stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואסילי פטרוב

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1917 (יוליאני) Chernolesskoye, רוסיה 
 פטירה:  1 בפברואר 2014 (בגיל 97) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית העלמין הצבאי הפדרלי לזכר הנופלים 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, רוסיה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה 
 השתייכות:  הצבא האדום 
 תקופת הפעילות:  מ-1939 
 דרגה:  מרשל ברית המועצות 
 פעולות ומבצעים
 החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה  מבצע דנייפר-קרפטי  מבצע יאשי-קישינב  מבצע בוקרשט-ארד  המצור על בודפשט  קרב דנייפר  המצור על סבסטופול  הקרב על קווקז  מלחמת אוגדן  המצור על אודסה  מתקפת בודפשט 
 עיטורים
 גיבור ברית המועצות  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליית השירות המצוין, דרגה 1  מדליה להנצחת 40 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה על הכשרת קרקעות בתולות  מדליה לציון 30 שנים לייסוד צבא היבשה והצי של ברית המועצות  מדליית וטרן הכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה על חיזוק הברית הקרבית  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  מסדר שרנהורסט  מסדר הרפובליקה העממית של בולגריה  מסדר הדגל הרפובליקה של הונגריה  עיטור מסדר הדגל האדום  מסדר הדגל הלאומי  אות המסדר טודור ולדימירסקו  עיטור מסדר ניצחון פברואר  עיטור הדגל האדום (מונגוליה)  מסדר הכבוד הצבאי (מונגוליה)  מסדר סוחבאטאר  מדליית 50 שנה לצבא העם המונגולי  מדליה להנצחת 65 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941-1945  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  עיטור הכוכב האדום  מסדר שירות המולדת בכוחות המזוינים הסובייטים, דרגה 3  עיטור הדגל האדום  עיטור לנין  עיטור מהפכת אוקטובר  עיטור אלכסנדר נבסקי  מדליה להנצחת 60 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה על הצטיינות בהגנת גבולות ברית המועצות  מדליה על ההצטיינות בקרב  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליה על שם ז'וקוב  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדלייה "על הגנת אודסה"  מדליה על הגנת הקווקז  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  Jubilee Medal "60 Years of the Mongolian People's Army" 
 
ואסילי איוואנוביץ' פטרוב (ברוסית:  Василий Иванович Петров‏; 15 בינואר 1917 – 1 בפברואר 2014) היה מרשל ברית המועצות, כיהן כמפקד כוחות היבשה של הצבא הסובייטי ב-1980–1985 וכסגן שר ההגנה ב-1985–1986.
ביוגרפיה

וטסילי פטרוב נולד בכפר צ'רנולסקויה, בדרום מערב רוסיה (כיום נמצא הכפר בתחומי חבל סטברופול) למשפחת איכרים. סיים בית ספר תיכון ב-1935. למד במכללה למורים מ-1937 עד 1939. בספטמבר 1939 התגייס לצבא האדום. שובץ בחיל רגלים, סיים קורס מש"קים ונשלח לשרת כמדריך בבסיס אימונים.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות נטל חלק בקרב להגנת אודסה ובקרב על סבסטופול. בשנת 1942 נשלח לקורס קצינים מזורז שבסופו קיבל דרגת לייטננט. לחם בחזית הקווקז, שם עלה מהר בסולם התפקידים :מפקד פלוגה, קצין מבצעים במטה חטיבת חיל רגלים, קצין מבצעים במטה דיוויזיית חיל רגלים. במרץ 1943 הועבר לשרת בחזית האוקראינית הראשונה, כסגן ראש מטה של דיוויזיה מס' 38. פטרוב נטל חלק ב: קרב דנייפר, מבצע דנייפר-קרפטי, מבצע יאשי-קישינב ובקרב על בודפשט. את המלחמה סיים באוסטריה, בדרגת מיור.
בתום המלחמה למד פטרוב באקדמיה צבאית של המטה הכללי במוסקבה. ב-1948, בתום הלימודים נשלח לשרת במזרח הרחוק הסובייטי (שם הוא ישרת במשך כ-30 שנה). בשנת 1952 הוא הועלה לדרגת פולקובניק ומונה למפקד רגימנט חרמ"ש. ב-1957 - 1959 היה ראש מטה של דיוויזיית חיל רגלים. ב-1959 - 1961 פיקד על דיוויזיית חרמ"ש. במאי 1961 הועל לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש מטה של הארמייה החמישית. מ-1964 עד 1966 פיקד על הארמייה החמישית. ב-1965 הועלה לדרגת גנרל ליטננט. ב-1966 - 1972 מילא תפקיד של ראש המטה של כוחות הצבא במזרח הרחוק הסובייטי. ב-1970 הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק. ב-1972 מונה לפקד על כל כוחות הצבא במזרח הרחוק של ברית המועצות, בעקבות המינוי הועלה לדרגת גנרל ארמייה
ב-1976 הועבר פטרוב למוסקבה, שם מונה לסגנו של מפקד זרוע היבשה בכוחות המזוינים של ברית המועצות. בקיץ 1977 נשלח פטרוב לאתיופיה בראש של כ-1500 יועצים צבאיים. הוא סייע לפיקוד הצבאי האתיופי לתכנן מבצעים התקפיים במהלך מלחמת אוגדן. בדצמבר 1978 שב לברית המועצות. הוא חזר לפקד על כוחות הצבא במזרח הרחוק במשך כשנה.
בתחילת 1980 שם למוסקבה והתמנה למפקד זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של ברית המועצות. בשנת 1982 הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות. בשנת 1983 הוא קודם לדרגת מרשל ברית המועצות. בשנת 1985 התמנה לסגן ראשון של שר ההגנה. בקיץ 1986 עזב פטרוב את תפקידו ועבר ליחידת המפקחים של המטה הכללי (יחידה, בה היו מציבים גנרלים בכירים ומרשלים שלמעשה פרשו מן השירות). לאחר התפרקות ברית המועצות, שירת תקופה כיועץ במטה הכללי של צבא רוסיה.
ואסילי פטרוב מת ב-1 בפברואר 2014. הוא נטמן בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה (רוסיה) בעיר מיטישצ'י.
במהלך שירותו הצבאי הוענקו לו עיטורים שונים של ברית המועצות ושל מדינות ברית ורשה. כמו כן הוא קיבל עיטורים של מונגוליה וצפון קוריאה. את העיטור האחרון הוא קיבל בשנת 2012 לכבוד יום הולדתו ה-95.
סמירה עזאם

