stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון היקס
פרסומים נבחרים

1932, 2nd ed., 1963. The Theory of Wages. London, Macmillan.
1934. "A Reconsideration of the Theory of Value," with R. G. D. Allen, Economica.
1937. "Mr Keynes and the Classics: A Suggested Interpretation," Econometrica.
1939. "The Foundations of Welfare Economics", Economic Journal.
1939, 2nd ed. 1946. Value and Capital. Oxford: Clarendon.
1940. "The Valuation of Social Income," Economica, 7:105–24.
1941. "The Rehabilitation of Consumers' Surplus," Review of Economic Studies.
1942. The Social Framework: An Introduction to Economics.
1950. A Contribution to the Theory of the Trade Cycle, Oxford: Clarendon.
1956. A Revision of Demand Theory, Oxford: Clarendon.
1958. "The Measurement of Real Income," Oxford Economic Papers.
1959. Essays in World Economics, Oxford: Clarendon.
1961. "Measurement of Capital in Relation to the Measurement of Other Economic Aggregates", in Lutz and Hague, editors, Theory of Capital.
1965. Capital and Growth. Oxford: Clarendon.
1969. A Theory of Economic History. Oxford: Clarendon. Scroll to chapter-preview links.
1970. "Review of Friedman", Economic Journal.
1973. "The Mainspring of Economic Growth", Nobel Lectures, Economics 1969-1980, Editor Assar Lindbeck, World Scientific Publishing Co., Singapore, 1992.
1973. Autobiography for Nobel Prize
1974. "Capital Controversies: Ancient and Modern", American Economic Review.
1975. "What Is Wrong with Monetarism", Lloyds Bank Review.
1976. Economic Perspectives. Oxford: Clarendon
1979, “The Formation of an Economist.” Banca Nazionale del Lavoro Quarterly Review, no. 130 (September 1979): 195-204.
1980. "IS-LM: An Explanation," Journal of Post Keynesian Economics.
1981. Wealth and Welfare: Vol I. of Collected Essays in Economic Theory. Oxford: Basil Blackwell.
1982. Money, Interest and Wages: Vol. II of Collected Essays in Economic Theory. Oxford: Basil Blackwell.
1983. Classics and Moderns: Vol. III of Collected Essays in Economic Theory. Oxford: Basil Blackwell.
הערות שוליים

↑  ראו גם פיסקה חלקית בערך שיווי משקל (כלכלה).
↑  Christopher Bliss, [1987] 2008. “Hicks, John Richard (1904–1989)," The New Palgrave: A Dictionary of Economics. תקציר.
↑  "John R. Hicks - Autobiography". Nobelprize.org. 8 Nov 2010.
↑  מתוך אתר בית הספר לכלכלה בלונדון.
↑  J.R. Hicks, 1937. "Mr. Keynes and the 'Classics', A Suggested Interpretation,"
Econometrica, 5(2), p p. 147-15.
| זוכי פרס נובל לכלכלה |
| --- | --- | --- |
| 1969–1975 | פריש, טינברגן (1969) • סמואלסון (1970) • קוזנץ (1971) • היקס, ארו (1972) • לאונטיף (1973) • מירדאל, האייק (1974) • קנטורוביץ', קופמאנס (1975) |  |
| 1976–2000 | פרידמן (1976) • אולין, מיד (1977) • סיימון (1978) • שולץ, לואיס (1979) • קליין (1980) • טובין (1981) • סטיגלר (1982) דברה (1983) • סטון (1984) • מודיליאני (1985) • ביוקנן (1986) • סולו (1987) • אלה (1988) • הוולמו (1989) • מרקוביץ, מילר, שארפ (1990) • קוז (1991) • בקר (1992) • פוגל, נורת' (1993) • הרסני, נאש, זלטן (1994) • לוקאס (1995) • מירליס, ויקרי (1996) • מרטון, שולס (1997) • סן (1998) • מנדל (1999) • הקמן, מקפאדן (2000) |  |
| 2001 ואילך | אקרלוף, ספנס, שטיגליץ (2001) • כהנמן, סמית' (2002) • אנגל, גריינג'ר (2003) • קידלנד, פרסקוט (2004) • אומן, שלינג (2005) • פלפס (2006) • הורוביץ, מסקין, מאירסון (2007) • קרוגמן (2008) • אוסטרום, ויליאמסון (2009) • דיאמונד, מורטנסן, פיסרידס (2010) • סימס, סרג'נט (2011) • רות, שפלי (2012) • פאמה, הנסן, שילר (2013) • טירול (2014) • דיטון (2015) • הארט, הולמסטרום (2016) • ת'יילר (2017) • נורדהאוס, רומר (2018) • קרמר, באנרג'י, דופלו (2019) • מילגרום, וילסון (2020) • אימבנס, אנגריסט, קארד (2021) • ברננקי, דיימונד, דיבוויג (2022) • קלודיה גולדין (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278198205171  PLWABN: 9810681877805606  BIBSYS: 90066528  BNE: XX850874  BnF: cb119074897 (data)  CANTIC: a19194274  CiNii: DA00344917  GND: 118704575  ICCU: CFIV022106  ISNI: 0000 0001 0923 3810  LCCN: n80002287  LNB: 000039002  MGP: 211649  NDL: 00443272  NKC: jn20000602930  NLA: 35906015  NLK: KAC2018M5939  NSK: 000096227  NTA: 068423128  RERO: 02-A003370432  SELIBR: 190711  SNAC: w6ff4hqg  SUDOC: 026921812  Trove: 1140164  VIAF: 89700672   WorldCat (עם VIAF): 89700672
בקעת הנדיב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  עמק 
 נתונים ומידות
 שטח:  20 קמ"ר
 מיקום
 מיקום:  ליד הכרמל ורמות מנשה
 קואורדינטות:  32°31′40″N 34°58′27″E﻿ / ﻿32.52777778°N 34.97416667°E﻿ / 32.52777778; 34.97416667
  (למפת הכרמל מוגדלת) בקעת הנדיב(למפת הכרמל רגילה) בקעת הנדיב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בקעת הנדיב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בקעת הנדיב
 
