stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרן השכל
ביוגרפיה > פעילות פוליטית > הכנסת ה-24 > יו"ר ועדת הקנאביס

השכל פעלה בתחום הקנאביס והקנאביס הרפואי, אך יוזמותיה בתחום זה לא הגיעו להשלמת החקיקה:
השכל הגישה את הצעת חוק אי ההפללה בקנאביס, הצעה זו לא אושרה במליאת הכנסת לאור התנגדותה של מפלגת רע"מ. לאחר מכן קידם שר המשפטים גדעון סער אי הפללה באמצעות צווים ממשלתיים.
הצעת חוק הרפורמה בקנאביס הרפואי של השכל, אושרה במליאת הכנסת בקריאה טרומית. ברפורמה יבוטל משטר הרישיונות וקנאביס רפואי יינתן באמצעות מרשם, קופות החולים ינפקו קנאביס למטופלים, יוסר נטל רגולטורי על הליך הגידול, היצור, האבטחה והניפוק של הקנאביס. לצורך קידום הצעת החוק ובהתאם להסכמים הקואליציוניים הקימה השכל את ועדת הקנאביס ועמדה בראשותה. בוועדת הקנאביס הכינה השכל את הצעת החוק לקריאה הראשונה. הצעת החוק לא אושרה בקריאה ראשונה לאור התנגדותם של חברי כנסת ערביים מהקואליציה ומחברי האופוזיציה.
השכל העבירה בקריאה טרומית את הצעת חוק העברת שירותי הגמילה מבתי החולים לקופות החולים, הצעה זו נועדה לסייע לצרכני קנאביס שנאלצים, לפעמים בכפייה, להתאשפז ולעבור טיפולים קשים ושנויים במחלוקת.
השכל הגישה גם את הצעת חוק הלגליזציה של קנאביס בישראל, שאושרה בוועדת השרים לחקיקה.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית > הכנסת ה-25

בבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצבה במקום ה-11 ברשימת "המחנה הממלכתי", הרשימה קיבלה 12 מנדטים ובכך הושבעה לכנסת בפעם השישית. בתחילת כהונתה של הכנסת העשרים וחמש הייתה סיעת "המחנה הממלכתי" באופוזיציה. בעקבות מלחמת חרבות ברזל הצטרפה הסיעה לממשלה ה־37 בכוונה להקים קבינט מלחמה. ב־12 במרץ 2024 התפצלה מפלגת "תקווה חדשה", שבה חברה השכל, מסיעת "המחנה הממלכתי", וכעבור שבועיים פרשה מהקואליציה. ב-29 בספטמבר 2024 שבה המפלגה לקואליציה. בנובמבר 2024, עם מינויו של גדעון סער לשר החוץ, מונתה לסגניתו.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 2016 בעודה מכהנת כחברת כנסת נישאה לאייל הרפז. היא מנהלת אורח חיים טבעוני ומתגוררת בכפר סבא.
בדצמבר 2019 סיפרה על הקשיים בטיפולי פוריות שעברה במשך כארבע שנים. ב-18 באוקטובר 2020 נולדה לזוג בת, וביולי 2022 נולדו להם תאומות.
ראו גם

הליכודניקים החדשים
הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית
רשימת תקווה חדשה והימין הממלכתי
תקווה חדשה – אחדות לישראל
אברהם ארליך (מהנדס)

| --- | --- |

 לידה:  1907 בנדין, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1967 (בגיל 60 בערך) חיפה, ישראל 
 מקום מגורים:  חיפה 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 
אברהם ארליך (1907–1967) היה מהנדס אזרחי ומהנדס מים ישראלי, מחלוצי פיתוח משק המים בישראל ומהמהנדסים הבכירים של עיריית חיפה.
ביוגרפיה

אברהם ארליך נולד בשנת 1907 בבנדין, פולין. בילדותו התחנך בגימנסיה העברית "יבנה" בעיר הולדתו, והצטרף לתנועת הנוער הציונית, שם למד עברית כהכנה לעלייתו לארץ ישראל.
בשנת 1925 עלה לארץ והתקבל ללימודים בטכניון בחיפה, שזה עתה נפתח. הוא היה בין בוגרי המחזור השלישי של הטכניון במגמת הנדסת מים והנדסה אזרחית. לאחר סיום לימודיו החל לעבוד בעיריית חיפה המנדטורית כמהנדס מן המניין.
קריירה מקצועית > תכנון עירוני

כמהנדס אזרחי, השתתף ארליך בתכנון ובניית רחובות מרכזיים בחיפה, בהם רחוב בלפור ושדרות האו"ם, אשר שימשו צירי תנועה חשובים להתפתחות העיר ולשכונת הכרמל המתפתחת. בשנת 1939 בנה את ביתו בשכונת אחוזה שעל הכרמל.
קריירה מקצועית > פיתוח משק המים

