stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב פרוחורובקה
מהלך הקרב > 12 ביולי – הקרב העיקרי

לקראת שעה 3:00 יחידות הצבא האדום התמקמו בשטחי כינוס לקראת פתיחת מתקפת הנגד המתוכננת. לקראת שעה 6:00 התברר שיחידות של קורפוס הפאנצר ה-3 השתלטו על ראש גשר בגדה המערבית של נהר דונייץ, ובכך יצרו איום על עורפה של ארמיית הטנקים החמישית. כתוצאה מכך נאלץ הפיקוד הסובייטי להעביר לאזור חלק מהיחידות שנועדו לקחת חלק בהתקפת הנגד (שכללו כ-150 כלי רכב משוריינים), כדי לבלום את המשך ההתקדמות של דיוויזיית הפאנצר ה-6 מערבה. כמו כן, הוחלט להקדים את שעת הפתיחה של המתקפה משעה 10:00 לשעה 8:30. בשעה 8:00 החלו מטוסי הלופטוואפה להפציץ את הכוחות הסובייטיים, במטרה להכין את הקרקע להמשך המתקפה הגרמנית לכיוון פרוחורובקה, ובמקביל החל גם חיל האוויר הסובייטי להפציץ את היחידות הגרמניות באזור, כהכנה למתקפת הנגד. בשעה 8:15 פתחה הארטילריה הסובייטית בהרעשה מקדימה קצרה יחסית. בשעה 8:30 רוטמיסטרוב נתן פקודה ליחידותיו לפתוח במתקפה. בהתאם לעדויות של הגרמנים, הם היו הראשונים שראו את השריון הסובייטי המתקדם והחלו בהתארגנות. הדבר איפשר להם להיערך ולהתחיל בירי מאורגן על השריון הסובייטי המתקדם. בהתאם לעדות של פאבל רוטמיסטרוב טנקים סובייטים עברו את השריון הגרמני וגרמו לו אבדות קשות. הדבר לא סביר כי טנקים גרמנים עמדו במקום היו מוכנים למתקפה (הם היו צריכים להתחיל לנוע רק ב-9:10). כתוצאה מכך קורפוס ה-29 הסובייטי ספג מכה קשה ואבדות קשות. כמו כן, מטוסים גרמנים תקפו את השריון סובייטי מהאוויר. קרב טנקים נמשך מטווחים קצרים ופה לסובייטים היה יתרון. גם באוויר היה הקרב קשה והגרמנים ריכזו באזור כמעט את כול המטוסים שהיו ברשותם.
בשעה 11:15 גרמנים ניסו לחצות את נהר פסל במטרה להגיע לעורף של יחידות הצבא האדום. ניסיון זה נכשל, אך טנקים גרמנים שעמדו בשפה המערבית הגבוהה יכלו להפגיז ביעילות את היחידות הצבא האדום שנמצאו בקרבת מקום.
במשך מספר שעות נערך קרב סביב גבע 226.6 ובסופו של דבר הצבא האדום נסוג, אך לגרמנים התוקפים היו אבדות לא מבוטלות.
טנקים סובייטים נכנסו לחלק הדרומי של כפר אוקטיאברסקי והגיעו לגבע 252.2 אך לאור אש כבדה לא יכלו להתקדם.
יחידות טנקים סובייטיות עקפו את החזית המערבית של דיוויזיית האס אס השלישית והחלו להתקדם לכיוון גבע 241.6 אך נתקלו בטנקים של דיוויזיית אס אס דאס רייך ולאחר קרב נאלצו לסגת.
לקראת השעה 13:00 טנקים של דיוויזיית האס אס השלישית הצליחו להתקדם עד כק"מ צפונה. לקראת שעה 17:00 גם יחידות דיוויזיית אס אס דאס רייך היו יכולים לדווח על התקדמות אך מועטה. לעומת זאת התברר שלמרות הכול, יחידות דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה לא יכולים להגיע לפרוחורובקה עצמה. לקראת הערב החזית התייצבה ואף צד לא השיג את מטרותיו. גרמנים יכלו לפנות את כול כלי השריון שנפגעו, לעומת זאת אבדות של השריון הסובייטי היו גבוהות והם לא יכלו לפנות את הכלים שנפגעו.
מצב הכוחות והתקדמות דלה גרמו לפיקוד גרמני להחליט על הפסקת פעולות התקפיות. לעומת זאת, הפיקוד הסובייטי המשיך בניסיונות לתקוף, אך ללא הצלחה של ממש.
תוצאות הקרב

