריאה נוספת

Decei, Aurel. Istoria Imperiului Otoman până la 1656 . Editura Ştiinţifică şi enciclopedică Bucureşti, 1978
Călin Felezeu The International Political Background (1541—1699); The Legal Status of the Principality of Transylvania in Its Relations with the Ottoman Porte . In Ioan-Aurel Pop,; Thomas Nägler, András Magyari, (eds.). The History of Transylvania, Vo. II (From 1541 to 1711). Romanian Academy, Center for Transylvanian Studies.2009 pp. 15–73. ISBN 973-7784-04-9.
.  [הנסיך של גן הפייות). Nagy, László- Tündérkert fejedelme: Báthory Gábor, Zrínyi Kiadó. 1988 ISBN 963-326-947-4.
Katalin Péter The Golden Age of the Principality (1606—1660) . In Köpeczi, Béla; Barta, Gábor; Bóna, István; Makkai, László; Szász, Zoltán; Borus, Judit (eds.). History of Transylvania. Akadémiai Kiadó. 1994 pp. 301—358. ISBN 963-05-6703-2.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Decei, עמוד 369
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810688406805606  GND: 118966480  ISNI: 0000 0003 6007 0425  LCCN: nb2011032816  VIAF: 220504735   WorldCat (עם VIAF): 220504735 
גאבור באטורי במדי וויבוד