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1927 עכו, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  8 באוגוסט 1967 (בגיל 39) עמאן, ירדן 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 לאום:  פלסטיני
 מקום קבורה:  ביירות 
 מקום מגורים:  עכו, כווית סיטי, עמאן, בגדאד, ביירות, חיפה 
 עיסוק:  סופרת, מורה, שדרנית רדיו
 שפות היצירה:  ערבית, אנגלית 
 תחום כתיבה:  ספרות, עיתונות, רדיו
 יצירות בולטות:  الساعة والإنسان (השעה והאדם)
 תקופת הפעילות:  1940–1967 (כ־27 שנים) 
 פרסים והוקרה:  מסדר ירושלים לתרבות, אמנויות וספרות (1990) 
 
סמירה עזאם (בערבית: سميرة عزام; 13 בספטמבר 1927 – 8 באוגוסט 1967) הייתה סופרת, שדרנית רדיו ומתרגמת פלסטינית, שנודעה בזכות סיפוריה הקצרים.
ביוגרפיה

עזאם נולדה בעכו למשפחה נוצרית אורתודוקסית. אביה, קייסר עזאם, היה צורף. לעזאם אח אחד ושלוש אחיות. בבית הספר היסודי למדה בעיר הולדתה ואת לימודי התיכון השלימה בחיפה בתיכון בשם "תכּמיליית אל-ראהבּאת". בגיל 16 החלה לעבוד בתור מורה בבית הספר היווני אורתודוקסי בעיר ומילאה תפקיד זה במשך שנתיים. עזאם החלה לכתוב סיפורים קצרים וביקורות ספרים בשנות ה-40 תחת שם העט "פתאת אל-סאחל" (בת החוף) לעיתון "פלסטין" ביפו.
בעקבות מלחמת 1948 הגיעה משפחתה ללבנון והתקמה בביירות. שם כתבה בעבור מספר עיתונים ומגזינים. בנוסף לכך, עבדה כשדרנית וכותבת תוכניות בעבור רדיו "המזרח הקרוב", תחילה בקפריסין בשנת 1952, שם הייתה אחראית על התוכנית "פינת הנשים" ואחר כך בביירות בין השנים 1954–1956 עד לסגירת התחנה. בשנת 1954 יצא אוסף הסיפורים הקצרים הראשון שלה.
בשנת 1957 עברה לבגדד שבעיראק. שם הכירה את אדיב יוסוף טל-היסאן, פלסטיני מנצרת, והשניים נישאו. בעודה בעיראק עבדה כמפיקה של תוכניות רדיו ספרותיות עבור תחנות בבגדאד וכווית. כמו כן, הייתה חלק מצוות העריכה של עיתון בגדדי. בנוסף לכך, עזאם עבדה כמורה במשך שנתיים בבית ספר לבנות. בשנת 1959 גירש שלטונו של עבד אל-כּרים קאסם אותה ואת בעלה מעיראק, בטענה שתמכו בגמאל עבד אל נאצר, והם שבו ללבנון.
בביירות עסקה בתרגום של יצירות מאנגלית לערבית. בין היתר, תרגמה יצירות של אדית וורטון ושל ג'ורג' ברנרד שו לערבית. עזאם הוסיפה לכתוב מאמרים ספרותיים ופוליטיים וכתבה באופן קבוע לשבועון לבנוני.
בתחילת שנות ה-60 הצטרפה לארגונים פלסטיניים שהוקמו באותה תקופה. היא הייתה אחת משמונה נשים שהיו חברות במועצה הלאומית הפלסטינית הראשונה בשנת 1964. שנה לאחר מכן השתתפה בכנס של האיגוד הכללי של נשים פלסטיניות בירושלים.
באוגוסט 1967, בדרכה לראיין פליטים פלסטינים, לקתה עזאם בהתקף לב ונפטרה. היא נקברה בביירות בבית העלמין הפרוטסטנטי.
כתיבתה

