stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט האבמן
ביוגרפיה > תחת השלטון הנאצי

ב-1933 החל האבמן בעבודת הדוקטורט שלו יחד עם החוקר הרברט פרוינדליך, במכון קייזר וילהלם לכימיה פיזיקלית ואלקטרוכימיה. במסגרת עבודתו במכון התיידד גם עם גאורג גרוסקורט, שעבד במקום. האבמן הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשנת 1932, עוד לפני עליית הנאצים לשלטון. פרוינדליך היגר מגרמניה בסוף יולי 1933, ואילו האבמן וגרוסקורט פטרו מעבודתם במכון בשל דעותיהם הפוליטיות (גרוסקורט היה סוציאל-דמוקרט), כמו שאר העובדים, לאחר ארגון מחדש על ידי הנאצים. הודות למענקי מחקר שקיבלו הצליחו השניים למצוא עבודה בבית חולים במואביט. המעבדה שבה עבדו הפכה למקום מפגש למתנגדי המשטר הנאצי בין צוות בית החולים. בין 1933 ל-1935 היה האבמן חבר בתנועה המחתרתית "נוי בגינן" (Neu Beginnen, "התחלה חדשה).
בין 1937 ל-1943 עבד האבמן בוואפנאמט (Waffenamt), הסוכנות לפיתוח נשק ותחמושת עבור צבא גרמניה הנאצית, בפרויקט לפיתוח גז רעיל. הוא קיבל תואר פרופסור במרץ 1943.
האבמן, יחד עם גרוסקורט, היו ממייסדי תנועת ההתנגדות "האיחוד האירופי" ב-1943, שבה היו חברים גם האדריכל הרברט ריכטר ורופא השיניים פאול רנטש. באמצעו אחיינו, וולפגנג האבמן, היה רוברט האבמן גם בקשר רציף עם מחתרת התזמורת האדומה. בשיאה מנתה תנועת "האיחוד האירופי" כ-50 חברים גרמנים, שהפעילו רשת תקשורת ומידע עם עובדי כפייה זרים ושבויי מלחמה בסביבות ברלין, ונערכה ליום שלאחר המלחמה. במקביל עסקה הרשת בפעילות הומניטרית ובסיוע ליהודים שהצליחו להימלט עד אז מהגירוש למזרח. חברי התנועה סיפקו ליהודים תיעוד מזויף ומחבוא וכן מימון להסתרתם ולאחזקתם. למרות מאמציהם של חברי המחתרת, ככל הנראה לא הצליחו למנוע את מותם של כל היהודים שלהם ניסו לסייע, למעט אשה אחת שגם היא גורשה לאושוויץ, אך שרדה.
לאחר שנודע לגסטפו על פעולותיו המחתרתיות נעצרו האבמן, ריכטר, הזוג גרוסקורט והזוג רנטש ב-5 בספטמבר 1943. אנה-ליזה גרוסקורט ומרגרט רנטש שוחררו כחודשיים לאחר מכן, אך גאורג גרוסקורט, רוברט האבמן, פאול רנטש והרברט ריכטר נידונו למוות ב-16 בדצמבר על ידי בית הדין העממי (פולקסגריכט), בראשות רולנד פרייזלר, באשמת בגידה וסיוע ליהודים. גרוסקורט, רנטש וריכטר הוצאו להורג בכלא ברנדנבורג ב-8 במאי 1944, אך ביצוע גזר דינו של האבמן נדחה שוב ושוב בשל התערבות חבריו ומכריו שהגנו עליו וטענו שעבודותיו ומחקריו בתחום הנשק הכימי חשובים למאמץ המלחמתי. ב-27 באפריל 1945 שוחרר האבמן על ידי הצבא האדום.
ביוגרפיה > בין 1945 ל-1965

