stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לורנצו לוטו
מיצירותיו

מדונה עם ילד, סנט פיטר מורונה ותורם (1503), מוזיאון קאפודימונטה (אנ'), נאפולי.
סנטה כריסטינה אל טיברונה (1504–1506), ציור מזבח בכנסיית סנטה כריסטינה אל טיברונה, טרביסו (אנ'), ונטו.
אלגוריה על מידה טובה ומידה רעה (1505), הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון די. סי., ארצות הברית.
מדונה עם ילד וקדושים (1505), הגלריה הלאומית של סקוטלנד, אדינבורו, סקוטלנד.
הפוליפטיך ברקאנאטי (1506–1508), המוזיאון האזרחי וילה קולורדו מלס, רקנאטי.
אדם צעיר כנגד מסך לבן (1506), המוזיאון לתולדות האמנות, וינה.
מדונה עם ילד והקדושים פלאביאן ואונופריוס (1508), גלריה בורגזה, רומא.
ההשתנות (1510–1512), המוזיאון האזרחי וילה קולורדו מלס (אנ'), רקאנאטי.
האלטרפיס של מרטינגו (1513–1516), כנסיית סן ברתלומאו וסטפאנו, ברגמו.
סוזנה והזקנים (1517), גלריית אופיצי, פירנצה.
דיוקן לוצ'ינה ברמבאטי (1518), אקדמיית קררה, ברגמו.
מדונה עם ילד והקדושים רוש וסבסטיאן (1518), הגלריה הלאומית של קנדה, אוטווה.
האלטרפיס של כנסיית רוח הקודש (1521), כנסיית רוח הקודש (אנ'), ברגמו
סגידת הילד (1523), הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון די. סי., ארצות הברית.
פורטרט של זוג נשוי (1524), מוזיאון ההרמיטאז', סנקט פטרסבורג, רוסיה.
ישו נושא את הצלב (1526), מוזיאון הלובר, פריז.
דיוקן אנדריאה אודוני (1527), האוסף המלכותי (אנ'), לונדון
דיוקן ג'נטלמן עם כף אריה (1527), המוזיאון לתולדות האמנות, וינה.
סנט ניקולס מבארי (1527), קרמיני (אנ'), ונציה.
גלריה

דיוקן של גבר צעיר בבגד אדום במוזיאון לתולדות האמנות בוינה
דיוקן של חוקר בגלריית האקדמיה
המדונה והילד וקדושים נוצריים בגלריה הלאומית של סקוטלנד
יוהאן גוטליב פיכטה

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1762 Rammenau, נסיכות הבוחר מסקסוניה, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  27 בינואר 1814 (בגיל 51) ברלין, פרובינציית ברנדנבורג, ממלכת פרוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות דורותיאנשטאדט 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרידריך שילר, אוניברסיטת קניגסברג, אוניברסיטת לייפציג, פפורטה 
 מנחה לדוקטורט:  עמנואל קאנט 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרידריך שילר  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת ברלין  אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג 
 זרם:  אידיאליזם גרמני
 תחומי עניין:  אונטולוגיה, מטאפיזיקה, תורת ההכרה
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, סופר 
 הושפע מ:  קאנט, מימון, שפינוזה, שולצה
 השפיע על:  מימון, הגל, שלינג, קירקגור
 מדינה:  גרמניה 
 בן או בת זוג:  Johanna Rahn (1793–?)  Johanna Fichte 
 חתימה:   
 
יוהאן גוטליב פיכטה (גרמנית: Johann Gottlieb Fichte;‏ 19 במאי 1762 – 27 בינואר 1814) היה פילוסוף גרמני, מראשוני האידיאליזם הגרמני ומתלמידיו של עמנואל קאנט.
לאחרונה החלו פילוסופים וחוקרים להעריך את פיכטה כפילוסוף חשוב בפני עצמו בשל התובנות המקוריות שלו לגבי טבעה של מודעות עצמית. פיכטה היה גם הממציא של תזה–אנטיתזה–סינתזה, רעיון שמיוחס לעיתים קרובות בטעות להגל. כמו דקארט וקאנט לפניו, פיכטה הונע מבעיית הסובייקטיביות והתודעה. פיכטה כתב גם יצירות של פילוסופיה פוליטית; יש לו מוניטין של אחד מאבות הלאומיות הגרמנית.
קורות חייו

