כיבוש חבל הרוהר
רקע

על פי תנאי הסכם ורסאי (1919) שסיים רשמית את מלחמת העולם הראשונה, הגדה המערבית של הריין נכבשה על ידי מדינות ההסכמה, והגדה המזרחית בטווח של 50 קילומטרים מהנהר - שכללה את חבל הרוהר - פורזה (סעיף 42). בנוסף, גרמניה נאלצה לקבל אחריות על הנזקים שנגרמו במלחמה ונאלצה לשלם פיצויים למדינות ההסכמה. מאחר שהמלחמה במערב נערכה בעיקר על אדמת צרפת, עיקר השילומים היו לצרפת. הסכום הכולל שנדרש מגרמניה - 226 מיליארד מארק זהב (1,093 מיליארד דולר ב-2024) - נקבע על ידי ועדת הפיצויים של מדינות ההסכמה. בשנת 1921 הצטמצם הסכום ל-132 מיליארד מארק זהב (באותה עת 31.4 מיליארד דולר; 442 מיליארד דולר בשנת 2024). מאחר שחלק מהתשלומים היו בחומרי גלם, חלק מהמפעלים הגרמניים סבלו ממחסור והכלכלה הגרמנית נפגעה, מה שפגע עוד יותר ביכולתה של המדינה לשלם. צרפת סבלה גם מגירעון גבוה שנצבר במהלך מלחמת העולם הראשונה, שהביא לפיחות של הפרנק הצרפתי. צרפת הסתכלה יותר ויותר על תשלומי הפיצויים הגרמניים כדרך לייצב את כלכלתה.
עקב עיכובים במשלוח השילומים, כוחות צרפתים ובלגים, באישור הבריטים, כבשו את דואיסבורג ודיסלדורף באזור המפורז של חבל הריין ב-8 במרץ 1921. באולטימטום הלונדוני של 5 במאי 1921, ניסו בעלות הברית לאכוף את התשלומים שלהם. תוכנית תשלום עבור 132 מיליארד מארק זהב באמצעות איום לכבוש את הרוהר אם גרמניה תסרב לקבל את התנאים. ממשלת גרמניה של הקנצלר יוזף וירט קיבלה את האולטימטום ב-11 במאי והחלה ב"מדיניות ההגשמה" שלה (Erfüllungspolitik). בניסיון להתאים את התשלומים, היא התכוונה להראות לבעלות הברית שהדרישות הן מעבר לאמצעים הכלכליים של גרמניה.
כתוצאה מכישלון גרמניה לבצע משלוחי עצים בדצמבר 1922, ועדת הפיצויים הכריזה על גרמניה כחדלת פרעון. במיוחד החריד את הצרפתים שמכסת העצים שהגרמנים לא עמדו בה התבססה על הערכת יכולת שהגרמנים עשו בעצמם ולאחר מכן הורידו. בעלות הברית האמינו שממשלתו של הקנצלר וילהלם קונו, שהחליף את יוזף וירט בנובמבר 1922, הכשילה את משלוחי העצים בכוונה כדרך לבחון את רצון בעלות הברית לאכוף את האמנה. רמון פואנקרה, ראש ממשלת צרפת, קיווה לסנקציות כלכליות משותפות אנגלו-צרפתיות נגד גרמניה אך התנגד לפעולה צבאית. אולם בדצמבר 1922, הוא ראה כי הפחם לייצור פלדה צרפתית ותשלומים בכסף כפי שנקבעו בהסכם ורסאי לא משולמים. נציגים צרפתים ובלגים בוועדת הפיצויים דחקו בכיבוש הרוהר כדרך לאלץ את גרמניה לשלם יותר, בעוד הנציג הבריטי העדיף להוריד את התשלומים. הסכסוך הגיע לראש סדר העדיפויות על ידי אי תשלום משלוחי פחם על ידי גרמניה בתחילת ינואר 1923, שהייתה השלושים וארבעה של אי תשלום הפחם בשלושים ושישה החודשים הקודמים. לאחר לבטים רבים, החליט פואנקרה לכבוש את הרוהר ב-11 בינואר 1923 כדי לגבות את השילומים. פואנקרה ידע שזה יעלה לצרפת וגם לגרמניה ואמר לכתבים ב-29 בינואר 1923:
שיתוק תעשיית הכרייה ברוהר עשוי להטיל קשיים על צרפת וגם על גרמניה, אך גרמניה היא המפסידה הגדולה יותר וצרפת תגלה את הסיבולת הדרושה כדי להערים על ממשלת גרמניה. . . . המטלורגיה הצרפתית מוכנה להשעות את כל הפעולות, במידת הצורך, כדי להוכיח לגרמנים שאנחנו ברצינות ומתכוונים להמשיך במדיניות שלנו גם אם אנחנו סובלים גם מהפעולה.
לפי ההיסטוריונית סאלי מרקס, הבעיה האמיתית במהלך ה-Ruhrkampf (המערכה על הרוהר), כפי שהגרמנים כינו את ההתנגדות לכיבוש הצרפתי, לא הייתה אי התשלום הגרמני של משלוחי פחם ועץ אלא קדושת הסכם ורסאי. פואנקרה טען לא פעם בפני הבריטים כי מתן אפשרות לגרמנים להתריס נגד ורסאי בכל הנוגע לפיצויים ייצור תקדים שיוביל לפירוק של שאר הסכם ורסאי. לבסוף, פואנקרה טען שברגע שהשלשלאות שקשרו את גרמניה בוורסאי יוסרו, אין מנוס מגרמניה להכניס את העולם למלחמת עולם נוספת.