stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מועמד אחרון
הערות שוליים

↑  Robin Pascoe, Who can vote and for whom? How the Dutch electoral system works, DutchNews.nl, ‏2017-01-30 (באנגלית בריטית)
↑  Augusto Soares da Silva (ע), Pluricentricity: Language Variation and Sociocognitive Dimensions, Berlin / Boston: Walter de Gruyter GmbH, 2014, עמ' 139, ISBN 9783110303643. (באנגלית)
↑  Homepage, PvdA (ב־)
↑  צוות המשרוקית של גלובס, ‏מי נמצא במקום ה-120 ברשימות של המפלגות לכנסת?, באתר גלובס, 23 במרץ 2021
↑  איתי שיקמן, עד 120: המועמדים שסוגרים את הרשימות, באתר ynet, 8 באפריל 2019
↑  ירון דרוקמן וסער הס, נשיא, שר, משורר, רב: מי במקום ה-120?, באתר ynet, 30 בינואר 2015
↑  1949 – הבחירות לכנסת הראשונה – מידע נוסף, באתר הספרייה הלאומית; עתון רשמי מס. 43, באתר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת, ‏19 בינואר 1949
↑  רשימות המועמדים לכנסת השניה, ילקוט הפרסומים 174, תשיא, 13 ביולי 1951
↑  רשימות המועמדים לכנסת השלישית, ילקוט הפרסומים 425, תשטו, 10 ביולי 1955
↑  רשימות המועמדים לכנסת הרביעית, ילקוט הפרסומים 704, תשכ, 18 באוקטובר 1959
↑  רשימות המועמדים לכנסת החמישית, ילקוט הפרסומים 863, תשכא, 30 ביולי 1961
↑  רשימות המועמדים לכנסת הששית, ילקוט הפרסומים 1222, תשכו, 17 באוקטובר 1965
↑  רשימת המועמדים לכנסת השביעית, ילקוט הפרסומים 1563, תשל, 20 באוקטובר 1969
↑  רשימת המועמדים לכנסת השמינית, ילקוט הפרסומים 1954, תשלד, 21 באוקטובר 1973, עמ' 83
↑  רשימות המועמדים לכנסת התשיעית, ילקוט הפרסומים 2319, תשלז, 9 במאי 1977, עמ' 1320
↑  רשימות המועמדים לכנסת העשירית לפי חוק האמור, ילקוט הפרסומים 2721, תשמא, 21 ביוני 1981, עמ' 2048
↑  רשימות המועמדים לכנסת האחת־עשרה, ילקוט הפרסומים 3073, תשמד, 9 ביולי 1984
↑  הודעה בדבר רשימות המועמדים לכנסת השתים־עשרה לפי חוק הבחירות לכנסת, ילקוט הפרסומים 3588, תשמט, 23 באוקטובר 1988
↑  רשימות המועמדים לכנסת השלוש־עשרה, ילקוט הפרסומים 4017, תשנב, 14 ביוני 1992
↑  רשימות המועמדים לכנסת הארבע עשרה לפי החוק האמור, ילקוט הפרסומים 4408, תשנו, 9 במאי 1996, עמ' 3286
↑  רשימות המועמדים לכנסת החמש עשרה, ילקוט הפרסומים 4748, תשנט, 9 במאי 1999, עמ' 3036
↑  רשימות המועמדים לכנסת השש עשרה לפי חוק הבחירות לכנסת, ילקוט הפרסומים 5148, תשסג, 19 בינואר 2003, עמ' 1192
↑  רשימת המועמדים לכנסת השבע עשרה לפי חוק הבחירות לכנסת, ילקוט הפרסומים 5504, תשסו, 12 במרץ 2006, עמ' 2184
↑  רשימת המועמדים לכנסת השמונה עשרה לפי חוק הבחירות לכנסת, ילקוט הפרסומים 5909, תשסט, 29 בינואר 2009, עמ' 2092
↑  רשימות המועמדים לכנסת, באתר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-19
↑  רשימות המועמדים לכנסת העשרים לפי חוק הבחירות לכנסת, ילקוט הפרסומים 7000, תשעה, 4 במרץ 2015
↑  רשימות המועמדים לכנסת, באתר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-21
↑  רשימות המועמדים לכנסת, באתר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-22
↑  רשימות המועמדים לכנסת, באתר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-23
↑  רשימות המועמדים לכנסת העשרים וארבע, ילקוט הפרסומים 9476, התשפ"א, 14 במרץ 2021
↑  רשימות המועמדים לכנסת, באתר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-25
פוליטיקה של פוסט-אמת

