stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שולף
ירי מבצעי

בשנת 1987 הושלם התכנון, ודגמים ראשונים לאחר בדיקות מבצעיות היו אמורים להיות מוכנים בשנת 1993. עם זאת, דגם ניסיוני של השולף ביצע ירי מבצעי אחד בלבד, ממוצב סוג'וד, בכינון ישיר, בשנת 1990, במסגרת מבצע "נעים הליכות".
אחד מיתרונותיו של השולף הוא בכך שהוא מקטין משמעותית את מספר אנשי הצוות הדרושים להפעלתו, בין היתר בזכות מערכת הטעינה החצי אוטומטית. השולף משתמש בצוות של ארבעה, וירה לטווח של עד ל-40 ק"מ.
מסקנת דו"ח מבקר המדינה הייתה כי "אין מחלוקת במערכת הביטחון על רמתם הגבוהה של ביצועיו, אך צה"ל אינו מתכוון להצטייד בו בשל מחירו הגבוה".
רק שני אבות טיפוס יוצרו - הראשון מוצב בבית התותחן בזכרון יעקב ופתוח לציבור הרחב, השני נמצא בחצר אחד המפעלים שהיו מעורבים בהרכבתו ואינו נגיש לציבור.
הערות שוליים

↑  דוד חיון, ‏סולתם תפסיק את פרוייקט ה"שולף" - לא מכרה אף תותח במשך 10 שנים, באתר גלובס, 18 בספטמבר 1997
|  טנק המרכבה |
| --- | --- | --- |
| הטנקים בסדרה | מרכבה סימן 1 • מרכבה סימן 2 • מרכבה סימן 3 • מרכבה סימן 4 • מרכבה סימן 4 ברק |  |
| רק"ם מבוסס מרכבה | נמ"ר • נמ"ר הנדסי • שולף • אופק • פר"ג |  |
| מערכות לחימה | תותח תעש 120 מ"מ • ברק זוהר (ב"ז) • מעיל רוח (מערכת הגנה אקטיבית) |  |
| נושאים קשורים |  צבא הגנה לישראל •  חיל השריון •  מנהלת המרכבה והרק"ם (מנת"ק) |  |
מפלגת הפועלים האתיופית

| --- | --- |

דגל המפלגה
 מדינה:  הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה 
 מייסד:  החונטה הצבאית האתיופית 
 מנהיגים:  מנגיסטו היילה מריאם 
 תקופת הפעילות:  12 בספטמבר 1984 – 21 במאי 1991 (6 שנים) 
 אידאולוגיות:  מרקסיזם-לניניזם, לאומיות, מיליטריזם 
 מטה:  אדיס אבבה 
 
מפלגת הפועלים האתיופית (באמהרית: የኢትዮጵያ ሠራተኞች ፓርቲ) הייתה מפלגה קומוניסטית ששלטה באתיופיה משנת 1984–1991 והייתה מפלגת השלטון והמפלגה החוקית היחידה ברפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה.
היסטוריה > רקע: הצורך במפלגת שלטון

בתחילת 1976 ברית המועצות עודדה את מנהיגה החדש של אתיופיה ליצור מפלגה חלוצית שתתבסס על אזרחים. מנהיג אתיופיה וראש הדרג מנגיסטו היילה מריאם התנגד בתחילה משום שלפי דעתו המהפכה האתיופית הצליחה בלא צורך של מפלגה כזו. למרות כל זאת בסוף שנות ה-70 מלחמת האזרחים האתיופית החלה לעבור לשלב השני וההתנגדות למשטרו של מנגיסטו גדלה למרות ביצוע הטרור האדום כלפי המתנגדים, התנגדות זאת הורידה את סירובו של מנגיסטו והוא החל לתמוך בצירה של מפלגה חלוצית ולכן בדצמבר 1979 מנגיסטו הודיע על הקמת הוועדה ליצירת מפלגת פועלים אתיופית.
הקמתם של ארגונים כגון איגוד הסחר הכלל-אתיופי, אגודות תושבים עירוניות ואגודת איכרים כפרית קדמו ליצירת הוועדה, ארגונים שונים כגון התאחדות צעירי אתיופיה המהפכנית, התאחדות נשות אתיופיה המהפכנית, הוועדה העממית לשליטת הפעולים וארגונים נוספים הוקמו לאחר הקמת אותה ועדה. היצירה של כל הארגונים הללו גרם לדרג לחשוש מקרע בשלטון ולכן היה צורך בארגון על שתחתיו יפעלו כל הארגונים הללו ובעקבות זאת האחריות על הארגונים ניתנה למפלגה מחוץ לדרג למפלגת המאסיון אך הדרג בהמשך חשש מבגידה של מפלגה זו ולכן החל להיחלם כנגדה ומסר את האחריות על הארגונים הללו לארגון חדש שהוקם איחוד ארגוני המרקסיזם-לניניזם האתיופים (ידוע בשם הקיצור מאמהרית: אמלדאה). ארגון זה לא הוכיח את עצמו ושלטו בו תאגידים ולא אזרחים מהשורה.
היסטוריה > הוועדה ליצירת מפלגת פועלים אתיופית

