stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדעים קוגניטיביים
שיטות מחקר > ניסויים התנהגותיים

כדי לקבל תמונה טובה של מה מרכיב את ההתנהגות האינטליגנטית, יש לחקור תחילה את ההתנהגות עצמה. תחום זה של מחקר הוא בעל קשר הדוק לזה שבפסיכולוגיה הקוגניטיבית ובפסיכופיזיקה.
על ידי מדידת התגובות ההתנהגותיות לגירויים שונים, ניתן להבין משהו אודות האופן בו הגירויים הללו מעובדים. לוונדווסקי וסטרומץ (Lewandowski and Strohmetz, 2009) סקרו אוסף של שימושים חדשניים במדידות התנהגותיות בפסיכולוגיה, ביניהם: עקבות התנהגותיות, תצפיות התנהגותיות, ובחירות התנהגותיות. עקבות התנהגותיות הן פיסות מידע המעידות על כך שהתרחשה התנהגות, בעוד שהמבצע של אותה ההתנהגות לא נוכח (לדוגמה, לכלוך במגרש חניה). תצפיות התנהגותיות מערבות צפייה ישירה במבצע הפעולה (למשל, התבוננות באדם – עד כמה קרוב הוא ישב על יד אדם אחר). בבחירות התנהגותיות מדובר במצב בו אדם בוחר בין שתיים או יותר אפשרויות (לדוגמה, הצבעה, בחירה של עונש עבור משתתף אחר).
"זמן תגובה" הזמן בין הצגת הגירוי ובין התגובה המתאימה יכול להצביע על הבדלים בין שני תהליכים קוגניטיביים, וכן להצביע על תכונות מסוימות של אופיים. לדוגמה, אם במשימת חיפוש זמני התגובה משתנים באופן פרופורציונלי למספר האלמנטים, אזי זו ראיה לכך שתהליך קוגניטיבי זה של חיפוש מערב תהליך של חיפוש סריאלי (טורי) ולא מקבילי.
"תגובות פסיכופיזיות" ניסויים פסיכופיזיים הם שיטה פסיכולוגית ותיקה, שאומצה על ידי הפסיכולוגיה הקוגניטיבית. ניסויים אלו לרוב כוללים שיפוטים של תכונות פיזיקליות כלשהן, למשל, מידת הקוליות (loudness) של צליל. קורלציות של קני מידה סובייקטיבים בין נבדקים שונים יכול להראות הטיות קוגניטיביות/חושיות, בהשוואה למדדים הפיזיים האמיתיים שנמדדו. דוגמאות מסוימות כוללות:
שיפוטים זהים עבור צבעים, גוני קול (טונים), מרקמים, וכדומה.
שוני בספים עבור צבעים, גוני קול, מרקמים, וכדומה.
מעקב אחר תנועות עיניים שיטה זו נהוגה במחקר של מגוון תהליכים קוגניטיביים, בעיקר בחקר תפיסה חזותית ועיבוד לשוני. נקודת הפיקסציה (קבעון) של העיניים מקושר למיקוד אישי של הקשב. לכן, על ידי ניטור תנועות עיניים, אנו יכולים ללמוד איזה מידע נמצא בעיבוד בזמן נתון. מעקב אחר תנועות עיניים מאפשר לנו לחקור תהליכים קוגניטיביים בטווחי זמן קצרים ביותר. תנועות עיניים משקפות החלטות 'אונליין' בזמן ביצוע משימה, ומספקות לנו מעט התבוננות פנימה אל האופן שבו ההחלטות האלו אולי מעובדות.
שיטות מחקר > דימות מוחי

