stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיליה בלומר
עבודה ופעילות חברתית

בלומר שהייתה ערירית, הייתה פעילה בארגונים כנסייתיים וארגוני צדקה רבים, תפרה בגדים לנזקקים, פתחה את ביתה בפני כמה יתומים, ביניהם אחייניתה וגייסה כספים לשיפור הכנסייה. בלומר הטיפה לשיכורים המושבעים בפינות הרחוב על המתינות ואי ההפרזה בשתיית אלכוהול.
בזמן שבלומר עבדה כסגנית מנהל הדואר, היא מילאה את תפקידה באופן נלהב במשך ארבע שנים ועל תפקיד זה היא אמרה: "החלטתי לתת דוגמה פרקטית לזכות האישה למלא כל מקום שיש לה את היכולת למלא. בשבילי זה היה צעד חדשני לעשות באותם ימים, וללא ספק, הרבה חשבו שהייתי מחוץ לתחום השייך לאישה. אבל ההעזה הייתה מאוד מוצלחת והוכיחה לי באופן מכריע שאפילו אז, האישה יכלה לעסוק בכל עיסוק מכובד ולהתמודד עם כל סוגי הגברים ובכל זאת לקבל כבוד והתחשבות גדולה."
בלומר ערכה את העיתון הראשון לנשים "ד'ה לילי" (The Lily) שיצא לאור בין 1849-1853. העיתון התחיל ככתב עת נגד השתייה לשוכרה. בלומר חשבה שכיוון שלא היה יאה שנשים תרצנה בפומבי, הדרך הכי יעילה לנשים לעשות שינוי הייתה דרך הכתיבה. במקור, "ד'ה לילי" היה אמור להיות רק "בתפוצה ביתית" בין חברות אגודת נשות סנקה פולס להתנזרות משתייה (the Seneca Falls Ladies Temperance Society) שנוסדה בשנת 1848. כמו רוב הניסיונות המקומיים, העיתון נתקל במכשולים והתלהבות חברות האגודה דעכה. בלומר חשה מחויבות לפרסם, ולקחה אחריות מלאה לעריכת ופרסום העיתון. בהתחלה, נכתב והתפרסם העיתון על - ידי ועדת נשים אבל אחרי 1850, רק שמה של בלומר הופיע עליו.
ב 1848 בלומר השתתפה בוועידת סנקה פולס. ב 1849, היא התחילה לפרסם את דעותיה נגד השתייה לשוכרה ועל נושאים חברתיים בכתב העת "ד'ה לילי". בהתחלה העיתון התמקד רק בנושא האלכוהול אבל מאמרים בנושאים רחבים יותר על זכויות נשים התחילו להופיע בו בהשפעתה של אליזבת קיידי סטנטון, שהייתה סופרג'יסטית ופעילה בתנועה נגד שכרות ובתנועה לזכויות הנשים. העיתון הכיל מכלול רחב של תכנים כמו מתכונים, ודיונים בחוקי נישואים והשכלה גבוהה לנשים.
בשנת 1853 עברה משפחת בלומר למאונט ורנון, אוהיו וגרה שם במשך שנתיים. באותו זמן, לעיתון הייתה כבר אוריינטציה ברורה בעד זכויות הנשים. בעיתונה, בלומר המשיכה במסעה העיקש לזכות ההצבעה של נשים, הזדמנויות שוות בחינוך ושינויים בחוקי הירושה. בכתב העת שלה, בלומר קידמה את השינוי באופנת לבוש הנשים כדי שתהיה פחות מגבילה לנשים בעת פעילות רגילה. לדעתה, לבוש הנשים צריך להתאים לצורכיהן וחשוב יותר שהבגד יתחשב בבריאות ונוחות האישה ולהיות שימושי מאשר להראות את הידור האישה, שזה דבר חשוב אך משני.
דרך כתב העת "ד'ה לילי", נשים רבות הגיעו להכרה שהן היו מופלות בחוק ובמנהגים. בלומר העניקה להן במה להביע את דעותיהן וזו הזדמנות שלא הציעו אותה שאר העיתונים. בלי כתב עת זה, שהיה במה לקולן, לא הייתה לתומכות הראשונות בזכויות הנשים דרך לפרסם ולנתח את הפילוסופיה המתגבשת שלהן ולהביע את דעותיהן.
בשנת 1855 עברה משפחת בלומר לקאונסיל בלאפס, איווה. בשל מחסור באמצעי דפוס ושרותי דואר, בלומר מכרה את העיתון. בשנת 1870 בלומר הפכה לנשיאת החברה לזכות ההצבעה לנשים באיווה.
בלומר בילתה את שאר חייה באיווה, והמשיכה להיות פעילה בכנסייה ובתנועה נגד שכרות. היא גם הייתה מעורבת בעבודת הצלה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית דרך "חברת העזרה לחיילים של קאונסיל בלאפס" (The Soldier's Aid Society of Council Bluffs) שהיא הקימה. בלומר מתה באיווה מהתקף לב בשנת 1894 בגיל 76.
הנצחתה של אמיליה בלומר