כאשר קמה הוועדה ליצירת מפלגת פועלים אתיופית השלטון ניסה לתת את הרושם שזהו ארגון גג שיאחד את כל הארגונים והתאגידים השונים תחת מטרייה אחת, בשלושת הקונגרסים הראשונים חברי הוועדה מנו בין 1,200 ל-1,500 איש על פי מפתח אזורי, למרות כל זאת בכינוס ב-1980 יותר משלישי מהחברים הגיעו מאזור הבירה אדיס אבבה או אנשי צבא. בקונגרס הראשון של הוועדה מונו כל החברים של הוועדה המרכזית והמזכירות. המזכירות שהייתה מורכבת מאזרחים הייתה מפוקחת על ידי הדרג תפקידה היה טיפול שוטף בענייני הוועדה המרכזית. ההנהגה המרכזית של הוועדה הייתה נתונה לשליטתם של אנשי צבא לשעבר ובסוף 1981 מונה מזכ"ל ראשי לוועדה לאחר שנה מהקונגרס הראשון הוועדה נהפכה לארגון שמנוהל היטב וכלי בידי הממשלה המרכזית. באמצע 1983 הוועדה החליטה להקים שלוחות אזוריות של המפלגה בנוסף לוועדה המרכזית ובתוך כך קמו כ-14 סניפים אזוריים ולתת מענה ישיר לארגונים האזורים: אגודת איכרים כפרית ו-אגודות תושבים עירוניות ארגונים אלו נבלעו בוועדה בסופו של דבר ונהפכו ל"זרוע המבצעת" המקומית של הוועדה המרכזית, בשנה זו היו כ-6,000 סיעות בוועדה ועם בין 30,000 ל-50,000 חברים.
על מנת להיות חבר בוועדה היה צריך להישבע אמונים לשלטון במקום לאידאולוגיה למרות שהמנכ"ל מנגיסטו הדגיש את החשיבות של האידאולוגיה ולטוהר שלה, הוועדה בסופו של דבר נהפכה לכלי בידי הדרג על מנת לחסל את אויביה מבחוץ במסווה של מפלגה אזרחית. הקשר עם הדרג התחזק יותר כאשר ראשי המחוזות שנבחרו על ידי הוועדה היו מהדרג ורבים מתפקידי המפתח במחוזות הגיעו מהדרג בנוסף לאנשי צבא. המודל הארגוני של הוועדה היה סובייטי ובתוך הוועדה היו חילוקי דעות בין תומכי האידאולוגיה של סטלין לזו של לנין. הגופים שקבעו את המדיניות בוועדה היה הוועדה המבצעת שמנה כשבעה חברים שהגיעו מהדרג והוועדה המרכזית שהורכבה מ-93 חברים קבועים בנוסף ל-30 שמתחלפים מדי פעם בשני הגופים הללו היו כחצי מהחברים היו מהדרג או אנשי צבא.
היסטוריה > יצירת המפלגה החלוצית

הממשלה הודיע רשמית על הקמת מפלגת הפועלים ב-12 בספטמבר 1984 ביום השנה העשירי למהפכה האתיופית. מפלגות מקומיות שהיו חלק מהוועדה נהפכו לחלק מהמפלגה. המפלגה הודיע על בחירות בתוכה לכינוס הראשון של קונגרס המפלגה שאותו קונגרס צריך לבחור את חברי המפלגה החדשה שמספר חבריה נקבע ל-183 איש עד 1987. הוועדה המרכזית קבעה שתיפגש פעמיים בשנה ובאותם כינוסים תתווה את דרך המפלגה, הקונגרס היה אחראי על בחירת המזכ"ל ובחירת אנשים לתפקידי מפתח למרות כל זאת גוף זה היה מסורבל וגדול מדי ולעיתים קרובות התגלו אי הסכמות. כחצי מחברי הקונגרס בסוף שנות ה-80 היו שוטרים ואנשי צבא לשעבר והחצי השני היו פועלים, חקלאים, חברי תאגידים ואנשים שהיו חברים במפלגות השמאל שהוקמו. מרכז מפלגת הפועלים מנה כאחד עשר חברים בנוסף לשישה חברים שמתחלפים כשבעה מהחברים הגיעו מהדרג בנוסף לארבעה חברים שהיו בעלי אידאולוגיה קומוניסטית, ארבעת אלו היו למעשה אחראיים על תפעול המפלגה וזכו לאמון רב של המזכ"ל מנגיסטו היילה מריאם.
התפקיד החשוב ביותר של המפלגה היה כאשר התקבלה חוקת 1987 שיצרה את הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה והמפלגה נהפכה ליותר חשובה מהממשלה עצמה וקבעה את דרכה של אתיופיה בין 1987–1991 ענפים של המפלגה שהיו קימים במחוזות השונים נהנו מחופש פעולה כל עוד לא סתרו את החלטות המפלגה. בראייה הלאומית אנשי צבא ופקידים וקבוצות האתניות המשפיעות האמהרים והתגרים (חבשים) שבאופן לאומי והיסטורי היו בעלי אידאולוגיה של "אתיופיה הגדולה" של האימפריה האתיופית לשעבר נדחפו לצד והגורם האתני נהפך לחסר משמעות.
היסטוריה > סופה ופירוקה של המפלגה

