stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות רג'ו אמיליה
הקמת הגטו

עד שנת 1669 היהודים הורשו לגור ברחבי העיר, מקובצים באזורים שנקבעו מראש - היום :  via dell'Aquila- ראשית הגטו. via Monzermone - הגטו השני בו הוקם בית הכנסת הראשון בשנת 1670. via Caggiati - הגטו השלישי. via della volta - הגטו המאוחר. כמו בשאר הגטאות באיטליה, שערי הגטו היו סגורים בלילות. היהודים נדרשו לקבור את מתיהם בגטו ורק לאחר ביטולו, בשנת 1818, הוקם בית קברות מחוץ לחומות העיר. הקבר היהודי הראשון היה של בנימינו פואה בשנת 1818. בגטו היו בתי כנסת אחדים ונוסח התפילה היה: איטלקי, אשכנזי וספרדי.
חובת ההתיישבות היהודית בגטו בוטלה במאה ה-19 עם כיבוש איטליה על ידי נפוליאון. במחצית השנייה של המאה ה-19 יהודי איטליה זכו לאמנציפציה מלאה ולפריחה בתחומים רבים ובכל הערים שם היו קהילות גדולות, הם בנו בתי כנסת מפוארים.
ברג'ו אמיליה הם "הסתפקו" בשיפוץ בית הכנסת הקיים. ביום 15 בינואר 1858 הם חנכו אותו מחדש והיה ל"בית אלוהים" מפואר. השלט, שהוצב על ארון הקודש ב-15 בינואר 1908, אשר נמצא היום בקריית שמואל, מזכיר את האירוע ובשפה מליצית, כך כתוב בו:
"יהודי רג'ו אמיליה חנכו ב-15 בינואר 1858 היכל זה – עדות של האמונה (באלוהים) שמורה בנו ושל לב גאה, בתקוה לתחיה שלנו (של יהודי איטליה) ושל איטליה. (היו אלה ימי התחיה והקמת המדינה האיטלקית).
הקהילה (ברגיו אמיליה) הישראלית (היהודית) מודה לכל אלה שיזמו והשלימו פרויקט מפואר זה, ביום היובל לאירוע החגיגי, ולזכרו מציבים (שלט  זה) כדי שהדורות הבאים ישמרו יחד עם דת אבותיהם, את אהבת המולדת (האיטלקית כמובן)."
זאת עדות מוחשית לרוח התקופה ברבות מקהילות ישראל באירופה המערבית: להיות יהודי בבית ועם זאת להיות אזרח משתלב ונאמן למדינתו - היות איטלקי בן דת משה .
הקהילה איבדה את כוחה בדורות האחרונים בגלל רדיפת ורצח יהודים בימי השואה, בגלל כוח המשיכה של הציונות, והאפשרויות הנרחבות בערים הגדולות.
בית הכנסת בעיר

בית הכנסת הנוכחי של יהודי העיר נמצא ברחוב עתיק שהיו מיושב על ידי יהודים. החזית הנאו-קלאסית עוצבה בשנת 1856 על ידי פייטרו מרצ'לי (Pietro Marchelli) ויש לה כיפה פנימית מעוטרת בציורים (ראו צילום בקישורים). בית הכנסת עצמו ניזוק קשה מהפצצה בימי מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה המבנה לא שוחזר והודות לשלמה אומברטו נכון - יו"ר ארגון יהודי איטליה ויהודים נוספים ארון הקודש הגיע לישראל יחד עם עוד כארבעים ארונות קודש מאיטליה וארון הקודש מרג'ו אמיליה מוצב בבית הכנסת המרכזי בקרית שמואל.
ב-3 בספטמבר 2008, במועד שהוקדש על ידי הקהילה האירופאית לתרבות העברית (Giornata Europea della Cultura Ebraica) נחנך בית הכנסת ונפתח שוב לציבור הרחב. השחזור בוצע תוך שימוש בשיטות שהיו מקובלות בעת בניית בית הכנסת וכלל עיצוב הציורים שהיו על קירות בית הכנסת וכיפתו (ראו תמונה בקישור חיצוני).
הקהילה הקטנה של העיר פועלת בחסות יהדות מודנה.
בית הקברות היהודי

יש אזכור לבית קברות יהודי כבר בשנת 1547. הרישיון לקבורה ניתן ל: Vitale di Leone, שהיה בעל עסק בנקאי. בית הקברות שוקם בשנת 1992 בעזרת קרן פרס נובל של Rita Levi Montalcini .
תמונות מהרובע היהודי לשעבר

בית הכנסת הנוכחי ב:Via dell'Aquila
לוח זיכרון ל-11 הנספים בשואה מבני הקהילה
רחוב היהודים לשעבר via volta
טוקושימה

טוֹקוּשִׁימָה (ביפנית: 徳島市) היא עיר ביפן השוכנת בצפון-מזרח האי שיקוקו לחוף הים הפנימי סטו. העיר היא בירת מחוז טוקושימה, ומתגוררים בה, נכון לשנת 2011, 263,000 תושבים.
היסטוריה

