stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רימונדה טוויל
דעותיה ויחסה לישראל

על פי ספרה "מעצר בית", שפורסם בעברית בינואר 1979, רימונדה חשה תמיד קונפליקטים - כנוצרייה בחברה שרובה מוסלמית, וכאישה מודרנית בחברה מסורתית. היא מתנגדת לכיבוש הישראלי בשטחים, פעלה רבות נגדו, ואף נעצרה מספר פעמים. מצד שני היא תמכה תמיד בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
היא דוברת עברית רהוטה, ובעבר אירחה ישראלים רבים בביתה ברמאללה.
בשנת 1988 פגשה רימונדה את העיתונאי הישראלי נתן זהבי ביוון, במהלך ניסיון פלסטיני לשלוח ספינת פליטים פלסטינים לישראל. היא הכירה לו את בתה סוהא, והציעה לו להינשא לה. זהבי סירב להצעה, ולמעשה לא התחתן מעולם.
טוויל הייתה במשך שנים רבות ביחסי ידידות עם רות דיין. ב-2017 יצאה לאור ספר המספר את סיפור חברותן.
לקריאה נוספת

רימונדה ונפתולי הגורל, באתר דוגרינט, 2010-2012
אנתוני דוד, ידידות בלתי אפשרית, תרגום: ד"ר עמנואל לוטם, הוצאת שוקן 2017
רימונדה חווא-טוויל, מעצר בית, תרגום: נעמי גל. הוצאת אדם: ירושלים, 1979
הערות שוליים

1 2   אבירמה גולן, "ידידות בלתי אפשרית": רות דיין וריימונדה טוויל מסרבות להיות אויבות, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2017
↑  אדי סופר, "לא ראיתי עריקים מצה"ל רק שמעתי עליהם, מעריב, 8 בנובמבר 1973
↑  דליה מזורי, משכילה משכם מחפשת אינטלקטואלים בקמפוס הירושלמי, מעריב, 30 באוקטובר 1972
↑  יוסף צוריאל, משרדה של טויל כנראה לא יסגר, מעריב, 1 באוקטובר 1984
↑  אין שינוי בתנאי המעצר של העתונאית, דבר, 17 בנובמבר 1976
צו מעצר מינהלי נגד העתונאית טוויל מרמאללה, דבר, 11 באפריל 1978
אנשי הביטחון שהתדפקו בשבוע שעבר על דלת אחת הווילות היפות שברמאללה, לא הסתפקו במעצרה של בעלת-הבית, העיתונאית הפלסטינית הידועה, רימונדה טאוויל, "העולם הזה", גיליון 2118 מ-5 באפריל 1978, עמוד 18
↑  יוסף צוריאל, ד'ר גולדמן פועל לשחרר את רמונדה טאוויל, מעריב, 27 במרץ 1978
↑  שוש אביגל, מישוואה של סבל, משני עברי פס ירוק, כותרת ראשית, 29 ביוני 1983
↑  שרית פוקס, ב"צוותא" בצהרי יום ערפאת רוצה שלום עכשיו", מעריב, 25 בינואר 1984
↑  יוסף ולטר, רימונדה דיברה בשם אש"ף - והקצינים עזבו את האולם, מעריב, 26 במרץ 1984
↑  מיכל סלע, שופרות תוקעים באל-אקצה, כל העיר, 21 בספטמבר 1984
1 2  אורן כהן, נסגר השבועון "אל־עוודה" בי-ם, חדשות, 3 במאי 1988
↑  לטיף דורי ורימונדה טוויל ברומניה. "אם החוק נגד השלום, אני נגדו", חדשות, 9 בנובמבר 1986
יעל לוטן, יומן רומניה, כותרת ראשית, 12 בנובמבר 1986
↑  ישראל פרץ, מנחם שיזף, "רוצים להתגלח עלינו עם החוק החדש", חדשות, 9 בפברואר 1987
↑  אורן כהן, יאיר פידל, נסגרה סוכנות הידישת שר טוויל, חדשות, 31 במרץ 1988
↑  גיא בכור, הסוכנות של טוויל עוברת לפריז, חדשות, 6 באפריל 1988
↑  עמוס הראל, אבי יששכרוף, מה הרג אותו?, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2005
↑  מנהל בנק ואשתו בשכם הוזהרו מפעילות קיצונית, מעריב, 5 באפריל 1973
1 2  שפי גבאי, מחפשים את גברת ערפאת, מעריב, 3 בפברואר 1992
↑  "אשת ערפאת הפילה פעמיים לפני נישואיהם", מעריב, 27 במרץ 1992
↑  "ערכאת התחתן בחשאי עם מזכירתו", חדשות, 2 בפברואר 1992
עוזי דקל, "טאוויל צעקה על ערפאת: בתי לא פילגש", חדשות, 3 בפברואר 1992
↑  יוסף צוריאל, "מאיר יערי אמר לי: אם תרצו אין זו אגדה" רמונדה טאוויל בספרה החדש, מעריב, 17 בינואר 1979
↑  יוסי אמיתי, שיחת סאלון בביתה של ריימונדה טאוויל, דבר, 13 באפריל 1978
↑  נתן זהבי, לא מתחתן עם סוהא, באתר nrg‏, 26 בנובמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308047505171  PLWABN: 9810658860605606  BnF: cb12612281j (data)  ISNI: 0000 0001 0015 7559  LCCN: n79027260  NTA: 068939949  SUDOC: 055241077  VIAF: 39497484   WorldCat (עם VIAF): 39497484
רנגו