לאחר הימלטותו של מנגיסטו ב-1990 ותחילת ההתמוטטות של ברית המועצות והפסקת התמיכה הסובייטית, המפלגה הפנתה עורף לאידאולוגה הקומוניסטית וטענה שהיא תומכת בקפיטליזם. לאחר הפלת המשטר באופן סופי על ידי ארגוני המורדים ובראשם האיחדג חברי המפלגה נאסרו וחלקם הוצאו להורג באשמת פשעים נגד האנושות.
לקריאה נוספת

אנדרגצ'אוו טירונאה, המהפכה האתיופית 1974 - 1987, ISBN 0521430828 (באנגלית).
ברהו זאוודה, ההיסטוריה המודרנית של אתיופיה, מסת"ב 0821409719 (אנגלית).
מרינה ודוד אוטווי, אתיופיה: אימפריה במהפכה, מסת"ב 084190362X (אנגלית).
אדמונד ג'וזף קאלאר, אתיופיה המהפכנית, מסת"ב 025335014X (אנגלית)
| החונטה הצבאית האתיופית |
| --- | --- | --- |
| אירועים | המהפכה • הסוציאליזם • הטיהורים • הטרור הלבן • הטרור האדום • הרעב הגדול • מיזם הווילגיזציה • מפלגת הפועלים • חוקת הרפובליקה • הרפובליקה העממית |  |
| מלחמות ומאבקים צבאיים | מלחמת אריתריאה • מלחמת האזרחים • הפלישה הסומלית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n85389402  VIAF: 247687161   WorldCat (עם VIAF): 247687161
בריל קרול

בריל פרנקלין קרול (באנגלית: Beryl Franklin Carroll; 15 במרץ 1860 –  16 בדצמבר 1939) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-20 בשנים 1909–1913. הוא היה ראשון מושלי איווה שנולד על אדמתה.
ראשית חייו

בריל קרול נולד בחווה במחוז דייוויס שבאיווה, כ-12 מבין 13 ילדיהם של ויליס וכריסטינה קרול. לאחר שהתחנך בבתי ספר במחוז הולדתו, הוא סיים ב-1884 בקולג' המדינתי של מיזורי (כיום האוניברסיטה המדינתית על שם טרומן), ולאחר מכן לימד במיזורי במשך חמש שנים. ב-1886 נשא קרול לאישה את ג'ני דודסון ממחוז אדאיר שבמיזורי. לזוג נולדו שני בנים.
ב-1891 היה קרול למוציא לאור והעורך של העיתון Davis County Republican. ב-1896 הוא נבחר לסנאט של איווה מטעם מחוז הבחירה שכלל את מחוזות דייוויס ואפאנוס. לאחר שתי תקופות כהונה בסנאט הוא היה למנהל הדואר בעיר בלומפילד. ב-1902 נבחר קרול כמבקר המדינה של איווה, תפקיד שאליו הוא נבחר שוב עוד שתי פעמים. במשרה זו הוא נחל הצלחה מרובה. ב-1908 הוא נבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל איווה ובבחירות הכלליות הוא ניצח ברוב עצום. ב-1910 הוא נבחר לכהונה שנייה כמושל.
מושל איווה

