stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניצוצות (קבלה)
העלאת ניצוצות

הרב אברהם יצחק הכהן קוק כותב: ”כמו שיש ניצוצות באכילה ה"נ בכל פעולה מפעולות אדם, וה"ה בכל שמיעה וקריאה, ולפעמים יש שענייני העולם הבאים ממרחקים הם משתלבים ועולים למרומי תורה, והכל לשם שמים, בשקל הקודש.” (מידות הראי"ה העלאת ניצוצות)
הערות שוליים

↑  תורה אור ס, ג
ערך זה הוא קצרמרבנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נקודות בן-דיי

אל קאפ דה ברצלונה, 1992 פסל על ידי רוי ליכטנשטיין, שהשתמש בנקודות בן דיי ביצירותיו.
תהליך ההדפסה נקודות בן-דיי, נקרא על שם המאייר והמדפיס בנג'מין הנרי דיי ג'וניור, (בנו של המו"ל של המאה ה-19, בנג'מין הנרי דיי) הוא טכניקה משנת 1879.
בהתאם לאפקט, צבע, והאשליה האופטית הדרושים, ממקמים נקודות קטנות וצבעוניות בצפיפות, ברווח או באופן חופף. נקודות מג'נטה, לדוגמה, ממוקמות במרווחים גדולים כדי ליצור צבע ורוד. קומיקסים מ-1950 ו-1960, השתמשו בנקודות בן-דיי בארבעת הצבעים הבסיסיים (כחול-ירקרק, ארגמן, צהוב ושחור) כדי לייצר בזול הצללה וצבעים משניים כגון ירוק, סגול, כתום וגוונים חיים.

נקודות בן-דיי נבדלות מנקודות חצי גוון בכך שנקודות בן-דיי תמיד בגודל ופיזור שווה באזור מסוים. כדי להחיל את הנקודות על ציור, על האמן לרכוש גיליונות ציפוי שקופים מספק מכשירי כתיבה. הגליונות היו זמינים במגוון רחב של גודלי נקודות ופיזור, אשר נתן לאמן מבחר של גוונים לשימוש בעבודתו. האמן היה חותך את חומר הציפוי בצורות של אזורי הגוונים הרצויים — כלומר צל או רקע או משטח — ומשפשף על אזורים מסוימים של הציור.
שימוש בנקודות בן-דיי היה לסימן היכר של האמן אמריקאי רוי ליכטנשטיין שהגדיל והפריז איתם ברבים מציוריו ופסליו. מאיירים ומעצבים גרפיים אחרים השתמשו בנקודות בן-דיי מוגדלות בתקשורת הכתובה כדי להשיג אפקט דומה.
ראו גם

פוינטיליזם
הערות שוליים

↑  G.H.E. Hawkins (1914) "Ben Day Effects", Newspaper Advertising, pp. 17-21, Advertisers Publishing Company, Chicago
↑  Edmund F. Russ (Oct 1919) "The Ben Day Process", Western Advertising, Vol. 1 No. 9, pp. 5-&c, Ramsey Oppenheim Co., San Francisco
↑  Benjamin H. Day (1905) How to work it: a manual for the use of the Ben Day rapid shading mediums and its registry attachments, Benjamin Day, NY
↑  Cormack, Bridget (18 בינואר 2012). "Lichtenstein's little dots to prove a big draw". The Australian. נבדק ב-2012-06-27. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Churchwell, Sarah (23 בפברואר 2013). "Roy Lichtenstein: from heresy to visionary". The Guardian. London. נבדק ב-2012-06-27. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  W. Livingston Larnard (1921) "How and When to Use Ben Day", The Printing Art Vol. 37, No.4, pp. 305-312 (See also: pp. 30, 216, 218, 347, 463)
↑  "The Use and Abuse of Ben Day" (Jan 6, 1920) Business Digest and Investment Weekly, Vol. 25, No. 1. pp. 10-11, Arrow Publishing Corporation, NY
↑  Success in Commercial Art (1920) Meyer Both College of Commercial Art
↑  Gilbert P. Farrar (Sep 18, 1913) "Strong Displays by Use of 'Ben Day' Process", Printer's Ink, Vol. 34, No. 12, pp. 33-36, New York
↑  Willard C. Brinton (1919) Graphic Methods for Presenting Facts, The Engineering Magazine Company, NY
↑  Monroe, Robert (30 בספטמבר 1997). "A Pioneer of Pop Art movement". Pittsburgh Post-Gazette. The Associated Press. נבדק ב-2012-06-27. {{cite news}}:  (עזרה)
אילן רונן

