stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל

| --- | --- |

ספרו של אברהם יערי
 מידע כללי
 מאת:  משולם מוולטרה 
 שפת המקור:  עברית 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990021144800205171, 990000672200205171
 
מסעותיו על רקע מפה משנת 1470 - נתיב מסעותיו בצבע ורוד
מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל בשנת ה'רמ"א (1481) הוא ספר המסעות של הנוסע היהודי מאיטליה משולם בן מנחם מוולטרה. משולם מוולטרה היה שולחני עשיר, תלמיד חכם ומשכיל שחי בתקופת הרנסאנס. היה מיודד עם רבי עובדיה מברטנורא וממכריו של לורנצו מדיצ'י שליט פירנצה. מסעותיו של משולם נועדו לקיים נדר שנדר.
מוצא המשפחה בבולוניה, משם עברו לוולטרה וכשעברו לפירנצה נודעו בתור אלו שבאו מוולטרה ומכאן הכינוי משולם מוולטרה.
במסעותיו הוא סוקר נושאים מגוונים: "הליכות עמים וטבעי ארצות, אבנים טובות וכתבי-יד, מאורעות מדיניים ומנהגי עם ועם". הוא מתעניין בכל מקום בו הוא מבקר בגורל היהודים ובמצבם של אתרים עתיקים. כתב היד המקורי של הספר שמור בספרייה הלורנציאנית בפירנצה. ספר המסעות מהווה מקור ראשוני חשוב בחקר התקופה הממלוכית בארץ ישראל.
בכתב היד המקורי היו 54 דפים שרובם אבדו, ורק 21 הדפים האחרונים שרדו, אך תיאור המסע כמעט ולא נפגם והוא מתואר כמעט מתחילתו. בהשערה שהעלה הרב שי עילם הוא מציע שבדפים האבודים כתב הרב משולם מבוא מפורט על חייו וחיי משפחתו שהייתה כאמור מיוחסת ובעלת מעמד.
תיאור מסעו

ב-28 במאי 1481 הוא יצא לדרכו מנמל נאפולי בדרכו לאלכסנדריה ונקלע לקרב ימי מדרום לאי רודוס בין האונייה שבה הפליג לבין אונייה ממדינת ונציה אשר שלטה באי. הוא הגיע למצרים ב-22 ביוני, שם פגש את השליט הממלוכי אל-מלכ אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי. ב-10 ביולי הוא יצא מקהיר, חצה את מדבר סיני ותיאר את הבעיות שעמדו בפני הנוסעים במדבר. ב-21 ביולי הוא הגיע לעזה - שם נח שבוע ימים עד שהתארגנה שיירה להמשך דרכו. הנוסע מוולטרה עלה לחברון ומשם הגיע ב-29 ביולי לירושלים - בה שהה כחודש ימים. משם ירד ליפו והפליג צפונה לביירות ולדמשק. ב-8 בספטמבר החל את מסעו לוונציה - אליה הגיע ב-19 באוקטובר 1481, כעבור 40 יום. בדרכו חזרה, עבר דרך קפריסין, רודוס, יוון, חצי האי הבלקני, רגוזה, ודרום איטליה וחצה חזרה את הים האדריאטי - סך הכל קרוב ל-150 יום.
עזה

עוד בטרם הגיע לעזה, הוא נאלץ לעצור בח'אן יונס. הוא כותב: "שמענו כי ארבאני (ערבים) שטו בארץ ואין איש יוצא מפתח ביתו". השודדים הרגו 3 אנשים ולקחו את הסחורה שהובילו על הגמלים. משולם וחבורתו חיכו עד שהיו בשיירה "ה' אלפים איש" ורק אז המשיכו בדרכם.
כאשר הגיע לעזה, גילה כי מצב הביטחון רע. הנסיעה מעזה התנהלה רק בשיירות. היות שהעיר הייתה תחנת מעבר לשיירות ממצרים לדמשק, הפונדקים היו מלאים עד אפס מקום. הוא מנה את הממתינים לנסיעה בשיירות והגיע לשבעת אלפים אנשים ועשרת אלפים גמלים. רק כאשר מתאספים די נוסעים יוצאת שיירה לדרך. השלטונות נלחמו נגד השודדים הערבים אשר שלטו על הדרכים היוצאות מעזה ("הלך נגד הארבי", כלשונו), בשיתוף עם מושלי רמלה ויפו. המאבק הצליח ונהרגו אלפים מבין השודדים.
משולם מוולטרה מתאר את העיר עזה: "ארץ טובה ושמנה ופרותיה משובחים מאד. יש שם לחם ויין, שרק היהודים מכינים. היא בעלת אוכלוסייה גדולה. יש בה כ-70 משפחות יהודיות וכן ארבע משפחות של שומרונים. הוא מספר כי היהודים יושבים בחלק העליון של העיר - "בראש (נמצאת) הייודיקה ובה הבית של דלילה, והיה דר בתוכה שמשון הגיבור". כמו כן הוא ראה את "החצר הגדול אשר הפיל בחוזקתו ובתוקפו" והוא מוצא כי הבתים ההם עדיין חרבות ושוממות "כי יראה כי החצר ההוא היה דבר גדול לפי מה שיראה עד היום הזה".
על קהילת היהודים הוא מספר כי יש בית כנסת יפה וקטן. יש להם שדות וכרמים. הנוסע הזכיר שמות של שני יהודים מעזה: ר' משה ב"ר יהודה ספרדי וחותנו ר' מאיר ספרדי צורף.
תיאור הדרך