בקעת הנדיב
בקעת הנדיב הוא עמק רחב במישור החוף, המשתרע על פני שטח של 20 קמ"ר בין מורדות הכרמל ממערב לבין רמות מנשה ממזרח וקרוי על שמו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. האזור מתאפיין בשטחים חקלאיים רבים, הכוללים בעיקר כרמי-ענבים ומטעים, ושטחי טבע נרחבים, הכוללים את אזור רמת הנדיב, יער אלונים בשמורת הר חורשן, שמורת אלוני יצחק, נחלים ומעיינות.
בבקעה אתרי מורשת הכוללים מבנים מתקופות קדומות כגון אמפיתיאטרון ופארק שוני, אמת המים "מי קדם" שהובילה מים לקיסריה ההרודיאנית, הדרך הרומית "דרך יפו" ההיסטורית, גתות, מבנים עתיקים, ועוד. כן נמצאים באזור אתרי מורשת רבים מתקופת העלייה הראשונה, הכוללים את מושבות האזור - זכרון יעקב, בנימינה, גבעת עדה ופרדס חנה-כרכור. בנוסף, נמצאים באזור אתרים מתקופת מחתרת "ניל"י".
בשל חשיבותו, אותר חלק ניכר מן המרחב כ-"מכלול נופי" בתמ"א 35, וכ-"מרקם מוטה שימור", הנדרש לתוכנית כוללת שתיוחד לו בלבד – תמ"מ 5/6. תוכנית זו התייחסה למרחב זה ונקראה "סובב בקעת הנדיב". בתוכנית ניתנה התייחסות מעמיקה ל "דרך יפו" ההיסטורית, ונקבע בה כי דרך זו תהיה דרך נוף חקלאית, דרך עפר לצרכים חקלאיים ולתיירות, כחלק ממערך שימור המורשת באזור.
לאזור מגיעים לעיתים קרובות ספורטאים (רצים, רוכבי אופניים ומטיילים) ונופשים, תיירים אקולוגיים הבאים ליהנות מן הציפורים הנודדות ובעלי החיים, העושר של האלונים והעצים הייחודיים לאזור, והנחלים הרבים החוצים אותו, ותיירי מורשת אשר מעוניינים ללמוד על תקופת בית שני ועל מורשת הברון רוטשילד והחקלאות הענפה של האזור.
ביולי 2015 התארגנה קבוצת תושבים במאבק על שמירת בקעת הנדיב כאזור ירוק. מאבק זה מתמקד בעיקר ביוזמה לסלול לאורך הבקעה כביש אזורי שיחצה אותה ויוליך מכבישי 6 ו-65 בדרום אל כבישי 4 ו-70 בצפון, וייסלל על "דרך יפו" ההיסטורית.
ברדה מודל 35