שמה של בלומר מונצח עם אליזבת קיידי סטנטון (Elizabeth Cady Stanton), סוג'ורנר טרות'  והארייט טאבמן, בלוח השנה של הקדושים (calendar of saints) של הכנסייה האפיסקופלית בתאריך של 20 ביולי. בשנת 1980 הבית של בלומר בסנקה פולס בניו-יורק, הידוע בשם "הבית של אמיליה בלומר” (ِAmelia Bloomer House) נכלל במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
הערות שוליים

1 2 3  אמיליה בלומר באתר Women's Rights
1 2  Zachs, Fruma and Halevi, Sharon. “From Difā‘ al-Nisā’ to Mas’alat al-Nisā’ in Greater Syria: Readers and Writers Debate Women and their Rights, 1858-1900,” International Journal of Middle East Studies 41: 4 (2009): 615-634
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430441905171  PLWABN: 9810600757405606  CiNii: DA08476955  GND: 118664026  ISNI: 0000 0000 8219 2042  LCCN: n82064001  NARA: 10569458  NLA: 58868403  SNAC: w6233htk  SUDOC: 084335327  Trove: 1182978  VIAF: 37710101   WorldCat (עם VIAF): 37710101 
תלבושת בלומר
אנצאר

ערך זה עוסק במונח אסלאמי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אל-אנצאר (בערבית: الانصار; מילולית: העוזרים/תומכים) הוא מונח איסלאמי המייצג במקור את תושבי ית'רב (כיום אל-מדינה) המוסלמים שסייעו לעדת מאמיניו של מוחמד לאחר הגירתם ממכה בשנת 622. מרבית האנצאר נמנו עם שני שבטים: האוס והח'זרג', ויחד עם המהאג'רון (ראשוני המאמינים המהגרים ממכה) הם מהווים את הצחאבה, קבוצת רעי מוחמד המהווים מקור לתחיקה משפטית ומודל לחיקוי למוסלמים. האנצאר זכורים באדיקותם ובאומץ לבם ובין הבולטים שבהם היו מעת' בן ג'בל, סהל בן סעד וסעד בן עבידה.
מסופר כי עאישה אמרה פעם "ישנם שלושה אנשים מבין האנצאר אשר איש לא עולה עליהם במידות הטובות: סעד אבן מועד, אוסייד בן ח'וצ'ייר, ועבאד בן בשר".
לאחר מות מוחמד הפך המונח אנצאר לכינוי כללי ליחידות הצבא הערביות שפלשו לאזורים הסובבים את חצי האי ערב. האנצאר כבשו את האימפריה הסאסאנית והכו נמרצות את האימפריה הביזנטית. בהדרגה התיישבו חיילות המצב במחנות צבא שהפכו ברבות השנים לערים כמו קהיר, בצרה, כופה ואחרות. האנצאר היו חמושים בכידונים, רמחים, חרבות, קשתות ורכובים על סוסים שהקנו להם יכולות תמרון וניידות גבוהות. האנצאר שימשו לעיתים גם כחיל רגלים. הם היוו את סוג היחידה העיקרית בצבא הח'ליפות עד למאה ה-9, עת הוחלפו בידי חיילים-עבדים זרים המכונים ע'למאן או ממלוכים.
בסוף המאה ה-19 קבוצות מוסלמיות חסידיו של המהדי מוחמד אחמד יצאו לג'האד כנגד חדירת המערב בסודאן וקראו לעצמם האנצאר. השם נמצא בשימוש קבוצות טרור וחמושים אסלאמיות שונות ברחבי העולם המוסלמי, ביניהם ב: אינדונזיה, הודו, פקיסטן, אפגניסטן, עיראק, תימן, סומליה, סודאן, מצרים, אלג'יר, מרוקו וישראל.
הערות שוליים

↑  Mehbooba, at the center of your attention., www.mehbooba.co.uk(הקישור אינו פעיל)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: ensar 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אפארסידה

אפארסידה (בפורטוגזית: Aparecida; מכונה לפעמים גם "אפארסידה של הצפון", להבדיל מערים בעלות שם זהה) היא עיר ומועצה אזורית (município) במדינת סאו פאולו שבברזיל. העיר שוכנת על גדתו הדרומית של נהר פאראיבה דו סול, 168 ק"מ צפונית-מזרחית מסאו פאולו ו-240 ק"מ מערבית מריו דה ז'ניירו. בעיר מתגוררים (נכון ל-2010) 35,043 תושבים. העיר מפורסמת בזכות הבזיליקה המפורסמת שלה, הבזיליקה של אפארסידה, בה נמצאת גבירתנו אפארסידה, הקדושה מגינה של ברזיל.
העיר היא מוקד התיירות הדתית הגדול ביותר בדרום אמריקה, עם יותר מ-7 מיליון צליינים בשנה.
אמן (כדורגל)