פיכטה נולד בסקסוניה בשנת 1762. החל ללמוד בסמינר התאולוגי יינה בשנת 1780 אך הפסיק את לימודיו בשנת 1784 לפני קבלת התואר. כך מתאר ש.ה. ברגמן את פרסומו של פיכטה וראשית לימודיו:
שיחק לו מזלו לילד בן תשע, ובדרך מקרה חילצהו מן הסביבה הדלה הזאת ואיפשר לו להתכונן לחיי מלומד. ומעשה שהיה כך היה: בעיירתו חי דרשן מפורסם. בעל אחוזה עשיר שבסביבה, הבארון מילטיץ, בא יום אחד אל העיירה כדי לשמוע את דרשתו. אך כשבא אל הכנסייה נודע לו שאיחר מן המועד. האיכר אשר הודיע לו על כך ניחם אותו באומרו: אם הוא רוצה יכול הוא בכל זאת לשמוע את הדרשה; צריך רק לקרוא את הנער פיכטה רועה האווזים, שהרי זה יודע ללא ספק את הדרשה בעל פה, מלה במלה. הבארון קרא לילד, והלה חזר על דרשתו של הדרשן מתוך להיטות כזאת, שהבארון החליט בו במקום לאפשר לנער להתמסר ללימודים.
לאחר מכן עבד כמורה פרטי בציריך ובשנת 1790 התארס עם אחייניתו של המשורר הגרמני קלופשטוק. בשנה זו החל להתעמק בכתבי קאנט ואף נפגש עמו בקניגסברג וביקש ממנו עזרה כספית. בשנת 1792 פרסם את חיבורו הראשון בעילום שם, דבר שגרם לכך שרבים חשבו שהחיבור הוא של קאנט עצמו. קאנט הודיע שהחיבור הוא של פיכטה ושיבח אותו.
פיכטה נתמנה לפרופסור באוניברסיטת יינה בתורינגיה בשנת 1794. בעקבות מחלוקת האתאיזם שפרצה סביבו, בסוף ימיו עבר ללמד באוניברסיטת הומבולדט בברלין.
פיכטה מת בגיל 51 ממחלת הטיפוס, ונקבר בבית הקברות דורותנשטאדטישר בברלין.
בנו, עמנואל הרמן פיכטה, הרים גם הוא תרומה לפילוסופיה.
הגותו

פיכטה לא תמך בטיעון של קאנט לקיומם של "הדבר כשלעצמו" (נואומנה), ו"תופעות" (פנומנה) או נתפסים על ידי הקטגוריות של ההבנה האנושית, וראה את החלוקה הקשוחה ביניהם כלא מסתברת.
במקום להגדיר את הדברים כך, גרס פיכטה כי עלינו לנטוש את הרעיון של עולם נואומנלי, או אמיתי, ולקבל את העובדה שאין להכרה כל בסיס לעולם "אמיתי". פיכטה התפרסם בכך שטען כי ההכרה אינה מבוססת על דבר מלבד עצמה. רעיון זה נהפך למאפיין המגדיר של האידיאליזם הגרמני, ומהותי להבנת הפילוסופיות של הגל ושופנהאואר, אף ששניהם דחו את דעתו של פיכטה כי ההכרה היא בסיס מספיק לחוויה, ולפיכך הם מניחים כי יש גם מציאות נוספת מוחלטת.
יחסו ליהודים

פיכטה היה אנטישמי. ב-1783 התנגד למתן זכויות ליהודים מכיוון שלדעתו הם אינם יכולים להשתנות, וכתב "לתת להם [ליהודים] זכויות אזרח - לזאת איני רואה כל אמצעי אחר, כי אם לכרות להם, לכולם, לילה אחד את ראשיהם ולשים במקומם ראשים אחרים, אשר לא יהיה בהם אף רעיון יהודי אחד".
לכך הוסיף: "אין דרך אחרת אלא לכבוש את ארצם המובטחת ולגרש לשם את כל היהודים".
ב-1793 הצהיר פיכטה כי "בחיקן של כל האומות באירופה מתפשטת אומה עוצמתית, מונעת בידי רגשות עוינים ומצויה במלחמה מתמדת עם כל השאר, ובמקומות מסוימים מדכאת באופן נוראי את האזרחים. אני מדבר על היהדות".
ב-1806, כשברלין הייתה בידיו של נפוליאון, פיכטה הרצה סדרה של "קריאות לעם הגרמני" שהיוו תמריץ ללאומיות הגרמנית. בנאומים אלה, המשיך פיכטה את הטיעונים האנטישמיים שלו מחיבוריו הקודמים על דת ועל המהפכה הצרפתית.
כתביו (מבחר)

