stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נון-סטופ
עלילה

עלילת הסרט מתרחשת בטיסה מניו יורק ללונדון. קצין הביטחון של המטוס, ביל מרקס (ליאם ניסן) מקבל סדרת הוראות במסרונים שלפיהן נוסע או אחד מצוות הטיסה ימות כל עשרים דקות אלא אם יועברו 150 מיליון דולר לחשבון אנונימי. ביל מנסה לעקוב אחר אנשים אשר שולחים מסרונים במטוס על ידי צפייה במצלמות האבטחה. בתחילה הוא חושד באחד מהסוכנים הממונים עליו אשר הסתנן לטיסה. הוא מתעמת איתו בשרותי המטוס והורג אותו. בהמשך נחשף כי הוא אינו האיש המאיים אלא רק מבריח קוקאין. הסוכן הוא הנרצח של עשרים הדקות הראשונות. בינתיים הממונים על ביל מגלים שחשבון הבנק שייך לביל ועקב כך הוא מואשם בחטיפת המטוס. כשביל נכנס לתא הטייס לאחר כ-40 דקות הוא מגלה שהטייס הראשי מת (הנרצח השני). ביל מזהה בין הנוסעים איש אחד שפגש בשדה התעופה וטען בפניו שהוא טס לאמסטרדם. הוא מתעמת איתו והאיש ששמו טום (סקוט מק'ניירי) טוען כי בשדה התעופה ביקש ממנו אלמוני לשקר תמורת מאה דולר. בינתיים הנוסעים המפוחדים, בפקודת שוטר מקומי שנמצא במטוס, תוקפים את ביל ולאחר מאבק מרתקים אותו לרצפה. במפתיע פורץ טום עם האקדח של ביל, משחרר אותו ומבקש שיסביר בפניו ובפני כל הנוסעים את שמתרחש במטוס. לאחר מכן נעזר ביל בנוסע בשם זאק וויט (נייט פארקר), בעל רקע טכנולוגי, באיתור הטלפון על ידי שימוש בתוכנה שבעזרתה הטלפון השולח יצלצל.
הטלפון מצלצל בכיסו של נוסע לבוש בחליפה שיושב במרכז המטוס. ביל לוקח אותו לתא הדיילות לתחקור, אך מגלה שהאיש הורעל. הוא מת בידיו של ביל. מיד לאחר מכן בוחן ביל את הטלפון ומזהה שהטלפון הפעיל פצצה שאמורה להתפוצץ במטוס תוך שלושים דקות. ביל מחפש ולבסוף מוצא את הפצצה בתיק של הסוכן שהוא הרג, מתחת למטען הקוקאין. הדרך היחידה להינצל מן ההרג ההמוני היא להנמיך את גובה הטיסה לפחות מ-8,000 רגל, ולכסות את הפצצה בתיקים ובמזוודות. ביל מקבל שיחת טלפון מהממונים עליו והם מוסרים לו שהכסף הועבר לחשבון הבנק שלו. הם אינם מאמינים לו שהוא אינו הטרוריסט, בטענה שאחד הנוסעים צילם סרטון באמצעות הטלפון הנייד ובו נראה ביל מאיים על אנשים עם אקדח. ביל מאתר את האיש שצילם את הסרטון ומזהה בסרטון את טום משתיל את הטלפון אצל הנוסע שהוא תפס.
טום מתגלה כאיש צבא שאבא שלו מת בפיגועי 11 בספטמבר אשר מנסה להעביר מסר לעולם שאין דבר כזה ביטחון אמיתי. ביל מתעמת איתו ועם הנוסע שעזר לו למצוא את הטלפון שמתגלה כעוזרו של טום. ביל נאבק בשניהם ובה בעת מתחמק טייס המשנה ממטוסי קומנדו שהוזנקו לעבר המטוס וטסים משני צידיו, כדי לרדת לגובה 8,000 רגל. הפצצה מתפוצצת ויוצרת חור גדול במטוס. כתוצאה מכך טום ועוזרו נהרגים. המטוס נוחת נחיתת אונס. לבסוף הממונים מבינים שביל לא חטף את המטוס אלא הציל אותו. ביל והנוסעת שישבה לידו מתאהבים.
צוות שחקנים

ליאם ניסן בתפקיד ביל מרקס - מרשל אווירי בטיסה מניו יורק ללונדון
ג'וליאן מור בתפקיד ג'ן סאמרס - נוסעת בטיסה אשר התיידדה עם ביל
מישל דוקרי בתפקיד ננסי הופמן - דיילת בטיסה המכירה את ביל
נייט פארקר בתפקיד זאק וויט - מתכנת העוזר לביל למצוא את שולח ההודעה המסתורי
לינוס רואץ' בתפקיד דייוויד מקמילן - קברניט הטיסה
סקוט מק'ניירי בתפקיד טום בוון - שולח ההודעה המסתורי והאנטגוניסט הראשי של הסרט.
קורי סטול בתפקיד אוסטין רילי - קצין במשטרת ניו יורק
לופיטה ניונגו בתפקיד גוון לויד - דיילת בטיסה
בר פאלי בתפקיד אייריס מריאן - נוסעת צעירה
אנסון מאונט - ג'ק האמונד
הערות שוליים

