stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליהו דובקין
קורות חיים

נולד בעיר בוברויסק, בפלך מינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית, ברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס) למשפחה יהודית דתית וציונית. אביו, יוסף דובקין, עסק בסחר יערות ועצים ואחר כך בבנקאות והיה מעסקני המזרחי. בסוף מלחמת העולם הראשונה נמלטה המשפחה מפני הבולשביקים לפולין, והתיישבה בעיר ביאליסטוק.
למד בחדר ואת חינוכו התיכוני הכללי קיבל בגימנסיה "צווירקו" בבוברויסק.
היה מייסד של ארגון הסטודנטים הציוניים "החבר" בחרקוב בשנת 1914. ב-1917, כסטודנט בחרקוב, הצטרף לתנועת "החלוץ" שהוקמה באותה שנה על ידי יוסף טרומפלדור. היה מראשי החלוץ ותנועת העבודה בפולין. בשנת 1921 נבחר כמזכיר הכללי של מרכז "החלוץ" העולמי שמושבו היה בוורשה. שם הכיר את שמחה בלאס, שמאוחר יותר נשא את אחותו יהודית לאשה.
היה מראשי מפא"י, וב-6 ביוני 1932 עלה עם רעייתו ובתו באניה "קרנארו", מטריאסטה לארץ ישראל וגר במעונות עובדים ד' ברח' מאפו בתל אביב. באותה שנה נבחר למועצת הסתדרות העובדים הכללית ולמנהל המרכז לעלייה שלה. מ-1933 ועד פרישתו ב-1968 היה חבר בועד הפועל הציוני. עם התמנותו, מטעם מפא"י, כסגן חבר בהנהלת הסוכנות היהודית עבר לירושלים. בשנת 1936 נבחר כחבר מלא בהנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית ועד 1968 מילא תפקידי ראש מחלקה שונים בהנהלת הסוכנות. במלחמת העולם השנייה עמד בראש מחלקת העלייה של הסוכנות ועסק בהצלת יהודים והעלאתם לארץ ולאחר מכן בהעפלה (עלייה "בלתי לגלית"). דובקין כיהן בהנהלת הסוכנות וההנהלה הציונית כראש המחלקות: העלייה, הארגון, הנוער והחלוץ (משנת 1945 עד 1968).
היה חבר מועצת העם ומחותמי מגילת העצמאות. בעת הכרזת המדינה היה בירושלים הנצורה, וחתימתו על המגילה הייתה במועד מאוחר יותר. לאחר קום המדינה, המשיך להיות חבר הנהלת הסוכנות. היה יו"ר הנהלת קרן היסוד, לסירוגין, משנת 1948 עד 1961.
דובקין היה גם אספן אמנות, יושב ראש בית הנכות בצלאל, ולאחר הקמת מוזיאון ישראל היה חבר הנהלתו עד פטירתו. תרם אוסף גדול של כלי זכוכית עתיקים שנקרא על שמו למוזיאון ישראל. הותיר אחריו בן (דוד דובקין), שהיה חבר קיבוץ חצרים, ובת (נחמה), שנישאה ליהודה דקל, שהיה מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות. נכדו, אבישי דקל, הוא פרופסור לאסטרופיזיקה.
כתביו

"העלייה וההצלה בשנות השואה", ההסתדרות הציונית העולמית, המחלקה לענייני הנוער והחלוץ, ירושלים, 1946.
לקריאה נוספת

'דובקין, אליהו', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 155–156. (הספר בקטלוג ULI)
אמנות מושגית