בהמשך הקריירה שלו התמקד בתכנון משק המים של חיפה, תוך התמודדות עם האתגרים הטופוגרפיים של העיר. מתוך הבנת מגבלות משאבי המים בישראל, הקדיש את מאמציו למציאת פתרונות חדשניים לשימור וניהול משק המים.
בשנת 1950 נסע לארצות הברית להשתלמות בנושא טיהור שפכים ושימוש חוזר במים להשקיה חקלאית. ארליך היה מחלוצי רעיון מחזור המים באמצעות טיהור שפכים בישראל.
קריירה מקצועית > מפעל טיהור השפכים

בשנת 1962 הוביל את הקמת המפעל לטיהור שפכים בחיפה, תוך גיוס מימון מהבנק העולמי ועיריית חיפה. המפעל, שהוקם ליד בתי הזיקוק במפרץ חיפה, היה חדשני בתפיסתו:
ניצול עודפי הבוצה מהשפכים לייצור דשן אורגני
שימוש בגז מתאן שנפלט מהתהליך להפעלת הדיזל-גנרטורים של המשאבות
הובלת מי הקולחין להשקיה חקלאית ולבריכות אגירה של חברת "מקורות"
תרומה לפיתוח תשתיות

ארליך תרם רבות לפיתוח התשתיות בישראל, ובפרט בחיפה:
תכנון ופיתוח משק המים העירוני
תכנון ופיתוח רחובות מרכזיים
הקמת מכון טיהור שפכים
חברות בוועדת פס"ח-מל"ח לניהול משק המים בעתות חירום במלחמת ששת הימים
מעורבות בפרויקט הכרמלית
תכנון נמל חיפה
קשר עם אלכסנדר זרחין

במהלך עבודתו, היה ארליך מיודד עם המהנדס אלכסנדר זרחין, חלוץ בתחום התפלת מי ים. זרחין הקים בשנת 1956 מתקן ניסיוני באילת, ששימש מודל למפעלי ההתפלה המודרניים. שניהם נחשבים לחלוצי פיתוח משק המים בישראל.
מורשת והנצחה

אברהם ארליך נפטר בשנת 1967 בגיל 60, והותיר אחריו את רעייתו אסתר ארליך ואת ילדיו רותי טויסטר ועמוס ארבל.
מורשתו ניכרת במערכות טיהור השפכים, ניהול משק המים והתשתיות ההנדסיות שפיתח. במכון לטיהור השפכים הוקם גלעד על שמו כ"ממייסדי ומקימי מכון הטיהור".
השלושרים (אלבום)

| --- | --- |

 אלבום אולפן מאת השלושרים
 יצא לאור:  31 באוגוסט 1969
 הוקלט:  1969
 סוגה:  פופ, מוזיקה ישראלית
 שפה:  עברית
 אורך:  36:27
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 הפקה:  בני אמדורסקי
השלושרים הוא האלבום הראשון והיחיד של השלישייה המוזיקלית "השלושרים" שהורכבה מהמפיק והזמר בני אמדורסקי, הזמר-יוצר שלום חנוך, וחברו של חנוך מקיבוץ משמרות חנן יובל.
רשימת הקטעים

| השלושרים> מס' | השלושרים> שם | השלושרים> מילים | השלושרים> לחן | השלושרים> משך | השלושרים>  | השלושרים>  | השלושרים>  | השלושרים>  | השלושרים>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | לו הייתי פירט  | ירון לונדון | יאיר רוזנבלום | 3:01 |  |  |  |  |  |
| 2. | האוהבים את האביב  | יורם טהרלב | שלום חנוך | 2:46 |  |  |  |  |  |
| 3. | ציף ציף מעל הרציף  | ירון לונדון | דני ליטני | 2:49 |  |  |  |  |  |
| 4. | אישה חסידה הייתה  | יורם טהרלב | יוחנן זראי | 3:14 |  |  |  |  |  |
| 5. | צרות טובות  | שמרית אור | שלום חנוך | 2:53 |  |  |  |  |  |
| 6. | מי מפחד מגברת לוין  | יהונתן גפן | שלום חנוך | 4:27 |  |  |  |  |  |
| 7. | לילי שלי  | יעקב רוטבליט, שלום חנוך | שלום חנוך | 3:31 |  |  |  |  |  |
| 8. | איפה נטשה ופייר  | יהונתן גפן | שלום חנוך | 2:50 |  |  |  |  |  |
| 9. | האיש אשר יביא את הבשורה  | יורם טהרלב | יוחנן זראי | 2:39 |  |  |  |  |  |
| 10. | בשש או בשבע  | ירון לונדון | יאיר רוזנבלום | 2:33 |  |  |  |  |  |
| 11. | בלדה לזבוב  | יהונתן גפן | שלום חנוך | 3:00 |  |  |  |  |  |
| 12. | מי אם לא אלוהים  | יהונתן גפן | שלום חנוך | 2:44 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 36:27 |  |  |  |  |  |
| בונוסים (הוצאת תקליטור, 2002)> מס' | בונוסים (הוצאת תקליטור, 2002)> שם | בונוסים (הוצאת תקליטור, 2002)> מילים | בונוסים (הוצאת תקליטור, 2002)> לחן | בונוסים (הוצאת תקליטור, 2002)> משך | בונוסים (הוצאת תקליטור, 2002)>  | בונוסים (הוצאת תקליטור, 2002)>  | בונוסים (הוצאת תקליטור, 2002)>  | בונוסים (הוצאת תקליטור, 2002)>  | בונוסים (הוצאת תקליטור, 2002)>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 13. | היושבת בשורה הראשונה  | שלום חנוך | שלום חנוך | 3:21 |  |  |  |  |  |
| 14. | פגישה לאין קץ  | נתן אלתרמן | נעמי שמר | 4:07 |  |  |  |  |  |
| 15. | זה לא יכול להיות  | יהונתן גפן | אלונה טראל | 2:38 |  |  |  |  |  |
| 16. | תסתכל אלוהים ותראה  | יורם טהרלב | דני סנדרסון | 2:27 |  |  |  |  |  |
| 17. | והאר עינינו  | מן המקורות (מן התפילה) | שלמה קרליבך | 2:59 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 49:59 |  |  |  |  |  |
בהוצאת תקליט הויניל המקורי: צד 1: שירים 1-6, צד 2: שירים 7-12
משתתפים