ספרו "Die Bestimmung des Menschen" משנת 1800 הופיע בתרגום לעברית:
תעודת האדם, תרגם אברהם יערי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים: 1983.
הרצאות אחדות בנוגע לייעודו של המלומד – הרצאה ראשונה: על ייעודו של האדם כשלעצמו (תרגם מגרמנית והוסיף אחרית דבר: ידי אורן), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ו', 2016.
הנאום השמיני מתוך 'נאומים לאומה הגרמנית': מהו עם, במובן הגבוה של המילה, ומהי אהבת-מולדת? (תרגם מגרמנית, העיר והוסיף אחרית-דבר: ידי אורן), 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך ט', 2018.
Versuch einer Kritik aller Offenbarung, 1792
Grundlage der gesamten Wissenschaftslehre, 1794, 1798, 1801, 1804, 1810, 1812
Einige Vorlesungen über die Bestimmung des Gelehrten, 1794
Grundlage des Naturrechts, 1796
System der Sittenlehre, 1798
Bestimmung des Menschen, 1801
Philosophie der Maurerei. Briefe an Konstant, 1802–1803
Grundzüge des gegenwärtigen Zeitalters, 1805
Anweisung zum seeligen Leben, 1806
Reden an die deutsche Nation, 1807–1808
Transzendentale Logik, 1812
הערות שוליים

↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 102.
↑  Robert S. Wistrich, From ambivalence to betrayal: the left, the Jews, and Israel, University of Nebraska Press, 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260992805171  PLWABN: 9810703182305606  BIBSYS: 90051273  BNC: 000082598  BNE: XX864960  BnF: cb11902725m (data)  CANTIC: a10471091  CiNii: DA00458905  GND: 118532847  HDS: 048209  ICCU: CFIV055884  ISNI: 0000 0001 2277 833X  LCCN: n79003279  LNB: 000000345  MGP: 107399  NDL: 00439467  NKC: jn19990002257  NLA: 35082727  NLG: 77218  NLK: KAC199608701  NSK: 000046819  NTA: 068418450  RERO: 02-A003241510  SELIBR: 186842  SNAC: w6k65zck  SUDOC: 027320723  Trove: 821252  ULAN: 500243898  VcBA: 495/77236  VIAF: 29533830   WorldCat (עם VIAF): 29533830
הנרי פורד

| --- | --- |

פורד, 1919
 לידה:  30 ביולי 1863 Springwells Township, ארצות הברית 
 פטירה:  7 באפריל 1947 (בגיל 83) דירבורן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  Ford Cemetery 
 מקום מגורים:  Henry Ford Square House, Henry Ford Winter Estate 
 פעילות בולטת:  מייסד יצרנית הרכב פורד  בעל מספר פטנטים בתחום בניית רכב
 השכלה:  Detroit Business Institute  Bryant & Stratton College 
 תקופת הפעילות:  1891–1945 (כ־54 שנים) 
 מקצוע:  מהנדס
 תפקיד:  מייסד ארגונים (1903)  CEO of Ford Motor Company (1906–1945) 
 בן או בת זוג:  קלרה ג'יין פורד (1888–?) 
 פרסים והוקרה:  מדליית אליוט קרסון (1928)  היכל התהילה הלאומי לממציאים (1982)  פרס וושינגטון (1944)  מגן הנשר של הרייך הגרמני (1938)  המדליה הבינלאומית ע״ש ג'יימס ואט (1939)  מדליית הולי (1936)  מסדר העיט הגרמני (1938)  היכל התהילה הלאומי של התעופה (1984)  מסדר הכתר הרומני 
 חתימה:   
 
הנרי פורד (באנגלית: Henry Ford;‏ 30 ביולי 1863 – 7 באפריל 1947) היה תעשיין רכב אמריקאי ומייסד חברת פורד, אחת משלוש יצרניות הרכב האמריקניות הגדולות (יחד עם ג'נרל מוטורס וקרייזלר). פורד נודע גם עקב דעותיו הגזעניות והאנטישמיות.
ביוגרפיה