| --- | --- |

 לידה:  1948 (בן 77 בערך) קיבוץ עין גב, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1973
 עיסוק:  במאי, מנהל אומנותי
 מקום לימודים:  בית צבי  אוניברסיטת תל אביב 
 בת זוג:  רחל הפלר
 צאצאים:  יעל רונן, מיכאל רונן
 פרסים והוקרה:  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (2011)  פרס ע"ש מסקין עבור בימוי המחזה המקורי "צ'רלי קצ'רלי בת. החאן  פרס "ורד הכסף" (1982, עבור הבימוי והצגת השנה "טוב" בת. הקאמרי  פרס ע"ש משה הלוי (1984) על מכלול עבודותיו בת. הקאמרי  פרס מחזמר השנה, "שלמה המלך ושלמי הסנדלר"(2005) בבימויו בת. הבימה  פרס ההצגה הטובה ביותר של השנה בקטגוריית המחזה הישראלי, "יהוא" (2006) בבימויו בת. הבימה  פרס "קיפוד הזהב" להצגות הנבחרות "מחכים לגודו" ו"הזמן הצהוב (2020) בבימויו בת. יפו  פרס הבמאי המצטיין ע"ש יוסף מילוא עבור בימוי ההצגה "גדר חיה" (2021) בת. הקאמרי
 
אילן רונן (נולד ב־1948) הוא במאי תיאטרון ישראלי. שימש כמנהל האמנותי של התיאטראות החאן, הקאמרי והבימה וכנשיא ה-UTE (איגוד התיאטרונים האירופי). לאורך השנים ביים בארץ ובחו"ל למעלה מ-96 הצגות.
ביוגרפיה

יליד קיבוץ עין גב. בשנת 1954, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר עם הוריו לקיבוץ גנוסר, בו גדל. בגיל 13 עבר עם משפחתו לנתניה. שם החל את פעילותו הדרמטית, במסגרת החוג הדרמטי של תיכון טשרניחובסקי בעיר, בניהולו של המחזאי יעקב בר נתן. בשנת 1972 סיים את לימודיו בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי. למד בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, ומשם החל בקריירה ענפה ומצליחה כבמאי תיאטרון וכמנהל אומנותי.
ביוגרפיה > בימוי וניהול אומנותי בתיאטרון החאן הירושלמי (1975 - 1982)

עם סיום לימודיו בבית צבי (1972) התבקש אילן רונן על ידי מנהל בית הספר דאז, דוד ברגמן לשמש כמורה ובמאי בבית הספר. באותה שנה כתב וביים עם התלמידים את ההצגה "טוב למות בעד עצמנו" שהוזמנה לאחר מכן לעלות על "בימת צוותא" בתל אביב והוצגה בה בהצלחה רבה.
לאור ההצלחה הגדולה של ההצגה מילכוד 22, אותה כתב וביים בעקבות ספרו הנודע של ג'וזף הלר בתיאטרון החאן, מונה בגיל 27 בלבד למנהלו האומנותי של התיאטרון בהמלצת הבמאי מייקל אלפרדס, שפרש מתפקידו כמנהל אומנותי ולהקת שחקני החאן. רונן כיהן בתפקיד בשנים 1975–1982. בין ההצגות הבולטות שביים בתיאטרון החאן, "מלחמות היהודים" מאת יהושע סובול, "ג'ונגל הערים" מאת ברטולט ברכט, ועיבוד ל"אידיוט" על פי דוסטויבסקי.
בשנים 1984-1983 ביים בתיאטרון חיפה את המחזות "עקומים" מאת מרטין שרמן ו"מחכים לגודו" מאת סמואל בקט. האחרונה זכתה לשבחים רבים בארץ ובעולם בשל הפרשנות הפוליטית שהעניק רונן למחזה, בהפקה דו לשונית (עברית וערבית) שזכה בשל כך לפרסום, בין היתר, בספר "Directing Beckett" מאת Lois Oppenheim מאוניבסיטת מישיגן (1994) ובספרו של פרופסור דייוויד ברדבאיי (David Bradby) "Waiting for Godot" בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' (2001), בו נבחרה כאחת ההפקות המשמעותיות שהוצגו בעולם.
ב-1994 הוזמנה ההצגה לפסטיבל הבינלאומי במנצ'סטר.
בשנת 1977 היה שותף להקמת הבמה הסאטירית בתיאטרון "צוותא" יחד עם הלל מיטלפונקט ויהושע סובול וביים את "חזרה בתשובה" מאת סובול ו"ויהי חור" מאת סובול ומיטלפונקט.
ביוגרפיה > במאי בית ומנהל אומנותי בתיאטרון הקאמרי (1982 - 1992)