לאחר סיום המלחמה מונה האבמן למנהל האדמיניסטרטיבי של מכון וילהלם קייזר בדאהלם ועל שלוחותיו השונות ברחבי העיר. האבמן תכנן לעצב מחדש את מבנה המכון ולהקים אוניברסיטת מחקר, אך בסתיו 1947 עברה האחריות על המכון בדאהלם מפיקוד בעלות הברית לאחריות של המפקד האמריקאי בעיר, ובינואר 1948 הורה האחרון על פיטוריו, פורמלית בשל העובדה שהמכון אינו עומד בכללי הרגולציה והפיקוח על מחקר מדעי, שנקבעו על ידי מועצת הניהול של בעלות הברית. האבמן המשיך בעבודת מחקר במכון עד לסילוקו מהמעבדה בינואר 1950. באותה שנה מונה למנהל המכון לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת הומבולדט במזרח ברלין ולפרופסור לכימיה פיזיקלית. ב-1951 הצטרף למפלגת השלטון במזרח גרמניה, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED), ולפרלמנט, הפולקסקאמר. עם הצטרפותו למפלגה הוכרז האומן כחבר המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) רטרואקטיבית מאז 1932.
ב-1959 זכה האבמן בפרס הלאומי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית(אנ') על עשייתו בתחום המדעים. הוא היה חבר במועצה המדעית לשימוש שליו באנרגיה אטומית (Wissenschaftlicher Rat für die friedliche Anwendung der Atomenergie). משנת 1950 היה חבר בוועדת השלום הגרמנית (לימים מועצת השלום של מזרח גרמניה) ויחד עם ג'רלד גטינג (Gerald Götting) ביקר את אלברט שווייצר בגבון בינואר 1960.
מחקר שהתפרסם ב-2005, חשף כי ברישומי השטאזי, המשטרה החשאית של גרמניה המזרחית, מוזכר האבמן כמי ששיתף פעולה עם הKGB, השטאזי והמודיעין צבאי, כ"מודיע סודי", תחת שם הקוד "ליץ". הוא סיפק לשטאזי יותר מ-140 פרטי מידע ב-62 פגישות עם המפעיל שלו. ב-19 מהפגישות מסר מידע אישי מפליל. האבמן הוזמן לדווח על מצבי רוח בקהילה המדעית של מזרח גרמניה תוך מתן תשומת לב מיוחדת למדענים ממערב גרמניה. הוא דיווח, בין השאר, על מדענים ממזרח גרמניה שהייתה להם כוונה אפשרית לברוח מהמדינה.
ביוגרפיה > גירוש מה-SED ב-1964 והמשך חייו

בפברואר 1964 העלו גורמים ב-SED האשמות חריפות נגד האבמן בקשר לסדרת ההרצאות הפילוסופיות של האבמן בנושא חופש כללי, חופש מידע ודוגמטיות. ב-6 במרץ 1964 ניהל האבמן שיחה עם עורך הדין קרל היינץ נס מהמבורג על האשמות אלו ועל כוונותיו להעביר סדרת הרצאות, שאותן מכר לכאורה ללא אישור לעיתון המבורגר אקו כראיון. הראיון פורסם ב-11 במרץ 1964, ולאחר מכן הוכחש על ידי האבמן. ב-12 במרץ פרסם הטיימס של לונדון את דבריו של האבמן, כי החופש האינטלקטואלי האפשרי במדינות סוציאליסטיות אחרות חייב להיות אפשרי גם בגרמניה המזרחית.
בסמסטר החורף של שנת 1963 - 1964 אכן הרצה האבמן את ההרצאות האמורות, באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. נושא ההרצאות הוגדר "היבטים מדעיים של בעיות פילוסופיות", ובמהלכן ביקר בחופשיות את "ההפרזות של העידן הסטליניסטי". בשל הראיון וההרצאות, כונסה ב-12 במרץ 1964 אספה כללית יוצאת דופן של ארגון המפלגה הקומוניסטית באוניברסיטת הומבולדט במזרח ברלין, ובה הוחלט לגרש את האבמן מהמפלגה מכיוון ש"הניף את דגל המאבק נגד הדוגמטיות מהקו של המרקסיזם-לניניזם", סטה מהקו המפלגתי והיה "אשם בבגידה בעניין כוח הפועלים והאיכרים". באותו יום החליטה מזכירות המדינה להשכלה גבוהה ולמכללות טכניות בגרמניה המזרחית לבטל את תפקיד ההוראה של האבמן. בין הנימוקים, שניתנו למחרת, היה הראיון לעיתון בגרמניה המערבית, שהיווה "...השמצה פומבית של כוחם של העובדים והאיכרים שלנו בראיונות עם נציגי עיתונות מערביים" ובכך ש"[האבמן] ...לא ראה זאת מתחת לכבודו להשתמש בפרסומים במערב גרמניה ולתמוך בכך בתוכניות של המיליטריסטים והמתחדשים המכוונים נגד גרמניה המזרחית..." ובכך "...הפר באופן בוטה את חובותיו הסטטוטוריות של מורה באוניברסיטה...".
ב-1965 נאסר על האבמן לעבוד והוא גורש מהאקדמיה למדעים של גרמניה המזרחית ב-1 באפריל 1966. בשנים הבאות המשיך לפרסם בכלי התקשורת בגרמניה המערבית מספר רב של מאמרים בעיתונות וספרים, שביקרו את מדיניותה של המפלגה הקומוניסטית. בעקבות פרסומים אלו הוגשה נגד האבמן תביעה בשל "פעילויות... המאיימות על ביטחון הציבור והסדר". האבמן סבל משחפת ולכן לא ניתן היה להטיל עליו מאסר, ובמקום זאת נגזר עליו מעצר בית בדירתו בעיר גרונהייד לתקופה בלתי מוגבלת. ביתו ומשפחתו נשמרו מסביב לשעון על ידי השטאזי.  לאחר שלוש שנים הוסר מעצר הבית, אך המעקב נמשך. למעלה מ-70 אזרחי גרמניה המזרחית היו ברשימה של שטאזי, ונאסר עליהם להיפגש עם האבמן. נאסר עליו ליצור קשר גם עם דיפלומטים ועיתונאים. גם בגרמניה המערבית נמתחה עליו ביקורת מצד עיתונים מרקסיסטיים שהיו מקורבים ל-SED. בין השאר הואשם האבמן ב"דעות טרוצקיסטיות". ב-1979 נפתחו נגד האבמן גם הליכים פליליים בגין "עבירות מטבע", מהלך שנועד בעיקר למניעת פרסומיו בגרמניה המערבית. המשטר הקומוניסטי השמיץ את האבמן כאילו היה משתף פעולה עם השלטון הנאצי והסגיר את חבריו למחתרת.
בנו, פלוריאן האבמן, נמלט לגרמניה המערבית בשנת 1971.
האבמן נפטר ממחלת השחפת ב-1982. הוא נקבר בבית הקברות בגרונהיידה. כ-250 האבלים בהלווייתו צולמו על ידי השטאזי, כחלק מן המעקב הקבוע אחריו.
ב-28 בנובמבר 1989 הודיעה הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית (Zentrale Parteikontrollkommission‏, ZPKK) על טיהור שמו של האבמן.
ביוגרפיה > הנצחה ופרסים