↑  איתמר זהר, ליאם ניסן כבש את ראש טבלת שוברי הקופות בארה"ב, באתר הארץ, 3 במרץ 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5451904  VIAF: 302203769   WorldCat (עם VIAF): 302203769
נראה אותך אסיר

| --- | --- |

 בימוי:  איתן כהן 
 הופק בידי:  ויל פרל 
 תסריט:  איתן כהן 
 שחקנים ראשיים:  ויל פרל T. J. Jagodowski מאט וולש שאד גספארד רון פאנצ'ס Mariana Vicente ג'ימי פאלון דייב דייוויס Gary Owen Matthew Thompson גרג גרמן ג'ון מאייר קרייג טי. נלסון קווין הארט דן בקאדהל אליסון ברי T.I.‎ Edwina Findley פול בן-ויקטור ג'יי פארואה 
 מוזיקה:  כריסטוף בק 
 צילום:  טים שוורסטדט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  גארי סאנצ'ז הפקות 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  7 במאי 2015 
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט חבר'ה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   gethard
 gethardmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
נראה אותך אסיר (באנגלית: Get Hard) הוא סרט קולנוע קומי אמריקאי, שביים איתן כהן. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2015, וקיבל בדרך כלל ביקורות שליליות.
עלילה

ג'יימס קינג הוא מיליונר המנהל קרן גידור. הוא מאורס לאליסה בתו של הבוס שלו מרטין. ג'יימס מואשם בהונאה ונגזר עליו עשר שנים בכלא סן קוונטין, הנחשב לבית סוהר ברמת ביטחון גבוהה. בעקבות מאסרו הצפוי אליסה מחליטה לעזוב אותו. לפי החלטת השופט, הכניסה לכלא אמורה להתבצע בעוד 30 ימים. ג'יימס החושש מהכניסה לכלא, מנסה להתאמן לרגל הכניסה למאסר. הוא פונה לדארנל, העובד בעסק קטן שלרחיצת מכוניות, במטרה שזה יכשיר אותו לחיים בכלא, מתוך הנחה שכאדם שחור, הוא בוודאי ישב בעבר בבית סוהר.
דארנל, שעברו הוא לא רבב, ואף מעולם לא קיבל דו"ח תנועה, מלמד אותו תמורת 30,000 דולר הדרושים לו להשלמת קניית בית, אך אינו מכחיש כי מעולם לא ישב בכלא. דארנל בונה תוכנית אימונים בה הוא מדמה את ביתו רחב הידיים של ג'יימס לבית כלא. הוא משתמש בעובדי האחזקה בבית לשם האימונים. בין האימונים, ריסוס פניו של ג'יימס בפלפל והתגוננות מדקירות על ידי אסירים אחרים. כחלק מההכנה נעזר דארנל סבין דודו ובכנופייתו. דארנל ממליץ לג'יימס לנסות להתקבל לכנופיה של שחורים כדי להשיג את הגנתו בזמן המאסר. בן הדוד של דארנל דוחה אותו וממליץ לו להתקבל לכנופיה של לבנים כדי שיקבל מהם הגנה בכלא. בפגישה עם חברי הכנופיה, ג'יימס מתקשה להעמיד פני גזען. בעקבות כך חושבים חבריה שהוא שוטר ומאיימים לתקוף אותו. דארנל מגיח ומציל את ג'יימס תוך שימוש בלהביור.
דארנל משכנע את ג'יימס כי מרטין אינו מנסה לסייע לו לחמוק מן הכלא, כפי שחשב ג'יימס, אלא הוא זה שאחראי להפללתו. הם מתגנבים למשרד של מרטין ומחלצים ממחשבו ראיות אודות ההפללה. עוזרו של מרטין מצליח לקחת בחזרה את המחשב ומגלה כי דארנל אינו מי שהציג שהוא וכי הוא מעולם לא ריצה מאסר. מוטרד ומאוכזב מכך שדארנל שיקר לו, חוזר ג'יימס לכנופיית השחורים ומבקש להצטרף אליהם. הם מסכימים ומבקשים מג'יימס להרוג מישהו כצעד של התחלה. בינתיים דארנל מגיע לשכנע את ג'יימס לחשוף את מרטין.
השניים מתגנבים ליאכטה של מרטין כדי לקבל שוב את המחשב, ונתקלים בעוזריו. ג'יימס משתמש בתרגילי קפוארה כדי להתגבר עליהם לפני שמרטין ואליסה מגיעים. בינתיים כוחות משטרה מגיעים ליאכטה תוך איתורו של ג'יימס דרך האזיק אלקטרוני שלו. מתוך חומר הנמצא במחשב של מרטין מתגלה חפותו של ג'יימס. מרטין, אליסה ומקורביהם נעצרים, וההליכים המשפטיים סביב ההונאה מבוטלים. עם זאת ג'יימס נידון לשישה חודשי מאסר בגין בגין אחזקת אקדח לא מורשה, אך הודות לאימונים לקראת הכניסה לכלא, הוא עובר את המאסר בקלות. ג'יימס מסייע לFBI באיתור נכסים שגנב מרטין, ומסייע לדארנל בביצוע השקעה מנצחת שמאפשרת לו לפתוח עסק רחיצת מכוניות משלו. .
שחקנים