העיר טוקושימה, אשר בנויה כעיר מצודה יפנית טיפוסית, התפתחה תחת שלטונו של בית הָצִ'יסוּקָה. עיקר שגשוגה התבסס על תעשיית ייצור צבע האינדיגו. היא הוכרזה כעיר ב-1 באוקטובר 1889, כאשר באותה העת הייתה לעיר העשירית בגודלה ביפן.
במלחמת העולם הראשונה הוקם בעיר מחנה שבויי המלחמה היחיד על אדמת יפן במלחמה. במלחמת העולם השנייה הפציצו מטוסים אמריקניים את העיר מאחר שהייתה מרכז חקלאי באזור. ההפצצה אירעה ב-3 ביולי 1945 והוטלו בה 1,050 טון חומר נפץ, אשר גרמו להרס של 74% מהשטח הבנוי בעיר.
גאוגרפיה

טוקושימה שוכנת בצפון-מזרח האי שיקוקו בשפכו של נהר יושינו אל הים הפנימי סטו. שטחה של העיר חולש על 191 קמ"ר.
בטוקושימה שורר אקלים סובטרופי גשום עם קיץ חם וגשום וחורף קר ויבש. כמות המשקעים בעיר גבוהה.
תרבות

מדי שנה באוגוסט, בעת פסטיבל אובון, עורכת העיר פסטיבל מחול שבו ריקודים יפניים בתלבושות מסורתיות, מלווים בכלי מיתר, תופים ושירה.
ערים תאומות

ארצות הברית סגינו, מישיגן, ארצות הברית
פורטוגל לייריה, פורטוגל
הרפובליקה העממית של סין דנדונג, הרפובליקה העממית של סין
וסילה אלכסנדרי

| --- | --- |

 לידה:  21 ביולי 1821 (יוליאני) לוח שנה לא מוגדר, ככל הנראה יוליאני מחוז בקאו, מולדביה 
 פטירה:  22 באוגוסט 1890 (יוליאני) מירצ'שט, רומניה 
 מדינה:  מולדביה, הנסיכויות הרומניות המאוחדות, ממלכת רומניה 
 שם עט:  V. Mircesco 
 שפות היצירה:  צרפתית, רומנית 
 חתימה:   
 
וָסִילֶה אָלֶכְּסַנְדְרִי (ברומנית: Vasile Alecsandri‏;‏ 21 ביולי 1821‏ – 22 באוגוסט 1890) היה משורר, מחזאי, סופר, מהפכן, מדינאי ודיפלומט רומני, מגדולי המשוררים בשפה הרומנית בכל הזמנים. אלכסנדרי היה אחד החברים המייסדים של האקדמיה הרומנית וממייסדי התיאטרון הרומני. הוא נחשב לאחד ממניחי היסוד של הפרוזה הספרותית הרומנית, יצר סוגות בשירה הרומנית, ואסף ופרסם יצירות פולקלור רומניות. היה מעורב במהלכים לאיחוד הנסיכויות הרומניות ובפעילות להשתחררותן מהשלטון העות'מאני, והיה מועמד להיות שליט נסיכות מולדובה, אך ויתר על הסיכוי לכך כדי לאפשר את איחוד הנסיכויות. איש רב פעלים במדינאות ובספרות הרומנית.
ביוגרפיה > ראשית דרכו