בהתאם לנתונים גרמנים הם פינו משדה הקרב 54 מתוך 59 כלים שנפגעו. איבוד מספר כה גדול של טנקים לא איפשר לוורמאכט להמשיך במתקפה. ב-13 ביולי דרש אדולף היטלר מאריך פון מנשטיין וגינטר פון קלוגה להגיע למפקדתו מאורת הזאב. תחילת פלישת בעלות הברית לסיציליה הדאיגה את הפיקוד הגרמני. היטלר דרש להפסיק את הפעילות ההתקפית ואף העביר חלק מהכוחות למערב. קלוגה תמך בהחלטה זו מכיוון שבכל מקרה הוא כבר החל בנסיגת הכוחות. מנשטיין לעומת זאת היה מאוכזב. הוא היה בדעה שכוחותיו נמצאות על סף פריצת דרך ועם השלמות העתודות הם יכולים להמשיך במתקפה.
כוחות הצבא האדום הצליחו אמנם לעצור את המשך ההתקדמות הגרמנית לכיוון פרוחורובקה, אך הם עצמם לא הצליחו להגיע להישגים כלשהם, ומתקפת הנגד הכושלת שלהם עלתה להם במחיר כבד. ייתכן שהפיקוד הסובייטי יכול היה לעשות שימוש נכון יותר בארמיית הטנקים הרעננה שעמדה לרשותו, שנפגעה קשות במהלך הקרב. יוסיף סטלין זעם על היקף האבידות הגדול. לאזור נשלחה ועדה בראשות גאורגי מלנקוב לבדיקת הנושא. באותה תקופה פאבל רוטמיסטרוב טען שרק במהלך 12 ביולי כוחות הוורמאכט איבדו כ-500 כלי שריון, אולם לטענות אלו לא היה שום ביסוס. תודות להגנה שפאבל רוטמיסטרוב קיבל מהפיקוד העליון הסובייטי וההצלחות של המשך קרב קורסק, ובמיוחד במהלך מתקפת הנגד הסובייטית לכיוון בלגורוד וחרקוב (מבצע רומיאנצב), הוא לא ספג עונש כלשהו.
בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם השנייה הציבור הרחב בברית המועצות לא ידע על הקרב. החל משנת 1953 החלו להתפרסם מאמרים על חשיבות הקרב והיקף האבידות הגדול בקרב כוחות השריון של הנאצים. הדבר התבסס על כך שארמיית טנקים ה-5 הסובייטית לחמה נגד כול שלוש הדיוויזיות של קורפוס ה-2 של אס אס. הדבר אפשר להגדיל באופן משמעותי את היקף הכוח הגרמני ולהציג מספר גדול של אבדות גרמניות בהתאם. עם השנים סביב הנושא השתרש מיתוס של ממש. בשנת 1969 החלה הקרנה של הפרק הראשון של סדרת סרטים השחרור שהוקדש לאירועי קרב קורסק וקרב פרוחורובקה בפרט. תסריט הסרט היה מבוסס על עמדות מפקדים סובייטים לרבות פאבל רוטמיסטרוב שהיה אחד מדמויות של הפרק. עם התפרקות ברית המועצות התבררה התמונה המאוזנת יותר של הקרב שנתמכת עתה גם על ידי ההיסטוריונים הרוסים. גם על לדעתם ארמיית טנקים ה-5 לחמה רק נגד חלק של קורפוס ה-2 הגרמני והיקף האבדות הגרמניות היה נמוך בהרבה. כמו כן המצב לאחר הקרב לא היה "שבירת עמוד השדרה של השריון הגרמני" כפי שרוטמיסטרוב הציג בזכרונותיו והיסטוריונים סובייטיים הציגו בעבודתם.
הערכות הכוחות היריבים ערב קרב פרוחורובקה
א. ו. מרלנד

ארנסט וייטוורת' מרלנד (באנגלית: Ernest Whitworth Marland, נודע גם כ-E. W. Marland;‏ 8 במאי 1874 –  3 באוקטובר 1941) היה עורך דין, איש תעשיית הנפט ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1933–1935, ולאחר מכן ועד 1939 כמושל אוקלהומה העשירי. כאיש המפלגה הדמוקרטית יזם מרלנד את "הליטל ניו דיל" (Little New Deal) באוקלהומה במהלך השפל הגדול, ופעל להקל על מצוקתם של המובטלים במדינתו, ולבנות תשתיות כהשקעה בעתיד.
מרלנד צבר הון בעסקי הנפט בפנסילבניה במהלך העשור הראשון של המאה ה-20, ובאוקלהומה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, ואיבד אותו בשתי הפעמים בשל התנודתיות של הענף. בשיא עושרו בשנות ה-20, בנה מרלנד אחוזה בפונקה סיטי שבאוקלהומה שנודעה בשם "ארמון הערבות" (Palace of the Prairies), לאחר שהכיר לאליטה החברתית המקומית את העיסוק בציד שועלים ובפולו. אחוזתו הוכרה כציון דרך היסטורי. מעון מרלנד-פריז, ביתו לשעבר בשדרות גרנד שבפונקה סיטי, רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
למרלנד ולאשתו הראשונה וירג'יניה לא נולדו ילדים. כדי לחלוק את עושרם וכדי לסייע לאחותה של וירג'יניה, מרגרט רוברטס ולמשפחתה, הם אימצו ב-1916 את שני ילדיהם, ג'ורג' ולידי, שהיו אז בגיל 19 ו-16. בני הזוג מרלנד שלחו אותם לבית ספר פרטי והעניקו להם הזדמנויות נוספות. שנתיים לאחר מותה של וירג'יניה ב-1926, בוטל אימוצה של לידי, ומרלנד נשא אותה לאישה. היא הייתה רעייתו בעת שכיהן בבית הנבחרים ובעת שכיהן כמושל.
ראשית חייו