מועדון הכדורגל אמן (בהולנדית: voetbalclub Emmen) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר אמן שבדרנתה המשחק בליגת המשנה ההולנדית.
היסטוריה

המועדון הוקם באוגוסט 1925 בשם נ.א.ק (נורדבריג אמן קומבינט). בשנות ה-50 שינה את שמו ל"בי.וי.או אמן" ועם הקמת הליגות המקצועניות בחר להישאר כקבוצה חובבנית ולא להפוך לקבוצה מקצוענית. בשנות ה-80 התפצל המועדון לשתי מחלקות, האחת "מועדון הכדורגל אמן" שעתידה הייתה להפוך למקצוענית ושיחקה במסגרת חובבנית עד לעונת 1983/84 אז העפילה לליגה השלישית, ומחלקה שנייה בשם "וי וי אמן" שיועדה לייצג את הצד החובבני ומשחקת בליגה ה-6. בעונת 1984/1985 קיבלה הקבוצה רישיון מהתאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית להפוך לקבוצה מקצוענית והעפילה לליגת המשנה ההולנדית לראשונה בתולדיה. בעונת 1989/1990 סיימה הקבוצה במקום ה-6 והעפילה לראשונה לפלייאוף, בשלב זה סיימה הקבוצה במקום הראשון ונפגשה לצמד משחקים כנגד הירנפיין וניימכן, אך הפסידה לשתי הקבוצות ונשארה בליגת המשנה. בעונת 1995/1996 עד 1998/1999 סיימה הקבוצה במקומות 2–3 והעפילה לפלייאוף אך כשלה פעם אחר פעם בניסיונת העפלה. השנים הבאות היו שנים של חוסר יציבות והקבוצה סיימה הן בצמרת, הן במרכז והן בתחתית טבלת הליגה.
בעונת 2017/2018 סיימה הקבוצה במקום ה-7 ועקב מיקומן של קבוצות העתודה של אייאקס ופ.ס.ו העפילה הקבוצה לפלייאוף העלייה. בסיבוב הראשון גברה על ניימכן 5–4 ובשלב הגמר על ספרטה רוטרדם מליגת העל בתוצאה 3–1 והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה. בעונתה הראשונה בליגה סיימה במקום ה-14 כאשר היא מנצחת 10 משחקים, רבים מהם מול יריבותיה לתחתית. בעונתה השנייה סיימה במקום ה-12 כאשר נעצרה העונה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בהולנד. בעונה זו השיגה הקבוצה 9 ניצחונות ב-26 משחקים. בעונתה השלישית בליגה סבלה הקבוצה מירדה חדה ביכולת והסתבכה בקרבות התחתית, ובסיום העונה הייתה הקבוצה במקום ה-16 המוביל למשחקי המבחן, וזאת בעקבות הפרש שערים נחות אל מול ואלבייק. במשחקי המבחן פגשה הקבוצה את נאק ברדה מליגת המשנה והפסידה לה 4–3 בבעיטות עונשין לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו 1–1. עקב ההפסד נשרה הקבוצה לליגת המשנה לאחר 3 עונות.
בעונת 2021/22 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה ושבה לאחר עונה בודדת לליגה הראשונה. עם זאת היא ירדה בחזרה לאחר עונה אחת בלבד לליגת המשנה.
קהל

את הקבוצה מלווה ארגון האוהדים "סופרטיינג רוד וייט אמן" מאז 1946. הארגון כולל מבנה משלו בסמוך לאצטדיון הביתי ומתפעל מוזיאון להיסטוריה של המועדון ושל קבוצת החובבים של המועדון אותה הוא מלווה. בנוסף תמך הארגון בצורה פיננסית במועדון כאשר נקלע למשבר כלכלי בשנת 2013. ארגון נוסף הוא האולטראס של המועדון ה"בריגטה פנאטיקו" שהוקם ב-2007.
בנוסף לנוכחות ביציע קהל הקבוצה פעיל במיזמים חברתיים שונים באזור דרנתה ואף מנהל יחד עם המועדון קרן בשם "עזרה לשכונה" הפועלת לקידום פעילות ספורטיבית בקהילה, מזון בריא לילדים, סיוע בלימודים לילדים ונוער, סיוע לקשישים ומעורבות קהילתית.
אקדמיה

למרות היותה קבוצה חובבנית ברוב שנותייה, מחזיקה הקבוצה אקדמיית נוער וקבוצת נוער המתחרה בליגת העל לנוער, ואף זכתה בה לראשונה כבר בעונת 1974/1975. עד עונת 2009/2010 פעלה האקדמיה באופן עצמאי ואף הוציאה מספר רב של שחקנים לליגת העל ההולנדית, ביניהם שחקן נבחרת הולנד בכדורגל באס דוסט. בשנת 2009 התאחדה האקדמיה עם הירנפיין והקבוצות פעלו במשותף כארבע שנים, אז חזרה אמן לנהל אקדמיה עצמאית.
תצוגת קהל במשחק במסגרת ליגת המשנה 2012
אסן סויצ'מזוב