הדמיה מוחית כוללת ניתוח פעילות מוחית בזמן ביצוע משימות קוגניטיביות שונות. הדבר מאפשר לנו לקשר בין התנהגות לבין תפקוד מוחי, כדי להבין כיצד מידע מעובד במוחנו. סוגים שונים של שיטות הדמיה פותחו. השיטות שונות זו מזו ברזולוציה הטמפורלית (מימד הזמן) וברזולוציה המרחבית (מבוססת מיקום) שלהן. הדמיות מוחיות נמצאות בשימוש רחב בעיקר בתחום מדעי המוח הקוגניטיביים.
טומוגרפיית פליטת פוטון בודד ו-PET. סריקות SPECT ו-PET משתמשות באיזוטופים רדיואקטיביים, שמוזרקים לתוך מחזור הדם של הנבדק, משם הם מגיעים אל המוח. על ידי בדיקה באילו אזורים במוח האיזוטופים נקלטו יותר, ניתן להסיק לגבי האזורים המוחיים שפעילים יותר כרגע מאשר שאר אזורי המוח. ל-PET יש רזולוציה מרחבית דומה לזו של ה-fMRI, אך לעומת זאת הרזולוציה הטמפורלית שלו דלה מאוד. כמו כן, בסריקות ה-PET יש צורך להחדיר חומר רדיואקטיבי למוח הנבדק.
EEG. בשיטה זו נמדדים השדות החשמליים שנוצרים על ידי ריכוזים גדולים של נוירונים בקורטקס. המדידה מתבצעת באמצעות אלקטרודות שמונחות על גולגולת הנבדק. ל-EEG רזולוציה טמפורלית גבוהה במיוחד, אך רזולוציה מרחבית די גרועה.
דימות תהודה מגנטית תפקודי. fMRI מודד את הכמות היחסית של דם מחומצן הזורם לחלקים שונים במוח. ההנחה שעליה מתבססת שיטה זו היא שדם מחומצן באזור מסוים במוח מצביע על עליה בפעילות העצבית שבאזור זה. הדבר מאפשר לנו למקם תפקודים מסוימים באזורים מוחיים שונים. ל-fMRI רזולוציה מרחבית וטמפורלית סבירה.
דימות אופטי. שיטה זו משתמשת במשדרים ומקלטים של אינפרא-אדום על מנת למדוד את כמות האור המשתקפת על ידי הדם ליד אזורים מוחיים שונים. הואיל ודם מחומצן ושאינו מחומצן מחזירים אור בכמויות שונות, ניתן ללמוד אילו אזורים פעילים יותר (אלו שיש בהם יותר דם מחומצן). לדימות אופטי יש רזולוציה טמפורלית סבירה, ורזולוציה מרחבית גרועה. לשיטה זו יש יתרון גדול – היא בטוחה ביותר, וניתן להשתמש בה כדי לחקור מוחות של ילדים קטנים.
MEG. בשיטה זו נמדדים השדות המגנטיים שנוצרים מפעילות קורטיקלית. הדבר דומה ל-EEG, פרט לכך של-MEG רזולוציה מרחבית טובה יותר, מכיוון שהרעש במדידת השדות המגנטיים קטן הרבה יותר מאשר הרעש המתקבל ממדידת הפעילות החשמלית ב-EEG. משתמשים בחיישני SQUID על מנת לנטר שדות מגנטיים זעירים.
שיטות מחקר > מודלים חישוביים

שימוש במודלים חישוביים דורש ייצוג פורמלי מתמטי ולוגי של הבעיה. מודלים ממוחשבים נמצאים בשימוש בסימולציות ובאימות מחקרי של תכונות שונות של האינטליגנציה. מודלים חישוביים יכולים לעזור לנו להבין את הארגון הפונקציונלי של תופעה קוגניטיבית מסוימת. ישנן שתי גישות בסיסיות למידול קוגניטיבי. הראשונה מתמקדת בתפקודים מנטליים מופשטים של מוח אינטליגנטי, ומשתמשים בסמלים על מנת לבטא את הקשרים השונים. השנייה, שפועלת על פי התכונות של הקישוריות הנוירונלית במוחנו, נקראת סאב-סימבולית.
שיטות מחקר > שיטות נוירוביולוגיות

שיטות מחקר הלקוחות היישר ממדעי המוח ומהנוירופסיכולוגיה גם כן יכולות לעזור לשפוך אור על היבטיה השונים של הקוגניציה. שיטות אלו מאפשרות לנו להבין כיצד התנהגות אינטליגנטית מיושמת במערכת פיזיקלית:
רישום מתא בודד (Single Cell Recording).
גירוי מוחי ישיר (Direct brain stimulation).
מודלים מבעלי חיים (Animal models).
מחקרים שלאחר המוות (Postmortem studies).
ממצאים עיקריים

מדעי הקוגניציה הצליחו לא מעט. בין ההישגים הבולטים, המדעים הקוגניטיביים עודדו את פיתוחם של מודלים של הטיות קוגניטיביות ותפיסת סיכונים, והשפיעו רבות על פיתוחה של הכלכלה ההתנהגותית, חלק מענף הכלכלה. כמו כן, מדעי הקוגניציה קידמו תאוריה חדשה של הפילוסופיה של המתמטיקה, ותאוריות רבות בענפי הבינה המלאכותית, תורת השכנוע והאילוץ. נוכחותם של מדעי הקוגניציה בולטת בעיקר בפילוסופיה של הלשון ובאפיסטמולוגיה – החייאה מודרנית של הרציונליזם, כמו גם הנחת יסודות חשובים בבלשנות המודרנית. לתחומים השונים של מדעי הקוגניציה יש תרומה להבנה שלנו את המערכות התפקודיות השונות שבמוחנו (ואת המגבלות התפקודיות), החל מהפקת דיבור וכלה בעיבוד שמיעתי ובתפיסה חזותית. בעקבות חקר הקוגניציה חלה התקדמות בהבנה שלנו כיצד נזק לאזור מוחי מסוים משפיע על הקוגניציה, וכן בחשיפת הסיבות והתוצאות של מגבלות תפקודיות למיניהן, כדוגמת דיסלקסיה, אנופיה והזנחת צד.
ביקורת