הנוסע נתן עצות לאלו המתכוננים להגיע לעזה ממצרים ומשם להמשיך לירושלים. הדרך היא כולה מדבר. יש לקחת שני סוסים: האחד, לנסיעה והשני, להובלת מזון ומים. בכל הדרך אין למצוא "מים מתוקים". הנסיעה צריכה להתבצע רק בשיירות בגלל השודדים וגם לאיטה בשל העפר והחול שכן "הסוסים נכנסים בו עד ברכיהם והולכים בכבדות". השודדים אורבים בדרך, מסתתרים בחולות וזועקים לעזרה. אם הם מגלים כי לפניהם שיירה חלשה הם קמים ותוקפים אותה.
הוא הציע לנוסעים ללבוש את בגדי תושבי המקום כדי שלא יזהו אותן כזרים: יהודי או "פרנקו" (כינוי לכל האירופאיים). הוא מזהיר את הנוסעים כי לא יגיבו לפעולות שיינקטו נגדם בתחנות המכס. המוכסים מרשים לעצמם לפעול גם נגד פקידי השלטון. המלצתו לנהוג באדישות, לשבת במקום, אפילו לא ללכת לשירותים כי אז הסכנה לשוד גדולה עוד יותר. הוא מסכם: "ואוי למזלו למי שיפול ברשת".
חברון

בעזה המתינו הנוסעים לשיירה לחברון. ואכן, "שר מערת המכפלה" עם 200 סוסים יצא מעזה לחברון. הנוסע מציין כי עקב תפקידו הרם "כולם אוהבים אותו" ואין חשש מפני הערבים ומפני השודדים. הוא הגיע לחברון, ביקר במערת המכפלה וערך תרשים של המערה.
הוא מספר על חברון, שכמו בעזה, אין לה חומות. היא "עיר טובה". על מערת המכפלה יש מסגד והיהודים אינם מורשים להיכנס למבנה. הם רשאים להתפלל רק דרך "חלון קטן" ולשם "זורקים מעות ומיני בֹושם". הוא מספר על מנהג מעניין של הערבים- הם נותנים לציבור כל יום מזון הדומה לזה שנתנו האבות:
לחם, לשונות בחרדל ועגל רך וטוב - כמו שאברהם אבינו נתן למלאכים.
ציד ומטעמים - כמו שהכין עשו ליצחק אבינו.
לחם ונזיד עדשים - כמו שהכין יעקב אבינו לעשו.
בחברון הוא מצא 20 משפחות יהודיות. הן סיפרו לו כי הנשים, מצליחות להיכנס למסגד, שכן לא מזהים שהן יהודיות בשל הרעלה שעל פניהן. הן סיפרו כי על קברי אברהם ושרה בתוך המסגד יש "מנורת זהב עם אבנים טובות" ועל שאר הקברים יש מנורת כסף עם אבנים טובות.
משולם מוולטרה מספר כי למערה יש הכנסות גדולות מכרמים, זיתים ובתים. ובנוסף לכך, "הישמעאלים המתים לכפרת נפשם ייתנו יותר מה' אלפים דוקטים זהב כל שנה".
הוא מצא שני אנשים נכבדים, ממוצא ממלוכי, ויחד עם שני נוצרים מזרחיים, נסע לירושלים. אך בזה לא תמו הרפתקאותיו. בדרך הצטרף אליהם ישמעאלי ובחלחול ניסה להרוג אותם. בעזרת תחבולה ניצלו ממנו והגיעו לעיר הקודש.
ירושלים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בירושלים, ביקר משולם בין היתר ביד אבשלום: "כל הישמעאלים העוברים שם זורקין (אבן) אחת לקבורתו עבור שמרד באביו, ויש בשוליו גל אבנים גדול מאוד, ובכל שנה מסירים אותו".
לקריאה נוספת

מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל בשנת רמ"א, אברהם יערי - הביא לדפוס על פי כתב-היד היחידי והוסיף מבוא והערות, מוסד ביאליק - ירושלים, תש"ט
שי עילם, "לארץ הקודש ובחזרה", בכתב העת "קולמוס" (כחלק מהשבועון "משפחה"), גיליון 152, תשע"ח
הערות שוליים