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1899 קיוסטנדיל, בולגריה 
 פטירה:  4 ביולי 1978 (בגיל 78) בולגריה 
 מדינה:  בולגריה 
 מקצוע:  איש עסקים, סוחר 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (10 בינואר 1973) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אסן סויצ'מזוב
 
אָסֶן סוּיְצְ'מֶזוֹב (בבולגרית: Асен Суичмезов;‏ 6 ביולי 1899, קיוסטנדיל, נסיכות בולגריה – 4 ביולי 1978, קיוסטנדיל,  הרפובליקה העממית הבולגרית) היה איש עסקים ותעשיין בולגרי. סויצ'מזוב הוא חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים בעת מלחמת העולם השנייה.
תולדות חייו

סויצ'מזוב נולד למשפחת סוחרים מקיוסטנדיל אשר התגוררה בשכונה היהודית שבעיר. הוא דיבר לאדינו והיה מעורה בחיי הקהילה היהודית. בבחרותו, הפך לאיש עסקים אמיד, כיהן כחבר מועצת המנהלים של הבנק המקומי והיה בעל מפעל וחנות גדולה למכירת מעילי עור. יחסי הקרבה שלו עם בני הקהילה היהודית גרמו לא אחת להתקפות נגדו ונגד עסקיו מצד חברי התנועות הפרו פאשיסטיות רטניק ובראניק.
אחריתו

לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון בבולגריה ירד סויצ'מזוב מנכסיו. מצבו הכלכלי היה ירוד והוא סבל מבריאות לקויה. גם לאחר עלייתם לישראל, המשיכו חברי הנהגת הקהילה היהודית בקיוסטנדיל להפגש עם סויצ'מזוב ולתמוך בו כלכלית. ב-1973 לאחר פעילות מאומצת של ברוך לזרוב ממנהיגי קהילת קיוסטנדיל, הכיר ארגון יד ושם בסויצ'מזוב כחסיד אומות העולם. אסן סויצ'מזוב נפטר בקיוסטנדיל ב-1978 והוא בן 79 שנים. רחוב מרכזי בעיר קיוסטנדיל נקרא על שמו.
הערות שוליים

↑  בר זוהר, מיכאל, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמוד 101.
1 2  בר זוהר, מיכאל, עמודים 103–105.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמודים 37–47.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמוד 50.
1 2 3  קשלס, חיים, מאורעות ה-9 וה-10 במארס 1943, בתוך:אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 824–830.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמודים 85–96.
↑  מוסד יד ושם הכיר בבולגרי נוסף כחסיד אומות העולם", באתר "כולנו בולגרים".
↑  בר זוהר, מיכאל, עמודים 109–111.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמוד 113.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמוד 114.
↑  בר, זוהר, מיכאל, עמוד 115.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמוד 219.
↑  "רשימת רחובות בקיוסטנדיל", באתר kartabg.com (בבולגרית).
אקו אטלנטיק

| --- | --- |

קו הרקיע של אקו אטלנטיק
 מדינה:  ניגריה ניגריה
 תאריך ייסוד:  2018 
 שטח:  25 קמ"ר
 קואורדינטות:  6°24′00″N 3°24′18″E﻿ / ﻿6.4°N 3.405°E﻿ / 6.4; 3.405 
 EkoAtlantic.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ניגריה מוגדלת) אבוג'ה לאגוס קנו איבדאן קדונה פורט הרקורט מיידוגורי בנין ניז'ר צ'אד קמרון מפרץ גינאהאקו אטלנטיק(למפת ניגריה רגילה) אבוג'ה לאגוס קנו איבדאן קדונה פורט הרקורט מיידוגורי בנין ניז'ר צ'אד קמרון מפרץ גינאהאקו אטלנטיק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אקו אטלנטיק או EAC (ראשי תיבות באנגלית של: Eko Atlantic City), באופן רשמי עיר המסחר הבינלאומית של ניגריה (Nigeria International Commerce city) היא עיר מתוכננת בלאגוס, ניגריה, העיר נבנית כולה על קרקע מאוחזרת מהאוקיינוס האטלנטי. עם השלמתה, תהווה העיר חצי אי שצפוי להכיל לפחות 250,000 תושבים. הפיתוח נועד גם כדי לעזור לעצור את שחיקת קו החוף של לאגוס.
בשנת 2020 החל אכלוס בניינים ראשונים בעיר.
הערות שוליים

