stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עלי ג'רושי
הערות שוליים

↑  קרין שגיא ויניר יגנה‏, "הבורר" נורה למוות ובמשטרה חוששים מנקמה: מאחורי הרצח של עלי ג'רושי, באתר וואלה, 15 בינואר 2023
↑   הכירו את הגנגסטרים | עלי ג'רושי "הבורר", באתר חדשות 13, 12 בפברואר 2019
1 2  שמעון איפרגן, ‏מי יעצור את איסמעיל ג'רושי, באתר ‏מאקו‏, 23 במרץ 2023
↑  שמעון איפרגן, ‏מי רצח את עלי ג׳רושי?, באתר ‏מאקו‏, 13 בינואר 2023
↑  שמעון איפרגן, ‏עלי ג׳רושי חוסל על ידי מתנקש ברמלה, באתר ‏מאקו‏, 13 בינואר 2023
1 2  אלון חכמון, ‏ה"בורר" של ג'רושי נרצח ברמלה; בן גביר לרה"מ: "להפעיל את השב"כ", באתר מעריב אונליין, 13 בינואר 2023
↑  שמעון איפרגן., ‏"כל מי שהיה מעורב ברצח של ג׳רושי יחוסל יחד עם משפחתו", באתר ‏מאקו‏, 20 בינואר 2023
↑  מאיר תורג'מן, שקט מתוח: משטרה בכל פינה אחרי חיסול "הבורר" של משפחת ג'רושי, באתר ynet, 13 בינואר 2023
↑  אלון חכמון, ‏חשד לנקמת דם: יוסף ג'רושי, אשתו נואל ובתם בת ה-16 חוסלו בצפון, באתר מעריב אונליין, 26 ביוני 2021
↑  שמעון איפרגן, ‏נפילתה של משפחת הפשע המפחידה בישראל: "מי שהיה שומע את השם ג'רושי מיד היה משלם פרוטקשן", באתר ‏מאקו‏, 10 במרץ 2022
↑  חסן שעלאן, מאיר תורג'מן, רחובות ריקים ברמלה לאחר חיסול "הבורר": "הנקמה תגיע, עדיף לא לצאת מהבית", באתר ynet, 14 בינואר 2023
↑  אלון חכמון, ‏נורה ביציאה ממסגד: אלו הסכסוכים שהובילו לרציחתו של עלי ג'רושי, באתר מעריב אונליין, 13 בינואר 2023
↑  מיכאל פרוסמושקין, מאסר עולם לעומר אבו קישק על רצח מחמוד "חמודה" מוגרבי בג'ואריש, באתר פוסטה, ‏11 בינואר 2023
↑  חסן שעלאן, מאיר תורג'מן, בן 19 נרצח ביריות בביתו ברמלה, חשד: נקמה על חיסול "הבורר" ממשפחת ג'רושי, באתר ynet, 1 במרץ 2023
טימור לנג

טימור או תימור-י לנג (במקור מטורקית צ'אגאטאי: Temür פירוש השם "ברזל"; 1336, שאהר-י סאבז – 17 או 18 בפברואר 1405. נקרא גם בשם "טמרליין") היה שליט וכובש מונגולי-טורקי, מגדולי הכובשים בכל הדורות, מייסדה של האימפריה הטימורית. נתפס כ"אבי האומה" האוזבקית.
מוצאו של טימור

טימור קיליצ'י (ברזל בטורקית צ'אגאטאי ,"קיליצ'י" צולע) נולד בשנת 1336 בטראנסאוקסאניה בעיר שאחריסאבז ("העיר הירוקה"), כשמונים קילומטרים דרומית לסמרקנד, הנמצאת באוזבקיסטן של ימינו.
אביו של טימור היה טרע'אי (Taraghay), אחד מהאמירים המכובדים של שבט הברלס (Barlas). הברלס היו שבט מונגולי, שמקורו היה ככל הנראה באחד הטומנים של צ'אגאטאי. בני הברלס אימצו מנהגים טורקיים ובזמן היוולדו של טימור כבר היה האסלאם נפוץ למדי בקרבם. טימור נולד בשנה בה מת האילח'אן אבו סעיד. אחרי מותו של אבו סעיד חלה התפוררות מהירה של האילח'אנאת, והאילח'אנים הפכו לשליטי בובות של שושלות מונגוליות זוטרות ובעיקר הח'ובאנים (Chobanids) והג'אלאירים (Jalayrids). ב-1346 התפורר גם האולוס של צ'אגאטאי והשלטון בטראנסאוקסניה עבר לידיהם של שבטים טורקיים וטורקו-מונגוליים, שכדי להשיג לגיטימציה לשלטונם המשיכו למנות שליטי בובות מבית צ'אגאטאי ולעיתים גם מבית אוגודיי.
שנותיו הראשונות של טימור