ה"מזרקה" של מרסל דושאן
אמנות מושגית או אמנות קונספטואלית היא זרם באמנות שהחל במאה ה-20 על ידי מרסל דושאן עם היצירה "מזרקה". "מזרקה" נחשבת לעבודה ששינתה את פני האמנות בכך שהרחיבה את גבולות האמנות והגדירה מחדש את תפקיד האמן.
בשנת 1917, נערכה בניו יורק תערוכת אמנות שמטרתה הייתה לחשוף את האמנות החדשנית של המאה. מרסל דושאן, כחבר בוועדת הקבלה בתערוכה זו, החליט לבדוק את גבולות היצירה ועד כמה התערוכה שהתקיימה מוכנה לקבל אמנות חדשנית. הוא רכש משתנה, חתם עליה בשם מדומה (בכך הוא גם הכניס את מושג הרדי מייד לאמנות), קרא ליצירה "מזרקה" ושלח אותה בעילום שם לוועדת הקבלה. חברי הוועדה לא היו מוכנים לקבל את היצירה והיו מזועזעים ממנה.
"מזרקה" עוררה שאלות חשובות בשיח של עולם האמנות ופתחה לדיון מושגים ומוסכמות שהיו מקובלים. על ידי היצירה העלה דושאן רעיונות כמו:
מטרת היצירה היא לתאר רעיון מושגי כלשהו שעולה בראשו של האמן.
אמן הוא איש רעיונות, תפקידו להגשים בצורה הכי מדויקת את הרעיון שלו.
לצורך הגשמת הרעיון האמן רשאי להשתמש בכל חומר וטכניקה, אין הגבלה בתחום זה.
היצירה היא הפער בין הרעיון למימושו. הפער הזה קיים תמיד משום שקיים הקושי להביע מחשבות ורעיונות מופשטים דרך אובייקט קונקרטי. האמן הטוב הוא זה שיצליח לצמצם עד כמה שניתן את הפער בין הרעיון לביצועו.
היצירה היא בדרך כלל בעלת משמעות סתומה. הצופה רשאי לפרש ולפענח אותה על פי רצונו. היצירה למעשה קיימת בתוך השיח סביבה ברגע שנחשפת לקהל. הפרשנות של האמן היא רק חלק קטן מתוך המשמעות הכוללת של היצירה.
רעיונות אלו מהווים ניגוד מוחלט לתפיסת האמנות המסורתית בה היו חוקים מוגדרים לגבי החומר, הטכניקה והנושא. האמן במסורת הוא איש יוצר, במובן של יכולת ביצוע ברמה טכנית גבוהה, הפועל לפי מאפיינים של התקופה או הזרם, דושאן מרחיב את גבולות האמנות ונותן לה הגדרות מחודשות (אם כי אין בכוונתו להכריז ש-"כל אחד יכול להיות אמן").
משימת ההגשמה של הרעיון היא משימה קשה שמציבה קריטריונים גבוהים ועל כן גבולות האמנות לא נפרצו, כלומר, גם היום כאשר לכאורה הכול "מותר" באמנות, לא כולם הפכו לאמנים. היצירה "מזרקה" מייצגת את תחילתה של האמנות המושגית, היא שואלת שאלות על אודות האמנות בלבד, וכך הדיון על האמנות למעשה משחרר אותה מכבלי המציאות. לאורך התקופות האמנות הייתה כפופה למציאות, בחיקוי ובביטוי, דושאן מאפשר לאמנות לעסוק בעצמה, בשאלות הפילוסופיות שבאות מתוך התחום שלה בכך שהוא מתעלם מהמציאות החיצונית.
על פי הגישה, זאת הייתה עת בה האמנות מכריזה על אוטונומיה, משתחררת מהעתקה של הנראה ובוחרת לבטא את רעיונותיה בדרכיה שלה. מעתה הסגנון כבר לא כפוף לנושא, הוא הופך לביטוי העיקרי ביצירה וזאת באמצעות הקומפוזיציה, הצבע, התנועה, הקו והטקסטורה.
אליקים ירון

| --- | --- |

אליקים ירון ברחבת המשכן לאמנויות הבמה, אפריל 2015
 לידה:  11 בפברואר 1937 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  24 בינואר 2016 (בגיל 78) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  הבקר, היום (עיתון ישראלי), מעריב 
 
אליקים ירון (11 בפברואר 1937 – 24 בינואר 2016) היה עיתונאי, מתרגם, מחנך, ומרצה לתיאטרון. היה מבקר התיאטרון, המחול והאופרה בעיתון "מעריב" עד לסגירתו.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב. בתקופת לימודיו בתיכון הצטרף לתיאטרון הנוער "קלעים" ביוזמתו ובניהולו של עודד קוטלר. במסגרת זו השתתף במספר הצגות בבימויו של איזי אברהמי. תקופה זו היוותה עבורו פתיחה מעשית לעיסוק בתיאטרון. 
לפני גיוסו לצה"ל הוסמך להוראה בסמינר הקיבוצים. 
שירת בצבא בשנים 1960-1957 בלהקת פיקוד הגדנ"ע, וכאסיסטנט של שולמית הראבן בתוכנית "חץ וקשת" בגלי צה"ל.
מתום שירותו הצבאי ועד לשנות ה-80 שימש מחנך ומורה לתולדות האמנות בבית הספר התיכון העירוני י"ד (ויצו) בתל אביב, ולימד גם אנגלית בסמינר הקיבוצים בתל אביב. כשנפתח בית הספר לדרמה בסמינר הקיבוצים ב-1970 לימד בו דרמה ותולדות התיאטרון, מיום היווסדו ועד לפרישתו של ירון מהוראה בשנת 2003.

בשנות ה-70 היה מרצה בחוג לתולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים, ובו בזמן הרצה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
עד הפרישה לגמלאות בשנת 2008 לימד בתוכנית הרב-תחומית באוניברסיטת תל אביב נושאים בתרבות המערב.
אליקים ירון היה נשוי לנילי, אב לשני בנים. נפטר בתל אביב ב-2016, בגיל 79. נטמן בבית העלמין קריית שאול.
ביוגרפיה > תארים אקדמיים

בשנת 1973 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב, בחוג לספרות עברית ובחוג לספרות אנגלית.
 