1 2  ‏משולם מוולטרה‏ (Q603307)
↑  "לארץ הקודש ובחזרה", כתב העת 'קולמוס' גיליון 152, תשע"ח
↑  בנוסף לקהילה של שבעים משפחות שמצא במצרים
↑  הרובע היהודי
↑  הנוסע פליקס פברי מספר על הכנסה שנתית של עשרים וארבע אלף דוקטים
↑  מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ-ישראל, עמ' 322, הערה 1.
מעבדת קוונדיש

| --- | --- |

הכניסה לבניין הישן של מעבדת קוונדיש
 מכון
 על שם:  הנרי קוונדיש 
 תקופת הפעילות:  1874–הווה (כ־150 שנה) 
 מיקום
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  52°12′33″N 0°05′33″E﻿ / ﻿52.209166666667°N 0.0925°E﻿ / 52.209166666667; 0.0925
 www.phy.cam.ac.uk
  (למפת קיימברידג'שייר מוגדלת) קיימברידג' פטרבורו לינקולנשייר נורת' האמפט ונשייר  בדפורדשייר הרטפורדשייר אסקס ס א פ ו ק מעבדת קוונדיש(למפת קיימברידג'שייר רגילה) קיימברידג' פטרבורו לינקולנשייר נורת' האמפט ונשייר  בדפורדשייר הרטפורדשייר אסקס ס א פ ו ק מעבדת קוונדיש
 
מעבדת קוונדיש (באנגלית: Cavendish Laboratory) היא המחלקה לפיזיקה בפקולטה לפיזיקה וכימיה שבבית הספר למדעי הפיזיקה של אוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה. המעבדה הוקמה ב-1871 כמעבדת לימודים ורק שלוש שנים מאוחר יותר כמעבדת מחקר. מיקומה ההתחלתי היה באתר המוזיאונים שבאוניברסיטה, אך בשנות ה-70 של המאה ה-20 היא הועתקה למיקומה הנוכחי, במערב קיימברידג'. ראש המעבדה הנוכחי הוא אנדי פארקר.
בין המחקרים החשובים שנעשו במעבדות אלו ניתן למנות את גילוי האלקטרון, ופענוח מבנה הדנ"א. נכון ל-2019, 30 מהחוקרים במעבדה זכו בפרס נובל.
היסטוריה

עד לסוף המאה ה-19 באוניברסיטת קיימברידג', שנודעה בתרומה הגדולה שלה לפיזיקה התאורטית (בזכות מדענים כמו אייזק ניוטון), לא התבצע מחקר בולט בפיזיקה נסיונית. בשנת 1868 קבע דו"ח של ועדה אוניברסיטאית שיש מקום להקים באוניברסיטה מעבדות נסיוניות. את הכסף להקמת המבנה תרם ויליאם קוונדיש, הדוכס השביעי מדבונשייר, שהיה רקטור אוניברסיטת קיימברידג', והמעבדה נקראת על שמו. עם הקמת הבסיס למעבדה, ב-1871, מונה ג'יימס קלרק מקסוול, מדען הנחשב לאחד הפיזיקאים התאורטיים החשובים בהיסטוריה של הפיזיקה, לעמוד בראש המעבדה. לאחר מותו של מקסוול בשנת 1879 מונה לתפקיד ג'ון ויליאם סטראט הידוע יותר בתור הלורד ריילי. ריילי היה אחד הניסיונאים החשובים של התקופה וחקר מגוון רחב של בעיות בעיקר באופטיקה והידרודינמיקה. הלורד ריילי צייד את המעבדה במכשירים מתקדמים, הקים בית מלאכה ודאג להתיר לנשים ללמוד במוסד (החל מ-1882). בשנת 1884 ריילי התפטר מתפקידו בצעד מפתיע, במקומו מונה פיזיקאי צעיר בשם ג'יי ג'יי תומסון. תקופת כהונתו נחשבת לתחילת תור הזהב של המעבדה, בזכות המחקרים החשובים בשפופרות קתודיות שהובילו לגילוי האלקטרון, אבל גם בזכות המספר הגדול של פיזיקאים צעירים ומוכשרים שעבדו תחתיו, הכוללים בין השאר פיזיקאי ניו זילנדי בשם ארנסט רתרפורד, לימים מנהל מעבדת קוונדיש בעצמו.
מחקרים חשובים > פיזיקה גרעינית

בזמן מלחמת העולם השנייה, נעשו במעבדות מחקרים בפיזיקה גרעינית עבור ועדת MAUD (פרויקט האטום הבריטי, בטרם הצטרפה בריטניה לפרויקט מנהטן האמריקאי). בין החוקרים שעסקו בכך היו ניקולס קמר, אלן נאן מיי, אנתוני פרנץ' וכן החוקרים הצרפתים לב קוברסקי והנס פון הלבן. חלק מהחוקרים עברו לקנדה ב-1943.
בשנת 1940, שני צוותים חזו בנפרד את הפקת הפלוטוניום והנפטוניום על ידי הפגזת אורניום 238 בנייטרונים: אגון ברטשר ונורמן פידר במעבדת קוונדיש ואדווין מקמילן ופיליפ אייבלסון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מחקרים חשובים > ביולוגיה

