היסטוריה של מאוריציוס
התיישבות > שלטון צרפתי (1810-1715)

לאחר שההולנדים נטשו את מאוריציוס הפך האי למושבה צרפתית כאשר בספטמבר 1715 נחת באי גיום דופרן ד'ארסל (Guillaume Dufresne D'Arsel) ותפש חזקה בשם לואי החמישה עשר, מלך צרפת על נמל מעבר זה להודו. הוא כינה את האי בשם "אִיל דֶה פְרנס" (Isle de France). בפועל רק ב-1721 החלו הצרפתים להתיישב על האי. תחילה ב"מפרץ וארווייק" (כיום "גרנד פורט") ששמו שונה ל"נמל בורבון" (Port Bourbon) בדרום האי, ואחר כך, משום שהאזור היה מוכה רוחות והגישה אליו קשה בשל שוניות האלמוגים, עברו למפרץ בצפון מערב האי המוגן יותר. הנמל במקום החדש קיבל את השם פור לואי על שם מלך צרפת (כיום בירת האי). 14 השנים הראשונות להתיישבותם באי היוו חזרה על כל הקשיים בהם נתקלו המתיישבים הולנדים לפניהם ורק המתיישבים הנואשים והקשוחים ביותר שרדו.
את התמונה העגומה שינה אדם אחד הנערץ עד היום במאוריציוס, המושל הצרפתי ברטראן-פרנסואה מאהה דה לה בורדונה (Bertrand-François Mahé de La Bourdonnais) שכיהן בתפקיד בין 1735 ל-1746. מאהה דה לה בורדונה, אריסטוקרט מסאן מאלו שבברטאן, רב־חובל במקצועו, היה בן 38 כשהתמנה למושל האי מטעם חברת הודו המזרחית הצרפתית בעלת הזיכיון לניהול האי. לה בורדונה היה מזועזע ממצבם של 190 האירופאים ו-650 העבדים השחורים באי שמצא באי. הוא קבע את פור לואי כבסיס ימי ומרכז לבניית ספינות. תחת ממשלו, נהרסו הצריפונים המכוסים בכפות הדקלים ובמקומם נבנו בניינים רבים, חלקם למגורים וכן מבני ציבור: מבצרים, קסרקטינים, מחסנים, ובתי חולים. חלקם של מבנים אלו עומדים עדיין כיום: חלק מבית הממשל, "שאטו דה מון פלזיר" (Chateau de Mon Plaisir) בפמפלמוס (Pamplemousses) וקסרקטין לין. כמו כן נפרצו דרכים ברחבי האי. לה בורדונה גם עודד את הרחבת החקלאות, בעיקר גידול קנה סוכר (ב-1744 הוא יזם הקמת מפעל לזיקוק הסוכר), אבל גם כותנה, קפה וקסאווה.
בשנת 1746, במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, בה נלחמה צרפת כנגד אנגליה, הפליג לה בורדונה בראש צי בן תשע ספינות מ"איל דה פרנס" להודו. הוא הביס את השייטת האנגלית שהוצבה מולו והשתלט על מדרס, המוצב האנגלי החשוב ביותר של בהודו. הממונה הישיר על לה בורדונה, ג'וז'ף פרנסואה דופלה (Joseph François Dupleix) הורה ללה בורדונה להרוס את מדרס, אבל לה בורדונה, שכבר חתם הסכם עם האנגלים בו הם הסכימו לשלם כופר תמורת החזרת מדרס, סירב לקיים את ההוראה. בתגובה פוטר לה בורדונה ממשרתו ונשלח בחזרה לצרפת שם הואשם כי קיבל מהבריטים שוחד, נאסר וישב כמה שנים בבסטיליה. ב-1751 טוהר שמו במשפט, אבל לה בורדונה היה כבר אדם שבור ומת שנתיים אחר־כך. על שמו נוסדה ב"איל דה פרנס" ב-1805 העיר מאהבורג.