ב-18 באפריל 2005 הכיר יד ושם בגיאורג ואנה-ליזה גרוסקורט, פאול רנטש והרברט ריכטר, כחסידי אומות העולם. ב-3 בנובמבר באותה שנה הוכר רוברט האבמן כחסיד אומות העולם.
על הבניין שבו שכן בעבר המכון לכימיה של אוניברסיטת הומבולדט בברלין הוצב לוח זיכרון, ובו פירוט על עילותו של האבמן. על שמו של האבמן נקראו רחובות בברלין ובמקומות אחרים. ב-1999 הוכרז האבמן כאזרח כבוד של עירו, גרונהיידה. בבית הדמוקרטיה וזכויות האדם בברלין נקרא חדר הישיבות הגדול ביותר על שמו.
אגודת רוברט האבמן (Robert Havemann Gesellschaft) הוקמה ב-1990, ועוסקת בחינוך פוליטי. האגודה מחזיקה גם ארכין ובו כתביו של האבמן ותיעוד נוסף רב על תנועות אזרחיות שהתנגדו לשלטון הקומוניסטי.
רוברט האבמן כעד התביעה במשפטי נירנברג
לוח הזיכרון באוניברסיטת הומבולדט
רענן אלכסנדרוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 באוגוסט 1969 (בן 55) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה 
 פרופיל ב-IMDb
 
רענן משה אלכסנדרוביץ, (נולד ב-29 באוגוסט 1969 בירושלים), הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד לזאב אלכסנדרוביץ', יליד פולין שעלה ארצה במסגרת "ההעפלה", ולגבריאלה לבית טאו, ילידת בלגיה שעלתה ארצה במהלך שנות השישים.
אלכסנדרוביץ' הוא בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים בשנת 1996. סרט הגמר שלו "רק במקרים בודדים" זכה בפרסים בפסטיבלים של קרקוב ולודז'. הקליפ הראשון שביים הוא לשיר מהרי נא של אהוד בנאי.
סרטיו

לאחר גמר לימודיו ביים את הסרט התיעודי "מרטין", העוסק באסיר לשעבר במחנה הריכוז דכאו, שגר בעיירה דכאו ומגיע יום יום לאתר הזיכרון במחנה. הסרט זכה בפרס וולג'ין ובפרסים בינלאומיים רבים.
בשנת 2001 ביים את הסרט התיעודי "הטיול הפנימי", העוקב אחר טיול בן שלושה ימים של קבוצת פלסטינים תושבי השטחים בישראל. הסרט זכה במקום השני בפסטיבל דוקאביב 2002 והוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם. אלכסנדרוביץ' רואה בסרט את הישגו הקולנועי הגדול ביותר, כסרט ששינה את חייו אבל גם את גישתו לעשייה הקולנועית. ”הטיול הפנימי, שהוא גם 'הילד' האהוב עליי, ממש שינה לי את החיים.”
בשנת 2003 כתב וביים את הסרט העלילתי באורך מלא "מסעות ג'יימס בארץ הקודש" במסגרת הסדרה "שיעור מולדת", שזכה בפרסים בישראל ובעולם.
אלכסנדרוביץ' מקיים שיתוף פעולה מתמשך עם המלחין והזמר אהוד בנאי, שזכה בפרס אופיר למוזיקה עבור הסרט "מסעות ג'יימס בארץ הקודש". אלכסנדרוביץ' ביים רבים מהקליפים של בנאי.
בשנת 2011 ביים אלכסנדרוביץ את הסרט התיעודי "שלטון החוק", המתאר את מערכת החוק והצדק ביהודה ושומרון וחבל עזה, באמצעות ראיונות עם שופטים צבאיים, ראשי הפרקליטות הצבאית, ובראשם מאיר שמגר שבתור הפרקליט הצבאי הראשי ב-1967 עיצב את התשתית המשפטית של הממשל הצבאי. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר, פרס ון ליר, בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובפרס חבר השופטים לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל סאנדנס. במרץ 2012 אסר דובר צה"ל את הקרנתו של הסרט בפני בכירים ביחידת בתי המשפט הצבאיים.
בשנת 2019 ביים את הסרט התיעודי "מראה". הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ראו גם