| --- | --- |

תותח ברדה מודל 35 מוצג במוזיאון הצבאי בבייג'ינג
 מידע כללי
 סוג:  תותח נ"מ קל
 מדינה מייצרת:  ממלכת איטליה איטליה
 יצרן:  Breda Meccanica Bresciana
 תקופת השימוש:  1935–1985 (כ־50 שנה) 
 מלחמות:  מלחמת האזרחים בספרד מלחמת העולם השנייה
 מדינות המשתמשות:  ממלכת איטליהאיטליה אוסטרליהאוסטרליה הרפובליקה העממית של סיןסין פינלנדפינלנד גרמניה הנאציתגרמניה הנאצית סלובקיהסלובקיה בריטניהבריטניה
 מידע טכני
 קליבר:  20 מ"מ
 תחמושת:  פגז 20×138mmB
 פעולה:  טעינה אוטומטית באמצעות גזי הפליטה
 הזנה:  מחסנית בת 12 פגזים
 אורך כולל:  3.34 מ'
 אורך קנה:  1.87 מ'
 משקל ריק:  330 ק"ג
 קצב אש:  240 פגזים לדקה
 מהירות לוע:  840 מ' לשנייה
 טווח אפקטיבי:  1,500 מ' (כנגד מטרות אוויריות)
 טווח מקסימלי:  5,500 מ'
ברדה מודל 35 (באיטלקית - "(Cannone-Mitragliera da 20/65 modello 35 (Breda") היה תותח נ"מ איטלקי בקוטר 20 מילימטר, ששימש בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הכלי תוכנן לשימוש הן כתותח נ"מ והן כנגד מטרות קרקע, והיה יעיל כנגד טנקים קלים, כאשר הפגז חודר השריון בו השתמש היה מסוגל לחדור 30 מילימטרים של שריון בטווח של 500 מטרים. התותח הותקן על עגלה נגררת דו גלגלית, אך בשל החולשה המבנית שלה הייתה מהירות הגרירה מוגבלת ל-20 קמ"ש, כך שלרוב הותקן התותח על גבי משאית.
בנוסף להיותו תותח נ"מ שימש תותח ברדה מודל 35 כחימוש העיקרי במספר סוגי רק"מ. בתחילה הותקן בארבעה טנקי פאנצר סימן 1 ששימשו את הספרדים הלאומנים במהלך מלחמת האזרחים בספרד על מנת להתמודד יותר טוב עם טנקי T-26 הסובייטיים ששימשו את הכוחות הרפובליקניים. לאחר מכן הותקן בטנק הקל האיטלקי פיאט L6/40 ובשריונית האיטלקית AB 41. בנוסף לכך הותקן כתותח נ"מ בסירות טורפדו מסוג MAS.
לאחר תחילת מלחמת החורף רכשה פינלנד כמות של 88 תותחים מאיטליה. לפחות חמישה מהם הושמדו בזמן מלחמת ההמשך. ארבעה תותחים הותקנו על ידי הצי הפיני בסירות טורפדו. הכלי שימש את הפינים במשך עשרות שנים לאחר המלחמה ככלי אימון נגד מטוסים עד לשנת 1985.
במהלך המערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה נפלה כמות גדולה של תותחי ברדה מודל 35 בידי בריטניה במסגרת מבצע מצפן בשנת 1940. התותח הועבר לשימוש כוחות חבר העמים הבריטי ושימש במסגרת המצור על טוברוק על ידי הכוחות האוסטרלים, וכן על ידי קבוצת המדבר ארוכת הטווח, ובכלי שיט שונים של הצי האוסטרלי והצי הבריטי.
בנק הספנות

| --- | --- |
  
בית "בנק הספנות" ברחוב אחד העם (בצדה הימני של התמונה)
 נתונים כלליים
 מייסדים:  מדינת ישראל
 תקופת הפעילות:  1962–2003 (כ־41 שנים)
 
בנק הספנות היה בנק בישראל שנוסד בשנת 1962, וחדל מלשמש כבנק בשנת 2003, לאחר שנרכש בידי בנק הפועלים.
סמליל הבנק בשנות ה-70
היסטוריה

