stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לימודי מדונה
חוקרי מדונה > מתנגדים

חוקרים שונים של מדונה ברחבי העולם ספגו ביקורות מעורבות ושליליות הן מהאקדמיה והן מהתקשורת המרכזית וחלקם ראו בהם "קבוצה שולית". אואלט עקבה אחר הביקורת המתפתחת הזו באמצעות המקבץ האקדמאי The Madonna Connection והוסיפה כי ”שמלומדים כאלה הפכו למטרה אופנתית לדאגה, התנשאות ובוז ממחוזות מתקדמים”. בשלב זה, מאמרים שלמים שהוקדשו לאותם החוקרים פורסמו בכתבי עת כדוגמת The Nation, אינסייד והראלד טריביון. בהתנגדות נוספת שעלתה נטען ”הפרופסורים האלה הופכים את מדונה למקבילה האקדמאית של שייקספיר”. במובן של כתיבה אינטלקטואלית אקדמאית וציבורית, בל הוקס נודעה כמתנגדת של לימודי מדונה והקורסים ככלל.
אן האל העירה בצורה אירונית: ”מספר מסוים של חוקרים–עריקים–סטודנטים–מרצים לומדים על מדונה. בעוד שעמיתיהם חוקרים קונפליקטים מגדריים בתולדות פלורנטין או במטאפיזיקה האריסטוטלית, הם מחפשים משמעות עמוקה יותר במדונה”. האל הוסיפה עוד, ”כפי שניתן לדמיין, חוקרי מדונה הם נחל בודד בעולם האקדמאים עתיר המצח והקרניים”. הסוציולוג הספרדי אנריקה גיל קלבו מאוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד הרגיש כי ”מה שחוקרים רוצים זה לנצל את התהילה של מדונה”. עבור אואלט, ”חוקרי מדונה אינם מתעניינים כל כך במדונה עצמה, אלא באופן שבו הם מאמינים שהיא מטלטלת תפקידים חברתיים מסורתיים והיררכיות כוח”. בנוסף, ציין האריס כי ”מעריציה האקדמאים מבלים זמן רב בלימוד כיצד היא מגלמת את הפנטזיות של אנשים אחרים; אולם הם מקדישים מעט זמן להפליא לדיון כיצד היא מגלמת את הפנטזיות שלהם”.
הפסיכולוגית אביגיל ג'יי. סטיוארט תהתה מדוע רבים ממבקריה האקדמאים בחרו להסתכל רק על הניצחונות שלה ולא על הכישלונות שלה. סטיוארט ממשיכה ומציעה שהאקדמאים בסביבתה שלמדו על מדונה, ”עסקו בצד אחד של התדמית שלה”. עם זאת, סיכמה שמדונה מעוררת בעייתיות מסוימת בעקבות כך ”שהצעדים הפוסט-מודרניסטיים האלה תרמו [לכאורה] לפחות כמו הביוגרפים של מדונה, שעסקו במיתוס שנוצר לפיה היא פועלת כאינדיבידואל–שולט”, תוך שהיא מצטטת את סוזן מקלרי שטענה שמדונה היא ”האחראית הבלעדית ליצירת המוזיקה שלה וזה לא המקרה של שני השירים שמקלרי ניתחה”. ברוח זו, מספר רב של אקדמאים ופמיניסטיות הואשמו כלוקות בתסמונת מדונה וונאבי (אנ'), לפי מאמר שכתבה קרלה פרצ'רו בהוצאת אוניברסיטת דיוק. לפי ג'ון סקאו שציין תסמונת זו בשער מגזין טיים שפורסם במאי 1985 מדובר בנשים שהיו רוצות להיות כמו מדונה. בניגוד לסטיוארט, גילברט סבר שמספר חוקרי מדונה ("מדונולוגים"), ”מבקשים לנכס לעצמם את הטקסט אודות מדונה על מנת לשרת אידאולוגיה, ומענישים את מדונה על כישלונותיה במטרה לקדם מטרה זו או אחרת”.
חוקרי מדונה > תומכים

