stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מת'יו רידג'וויי
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

באוגוסט 1942 הועלה רידג'וויי לדרגת מייג'ור גנרל וקיבל פיקוד על דיוויזיית החי"ר ה-82. הוא עבר קורס צניחה והיסב את הדיוויזיה לדיוויזיה מוטסת. עם הדיוויזיה המוטסת ה-82 השתתף ביולי 1943 בפלישה לסיציליה ובנחיתה בסלרנו. בנובמבר 1943 הועברה הדיוויזיה ה-82 לבריטניה והחלה בהתארגנות ואימונים לקראת הפלישה לנורמנדי. ב-6 ביוני 1944 צנח רידג'וויי עם הדיוויזיה שלו בעורף חוף יוטה ואחר כך התקדם אתה לכיוון שרבורג.
בספטמבר 1944 מונה רידג'וויי למפקד הקורפוס המוטס ה-18 שכלל את הדיוויזיות המוטסות ה-82 וה-101. בתפקיד זה השתתף במבצע מרקט גארדן, בקרב הארדנים ובמבצע נבחרת, שהיה המבצע המוטס בקנה מידה רחב האחרון של בעלות הברית במלחמה, מעבר לריין נפצע בכתפו מרימון יד גרמני. ביוני 1945 הועלה לדרגת לוטננט גנרל, הועבר לחזית האוקיינוס השקט ושימש כמפקד האי לוזון. לאחר מכן מונה לזמן קצר לסגן מפקד כוחות הברית בים התיכון. ב-1949 מונה לסגן הרמטכ"ל ובתפקיד זה היה כשפרצה מלחמת קוריאה.
ביוגרפיה > מלחמת קוריאה

מלחמת קוריאה פרצה ב-25 ביוני 1950 כאשר צבא קוריאה הצפונית פלש לקוריאה הדרומית ותוך זמן קצר הצליח לכבוש אותה פרט למובלעת קטנה באזור עיר הנמל פוסן. גנרל דאגלס מקארתור ארגן נחיתה בחוף אינצ'ון הסמוך לסיאול ותוך זמן קצר כבש את סיאול וגרם לנסיגת כוחות קוריאה הצפונית. לאחר ניצחונו המשיך מקארתור ופלש לקוריאה הצפונית, כבש את פיונגיאנג והתקרב לנהר יאלו - הגבול עם סין. הוא התעלם מאזהרות המודיעין שסין עומדת להתערב במלחמה. ב-26 בנובמבר 1950 פתחו מאות אלפי חיילים סינים וצפון קוריאנים במתקפה. הארמייה השמינית נאלצה לסגת בתנאי מזג אוויר קשים ונגרמו לה אבדות כבדות. הסינים כבשו את כל קוריאה הצפונית, עברו את קו רוחב 38 צפון וכבשו שוב את סיאול. מקארתור הכין תוכניות לעזיבת חצי האי. מפקד הארמייה גנרל וולטון ווקר נהרג ב-23 בדצמבר 1950 בתאונת דרכים ורידג'וויי נקרא להחליף אותו ולהציל את המצב. מקארתור נפגש עם רידג'וויי ואיפשר לו חופש פעולה.
רידג'וויי מצא את הארמייה השמינית בשפל. הוא החל מיד בארגון חדש שלה. נפגש עם הקצינים והחיילים, הדיח קצינים תבוסתנים וחסרי רצון התקפי ותיגמל קצינים יצירתיים והתקפיים. הוא הצליח לשקם את הארמייה, שהייתה מדולדלת וירודת מורל. תחת פיקודו היא הצליחה לבלום את המתקפות הסיניות. בתחילת 1951 פתח במספר התקפות מוצלחות והצליח להתקדם צפונה, לכבוש שוב את סיאול ב-14 במרץ 1951 ולחדור שוב לקוריאה הצפונית. מקארתור חשב בשלב זה לפתוח במלחמה גרעינית נגד הסינים והתעמת על כך עם הנשיא הארי טרומן. על רקע זה פיטר טרומן את מקארתור ורידג'וויי מונה במקומו למפקד כוחות האו"ם בקוריאה והועלה לדרגת גנרל. קו החזית התייצב באזור קו רוחב 38 צפון (הגבול המקורי בין קוריאה הצפונית והדרומית). את רידג'וויי החליף גנרל מארק קלארק. רידג'וויי החליף את מקארתור גם בתפקיד המושל הצבאי של יפן וב-28 באפריל 1952 נוכח בטקס הכרזת הריבונות של יפן.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

