האיחוד הנוצרי-דמוקרטי (גרמניה המזרחית)
פוליטיקת המפלגה

האיחוד הנוצרי-דמוקרטי של גרמניה היה במקורו דומה מאוד למקבילה המערב-גרמני. כמו המפלגה הנוצרית הדמוקרטית המערב גרמנית, רוב תמיכת המפלגה הגיעה מנוצרים ממעמד הביניים. עם זאת, המפלגה נטתה שמאלה ביחס למקבילתה המערב גרמנית.
יושב הראש הראשון של המפלגה היה אנדראס הרמס, שהיה חבר בולט של מפלגת המרכז הגרמנית בזמן רפובליקת ויימאר ושירת כשר בה שלוש פעמים. הוא ברח למערב ב-1946 והוחלף על ידי יעקב קייזר, גם הוא חבר לשעבר במפלגת המרכז שהיה ממובילי תנועת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם במשך מלחמת העולם השנייה. קייזר היה חבר בולט במחנה השמאלי של המפלגה, והעדיף הלאמה של תעשיות כבדות וקולקטיביזציה שהציעו הקומוניסטים. למרות זאת, הביקרות שלו על הקומוניסטים נגמרה בכך שהוא פוטר ב-1947 והוחלף באוטו נושקה חבר המפלגה הדמוקרטית הגרמנית לשעבר, המתון יותר. נושקה ותומכיו הוציאו בהדרגה את חברי האיחוד הנוצרי-דמוקרטי שלא היו מוכנים לשתף פעולה עם הקומוניסטים. מהלך זה הגיע לשיאו במושב המפלגה השישי ב-1952, שבו המפלגה נעשתה באופן רשמי בעלת ברית נאמנה של הקומוניסטים. באספה היא הצהירה עצמה כ"מפלגה סוציאליסטית ללא כל גבולות" בהתאם לקו הפוליטי האחר של המפלגה של "ריאליזם נוצרי".
בתוכנייה שהוציאה המפלגה, "22 תזות על ריאליזם נוצרי", האיחוד הנוצרי-דמוקרטי התחייב לחזון "שינוי החברה הסוציאליסטי". תוך כדי שימת דגש על ה"הריאליזציה המזהירה" בכתביו של קרל מרקס, "בניית סדר חברתי חדש, יותר טוב" בברית המועצות, בספר הוכרז על כך שהסוציאליזם באותה תקופה הציע את "ההזדמנות הטובה ביותר ליישום דרישותיו של ישו ותרגול הנצרות". התוכניה גם הכריזה על תמיכת האיחוד הנוצרי-דמוקרטי במעמד הפועלים ובכך לקיחת חלק פעיל בבנית הסוציאליזם, התפתחות שהמפלגה ייחסה לה חשיבות רבה, וממושב המפלגה השישי והלאה התייחסה אליו כ"חיוני מבחינה היסטורית ועקבי".
סגני המפלגה, כמו שאר הסגנים במפלגות מזרח-גרמניות, הצביעו באופן עקבי בעד הצעות הממשלה בפולקסקאמר. ההסתייגות היחידה לכך קרתה ב-9 במרץ 1973 בהצבעה שנערכה בנוגע לחוק הפלות, שבו 14 נציגים של המפלגה הצביעו נגד, ו-8 נעדרו מההצבעה.
לאחר מותו של מנהיג המפלגה נושקה, אוגוסט בוך, חבר לשעבר במפלגה הדמוקרטית הגרמנית גם הוא, הוביל את המפלגה למשך שארית שנות החמישים. ב-1966 המזכיר הכללי של המפלגה, גרלד גוטינג, נבחר ליושב ראש המפלגה. גוטינג, שהיה יושב ראש הפולקסקאמר (ודה פקטו, סגן נשיא הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית) בין 1969 עד 1976, המשיך בקו הפרו-ממשלתי של המפלגה.
גוטינג נשאר יושב ראש המפלגה ובעל ברית של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה עד שאריך הונקר פוטר לטובת אגון קרנץ באוקטובר 1989. ב-2 בנובמבר 1989, גוטינג הודח על ידי המחנה הרפורמיסטי של המפלגה. בדצמבר 1989 לות'אר דה מאיזייר, עורך דין וסגן יושב הראש של הכנסייה האוונגלית של גרמניה המזרחית נבחר ליושב הראש. מאותה נקודה והלאה המפלגה הדיחה (ולאחר מכן סילקה) את מנהיגיה הבולטים, ונהייה החסידה הבולטת ביותר של תהליך איחוד גרמניה מחדש.
במרץ 1990, האיחוד הנוצרי-דמוקרטי נהיה המרכיב החשוב ביותר של "ברית עבור גרמניה" קואליציית מרכז-ימין בגרמניה המזרחית. האיחוד ניצח בבחירות הראשונות (והיחידות) החופשיות ונהיה המפלגה הגדולה ביותר בפולקסקאמר. באפריל דה מאיזייר נהיה ראש הממשלה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, והוביל קואליציה גדולה שבאופן מיידי פעלה לאחד את גרמניה המזרחית עם גרמניה המערבית.
באוגוסט 1990, "התחייה הדמוקרטית", חברת קואליציה מינורית בממשלה, התמזגה לתוך האיחוד הנוצרי-דמוקרטי. המיזוג הביא לכך שדוברת "התחייה הדמוקרטית" וקאנצלרית בעתיד של גרמניה, אנגלה מרקל, תצטרף למפלגה.
באוקטובר 1990, האיחוד הנוצרי דמוקרטי המזרח-גרמני התמזג לתוך המפלגה הנוצרית הדמוקרטית המערב גרמנית.