↑  Elumoye, Deji (2007-09-26). "'Eko Atlantic city Underway'". Thisday (via allAfrica.com). AllAfrica Global Media. נבדק ב-2008-02-04.
↑  Dada, Akinpelu (2009-05-18). "'Construction work on Eko Atlantic city to commence soon'". The Punch. נבדק ב-2009-05-21.(הקישור אינו פעיל, December 2016)
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ניגריה ובנושא יישובים באפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמיליה מריה טוברניצקי גרסון

| --- | --- |
 מדינה:  פולין 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (5 באפריל 1982) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אמיליה מריה טוברניצקי גרסון
 
אמיליה מריה טוברניצקי (טוורניקה) גרסון (באנגלית: Emilia Maria Gerson - Towarnicka;‏ סמבור, פולין, 13 בספטמבר 1921 – 11 במרץ 1961 ישראל) הייתה חסידת אומות עולם, שהצילה יהודים פולנים במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי החבאתם בביתה מפני הנאצים.
קורות חיים

אמיליה נולדה בעיירה סמבור שבפולין בשנת 1921 בשם אמיליה מריה טוורניקה, בזמן מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 כשהייתה בת 17 בלבד התדפק על דלת משפחתה שלמה גרסון, ילד יהודי בן 17 שנמלט מבית הוריו בשכונת רוזוודוב ללבוב שהייתה תחת שליטה של הרוסים. גרסון נתפס ונשלח למחנה עבודה, הוא ברח מהמחנה והתחבא ביערות עד שבשלב מסוים הוא הגיע לבית משפחתה של אמיליה בעיירה אגטובקה (אנ'), איתה למד יחד בבית הספר התיכון.
אמיליה הכניסה את שלמה לביתה והסתירה אותו יחד עם מספר יהודים נוספים (קליינמן וטוכברג/טוכמן) במשך חודשים ארוכים, והייתה אחראית עליהם בתקופה זו.
בזמן שאמיליה הסתירה את שלמה השניים התאהבו, אך מחשש מהלשנות השכנים הפולנים בשנת 1940 היא הבריחה אותו במזחלת שלג שכורה מעבר לגבול לאזור העיר טרנוגורד שהייתה בשליטת הרוסים.
לאחר המלחמה

שלמה הצליח לשמור קשר עם אמיליה דרך קרוב משפחה. השניים נפגשו מחדש בסוף מלחמת העולם השנייה- 1945 והתחתנו, אמיליה עבדה כעקרת בית ונגנית כינור ובני הזוג הולידו חמישה ילדים.
המשפחה התגוררה באזור ורשה בפולין, עד שבשנת 1957 עלו לישראל. אמיליה נפטרה בשנת 1961 בעקבות מחלה קשה.
בשנת 1982 אמיליה הוכרה כחסידת אומות עולם על ידי ארגון יד ושם.
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנטיוכוס הראשון תאוס, מלך קומגנה

פסלי האלים בפסגת הר נמרוט ומעליהם מתנשא הרוגם שבו טמון קברו של המלך אנטיוכוס הראשון תאוס
פסל ראשו של אנטיוכוס תאוס על פסגת הר נמרוט
אנטיוכוס הראשון תאוס (או בשמו המלא: "אנטיוכוס, רב-הצדק, אל דגול, ידיד העם הרומאי והעם היווני", ביוונית עתיקה: Ἀντίοχος ὀ Θεός Δίκαιος Ἐπιφανής Φιλορωμαίος Φιλέλλην; ‏86 לפנה"ס בערך - 38 לפנה"ס) היה המלך הידוע ביותר של ממלכת קומגנה. מלך משך 32 שנה, בין 70 לפנה"ס ל-38 לפנה"ס.
הריסות מקדש הקבר של אנטיוכוס תאוס על פסגת הר נמרוט בטורקיה הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1987. בין היתר כולל האתר תבליטים באבן חול שנחשבים לתיאור המוקדם ביותר של לחיצת יד.
שושלתו וראשית חייו

אנטיוכוס היה ככל הנראה בנם היחיד של המלך מיתרידטס הראשון והמלכה לאודיסה הרביעית מקומגנה. אנטיוכוס היה חצי ארמני, צאצא רחוק של שושלת המלוכה האורונטידית (ששלטה בארמניה בשטחים של הממלכה העתיקה אוררטו מתקופת הברזל), וחצי יווני. אביו היה צאצא של מלכי פרתיה ולפי ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בהר נמרוט, היה אף צאצא ממשפחתו של דריווש הראשון, מלך פרס.
אמו הייתה נסיכה יוונית של הממלכה הסלאוקית. אביה היה אנטיוכוס השמיני. סבתו הייתה קלאופטרה השישית מבית תלמי. על כן היה אנטיוכוס צאצא ישיר של סלאוקוס הראשון מהממלכה הסלואקית, תלמי הראשון ממצרים, אנטיגונוס מונופתלמוס ממוקדון, ליסימכוס מתראקיה והמצביא המקדוני אנטיפטרוס. חמשת אלו שירתו כמפקדי צבאו של אלכסנדר הגדול. הוריו של אנטיוכוס נישאו כחלק מהסכם שלום בין ממלכותיהם, כשאביו אימץ את התרבות היוונית.
מעט ידוע על ראשית חייו של אנטיוכוס. כשאביו מת בשנת 70 לפנה"ס, אנטיוכוס ירש אותו כמלך. אנטיוכוס נישא לבתו של אריוברזנס הראשון, מלך קפדוקיה ונולדו להם חמישה ילדים. בנו מירידטס השני ירש אותו כמלך לאחר מותו ב-38 לפנה"ס.
יחסיו עם הרומאים