במאי 1952 החליף רידג'וויי את אייזנהאואר בתור המפקד העליון של כוחות הברית באירופה (נאט"ו) וכן מונה למפקד הראשון של פיקוד אירופה של ארצות הברית. ב-17 באוגוסט 1953 התמנה לראש המטה של ראש מטה צבא ארצות הברית.
חילוקי דעות בין רידג'וויי ואייזנהאואר בעיקר בגלל רצונו של אייזנהאואר להקטין את הצבא, גרמו לרידג'וויי להתפטר ב-1955.
הוא מת בביתו בפיטסבורג פנסילבניה ב-26 ביולי 1993 בגיל 98 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
לקריאה נוספת

ס.ל.א מרשל, "הם צנחו בלילה", הוצאת מערכות מאנגלית: אהרן אמיר.
קורנליוס רייאן, "גשר אחד רחוק מדי", הוצאת זמורה ביתן ומודן, 1979.
קורנליוס ריאן, "היום הארוך ביותר", הוצאת מערכות, 1982.
סטיבן אמברוז, "אחים בקרב", תל אביב: כנרת, זמורה ביתן, דביר, 2005.
סטיבן אמברוז, "יום הפלישה", מאנגלית: מרדכי ברקאי, הוצאת זמורה ביתן, 2002.
רוני ברבש, הגנרלים במלחמת העולם השנייה, הוצאת אוריון, 2014, עמ' 318 - 320.
הערות שוליים

↑  סטיבן אמברוז, "יום הפלישה", מאנגלית: מרדכי ברקאי, הוצאת זמורה ביתן, 2002, עמוד 260.
↑  גל פרל פינקל, ‏להילחם שלא על מנת לנצח, מערכות 465-466, יוני 2016 .
| הקצינים הבכירים, הגנרלים המפקדים וראשי המטה של צבא ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| המפקד העליון | ג'ורג' וושינגטון | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| הקצינים הבכירים | הנרי נוקס • ג'ון דופטי • ג'וסיה הרמר • ארתור קלייר • אנתוני ווין • ג'יימס וילקינסון • ג'ורג' וושינגטון • אלכסנדר המילטון • ג'יימס וילקינסון • הנרי דירבורן • ג'ייקוב בראון | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| הגנרלים המפקדים | ג'ייקוב בראון • אלכסנדר מקומב • וינפילד סקוט • ג'ורג' מקללן • הנרי האלק • יוליסס ס. גרנט • ויליאם שרמן • פיליפ שרידן • ג'ון סקופילד • נלסון מיילס | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| ראשי המטה | סמואל יאנג • אדנה צ'אפי • ג'ון בייטס • פרנקלין בל • לאונרד ווד • ויליאם וות'רספון • הודג' סקוט • טסקר בליז • פייטון מרץ' • ג'ון פרשינג • ג'ון היינס • צ'ארלס סומראל • דאגלס מקארתור • מאלין קריג • ג'ורג' מרשל • דווייט אייזנהאואר • עומר בראדלי • ג'וזף לוטון קולינס • מת'יו רידג'וויי • מקסוול טיילור • ליימן למניצר • ג'ורג' דקר • ארל ווילר • הארולד ג'ונסון • ויליאם וסטמורלנד • ברוס פאלמר • קרייטון אברמס • פרידריק וינד • ברנארד רוג'רס • אדוארד מאייר • ג'ון וקהאם • קארל ואונו • גורדון סאליבן • דניס ריימר • אריק שינסקי • פיטר סקומייקר • ג'ורג' קייסי‎ • מרטין דמפסי • ריימונד אודיירנו • מארק מילי • ג'יימס מקונוויל • רנדי ג'ורג' | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596859705171  PLWABN: 9810573272805606  BnF: cb12186581x (data)  CiNii: DA00901445  GND: 119175991  ISNI: 0000 0001 2138 083X  LCCN: n50068411  NARA: 10582064  NDL: 00454189  NKC: pna20211112971  NLK: KAC201430130  NTA: 152617639  SELIBR: 321749  SNAC: w6gt61kr  SUDOC: 080918468  VIAF: 68974041   WorldCat (עם VIAF): 68974041
יחידת פרא