הבנק הוקם בשנת 1962 על ידי מדינת ישראל כדי לסייע במימון ענף הספנות בישראל. אך במהרה החל לעסוק במתן אשראי לענפי משק נוספים.
בשנת 1979 הופרט הבנק כאשר נמכר לאיש העסקים שאול אייזנברג. בשנת 1981 רכש בנק הספנות את ה"בנק למשכנתאות יעסור" (בשנת 1987 נמכר בנק יעסור ליצחק תשובה). בשנות ה-80 של המאה ה-20 מכר אייזנברג בהדרגה את רוב מניותיו בבנק לאיש העסקים דוד בלאס. בלאס פשט את הרגל ועקב חוב לתק"ם (התנועה הקיבוצית המאוחדת) עברו אליה 48% ממניות הבנק שנמכרו לאיש העסקים גד זאבי בשנת 1988.
בשנת 1992, מכר זאבי את השליטה בבנק למשקיע האמריקאי מייקל שטיינהארט, שבשנת 1997 הצטרף לגרעין השליטה בבנק הפועלים, באמצעות שותפותו בקבוצת אריסון. עקב כך דרש בנק ישראל שימכור את השליטה בבנק הספנות. לבסוף רכש בנק הפועלים את הבעלות המלאה בבנק. הוא חדל להתקיים כגוף עצמאי ומוזג לתוך בנק הפועלים.
שירותי הבנק

לבנק הספנות היו כמה מאות לקוחות, בעיקר לקוחות פרטיים הנמנים עם העשירון העליון, וכן חברות גדולות. הבנק התמחה בפעילות בשוקי ההון ומטבע חוץ, ופעל מסניף אחד שהיה ממוקם ברחוב אחד העם מול הבניין הישן של הבורסה לניירות ערך בתל אביב. לבנק הספנות היו מספר חברות בת שעסקו בניהול קרנות נאמנות, בחיתום ובהשקעות.
בניין בנק הספנות

בניין הבנק נמצא ברחוב אחד העם 35 בתל אביב, מול הבניין הישן של הבורסה לניירות ערך. הבניין נבנה לראשונה ב-1924 כ"בית קצמן" בתכנונו של האדריכל יוסף מינור. ב-1993 נהרס הבניין ונבנה מחדש תוך שמירה על חזית הבניין המסוגננת בקשתות וארבעת האריחים שבהם מעוטרות דמויות אישי ישראל: ישעיהו, ירמיהו, אליהו ודוד.
הערות שוליים

↑  מעיינים בהקמת בנק הספנות, למרחב, 14 בפברואר 1960
↑  בנק הספנות מממן את היבשה, דבר, 15 בדצמבר 1966
↑  בנק הספנות רכש את בנק יעסור, דבר, 8 בדצמבר 1981
↑  עודד שורר, יואב יצחק, בנק הספנות הפליג, מעריב, 20 במאי 1988
↑  נווית זומר, זאבי מוכר מניותיו בבנק הספנות למשקיעים מחו"ל, חדשות, 27 באוגוסט 1992
↑  שלומי שפר, בנק הספנות מקפל מפרשים, באתר הארץ, 2 בינואר 2003
↑  בית קצמן בתל אביב, באתר "פיקיוויקי"
בנימין ביילין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 באוגוסט 1904 ברוונקובו, מחוז חרקוב, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  16 במרץ 1982 (בגיל 77) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1923–1955 (כ־32 שנים)
 דרגה:   גנרל-מיור
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 עיטור לנין  3 עיטורי הדגל האדום   עיטור בוגדן חמלניצקי מדרגה שנייה   עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה   ומדליות שונות
 
בנימין לבוביץ' ביילין (ברוסית: Вениамин Львович Бейлин; ‏25 באוגוסט 1904 – 16 במרץ 1982) היה גנרל יהודי-סובייטי בצבא האדום.
ביוגרפיה

נולד בעיירה ברוונקובו בדרום האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיירה בתחומי מחוז חרקוב של אוקראינה).
ב-1923 התגייס לצבא האדום למד בבית הספר לקציני חיל התותחנים. לאחר סיום הלימודים שירת בתפקידי פיקוד ומטה ביחידות ארטילריה שונות. בשנת 1934 התקבל ללימודים באקדמיה צבאית במוסקבה. לאחר סיום הלימודים מונה לראש מטה של אגד ארטילרי שהוצב בבלארוס. בהמשך היה מפקד יחידות תותחנים של דיוויזיית חיל רגלים. ביוני 1938 מונה למפקד יחידת תותחנים בצפון הקווקז. בשנת 1939 החל ללמוד באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 – הופסקו לימודיו באקדמיה והוא נשלח אל החזית. הוא מונה לסגן מפקד אגף המבצעים במטה הארמייה ה-27. השתתף בקרבות ההגנה לאורך הגדה הצפונית של דבינה המערבית ובהמשך, בקרבות במחוז פסקוב. בינואר 1942 מונה לסגן ראש המטה של ארמיית המחץ ה-4. נטל חלק בקרב על רז'ב. במאי 1942 מונה לראש מטה של גיס המשמר ה-2, עימו נלחם באזור העיר נוול. בספטמבר–אוקטובר 1942 פיקד על הגיס, כיוון שמפקד הגיס נפצע. לאחר מינוי מפקד חדש לגיס, חזר לתפקידו הקודם כראש המטה. מילא את התפקיד עד לספטמבר 1943, אז מונה לפקד על דויוויזיית חיל רגלים במסגרת הארמייה ה-39. אך כעבור חודש הועבר מן התפקיד ומונה לראש המטה של ארמיית המחץ ה-3. בתחילת 1944 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
באוגוסט 1944 הועבר מהחזית למוסקבה, שם מונה למרצה בכיר באקדמיה צבאית. לאחר סיום המלחמה המשיך ללמד באקדמיה. בשנת 1949 עבר ללמד באקדמיה צבאית של חיל ההנדסה. בשנת 1955 סיים את שירותו הצבאי.
במהלך שירותו עוטר בעיטור לנין, שלוש פעמים בעיטור הדגל האדום, בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה, בעיטור בוגדן חמלניצקי מדרגה שנייה.
התגורר בעיר מוסקבה, שם נפטר ב-16 במרץ 1982.
ג'יימס הייפ