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  גור ורבינסקי
 הופק בידי:  גרהם קינג 
 תסריט:  ג'ון לוגן
 עריכה:  קריג ווד 
 שחקנים ראשיים:  ג'וני דפ   אביגייל ברסלין   אלפרד מולינה   ביל ניי
 מוזיקה:  הנס צימר
 צילום:  רוג'ר דיקינס 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  אולפני סרטי פרמאונט   Nickelodeon Movies Studio   Industrial Light & Magic   GK Films   Blind Wink
 חברה מפיצה:  UIP Duna, פרמאונט, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 4 במרץ 2011   ישראל 17 במרץ 2011
 משך הקרנה:  107 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט ילדים, מערבון, סרט הרפתקאות 
 תקציב:  135,000,000
 הכנסות:  $245,724,603
 הכנסות באתר מוג'ו:   rango
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר
 www.rangomovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
רנגו (באנגלית: Rango) הוא סרט אנימציה ממוחשבת והנפשה אמריקאי, שבוים על ידי גור ורבינסקי ויצא לאקרנים ב-4 במרץ 2011. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר וב-4 פרסי אנני ובהם סרט האנימציה הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר (גור ורבינסקי).
תקציר העלילה

זיקית חסר שם הנקלע בטעות למדבר מוהאבי פוגש לטאה נאה בשם שעועית המובילה אותו לעיירה המאוכלסת בחיות מדבר. כאמצעי הגנה עוטה הזיקית את זהותו של "רנגו", הלוחם האמיץ. עד מהרה מגלה רנגו שמאחורי התפוררותה של העיירה עומדת קונספירציה מסעירה בעקבות המים ומוצא את עצמו יוצא להגנת התושבים מפני ג'ייק המתקתק, נחש פעמונים מרושע.
צוות השחקנים הראשי

ג'וני דפ (מדבב בעברית: דרור קרן), בתפקיד רנגו
איילה פישר (מדבבת בעברית: שירי גדני), בתפקיד בינס (בעברית "שעועית")
אביגייל ברסלין (מדבבת בעברית: יהלי מרגלית טופול), בתפקיד פריסיליה
אלפרד מולינה (מדבב בעברית: יהודה אפרוני), בתפקיד רודקיל
ביל ניי (מדבב בעברית: יורם יוספסברג), בתפקיד ג'ייק המתקתק
ריי וינסטון (מדבב בעברית: אריה צ'רנר), בתפקיד ביל הרשע
טימותי אוליפנט (מדבב בעברית: גיל פרנק), בתפקיד רוח המערב
הפקה

