stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק ליפקין

ערך זה עוסק ברב בליטא ובירושלים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 
הרב ליפקין בצעירותו
הזמנה לברית של בן משפחת יצחק ליפקין בשכונת שערי ירושלים
הרב יצחק ליפקין (ת"ר, 1840 בערך - תרס"ג, 1903) היה רב ואב"ד  ביאנובה, קרוז' ופרוסניץ בליטא, ובסוף ימיו בירושלים. בנו של רבי ישראל מסלנט.
תולדותיו

נולד בליטא, בנו של רבי ישראל סלנטר. בשנת 1859 נישא לשרה רבקה בת דודו יחיאל מיכל ליפקין. כיהן כרב ואב"ד בערים יאנובה, קרוז' ופרוסניץ. נסע ברחבי ערי רוסיה והקים עשרות חברות ש"ס. בלט כדרשן. הרב בצלאל הכהן מווילנה כתב עליו: ”הרב הגדול החריף והבקי המובהק בחדרי תורה... נאה דורש ונאה מקיים”. האדר"ת העיד כי היה "שעשוע נפשו" של אביו.
בסוף ימיו עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים. נפטר בשנת 1903, ונקבר בהר הזיתים.
שנה לאחר פטירתו ערך מקורבו הרב חיים יהושע קוסובסקי את הספר "חוט המשולש" ובו הביא מתורתו וכן מתורת אביו רבי ישראל מסלנט ומתורת סבו הרב זאב בן אריה. בהקדמת הספר תיאר את גדלותו ותולדותיו. בשנת תשמ"ח (1988) הודפס הספר "לוחות אבנים" ובו דרשותיו ומאמריו.
צאצאיו

בניו הם אריה לייב ובנימין ליפקין (מחבר הספר "בני בנימין"). אריה לייב ליפקין היה נשוי בנישואים שניים למרים לוין, אחותו של הרב אריה לוין. בניהם הם הרב חיים יצחק ליפקין ובנימין ליפקין – חבר מכון הרי פישל.
לקריאה נוספת

הקדמת הספר חוט המשולש
זארה גמבטה

זארה גמבטה (בגרמנית: Sara Gambetta; נולדה ב-18 בפברואר 1993) היא אתלטית גרמנייה, סגנית אלופת אירופה באולם (איסטנבול 2023) בהדיפת כדור ברזל.
ביוגרפיה

גמבטה נולדה וגדלה בגרמניה.
ביוגרפיה > 2010 > סגנית אלופת עולם עד גיל 20

באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה במונקטון שבקנדה ביולי זכתה במדליית כסף בקרב שבע בתוצאה של 5770 נקודות.
ביוגרפיה > 2011 > סגנית אלופת אירופה עד גיל 20

באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכתה במדליית כסף בקרב שבע בשיא אישי חדש של 6108 נקודות.
ביוגרפיה > 2015 > מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 23

באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטאלין ביולי זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.99 מטר.
ביוגרפיה > 2016

באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם שבהולנד ביולי סיימה במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 17.95 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 20 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.24 מטר.
ביוגרפיה > 2017

באליפות העולם שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת באוגוסט סיימה במקום 13 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.71 מטר.
ביוגרפיה > 2018

באליפות אירופה שנערכה בברלין שבגרמניה באוגוסט סיימה במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.13 מטר.
ביוגרפיה > 2019

באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיימה במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.60 מטר. בשלב המוקדמות קבעה שיא אישי חדש של 18.17 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר באוקטובר סיימה במקום 13 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.01 מטר.
ביוגרפיה > 2021

באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שפולין במרץ סיימה במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.34 מטר. בשלב המוקדמות קבעה שיא אישי חדש של 18.43 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום שמיני בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 18.88 מטר.
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיימה במקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.17 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיימה במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.48 מטר.
ביוגרפיה > 2023 > סגנית אלופת אירופה באולם

באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.83 מטר, אחרי אוריול דונגמו מפורטוגל (19.76 מטר) ולפני פאני רוס משוודיה (18.42 מטר).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום 12 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.71 מטר.
שיאים אישיים > אצטדיון

הדיפת כדור ברזל: 19.08 מטר (2023)
שיאים אישיים > אולם

הדיפת כדור ברזל: 19.05 מטר (2022)
אבי גיסר

| --- | --- |

אבי גיסר, יולי 2017
 לידה:  1958 (בן 67 בערך) בני ברק, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  מכון משפטי ארץ
 השתייכות:  ישיבת מרכז הרב 
 רבותיו:  הרב צבי יהודה קוק
 