וויל פרל – ג'יימס קינג, מיליונר המיועד להיכנס לכלא
קווין הארט – דארנל לואיס, בעל עסק קטן לרחיצת מכוניות, המסייע לג'יימס
קרייג טי. נלסון – מרטין הבוס והחם המיועד של ג'יימס
אליסון ברי – ארוסתו של ג'יימס
אדווינה פנדליי – ריטה לואיס, אשתו של דארנל
T.I. – ראסל, בן הדוד של דארנל
אריק צ'אבריה – ססיל, הגנן בביתו של ג'יימס
ג'ון מאייר – בתפקיד עצמו, מופיע במסיבה של ג'יימס, בה ג'יימס נעצר.
מיכאל גלוזמן

גלוזמן, 2007
מיכאל גלוזמן (נולד ב-2 באפריל 1962) הוא חוקר ספרות, היסטוריון של הספרות העברית ומורה מוסמך לאיינגאר יוגה. מכהן כפרופסור מן המניין בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
חייו ופועלו

מיכאל גלוזמן למד לתואר ראשון ושני בחוג לתורת הספרות הכללית שבאוניברסיטת תל אביב. את התואר השני סיים ב-1988 בהצטיינות יתרה. עבודת הגמר שלו, שנכתבה בהנחיית מנחם פרי, עסקה ב"מבנה הסיום בטקסטים נראטיביים". הוא למד לתואר שלישי בחוג לספרות השוואתית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וכתב את עבודת הדוקטור בהנחייתה של חנה קרונפלד. נושא העבודה: "Suppressed Modernisms: Marginality, Politics, Canon Formation". הוא קיבל את תואר הדוקטור ב-1993.
בשנים 1998–2001 שימש מרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון. הוא הקים באוניברסיטת בן-גוריון את כתב העת מכאן לחקר הספרות העברית. מאוחר יותר גם ערך גיליון מיוחד של כתב העת "זמנים" בנושא "פסיכואנליזה, יהדות וציונות". ב-2001 מונה למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך לפרופסור חבר. הוא כיהן פעמיים כראש החוג לספרות, והקדנציה האחרונה שלו בתפקיד הסתיימה ב-2015.
גלוזמן מתגורר בתל אביב ובמתת שבגליל עם בן זוגו, השף ארז קומרובסקי.
חייו ופועלו > נושאי מחקריו

גלוזמן כותב היסטוריוגרפיה של הספרות העברית בגישה ביקורתית. בהשראת תאוריות פוסט-סטרוקטורליות (שיח מיעוטים, ביקורת פמיניסטית, תאוריה קווירית ועוד) הוא מנסה לתאר את ההיסטוריה של הספרות העברית מתוך מודעות לכוחות האידאולוגיים שעיצבו אותה.
יהודה ויזן ביקר בחריפות שיטה פרשנית זו, שלדעתו כופה תבניות קשיחות על היצירות מבלי להיות קשובה לתוכנן הספרותי. מגיבים למאמר זה, החתומים כ"מורות ומורי החוג לספרות, אוניברסיטת תל אביב", שללו מכל וכל את גישתו של ויזן. לדיון הצטרפו גם גבריאל מוקד, שטען כי "אין שחר לתזה המרכזית של גלוזמן", ודן מירון, ששלל את גישתו של מוקד.
חייו ופועלו > הוראת יוגה

במקביל לפעילותו האקדמית, גלוזמן הוא מורה מוסמך ליוגה. הוא החל ללמוד טאי צ'י צ'ואן בגיל 23, ועסק באמנות לחימה זו אותה למד במשך חמש שנים בסן פרנסיסקו אצל מאסטר בן לו. עם חזרתו לארץ החל ללמוד יוגה על פי שיטת איינגר, ובשנת 2000 החל ללמד יוגה.
ספרים שערך

David Fogel (1891-1944) and the emergence of Hebrew modernism/ edited by Michael Gluzman, Chana Kronfeld, and Eric Zakim. Baltimore, Maryland: Johns Hopkins University Press, 1993
Israel: a traveler's literary companion/ edited by Michael Gluzman and Naomi Seidman; with a foreword by Robert Alter. San Francisco: Whereabouts Press, 1996
הערות שוליים