עלייתם של מדעי הקוגניציה קשורה לתהליך המכונה המהפכה הקוגניטיבית שהחל בשנות ה-50 של המאה ה-20. במסגרת תהליך זה, השפיעו תהליכים ממדעים רבים על האופן שבו נחקרת הקוגניציה האנושית. בין התהליכים שהשפיעו על המהפכה הקוגניטיבית ניתן למנות את עליית הבינה המלאכותית במדעי המחשב, הבלשנות המודרנית בתחום הבלשנות, המודלים החישוביים והמתמטיים ברבים ממדעי הטבע, הפסיכולוגיה הקוגניטיבית בפסיכולוגיה, מדעי המוח בביולוגיה, הפונקציונליזם בפילוסופיה ועוד. כל אחד מתהליכים אלה לא התרחש ללא ביקורת. בשל יסודם של מדעי הקוגניציה בתהליכים אלה, רבות מהביקורות שהושמעו כנגד אותם התהליכים מהוות למעשה גם ביקורות כנגד מדעי הקוגניציה עצמם, והוגים שביקרו את אותם התהליכים ביקרו, בחלקם, גם את מדעי הקוגניציה. בין מבקרים אלה נמנה גם פרדריק סקינר ונציגים אחרים של זרם הביהייביוריזם בפסיכולוגיה.
חוקרים מרכזיים

כמה מן השמות היותר מוכרים במדעי הקוגניציה הם לרוב השנויים ביותר במחלוקת, או המצוטטים ביותר.
בענף הפילוסופיה נמנים דניאל דנט, שכותב מנקודת מבט של מערכות חישוביות; ג'ון סרל הידוע בשל הניסוי המחשבתי שלו – החדר הסיני השנוי במחלוקת; ג'רי פודור חסיד הפונקציונליזם והמטריאליזם הלא-רדוקטיבי, ודאגלס הופשטטר שמפורסם בזכות כתיבת ספרו גדל, אשר, באך, שעוסק בשאלות אודות הטבע של המילים ושל המחשבה.
בתחום הבלשנות השפיעו רבות נועם חומסקי וג'ורג' לייקוף. בתחום הבינה המלאכותית מובילים מרווין מינסקי, הרברט סיימון, אלן ניוול וקווין ווריק. בממלכת הפסיכולוגיה השמות הפופולריים כוללים את ג'יימס מקללנד וסטיבן פינקר.
האנתרופולוגים דן ספרבר, אדווין האטצ'ינס, סקוט אטראן פסקל בויר וג'וזף הנריך היו מעורבים במיזמים שיתופיים עם פסיכולוגים קוגניטיביים וחברתיים, מדענים פוליטיים וביולוגים אבולוציוניים, בניסיון לפתח תאוריות כלליות של יצירת תרבות, דת וקשרים פוליטיים.
ראו גם

בלשנות
הטיה קוגניטיבית
פילוסופיה של הנפש
חשיבה
כלכלה התנהגותית
מדעי המוח
נוירופסיכולוגיה
פסיכובלשנות
פסיכולוגיה
פסיכולוגיה חינוכית
פסיכולוגיה קוגניטיבית
רשת עצבית
קלינאי תקשורת
תורת ההחלטות
הערות שוליים

↑  אודות החוג למדעי הקוגניציה והמוח, באתר האוניברסיטה העברית
↑  מַדַּע הַהַכָּרָה במילון טכנולוגיית המידע: למידת מכונה (תשס"ד), באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534451905171  BNE: XX4583643  BnF: cb12117451h (data)  GND: 4193780-6  LCCN: sh88006179  NDL: 00577049  NKC: ph121697
ינשפין (מחוז)

מחוז יֵנְשֶׁפִּין (בשוודית: Jönköpings län) הוא מחוז בדרומה של שוודיה. המחוז גובל במחוזות קרונוברי בדרום, במחוז ווסטרה ייטלנד במערב, באגם וטרן בצפון ובמחוז אסטרייטלנד במזרח. האזור המנהלי[דרושה הבהרה] בו נמצא ינשפין הוא סמולנד.
מחלוקת קיימברידג' על ההון

מחלוקת קיימברידג' על ההון הייתה מחלוקת אקדמית בין הפרופסורים המובילים של חוגי הכלכלה באוניברסיטת קיימברידג' האנגלית ובאוניברסיטת MIT, אשר בקיימברידג' האמריקאית. המחלוקת נפרסה על פני תקופה של כעשרים וחמש שנים, משנות ה-50 המוקדמות, ועד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, ובאה לידי ביטוי במאמרים ובמאמרי תגובה שנכתבו בזמן זה. את הצד האנגלי הובילו הכלכלנים פיירו סראפה, Piero Sraffa וג'ואן רובינסון, Joan Robinson (וכן, לואיג'י פאסינטי, Luigi Pasinetti ופייראנג'לו גרניאני) ואילו את הצד האמריקאי הובילו רוברט סולו, Robert Solow ופול סמואלסון, Paul Samuelson (וכן פרנק האן, Frank Hahn וכריסטופר בליס, Christopher Bliss). הביקורת התמקדה בהפרכת הנחות היסוד של הכלכלה הנאו-קלאסית, ובראשן הקשר המונוטוני וההפוך בין הריבית להון.
מופעים קודמים של הוויכוח