כיוון שרוב החוקרים של מדונה היו נשים, עלה קונצנזוס שהדבר פופולרי בקרבן כתוצאה מאפליה מינית באקדמיות. כלומר, הייתה הזדהות עם הזמרת בעיקר מטעם נשים, בעת שגברים הזדהו עם דברים אחרים. בשלב ראשון, לורי שולץ מאוניברסיטת דנוור גורסת: ”מתייחסים אלינו כאל 'היצאניות' של האקדמיה, בדרכים דומות באופן מוזר לאופן שבו מדונה עצמה נתפסת”. יתר על כן, שוויכטנברג סברה כי ”מדונה כנראה חושבת שאנחנו אנשים צרי אופקים. אך אנחנו לא חושבים שהיא תגיד שזה לא נכון”. א. אן קפלן, אחת הראשונות שעסקו בלימודי מדונה, הופתעה והודאגה מתגובות הנגד כלפי חוקרי מדונה שלדעתה היא די שמרנית ואמרה שזה צוין בכתב עת התומך בשמאל הפולטי. קפלן האמינה שזה קשור לתגובת האנטי-פמיניסטיות באותה תקופה. כפי שטענה: ”מדונה היא אישה שנכנסה למרחב הציבורי כיזמית שמרוויחה הרבה כסף, דבר שאינו נחשב טבעי לנשים. מבחינה מינית, היא עלולה להיות די מאיימת על גברים [...] וזה הפך אותה לתופעה מסובכת ומעוררת תהיות. זאת, ביחס לאמנים ממין זכר כמו אלביס פרסלי, מייקל ג'קסון ופרינס ש'ברחו' מלחקור את זה”.
צ'יפ וולס, חוקר מדונה נוסף שזכה לתשומת לב מהתקשורת, הגיב למבקרים מטעם אינסייד ואמר: ”קראתי את כתביהם של אריסטו, אפלטון ודקארט. אני לא מוצא בהם שום דבר שאני לא מוצא במדונה”. הוא המשיך והעיר ”זה לא קשה לגרום לנו להיראות מטומטמים” וסיכם כי ”מה שנכתב באינסייד לא עוסק בכך שההלניזם הרומאי היה תרבות הפופ בזמנו”. בהמשך לכך, תוארה "רשת" חוקריה של מדונה בתור "יחידה מלוכדת". בעניין זה, וולס העיר ”לפי אופי האזור שאנו חוקרים, עלינו להתלכד”. עם זאת, אחרים מתחו על דבריו ביקורת וראו את ההחלפות וההשוואות הללו כמו ”ילדות בנות שלוש-עשרה שמחליפות עגילים”.
בתגובה להאשמות בגין ניתוח מוטה מטעם מעריצים, אמרה עוזרת הפרופסור ליסה הנדרסון, כי ”אדם יכול להיות מעריץ ומלומד, הם משפרים זה את זה”. שולץ, הקדישה מאוחר יותר מאמר בהשראת The Velvet Light Trap ב-1999, שבו תיעדה באופן מקיף את המחלוקת סביב לימודי מדונה והתגית שהם קיבלו בתור ”הוונאביז האקדמאים של מדונה” בידי העיתונות הפופולרית השמאלית בפוליטיקה.
ביקורות

לימודי מדונה פילגו את העולם האקדמאי. בהתייחסות לכך, הסוציולוגית הספרדייה מריה אנחלס דוראן קבעה כי מדונה הייתה נושא למחקרים רבים ומגוונים אך ”מעוררת מחלוקת גדולה של דעות”. צ'ארלס טי באנר-היילי, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קולגייט אישר זאת גם הוא, ואמר כי ”בעולם האקדמאי, כוחה של מדונה גרם לפילוג בין החוקרים שהפך לעיתים קרובות מדיון רם ונשגב לטיפשי”. באגודת נשיונל ג'יאוגרפיק כינו את לימודי מדונה בתור ”שנויים במחלוקת”. עבור מבקרי תרבות משמאל ומימין בפוליטיקה, לימודי מדונה ייצגו את ”המילה הראשונה והאחרונה של הברבריות”, ברבריות פוליטית הופנתה לפלג השמאלי, בעוד התרבותית הופנתה לפלג הימני.
בשיאו של אותו הדיון, הוצג הנושא סביב מדונה בתור ”אופורטוניסט חסר כישרון” והיא תוארה בתור ”מפלצת שנוצרה על ידי תקשורת ההמונים” בידי מדריכי הזרם המרכזי, בעוד שאקדמאים התומכים בראייה פופוליסטית גרסו ”[שמדונה היא] לא פחות משורש–עשבי מהפכני”.
כנושא בעל עניין תקשורתי רחב, בספרייה הבין-לאומית לספרות מוזיקלית (אנ') סקרו אותו לפי מה שפורסם בעיתונות הפופולרית וציינו את ”הלעג שחֵקֶר מדונה עורר בקרב עיתונאים”. כמו כן, בהתחשב בעובדה שעבודתה של מדונה העסיקה את האקדמאים החל משנת 1983 ולאורך כל שנות התשעים, אליזבת טיפנס מרולינג סטון ב-1990 תהתה ”זה יכול להיות הוגן לשאול, האם זה עדיין אמנות? האם נחכה עוד חמישים שנה לפני שנעז לפרק את מדונה לגורמים? לשאול מה היא מלמדת אותנו על עצמנו ועל התרבות שלנו?”. דוגמה דומיננטית נוספת למאמרים שלמים המוקדשים לענף מהתקשורת, כוללת את המשרד Knight Ridder, שכן פורסם מטעמו מאמר בשנת 1991 בנושא בשם "מדונה שנויה במחלוקת אפילו עבור חוקרים", תוך ציטוט הערות של כמה פרופסורים ואישים אחרים. הפרופסור רוברט מיקליטש תיאר את הענף כתופעה ”פוליטית-תרבותית”. הוא המשיך והסביר שישנן שתי עמדות "פוליטיות" בפרט שהוצמדו באופן תדיר למחקרי מדונה ולזמרת בפרט: הזכות להפלה מלאכותית וקמפיינים למין בטוח המעודדים שימוש בקונדומים.
ביקורות > תגובותיה של מדונה