הטיול הפנימי
שלטון החוק (סרט)
מסעות ג'יימס בארץ הקודש
הערות שוליים

↑  הקרן לירושלים תעניק 100 אלף דולר להפקה, באתר גלובס, 4 בנובמבר 1996
↑  אורן פרסיקו, ‏שוב ושוב. ושוב, באתר גלובס, 19 באפריל 2004
↑  ביקורות:
גואל פינטו, תיירים בארץ אויב, באתר הארץ, 21 במרץ 2001
דליה קרפל, טיול מולדת, באתר הארץ, 1 בינואר 2002
דוד שליט, ‏מצב עכשיו, באתר גלובס, 3 בינואר 2002
↑  גואל פינטו, הסרט "צומוד" - הזוכה בדוקאביב, באתר הארץ, 28 במרץ 2001
↑  "הטיול הפנימי" יוקרן בפסטיבל "סאנדנס", באתר הארץ, 22 באוקטובר 2001
↑  רוני דורות, "אני כבר לא מצלם את המציאות אלא את העיניים שמביטות בה", באתר הארץ, 19 בנובמבר 2020
↑  ביקורות:
אורי קליין, כישלונו של המטיף בשער, באתר הארץ, 21 בינואר 2004
אהרון קשלס, ‏הסרט הטוב של השנה (שעברה), באתר גלובס, 2 באוגוסט 2004
↑  חיים הנדוורקר, שלושה סרטים ישראליים בניו יורק, באתר הארץ, 1 במרץ 2003
↑  גואל פינטו, הזוכה הגדול: "האסונות של נינה" עם 11 פרסי אקדמיה, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2003
↑  עמרי בן-יהודה, כשהעד הוא השופט, באתר "העוקץ", 23 בדצמבר 2011
↑  עכבר העיר, "שלטון החוק" זכה בפרס חבר השופטים בסאנדנס, באתר הארץ, 29 בינואר 2012
↑  נירית אנדרמן, צה"ל מתנגד להקרנת הסרט "שלטון החוק", באתר הארץ, 18 במרץ 2012
↑   שני ליטמן, דוקאביב 2019: האם תיעוד קולנועי יכול להשפיע על הצופים, באתר הארץ, 29 במאי 2019
↑  נירית אנדרמן, הסרט התיעודי "מראה" של רענן אלכסנדרוביץ' יוקרן בפסטיבל ברלין, באתר הארץ, 21 בינואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446268705171  BnF: cb14605660g (data)  GND: 1227787928  ISNI: 0000 0000 5521 8526  LCCN: no2007094670  NTA: 279576889  VIAF: 237149294338780521993   WorldCat (עם VIAF): 237149294338780521993
רבי אלעזר בן ערך

| --- | --- |
קברו המסורתי בעלמא (על פי זיהוי מהמאה ה-12)
קברו המסורתי בעלמא (על פי זיהוי מהמאה ה-12)
 לידה:  המאה ה-1 האימפריה הרומית פרובינקיה יודיאה, האימפריה הרומית
 פטירה:  המאה ה-1 האימפריה הרומית פרובינקיה יודיאה, האימפריה הרומית
 כינוי:  רבי נהוראי (שנוי במחלוקת)
 מקום קבורה:  אזור דלתון (זיהוי מהמאה ה-11) עלמא (זיהוי מהמאה ה-12) צפת (זיהוי מהמאה ה-18) טבריה (זיהוי מהמאה ה-20)
 מדינה:  פרובינקיה יודיאה, האימפריה הרומית
 מקום מגורים:  ירושלים, אמאוס
 מקום פעילות:  ירושלים
 תקופת הפעילות:  דור שני לתנאים
 השתייכות:  חז"ל, תנאים
 רבותיו:  יוחנן בן זכאי, נחוניה בן הקנה
 תלמידיו:  יהושע בן חנניה (תלמיד-חבר לכאורה)
 בני דורו:  אליעזר בן הורקנוס, יהושע בן חנניה, יוסי הכהן, שמעון בן נתנאל
 חיבוריו:  ספר תאגי
 בת זוג:  אשת רבי אלעזר בן ערך
 אב:  ערך
רבי אלעזר בן ערך היה תנא בן הדור השני שפעל במאה ה-1, מחמשת תלמידיו הגדולים של רבן יוחנן בן זכאי ולפי כמה דעות היה הגדול שבהם. התגורר בירושלים ובתקופת חורבן בית שני (סביב 70 לספירה) עבר לאמאוס, המסורת אודות אחרית ימיו אפופה מסתורין ואגדות שונות.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אבא שאול שיבח אותו ואמר עליו בשם רבן יוחנן בן זכאי רבו:
אם יהיו כל חכמי ישראל בכף מאזניים ואליעזר בן הורקנוס אף עימהם, ואלעזר בן ערך בכף שנייה - מכריע הוא את כולם.
כמו כן, רבן יוחנן בן זכאי אמר עליו שהוא כ"מעין המתגבר". רבי אלעזר היה חביב מאוד על רבו, שכן קיימים מספר מאמרים בהם מגלה רבן יוחנן יחס מיוחד לרבי אלעזר. מסופר עליו כי היה יודע לדרוש במעשה מרכבה, והוא היה אחד משני התלמידים שרבן יוחנן עסק עימם במעשה מרכבה וגילה להם סודות שלא רצה לגלות לאף אדם אחר (השני היה רבי אליעזר בן הורקנוס). רבן יוחנן אמר עליו: ”אלעזר בן ערך - נאה דורש ונאה מקיים. אשריך אברהם אבינו שיצא מחלציך אלעזר בן ערך!”.
על פי הנאמר בפתיחה לספר תגין, רבי אלעזר היה גם תלמידו של רבי נחוניה בן הקנה, אשר העביר חלק משלשלת הקבלה של הספר אותו קיבל מרבי נחוניה ומסרו לחברו רבי יהושע בן חנניה. מעבר לכך שרבי נחוניה היה בן דורו של רבי אלעזר, רבי נחוניה מוזכר בתלמוד שהוא יושב ודן עם רבן יוחנן בן זכאי ותלמידיו וההשערה היא שרבי נחוניה היה אף תלמידו של בן זכאי. בנוסף, על פי מדרש תהילים רבי נחוניה התגורר בעיירה אמאוס, - מקום מגוריו של רבי אלעזר בן ערך באחרית ימיו.
במדרש תהילים נאמר שהפסוק ”וכל אשר יעשה יצליח” (תהילים, א', ג') מדבר על צדיק "שהכל צריכים לעצתו". המדרש מביא דוגמה לצדיק כזה, מרבי אלעזר בן ערך:
כגון ר' אלעזר בן ערך, שהיה יועץ עצות, ומתקיימות ומצליחות. אמרו לו: נביא אתה? אמר להן: לא נביא אנכי ולא בן נביא, אלא כך אני מקובל מרבותי: כל עצה שהיא לשם שמים, סופה להתקיים.
ביוגרפיה > זהותו

