פיטר אולריק צה
פילוסופיה של מדעי המוח

בספרו Neural Basis of Free Will (הבסיס העצבי של הרצון החופשי) משנת 2013,  צה התמקד בשאלת הסיבתיות הנפשית, בפרט בטענה שאירועים נפשיים (ומידע בכלל, כמו בגנטיקה) יכולים להיות סיבתיים כלפי מטה (כלומר, נובעים מהתודעה, מהפעילות הנוירונלית עצבית) אף על פי שהם מתממשים באירועים פיזיים או נובעים מהם (Supervenience).
עם זאת, צה קרא תיגר על טיעון ההדרה (Exclusion argument) של יאגוון קים (Jaegwon Kim), לפיו הסיבתיות (causal efficacy) שוכנת אך ורק בתחום הפיזי של רמת האנרגיה השורשית ביותר, בטענה שזה דטרמיניזם. לטענתו, זה טיעון בעד "סיבתיות כלפי מטה" (מעין פיזיקליזם שנובע מהמוח) של המידע ביקום, של אירועי על ברמה גבוהה כמו תפיסות מודעות או מושגים. מידע הוא סיבתי כלפי מטה, לא ככוח, הוא טוען, אלא על ידי סינון נתיבים שאפשריים ברמת החלקיקים, רמה שאינה עולה בקנה אחד עם קריטריונים אינפורמטיביים. תחת "סיבתיות קריטריונית" רק נתיבים סיבתיים פיזיים שהם גם נתיבים סיבתיים מידעיים, יכולים להעביר מידע במערכת העצבים ובמערכות עיבוד מידע אחרות כגון תורשה גנטית, היווצרות חלבון, יצירת תעלות ממברנה או אינטראקציות חברתיות כגון דיבור או אינטראקציות מוסדיות. נתיבים אפשריים ברמת החלקיקים הפיזיים שאינם עומדים בקריטריוני מידע ברמה גבוהה מסוננים על ידי הערכה קריטריונית. לפיכך מידע הוא סיבתי, לא ככוח, או באמצעות תכונות כמו השפעה או כוח, אלא הוא סיבתי כמסנן האפשרויות שיכולות להפוך לאמיתיות.
סיבתיות קריטריונית: צה עוקף את חוסר האפשרות של סיבתיות עצמית (אירועים אינפורמטיביים המשנים את הבסיס הפיזי שלהם) על ידי הצבת "פרמטר", "דפוס", "שלב-" או "סיבת קריטריונים". לדברי צה, המדע והפילוסופיה התמקדו יתר על המידה באופנים פעילים של סיבתיות, כמו העברת אנרגיה ניוטונית בין כדורי ביליארד. הוא מציין שתפיסות מניפולטיביות והתערבותיות של סיבתיות, כמו אלו של וודוורד,  הזניחו את היעילות הסיבתית ה"פאסיבית" של מניפולציות של פרמטרים לתגובות לתשומות עוקבות. לדוגמה, נוירון המכוון ל"כלב" ברגע אחד יכול להשתנות כדי להגיב בצורה אופטימלית ל"חתול" בקלט הבא על ידי שינוי שרשראות המשקולות הסינפטיות המזינות קלט הנע לתוך אותו נוירון.
הקוד העצבי: צה טוען שחשיבה על הקוד העצבי ככזה שבו דחפים עצביים (ספייק) מפעילים זה את זה בדומה לכדורי ביליארד המפעילים תנועה בכדורי ביליארד אחרים, היא מטעה ולא שלמה. הוא טוען שהקוד העצבי הוא למעשה קוד של שקלול סינפסות מחדש (פרמטריזציה מחדש של מידע) כפי שהוא קוד המבוסס על דחפים עצביים או פוטנציאל פעולה.
צה טוען שסיבתיות קריטריונית מציעה נתיב ביניים בין הקצוות של הדטרמיניזם, שבו החלטותיו של האדם והשלכותיהן "נקבעות בתקופות האבן" עוד לפני שנולד, לבין אינדטרמיניזם בלתי מוגבל מבחינה מידעית, שבו ההחלטות מתרחשות באופן אקראי, ללא סיבה. הוא טוען שדייוויד יום טעה כשכתב "אי אפשר להודות בקיומו של שום מצב אמצעי בין מקריות והכרח מוחלט". דרך האמצע בין השניים ניתנת על ידי סיבתיות קריטריונית. לדוגמה, אם מצווים לחשוב על אישה פוליטיקאית, אנשים שמים את מי שעולה בראשם. אבל אם אפשר היה להחזיר את היקום לרגע הפקודה, אולי היו יוצרים שם אחר, נגיד מרגרט תאצ'ר במקום אנגלה מרקל. בחירה זו לא היה אקראית לחלוטין, שכן היה עליה לעמוד בקריטריונים של אישה ופוליטיקאית, אבל היא גם לא הייתה דטרמיניסטית, ואולי הייתה נופלת באופן אחר.