בנאום ההשבעה שלו, הביע קרול את הצורך לשמור על משאבי הטבע של איווה. הוא הושפע מוועידה שכונסה בבית הלבן במאי 1908 על ידי הנשיא תאודור רוזוולט, בה הכריז הנשיא שהשימוש במשאבי הטבע הייתה "הבעיה כבדת המשקל ביותר שניצבה אז בפני האומה". קרול הכריז שהיערות של איווה נכחדו כמעט לחלוטין, ושהאדמות שהיו הכי פחות מתאימות לעיבוד, צריכות לשמש לגידול עצים. כריית הפחם גם היא הגיעה לשיעורים מדאיגים. יותר מכך, לדעתו תושבי איווה היו צריכים לעבד שטחים קטנים יותר לגידולים חקלאיים. תנופת הבנייה והבעלות על הקרקע הייתה אמורה להוסיף למשאבים היצרניים של המדינה. קרול המליץ על הקמת נציבות שתחקור את משאבי הטבע של המדינה. בתגובה לכך החליטה האספה הכללית של איווה על הקמת נציבות הניקוז, נתיבי המים והשימור המדינתית, שתחקור את נתיבי המים, היערות, הקרקעות, המינרלים, בקרת השיטפונות ומיזמי הניקוז של המדינה. הנציבות הייתה גם אחראית על חקירת האנרגיה ההידרואלקטרית ואת האפשרות של ניווט בלפחות אחד מנהרותיה של איווה.
קרול היה תומך פעיל בסלילת כבישים איכותיים באיווה. הוא קרא לכינוסם של פקידי המחוזות ונציגים נוספים בדה מוין כדי לדון בשיפור מערכת הכבישים המדינתית. "אגודת הכבישים הטובים" הוקמה, ובשנים הבאות היא התכנסה מדי שנה והעניין בה הלך וגבר. אחת מההצעות שלה הייתה הקמת נציבות הכבישים המהירים, שהוקמה על ידי האספה הכללית של איווה כבר לאחר תום כהונתו של קרול כמושל.
עדיפות נוספת של קרול הייתה מערכת החינוך. הוא ירש הצעה לעדכון של כל חוקי החינוך של המדינה. ב-1909 הוא ביקש את תשומת לב האספה הכללית להצעת עדכון החוקים, אך זו נקברה בוועדה שטיפלה בה. ב-1911 הוא האיץ שוב באספה הכללית להעניק לבעיית בתי הספר יותר תשומת לב. בית המחוקקים הגיב בהקמת מערכת של הכשרה בבתי הספר התיכוניים.
ב-1911 ציין קרול שחוקי המס של המדינה היו בלתי צודקים. חלפו אז 14 שנים מאז בוצע עדכון כלשהו בחוקי המס. על פי המלצתו, החליטה האספה הכללית של איווה להקים ועדה מיוחדת שתבחן את סוגיית המיסוי, תכין חוקי מס חדשים, ותגיש אותה למושב הבא של האספה הכללית. בנאומו הדו-שנתי שנשא ב-1913, שיבח קרול את הוועדה על עבודתה המצוינת, וביקש בבית המחוקקים לשקול בקפדנות את המלצותיה. עם זאת, במהלך תקופת כהונתו של יורשו של קרול, סירבה האספה הכללית להעביר את הצעת החוק שהוגשה על ידי ועדת המיסוי.
על פי חוק שעבר באספה הכללית, מינה קרול ועדה לדווח על מערכת הפיצויים לעובדים. אף על פי שהוא הציע כמה שינויים בדוח הוועדה, הוא סבר שהוועדה הייתה ראויה לשבחים הרבים ביותר על שירותה הנאמן והמיומן כאשר היא כתבה את הדוח שלה והכינה את הצעת החוק. לאחר סיום כהונתו של קרול, העבירה האספה הכללית את החוק על פי הצעת הוועדה, גם אם בסופו של דבר הוכנסו לחוק שינויים לא מעטים.
קרול נהג לומר שהחקיקה החשובה ביותר במהלך כהונתו הייתה הצעת החוק להקמת מועצת החינוך המדינתית. ב-1909 הקימה האספה הכללית את הגוף הזה, שנטל על עצמו לנהל את הקולג'ים באיווה סיטי, באיימס ובסיידר פולס. קרול מינה את תשעת חברי מועצת החינוך המדינתית ואת שלושת חברי ועדת הכספים שלה. שנתים לאחר מכן שיבח קרול את המועצה על פרסום הדוח שהוגש לאספה הכללית, במיוחד על המלצותיה בנוגע להמשך גביית מס הרכוש, ביצוע התאמות בשכר, ויישום שיטות עסקיות. 16 שנים לאחר שקרול מינה את חברי מועצת החינוך, הוא עדיין דיבר בגאווה על איכויותיהם של האנשים שהוא בחר.
שנותיו האחרונות