 תפקידים נוספים:  רב היישוב עפרה
 
הרב גיסר בכנס, שני מימין
הרב אַבְרָהָם (אָבִי) גִיסֶר (נולד בשנת 1958) הוא רב ישראלי אשר שימש במשך 31 שנה כרב היישוב עפרה.
ראש מכון משפטי ארץ, חבר פורום תקנה ומחברי ארגון רבני צהר.
קורות חיים

נולד וגדל בבני ברק, אחר כך למד במדרשית נעם, ולאחר מכן למד שש שנים בישיבת מרכז הרב. במהלך לימודיו בישיבה שימש את הרב צבי יהודה הכהן קוק, והשתייך לחבורה של הרבנים דני סטיסקין, ישראל סמט, צחי ובני להמן, דוד סתיו ורבנים נוספים שהקימו מאוחר יותר את ארגון צֹהר ומשמשים בתפקידי רבנות שונים ברחבי הארץ.
קיבל כושר לרב יישוב מהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא וסמיכת חכמים יורה יורה מהרב דוב ליאור. בשנת ה'תש"ן, עשר שנים אחרי שהגיע לעפרה, בגיל 31, מונה לרב היישוב. בהכתרה שלו היו הרב מרדכי אליהו והרב אברהם אלקנה שפירא, שהיו הרבניים הראשיים לישראל, וגם הרב ישראל מאיר לאו. שימש במשך כשנתיים ראש מדרשה בעפרה, וכשש שנים אחרי שנכנס לתפקיד רב היישוב, פרש הרב יואל בן נון מראשות אולפנת עפרה אותה ייסד, והרב גיסר החליף אותו משנת 1994 עד שנת 2002.
בעל תואר ראשון בחינוך ממכללה ירושלים ובעל תעודת הוראה מהמכללה האקדמית הרצוג.
לימד משנת 1996 עד שנת 2000 במכללה ירושלים.
בשנת 2008 החלה בנייה של מספר בתים בעפרה על חלקת קרקע שנויה במחלוקת. עם תחילת הבנייה הגישו חמישה פלסטינים, תושבי הכפר עין יברוד הסמוך, עתירה לבג"ץ בטענה שהחלקות עליהן בנו היו קרקע פרטית. בתגובה האיצו את הבנייה בעפרה, והרב גיסר אף אישר לבנות בשבת. הבתים נהרסו במרץ 2017.
לאחר סיום עבודתו באולפנה בשנת תשס"א, הקים הרב גיסר יחד עם הרב מיכאל בריס את "מכון משפטי ארץ", מוסד גבוה להלכה ומשפט. במסגרת המכון נכתבו ספרים בנושא שילוב משפט התורה במערכת המשפט הישראלית. לצורך כך עשה תואר במשפטים באוניברסיטת בר-אילן והתמנה לעו"ד ולבורר מוסמך.
בשנת 2016 הפך הרב גיסר את "מכון משפטי ארץ" לאכסניה של מיזם ישמ"ע – יישום משפט עברי, של פרופ' יובל סיני.
בין השנים ה'תשס"ה - ה'תשפ"ב היה יושב ראש המועצה לחינוך ממלכתי דתי. חבר ועדה בקרן יחד. חבר בפורום תקנה מיום הקמתו. לימד בעבר בתיכון הימלפרב והיה סגן מנהל בית הספר. היה חבר בוועדת דוברת, בפעילות מנד"ת – מנהיגות דתית יהודית ומוסלמית – מרכז "מוזאיקה" ירושלים. בצוות תפיסת הביטחון הלאומי בנושאי חברה וערכים שהוקם במשרד לעניינים אסטרטגיים על ידי משה יעלון, במרכז הפורום החברתי במסגרת המכון הישראלי לדמוקרטיה ומרכז צוות החינוך הממלכתי דתי בפרויקט "הליבה החינוכית" מטעם מכון ון ליר בירושלים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת התמודד על ראשות מפלגת הבית היהודי, אך לבסוף בחרה המועצה הציבורית לתפקיד את הרב רפי פרץ, בעוד הרב גיסר הגיע למקום השני. באייר ה'תשפ"ב (מאי 2022), לאחר 31 שנה, סיים הרב גיסר את תפקידו כרבה של עפרה והוחלף על ידי הרב אחיה בן פזי.
נשוי ליפה, יו"ר 'בת עמי אלומה-אמונה'. לזוג ארבעה ילדים. בתו עטרת נשואה לרב עקיבא צוקרמן, רבו של הקיבוץ הדתי עין הנצי"ב.
הערות שוליים