פוליטיקה של פוסט-אמת (מאנגלית: post-truth politics), נקראת גם פוליטיקה פוסט-עובדתית (מאנגלית: post-factual politics) היא תרבות פוליטית שבה חלק ניכר מן השיח הציבורי מבוסס על פנייה אל הרגש ועל דעות אישיות, במקום שהאמת והעובדות יעצבו את דעת הקהל, ובלי להתייחס באופן קונקרטי לפרטיה של המדיניות הציבורית. המונח "פוסט-אמת" נבחר על ידי מילון אוקספורד כמונח השנה לשנת 2016. ההבדל העיקרי בין דיונים בפוליטיקת פוסט-אמת לבין דיונים פוליטיים מסורתיים הוא בהתמקדות בדעות אישיות והענקת חשיבות משנית בלבד לעובדות.
טביעת המונח מיוחסת לבלוגר דייוויד רוברטס, שהשתמש בו בטור שכתב עבור המגזין האמריקאי "Grist" בשנת 2010. במונח נעשה שימוש נרחב על ידי פרשנים פוליטיים שסקרו את פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי ואת ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות בארצות הברית.
במאמר באקונומיסט זוהו מקרים של שימוש בפוליטיקה של פוסט-אמת במגוון רחב של תרבויות פוליטיות, בין השאר באוסטריה, רוסיה, סין, ארצות הברית, אוסטרליה, הממלכה המאוחדת, הודו, יפן וטורקיה.
מקור המונח

על פי מילון אוקספורד השימוש הראשון במונח "פוסט-אמת" נעשה בשנת 1992 במאמר על ידי המחזאי האמריקאי-סרבי סטיב טשיץ' בשבועון "האומה" (The Nation). טשיץ' כתב כי בעקבות האמת המחפירה שהתגלתה בפרשת ווטרגייט, בא סיקור עיתונאי מרוכך יותר לפרשת איראן-קונטראס ולמלחמת המפרץ, אשר הדגים כי "אנו, כאנשים חופשיים, החלטנו ללא כפייה כי אנו רוצים לחיות בעולם פוסט-אמת." בשנת 2004 הסופר האמריקאי רלף קיז השתמש בביטוי "עידן פוסט-אמת" בספר בעל שם זהה. עוד באותה שנה כתב העיתונאי אריק אלטרמן על "אווירה פוליטית של פוסט-אמת" וטבע את המונח "נשיאות הפוסט-אמת", בעת שניתח את ההצהרות המטעות של ממשל בוש לאחר פיגועי 11 בספטמבר. בספר "פוסט-דמוקרטיה" שהתפרסם בשנת 2004 המחבר, קולין קראוץ', עושה שימוש במונח "פוסט-דמוקרטיה", כדי להתייחס לדגם של פוליטיקה שבו "מתקיימות בחירות אמת היכולות להחליף משטרים," אולם "הדיון הציבורי בנושא הבחירות הוא מופע המתוזמר בדייקנות ומנוהל על ידי צוותים יריבים של מומחים מקצועיים בתחום אומנות השכנוע, ועוסק בתחום צר של נושאים אשר נבחרו על ידי אותם צוותים." קראוץ' מייחס ל"מודל תעשיית הפרסום" של הדיון הפוליטי את משבר האמון וההאשמות בדבר חוסר יושר, אשר שנים ספורות אחר כך הפכו מזוהות עם פוליטיקה של פוסט-אמת.
את המונח "פוליטיקה של פוסט-אמת" טבע הבלוגר דייוויד רוברטס בפוסט שפרסם במגזין Grist ב-1 באפריל 2010, שם הגדירו: "תרבות פוליטית שבה הדיון הפוליטי (דעת הקהל והנרטיבים שבתקשורת) מנותקים כמעט לגמרי מהעשייה הפוליטית (חקיקה פרלמנטרית)". השימוש במונח זה התרחב בעת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016 ובמשאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי בשנת 2016. מילון אוקספורד בחר במונח "פוסט-אמת" כמילת השנה לשנת 2016 וקבע כי בשנה זו הייתה עליה של 2,000% בשימוש במונח.
ג'ניפר הוכשילד, פרופסור לממשל באוניברסיטת הרווארד, תיארה את צמיחתה של פוליטיקת הפוסט-אמת כחזרה למנהגי הפוליטיקה והתקשורת האמריקאית והבריטית במאה ה-18 וה-19. לדבריה, בתקופה זו נוהלו בארצות אלה מסעות תעמולה נרחבים שכונו "מלחמת העלונים", בהם הודפסו בעלות נמוכה עלונים מכפישים ורוויי שטנה והופצו לקהלים רחבים. התגובות להן זכו בציבור הובילו למהפכות בהן מלחמת האזרחים האנגלית ומלחמת העצמאות של ארצות הברית. רק בתחילת המאה ה-20 התקשורת הפכה למאוזנת ומתונה, ופחת מקומה של הרטוריקה.
מאפייני הפוליטיקה של פוסט-אמת