וסילה אלכסנדרי נולד למדלניצ'ר (תואר לאיש חצר, בן האצולה) וסילה אלכסנדרי (בהמשך קודם לתפקיד הוורניק, המקביל לשר פנים) - סוחר שהתעשר ממסחר במלח ובתבואות, ולאלנה בת דומיטרקה קוזוני הפיטאר, יוונייה במקור, במקום לא ידוע באזור בקאו שבנסיכות מולדובה. אי-הוודאות לגבי מקום לידתו ולגבי שנת לידתו נובעת מכך שלידתו התרחשה בשעה שמשפחת אלכסנדרי הייתה בעיצומה של הימלטות מפני צבאו של אלכסנדר איפסילנטי, מנהיג הפיליקי אטריה.
ילדותו של וסילה, אחד משבעה אחים ואחיות (רק שלושה הגיעו לבגרות), עברה באזור יאשי, שם הייתה לאביו אחוזה ליד הכפר מירצ'שט (Mirceşti). הוא למד תחילה עם מלמד יווני ומ-1827 עם הנזיר גרמן וידה (Gherman Vida), מורה רומני מחבל מרמורש שנתן שיעורים לתלמידים נוספים ובהם גם מיכאיל קוגלניצ'אנו. בשנים 1828 - 1834 נשלח אלכסנדרי לפנימייה הצרפתית של ויקטור קֵנֵה (Victor Cuénim) שנפתחה ביאשי, שם למד בחברת מיכאיל קוגלניצ'אנו ומאטיי מילו. מתכונת הלימודים בפנימייה התבססה על מסורת בתי הספר התיכוניים (lycées) בצרפת והם התנהלו בצרפתית, ובנוסף למדו בה רומנית וגרמנית.
באוגוסט 1834 קיבל אלכסנדרי ממיכאיל סטורדזה, שליטה החדש של נסיכות מולדובה וקרוב משפחתו הרחוק, את תואר האצולה הבסיסי קומיס שלישי. באותו חודש יצא לפריז ללימודים, תחת פיקוחו של משגיח מבוגר, יחד עם בני בויארים נוספים בני נסיכות מולדובה, ובהם אלכסנדרו יואן קוזה, יון נגוליצ'י, ניקולאה דוקאן ופאנאיט ראדו.
בפריז למד באופן פרטי אצל פרופסור קוט (Cotte), וב-1835 עמד במבחני הבגרות (baccalauréat) ההומנית. בשנת הלימודים 1835–1836 למד במעבדה של פרופסור גוטייה דה קלוברי (Gaultier de Claubry), כדי להכין את עצמו ללימודי רפואה, אך החליט כי המקצוע אינו מתאים לו. ב-1836, בעת שאביו ביקר בפריז, השיג את הסכמתו לכך שיעבור ללמוד משפטים. הוא למד שנה (1837-1836), הגיע למסקנה כי גם משפטים אינם מתאימים לו והחליט ללמוד הנדסה. לשם כך הוא היה מחויב לעבור בחינת בגרות במדעים ונעזר בפרופסור בונין, אך נכשל בבחינה. לאחר מכן חזר לפרופסור קוט כדי להשלים לימודים הומניים.
בתקופה זו הכיר בפריז בני בויארים מנסיכות ולאכיה וקשר יחסי ידידות עם יון גיקה, קוסטקה נגרי ואחרים.
ביוגרפיה > התחלות ספרותיות

בפריז כתב את שירו הראשון בצרפתית, La jeunne fille (הבת הצעירה). ב-1838 החל לפרסם יצירות בצרפתית, ובהן: "Zunarilla",‏ "Marie",‏ "Les brigands",‏ "Le petit rameau" ו-"Serata".
ב-1839 שב למולדתו דרך איטליה, בחברתם של קוסטקה נגרי וניקולאה דוקאן. הוא ביקר בפירנצה, ברומא, בפדובה, בוונציה ובטריאסטה, הפליג על הדנובה עד גאלאץ ושב ליאשי. ב-31 באוגוסט 1839 קיבל משרה אדמיניסטרטיבית, ראש המשרד הממונה על הסקוטלניקים ועל הגמלאות. הוא החזיק במשרה זו עד 1846. בינואר 1840 ייסד ביאשי יחד עם קוסטקה נגרוצי ומיכאיל קוגלניצ'אנו את כתב העת דאצ'יה ספרותית. נסיעתו נתנה לו את הרקע לכתיבת היצירות הראשונות ברומנית, "מוכרת הפרחים מפירנצה" (Buchetiera de la Florenţa) ו"הר האש", יצירות שפורסמו בגיליון השלישי של דאצ'יה ספרותית. ב-1840 קיבל על עצמו, יחד עם מיכאיל קוגלניצ'אנו וקוסטקה נגרוצי, את ניהול התיאטרון הרומני-צרפתי ביאשי, ומכאן התחילה פעילותו כמחזאי. כדי לספק את צורכי התיאטרון כתב את הוודוויל "המכשף מחרלאו" (Farmazonul din Hârlău) ואת "הכובענית ועובד המדינה" (Cinovnicul şi modista), שניהם עיבודים של מחזות צרפתיים שלא הודפסו ולכן לא שרדו. אלכסנדרי הניח את היסוד למחזאות בשפה הרומנית, וקבע גם את שני המסלולים העיקריים: מחזות (בעיקר קומדיות) המבוססים על יצירות זרות ודרמות היסטוריות.
ב-1841 פורסמו שיריו הראשונים שנכתבו בצרפתית בכתב העת Le Glaneur moldo-valaque ("המלקט הוולאכי-מולדבי"). ב-2 ביולי 1841 הועלה במדרג האצולה הרומני לדרגת ספטאר. ב-2 בפברואר 1842 מתה אמו האהובה. וסילה אלכסנדרי האב חלה גם הוא, בעת שהותו בווינה ווסילה אלכסנדרי הבן יצא בחברת הרופא דוקטור ורנוב, כדי להביא את אביו הביתה. לאחר שובם ליאשי, שיכנו בביתם גם את יון גיקה, שהגיע מבוקרשט ולימד בבית הספר הגבוה של התקופה ביאשי.
ב-1843 יצא למסע בהרי מולדובה, שבמהלכו "גילה" את הפולקלור הרומני. לאחר מסע זה כתב את שיריו הראשונים ברומנית. יצא בשנים 1843–1844 למספר מסעות בהרים על מנת לאסוף חומר פולקלוריסטי. על תקופה זו כתב את הנובלה "טיול בהרים".
בשנים 1843 - 1844 פרסם שירים בשפה הרומנית בכתב העת לוח השנה עבור העם הרומני (Calendarul pentru poporul românesc) של מיכאל קוגלניצ'אנו ובכתב העת הדבורה (Albina) של גאורגה אסאקי. ב-1844 יצא לאור כתב העת ההתפתחות (Propăşirea) בעריכתם של אלכסנדרי, קוגלניצ'אנו, פאנאיט באלש ויון גיקה. השלטונות הכתיבו את שינוי שם כתב העת לגיליון מדעי וספרותי (Foaie ştiinţifică şi literară). אלכסנדרי פרסם בכתב עת זה פרוזה ו-8 דוינות עד לסגירתו בפקודת השלטונות, באוקטובר באותה שנה.
ביוגרפיה > אלנה נגרי ומהפכת 1848