↑   יהודה ויזן, "שירת הטבועים": מיכאל גלוזמן מתעקש לנתח שירה בעזרת שבלונות אבחוניות, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2018
↑   מורות ומורי החוג לספרות, אוניברסיטת תל אביב, "במקום דיון פורה ודיאלוג רציני, יהודה ויזן הולם בלשונו", באתר הארץ, 9 בנובמבר 2018
↑   גבריאל מוקד: מיכאל גלוזמן טועה ומטעה בתזה שלו על שירת דור המדינה, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2018
↑   דן מירון, דן מירון משיב לגבריאל מוקד: מי היו "יותר שמחים מאשר עצובים"?, באתר הארץ, 4 בינואר 2019
↑  ארי אופנגנדן, הבלש הספרותי בעקבות הקנוניה של הקאנון, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2003
↑  מיקי גלוזמן, "חוסר כוח – המחלה המבישה ביותר": ביאליק והפוגרום בקישינוב, תיאוריה וביקורת 22, אביב 2003
↑  פניה עוז-זלצברגר, איך הפכנו ל"גברים עמוקי-חזה ודרוכי-אברים", באתר הארץ, 21 באוגוסט 2007
↑  שירי לב-ארי, חידה חקוקה בעור, באתר הארץ, 30 במאי 2007
↑  גיא שרמן, מה אפשר ללמוד מהעבר שנתן זך התאמץ למחוק?, באתר ynet, 18 בספטמבר 2018
↑  אהרון: הבית והמשפחה בשירת אהרן שבתאי, באתר הוצאת למדא
↑   ננו שבתאי, אהרן שבתאי: "עדיף היה, למרות האכזבה, שיהיה לך מושג מציאותי יותר ביחס לאביך", באתר הארץ, 14 בספטמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309509205171  BnF: cb145241514 (data)  CiNii: DA15138770  GND: 1042984271  ISNI: 0000 0001 0872 6584  LCCN: n96075445  ORCID: 0000-0002-6882-5485  SUDOC: 131242660  VIAF: 15007454   WorldCat (עם VIAF): 15007454
סמי וסוסו (מסעדה)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מסעדה 
 מיקום:  באר שבע 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1970
 תאריך פתיחה רשמי:  1970 
 קואורדינטות:  31°14′24″N 34°47′43″E﻿ / ﻿31.239888888889°N 34.79525°E﻿ / 31.239888888889; 34.79525
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת באר שבע מוגדלת) סמי וסוסו(למפת באר שבע רגילה) סמי וסוסו(למפת צפון הנגב רגילה) סמי וסוסו(למפת צפון הנגב מוגדלת) סמי וסוסו  he סמי וסוסוhe סמי וסוסומפת  __ באר שבע (in English: Beersheba) [‌צפון הנגב‌]מצפון, ממזרח ומערב: __ מועצה אזורית בני שמעון (in English: Bnei Shimon Regional Council) ממזרח: __ עומר (יישוב) (in English: Omer, Israel), __ תל שבע (in English: Tel Sheva) מדרום: __ שגב שלום (in English: Shaqib al-Salam), __ מועצה אזורית מרחבים (in English: Merhavim Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מסעדת סמי וסוסו נמצאת ברחוב רמב"ם 12 בבאר שבע, בצמוד לשוק העירוני.
היסטוריה

המסעדה הוקמה באפריל 1970, מסעדה בסגנון רומני אותנטי, הקרויה על שם סדרת הטלוויזיה לילדים הפופולרית בשפה הערבית, סמי וסוסו ששודרה בראשית ימי הטלוויזיה הישראלית.
מסעדת פועלים פשוטה עם שולחנות מפורמיקה וכיסאות עץ. על הקירות רקמות מרומניה שהביא איתו בעליה, מרסל לרר, כשעלה לארץ בשנת 1964, ועיגולים דמוי מכסה חבית בירה עם פרסומת של בירה "גולדסטאר".
הייתה זו המסעדה הראשונה בבאר שבע שהוגשו בה בירה מהחבית ובשר לפי משקל. המסעדה פתוחה עד שעות הלילה המאוחרות.
את המסעדה פקדו במהלך השנים ידוענים, בהם שחקנים, זמרים, פוליטיקאים ועוד. צביקה הדר הודיע שהוא לקוח קבוע של המסעדה.
מנות הדגל של המסעדה כוללות קבב רומני, מוח, ביצי שור, שקדי עגל, מרק צ'ורבה וסלטים תוצרת בית כמו איקרה וסלט חצילים רומני.
הערות שוליים

↑  נטע ספיר, ‏צביקה הדר עונה על שאלון המועדון, באתר ‏מאקו‏, 30 בדצמבר 2009
↑  אורלי וגיא, פינת ביקורת המסעדות: איפה הסלבס אוכלים ארוחת בוקר?, באתר נענע10‏ 10 בפברואר 2011
מתקן שיגור (יצירת אמנות)

| --- | --- |

מראה הצבה בגלריה שלוש (2008)
 מידע כללי
 פַּסל:  גדעון גכטמן
 תאריך יצירה:  2006–2008
 טכניקה וחומרים:  צינורות אלומיניום, פח אלומיניום, צבע תעשייתי, פרופיל ברזל, עץ לבוד, לוחות עץ אורן, חבל, לבד, חוברת הדרכה מודפסת
"מתקן שיגור" היא יצירת אמנות, שיצר האמן הישראלי גדעון גכטמן בין השנים 2006–2008.
תיאור