בזמן שהאימפריה הרומית סיפחה שטחים באנטוליה באמצעות דיפלומטיה, אנטיוכוס הצליח לשמור על קומגנה עצמאית ללא שליטה רומאית. אנטיוכוס מוזכר לראשונה בכתבים רומיים ב-69 לפנה"ס, בהקשר של המערכה שניהל לוקולוס נגד המלך הארמני טיגראנס הגדול. אנטיוכוס כרת הסכם שלום עם  פומפיוס ב-64 לפנה"ס, לאחר שפומפיוס פלש בהצלחה לסוריה. אנטיוכוס ופומפיוס הפכו בשלב זה לבני ברית. אנטיוכוס קיבל ב-59 לפנה"ס את הטוגה פּרַאֵטֵקְסטַה וקיבל הכרה רשמית מהסנאט הרומאי כבן ברית של רומא. אנטיוכוס קיבל שרביט משנהב וגלימה רקומה והרומאים פנו אליו כ"מלך", "בן ברית" או "חבר". הקריאה בכינויים אלו היא מסורת כלפי בני ברית לרומא. החל מתקופת שלטונו והלאה מלכי קומגנה נודעו כבני ברית נאמנים ביותר לעם הרומי. כשמרקוס טוליוס קיקרו היה המושל הרומי של ביתיניה ב-51 לפנה"ס, אנטיוכוס סיפק לו מודיעין על תנועת הכוחות של הפרתים. במהלך מלחמת האזרחים בין יוליוס קיסר ופומפיוס, אנטיוכוס סיפק חיילים לכוחותיו של פומפיוס.
ב-38 לפנה"ס, פובליוס ונטידיוס בסוס, ששימש לגאטוס של מרקוס אנטוניוס, ב-38 לפנה"ס, שאף פובליוס ונטידיוס בסוס, ששימש לגאטוס של מרקוס אנטוניוס, לתקוף את אנטיוכוס וממלכתו, לאחר המערכה שניהל מול הפרתים. מרקוס אנטוניוס ופובליוס ונטידיוס בסוס רצו באוצרות ובעושר של ממלכת קומגנה, אך כשהתכוננו להסתער על הממלכה ועל בירתה סַמוֹסָטַה, אנטיוכוס נשא ונתן עמם והגיע להסכם שלום.
הר נמרוט

אנטיוכוס הראשון התפרסם כמי שבנה את מקדש הקבר המרשים בהר נמרוט. בעת תקופת מלכותו יצר אנטיוכוס פולחן אישיות סביבו וניסה ליצור פולחן סביבו גם לאחר מותו. הוא שאב השראה מדת הזורואסטריות הפרסית, שאותה יצר זרתוסטרא. אנטיוכוס הותיר כתבים רבים ביוונית החושפים היבטים שונים לגבי דתו המסבירים את מטרות מעשיו. באחד מכתביו, כתב אנטיוכוס שיש להציב את קברו במקום נישא וקדוש שיהיה מרוחק מהעם הפשוט וקרוב לאלים, כדי שיהיה בקו אחד יחד אתם. אנטיוכוס ביקש שגופתו תישמר לעד. האלים שלהם סגד היו מיזוג של אלים יווניים, ארמניים ואיראניים, והדמויות המונומנטליות באתר הר נמרוט מציגות השפעות חזותיות פרסיות ויווניות גם יחד: ניתן להבחין בהשפעות פרסיות בביגוד, באביזרי הראש ובממדם הענק של הפסלים, בעוד שהייצוג של המאפיינים הפיזיים של הדמויות מושפע מסגנון האמנות היווני.
אנטיוכוס אימץ שיטה אסטרולוגית ייחודית, והניח את היסודות לרפורמה בלוח השנה, על ידי שילוב השנה הקומגנית, שהייתה עד אז מבוססת על תנועות הירח, יחד עם השיטה המצרית המבססת את לוח השנה על מחזור התנועה של סיריוס. עובדה זו מרמזת כי אנטיוכוס היה לפחות מודע לתפיסה ההרמטיציסטית, אם לא שותף מלא לגישה זו.
מתחם קברו של אנטיוכוס נבנה כך שניתן יהיה לערוך בו חגיגות דתיות. בכל חודש הוא ערך שני ימי חג לפולחנו: הראשון הוא יום הולדתו, שנחגג בכל 16 לחודש, ואירוע הכתרתו, שנחגג בכל עשירי לחודש. הוא הקצה מימון לאירועים אלו מנכסים שהשתייכו חוקית לאתר. הוא אף מינה משפחות של כמרים ושל זונות קדושות כדי שיקיימו את הפולחן, וצאצאיהם יועדו להמשיך את מסורת הפולחן לעד. הכמרים לבשו חלוקים פרסיים מסורתיים ועיטרו את דמויותיהם של האלים ואבותיו של אנטיוכוס בכתרי זהב. הכמרים שרפו קטורת, הניחו צמחים ריחניים והציעו "קורבנות מפוארים" אחרים על המזבחים שהונחו לצד כל פסל. במתחם הקבורה נערכו משתים מפוארים לכבוד המתים המכובדים, ואליהם הוזמנו כל האזרחים והחיילים. במהלך המשתים, נאסר על המשתתפים לגלות גישה עוינת ואנטיוכוס הורה למשתתפים ליהנות, לאכול, לשתות יין ולהאזין למוזיקה הקדושה שאותה ניגנו נגני המקדש.
במשך דורות רבים היה קברו של אנטיוכוס אתר נשכח, עד שב-1881 נתגלה באקראי על ידי מהנדס גרמני. הגילוי הביא לעבודות סקר שנתיים לאחר מכן. החפירות התחדשו ב-1953 על ידי תרזה גואל האמריקנית, אך הקבר עצמו לא נמצא. שרידי הארמון המלכותי הידוע בשם "אֶסְקִי קָלֵה" ("המצודה העתיקה", בטורקית) נמצאו באתר העיר ההיסטורית ארסמיה (Arsameia) שם הותיר אנטיוכוס כתובות ביוונית על ייסודה ובניינה ובה נקבר אביו, מיתרידטס הראשון קליניקוס.
הערות שוליים