סימן היכר מובהק של פוליטיקה של פוסט-אמת הוא שהמתדיינים חוזרים שוב ושוב על המסרים שלהם, אף אם הופרכו ונמצא שאינם נכונים על ידי מומחים עצמאיים. לדוגמה, בתקופת הדיון הציבורי שקדמה למשאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי, המצדדים בהיפרדות מן האיחוד האירופי שבו וחזרו על הטענה כי החברות באיחוד עולה לממלכה המאוחדת 350 מיליון ליש"ט מדי שבוע, כספים שניתן להעבירם לתקציב הבריאות של הממלכה, אף שמאוחר יותר שינו גרסתם וטענו כי זהו הסכום שהממלכה המאוחדת מעבירה ישירות לידי האיחוד. נתון זה, המתעלם מן ההחזר שקיבלה הממלכה המאוחדת מן האיחוד ומגורמים נוספים, תואר כ"בעל פוטנציאל להטעות" על ידי רשות הסטטיסטיקה הבריטית, רשות ממשלתית שנוסדה על פי חוק. הנתון תואר כ"בלתי הגיוני" על ידי המכון למחקרים כלכליים בלונדון ואף נמצא לא נכון בבדיקה עובדתית שנוהלה על ידי חדשות ה-BBC וחדשות ערוץ 4. למרות פרסומים אלה המשיכו מנהיגי המצדדים בפרישה מן האיחוד להשתמש בנתון זה בנאומיהם עד ליום משאל העם. מיד לאחר שנערך משאל העם הם ניסו להפחית מחשיבות הנתון וטענו כי מדובר בדוגמה בלבד. חברת המפלגה השמרנית בבריטניה וממנהיגות התנועה לפרישה מן האיחוד, שרה וולסטון, פרשה מן התנועה בעיצומו של הדיון שקדם למשאל, וטענה כי מדובר בפוליטיקה של פוסט-אמת.
מייקל דיקון, הכתב הפרלמנטרי הקומי של הדיילי טלגרף סיכם את המסר העיקרי של פוליטיקה של פוסט-אמת: "עובדות הן שליליות. עובדות הן פסימיות. עובדות אינן פטריוטיות." הוא הוסיף כי פוליטיקה של פוסט-אמת יכולה לטעון שהיא מתנגדת לקיטוב מפלגתי ולמסע בחירות שלילי. במסגרת כזו יכולים מנהלי מסעות בחירות לקדם מסע בחירות "חיובי" אוטופי, שאת הניסיונות להפריך את טענותיו אפשר לדחות כניסיונות להכפיש ולזרוע בהלה בציבור, ואת המתנגדים אפשר לתאר כמבקשים להגביר את הקיטוב בציבור.
קיימת חפיפה ניכרת בין שימושים בפוליטיקת פוסט-אמת לתאוריות קשר, בהן מופץ מידע שקרי ש"אויב" חזק כלשהו, בדרך כלל "הממסד" או "כלי התקשורת", מעוניין כביכול להסתיר. מי שמנסה להביע ביקורת על ידי בדיקה עובדתית של הטענות, מואשם בכך שהוא בעצמו שייך לאויב רב-העוצמה, ומטרתו היא בעצם הטיית קולות הבוחרים. כך לדוגמה נפוצו תאוריות הקשר על פיגועי 11 בספטמבר, וקמו תנועות להכחשת שינויי האקלים ותנועות נגד תורת האבולוציה. קיומן של ראיות נרחבות וזמינות השוללות תאוריות אלה לא צמצם את צמיחתן.
במסע הבחירות לנשיאות של מיט רומני בשנת 2012 נטען שברק אובמה קיצץ בהוצאות ההגנה של ארצות הברית ושהוא יצא ל"מסע התנצלויות" בפני אירופה ויפן. אנשי רומני המשיכו לומר דברים אלה גם לאחר שהטענות הופרכו. הניו יורק טיימס התייחס לכך במאמר דעה שכותרתו "קמפיין פוסט-אמת".
ראו גם