בני אמדורסקי - שירה, הפקה
חנן יובל - שירה, גיטרה
שלום חנוך - שירה, גיטרה
דני סנדרסון - גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית
שמוליק ארוך - בס
אהרלה קמינסקי - תופים, כלי הקשה
מישה סגל - עיבודים, קלידים
דוד טרטקובר - עיצוב עטיפה
אלונה איינשטיין - צילום עטיפה
יונייטד ארטיסטס בע"מ- הדפסה
הערות שוליים

↑  כך בקרדיטים. בפועל, וכפי שהודה בראיונות מאוחרים, טהרלב לא כתב את השיר אלא תרגם. המשורר הוא ויליאם שייקספיר, והסונטה לקוחה מהמחזה כטוב בעיניכם
עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה

עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה (בערבית: النزاع بين فتح وحماس) שמכונה לעיתים גם "מלחמת האזרחים הפלסטינית" הוא שם לסדרה של עימותים אלימים בין פת"ח לחמאס שנערכו לאורך השנים 2006 ו-2007, והסתיימו בהשתלטות חמאס על רצועת עזה והשתלטות מחודשת של פת"ח והרשות הפלסטינית על שטחי A ביהודה ושומרון. ההשתלטות על רצועת עזה התרחשה בין 12 ל-14 ביוני 2007. גדודי עז א-דין אל-קסאם והכוח המבצע של חמאס השתמשו בנשק חם לכיבוש מוסדות השלטון וכל שטחי רצועת עזה, תוך רציחת פעילי פת"ח שניסו להתנגד וכליאתם של רבים אחרים. ב-14 ביוני הודיע אבו מאזן על פיטורי ממשלת האחדות של פת"ח וחמאס, ופעילי פת"ח ומנגנוני הביטחון הפלסטיניים הסרים למרותו החלו במעצר אנשי חמאס והחלפתם במוסדות הרשות הפלסטינית בגדה המערבית.
רקע

שורשיו של העימות בין פת"ח וחמאס הם בתחרות ארוכת שנים על ההגמוניה הלאומית הפלסטינית. תחרות זו, בין הפת"ח (שייצג את הזרם הלאומי) לבין חמאס (שייצגה את הזרם האסלאמי), התפרצה ב-2006–2007[דרושה הבהרה] לאור מותו של יאסר ערפאת בנובמבר 2004, נסיגתה של ישראל מרצועת עזה במסגרת תוכנית ההתנתקות, ותוצאות הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית שנערכו בינואר 2006.
רקע > הקמת חמאס