הסרט הופק על ידי Nickelodeon Movies Studio, חברת ההפקות של גור ורבינסקי. הנפשת ה-CGI נוצרה על ידי Industrial Light & Magic (‏ILM); הסרט היווה הראשון באורך מלא שהחברה מפיקה לו הנפשה כאשר קודם לכן עסקה החברה בהפקת אפקטים חזותיים לסרטי לייב אקשן. הסרט הוא סרט ההנפשה הראשון של גור ורבינסקי. מטרתו של ורבינסקי הייתה ליצור סרט "קטן" לאחר שודדי הקאריביים שהיה "גדול".
במהלך הקלטות הדיבוב קיבלו השחקנים תלבושות והוצבה תפאורה על מנת לתת להם "תחושה של המערב הפרוע".
הסרט כולל אזכורים לסרטי המערבונים: בעבור חופן דולרים, האקדח הרעוע במערב, הטוב, הרע והמכוער, צ'יינהטאון, פחד ותיעוב בלאס וגאס, בייבי אריזונה, קט בלו, היו זמנים במערב ומלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה.
קבלה > ביקורות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי. באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 88% המבוסס על 200 ביקורות עם דירוג ממוצע של 7.6/10, קיים קונצנזוס לפיו הסרט פורץ דרך וחכם. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון של 75 מתוך 100. רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס נתן לסרט ציון מקסימלי של ארבעה כוכבים מתוך ארבעה וכתב "נס: קומדיה מונפשת חסמה לצופי הקולנוע הנראית נהדרת... הסרט הוא ללא ספק אחד מן קלסיקות האנימציה הגדולות ביותר של כל הזמנים". ריצ'רד קורליס מטיים מגזין שיבח את הסרט וכינה אותו "כיפי, חכם ומצחיק"; בהמשך דירג קורליס את הסרט כתשיעי הטוב ביותר לשנת 2011 וכתב "בשנה חזקה יחסית לאנימציה... רנגו היה הכי מצחיק ומגניב!".
גם בישראל קיבל הסרט ביקורות חיוביות רבות. דורון פישלר מעין הדג ביקר את הסרט בצורה בינונית וכתב כי הוא מוזר וסטרנדרטי. באתר Opinion קיבל הסרט ארבעה וחצי כוכבים, קונצנזוס הסכים כי הסרט מבדר ומעניין. ב-mako נכתב כי "האנימציה החכמה, הדמויות המקוריות והדיבוב הכובש של ג'וני דפ מחפים על העלילה הקצת צפויה של 'רנגו'...". באתר ynet קיבל הסרט ארבעה וחצי כוכבים ונכתב עליו כי הוא "בידור אינטליגנטי ופרוע למבוגרים, שגם ילדים עם מקדם מגניבות גבוה יוכלו ליהנות ממנו...". באתר עכבר העיר כונה הסרט "מערבון מצויר על משמעות החיים" ושובח.
קבלה > הכנסות

רנגו היה להצלחה קופתית עבור Nickelodeon Movies Studio וסרטי פרמאונט כאשר הכניס $123,477,607 בצפון אמריקה ו-$122,246,996 בשאר העולם, ובסך הכול $245,724,603. הסרט דורג ה-23 בהכנסות בשנת 2011.
ביומו הראשון הכניס הסרט $9,608,091 ובסוף השבוע הראשון $38,079,323 ודורג ראשון בקופות בהכנסות. ב-26 במרץ 2011 הפך לסרט הראשון ב-2011 שחצה את רף ההכנסות של $100,000,000.
לאחר סיום החוזה של חברת ההפצה של הסרט, פרמאונט, עם דרימוורקס אנימציות החליטה חברת ההפצה להקים חטיבת אנימציה משלה לאור הצלחת סרט זה.
קבלה > מחלוקות בקשר לעישון

ארגון המלחמה לעישון של סקרמנטו קליפורניה אמר כי הסרט הוא סכנה בריאותית וציין כי יש בו לפחות 60 מקרי עישון, מסיבה זו ארגוני מלחמה בעישון רבים קראו לשנות את הגבלת הסרט ל-PG (ילד מעל גיל 8 בליווי מבוגר) מ-G (סרט ילדים לכל הגילים) אך למרות זאת ההגבלה לא השתנתה.
קבלה > פרסים ומועמדויות