בשנת 1979 קיבל תואר שני בלימודי התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.

בשנת 1982 הוענק לו תואר דוקטור באוניברסיטת תל אביב. נושא עבודת הדוקטור: "הוראות הבמה – מקומן ותפקידן בדראמה האירופית שלאחר מלחמת העולם השנייה", בהדרכת פרופ' אריה זקס.
ביוגרפיה > בתקשורת

בשנות ה-60 המאוחרות היה מבקר תיאטרון בעיתונים "הבוקר" ו"היום" עד לסגירתם. כמו כן היה מבקר תיאטרון ואמנות בשבועון "מבט חדש" עד לסגירתו.

החל בשנות ה-80 ועד לסגירת העיתון בשנת 2014 היה מבקר תיאטרון ומחול בעיתון מעריב. המאייר זאב נהג להצמיד קריקטורה משלו לביקורות שפרסם ירון. כמו כן שימש מבקר התיאטרון ברשת ב' בקול ישראל.
במשך שנים רבות היה מבקר פעיל בתוכנית הרדיו "בימות ובדים", שהייתה בעצם ההזדמנות הראשונה שלו לעסוק בביקורת תיאטרון. במסגרת עיסוקיו הרב-תחומיים בתולדות האמנות ערך והגיש ברדיו פינה אישית קבועה בשם "תמונות בתערוכה", שבה תיאר בפירוט רב ובהקפדה יצירות אמנות הממוקמות במוזיאונים שונים בארץ.
פרסומים

אליקים ירון כתב ותרגם ספרים ומחזות:
"משה רוזנטליס – רטרוספקטיבה 1983-1950", אליקים ירון, מוזיאון הרצליה, 1983.
"משה רוזנטליס, מסע אל יסודות הצבע", אליקים ירון, גלריה א.ר., 1985.
"קונסטבל", ג'ון סנדרלנד, עורך: חיים גמזו. מאנגלית: אליקים ירון, רביבים, 1976.
ירון תרגם מגרמנית את המחזה של פרידריך שילר "השודדים", שהוצג בבית צבי בשנת 1984, ואת המחזה "תופים בלילה" מאת ברטולט ברכט, שהוצג ב-1983 בתיאטרון באר שבע ובבית צבי.
הוא תרגם את ספרו של המבקר האנגלי מרטין אסלין, "תיאטרון האבסורד", שיצא לאור בהוצאת זמורה ביתן בשנת 1985. כמו כן כתב ערכים באנציקלופדיה העברית.
פרסים

1986 – פרס לביקורת תיאטרון ע"ש יוסף בולוף מטעם קרן תל אביב לספרות ואמנות על יושר לב בביקורת.
הערות שוליים

↑  אליקים ירון באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  ציפי שוחט, העיתונאים מנסים את מזלם בתיאטרון, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007509514105171  VIAF: 298254650   WorldCat (עם VIAF): 298254650 
אברהם שלונסקי ואליקים ירון, 1975
אנפות לילה

| אנפות לילה |
| --- | --- |
 אנפת לילה מצויה באוסקה שביפן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אנפתיים
תת־משפחה:: אנפות לילה
שם מדעי
 Nycticoracinae

אנפות לילה (שם מדעי: Nycticoracinae) היא תת-משפחה של עופות מים ממשפחת האנפתיים הפעילים בעיקר בשעות הלילה. כמה חוקרים משייכים תת-משפחה זו לתת-משפחת האנפות (Ardeinae).
עופות אלה קטנות יחסית ובעלות "כיפה" שחורה על ראשם. הם מצויים בעיקר בביצות של מים מתוקים וחלקם חיים רק באזורים הטרופיים.
מיון

תת-משפחה אנפות לילה (Nycticoracinae)
סוג אנפת לילה (Nycticorax )
מין אנפת לילה מצויה (Nycticorax nycticorax)
מין אנפת לילה אדמונית (Nycticorax caledonicus)
סוג ומין יחיד אנפת לילה אמריקאית (Nyctanassa violacea)
סוג אנפת לילה אפרו-אסייתית (Gorsachius )
מין אנפת לילה יפנית (Gorsachius goisagi)
מין אנפת לילה לבנת-אוזן (Gorsachius magnificus)
מין אנפת לילה לבנת-גב (Gorsachius leuconotus)
מין אנפת לילה מלאית (Gorsachius melanolophus)
אלכסנדרפלאץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית, אטרקציה תיירותית 
 על שם:  אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה 
 כתובת:  מִיטֶה 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 קואורדינטות:  52°31′18″N 13°24′48″E﻿ / ﻿52.521666666667°N 13.413333333333°E﻿ / 52.521666666667; 13.413333333333
  (למפת ברלין מוגדלת) אלכסנדרפלאץ(למפת ברלין רגילה) אלכסנדרפלאץ
 