רקטות ה"קסאם", שיוצרו על ידי ארגוני הטרור הפלסטינים ברצועת עזה על ידי שימוש בחומרים מאולתרים, הוכנסו לשימוש החל משנת 2001. העיסוק של גכטמן ברקטות אלו בא על רקע השימוש הגובר בהם בשנים 2006–2008.
"מתקן שיגור" שיצר גכטמן, הוא מערך של דגמי הרקטות, מעמדי שיגור וקופסאות אחסנה מעץ. אלו נבנו ושוכללו בהדרגה והוצגו לראשונה בתערוכת זוכי פרסי משרד התרבות והספורט במוזיאון פתח תקווה לאמנות בשנת 2006 (25 בינואר–25 במרץ). בתערוכה זו הוצגו שלושה דגמי-אב לטילים, מתקני תצוגה ומארז עץ אחד. בתערוכה "Dead-Line" בית קנר בראשון לציון בשנת 2007 (2–5 ביולי) הוצגו דגמי האב ורקטות צבועות בשילובים של אדום, ירוק, שחור ולבן, המהווים את הצבעים בדגל הפלסטיני. ובשנת 2008 הוצג המערך השלם כתערוכת יחיד בגלריה שלוש בתל אביב-יפו (18 בספטמבר-1 בנובמבר). בשנת 2011 הוצגה העבודה בתוך שתי קופסאות אחסנה סגורות, במסגרת הביאנלה בהרצליה 20-10 באוקטובר.
כמו בעבודות אחרות של גכטמן, דגמי הרקטות מטשטשים את החיץ הנהוג בין המציאות החברתית והפוליטית לבין מעשה האמנות, על ידי שיעתוק של האובייקט הממשי אל החלל המוזיאלי.
המערך מציג גם הרהור על שימורו של מעשה האמנות – תמה בולטת נוספת ביצירתו של האמן. אף על פי שדגמים אלו הם עקרים, עדיין הם מכילים את כל הדרוש לאחזקתם: מתקני שיגור, המהווים גם כני תצוגה וארגזי נשיאה מעץ, המאזכרים ארגזי עץ המשמשים לאחסון פסלים ויצירות אמנות במוזיאונים.
עבור תצוגה בגלריה שלוש הדפיס גכטמן חוברת טכנית המדגימה איך לבנות ולעטר את "מתקני השיגור". חוברת זו, המכילה מפרטים טכניים, מהווה, כפי שכתב אבשלום סולימאן, דגם לאופן שבו יכולות עבודותיו של גכטמן להיות מופצות גם ללא נוכחות הפיזית של האמן.
ברשימת ביקורת בעיתון "הארץ", קשר עוזי צור את העבודה אל מכלול עבודתו של גכטמן, העסוקה בהתמודדות עם מוות ועם מערכי הנצחה:
כך הולכת ומתרחבת יצירתו של גכטמן משימור זכרו של "גדעון גכטמן" (שהיה גופני פגיע ואירוני), אל שימור זיכרון בנו שמת בדמי ימיו (שהיה יפה ואסתטי כיפי הגעגוע המגולם בטאג' מהאל), אל שימור העולם המוכר מתוך חרדת סופו המתקרב, בשפה לקונית ויפהפייה של תעשיית מותו.
גלריה

מארז למתקן שיגור ודגם-אב לטיל ללא צביעה, מראה הצבה בגלריה שלוש (2008)
טיל מס' 1, מראה הצבה בגלריה שלוש (2008)
מארזים למתקן שיגור, מראה הצבה, הביאנלה בהרצליה (2011)
הערות שוליים

↑  ראו: סולימאן, אבשלום, גדעון גכטמן: מתקן שיגור, 2008, גלריה שלוש, תל אביב, 2008. חלקים מן החוברת הודפסו מחדש בתוך קטלוג תערוכתו הרטרוספקטיבית של גכטמן במוזיאון ישראל. ראו: מירון, איה (עורכת), גדעון גכטמן, 1942–2008, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2013
↑  צור, עוזי, "גכטמן, מדויק ואפקטיווי כטיל מונחה", באתר הארץ, 30 באוקטובר 2008
עין לבן