פופוליזם
דמגוגיה
מיזולוגיה
פייק ניוז
On Bullshit
הערות שוליים

↑   אבשלום חלוץ, בעידן הפוסט־אמת, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2016.
↑  The post-truth world: Yes, I’d lie to you. The Economist, September 10, 2016
↑  Steve Tesich, A Government of Lies. The Nation, January 6, 1992
↑  Keyes, Ralph (2004). The Post-Truth Era: Dishonesty and Deception in Contemporary Life. New York: St. Martin's.
↑  Crouch, Colin (2004). Post-democracy. Cambridge, UK
1 2  David Roberts, Post-truth politics. Grist, April 1, 2010
↑  Jonathan Freedland, Post-truth politicians such as Donald Trump and Boris Johnson are no joke. The Guardian, May 13, 2016
↑  Daniel W. Drezner, Why the post-truth political era might be around for a while. The Washington Post, June 16, 2016
↑  Alison Flood, 'Post-truth' named word of the year by Oxford Dictionaries. The Guardian, November 15, 2016
↑  Free speech has met social media, with revolutionary results. New Scientist, June 1, 2016
↑  Christina Pazzanese, Politics in a ‘post-truth’ age. Harvard Gazette, July 14, 2016
↑  Peter Preston, Broadcast news is losing its balance in the post-truth era. The Guardian, September 9, 2012
↑  Anthony Reuben, Reality Check: Would Brexit mean extra £350m a week for NHS?. BBC News, April 15, 2016
↑  Do we really send £350m a week to Brussels?. 4 News, April 19, 2016
↑  Jon Stone, Vote Leave's £350m for the NHS pledge was ‘just an example’, says group's chair. Independent, September 12, 2016
↑  Ned Simons, Tory MP Sarah Wollaston Switches Sides In EU Referendum Campaign. Huffpost Politics, June 9, 2016
1 2 3    Michael Deacon, ‏In a world of post-truth politics, Andrea Leadsom will make the perfect PM, The Telegraph, 9 July 2016
↑  Rob Boston, Humanists and the Rise of “Post-Truth America”. TheHumanist.com, December 22, 2015
↑  Chris Cillizza, Donald Trump's post-truth campaign and what it says about the dismal state of US politics. Independent, May 10, 2016
↑   אקונומיסט, אובמה ייסד את דעאש והערבים נוהרים לקלפיות: השקרים שמשנים את העולם, באתר TheMarker‏, 2 בנובמבר 2016
↑  Paul Krugman, The Post-Truth Campaign, באתר הניו יורק טיימס, ‏22 בדצמבר 2011 (באנגלית).
דוגמה לפוליטיקת פוסט-אמת: פוסטר במהלך משאל העם על חברות בריטניה באיחוד האירופי ובו טענת שווא לפיה בריטניה משלמת דמי חברות לאיחוד האירופי
הגביע האירי

ערך זה עוסק בטורניר גביע הכדורגל הלאומי של צפון אירלנד. אם התכוונתם לטורניר גביע הכדורגל הלאומי של הרפובליקה של אירלנד, ראו .
| --- | --- |
 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1881
 ארגון מפעיל:  התאחדות הכדורגל האירית
 מספר מתמודדים:  129
 מדינות משתתפות:  צפון אירלנד צ. אירלנד (מ-1921) אירלנד אירלנד (1921-1881)
 זוכה:  קליפטונוויל (2023/2024)
 הכי הרבה זכיות:  לינפילד (44)
 מפעל מקביל:  ליגת העל הצפון אירית
 
הגביע האירי (באנגלית: Irish Cup; השם המלא: Irish Football Association Challenge Cup ומטעמי ספונסרים: Clearer Water Irish Cup) הוא מפעל כדורגל של התאחדות הכדורגל האירית בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"). הגביע האירי, המשוחק מאז 1881, הוא אחד ממפעלי הכדורגל הוותיקים ביותר בעולם, והוא המפעל השני בחשיבותו בצפון אירלנד אחרי ליגת העל הצפון אירית.
במקור הגביע נחנך בשנת 1881, והיה לתחרות הגביע הלאומית של אירלנד כולה, ובנוסף תחרות הגביע הלאומי הרביעית בגודלה בעולם. בשנת 1921 הפכה אירלנד של היום ל"מדינה החופשית של אירלנד", ומדינת אירלנד נפרדה מהתאחדות הצפון אירית, ויסדה לעצמה את התאחדות הכדורגל של מדינת אירלנד החופשית (כיום הרפובליקה של אירלנד) שייסדה את גביע ה-FAI.
השיטה