אלכסנדרפלאץ מהפרנזהטורם
מפת הכיכר. באדום קווי החשמלית
אלכסנדרפלאץ בשעת לילה, 2015 (סרטון)
אלכסנדרפלאץ או כיכר אלכסנדר (בגרמנית: Alexanderplatz; ‏האזנהקובץ:De-Alexanderplatz.ogg‏Ⓘ‏) היא כיכר גדולה במזרח ברלין בסמוך לנהר השפרה ולברלינר דום.
היסטוריה

עד המאה ה-18 היה אזור אלכסנדרפלאץ שוק הבקר של העיר ברלין. בשנת 1805 שונה שם האזור ל"אלכסנדרפלאץ" לכבוד ביקורו של צאר רוסיה אלכסנדר הראשון בברלין ב-25 באוקטובר בשנה זו.
בשלהי המאה ה-19 הוקמה במקום תחנת רכבת אשר הפכה את הכיכר למרכז תחבורה ראשי, ובהמשך לאתר מסחרי עם פיתוחו של השוק שהיה במקום. בשנות ה-20 של המאה ה-20 אזור אלכסנדרפלאץ (כמו גם אזור פוטסדאמר פלאץ) היה מרכז חיי הלילה של ברלין, ובהתייחס לכך חיבר אלפרד דבלין את הרומן "ברלין, אלכסנדרפלאץ" בשנת 1929, שאף הוסרט פעמיים (בשנת 1931 ובשנת 1980).
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שופץ אזור אלכסנדרפלאץ, שנפגע קשה בהפצצות שלהי מלחמת העולם השנייה על ידי ממשלת גרמניה המזרחית אשר פיתחה את הכיכר כמרכז מזרח ברלין, ובכיכר נבנה הפרנזהטורם (מגדל הטלוויזיה - המבנה השני בגובהו באירופה) ומגדל 37 קומות עבור מלון מרשת אינטרהוטל.
בשנת 1993 הוצעה תוכנית לשיפוץ הכיכר אולם תוכנית זו לא הוצאה אל הפועל. כיום הכיכר מושכת תיירים רבים, ובהתאם יש בה מרכזי קניות, דוכני מזכרות, ורוכלי רחוב רבים.
בסמוך לכיכר ממוקם בית העירייה האדום - בית העירייה של ברלין. בסמוך לאלכסנדרפלאץ הולך ומוקם שחזור של הברלינר שטאטשלוס ("הארמון העירוני של ברלין"), במקום ארמון הרפובליקה (הפרלמנט של מזרח גרמניה), שנהרס בשנים 2006–2008.
בכיכר תחנות אס באן ואו באן מרכזיות. במפלס הכיכר עוברים קווי חשמלית. בכיכר עומד גם הפסל המכני מימי גרמניה המזרחית "השעון העולמי", שמציג את השעה בערים שונות בעולם.
גלריית תמונות

"שעון העולם" וברקע הפרנזהטורם
באנהוף אלכסנדרפלאץ (תחנת האס באן)
בית אלכסנדר (אלכסנדראהוס)
מזרקת הידידות באלכסנדרפלאץ
אנפות

| אנפות |
| --- | --- |
 אנפה כחולה גדולה
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אנפתיים
תת־משפחה:: אנפות
שם מדעי
 Ardeinae ‏לייך, 1820

אנפה ירוקה.
אנפה שורקת.
לבנית ים-סוף.
אנפות (שם מדעי: Ardeinae) היא תת-משפחה של עופות מים ממשפחת האנפתיים, בה מרבית המינים במשפחה.
האנפות הן עופות גדולים שהגדולה בהם היא אנפת גוליית, המגיעה לגובה 120 ס"מ ולמשקל של 4.5 ק"ג. לאנפות מקור ארוך ומחודד היכול לנוע במהירות. הן בעלות צוואר ורגליים ארוכות, בעלות קרומי שחייה, והן נפוצות ליד מקווי מים שונים כולל בחופי הים.
האנפות אוכלות בשר וניזונות ממינים קטנים, כמו דגים, צפרדעים, נחשים, חרקים גדולים, פרוקי רגליים, עופות קטנים ויונקים קטנים. הן תוקפות את הטרף ממארב בצמחייה ליד המים או מעמידה קפואה על קו המים, או בתוכם, אשר מדמה אותן לחפץ דומם.
מיון