פורד נולד בפרבר של דטרויט שבמישיגן, ארצות הברית. בנם הבכור של ויליאם ומרי פורד. אביו הוא ממוצא אירי, ואמו נולדה במישיגן אך הוריה היגרו לארצות הברית מבלגיה.
בנעוריו התעניין בשעונים ולמד לתקן שעונים. מאחר שלא הצטיין בלימודיו, החליט בגיל 16 לעזוב את בית הוריו והחל לעבוד בדטרויט כשוליית מכונאי, תוך שהוא ממשיך לעזור להוריו בחוותם ולתקן מנועי קיטור וציוד מכני. בשנת 1888 נישא לקלרה בראיינט, ולפרנסתו פתח מנסרת עצים.
ב-1891 החל לעבוד כמהנדס בחברת אדיסון (אנ') לתאורה, החלטה שעודדה אותו לפנות אל התעשייה. קידומו למהנדס בכיר בשנת 1893 איפשר לו להקדיש זמן וכסף לנושא מנוע הבעירה הפנימית, בו התעניין, עד שב-1896 בנה את הרכב הממונע הראשון שלו, פורד קוואדריסייקל.
פורד השתתף במרוצי מכוניות מ-1901 ועד 1913. בשנת 1902 בנה את פורד 999. הוא נכנס להיכל התהילה של הספורט המנועי של אמריקה ב-1996 ונבחר ב-1999 כאיש העסקים של המאה ה-20 על ידי המגזין "פורצ'ן".
יחד עם שותפים הקים את חברת קדילאק לייצור מכוניות, אולם עזב אותה בגלל סכסוך עם שותפיו. הקים ב-1903 את חברת פורד למכוניות, בשנת 1904 בנה פורד את פורד מודל B. פורד שיכלל את הייצור ההמוני של המכוניות בשיטת הסרט הנע, ושילם לפועליו שכר גבוה מהמקובל באותה עת. פורד האמין כי המכונית היא מוצר צריכה בסיסי, והביא למהפכה של ממש בכך שהגשים חלומו של כל אדם: "רכב לכל פועל". "מודל טי", המכונית שייצרה חברת פורד (החל מ-1908), נחשבת לאחת המכוניות הנמכרות בכל הזמנים (15.5 מיליון מכוניות). זכורה גם אמרתו המשעשעת של פורד "תוכל להזמין פורד טי בכל צבע שתחפוץ, ובלבד שיהיה זה שחור".
פורד ניהל רומן עם מזכירתו שהייתה צעירה ממנו בכ-30 שנה. כאשר הרתה לו אילץ אותה להינשא לאחד משומרי ראשו, ומעולם לא הכיר בבנו. נוסף על כך, היה פורד בונה חופשי. פורד לקה בהתקף לב ב-1938. הוא מת ב-1947, בגיל 83 מדימום תוך-גולגולתי.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

פורד התנגד נחרצות להצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה משום שהוא ראה בה בזבוז כסף. הוא היה ביקורתי בייחוד כלפי ממשלות וארגונים שהיו מוכנים לתמוך כלכלית במלחמה. פורד התנגד למלחמה עד כדי כך שהסכים לממן, ב-1915, משלחת של פעילי שלום שתצא מארצות הברית לאירופה. פעיל השלום האמריקאי לואיס לוכנר והעיתונאית רוזיקה שווימר והובילו את המשלחת ופורד שכר את ספינה שכונתה ספינת השלום. הם קיוו ליצור הד ציבורי רחב על מנת לעודד את הצדדים הניצים לכנס ועידת שלום ולשים סוף למלחמה. אולם, היוזמה קבלה חשיפה שלילית והושמה ללעג על ידי העיתונות, אשר התייחסה לספינת השלום כ"ספינת השוטים". חילוקי דעות בין הפעילים, וזלזול של העיתונאים שהצטרפו למסע פגעו במסע. ארבעה ימים אחרי הגיעה לנורווגיה, פורד עזב את הספינה חולה ומוטרד וחזר לארצות הברית. השאיפה של פעילי השלום לעורר דיון ציבורי ולסיים את המלחמה לא צלחה והיוזמה חיזקה את המוניטין של פורד כמי שתומך ביוזמות יוצאות דופן.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

פורד התנגד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה והאמין שעסקים בינלאומיים יכולים לייצר שגשוג שימנע מלחמות. פורד התעקש שמלחמה היא תוצר של בעלי הון חמדנים שביקשו להרוויח מהרס אנושות. בשנת 1939 הוא הרחיק לכת וטען כי ספינות סוחר אמריקאיות שטורפדו על ידי צוללות גרמניות היו תוצאה של פעילויות קונספירטיבית שתוכננה על ידי בעלי עניין כלכלי במלחמה. "בעלי ההון" אליהם התייחס היה ככל הנראה מעין שם קוד של פורד ל"יהודים"; הוא האשים את היהודים גם בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לפני כניסת ארצות הברית למלחמה, פורד קיים קשרי מסחר עם גרמניה הנאצית, כולל ייצור ויצוא מוצרים ששימשו ללחימה. במקביל, הוא הסכים לבנות מנועים למטוסי קרב לממשלת בריטניה. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה, הנחה פורד את חברת פורד להקים מפעל רחב ידיים חדש לייצור המוני של מטוסים בווילו ראן (Willow Run הידוע גם בכינוי Air Force Plant 31) ליד דטרויט, מישיגן. המפעל הוקם באביב 1942, ו-B-24 הראשון היה מוכן כבר באוקטובר 1942.
ביוגרפיה > אנטישמיות, גזענות והשקפות עולם