לאחר סיום כהונתו כמושל, פנה קרול לעסקים, והיה לנשיא של חברת ביטוח החיים פרובידנט ושל חברת ההשקעות קרול בדה מוין.
בריל קרול נפטר ב-16 בדצמבר 1939, בלואיוויל, קנטקי, בעת שעשה שם בביקור אצל בנו. הוא נטמן בבית הקברות אוד פלווס שבבלומפילד, איווה.
הערות שוליים

↑  בריל קרול, באתר אגודת המושלים הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1183597444  VIAF: 7864155566445713380007   WorldCat (עם VIAF): 7864155566445713380007
אלכסנדר שלפין

| --- | --- |

 לידה:  18 באוגוסט 1918 וורונז', גוברניה וורונז', הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 פטירה:  24 באוקטובר 1994 (בגיל 76) מוסקבה, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 השכלה:  המכון לפילוסופיה, ספרות והיסטוריה של מוסקבה 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 
 
 פרסים והוקרה
 מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליית ההגנה על מוסקבה  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  עיטור הכוכב האדום  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור לנין  מדליה לפרטיזן במלחמה הפטריוטית הגדולה 
 
 חתימה:   
 
אלכסנדר שלפין (ברוסית: Александр Николаевич Шелепин ;‏ 18 באוגוסט 1918, וורונז' – 24 באוקטובר 1994, מוסקבה) היה מדינאי סובייטי, ראש הק.ג.ב וסגן ראש הממשלה במחצית הראשונה של שנות ה-60. שלפין היה חבר בפוליטביורו בשנים 1964–1975.
על פעילותו הציבורית הוענקו לו עיטורי לנין (4 פעמים), עיטור הדגל האדום ועוד.
תחילת הקריירה

אלכסנדר שלפין נולד למשפחת פקיד במערכת הרכבות הרוסית בעיר וורוניז'. לאחר שסיים בהצטיינות את בית הספר הוא עבר למוסקבה והתחיל ללמוד במכון לפילוסופיה, ספרות והיסטוריה. בשנת 1939 שלפין התנדב לצבא האדום והשתתף במלחמת החורף. בשנת 1940 הוא החל לעבוד במנגנון הקומסומול במוסקבה. עם תחילת מלחמת העולם השנייה שלפין היה אחראי לגיוס מתנדבים והכנתם לשליחת לפעילות בעורף הנאצים. במסגרת זו הוא גייס את זויה קוסמודמיאנסקיה. לאחר פרסום פעילותה שלפין נפגש עם יוסיף סטלין וכתוצאה מכך חל זינוק בקריירה שלו. הוא קודם במנגנון הקומסומול ובשנת 1952 התמנה למזכר הראשון של הארגון. בתפקיד זה הוא כיהן עד לשנת 1958. בשנת 1957 שלפין היה אחראי על ארגון פסטיבל הסטודנטים והנועד במוסקבה שהיה האירוע הבינלאומי הגדול ביותר שהתרחש בברית המועצות לאחר מות סטלין.
בראש הק.ג.ב

ב-25 בדצמבר 1958 שלפין מונה לראש הק.ג.ב. תחילה הוא סירב, אך ניקיטה חרושצ'וב לחץ ונימק בכך שלראש ארגון זה צריך להביא בן אדם שלא היה קשור עם פעילותו בעבר. על שפלין היה לבצע רה-ארגון משמעותי בפעילות הק.ג.ב. שלפין סירב לקבל דרגה צבאית גבוהה, הביא לשורות הארגון פעילי קומסומול רבים ופיטר כמה אלפים מעובדים ותיקים. שלפין היה בדעה שק.ג.ב צריך לשנות את תחום פעילותה ובמקום לטפל בנושאי פנים, עליו לרכז את הפעילות מחוץ לגבולות ברית המועצות. באותו זמן נדבק לו הכינוי "שוריק מברזל" על בסיס כינוי ידוע של פליקס דזרז'ינסקי "פליקס מברזל".
שלפין פעל לקיצור תקופת המאסר של מספר אנשי מפתח בק.ג.ב שהואשמו בשנת 1953 עקב קרבתם ללברנטי בריה. כמו כן הוא קידם את שחרורו של ואסילי סטלין (בנו של יוסיף סטלין) מהכלא. הוא אישית העניק עיטורים לרוצחי לאון טרוצקי וסטפן בנדרה. בשנת 1962, כאשר הוא כבר לא היה ראש הק.ג.ב, במהלך מהומות בעיר נובוצ'רקסק שלפין הגיע לעיר ופיקד אישית על הדיכוי שהיה מלווה בירי.
בספטמבר 1961 שלפין הצטרף לוועד המרכזי של המפלגה והתמנה למזכיר המפלגה. בעקבות כך הוא עזב את הק.ג.ב.
לאחר הק.ג.ב