↑  יאיר אטינגר, בנייה חדשה בהתנחלות - דוחה שבת, באתר הארץ, 12 ביוני 2008.
↑  עטרה גרמן, ‏ללא הכרעה: יימשכו הדיונים במועצת הבית היהודי, באתר "סרוגים", 28 בינואר 2019
↑  יהונתן קליין, ‏המועצה הציבורית בחרה: יו"ר הבית היהודי - הרב רפי פרץ,  באתר כיפה, 3 בפברואר 2019
↑   ערב הוקרה והודיה לרב אברהם גיסר, סרטון בערוץ "היישוב עפרה", באתר יוטיוב (אורך: 02:40:11)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500562405171  VIAF: 315207682   WorldCat (עם VIAF): 315207682
היסטוריה של איסלנד

כתב יד מן המאה ה-18 של האפוס האיסלנדי האדה
ההיסטוריה של איסלנד תחילתה עם התיישבות נזירים אירים באי, בתחילת המאה ה-9. בשנת 874 התיישב באי יורד הים הויקינגי אינגולפר ארנארסון. בשנת 930 הוקמה באי רפובליקה, ובת'ינגווליר הוקם האלת'ינגי, הנחשב הפרלמנט העתיק בעולם הקיים כיום. לאחר שתושבי האי קיבלו על עצמם את הנצרות חלה תקופת פריחה תרבותית וכלכלית, אך סכסוכים פנימיים ושינויי אקלים הביאו את התושבים לוותר על עצמאותם, ולמסור את השלטון באי לידי נורווגיה ב-1262. ב-1380 קיבלה דנמרק את השלטון באי. התעוררות לאומית הביאה לקבלת אוטונומיה ב-1874 ועצמאות מלאה ב-1918, אם כי מלך דנמרק המשיך לשלוט באי על פי דגם של אוניה פרסונלית. ב-1944 נותקו קשריה האחרונים של איסלנד עם דנמרק והיא הוכרזה כרפובליקה. לאחר מלחמת העולם השנייה עבר האי תקופה של תיעוש וצמיחה כלכלית, בעקבות תוכנית מרשל. לאחר ויכוח פנימי חריף הצטרפה איסלנד אף לנאט"ו. הכלכלה התבססה על ענף עיקרי, הדיג, ועל מדיניות סוציאל-דמוקרטית. הדבר הביא לסכסוך על זכויות דיג עם הממלכה המאוחדת שכונה "מלחמת הבקלה". כיום איסלנד היא חברה ב-EFTA, אזור הסחר החופשי האירופי, וב-EEA האזור המסחרי האירופי, הסדר הנוגע למדינות חברות ב-EFTA, שאינן רוצות להצטרף אל האיחוד האירופי. כלכלתה של איסלנד כיום מגוונת בהרבה וריכוזית פחות מבעבר.
היסטוריה קדומה

במונחים גאולוגיים, איסלנד הוא אי צעיר יחסית. לפני כ-20 מיליון שנים החל האי להיווצר בעקבות סדרה של התפרצויות געשיות ברכס המרכז-אטלנטי. גילן של דוגמאות הסלע העתיקות ביותר שניתן למצוא באיסלנד הוא 16 מיליון שנה.
במשך זמן רב מאוד היה האי אחד האיים הגדולים בעולם שלא הייתה בו התיישבות אנושית. יש הסבורים כי הארץ הקרויה "תולה" בכתביו של הסוחר היווני פיתיאס היא איסלנד, אך תיאורה של ארץ זו כמרכז חקלאי השופע חלב, דבש ופירות, סותר דעה זו. התאריך המדויק בו החלו ראשוני המתיישבים ליישב את האי אינו ידוע. מטבעות רומים מן המאה ה-3 נמצאו על האי, אך לא ברור מתי הובאו אליו. יש הסבורים כי הובאו על ידי המתיישבים הויקינגים בתקופה מאוחרת בהרבה.
ישנן עדויות בכתב לכך שנזירים מאירלנד הגיעו לאי לפני שהגיעו אליו הויקינגים. עם זאת אין כל ראיות ארכאולוגיות המעידות על כך. המלומד מהמאה ה-12 ארי ת'ורגילסון כתב בספרו איסלנדינגבוק, כי פעמונים קטנים הדומים לאלו המשמשים נזירים באיסלנד נמצאו על ידי המתיישבים. עם זאת, בשעת כתיבת הספר היו איסלנדים שטענו כי מוצאם ממלך אירי אגדי בשם קיארוולט פראקונונגר, דמות המופיעה בסאגות איסלנדיות, ששלט באזור מחוז קילקני באירלנד בסוף המאה ה-9.
תקופת ההתיישבות