הוויכוח על תאוריית הון בכלכלה איננו חדש. בליס הגדיר תקופה בת לפחות 200 שנים של חשיבה על מושג ההון, וסולו זיהה בה שלושה גלים עיקריים שבהם התנהל ויכוח עקרוני בנושא – הראשון, במעבר למאה ה-20, בין בוהאם-באוורק וג'ון בייטס קלארק; השני, בשנות ה-30, בין נייט, האייק וקאלדור, והאחרון, ויכוח זה. בהתייחסו לשלושת הגלים הללו, סולו טען כי כאשר ויכוח נמשך זמן רב כל כך, הרי שמדובר באחת משתי אפשרויות - שאלה עמוקה מאוד, או שאלה המוצגת באופן שגוי מאוד. לתפיסתו, השאלה התאורטית בהחלט הוצגה באופן שגוי, ולדידו, בכל שלושת הגלים הללו, ועל אף מעורבותו האישית באחרון שבהם, רוב רובו של הדיון היה מבולבל ובלתי ניתן להבנה עבור הכלכלנים בני זמנו – סערה בכוס תה סביב אנומליות הקשורות באופן בו הון נאמד במודלים מבוססי פונקציית ייצור מצרפית. לעומתו, במבט היסטורי על שלושת הגלים הללו, זיהה כהן מאפיינים משותפים עקרוניים אשר צפו ועלו בכל הוויכוחים. חזרתיות זו מהווה, לטענתו, ראיה לכך שדווקא מדובר כאן בשאלה עמוקה בהחלט, אשר דורשת התייחסות רצינית מהקהילה המדעית.
עיקרי הביקורת > אמידת ההון

במודלים חשובים בתאוריה הנאו-קלאסית נעשה שימוש בפונקציית ייצור מצרפי של מוצר אחד. כלומר, מניחים עבור כלל המשק כי קיים מוצר אחד בלבד אותו מייצרים, וזאת על ידי השימוש בהון הומוגני ובעבודה הומוגנית. הנחות אלו נותנות למודלים הללו חוזק הסברי ויכולת חיזוי חד משמעית. לדוגמה - ככל שההון שבשימוש גדל, כך הריבית יורדת (כאשר שאר הדברים קבועים), ובאופן דומה, ככל שהשימוש בעובדים גדל, כך שכרם יורד.
כהן והארקוט (Geoffrey Harcourt) טוענים כי הבעיה מתחילה במעבר למודלים הטרוגניים, בהם יש יותר ממוצר אחד, ולפחות חלק מהמוצרים משתתפים, במידה כזו או אחרת, בייצור של עצמם (כלומר, לוקחים חלק בהגדרה הכללית של ה"הון" שבמודל). כאשר רוצים לייצג הון מצרפי, לא ניתן לחבר יחד את כל ההון על בסיס הכמות שלו, היות שמדובר במוצרים שונים, נניח, מעדרים ומעבדי מחשב. במקרה הזה, הדרך היחידה לבטא הון מצרפי היא על פי ערכו של ההון. אז, התפוקה השולית של ההון הופכת להיות נגזרת של ערך התוצר לפי ערך ההון המושקע בו (להבדיל מנגזרת של כמות התוצר, לכמות ההון המושקע בו). כלומר, שיעור הריבית, אשר שווה לתפוקה השולית של ההון, נקבעת על ידי התנאים הטכניים של הייצור, כמות גורמי הייצור הנתונה במשק וכעת גם על ידי מחירים (משום שרק דרך המחירים ניתן להגיע לערכן של הסחורות). אולם המחירים מקורם בתפוקות השוליות של גורמי הייצור, כך שלמעשה – הקשר ההפוך והחד משמעי בין כמות ההון לשיעור הריבית, הופך להיות, במקרה הזה, קשר מעגלי.
עיקרי הביקורת > אמידת ההון > Reswitching and Capital Reversing