בשנת 1962 שלפין מונה לסגן ראש הממשלה, וראש מחלקת ביקורת של הוועד המרכזי ומועצת השרים. שלפין היה פעיל בהדחת ניקיטה חרושצ'וב מהתפקיד ותמך בליאוניד ברז'נייב. במחצית שנות ה-60 שלפין היה נחשב למתחרה של ליאוניד ברז'נייב. בהיותו בתפקיד רם הוא מינה מספר רב של תומכיו לתפקידי מפתח בק.ג.ב ובמנגנון המפלגתי.
בהתאם לעדויות של אנסטס מיקויאן, תומכיו של שלפין הציעו לו לתמוך בביקורת על פעילות של ליאוניד ברז'נייב באחד הישיבות של פוליטביורו אך מיקויאן סירב. כאשר באחד מישיבות הקרובות של פוליטביורו פתחו תומכיו של שלפין במתקפה על ברז'נייב, ברז'נייב פעל בנחישות. הוא העביר את שלפין מתפקידי מפתח ומינה אותו לעמוד בראש איגודים מקצועיים, ולדימיר סמיצ'סטני שהיה ראש הק.ג.ב נשלח למחוז נידח באוקראינה ותומך נוסף מונה לשגריר בדנמרק.
במשך כעשור שלפין עמד בראש ארגון האיגודים המקצועיים של ברית המועצות. בשנת 1975 הוא עמד בראש משלחת סובייטית בבריטניה. במהלך ביקורו היו הפגנות נגדו וזה היה תרוץ להוצאתו מחברות בפוליטביורו. משנת 1975 שלפין היה סגן יושב ראש ועדה לחינוך מקצועי וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1984.
בשנת 1984 שלפין יצא לגמלאות. הוא נפטר בשנת 1994 והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
ליזי מקאלפיין

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1999 (בת 25) פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית.
 שם לידה:  אליזבת קאת'רין מקאלפיין
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2016 
 מקום לימודים:  מכללת ברקלי למוזיקה
 עיסוק:  זמרת-יוצרת, משוררת, מלחינה
 סוגה:  פופ, פולק, אינדי, רוק
 סוג קול:  סופרן
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה
 חברת תקליטים:  AWAL, RCA רקורדס 
 lizzymcalpine.com
 
אליזבת קאת'רין מקאלפיין (באנגלית: Elizabeth Catherine McAlpine; נולדה ב-21 בספטמבר 1999) היא זמרת-יוצרת אמריקאית.
ראשית חייה וחינוך

ליזי מקאלפיין גדלה בפרברים של פילדלפיה  היא כתבה מוזיקה מאז שהייתה בכיתה ו'. היא למדה בתיכון Lower Merion, שם היא שרה בקבוצת א-קפלה ושיחקה בתיאטרון.
מקאלפיין למדה כתיבת שירים במכללת ברקלי למוזיקה הממוקמת בבוסטון לפני שעזבה בשנה השלישית ללימודיה, כדי לעסוק במוזיקה במשרה מלאה. באפריל 2020, בתחילת מגפת ה-COVID-19, היא התחילה את סדרת הקונצרטים #BerkleeAtHome בלייב באינסטגרם.
קריירה

בשנת 2018, מקאלפיין הוציאה אלבום בן 8 שירים, Indigo. היא למדה בספרד בסתיו 2019, שם כתבה את האלבום הראשון שלה, Give Me A Minute. היא הוציאה את האלבום באוגוסט 2020. Give Me A Minute זכה למיליוני השמעות בספוטיפיי, ובשירותים דיגיטליים אחרים. העיתון "Dallas Observer" כינה אותו כאחד האלבומים הטובים ביותר של 2020, ומרכז המדיה של ה-BBC כינה אותה "up-and-coming vocalist" (זמרת מתפתחת).
באפריל 2021, מקאלפיין הוציאה EP בן 8 שירים, When the World Stopped Moving: The Live EP. היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בשעת לילה מאוחרת ב-22 בנובמבר 2021, כשהיא הופיעה את השיר "erase me" בג'ימי קימל לייב!
מקאלפין צברה תומכים מ-טיקטוק ואינסטגרם, עם מספר עיתונים דיגיטליים שמכנים אותה "כוכבת טיקטוק". השיר שלה (שלא פורסם) "You Ruined the 1975", שהועלה לטיקטוק ביוני 2020, יש למעלה מ-8 מיליון צפיות ב-TikTok נכון לאפריל 2021.
הסגנון המוזיקלי שלה תואר כ"פולק-פופ", ושילוב של "ג'אז, פופ ו-R&B". שיתופי הפעולה שלה כוללים את ג'ייקוב קולייר, דודי, טום רוזנטל, בן קסלר, פיניאס ותומאס האדון.
ב-8 באפריל 2022 מקאלפיין הוציאה לאור את האלבום השלישי שלה, five seconds flat ואת הסרט five seconds flat, the film שמתבסס על חייה של ליזי.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