בשנת 1982 נבחר לבמאי הבית וחבר הוועדה האומנותית של תיאטרון הקאמרי ושנתיים לאחר מכן מונה לתפקיד המנהל האמנותי של התיאטרון. בתקופת כהונתו טיפח דור חדש של מחזאים כגון שמואל הספרי, מוטי לרנר וגלעד עברון. אימץ את אנסמבל רנה ירושלמי תחת מטריית תיאטרון הקאמרי. גילה וטיפח דור חדש של שחקנים כגון שולי רנד, רמי הויברגר, ענת וקסמן ורמי ברוך.
בין ההצגות הבולטות של רונן בתקופת זו: "טוב" מאת ס.פ. טיילור, "קסטנר" מאת מוטי לרנר ו"מיכאל קולהאס", עיבוד על פי היינריך פון קלייסט. האחרונה זכתה להצלחה בינלאומית חסרת תקדים והוזמנה לפסטיבל אדינבורו היוקרתי, לפסטיבל הבינלאומי בוורשה (1987/88), ויצאה לסיבוב הופעות במספר ערים בגרמניה וכמו כן במוסקבה וסנט פטרסבורג. בשנת 1990, בעקבות הצלחתה ההצגה "גם הוא באצילים", הוזמן אילן רונן לביימה בתיאטרון מאלי במוסקבה. וכך, היה רונן לביים הישראלי הראשון שביים ברוסיה הקומוניסטית.
ב-1992 פרש מניהול אמנותי, והפך לבמאי עצמאי, בין ההצגות הבולטות שביים, בתיאטרון הקאמרי: "מבקר המדינה", מאת אילן חצור על פי גוגול, "נורה" מאת איבסן, "קוויאר ועדשים", חפץ ו"הבכיינים" של חנוך לוין; בתיאטרון בית ליסין: "מותו של אנרכיסט מפוקפק" מאת דריו פו, חשמלית ושמה תשוקה מאת טנסי ויליאמס.
ביוגרפיה > התיאטרון הלאומי "הבימה" (1995 - 2016) > בימוי והקמת קבוצת הצעירים

בשנת 1995 החל לביים בתיאטרון הבימה. בין ההצגות הראשונות בבימויו בתיאטרון הלאומי, החייל האמיץ שוויק מאת ירוסלב האשק, קן הקוקייה (תרגום ובימוי) מאת דייל וסרמן ו"קרוב יותר" מאת פטריק מרבר(אנ')
בשנים 1996–2004 הקים, ביים וניהל את "קבוצת הצעירים של תיאטרון הבימה". מטרתו של רונן הייתה ליצור חממה לבוגרי בתי הספר למשחק ולשחקני תיאטרוני פרינג', שתאפשר להם להתפתח בהדרגה בתיאטרון וליצור יחד עימו תיאטרון המחפש אתגרים תיאטרוניים, המקרב אליו קהלים צעירים. הקבוצה הפכה לאחת מגולות הכותרת של התיאטרון עם הצגות בולטות כמו "מנדרגולה", "מלחמת אחים" ו"מעגל הגיר הקווקזי", שאף זכתה להצלחה בינלאומית בפסטיבל הבינלאומי בפראג בשנת 2000. קבוצת הצעירים של תיאטרון "הבימה" המשיכה את פעילותה עד שנת 2016, בניהולם של סיגל אבין (2005 - 2009) ושי פיטובסקי (2009 -2013). הצלחת הקבוצה, הפכה למודל לחיקוי לתיאטרונים כמו בית לסין, גשר, חיפה ובתיאטרון הקאמרי שהקימו קבוצות מסוג זה לתקופות משתנות.
ביוגרפיה > התיאטרון הלאומי "הבימה" (1995 - 2016) > ניהול אומנותי בתיאטרון "הבימה" (2004 - 2016)

בשנת 2004 מונה אילן רונן למנהל האומנותי של תיאטרון הבימה. במהלך כהונתו נאלץ התיאטרון לעזוב את משכנו הקבוע לרגל שיפוץ הבניין למשך כחמש שנים, שבעקבותיו פנה רונן להנהלת תיאטרון הקאמרי ויזם עימה סדרה של שיתופי פעולה על מחזות מאתגרים מבחינה אומנותית: "חברון", "אנטיגונה", "החגיגה", "אלוף הבונים", "הכיתה שלנו", "חשמלית ושמה תשוקה" (בבימויו של רונן), "אישה בורחת מבשורה" ו"הילד החולם". שיתוף פעולה דומה נעשה עם הנהלת תיאטרון באר שבע בהצגה "אנה קרנינה" (בבימויו של רונן). כתוצאה מהשיפוץ והשכרת אולמות חלופיים, נאלצה הבימה להתמודד עם משברים כלכליים חסרי תקדים. רונן צרף ללהקת השחקנים כוכבים כמו יוסי בנאי, אבי קושניר, יבגניה דודינה ורבים אחרים. מעמדם אומנם סייע למשוך קהל להצגות, אך במקביל ההחלטה ספגה ביקורת רבה על משכורות העתק ששולמו להם בעת שהתיאטרון היה בגירעון חמור. במקביל, טיפח רונן דור חדש של יוצרים צעירים כמו יעל רונן (בתו), שי פיטובסקי מנהל קבוצת הצעירים, מאור זגורי, שחר פנקס, שיר גולדברג וכפיר אזולאי.
בשנת 2006 התקבלה הבימה לUTE - איחוד תיאטרוני אירופה(אנ') ובשנת 2011 היה רונן למנהל האמנותי הראשון בישראל שנבחר לתפקיד נשיא האיגוד.
בין ההצגות הבולטות הנוספות שביים אילן רונן בתקופת כהונתו כמנהל אומנותי בהבימה: "כתר בראש" מאת יעקב שבתאי, "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מאת סמי גרונמן (תרגום ופזמונים: נתן אלתרמן), "יהוא" מאת גלעד עברון ו"לבד בברלין" על פי הנס פאלאדה.
על אף ההצלחה בזירה הבינלאומית ספג התיאטרון במהלך כהונתו של רונן ביקורת מצד גורמים מסוימים בתקשורת שבחרו להתעלם מהצלחות על הבמות החשובות ביותר בלונדון, ניו יורק, מוסקבה וורשה ברלין ועוד ומתחו ביקורת על "רפרטואר שנוי במחלוקת, הפקות שלא מצליחות לגרוף פרס וירידה במספר המנויים".. כל זאת, למרות שבתקופת כהונתו זכו הצגות "הבימה" לפרסי התיאטרון הישראלי בקטגוריות שונות. ביניהן: "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (2005); "אדם לא מת סתם" (2013); "יהוא" (2015); "אישה בורחת מבשורה" (2016) (יחד עם ת. הקאמרי) ועוד.
ביוגרפיה > התיאטרון הלאומי "הבימה" (1995 - 2016) > מסעות לחוץ לארץ ושיתופי פעולה בינלאומיים