בצעירותו הוכשר טימור בפרשות ובירי מקשת בדומה לכל צעיר מהשבטים הנוודים של הערבה. בנוסף לטורקית למד טימור גם לדבר פרסית אף על פי שלא למד קרוא וכתוב. כבר מצעירותו התבלט טימור כמנהיג וחלק מבני הברלס בחרו לשרת תחת פיקודו. טימור הפך לאמיר חשוב בטראנסאוקסאניה ובזכות בריתות משתנות שכרת עם גורמי הכוח החזקים באזור החל לקבל תפקידים שלטוניים. במהלך הלחימה שלו בתקופה זו נפצע טימור בירכו הימנית, מה שהביא את אויביו לכנות אותו טימור לנג, טימור הצולע.
עלייתו של טימור

באמצעות בריתות נישואין מוצלחות עם האריסטוקרטיה של מרכז אסיה, עלו יוקרתו של טימור ומעמדו. נישואיו לסאראי מולכ ח'אטון (Sarai Mulk Khatun), שהייתה בתו של הח'אן הגדול האחרון מבית צ'אגאטאי, העניקו לטימור שיוך לשושלת הג'ינגיסית. טימור לקח לעצמו את הכינוי קורגן (Kurgan) הלקוח מהמילה המונגולית קורוגן (Kuregen), שמשמעה בעל הבת. אחרי מותו של טימור יוחס למשפחתו מוצא משותף לזה של משפחתו של ג'ינגיס חאן. עם זאת בתקופת חייו לא טען טימור למוצא משותף עם המשפחה הג'ינגיסית ואף לא לקח את התואר ח'אן השמור לג'ינגיסים. טימור הסתפק בתארים אמיר-י בוזורג (נסיך גדול בפרסית) ואל-אמיר אל-כביר (נסיך גדול בערבית) ובכינוי קורגן.
מסעות הכיבושים של טימור > טראנסוקסיאניה

טראנסאוקסאניה או "טראנסאוקסיאנה" (פירוש מילולי בלטינית: "מעבר לנהר האוקסוס"; שמות נוספים: בערבית:ما وراء النهر Ma Wara' un-Nahr שפירושו "מעבר לנהר", בפרסית: فرارود "Varārud") הוא שטח נרחב במרכז אסיה הנפרש בין נהרות אמו דריה בדרום מערב לסיר דריה בצפון מזרח, כיום בין אוזבקיסטן, טאג'יקיסטן ודרום קזחסטן. הנהרות נשפכים אל ימת אראל.
המושג נכנס לשימוש בזמן כיבושיו של אלכסנדר מוקדון אז נהיה לגבול צפון-מזרחי של האימפריה שלו במאה ה-4 לפנה"ס. מאז ועד הכיבוש הערבי התרבות באזור נשארה שילובם של תרבויות יוון, פרס, סין ובודהיזם וקיבלה שם סרינדיאנית.
בתקופת הממלכה האחמנית באיראן חלק מן האזור קיבל את השם סוגדיאנה שבתקופת האימפריה הסאסאנית התפשט לכלל האזור על מנת להבדילו מן באקטריה הסמוכה. בין תקופת הממלכה לאימפריה הוא נכלל בשליטת הממלכה הסלאוקית, הממלכה היוונית של באקטריה, האימפריה הפרתית ואימפריית קושאן.
מגלה ארצות סיני ג'אנג צ'יאן היה הסיני הראשון המתועד שסיפר על האזור אותו הוא ביקר ב 126 לפנה"ס יחד עם ביקורו בבאקטריה ופרתיה.
מסעות הכיבושים של טימור > אורדת הזהב

אחד מיריביו הידועים של טימור היה טוכטמיש - הח'אן של אורדת הזהב. טוכטמיש עלה לשלטון בסיועו הישיר של טימור, שסייע לו לנקום ברוסים את חרפת קרב קוליקובו. טוכטמיש התחזק ופלש לאזור אזרבייג'ן וטראנסאוקסאניה ונוצח על ידי טימור ב-1391, פלש בשנית לקווקז בשנת 1395 עד שנהדף על ידי פלישת טימור לרוסיה, וברח אל נסיך ליטא ויטאוטס.
ב-1399 יצאו טוכטמיש וויטאוטס למאבק האחרון בטימור בראש צבא גדול של רוסים, ליטאים, פולנים ואף צלבנים מהמערב, והובסו בקרב על הנהר וורסקלה (אנ'), בשטחי אוקראינה של ימינו.
הקווקז > איראן

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הקווקז > הודו

בהגיעו לגיל שישים יצא טימור למערכה קצרה בהודו ב-1398, במהלכה שעטו כוחותיו לאורך נהר האינדוס דרך מדינת פנג'אב ועד לדלהי, בהותירם אחריהם שובל של ערים הרוסות ואת גופות תושביהן.
הקווקז > סוריה