↑  Downey, Susan B.; Sanders, Donald B. (1997). "Nemrud Dagi: the Hierothesion of Antiochus I of Commagene". Bulletin of the American Schools of Oriental Research (307): 94–95. doi:10.2307/1357708. JSTOR 1357708.
↑  Chahin, Mark (2001). The Kingdom of Armenia. Routledge. pp. 190–191. ISBN 0-7007-1452-9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007443941105171  GND: 118503391  ISNI: 0000 0003 7116 2843  LCCN: n89642883  LNB: 000204588  NKC: js20070216018  NTA: 072823429  RERO: 02-A009958784  SELIBR: 174804  SUDOC: 077791452  VcBA: 495/105999  VIAF: 803032   WorldCat (עם VIAF): 803032
אנג'ל אלון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בת 74 בערך) מרוקו
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1961
 מקום מגורים:  נתיבות
 ידועה בשל:  השאת משואה ביום העצמאות ה-74 של מדינת ישראל
 עיסוק:  אם אומנת לילדים
 פרסים והוקרה:  מדליקת משואה (2022) 
 
אנג'ל אלון (נולדה בשנת 1950) היא פעילה חברתית ישראלית, ששימשה אם אומנת ל-217 ילדים, בהם ילדים בעלי צרכים מיוחדים שננטשו. משיאה משואה ביום העצמאות ה-74 למדינת ישראל.
ביוגרפיה

אלון נולדה בשנת 1950 במרוקו. לדוד ורחל ז'אנו. אחת מתשעה אחים ואחיות. עלתה ממרוקו בגיל 11 ונקלטה במעברה ברחוב מילרוד באשקלון.
בגיל 18 נישאה לשלמה והשניים עברו לגור בנתיבות.
הרעיון להפוך למשפחת אומנה עלה בשיחה מקרית שערכה עם חברה, היא התקבלה למערכת הקלט והצטרפה בהמשך למכון סאמיט. במשך עשור שימשה יחד עם בעלה כמשפחת אומנה, ואחר כך גם הפכה לאומנת חירום.
במשך יותר מ-30 שנים, פתחה את ביתה וטיפלה ב-217 תינוקות וילדי אומנה במצבי סיכון, ביניהם תינוקות שננטשו בבתי חולים, ילדים שחוו הזנחה, ילדים עם מוגבלויות קשות, ותינוקות שנולדו עם תסמונת גמילה (להורים מכורים לסמים). אלון טיפלה בילדים עד שנמצאה עבורם מסגרת מתאימה כגון אומנה, אימוץ או חזרה לבית ההורים הביולוגיים.
ב-2004 קיבלה מעיריית נתיבות את "אות יקירת העיר". בתחום התנדבות בקהילה.
ב-2021 קיבלה יחד עם בעלה שלמה אות מפעל חיים מנשיא המדינה ראובן ריבלין. על עשייתם למען ילדי האומנה.
בשנת 2022, נבחרה להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-74 למדינת ישראל. הנימוק כפי שנמסר על ידי שר התרבות חילי טרופר בשם הוועדה הוא "אנג'ל אלון היא סמל לנדיבות ולרגישות חברתית יוצאת דופן. 217 תינוקות וילדי אומנה זכו בזכותה לבית חם ולחיבוק אוהב. בלבה הגדול היא עטפה אותם ומעניקה לכולנו צוהר להבנה מהי אהבת אדם".
חיים אישיים