בתקופתו כהונתו של אילן רונן כמנהל אומנותי הוזמנה הבימה להופיע על הבמות החשובות באירופה, בהצגות בבימויו, בבימוי חנן שניר - במאי הבית של התיאטרון, שי פיטובסקי - מנהל קבוצת צעירי הבימה באותה תקופה והמחזאית-במאית יעל רונן: "מלחמה" מאת לארס נורן שהוזמנה להופיע בפסטיבלים בטורינו, בוקרשט ובודפשט, "אנה קארנינה", שהוזמנה אף היא היא לבוקרשט, "מסילה לדמשק" מאת הלל מיטלפונקט, שהוזמנה להופיע במוסקבה, "הסוחר מוונציה" שייצגה לראשונה את התיאטרון הישראלי על בימת תיאטרון הגלוב בלונדון. "הקמצן", בבימויו, פתחה את הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בסין, שהתקיים ב-"People's Arts Theater", בייג'ינג, 2016. כמו כן, ההצגה "לבד בברלין" שהוצגה בברלין, "היום שלפני היום האחרון", שהועלתה בברלין, ו"מוריס שימל" מאת חנוך לוין שהוזמנה להופיע בוורשה.
בנוסף, נערכו מספר שיתופי פעולה אומנותיים, בינלאומיים: שיתוף פעולה עם התיאטרון בוורוצלאב, פולין (ההצגה טיקוצ'ין –בת ים), שיתוף פעולה מחזאים גרמנים וישראלים עם תיאטרון דיסלדורף, פסטיבל קריאה של מחזות פוליטיים בלונדון ובתל אביב עם התיאטרון הלאומי הבריטי, שיתוף פעולה עם תיאטרון שַאוּבִּיהנֶה ברלין בברלין וההצגה "דור שלישי", שיתוף פעולה עם התיאטרון בגראץ בנושא המהגרים במסגרת תיאטרון אירופה ושיתוף פעולה עם התיאטרון בשטוטגרט, התיאטרון הלאומי באוסלו ובלגרד בנושא הטרור.
בסוף שנת 2016 פרש אילן רונן מהניהול האמנותי של תיאטרון הבימה.
ביוגרפיה > פעילותו לאחר הפרישה מתפקיד מנהל אומנותי בהבימה

מאז פרישתו מתפקיד מנהל האומנותי של הבימה, ממשיך רונן כבמאי עצמאי בתיאטראות הקאמרי, בית ליסין, חיפה, באר שבע, בתיאטרון גשר ובתיאטראות בחו"ל. בין ההצגות שביים: "קרום" מאת חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי, "מי מפחד מווירגיניה וולף" מאת אדוארד אלבי בהבימה, "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט ועיבוד לספרו של דויד גרוסמן, "הזמן הצהוב", בתיאטרון ביפו. שתי ההצגות זכו בפרס "קיפוד הזהב". "אוסלו" מאת טי. רוג'רס ו"זוג" מאת עדנה מזי"א בתיאטרון בית לסין.
לאחרונה ביים את "[ר]אבולוציה" מאת יעל רונן בתיאטרון גשר, "טריאז'" מאת מאיה ערד יסעור, "בין קודש לחולון" מאת דניאל לפין,"לילה ברומא" מאת רמי ורד בתיאטרון בית ליסין, "לאופולד-שטאט" מאת טום סטופארד בתיאטרון הבימה ו"אלבום בשחור לבן" בתיאטרון חיפה.
ביוגרפיה > בימוי בחו"ל