רצון חופשי: צה טוען שדיונים רבים מפספסים בדיון זה את זה, כי יש להם הגדרות שונות של המונח רצון חופשי. אם יש לאדם (1) הגדרה של "אוקטן נמוך" לפיה ההחלטות והכוונות של האדם יכולות להשפיע על פעולותיו ללא כפייה של כוחות או כוונות חיצוניות, ניתן להאמין שרצון חופשי תואם לדטרמיניזם, כי בשום מקום בהגדרה זו לא נדרש שלאירועים תהיה אפשרות לקרות אחרת.
עם זאת, אם יש לאדם הגדרה (2) של "אמצע אוקטן", כאשר דרישה זו חייבת להתקיים, אזי, בהגדרה, יש לקבוע שרצון חופשי אינו תואם לדטרמיניזם, כי יש רק התגלגלות אחת אפשרית של אירועים. אדם חייב לדחות את האפשרות של קומפטיביליזם לפי (3) הגדרת "אוקטן גבוה" של רצון חופשי, שצה מכנה גם "רצון מטא-חופשי", לפיה חייבת להיות לו היכולת לבחור בין דרכי פעולה אפשריות כמו ב-(2), אך גם היכולת לבחור בין האפשרויות הכרוכות בהפיכתו לסוג אחר של בוחר בעתיד – רצון מסדר שני.
צה טוען שהמוח האנושי מממש את שני הסוגים (3) ו-(2) רצון חופשי, בעוד שבעלי חיים אחרים, כגון נמר, מממשים סוג (2) בלבד. ככזה, צה הוא לא קומפטיביליסט לגבי חוסר התאמה בין הגדרות (2) ו-(3), וקומפטיביליסט לגבי הגדרה (1). הוא מאמין שהאינדטרמיניזם הוא המקרה, ולכן עם מחנה החופש הליברטריאני, עם פילוסופים כמו רוברט קיין.
לדוגמה, נמר שרואה טפיר בג'ונגל סומטרה יכול לשקול באופן פנימי דרכים אפשריות שונות לקראת לכידת הטפיר כולל קריטריונים כמו מזעור נתיב ומאמץ ומקסום התגנבות. אבל אף נמר לא חושב לעצמו, "בשנה הבאה אני רוצה להפוך לסוג אחר של נמר, כזה שאוכל פחות טפירים ויותר פנגולינים." בן אדם, לעומת זאת, יכול לחזות בעצמי אפשרי עתידי, לשקול את יתרונותיו ואז לבחור להפוך לעצמי רצוי, ובמאמץ לממש עצמי זה.
לדוגמה, אדם עשוי לרצות ללמוד שפה זרה, לדמיין למידה של שפות זרות אפשריות רבות, להתלבט ביניהן, לשקול יתרונות וחסרונות שונים, ואז לבחור סוואהילית. לאחר שנה של עבודה קשה, אדם יכול להפוך את מערכת העצבים שלו לסוג חדש של מערכת עצבים ונפש, כלומר כזו שיכולה כעת לעבד תשומות סוואהילית ולהפיק פלטים סוואהיליים.
צה רואה בדמיון האנושי את המנוע המרכזי של הרצון החופשי, בשילוב עם האמצעים הפיזיים והמוטיבציוניים למימוש עתיד מדומיין.
לעומת זאת, הוא טען שניסוייו של בנג'מין ליבט (שבהם ניתן להשתמש בפעילות המוח הקודמת כדי לפענח את בחירת האפשרות, כמו פנייה שמאלה מול ימינה, או התזמון של אירוע, כמו תנועת אצבע, לפני שאדם הופך מודע לרצונו לפעול באופן מסוים) אינם רלוונטיים במידה רבה לרצון החופשי, מכיוון שהרצון החופשי מושרש בהתלבטות ובחירה שכרוכים בהפעלת הדמיון, לא בבחירה בין חלופות שרירותיות וחסרות משמעות. פרדיגמת הבחירה של ליבט מחמיצה גם את החשיבות הבסיסית של כוח הרצון במימוש נתיבים עתידיים או עצמיים עתידיים, שבהם, למשל, אדם יכול לדמיין מספר מכונות מעופפות אפשריות, אבל אז חייב להיות גם בעל הנחישות וההתמדה לבנות את המכונה הזו, ובכך לשנות העולם, כפי שעשו האחים רייט. בדומה לכך, צה דחה את טענותיו של דניאל וגנר כי אין רצון חופשי באמירה, "כפי שקיומן של אשליות חזותיות אינו מוכיח שכל ראייה היא אשליה, קיומן של אשליות של סוכן מודע (סוכן רציונלי או סוכן תבוני) אינו מוכיח שפעולות מודעות אינן יכולות להיות סיבתיות".