ישנה דעה בתלמוד, כי התנא המכונה רבי נהוראי הוא בעצם רבי אלעזר בן ערך, הנקרא נהוראי על שם "שהיה מנהיר עיני חכמים בתורה".
ביוגרפיה > סוף ימיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
על אף גדולתו, מעטות מאוד המשניות בהן מוזכרים דבריו. יש המעריכים שנפטר בגיל צעיר ולכן אינו מוזכר כמעט.
ראיה לכך שלא האריך ימים הוא דיון של רבי יהושע בן חנניה (חברו של רבי אלעזר בן ערך) עם רבי עקיבא (תלמידו של רבי יהושע):
אמ' לו, הבל. אילו הייתה בימי ר' לעזר בן ערך והשבת תשובה זו
בתלמוד ובמדרשים נכתב, שהסיבה לכך היא, משום שלאחר מותו של רבן יוחנן בן זכאי רבו, לא הצטרף רבי אלעזר לבית המדרש ביבנה, אלא פנה בעצת אשתו לאמאוס, משום שהיו בו "מים יפים ונוה יפה", בחשבו שחבריו יבואו אליו. משלא באו חבריו, שכח את כל תלמודו, וכשבא לקרוא את הפסוק "החדש הזה לכם", קרא בטעות "החרש היה לבם". אולם, החכמים התפללו עליו, וחזרה אליו תורתו. מחמת מעשה זה, "לא נתגדל שמו בחכמה", למרות השבחים הרבים שהרעיף עליו ריב"ז.
תורתו > במשנה

רבי אלעזר בן ערך מוזכר במשנה רק בפרק ב' במסכת אבות, שם מובאות בשמו מספר הוראות בענייני מוסר ודרך ארץ:
”איזו היא דרך ישרה שידבק בה האדם... ר' אלעזר אומר - לב טוב”.
”איזו היא דרך רעה שיתרחק ממנה האדם... ר' אלעזר אומר לב רע”.
”הווי שקוד ללמוד תורה, ודע מה שתשיב לאפיקורס, ודע לפני מי אתה עמל, ונאמן הוא בעל מלאכתך שישלם לך שכר פעולתך”.
תורתו > בברייתות

בברייתות המובאות בתלמוד, מובאות בשמו מספר הלכות.
בתלמוד הבבלי הוא מוזכר במסכת חולין, בתור מי שדרש את דין נטילת ידיים באסמכתא מן הפסוק ”וְכֹל אֲשֶׁר יִגַּע בּוֹ הַזָּב וְיָדָיו לֹא שָׁטַף בַּמָּיִם” (ויקרא, ט"ו, י"א).
בתלמוד הירושלמי מובאות בשמו שתי הלכות נוספות, האחת במסכת דמאי בעניין מדומע, והאחת במסכת יבמות, בעניין הקניין הגמור שעושים קידושי מאמר.
תורתו > במדרש