הנרי פורד היה גזען בכלל ואנטישמי בפרט. כנגד היהודים, כשטען שהם מפיצי הקומוניזם באמריקה הצפונית. התבטא פעמים רבות בצורה שלילית ופוגענית גם כנגד האוכלוסייה האפרו-אמריקאית.
במהלך השנים 1920–1922 הוציא לאור בעיתונו של פורד" ארבעה כרכים של ספר אנטישמי בשם "היהודי הבינלאומי" והפיץ אותם בכחצי מיליון עותקים.
ב־1919 רכש פורד את השבועון הדירבורן אינדיפנדנט שיצא לאור עד 1927. העיתון הגיע לתפוצה של 900,000 עד שנת 1925, שני רק "לניו יורק דיילי ניוז", בעיקר בגלל דרישה מסוחרים בחב' פורד למכור את העיתון. חלק מהפרסומים בעיתון התבססו על "הפרוטוקולים של זקני ציון". במרץ 1927 הגיש עורך הדין האמריקאי-יהודי אהרון שפירו תביעה אזרחית כנגד העיתון וזאת בעניין פרסומים אנטישמיים שפורסמו. הפרסום השלילי גרם לפורד לסגור אותו ולפרסם התנצלות על פעילותו נגד היהודים, חזר בו מההאשמות והתנצל.
פעילותו של פורד זכתה להערכתו של קנצלר גרמניה, אדולף היטלר, שאף ציין את שמו של פורד בספרו "מיין קמפף". ב-1938 קיבל פורד מהיטלר את מדליית "צלב מסדר הנשר הגרמני הגדול", שהיה העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק למי שאינו אזרח גרמני, כאות הוקרה לפעילותו לטובת הנאציזם בגרמניה. היטלר גם תלה את דיוקנו של פורד על קיר משרדו במינכן.
פעילותו האנטישמית של פורד עוררה התנגדות רבה כלפיו בצפון אמריקה. בשנת 1921 פורסמה עצומה שכללה את הנשיא המכהן וודרו וילסון ואישים רבים נוספים בעלי השפעה, שהגדירו את האנטישמיות תופעה לא-אמריקנית ויצאו נגדה.
בתרבות הפופולרית

חלק לא מבוטל בספר "עולם חדש מופלא" מבקר את העולם שאליו, על פי תפיסת אלדוס האקסלי, הוביל פורד.
בספר "הקנוניה נגד אמריקה" מאת הסופר היהודי-אמריקני, פיליפ רות', בו מתוארת היסטוריה חלופית למאורעות בארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה פורד הוא מזכיר הפנים בממשלו של נשיא ארצות הברית, צ'ארלס לינדברג. גם בסדרת הטלוויזיה המבוססת על הספר, פורד מכהן כמזכיר הפנים האנטישמי והפרו-נאצי של ארצות הברית.
ראו גם

"היהודי הבין-לאומי"
"(אנ')
הנרי פורד השני
קרן פורד
לקריאה נוספת

אפטון סינקלר, מלך המכוניות - רומן על אמריקה של פורד. הוצאת תבל, 1952
Le Monde diplomatique המהדורה הרומנית, מאמר של מיכאל לוי, "הנרי פורד - מקור ההשראה של אדולף היטלר"
יאנוש דוקטור

| --- | --- |

 לידה:  19 ביולי 1881 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  30 בינואר 1942 (בגיל 60) פרנצווארוש (רובע 9), הונגריה 
 שם לידה:  Hans Carl Doctor 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1904) 
 בן או בת זוג:  מרגיט ורו (22 ביוני 1907–30 בינואר 1942) 
 
גאורג קייזר: אש בבית האופרה. התיאטרון הקאמרי של Rózsi Forgács. יאנוש דוקטור (האיש הזקן), לאסלו מייטני (מר ***).
יאנוש דוקטור, (במקור הנס קרל דוקטור, בהונגרית: Doktor János; וינה, 19 ביולי 1881 – בודפשט, פרנצווארוש, 30 בינואר 1942) היה שחקן יהודי-הונגרי, במאי תיאטרון. דוקטור היה אמן רב גוני כשחקן תיאטרון, שחקן קולנוע, מפיק, במאי ועוד שזכה להצלחה בכל מקום שהופיע או ביים.
קורות חייו