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צבא הגנה לישראל
 פיקוד
 יחידת אם:  אוגדת הבשן אוגדת הבשן
 דרגת המפקד:    סגן-אלוף
 מפקד נוכחי:  י'
 
יחידת פרא היא יחידת התערבות במילואים הכפופה לאוגדת הבשן. היחידה תפעל באזור רמת הגולן ותהיה מורכבת מאנשים הגרים ברמה. מטרת היחידה למנוע חדירת מחבלים לשטח הארץ, שחלק מהפקת לקחי מלחמת חרבות ברזל וטבח שבעה באוקטובר. היחידה הוקמה בדצמבר 2024.
ראו גם

לוט"ר עוטף
סיירת דבורה
הערות שוליים

↑   הוקמה יחידה מיוחדת חדשה בגולן, באתר צה"ל, 3 בדצמבר 2024
↑  אבי אשכנזי, ‏הקמת יחידת "פרא": חיזוק מערך המילואים בעוצבת "הבשן", באתר מעריב אונליין, 3 בדצמבר 2024
ראול האוסמן

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1886 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1 בפברואר 1971 (בגיל 84) לימוז', צרפת 
 תחום יצירה:  ציור, עיתונאות, אתנולוגיה, אמנות חזותית, צילום, art theory 
 זרם באמנות:  דאדא 
 
"מוח בורגני מדויק מסית תנועה עולמית" או "ניצחון דאדא" (1920)
ראול האוסמן (גרמנית: Raoul Hausmann;‏ 12 ביולי 1886 – 1 בפברואר 1971), צייר, צלם וסופר אוסטרי, מראשי תנועת הדאדא בגרמניה.
ביוגרפיה

האוסמן נולד בווינה. אביו היה צייר אשר התמחה בציור פורטרטים וציורים בעלי נושאים היסטוריים. הוא למד אמנות בבית ספר פרטי בברלין ועסק בעיצוב חלונות ראווה ובעיצוב גרפי מסחרי. בשנת 1912 אימץ האוסמן את הסגנון האקספרסיוניסטי ואף פרסם מאמרים הנוגעים לסגנון זה ויחסו לחברה. בשנת 1915 פגש את האנה הך וניהל עמה רומן, למרות שהיה נשוי לכנרת אלפרידה שפר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התקרב האוסמן אל חוגים פוליטיים רדיקאלים. ביניהם הפסיכואנליסט אוטו גרוס (Otto Gross), אשר תפס את הפסיכואנליזה כשלב מהפכני, ופרנץ יונג (Franz Jung), סופר אקספרסיוניסטי ואנרכיסטי.
לאחר עליית השלטון הנאצי בגרמניה, בשנת 1933, עבר האוסמן לאיביזה, ובשנים 1937–1938 לצ'כוסלובקיה, שם התנסה בצילום בעל מאפיינים אתנוגרפים. בזמן מלחמת העולם השנייה השתקע האוסמן בכפר צרפתי קטן ליד לימוז' (Limoges).‏
לאחר המלחמה חזר האוסמן לצילום וליצירת פוטומונטז'ים וכתיבת שירה פונטית. בין השנים 1959–1964 חזר האוסמן גם לציור. הוא נפטר בלימוז' בשנת 1971.
יצירתו של האוסמן