על פי הלאנדנאומאבוק (Landnámabók), "ספר ההתיישבות" האיסלנדי, שנכתב בימי הביניים ומתאר בפירוט את ההתיישבות באיסלנד, התגלתה איסלנד על ידי מלח ויקינגי בשם נאדודר, אשר הפליג מנורווגיה לאיי פארו, אך טעה בדרכו ונסחף אל חופה המזרחי של איסלנד. נאדודר קרא לאי שמצא בשם "Snæland", "ארץ השלג". אחריו הגיע לאי, אף הוא במקרה, המלח השוודי גארד'אר סוואווארסון. סוואווארסון גילה כי הארץ אליה הגיע היא אי, וקרא לו "Garðarshólmi" - "אי גארד'אר". הוא בילה את החורף במקום בו נמצאת כיום העיירה הוסאביק על חופה הצפוני של איסלנד. הסקנדינבי הראשון שהפליג בכוונה תחילה אל האי היה פלוקי וילגרד'ארסון, הידוע גם כ"פלוקי העורב". פלוקי התיישב למשך חורף אחד באזור בארואסטרונד, בצפון מערב איסלנד. היה זה חורף קשה, וכאשר הבחין פלוקי בקרח צף במימי הפיורד שלחופיו שהה, נתן לאי את שמו "איסלנד" (ארץ הקרח).
מתיישבי הקבע הראשונים באיסלנד הגיעו בעקבותיו של מנהיג בשם אינגולפר ארנארסון. על פי הסיפור השליך ארנרסון שני עמודים מעץ מסיפון ספינתו בטרם נחת על האי, ונשבע להתיישב במקום בו נחתו. אז הפליג לאורך החוף עד שזיהה את העמודים בחצי האי הדרום מערבי, הידוע כיום כרייקיאנסקאגי. שם התיישב עם משפחתו בשנת 874, וקרא למקום רייקיאוויק, מפרץ העשן, שם שניתן למקום בשל האדים הגיאו-תרמיים העולם מאדמתו. מקום זה ממש יהפוך לימים לבירת האי, ולעיר הגדולה ביותר באיסלנד המודרנית. ייתכן שלהתיישבותו של ארנרסון קדמו מתיישבים אחרים. מסופר כי נטפארי, עבדו של סוואווארסון, נותר מאחור כאשר אדונו שב לסקנדינביה.
כל המידע על ההתיישבות המוקדמת באיסלנד מגיע מן הלנדנמבוק, ספר שהיסטוריונים איסלנדים מפקפקים ביכולתו להיקרא מקור מהימן, בשל אי התאמות שונות. עם זאת, נותר הספר מקור היסטורי ראשוני. ממצאים ארכאולוגיים ברייקיאוויק נראים כמאשרים את התאריכים הנמסרים בספר. אין ספק כי בסביבות שנת 870 התיישבו ויקינגים מנורווגיה באיסלנד.
לאחר אינגולפור, במהלך העשורים הבאים, הגיעו לאי מתיישבים רבים. מנהיגים ויקינגים עם משפחותיהם ועבדיהם, שהתיישבו בכל האזורים הניתנים ליישוב על אדמת האי . בנוסף למתיישבים הנורווגים הגיעו לאי גם אירים וסקוטים, כעבדיהם של הנורווגים. הגירה זו מנורווגיה לאיסלנד מוסברת באי השקט שעבר על החברה הנורווגית באותה התקופה, כתוצאה של משטרו הקשה של המלך האראלד הראשון, המכונה גם "האראלד בהיר השיער". שניסיונו לאחד את נורווגיה תחת שלטון מרכזי אחד הביא למהומות ולחימה בין הנורווגים ובין עצמם. יש המוצאים את הסיבה בצפיפות אוכלוסין באזורי הפיורדים הדרומיים של נורווגיה באותה התקופה. ההתיישבות באיסלנד מתועדת בפרטי הפרטים בלנדנמבוק. על אף שיש לזכור שהספר נכתב זמן רב לאחר מעשה, במהלך המאה ה-12. ספרו של ארי ת'ורגילסון, "איסלנדינגבוק", הוא מקור שנתפס כמהימן יותר, וייתכן שאף עתיק יותר במידת מה, אך הוא מפורט פחות. על פי ספר זה הייתה איסלנד מיושבת במלואה בתוך 60 שנה.
הקהילה האיסלנדית