יאנוש דוקטור נולד במשפחה יהודית-הונגרית בווינה כבנם של דיולה דוקטור ושל אמה וייס (אמיליה וייס). הוא התנצר ככל הנראה בגיל 22, בשנת 1903.
סיים את האקדמיה למשחק ב-1904:
הצטרף לתיאטרון העם בבודפשט בשנים 1904–1905.
דוקטור היה חבר מייסד של חברת תיאטרון תאליה (Thália).
משם עבר לאזור הכפרי וערי השדה, ואז עבד בתיאטרון הקאמרי אלאפי נאנדור.
בין 1906 לבין 1908, הוא הופיע בקושיצה
אחר כך שוב בתיאטרון תאליה
הוא שיחק במישקולץ בשנים 1909–1911
ברויאל אורפאום בשנים 1911–1912
שוב במישקולץ בשנים 1912–1914
בחברתו של אדן פראגו בשנים 1914–1916.
בין 1916 ל-1918 הוא הופיע על הבמה בתיאטרון הלאומי בפץ',
ב-1919 וב-1920 שיחק ב-Intim
ב-1920 שיחק ב-Fekete Macska Kabaré
ב-1920 וב-1921 הופיע באויפשט
בשנים 1921–1923, הקהל יכול היה לראות אותו ב"קיש קומדיה"
בשנים 1923–1924 בתיאטרון הקאמרי של Rózsi Forgács,
בשנים 1924–1925 בתיאטרון הקאמרי הלאומי.
כבמאי, עשה לעצמו שם לאומי ממדרגה ראשונה. התפקידים בדרמות של איבסן שייכים לתפקידים האהובים עליו, כגון: דוקטור ראנק, חבר המועצה קרול, יאלמר, מאסטר אנטול במריה מגדלניה של Christian Friedrich Hebbel, וכן תפקידי מולייר ובכלל, תפקידיו הספרותיים המודרניים המראים כיוון חדש באמנות הבמה בהונגריה. ב-2 בינואר 1926 הוא חגג את יום השנה ה-20 שלו כשחקן בעיר אגר. בשנים 1927–1928 ביים בסגד. הוא פרש ב-1929, אך בשנים 1936–1937 שיחק בתפקידים קטנים בתיאטרון ההונגרי וב-Andrássy úti Szinház. מותו נגרם על ידי ניוון שריר הלב.
ב-22 ביוני 1907, בפרנצווארוש, בודפשט התחתן עם השחקנית מרגיט ורה (לבית האואר).
תפקידיו > התיאטרון העיקריים

סקרטריוס (Christian Friedrich Hebbel: מריה מגדלנה)
פרופסור דירינג (פרנק ודקינד: הטנור הרואי)
אורגון (מולייר: טרטיף)
תפקידיו > הקולנוע העיקריים

גן הוורדים של עלי (1913) - עלי מחמד, סוחר שטיחים
הנערה המכוערת (1935) - מזכיר בית המשפט
קונדיטוריית בודה (1935) – חבר בחבר השופטים בתערוכת המוזיאון
ה-111 (1937)
מאמי (1937)
האיש שהוחלף (1938) - דנש בארזו
כבמאי (חלקי)

שאנדור ברודי: המאהב
פרנק ודקינד: הטנור ההרואי
שייקספיר: אילוף הסוררת
תרגום דרמה

"אזיקים", דרמה ב-3 מערכות. מאת הרמן רייכנבך. בכורה: מישקולץ, 21 באפריל 1910
לקריאה נוספת

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה)
Magyar színművészeti lexikon: A magyar színjátszás és drámairodalom enciklopédiája. Szerk. Schöpflin Aladár. I. kötet (Aágh Endre – Faust). Budapest: Az Országos Színészegyesület és Nyugdíjintézete. [1929]. (לקסיקון התיאטרון ההונגרי: האנציקלופדיה של התיאטרון והספרות הדרמטית ההונגרית. עורך אלדאר שופפלין. כרך א' בודפשט: איגוד השחקנים הלאומי ומכון הפנסיה. 1929).
Hangosfilm (אתר "סרט מדבר")
Dunántúl, 1942. február 5. (טרנסדנוביה)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a bécsi izraelita hitközség születési akv. 1217/1881. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-08-24.
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest IX. kerületi polgári halotti akv. 374/1942. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-08-24.
↑  Házasságkötési bejegyezése a Budapest IX. kerületi polgári házassági akv. 494/1907. folyószáma alatt.
נהר יוצא מעדן

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ריצ'רד דוקינס 
 איורים:  ללה וורד 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מדע פופולרי 
 נושא:  ביולוגיה אבולוציונית 
 הוצאה
 הוצאה:  Basic Books 
 תאריך הוצאה:  1995 
 סדרה
 ספר קודם:  השען העיוור 
 הספר הבא:  הטיפוס על ההר הבלתי סביר 
 