שתי תופעות אלו מתארות מצבים בהם ההון והריבית אינם מתנהגים ״כמצופה״ מהם, לפי התאוריה הנאו-קלאסית. Capital Reversing, מתאר מצב בו יחס הון/עובדים נמוך יותר (שיטת ייצור מסוימת) מתאים לריבית נמוכה יותר. בבחינת שני מצבים נייחים, הדבר דומה למצב בו מחירי ההון נמוכים יותר ככל שההון נמצא יותר במחסור. כלומר, עקומת הביקוש להון איננה כל הזמן רק יורדת משמאל לימין. Reswitching מתאר מצב בו שיטת ייצור מסוימת (יחס הון/עבודה מסוים) עדיפה ברמת ריבית נמוכה וגבוהה, ואילו ברמת ריבית בינונית עדיפה שיטת ייצור (יחס הון/עובדים) אחרת. כלומר עם ירידת הריבית, הפירמה עוברת לייצר מטכניקה א' לטכניקה ב', ועם המשך הירידה חוזרת לטכניקה א'. כלומר, אותה טכניקה, ומכאן אותה תפוקה שולית מיוחסת לשתי רמות ריבית שונות.
סמואלסון הרחיב על תופעות אלו, והודה, במאמר משנת 1966, כי תופעות אלו בהחלט סביר שיתקיימו. לדבריו, ההנחה הנאו-קלאסית, שהימנעות מצריכה מובילה לירידה בריבית, היא רק אפשרות אחת מבין שתי תוצאות אפשריות. הוא מסכם כי על אף שגילויים אלו בהחלט מקשי על התאוריה הנאו-קלאסית, הרי שיש להודות שהן תקפות ונכונות.
הביקורת שכנגד

גל ראשון של תגובות התקיים עד אמצע שנות ה-60, אשר לקחו בו חלק בעיקר סולו, סוואן וסמואלסון. אלו התמקדו בהגנה על פונקציית הייצור המצרפית של סחורה אחת, ובהדיפה של הביקורת. בגל הבא, החל מ 1966, בליס והאן קיבלו את הטענה שההנחה הנאו-קלאסית על הקשר ההפוך והמונוטוני בין כמות ההון לריבית איננה מתקיימת בהכרח, ושהשימוש במודלים של שווי משקל כללי אינם מגובים בתאוריית הון מספיק טובה, כמו כן עלתה ביקורת פנימית שהראתה שהמודלים של שווי משקל כללי אינם בהכרח יציבים.
שטיגליץ טען שהתופעה של Reswitching רק מראה את מה שכבר ידוע – שההנחות של התאוריה הנאו-קלאסית, הן הנחות חלשות, ושאין להן השלכות חזקות עבור שימוש במודלים המשווים מצבים של שווי משקל (Steady State), אולם הן מאפשרות להגיע למסקנות איכותיות. לדבריו, התוצאות שתופעת ה reswitching מנפקת דומות בחשיבותן לתוצאות המתקבלות מההכרה במוצרי גיפן, ואף פחות מהן.
סולו, עם תחילתו של הוויכוח, הכיר בקשיים שעולים מהביקורת, אולם גרס כי מקור הבעיה איננו באמידה של הון מצרפי, כי אם מהעירוב של העבר, ההווה והעתיד בתוך מודלים. הוא הגן באופן אמפירי על מודל פונקציית הייצור המצרפי של מוצר יחיד, בטענה כי מודל זה מצליח לזקק את עיקרי תהליך הצמיחה, ובעיקר, כאמור, משום שהוא לא הכיר דרך אחרת. כך גם סמואלסון, שתיאר כיצד השימוש במודלים אלו בניתוח נתוני אמת יכול לחזות התנהגות מדויקת של כלכלות הטרוגניות מורכבות, ״כאילו״ הן נבעו מפונקציית ייצור מצרפית אחת.
כהן והארקוט מציינים שהמודלים הנאו-קלאסיים היו פוריים למחקר האמפירי לאורך השנים, משום ההפשטה הרבה שבהם. והם מודים שלעומתם, הצד האנגלי, אכן לא סיפק מחקר אמפירי על הסיבות וההשלכות של השקעות הון. יתרה מכך, חולשה נוספת של הצד האנגלי שהם מציינים, עולה מכך שרובינסון וסראפה לא פיתחו כלים ושיטות עבודה תאורטיים אלטרנטיביים (בניגוד לכלים ושיטות הסבריים שהיו למכביר) כדי לתמוך בביקורת שלהם. אולם, לצד הכרה בחולשות אלו, הם מציינים כי, עבודות מאוחרות, החל משנות ה-70, של כלכלנים כמו קלצקי, גודווין, קלדור ופאסינייטי זכו להתעלמות גורפת מצד המקצוע.
לקריאה נוספת

אבי קליין, כשהאמונה הכלכלית מתנגשת  בהגיון, באתר ארץ אחרת, ‏יולי 2006 (ארכיון)
הערות שוליים