במהלך ההיסטוריה של הגביע, נעשה שימוש בפורמטים וחוקים שונים ביחס לזכאות להשתתפות בתחרות, מספר הקבוצות והסיבובים, משחקים חוזרים, הארכה, דו-קרב פנדלים ועוד. התחרות פתוחה לכל המועדונים המזוהים עם IFA מהליגות הבינוניות ועד לליגת העל הצפון אירית. מועדונים מקבלים מעמד כזה על ידי עמידה בקריטריונים מינימליים שנקבעו על ידי התאחדות הכדורגל האירית למשל לגבי מתקנים ועוד. לכל מועדון, למשל, חייב להיות מגרש סגור משלו. התחרות מתחילה בדרך כלל באוגוסט או בספטמבר עם סיבוב המוקדמות הראשון, ומסתיימת בגמר במאי של השנה לאחר מכן. מועדונים מהליגה השלישית (ליגת הביניים העליונה של NIFL) וכל משתתפי הליגה האזורית מליגה הרביעית ומטה נכנסים לסיבוב המוקדמות הראשון. מועדונים אלו משחקים זה מול זה במשך ארבעה סיבובי מוקדמות, עד שנותרים 8 מועדונים. 8 הזוכים בסיבוב המוקדמות הרביעי מצטרפים לאחר מכן ל-24 המועדונים הבכירים מליגות 1 ו-2 של ליגת הכדורגל של צפון אירלנד בסיבוב הראשון של התחרות הראשית, המורכבת מ-32 מועדונים ומשוחקת בינואר.
התחרות תמיד נערכה בפורמט נוקאאוט שהוגרל באופן אקראי. אם קבוצה מקבלת מעבר שלב ללא משחק (מה שנקרא "By"), היא תוגרלה אוטומטית ראשונה בסיבוב הבא כדי למנוע את האפשרות שקבוצה תקבל פעמיים רצוף "ביי". הקבוצה שהוגרלה ראשונה מכל מפגש מארחת את המשחק, למעט במקרה של קבוצת ביניים מהליגה השלישית ומטה שהוגרלה ראשונה מול קבוצה בכירה מהליגות 1 או 2. בתרחיש זה, אם ישנו שוויון הוא ישוחק במגרש של הקבוצה הבכירה. משחקים עם שוויון שבהם מסתיימות 90 דקות, ממשיכים להארכה ובמידת הצורך משתמשים בדו-קרב פנדלים על מנת להכריע את המנצחת במפגש. גם חצי הגמר וגם הגמר משוחקים בדרך כלל באצטדיון הלאומי וינדזור פארק.
הזוכים מקבלים את הכרטיס לייצג את צפון אירלנד בקונפרנס ליג של אופ"א בעונה הבאה, בכפוף לרישיון אופ"א. עם זאת, אם הם כבר העפילו לתחרות אופ"א על ידי סיום כקבוצה האלופה או סגניתה של ליגת העל הצפון אירית, או אם הם לא משיגים רישיון של אופ"א, הכרטיס למפעלים האירופיים של הגביע האירי יחולק מחדש למועדון שסיים במקום השלישי בליגת העל הצפון אירית.
זכיות > זכיות לפי קבוצה

| קבוצה | זכיות | סגנויות | עונות זכייה |
| --- | --- | --- | --- |
| לינפילד | 44 | 22 | 1890/1891, 1891/1892, 1892/1893, 1894/1895, 1897/1898, 1898/1899, 1901/1902, 1903/1904, 1911/1912, 1912/1913, 1914/1915, 1915/1916, 1918/1919, 1921/1922, 1922/1923, 1929/1930, 1930/1931, 1933/1934, 1935/1936, 1938/1939, 1941/1942, 1944/1945, 1945/1946, 1947/1948, 1949/1950, 1952/1953, 1959/1960, 1961/1962, 1962/1963, 1969/1970, 1977/1978, 1979/1980, 1981/1982, 1993/1994, 1994/1995, 2001/2002, 2005/2006, 2006/2007, 2007/2008, 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2016/2017, 2020/2021 |
| גלנטורן | 23 | 19 | 1913/1914, 1916/1917, 1920/1921, 1931/1932, 1932/1933, 1934/1935, 1950/1951, 1965/1966, 1972/1973, 1982/1983, 1984/1985, 1985/1986, 1986/1987, 1987/1988, 1989/1990, 1995/1996, 1997/1998, 1999/2000, 2000/2001, 2003/2004, 2012/2013, 2014/2015, 2019/2020 |
| ליסבורן דיסטילרי | 12 | 7 | 1883/1884, 1884/1885, 1885/1886, 1888/1889, 1893/1894, 1895/1896, 1902/1903, 1904/1905, 1909/1910, 1924/1925, 1955/1956, 1970/1971 |
| קליפטונוויל | 9 | 12 | 1882/1883, 1887/1888, 1896/1897, 1899/1900, 1900/1901, 1906/1907, 1908/1909, 1978/1979, 2023/2024 |
| בלפסט סלטיק | 8 | 4 | 1917/1918, 1925/1926, 1936/1937, 1937/1938, 1940/1941, 1942/1943, 1943/1944, 1946/1947 |
| גלנאבון | 7 | 10 | 1956/1957, 1958/1959, 1960/1961, 1991/1992, 1996/1997, 2013/2014, 2015/2016 |
| קולריין | 6 | 7 | 1964/1965, 1971/1972, 1974/1975, 1976/1977, 2002/2003, 2017/2018 |
| קרוסיידרס | 6 | 3 | 1966/1967, 1967/1968, 2008/2009, 2018/2019, 2021/2022, 2022/2023 |
| באלמינה יונייטד | 5 | 10 | 1939/1940, 1957/1958, 1980/1981, 1983/1984, 1988/1989 |
| ארדס | 4 | 2 | 1926/1927, 1951/1952, 1968/1969, 1973/1974 |
| פורטדאון | 3 | 8 | 1990/1991, 1998/1999, 2004/2005 |
| אירלנד שלבורן | 3 | 3 | 1905/1906, 1910/1911, 1919/1920 |
| דרי סיטי | 3 | 3 | 1948/1949, 1953/1954, 1963/1964 |
| אירלנד בוהמיאנס | 1 | 5 | 1907/1908 |
| אולסטר | 1 | 2 | 1886/1887 |
| באלמינה | 1 | 2 | 1928/1929 |
| קאריק ריינג'רס | 1 | 2 | 1975/1976 |
| באנגור | 1 | 2 | 1992/1993 |
| ווילוופילד | 1 | 1 | 1927/1928 |
| מויואלה פארק | 1 | – | 1880/1881 |
| קווינס איילנד (1881) | 1 | – | 1881/1882 |
| גורדון היילנדרס | 1 | – | 1889/1890 |
| קווינס איילנד | 1 | – | 1923/1924 |
| דונדלה | 1 | – | 1954/1955 |
| לרן | – | 6 | – |
| לימאבאדי | – | 2 | – |
| דרי סלטיק | – | 2 | – |
| וולינגטון פארק | – | 1 | – |
| ימקא (בלפסט) | – | 1 | – |
| דה בלאק וואץ' | – | 1 | – |
| שרווד פורסטרס | – | 1 | – |
| פריבוטרס | – | 1 | – |
| דאנגנון סוויפטס | – | 1 | – |
| בלינאמלארד יונייטד | – | 1 | – |
הערות שוליים