אחד מן הפיתוחים המובהקים של תנועת הדאדא בגרמניה היה השימוש בטכניקת הפוטומונטז'. האוסמן נחשב לממציא הפוטומונטאז' יחד עם ג'ון הרטפילד ואלכסנדר רודצ'נקו. החל משנת 1923 הפסיק האוסמן את העיסוק בציור ועבר לעיסוק בטכניקות הצילום השונות. הפוטומונטז'ים של האוסמן שאבו ממסורת האקספרסיוניזם הגרמני ביצירה של קומפוזיציות דרמטיות ורבות ניגודים. לעיתים הציגו העבודות קומפוזיציה מופשטת, בסגנון טכניקת הקולאז' הדאדאיסטי. באחד מן הפוטומונטז'ים הידועים ביותר, המכונה "ABCD", או "דיוקן האמן" מן השנים 1923–1924, מופיע קטע חתוך מדיוקנו של האוסמן בין גזרי עיתונים, פרסומות, שטר כסף ועוד. בפיו מודבקות האותיות ABCD ועל עינו הימנית שרבוט הנראה כמעין גלגל מטרה ורוד. הקומפוזיציה הדינמית ומרובת האלכסונים של העבודה, בשיתוף עם הדימוי המטריד של דמות האמן, יוצרת תחושה של אימה או אלימות.
בעבודות רבות אחרות הרכיב האוסמן חללים תיאוריים בטכניקה זו, תוך שימוש בתצלומים מעורבים בגזרי עיתונות. בקולאז' הידוע בשם "ניצחון הדאדא" (1920) מופיע מרחב ובו דמויות וחפצים כגון צילום נוף עירוני, דיאגרמה רפואית, מכונת כתיבה, נעל וכן דמות אנושית אשר מראשה מבצבץ מוח. השילוב בין חלל פרספקטיבי וחפצים מזוהים, לבין סיטואציה רווית אימה ומסתורין, קרא תיגר על ערכי החברה הבורגנית, אשר העלתה את הסדר והמהוגנות כאחד מערכיה החשובים.
עבודה ידועה אחרת של האוסמן היא אסמבלאז' בשם "הראש המכני, רוח זמננו" (1920). היא מציגה ראש בובת תצוגה לפאות, אליה מחוברים מכשירי מדידה, מנגנון שעון יד, חלקי מצלמה וצילינדר הלקוח ממכונת כתיבה. עבודה אירונית זו מציגה את תוצאות האידיאל הנכזב של הטכנולוגיה.
הערות שוליים

↑  Dada, National Gallery of Art, Washington, 2005, p. 472
↑  ראו: http://members.chello.nl/j.seegers1/dada_files/hausmann.html
↑  פוטומונטאז׳ים של הרטפילד, הארץ, 29 בספטמבר 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507794205171  BIBSYS: 90157262  BNE: XX965783  BnF: cb11907024j (data)  CiNii: DA04981504  GND: 118547143  ISNI: 0000 0001 2132 6366  LCCN: n81099195  MusicBrainz: 2b03af15-b85e-407c-87d0-d7b0257d7344  NDL: 01216533  NKC: xx0152878  NLA: 35178791  NSK: 000216380  NTA: 068771207  PIC: 68462  RERO: 02-A003353945  RKD: 36508  SNAC: w6df8f64  SUDOC: 027347710  Trove: 853713  ULAN: 500013293  VIAF: 51690736   WorldCat (עם VIAF): 51690736
שולמית (כתב עת)

| --- | --- |
שער הגיליון הראשון, עם איור האישה החכמה מאבל בית מעכה
שער הגיליון הראשון, עם איור האישה החכמה מאבל בית מעכה
 תדירות:  שנתון
 מו"ל:  לברכט רייניקה
 מייסד:  דוד פרנקל 
 עורך ראשי:  דוד בן משה פרנקל, יוסף וולף
 תאריכי הופעה:  יולי 1806 – 1848 (כ־41 שנים)
 שפה:  גרמנית
 מערכת:  דסאו 
 מדינה:  נסיכות (מ-1807, דוכסות) אנהלט-דסאו.
 
שולמית: כתב עת לקידום התרבות והאנושיות בקרב בני ישראל (גרמנית: Sulamith. Zeitschrift zur Beförderung der Kultur und Humanität unter der Israeliten) היה עיתון שיצא לאור בהפסקות ארוכות בין 1806 ל-1848, ורוב מהדורותיו נדפסו בדסאו. כתב העת היה הבימה המרכזית של יהדות גרמניה עד אביב העמים.
היסטוריה