למעבדת קוונדיש הייתה השפעה חשובה במחקר ביולוגי, בעיקר בשל השימוש בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן במחקרים בביולוגיה מולקולרית. בין השאר הצליחו החוקרים במעבדת קוונדיש לפענח את מבנה ההמוגלובין, והמיוגלובין. גולת הכותרת של המחקר במעבדת קוונדיש הייתה פענוח מבנה ה-DNA. פרנסיס קריק וג'יימס ווטסון השיגו פריצת דרך בתחום זה בזמן עבודתם במעבדה ועל כך זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה ב-1962 (יחד עם מוריס וילקינס מקינגס קולג' בלונדון).
חוקרי המעבדה שזכו בפרס נובל

ג'ון ויליאם סטראט ריילי (פיזיקה, 1904)
סר ג'וזף ג'ון תומסון (פיזיקה, 1906)
ארנסט רתרפורד (כימיה, 1908)
סר ויליאם לורנס בראג (פיזיקה, 1915)
צ'ארלס גלובר ברקלה (פיזיקה, 1917)
פרנסיס ויליאם אסטון (כימיה, 1922)
צ'ארלס וילסון (פיזיקה, 1927)
ארתור קומפטון (פיזיקה, 1927)
סר אוון וילאנס ריצ'רדסון (פיזיקה, 1928)
סר ג'יימס צ'דוויק (פיזיקה, 1935)
סר ג'ורג' פג'ט תומסון (פיזיקה, 1937)
סר אדוארד אפלטון (פיזיקה, 1947)
פטריק בלקט (פיזיקה, 1948)
סר ג'ון קוקרופט (פיזיקה, 1951)
ארנסט וולטון (פיזיקה, 1951)
פרנסיס קריק (פיזיולוגיה או רפואה, 1962)
ג'יימס ווטסון (פיזיולוגיה או רפואה, 1962)
מקס פרוץ (כימיה, 1962)
סר ג'ון קנדרו (כימיה, 1962)
דורותי קרופוט הודג'קין (כימיה, 1964)
בריאן ג'וזפסון (פיזיקה, 1973)
סר מרטין רייל (פיזיקה, 1974)
אנתוני הייוויש (פיזיקה, 1974)
סר נוויל מוט (פיזיקה, 1977)
פיליפ אנדרסון (פיזיקה, 1977)
פיוטר קפיצה (פיזיקה, 1978)
אלן מקלאוד קורמאק (פיזיולוגיה או רפואה, 1979)
עבדוס סלאם (פיזיקה, 1979)
סר אהרון קלוג (כימיה, 1982)
דידיה קלו (פיזיקה, 2019)
לקריאה נוספת

* Subatomic Particles / Steven Weinberg
מרדכי מירוני

| --- | --- |

 לידה:  1945 (בן 79 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  יחסי עבודה, גישור 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת מינסוטה  אוניברסיטת קורנל 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת חיפה 
 
מרדכי (מוטי) מירוני (נולד ב-1945) הוא פרופסור למשפטים, חתן פרס בר-ניב למשפט העבודה (1989) ומבכירי המגשרים בישראל. פרופסור מן המניין למשפטים (אמריטוס) באוניברסיטת חיפה ופרופסור נלווה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת רייכמן. שימש כחבר סגל באוניברסיטת תל אביב, כפרופסור אורח באוניברסיטאות בעולם וכמרצה אורח בתוכניות לימוד ביישוב סכסוכים ובמשפט ספורט בחו"ל.
כאיש אקדמיה וחוקר, מירוני עוסק בשני תחומים: יישוב סכסוכים (גישור, בוררות וכלים היברידיים) ודיני עבודה (עם התמחות מיוחדת ביישוב סכסוכי עבודה, שביתות בשירותים חיוניים והתפר שבין יחסי עבודה ודיני עבודה).
במקביל לקריירה אקדמית, ניהל קריירה מקצועית הן כעורך דין מומחה למשפט עבודה ויחסי עבודה, בדגש על יישוב סכסוכי עבודה, והן כמגשר ובורר בתחום יחסי עבודה, משפט אזרחי מסחרי, סכסוכים במרחב הציבורי, סכסוכי ספורט וגישור פוליטי.
ביוגרפיה

מוטי מירוני נולד ב-1945 בתל אביב וגדל בה. בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1970), תואר שני בלימודי עבודה מאוניברסיטת מינסוטה (1975) ותואר דוקטור בלימודי עבודה מאוניברסיטת קורנל (1978).
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