↑  המשחק שוחק עם הגבלת קהל משמעותית עקב מגפת הקורונה
| כדורגל בצפון אירלנד צפון אירלנד |
| --- | --- | --- |
| ניהול | התאחדות הכדורגל האירית • קבוצות • אצטדיונים • תחרויות |  |
| תחרויות ליגה | NIFL פרמיירשיפ • NIFL צ'מפיונשיפ • מבנה הליגות |  |
| תחרויות גביע | הגביע האירי • גביע ליגת הכדורגל הצפון אירית |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית • הנבחרת הצעירה • עד גיל 19 • נבחרת הנשים |  |
| טורנירי גביע לאומיים בכדורגל (אופ"א) |
| --- | --- | --- |
| מפעלי הווה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איי פארו • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנגליה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גיברלטר • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • ויילס • טורקיה • יוון • ישראל • לוקסמבורג • ליכטנשטיין • לטביה • ליטא •  מולדובה • מונטנגרו • מלטה • צפון מקדוניה • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סקוטלנד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צפון אירלנד • צרפת • קוסובו • קזחסטן • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| מפעלי עבר | ברית המועצות • יוגוסלביה • מזרח גרמניה • סרביה ומונטנגרו • צ'כוסלובקיה |  |
דאני (קבוצה אתנית)

| --- | --- |

גבר מבני דאני עם קישוטי אף ופנים וכיסויי ראש וחזה
 אוכלוסייה
 בין 40,000 ל-200,000
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 אינדונזיה  - במערב גינאה החדשה
 שפות
 שפות דאני
 דת
 נצרות רפורמית) - הרוב, אסלאם, אנימיזם, טוטמיזם
 קבוצות אתניות קשורות
 דאמאל, יאלי, לאני, מוני
גבר דאני, מנהיג צבאי מן הכפר קורולו, בעמק באליים
דאני, או נדאני - היא קבוצה אתנית או עם ילידי, החי ברמה המרכזית של מערב גינאה החדשה במחוז פפואה (בעבר איריאן ג'איה) של אינדונזיה.
בני דאני הם מהקבוצות האתניות הגדולות ביותר והידועות של הרמה באזור פפואה. הריכוז הגדול שלהם הוא בעמק באליים ("העמק הגדול"). הוא אינו נגיש בקלות, ומושך תיירים רבים.
שם הם חיים בקרבם של בני לאני (במערב העמק) ובני יאלי (בדרום-מזרח)
הם כונו על ידי בני מוני בשם "נדאני" ואינם קוראים לעצמם "דאני".
השם דאני נכנס לשימוש אחרי המסע (בראשות האתנולוג האמריקאי מתיו סטירלינג) שארגן המכון סמיתסוניאן והממשל הקולוניאלי ההולנדי אצל בני מוני בשנת 1926. בשנת 1954 ביקר אצל בני דאני המיסיונר ההולנדי הראשון.
להבדיל מהאינדונזים, בני דאני הם בעלי שיער מקורזל ועור שחור. הגברים בני דאני משתמשים תכופות בקוטקות - כיסויים מיוחדים לפין. בנוסף, נושאים בני דאני קישוטי גוף כמו נוצות, קולרים, וציורי גוף. הם משתמשים בכלי אבן או עצם וצדים בעזרת חץ וקשת .
מספרם של בני דאני אינו ודאי: לפי מקורות שונים הוא 250,000 או רק 40,000.  
לפי נתונים אחדים, כ-100,000 מביניהם חיים בעמק באליים, מתוכם 20,000 באזור התחתי ו-20,000 באזור העילי של העמק וכ-50,000 במרכזו. ממערב לעמק באליים חיים בני לאני, שנקראו בטעות "דאני המערביים"  ומספרם כ-180,000.
השפות דאני - נחשבות לקבוצה בענף המערבי של משפחת השפות של טראנס-גינאה החדשה. רובם אינם יודעים אינדונזית ואנגלית.
שפות