| פרס | קטגוריה | זוכה / מועמד | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| פרס אוסקר | הסרט המונפש הטוב ביותר | גור ורבינסקי | זכייה |
| פרס ברית הנשים העיתונאיות | הסרט המונפש הטוב ביותר |  | זכייה |
| פרס ברית הנשים העיתונאיות | הדיבוב הנשי הטוב ביותר בסרט מונפש | איילה פישר | זכייה |
| עורכי הקולנוע האמריקאים | העריכה הטובה ביותר בסרט מונפש | קרייג ווד | זכייה |
| פרס אנני | הסרט הטוב ביותר |  | זכייה |
| פרס אנני | האפקטים הטובים ביותר בסרט מונפש | צ'ייס קופר ווִילי גייגר | מועמדות |
| פרס אנני | עיצוב הדמות הטוב ביותר בסרט מונפש | מארק "קראש" מקרי | זכייה |
| פרס אנני | הבימוי הטוב ביותר בסרט מונפש | גור ורבינסקי | מועמדות |
| פרס אנני | הסטוריבורד הטוב ביותר בסרט מונפש | דליה גוסמן וג'וש הייז | מועמדות |
| פרס אנני | התסריט הטוב ביותר בסרט מונפש | ג'ון לוגן, גור ורבינסקי וג'יימס בירקיט | זכייה |
| פרס אנני | העריכה הטובה ביותר בסרט מונפש | קרייג ווד | זכייה |
| האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה | הסרט המונפש הטוב ביותר |  | זכייה |
| פרסי איגוד מבקרי הקולנוע של בוסטון | הסרט המונפש הטוב ביותר |  | זכייה |
| פרסי איגוד מבקרי הקולנוע של שיקגו | הסרט המונפש הטוב ביותר |  | זכייה |
| פרס גלובוס הזהב | הסרט המונפש הטוב ביותר |  | מועמדות |
| פסטיבל סרטי הקולנוע של הוליווד | הסרט המונפש הטוב ביותר |  | זכייה |
| פרסי IGN לשנת 2011 | הסרט המונפש הטוב ביותר |  | זכייה |
| פרסי איגוד מבקרי המוזיקה הבינלאומי | הפסקול המקורי הטוב ביותר בסרט מונפש | הנס צימר | מועמדות |
| פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון | הדיבוב האהוב ביותר מסרט מונפש | ג'וני דפ | מועמדות |
| פרסי איגוד מסקרי הקולנוע של לוס אנג'לס | הסרט המונפש הטוב ביותר |  | זכייה |
| פרסי עורכי הסאונד | עריכת הסאונד הטובה ביותר בסרט מונפש |  | מועמדות |
| פרסי מועצת ארצות הברית לסקירה | הסרט המונפש הטוב ביותר |  | זכייה |
| פרסי אגודת מבקרי הקולנוע האינטרנטיים | הסרט המונפש הטוב ביותר |  | זכייה |
| פרסי איגוד מבקרי הקולנוע של סן פרנסיסקו | הסרט המונפש הטוב ביותר |  | זכייה |
| פרס לווין | טכניקות ההנפשה הטובות ביותר |  | מועמדות |
| פרס סאטורן | הסרט המונפש הטוב ביותר |  | מועמדות |
| פרסי בחירת הנוער | הדיבוב הטוב ביותר בסרט מונפש | ג'וני דפ | זכייה |
| איגוד מבקרי הקולנוע של טורונטו | הסרט המונפש הטוב ביותר |  | מועמדות |
| אגודת האפקטים החזותיים | האפקטים החזותיים הטובים ביותר בסרט מונפש | טים אלכסנדר, האל היקל, ג'קי לופז, קייטי לינץ', פרנק גרווט, קווין מרטל, בריאן פייק,  סטיב וולטון, ג'ון בל, פולי אינג, מרטין מרפי, ראסל פול, קולין בנואה, פיליפ רבורס, נלסון ספולבדה, ניק ווקר | זכייה |
ים, מזג אוויר סוער

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אדואר מאנה 
 תאריך יצירה:  שנות ה־60 של המאה ה־19? 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  72.5 ס״מ 
 גובה:  55 ס״מ 
 
ים, מזג אוויר סוער (בצרפתית: Marine, Temps d’orage) הוא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר הצרפתי אדואר מאנה משנת 1873. היצירה מתארת ספינות בלב ים תחת שמים סוערים. הציור היה חלק מאוסף גורליט, עבר מחקר מקיף בנוגע למקורו, ונמכר למוזיאון הלאומי לאמנות מערבית בטוקיו.
תיאור היצירה

הציור מתאר שני ספינות מפרש בלב ים פתוח. שתי הספינות ממוקמות במרחק מסוים זו מזו, קרוב לקו האופק. יותר ממחצית הציור מוקדשת לים, אשר צויר בגווני ירוק שונים בטכניקת מכחול וירטואוזית. מעל הים מתנשא שמיים בגוון צהבהב, המכוסים בחלקם הגדול בעננים אפורים. ישירות מאחורי הספינות, העננים יורדים עד לפני המים, דבר היוצר רושם של גשם. הכותרת הצרפתית של הציור, "Marine, temps d’orage", מתייחסת אמנם לסערה, אך הציור אינו מכיל ברק בולט, צורות גלים חריגות או תצורות עננים מיוחדות שמעידות על מזג אוויר קיצוני.
שתי ספינות המפרש ממוקמות במרכז התמונה. הספינה השמאלית נראית מהצד, מפרשיה בהירים, והיא שטה לעבר הקצה השמאלי של הציור. הספינה הימנית מתוארת באלכסון מאחור, כשהיא פונה לכיוון הימני של הציור, לעבר האופק. התורן שלה גבוה משמעותית מזה של הספינה השמאלית, ומערכת המפרשים שלה מורכבת יותר. מיקומו של הצייר ביחס לים אינו ברור: ייתכן שהוא עומד על חוף הים, משקיף מהחלון, או מתבונן על הספינות מסיפונה של ספינה אחרת. בפינה הימנית התחתונה של הציור מופיעה חתימתו של הצייר: "Manet".
ציורי הים של מאנה – תיארוך הציור