לאחר השיבה מהודו כוחותיו פרצו מחדש מערבה תוך מאבק נגד הסולטנות הממלוכית ונגד הטורקים העות'מאנים. בנובמבר 1400 הגיעו צבאותיו של טימור אל שערי חלב. לאחר קרב שנערך במישור בפתח העיר והוכרע בזכות בוגד מבין הממלוכים בתוך פחות משעה, נפלה העיר לידי הכוחות הטימוריים. משם פנה טימור לדמשק אותה כבש ב-24 במרץ 1401 ובכך הושלם כיבוש סוריה.
הקווקז > עיראק

ביוני 1401 כבש טימור את בגדאד, וטבח ב-20,000 מתושביה. טימור תבע מכל אחד מחייליו לשוב כשבידיו לפחות שני ראשים כרותים מוצגים לראווה. חייליו היו כה מפוחדים עד כי מסופר שטבחו שבויים שנשבו בקרבות מוקדמים על מנת לעמוד במכסה.
הקווקז > אסיה הקטנה

ב-1402 פלש לאנטוליה תוך שהוא מביס את באיזיט הראשון, הסולטאן העות'מאני, וכבש את סמירנה (איזמיר של היום) מידי הצלבנים של רודוס.
הקווקז > סין

בדצמבר 1404 יצא טימור למסע מלחמה נגד סין אך הלוחם הזקן נתקף בשפעת בדרכו לשם ומת [במחנה צבאו] בסמוך לעיר אוטראר ב-18 בפברואר 1405. במותו השתרעה נחלתו מהוולגה והמפרץ הפרסי ועד האינדוס.
הדחף המניע של טימור ושיטות הפעולה שלו

טימור הצליח בימי חייו לכבוש את טראנסאוקסאניה, להתפשט בתוך הערבה ולכבוש חלק ניכר משטחי אורדת הזהב, להשתלט על איראן ועל אפגניסטן, ולערוך מסעות מלחמה לתוך אנטוליה, הודו וסין. עם זאת, בחינה מדוקדקת של מסעות המלחמה של טימור מעלות כי לא היו לו שאיפות לאימפריה עולמית כפי שהיו לג'ינגיס חאן וליורשיו הח'אנים הגדולים אוגדיי, גויוק ומונגקה. מוקד תשומת הלב של טימור התרכזה בטראנסאוקסאניה ובסביבותיה.
הפלישה לאיראן התבצעה ככל הנראה לא על-מנת לכבוש אותה אלא כדי לפרוש עליה את שליטתו הפוליטית. טימור הביס את גורמי הכוח העיקריים שהיו באיראן והפך אותם לפרוטקטוראטים. סיבה חשובה לא פחות הייתה לשדוד באופן שיטתי את איראן ולהעביר רכוש, בעלי חיים ושבויים משועבדים לבירה שהקים בסמרקנד. טימור נהג לשלוח גובי מיסים מלווים במענים כדי להחרים כסף ורכוש מכל אזור שהכפיף תחת שלטונו באיראן וכן גם באזורים מיושבים אחרים. באיראן השיג טימור כמות כה גדולה של שלל, שגובי המיסים שלו השקיעו מאמץ רב בחיפוש אחר בהמות משא, על-מנת להוביל שלל זה בחזרה לסמרקנד.
טימור ניסה על פי רוב להשתלט על הערים המבוצרות באיראן באמצעות משא ומתן של כניעה תמורת כופר כספי. ערים שנכבשו בכוח היו נבזזות בפראות על ידי הצבא הטימורי, לפי הנוהג המקובל על צבאות נוודים, ורק חלק קטן מהרכוש היה מגיע לטימור עצמו. לפיכך, הפך טימור את הפחד לאחד מכלי הנשק העיקריים שלו בהכנעת ערים באמצעות משא ומתן. בעיר שנכבשה אחרי שסירבה להיכנע, היו הלוחמים של הצבא הטימורי הורגים את הגברים ואונסים את הנשים ואת הילדים. את הניצולים מהטבח היו מובילים כעבדים לסמרקנד. מחוץ לערים שנענשו בצורה זו היו מוקמות פירמידות של גולגולות (minārahā). ב-1388 התקיפו התושבים של אספהאן את גובי המיסים של טימור. הכוחות של טימור כבשו את העיר וערכו טבח בתושביה. עד ראייה מהתקופה מספר על 28 מגדלים של גולגולות, שהועמדו בצד אחד של אספהאן, כאשר בכל מגדל כ-1,500 גולגולות. בכיבוש בגדאד, הורה טימור לכל אחד מלוחמיו לחזור עם לפחות שני ראשים. בדרך חייו לא היה טימור מוסלמי אדוק ובמסעות הכיבושים שלו הרג מאות אלפי מוסלמים. עם זאת, נהג טימור להעניק חנינה לאנשי דת, לדרווישים, לקאדים ולצאצאים של משפחת הנביא.
הערכת פועלו של טימור