ב-1845 ביקר אלכסנדרי בן ה-23 באחוזת מנז'ינה (Mânjina), בקרבת גאלאץ, שם חגגו קוסטקה נגרי ואחותו, אלנה נגרי, גרושה טרייה בת 21, את יום הולדתם. בני הבית הכינו ערב מוזיקלי, קוסטקה ניגן בכינור, אלנה שרה ואחות נוספת, קתרינה, ניגנה בפסנתר. אלכסנדרי הוקסם, ועיבד את החוויה לשיר שתיאר אותה.בנוסף לאלכסנדרי היו שם גם מיכאיל קוגלניצ'אנו, קוסטקה נגרוצי, אלקו רוסו, יון יונסקו מבראד וגם בני נסיכות ולאכיה דוגמת יון גיקה, ניקולאה בלצ'סקו ועוד. האינטלקטואלים הרומנים הצעירים הניחו בהזדמנות זו את התשתית הרעיונית למהפכות אביב העמים של שנת 1848 בארצות הרומניות, למאבק לאיחוד הנסיכויות ולמאבק לעצמאות. אלנה חלתה בשחפת, וב-1846 נסעה עם אחיה להבראה בחוץ לארץ.
וסילה אלכסנדרי התאהב באלנה נגרי והיא השיבה לו אהבה, ובנסיבות אלה כתב לה אלכסנדרי שירי אהבה. באוגוסט נסע לראשונה לקונסטנטינופול וביקר גם באיי הנסיכים בים השיש. בינואר 1846 ביקר בנסיכות ולאכיה וב-28 בינואר נפגש עם חברי "החברה הספרותית" (ממנה התפתחה האקדמיה הרומנית). ביוני נסע בשנית לקונסטנטינופול ובספטמבר פגש את אלנה נגרי בטריאסטה. השניים עברו לגור יחד בוונציה, שם כתב אלכסנדרי את סדרת השירים הוונציאניים. לאחר שמחלתה של אלנה החמירה, עברו, בינואר 1847, לנאפולי יחד עם ניקולאה בלצ'סקו ולאחר מכן לפלרמו, שם מזג האוויר היה חם יותר ונוח יותר למחלתה. המצב הבריאותי של אלנה המשיך להתדרדר, ובהפלגה מנאפולי לכיוון המולדת, על ספינה צרפתית, מתה אלנה בזרועות יקיריה. וסילה אלכסנדרי הקדיש לה את הפואמה "כוכב קטן" (Steluţa) ואת מחזור השירים "דמעות קטנות" (Lăcrămioare;זה גם שמו של פרח קטן ונאה הצומח ברומניה). בחליפת מכתבים בין בלצ'סקו ובין אלכסנדרי, ניסה בלצ'סקו לנחם את אלכסנדרי על אובדנו והאחרון כתב לבלצ'סקו שיחפש נחמה במאבקו למען המולדת.
אלכסנדרי תפס מקום כאחד ממנהיגי המהפכנים של 1848 בנסיכות מולדובה. האינטלקטואלים הצעירים, שדגלו בשינויים, התכנסו, באישור השליט מיכאיל סטורדזה, במלון "פטרסבורג" ביאשי, ואלכסנדרי ערך כְּתב דרישות לשינויים ובו 35 סעיפים. השליט החליט להגלות לטורקיה את ראשי המהפכנים, אך מרביתם הצליחו להימלט על ידי מתן שוחד לשומרים המלווים. אלכסנדרי, יחד עם אחרים, גלה מארצו לברשוב, שם ערך את הכרוזים "מחאה בשם מולדובה, האנושות והאלוהים" (Protestaţie în numele Moldovei, a omenirii şl a lui Dumnezeu) ו"העקרונות שלנו לארגון מחדש של המולדת" (Prinţipiile noastre pentru reformarea patriei) וכתב את הפואמה ההיסטורית "הזקיף הרומני" (Sentinela română).
ביוני עבר לצ'רנוביץ, שם התכנסו מהפכנים בני נסיכות מולדובה סביב משפחת חורמוזקי. הוא השתתף בהנחת הבסיס לכתב העת "בוקובינה" (Bucovina) וגם פרסם בו מיצירותיו. בספטמבר יצא דרך אוסטריה וגרמניה אל פריז, שם, באוקטובר, נבחר לחבר ב"חברה הצרפתית האוריינטלית" (Société orientale de France). כאן התחיל את התעמולה למען איחוד הנסיכויות הרומניות ובאפריל 1849 יצא אל קונסטנטינופול, שם הוצע לו להיות חבר בוועד המהפכני המאוחד. ביולי שב לפריז, שם הקים ופרסם, יחד עם ניקולאה בלצ'סקו ואלקו רוסו, את כתב העת "רומניה העתידית" (România viitoare). בתקופת המהפכה ולאחריה כתב שירים לאומיים, שנועדו לעורר את הרגש הלאומי – שירים דוגמת "אל הרומנים" (שמו שונה מאוחר יותר ל"התעוררות רומניה"). בסוף 1849 לאחר מה שכינה "מלחמת איגרות" עם בני משפחתו, נאלץ לשוב לנסיכות מולדובה, אף על פי שהוא היה מעדיף להאריך את שהותו בפריז. ב-1850 התמנה לתפקיד ארכיבר המדינה ונאלץ להישאר ביאשי עד סתיו 1852, אז הגיע שוב לפריז.
ביוגרפיה > אהבות חדשות והמאבק לאיחוד רומניה