בשנת 1994, ג'ון פארלס מניו יורק טיימס חקר את מחשבותיה של מדונה לגבי הלימודים האקדמאים, והיא השיבה ”זה מחמיא כי ברור שאני בראש של הרבה אנשים”. בריאיון לגארי גושגריאן שכותב עבור ואניטי פייר, היא השיבה תשובה דומה: ”מחמיא לי שאנשים לוקחים את הזמן לנתח אותי ושכל כך חלחלתי לנפש שלהם, עד שהם צריכים לבצע תהליך אינטלקטואליזציה על עצם קיומי. אני מעדיפה להיות בראש שלהם מאשר לא”. ב-Boricua Pop (2004), פרנסס נגרון-מונטנר שיקפה: ”דמייני לרגע שאת מדונה... תארי לעצמך, שיש ספרי תיאוריה עלייך, ושאת הנושא המרכזי של עבודת גמר ומאמרים אקדמאים. פמיניסטיות דנות אם את גיבורה או שדה”.
ביקורות > ביקורת

מחקרי מדונה עוררו כמות גדולה של ביקורות בקרב חוקרים ופרשנים אחרים, אם כי הביקורות נגד המחקרים היו דומות במובנים רבים. סטיבן בראון מאוניברסיטת אולסטר (אנ') העיר כי ”כשאתה קורא חלק מהדברים שאקדמאים כתבו על מדונה, אז אתה נוטה להסיק שחוקרים מסוימים צריכים לצאת יותר”. התחום ספג ביקורת כיוון שהוא נטה ”להיות עמוס בז'רגון ונטה לפרשנות יתר”. הוקעה של הענף והמיצגים הפמיניסטיים וההומוסקסואלים שהוא כולל במסגרת הלימודים, מתנגדת ”למצב של אנרכיה אינטלקטואלית; היא מובילה לסנקציות בכוונה תחילה באמצעות קריאה שגויה ומעוותת”. קמיל פאליה, כינתה את התחום בתור ”טרמינולוגיה יומרנית” וציינה דוגמאות של מונחים כמו ”אינטרטקסטואלי, משמעויות, טרנסגרסיבי, חתרני וייצוג עצמי”. היא גורסת: ”זה יכול להיות קומי, למעט ההשפעה הרעה על סטודנטים ומערכת מושחתת”.
רוברט כריסטגאו האמין שחלק רב מהכתיבה האקדמאית אודות מדונה מרגישה מתורגמת מדי. הוא ציין את הניגוד בין הקליפים ה"עשויים יתר על המידה" ו"המלאים מדי" שלה לשירי הפופ ה"לא מתאמצים" שלה. בדומה לכריסטגאו, מחברי הספר "תורת התקשורת והתרבות" (2010) מצאו שהבעיה בלימודי מדונה מנקודת המבט של תחום המוזיקולוגיה היא ”שמעט מאוד ניתוח מתמקד בטקסט המוזיקלי אלא בביצועים ובסרטוני תדמית”. בנושא זה, גרסה אנדרו בלייק שיש בעיה בין שילוב לימודי תרבות ומוזיקה יחד. מתוך תחושה חינוכית, מספר מבקרים התעכבו על השאלה האם מדונה צריכה לקבל מקום בתוכניות הלימודים לצד מקצועות מבוססים וקנוניים יותר, תוך טענה שהיא ”לא ראויה ללימוד אקדמאי ולא מוסיפה דבר לקידום הידע”. פרשנים שונים תיארו זאת בתור ”בזבוז זמן וכסף” הן עבור פרופסורים והן עבור סטודנטים. התחום ספג ביקורת נוספת על כך שהוא לא הוסיף דבר לסיכויי התעסוקה של סטודנטים. מבקר אחר אמר כי ”נושא הלימוד הזה לא מתאים למספר סטודנטים להשכלה גבוהה”. רוג'ר קימבל (אנ'), האשים את נוכחותה של מדונה בכיתת הלימודים וטען שמדובר ”בלא פחות מהונאת תלמידים בחינוך לאמנויות ליברליות”. על דבריו הוסיפה קמיל פאליה, אחת מהפרשניות הראשונות של התחום: ”אנחנו לא צריכים קורס שלם שמוקדש למדונה”.
מדריכים כמו רוברט וולסר הסבירו שסטודנטים היו סקפטיים בכל הנוגע למדונה, בטענה שהם ”הורגלו לחשוב שלא יכול להיות משהו חשוב בתרבות הפופולרית, במיוחד בתרבות הפופולרית של נשים”. שנים רבות לאחר מכן, קת'רין מרפי-ג'ודי, פרופסורית חברה לצרפתית באוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת' ציינה את הבעיה של ספרי לימוד מיושנים. בסוף שנות ה-90, ההיסטוריונית והפמיניסטית האוסטרלית ברברה קיין דחתה את התחום ואמרה: ”אף על פי שאיני דוגלת במחקרי מדונה נוספים (שכיום מיושנים במידה ניכרת), וגם לא מתייחסת אליהם כאל מלומדים או פוליטיים, אני רוצה להציע שמחקרים כאלה על תרבות הנשים הם חשובים”. באמירה דומה הסביר היסטוריון האמנות האמריקאי דאגלס קרימפ: ”ההססנות שלי להשתתף בתופעת לימודי מדונה היא שאני בדרך כלל חושב וכותב על דברים שבאמת חשובים לי, ומדונה לא כל כך חשובה לי”. רוברט קליי, פרופסור לאנגלית באוניברסיטת פלורידה כינה אותם בתור ”כובע ישן”.
ביקורות > הסברה ותגובות נגד