עזאם כתבה בסגנון ריאליסטי וספרותה משקפת את אירועי חייה. רבים מהם עוסקים במאבקי הישרדות, בין אם בעולם המוחשי או בעולם הספרותי. נהוג לזהות בכתיבה המוקדמת עיסוק ישיר בשאלות מעמדיות ומגדריות ולאחר מכן התייחסות ישירה למאבק הפלסטיני.כתביה המוקדמים לא מתארים את עולם החברה הפלסטינית באופן ישיר אלא מתארים אנשים מדוכאים חברתית, נעדרים ובעייתיים. עם זאת, יש הרואים גם בסיפורים אלו ייצוג של ההיסטוריה הפלסטינית. לדוגמה, באוסף הסיפורים הקצרים הראשון שפרסמה, "דברים קטנים", עזאם עוסקת באנשים המחפשים מקום לחיות בו, ועסוקים בניסיון לשרוד, כאשר לרוב הסיפורים מגיעים לשיאם בכישלון, בתבוסה ובתסכול של הדמויות.
באוסף הסיפורים השלישי שפרסמה בשנות ה-60, "סיפורים אחרים", ובשני האוספים הנוספים שפורסמו לאחר מותה, ישנה התייחסות ישירה לנכבה הפלסטינית דרך מספר סיפורים העוסקים במלחמה, במאבק ובפליטות. היא החלה להציג בצורה ברורה יותר את המכשולים העומדים בפני "עם ללא אומה" וכתיבתה נעשתה לאומית יותר. היא החלה להציג באופן נוסטלגי את ארץ מולדתה ולהביע אהבה גדולה אליה ושבר לאור לקיחתה בכיבוש. יש הטוענים כי הצגה זו של הלאומיות הפלסטינית כחזון ומקור לתקווה התערער עבור עזאם לאחר ההפסד של מדינות ערב לישראל במלחמת 1967. שילוב תפיסותיה הפוליטיות בכתיבתה באופן ישיר נתפס על ידי חוקרים מסוימים כצעד שפגם בערך האמנותי של עבודתה לטובת מטרותיה האידאולוגיות.
יש הטוענים כי עזאם הייתה בין הראשונות, יחד עם ע'סאן כנפאני וג'ברה איברהים ג'ברה שהביאו לחידוש באמנות הסיפור הקצר בקרב כותבים פלסטינים, ואף הקדימה אותם. עם זאת, בזמן חייה כתיבתה לא זכתה לתהודה דומה לזו של הרומן של כנפאני "גברים בשמש" שנכתב בשנת 1963.
כתיבתה > נשים בכתיבתה