תת-משפחה אנפות (Ardeinae )
סוג אנפה ירוקה (Butorides )
מין אנפית מנגרובים (Butorides striata)
מין אנפה ירוקה (Butorides virescens)
מין אנפת לבה (Butorides sundevalli)
סוג ומין יחיד אנפת אגמי (Agamia agami)
סוג ומין יחיד אנפה כיפתית (Pilherodius pileatus)
סוג אנפת אגם (Ardeola )
מין אנפית סוף הודית (Ardeola ralloides)
מין אנפית סוף (Ardeola ralloides)
מין אנפית סוף סינית (Ardeola bacchus)
מין אנפית סוף ג'אווה (Ardeola speciosa)
מין אנפית סוף מלגשית (Ardeola idae)
מין אנפה אדמונית-בטן (Ardeola rufiventris)
סוג אנפית בקר (Bubulcus )
מין אנפית בקר מערבית (Bubulcus ibis)
מין אנפית בקר מזרחית (Bubulcus coromandus)
סוג אנפה (Ardea )
מין אנפה כחולה גדולה (Ardea herodias)
מין אנפה אפורה (Ardea cinerea)
מין אנפת גוליית (Ardea goliath)
מין אנפת קוקוי (Ardea cocoi)
מין אנפה לבנת-צוואר (Ardea pacifica)
מין אנפה שחורת-ראש (Ardea melanocephala)
מין אנפת הומבולט (Ardea humbloti)
מין אנפה לבנת-מקור (Ardea insignis)
מין אנפה גדולת-מקור (Ardea sumatrana)
מין אנפה ארגמנית (Ardea purpurea)
מין לבנית גדולה (Ardea alba)
מין לבנית בינונית (Ardea intermedia)
סוג ומין יחיד אנפה שורקת (Syrigma sibilatrix)
סוג לבנית (Egretta )
מין לבנית קטנה (Egretta garzetta)
מין אנפית הצל (Egretta ardesiaca)
מין אנפית השלג (Egretta thula)
מין לבנית אדמדמה (Egretta rufescens)
מין לבנית אפרורה (Egretta vinaceigula)
מין לבנית לואיזיאנה (Egretta tricolor)
מין אנפה לבנת-פנים (Egretta novaehollandiae)
מין אנפה כחולה קטנה (Egretta caerulea)
מין לבנית שונית פסיפית (Egretta sacra)
מין לבנית ים סוף (Egretta gularis)
מין לבנית דימורפית (Egretta dimorpha)
מין לבנית סינית (Egretta eulophotes)
מין אנפה צבועה (Egretta picata)
כמה חוקרים משייכים לפה גם את תת-המשפחה אנפות לילה.
אנפה שחורת-ראש

| אנפה שחורת-ראש |
| --- | --- |
 אנפה שחורת-ראש
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אנפתיים
סוג:: אנפה
מין:: אנפה שחורת-ראש
שם מדעי
 Ardea melanocephala ‏ויגורס וצ'ילדרן, 1826
תחום תפוצה


אנפה שחורת-ראש (שם מדעי: Ardea melanocephala) היא מין של אנפה מהסוג אנפה, שמצויה באפריקה שמדרום לסהרה ובמדגסקר. מין זה יציב (לא נודד) ברוב המקרים, אך ישנן אוכלוסיות שעפות לאזורים צפוניים יותר של אפריקה בעונה הגשומה.
מאפיינים

האנפה מחפשת את מזונה במקווי מים, וניזונה מדגים ומצפרדעים, שאותם היא משפדת על מקורה החד. לעיתים היא ניזונה גם מבעלי חיים יבשתיים, כמו חרקים גדולים, עופות ממינים אחרים, או יונקים קטנים. האנפה עשויה לחכות שהטרף יבוא אליה, או להתקרב אליו באיטיות.
הפרטים ממין זה מקננים בדרך כלל בלהקות. הקן מוקם על עצים, ונבנה מזרדים. הנקבה מטילה 2–4 ביצים.
האנפה שחורת-הראש היא מין גדול יחסית לשאר המינים בסוג: גובהה כ-85 סנטימטרים, ומוטת כנפיה כ-150 סנטימטרים. הניצוי כהה בחלק העליון יותר של הגוף, אך מתבהר בחלק התחתון. האנפה עפה באיטיות, כשצווארה זקור.
הערות שוליים

↑  אנפה שחורת-ראש באתר הרשימה האדומה של IUCN
אלכסנדר שייבר

| --- | --- |

צילום משנת 1964
 לידה:  9 ביולי 1913 בודפשט, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  3 במרץ 1985 (בגיל 71) בודפשט, הונגריה (הרפובליקה העממית ההונגרית) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 מדינה:  הונגריה 
 תקופת הפעילות:  ? – 3 במרץ 1985 
 מעסיק:  עבר ועתיד, בית המדרש לרבנים בבודפשט 
 רבותיו:  דב ברנאט הלר 
 
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
אלכסנדר (שאנדור) שייבר (בהונגרית: Scheiber Sándor;‏ 9 ביולי 1913 – 3 במרץ 1985) היה רב נאולוגי, בלשן, מזרחן, חוקר היהדות, הפולקלור והספרות היהודית, מראשי הקהילה היהודית בהונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה וניהל את בית המדרש לרבנים בבודפשט במשך כ-35 שנה. אלכסנדר שייבר היה אחת הדמויות המשפיעות ביותר של היהדות הניאולוגית ההונגרית.
הוא ערך מחקרים בתחומים כמו היסטוריה יהודית, ספרות יהודית ופולקלור, תוך דגש על יהודי הונגריה.
קורות חיים