אחיה הוא כדורגלן העבר מוריס ז'אנו.
היא נשואה לשלמה אם לשמונה ילדים. מתגוררת בנתיבות.
הערות שוליים

↑  צל"ש השבוע: אנג'ל ושלמה אלון, באר שבע נט
↑  ערוץ 7, בין מדליקי המשואות: האלוף במיל' יורם יאיר (ייה) ו"אם הבנים" שטיפלה ב-217 תינוקות, באתר ערוץ 7, 12 באפריל 2022
אמן (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט המקורית
 מבוסס על:  ממלא המקום 
 בימוי:  קוסטה גברס 
 הופק בידי:  קלוד ברי, Andrei Boncea 
 תסריט:  קוסטה גברס, רולף הוכהוט, ז'אן-קלוד גרמבר 
 עריכה:  יאניק קרגואט 
 שחקנים ראשיים:  אולריך טוקור, מתייה קסוביץ, מרסל לורס, מישל דושוסואה
 מוזיקה:  ארמנד עמר 
 צילום:  פטריק בלוסייה 
 מדינה:  צרפת, גרמניה, רומניה 
 חברה מפיצה:  קינו לורבר 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  30 במאי 2002 
 משך הקרנה:  125 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מלחמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   amen
 פרסים:  פרס לומייר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אמן (אנגלית: .Amen) הוא סרטו של הבמאי היווני קוסטה גברס, שיצא בהפקה גרמנית, צרפתית ורומנית בשנת 2002, ומבוסס על המחזה ממלא המקום. הסרט עוסק בניסיונם של קצין נאצי וכומר – לחשוף את המתרחש במחנות ההשמדה הנאציים בפני הוותיקן והעולם, ובמיוחד בהקשר לגז הציקלון B, אשר שימש לרצח המוני של יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה. כמו כן, הסרט בוחן את הקשר שבין הותיקן לבין גרמניה הנאצית, בכל הנוגע ליחס כלפי היהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
הסרט זכה בפרס לומייר ב-2003.
עלילת הסרט

עלילת הסרט מבוססת על סיפורו האמיתי של קורט גרשטיין, אשר היה קצין במכון ההיגיינה של הואפן אס אס.
גרשטיין, שבתוקף תפקידו זה עסק בפיתוח תוכניות עיצוב לטיהור מים ולהשמדת מזיקים בריאותיים, מגלה כי תוכניות פיתוח אלו משמשות לרציחתם של יהודים במחנות ההשמדה השונים. הוא בעיקר מזועזע לגלות שתהליך מסוים שהוא פיתח למיגור מחלת הטיפוס – ואשר מכיל תערובת מימן ציאנידי, או בשמו האחר ציקלון B – נמצא כעת בשימוש רצחני בתאי הגזים. עם הזמן הוא מנסה ליידע את האפיפיור פיוס השנים עשר אודות השימוש בגז בפעולות רצחניות אלו, אך הוא מופתע כשנתקל באדישות והיעדר התגובה מצד ההיררכיה הקתולית. האדם היחיד אשר מגלה הבנה והזדהות עמו הוא הכומר ריקרדו פונטנה, אשר היה כומר ישועי צעיר.
האירועים על פי המציאות

בעוד שדמותו של קורט גרשטיין היא היסטורית, הרי דמותו של הכומר הצעיר ושאר עלילת הסרט – הן בדיוניות.
במציאות, לפי עדותו של קורט גרשטיין, הוא נפגש עם הדיפלומט השוודי הברון פון אוטר וביקשו להעביר לגורמים מחוץ לגרמניה מידע על הנעשה במחנות. לאחר מכן, הוא ניסה להיפגש עם נציג הוותיקן בברלין על מנת לדווח גם לו על ההשמדה ההמונית במחנות. בשל היותו חייל הוא נדחה, הפגישה לא נערכה, ואז פנה גרשטיין ליועץ המשפטי של הבישוף של ברלין, ד"ר וינטר, וביקשו מפורשות להעביר את המידע שבידיו לכס הקדוש בוותיקן.
רשימת שחקנים חלקית

אולריך מיהה בתפקיד קורט גרשטיין
מתייה קסוביץ בתפקיד הכומר ריקרדו פונטנה
מישל דושוסואה
מרסל לורס בתפקיד פיוס השנים עשר
אפארסידה דה גויאניה

אפארסידה דה גויאניה (בפורטוגזית: Aparecida de Goiânia) היא העיר השנייה בגודלה במדינת גויאס שבברזיל. העיר שוכנת במרכזה של המדינה ומהווה מרכז תעשייתי שוקק. אפארסידה הוקמה ב-1922 וקיבלה מעמד של עיר ב-1958.[דרוש מקור: עיר?]