הבלשנים הבחינו לפחות בארבע תת-קבוצות של שפות דאני:
השפות באזור התחתי של העמק הגדול (20,000 דוברים)
השפות באזור האמצעי של העמק הגדול (50,000 דוברים)
השפות באזור העילי של העמק הגדול (20,000 דוברים)
השפות לאני או דאני המערביות (סיווג שנוי במחלוקת) (180,000 דוברים)
השפות דאני מבדילות רק בין שני צבעים בסיסיים: mili ("מילי") = "גוונים קרים/כהים " - כמו כחול, ירוק ושחור ו-mola ("מולה") - גוונים חמים/בהירים כמו אדום, צהוב ולבן. פסיכולוגים של הלשון כמו אלינור רוש חוקרים את הקשר בין דרך החשיבה לשפה בשפות אלה.
הגישה אל ארצם

ב-29 באוקטובר 1909 הגיעה משלחת חוקרים הולנדים, בראשות הנדריק אלברטוס לורנץ, שיצאו למסע שני בדרום גינאה החדשה, לכפר של קבוצה שולית של בני דאני, שחיה מדרום להר פונצ'ק-טריקורה (כיום הר וילהלמינה-טריקורה). הקבוצה הציגה עצמה בשם "פסג'ם" ו"שבטי חוריפ".
באוקטובר 1920 הגיעה אל בני דאני המערביים קבוצת חוקרים שיצאו למסע למרכז גינאה החדשה. החוקרים שהו בקרבם בעמק הנהר סווארט (כיום עמק טולי) במשך חצי שנה. מתיו סטירלינג וחוקרים אמריקאים והולנדים שהגיעו בשנת 1928 אל בני מוני, למדו ממארחיהם את הכינוי "נדאני", שהתייחס לאחת הקבוצות האתניות בסביבה. בקיץ 1938 סייר מעל העמק הגדול (באליים) של בני דאני, מטוס שהוטס על ידי הזואולוג והנדבן ריצ'רד ארצ'בולד. בני דאני לא השתמשו באותה תקופה בכלי מתכת, אלא בכידוני עץ, חצים וקשתות ובכלי אבן. רק בשנות ה-1950 נוצרו איתם מגעים קבועים. בשנת 1960 נכח מייקל רוקפלר במלחמת השבטים הגדולה האחרונה שלהם ואיבד את חייו. גופתו לא נמצאה.
עיסוקים מסורתיים

ציד
ליקוט
סחר
גידול בקר, חזירים
חקלאות
בקרב בני דאני הייתה קיימת תמותת גברים של כ-30% עקב אלימות במלחמות בין קלאנים שונים.
חברה

בבסיס הארגון החברתי המסורתי - קונפדרציה של קלאנים. מנהיגי הקלאנים עוסקים במלחמה.
אורח החיים

בני דאני שונים באורח חייהם משאר שבטי הרמה. יש להם צורת התיישבות מיוחדת: יישובים מגודרים, עם גנים מטופחים בקפידה, חושות עגולות עשויות מקש וקנים, הקרויות "הונאי הונאי". החושות הן משפחתיות או של גברים (בהן אסורה הגישה לנשים). יש לבני דאני גם מטבחים ארוכים, ואורוות ארוכות עבור בעלי החיים. ארגונם החברתי בקלאנים מאפשר דרגת ניהול גבוהה.
באופן מסורתי משתמשים בני דאני בכלי אבן, עצם, שיני חזיר, כלים מעץ ומבמבוק. את האבן לייצור גרזינים הם משיגים משבטים אחרים באמצעות סחר.
הגברים עוסקים הרבה בציד, בעוד הנשים שומרות על הילדים, מגדלים בטטות.
החזיר ממלא תפקיד חשוב בחברת בני דאני. הוא מהווה מוצר חשוב ביותר במסחר ובנדוניה. מעמד "האדם הגדול" - מנהיג הקלאן - תלוי במידה רבה במספר החזירים שהוא מגדל, ומספר החזירים הנשחטים במשק ביתו בעת חגיגות.
הטקסים המסורתיים כוללים מנהגים אכזריים למדי כמו כריתת אצבע לנשים לרגל מותם של קרובי משפחה.
חלק חשוב בחגיגות שלהם תופסת שחיטת החזירים. החזירים מומתים בעזרת קשת וחץ, ואחר כך נשחטים ומחולקים למנות, הנעטפות בעלי בננה ומבושלות בתוך סירי חומר, יחד עם בטטות ומניוק.
בתרבות המסורתית של בני דאני ידועות גם מלחמות פנימיות בין כפרים יריבים. הם עסוקים זמן רב בייצור כלי הנשק לצורך ציד ומלחמה ובטיפול בפצעי המלחמה והציד. בקרבות הושם דגש על קללות נגד האויב או פציעתם או הריגתם של קרבנות נבחרים. אין המטרה לכבוש שטח או ולשדוד את כפרי האויבים.
שרידי ההרוגים מן הקלאן היריב נשמרים למשתה גדול עם ריקודים הנמשכים יומיים רצופים. בני דאני נודעו בעבר באזור כ"ציידי ראשים". חלקים מגופות ההרוגים, למשל גולגולות, עצמות ושיער, משמשים כקישוטים לכלי הנשק, או מוצגים במקום מיוחד בכפר.
קיימת בקרב בני דאני גם מגמה פלגנית השואפת להיפרדות מאינדונזיה והמעודדת את השימוש בסמלים לאומיים-עצמיים כמו הדגל הבלתי רשמי "כוכב השחר" של מערב פפואה.
אורח החיים > מחקרים אתנוגרפיים