בשנת 1990 הוזמן לביים את המחזה "גם הוא באצילים" בתיאטרון מאלי במוסקבה וכך היו רונן והתפאורנית רות דר ליוצרי התיאטרון הראשונים מישראל המוזמנים לעבוד במוסקבה הקומוניסטית. ב-2015, הוזמן לביים את המחזה "אוגוסט מחווז אוסייג'" בתיאטר קופורסטרדאם בברלין.. בשנת 2017, הוזמן רונן שוב לתיאטרון "מאלי", בו ביים את "ביקור הגברת הזקנה". בשנה זו, ביים גם את "הכל חייב להבריק" מאת נח היידל בתיאטר קופורסטרדאם.
הצגות בבימויו > מחזאות מקורית

| הצגה | מחזאי | תיאטרון | הצגת בכורה |
| --- | --- | --- | --- |
| טוב למות בעד עצמנו | אילן רונן | "בית צבי"/צוותא | 1973 |
| עיר אחת | אילן רונן/מייקל אלפרדס | תיאטרון החאן | 1973 |
| צ'רלי קצ'רלי | דני הורוביץ | תיאטרון החאן | 1977 |
| קדימה בית"ר | אילן רונן/שלום קינן | תיאטרון החאן | 1978 |
| חד גדיא | אפרים סידון | תיאטרון החאן (תיאטרון רחוב) | 1978 |
| אוכלים | יעקב שבתאי | תיאטרון החאן | 1979 |
| חזרה בתשובה | יהושע סובול | צוותא | 1978 |
| ויהי חור | יהושע סובול/הלל מיטלפונקט | צוותא | 1979 |
| עמוד העץ | יהושע סובול/הלל מיטלפונקט | צוותא | 1980 |
| חסות | סמי מיכאל | תיאטרון החאן | 1980 |
| מלחמות היהודים | יהושע סובול | תיאטרון החאן | 1981 |
| קסטנר | מוטי לרנר | תיאטרון הקאמרי | 1984 |
| חבלי משיח | מוטי לרנר | תיאטרון הקאמרי | 1987 |
| קסטנר | מוטי לרנר | תיאטרון היילבורן, גרמניה | 1988 |
| הדלפה | מתי גולן | תיאטרון הקאמרי | 1989 |
| רחם פונדקאי | שולמית לפיד | תיאטרון הקאמרי | 1990 |
| מבקר המדינה | אילן חצור (על פי "רביזור" מאת גוגול) | תיאטרון הקאמרי | 1993 |
| פולארד | מוטי לרנר | תיאטרון הקאמרי | 1995 |
| חפץ | חנוך לוין | תיאטרון הקאמרי | 1996 |
| מלחמת אחים | אילן רונן | קבוצת צעירי הבימה, תיאטרון הבימה | 1998 |
| הבכיינים | חנוך לוין | תיאטרון הקאמרי | 2000 |
| כתר בראש | יעקב שבתאי | תיאטרון הבימה | 2004 |
| מבקר המדינה 2005 | אילן חצור (על פי "רביזור" מאת גוגול) | תיאטרון הבימה | 2005 |
| שלמה המלך ושלמי הסנדלר | סמי גרונמן | תיאטרון הבימה | 2005 |
| הלהקה | ענת גוב (על פי תסריט מאת אבי נשר ושרון הראל) | תיאטרון הבימה | 2006 |
| מסילה לדמשק | הלל מיטלפונקט | תיאטרון הבימה | 2010 |
| יהוא | גלעד עברון | תיאטרון הבימה | 2015 |
| קרום | חנוך לוין | תיאטרון הקאמרי | 2017 |
| מבקר המדינה 2022 | אילן חצור (על פי "רביזור" מאת גוגול) | תיאטרון החאן | 2022 |
| זוג | עדנה מזי"א | תיאטרון בית ליסין | 2022 |
| [ר]אבולוציה | יעל רונן | תיאטרון גשר | 2022 |
| טריאז' | מאיה ערד יסעור | תיאטרון בית ליסין | 2023 |
| בין קודש לחולון | דניאל לפין | תיאטרון בית ליסין | 2023 |
| לילה ברומא | רמי ורד | תיאטרון בית ליסין | 2024 |
הצגות בבימויו > מחזאות קלאסית