אדואר מאנה טיפח קשר מיוחד עם תחום הספנות. לפני שהחליט סופית על קריירה אמנותית, שאף תחילה להיות קצין בצי הצרפתי. בשנת 1848 יצא למסע בן שישה חודשים לברזיל על סיפונה של ספינת האימונים "Le Havre et Guadeloupe". במהלך מסע זה נקרתה לו ההזדמנות להתבונן בים בתנאי תאורה ומזג אוויר שונים. הוא הכיר לא רק את הספינה שעליה הפליג, אלא גם צפה מקרוב בספינות מפרש רבות אחרות. במכתבים למשפחתו תיאר מאנה את חוויותיו מהמסע הימי.
הציור הקדום ביותר הידוע של מאנה העוסק בנושא ימי נוצר בשנת 1864. ציור זה, "קרב ימי בין ה"קירסרג'" ל"אלבמה", מתאר עימות ימי שהתרחש במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית מול חופי צרפת. מאנה לא היה עד ראייה לקרב זה, אלא יצר את הציור בסטודיו שלו בפריז בהתבסס על דיווחים עיתונאיים ואיורים שהתפרסמו בעיתונות. רק כמה שבועות לאחר מכן נסע אל חופי תעלת למאנש ובילה את חופשת הקיץ בעיר בולון-סור-מר. שהות נוספת שלו בעיר מתועדת לשנת 1868. במהלך חופשותיו שם יצר מספר סקיצות ורישומי צבעי מים, ששימשו לו מאוחר יותר כהשראה לציורי נוף ימי נוספים. בספר הסקיצות של מאנה משנת 1868 נמצאות כמה רישומי עפרון של ספינות מפרש, הדומות לאלו המתוארות בציור "ים, מזג אוויר סוער", וייתכן ששימשו כהכנה ליצירה זו.
תיארוך ציורי הים של מאנה

היסטוריוני אמנות הגיעו להערכות שונות בנוגע לתיארוך יצירותיו של מאנה בצבעי מים ובציור שמן שעסקו בנושאים ימיים. במסגרת התערוכה "Manet and the Sea", שהוצגה בשיקגו, פילדלפיה ואמסטרדם בשנים 2003–2004, נערך לראשונה מחקר מעמיק על ציורי הים של מאנה, ובעקבותיו שונו התאריכים המשוערים של כמה מיצירותיו. בקטלוג התערוכה חיברו ג'ולייט וילסון-בארו ודייוויד דז'נר את הציור לתקופה שבין 1864 ל-1868, על סמך השוואות סגנוניות עם ציורי ים אחרים מתקופה זו. זאת בניגוד להשערות קודמות של חוקרים שונים, אשר תיארכו את היצירה לתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19.
אדואר מאנה: "מחקר של ספינת מפרש", 1868, הלובר
אדואר מאנה: "שתי ספינות מפרש בים", 1868, הלובר
אדואר מאנה: "שתי ספינות מפרש בים", 1868, הלובר
אדואר מאנה: "רישום של ספינת מפרש", 1868, אוסף פרטי
ציורו של מאנה "ספינת קיטור עוזבת את בולון" (שצויר בשנת 1864 ונמצא כיום במכון האמנות של שיקגו) מאופיין, כמו ים, מזג אוויר סוער", בקו אופק הממוקם גבוה יחסית. אולם בציור זה הספינות מפוזרות על פני חלקים נרחבים של המים, ואינן ממוקמות כולן בסמוך לאופק. לעומת זאת, בציור *ספינות מפרש בלב ים* (השמור כיום במוזיאון לאמנות של קליבלנד), אשר תוארך לתקופה שבין 1864 ל-1868, הציב מאנה את רוב הספינות קרוב לקו האופק. גם בציור זה ניתן להבחין בקו אופק גבוה, ותיאור הגלים בקדמת הציור דומה לזה שב-"Marine, temps d’orage".
אדואר מאנה: "ספינת קיטור עוזבת את בולון", 1864, מכון האמנות של שיקגו
אדואר מאנה: "ספינות מפרש בים", 1864–1868, מוזיאון קליבלנד לאמנות
אדואר מאנה: "ספינות מפרש ושחפים", בערך 1864–1868, אוסף פרטי
אדואר מאנה: "שתי סירות דיג", בערך 1868, אוסף פרטי
לתקופה זו משתייך גם הציור "ספינות מפרש ושחפים" (מאוסף פרטי), המתאפיין במוטיבים ובצבעוניות דומים. ביצירה נוספת של מאנה ניכרת הפשטה של הסצנה הימית לשתי ספינות מפרש בלבד: בציור "שתי סירות דיג" (מאוסף פרטי), שנוצר ככל הנראה סביב 1868, מופיעות שתי ספינות מפרש בלב ים, בדומה ליצירה זו.
היסטוריה