נשים זוכות לתשומת לב נרחבת בספרותה של סמירה עזאם. מבין שישים ותשעה סיפורים שכתבה, ארבעים מציגים דמות מרכזית של אשה, כאשר יש ייצוג לנשים במגוון גילאים ותפקידים חברתיים שונים המייצר תמונה רחבה ועשירה של נשים בחברה הערבית.
עם זאת, הפרשנות בנוגע לייצוג של נשים בכתיבתה שנוי במחלוקת. מחד, עזאם הואשמה בכך שנמנעה מהבעת חששותיהן של נשים ביצירותיה. מבקרים של סיפורה "דברים קטנים" טענו שהקורא בקושי יכול למצוא ביטוי של רגשות הנשים במהלך הטקסט. יתר על כן, הם טענו שעזאם איננה יכולה לייצג נשים מכלל שדרות החברה השונות משום שהשתייכה לאליטה ואיננה מכירה את סבלן של נשים ממעמדות אחרים. אלו קראו לה לנסות וללמוד אודות החוויה של נשים ממעמדות אחרים בכדי להטיב ולייצג אותן בכתיבתה.
מנגד, יש חוקרים המציינים את הנושאים של כתיבתה כנושאים נשיים - אימהות, קשרי נישואין ולידות. אל טוענים כי כתיבתה מבטאת נשיות ותשוקה באופן כן ואנושי משום שהדאגות של הנשים שבהן עסקו סיפוריה היו דאגות חברתיות ואנושיות שאינן קשורות למעמד מסוים. לטענתם, ההצגה של הנושאים הללו באופן זה היא שהבדילה את כתיבתה מזו של כותבים אחרים, גברים ונשים, והפכו את יצירותיה לחלוציות בתחום הסיפור הקצר בעולם הערבי.
מיצירותיה

סיפורת וסיפורים:
أشياء صغيرة (דברים קטנים) - 1954
الظل الكبير (הצל הגדול) - 1956
قصص أخرى (סיפורים אחרים) - 1956
الساعة والإنسان (השעה והאדם) - 1963
العيد من النافذة الغربية (החג מהחלון המערבי) - 1971
فصل من رواية " سيناء بلا حدود" (פרק מתוך הרומן "סיני ללא גבולות") - 1964
قصة "الحاج محمد باع حجته" (סיפורו של "חאג' מוחמד מכר את ההוכחה שלו") - 1966
יצירות שתרגמה:
كانديدا - برنارد شو ـ بيروت (קנדיד - ברנרד שו - ביירות) - 1955
جناح النساء ـ بيرل بك - بيروت (ביתן הנשים - פרל בק - ביירות) - 1955
ريح الشرق وريح الغرب – بيرل بيك (רוח המזרח ורוח המערב - פרל בק) - 1958
القصة القصيرة ـراي ويست ـ بيروت (הסיפור הקצר - ריי וסט - ביירות) - 1961
مختارات من قصص توماس وولف ـ بيروت (מבחר מסיפורי תומאס וולף - ביירות) - 1962
القصة الأمريكية القصيرة ـ رانفورت روس ـ بيروت (הסיפור הקצר האמריקאי - רנפורט רוס - ביירות) - 1962
عشرقصص - سومرست موم - بيروت (עשרה סיפורים - סומרסט מוהם – ביירות)
حين فقدنا الرضا ـ جون شتاينبك ـ بيروت (כשאיבדנו סיפוק - ג'ון סטיינבק - ביירות) 1962
عصر البراءَة ـ أديث وارتون ـ بيروت (עידן התמימות - אדית וורטון - ביירות) - 1963
حكايات الأبطال ـ هزلتين ـ بيروت (סיפורי גיבורים – אליס הזלטין - ביירות) - 1963
فن التلفزيون ـ وليم كفمان ـ بيروت (אמנות הטלוויזיה - ויליאם קאופמן - ביירות) - 1964
לקריאה נוספת

ابو بكر، وليد. احزان في ربيع البرتقال: دراسة في فن سميرة عزام القصصي. عكا: دار الاسوار; 1987
شاهين، أحمد عمر. موسوعة كتاب فلسطين في القرن العشرين. غزة: المركز القومي للدراسات والتوثيق; 2000
Khalil-Habib, Nejmeh. "Al-Awda: The Theme of Return in Contemporary Arabic Literature: A Case-Study of Samira ‘Azam." Nebula 5, no. 5.2 (2008):88-97
Piselli, Kathyanne. “Samira Azzam: Author’s Works and Vision.” International Journal of Middle East Studies 20, no. 1 (1988): 93–108
Salam Mir. “Palestinian Literature: Occupation and Exile.” Arab Studies Quarterly 35, no. 2 (2013): 110–29
Suleiman, Yasir. “Palestine and the Palestinians in the Short Stories of Samīra ʿAzzām.” Journal of Arabic Literature 22, no. 2 (1991): 154–65
הערות שוליים

