יירגן מולטמן
ביוגרפיה

מולטמן נולד בהמבורג למשפחה חילונית, ובילדותו חלם להיות מדען. חווייתו הדתית הראשונה הייתה בתקופת מלחמת העולם השנייה כשחבר בבית הספר נהרג לידו בעת הפצצת בעלות-הברית ביולי 1943, ומולטמן תהה מדוע הוא עצמו שרד. ב-1944 גויס מולטמן לצבא גרמניה הנאצית לכח הנ"מ (גר'). בפברואר 1945 תעה בדרכו והגיע לעמדה בריטית ונכנע. מולטמן שהה שלוש שנים במחנות שבויים, שם נחשף לזוועות שחוללה ארצו במהלך המלחמה והשואה, ואמונתו במורשתו הלאומית קרסה. מולטמן מצא פורקן לרגשותיו בלימוד נצרות במחנה בחברת שבויים בעלי השכלה דתית אקדמית. ב-1948 שוחרר מהמחנה ונרשם ללימודי תאולוגיה פרוטסטנטית באוניברסיטת גטינגן. התזה בעבודת המחקר שלו עסקה ברעיון הגזירה הקדומה אצל מואיז אמירו   וב-1957 סיים הביליטציה (תואר מתקדם, בדומה לפוסט דוקטורט) אודות כריסטוף פצל.
מולטמן עסק בהוראה בתיכון דתי בוופרטל, וב-1963 החל להרצות באוניברסיטת בון.
ב-1967 החל לכהן כפרופסור לתאולוגיה שיטתית בטיבינגן, משרה שהחזיק בה עד לפרישתו ב-1994.
ב-1964 יצא ספרו הראשון, "תאולוגיה של התקווה", ששאב השראה מארנסט בלוך. מולטמן טען שהתמסדותה של הנצרות הביאה להפיכת האסכטולוגיה שלה מעניין קונקרטי הקשור למהלך ההיסטוריה לעניין של אמונה מופנמת המתבטא באופן על-טבעי בקץ הימים. הוא דרש להחזיר את האסכטולוגיה למרכז הבמה ולהפכה למנוף לפעילות חברתית ופוליטית, לשיפור מצב האנושות והבאת מלכות השמים לעולם. זה היה הפתרון של מולטמן לביסוס מושג התקווה.
ב-1972 השלים את "האל הצלוב", אולי חיבורו החשוב ביותר. מולטמן בחן את שאלת הסבל האלוהי בעת הצליבה; בניגוד לעמדה המקובלת אודות אי-יכולתו של האל המושלם והכל-יכול להשתנות או להתרגש (ἀπάθεια). שטבעו האלוהי של ישו היה מודע לייסורי טבעו האנושי, אך לא באמת כאב.
מולטמן קבע להבדיל כי בורא שאיננו מסוגל לחוש כאב איננו יכול לחוש אהבה או להזדהות עם בריותיו. מולטמן הצהיר כי אלוהים סבל, אך לא היה זה עינוי מהסוג הפוקד בני אנוש, הלוקות בשל חסרונותיהן, אלא בחירה של המושלם לאמץ את הייסורים מתוך שלמות אהבתו לעולם שיצר. "האל הצלוב" תרם תרומה חשובה לבחינה-מחדש של שאלת הסבל האלוהי, שהובילה לזניחת הראייה המסורתית בקרב תאולוגים פרוטסטנטים רבים עד סוף המאה ה-20.
ב-1975 סיים מולטמן את חיבורו "הכנסייה בכח הרוח", אותו הקדיש לרוח הקודש, שטען שהוזנחה במחשבת הנצרות המערבית מאז מחלוקת ומן הבן. הוא הזכיר את תפקיד רוח הקודש כגורם המחייה את העולם כולו וגם את היותה היוצרת באמת את הכנסייה ומעניקה לה את חיותה, לא רק כממסד ארגוני או עניין של השקפה אישית.
בשלהי שנות ה-70 החליט מולטמן לחדול מעבודות בקנה מידה עיוני דומה לטרילוגיה הראשונה שלו, ולעבור לתרומות ממוקדות יותר. אחד הנושאים המרכזיים שהעלה בספריו הבאים היה מהות היחסים בתוך השילוש הקדוש. מולטמן דחה "מונותאיזם מופשט" או כל תיאור של השילוש כמערכת היררכית, בה כפופים הבן ורוח הקודש לאל האב: מולטמן טען כי יחסי השיתוף והאופן בו שוכנים כל פניו זה בתוך זה הם הדדיים, לבביים ונשענים על חופש גמור, בלי כפיפות או שליטה. במקביל, הרצון המאוחד והיחיד לגמרי של השילוש לא היה בעיניו פרדוקסלי ביחס למערכת שתיאר, אלא דווקא המסר האמיתי הנובע מן השלושה שהם אחד, שעל בני-האדם היה להפנים ולחיות לפיו בשיתוף ואחווה אמיתיים. אהבת האל, שקרנה אליהם באמצעות רוח הקודש, אפשרה להם לחוש משהו מקיום מרובה ויחידני גם יחד זה. האופן בו פיתח מולטמן את העניין הפכוהו לאחד הדוברים החשובים של אסכולת "הטריניטולוגיה החברתית", המטיפה לחיקוי השילוש באמצעות הענקה וחסד בין בני-האדם.
בין תלמידיו של מולטמן נמנים כמה תאולוגים בולטים, כמו מירוסלאב וולף מאוניברסיטת ייל ומיכאל ולקר מאוניברסיטת היידלברג. ב-1984 נבחר לשאת את הרצאות גיפורד היוקרתיות לאותה שנה וב-1994 זכה בפרס ארנסט בלוך. כמו כן, קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מ-15 אוניברסיטאות שונות.
מולטמן היה נשוי לתאולוגית הפמיניסטית אליזבת מולטמן-ונדל, עמה התחתן ב-1952. היא נפטרה ב-2016.
נפטר ב-3 ביוני 2024. הותיר אחריו ארבע בנות.