היצירה הייתה חלק מהאוסף האמנותי של קורנליוס גורליט, אשר כלל כ-1,500 יצירות אמנות שהתגלו ב-2012 בבתי מגוריו. הציור היה בבעלותו של התעשיין היפני קוג'ירו מצוקאטה, שרכש אוסף גדול של יצירות אמנות באירופה במחצית הראשונה של המאה ה-20, מתוך כוונה להקים מוזיאון ביפן. בשל קשיים כלכליים והתפתחויות פוליטיות ננטש הפרויקט, וכ-400 יצירות נותרו בפריז תחת השגחתו של ליאונס בנדיט, מנהל מוזיאון לוקסמבורג.
לאחר פלישת הנאצים לפריז ב-1940, הופקד אוסף הפסלים של מצוקאטה במוזיאון רודן, בעוד שהציורים, ובהם "ים, מזג אוויר סוער", הועברו לעיירה אבונדאן ליד פריז, תחת אחריותו של קוסבורו היוקי, קצין יפני בדימוס ונציגו של מצוקאטה בצרפת. בשל מחסור במשאבים נאלץ היוקי למכור 20 יצירות בין 1940 ל-1942, כולל הציור של מאנה, כדי לממן את אחזקת שאר האוסף. הציור עבר לידיו של הילדברנד גורליט. שאר היצירות הוחרמו על ידי השלטונות הצרפתיים לאחר שחרור צרפת, וב-1959 הוחזרו ליפן והיוו את הבסיס להקמת המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית בטוקיו.
מחקר מקור היצירה ומכירתה ליפן

בשנת 2014 התקבל הציור בירושה במוזיאון האמנות של בזל כחלק מאוסף גורליט. במסגרת פרויקט חקר המקור של גורליט, נבדקו היצירות כדי לקבוע אם מדובר ביצירות אמנות שנבזזו בידי הנאצים. נמצא כי מקור הציור תועד היטב, והוא סווג בקטגוריית "ירוק", כלומר יצירה שהבעלות עליה אינה מוטלת בספק מבחינה היסטורית. המוזיאון בברן הבהיר כי אין בכוונתו להפיק רווחים כלשהם מהאוסף, אך שמר לעצמו את הזכות למכור יצירות בעלות מקור ברור כדי לכסות את עלויות ניהול הירושה. עקב הוצאות משפטיות כבדות, מחקרי מקור, עבודות שימור ותערוכות בנושא, נוצר גירעון של כ-4 מיליון פרנקים שווייצריים, סכום הזהה להערכת השווי של היצירה על ידי מומחים עצמאיים. לאחר דיונים חיוביים עם המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית בטוקיו, החליט מוזיאון ברן למכור את הציור. המכירה התאפשרה הודות לקרן הרכישות של המוזיאון היפני, והמוזיאון בברן התחייב להקדיש כל עודף מהעסקה למחקרים נוספים בנוגע לאוסף גורליט.
ביוגרפיה

Juliet Wilson-Bareau, David Degener: Manet and the Sea: Ausstellungskatalog Chicago, Philadelphia, Amsterdam, Yale University Press, New Haven 2003, ISBN 0-300-10164-3.
Françoise Cachin: Manet. DuMont, Köln 1991, ISBN 3-7701-2791-9.
Nadine Engel, Rebecca Herlemann: Renoir, Monet, Gauguin. Bilder einer fließenden Welt: Die Sammlungen von Kojiro Matsukata und Karl Ernst Osthaus. Ausstellungskatalog Folkwang Museum, Essen 2022, ISBN 978-3-7757-5127-8.
Edouard Manet: Briefe. Deutsche Übersetzung von Hans Graber, Benno Schwabe Verlag, Basel 1933.
Sandra Orienti: Edouard Manet, Werkverzeichnis. Ullstein, Frankfurt am Main 1981, ISBN 3-548-36050-5.
Denis Rouart, Daniel Wildenstein: Edouard Manet: Catalogue raisonné. Bibliothèque des Arts, Paris und Lausanne 1975.
Adolphe Tabarant: Manet et ses oeuvres. Gallimard, Paris 1947.
הערות שוליים