לאחר סיום לימודי הדוקטורט, השלים שנת פוסט-דוקטורט במכון המחקר Institute of Law Research and Reform באוניברסיטת אלברטה. הוא שב לישראל והצטרף כחבר סגל לאוניברסיטת תל אביב, תחילה במינוי משותף של הפקולטה למשפטים ושל החוג ללימודי עבודה ולאחר מכן כפרופסור חבר בפקולטה למשפטים. בשנת 1999 עבר לפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. משמש גם כפרופסור נלווה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת רייכמן מאז הקמתה כמרכז הבינתחומי הרצליה בשנת 1994.
בשנת 1989 הוענק לו פרס בר-ניב למשפט העבודה.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית

במקביל לקריירה האקדמית, עסק בעבודה מעשית. תחילה כעורך-דין מומחה לדיני עבודה ויחסי עבודה ומאוחר יותר כמגשר וכבורר. בשנת 1991 הצטרף כשותף למשרד עורכי הדין הולין, ברנזון, מירוני ולאחר מכן היה שותף-מייסד במשרד הולין, מירוני. בשנים 2003–2020 שימש כיועץ מיוחד בתחום יישוב סכסוכים ודיני עבודה במשרדי עורכי דין: גולדפרב, אפשטיין-חומסקי, פירון, ועמית, פולק, מטלון. במקביל פעל כמגשר בתחום יחסי עבודה, משפט אזרחי מסחרי, סכסוכים במרחב הציבורי, סכסוכי ספורט וגישור פוליטי.
גישר במאות סכסוכים אזרחיים-מסחריים וסכסוכי עבודה מורכבים והיה מעורב כמגשר מוביל בסכסוכי ענק, בהם הסכסוך בין אלמנות ויתומי צה"ל לבין ארגון "יד לבנים" בנוגע לדרישה של אלמנות ויתומי צה"ל לייצוג נפרד מן ההורים השכולים, שביתת הרופאים (בשנת 2000), שביתת המתמחים והרופאים הצעירים (בשנת 2011). כמו כן היה מעורב בבניית התשתית לתהליך הגישור הגדול בין מדינת ישראל לבין הבדואים.
מירוני היה מעורב בגישור גם בסכסוכי ספורט, כחבר בפאנל המגשרים של בית הדין לבוררות בספורט (CAS) בלוזאן, שווייץ, ובסכסוכים פוליטיים במסגרת הפאנל של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE).
לצד פעילותו כמגשר, משמש מירוני גם כבורר ונמנה עם רשימת הבוררים בחברת אל על, בבנק מזרחי טפחות, בענף התובלה ובמוסד לבוררות עסקית.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

כאחד מראשוני המגשרים בארץ, מילא במסגרת עשייתו הציבורית לקידום הגישור בישראל ובעולם כמה תפקידים ציבוריים. בהם: הנשיא הראשון של עמותת המגשרים, חבר הוועדה המייעצת של המרכז הארצי לגישור במשרד המשפטים, יו"ר הוועדה ליישוב סכסוכים בדרכים אלטרנטיביות של לשכת עורכי הדין, שופט ובורר בתחרות הבינלאומית לגישור של ה-ICC בפריז ויו"ר משותף של קבוצת העבודה הבינלאומית לפיתוח ולהסדרת השימוש בכלים היברידיים ליישוב סכסוכים מסחריים בינלאומיים.
מירוני פיתח יחד עם דייוויד מאץ (David Matz) מאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט את תוכנית הגישור בתביעות קטנות שהפך למודל של הפרקטיקום בהכשרה בגישור ומילא תפקיד ראשי בסרט ההדרכה שהפיק משרד המשפטים על תהליך הגישור. מירוני גם מעורב ביוזמות בינלאומיות לקידום הגישור בסכסוכי ספורט ולהסדרת התחום המתפתח של כלים היברידיים ליישוב סכסוכים מסחריים בינלאומיים.
פרסומים נבחרים > ספרים

בוררות בסכסוכי עבודה: המוסד לבוררות מוסכמת, תקוות ולקחים (האוניברסיטה העברית – המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע”ש סאקר, 1988).
שביתות בשירותים חיוניים בישראל - משפט וחברה במצבי קיצון, הוצאת נבו, 2023
Thomas A. Kochan, Mordehai Mironi, Ronald G. Ehrenberg, Jean Baderschneider and Todd Jick, Dispute Resolution under Fact-finding and Arbitration (American Arbitration Association, 1979)
.Mediation and Strategic Change (Hamilton Books, 2008)
Moti (Mordehai) Mironi & Monika Schlachter (Editors) Regulating Strikes in Essential Services – A comparative ‘Law in Action’ Perspective (Wolters Kluwer,2019)
פרסומים נבחרים > מאמרים נבחרים