על אף שבועתו לאהובתו המתה, אלנה נגרי, נסחף אלכסנדרי לאהבה חדשה: אהבתו למריה קנטקוזינו. אלכסנדרי – כמו בעלה השני של מריה, הנסיך אלכסנדרו קנטקוזינו, כמו חברו ניקולאה בלצ'סקו, וגם כמו הצייר תאודור שסריו ולבסוף כמו תלמידו של שסריו, הצייר פייר ססיל פיוי דה שוואן – נשבה בקסמיה של מריה קנטקוזינו. ב-1850, ליווה אותה אלכסנדרי עד צ'רנוביץ, (את יתרת הנסיעה עשתה בליווי אחיו של וסילה אלכסנדרי, ינקו), בנסיעתה על פני אירופה אל איי דרום צרפת, שם קיוותה להבריא ממחלתה (כנראה שחפת). ב-1852 כתב אלכסנדרי את שיר האגדה "מריאוארה פלוריאוארה" (Mărioara Florioara), שפורסם ב-1853 והוקדש למריה קנטקוזינו.
ב-1853 פרסם אלכסנדרי בפריז את ספר השירים הראשון מפרי עטו. הוא יצא למסע דרך טולוז, מרסיי, ג'יברלטר, טנג'יר, טטואן, סביליה, גרנדה ומדריד. בדרכו חזרה נסע באותו דיליז'נס עם פרוספר מרימה, והשניים התיידדו. בשנה זו הועלה בדרג הביוארים לדרגת פוסטלניק.
ב-1854 ערך מסע לאנגליה ועבר בדרך בגרמניה ובבלגיה. מהמסע שב בעקבות הידיעה על מות אביו. עם קבלת הירושה, שחרר אלכסנדרי מעבדותם את כל הצוענים באחוזותיו. את עמדתו בעניין זה ביטא השיר "שחרור הצוענים" (Desrobirea Ţiganilor), שפרסם כבר ב-1844 ובו בירך את היום בו ישוחררו הצוענים. הצוענים בארצות הרומניות, שהיו עדיין משועבדים, שוחררו על פי החוק ב-1856. אלכסנדרי המשיך בנסיעותיו על פני העולם, וב-1855, בחודשים אוקטובר עד דצמבר, ערך ביקור נוסף ברחבי האימפריה העותמאנית ובמהלכו ביקר בחצי האי קרים, בין הריסות העיר סבסטופול.
מ-1855 הוביל את ההוצאה לאור של כתב העת רומניה ספרותית, ומ-1856 נרתם במלוא כוחו לקידום איחוד הנסיכויות הרומניות. הוא השתתף ב"ועד האיחוד", וב-9 ביוני, באותה שנה, פרסם ב"כוכב הדנובה" (Steaua Dunării), עיתון של קוגלניצ'אנו, את שירו "הורה האחדות" (Hora Unirii), שהתקבל בהתלהבות רבה על ידי תומכי האיחוד, אשר הפכו אותו להמנונם, על לחן של אלכסנדרו פלכטנמאכר. בתקופה זו פגש באכסניה בטרגו פרומוס חדרנית יפה, בתו של בעל האכסניה, בשם פאולינה לוקשביץ' (Paulina Lucasievici או Locasiewicz). אלכסנדרי התאהב בה ולקח אותה לאחוזתו במירצ'שט. הקשר הזה הניב ב-3 בנובמבר 1857 את בתו היחידה של אלכסנדרי, מריה ונמשך זמן רב, אך רק לאחר כעשרים שנה, ב-3 באוקטובר 1876, נשא אלכסנדרי לאישה את אם בתו.
ביוגרפיה > אלכסנדרי בפוליטיקה ובדיפלומטיה