↑  Samira Azzam - Writers and Novelists (1927 - 1967), Interactive Encyclopedia of the Palestine Question – palquest (באנגלית)
1 2  Joseph R. Farag, Unacknowledged Pioneer: Gender, Nation, and Class in the Short Stories of Samīrah ʿAzzām, Journal of Arabic Literature 45, 2014-05-08, עמ' 81–103 doi: 10.1163/1570064x-12341277
↑  Yasir Suleiman, Palestine and the Palestinians in the Short Stories of Samira 'Azzām, Journal of Arabic Literature 22, 1991-01-01, עמ' 154–165 doi: 10.1163/157006491X00142
↑  Kathyanne Piselli, Samira Azzam: Author's Works and Vision, International Journal of Middle East Studies 20, 1988-02, עמ' 93–108 doi: 10.1017/s0020743800057524
↑  Salam Mir, Palestinian Literature: Occupation and Exile, Arab Studies Quarterly 35, 2013-04-01 doi: 10.13169/arabstudquar.35.2.0110
↑  وليد ابوبكر, احزان في ربيع البرتقال - دراسة في فن سميرة عزام القصصي, عكا : دار الاسوار - مؤسسة, 1987
1 2  Ammar Al Omari, Osama Herzallah, Ashraf Toubar, Zakaria Awda, Nouf Mubarak, Spheroid Life Extension: Contemporary Approach, Advanced Simulation and Case Study, Day 2 Tue, November 14, 2017, SPE, 2017-11-13 doi: 10.2118/188568-ms
↑  محمد أحمد شاهين, عمر الريماوي, بناء مقياس تكتيكات الاستحواذ على الشريك لدى الأزواج في فلسطين, مجلة شؤون إجتماعية 32, 2015, עמ' 123–150 doi: 10.12816/0016799
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301672705171  BnF: cb13554656q (data)  GND: 123657156  ICCU: UBOV869124  ISNI: 0000 0001 2123 8681  LCCN: n89650526  NLA: 35209483  NTA: 084882832  SUDOC: 12495829X  VIAF: 22306899   WorldCat (עם VIAF): 22306899
ימת ברדוויל

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  צפון חצי האי סיני
 סוג:  לגונה 
 מידות
 שטח:  700 קילומטר רבוע
 אורך:  90 קילומטר
 רוחב ממוצע:  22 ק"מ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  מצרים מצרים
 קואורדינטות:  31°11′26″N 33°09′44″E﻿ / ﻿31.190555555556°N 33.162222222222°E﻿ / 31.190555555556; 33.162222222222
  (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףימת ברדוויל(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףימת ברדוויל
 
ימת בַּרְדַוִו֫יל (בערבית: بحيرة البردويل או سبخة البردويل, בתעתיק מדויק: בחירת אלברדויל או סבח'ת אלברדויל; מזוהה עם מקום הנקרא "הימה הסירבונית") היא לגונה של הים התיכון, הנמצאת בצפון חצי האי סיני.
מקור שם הימה הוא במלך הצלבני בלדווין הראשון, שעל פי המסופר מת באזור לאחר שאכל דג רעיל מתוך הימה.
גאוגרפיה

הימה מופרדת מהים על ידי שרטון שמקיף אותה משלושה צדדים (מכל כיוון למעט הדרומי). מספר פתחים צרים מקשרים בין הימה לים. עומקה של הלגונה אינו עולה על שלושה מטרים. רוחב השרטון המקיף את הלגונה נע בין עשרות מטרים לקילומטר וחצי, וגובהו מגיע עד שישים מטרים מעל פני הים בהר קסיוס. הימה נוצרה לאחר שהסתיים עידן הקרח האחרון. המים שהיו לכודים בקרחונים בעשרות אלפי השנים הקודמות נמסו, וגובה פני הים, שהיה נמוך ביותר ממאה מטרים בעידנים הקודמים, התייצב. התייצבות אקלימית זו הביאה גם לשינוי פני החוף: התחילה הצטברות של חול לאורך החופים, שמקורו בסחף של הנילוס. סחף זה הוא שיצר את הימה, שקודם לכן הייתה מפרץ פתוח, על ידי כך שסגר את פתח המפרץ בשרטוני חול. רמת המליחות בתוך הימה עלתה בהדרגה והיא הפכה לאזור בעל תנאים אקולוגיים ייחודיים.
היסטוריה