חובת הייצוג ההוגן – זכויות הפרט ומניעת עושק המיעוט בעידן יחסי העבודה הקיבוציים, עיוני משפט ח (1981) 183–223.
בוררות חובה – שמונים שנות פולמוס, המשך, שנתון משפט העבודה א (1981) 119–142 ו-שנתון משפט העבודה ב (1982) 129–152 (מאמר בשני חלקים).
מיהו המעביד – הגדרת יחסי עובד-מעביד בתבניות היסקה מודולאריות, עיוני משפט ט (1983) 505–542.
צווי-ריתוק ככלי להתערבות הממשלה בסכסוכי עבודה בשירותים החיוניים, משפטים טו (1986) 350–388.
חידושים וחדשנות בניהול משא-ומתן וביישוב סכסוכים בעולם העבודה, משפט ועסקים ג (2005) 75–121
ההלכה המגבילה את השימוש בבוררות ביחסי עובד-מעביד: בחינה מחדש, משפטים לט (2010) 499–572
על מגבלות הפישור ועל בשורת הגישור, דין ודברים ו (2012) 487–536
הערות שוליים

↑   מרדכי מירוני, ברשת החברתית LinkedIn
↑  תמר גוטמן וורד לוביץ', הסתיימה שביתת הרופאים, באתר ynet, 13 ביולי 2000
↑  מיקי פלד ותומר אביטל, יש הסכמה: יצחק זמיר ומוטי מירוני יתווכו במשבר המתמחים, באתר כלכליסט, 20 בנובמבר 2011
↑  List of mediators, CAS
↑  דפנה צוקר, ‏הנהלת המזרחי והוועד הסכימו: מוטי מירוני יגשר בסכסוך, באתר גלובס, 10 בפברואר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460447005171  ISNI: 0000 0000 4698 8967  LCCN: nr90026602  NTA: 411173413  RERO: 02-A027775886  SUDOC: 237607867  VIAF: 56461650   WorldCat (עם VIAF): 56461650
מרדכי מנואל נח

| --- | --- |

מרדכי מנואל נח, 1834
 לידה:  14 ביולי 1785 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  22 במאי 1851 (בגיל 65) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תפקיד:  Sheriff of New York County, New York (13 בפברואר 1821–1823) 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית 
 חתימה:   
 
שער ספרו של נח: "מסעות באנגליה, צרפת, ספרד והארצות הברבריות בשנים 1813–1815"
מרדכי מנואל נח (בעברית גם מרדכי עמנואל נח, באנגלית: Mordecai Manuel Noah;‏ 14 ביולי 1785, פילדלפיה – 22 במאי 1851, ניו יורק) היה עיתונאי, דיפלומט, מחזאי, עורך דין, שופט ושריף יהודי אמריקאי. פעל למען הקמת עיר מקלט ליהודים – "אררט" באי גרנד איילנד שעל נהר הניאגרה, ניו יורק.
תולדות חייו

נח נולד בפילדלפיה ב-14 ביולי 1785, להורים יהודים, אביו שהיה ממוצא גרמני, היגר לארצות הברית ולחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, אימו שהייתה ממוצא פורטוגזי, הייתה מצאצאי ד"ר שמואל נוניז, יהודי אנוס שנמלט מאימי האינקוויזיציה, מפורטוגל, למה שהייתה אז עדיין מושבה ספרדית של יבשת אמריקה, וחזר שם ליהדותו. תחילה התיישב בג'ורג'יה, לאחר מכן נדד לצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה, שם הקים את משפחתו והיה לחבר בקהילה היהודית המקומית. אביה של אימו, רוברט פיליפס, היה מעוזריו של וושינגטון במלחמת העצמאות.
לאחר נישואיהם עברו בני הזוג להתגורר בפילדלפיה שם נולדה בתם, יהודית, לאחר מכן נולד בנם, נח. זמן קצר לאחר היוולדו אמו נפטרה, האב שבור הלב התקשה לגדלם לבדו והם נמסרו לידי הורי האם. לאחר שנואש מלמצוא עבודה, החליט האב לחזור חזרה לגרמניה. כשגדל נח, שחינוכו העברי היה דל,  ייעד אותו סבו למקצוע הצורפות אולם יכולותיו במקצוע לא הרשימו. בגיל 22, לאחר מות סבו, הוא עזב את הבית והחל ללמוד עריכת דין בצ'ארלסטון, תוך כדי פיתוח קריירות מקבילות כעיתונאי וכפוליטיקאי. הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אחת משתי המפלגות הגדולות באותה תקופה.
הוא היה פטריוט מסור וב-1812, בהיותו בן 26, כתב מאמרי מערכת חריפים שקראו למלחמה עם בריטניה. באותו זמן גם הגיש בקשה למזכיר המדינה להתמנות כקונסול של ארצות הברית. הוא ציין בהבלטה את מוצאו היהודי, וטען שהדבר ירשים את הבוחרים היהודים ואת אומות העולם: "להוכיח למעצמות הזרות כי ממשלתנו, במינויה המקצועיים, אינה נשלטת על ידי הבחנות דתיות". הוא מונה כקונסול בריגה (אז חלק מרוסיה) אולם סירב, לאחר ביקור קצר בו נתקל באנטישמיות מצד הממשל המקומי. הוא לימד הוראה בצ'ארלסטון והמשיך בלימודי המשפטים. בשנת 1813 מונה כקונסול בתוניס, שם קיבל משימה לפעול לשחרורם של אזרחים אמריקנים שנשבו על ידי שליט אלג'יריה. האזרחים שוחררו, אולם נח הואשם כי בזבז כסף רב. הוא ראה במעשהו ביטוי לחשיבות במסורת היהודית לעקרון פדיון שבויים. בסופו של דבר ישב בתוניס שישה חודשים בלבד מתוך שלוש שנותיו כקונסול. נח האמין כי שחרורו המוקדם מהתפקיד על ידי מזכיר המדינה דאז ג'יימס מונרו נבע מדעות קדומות. הוא ציטט את מונרו שכתב כי "בעת מינוייך כקונסול בתוניס לא היה ידוע כי דתך תהווה מכשול במילוי תפקידך הקונסולרי". נח שב לניו יורק וכתב מסמך בן 128 עמודים המתאר את תקופת שהותו בתוניס, במסמך הוא מוחה על פיטוריו שהוא ראה כפגיעה קשה בזכויות האזרח ובאופיה הדמוקרטי של ארצות הברית. הנשיא ג'יימס מדיסון השיב לו כי הצעד שנעשה אינו קשור לדתו.
נח חזר לניו יורק, שם כתב בעיתון שניהל דודו, ה"נשיונל אדבוקט". לאחר מכן ערך והקים שורה של עיתונים: "ניו יורק נשיונל אדבוקט", "נשיונל אדוורטיזר", "הקוורייר", "ניו יורק אנקווירר", "האיוונינג סטאר" ו"הסנדיי טיימס".
הוא נבחר לתפקיד השריף של ניו יורק ותפקיד "surveyor of the city's port" ושימש גם כשופט. בשנים 1827–1828 שימש כיושב ראש של האגודה הפוליטית טמאני הול, שתמכה במפלגה הדמוקרטית והייתה בעל השפעה רבה בעיר ניו יורק.
מרדכי מנואל נח מת משבץ בשנת 1851. לווייתו בעיר ניו יורק הייתה רבת משתתפים ועיתונים רבים הקדישו למותו את העמוד הראשי. הוא נקבר בבית הקברות "שארית ישראל" של הקהילה הפורטוגזית בניו יורק הנמצא במנהטן.
במושבה הגרמנית בירושלים ובשכונת רמת אביב בתל אביב נקראו רחובות על שמו.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
הקמת בית יהודי בארצות-הברית של אמריקה