בילקוט שמעוני מובאות מספר דרשות של רבי אלעזר בן ערך באגדה, ביניהן הדרשה האומרת, כי ”עד שלא יבוא הערב - יצמח אורן של ישראל, שנאמר: והיה לעת ערב יהיה אור”.
דמותו בספרות הזוהר

רבי אלעזר בן ערך מוזכר בספר הזוהר מספר פעמים, בהם הוא מתואר כאדם קדוש ועליון, הבקיא בתורת הסוד. החכמים המוזכרים בזוהר מכנים את רבי אלעזר בכינויים כגון "מראה האור של מאור העולם", "סֵבֶר פני הימים", ו"מי שיורדים לפניו גדולים עליונים של המלך ברוך הוא".
פעמים רבות בספר הזוהר מתואר צערו ובכייו של רבי אלעזר על הגלות ועל הטומאה השולטת בעולם. בזוהר מסופר שכאשר היה לומד את הפסוק ”וְאֵלֶּה שְׁמוֹת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל הַבָּאִים מִצְרָיְמָה אֶת יַעֲקֹב...”, הוא היה בוכה ומצטער על ירידתם של יעקב ושנים עשר השבטים לגלות במצרים.
כמו כן, מסופר שפעם רבי זירא (שחי כ-200 שנה אחרי רבי אלעזר בן ערך) נכנס לבקר את רבי אלעזר בן ערך, וראה שהוא בוכה. לאחר שסיים את בכיו, הוא הסביר לרבי זירא שהוא בכה על כך שבעתיד הגויים ישימו על אבן השתייה את טומאת העמים ופגרי מתים, והתבטא על הדור שבו יקרה דבר זה: "אוי לאותו הזמן! אוי לאותו הדור!". ככשמע זאת רבי זירא הוא בכה גם, ואמר (בתרגום לעברית): "המלאך הקדוש יודע את זה, ראוי הוא לבכות עליה. אשריכם הצדיקים שאתם קדושים בעולם הזה ובעולם הבא!". בפעם אחרת הסביר רבי אלעזר לרבי יהושע שצערו הוא על כך שרק בשנת ה'ת"ח "יהיו עומדים כל שוכני עפר בקיומם".
במקום אחר בספר הזוהר מובאים סודות בענייני קריאת שמע שלימד רבי אלעזר בן ערך את רבי דוסתאי ורבי חגי.
מקום קבורתו > דלתון

מקום קבורתו לא נזכר בספרות חז"ל, אך לפי עדותו של רב אביתר גאון (נובמבר/דצמבר 1083) מהמאה ה-11, קברו שכן באזור דלתון. אמנם התיאור שטחי למדי ולא נושא כל פירוט על המקום וישנה השערה כי התכוון לעלמא הסמוכה.
מקום קבורתו > עלמא

בנימין מטודלה (1170 לערך) הראשון לציין את מקום קבורתו ביישוב עלמא, כך גם רבי שמואל ב"ר שמשון (1210 לערך) בספרו "מסע דפליסטינא" ונוסעים נוספים.
מקום קבורתו > צפת

מסורת מאוחרת מהמאה ה-18, מציינת את קברו בצפת. הנוסע רבי יוסף סופר (1760 לערך), היחיד לציין את קברו בבית העלמין העתיק בצפת, בסמיכות לקברו המסורתי של רבי יהושע בן חנניה.
מקום קבורתו > טבריה

במאה ה-20 צוין קברו בחלקת התנאים סמוך לרבו רבן יוחנן בן זכאי בטבריה, אך זיהוי זה נעשה ככל הנראה ללא מקור מפורש, פרט לאזכורו של יעקב בן נתנאל הכהן (1153–1187) המציין שרבן יוחנן נקבר יחד עם שמונה מתלמידיו אך לא פירט איזה מהם.
בית הכנסת לרבי אלעזר בן ערך

מספר נוסעים בימי הביניים (המאה ה-13) כגון יעקב השליח ומחבר תוצאות ארץ ישראל, מתארים כי בדמשק ישנו בית כנסת של (או על שם), רבי אלעזר בן ערך.
שם בדמשק בית הכנסת לר' אלעזר בן ערך בנין מפואר מאד והוא בתוך העיר
לקריאה נוספת

אלון גושן־גוטשטיין, "ר' אלעזר בן ערך: סמל ומציאות", בתוך: יהודים ויהדות בימי בית שני, המשנה והתלמוד (עורכים: אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני, מנחם שטרן), הוצאת יד יצחק בן-צבי (1993), עמ' 173–197.
ביאורים

↑  נראה שמדובר על תחיית המתים
קרב מרג' עיון (1179)