המקורות הרבים מתקופתו של טימור מאפשרים לנו ללמוד לא רק על מסעות המלחמה שלו ועל פעולותיו השלטוניות אלא גם על אופיו ועל דעותיו. יתרה מזאת, אנו יודעים גם כי היה גבוה ורחב כתפיים, עם צליעה ברגל ימין, ויד ימין מתפקדת באופן חלקי, שניהם תוצאה של פצעי קרב.
טימור היה גאון צבאי מהמעלה הראשונה ומסעותיו הצבאיים תוכננו לאורך זמן ובקפידה רבה. עם זאת כמדינאי לא עמד טימור על אותה מדרגה כג'ינגיס חאן. טימור לא נהג לעשות רפורמות מנהליות ולא טרח לבסס את שלטונו בשטחים שכבש על יסודות איתנים. למרות האמור לעיל, טימור נקט בפעולות שיקום בשטחים שכבש, הקים מערכות השקיה מתוחכמות, השליט חוק וסדר באימפריה שלו והקים מערכת דואר רחבת היקף.
טימור כבש את סמרקנד ב-1369 והפך אותה לעיר הבירה של האימפריה שלו. במשך כל זמן שלטונו עיטר טימור את סמרקנד במבנים מפוארים. אחת מהמטרות העיקריות של מסעות המלחמה של טימור נועדו להשיג את המשאבים הכספיים, את החומרים ואת האומנים הנחוצים להמשך פיאורה של סמרקנד.
אף על פי שהיה אנאלפבית, גילה טימור עניין רב בהיסטוריה של הטורקים, הפרסים והערבים. טימור אף התעניין בתאולוגיה, באסטרולוגיה וברפואה. מלומדים ידועים רבים הגיעו לבקר את טימור, ביניהם היה גם אבן ח'לדון, שזכה ליחס נדיב מצד האמיר הגדול. מרבית המקורות מעידים על כך שטימור לא הקפיד על קלה כחמורה באמונה האסלאמית, אך עם זאת, התייחס בכבוד רב לדת ולחכמיה. כמו כן, נהג טימור כבוד רב במורשת המונגולית, נמנע מלכנות עצמו ח'אן ומינה אחד מצאצאי אוגודאי לשליט דה יורה של ממלכתו.
הצבא הטימורי

אף על פי שטימור גדל על המסורת הצבאית של הערבה, התבסס הצבא שלו לא רק על הקשתים הרכובים הקלים האופייניים לערבה, אלא גם על מספרים גדולים של פרשים כבדים. בסיס הכוח של צבאו היה השבטים שהשתייכו לאולוס של צ'אגאטאי, אליהם הוסיף טימור בהדרגה שבטים נוספים מהערבה האסייתית וכוחות מקרב העולם הנושב.
מפעלי הבנייה של טימור

טימור ויורשיו אחריו היו בנאים גדולים. בין המבנים המרכזיים שהקים ראוי לציין את מסגד ביבי ח'אנום, על שם אשתו האהובה של טימור. הכרוניקאי שאראף א-דין עלי יאזדי טען שבנאים הובאו מאיראן ומהודו ושחומרי הבנייה הובלו על גבם של תשעים וחמישה פילים. תהליך הבנייה צויר מאה שנים מאוחר יותר, ככל הנראה על ידי ביהזאד, צייר המיניאטורות הפרסי המפורסם. הגור-י אמיר היה מבנה חשוב נוסף שבנה טימור ובו הוא קבור עד היום. המקום נבנה לפני 1401 כמדרסה אולם כאשר נפטר נכדו של טימור ויורשו המשוער, מוחמד סלטאן, בשנת 1403 הונחה שם גופתו באופן זמני. טימור ציווה, לאחר שחזר ב-1404 לסמרקנד, לבנות את הקבר הנוכחי.
על פארה של סמרקנד בימי טימור ניתן ללמוד מתיאוריו של רוי גונזאלס דה קלאביחו, שגרירו של הנרי השלישי מלך קסטיליה וליאון, אשר ביקר בסמרקנד ב-1404. קלאביחו מתאר ביתנים ענקיים בצורת אוהל המעוטרים באריג מוזהב ומבנים רבי קומות מצופי אריחים בין גנים ירוקים המושקים על ידי פלגים.
טימור והשושלת המוגולית

השושלת המוגולית בהודו התייחסה על טימור לנג. באבור, מייסד השושלת המוגולית, היה נכד נינו של טימור (צאצא דור חמישי).
הדימוי של טימור > טימור בעיני המערב