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 1989 (בן 34) ליברפול, הממלכה המאוחדת 
 שם במה:  James Hype 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2016 
 מקום לימודים:  Calday Grange Grammar School 
 סוגה:  מוזיקת האוס, מוזיקה אלקטרונית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 www.jameshype.com
 
ג'יימס אדוארד לי מרשלנד (באנגלית: James Edward Lee Marsland; נולד ב-28 בנובמבר 1989), המוכר בשם הבמה ג'יימס הייפ (James Hype)‏ הוא די ג'יי, מפיק מוזיקלי ורמיקסר אנגלי.
קריירה

ב-7 ביולי 2017, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם קלי-לי (אנ'), את הסינגל "More than Friends". השיר הגיע, בשיאו, למקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי. כמו כן, השיר זכה באישור פלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי, באישור זהב מאיגוד תעשיית ההקלטות הבלגי ובאישור זהב מאיגוד תעשיית ההקלטות הגרמני.
ביולי 2017 – נובמבר 2019, הגיש תוכנית רדיו בימי חמישי בערב בתחנת הרדיו קיס (אנ').
ב-2018, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם קרייג דייוויד, את הסינגל "No Drama". השיר זכה באישור כסף מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.
ב-2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם דוטס פר אינץ' ואייק, את הסינגל "I Was Lovin' You". השיר זכה באישור כסף מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.
ב-2020, הוא ייסד את חברת התקליטים סטריאוהייפ (Stereohype).
ב-2020, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם הארלי, את הסינגל "Afraid". השיר זכה באישור כסף מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.
ב-2021, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם פיה מיה, את הסינגל "Good Luck". באותה שנה, הוציא גרסת רמיקס לשיר "I Got a Feeling" של פליקס ין, רובין שולץ וג'ורג'יה קו.
ב-15 במרץ 2022, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם מיגי דלה רוזה, את הסינגל "Ferrari". השיר הגיע, בשיאו, למקום השישי במצעד הסינגלים הבריטי, למקום הרביעי במצעד הדאנס הבריטי, ולמקומות הראשונים בהולנד, איטליה ובלגיה. כמו כן, השיר זכה באישור הקלטה מסוג פלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.
הערות שוליים

↑  "James Marsland". Discogs. ארכיון מ-2022-03-08. נבדק ב-2023-01-07.
↑  "James Hype - New Songs, Playlists & Latest News - BBC Music". BBC. ארכיון מ-2020-02-23. נבדק ב-27 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "JAMES HYPE (@jameshype) • Instagram photos and videos" (באנגלית). ארכיון מ-2021-02-18. נבדק ב-17 בדצמבר 2019 – via Instagram. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Top 40, Stichting Nederlandse. "Top 40-lijst van week 28, 2022". Top40.nl (בהולנדית). ארכיון מ-2022-11-24. נבדק ב-10 בספטמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "italiancharts.com - Italian charts portal". italiancharts.com. אורכב מ-המקור ב-2020-03-05. נבדק ב-19 בספטמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "James Hype & Miggy Dela Rosa - Ferrari - ultratop.be". www.ultratop.be. ארכיון מ-2022-09-21. נבדק ב-10 בספטמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 51cbf154-4b7f-4ec5-86a7-d269ae7d101a
ג'ון פולארד סדון

| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1827 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1 בפברואר 1906 (בגיל 78) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום לימודים:  בית הספר בדפורד 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 פרסים והוקרה:  עמית המכון המלכותי לאדריכלים בריטים 
 