אקדמאים רבים, בעיקר סטודנטים ללימודי מדונה, דיברו בעד התחום. אחת ההצדקות הללו הייתה החשיבות של חקר התרבות המודרנית. צ'ארלס סייקס ממגזין מילווקי אמר כי ”אין נושא מגוחך מכדי להיות נושא למחקר באקדמיה”. הפרופסור תומאס פרארו מאוניברסיטת דיוק תיאר את התחום בתור ”אקדמאי למדי במיקוד, בשפה ובאידיאולוגיה”. בשנת 1997, בשיחה עם וול סטריט ג'ורנל, מאט ריי טען שבאותה תקופה התחום ”מיצה את עצמו עכשיו”, אך הוסיף ואמר, ”נעשתה עבודה טובה בהסברה על חשיבותה של מדונה”.
בשיא הפולמוס הזה, ג'סי נאש, פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת לויולה, אמר, ”זה יותר מקובל למחוק את מדונה מאשר למחוק את התרבות הפופולרית. אך זו טעות גדולה. דור שלם מגבש דעות על בסיסה”. שוויכטנברג ציינה כי ”מדונה היא דמות שחשובה מאוד לקבוצות תת-תרבותיות [...] להגיד שהיא לא ראויה שילמדו אותה זה מאוד מתנשא על הרבה אנשים”. כמו כן, ההיסטוריונית מרילין בי יאנג הזכירה ”שתרבות הפופ נחקרה זה מכבר באוניברסיטאות והשפתעה של מדונה היא רצינית”. נאש ממשיך ומציע שדמות כמו מדונה היא ”המפתח להבנת הזמנים שבהם הם חיים, ולעומת זאת, יכולה לגשר גם לתקופות אחרות במרוצת השנים”. ההשוואות עם דמויות היסטוריות ושל תקופות קודמות היו קבועות. בשלב ראשון, מספר חוקרים אמרו שמדונה ”ראויה לחקירה [היום] כפי שהיה צ'ארלס דיקנס במאה ה-18”. ליסה הנדרסון, עוזרת פרופסור חשבה ”שעבודה על שייקספיר הייתה אולי מצחיקה לפני 300 שנה כמו שעבודה על מדונה יכולה להיות היום”. יאנג סיכמה כי היא מרגישה ”שלדור הבא, מדונה תהיה חשובה יותר מליאונרד ברנשטיין”.
לין לייטון מאוניברסיטת הרווארד העירה גם היא: ”ללמד סטודנטים כיצד לחקור תרבות פופולרית בצורה ביקורתית חשובה כמו ללמד אותם לחקור אמנות גבוהה”. בניגוד לדאגותיהם של חלק מהסטודנטים, גארי בארנס ואליזבת קיזר ב-Madonna: Like a Dichotomy (1990) ציינו ”שתלמידים בכיתות תקשורת מוצאים שזה מועיל ללמוד על מדונה, כיוון שהיא דמות תרבותית מרתקת ופורה”. בשיעור שהוקדש למדונה בשנת 2008, אמר הכלכלן והאקדמאי רוברט מ. גרנט כי ”ההיכרות עם מדונה פירושה שכולם יכולים לתרום לדיון”. בהתייחס לביקורות על התחום ומחבריו, אואלט הציעה כי ”אם המבקרים לא היו כל כך עוינים מההתחלה, ולא היו מקדישים כל כך הרבה זמן לגרום לעבודה אקדמאית על מדונה להיראות מגוחכת ולהוציא אותה מחוץ להקשרה, הם היו עשויים להיות חלק ממנה”.
ביקורות > סתירה