| --- | --- |

בריכת מעיין עין לבן
 מיקום המעיין
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  ירושלים
 אזור:  דרום מערב ירושלים
 קואורדינטות:  31°45′00″N 35°09′29″E﻿ / ﻿31.75°N 35.1581111111°E﻿ / 31.75; 35.1581111111
 נתוני המעיין
 סוג זרימה:  מעיין איתן
 סוג נביעה:  מעיין שכבה
 גישה למעיין
 נגישות לציבור:  פתוח
 דרך גישה:  כביש סלול מגן החיות התנ"כי לכיוון מערב
  (למפת ירושלים מוגדלת) עין לבן(למפת ירושלים רגילה) עין לבן(למפת הרי ירושלים רגילה) עין לבן(למפת הרי ירושלים מוגדלת) עין לבן he
עין לבן וסביבתו בשעת זריחה - בוסתני העצים סביב המעיין היו חלק משטחי העיבוד החקלאי של הכפר הערבי אל-ולג'ה שעבר אל מדרום לנחל רפאים לאחר שנכבש במלחמת העצמאות.
עין לבן הוא מעיין שכבה בהרי ירושלים הממוקם כקילומטר אחד דרומית למושב עמינדב ומתחת לגבעת משואה. המעיין נובע ברכס לבן מעל הגדה הצפונית של נחל רפאים, מוקף עצי תאנה, אגוז מלך, שקד, חרוב, זית, אלה ארץ ישראלית  ועץ תות.
היסטוריה

במשך השנים ערכה רשות העתיקות מספר חפירות הצלה סביב עין לבן ובעמק שלמרגלותיו. השרידים שנחשפו בחפירות מעידים על שימוש חקלאי אינטנסיבי בשטח למן העת העתיקה ועד ימינו. השרידים אופייניים לעורף החקלאי הכפרי של דרום הלבנט. השרידים שנחשפו כוללים טרסות חקלאיות, גתות, מחצבות, שומרות ומערות קבורה, מערות מגורים, ערימות סיקול, תעלות השקיה, בריכות מים ושרידי מבנים.
השרידים מעידים על כך שבמקום הייתה פעילות אנושית ברציפות מאז תקופת הברזל בארץ ישראל ועד סוף תקופת המנדט. עיקר הממצאים שנחשפו היו מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל והתקופה המוסלמית המוקדמת. הם כוללים אבני פסיפס מרובות ושברי רעפים המעידים על מבנה ציבורי, שברי כלי חרס שתוארכו ברובם לתקופות הביזנטית והמוסלמית המוקדמת ומיעוטם לתקופת הברזל, שישה מטבעות שאפשר לזהותם: מטבע מהשנים 351–361 (זיהוי לא וודאי), מטבע מתקופת קונסטנטיוס השני (שנים 355–361); שני מטבעות מהשנים 383–395, מטבע מהתקופה האומאית שלאחר הרפורמה (שנים 697 - 750) ומטבע מיל מנדטורי משנת 1943. בנוסף נמצאו פריטי מתכת מעניינים, פעמון עם כיתוב אנגלי וכפתור של יחידה מצבא הממלכה המאוחדת מתקופת המנדט.
בוסתני העצים סביב המעיין היו חלק משטחי העיבוד החקלאי של הכפר הערבי אל-ולג'ה שתושביו עזבו אותו לאחר שנכבש במלחמת העצמאות, ב-21 באוקטובר 1948 במבצע יקב להרחבת פרוזדור ירושלים.
בשנת 2015 המעיין עבר שיפוץ ובריכות המים נבנו ושוקמו על ידי עיריית ירושלים  ורשות הטבע והגנים כחלק מפרויקט פארק ירושלים.
בספטמבר 2017, אישרה המועצה הארצית לתכנון ובנייה בניית 5,000 יחידות דיור ברכס לבן שמעל המעיין. יש חשש שהבנייה המתוכננת תחסל את שפיעת המים בעין לבן. במרץ 2022 החליט ראש העיר, משה ליאון, לבטל את התכנית במתכונתה המקורית ולקדם חלופה אחרת שתביא לבניה על שליש מהשטח שהיה מיועד לבניה מלכתחילה. החלטתו קיבלה תמיכה ממרבית הארגונים הירוקים.
המעיין

המעיין נובע מנקבה חצובה המזינה שתי בריכות, האחת רדודה, והשנייה עמוקה יותר, עד כ-160 ס"מ, ומשמשת בשנים האחרונות מקום פופולרי לביקורים ולרחצה. המעיין קיבל את שמו מצבעם הלבן של סלעי הרכס מהם הוא נובע. בסמיכות למעיין זה, נמצאים עין חניה ועין במבה, הנובעים גם הם בנחל רפאים.
דרכים ושבילים

דרך סלולה באורך של כ-1.5 ק"מ מובילה מחניון גן החיות התנ"כי למעיין. הדרך קרויה דרך נדב על שם נדב אלעד, לוחם בפלוגת הנדסה של חטיבת הצנחנים שנפל בפעילות מבצעית בחברון. משפחתו וחבריו ליחידה תרמו ועזרו לשיקום המקום ולטיפוחו.
ליד המעיין מתחיל שביל אופנים "מי-ם אל ים" שמגיע עד לחוף הים התיכון בתל אביב. כמו כן, במעיין עובר שביל ישראל.
על יד המעיין נמצא פתחה של מנהרת כרם, מנהרת אופניים באורך 2.1 ק"מ המובילה לצומת כרם.
תמונות