אלכסנדר שייבר נולד בבודפשט כנצר למשפחות רבנים מצד שני הוריו.
למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט כתלמידו של ברנאט הלר, וקיבל סמיכה כרב בשנת 1938.
במקביל למד פילוסופיה באוניברסיטת בודפשט, וסיים שם תואר דוקטור בשנת 1937.
בשנים 1938–1940 ביקר בספריות חשובות בלונדון, אוקספורד וקיימברידג' על מנת לחקור כתבי יד עבריים מימי הביניים, בין השאר חקר קטעים רבים מגניזת קהיר.
בשובו להונגריה שרת בין השנים 1941–1944 כרב קהילת דונפלדוואר (Dunaföldvár). בשנת 1943 גויס ליחידות לעבודות כפייה אך ניצל ממחנה מעבר ברגע האחרון, זמן קצר לפני ההסעה ליעד.
בשנת 1944 עבר לבודפשט ונשאר בה תחת הכיבוש הנאצי. יחד עם אשתו ובני משפחה אחרים מצא מקלט בבית הזכוכית של קארל לוץ.
עבד תקופה כארכיבר במוזיאון היהודי, אולם באוקטובר 1944 נשלח שוב לעבודות כפייה.
ב-31 בדצמבר 1944 נורתה אמו למוות על ידי פאשיסטים הונגרים מארגון צלב החץ שתפס באוקטובר 1944, בעזרת גרמניה הנאצית, את השלטון בבודפשט.
פעילותו האקדמית

אחרי שואת יהודי הונגריה תרם ד"ר שייבר תרומה ניכרת לשיקום המוסדות הקהילתיים וחיי הרוח בקרב יהודי בהונגריה. בשנת 1945 התמנה לפרופסור לספרות יהודית וחקר המקרא בבית המדרש לרבנים בבודפשט והחל משנת 1950 עמד בראש המוסד היוקרתי הזה יחד עם אֶרנֶה רוֹת. אחרי 1956 נשאר מנהל יחיד של בית המדרש עד מותו, בשנת 1985. הסמינר שעמד בראשו היה בית המדרש לרבנים היחיד שפעל רשמית בארצות הגוש הקומוניסטי. משנת 1949 לימד הרב שייבר פולקלור השוואתי באוניברסיטת סגד, בשנתיים הראשונות כמרצה בכיר ולאחר מכן כפרופסור – עד שנת 1983.
אלכסנדר שייבר הקדיש חלק רב מעבודתו לחקר יהדות הונגריה ותולדותיה.
במשך השנים הוצעו לו משרות מכובדות במוסדות אקדמיים מחוץ להונגריה, ,בין השאר, את ניהול
הספרייה הלאומית בירושלים, אך דחה אותן מתוך מחויבות למפעל החינוכי שניהל בהונגריה.
השקיע מאמץ רב בפרסום עבודותיהם של מלומדים כמו וילמוש באכר, את "הפאונה והמינרלים אצל היהודים" מאת הרב עמנואל לב (1969) ואת יומנו של איגנץ גולדציהר (1978).
בשנת 1957 פרסם שייבר פקסימיל של "הגדת קאופמן" הקרויה לפי דוד קאופמן. שייבר כתב מחקרים גם בתחום הספרות ההונגרית, למשל על יצירות המשורר יאנוש אראן והסופר קלמן מיקסאט.
אף על פי שנודע כמלומד וחוקר מהשורה הראשונה, היותו יהודי שומר מצוות מנע ממנו בימי המשטר הקומוניסטי להיבחר לאקדמיה ההונגרית למדעים. בשנות ה-1960–1970 מנהיגים של הקהילה היהודית, שהיו קשורים למשטר הקומוניסטי (אנדרה שוש ואחרים), העלו נגדו בחשאי תלונות שהוא "ציוני" או "חביב השגרירות הישראלית" (זאת לפני ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל ב-1967).
השלטון הקומוניסטי לא מנע, בכל זאת, את עבודתו כל עוד הייתה מבוצעת במסגרת קהילתית דתית, ואף איפשר לו לבקר מספר פעמים במוסדות אקדמיים במערב אירופה.
אלכסנדר שייבר נפטר בבודפשט בשנת 1985.
הייתה לו בת אחת, רופאה.
פרסים ואותות כבוד

הוענקו לו תוארי דוקטור לשם כבוד של היברו יוניון קולג' בסינסינטי, הבית המדרש לרבנים של אמריקה JTS, של האקדמיה התאולוגית הפרוטסטנטית (קלביניסטית) בדברצן, ה"היברו קולג'" בבולטימור ושל האוניברסיטה העברית בירושלים.
הנצחה