בעבר היוותה הימה את חלקה המזרחי של הדלתא של הנילוס, ומשערים כי היא מזוהה עם ביצת כבול בשם "ביצת סירבוניס" ("Serbonian Bog") המוזכרת בכתבים עתיקים. המשורר ג'ון מילטון השתמש בשם "ביצת סירבוניס" ביצירתו "גן העדן האבוד" לתיאור הגיהנום, ומאז משמש כינוי זה בשפה האנגלית לתיאור מצב ללא מוצא, בדומה לביצה טובענית או אדמת בוץ שקשה להיחלץ ממנה.
במחקר שערך המכון לחקר ימים ואגמים לישראל, בראשות גיא סיסמה-ונטורה, התגלה כי ימת ברדוויל הייתה אחד המקומות הראשונים בעולם בו החלה חקלאות ימית לצורכי מסחר. לצורך המחקר ניתחו החוקרים שיניים של דגי ספרוס זהוב (דניס) שנמצאו בחפירות מאתרים ארכאולוגיים שונים בישראל, חלקם לאורך החוף וחלקם מפנים הארץ, המכסים תקופה של יותר מ-10,000 שנה, מראשית התקופה הנאוליתית ועד התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל. באמצעות בדיקת הרכב האיזוטופים של החמצן בעצמות ושיני הדגים מצאו שבסוף תקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל, הרכב הדגים שנמצאו בחפירות משתנה לחלוטין, וכ-90% מהדגים שנמצאו ביישובים השונים באזור, מתמנע שליד אילת ועד יישובים לחופי הכנרת, מקורם בימת ברדוויל.
דרך הים, דרך עתיקה בימי קדם שחיברה את מצרים עם סוריה, אנטוליה, ומסופוטמיה, החלה בדלתה של הנילוס במצרים ופנתה צפונה לאורך חופי סיני וימת ברדוויל דרך אל עריש ורפיח. משם צפונה דרך החוף של כנען לעזה. בסמוך לצידה המערבי של הימה שוכנת העיר העתיקה פלוסיום שוקמה באלף ה-3 לפנה"ס כעיר נמל לחוף הים התיכון והדלתא של הנילוס, אך סחף החולות באזור ייבש את זרוע הנילוס והרחיק את חוף הים התיכון.
בתקופה הרומית הייתה העיר חלק מפרובינקית ערביה. הגאוגרף סטרבון נוקב בשמה: סירבונידה (Σιρβωνίδα) וכותב כי סביבת הימה ממוקמת במקביל לעזה ואדמתה עקרה וחולית כמותה.
בשנת 1956, במהלך מבצע קדש, הוטלה על יהודה בן-צור, מפקד שייטת הנחתות, הנחתת פלוגת שריון וצנחנים בפיקודו של מוטה גור בחוף רומאני, מערבית לאל עריש, אך עם שינוי התכנון ל"קדש קטן" הנחיתה בוטלה. בסיום המבצע חילצה השייטת מיג 15 מצרי שיורט לימת ברדוויל.
ב-1967 הוקמה על חוף  הימה היאחזות נח"ל בשם "נח"ל ים", המתוארת בשירו של שלמה ארצי "נח"ל ים" ככפר דייגים שלו ופסטורלי. הימה אף מוזכרת בשירה של להקת הנח"ל "קרנבל בנח"ל" משנת 1968 במשפט - ”לדוג דגים בברדוויל”. נח"ל ים אוזרחה ב-1973, אך נעזבה אחרי שנה והפכה לבסיס צבאי, עד לפינויה באפריל 1979.
ב-1967 ערך הארכאולוג משה דותן מאוניברסיטת חיפה, סקר ארכאולוגי באזור הימה.
במאי 1969 ניסה חיל ההנדסה לפרוץ באמצעות חומר נפץ סתימת חול שנוצרה בפתח המרכזי המקשר בין הימה לים. הסתימה גרמה להתאדות, להמלחה, לירידת מפלס ולתמותת דגה. באותה תקופה פרנס הדיג בימה 1,100 משפחות של בדואים ותושבי אל-עריש, עם שלל שנתי של 2,500–3,000 טון דגים מסוג דניס, בורי ולוקוס. פעולות חיל ההנדסה לא הצליחו לפתוח את מעבר המים לימה, ובספטמבר הובא מחפר צף. רק לאחר שנה של עבודות נוקו התעלות המובילות לאגם, "בועז 1" ו"בועז 2" (שמות שצה"ל נתן להן).
ביוני 1970, מייד לאחר האירוע של טיבוע ספינת הדיג אורית, הוקם בסיס חיל הים "דפנה". הבסיס פורק במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979.
ב-1977 נתן משרד האנרגיה זיכיון לחיפושי נפט באזור, כאשר במקביל כבר החלו שיחות השלום עם מצרים ודיונים על החזרת סיני למצרים.
הערות שוליים