במחקרים שונים, לימודי מדונה יצרו השפעות בלתי צפויות. לפי העיתונאי והחוקר אית'ן בראון, הם ”הסתירו מה הפך את הנושא שלו לכל כך מושך מלכתחילה (מדונה)” והאשים את קמיל פאליה במחלקות הסמיוטיקה באוניברסיטאות. בעקבות תיאורו של בראון, בתחילת המאה ה-21, הצטמצמה לראשונה כמות הביקורות על מדונה. חוקר הציע כי ”נראה שהושגה דרגת רוויה”. פרופסור ג'ים מק'גוויגן מאוניברסיטת לאפבורו ציין כי במחקרי התרבות, המקרה של מדונה היה כל כך ”עמוס יתר על המידה” עד שהוא הגיע למעמד של תופעה בין-לאומית, כפי שקרה בבתי הספר הישנים עם הבעיה ההיסטורית על הגורמים למלחמת העולם הראשונה.
יותר ממחבר אחד הציע שלימודי מדונה הם לא רק על מדונה, אלא מונעים גם על ידי גורמים מקצועיים בתוך האקדמיה; במיוחד, על ידי רצונם של אקדמאים רבים להוכיח את הרלוונטיות החברתית שלהם. בשלב זה, צמיחתה של "תופעת מדונה" (MP) שיקפה שינויים שהתרחשו בתפיסת האמנות הפופולרית, לא רק בקרב אקדמאים אלא גם בקרב מבקרי פופ מהמיינסטרים. באותו נושא, השוו את התופעה לאימפריאליזם תרבותי. נשיא CBS News, פרד ו. פרנדלי, היה ביקורתי לגבי לימודי מדונה, אך גם הציע ”שכתיבת מאמר גדול אמורה להיות הישג אינטלקטואלי – עניין רציני. מדונה היא פריק תקשורתי. איך התקשורת יצרה אותה – יכולתי לראות את עצמי לומד את זה”. קבוצה אחרת הציגה פרספקטיבה של כתיבה אקדמאית, בעוד קפלן הציע כי ”בכל זאת, היא תופעה תרבותית סותרת ומורכבת שאי אפשר פשוט לבטלה”. כמו קפלן, המלומד דאגלס קלנר הסכים עם הנקודה הזו והוסיף:
ואכן, מדונה היא אתגר פרובוקטיבי ללימודי תרבות. פריקת העושר של האסטרטגיות, המשמעויות והאפקטים האמנותיים שלה דורשת פריסת מערך מלא של ביקורת טקסטואלית, דעת קהל וניתוח של הכלכלה הפוליטית ותרבות הפופ בחברה התקשורתית העכשווית שלנו. עבודתה נעשתה מורכבת יותר ויותר, ודווקא המורכבות הזו הפכה את מדונה לאובייקט שנוי במחלוקת מאוד של ניתוח אקדמאי במשך עשרות שנים. מדונה מאפשרת קריאות רבות, אפילו סותרות, שמתבססות בטקסטים השנויים במחלוקת והמודרניסטים שלה והשפעותיה התרבותיות הסותרות. במפגשים משעממים, נסו לציין את מדונה ותוכלו להיות בטוחים שיהיו ויכוחים אלימים, כאשר חלק מהאנשים יתקפו בלהט ואחרים יגנו עליה.
ביקורות > השוואות

התחום שימש באופן אנלוגי הן להגנה או ביקורת על מגמות אקדמאיות אחרות, והן תחומי משנה, בעיקר מהעידן שלאחר לימודי מדונה. הפרופסור הדני אריק שטיינסקוג, השתמש בו בניסיון להגן על הקורסים שהוצעו לביונסה. ההיסטוריון והפרופסור דייוויד רודיגר ציין שבנובמבר 1997 לעגו במגזין הניו יורק טיימס למחקרי האדם הלבן וקראו וכינו אותו בתור ”היורש המטופש של לימודי פורנו ולימודי מדונה”. הוא גם ציין: ”הרעיון לחקור את הפופולריות של מדונה חלחל אצל מבקרים רבים ומגמות מחקר על התרבות האמריקאית. אף סופר לא תיאר בצורה מדויקת יותר מה עומד על כף המאזניים במחקרים כאלה מאשר בל הוקס”.
עוד בשנות ה-2000, מייקל ברובה הסביר את דברי המבקרים וההשוואות הקשורות, ואמר כי ”כל עוד מחקרי תרבות נחשבים זהים ללימודי מדונה, הביקורות על לימודי תרבות הולכות ומתקדמות בדרך צפויה וברורה לחלוטין”. בכתיבה עבור The Chronicle of Higher Education, ברובה שם לב שמאז ייבוא לימודי התרבות לארצות הברית, התחום ”הפך בעצם לענף של ביקורת תרבות הפופ”. ברוח זו, סטיוארט הול, אחד מהסופרים המשפיעים ביותר במחקרי התרבות, העיר: ”אני באמת לא יכול לקרוא עוד ניתוח לימודי תרבות של מדונה או 'הסופרנוס'” הסופרת האמריקאית ג'וליה קלר התייחסה גם היא להשפעת הלימודים.
ב-Vamps & Tramps: New Essays (2011), ציינה קמיל פאליה כי ”הכתיבה האקדמאית הנוכחית על מדונה והתרבות הפופולרית האמריקאית בכלל היא רדודה”. מחברים ב-Evaluating Creativity: Making and Learning מאת יאנג פיפל (2000), ציינו כי ”לא משנה מה עמדתם של המתדיינים על לימודי מדונה, ישנו דימוי מסוים לחרדה כללית יותר בחקר התרבות, וזה מתקשר באופן מסוים להשפעה הכוללת של הפוסטמודרניזם. בהתחלה, נבע הדבר מהתערערות בקריטריונים להערכה באמנויות שהתפצלה לשני נושאים עיקריים: תגובה נאו קונסרבטיבית ויחסיות תרבותית”.
מורשת