דרך נדב
שלט רשות הטבע והגנים בכניסה לעין לבן
סביבת החקלאות ליד המעיין
הבריכה התחתונה של עין לבן ממעוף הציפור
סביבת הבריכה התחתונה של עין לבן ממעוף הציפור
הערות שוליים

↑  אלכסנדר און, שלומית וקסלר-בדולח וקרן בן-אור, ‏עין לבן (מזרח), באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 117, 5 בדצמבר 2005
↑  גדעון סולימני, ‏עין לבן, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 120, 18 בינואר 2008
↑  יובל ברוך, ‏עין לבן, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 120, 18 בינואר 2006
↑  דוד תנעמי, ‏עין לבן, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 127, 13 ביולי 2015
↑   רמי אלחנן ומאזן פארג', הכפר וולאג'ה ומדיניות החנק של ממשלת ישראל, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2017
↑   צפריר רינת, המועצה הארצית לתכנון ובנייה אישרה בנייה נרחבת בהרי ירושלים, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2017
↑  יובל ניסני, למעלה מ-6,000 התנגדויות לבניית שכונה חדשה בדרום העיר, באתר כל העיר, 4 במרץ 2019
 יעל דראל, סופרים, מדענים וארגוני סביבה: יותר מ-6,000 התנגדויות לבנייה ברכס לבן בירושלים, באתר TheMarker‏, 3 במרץ 2019
↑   ניר חסון, ראש העיר ירושלים הציג תוכנית חלופית ומצומצמת לבנייה בשטח פתוח במערב העיר, באתר הארץ, 8 במרץ 2022
מריאנסקה לאזנייה

מריאנסקה לאזנייה (בצ'כית: Mariánské Lázně, גרמנית: Marienbad, "מאריינבאד") היא עיירת מרפא ונופש ידועה במערב בוהמיה שבצ'כיה. העיר משתרעת על פני שטח של 51.78 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה (נכון לראשית 2013) מעל 13,000 תושבים. מריאנסקה לאזנייה היא הקטנה מבין שלוש ערי המרחצאות המפורסמות במערב צ'כיה (שתי האחרות הן קרלובי וארי ופרנטישקובי לאזנייה).
העיר, הטובלת בנוף הרים מוריקים, היא פסיפס של פארקים ובתי אצילים. רוב המבנים המפורסמים שלה נבנו בתור הזהב של העיר במחצית השנייה של המאה ה-19, בתקופה זו עלתה קרנה של העיר, וידוענים רבים כמו גם שליטי מדינות אירופה באו ליהנות ממעיינות המרפא שלה.
בתים במרכז העיר
ב-2021 העיירה הוכרזה כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם ערי הספא הגדולות של אירופה ביחד עם עוד עשר ערים בצ'כיה ובמדינות נוספות.
היסטוריה