נח שאף להביא לתחייתו של העם היהודי ובשנת 1819 הוציא כרוז ליהודי העולם לבוא ולהקים בית יהודי ליהודים בארצות הברית מכיוון שארץ ישראל נשלטת על ידי המוסלמים. ב-1820 החל במשא ומתן לקניית האי גרנד איילנד דרומית למפלי ניאגרה, בסמוך לבאפלו שבארצות-הברית וקרוב לגבול עם קנדה. שאיפתו הייתה למשוך לשם סוחרים ובנקאים יהודים שיבינו את ההזדמנויות בפרויקט וחקלאים ממזרח אירופה שיעבדו את האדמה. המטרה הייתה להקים מדינה ליהודים שתתווסף למדינות הקיימות בארצות-הברית.
האי גרנד איילנד ששטחו 86 קילומטרים רבועים נקנה בשנת 1815 על ידי מדינת ניו יורק מידי האינדיאנים, ונח רכש שליש ממנו, וקיבל אופציה לרכישת שני השלישים האחרים. נח האמין כי בבנייה לגובה ניתן יהיה לשכן באי שישה מיליון יהודים.
בשנת 1825 נערך טקס מפואר בן מאות מוזמנים, רובם נוצרים ומקצתם יהודים, בכנסיית סן פול בבאפלו. על רקע האורטוריה "יהודה המכבי" של הנדל, וכשהוא לבוש בגלימה סגולה ותליון מזהב שנלקחו מתיאטרון, הכתיר עצמו נח כ"שופט ישראל" של העיר החדשה אררט. הוא נשא נאום בו הכריז על הקמת בית לעם היהודי, והציג את אבן הפינה ליישוב החדש עליה נכתב בעברית: "שמע ישראל יי אלוהינו יי אחד" ובאנגלית:
אררט, עיר מקלט ליהודים, נוסדה בידי מרדכי מנואל נח, בחודש תשרי 5586 (התקפ"ו), ספטמבר 1825, בשנת ה-50 לעצמאותה של אמריקה
האירוע הגרנדיוזי השיג את מטרתו וזכה לתשומת לב רבה מצד עיתונים באמריקה ואירופה, אולם היהודים לא נענו לקריאתו ולעגו לו כמשיח מטעם עצמו או כמי שמחפש הזדמנויות להרוויח על גבם של היהודים, אף רבנים דוגמת רבי רפאל מילדולה יצאו נגדו ולא הסכימו ליוזמתו.
רק בסוף המאה ה-19 החל גל הגירה המוני של מיליוני יהודים שהיגרו ממזרח-אירופה לארצות-הברית, אך הם בחרו ביעדים שונים, ולא בהתיישבות קולקטיבית לאומית על פי חזונו של נח.
בגרנד איילנד אין קהילה יהודית או בית כנסת, אך אבן הפינה שהקים נח שמורה בתצוגה הקבועה במוזיאון ההיסטורי של באפלו.
שנים לאחר מכן הגיע נח למסקנה שתחיית היהודים אפשרית רק בארץ ישראל וקרא למעצמות המערב, תחילה צרפת ואנגליה ולאחר מכן אמריקה, לסייע ליהודים. בשנת 1837, עשרות שנים לפני הרצל, כתב:
היהודים צריכם לעשות משהו עבור עצמם... סוריה [הכוונה לארץ ישראל] תחזור ליהודים בדרך של רכישה... בחסותן של צרפת ובריטניה... אכלוסה של סוריה מחדש... [הוא] מעשי והגיוני.
ביטוי ספרותי