ב-Materialisations of a Woman Writer (2006), הסופרת השוודית מריה ויקסה מאוניברסיטת סטוקהולם ציינה כי ”מדונה כבר לא נמצאת באור הזרקורים האקדמאי”, אך הוסיפה וקבעה כי ”לימודי מדונה נותרו תחום מבוסס בלימודי תרבות”. מחברי Religion and Popular Culture: Rescripting the Sacred (2008), ציינו כי ”אף על פי הלעג (אולי המוטעה) של גל לימודי מדונה, התקופה הניבה כמה עבודות חשובות ופורצת דרך בלימודי תרבות שהתמקדו במוזיקה, בקליפים [וגם] סרטים”.
עבור הפרופסורית חברה דיאן פקנולד, לימודי מדונה ”בישרו והאיצו את התפתחותם של לימודי תרבות אמריקאיים”. חוקר התקשורת ההולנדי יאפ קואימן, העיר כי לפני לימודי מדונה, ”רוב תשומת הלב המלומדת הוקדשה לז'אנרים ולאמנים שלא קוטלגו כקשורים לפופ, אך מדונה הביאה את הז'אנר לקדמת הבמה”. בקנה מידה רחב יותר, ”קורסים המוצעים באוניברסיטאות כמו הרווארד, פרינסטון, UCLA ואוניברסיטת קולורדו נהגו בהנחה שלידוענים יש משמעות חברתית ולכן הם נושאי לימוד חשובים”. הסופרת הבריטית אמה ברוקס (אנ') ציינה שעידן לימודי הפוסט-מדונה בעל השפעה מבוססת. היא המשיכה ואמרה שאוניברסיטת הרווארד הייתה מהחלוצות שסיפקו את הלימודים הללו בתחילת שנות ה-90.
ב-Madonna's Drowned Worlds (2004), המחברים ציינו כי ”לימודים אקדמאים וקורסים במכללות העוסקים בעבודתה של מדונה זכו לפופולריות בין-לאומית כשהיא עצמה הייתה בשיא שלה בשנות ה-90”. בתחילת שנות ה-90, ציינה מורין אורת' (אנ') כי האקדמאים נהרו ללמוד את התחום. ועל אף הביקורות השליליות, האקדמאים רכשו מספר כלים ששימוש אותם בהמשך, כאשר הופיעו בתוכניות אירוח, והוצגו בשערי עיתונים ומגזינים לאומיים ובין-לאומיים. שוויכטנברג, טענה כי ”הכתיבה על מדונה והמשמעות התרבותית שלה יצרה קשרים עם אחרים מחוץ לאקדמיה שהמיסו את הגבולות בין ציבורי לפרטי, אקדמאי ופופולרי, תיאוריה ופרקטיקה”. בשנת 2001, הכתב והעיתונאי האנגלי אנדרו מורטון (אנ') שפרסם את הביוגרפיה על דיאנה, נסיכת ויילס, הצהיר: ”כל אותם מרצים בקולג' שהתלבטו לאין שעור אודות השפעתה על יחסי גזע ומגדר בחברה הפוסט-מודרנית, עדיין, אחרי עשרים שנה, מחפשים נואשות את מדונה”.
מורשת > השפעה על הקריירה של מדונה