"שולמית" נוסד על ידי דוד בן משה פרֵנְקֶל, מנהל בית-הספר היהודי החופשי בדסאו (שנותר העורך הראשי לכל אורך השנים), ויוסף וולף, ששימש שם כמורה. שניהם היו אנשי תנועת ההשכלה הברלינאית המאוחרת וחוו את דמדומיה, במהלכם התגלע משבר חריף בקרב יהודי הנסיכויות הגרמניות: צעירים מעורים שקיבלו חינוך מודרני הפנו את גבם למורשתם באופן גורף והתנצרו לעיתים קרובות, התא המשפחתי התערער בגלל פער הדורות, והשאיפה לשוויון זכויות פוליטי וקבלה מצד החברה והממלכה הנוצריות העלתה חרס. ההווייה הקהילתית הישנה נהרסה, הן בלחץ ביטול האוטונומיה שלה על ידי השלטון הריכוזי והן עקב התמוטטות ערכיה ותרבותה, אך לא קמה חלופה שבה יוכלו היהודים להיאחז. באביב 1806 כבש נפוליאון את נסיכות דסאו-אנהלט והצית בבת אחת את התקווה לשינוי רדיקלי. כבר ביולי, ממש עם הקמת הקונפדרציה של הריין, החלו וולף ופרנקל להוציא לאור את כתב-העת.
"שולמית" החליף למעשה את "המאסף" המשכילי, שנסגר ב-1797, אך המתכונת שלו הייתה שונה תכלית שינוי ושיקפה את התמורה הגדולה שעברה על יהודי גרמניה. הגליונות הכילו קטעים וציטוטים בעברית, אבל שפתם העיקרית והכמעט בלעדית הייתה גרמנית. במשך מאות שנים, העיר ההיסטוריון דוד סורקין, קיימו היהודים שני מרחבי תקשורת נבדלים: אחד פנימי, בעברית לצורכי כתב וביידיש לדיבור, שהיה חסום בפני הנוצרים, ואחר מצומצם בהרבה, בלטינית ובשפת המדינה, שהונגש לגויים ושנועד כמעט אך רק לצורכי אפולוגטיקה. תנועת ההשכלה שימרה הבחנה זו בין הפנים והחוץ של הקהילה המסתגרת, ואף שאפה להעצימה באמצעות תחיית העברית. "שולמית" שברה את הבידול ובכך סימלה את "האידאולוגיה של האמנציפציה" יותר מכל: במקום חטיבה נפרדת, העורכים ביקשו לראות את היהודים כרכיב משולב במדינה הריכוזית החדשה. בנוסף להיותו במה לכותבים הבתר-משכיליים בגרמניה, קיבץ גם טורים מחוגי ההשכלה שעדיין היו פעילים, במיוחד בפראג. לאחר 1820 דעך עניין המשכילים ב"שולמית", ו"ביכורי העתים" הפך לצינור הביטוי המרכזי שלהם.
"שולמית" היה להצלחה והפך לערוץ תקשורת חשוב. בין 1808 ל-1813 שימש "שולמית" כביטאונה-למעשה של הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה, שהפכה לכלי מעשי להפצת האידיאות של עורכיו. ב-1835 היו לכתב-העת 214 מנויים (בודדים וקבוצות) יהודיים, מתוכם 36 מחוץ לנסיכויות הגרמניות, כולל אפילו בארצות הברית. בנוסף אליהם היו 31 נוצרים, נסיכים ופקידים ממשלתיים שנצרכו לו כחלק מקידום התמורה וההשתלבות של הקהילות היהודיות באזוריהם. 245 המנויים היו הישג ניכר לכתב-עת נישתי כל כך. בסך הכל, יצאו בהפסקות ניכרות שבעה-עשר גליונות: אחד מדי שנה בין 1806 ל-1811, שניים ב-1812, שניים ב-19', שניים ב-24', אחד ב-33', שניים ב-43' ושניים אחרונים ב-48'. את מקומו כביטאון המרכזי של יהודי גרמניה תפס האלגמיינה צייטונג דס יודנטומס, שהחל לצאת ב-1837.
הערות שוליים