1 2 3  Bliss, C., Cohen, J.A. and Harcourt, G.C., Capital Theory, Vol. 1, Northampton: Edward Elgar Publishingm, 2005
1 2  Solow, Robert M., Capital Theory and the Rate of Return, North-Holland Publishing Company-Amsterdam, 1963
↑  Cohen, Avi. J., Capital Controversy from Bohm-Bawerk to Bliss: Badly Posed or Very Deep Questions? Or What “we” can learn for Capital Controversy even if you don’t care who won?, Journal of the History of Economics Thought 32.1
1 2  Cohen, Avi. J and G.C. Harcourt, Whatever Happened to the Cambridge Capita Theory Controversies, Journal of Economic Pesrpectives
↑  Samuelson, Paul A., A Summing Up, The Quarterly Journal of Economics, 1966
↑  Stiglitz, Joseph E., The Cambridge-Cambridge Controversy in the Theory of Capital; A View from New Haven: A Review Article, Journal of Political Economy
↑  Solow, Robert M., The Production Function and the Theory of Capital, The Review of Economic Studies
↑  Samuelson, Paul A., Parable and Realism in Capital Theory: The Surrogate Production Function, The Review of Economic Studies
מכינת מנשרים קלו

| --- | --- |

 מכינה קדם-צבאית
 תקופת הפעילות:  2005–הווה (כ־20 שנה) 
 תלמידים
 :  כ-70 חניכים
 מיקום
 מיקום:  בית ספר שדה "חוף הכרמל", סמוך לקיבוץ מעגן מיכאל
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°33′00″N 34°54′55″E﻿ / ﻿32.550083333333°N 34.915138888889°E﻿ / 32.550083333333; 34.915138888889
 אתר רשמי
  (למפת הכרמל מוגדלת) מכינת מנשרים קלו(למפת הכרמל רגילה) מכינת מנשרים קלו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מכינת מנשרים קלו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מכינת מנשרים קלו
 
מכינת "מנשרים קלו" היא מכינה קדם-צבאית חילונית השוכנת בבית ספר שדה "חוף הכרמל", סמוך לקיבוץ מעגן מיכאל. המכינה נוסדה בשנת 2005 על ידי אלוף-משנה מוקי בצר ופרופ' יוסי לשם. את תפקיד מנהל המכינה מאייש היום דרור בר ניר והוא ממלא מקום רכז ההדרכה.
מכינת "מנשרים קלו" פועלת במסגרת החברה להגנת הטבע, ומטרתה לטפח מנהיגות צעירה המקדמת חינוך לערכי אחריות, יוזמה וציונות ובכך לפעול ליצירת חברה סולידרית, סובלנית ודמוקרטית במדינת ישראל.
שגרת המכינה כוללת לימודים, טיולים, התנדבויות וחיי קבוצה.
חניכי המכינה הם בוגרי כיתה י"ב המועמדים לגיוס לצה"ל. מדי שנה מגיעים למכינה כ-70 חניכים.
מפגש אחים בוגרים של מחזור כ׳ (כורעים) וי״ט
הערות שוליים

1 2  ענבל גוכמן, מכינת מנשרים קלו, באתר מועצת המכינות הקדם צבאיות הציוניות-ישראליות
גדי כץ

גד (גדי) כץ הוא ראש עיריית אילת לשעבר, שכיהן בתפקיד בין השנים 1974 ו-1983.
ביוגרפיה

נולד בכפר יהושע ב-1937. בגיל 6 עברה משפחתו לגבעתיים, שם גדל בשכונת בורוכוב. למד בתיכון שבח בתל אביב במגמת מכונאות. שרת בחטיבת הצנחנים, במסגרתה השתתף בפעולות התגמול ובמלחמת סיני, שבו צנח בקרב המיתלה. הוא עבר קורס קצינים, והשתחרר ב-1958 כסגן מפקד פלוגה. לאחר שחרורו החל לעבוד כמכונאי בחברת קו צינור אילת אשקלון (קצא"א). למד הנדסת מכונות בטכניון, ולאחר שקיבל את התואר עבר לאילת והיה למנהל מתקן קצא"א בעיר.
בשנת 1973 התמודד על ראשות רשימת המערך בבחירות לעיריית אילת שנערכו באותה שנה ולא נבחר, אך בעקבות אי-סדרים שנתגלו בהליך הבחירות נערכו בחירות חוזרות, שבהן זכה. בבחירות עצמן, שהתקיימו ב-31 בדצמבר, גבר כץ על מועמד הליכוד שמואל מלצר, ונבחר לראשות העיר. בבחירות ב-1979 נבחר לכהונה נוספת. בכהונה זו נחקר בחשד לשחיתות, אך התיק נסגר משלא נמצאו ראיות לפלילים.
בבחירות ב-1983 התמודד בראש הרשימה העצמאית "שי" מול מועמד המערך רפי הוכמן. בסיבוב הראשון גבר כץ על הוכמן אך בסיבוב השני הפסיד לו, ונותר חבר במועצת העיר. בשל לחץ מהמפלגה שיפרוש ממועצת העיר הוא עזב את אילת, והתמנה לנהל את מפעל הפלדה "איסכור" מקבוצת כור בקריית גת.
ב-1988 שב לאילת והחלים מפציעה קשה בתאונת דרכים. בבחירות ב-1989 התמודד שוב לראשות העירייה מול רפי הוכמן וגבי קדוש, אך קיבל רק כ-21% מהקולות. רשימתו זכתה לשלושה מושבים במועצת העיר. בבחירות ב־1993 התמודד במקום השני ברשימת הליכוד בראשותו של קדוש. בבחירות ב-1998 התמודד ברשימה עצמאית ולא עבר את אחוז החסימה.
כץ עומד בראש עמותה למען קשישים באילת ופעיל בתחום המאבק לשמירה על חופי מפרץ אילת.
חיים אישיים