במרוצת השנים, השפעתה של מדונה על האוניברסיטאות לא עצרה. חוקר התקשורת דייוויד בקינגהאם ראה בכך תרומה ”לעלייה המטאורית של הקנוניזציה האקדמאית”. לדברי הפרופסורית והעורכת האמריקאית מרי קרוס, היא הפכה ”לכוכבת נעלה בצורה הבלתי סבירה בין כותלי האקדמיות והאוניברסיטאות”.
בשיא התפתחותו של התחום שאירע בשנות ה-90, הפרופסור גרגורי אולמר מאוניברסיטת פלורידה הגדיר את מדונה בתור ”אמן הפופ הנחקר ביותר באוניברסיטאות”. אליזבת טיפנס מרולינג סטון הגיבה בנושא בשנת 1992 ואמרה כי ”אף אמנית מסוגת מוזיקת הפופ מעולם לא חדרה למסדרונות האקדמיה כפי שחדרה מדונה”. אנדראס האגר מהאוניברסיטה האקדמית של אובו ציטט את דבריה של שוויכטנברג והוסיף: ”כמעט ואף אמן פופולרי אחר לא זכה לתשומת לב רבה מהקהילה המדעית כמו מדונה”.
החשיבות הסמיוטית והמשמעותית של התחום נותחה על ידי מומחים שונים, שלכל אחד מהם היה תפקיד משלו בחברה מכל הנושאים שנדונו במסגרת הלימודים. בהקשר זה, דניאל האריס מ-The Nation (1992) קבע כי ”יש מדונה כמעט לכל תחום תאורטי”. הוא הרחיב את הרעיון הזה תוך ציטוט מודל ה"מדונה הלקאניאנית" (התייחסות לפסיכואנליזה הלאקאניאנית) בסקירה של מרג'ורי גרבר (אנ'), מודל ה"מדונה הפוקודיאנית" לפי צ'ארלס וולס, מודל ה"מדונה הבודרילאדית" לפי קת'י שוויכטנברג, ומודל ה"מדונה הפרוידיאנית" של סינדי פאטון (אנ') ומודל ה"מדונה המרקסיסטית", מאת הפרופסורית חברה מלאני מורטון. מחברים אחרים כמו הסופר הקולומביאני חוסה יוניס (ספ'), לולה גלן מאל פאיס וקרוליין פון לוצוב מ-Süddeutsche Zeitung הסתמכו על דבריו של האריס ופרסמו מספר מחקרים בהתבסס עליהם. פון לוצוב ציינה שהדבר גרר פרודיה על הפרשנויות המרובות הללו ותיארה זאת בתור: ”מחולל פוסטמודרניזם”. ברוח זו, הציע מבקר הספרות הצ'יליאני, אוסקר קונטרדו (ספ'), שהפרסומים האקדמאים שהזמרת הייתה בהם מוקד, התרבו, ושברו את הסמיוטיקה של ”הדימוי שלה, המוזיקה שלה, הופעותיה בתקשורת, הבימוי שלה והמסרים המרומזים והמפורשים שלה”. המחקרים הביקורתיים על מדונה חושפים אותה כסמל, תדמית ומותג בעל קשר ישיר לחקר גישות עכשוויות.
מורשת > השפעה על הקריירה של מדונה > אומדן הספרות האקדמאית של מדונה

במרוצת השנים, קבוצת מבקרים אמדה את נתוני המחקר והספרות אודות הזמרת בעולם האקדמאי. הסופר דייוויד צ'ייני העיר ”מדונה יצרה ספרות אקדמאית ופופולרית עצומה של הסבר ופרשנות”. הפרופסורית פמלה רוברטסון ויצ'יק העירה ”שמדונה נמצאת בכל מקום בשיח האקדמאי כמו שהיא נמצאת בתקשורת הפופולרית”. חוסה פ. בלנקו מ-The Journal of Popular Culture ציין ”ניתן לטעון שמדונה נחשפת יתר על המידה במחקרים האלה”. דעה דומה נהגתה בידי פוז-הרננדס ב-Madonna's Drowned Worlds (2004), כשציין ”שהעיסוק האקדמאי מאז נמשך ללא הפוגה”. ההיסטוריונים האוסטרלים רוברט אולדריץ' (אנ') וגארי וות'רספון כינו את מדונה בתור ”דוגמה לנוכחות בלתי ניתנת לחיקוי, כיוון שהיא הציפה את כתבי העת האקדמאים”. ב-Fashion and Celebrity Culture (2013), פמלה צ'רץ' גיבסון כתבה ”מאז שנות ה-80, בוודאי נכתב מספיק על מדונה כדי ליצור תת-דיסציפלינה חדשה לגמרי בתוך לימודי תרבות”.
ב-Gender and Popular Culture(2013), מחברים תיארו את מדונה בתור ”מבצעת שעוררה תגובות רבות מצד מבקרי התרבות והאקדמיה. נוכחותה עוררה שפע של דיונים אקדמאים”. אלינה סימון, מחברת "מדונהלנד" (אנ') (2016), העירה בזמן שעבדה על ספרה: ”חקרתי בתקווה למצוא איזו אבן קטנטנה שנותרה על כנה בבור החצץ הענק של לימודי מדונה. אין מחסור בחומר על מדונה, אלא עודף מוחץ ממנו”.
ראו גם

אקדמיה
ביבליוגרפיה
ביאורים

↑  ב-Materialisations of a Woman Writer‏ (2006), הסופרת השוודית מריה ויקסה מאוניברסיטת סטוקהולם (SU) כתבה כי "לימודי מדונה נותרו תחום מבוסס בלימודי תרבות". בחוגים רבים, קורסים, חיבורים או כתבי עת במאה ה-21 הוצעו אפשרויות שונות של לימודי מדונה (אוניברסיטת אוביידו; 2018) או מפיו של מנאב ראטי (Journal of American Studies‏; 2018). מלבד הציטוטים המתמשכים בביבליוגרפיה, אקדמאים אחרים המשיכו לבקר מחדש ולערוך הערכות מחדש של דיונים בעבר אודות מדונה.
↑  בתמונה, ייצוג של השדה האולטרה-עמוק של האבל באמצעות GIF.
לקריאה נוספת

