חיל המשלוח העיראקי במלחמת העצמאות
עמדת עיראק במהלכים שהובילו למלחמת העצמאות

עד 1944 שימש כראש ממשלה נורי סעיד, שהיה מדינאי פרו-בריטי מתון, וב-1942 הגיש לבריטים תוכנית בשם "הספר הכחול" שעיקרה איחוד עיראק, סוריה וארץ ישראל תחת שלטון האשמי, כאשר ליהודים ניתנת מידה של אוטונומיה. סעיד הוחלף ב-1944 בחמדי אל-פאצ'צ'י. אל פאצ'צ'י היה אחד משורת ראשי ממשלה שהתרחקו מהקו של נורי סעיד, וגילו נטיות קיצוניות ורצון למעורבות בעניין הפלסטיני.
ב-1945 נמנתה עיראק על המדינות המייסדות של הליגה הערבית. לאחר מכן הייתה בעלת קול חשוב בליגה, ואחת ממובילות המדיניות של מדינות ערב. בשנים אלו, שבין מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות הלכה הליגה והקצינה מבחינת היחס לבעיית ארץ ישראל. לא רק שהתנגדה להצעות החלוקה, אלא שאף מסרה את הנהגת ערביי ארץ ישראל לידי הסיעה הקיצונית ביותר, בראשה עמד המופתי. בין הקיצוניות שבמדינות עמדה עיראק.
ביולי 1946 התכנסו ראשי הליגה, ביזמת חמדי אל פאצ'צ'י, ששימש כשליח מיוחד של עיראק אל הליגה הערבית, בעיירה בלודאן שבסוריה, על מנת להתמודד עם החלטות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית בנוגע לארץ ישראל. האספה החליטה כי אם יוצאו החלטות הוועדה לפועל, יחרימו מדינות ערב את בריטניה וארצות הברית בחרם תרבותי וכלכלי. החל מספטמבר 1947, כאשר נראה היה כי תוכנית החלוקה קורמת עור וגידים, ובקרוב תזכה לתמיכה בינלאומית, דחפה עיראק, בהנהגת ראש ממשלתה סאלח ג'בר את ראשי הליגה למדיניות לוחמנית כנגד החלוקה המתגבשת. בשלוש ישיבות של הליגה הערבית, בסאופר שבלבנון בספטמבר 1947, בעאליי שבלבנון באוקטובר 1947 ובקהיר בדצמבר 1947 דחפה עיראק למימוש החלטות בלודאן, תוך פגיעה אפשרית בכלכלת המדינות המפיקות נפט, אם יוחרמו ארצות הברית ובריטניה כפי שחייבו ההחלטות. ראשי הליגה הערבית דחו את הדרישה העיראקית לחרם נפט, אך על מנת לפצות את עיראק, התקבלה הצעת מזכיר הליגה, עבד א-רחמן עזאם לפיה הועמד קצין עיראקי, לואא' (דרגת קצונה עיראקית המקבילה לדרגת אלוף) איסמעיל ספואת בראש "ועדה טכנית קבועה" שתדון בנושא הצבאי של הסכסוך היהודי ערבי. עם זאת סוכם כי הלחימה בארץ ישראל עצמה תיערך באמצעות הלוחמים הפלסטינים ו"צבא ההצלה", וכי צבאות ערב ייערכו בתחילה רק בסמוך לגבולות. בנובמבר 1947 כאשר הצביע האו"מ על תוכנית החלוקה, התנגדו לה כל מדינות ערב, ובכללן עיראק.
נראה כי מדיניותו הקיצונית של ג'בר נועדה בין היתר על מנת לפייס את ההמון העיראקי, ולאפשר משא ומתן שקט עם בריטניה על חתימת הסכם חדש, שיחליף את ההסכם האנגלו עיראקי מ-1930. בינואר 1948 פרצו מהומות בבגדאד שחייבו את העוצר עבד אל-אילה להחליף את ג'בר במוחמד א-סדר.
לאחר ועידה נוספת של ראשי הליגה בקהיר, בפברואר 1948 התמנה ספואת ל"מפקד כללי של הכוחות הערבים בפלשתינה", אך מעולם לא נטל בידיו את הפיקוד בפועל, וזה נותר בידי קאוקג'י, שהיחסים בינו ובין ספואת לא היו ברורים. באפריל 1948 דרש ספואת מראשי הליגה הערבית כי יבנה כוח שימנה 5 דיוויזיות לפחות, עם שש טייסות מטוסי קרב והפצצה, תחת פיקוד ערבי מאוחד. בפועל תמכו המצרים בכוחות מקומיים שהיו תחת השפעת משפחת חוסייני בעוד שהעיראקים תמכו בצבא ההצלה שכלל אף כמה מאות מתנדבים עיראקים. מבחינה פוליטית היו המצרים מעוניינים בהקמת מדינה ערבית עצמאית, שתהיה תחת השפעתם, בעוד שהעיראקים היו בעלי עניין לחזק את כוחו של עבדאללה ושל השושלת ההאשמית. חילוקי הדעות הפוליטיים מנעו פעולה משותפת והקמת מפקדה משותפת
צבא ההצלה פעל, בפיקודו של קאוקג'י, החל מינואר 1948, וספג תבוסה משמעותית בקרב משמר העמק באפריל 1948. הערכתו של ספואת כי יהיה צורך במספר רב יותר של חיילים וסיוע כבד יותר משסיפקו מתנדבי צבא ההצלה נראתה ריאלית.
באפריל נועד העוצר העיראקי עבד אל-אילה עם עבדאללה ועם פארוק מלך מצרים. עבד אל-אילה הפך להיות הכוח הדוחף לפלישה מזוינת של הכוח הצבאי של מדינות ערב למדינה היהודית, כשזו תוקם. סוכם, כי על אף שאת דרישתו של ספואת להקים כוח בן חמש דיוויזיות בפיקוד מאוחד לא ניתן יהיה למלא, יפלשו כוחות מדינות ערב לשטח המדינה היהודית, משזו תוקם ב-15 במאי, בכל כוח שיצליחו להעמיד לרשות מטרה זו. הסכמתם של שליטי מדינות ערב לקו הנוקשה שהובילה עיראק נבעה ממספר גורמים כגון כישלון צבא ההצלה, או ההערכה כי עבדאללה יפלוש לשטח ארץ ישראל ממילא לאחר ההכרזה, וייהנה מרווחים טריטוריאליים על חשבון מדינות ערב האחרות ובראשן מצרים. עם זאת הביאו המהלכים להחלטה על פלישה שקדמה אך בימים אחדים לפלישה עצמה, כאשר הכוח הפולש קטן בהרבה מזה שנדרש על ידי הוועדה הצבאית שהקימה הליגה בראשות ספואת. הפיקוד העליון על הכוח ניתן לקצין העיראקי לואא' נור א-דין מחמוד, אם כי כמה ימים לאחר מכן נתמנה עבדאללה למפקד הכוח המאוחד, ונור א-דין הוכרז כסגנו. הייתה זו פיקציה, ופיקוד מאוחד לא היה לצבאות הפולשים בשום שלב. מחמוד היה למפקדו של הכוח העיראקי הפולש בלבד, שהלך והתארגן בימים הראשונים של מאי לקראת הפלישה עצמה.