טימור זכה לפופולריות רבה באירופה, במידה רבה הודות לניצחונו על הסולטאן העות'מאני באיזיט הראשון "חזיז הברק". באיזיט הביס מסע צלב גדול בניקופוליס ואיים על קונסטנטינופוליס ועל מזרח אירופה. טימור הביס את באיזיט בקרב אנקרה ושבה אותו חי. המקורות מעניקים לנו תיאורים שונים על חוויית השבי של באיזיט. מקור אחד טוען כי טימור השתמש בסולטאן העות'מאני המובס כהדום לרגליו.
רוי גונזלס דה קליבחו, שגריר ממלכת קסטיליה בחצרו של טימור לנג ב-1404, הביא ביומנו פרטים שונים על השליט הטימורי, על ארצותיו ועל בירתו סמרקנד. היומן פורסם בספרד זמן רב אחרי מותו של קלביחו בספר "שגרירות לטימורלן" וזכה למהדורות תרגום לרוב.
טימור נודע במערב כטמרליין (Tamerlane) או כטמבורליין (Tamburlaine), שיבושים של השם טימור לנג. טימור זכה להיות מונצח ביצירות רבות ומפורסמות. כריסטופר מרלו כתב מחזה בשם טמבורליין הגדול, הנדל יצר אופרה על שמו, ויוואלדי כתב אופרה על נפילת ביאזיד בידי טימור, ואדגר אלן פו וויסטן יו אודן חיברו עליו פואמות.
הדימוי של טימור > אוזבקיסטן וטימור

אחרי שאוזבקיסטן זכתה לעצמאות אחרי התפוררות ברית המועצות, הוכרז טימור כגיבור לאומי של המדינה. האוזבקים העמידו את הפסל שלו במקום הפסל של קרל מרקס.
חפירת קברו של טימור

אתר קבורתו של טימור נמצא במקדש (ובשמו הלועזי "מוזולאום") בעיר סמרקנד ונקרא "גור-אמיר" [בתרגום מפרסית "קבר המלך"]. בניית המוזולאום החל וסיים עוד בימי חייו ונועד בין היתר למטרת קבורה של בני השושלת (ובשמם "הטימורידים").
אקדמאי בשם קראניאזוב מונה להיות אחראי על משלחת החפירות במקום. למשלחת התלוו גם אנתרופולוג סובייטי בעל שם עולמי (מיכאיל גראסימוב) והיסטוריון מתורגמן בעל מוניטין רב וידע בשפות עתיקות אלכסנדר סמיונוב.
על קברו של טימור נחרט ציטוט מספר הקוראן האומר: "כי בני מוות כולנו, יבוא היום ולא נהיה עוד. לפנינו חיו [אנשים] דגולים ויבוא גם אחרינו. ואם מי ידבק בו חטא היוהרה וחטא הגאווה וינסה להתעלות על אחרים ואם מי יעז להפר מנוחת אבותיו [במותם] תבוא עליו, קללה איומה כי ארור הוא".
טימור הוצא מקברו ב-21 ביוני 1941 בידי חברי המשלחת הסובייטית. גובהו של טימור היה כ-180 סנטימטר, גבוה לתקופתו. גראסימוב זיהה שלוש פציעות גדולות, בכתף ימין, בזרוע ימין ובירך ימין, הפציעה שהפכה את טימור לפיסח. גראסימוב יצר רקונסטרוקציה [שחזור] של פניו לפי הגולגולת שלו. באחד המחקרים נאמר כי הקבר היה מכוסה בלוח של אבן ירקן.
ראו גם

השושלת הטימורית
הצבא הטימורי
שאה רוח'
צ'אגאטאי
אורדת הזהב
השושלת המוגולית
זפר-נאמה
לקריאה נוספת > מחקרים

Blair, Sheila S. and Johnathan Bloom, The Art and Archerecture of Islam 1250-1800, New Haven, CT: Yale University Press, 1995.
Blunt, Wilfrid, The Golden Road to Samarkand, London: Hamish Hamilton, 1973.
Findley, Carter V., The Turks in World History, New York, NY: Oxford University Press, 2005.
Manz, Beatrice F., The Rise and Rule of Tamerlane, Cambridge: Cambridge University Press, 1999.
Nicolle, David, The Mongol Warlords: Genghis Khan, Kublai Khan, Hulegu, Tamerlane, London : Brockhampton Press, 1998.
Roemer, H. R., "Tīmūr in Iran," in Peter Jackson and Lawrence Lockhart (eds.), The Cambridge History of Iran, Cambridge: Cambridge University Press, 1997, Vol. 6, pp. 42-97.
Soucek, Svat, A History of Inner Asia, Cambridge: Cambridge University Press, 2005.
הערות שוליים