| הצגה | מחזאי | תיאטרון | הצגת בכורה |
| --- | --- | --- | --- |
| ג'ונגל הכרך | ברטולד ברכט | תיאטרון החאן | 1976 |
| וולפונה | בן ג'ונסון | תיאטרון החאן | 1982 |
| מחכים לגודו | סמואל בקט | תיאטרון חיפה | 1984 |
| רולטה צרפתית | ז'ורז' פדו | תיאטרון הקאמרי | 1984 |
| דבש פרא (פלאטונוב) | אנטון צ'כוב/מייקל פריין | תיאטרון הקאמרי | 1985 |
| אמא קוראז' | ברטולד ברכט | תיאטרון הקאמרי | 1988 |
| גם הוא באצילים | מולייר | תיאטרון הקאמרי | 1988 |
| גם הוא באצילים | מולייר | תיאטרון מאלי, מוסקבה | 1990 |
| יתוש בראש | ז'ורז' פדו | תיאטרון באר שבע | 1993 |
| מחכים לגודו | סמואל בקט | תיאטרון חיפה/הפסטיבל הישראלי במנצ'יסטר | 1994 |
| מנדראגולה | ניקולו מקיאוולי | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 1996 |
| אדון וולף | הלל מיטלפונקט (על פי "וולפונה" מאת בן ג'ונסון) | תיאטרון הקאמרי | 1997 |
| מעגל הגיר הקווקזי | ברטולד ברכט | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 1999 |
| נורה | אינגמר ברגמן (על פי "בית הבובות" מאת הנריק איבסן) | תיאטרון הקאמרי | 2000 |
| בית ברנרדה אלבה | פדריקו גרסיה לורקה | תיאטרון הבימה | 2001 |
| מחכים לגודו | סמואל בקט | תיאטרון הבימה | 2002 |
| במלחמה כמו במלחמה | הומרוס, אוריפידס, אייסכילוס, חנוך לוין | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 2002 |
| עקב אכילס | ויליאם שייקספיר, הומרוס | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 2002 |
| מעיין הכבשים | פדרו קלדרון דה לה ברקה | תיאטרון הקאמרי בשיתוף תיאטרון חיפה | 2002 |
| חשמלית ושמה תשוקה | טנסי וויליאמס | תיאטרון בית ליסין | 2002 |
| ביקור הגברת הזקנה | פרידריך דירנמאט | תיאטרון הבימה | 2012 |
| הסוחר מוונציה | ויליאם שייקספיר | תיאטרון הבימה | 2012 |
| חשמלית ושמה תשוקה | טנסי וויליאמס | תיאטרון הבימה בשיתוף תיאטרון הקאמרי | 2014 |
| הקמצן | מולייר | תיאטרון הבימה | 2017 |
| ביקור הגברת הזקנה | פרידריך דירנמאט | תיאטרון מאלי, מוסקבה | 2017 |
| מי מפחד מווירג'יניה וולף? | אדוארד אלבי | תיאטרון הבימה | 2018 |
| מחכים לגודו | סמואל בקט | הפסטיבל הבינלאומי, יפו | 2018 |
| החולה המדומה | מולייר | תיאטרון הבימה | 2019 |
הצגות בבימויו > מחזאות בינלאומית בת ימינו

| הצגה | מחזאי | תיאטרון | הצגת בכורה |
| --- | --- | --- | --- |
| טוב | סי. פי. טיילור ((אנ')) | תיאטרון הקאמרי | 1982 |
| גדול וקטן | בוטו שטראוס ((אנ')) | תיאטרון הקאמרי | 1982 |
| עקומים | מרטין שרמן | תיאטרון חיפה | 1983 |
| סיפור אהבה בשלושה פרקים | הארווי פירסטיין | תיאטרון בית ליסין | 1983 |
| הביתה | הרולד פינטר | תיאטרון הקאמרי | 1984 |
| שקרים | יו וויטמור ((אנ')) | תיאטרון הקאמרי | 1984 |
| זמנים אחרים | רונלד הארווד ((אנ')) | תיאטרון הקאמרי | 1991 |
| חקירה חוזרת בדבר מותו המוזר של אנרכיסט מפוקפק | דריו פו | תיאטרון בית ליסין | 1994 |
| גג שקוף | דייוויד הר ((אנ')) | תיאטרון בית ליסין | 1995 |
| קרוב יותר | פטריק מארבר ((אנ')) | תיאטרון הבימה | 1998 |
| קן הקוקיה | דייל וסרמן | תיאטרון הבימה | 1999 |
| תשוקה | פיטר ניקולס ((אנ')) | תיאטרון בית ליסין | 2001 |
| החיים בשלוש גרסאות | יסמינה רזה | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 2002 |
| הקומיקאים | ניל סיימון | תיאטרון הבימה | 2003 |
| רק אתמול נולדה | גארסון קנין ((אנ')) | תיאטרון בית ליסין | 2004 |
| קוויאר ועדשים | ג'וליו סקארניצ'י ורנלדו טאראבוזי | תיאטרון הקאמרי | 2005 |
| מלחמה | לארס נורן ((אנ')) | תיאטרון הבימה | 2005 |
| אוגוסט: מחוז אוסייג' | טרייסי לטס | תיאטרון הבימה | 2009 |
| משפחה אחת (אוגוסט: מחוז אוסייג') | טרייסי לטס | תיאטר קופורסטרדאם, ברלין | 2015 |
| הכל חייב להבריק | נח היידל | תיאטר קופורסטרדאם, ברלין | 2017 |
| אוסלו | ג'יי. טי. רוג'רס ((אנ')) | תיאטרון בית ליסין | 2018 |
| הקומיקאים | ניל סיימון | תיאטרון חיפה | 2020 |
| בין המילים | פלוריאן זלר ((אנ')) | תיאטרון בית ליסין | 2021 |
| נופים קסומים | בס ווהל ((אנ')) | תיאטרון באר שבע | 2021 |
| לאופולד-שטאט | טום סטופארד | תיאטרון הבימה | 2023 |
| אלבום בשחור לבן | ברנדן ג'ייקובס ג'נקינס ((אנ')) | תיאטרון חיפה | 2025 |
הצגות בבימויו > עיבודים ליצירות ספרות