היה נשוי לוורדה, פסיכולוגית ומורה, ולהם שלושה ילדים. ב-1985 התגרש ממנה, ולאחר זמן התחתן בנישואים אזרחיים עם מרים (מירה) יסעור. השניים מתגוררים באילת.
הערות שוליים

↑  ג׳קי אזולאי מועמד המערך לעירית אילת, מעריב, 20 ביוני 1973
↑  ברוך מאירי, נפסלו מועמדי המערך באילת, מעריב, 24 ביוני 1973
↑  ברוך מאירי, באילת: מועמד המערך שנבחר תבע הצבעה שנייה ו...נכשל, מעריב, 23 ביולי 1973
↑  אילת - המערך שמר על כוחו, מעריב, 1 בינואר 1974
↑  מקומי - אילת, מעריב, 13 ביוני 1984
↑  גדי כת מאילת - לניהול איסכור, מעריב, 27 באוגוסט 1984
↑  יהודית זילברשטיין, "אין נקיפות מצפון": באילת ממשיכים לחגוג, באתר nrg‏, 21 באוגוסט 2011
שר האוצר של רוסיה

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  אנטון סילואנוב
 תאריך כניסה לתפקיד:  27 בספטמבר 2011
 דרכי מינוי:  מינוי בצו נשיאותי
 תחום שיפוט:  רוסיה רוסיה
 כפוף:  לממשלת רוסיה
 מושב המשרה:  רחוב אילינקה 9, מוסקבה
 ייסוד המשרה:  8 בספטמבר 1802
 איוש ראשון:  אלכסיי וסילייב
 minfin.ru/ru/ministry/structure/management
 
שר האוצר של רוסיה (ברוסית: Министр финансов Российской Федерации) הוא השר האחראי על נושאי הכלכלה והפיננסים (הנושאים המוניטריים) בממשלת רוסיה. השר מכהן במקביל גם כסגן ראש ממשלת רוסיה ועומד בראש משרד האוצר של רוסיה.
תפקיד זה נחשב לאחד התפקידים הבכירים ונושא משרה זו נחשב לאחד החשובים בממשל הרוסי. השר אחראי למערכת הפיננסית והכספים של הפדרציה הרוסית. בין השאר, הוא אחראי גם לאישור המטבעות והשטרות הרוסיים. בינואר 2016 הורחבו סמכויות התפקיד ושר האוצר אחראי גם לאכיפת חוק בתחום ייצור מוצרי אלכוהול ואכיפת חוקי המכס.
משרת השר נוצרה עם הקמת משרד האוצר (האימפריה הרוסית) ב-8 בספטמבר 1802. שר האוצר הראשון של האימפריה הרוסית היה אלכסיי וסילייב שכיהן עד שנת 1807 כשר האוצר.
סמכויות ותפקידים

תפקידו המרכזי של שר האוצר הוא בקביעת מסגרות תקציב המדינה השנתי. לשר האוצר השפעה על קביעת הבנק המרכזי בדבר שיעורי הריבית. השר קובע את יעדי האינפלציה, שהריבית שקובע הבנק נועדה להשיג. השר עובד בשיתוף פעולה הדוק עם נגיד הבנק המרכזי ולו השפעה רבה על בחירת נגיד הבנק וסגניו.
תחת שר האוצר עומדים סגן ראשון וסגני שרים ועובדי ציבור. הסגן הראשון אחראי לניהול המשא ומתן עם יתר משרדי הממשלה בדבר היקף תקציבם.
שרי האוצר > שרי האוצר של ממשלת המעבר

| שם | תקופת כהונה |
| --- | --- |
מיכאיל טרשצ'נקו: 2 במרץ - 5 במאי 1917
אנדריי שינגאריוב: 5 במאי - 2 ביולי 1917
אלכסנדר חרושצ'וב: 11 - 24 ביולי 1917
ניקולאי נקראסוב: 25 ביולי - 31 באוגוסט 1917
מיכאיל ברנאצקי: 2 בספטמבר - 25 באוקטובר 1917
שרי האוצר > קומיסרי האוצר העממיים של רוסיה הסובייטית