ג'ון פולארד סדון (באנגלית: John Pollard Seddon‏; 19 בספטמבר 1827, לונדון – 1 בפברואר 1906) היה אדריכל בריטי שהתמחה בבניית כנסיות. הוא היה חבר במכון המלכותי לאדריכלים בריטים.
ביוגרפיה

סדון נולד בלונדון, אביו היה נגר. לאחר סיום בית ספר פרטי הוא למד אדריכלות אצל תומאס דונלדסון.
סדון פתח משרד אדריכלות ביחד עם ג'ון פריצרד והם עבדו ביחד בשנים 1852–1863. הפרויקט הגדול באותה תקופה היה בנייה מחדש של קתדרלה בעיר לאנדף בוויילס.
בשנים 1884–1904 סדון עבד בשותפות עם ג'ון קרטר. בשנת 1904 סדון קיבל מינוי של אדריכל הבישופות של לונדון. באותה תקופה הוא התחיל בתכנון "עולמות האימפריה" בקרבת בנייני מנזר וסטמינסטר. הפרויקט היה אמור לכלול בין היתר מגדל בגובה של 167 מ'. בסופו של דבר לאור העלות הגבוהה הפרויקט הוקפא.
ג'ון פולארד סדון התמחה בכנסיות אך היה שותף גם לפרויקטים של בנייני האוניברסיטה בוויילס ואחוזות פרטיות. בין הכנסיות שהוא בנה כנסיית אנדרו הקדוש באדפורטון, כנסיית ניקולס הקדוש ביארמות', כנסיית קתרינה הקדושה בהרפורדשייר ועוד.
גלריה

כנסיית פיטר הקדוש
כנסיית פול הקדוש
כנסיית ג'ון הקדוש
כנסיית ניקולס הקדוש
מתקן שתייה בגן ציבורי
ג'יימס אנגלטון

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1917 בויסי, ארצות הברית 
 פטירה:  12 במאי 1987 (בגיל 69) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בויסי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ייל  בית הספר למשפטים בהרווארד  מכללת מלאברן 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 
ג'יימס אנגלטון וראש המוסד מאיר עמית, 1966
ג'יימס אנגלטון (אנגלית: James Jesus Angleton‏; 9 בדצמבר 1917 - 12 במאי 1987) היה מנהל הסגל של סיכול הריגול ב-CIA (תוארו הרשמי היה משנה למנהל למבצעים לסיכול ריגול). אנגלטון נחשב אחד משני המעצבים הבולטים של אופיו ופעולותיו של ה-CIA, זאת לצד מייג'ור ג'נרל ויליאם דונובן.
אנגלטון בלט בתקופת שירותו הארוכה בשרות ה-CIA ובהיותו לוכד המרגלים הבולט ביותר. אולם, זכורה אף העובדה כי הוטעה על ידי המרגל הסובייטי קים פילבי. כאשר חבריו של פילבי בשרות החשאי הבריטי, מקלין ובורג'ס, ערקו לברית המועצות, התברר מיד כי פילבי הקים בארצות הברית ובבריטניה רשת ריגול חסרת תקדים בגודלה וזאת למרות מאמצי סיכול ריגול בראשות אנגלטון. חשיפת רשת הריגול הסובייטית זיעזעה את אנגלטון ומאותה עת הוא היה ידוע ברגישותו חסרת הלאות לנוכח כל חשד של "חפרפרת" בשרות ה-CIA. היו שראו בחשדנותו הרבה גורם מפלג ומעורר מחלוקת בשרות הביון.
אנגלטון שימש כיועץ ראשי למספר מנהלי שרות ה-CIA ביניהם: אלן דאלס, וריצ'רד הלמס.
הקשר עם ישראל