1 2  אסף רונאל, נמצאה העדות הקדומה ביותר לחקלאות ימית: דגי דניס בני 3,500 שנה מסיני, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2018
↑  יורם צפריר, הפרובינציות בארץ ישראל, בתוך: "ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי - היסטוריה מדינית, חברתית ותרבותית ,כרך א'", מנחם שטרן, שמואל ספראי, יורם צפריר וצבי ברס, ירושלים, יד יצחק בן-צבי, 1982 ,עמוד: 358
↑  סטרבון, גאוגרפיקה - (ספר: XVI;כרך 2,פסקה 279) בתרגום לאנגלית משנת 1924
↑  אלי לנדאו, נח"ל-ים - היאחזות שהתבססה: ימת־ברדוויל העשירה בדגה מפרנסת את הנחלאים בכבוד, מעריב, 18 בדצמבר 1968
↑  שעיה סגל, חיילות הבסיס האחרון, מעריב, 2 באפריל 1979
↑  שאול חזן, הארכיאולוגים נברו בביצות סיני ומצאו עתיקות, מעריב, 15 בפברואר 1971
↑  דוד אפל, כתב עתי"ם, נפרצה פיתחת ימת ברדאוויל, דבר, 9 במאי 1969
↑  עבודה קדחנית לפתיחת ימת בארדאוויל, על המשמר, 25 ביוני 1969
↑  מנופים כבדים יפרצו את פתחי ימת ברדוויל, מעריב, 7 ביולי 1969
↑  מחפר צף החל להעמיק את פתחי ימת ברדוויל, מחפך־צף החל להעמיק, מעריב, 5 בספטמבר 1969
↑  מחפר ים ניקז את תעלת "בועז 1" בימת ברדוויל, למרחב, 14 באוקטובר 1970
↑  קידוחי־נפט במפרץ־סואץ ,בברדוויל, בפתחת רפיח, בחולץ ובאתרים נוספים, דבר, 3 באוגוסט 1977
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465754605171  SUDOC: 203025016  VIAF: 52148035932487972063   WorldCat (עם VIAF): 52148035932487972063 
מפת התמצאות בצפון סיני, ימת ברדוויל ובסיס דפנה
אליוט וולפסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בנובמבר 1956 (בן 68) 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרינסטון  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת רייס  אוניברסיטת נוטרדאם  אוניברסיטת ניו יורק  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס  אוניברסיטת טורונטו  אוניברסיטת שאנדונג 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
אליוט ר. וולפסון (באנגלית: Elliot R. Wolfson; נולד ב-23 בנובמבר 1956) הוא חוקר קבלה אמריקאי, ראש הקתדרה למדעי היהדות של מרשה וג'יי גלזר באוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה. כיהן בעבר כפרופסור למדעי היהדות באוניברסיטת ניו יורק.
וולפסון סיים תואר ראשון ושני בפילוסופיה בקווינס קולג', ותואר שני ודוקטורט באוניברסיטת העיר ניו יורק. תארים בלימודי המזרח הקרוב ויהדות מאוניברסיטת ברנדייס, בהנחייתו של אלכסנדר אלטמן.
תחום המחקר העיקרי שלו הוא ההיסטוריה של המיסטיקה היהודית, במיקוד בהיבטים מפילוסופיה, ביקורת ספרות, תאוריה פמיניסטית, הרמנויטיקה פוסט-מודרנית, מסורות מיסטיות מזרחיות ופנומנולוגיה של הדת.
הוא גם נחשב לחוקר המוביל של ר' מנחם מנדל שניאורסון, מנהיג לשעבר של חסידות חב"ד.
הוא גם פרסם שלושה כרכי שירה והיה לו תצוגה בגלריה של ציוריו. וולפסון שימש כעורך כתב העת המדעי "The Journal of Jewish Thought and Philosophy" מאז הקמתו ב-1992. כמו כן כיהן במועצות מערכת שונות של סדרות ספרים וכתבי עת.
בנו של וולפסון, אליהו וולפסון, היה בעבר עורך בכיר בניוזוויק. והוא עורך בכיר בטיים מגזין.
כבוד ופרסים

פרסומיו של וולפסון זכו בפרסים יוקרתיים כמו פרס האקדמיה האמריקאית לדת למצוינות בחקר הדת בקטגוריית מחקרים היסטוריים בשנת 1995, פרס האקדמיה האמריקאית לדת למצוינות במחקרים קונסטרוקטיביים ורפלקטיביים בשנת 2012.
וולפסון זכה בשני הפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריית המלגות.
ביבליוגרפיה

ספר הרימון: ספר הרימון של משה דה ליאון. ההדיר לפי ארבעה כתבי-יד אליוט וולפזון. 1986.
הערות שוליים