בשנת 930 הקימו ראשי השבטים באיסלנד אספה מתמדת הקרויה "אלת'ינגי". הפרלמנט התכנס בכל קיץ בת'ינגווליר היכן שראשי השבטים, שכונו "גוד'אר" עסקו בחקיקת חוקים, יישוב סכסוכים ומינוי מושבעים לדיון בתביעות. החוקים שנקבעו באספה לא הועלו על הכתב, אלא נשמרו בעל פה בידי "לגסגוּמאד'וּר" (lögsögumaður, מילולית - "דובר החוקים"). יש הסבורים כי האלת'ינגי הוא הפרלמנט העתיק בעולם שעודו מתכנס כיום. לא הייתה כל רשות מבצעת מרכזית, ולכן אכיפת החוק הייתה מתבצעת רק באופן עממי. סביבה כזו היא רגישה לנקמת דם, שאכן סיפקה לכותבי הסאגות האיסלנדיות מתקופה זו חומר רב לכתיבה.
בתקופה זו שגשג היישוב באיסלנד וגדל. מתיישבים איסלנדים הגיעו לדרום מערב גרינלנד ואף למזרח קנדה והסאגות הוויקינגיות שנכתבו באותם ימים מנציחות את עלילותיהם.
הקהילה האיסלנדית > קבלת הנצרות

המתיישבים באיסלנד היו ברובם עובדי אלילים, שהעריצו את האלילים הנורדים אודין, תור פריה ואחרים. במהלך המאה ה-10 גבר הלחץ הפוליטי להתנצר. כאשר התקרב סוף האלף הראשון קיבלו עליהם איסלנדים רבים את האמונה החדשה. בשנת 1000 עמדה לפרוץ מלחמת אזרחים בין קבוצות דתיות, והאלת'ינגי מינה את אחד מראשי השבטים, ת'ורגייר ליוסוות'נינגאגוד'י (Þorgeirr Ljósvetningagoði), על מנת שיקבע את דתו של האי כבורר. הלה החליט כי על האיסלנדים להמיר את דתם לנצרות, כקבוצה אחת, אך עובדי האלילים הורשו להמשיך בפולחן בצנעה. הבישופות האיסלנדית הראשונה הוקמה בשנת 1056.
הקהילה האיסלנדית > מלחמת אזרחים וקיצה של הקהילה

במהלך המאה ה-11 והמאה ה-12 נדחקו אל הצד המוסדות העתיקים של הקהילה, והחלה מגמה של ריכוז סמכויות. העצמאות של החוואים והמנהיגים המקומיים פינתה את מקומה לטובת שלטון של מספר משפחות ומנהיגיהן. התקופה שבין 1200 ל-1262 ידועה כ"תקופת הסטורלונגים", כאשר הכוונה היא לבני משפחת סטורלונג, משפחה שהנהיגה שבט מקומי שנלחם על השליטה הריכוזית באי, מאבק שהביא לתוהו ובוהו בארץ שאוכלוסייתה הורכבה בעיקר מחוואים שלא יכלו לסבול ניתוק ארוך מאדמתם, על מנת לעבור לקצהו השני של האי ולהילחם בשם מנהיגם.
ב-1220 הפך המנהיג המקומי סנורי סטורלוסון לוסאל של הוקון הרביעי, מלך נורווגיה. סטורלוסון היה סופר, משורר ויורד ים איסלנדי, שפרט להשפעתו על הפוליטיקה האיסלנדית באותה תקופה, שימש מספר פעמים כ"דובר החוקים" והיה בעל השפעה גדולה על הפוליטיקה האיסלנדית של אותה התקופה. האדה שכתב סנורי, נותרה עד ימינו, והיא נחשבת לדוגמה לתור הזהב של הספרות האיסלנדית במאה ה-13.
הוא שכנע את אחיינו סטורלה סיגקווטסון להפוך אף הוא לווסאל ב-1235. סטורלה השתמש בכוח ובהשפעה של משפחת סטורלונגר על מנת להילחם בשבטים האחרים באיסלנד. לאחר עשרות שנות מאבק החליטו כל ראשי השבטים האיסלנדים לקבל את ריבונותה של נורווגיה על האי, וחתמו על "האמנה הישנה" שאיחדה את איסלנד עם בית המלוכה הנורווגי ב-1264.
איסלנד כוסאל נורווגי ודני

בעשורים שלאחר חתימת "האמנה הישנה" השתנה מעט מאוד באי. ריכוז הכוח בידי נורווגיה היה איטי, והאלת'ינגי התכוון לאחוז בכל סמכויותיו החקיקתיות והשיפוטיות. עם זאת, הכמורה צברה כוח באמצעות קבלת המעשר, ובהדרגה עברה העוצמה הפוליטית אל הרשויות הדתיות, כאשר שני הבישופים שכיהנו באי, בסקאלהולט ובהולאר רכשו קרקעות ועוצמה על חשבון ראשי השבטים הישנים.
בתקופה זו הביאו השינויים האקלימיים והפוליטיים להתרכזות בענף הדיג, ולנטישת החקלאות כענף עיקרי.
איסלנד כוסאל נורווגי ודני > השלטון הדני