ארנסט מרלנד נולד בפיטסבורג, פנסילבניה. אביו היה בעל טחנת קמח בעיר, שבערוב ימיו התפאר בכך שמעולם לא הוכרזה שביתה בטחנת הקמח שלו ושעובדיו זכרו אותו כמי שהיה "תמיד הוגן לפועלים". תכונה זו של אביו של מרלנד נטעה בו את האמונה בקפיטליזם ואת ההבנה בחשיבות יחסי עבודה תקינים.
מרלנד התחנך בבתי ספר פרטיים. את לימודי הקולג' ולימודי המשפטים הוא עשה במסלול מהיר, וב-1893, כשהיה בן 19, הוא קיבל כבר את התואר שלו במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן.
נישואים ומשפחה

שלא כמו רוב הגברים בתקופתו, העדיף מרלנד להמתין עם הקמת משפחה עד אשר יתבסס כלכלית. ב-1903 הוא נשא בפילדלפיה לאישה את מרי וירג'יניה קולינס, שנודעה בשם וירג'יניה. ב-1907 הוא כבר היה מיליונר כתוצאה מעסקי הנפט שלו בפנסילבניה, אך הפסיד הון כתוצאה משפל כלכלי. יחד עם משפחתו הוא החליט לעבור לאוקלהומה, שם הם הגיעו להצלחה מחודשת כתוצאה מהשגשוג בענף הנפט שם. לזוג מרלנד לא היו ילדים משלהם.
ב-1916, כדי לסייע לאחותה של וירג'יניה, מרגרט רוברטס, ולבעלה ג'ורג', וכדי לחלוק את עושרם, אימצו מרלנד ורעייתו את שני ילדיהם: ג'ורג' ולידי, שהיו אז בגיל 19 ו-16, בהתאמה. הם שלחו אותם לבתי ספר פרטיים והעניקו להם הזדמנויות נוספות להתקדם בחיים. נישואיהם של בני הזוג מרלנד נקטעו עם מותה של וירג'יניה כתוצאה מדלקת ריאות ב-1926.
שנתיים לאחר מכן, בוטל האימוץ של לידי רוברטס. ב-1928 נשא אותה מרלנד לאישה בפילדלפיה. היא הייתה אז בת 28 והוא בן 54. השניים היו נשואים עד למותו של מרלנד ב-1941.
קריירה עסקית

לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים, שב מרלנד לפיטסבורג, שם הוא החל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי. הוא החל לגלות עניין בגאולוגיה, ונכנס לפעילות בתעשיית הנפט המתפתחת של פנסילבניה. הוא השקיע כספים בקידוחים חדשים וחברות חדשות, וכשהיה בן 33, הוא הפך כבר למיליונר שבנה את עצמו במו ידיו.
באותה שנה, איבד מרלנד מיליונים בפאניקה של 1907 (אנ'). ב-1908 הוא כבר היה מרושש וחסר עבודה. בתקווה להתחיל חיים חדשים, עברו מרלנד ורעייתו למדינה החדשה שהוקמה אז, אוקלהומה. הם התיישבו בפונקה סיטי, שם חידש מרלנד את קריירת הנפט שלו.
בתחילה הקים מרלנד את "חברת ראנץ' אויל 101". הוא הצליח בצבירת הונו מחדש, וב-1920 ניתן היה להעריך את הונו ב-85 מיליון דולר (יותר מ-1.18 מיליארד דולר בערכים של 2021). באותה שנה הוא הקים את חברת הנפט מרלנד בפונקה סיטי, ושימש כנשיאה. ב-1928 השתלט על החברה השתלטות עוינת ג'ק מורגן הבן והיא מוזגה עם חברת הנפט והתחבורה הקונטיננטלית (Conoco). אימפריית הנפט של מרלנד קרסה, הוא סולק מהחברה ובמקומו כנשיא החברה מונה דן מורן. בפעם השנייה בחייו הפסיד מרלנד את כל הונו.
חבר בית הנבחרים