צלאח א-דין מנצח את הצלבנים. תחריט רומנטי של גוסטב דורה מהמאה ה-19
קרב מרג' עיון הוא הקרב העיקרי במערכה - סדרת קרבות, התנגשויות ומצורים בין צבא ממלכת ירושלים בראשות בלדווין הרביעי, מלך ירושלים והצבא האיובי - מוסלמי בפיקודו של צלאח א-דין בשנת 1179. המערכה השתוללה באינטנסיביות במשך ארבעה חודשים רצופים, מאפריל עד לאוגוסט 1179, ובעצימות נמוכה במשך שנה - עד אפריל 1180 עד לחתימת הסכם שביתת נשק. המערכה נערכה על פני שטח נרחב בארץ ישראל, שכלל את אזור הגליל העליון, הגליל התחתון, הגולן ודרום לבנון.
בסיכומו של דבר, הצבא הצלבני יצא מהעימות וידו על התחתונה, בכל אחד מהעימותים הצבאיים הצליחו המוסלמים לגבור על הצלבנים אך לא הצליחו להגיע להכרעה.
רקע

ביום 25 בנובמבר 1177 ניצחו הצלבנים את הצבא האיובי בקרב גזר. הקרב - שיא של סדרת התנגשויות בין הצלבנים, שכוחם הולך ויורד לבין הצבאות של צלאח א-דין שמצליח לאחד את סוריה ומצרים תחת שלטונו נסתיים בניצחון צלבני מוחלט אך ללא הכרעה.
איחוד העולם המוסלמי, המהווה את האירוע הגאו-פוליטי הראשון במעלה של המאה ה-12 באזור הסהר הפורה הביא בסיכומו של דבר ליצירת אימפריה איובית ממצרים למדבריות ערב עד לתימן. אחד הרעיונות המרכזיים שאיפשרו איחוד והתפשטות זו היה רעיון הג'יהד שהופנה בעיקר כנגד ממלכת ירושלים - רעיון שנוסה לראשונה בהצלחה על ידי עמאד א-דין זֶנגִי, המוכר יותר בשם זֶנגִי מצביא סלג'וקי ואביו של נור א-דין. משהושרש רעיון הגיהד הוכוון הפוטנציאל האנושי הכלכלי והצבאי של האימפריה האיובית למימוש הרעיון על מנת להשמיד את הנוכחות הצלבנית בארץ הקודש.
רקע > הקמת מבצר שסטלה

הצלבנים, מתוך הבנה כי הניצחון לא יביא להקלה בלחץ המוסלמי חתמו על הסכם שביתת נשק עם צלאח א-דין ופנו לנצל את ההפוגה לביצור נקודות מפתח בממלכה. ירושלים זכתה לטיפול יסודי בביצוריה שהוזנחו במהלך השנים וחלקם עמדו על סף התפוררות. מאמץ נוסף הוקדש לצפון ארץ ישראל שהתגבשות השליטה האיובית בסוריה יצרה איום מיידי וברור על ממלכת ירושלים מכוון דמשק. מבצר שטונף (הונין) ששימש כתחליף למבצר הבניאס ומבצר תבנין חלשו על הדרך המובילה מדמשק לבניאס ומשם לאזור סולם צור. הטמפלרים, בעלי מצודת צפת הציעו לבנות מבצר על מעברות הירדן בנקודה החולשת על אזור גשר בנות יעקב של ימינו. המעבר הוא חלק מ"דרך הים" אשר הובילה ממצרים לסוריה. הצלבנים נתנו למקום את השם הלטיני Vadum Jacob (ואדום יעקב - "מעבר יעקב"). מתוך סברה שזהו המקום בו חצה יעקב את הירדן בדרכו למפגש עם אחיו עשו. גם המסורת המוסלמית מקשרת בין מקום זה לבין חייו של יעקב, אם כי לחלק אחר מהם. שמו ערבי של המקום מחדת אל אחזן ("מעבר הצער") נגזר מהאמונה כי במקום זה נודע ליעקב על מכירת בנו האהוב יוסף.
באוקטובר 1178 החלה בניית המבצר שזכה לשם שסטלה (המבצר הקטן), מלאכה שלא הושלמה סופית, מאחר שבאוגוסט 1179 עלה צבא מוסלמי על המבצר וכבש אותו. באופן סכימתי, דמה מבצר שסטלה בצורתו לשלב הראשון של מבצר קראק דה שבלייה, וככל הנראה נבנו שניהם בסמיכות זמנים על ידי מסדר הטמפלרים ועל פי תוכנית דומה. צורתו של המבצר מלבנית ומידותיו 140 על 65 מטרים. בכל אחת מפינות החומה הוקם מגדל רבוע, כאשר רק המגדל הדרום-מערבי בולט אל מחוץ לחומות. קראק דה שבלייה של המאה ה-12 נבנה עם גלריות מקמרונות חבית לאורך חומותיו, וסביר להניח כי קמרונות דומים תוכננו להיבנות בשסטלה, וסימנים של התחלת בנייתם אכן נחשפו. קמרונות אלו היו מחזקים באופן משמעותי את חומות המבצר ואת שטח האחסון והמגורים לשירות חיל המצב. בפאות הדרומית, המערבית והצפונית אף נכרה חפיר עמוק, המקשה על הגישה אל החומה. בצדו המזרחי של המצד לא היה צורך בחפיר, וזאת בשל הסמיכות לנהר הירדן. המבצר נבנה מאבני בזלת לא מסותתות, ועליהן חיפוי של אבני גיר גדולות ומסותתות. על פי ההיסטוריונים הצלבניים עלות הסיתות בלבד הייתה 80,000 דינרי זהב. העבודות התבצעו תחת אבטחה כבדה שהעניק צבא המלך לבנאים. בלדווין הרביעי עצמו הגיע למקום באוקטובר 1178 ופיקח אישית על עבודות הבנייה ובמקביל פעל לאבטח את הדרכים אל המבצר מפני כנופיות שודדים מוסלמיות.
רקע > עימותים ראשונים