ב-1858 התמנה אלכסנדרי לשר חוץ בממשלה מולדובנית זמנית, שנועדה להבטיח את בחירת הדומניטור. הוצע לו להתמודד על כס הדומניטור של נסיכות מולדובה ובעקבות זאת הפיצו מתנגדיו את השמועה שסבו מצד אביו היה יהודי. אלכסנדרי ויתר על מועמדותו למען חברו, קוסטקה נגרי ולאחר שגם קוסטקה ויתר, עברו שניהם לתמוך בחברם המשותף, אלכסנדרו יואן קוזה, כדי לאפשר את איחוד הנסיכויות תחת שליט אחד. הקידום שלו בדרג הבויארים נמשך והוא מתמנה לוורניק.
לאחר איחוד נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה באיחוד פרסונלי תחת שלטונו של הדומניטור אלכסנדרו יואן קוזה, ידידו של אלכסנדרי, מינה קוזה את אלכסנדרי לשר חוץ, תחילה בנסיכות מולדובה ולאחר מכן גם בוולאכיה. אלכסנדרי כיהן בתפקיד זה בין 24 בינואר 1859 ויוני 1860. בתקופה זו יצא בשליחות דיפלומטית אל ארצות מערב אירופה במטרה לקבל את ההכרה באיחוד רומניה.
הנסיכויות הרומניות היו תחת משטר פיקוח של שבע המעצמות האירופאיות החשובות של התקופה: האימפריה הרוסית, האימפריה העות'מאנית, צרפת, בריטניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, פרוסיה ואיטליה; ושתיים מתוך השבע – האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית, שהיו להן אינטרסים באזור – התנגדו בתוקף לאיחוד בהעדיפן נסיכויות קטנות וחלשות על פני מדינה גדולה יותר וחזקה יותר. האימפריה העות'מאנית גם איימה בהתערבות צבאית וכדי לתת תוקף לאיומים הועברו יחידות צבא אל הגבול הרומני. בתגובה לתנועות הצבא העות'מאני ריכז הדומניטור קוזה את הצבא הרומני, חסר האימונים והחימוש, בגבול עם האימפריה העות'מאנית. אלכסנדרי ביקר בפריז, בלונדון ובטורינו ואף התקבל לראיון אצל נפוליאון השלישי והצליח להשיג הכרה דיפלומטית. מנפוליאון השלישי קיבל גם 10,000 רובים ותחמושת עבור הצבא הרומני.
בתקופה זו פרסם בין היתר את ספר הלימוד "הדקדוק של השפה הרומנית" (Grammaire de la langue roumaine) תחת שם העט ו. מירצ'סקו (V. Mircesco).
ב-1867 נסע לצרפת על מנת ללוות את בתו, מריה, אל פנימיית בנות. ב-1868 נבחר לחבר פרלמנט מטעם אזור רומאן, אך סירב לקבל את המינוי. שנה לאחר מכן שוב בחרו בו.
ב-1876 השיב את בתו לרומניה ושנה לאחר מכן נישאה לדימיטריה קאטארג'י (Dimitrie Catargi)
לאחר הדחת קוזה פרש אלכסנדרי מהעשייה המדינית והדיפלומטית והתיישב באחוזתו, אולם כמה שנים אחרי מלחמת העצמאות של רומניה, התבקש ונענה להיות ציר מדיני של רומניה בצרפת לשם ביסוס הישגי רומניה במלחמה. כהונה זו נמשכה מ-1885 ועד מותו ממחלת הסרטן באוגוסט 1890.
עמדותיו > יחסו ליהודים

בסיפור של אלכסנדרי על חברו מילדות, הילד הצועני המשועבד וסילה פורוז'אן (Vasile Porojan), מסופר ששני הילדים נהגו לסקול באבנים יהודים שהיו חולפים ברחוב שליד בית אלכסנדרי ביאשי, עד שהיהודים הפסיקו לעבור ברחוב זה. היהודים המופיעים ביצירותיו של אלכסנדרי מיוצגים כטיפוסים שליליים: מלווים בריבית, קמצנים, בעלי בתי מרזח העושקים את הכפריים, וכדומה. אחת מדמויותיו, בעל בית המרזח במחזה "עלוקות הכפר" (Lipitoarele satului), טיפוס שלילי ביותר – אומץ על ידי קהילת האינטלקטואלים הרומנים, שהתנגדו למתן אזרחות ליהודים, כדמות מייצגת של היהודים המבקשים אזרחות רומנית.
אלכסנדרי עצמו, בנאום בפרלמנט הרומני, הביע בפאתוס רב התנגדות מנומקת למתן האזרחות ליהודים; נימוקיו התבססו על אפיון העם היהודי כעם שאינו מתבולל בעם המארח, ומנהל אורחות חיים שונים תוך ניצול העם המארח. אלכסנדרי התנגד לדרישת מעצמות המערב שרומניה תעניק אזרחות לתושביה היהודים וראה בכך פגיעה בריבונות הרומנית. למרות יחס עוין זה, היו לאלכסנדרי חסידים נלהבים גם בין היהודים, כמסתבר מהעובדה שיהודים מיאשי שהיגרו והתיישבו בניו יורק, הקימו שם תזמורת פילהרמונית הקרויה על שמו.
בעיתונות התקופה הופיעו ידיעות על כך שסבו מצד אביו היה יהודי מבוטושאן שעסק במסחר בקמח, וזקני יהודי יאשי עוד זכרו את התנצרותו. פוסטלניק שונא זרים בנסיכות מולדובה בשם קונסטנטין סיון פרסם ספרון בשם Arhondologia Moldovei ובו תקף בויארים ממוצא זר, בעיקר ממוצא יווני או אלבני. בספר זה מציין המחבר שסבו של אלכסנדרי היה יהודי שהתנצר ועבד בשירות הכנסייה. הסב נשא בת בויארים ממשפחת אלכסנדרי וכנהוג אימץ את שם המשפחה המכובד יותר. גם ההיסטוריון הרומני ניאגו ג'ובארה מאשר את היות הסב יהודי מומר שאימץ את שם משפחת רעיתו האצילה.
עמדותיו > יחסו לצוענים