בשנת 1988 יצא ספר מאמרים לזכרו, בשם "Occident and Orient: a tribute to the memory of Alexander Scheiber".
המשרד למורשת התרבות של ממשלת הונגריה מחלק מדי שנה את פרס שאנדור שייבר.
טקס הענקת בפרס מתקיים ביום מותו ב-3 במרץ.
בית הספר היסודי היהודי והתיכון היהודי ע"ש אנה פרנק ברחוב אדולף לאקי 38–40 בבודפשט החליף את שמו לבית הספר ע"ש אלכסנדר שייבר.
מבחר כתביו

החל משנת 1933 כתב הרב שייבר מעל 1600 ספרים ומאמרים:
1957 – הגדת קאופמן
The Kaufmann Haggadah. Facsimile edition of MS 422 of the Kaufmann Collection in the
Oriental Library of the Hungarian Academy of Sciences. [Publications of the Oriental Library of
the Hungarian Academy of Sciences, I.] Budapest 1957 (plates). Alexander Scheiber: The Kaufmann
Haggadah. Budapest 1957 (an informative essay in a separate fascicle
1959 – ed. with Fülöp Grünwald Monumenta Hungariae Judaica vol.5
(פרסום תעודות היסטוריות יהודיות מ-1096–1700)
1981 – Geniza Studies
1983 – הקשרים הקדומים ביותר בין ארץ הגר וארץ-ישראל, בתוך "ספר יובל ליצחק בער: במלאת לו שבעים שנה"
1983 – Jewish Inscriptions in Hungary from the 3rd Century to 1686
(כתובות יהודיות בהונגריה בין המאה השלישית ועד 1686)
Essays on Jewish Folklore and Comparative Literature (מסות על הפולקלור היהודי והספרות ההשוואתית}ׁ
A letter to Abraham B. Isaac Netira: from the Geniza
(מכתב לאברהם בן יצחק נטירא: מהגניזה)
Autograph manuscripts of Maimonides: From The Leningrad Geniza (כתבי יד אוטוגרפיים של הרמב"ם: מתוך גניזת לנינגרד)
קטעים מן הגניזה באוסף קופמן בבודפשט: כתבי גאונים, קטעים מספרות הראשונים \ עם דוד שמואל לוינגר
The Golem legend in Hungarian literature
(אגדת הגולם בספרות ההונגרת)
1984 – And you shall tell your son: Jewish customs and ceremonies in Hungary \ עם Tamás Féner
1987 – Jewish Museum of Budapest \ עם Ilona Benoschofsky
(המוזיאון היהודי בבודפשט – יחד עם אילונה בנשופסקי)
1996 – Folklór és tárgytörténet (פולקלור והיסטוריה של חפצים) קובץ הכולל את מאמריו של שייבר מתוך הכרכים שפורסמו בנפרד ב-1974, 1977 וב-1984. החלק הראשון כולל מחקרים של אתנולוגיה יהודית, על אישים יהודים כמו עמנואל לעף או איז'אק פפייפר, סיפורים תנ"כיים. החלק השני דן במוטיבים מזרחיים בספרות ההונגרית החל מהמטיפים הפרוטסנטים כמו פטר בורנמיסה ועד סופרים כמו גיירג' מולדובה.
לקריאה נוספת

מנחם חיים שמלצר, אלכסנדר שייבר והמחקר היהודי בהונגריה, הדאר 55, ד, תשל"ו (מידע בקטלוג רמב"י)
The YIVO Encyclopedia of Jews in Eastern Europe art. Scheiber Sándor by György Haraszti in English translation, 2010.
עזרא פליישר, "אלכסנדר שייבר ז"ל", ידיעון האיגוד העולמי למדעי היהדות 25 (תשמ"ה), עמ' 80–82
הערות שוליים

↑  בית הזכוכית של קארל לוץ
↑  לאסלו צ'ורבה - דילמות פוליטיות של היהודים הדתיים בשנים 1960-1970 (באנגלית)
Lászlo Csorba - Political dilemmas of the religious Jews in the 1960-1970s, Hungarian Studies,10/1 1995 Akademiai Kiadó, Budapest
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267515405171  PLWABN: 9810562573705606  BnF: cb120001539 (data)  GND: 119093294  ISNI: 0000 0001 0881 4621  LCCN: n78031630  NKC: jx20060316006  NTA: 073986925  SELIBR: 198948  SUDOC: 028099451  VcBA: 495/194820  VIAF: 27074899   WorldCat (עם VIAF): 27074899
אנפורסר (הוקי קרח)

אנפורסר (מאנגלית: Enforcer) הוא תפקיד לא רשמי בהוקי קרח. תפקיד האנפורסר הוא להרתיע את שחקני הקבוצה היריבה ולהגיב על משחק מלוכלך או אלים שלהם כלפי שחקני קבוצתם. כאשר מתרחש מקרה כזה, האנפורסר מגיב באגרסיביות. אנפורסרים צפויים להגיב באופן חריף במיוחד לאלימות כלפי הכוכב או כלפי השוער של קבוצתם.
לצד האנפורסר, תפקיד הפֵּסְט (אנ') הוא להתסיס את היריבים ולהסיח את דעתם מבלי להילחם בהם בהכרח. תפקידו העיקרי של הפסט הוא לגרום לשופט להעניש את היריבים, ובכך להרחיקם מהמשחק. האנפורסר והפסט משחקים לעיתים קרובות יחד על אותו קו, בדרך כלל על הקו הרביעי.
אנפורסרים בליגת ההוקי בארצות הברית (NHL)