↑  BEATRICE FORBES MANZ, Power, Politics and Religion
in Timurid Iran, Cambridge University Press, 2007, p 16
| מנהיגי השושלת הטימורית  |
| --- | --- | --- |
| האימפריה הטימורית | טימור לנג • חליל סולטאן (אנ') • שאהרוח' (אנ') • אולוג בג • עבד אל-טיף מירזא (אנ') • עבדאללה מירזא (אנ') • אבו סעיד מירזא (אנ') • ידגר מוחמד מירזא (אנ') • סולטאן חוסיין באיקארה (אנ') • באדי אל-זמאן מירזא (אנ') |  |
| האימפריה המוגולית | באבור • הומאיון • אכבר • ג'האנגיר • שאה ג'האן • אורנגזב • בהאדור שאה הראשון • ג'האנדר שאה (אנ') • פארוקשיר (אנ') • רפי א-דרג'את (אנ') • שאה ג'האן השני (אנ') • מוחמד שאה • אחמד שאה • עלאמגיר השני (אנ') • שאה ג'האן השלישי (אנ') • שאה עלאם השני • מחמוד שאה בהאדור (אנ') • שאה עלאם השני • אכבר השני (אנ') • בהאדור שאה השני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268961405171  PLWABN: 9810586405905606  BIBSYS: 90194636  BNC: 000065511  BNE: XX1289010  BnF: cb11939835h (data)  CANTIC: a11136376  CiNii: DA07127804  GND: 118622803  ISNI: 0000 0001 2136 280X  LCCN: n50015000  LNB: 000197177  NDL: 00621564  NKC: jn20000720307  NLA: 61544228  NLG: 144544  NLK: KAC201624622  NTA: 073167959  RERO: 02-A000160529  SELIBR: 259304  SNAC: w6418r4b  SUDOC: 027333868  TDVİA: timur  VcBA: 495/29477  VIAF: 63984707   WorldCat (עם VIAF): 63984707 
מפת האימפריה הטימורית בשנת 1405
הצבא הטימורי בקרב
הגור-י אמיר
קיילה האן

קיילה האן (באנגלית: Kayla Han; נולדה ב-31 במאי 2008) היא שחיינית אמריקאית, זוכת מדליית ארד באליפות העולם (דוחה 2024) במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב.
ביוגרפיה

האן נולדה בבריאה שבקליפורניה, ארצות הברית.
ביוגרפיה > 2022 > סגנית אלופת הפאן פסיפיק לנוער

באליפות הפאן פסיפיק לנוער שנערכה באוגוסט בהונולולו שבהוואי, ארצות הברית זכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:43.60 דקות.
ביוגרפיה > 2023 > אלופת עולם לנוער

באליפות העולם לנוער שנערכה בספטמבר בנתניה שבישראל זכתה במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:29.66 דקות.
ביוגרפיה > 2024 > מדליית ארד באליפות העולם

באליפות העולם שנערכה בפברואר בדוחה שבקטר זכתה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות של המשחה. בנוסף, סיימה במקום 13 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:47.12 דקות, במקום 15 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:40.36	דקות, ובמקום 17 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:35.02 דקות. במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי סיימה במקום 11 בתוצאה של 8:01.97 דקות.
קלצונה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  קיפולית, פיצה 
 מוצא:  איטליה 
 מרכיבים עיקריים:  ריקוטה 
 
קלצונה מעט שרוף ברוטב עגבניות
קַלְצוֹנֶה (באיטלקית: Calzone al forno, בתרגום חופשי: "גרב" או "מכנסיים" בתנור, ידוע גם כ"פיצה ממולאת") הוא מאפה בצק מקופל שמקורו באיטליה.
ההכנה נעשית על ידי אותם מרכיבים המשמשים להכנת פיצה, כאשר את הבצק מקפלים לשניים בצורת חצי סהר בטרם האפיה. הקלצונה הבסיסי ממולא בגבינת מוצרלה ובעגבניות, ועשוי להכיל בתוכו מרכיבים נוספים המשמשים כתוספות לפיצה.
במטבח החלאבי ישנו מאפה דומה בשם כלצונס ויש משערים שמקורו בקלצונה האיטלקית.
ראו גם

סמבוסק
פיצה
פיצה פריטה
המטבח האיטלקי
הערות שוליים

↑  כלצונס במטבח הסורי-חלאבי
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טואי מלילה

| --- | --- |

תצלום של גופתו של טואי מלילה בשנת 2002
 לידה:  1777? 
 מוות:  19 במאי 1965 (בגיל 188 בערך) הארמון המלכותי, טונגה 
 מין:  צב קרינתי 
 זוויג:  נקבה 
 תקופת הפעילות:  ? – 19 במאי 1965 
 
טואי מלילה (1777 – 19 במאי 1965) היה צב שנטען כי קפטן ג'יימס קוק העניק למשפחת המלוכה של טונגה.
טואי הייתה נקבת צב קרינתי ממדגסקר. על אף שהאמינו כי היה זכר במהלך חייו, בדיקה שנערכה לאחר מותו של הצב גילתה כי מדובר בנקבה.
ביוגרפיה