וסילה פורוז'אן (Vasile Porojan), חבר הילדות של אלכסנדרי, הוא גם שמו של סיפור של אלכסנדרי, סיפור שבו בא לידי ביטוי גם יחסו לצוענים של תקופתו. הצוענים של התקופה היו משועבדים לבויארים ומעמדם היה דומה למעמד העבדים האפריקאים שהובאו לארצות הברית. אלכסנדרי התייחס לשעבודם בנימה ביקורתית, טען למען שחרורם וכשאחוזות אביו עברו אליו בירושה, כינס למחרת את כל הצוענים והודיע להם על שחרורם (ראו גם שחרור הצוענים בארצות הרומניות). שמחת הצוענים הייתה עצומה, פרט לזקנים בודדים שהעדיפו את המצב הקודם. הצוענים של אלכסנדרי עזבו למחרת השחרור את אחוזותיו, יצאו אל הדרך ואל המסבאות, שם בזבזו את מעט כספם והרכוש שהיו להם על משקאות חריפים ובהמשך התחילו לגנוב, כדי שיהיה להם מה לאכול ואז נעצרו, נשפטו ונשלחו לכלא. אלכסנדרי מספר שכעבור חצי שנה כמעט כל הצוענים שבו אליו והתחננו שיקבל אותם במעמד הישן.
עמדותיו > אלכסנדרי מול השליטים

לאלכסנדרי היו עמדות פוליטיות עצמאיות שלא תמיד תאמו את עמדות שליטי ארצו. החיכוכים בינו ובין שליט נסיכות מולדובה אילצו אותו לברוח ולחיות בגולה, ולעומת זאת ידידותו וקרבתו הרעיונית עם אלכסנדרו יואן קוזה קירבה אותו לשלטון ולמינויו כשר חוץ. לאחר הדחת קוזה פרש אלכסנדרי מהחיים הפוליטיים ולא התקרב למלך החדש, אך כתיבתו הפטריוטית בתקופת מלחמת העצמאות של רומניה, בשנים 1877–1878 קירבה אותו למלך, ובשנת 1881, לרגל הכרזת רומניה כמלוכה, פרסם את השיר "יחיה המלך" (Trăiască Regele), שיר שהיה להמנון הרומני המלכותי. השיר הושמע רשמית לראשונה ב-1884, בהכתרתו של קרול הראשון, מלך רומניה ונשאר המנון רומניה עד לביטול המלוכה בסוף 1947. הקרבה המחודשת לשלטון גררה את מינויו לשגריר בצרפת.
יצירתו > החלוקה לתקופות

מקובל לחלק את חיי היצירה של אלכסנדרי לשלוש תקופות עיקריות, בהתאם לסגנון שננקט על ידו, סגנון שהושפע רבות גם מהשינויים החברתיים והתרבותיים של התקופה.
התקופה הראשונה מתאפיינת ברומנטיזם טיפוסי, נלהב, לירי, כמו ב"מוכרת הפרחים מפירנצה" וכמו בשירי הדוינות והדמעות הקטנות. בתקופה זו הוא גם מפעיל ביקורת חסרת רחמים באמצעות הגחכתן של תופעות חברתיות מסוימות, כמו במחזה "יורגו מסדגורה" ובמחזות מסדרת ה"קיריצה". הרומנטיזם הטיפוסי הוא אופייני לספרות הרומנית של התקופה המהפכנית בשנת 1848 ובא לידי ביטוי אצל אלכסנדרי במידה רבה ב"בלטה אלבה" (הבִיצה הלבנה) וב"התעוררות רומניה" (Deşteptarea României).
בתקופה השנייה יש התבהרות מסוימת, מבט יותר אובייקטיבי והרחבה של האמצעים האומנותיים. את התקופה השנייה ניתן למצוא בפרוזה המתארת את נסיעותיו באפריקה ובביטוי האומנותי של ה"פסטלים" ובכמה אגדות.
בתקופה השלישית שב אלכסנדרי לתיאטרון, כשמבטו עדיין רומנטי, אך הסתכלותו מסוגננת, רגשותיו מאוזנים יותר והבנתו בהירה במידה המקרבת אותו לקלסיקנים.
יצירתו > הפסטלים