נהר יוצא מעדן הוא ספר מדע פופולרי משנת 1995 מאת ריצ'רד דוקינס. הספר עוסק באבולוציה ומסכם את הנושאים שכוסו בספריו הקודמים, הגן האנוכיי, הפנוטיפ המורחב והשען העיוור. הוא חלק מסדרת המדעים לתואר שני והוא ספרו הקצר ביותר של דוקינס. הוא מאויר על ידי לאלה וורד, אשתו דאז של דוקינס. שמו של הספר נגזר מספר בראשית ב' 10, "ונהר יצא מעדן להשקות את הגן ומשם יפרד והיה לארבעה ראשים".
בספר יש חמישה פרקים. הפרק הראשון קובע את המסגרת שעליה בנוי שאר הספר, שהחיים הם כמו נהר של גנים הזורם בזמן הגאולוגי שבו יצורים חיים הם רק גופים זמניים. הפרק השני מראה כיצד ניתן לאתר את מוצא האדם דרך מסלולי גנים רבים לאבות קדמונים משותפים אחרונים, עם דגש מיוחד על חוה המיטוכונדרית. הפרק השלישי מתאר כיצד שיפור הדרגתי באמצעות ברירה טבעית הוא המנגנון היחיד שיכול ליצור את המורכבות הנצפית בטבע. הפרק הרביעי מתאר את אדישותם של גנים כלפי אורגניזמים שהם בונים ומשליכים, שכן הם ממקסמים את פונקציות השימושיות שלהם. הפרק האחרון מסכם אבני דרך במהלך התפתחות החיים על פני כדור הארץ ומשער כיצד תהליכים דומים עשויים לפעול במערכות פלנטריות זרות.
יוהאן גיאורג האמאן

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1730 קניגסברג, פרוסיה
 פטירה:  21 ביוני 1788 (בגיל 57) מינסטר, גרמניה
 מקום קבורה:  Überwasserfriedhof Münster 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 זרם:  הנאורות שכנגד
 תחומי עניין:  מטאפיזיקה, פילוסופיה של השפה, אסתטיקה, פילוסופיה פוליטית, פילוסופיה של ההיסטוריה, תנ"ך
 עיסוק:  פילוסוף, תאולוג, נגן לאוטה, סופר, היסטוריון אמנות 
 הושפע מ:  דייוויד יום
 השפיע על:  הסער והפרץ, הרדר, גתה, היגל, יעקבי, קירקגור, שלינג, ברלין
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 צאצאים:  Johann Michael Hamann 
 
יוהאן גיאורג האמאן (בגרמנית: Johann Georg Haman ; ה-27 באוגוסט 1730 – ה-21 ביוני 1788) היה פילוסוף גרמני. האמאן השפיע בעיקר על יוהאן גוטפריד הרדר ותנועת הסער והפרץ, שאנשיה ראו בו מעין "פרוטו-רומנטיקן".
ישעיה ברלין, הפילוסוף וההיסטוריון של הרעיונות, החשיב את האמאן לאחד מאנשי הנאורות שכנגד. יש המחשבים אותו אף לפרה-מודרני-פוסטמודרני, בין היתר מאחר שרעיונותיו הטרימו את "המפנה הלשוני" והפילוסופיה של הלשון במאה ה-20.
האמאן ידוע גם כמבקר של מכרו עמנואל קאנט, שניהם תושבי קניגסברג. בהקשר זה ידוע חיבורו משנת 1784 "Metakritik über den Purismus der Vernunft" (בתרגום חופשי: מטא-ביקורת התבונה הטהרנית) בפרפרזה על "ביקורת התבונה הטהורה". האמאן הכיר לקאנט את העבודות של דייוויד יום (מי שהעיר את קאנט מ"תנומתו הדוגמטית") וכן גם את ז'אן-ז'אק רוסו, שמשלב מסוים היה לאחד הקולות המעצבים את מחשבת קאנט. האמאן עצמו הושפע גם כן מיום, אולם הוא השתמש ברעיונותיו של האחרון כדי לחזק את ההשקפה הנוצרית-לותרנית.
ביוגרפיה

האמאן נולד בקניגסברג ב-1730. תחילה למד תאולוגיה באוניברסיטת קונסיברג (אנ'), אולם התגלגל לעבודה כפקיד בבית מסחר. לאחר מכן החזיק במשרות ציבוריות זוטרות, תוך כדי שהוא מקדיש את זמנו החופשי ללימוד פילוסופיה. החיבור הראשון שפרסם היה חיבור בכלכלה פוליטית שעסק במתחים שבין האצולה והסוחרים. הוא כתב תחת הכינוי "מאגוס מהצפון" (בגרמנית: Magus im Norden). האמאן החזיק בתפיסות "סטנדרטיות של הנאורות עד שחווה חוויה מיסטית במהלך שליחות בלונדון בה אמור היה לגשר בין שני אצילים. האמאן לא הצליח במשימת הגישור ובתסכולו בזבז את כל כספו עד שנאלץ לישון באורוותם של כמה משותפיו של האציל ששלח אותו מגרמניה ללונדון. שם, בעליית הגג, חווה לדבריו הארה. כשהאמאן חזר לגרמניה, בניסיון להחזירו לערכי הנאורות, הכיר לו אותו אציל את עמנואל קאנט (קאנט של לפני התקופה הביקורתית). בתקופה זו תרגם האמאן את כתביו של דייוויד יום לגרמנית.
התרגום של כתבי דייוויד יום לגרמנית נחשב למהלך שלדברי קאנט "העיר אותו מתנומתו הדוגמטית" וגם לחשיפתו של קאנט לעבודותיו של רוסו דרך האמאן תפקיד מפתח בהתפתחות של קאנט לקראת התקופה ה"ביקורתית". האמאן וקאנט החזיקו בכבוד רב האחד לשני, ובתוך כך בבוא העת האמאן הכיר לקאנט את המוציא לאור שהוציא את המהדורה הראשונה של "ביקורת התבונה הטהורה".
הגותו