בשנות ה-50 היה אנגלטון ממונה על הקשר בין ה-CIA ושירותי המודיעין של מדינת ישראל הצעירה. בתוקף תפקידו זה קיבל מישראל בשנת 1956 את תדפיס הנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב, ודאג להדלפתו לעיתון הניו יורק טיימס. הישג זה של המודיעין הישראלי תרם רבות לקשרים המודיעיניים בין ישראל וארצות הברית. אנגלטון המשיך להיות איש הקשר עם המוסד עד סמוך להדחתו מה-CIA ב-1974, ובתוקף תפקידו נפגש ערב מלחמת ששת הימים עם ראש המוסד מאיר עמית שהגיע לוושינגטון בשליחות מיוחדת מאת ראש הממשלה לוי אשכול.
אפרים הלוי (ראש המוסד לשעבר), שהיה ידידו האישי של אנגלטון, כתב עליו:
ג'ים הטיל את צִלו על הסי. איי.אי במשך קרוב לחצי יובל. היו שהעריצו אותו, אחרים פחדו ממנו ושנאו אותו. השפעתו הורגשה בתחומים רבים. הוא היה האיש שארגן בתחילת שנות ה-50 את קורס הרִענון הראשון באבטחת אישים לחוסיין מלך ירדן, שהיה אז צעיר ופגיע ביותר. הוא היה פעיל באירופה ובאזורים אחרים בעולם, אך מאז ומעולם נטה לעסוק במודיעין הסובייטי, ובמיוחד בפעילות של הקג״ב. הוא לא חסך במאמצים במרדף שלו אחר ״כוחות הרוע״, ותמיד השתדל לחשוף את הקשר החשאי בין טרור וריגול עוין.
אנגלטון נחשב לידיד גדול של ישראל. יוסי מלמן ודן רביב מתארים אותו בספרם מרגלים לא מושלמים כ"מליץ היושר החשוב ביותר של המדינה היהודית בחוגי הביטחון והמודיעין של ארצות הברית". לפי ספר זה, זמן קצר לאחר מותו של אנגלטון ב-1987 הציבה ישראל מצבה לזכרו בירושלים. המרכז למורשת המודיעין הקים על שמו קרן המחלקת מלגות לעידוד עבודות מחקר בתחום המודיעין והטרור.
לקריאה נוספת

יוסי מלמן ודן רביב - מרגלים לא מושלמים, הוצאת מעריב-הד ארצי, 1990
אפרים הלוי, האדם בצל
הערות שוליים

↑  יוסי מלמן, יש איזשהו נאום של חרושצ'וב מהוועידה, באתר הארץ, 10 במרץ 2006
↑  מיכאל אורן, מי רצה במלחמת ששת הימים?, באתר הסוכנות היהודית לארץ ישראל
↑  אדם בצל, באתר הוצאת מטר
↑  קרנות ההנצחה במל"מ, מבט מל"מ 43, דצמבר 2005, עמ' 16
↑  מלגות מחקר ע”ש ג’ים אנגלטון – המרכז למורשת המודיעין אתר הנצחה הממלכתי לחללי הקהילה, באתר 1click
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454075005171  PLWABN: 9810546993705606  BnF: cb16224790f (data)  GND: 119012693  ISNI: 0000 0000 8104 7564  LCCN: n86071701  NTA: 094678863  SNAC: w6cz4wzq  SUDOC: 118364278  VIAF: 25403428   WorldCat (עם VIAF): 25403428
בוריס סקוסירב

| --- | --- |

סקוסירב בעת ניסוח החוקה
 לידה:  12 בינואר 1896 וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 בפברואר 1989 (בגיל 93) בופארד, גרמניה המערבית 
 שם לידה:  Борис Михайлович Скосырев 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, אנדורה, ממלכת ארצות השפלה 
 תפקיד:  מלך (7 ביולי 1934–21 ביולי 1934) 
 
בוריס מיכאלוביץ' סקוסירב (ברוסית: Бори́с Миха́йлович Ско́сырев, בקטלאנית: Borís Mikhàilovitx Skóssirev;‏ 12 בינואר 1896 – 27 בפברואר 1989) היה גולה לבן, הרפתקן, משתף פעולה עם הנאצים והטוען לכתר נסיכות אנדורה, אשר המליך את עצמו כנסיך אנדורה לתקופה קצרה בראשית שנות השלושים כבוריס הראשון מאנדורה.
ביוגרפיה > לפני אנדורה

סקוסירב נולד ב-12 בינואר 1896 בווילנה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, ככל הנראה למשפחה ממעמד אצולה נמוך. לא הרבה ידוע על משפחתו מעבר לפרטים הבודדים שסיפק בראיונותיו לתקשורת אך לטענתו תוארו היה ברון, תואר אותו אימץ בהמשך חייו כ-Baron Boris de Skossyreff.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה בשנת 1917, נמלט סקוסירב לבריטניה שם קיבל מקלט מדיני. בבריטניה התגייס לצי המלכותי הבריטי ושירת כקצין בחזית הרוסית עד לתום מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שחרורו מהצבא טען סוקוסירב כי יצר קשרים עם האצולה הבריטית והחל בלימודים באוקספורד, פרטים שהתבררו לאחר מכן כשגויים. במקביל הואשם סקוסירב מספר פעמים בהונאות פעוטות דבר שהוביל אותו ככל הנראה להצטרף למשרד החוץ כסוכן בתמורה לסילוק ההאשמות, שם שירת עד לשנת 1925.
בהמשך אותה שנה עבר להולנד שם קיבל דרכון הולנדי והחל לכנות את עצמו בתואר"הרוזן מאורנג", תוך השמעת טענות כי תואר זה ניתן לו על ידי בית המלוכה ההולנדי, דבר שהוכחש על ידי האחרונים. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הוגדר סקוסירב על ידי שירותי הביטחון ההולנדים כ"נוכל בינלאומי" וגורש מהמדינה.
סקוסירב עבר לקולומביה שם הקים חברה לגידול טבק שכשלה ולמד ספרדית, הוא נשאר בדרום אמריקה עד לשנת 1932 עת עבר לספרד, שם התוודע לראשונה לנסיכות אנדורה.
ביוגרפיה > באנדורה