טרם הקמת חמאס, ההגמוניה במוסדות הפלסטיניים הלאומיים ובקבלת ההחלטות הלאומית הייתה של הפת"ח, שנתפס כמייצגה של התנועה הלאומית הפלסטינית. פת"ח נהנה משליטה רבה מאוד על הארגון לשחרור פלסטין, והנהגת פת"ח (וערפאת אישית) נתפסה בקרב הקהילה הבינלאומית, מדינות ערב וישראל כהנהגת העם הפלסטיני.
הקמת חמאס, תנועה החותרת לשינוי פני החברה הפלסטינית, היוותה קריאת תיגר אידאולוגית על פת"ח ועל הזרם הלאומי ככלל. הן בשאלת פני החברה הפלסטינית (חברה דתית אדוקה לעומת גישה נייטרלית השואפת למדינה מודרנית), הן בשאלת היעדים הלאומיים הפלסטיניים (חתירה לסילוק ישראל והקמת מדינה מהירדן עד הים לעומת נכונות להסתפק בגבולות 67'), והן בשאלת האמצעים להשגתם (התנגדות מזוינת לישראל או שילוב בין מאבק מזוין למשא ומתן מדיני).
על אף שהמציאות ששררה בעת הקמת חמאס (האינתיפאדה הראשונה, שליכדה את החברה הפלסטינית נגד ישראל) הייתה גורם מאחד ומקרב בין התנועה לבין פת"ח, כבר בשנים הראשונות נקלעו התנועות לשורת עימותים מתוקשרים, לרבות התנגשויות מזוינות בין פעיליהן. עימותים אלו, שאמנם הביאו למספר נפגעים מצומצם, לא הביאו לפגיעה בעמדה העקרונית של שתי התנועות שראו זו בזו שותפות במאבק מול ישראל.
רקע > הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית

הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית בעקבותיו הביאו להחרפה במתח בין התנועות, לאחר שחמאס סירבה להכיר בהסכם ונמנעה מלהשתלב במוסדות הרשות הפלסטינית. השימוש של חמאס בפיגועי ההתאבדות, והלחצים החיצוניים שפיגועים אלו יצרו עבור הנהגת הרשות, הביאו לאימוץ הולך וגובר של מדיניות כוחנית מצד הרשות לריסון חמאס. מדיניות זו נשענה בהתחלה על סיכול נקודתי של טרור מול ישראל ומעצרים ספוראדיים של פעילי התנועה, אך התגברה יותר ויותר ככל שפיגועי ההתאבדות של חמאס איימו לפגוע באינטרסים של הרשות.
בשנים הראשונות של הרשות הפלסטינית בלטו שני אירועים מרכזיים כשיא המתח בין הרשות לחמאס: אירועי "מסגד פלסטין" ב-1994, בהם דיכוי הפגנות של חמאס מצד הרשות הביא לכעשרה הרוגים של חמאס, ופעילות רחבה שיזמה הרשות באפריל 1996 לפגיעה בחמאס לאחר שורת פיגועי התאבדות בישראל. פעילות זו כללה מעצרים המוניים של אלפים מפעילי התנועה, סגירה ממושכת של מוסדות הצדקה שלה, וכן עינוי והשפלה פומביים של בכירים בתנועה (לרבות גזיזת זקנים). אירועים אלו, שלא הצליחו למנוע את העלייה בפופולריות של חמאס לאורך זמן, נחרטו עמוק בזיכרונם של בכירי חמאס, שאף שבו והתייחסו אליהם כעבור שנים בתור "בגידה" מצד הרשות.
בשנים שלאחר "אירועי 1996" ועד לפרוץ האינתיפאדה השנייה, ניהלו חמאס והרשות הפלסטינית מערכת יחסים רגועה יותר. חמאס אמנם נמנעה מלהכיר באוסלו וברשות הפלסטינית, אך מיתנה את הביקורת על הרשות, ואף הקימה "מפלגת חזית", אשר ייצגה את התנועה בזירה הפוליטית. הרשות מיתנה את פעילותה כנגד חמאס, על אף שהמשיכה לפרקים בפעילות שנועדה לסכל טרור שאיים על האינטרסים של הרשות.
רקע > האינתיפאדה השנייה

האינתיפאדה השנייה הביאה לשינוי ביחסי הכוחות שבין חמאס ופת"ח. כישלון המגעים המדיניים היווה הוכחה לצדקת הדרך האידאולוגית של חמאס, ששללה הסדרים עם ישראל. הצורך של הרשות בשיתוף פעולה עם חמאס (בפרט בשנתיים הראשונות לאינתיפאדה) הביא להתרת רסן מצד הרשות, להפסקת הפיקוח על מוסדות חמאס, לשחרור פעיליה שהיו אסורים בידי הרשות ולהרחבת חופש הפעולה שלה. מנגד - מעורבות הרשות בטרור (בתחילת האינתיפאדה באופן כמעט בלעדי) הביאה לשחיקת התמיכה הבינלאומית ברשות ולמהלכים צבאיים מצד ישראל שפגעו באופן רב במוסדותיה וביכולות מערך הביטחון הפלסטיני. חמאס, שלאחר מבצע חומת מגן הובילה את טרור המתאבדים נגד ישראל, זכתה לעלייה משמעותית בפופולריות הציבורית שלה בעקבות ההקצנה ברחוב הפלסטיני ופעילותה במישור החברתי והכלכלי, ונתפסה החל מהאינתיפאדה כגורם מרכזי במפה הפוליטית הפלסטינית שלא ניתן להתעלם ממנו בקבלת ההחלטות הלאומית. כך, למשל, כבר בקידום הפסקת האש של יוני 2003 (ההודנה), נדרש אבו מאזן להגיע להסכמה עם חמאס בדבר מועד הפסקת האש.
פעילות צה"ל לאורך האינתיפאדה הביאה בהדרגה גם למגמת בידול משמעותי בין יהודה ושומרון לעומת רצועת עזה. צה"ל נמנע מכיבוש מחדש של הרצועה, וניהל מדיניות שונה כלפי כל אחד מהאזורים (מגמת הבידול הגיעה לביטוי מלא בתוכנית ההתנתקות, ראה בהמשך). הבידול השפיע באופן משמעותי גם על יחסי הכוחות שבין חמאס לפת"ח – בעוד ברצועה יכלה חמאס להביא לידי ביטוי את הפופולריות הציבורית שלה ולהתעצם מבחינה צבאית ופוליטית, היא נבלמה ביהודה ושומרון על ידי הרשות הפלסטינית וישראל.
רקע > לאחר מות ערפאת