| שם | תקופת כהונה |
| --- | --- |
איוואן סקבורצוב-סטפאנוב: 27 - 30 באוקטובר 1917
ויאצ'סלב מנז'ינסקי: 30 באוקטובר 1917 - 2 באפריל 1918
איסידור גוקובסקי: 9 באפריל - 16 באוגוסט 1918
ניקולאי קרסטינסקי: 16 באוגוסט 1918 - 7 באפריל 1922
גריגורי סוקולניקוב: 7 באפריל 1922 - 6 ביולי 1923
מירון ולדימירוב: 6 ביולי 1923 - 29 בדצמבר 1924
ניקולאי מיליוטין: 29 בדצמבר 1924 - 21 בדצמבר 1929
ורורה יאקובלבנה: 21 בדצמבר 1929 - 12 בספטמבר 1937
ניקולאי סוקולוב: 12 בספטמבר 1937 - 31 בינואר 1938
וסילי פופוב: 7 בפברואר 1938 - 20 באפריל 1939
מיכאיל אומנוב: 20 באפריל - 30 בספטמבר 1939
ארסני ספרונוב: 23 באוקטובר 1939 - 28 במרץ 1941
אלכסיי פוסקונוב: 28 במרץ 1941 - 18 ביולי 1945
ארסני ספרונוב (קדנציה שנייה): 18 ביולי 1945 - 23 במרץ 1946

במרץ 1946 תפקיד קומיסר האוצר העממי הפך לשר האוצר של ברית המועצות (לאחר הפיכת הסובנרקום למועצת השרים של ברית המועצות, ב-23 במרץ 1946).
שרי האוצר > שרי האוצר של ברית המועצות

תפקיד שר האוצר נוצר ב-19 במרץ 1946.
| שם | תקופת כהונה |
| --- | --- |
ארסני זוורב: 19 במרץ 1946 - 16 בפברואר 1948
אלכסיי קוסיגין: 16 בפברואר - 28 בדצמבר 1948
ארסני זוורב (קדנציה שנייה): 28 בדצמבר 1948 - 16 במאי 1960
וסילי גרבוזוב: 16 במאי 1960 - 12 בנובמבר 1985
ויקטור דמנצב (ממלא מקום): 12 בנובמבר - 13 בדצמבר 1985
בוריס גוסטב: 13 בדצמבר 1985 - 7 ביוני 1989
ולנטין פאבלוב: יוני 1989 - 14 בינואר 1991
ולדימיר אורלוב: 14 בינואר - 26 בנובמבר 1991
ולדימיר ראייבסקי: 21 בדצמבר 1991 - 4 בפברואר 1992
שרי האוצר > שר הכלכלה והאוצר

התפקיד נוצר ב-11 בנובמבר 1991 על בסיס תפקיד שר הכלכלה והאוצר של רוסיה הסובייטית (צו נשיא רוסיה מספר 190).
| שם | תקופת כהונה |
| --- | --- |
יגור גאידר: 11 בנובמבר 1991 - 19 בפברואר 1992
שרי האוצר > שרי האוצר של הפדרציה הרוסית

| שם | תקופת כהונה |
| --- | --- |
יגור גאידר: 19 בפברואר - 2 באפריל 1992
וסילי ברצ'וק: 2 באפריל 1992 - 25 במרץ 1993
בוריס פיודורוב: 25 במרץ 1993 - 26 בינואר 1994
סרגיי דובינין: 26 בינואר - 12 באוקטובר 1994
אנדרי ואווילוב: 12 באוקטובר - 4 בנובמבר 1994
ולדימיר פנסקוב: 4 בנובמבר 1994 - 15 באוגוסט 1996
אלכסנדר ליבשיץ: 14 באוגוסט 1996 - 17 במרץ 1997
אנטולי צ'ובאיס: 17 במרץ - 20 בנובמבר 1997
מיכאיל זדורנוב: 20 בנובמבר 1997 - 25 במאי 1999
מיכאיל קסיאנוב: 25 במאי 1999 - 18 במאי 2000
אלכסיי קודרין: 18 במאי 2000 - 26 בספטמבר 2011
אנטון סילואנוב: 27 בספטמבר 2011 - מכהן
הערות שוליים

↑  על פי החלטת הסובייט העליון של ברית המועצות מה-28 באוגוסט 1991 מספר 2366-I "אודות שחרור פאבלוב ו.ס. מתפקיד ראש ממשלת ברית המועצות". על פי חוקי ברית המועצות, פיטורי ראש הממשלה משמעותה פיזור הממשלה כולה וכל חבריה
↑  צו נשיאותי מספר N УП-2884 "אודות חברי ממשלת ברית המועצות לשעבר"
↑  כיהן כממלא מקום שר האוצר עד ה-16 בדצמבר 2011 עת קיבל מינוי קבוע