כיום ב-NHL, הקבוצות בדרך כלל כוללות אנפורסר אחד. אנפורסרים יכולים לשחק גם בהגנה וגם בהתקפה אבל לרוב ישחקו כשחקני כנף בקו הרביעי. כתוצאה מיכולתם הגופנית האגרסיבית והתוקפנית, גודלם, חוזק אגרופם, אנפורסרים בדרך כלל פחות מוכשרים מחבריהם לקבוצה בתחומים בהם דרושים מיומנויות מיוחדות. הם בדרך כלל בין השחקנים עם אחוז השערים הנמוך ביותר בקבוצה וזוכים לקבל חלק קטן יותר של זמן משחק. גם שכרם נמוך יותר בהשוואה לשחקנים האחרים ונוטים להימכר בטריידים לעיתים קרובות.
אנפורסרים לרוב פופולרים בקרב קבוצתם. "האנפורסר, מאופיין כבחור קשוח, הוא אולי האבטיפוס האהוב בהוקי", כתב ג'ון סניף של ה"ניו יורק טיימס". "אנפורסרים נחשבים כגיבורי-על של העם - הם טיפוסים המאופיינים באגו גדול שמוכן לעשות את העבודה הפיזית והמסוכנת ביותר של הספורט כדי להגן על אחרים". כישורי לחימה יכולים לעזור לאנפורסר פחות מוכשר או קטן יותר בליגות ההוקי כשכישרון המשחק שלו לוקה בחסר.
אנפורסרים לפעמים לוקחים שיעורי אגרוף כדי לשפר את הלחימה שלהם. יש שחקנים המשלבים היבטים של תפקיד האנפורסר עם משחק חזק בתחומים שונים של המשחק. טייגר ויליאמס (אנ'), בוב פרוברט (אנ') וכריס סיימון (אנ') הם דוגמאות של אנפורסרים שהיו גם סקוררים (שחקנים המבקיעים לעיתים קרובות). וויליאמס ופרובר אף שיחקו במשחק האולסטאר. טרי אוריילי הבקיע 90 נקודות בעונה, והיה לשחקן הראשון שסיים בעשרת הסקוררים בעונה הרגילה תוך צבירה של לפחות 200 דקות עונש, ולאחר מכן הפך להיות הקפטן של בוסטון ברוינס.
לפעמים האנפורסרים היו עושים את עבודתם רק מעצם מכוח המוניטין שלהם. קלארק גיליס היה בין הלוחמים הטובים ביותר ב-NHL בתקופתו, אך הוא לא נאלץ להילחם כמעט בכלל רק משום שהאנפורסרים של הקבוצה היריבה כיבדו אותו וחששו ממנו מאוד עד כדי כך שלא הלכו אחרי חבריו לקבוצה. כמה שחקנים מיומנים, כגון אגדות כמו גורדי הו וג'רום יגינלה שחקן NHL נוכחי, הם גם לוחמים דגולים וגם מסוגלים לתפקד ביעילות.
קיץ 2011: מקרי מוות של אנפורסרים

סיבה אפשרית לירידת מקרי הקרבות והשימוש בתפקיד האנפורסר היא מודעות גדולה יותר לסיכונים מפגיעות ראש וטראומה, כתוצאה מאנצפלופתיה טראומטית כרונית (CTE). במהלך קיץ 2011, שלושה אנפורסרים ב-NHL מתו. דרק בוגארד מת בגיל 28 בעקבות שימוש לסירוגין של משככי כאבים ואלכוהול. ריק ריפן מת בגיל 27 ממה שאושר מאוחר יותר כהתאבדות. וייד בלק (אנ') נמצא מת בגיל 35 בחדר המלון שלו בטורונטו בנסיבות שגרמו למקורות משטרתיים של התקשורת לקטלג את מותו כהתאבדות.
ג'ורג' לארק, שחקן הוקי בעבר ופוליטיקאי ופרשן ספורט בהווה, הציע לאיגוד השחקנים של הליגה הלאומית של ההוקי לספק ייעוץ לאנפורסרים, אך עיתונאי הספורט והסופר רוי מקרגור טען בתוקף שלאור האירועים הטראגיים האחרונים יש לבטל את התפקיד לחלוטין. כתב הספורט של הניו יורק טיימס ג'ון סניף סבר כי יש לקשור בין מותו של בוגארד ומגפת ה-CTE, לבין טראומת הראש המתמשכת של האנפורסרים.
וייד בלק, אנפורסר