על אף הרקע העסקי שלו, מרלנד לא היה איש המפלגה הרפובליקנית. היחס לו זכה מידיו של מורגן ושאר הענקים המונופוליסטים במזרח, גרמו לו לסלוד מהם, והובילו אותו להיות חבר המפלגה הדמוקרטית. מרלנד תמך במדיניות הניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט החל מראשית נשיאותו של זה האחרון. בזכות קשריו עם רוזוולט, הוא נבחר ב-1932 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השמיני של אוקלהומה. עד לבחירתו לא אויש מושב זה על ידי אף דמוקרט במשך 15 שנים.
מרלנד כיהן בבית הנבחרים תקופת כהונה אחד בשנים 1933–1935. הוא דחה הצעה להיבחר לכהונה שנייה לאחר שהציג את מועמדותו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אוקלהומה, במקומו של המושל המכהן ויליאם מארי. מרלנד ניצח הן בבחירות המקדימות, והן בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר 1934 והיה למושל אוקלהומה העשירי.
מושל אוקלהומה

ב-15 בינואר 1935 הושבע מרלנד כמושל אוקלהומה העשירי. אשתו השנייה ובתו המאומצת לשעבר, לידי רוברטס מרלנד, הייתה לגברת הראשונה של אוקלהומה.
עד מהרה יזם מרלנד תוכנית שנודעה כ"ניו דיל הקטן" (Little New Deal). מלכתחילה, הן בית הנבחרים והן הסנאט של אוקלהומה לא אהדו את תוכניותיו של מרלנד. בית המחוקקים היה מעוניין יותר בהפחתת הגרעון המדינתי העצום, שבמונחים כספיים של ראשית המאה ה-21 הגיע לכרבע מיליארד דולר. מרלנד, שהיה תומך נלהב של רוזוולט, הביע את הצורך של ממשלת המדינה לפעול בשיתוף הממשל הפדרלי למציאת משרות ולתמיכה במשפחות הנזקקות.
על אף מאמציו של מרלנד, רוב הפוליטיקאים של אוקלהומה מעולם לא התחברו למדיניות הניו דיל. הצעדים שבית המחוקקים ציפה שיינקטו היו הפחתת המיסוי על משקי הבית, הגדלת הסיוע למערכת החינוך, והעלאת מס המכירות המדינתי לשני אחוז. מרלנד הגיש הצעת חוק לייחוד כספי גביית מס המכירות לסיוע לנכים, לקשישים ולילדים.
באותה עת הגיע מספר המובטלים באוקלהומה לכ-150,000 ומספר הנזקקים הגיע לכ-700,000. מרלנד ביקש מבית המחוקקים שיקים ועדה שתתווה את המדיניות לפיתוח התשתית הפיננסית של המדינה באמצעות השקעות שייצרו כלכלה מגוונת יותר. בית המחוקקים הקים ועדה של 15 חברים לתכנון ולמשאבים. הוועדה פעלה בשיתוף פעולה עם מינהל קידום העבודות כדי ליצור משרות באמצעות מיזמי עבודות ציבוריות כמו בניית סכרים ושתילת עצים. מחלקת הכבישים המדינתית הרחיבה את עבודות הסלילה שלה ויצרה אלפי משרות. אתרים היסטוריים חודשו, חפירות ארכאולוגיות בוצעו כדי לזהות ולשמר משאבי טבע, ובוצע טיוב במשאבי טבע אחרים.
אף על פי שלא עלה בידו של מרלנד לאזן את תקציב המדינה, הוא הקים את משטרת התנועה של אוקלהומה ואת נציבות הנפט הבין-מדינתית. באמצעות נציבות הנפט, הסכימו שש מדינות שבהן הופק נפט להנהיג שימור של משאבי הנפט ולהנהיג תעריף נפט הוגן. הגוף המנהל של הנציבות היה ועדה, שמרלנד נבחר כנשיאה הראשון.
עד לתום כהונתו כמושל יזם מרלנד יותר מ-1,300 מיזמים של מינהל קידום העבודות, ויצר משרות ליותר מ-90,000 תושבי אוקלהומה.
כהונתו של מרלנד כמושל אוקלהומה הסתיימה ב-9 בינואר 1939. לאחר תום כהונתו הוא שב לפונקה סיטי וניסה להקים מחדש את חברת הנפט שלו. ב-1940 הוא ניסה להתמודד שוב על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח על ידי המועמד הרפובליקני.
מותו והנצחתו

ארנסט וייטוורת' מרלנד נפטר בפונקה סיטי ב-3 באוקטובר 1941, בגיל 67, כתוצאה ממחלת לב. הוא נטמן בבית הקברות אוד פלווס שבעיר.
אחוזתו, הבנויה בסגנון איטלקי, אחוזת א. ו. מרלנד המונה 55 חדרים, ושעוצבה על ידי האדריכל ג'ון דאנקן פורסייט, הוכרזה ב-1977 כציון דרך היסטורי לאומי.
ביתו הקודם של מרלנד, השוכן בשדרת גרנד שבפונקה סיטי, הכולל שטח של שמונה אקרים של גנים, רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הערות שוליים