| הצגה | סופר/מעבד | תיאטרון | הצגת בכורה |
| --- | --- | --- | --- |
| מלכוד 22 | ג'וזף הלר | תיאטרון החאן | 1975 |
| האידיוט | פיודור דוסטויבסקי | תיאטרון החאן | 1976 |
| הרפתקות החייל איבן צ'ונקין | ולדימיר ניקולאייביץ' ווֹינוביץ' | תיאטרון החאן | 1980 |
| סונאטת קרויצר | לב טולסטוי | תיאטרון בית ליסין | 1984 |
| מיכאל קולהאס | הינריך פון קלייסט/רבקה משולח | תיאטרון הקאמרי | 1987 |
| ענבי זעם | ג'ון סטיינבק/פרנק גלאטי((אנ')) | תיאטרון הקאמרי | 1992 |
| החייל האמיץ שוויק | ירוסלב האשק/עמוס קינן | תיאטרון הבימה | 1995 |
| מלכוד 22 | ג'וזף הלר | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 1997 |
| זוגיות - שמונה סיפורים ישראליים | אורי אדלמן, גפי אמיר אסף גברון, שי גולדן, יואב כ"ץ/ אילן רונן | קבוצת הצעירים של הבימה, תיאטרון הבימה | 2001 |
| אנה קרנינה | לב טולסטוי/הלן אדמונסון((אנ')) | תיאטרון הבימה בשיתוף תיאטרון באר שבע | 2007 |
| לבד בברלין | הנס פאלאדה/שחר פנקס | תיאטרון הבימה | 2016 |
| מיכאל קולהאס | הינריך פון קלייסט/רבקה משולח | תיאטרון הבימה | 2017 |
| הזמן הצהוב | דויד גרוסמן/אילן רונן | תיאטרון יפו | 2019 |
| גדר חיה | דורית רביניאן/נוגה אשכנזי | תיאטרון הקאמרי | 2021 |
משפחתו

אשתו, רחל הפלר, הייתה שחקנית תיאטרון החאן והקאמרי וכיכבה בתוכניות ילדים בשנות ה-70, ביניהן טלפלא ועברית בסימן טוב. בתו יעל רונן ממשיכה את דרכו ופועלת כבמאית ומחזאית בתיאטרונים המקומיים ובתיאטראות בולטים בגרמניה, אוסטריה ופולין. כיהנה במשך עשור כבמאית ומחזאית הבית ב"תיאטרון גורקי" וכעת מכהנת כבמאית הבית של ה"שאובינה". בנו מיכאל רונן, בוגר מסלול בימוי בבית הספר LAMDA (אקדמיית לונדון למוזיקה ואומנויות דרמטיות) בלונדון, שימש כעוזר הבמאי תומאס אוסטרמאייר ולאחר מכן כבמאי הבית של תיאטרון הבאלהאוז בברלין. בעשור האחרון בחר להפוך ליזם פרויקטים בתחום האימרסיב (immersive), Metaverse ו-NFT. מתגורר עם משפחתו בטופאנגה, לוס אנג'לס. חתנו לשעבר הוא השחקן יוסף סוויד.
הערות שוליים

↑  אילן רונן סיפור הצלחה. חיים נגיד, עיתון מעריב, 14 אוקטובר 1987⁩, עמ'28
↑  שולמית מלמד, כמה מרוויחים שחקני הבימה?, באתר ערוץ 7, ‏2011-01-29
↑  אילן רונן מונה לנשיא איגוד התיאטרונים האירופי מירב יודלביץ', אתר ynet, 28/11/2011
↑  הבימה מציג: תיאטרון במשבר, באתר www.israelhayom.co.il
↑  מיכאל הנדלזלץ, תיאטרון הבימה מציג: טרגדיה, באתר הארץ, 8 במרץ 2011
↑  מרב יודילוביץ', דרוש: תיאטרון לאומי אמיתי, באתר ynet, 22 בנובמבר 2011
↑  "המלט זוכה" אתר "גלובס", 9/04/2006
↑  טקס פרסי התיאטרון: "אדם לא מת סתם" מוביל. מאיה כהן, אתר "ישראל היום", 12/09/2014
↑  "בסוף נקבר תחת הפיגומים" מירב יודלביץ', אתר ynet 20/05/2016
↑  "טקס פרסי התיאטרון: הצגת השנה - "אישה בורחת מבשורה"" יעל געתון, אתר וואלה 19/05/2017
↑  הקאמרי ומאלי הרוסי יעלו פרויקטים משותפים. חיים נגיד, עיתון "מעריב", 13/03/1990, עמ'43
↑  „Eine Familie“ von Tracy Letts inszeniert von Regisseur Ilan Ronen. in Berlin Blog
↑    יואב בירנברג, ואז ניקח את ברלין, באתר "ידיעות אחרונות", 13 בדצמבר 2016
↑  The Visit oF The Old Lady.The Maly Theatre Official Website
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311695205171  ISNI: 0000 0000 6835 7509  VIAF: 97310350   WorldCat (עם VIAF): 97310350
We R Who We R