איסלנד נותרה תחת השלטון הנורווגי, כאשר בית המלוכה הנורווגי, התאחד עם בית המלוכה הדני, בעקבות מות המלך הוקון השישי ועלייתו לכס המלוכה של בנו אולף השני, מלך דנמרק. שלא כנורווגיה, לדנמרק לא היה כל עניין מסחרי בשטחי הייצור של איסלנד - צמר ודגה. הדבר הביא למשבר כלכלי פתאומי, וכתוצאה מכך לא נבנו עוד ספינות המיועדות לסחר במרחקים ארוכים. המושבה הקטנה בגרינלנד ננטשה לפני שנת 1500, בשל מחסור במשאבים שקודם לכן סופקו בידי איסלנד.
ב-1660 אירע שינוי חוקתי בדנמרק, שהפך את המלוכה ממוסד נבחר בעל סמכויות מוגבלות, למוסד אבסולוטי ותורשתי. במסגרת זו ויתרו אף תושבי איסלנד על מעט האוטונומיה שנותרה להם, לרבות הזכות ליזום את הסכמתם לחקיקה.
איסלנד כוסאל נורווגי ודני > הרפורמציה

באמצע המאה ה-16, המלך כריסטיאן השלישי החל לכפות את הנצרות הפרוטסטנטית בגרסתה הלותרנית על נתיניו. שני הבישופים הקתולים של סקאלהולט והולאר, יון אראסון ואוגמונדור פאלסון, התנגדו לתיקונים הדתיים מבית מדרשו של המלך. אוגמונדור הוגלה מן האי בידי הדנים בשנת 1541, אך אראסון התנגד בכוח. ההתנגדות לרפורמציה תמה בשנת 1550 כאשר שליחי המלך תפסו את אראסון וערפו בפומבי את ראשו, וראשם של שני בניו. לאחר אירוע זה הפכה איסלנד ללותרנית. עד היום זו הדת הדומיננטית באי. הכנעת הבישופים הביאה להחרמת אדמות הכנסייה, דבר שהעניק לכתר הדני עוצמה רבה.
ב-1602 נאסר על איסלנד לסחור עם כל מדינה פרט לדנמרק. מונופול זה נמשך עד לשנת 1854, והביא לקפאון בכלכלת האי.
איסלנד כוסאל נורווגי ודני > התנועה הלאומית האיסלנדית

שינויי אקלים באיסלנד במהלך המאה ה-18 הביאו עמם קרה שלא הייתה ידועה באי מאז יישובו במהלך המאה ה-9. מעבר לכך, הר הגעש לאקי התפרץ בשנת 1783, והרג כ-9,000 איש וכ-90% מבהמות הבית באי. אוכלוסיית האי נאמדה במספר עשרות אלפי אנשים בעת ההתפרצות. הרעב שלאחר ההתפרצות הביא למות רבע מהאוכלוסייה ששרדה את ההתפרצות.
במהלך המלחמות הנפוליוניות לחמה דנמרק לצידו של נפוליון וכנגד בריטניה. "מלחמת ספינות התותחים" שהתפתחה בין דנמרק ובריטניה הביאה עמה את "המהפכה האיסלנדית", במסגרתה השתלטו סוחר סבון בריטי מלמבת' בשם סמואל פלפס, ועמו הרפתקן דני בשם ירגן ירגנסן על איסלנד, עצרו את המושל הדני, הרוזן טראמפה, והכריזו על עצמאותה של איסלנד, ב-25 ביוני 1809. ירגנסן התיימר לשלוט באי כ"פרוטקטור" מטעם בריטניה, והבטיח להתקין באי חוקה דמוקרטית. האירוע בא לקיצו ב-22 ביולי 1809 עת עגנה באי ספינת מלחמה בריטית, שמפקדה הבהיר כי ממשלת הוד מלכותו לא תתמוך בפעולותיו של ירגנסן. השלטון הדני הושב על כנו, כל פעולותיו של ירגנסן הוכרזו כבטלות. וירגנסן הוגלה לטסמניה. קיימת מחלוקת לגבי הרושם שהותירה תקופת שלטונו של ירגנסן באי. אולם גם אם האירוע לא הותיר בלב תושבי האי כל רצון לעצמאות או תודעה לאומית, וברובם הם נותרו אדישים לפעולותיהם של פלפס וירגנסן, הרי שבדיעבד מציינים אירוע זה כניצוץ הראשון של לאומיות איסלנדית בזמן החדש.
לאחר הפרדותן של ממלכות דנמרק ונורווגיה בחוזה קיל בשנת 1814, בעקבות המלחמות הנפוליאוניות, שמרה דנמרק על איסלנד כשטח חסות.
במהלך המאה ה-19 המשיכה ההחרפה באקלים באי, ורבים מתושביו היגרו אל העולם החדש, במיוחד למניטובה שבקנדה. עם זאת, התעוררה התודעה הלאומית בקרב הנותרים באי, בעקבות הנטייה הרומנטית והלאומית שחלה באותה התקופה באירופה. תנועה הקוראת לעצמאות האי הוקמה על ידי יון סיגורדסון. האלת'ינגי שנותר במשך מאות בשנים כגוף שיפוטי, ובשנת 1800 הוכרז על ביטולו, הוקם מחדש בשנת 1843 כמועצה מייעצת. הגוף החדש טען לרציפות עם האלת'ינגי מימי הקהילה, וביקש את סמכויותיו.
איסלנד כוסאל נורווגי ודני > אוטונומיה וריבונות