ההתנגשות הראשונה אירעה ביום 21 במרץ 1178 כאשר הצלבנים הצליחו לתפוס את אחת מהכנופיות במארב שהונח בסביבות פקיעין. במקביל פעילות הצבא הצלבני הביאה ליציאת גדוד מוסלמי מדמשק בפיקודו של פֵרֻח'-שַאהְ אחיינו של צלאח א-דין והגוף העיקרי של הצבא האיובי חנה בסמוך לעיירה אל כיסווה שברמת הגולן.
רקע > עימותים ראשונים > קרב יער הבניאס

ביום 10 באפריל, ככל הנראה תוך הסתמכות על מידע מוקדם יצאה יחידת פשיטה צלבנית בראשות המלך בלדווין הרביעי וקונטאבל הממלכה אונפרואה השני, רוזן טורון אל עומק השטח המוסלמי מתוך כוונה להפתיע קבוצות של נוודים - בדואים וטורקמנים שניצלו את שפע הצמחייה של אגן הזרימה של נחל החרמון באזור הבניאס. בהתנגשות הופתעו דווקא הצלבנים שלא היו מוכנים כלל להתנגדות ולטופוגרפיה הסלעית הקשה של האזור שהקשתה על תמרון סוסי הפרשים. מנגד הפעילו הטורקמנים את הקשתים הקלים ביעילות קטלנית שהרגה בסוסים הצלבניים חסרי המיגון וזרעה תוהו בשורות הצלבנים. בשלב זה של הקרב הופיעו גדודים מוסלמים מכוח החלוץ והשלימו את תבוסתם המוחלטת של הצלבנים. המלך בלדווין הרביעי ניצל את הקונטאבל שהמוסלמים ראו בו דמות מעוררת יראה אך נפצע קשה פונה משדה הקרב ומת מפצעיו במבצר הונין.
שרידי הצבא הצלבני בפיקודו של בלדווין שניצל בעור שיניו נסוגו לירושלים מותירים מאחור את הטמפלרים להשלים את מלאכת בניית מבצר שסטלה. הניצחון המוסלמי הביא לפתיחת מערכה של צלאח א-דין כנגד ממלכת ירושלים שנמשכה 4 חודשים במהלכם נמצאו הצבאות היריבים כל הזמן בזירת הקרבות - שטחים בשליטת ממלכת ירושלים שהוחרבו והטילו עומס כלכלי על הצלבנים.
רקע > עימותים ראשונים > תחילת המערכה

המטה המוסלמי נקבע בתל אל-קאדי, במקום היה שפע מים והוא שכן קרוב לנתיבי אספקה מוסלמים שמקורם בדמשק ואיים על אזור הגליל העליון. פעולתו הראשונה של הצבא המוסלמי הייתה התקפה על מבצר הונין ביום 25 במאי שנהדפה בקלות יחסית. ב-27 במאי הותקף מבצר שסטלה שביצוריו טרם הושלמו. חיל המצב התנגד בעוז ואחד האבירים, רנייה דה מרון שמו, אף הצליח לפלח בירית חץ את ליבו של אחד משרי הצבא המוסלמים, והצבא הצלבני נטש את המצור. החוקר הישראלי דוקטור רוני אלנבלום מציין בספרו "מבצרי הצלבנים וההיסטוריה המודרנית" כי טווח ההתקפות ומשכן נקבע על פי חששו של צלאח א-דין מצבא ממלכת ירושלים שיכול היה להגיע לשדה הקרב תוך שבוע.
כישלון ההתקפות על המבצרים הצלבניים הביא את צלאח א-דין להקים את מפקדתו הקדמית דרומה מתל דן, ככל הנראה בסמוך לנחל סער וממקום זה יצאו גדודים מוסלמים לפשיטות על הגליל ומערבה לכוון צור וביירות וחוזרים לבסיסם במהירות כשהם עמוסי שלל וביזה תוך שהם משמידים את כל יבולי שנת 1179 בכל החלק הצפוני של ממלכת ירושלים. לאור המצב הקשה לא יכלו הצלבנים לשבת בחיבוק ידיים. מירושלים יצאו המלך בלדווין הרביעי עם עוצר הממלכה רמון השלישי מטריפולי ואיתם הצלב האמיתי ואליהם הצטרפו אבירי מסדר אבירי היכל שלמה (טמפלרים) בראשות ראש המסדר הגראנד מאסטר אד דה סנט אמאן וצעדו מטבריה לצפת ותבנין משם יכלו הצלבנים להמתין לשעת כושר ולקבל ידיעות מדויקות על תנועת הצבא המוסלמי.