↑  ראו בהרחבה על כך: Edouard Manet: Briefe.
↑  ראו Juliet Wilson-Bareau, David Degener: Manet and the Sea. בעבר העריכו חוקרים אחרים כי הציור "סיפון ספינה", אשר וילסון-בארו ודז'נר תיארכו ל"סביבות 1868", צויר כבר ב-1858 או מוקדם יותר. ראו Sandra Orienti: ,Edouard Manet, Werkverzeichnis", עמ' 14.
↑  Juliet Wilson-Bareau, David Degener: *Manet and the Sea*, עמ' 70. סנדרה אוריאנטי תיארכה את הציור לשנת 1873, ראו Sandra Orienti: *Edouard Manet, Werkverzeichnis*, עמ' 88. רואר וילדנשטיין הניחו כי הציור נוצר בשנת 1873 בעיר ברק, ראו Denis Rouart, Daniel Wildenstein: *Edouard Manet: Catalogue raisonné*, עמ' 172.
1 2 3  Museum of Fine Arts Bern, Hodlerstrasse 8-12, CH-3000 Bern 7, Gurlitt, Museum of Fine Arts Bern (באנגלית)
דוד ניב (רופא)

| --- | --- |

 לידה:  6 באוגוסט 1950 סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה 
 נרצח:  6 בפברואר 2007 (בגיל 56) רמת גן, ישראל 
 תאריך עלייה:  דצמבר 1950
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בולוניה
 התמחות:  רפואת כאב, הרדמה, טיפול נמרץ
 תואר:  פרופסור לרפואה
 תפקידים:  מנהל המחלקה לטיפול בכאב באיכילוב  מרצה וחבר כבוד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב  מקים המרפאה הראשונה לטיפול בכאב בצה"ל  ממקימי ארגון הכאב העולמי (אנ') ומנהליו  הנשיא השלישי של פדרציית הכאב האירופית (EFIC)
 מספר צאצאים:  3
 
דוד ניב (David Niv; נהגֶה דֶייוויד) (6 באוגוסט 1950 – 6 בפברואר 2007) היה רופא ישראלי, פרופסור לרפואה ומומחה בולט בתחום רפואת הכאב. ניהל את המחלקה לטיפול בכאב במרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי (בית החולים איכילוב) במסגרת עבודתו הקים וניהל את המרפאה הראשונה לטיפול בכאב בצה"ל, היה מרצה וחבר כבוד של בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, היה ממקימי ארגון הכאב העולמי (אנ') וממנהליו וכיהן כנשיא השלישי של פדרציית הכאב האירופית (EFIC). כתב ופרסם בחייו יותר מ-120 מאמרים בתחומי הרפואה.
ב-6 בפברואר 2007 נורה למוות בידי אלמונים. רוצחיו טרם נתפסו ותיק הרצח נשאר פתוח.
ביוגרפיה

ניב נולד בסופיה, בירת בולגריה, לאב רופא ולאם לבורנטית. משפחתו עלתה לישראל בדצמבר 1950 כשהיה בן שלושה חודשים. תחילה גרו במעברה ובהמשך עברו לתל אביב, שם גדל והתחנך. היה חבר בתנועת צופי הים של יפו והתאמן בקראטה בבית הספר להגנה עצמית של ד"ר דניס הנובר ("דניס הישרדות") והגיע לדרגת חגורה שחורה.
בשנת 1968 התגייס לצה"ל ועד שנת 1971 שירת בחיל הרפואה. באותה שנה החל בלימודי רפואה באוניברסיטת בולוניה באיטליה. עם סיום לימודיו חזר לישראל ועבר שנת התמחות באיכילוב ובהדסה.
בין השנים 1980–1983 עבר התמחות באוניברסיטת תל אביב בתחום ההרדמה והטיפול הנמרץ ובמקביל החל לעבוד כרופא באיכילוב.
ב-1982 התגורר חצי שנה בלונדון כחלק מתהליך הכשרתו ועבר התלמדות בתחום ההרדמה בבית החולים האמרסמית' (אנ') בבירה.
ביוגרפיה > פעילותו המקצועית