↑  "Lydie Roberts Marland". Tulsa World. Associated Press.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453935805171  GND: 1127237837  ISNI: 0000 0000 3721 8290  LCCN: n88241021  SNAC: w6qj81h1  SUDOC: 231137257  US Congress: M000138  VIAF: 4036395   WorldCat (עם VIAF): 4036395
אברהם פולונסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בפברואר 1906 קאלושין, רפובליקת פולין 
 פטירה:  24 בנובמבר 1995 (בגיל 89) איברי-סיר-סן, צרפת 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, צרפת, ישראל 
 
אברהם פולונסקי (בצרפתית: Abraham Polonski‏, 28 בינואר 1903, ביאליסטוק, האימפריה הרוסית – ?) הוא מייסד המחתרת היהודית בצרפת של וישי בימי הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, שנקראה "היד החזקה" (בצרפתית: La Main Forte).
היה מתלמידיו של זאב ז'בוטינסקי. חי בעיר טולוז בצרפת.
תולדות חייו

אברהם פולונסקי, הידוע גם בכינויו "פול" או "מסייה פול", נולד ב-1903 ברוסיה לימה פולונסקי וציפורה לבית יזרניצקי. כשהיה פולונסקי בן שנתיים פרצה מהפכת 1905 באימפריה הרוסית. אביו לימה, שהיה ידוע באהבתו לארץ ישראל ובנטיותיו המהפכניות, נשלח למאסר. לאחר 3 שנים חזר הביתה. מספר ימים לאחר מכן אברהם ואמו נפרדו מהאב במטרה לעלות לארץ ישראל. אביו לא יכול היה להצטרף משום שהשלטונות ברוסיה עדיין הגבילו את צעדיו. המסע לארץ ישראל לא היה פשוט, אך בסופו של דבר בשנת 1909 הם הגיעו ליפו שבארץ ישראל.
בשנת 1911 כשהיה אברהם בן 8 עלה גם אביו לארץ ישראל. כמה שנים לאחר מכן נולדה אחותו של אברהם ששמה יהודית.
בדצמבר 1914 בישר שכן למשפחה כי הטורקים מגרשים את היהודים מיפו ומתל אביב. עד הבוקר כבר הייתה המשפחה על ספינת הגירוש לאלכסנדריה שבמצרים. לאחר חודשים רבים החליטו הוריו לעזוב את אלכסנדריה ולהיטלטל במסע ארוך ורב תלאות. הם עברו דרך יוון, סרביה, בולגריה ורומניה. בסופו של דבר הגיעו לסלונים שבבלארוס.
פעילותו לפני מלחמת העולם השנייה

כנער, התמנה פול למפקד זוטר במחתרת הקומסומול, מחתרת ציונית חלוצית בברית המועצות. ב-1 במרץ 1919 עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה החלו פרעות ביהודים בעיר הבירה קייב, ובתוך יומיים התפשטו אל שטחה של אוקראינה כולה. עד מהרה התפורר התא המחתרתי הגדול והפעיל של פולונסקי.
במרץ 1923 עזב את רוסיה מולדתו לתמיד והגיע לקוטן שבגרמניה. בתום שנת הלימודים הראשונה עזב אברהם את קוטן ועבר לעיר הולדנבורג. בינואר 1924 עבר אברהם לעיר לייז' שבבלגיה, לאוניברסיטת מונטיפיורי. באוניברסיטה עלה בידו להשיג את "דרכון ננסן", דרכון בין-לאומי המאפשר לנוע ממדינה למדינה. השהות בבלגיה לא סיפקה אותו והוא החליט לעזוב את בלגיה ולעבור ללמוד באוניברסיטת טולוז שבצרפת. בשנת 1927 סיים את לימודיו כמהנדס מוסמך.
בשנת 1931 התחתן עם אוז'יני, שפגש עוד בגרמניה, ניפרד ממנה כאשר עבר לבלגיה וניפגש איתה שוב בצרפת.
בעקבות עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, ובעקבות מעשיו כלפי היהודים, החליט פולונסקי לפעול למען המחתרת העתידה לקום והקים מפעל לרדיו "רדיה". מפעל זה שימש ככלי נשק של אמצעי קשר בין האנשים ברחבי העולם.
בוקר אחד כשנכנס למפעל הגז שבו עבד כבר 11 שנה, נתקל מבטו של אברהם בכרזה בולטת שבחר מישהו לתלות בכניסה :
"מקומם של היהודים אינו במפעל צרפתי!"
בכך שאיש לא מצא לנכון להסיר את הכרזה הוא ראה הסכמה של כלל הפועלים לאמירה זו. משם המצב רק הלך והדרדר. בכירי המפעל קראו לו פעמים רבות לבירורים על מנת למצוא סיבה לפטר אותו. כך גם הפועלים הנוספים, התייחסו אליו בהסתייגות.
פולונסקי פיתח את השקפת עולמו הייחודית, על פיה יש בכוחו של כל יהודי לפעול ולהשפיע על גורל העם היהודי. הוא ראה בעובדת פיזורם של היהודים ברחבי העולם כוח העשוי לחולל שינוי כלפיהם ברחבי העולם כולו. תפיסת עולם זו התבססה על ההיסטוריה, אשר, כך האמין, הושפעה מאוד מהמעשים ומהמחדלים של היהודים לאורך השנים. פולונסקי היה נחוש בדעתו לעשות, להשפיע ובסופו של דבר לשנות את המציאות.
הקמת "היד החזקה"