טואי מלילה היה אחד מזוג הצבים שניתנו על ידי קפטן קוק למשפחת המלוכה הטונגנית בביקורו בטונגה ביולי 1777. על פי הדיווחים, הצב השני מת זמן קצר לאחר ביקורו של קוק.
הסיפור הזה זכה להנחה על בסיס שקוק לא הזכיר את האירוע ביומנו, למרות שהוצע כי ייתכן שהצב היה מתנתו של חבר הצוות של קוק במקום זאת.
לפי מקורות אחרים, ג'ורג' טופו הראשון השיג אותה מכלי בשם להאפאי במחצית הראשונה של המאה ה-19.
הצב נלקח ל-Muʻa, שם הוחזק במתחם בשם מלילה, ומכאן הוא קיבל את שמו. בסביבות 1921, סאלוטה טופו השלישית העבירה את הצב לארמון המלכותי. למרות שסוס בעט בו ודרס אותו מספר פעמים, הצב המשיך בחייו, אם כי נותר עיוור ועם פציעה קשה בצד ימין.
במהלך הסיור המלכותי של המלכה אליזבת השנייה בטונגה בשנת 1953, טואי מלילה הייתה אחת החיות הראשונות שהוצגו למלך בביקורה הרשמי במדינת האיים. הצב הופיע בסרטון חדשות צבעוני של פאת' הבריטי, בו נראים הילדים המלכותיים מאכילים אותו.
הצב מת ב-19 במאי 1965, בגיל 188 לערך. טואי מלילה היה רשום במשך זמן מה בספר השיאים של גינס בתור הצב העתיק ביותר הידוע. בשנת 2006, צב בשם Adwaita נתבע על ידי גן חיות הודי להיות בן 255 בגיל מותו, אך הדבר מעולם לא אושר רשמית. בשנת 2022, ג'ונתן, צב שחי באי סנט הלנה שבדרום האוקיינוס האטלנטי, עבר את גילה המדווח של טואי מלילה והוא עדיין חי נכון ל-2024.
שליחת רויטרס של הצב מופיעה כאפיגרף בספרו של פיליפ ק. דיק "האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?".
ראו גם

ג'ונתן (צב)
הערות שוליים

↑  "Captain Cook Timeline – Third Voyage 1776 – 1780". Captain Cook Birthplace Museum. נבדק ב-18 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Madison Zoological Museum Collection: Bulletin - New York Zoological Society: [An account of the reptiles inhabiting the Galápagos Islands]". נבדק ב-3 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dunst, A.; Schlensag, S. (2015-04-05). The World According to Philip K. Dick (באנגלית). Springer. ISBN 978-1-137-41459-5.
ג'ון בולטון

ג'ון רוברט בולטון (באנגלית: John Robert Bolton; נולד ב-20 בנובמבר 1948) הוא דיפלומט אמריקאי שכיהן כיועץ לביטחון לאומי בממשל הנשיא דונלד טראמפ החל מ-9 באפריל 2018, עד לפיטוריו בספטמבר 2019.
יותר מעשור לפני כן, היה שגרירה של ארצות הברית באומות המאוחדות (2005–2006), לאחר שמונה לתקופה של שנה במינוי פגרה. במשך הקריירה הציבורית שלו נודע בולטון בגישתו הבלתי מתפשרת והמתעמתת מול מדינות המעורבות בהפצת טרור ונשק לא קונוונציונלי. גישה זאת קנתה לו מבקרים רבים בקרב גורמים יוניים וסוציאליסטיים במערב, דמוקרטים בארצות הברית ובמדינות וארגונים עמם ניהל מגעים דוגמת רוסיה, קוריאה הצפונית והאו"ם.
ביוגרפיה