יאסר ערפאת היה חסם משמעותי במתח שבין חמאס ופת"ח. זאת, עקב ההילה הציבורית שנהנה ממנה כמנהיג היסטורי של העם הפלסטיני, יכולותיו לתמרן בין גורמי הכוח השונים, ובעיקר בשל התעקשותו לשמר מסגרת שיתוף פעולה בין הרשות לבין חמאס והאופוזיציה ככלל. מותו הביא לנכונות גוברת מצד חמאס לקרוא תיגר על מעמד הרשות, ולעלייה עקבית ומתמשכת במתח שבין חמאס ופת"ח.
מחמוד עבאס (אבו מאזן), שנבחר לאחר ערפאת ליושב ראש הרשות הפלסטינית וליו"ר הוועד הפועל של אש"ף, אמנם הסתייג מהשימוש בטרור ככלי להשגת היעדים הפלסטיניים, אך בחר בשנותיו הראשונות לנשיאות לנסות לשתף פעולה עם חמאס, ולגרום לתנועה להפוך מתנועת טרור למפלגה פוליטית. ב-17 במרץ 2005, הגיעו חמאס, פת"ח ועשרה פלגים פלסטינים נוספים להסכם קהיר – אשר במסגרתו הוסכם על השתתפות חמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית והשתלבות מצידה באש"ף (ההשתלבות באש"ף מעולם לא מומשה). הסכם קהיר, לצד הציפייה לנסיגת ישראל מהרצועה, מיתן באופן זמני את המתיחות בין חמאס לפת"ח, על אף שזו התפרצה באופן אלים לפרקים.
רקע > הערכות המודיעין הישראלי

במהלך ההכנות לביצוע תוכנית ההתנתקות נעשו ניסיונות חיזוי של המצב ברצועה לאחר השלמת התוכנית. בעוד בפיקוד הדרום עלתה אפשרות כי החמאס יצבור כוח, יצליח להשתלט על הרצועה שנשלטה על ידי הפת"ח ויחריף את הלחימה בישראל, גורמים באמ"ן העריכו כי בתום תוכנית ההתנתקות יפחת איום הטרור וישרור שקט ביטחוני. גם לאחר ניצחון החמאס בבחירות ברצועת עזה והתגברות הברחות אמצעי הלחימה ממצרים דרך מנהרות ציר פילדלפי הייתה הערכה במודיעין הישראלי כי החמאס ישמור על השקט, וכי החלשותו של הפת"ח ברצועה תעודד את אנשיו להילחם בחמאס. האפשרות כי חמאס יבצע הפיכה צבאית וישתלט על הרצועה לא נחזתה כתרחיש סביר גם זמן קצר קודם השתלטות חמאס על הרצועה.
העימותים בין פת"ח וחמאס עד להפיכה