ישראל זנגוויל תיאר את קורותיה של מדינת אררט בסיפור קצר בשם "תיבת נח" שפרסם בשנת 1899.
הסופר שמשון ארדברג (ערדבערג) פרסם בשנת 1951 רומן על חייו: "מרדכי עמנואל נח: טרוימער פון גאולה אין אמעריקע" ("מרדכי עמנואל נח: חלומות על גאולה באמריקה").
הסופר יוחנן טברסקי פרסם בשנת תשי"ד את "איפה ארץ אררט?: רומן מחיי מרדכי עמנואל נוח".
הסופרת נאוה סמל כתבה את ספרה "אישראל" 2005 בהשראת סיפור רעיון הקמת מדינה ליהודים באי גרנד איילנד.
כתביו

פאול ואלקסיס (1812), מחזה
היא תהיה חיילת (1819) She Would Be a Soldier, מחזה שהועלה על הבמות במשך שנים רבות, ועוסק באישה הבוחרת להתחזות לגבר ולהתגייס לצבא על מנת לא להינשא ולהיות קרובה לאהובה
המצור על טריפולי (1821) The Siege of Tripoli, מחזה
מריון או הגיבור מאגם ג'ורג (1822) Marion; or, The Hero of Lake George
The Grecian Captive, (1822), מחזה
Discourse on the Evidence of the American Indians Being the Descendants of the Lost Tribes of Israel, (1837), ספר המנסה להראות כי האינדיאנים הם מצאצאי עשרת השבטים האבודים
Discourse on the Restoration of the Jews, (1844), דן באפשרות חזרתם של היהודים לארץ ישראל
לקריאה נוספת

מרדכי זאב רייזין, 'מרדכי עמנואל נח', השלח, י (קרקוב: אחיאסף, תרס"ד)
מרדכי עמנואל נח : נדפס ראשונה ב"השלח" כרך יג ... ויצא לאור מחדש בתקונים ובהוספת ספר המסעות אשר כתב מ"ע נח בתרגום עברי מאת מרדכי זאב רייזין, ורשה: אחיאסף, תרס"ו 1905
חיים אורלן, 'חזון תקומת ישראל אשר חזה מרדכי עמנואל נח', בתוך: זבולון רביד (עורך), ספר שרפשטיין: מאסף לדברי חינוך, מחקר וספרות יפה, מוגש לפרופיסור צבי שרפשטיין למלאת לו שמונים וחמש שנים, תל אביב: ועד היובל בניו-יורק והסתדרות המורים בישראל, תש"ל 1970, עמ' 241–262
משה אביגדור שולוס, '"המדינות היהודיות" של מרדכי עמנואל נח והדיקאבריסטים', הדאר נה (תשל"ו), עמ' 276–277, 324–325
יגאל לוסין, היינה: החיים הכפולים, עמ' 93–94, הוצאת שוקן, 2000
הערות שוליים

1 2  Judaic Treasures of the Library of Congress: Mordecai Manuel Noah, באתר Jewish Virtual Library (נלקח מ-Abraham J. Karp, From the Ends of the Earth: Judaic Treasures of the Library of Congress, (DC: Library of Congress, 1991))
↑  ארכיון : אוסף מרדכי עמנואל נח, בספרייה הלאומית
↑  נתן מיכאל גלבר, הצעות ליסוד מדינה יהודית, העולם, 16 בדצמבר 1927
↑  אביבה לורי, יהודי חסר מנוח, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2005
↑  ראה בארוכה, רבי רבי רפאל מילדולה מלונדון בעל חופת חתנים בפורום אידישע וועלט פארומס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265901905171  PLWABN: 9810545986505606  BnF: cb12958339t (data)  GND: 11894813X  ISNI: 0000 0000 8101 2935  LCCN: n79125741  NKC: xx0251078  NLA: 35628989  NTA: 072318643  SNAC: w6086mp8  Trove: 1021289  VIAF: 22273080   WorldCat (עם VIAF): 22273080