↑  "Elliot Wolfson – Religious Studies, UC Santa Barbara".
↑  Sutcliffe, Adam (2020). What Are Jews For?: History, Peoplehood, and Purpose. Princeton University Press. p. 286. ISBN 978-0-691-18880-5.
↑  "Elijah Wolfson".
↑  "Elijah Wolfson".
↑  "Past Winners". Jewish Book Council (באנגלית). ארכיון מ-5 ביוני 2020. נבדק ב-24 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269985705171  PLWABN: 9810624907305606  BIBSYS: 90925199  BnF: cb12500089w (data)  CiNii: DA09346682  GND: 133559157  ISNI: 0000 0003 9817 1264  LCCN: n87910047  NLA: 56965021  NSK: 000606360  NTA: 163013446  RERO: 02-A003984194  SUDOC: 034222960  VIAF: 207584845   WorldCat (עם VIAF): 207584845
אצטדיון אנואטה

| --- | --- |

 כתובת:  Anoeta Pasalekua 1, E-20014 San Sebastián 
 מיקום:  ספרד סן סבסטיאן, חבל הבסקים, ספרד
 קואורדינטות:  43°18′05″N 1°58′25″W﻿ / ﻿43.301378°N 1.973617°W﻿ / 43.301378; -1.973617
 אבן יסוד:  1991
 תקופת הפעילות:  29 ביולי 1993 – הווה (31 שנים)
 שופץ:  2017–2019
 הורחב:  2017–2019
 עלות הבנייה:  3 מיליארד פסטות
 בעלים:  עיריית סן סבסטיאן
 מפעיל:  עיריית סן סבסטיאן
 משטח:  דשא
 קבוצות:  ריאל סוסיאדד (1993–הווה)
 מושבים:  39,500‏
 ממדי משטח:  אורך: 105 מ' רוחב: 68 מ'
 אתר רשמי
 he
 
אצטדיון אנואטה (בספרדית: Estadio de Anoeta), שכיום מוצג גם בשם ראלה ארנה (בספרדית: Reale Arena) מטעמי חסות, הוא אצטדיון בסן סבסטיאן שבחבל הבסקים בספרד. האצטדיון מכיל 39,500 מושבים, משמש בתור מגרשה הביתי של קבוצת ריאל סוסיאדד המקומית, והוא האצטדיון ה-11 בגודלו בספרד.
החל משנת 2005 מארח האצטדיון לעיתים גם משחקי רוגבי יוניון של קבוצות ביאריץ אולימפיק ואבירון באיון הצרפתיות. כמו כן, נערכו באצטדיון מספר הופעות ובהן של להקות פינק פלויד, יו טו, דפש מוד, האבנים המתגלגלות ועוד.
מאז שנת 2004 הועלו על ידי גורמים במועדון ריאל סוסיאדד מספר הצעות לרכישת האצטדיון על ידי המועדון, הרחבתו והוספת בית מלון ומרכז קניות, אך אלו לא יצאו אל הפועל ולא אושרו במועצת העיר.
בשנת 2015 הכריז מועדון ריאל סוסיאדד שהאצטדיון יעבור מתיחת פנים בשנת 2016 הכוללת בין היתר את הרחבת תכולת הצופים באצטדיון על ידי ביטול מסלול האתלטיקה שהקיף את המגרש, וכן את החלפת המעטפת החיצונית של האצטדיון. בסופו של דבר החלו העבודות במאי 2017 והסתיימו בתחילת עונת 2019/2020. בתום העבודות עלתה תכולת האצטדיון ל-39,500, ועם אפשרות להרחבה לכ-42,300 מקומות ישיבה. עלות הפרויקט מוערכת בכ-47 מיליון אירו אשר ימומן על ידי מועדון ריאל סוסיאדד, ממשלת חבל הבסקים והמועצה המחוזית גיפוסקואה.
הערות שוליים

1 2  "Anoeta: bienvenido el fútbol en color" [Anoeta: welcome football in color]. El Diario Vasco (בספרדית). 8 בספטמבר 2019. נבדק ב-13 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Futuro Anoeta, באתר הרשמי של ריאל סוסיאדד
↑  Comienzan la obras en Anoeta, באתר מונדו דפורטיבו (בספרדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: bfa24f3d-0e97-4fc8-8dda-b32e8017eb35
עפרה אשל

אין תמונה חופשית
עפרה אשל היא פסיכולוגית קלינית מומחית ומדריכה ופסיכואנליטיקאית ישראלית. מקימה וראש מסלול הלימודים המתקדמים "הזרם העצמאי בפסיכואנליזה – פורצי דרכים", התוכנית לפסיכותרפיה, בית הספר ללימודי המשך ברפואה, הפקולטה לרפואה, אוניברסיטת תל אביב.
ב-2012 נבחרה לאחת הנשים המשפיעות בישראל של המגזין "גלובס".