במהלך מלחמת שבע השנים (1756 – 1763) הביסו האנגלים בפיקודו של רוברט קלייב את הצרפתים בהודו. הממשל הצרפתי האשים בהפסד את חברת הודו המזרחית הצרפתית והאשים את מנהליה בשחיתות. לכן בשנת 1767 (שנתיים לפני שהחברה נסגרה בשל הפסדים כספיים) הועבר האי לאחריותם של פקידים שמונו על ידי הכתר הצרפתי. באי התגוררו אז כ-18,000 איש מתוכם מעל ל-3,000 אירופאים. האי המשיך לשגשג, בייחוד לאחר שנמל פור לואי הוכרז כנמל סחר חופשי ומשך אליו תנועת ספינות רבה. ב-1785 הוכרז "איל דה פרנס" כמקום מושב הממשל הצרפתי של כל הטריטוריות הצרפתיות מזרחית לכף התקווה הטובה.
עד 1790 היה האי באחריותם של פקידים שמונו על ידי הכתר הצרפתי. במשך תקופה בת 13 שנה במהלך המהפכה הצרפתית הקימו התושבים ממשלה שהייתה בפועל עצמאית מצרפת. ב-1803 מינה נפוליון את הגנרל שרל דקאן (Charles Decaen) למושל האי. על מנת שלא להתעמת עם האצולה המקומית השאיר דקן את העבדות על מכונה (בניגוד למדיניות של המהפכנים הצרפתים) וכמו כן התיר לפריבטירים (אוניות חמושות בתותחים, בבעלות ובפיקוד פרטיים, שפעלו בזמן מלחמה נגד הספנות המסחרית של האויב) צרפתיים לפשוט על ספינות הסוחר הבריטיות שעשו דרכן להודו ולמזרח הרחוק, פעילות שהכניסה הון רב ליזמיה. דקאן תרם רבות לקידום החקלאות באי וגם לשיפור החינוך באמצעות הקמת בתי ספר ומכללה. דקאן גם ערך את ספר החוקים המבוסס על קודקס נפוליאון שחלקם בתוקף עד היום. תחת שלטונו שונה שם עיר הבירה מפור לואי ל"פור נפוליון".
פשיטות הפריבטירים שבסיסם ב"איל דה פרנס" על ספינות הסוחר הבריטיות במהלך המלחמות הנפוליאוניות נמשכו עד 1810, אבל אז החלו הבריטים להדק את טבעת המצור על האי בהדרגה. ב-1809 כבשו הבריטים את האי רודריגז וביולי 1810 נכבש האי ראוניון. התקפה בריטית מקדימה על "איל דה פרנס" ב-19 באוגוסט 1810 הסתיימה בניצחון הימי היחיד שנחלו הצרפתים במהלך המלחמות הנפוליאוניות. כוח בריטי שכלל 4 פריגטות תקף כוח צרפתי שכלל 5 פריגטות צרפתיות במפרץ "גרנד פורט" בחלקו הדרום מערבי של האי. שתיים מבין הספינות הבריטיות טבעו ושתיים נלקחו שלל. ההתקפה הבריטית העיקרית התרחשה בדצמבר של אותה שנה כשהכוח הבריטי משתמש באי רודריגז, שנכבש שנה לפני כן, כבסיס לפעולה. כוח בריטי שמנה כ-10,000 חיילים בפיקודו של הקומודור ג'וזיאס ראולי (Josias Rowley) נחת בכף מלרה (Cap Malheureux - הכף האומלל) בצפון האי והכריע את הכוח הצרפתי שעמד מולו בתוך זמן קצר. הצרפתים נכנעו לבריטים ב-3 בדצמבר 1810. בחוזה פריז הועברה הבעלות על האי "איל דה פרנס" ששמו חזר להיות מאוריציוס, יחד עם רודריגז ואיי סיישל לבריטניה.
בתנאי הכניעה הבטיחו הבריטים לכבד את השפה, הדת, המנהגים, את החוקים והמסורות של התושבים. עקב כך המשיכו הקריאולים, צאצאי המתיישבים הצרפתים והעבדים השחורים לדבר בניב צרפתי מיוחד (Patois).
הצרפתים שלטו על האי קצת פחות מ-100 שנים, אבל בתקופה זו הפך "איל דה פרנס" למקום משגשג. אף על פי שעברו מאז קרוב ל-200 שנים ואף על פי שצאצאי המתיישבים הצרפתים הפכו למיעוט באי, עדיין יש לשפה ולתרבות הצרפתית השפעה גדולה באי.