בשנת 1961 השתתף הקולנוען רוברט גארדנר במסע מחקר הרווארד-פיבודי אצל בני דאני בעמק בליים. ההקלטות שאסף שימשו ליצירת הסרט "צפורים מתות", שבו מודגשים נושאי המוות ובני אדם כציפורים בתרבות בני דאני. "צפורים מתות" או "בני אדם מתים" הם המושגים שבהם משתמשים בני דאני עבור הנשק והקישוטים הנלקחים מהאויבים בעת הקרב. שלל זה מוצג בעת חגיגות הנמשכות יומיים המלוות בריקודי ניצחון (אדאי)
בספר הצילומים שלו "עמק נעדר הזמן" הציג האיטלקי רוברטו פאצי (יליד 1973) רשמים ותמונות מהוויי בני דאני.
הדתות > האמונות האנימיסטיות המקומיות

לפי אמונות עתיקות, את עמק באליים וסביבתו ברא האל מבוק, שאת עקבות כף רגלו ניתן לראות במקום הקרוי טיום.
מתוך חור באדמה הופיעו שני זוגות של גבר ואשה ומתוכם התרבו בני המשום ויצרו שושלות בני דאני לדורותיהם. מבחינים בשתי קבוצות ראשיות, בעלות אב משלהם - ונדה וקוגויה. נישואים בתוך אותה קבוצה נחשבים לחטא - בן או בת שבט מאחת הקבוצות חייבים למצוא בן או בת זוג מהקבוצה השנייה. לפי אנוס ונדאנבי, קבוצת ונדה כוללת 58 קלאנים וקבוצת קוגויה - 54.
קיים אצלם פולחן הרוחות שעלולים לפגוע ויש לפנות אליהם ולפייסם. הרוחות הם משני סוגים - רוחות אבות שמתו ורוחות מן הטבע המתגוררות בעצים, בנהרות - רוחות מים - ובסלעים. הרוחות עלולות לגרום למוות על ידי אכילת קרבנותיהם. לפעמים מכשף מן המחנה היריב עלול לגייסם לטובת אותו המחנה.
טקסי הלווייה מלווים בקינות, במריחה עצמית בבוץ ובפציעות עצמיות, במיוחד של הנשים, הכורתות לעצמן אצבעות על כל מת במשפחה. הגברים, אשר חייבים לשמור על אצבעותיהם לצורך שימוש בקשת ובחץ, יכולים לחורר את תנוך אוזניהם.
העילות למלחמות הטקסיות התכופות הן הריגת אחד מחברי הקלאן, גנבת חזיר, חטיפת אשה או ביזוי כבודה של אשה .
כחלק מהפיוס בתום הקרבות, מתארגנות חתונות בין חברי המחנות היריבים. בעבר גיל הנישואים של הבנות היה מעל 12. אצל הבנים - 20.
הפוליגמיה נדירה מסיבות כלכליות. בדרך כלל גברים בעלי מעמד ונכסים יכולים להרשות לעצמם שתי נשים.
המנהיגות אינה עוברת בירושה - היא תלויה בכישורי לחימה, במעמד כלכלי ובכריזמה. פרט למנהיגים הצבאיים והפוליטיים יש מעמד גם לשמאנים, לרופאי אליל - בדרך כלל רופאות אליל, ולמכשפים ולמכשפות
השמאן אחראי על הצרכים הפולחניים של הקהילה. למכשפים, לרוב גברים, תפקיד במאבק באמצעות רוחות - לקלל או לגרום למוות של יריב.
לכל אשה יש פוטנציאל להיות מכשפה, קיים פחד מפני כוחות הכישוף של הנשים ולפעמים מתארגן ציד מכשפות.