אלכסנדרי פרסם בשנים 1867 - 1869, בכתב העת של החוג ז'ונימאה, שיחות ספרותיות סדרה של פסטלים שזכו לביקורות טובות. המבקר הספרותי טיטו מאיורסקו, ב-1872, בספרו "כיוון חדש בשירה ובפרוזה הרומנית" (Direcţia nouă în poezia şi proza română) ציטט במלואם שני פסטלים של אלכסנדרי.
הפסטל מתאפיין בקשר הדוק בין רגשות המשורר ובין הטבע המתואר על ידו. הפסטל מהווה תמונת טבע המצוירת במילים ומשום כך נדרשת בחיבורו תשומת לב לאמצעים המקובלים באומנויות הפלסטיות, קומפוזיציה, צבעים ואיזון בין המרכיבים.
הפסטלים של אלכסנדרי יצרו סוגה חדשה בשירה הרומנית, סוגה ייחודית לספרות הרומנית, ובעקבותיו הלכו משוררים נוספים שניסו את ידם בחיבור פסטלים. בייסוד הסוגה נעזר אלכסנדרי בהתחלות בכיוון זה שבאו לידי ביטוי אצל כמה משוררים רומנים שקדמו לו: אסאקי, הליאדה ואלכסנדרסקו.
יצירתו > המחזאות

אלכסנדרי היה אחד ממייסדי התיאטרון הלאומי של יאשי, תיאטרון הנושא היום את שמו ופסלו מוצב בחזיתו. כחלוצים בשטח המחזאות, היו אלכסנדרי וחבריו צריכים להניח את התשתית ולפתח את הענף. אלכסנדרי לא תכנן להיות מחזאי, הוא נתן יד לארגון ההקמה, אך כשהתברר שאין להם מחזות בשפה הרומנית והרפרטואר הציג רק מחזאות צרפתית, התגייס לכתיבת גרסאות רומניות של מחזות צרפתים, בעיקר קומדיות. מאוחר יותר, לאחר שקומדיות מקוריות קלילות מפרי עטו זכו להצלחה, עבר לכתיבת מחזות היסטוריים, מחזות שנתנו לו את ההכשר של מבקרי התיאטרון המחמירים יותר.
"יורגו מסדגורה" ו"יאשי בקרנבל" הם המחזות המקוריים הראשונים ויחד עם "האבן שבתוך הבית" ו"חתונה כפרית" מאפיינים את התקופה הראשונה של אלכסנדרי בתחום הקומדיה. בשלב הבא פיתח אלכסנדרי את הדמות של "קיריצה", דמות מרכזית בסדרה של קומדיות והעיקריות שבהן "קיריצה ביאשי" ו"קיריצה בפרובינציה". הקומדיות של אלכסנדרי שמו ללעג את התופעות השליליות בחברה של תקופתו, ובחלקן שמרו על חיותן עד התקופה המודרנית.
עם הבשלתו כמחזאי עבר אלכסנדרי מסטירות לדרמות היסטוריות. הדרמה ההיסטורית הראשונה שלו, ב-1857, הייתה "מבצר הגרמני", על נושא שנלקח על ידו מנובלה היסטורית של חברו, קוסטקה נגרוצי, "סוביאסקי והרומנים". ב-1879 פרסם אלכסנדרי את הדרמה ההיסטורית בחרוזים, "דספוט וודה".
יצירתו > הפרוזה

אלכסנדרי לא ייחס חשיבות רבה לכתבי הפרוזה שלו והם נאספו בכרך אחד, אולם מאוחר יותר התברר ערכם של כתבי הפרוזה ויש המחשיבים את אלכסנדרי, לצד חברו קוסטקה נגרוצי, כמניח היסודות של הפרוזה הספרותית הרומנית.
דרכו של אלכסנדרי בפרוזה רומנית לא הייתה קלה, תחילה נאלץ לעשות הסבה מהכתיבה הצרפתית, אליה הורגל, לכתיבה הרומנית. לפי עצתו של חברו, קוגלניצ'אנו, כתב יומן מסע וזה היה הבסיס ליצירתו, "מוכרת הפרחים מפירנצה". מעריכים שאלכסנדרי הושפע מהסגנון הפיקרסקי, שכבר הגיע מספרד לצרפת בעת שהותו שם. ביצירתו, "סיפורו של מטבע זהב", מורגשת השפעה זאת, אך יש המייחסים את הסיפור למקור אחר, לסיפור גרמני של מחבר לא ידוע, שתורגם והופיע בעיתונות הרומנית, אם כי ייתכן שגם סיפור זה הושפע מהסגנון הספרדי הפיקרסקי.