בשנת 1934 ביקר סקוסירב לראשונה באנדורה והחל בתכנון "הפיכה". הוא יצר קשרים עם אזרחים מכל שכבות האוכלוסייה והחל לפזר בנסיכות הזעירה כסף רב שניתן לו בידי משקיעים אמריקאים אותם פגש בעת שהותו בדרום אמריקה. ב-17 במאי 1934 הופיע סקוסירב בפני המועצה הכללית של העמקים, והציע להשקיע במדינה ולערוך רפורמות בתמורה לנטילת השלטון. הצעתו נדחתה פה אחד על ידי המועצה, והתובע הכללי של המדינה האשים אותו בניסיון המרדה.
ביוגרפיה > באנדורה > גלות ראשונה

לאחר כישלונו עזב סקוסירב את אנדורה לספרד, לעיירה La Seu d'Urgell (אנ') הממוקמת כ-5 קילומטר בלבד מגבול אנדורה, שם הכריז על עצמו כ"שליט אנדורה בגלות". סקוסירב החל להתנהג כמונרך לכל דבר ועניין, אירח נשפים וכנסים, העניק חנינות וערך ראיונות עם עיתונים מובילים כמו הטיימס והדיילי הרלד.
סקוסירב פגש בספרד את הנסיך ז'אן, דוכס גיז, אשר היה הטוען לכתר צרפת מטעם בית אורליאן, והשיג ממנו לכאורה הסכמה לקבלת הזכות לתואר "נסיך אנדורה" בכפוף לכתר הצרפתי. סקוסירב טען כי מכיוון שאנדורה נשלטת על ידי נסיכים-שותפים אשר אחד מהם היה טרם המהפכה הצרפתית מלך צרפת, הרי שלנסיך ז'אן הסמכות להעניק לו את כס הנסיכות.
במקביל החל סקוסירב בניסוח חוקה לאנדורה, במסגרתה הציע להפוך את אנדורה למקלט מס ולהביא חופש דת, מודרניזציה והשקעות חיצוניות, דבר שהיה בשורה גדולה לנסיכות המסוגרת ושהוביל לתמיכה גדולה בתוכניתו ברחבי המדינה.
ביוגרפיה > באנדורה > בשלטון

ב-7 ביולי 1934 שב סקוסירב מגלותו לאנדורה וכשהוא מלווה בתומכיו צעד לאנדורה לה ולה כדי להופיע פעם נוספת בפני המועצה הכללית של העמקים. הוא נשא נאום בפני המועצה בו הציג את עצמו כרוזן מאורנג', הציג את החוקה שניסח וביקש לקבל בתמורה את השלטון בנסיכות. למחרת (ב-8 ביולי) אישרה האספה ברוב מוחץ את הבקשה, וביומיים שלאחר מכן קיבלה את החוקה החדשה והכתירה את סקוסירב כ"בוריס הראשון מאנדורה" (Boris I of Andorra).
לאחר ההכתרה לא נרשמה תגובה בקהילה הבינלאומית. ספרד וצרפת לא הגיבו לאירועים ולמעט מספר כתבות בעיתונות הצרפתית לא קיבלו האירועים תהודה, אך כאשר סקוסירב הכריז מלחמה על הנסיך השותף השני של אנדורה הבישוף מאורז'יי כדי לבסס את שלטונו, פנה האחרון לשלטונות הספרדים ודרש לסלק את סקוסירב מאנדורה.
ב-21 ביולי 1934, שלושה עשר יום לאחר שעלה לשלטון, נכנסו לאנדורה 4 אנשי כוחות הביטחון הספרדים ועצרו את סקוסירב. בצו הבישוף מאורז'יי פוזרה המועצה הכללית של העמקים ומונו במקומם נציגים ספרדים וצרפתים.