"We R Who We R" הוא סינגל של הזמרת האמריקאית, קשה, מהמיני-אלבום הראשון שלה, Cannibal. השיר יצא כסינגל המוביל של המיני-אלבום ב-22 באוקטובר 2010. הוא נכתב על ידי קשה, יעקב כשר, דוקטור לוק, בני בלנקו ואמו (אנ'), והופק על ידי דוקטור לוק, בני בלנקו ואמו. בעקבות החדשות שבריונות והטרדות הובילו להתאבדויות בני נוער להט"בים, קשה כתבה את השיר בתקווה שהוא יהפוך להמנון גאה. השיר נועד לתת השראה לאנשים להיות עצמם, וכחגיגה של כל מי שנחשב מוזר או אקסצנטרי.
מבחינה מוזיקלית, השיר הוא שיר דאנס-פופ המשלב אלמנטים של אלקטרופופ. הוא משתמש בקצב מוטבע כגיבוי עם צלילים המתפרשים כמחיאות כפיים. השירה של קשה תוארה כסגנון דיבור-שירה המשתמש באוטו-טיון וב-Vocoder. השיר הושווה לסינגל הבכורה שלה "Tik Tok", מאחר שיש לו מבנה מוזיקלי דומה.
בפעם הראשונה שנכנס לבילבורד הוט 100, השיר הגיע למקום הראשון. השיר הוא השיר ה-17 שמגיע למקום הראשון בפעם הראשונה שנכנס למצעד. השיר הגיע גם למקום הראשון בממלכה המאוחדת, והגיע גם לראש המצעדים באוסטרליה למשך שלושה שבועות. השיר גם הגיע לחמשת המקומות הראשונים במצעד הקנדי, היפני והניו זילנדי. השיר נהיה להיט הסולו החמישי ברציפות של קשה בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
הווידאו קליפ של השיר בוים על ידי הייפ ויליאמס (אנ') וצולם במרכז לוס אנג'לס. הווידאו קליפ מוצג כמסיבה מחתרתית, ותואר כמציג צד אפל וסקסי יותר של קשה בהשוואה לסרטונים קודמים שלמה. קשה הופיעה עם השיר בפרס המוזיקה האמריקאית לשנת 2010 ובסיבוב ההופעות הראשון שלה, Get Sleazy Tour.
נכון ליוני 2022, השיר הושמע למעלה מ-210 מיליון פעמים בספוטיפיי.
כתיבה והשראה

באמצע 2010, חלה עלייה פתאומית בשיעורי ההתאבדויות בקרב בני נוער הומוסקסואלים בארצות הברית. בספטמבר 2010, לפחות שישה מתבגרים נטלו את חייהם עקב גורמים הקשורים לבריונות והטרדות נגד להט"בים. לאחר שקראה על גל ההתאבדויות של בני נוער הומוסקסואלים, קשה קיבלה השראה לכתוב את "We R Who We R", יחד עם דוקטור לוק, בני בלנקו, אמו (אנ') ויעקב כשר. השיר הופק על ידי דוקטור לוק, בני בלנקו ואמו. לאחר שהייתה מועמדת לפרסי המוזיקה של בילבורד לשנת 2011, קשה פירטה על ההשראה הראשונית של השיר. היא הצהירה שהיא מודאגת מהחברה של היום, וביקרה את העובדה שאנשים צריכים להסתיר את מי שהם ולהעמיד פנים שהם מישהו אחר ממי שהם. לגבי המוזיקה שלה היא אמרה שזה לא מתאים לכולם, וטענה שהיא לא מתאימה בחברה ולא כולם מבינים אותה או מה היא מייצגת.
קשה אמרה שהיא רוצה שהשיר יהפוך להמנון גאה: "רציתי לעורר אנשים ... להיות הם עצמם. זו חגיגה של כל סוג של מוזרויות או אקסצנטריות." היא פירטה, "באמת הושפעתי מההתאבדויות שהתרחשו, לאחר שהייתי נתונה לשנאה ציבורית רבה. אין לי מושג איך הילדים האלו הרגישו. מה שאני עוברת זה כלום לעומת מה שהם היו צריכים לעבור. רק דעו שדברים משתפרים ואתם צריכים לחגוג את מי שאתם. כל דבר מוזר בך יפה והופך את החיים למעניינים. אני מקווה שהשיר באמת לוכד את הרגש הזה של לחגוג את מי שאתה ... פשוט הרגשתי שאנשים שונאים מפני שהם לא מבינים או שהם מקנאים, הכול בא ממקום מאוד שלילי ואני באמת מרגישה שאנשים לא צריכים לשים לב לזה."