| כותרת | פרטים | הערות>  |
| --- | --- | --- |
| Give Me a Minute | יצא לאור: 13 באוגוסט 2020 |  |
| five seconds flat | יצא לאור: 8 באפריל 2022 |  |
| Older | יצא לאור: 5 באפריל 2024 |  |
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

| כותרת | פרטים | הערות>  |
| --- | --- | --- |
| nice! | יצא לאור: 31 באוגוסט 2016 |  |
| indigo | יצא לאור: 20 במרץ 2018 |  |
| When the World Stopped Moving: The Live EP | יצא לאור: 21 באפריל 2021 |  |
דיסקוגרפיה > סינגלים

| שנה | כותרת | אלבום |
| --- | --- | --- |
| 2018 | "Bang" |  |
| 2019 | "Just Because" |  |
| 2019 | "Oops" |  |
| 2019 | "Apple Pie" | Give Me a Minute |
| 2019 | "Lady in Blue" (Spotify Pickup Live Session) |  |
| 2020 | "Devil's Hold" |  |
| 2020 | "7PM" עם לילאקס |  |
| 2020 | "Over the Ocean Call" | Give Me a Minute |
| 2020 | "False Art" עם בן קסלר |  |
| 2021 | "Bored" עם תומאס האדון |  |
| 2021 | "I Think I" עם בן קסלר |  |
| 2021 | "doomsday" | five seconds flat |
| 2021 | "erase me" עם ג'ייקוב קולייר | five seconds flat |
| 2022 | "all my ghosts" | five seconds flat |
| 2022 | "reckless driving" עם בן קסלר | five seconds flat |
| 2022 | "hate to be lame" עם פיניאס | five seconds flat |
דיסקוגרפיה > סינגלים > הופעות אירוח

| שנה | כותרת | שיתוף הפעולה |
| --- | --- | --- |
| 2019 | "Train to Imperia" | גיי. פאפאס |
| 2019 | "Next to Me" | קנבס ואברי שנדלמן |
| 2019 | "Lately I've Been Sad" | לילאקס |
| 2020 | "Breathe Out" | מקנזי דיי |
| 2020 | "head trauma" | ניק ויולטס וברווין קים |
| 2020 | "St. Pancras" | גיי. פאפאס וג'סלן |
| 2020 | "Hope (Acoustic)" | תום רוזנטל |
| 2021 | "Just The Two Of Us" | סקארי פוקטס, סוואטקיס |
| 2022 | "Dancing Queen" | סטוריז |
| 2022 | "Paranoia Purple" | סטוריז |
הערות שוליים

↑  Lizzy McAlpine & Ben Kessler Are Finally in Sync, Level, ‏2020-11-02 (באנגלית)
↑  Author PTM Contributors, TikTokTues: Lizzy McAlpine Shares Her Latest Album 'Give Me A Minute', Play Too Much, ‏2020-08-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  Thom Duffy, Thom Duffy, Revealed: Billboard’s 2020 Top Music Business Schools, Billboard, ‏2020-04-27 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Sacks & Co. /// Lizzy McAlpine, sacksco.com
1 2  Give Me A Minute, by Lizzy McAlpine, Lizzy McAlpine (באנגלית)
↑  A. A. Cristi, Lizzy McAlpine's Video For 'Give Me A Minute' Premieres Today!, BroadwayWorld.com (באנגלית)
↑  Wanz Dover, Our Music Critics' Picks for Best Albums of 2020, Dallas Observer (באנגלית)
↑  Lianne La Havas and Laufey are latest stars to present new mood-music series for BBC Radio 3 and BBC Sounds - exploring the piano and vocal harmonies in music, www.bbc.co.uk (באנגלית)
1 2  When The World Stopped Moving: The Live EP, 2021-04-21, נבדק ב-2022-04-30
↑  Lizzy McAlpine makes late night debut on 'Jimmy Kimmel Live', PhillyVoice, ‏2021-11-23 (ב־)
↑  Is TikTok creating a musical meritocracy?, www.34st.com
↑  lizzy ב, באתר TikTok
↑  That Music Magazine » Introducing… Philadelphia-based singer/songwriter, Lizzy McAlpine; debut album ‘Give Me A Minute’ out now (באנגלית אמריקאית)
↑  Lizzy McAlpine, Passim (באנגלית אמריקאית)
1 2  five seconds flat by Lizzy McAlpine (באנגלית בריטית), 2022-04-08, נבדק ב-2022-04-23
↑  nice!, by lizzy, lizzy (באנגלית)
↑  Indigo, by lizzy, lizzy (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0005 0247 1356  MusicBrainz: ee0b11de-0c8a-4267-9886-198f4579e1db
נרסימהה גופלסוואמי איאנגר