גישתו הפילוסופית של האמאן עצמו יצאה מתוך חשד ברעיון התבונה ובערכי הנאורות ומתוך נקודת מוצא לפיה התשובה היחידה לביקורת שנדרש מ"איתנו" להמטיר על השלכות התבונה והשימוש בה היא חזרה לאמונה באלוהים. זה הפתרון היחיד, טען האמאן, למתחים שבפילוסופיה. מתח עולה בחיבורו "זיכרונות סוקרטיים":
לא לשווא היו אביו של סוקרטס פסָל ואמו מיילדת. מקובל היה תמיד להשוות את שיעוריו לאמנויות המיילדות. אנשים מסתפקים בלהזכיר רעיון זה שוב ושוב, אולם בלי להמשיך ולהנביט את זרע האמת הפורייה הטמון בו. ביטוי זה אינו דימויי גרידא, אלא בה בעת פקעת של מושגים מעולים, אשר כל מורה זקוק להם כקו מנחה בחינוך השכל. כפי שהאדם נברא בצלם אלוהים, כך נראה כי הגוף הוא דמות או תמונה של הנשמה. כשם שהשלד שלנו חבוי מאתנו כי בסתר אנו עשויים, כי למטה באדמה אנו נוצרים, אזי על אחת כמה וכמה שבסתר ייווצרו מושגנו, ואפשר לראות בהם אברים של השכל שלנו. מעצם כך שאני מכנה אותם אברים של השכל אין בכך להגביל את האפשרות לראות בכל מושג לידה ייחודית ומלאה. סוקרטס היה אם כן צנוע דיו כדי להשוות את המלומדות שלו לאמנותה של אישה זקנה, אשר רק מסייעת לעבודת האם ולפרי בטנה, מושיטה יד לשניהם.
האמאן ידוע לנו בעיקר כמבקר הראשון של "ביקורת התבונה הטהורה". הוא כתב שני טקסטים מרכזיים, מהם רק אחד ראה אור בימי חייו. עם זאת, ידוע לנו כי את הטיוטה של חיבורו השני של האמאן קראו רבים מבין המבקרים המאוחרים יותר של "ביקורת התבונה הטהורה" (ובתוכם הרדר ויעקבי). את הניתוח הביקורתי העיקרי של האמאן את קאנט ניתן לנסח פחות או יותר בצורה הבאה: האמאן ראה בקאנט כמקדש של התבונה, כלומר כמציב את התבונה כתשובה האולטימטיבית לבעיות העולם, אך בלא מוכנות מצד קאנט להציב את התבונה הטהורה תחת ביקורת אמיתית. האמאן טען שלא התבונה היא הקובעת את מעשי האדם אלא האמונה והערכים. יותר מכך, המשמעות של המושגים השונים (ובתוך כך המשמעות של מושג התבונה) מגיעה יותר מכל מההרגלים שצמחו סביבם ולא מהגדרות פילוסופיות קשיחות. בכך, האמאן הניח בסיס לביקורות הרומנטיות הגרמניות על הנאורות.
אולם להאמאן הייתה השפעה רבה על בני התקופה גם מעבר לביקורתו על קאנט. האמאן קידש את הגאונות ואת האמנות, וגרס בעד הכרה בדרכי תקשור מרובות בין אלוהים לאנשים. למעשה, האמאן טען שכל האובייקטים בקיום הם סימנים מאלוהים שמחכים לפרשנות מצידנו. מכיוון אחר ומשפיע לא פחות, האמאן גרס שתבונה היא עניין של שפה, וספציפית מוסכמה שפתית. בכך הניח את היסודות ולמעשה הטרים את המפנה הלשוני, כולל רבות מבין האבחנות של ויטגנשטיין. השפה, טען האמאן, היא הגשר בין המשמעויות של הביטויים השונים לבין הדרכים בהן הם מוצגים. גם כאן ישנה הטרמה של רעיונות בלשניים מסוימים.
ביבליוגרפיה חלקית > בתרגום לעברית

יוהאן גיאורג האמאן, זיכרונות סוקרטיים: חלק א' (מגרמנית: יפתח הלרמן־כרמל), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך י"א, 2019.