ב-1874, במלאת אלף שנים להתיישבות באיסלנד, העניקה דנמרק אוטונומיה לאיסלנד. ב-1904 הורחבו סמכויות הממשל העצמי. החוקה שהתקבלה ב-1874, בהסכמת דנמרק, שונתה שוב ב-1903, ושר לענייני איסלנד מטעם דנמרק קבע את מושבו ברייקיאוויק, והיה אחראי לפעולת האלת'ינגי. "חוק האיחוד" שהתקבל ב-1 בדצמבר 1918 הכיר באיסלנד כמדינה ריבונית המאוחדת עם דנמרק באוניה פרסונלית וכפופה לשלטון הכתר הדני. איסלנד קיבלה את דגלה וביקשה כי דנמרק תייצגה בענייני חוץ וביטחון. החוק יצר מנגנון לפיו ייבחן החוק מחדש בשנת 1940 ויבוטל שלוש שנים לאחר מכן, אם לא יגיעו שני הצדדים להסכמה על התיקונים הדרושים בו.
איסלנד כוסאל נורווגי ודני > מלחמת העולם השנייה וקבלת העצמאות

כיבוש דנמרק על ידי גרמניה הנאצית ב-9 באפריל 1940 קטע את הקשר בין שתי הארצות. ב-10 באפריל קבע האלת'ינגי כי הוא מקבל לידיו את השליטה בענייני החוץ של איסלנד ובוחר מושל זמני, סוון ביירנסון, שהיה לאחר מכן לנשיאה הנבחר הראשון של איסלנד. במהלך השנה הראשונה של המלחמה בחרה איסלנד במדיניות של נייטרליות, ופעלה נגד כוחות שני הצדדים אם אלו הפרו את ריבונותה. ב-10 במאי 1940 פלשו כוחות בריטים לנמל רייקיאוויק, וכבשו את האי, מחשש שייפול לידי הגרמנים. הכיבוש הבריטי נמשך במהלך כל המלחמה. ממשלת איסלנד מחתה, אך לא התנגדה לכוחות הפולשים. ביום הפלישה הקריא ראש הממשלה הרמן יונסון נאום ברדיו בו קרא לאיסלנדים להתייחס אל הפולשים כאורחיהם.
בשיא תקופת הכיבוש, היו לבריטים 25,000 חיילים על אדמת האי. האבטלה חוסלה והכלכלה שגשגה. ביולי 1941 עברה האחריות להגנת האי לידי ארצות הברית לאור הסכם בין ממשלת איסלנד וממשלת ארצות הברית. הבריטים היו זקוקים לכל כוחותיהם בזירות אחרות, והכריחו את האלת'ינגי להסכים לנוכחות כוח כיבוש אמריקני. כ-40,000 חיילים אמריקנים הוצבו באי, יותר מכל הגברים הבוגרים ילידי האי, שאוכלוסייתו הכוללת מנתה אז כ-120,000 תושבים מקומיים.
ב-17 ביוני 1944 קיבלה איסלנד את עצמאותה כרפובליקה בעקבות משאל עם. מכיוון שדנמרק הייתה עדיין תחת כיבוש גרמני, חשו דנים רבים פגיעה מהצעד שנתפס כחד צדדי. למרות זאת שלח כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק מסר של ברכה לעם האיסלנדי.
איסלנד העצמאית