ב-31 באוגוסט 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה. שלושה ימים לאחר מכן גויסו פולונסקי וחבריו לצבא הצרפתי, אך הוא שוחרר ב-12 באוקטובר וחזר לביתו.
פולנסקי ואשתו החליטו להקים מחתרת יהודית ששמה יהיה "היד החזקה". שם זה מביע את השקפת עולמם: לא עוד קבלת הגורל בהרכנת ראש, אלא יכולת לעצב, לשנות ולהשפיע. בנוסף, שם זה כולל גם את הפסוק "ביד חזקה ובזרוע נטויה". בנוסף הם החליטו לשנות את שמותיהם הפרטיים, אברהם יקרא "פול", קיצור של פולונסקי, ואוז'יני אשתו תקרא "בת מתתיהו" על שם אביה. חצי שנה לאחר שינוי שמותיהם, המחתרת נפתחה באופן רשמי וחבר אליה לוסיאן לובלין (שלימים חלק עם פול את הפיקוד על המחתרת), ידידו של פול.
ב-10 במאי 1940 צרפת מצאה עצמה לבדה במערכה נגד הגרמנים, ובתוך זמן קצר הצבא הצרפתי התפורר. ב-14 ביוני צעדו החיילים הגרמנים בחוצות עיר הבירה פריז. ב-22 ביוני 1940 נחתם בין צרפת לבין הגרמנים מסמך אשר באופן רשמי היה הסכם שביתת נשק, אך באופן מעשי - הסכם כניעה לכל דבר. צרפת חולקה לשניים. חלק אחד כבוש בידי הגרמנים, וחלק שני - משוחרר כביכול. ביולי החליטו לשים קץ למשטר הרפובליקה ולהעניק למרשל פטן את המעמד של "ראש המדינה הצרפתית" וסמכויות שלטון מלאות. פטן הקים ממשלה חדשה, אשר ישבה בווישי שבדרום צרפת. ממשלה זו, אשר נודעה בשם "ממשלת וישי", שיתפה פעולה עם הנאצים.
לכן בקיץ 1940 החליט פולנסקי על הקמתה של "היד החזקה". פול ואוז'יני פנו לחברים שתמכו ברעיון בעבר אשר נראה להם מתאים, ובהם לייב זופרנר, דוד ואריאן קנוט וצעירים ארץ ישראלים אחדים. יחד החלו לחשוב על דרכי הארגון, על אופי פעולותיו ועל אלה שיכללו בין שורותיו.
"המבצר"- התא המחתרתי הראשון, הוקם בטולוז וכלל מפקד, 2 מפקדי מחלקות, 4 מפקדי משמרות, 4 שומרים ראשונים ו-4 שומרים. 15 איש בסך הכל.
הקמת "היד החזקה" > ערכיה של המחתרת

מטרותיה הרשמיות של המחתרת הייתה הגנה והתקפה גם יחד. אופן פעולתה היה בצורה חשאית מוחלטת והחברים בה היו צריכים להיות נאמנים ולשמור על משמעת דייקנית. המחתרת הורכבה מתאים, שכל אחד מהם נקרא "מבצר". חברי מבצר אחד לא ידעו דבר על חברי המבצרים האחרים.
בפיקוד עמדו פול ולוסיאן לובלין.
באמצע אוגוסט 1940 זימן פול לביתו קבוצת חברים קטנה במטרה לדון על המשך דרכה של המחתרת. בפגישה חשובה זו נקבעו נושאי המערכה העיקריים של הארגון, מתוך כוונה לסייע לכל יהודי להינצל מהסכנות המאיימות עליו תחת הכיבוש הנאצי ושלטון וישי. החלטה חשובה נוספת הייתה לא להכפיף את "היד החזקה" לשום גוף ציוני קיים.
עקרונות המחתרת נוסחו כך:
"מטרות משני סוגים לנו: קצרות טווח וארוכות טווח. הראשונה והחשובה שבמטרות קצרות הטווח היא הישרדות העם היהודי במשך המלחמה. זוהי מטרה עליונה ואנו נעשה הכל להשגתה. כיהודים נפעל להקמתה של מדינה יהודית בארץ ישראל; כיהודים צרפתים ניקח חלק מלא במלחמה נגד גרמניה הנאצית.
ואולם, לפנינו מטרות גם לטווח הארוך. היות שעצם קיומו של העם היהודי בתום אלפיים שנות גלות אינו מוסבר בדרך הטבע. אנו מניחים כי בדרך זו או אחרת בכוחנו להגשים את חזונם של הנביאים "לא ישא גוי אל גוי חרב ולא ילמדו עוד מלחמה". באמצעותו יוכל העם היהודי להביא את העולם כולו לשלום. הגשמתו של החזון הזה היא שתשיב לעם ישראל את ביטחונו ותציב אותו במקום הראוי במשפחת העמים.
לקריאה נוספת