ההצלחה היחסית של החמאס בבחירות לרשויות המקומיות וניצחון חמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית (בינואר 2006) הציב את פת"ח וחמאס במצב חדש. לראשונה, הרשות הפלסטינית, שמאז הקמתה נשלטה בדומיננטיות על ידי הפת"ח, הובלה על ידי ממשלה בעלת רוב בפרלמנט מטעם חמאס. עד לאותן בחירות חמאס נתפסה כאחד האיומים המרכזיים ליציבות הרשות, עד כדי שתפקיד אחד ממנגנוני הביטחון שלה הוא למנוע את עליית חמאס.
פת"ח אמנם הכיר רשמית בתוצאות הבחירות ואבו מאזן מינה את אסמאעיל הנייה לראשות הממשלה, אך פעל להכשלת חמאס וממשלתה באמצעות מנגנוני הביטחון (שלמעשה המשיכו להיות כפופים לפת"ח), איגודים מקצועיים (באמצעות שביתות) ובשטח. זמן קצר לאחר הקמת הממשלה מטעם חמאס נקלעו התנועות לעימות מתמשך סביב שורת סוגיות: השליטה במנגנוני הביטחון, מאבקי סמכויות בין הנשיאות (שנשלטה על ידי פת"ח) לבין הממשלה (שנשלטה על ידי חמאס), אי-תשלום המשכורות לעובדי הרשות (שרובם היו מזוהים בשלב זה עם פת"ח), והיחסים בין הרשות לגורמים חיצוניים. הוויכוחים במישור הפוליטי החלו להידרדר בהדרגה לעימותים בין פעילי התנועות בשטח, והביאו בהדרגה לסדרת מהלכים שנקט כל צד בניסיון לכבוש לעצמו נתח שלטוני רב יותר. בתקופה זו, המהלך הבולט ביותר היה הקמת הכוח המבצע על ידי חמאס – מנגנון ביטחוני עצמאי שנאמן לשורות התנועה (שפורק לאחר השתלטות חמאס על הרצועה). ההרוגים הראשונים בעימות בין התנועות היו במאי 2006 בניסיון התנקשות בסלימאן אבו מטלק (אחד ממפקדי הביטחון המסכל ברצועה באותה תקופה), ועד לחטיפת גלעד שליט ומבצע גשמי קיץ, נהרגו עשרות אנשים משתי התנועות בעימותים מקומיים, בניסיונות התנקשות ובמהומות המוניות.
בין יוני לספטמבר 2006 פחת משמעותית מספר העימותים בין פת"ח וחמאס, וזאת לאור העימות בין חמאס לישראל. במקביל, החלו מאמצים רבים לגישור בין התנועות. באותה תקופה נחתם על ידי אסירי התנועות בכלא הישראלי מסמך האסירים, שהיה הבסיס למסמך ההסכמה הלאומי. שני המסמכים קראו לאחדות שורה פלסטינית ולהקמת ממשלת אחדות.
לאחר מבצעי גשמי קיץ

לאחר סיום מבצע גשמי קיץ העימותים בין חמאס לפת"ח החריפו, וניכרו במאבקי סמכויות בין הנשיאות לממשלה, כישלון במגעים על הקמת ממשלת אחדות, וריבי חמולות מקומיים ברצועת עזה. חודש ספטמבר, שאמנם התקיימו בו מעט אירועים אלימים יחסית, לווה בשביתה שהובילו האיגודים המקצועיים הפלסטינים (שרובם מזוהים עם פת"ח) וזאת במחאה על אי-תשלום משכורות מאז השבעת ממשלת חמאס. העימות בין פת"ח לחמאס אמנם גבה פחות קורבנות אלימים בשלב זה, אך לווה בקמפיינים מתריסים ומתסיסים רבים מאוד של התנועות אחת כנגד השנייה.
עלייה משמעותית ברף האירועים החלה בדצמבר 2006, עם רצח שלושת ילדיו של בהאא' בעלושה, קצין בכיר במודיעין הכללי הפלסטיני, שורת ניסיונות התנקשות בבכירים משני הצדדים (לרבות אבו מאזן, מוחמד דחלאן, אסמאעיל הנייה וסעיד ציאם), והצטרפות השלוחה של אל-קאעידה בפלסטין וחמולת דע'מש למאבק נגד חמאס (בעקבות אירוע מקומי). בדצמבר 2006 נחטף סופיאן אבו זיידה, שר בממשלה וחבר בכיר בפת"ח. הוא שוחרר תוך כמה שעות לאור אולטימטום של פת"ח. סבב עימותים זה החל לדעוך בהדרגה בתחילת חודש ינואר, ולווה בניסיונות גישור אישיים בין אבו מאזן לח'אלד משעל, שאף נפגשו בסופו של סבב העימותים בדמשק (ללא הצלחה להגיע להסכמות).
סבב עימותים נוסף החל בסוף ינואר 2007, והגיע לשיאו ב-27 בינואר, במהלכו נהרגו 24 פעילים משני הצדדים בחילופי האש. סבב זה כלל לראשונה פריצות ופוגרומים מתוקשרים על ידי כל צד, במוסדות ציבוריים שמזוהים עם הצד השני. למשל, מנגנוני הביטחון המזוהים עם פת"ח פרצו באופן מתוזמן לאוניברסיטה האסלאמית בעזה, שמזוהה עם חמאס, בטענה שהיא משמשת לצרכים צבאיים. גל שני של האירועים החל ביוזמת חמאס בתחילת פברואר, וכלל שורה של פגיעות בבסיסי מנגנוני הביטחון של פת"ח ברצועה. בסך הכל, נהרגו רק באותו שבוע של עימותים למעלה מ-90 איש, רובם פעילי חמאס או פת"ח, אך ביניהם גם לפחות 20 אזרחים שלא היו מעורבים.
לאחר מבצעי גשמי קיץ > הסכם מכה והקמת ממשלת האחדות