דיואן בהדור סיר נרסימהה גופלסוואמי איאנגר CBI‏ CIE (בטמילית: என். கோபாலசாமி அய்யங்கார்‏; 31 במרץ 1882 – 10 בפברואר 1953) היה פוליטיקאי הודי ממוצא טמילי, שכיהן כראש ממשלת הנסיכות ג'אמו וקשמיר וכשר ההגנה של הודו.
ביוגרפיה

נרסימהה גופלסוואמי איאנגר נולד במחוז טאנג'ור בנשיאות מדראס שבהודו הבריטית (היום בטאמיל נאדו, הודו). הוא למד במכללות שנות במדארס, ושימש למשך תקופה קצרה ב-1904 כעוזר מרצה.
איאנגר הצטרף לשירות המדינה ב-1905, ושימש במגוון משרות בממשל הודו הבריטית עד 1937.
ב-1937 מונה איאנגר לדיואן (ראש ממשלה) של הנסיכות ג'אמו וקשמיר, וכיהן בתפקיד עד 9 באפריל 1943.
ב-4 באוקטובר 1943 נבחר איאנגר למועצת המדינה (אנ'), הבית העליון של הפרלמנט בהודו הבריטית, בבחירות מיוחדות מטעם מחוז בחירה בנשיאות מדראס.
איאנגר היה חבר באספה החוקתית של הודו, ועמד בראש ועדה שניסחה את סעיף 370 (אנ'), שהעניק אוטונומיה לג'אמו וקשמיר.
בין 1947 ל-1948 שימש כשר בלי תיק בממשלת ג'ווהרלל נהרו, והיה ממונה על הסכסוך בקשמיר, ועמד בראש משלחת הודית לאו"ם לסוגיה. ב-1948 עד שמונה לשר המסילות והתחבורה, תפקיד בו החזיק עד 1952, עת מונה לשר ההגנה.
ב-1952 נבחר איאנגר לרג'יה סבהה ומונה לראש הבית (תפקיד שמשמעו יו"ר הקואליציה בבית) הראשון.
איאנגר נפטר ב-10 בפברואר 1953, במהלך כהונתו כשר.
פרסים והוקרה

איאנגר קיבל שבעה עיטורים מהראג' הבריטי, בהם עמית במסדר כוכב הודו ועמית במסדר האימפריה ההודית, ואף נקרא דיואן בהדור (אנ'), התואר הגבוה ביותר שהוענק על ידי המושל הכללי של הודו.
הערות שוליים

1 2 3 4  Do you know about the Tamil Nadu man who drafted Article 370?..., The New Indian Express, ‏5 באוגוסט 2019
↑  Sir N. Gopalaswami Ayyangar, The Indian Express, ‏24 בפברואר 1943 (באנגלית)
↑  Sir N. Gopalaswami Ayyangar - Kashmir Govt.'s Tributes, The Indian Express, ‏9 באפריל 1943 (באנגלית)
↑  Sir N. Gopalaswami Ayyangar Elected (עמ' 1), The Indian Express, ‏5 באוקטובר 1943 (באנגלית)
↑  Leader of the House, באתר הרג'יה סבהה (באנגלית)
יחסי ארצות הברית – ערב הסעודית

| יחסי ערב הסעודית – ארצות הברית |
| --- | --- |
ערב הסעודית: ארצות הברית


ערב הסעודית: ארצות הברית
שטח (בקילומטר רבוע)
2,149,690: 9,833,517
אוכלוסייה
34,265,694: 346,357,555
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,067,583: 27,360,935
תמ"ג לנפש (בדולרים)
31,156: 78,996
משטר
מונרכיה: רפובליקה נשיאותית פדרלית

יחסי ארצות הברית – ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לבין ערב הסעודית. למרות ההבדלים המשמעותיים בשיטת הממשל בין שתי המדינות, הראשונה היא רפובליקה נשיאותית חילונית והשנייה היא מונרכיה אבסולוטית מוסלמית, היחסים בין שתי המדינות מוגדרים כיחסים טובים מאוד, וסעודיה נחשבת לבת ברית חזקה של ארצות הברית במזרח התיכון יחד עם מדינת ישראל. הנשיאים ג'ורג' ווקר בוש וברק אובמה אמרו במספר הזדמנויות שהקשר של אמריקה עם בית סעוד הוא טוב ביותר. היחסים כוננו בשנת 1933.