במהלך מלחמת העולם השנייה שגשגה איסלנד, וצברה יתרות מטבע חוץ בבנקים זרים. הממשלה, שהורכבה מנציגי שלוש המפלגות הגדולות, השמרנים, הסוציאל-דמוקרטים והסוציאליסטים, החליטה להשתמש בכספים למטרת חידוש כללי של צי הדיג, בניית מפעלים לעיבוד דגה, ומודרניזציה של החקלאות. מטרת פעולות אלו הייתה לשמור את רמת החיים באי ברמה הגבוהה של שנות המלחמה.
הממשלה נקטה במדיניות סוציאל-דמוקרטית שמטרתה הייתה ליצור את התשתית ליצירת מדינה מודרנית ומתועשת. שמירה על אחוזי אבטלה נמוכים והגנה על הייצוא נחשבו למטרות עיקריות, ולשם כך שלטה הממשלה בשער המטבע בצורה מלאכותית. בשל התלות בשוק הדיג שהיה לא יציב ובעל משתנים רבים שלא היו בשליטת הממשלה, נותרה כלכלתה של איסלנד לא יציבה עד לשנות ה-90, בהן החלה משתחררת מהתלות בדיג ומצאה כיוונים חדשים להתפתחותה.
באוקטובר 1946 הסכימו ממשלותיהן של איסלנד וארצות הברית להשעות את אחריותה של ארצות הברית להגנת איסלנד, אך ארצות הברית נותרה בעלת זכויות מסוימות בקפלוויק, כגון הזכות להקים במקום בסיסים צבאיים, אם מצבה של המלחמה הקרה יחייב זאת.
בשנת 1949, למרות גל של מהומות והתנגדות עזה, הצטרפה איסלנד לנאט"ו, בתנאי שלעולם לא תיקח חלק בפעולות התקפיות כנגד מדינה זרה. בכך הייתה איסלנד למדינה היחידה בנאט"ו שזכאית להגנת הברית אף שאין לה צבא, זאת עקב מיקומה של המדינה בנקודת מפתח אסטרטגית. לאחר פרוץ מלחמת קוריאה ב-1950, הסכים האלת'ינגי לכך שארצות הברית תשוב ותיקח את האחריות להגנתה של איסלנד. הסכם זה, שנחתם ב-5 במאי 1951, היה שנוי במחלוקת עזה באיסלנד ובשנת 1956 הביא משבר קואליציוני וקריאה של הפרלמנט לפינוי הצבא האמריקאי. עם זאת, צבא ארצות הברית המשיך לשהות על אדמת איסלנד עד לשנת 2006. בתקופת המלחמה הקרה, ארצות הברית החשיבה את איסלנד כבת ברית אסטרטגית חשובה, והשקיעה מאמצים רבים בשימור נאמנותה.
איסלנד העצמאית > מלחמת הבקלה

מלחמת הבקלה הייתה סדרה של עימותים בין איסלנד והממלכה המאוחדת החל מסוף שנות ה-50 ועד לאמצע שנות ה-70. התקרית הראשונה אירעה ב-1958 כאשר בריטניה לא יכלה למנוע מאיסלנד מלהרחיב את שטחי הדייג שלה מ-4 מייל ימי ל-12 מייל ימי מחופיה של איסלנד. המלחמה השנייה נמשכה בין 1972 ל-1973 כאשר הגדילה איסלנד את הטווח ל-50 מייל ימי. המלחמה השלישית החלה בנובמבר 1975 כאשר איסלנד הגדילה את הטווח ל-200 מייל ימי. בריטניה לא הכירה בסמכותה של איסלנד לקבוע לעצמה את גבולותיה הימיים, והמשיכה לדוג בתוך השטח שהוכרז על ידי איסלנד כגבולה.
על מנת לאכוף את החוק של הרחבת האזור המוגבל פרסה איסלנד באזור כוח של שש ספינות של משמר החופים ושני מכמורתני ירכתיים (ספינות מכמורת בהן הרשת מורדת מהירכתיים) מתוצרת פולין שהוסבו לספינות של משמר החופים. בתגובה שלחה בריטניה צי בן עשרים ושתיים פריגטות, שבע ספינות אספקה, תשע ספינות גרר ושלוש ספינות סיוע על מנת להגן על המכמורתנים הבריטים.
שינוי משמעותי בהתפתחות הסכסוך חל כשאיסלנד איימה בסגירת בסיס נאט"ו בקפלוויק. בזמן בו התרחשו מאורעות אלו היה זה איום של ממש על היכולת של נאט"ו להגן על האוקיינוס האטלנטי בפני ברית המועצות. ממשלת בריטניה נאלצה בשל כך להכיר בגבול בן 200 המייל הימי והורתה לדייגיה שלא להיכנס יותר לתחום זה.