יהודה בן-דוד, ביד חזקה. אברהם פולונסקי והמחתרת היהודית בצרפת במלחמת העולם השנייה, משרד הביטחון, 2002, ISBN 965-05-1189X
נחל איילון

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  50 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  420 (8 בינואר 2013 - ספיקת שיא) מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  815 קמ"ר 
 מוצא:  הרי יהודה דרומית לרמאללה
 יובלים:  נחל כופר, נחל שפירים, נחל גמזו, נחל נטוף, נחל בית חורון, נחל אזור, נחל דניאל, נחל גזר, נחל כפירה, נחל יהוד, נחל נחשון, נחל ענבה, נחל בית חנן, נחל שעלבים 
 שפך:  נחל הירקון 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) מוצא נחל איילון(למפת הרי ירושלים רגילה) מוצא נחל איילון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוצא נחל איילון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוצא נחל איילון
 
נחל איילון דרומית מערבית לנמל התעופה בן-גוריון (מימין למטה)
נחל איילון זורם בשטח פארק אריאל שרון במבואות תל אביב
בתחתית הצילום מצד ימין גשר שרונה על מעבר מוסררה ממנו מתפתל צפון מערבה המוסררה התוחם בערוצו את פרדס גולדברג ממערב וצפון כאשר ממזרח הפרדס נתחם בדרך אבא הלל סילבר של ימינו ברמת גן. הלולאה בשמאל הצילום היא הפיתול שיושר ועל בסיסו נסלל רחוב חרוזים ברמת גן ו"יער בראשית" הצמוד לו בתחום פארק הירקון.
תעלת האיילון במבט מגשר מוזס לכיוון המע"ר של רמת גן
המפגש עם הירקון
מאגר איילון מלא בחורף, פברואר 2022
נַחַל אַיָּלוֹן הוא נחל אכזב (אך היה בעבר נחל איתן) שמוצאו בהרי יהודה, דרומית לרמאללה, והוא נשפך לנחל הירקון בתל אביב. אורכו הכולל של הנחל הוא כחמישים קילומטר ושטח אגן הניקוז שלו כ-815 קילומטר רבוע. הנחל מנקז, בין היתר, את נחל גזר, נחל ברקת, נחל בית עריף, נחל נטוף, נחל כופר, נחל יהוד, נחל מודיעים, נחל שפירים ונחל ענבה.
מקור השם

הנחל היה מוכר בעבר בשמו הערבי: וָאדִי מוּסְרָרָה (وادي المصرارة "ואדי אל-מצרארה"). יש המפרשים את השם הערבי במשמעות "צרורות אבנים" (صرّة "צֻרָה"= צרור). את שמו העברי קיבל מעמק איילון בו הוא עובר, לאורכו. השמות הקודמים של הנחל: w. Salman, w. Kabir, w. Salama, w. Musrara (מועתקים כלשונם בלועזית ממפת מחלקת המדידות).
תוואי