Chaney, David (2002). The Cultural Turn: Scene Setting Essays on Contemporary Cultural History. Routledge. ISBN 1134850891.
Church Gibson, Pamela (2013). Fashion and Celebrity Culture. Berg. ISBN 978-0857852311.
Forbes, Bruce David (2005). Religion and Popular Culture in America. University of California Press. ISBN 0520246896.
Negrón-Muntaner, Frances (2004). Boricua Pop: Puerto Ricans and the Latinization of American Culture. New York University Press. ISBN 978-0-8147-5818-2.
Goshgarian, Gary (1993). The Contemporary Reader. HarperCollins. ISBN 0673522229.
Hall, Dennis R.; Hall, Susan G. (2006). American Icons. Greenwood Publishing Group. ISBN 0313027676.
Jeffreys, Sheila (2005). Beauty and Misogyny: Harmful Cultural Practices in the West. Routledge. ISBN 1134264437.
Roediger, David R. (2010). Black on White: Black Writers on What It Means to Be White. Knopf Doubleday Publishing Group. ISBN 978-0307482297.
יהודה בן ניסים אבן מלכה

רבי יהודה בן ניסים אבן מלכה היה פילוסוף ומקובל יהודי, שחי ופעל במרוקו באמצע המאה ה-13 (תחילת האלף השישי לפי הלוח העברי).
הגותו וכתביו

יהודה אבן מלכה התגורר ככל הנראה בעיר פאס וחיבר את עיקר הגותו בשפה ערבית יהודית. על פי החוקר ז'ורז' ויידה, מזכירה הגותו הפילוסופית של אבן מלכה את עקרונות הנאופלאטוניזם כפי שהופיעו בזרם האיסמאעיליה. להשקפתו של אבן מלכה יש בדת הרבה מעבר לגלוי, ובעוד שעל רוב המאמינים למלא את חוקי הדת כפשוטם, תפקידם של הפילוסופים הוא להבין את כתבי הקודש לעומקם. כמה מכתביו של יהודה אבן מלכה השתמרו עד ימינו:
אונס אל ג'ריב - נחמתו של הגולה - חיבור פילוסופי-מיסטי העוסק בגלות של הנפש בעולם החומרי הרחק ממקורה האלוהי.
פירוש לפרקי רבי אליעזר. עוד בימי חייו פרשנות זו זכתה לתרגום לעברית על ידי יצחק דמן עכו.
פירוש ל-ספר יצירה.
פירוש התפילות.
בנוסף מתייחס אבן מלכה בכתביו לחיבור נוסף שלו הנוגע לתחום האסטרולוגיה, אך ככל הנראה חיבור זה לא השתמר.
העיסוק בתורת הקבלה החל בקרב מספר מצומצם של מקובלים בדרום צרפת בסוף המאה ה-12[דרושה הבהרה], התפשט משם לחכמי יהדות ספרד במהלך המאה ה-13 ובהמשך הגיע גם לארצות אשכנז. ככל הנראה היה אבן מלכה למקובל הראשון בצפון אפריקה שהחל לעסוק בתורת הקבלה. בנוסף היה, ככל הנראה, בין המקובלים הראשונים שנתנו מקום מרכזי לאסטרולוגיה בכתביהם על הקבלה, והוא השפיע כנראה על מקובלים מאוחרים יותר.
לקריאה נוספת

פירוש פרקי דרבי אליעזר / לר' יהודה אבן מלכה; עם תרגום והשגות ר' יצחק דמן עכו, יוסף ינון פנטון (מהדיר), ירושלים, תשנ"א
Georges Vajda, Juda ben Nissim Ibn Malka: philosophe juif marocain, Paris: Larose, 1954
Paul Fenton (ed. and trans.). Juda Ibn Malka: La Consolation de l’expatrié spirituel, Paris: Éditions de l’éclat, 2008
הערות שוליים

↑  קולט סיראט, הגותם של פילוסופים יהודים במזרח עמ' 172–174
↑  פורסם על ידי יוסף ינון פנטון בספונות סח ונדפס גם בפרקי דר' אליעזר מהדורת זיכרון אהרן
↑  נדפס בתוך: (Giulio Busi (Editor), Libri ebraici a Mantova, v4 (2003
↑  משה אידל, ‏"ראשית הקבלה בצפון אפריקה? – תעודה שכוחה של ר' יהודה בן נסים אבן מלכה", פעמים 43, אביב תש"ן, עמ' 4–15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300636105171  ISNI: 0000 0000 7079 6527  SUDOC: 125378513  VIAF: 98470337   WorldCat (עם VIAF): 98470337
ירדן בר-כוכבא

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1970 (בת 54) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  ירדנה בר-כוכבה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  שחקנית, קומיקאית, במאית תיאטרון, זמרת
 צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (2003)  פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (2015) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ירדן בר-כוכבא הלפרין (נולדה בתל אביב ב-9 במרץ 1970) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאית, במאית תיאטרון וזמרת ישראלית. זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה.
חיים אישיים

עד פטירתו ב-2016, הייתה בר-כוכבא נשואה לטל הלפרין, מחנך אנתרופוסופי לילדי גן, שנאבק במחלת הסרטן במשך שמונה שנים. לזוג שני ילדים.