ב-8 בפברואר הוכרז על סיומם הרשמי של העימותים האלימים, בוועידת פסגה במכה בהשתתפות עבדאללה, מלך ערב הסעודית, אבו מאזן וחאלד משעל. בפגישה הוסכם על הקמת ממשלת אחדות פלסטינית. ממשלת האחדות הושבעה בפועל ב-17 במרץ 2007. בראשותה עמד אסמאעיל הנייה מחמאס והיא כללה נציגים ממרבית המפלגות הפלסטיניות. למרות זאת נמשכו העימותים, ברמת עצימות נמוכה יותר.
במקביל, ב-12 במרץ 2007, נחטף ברצועת עזה כתב ה-BBC אלן ג'ונסטון על ידי חמושים בלתי ידועים, דבר שהביא לעזיבת מרבית הכתבים הזרים. עובדה זו, בצירוף הרס שיטתי של בתי קפה אינטרנט ברצועת עזה על ידי קבוצות אסלאמיות (החמאס, הג'יהאד ואחרים) הביאה להקטנה דרסטית ברמת המידע הזורם מהרצועה החוצה.
כלי תקשורת המזוהים עם פת"ח דיווחו כי זמן קצר לאחר הסכם מכה החל פילוג פנימי קשה בתוך חמאס בין אישים בתנועה שתמכו בהסכם מכה ובתהליך הפיוס הפנים פלסטיני (בדגש על אסמאעיל הנייה, שנתפס כמתון יותר משאר אנשי התנועה) לבין בכירים קיצוניים יותר בהנהגת התנועה ובזרוע הצבאית שהתנגדו להסכם מכה והחלו במהלכים להכשלתו. ההסכם (והממשלה שהוקמה בעקבותיו) אף זכו לביקורת מצד פעילי חמאס, לרבות מחמוד א-זהאר שביקר באופן פומבי את קווי היסוד שהסכימה עליהם ממשלת האחדות.
לאחר מבצעי גשמי קיץ > התחדשות העימותים ושיגור הרקטות לשדרות

החל מ-11 במאי התחדשו העימותים וב-15 במאי 2007 נהרגו בחילופי אש בין פת"ח לחמאס למעלה מ-37 פעילים, רובם אנשי פת"ח. בלילה שבין 15 במאי ל-16 במאי שיגרו פעילי חמאס כ-19 רקטות קסאם לעבר שדרות, כדי לנסות ולהסיט את תשומת הלב מהעימותים הפנימיים. ב-16 במאי שוגרו למעלה מ-25 רקטות קסאם אל עבר שדרות וגרמו לפצועים. ב-19 במאי שוגרו 16 רקטות, וקצב דומה נשמר גם בימים שלאחר מכן. מהתפוצצות הרקטות נהרגו 3 אזרחים ישראלים. בעקבות מטחי הרקטות הכבדים, החליטה הממשלה לשבור את מדיניות ההבלגה ולפעול באמצעות תקיפות אוויריות וסיכולים ממוקדים. חיל האוויר הישראלי תקף מבנים של חמאס שנועדו לייצור רקטות, מכוניות שקשורות לפעילות זו, וחוליות שיגור. לטענת צה"ל, בתקיפות האוויריות נהרגו 40 מחבלים מהחמאס ו-4 מחבלים בכירים מהג'יהאד האסלאמי. בליל 23 במאי-24 במאי עצרו כוחות צה"ל והשב"כ 33 מחבלים בכירים מהחמאס ביהודה ושומרון. לפי דובר צה"ל, מאז 17 במאי שוגרו למעלה מ-200 רקטות אל עבר ישראל.
לאחר מבצעי גשמי קיץ > התגברות העימותים וכיבוש רצועת עזה על ידי החמאס