מריאנסקה לאזנייה נוסדה במאה ה-12 בידי מתיישבים גרמנים שהובאו לאזור זה בידי שליטי בוהמיה, בני שושלת פרמישילד.
העיר עצמה בצורתה המוכרת כיום היא רק בת מאתיים שנה, אך ידוע שהתקיים בה יישוב כבר זמן רב. התיעוד הראשון של מתיישבים במריאנסקה לאזנייה הוא משנת 1273. מעיינות המרפא שהעניקו לעיר את פרסומה העולמי מוזכרים לראשונה כבר בתעודה משנת 1341, אז תוחזקו בידי אנשי מנזר מקומי. בשנת 1808 קיבלה העיירה את כינויה הגרמני "מרינבאד", והיא הוכרזה כעיר רשמית רק בשנת 1868.
בין השנים 1870–1914 ידעה העיר תקופה של פריחה מבחינה תיירותית. נבנו מלונות חדשים ומבני ציבור, ושופצו מבנים ישנים רבים, בידי אדריכלים גרמניים מפורסמים. ב-1872 חוברה העיירה בקו רכבת אל העיר אגר (כיום חב (אנ')) שבמחוז קרלובי וארי בצ'כיה, וממנה אל כל האימפריה האוסטרו-הונגרית ושאר מדינות אירופה.
עד מהרה הפכה העיר לאחד מיעדי תיירות הספא הפופולריים ביותר באירופה, עם כ-20,000 מבקרים מדי שנה. בין הנופשים במרינבאד נזכרות דמויות בולטות כמו: יוהאן וולפגנג פון גתה, פרדריק שופן, ריכרד וגנר, תומאס אדיסון, הנסיך פרידריך מסקסוניה, ניקולאי השני, קיסר רוסיה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, והמלך אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ורבים אחרים.
מרינבאד נותרה יעד תיירות פופולרי גם בין שתי מלחמות העולם. לאחר מלחמת העולם השנייה, בעקבות ועידת פוטסדאם, גורשו מן העיר תושביה הגרמנים אתניים, ובכך התרוקנה מריאנסקה לאזנייה מרוב אוכלוסייתה. לאחר המהפכה הקומוניסטית ב-1948 נסגרה העיר כמעט כליל בפני תיירות חוץ. לאחר הקמת השלטון הדמוקרטי בצ'כיה בשנת 1989, הושקע מאמץ רב להחזיר לעיר את צביונה המקורי, כעיירת מרחצאות ואתר נופש וספורט.
היהודים בעיר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בסוף המאה ה-19 הנהיגו בקהילה שינויים שנטו לרפורמה ובשנת 1897 הוכנס עוגב לבית הכנסת.
ביצירתו "מריאנבד" (במקור: מאַריענבּאַד) מ-1911 שבקובץ "חיי קיץ" (במקור: זומער-לעבען), מתאר שלום עליכם את העיירה כמקום מרפא וקיט של עשירי הקהילה היהודית של ורשה.
ב-1 במרץ 1933 הגיע לעיירה הפילוסוף והפובליציסט היהודי-גרמני תיאודור לסינג, שנמלט מגרמניה לאחר שהנאצים, אותם ביקר במאמרים רבים עלו לשלטון. ב-30 באוגוסט 1933 הוא נורה על ידי מתנקש נאצי ונקבר בבית הקברות המקומי.
בין התאריכים י'-י"ח באלול תרצ"ז (17-23 באוגוסט 1937) התקיימה במריאנסקה לאזנייה ועידת הכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל, שכונתה גם "הכנסייה הגדולה במרינבאד". במהלך ועידה זו קיבלה מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, את החלטתה הידועה לדחות, למרות גישתה היונית של המועצה, את תוכנית ועדת פיל לחלוקת ארץ ישראל.
בין ג' לט' באלול ה'תש"ז (19-25 באוגוסט 1947) התכנסו המוסדות העליונים של "אגודת ישראל" שוב במריאנסקה לאזנייה, הפעם בפורום מצומצם ”כדי לממש את העקרון של השלטת התורה בחיי עם ישראל”. לאחר המלחמה פעל במריאנסקה לאזנייה מוסד בו למדו נערים ונערות יהודיים, ניצולי שואה, בעיקר לימודי דת. ב-1948 הוברחו התלמידים לישראל, לאחר שהמוסד לא הצליח לקבל רישיון ממשרד החינוך הצ'כוסלובקי.
הספר "לשנה הבאה במריינבד: העולמות האבודים של תרבות המרחצאות היהודית" מאת מרים זדוף, סוקר את תרבות המרחצאות היהודית בערים שונות וביניהן מריינבד מסוף המאה ה-10 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20.
גם כיום נוהגות קבוצות של חסידים מהציבור החרדי לנפוש בעיר.
ערים תאומות

למריאנסקה לאזנייה שש ערים תאומות:
גרמניה באד הומבורג, גרמניה (מ־1990)
איטליה קיאנצ'אנו טרמה, איטליה (מ־2000)
צרפת מרקוסי (אנ'), צרפת (מ־2005)
גרמניה ויידן (אנ'), גרמניה (מ־2007)
רוסיה ניזחי טאגיל (אנ'), רוסיה (מ־2007)
הממלכה המאוחדת מלברן, ווסטרשייר, הממלכה המאוחדת (מ־2013)
בתרבות

מריאנסקה לאזנייה, בשמה המוכר במערב "מרינבאד", מככבת בסרט הצרפתי אשתקד במרינבד (בצרפתית: L'Année dernière à Marienbad) שנכתב על ידי הסופר והתסריטאי אלן רוב-גרייה, ובוים על ידי אלן רנה.
לקריאה נוספת

מרים זדוף, לשנה הבאה במריינבד - העולמות האבודים של תרבות המרחצאות היהודית, מרכז זלמן שזר, ירושלים, תשע"ט
הערות שוליים

↑  ערי הספא הגדולות של אירופה, באתר אונסק"ו (באנגלית).
↑  שושלת פרמישילד
↑  חזקו ידיים רפות, מחזיקי הדת, 9 בפברואר 1900
↑  הסתדרות אגודת ישראל העולמית, מכנסיה לכנסיה: אלול תרצ"ז מרינבד - סיון תשי"ד ירושלים, ירושלים תשי"ד.
↑  על פרשה זו: שבתי לסמן, יומנו של מר שבתי לסמן על פעולותיו, תל אביב, תשל"ט. עמ' 33-34.
↑  חיים רוזנבוים, במשעולי 'עיירת המרפא' בצ'כיה | ה.., באתר כיכר השבת, ‏2024-11-26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562060105171  GND: 4037541-9  LCCN: n80146312  NKC: ge129964  VIAF: 143070036   WorldCat (עם VIAF): 143070036 
מריאנסקה לאזנייה, 1815, copper engraving