בולטון נולד בבולטימור שבמרילנד לכבאי אדוארד ג'קסון (ג'ק) ווירג'יניה קלרה גודפרי (ג'יני), שניהם ממוצא אירי ואירי-סקוטי. המשפחה התגוררה בשכונה של מעמד העובדים בשם Yale Heights. לאחר בית הספר היסודי התקבל עם מלגה לבית הספר הפרטי McDonogh שבמרילנד, בו למד כתלמיד פנימייה. כבר בגיל 15, בשנת 1964, התנדב לקמפיין הבחירות של הסנאטור הרפובליקני בארי גולדווטר לנשיאות ארצות הברית.
כשקיבל מלגה לאוניברסיטת ייל הפך לראשון במשפחתו שזכה להשכלה אקדמית. במהלך לימודיו היה פעיל בגוף הפוליטי המאחד את הסטודנטים של אוניברסיטאות מדינת קונטיקט (Connecticut Inter-Collegiate Student Legislature, CISL), בו הסטודנטים דימו את בתי הקונגרס וניהלו ויכוחים פוליטיים ופילוסופיים בינם לבין עצמם. הוא הצטרף למפלגה השמרנית ב-CISL, ועם הזמן הפך לראש נציגות ייל ב-CISL. הוא סיים את תואר ה-.B.A במשפטים באוניברסיטת ייל בהצטיינות יתרה ב-1970. במהלך לימודיו בייל, הנחשב למעוז הליברלים-דמוקרטים, סלד בולטון ממחאות הסטודנטים נגד מלחמת וייטנאם והתמיכה לה זכתה המחאה מצד צוות המרצים. בולטון ראה בסטודנטים בייל כליברלים מפונקים, ובמגמות תרבות הנגד והליברליזציה הפושה בצעירי שנות ה-60 המאוחרות כמסוכנות.
למרות תמיכתו במלחמת וייטנאם הוא התגייס למשמר הלאומי של מרילנד (כדי להימנע מגיוס החובה לצבא ארצות הברית) משום שחשב שהמלחמה "אבודה".
ב-1971 החל בולטון את לימודיו בבית הספר למשפטים של ייל, חברו לכיתה היה קלרנס תומאס (לעתיד שופט שמרן בבית המשפט העליון), ובאותה תקופה למדו בייל הילרי רודהם ובעלה נשיא ארצות הברית ביל קלינטון. בולטון היה עוזר מחקר לאחד מהמרצים שלו, ראלף ק. וינטר השמרן (בעתיד שופט בבית המשפט לערעורים באזור ניו אינגלנד). בקיץ 1972 התמחה במשרד סגן הנשיא ספירו אגניו. בולטון קיבל את תואר ה-J.D. ב-1974 ובהתאם לעצת וינטר לא ניסה להתקבל לממשל ניקסון, אלא פנה למגזר הפרטי.
בין השנים 1974 עד 1981 ו-1983 עד 1985 היה בולטון עורך דין בחברת עורכי הדין הבינלאומית Covington & Burling במשרדה שבוושינגטון. מאבקו הבולט בתחילת דרכו היה נגד החוקים המגבילים לתרומות כספים לקמפיינים פוליטיים שהתקבלו בתגובה לפרשת ווטרגייט. בין השנים 1993–1999 שימש כעמית בחברת עורכי הדין Reed, Bolton & McManus.
ביוגרפיה > קריירה ציבורית

בולטון החל את הקריירה הממשלתית שלו בממשל רייגן הרפובליקני ב-1981 שימש במשך תקופה קצרה כעורך דין בקבוצה האחראית על חילופי הממשל (בין קרטר לרייגן) ולאחר מכן כעוזר ליועץ המשפטי בבית הלבן. לאחר מכן פנה לשמש כעורך דין בסוכנות האמריקנית לסיוע בינלאומי (USAID) הכפופה למזכיר המדינה של ארצות הברית. ב-1982 קוּדם לתפקיד עוזר למנהל תיאום תוכניות ומדיניות ב-USAID (התפקיד מס' 3 בסוכנות).
בולטון החל לסלוד מעבודתו ב-USAID בשל תחושתו כי מדינות העולם העניות והארגונים הבינלאומיים הבאים עמם במגע, רואים את תרומתה הכספית הנרחבת של ארצות הברית כמובנת מאליה ולא מספקת. לכן החליט ב-1983 לשוב למגזר הפרטי.
ב-1985, בכהונתו השנייה של רייגן, שב לממשל, הפעם כעוזר לתובע הכללי במשרד המשפטים. תפקידו העיקרי היה ניסיון להעביר מינויים של שופטים שמרניים לבתי המשפט הפדרליים דרך ועדת המשפטים בסנאט והמליאה. מאבקו הבולט היה למינוי שופט בית המשפט העליון השמרן ויליאם רנקוויסט לנשיא בית המשפט העליון. בנוסף, לאור התפנות מקומם של שופטים נוספים בבית המשפט העליון, ממשל רייגן פעל בהצלחה למינויים של סנדרה דיי אוקונור ואנתוני קנדי השמרנים המתונים ואנטונין סקאליה השמרן. ב-1987 כשל הממשל בניסיונו להעביר בסנאט את מינויו של אחד מהמרצים של בולטון במהלך תקופתו בייל - השופט השמרן במיוחד רוברט בורק. בולטון התאכזב מכישלון זה בשל קרבתו לבורק ותמיכתו בעמדותיו השמרניות - החל מביקורתו על הגבלים עסקיים וכלה בפרשנותו המצומצמת לחוקה והתנגדות עזה לאקטיביזם שיפוטי.
לאחר חשיפת פרשת איראן-קונטראס החלה שורה ארוכה של שימועים בקונגרס האמריקני והקמת ועדות חקירה. לצד המאבקים למינוי השופטים השמרנים, בין השנים 1986–1988 פעל משרדו של בולטון להגנת נציגי הממשל שנחקרו בוועדות והשימועים השונים, ובייחוד התובע הכללי דאז אדווין מיס (Edwin Meese).‏
בתחילת 1988 מונה בולטון לראש המחלקה האזרחית במשרד המשפטים, בה היה ממונה על כ-400 עורכי דין שפעלו להגנת עובדי הממשל הפדרלי, חברי קונגרס ושרי הקבינט מול תביעות אזרחיות.