החל מתחילת חודש יוני, החלה בהדרגה לדעוך ההסלמה בין חמאס לישראל. במקביל חלה הידרדרות רבה בעימותים הפנימיים בין פת"ח לחמאס ברצועת עזה. במהלך יוני התרבו דיווחים על עימותים מקומיים בין התנועות ברפיח, וב-10 ביוני - בעיר עזה. ב-11 ביוני הביאו הקרבות בין פת"ח לחמאס ל-18 הרוגים (בהם ג'מאל אבו ג'דיאן, עד אז אחד מפעילי השטח הבולטים של פת"ח בצפון הרצועה). ראש הממשלה מטעם חמאס, אסמאעיל הנייה, ניצל מניסיון התנקשות. ב-12 ביוני הציב חמאס אולטימטום לכלל פעילי מנגנוני הביטחון, למסור את נשקם ולפנות את המטות המשמשים אותם. במקביל, נהרגו עוד 20 פלסטינים כאשר חמאס כבש מפקדה של הביטחון הלאומי. ב-13 ביוני נהרגו 23 פלסטינים בקרבות, בהם 2 עובדי או"ם, כאשר חמאס כבש את צפון הרצועה. בצהרי 14 ביוני כבש חמאס את מפקדת הביטחון המסכל, אחד ממעוזיו האחרונים של אבו מאזן וכוחות פת"ח ברצועה, ואיים להוציא להורג בכירים בפת"ח. אחר הצהריים ביצעו פעילי חמאס לינץ' בסמיח מדהון, בכיר בגדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח, ואחר כך ירו בו צרור מטווח קצר. עד הערב השתלט חמאס על רוב רצועת עזה, ציר פילדלפי, וחלק ניכר ממפקדות מנגנוני הביטחון הפלסטינים (כולל "תל אל-אהווה" של המודיעין המסכל ו"הספינה" של המודיעין הכללי). ב-15 ביוני השתלט חמאס גם על ציר פילדלפי ועל מעבר רפיח. ב-16 ביוני בזזו עשרות פלסטינים תומכי חמאס את ביתו של יאסר ערפאת ואת צדו הפלסטיני של מעבר ארז.
בעקבות האירועים צבאו מאות פלסטינים על מעבר ארז בניסיון להימלט לתוך ישראל. ועדות ההתנגדות העממית תקפו בירי את המעבר ובאירוע נהרגו 1–4 פלסטינים ונפצעו למעלה מ-7. ישראל סירבה להכניס את הפלסטינים שצבאו על המעבר לתוך שטחה, למעט מקרים הומניטריים כגון פצועים וחולים שזקוקים לטיפול. בשמאל קראו לתת לפלסטינים לעבור דרך ישראל לשטחי יהודה ושומרון. ב-21 ביוני הועברו 100 פלסטינים למצרים ואילו 300 פעילי פת"ח הועברו לאיו"ש דרך ירדן.
לאחר מבצעי גשמי קיץ > פירוק ממשלת האחדות ותגובת הפת"ח להפיכה

ביהודה ושומרון, שם ידו של פת"ח עדיין על העליונה, עצרו פעילי פת"ח ומנגנוני הביטחון הנאמנים לאבו מאזן מאות אנשי חמאס, שרפו את הבתים של חלקם ואף רצחו מספר פעילי חמאס.
ב-14 ביוני הכריז אבו מאזן על פירוק ממשלת האחדות הפלסטינית, על פיטורי ראש הממשלה אסמאעיל הנייה ועל מצב חירום כללי. חמאס טען בתגובה שהחלטות אבו מאזן אינן מקובלות, ואילו הקהילה הבינלאומית קיבלה את הממשלה החדשה. במקום הניה מינה אבו מאזן את סלאם פיאד, לשעבר שר האוצר בממשלת האחדות, שנחשב למתון ומקובל על ידי ישראל וארצות הברית. ב-17 ביוני הושבעה הממשלה בראשות פיאד, אף על פי שלא זכתה להכרה בפרלמנט הפלסטיני. במקביל, הוציא אבו מאזן את הזרוע הצבאית של חמאס (הן "גדודי עז-א-דין אל קסאם" והן "הכוח המבצע") מחוץ לחוק.
לאחר מבצעי גשמי קיץ > ההכרעה השנייה

במהלך השתלטות חמאס על הרצועה, נמנעו כוחות התנועה מעימות עם חלק מגורמי הכוח שהיו מזוהים עם פת"ח, ובפרט חמולת ח'לס, שאחד מראשיה, אחמד ח'לס, היה יריב מר של מוחמד דחלאן ולכן נמנע מלסייע למנגנוני הביטחון בעת ההפיכה.
ב-25 ביולי 2008 אירע פיצוץ ברצועת עזה שבו נהרגו 5 בכירים בחמאס וילדה פלסטינית. חמאס האשים את פת"ח וספציפית את חמולות ח'לס בתקרית, סגר רבים ממוסדות פת"ח שנותרו ברצועה ועצר לתקופה ארוכה עשרות מפעילי הארגון. במקביל, הטיל חמאס מצור על שכונת סג'עיה, ששימשה כמעין מתחם מבוצר של חמולת ח'לס. ב-1 באוגוסט פרץ חמאס למתחם במטרה לעצור מבוקשים מהחמולה וב-2 באוגוסט בערב נמלטו מהרצועה כ-180 אנשים מהחמולה לישראל, דרך מעבר ארז. צה"ל אישר את כניסתם לישראל והעברתם לשטחי יהודה ושומרון ממניעים הומניטריים. כמה מהפעילים נעצרו על ידי ישראל מיד לאחר בריחתם.
שני ימי העימות בין חמולת ח'לס למשטר חמאס ברצועה זכו לכינוי "ההכרעה השנייה", משום שנתפסו על ידי רבים כהשלמה של מהלך ההשתלטות על הרצועה.