עם חזרתו ארצה החל פרופ' ניב להדריך תלמידים לרפואה באוניברסיטת תל אביב והפך לבוחן ומרצה במחלקה להרדמה וטיפול נמרץ.
פרופ' ניב החל לעסוק בתחום רפואת הכאב, שבאותן שנים היה בתחילת דרכו בעולם, ובפרט בכאב כרוני. עבד בבית החולים איכילוב במרפאת הכאב הראשונה בישראל – לימים יחידה – שהוקמה בידי פרופ' מרדכי חן. בשנת 1988 נתמנה למנהל היחידה וכיהן בתפקיד זה עד שנרצח.
כעבור שבע שנים ייסד את ארגון הכאב העולמי (World Institute of Pain). בין השנים 1999–2002 כיהן בתפקיד הנשיא השלישי של פדרציית הכאב האירופית (אנ'). ב-9 באוקטובר 2001 ניסח ניב הצהרה בדבר החשיבות של הסדרת הטיפול בכאב ברמה המדינית, האקדמית, הכלכלית והבריאותית והציג אותה לפני הפרלמנט האירופי בפגישה שנערכה בבית הפרלמנט במרחב לאופולד אשר בבריסל, בירת בלגיה.
בתקופה שקדמה להירצחו עמל על המיזם האחרון שלו, הפורום הבין-לאומי לרפואת כאב.
ביוגרפיה > מורשתו

מפעל חייו של פרופ' ניב היה קידום תפיסת הכאב כמחלה ולא כסימפטום וסיוע בהקלת סבלם של חולים עם כאב כרוני.
שבוע לפני הירצחו חגגה יחידת הכאב באיכילוב, שבראשה עמד, את יובל ה-40 לפעילותה. פרופ' ניב כתב לרגל האירוע את הדברים האלה: "במרבית המקרים הטיפול שלנו נועד להביא לאיזון הכאב, הפחתתו אל מתחת לסף הסיבולת של המטופל, מתוך ידיעה כי לא ניתן לעשות הרבה מבחינת הגורם לכאב, אלא רק לטפל בכאב כמחלה בפני עצמה".
מותו

ב-6 בפברואר 2007 בשעה 01:15 יצא פרופ' ניב ברכבו ממרפאתו הפרטית ברחוב פרישמן בתל אביב. ניב עשה דרכו אל ביתו שבסביון, וסמוך לשעה 01:30 הגיע למחלף אלוף שדה ברמת גן. כאשר הגיע לרמזור בצומת הרחובות אלוף שדה ורזיאל התקרב אליו רכב ובו כמה אלמונים – והם פתחו עליו בירי מטווח קצר.
פרופ' ניב נפצע אנושות בפלג גופו העליון ובראשו, רכבו עלה על אי תנועה ונבלם לאחר שהתנגש בעץ. מותו נקבע במקום בידי פרמדיק של מד"א.
מותו > חקירת הרצח

בשעה 01:30 בלילה, בין יום שני לשלישי, התקבל דיווח במשטרת ישראל על תאונת דרכים אשר אירעה זמן קצר לפני כן ברחוב אלוף שדה. השוטרים שהגיעו לזירה הבחינו מיד כי מדובר באירוע ירי.
מפקד מחוז המרכז, ניצב דוד צור, הטיל את החקירה על היחידה המרכזית (ימ"ר) של מחוז תל אביב. תחילה טענה משטרת ישראל כי מדובר ברצח אשר נגרם מטעות בזיהוי, אך טענה זו הופרכה במהרה. נבדקו כיווני חקירה רבים והמשטרה התקשתה להצביע על מבצעי הרצח.
שנה ושבעה חודשים לאחר הרצח, בספטמבר 2008, הגיעו חוקרי המשטרה לפריצת דרך בחקירה ועצרו ארבעה חשודים – סלים אל-באז, עימאד מוגרבי, מני בן דוד וסמי אל-מוגרבי. האחרון היה החשוד המרכזי בפרשה. החשודים, תושבי רמלה ולוד, בעלי עבר פלילי, שמרו על שתיקה בחקירותיהם ולא שיתפו פעולה עם חוקרי המשטרה.
לאחר שבועיים במעצר וללא התקדמות של ממש בחקירה סירבה השופטת רחל גרינברג להמשך הארכת מעצרם של החשודים והם שוחררו לביתם מבלי שהוגשו נגדם כתבי אישום. תיק חקירת הרצח נותר פתוח.
משפחתו

פרופ' ניב הניח אישה, ושלושה ילדים.