נחל איילון שמימיו נאספים מיובלים בהרי יהודה, זורם בעמק איילון, משם הוא נכנס למאגר איילון וממשיך לרדת במורדות ההר, מזרחית ליישובים כפר שמואל ומשמר איילון. ואדי עלי, שהכניסה הצרה אליו נקראת שער הגיא, הוא יובל מזרחי של נחל איילון. הנחל עובר מערבית למחצבת מפעל נשר ובפאתי לוד הצפון-מערבים.
נחל איילון ממשיך לזרום מהשפלה לכיוון כללי של צפון מערב. מערבית לנמל התעופה בן-גוריון, מתחברים שני יובליו הגדולים. הנחל נכנס לפארק אריאל שרון בקצהו המזרחי של הפארק מתחת לכביש 412 וחוצה אותו לכל אורכו עד שהוא מתועל לנתיבי איילון בכניסה לתל אביב. מנקודה זו ועד קרוב לשפך הוא זורם לכיוון צפון בתעלה בין נתיבי הכביש המהיר. נחל איילון נשפך לנחל הירקון ודרכו לים התיכון. נקודת המפגש עם הירקון יוצרת לשון יבשה המפרידה בין הנחלים ונקראת "פארק ראש הציפור", בשל צורת השטח במבט מהאוויר. היא נמצאת בשטחו של פארק הירקון.
בעבר היה תוואי הנחל מזרחית לתל אביב מפותל מאוד וגרם להצפות בעונות הגשמים. פיתול חד במיוחד היה בסמוך לשבע טחנות צפונית לשכונות רמת גן (על התוואי שיובש נסלל רחוב חרוזים ברמת גן) ולמרגלות תל נפוליאון. ב-1952 מונתה ועדה ציבורית בשם "הוועדה לחציית תל אביב על ידי רכבת" למציאת פתרון שיאפשר העברת מסילת ברזל לאורך תל אביב. ב-1953 לאחר 13 ישיבות הוחלט על יבוש אפיקו של נחל איילון בגבולה המזרחי של העיר והטיית מי הנחל לשפך חדש מדרום ליפו. העלויות הגבוהות מנעו את ביצוע התוכנית וב-1961 בעקבות דיונים עם משרד האוצר הוכרזה תוכנית "הדרך המהירה" שאימצה את מסקנות הוועדה הקודמת והחליטה להוסיף כביש מהיר במקביל למסילת הברזל, לימים נתיבי איילון.
ההצעה המליצה להטות את נחל איילון בסמוך לשכונת עזרא ודרך מנהרה באורך 5 קילומטר לתוך הים דרומית לנמל יפו. פתרון נוסף של בניית סוללות בטון לאורך הערוץ נדחה בשל עלותו הגבוהה. גם החלטה שהתקבלה נתקלה בקשיים תקציביים כאשר עלות הביצוע גדלה מאוד מהערכתה המקורית ולוגיסטיים ברכישת הקרקעות הכרוכות בכריית המנהרה ולכן החלו באופן זמני ליישר את פיתוליו של תוואי נחל איילון לתוך תעלה מלאכותית כדי להאיץ את זרימתו לים ולמנוע הצפות בשכונות תל אביב ורמת גן. עבודות הישור התבצעו לאורך השנים בכמה פרויקטים שונים עד שלבסוף הוחלט לאמץ את התוכנית המקורית של בניית תעלת בטון לנתיב הזרימה, עבודות שנמשכו עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 והתוואי הסופי בו הנחל זורם כיום.
תוואי > משטר הזרימה

בעבר היה נחל איילון נחל איתן בעל ספיקה גבוהה ואגן ניקוז גדול יותר ובעברו הרחוק יותר אף נשפך ישירות לים. עדות לאפיקו הקדום היא קטיעת רצף גבעות כורכר בחוף שמצפון ליפו.[דרוש מקור] הנחל היה עולה על גדותיו בעונות החורף, וגורם להצפות בשכונות המזרחיות של תל אביב, בשכונת עלית ברמת גן, וכן לחסימת המעבר על גשר שרונה (ומכאן ניתוקן של רמת גן, פתח תקווה, ומושבות השרון מתל אביב בטרם נסלל כביש החוף). כדי לצמצם את התופעה, הוקם מאגר איילון, ותוואי הנחל הוסדר ויושר במסגרת פרויקט נתיבי איילון. מאז עלה הנחל על גדותיו והביא לסגירת הנתיבים בחמישה אירועי קיצון של גשם כבד בחורפים 1991–1992, 1992–1993, 2012–2013, 2018–2019 ו-2019–2020. ב-8 בינואר 2013 נרשמה בנחל איילון ספיקת שיא של 420 מ"ק לשנייה, כספיקתו של נהר סן בפריז.
כדי למנוע שיטפונות נבחנות כיום הצעות להטיית הנחל לים התיכון בתעלה סגורה דרך התוואי ההיסטורי, אך עלותה גבוהה וקיים חשש שהיא תגרום לזיהום חוף יפו ולנזקים אקולוגיים נוספים. מנגד נבחנות הצעות לבניית משטחי הצפה במסגרת פרויקט פארק איילון, אשר יזינו את האגם המתוכנן בפארק.
יובליו של נחל איילון

נחל אזור
נחל בית חנן
נחל כפירה
נחל יתלה
נחל החמישה
נחל שורש[דרושה הבהרה]
נחל נחשון
נחל אילן
נחל מאיר
נחל גזר
נחל עזריה
נחל בית חורון
נחל ענבה
נחל דניאל
נחל גמזו
נחל נטוף
נחל מודיעים
נחל יהוד
נחל אונו
נחל בית עריף
נחל נבלט
נחל כופר
נחל שפירים
נחל שעלבים
ראו גם

פארק אריאל שרון
לקריאה נוספת

שמואל אביצור, נחל אילון ואדי מוצררה, הוצאת מרכז לתרבות והסברה.
כל מקום ואתר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והוצאת כרטא, 1978.