↑  Uta Lohmann, Jüdische Erziehung und aufklärerische Schulreform, Waxmann, 2002. עמ' 369-370.
↑  ^ David Jan Sorkin, The Transformation of German Jewry, 1780-1840, Wayne State University Press, 1999. עמ' 81.
↑  Hillel J. Kieval, Languages of Community: The Jewish Experience in the Czech Lands, University of California Press, 2000. עמ' 51-53.
↑  Simone Lässig, Jüdische Wege ins Bürgertum, Vandenhoeck & Ruprecht, 2004. עמ' 449, 491.
↑  סורקין, עמ' 199, הער"ש 14.
↑  Michael A. Meyer, The Origins of the Modern Jew: Jewish Identity and European Culture in Germany, 1749-1824, Wayne State University Press, 1979. עמ' 119-122.
↑  John M. Efron, German Jewry and the Allure of the Sephardic, Princeton University Press, 2015. עמ' 63-67.
↑  מאיר, Origins, עמ' 121; מאיר, Response to Modernity: A History of the Reform Movement in Judaism. Wayne State, 1995, עמ' 30 והער"ש מס' 70 בעמ' 402 שם: איסמר אלבוגן, "Die Bezeichnung "jüdische Nation,‏ MGWJ,‏ 1919.
↑  סורקין, Transformation, עמ' 101-102.
↑  Deborah Sadie Hertz, How Jews Became Germans: The History of Conversion and Assimilation in Berlin, Yale University Press, 2007. עמ' 161.
↑  סורקין, Transformation, עמ' 85, 101, 135.
↑  מאיר, Response, עמ' 28-30.
↑  ברוך מבורך, "האמונה במשיח בפולמוסי הריפורמה הראשונים (בשני העשורים הראשונים של המאה הי"ט)", ציון, כרך לד, חוברת ג/ד, תשכ"ט.
ענת לוברסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר 
 
ענת לוברסקי היא עורכת קולנוע ישראלית. זוכת פרס אופיר 1991 על עריכת הסרט "מעבר לים".
ביוגרפיה

במהלך השנים ערכה לוברסקי מספר סרטי קולנוע. בשנת 1970 ערכה את תסריט הסרט "שבלול", בכיכובם של "חבורת לול". בשנת 1972 ערכה את הסרטים "סלומוניקו" ו"עזית הכלבה הצנחנית" ובשנת 1976 את הסרט "קשר הדבש".
בשנת 1980 שימשה כעורכת הסרט "המשחק האמיתי". בשנת 1982 ערכה את הסרט "מתחת לאף", בכיכובם של אורי גבריאל ומשה איבגי. בשנת 1984 ערכה את הסרט "מגש הכסף". בשנת 1985 ערכה את הסרט "רומן בהמשכים". בשנת 1986 שימשה כעורכת הסרט "הקרב על הוועד", בכיכובם של חברי "הגשש החיוור". בשנת 1987 ערכה את הסרט "אבא גנוב", בכיכובם של יהודה ברקן ואלונה קמחי. באותה שנה שימשה כעורכת הסרט "פוטו רומן".
בשנת 1991 שימשה כעורכת הסרט "גמר גביע". באותה שנה ערכה את הסרט "מעבר לים", על עריכת הסרט זכתה בפרס אופיר בקטגוריית העריכה הטובה ביותר. בשנת 1993 ערכה את הסרט "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש". בשנת 1994 שימשה כעורכת הסרט "מקס ומוריס", שהיה סרט המשך של "מתחת לאף", אותו ערכה לוברסקי גם כן. בשנת 1997 שימשה כעורכת הסרט "אין שמות על הדלתות". באותה שנה ערכה את הסרט "ביפ".
בשנת 2000 שימשה כעורכת הסרט "פרא" וערכה את הסרט "הבולשת חוקרת". בשנת 2001 שימשה כעורכת הסרט "חוצלארץ". ב-2005 ערכה את הסרט "לרקוד". בשנת 2006 ערכה את הסרט "נוזהת אל-פואד". באותה שנה ערכה את הסרט "אין לה אלוהים".
רשימת סרטים בעריכתה

1968 השכונה שלנו (עוזרת עריכה)
1970 שבלול
1972 סלומוניקו
1972 עזית הכלבה הצנחנית
1977 קשר הדבש
1980 המשחק האמיתי
1981 העיט (יועצת עריכה)
1982 מתחת לאף
1984 מגש הכסף
1985 רומן בהמשכים
1986 הקרב על הוועד
1987 אבא גנוב
1987 פוטו רומן
1991 גמר גביע
1991 מעבר לים
1994 סיפור שמתחיל בלוויה של נחש
1994 מקס ומוריס
1997 אין שמות על הדלתות
1997 ביפ
1999 פרא (סרט, 1999)
2000 הבולשת חוקרת
2000 האחים מבורך
2003 חוצלארץ
2004 מעורב ירושלמי (סדרת טלוויזיה)
2005 לרקוד
2006 נוזהת אל-פואד
2007 אין לה אלוהים
פרסים

פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר
חגית בת-אליעזר

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1960 (בת 64) קייב, ברה"מ 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
חגית בת-אליעזר (נולדה ב-10 באוקטובר 1960) היא משוררת, מתרגמת, מבקרת תרבות ועורכת שירה ישראלית.
ביוגרפיה

בת-אליעזר, ילידת קייב, אוקראינה, היא בוגרת בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, בעלת תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב
מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במתמטיקה מהטכניון בחיפה. עובדת בתעשיית המחשבים.
למדה בסדנאות כתיבה בהנחייתם של דליה רביקוביץ, רבקה מרים ויעקב בסר. שיריה פורסמו במוספים ספרותיים של העיתונים "הארץ", "מעריב", "מקור ראשון" ובכתבי עת ספרותיים, בהם "עכשיו", "עיתון 77", "מאזנים", "שבו", "פסיפס", "גג", "ביטאון שירה", "יקום תרבות", "אשכולות פואטיקה", "סלון הדחויים" ועוד.
היא פרסמה ארבעה ספרי שירה בהוצאת כרמל. בת-אליעזר השתתפה בעריכת אנתולוגיות השירים "קורות" ו"שירה בוערת", היא ערכה את ספר שיריה של המשוררת סברינה דה ריטה, "החטא השמיני", את ספר שיריו של מאיר גן-אור "המינוטאור והסירנות בחיי" ואת ספר שיריה של רבקה גיל שפילברג "שברים ותקוות".
בת-אליעזר כותבת רשימות ביקורת על ספרי שירה, סרטים והצגות תיאטרון וסקירות על אירועי ספרות ומפרסמת אותן באתרי הרשת. היא חברה בפורום מבקרי הקולנוע בישראל, באקדמיה לתיאטרון עצמאי ותיאטרון פרינג', באגודת הסופרים העבריים, באיגוד כללי של סופרים בישראל, באגודת העיתונאים בתל אביב ובעמותת "יקום תרבות", בה מונתה בחודש נובמבר 2018 לעורכת השירה של אתר העמותה. היא משתתפת בעריכת אירועי שירה של פורטל התרבות והספרות "בכיוון הרוח".
בת-אליעזר היא היוזמת והמנחה של אירועי שירה בסלון הספרותי בדיזנגוף סנטר, ובפרט סדרת ערבי "על סף ספר", בהם מתארחים משוררים הנמצאים בתהליך הוצאת ספרם הבא.
ספריה

"השקת ספינת צפייה" בהוצאת כרמל (2008)
"התנסויות" בהוצאת כרמל (2012)
"בעזרת חברים" בהוצאת כרמל (2016)
"כח משיכה" בהוצאת כרמל-עמדה (2020)
"הרחבת המבט" בהוצאת ביטאון שירה (2024)
הערות שוליים

↑  חגית בת אליעזר באוצר הספרות העברית. כתב העת מוטיב.
↑  עיתון 77, גיליון 404, 2019
↑  חגית בת-אליעזר בכתב העת מאזניים של אגודת הסופרים העבריים.
↑  השיר "פן חדש" בגיליון ראש השנה של "אשכולות פואטיקה" בעריכת שוקי גוטמן, 25 בספטמבר 2022
↑  השיר "בבית האופרה" בכתב העת "סלון הדחויים" בנושא מוזיקה, בעריכת ליאורה אור, 9 ספטמבר 2022
↑  השיר "מונרכיה חוקתית" במדור "עט לשירה" בנושא "ההורים שלנו" בעריכת יעל רן, 14 באוגוסט 2022
↑  "תרגום מחויך בין שפתיים" הרצאה בכנס של אגודת המתרגמים בישראל, 26 במאי 2022
↑  עיון ספר השירים "חלון אל הבהיר" מאת יצחק גוילי, יקום תרבות, 21 באוגוסט 2022
↑  על הספר "קוד" מאת ערן הדס
↑  בחזרה לאהבה בשחקים: מאווריק, יקום תרבות, 30 ביוני 2022
↑  "רומיאו ויוליה" - גרסת תיאטרון גשר, קול ההמון, 25 באפריל 2022
↑  עורכת שירה ותרגומים חדשה ב'יקום תרבות' – הצהרת כוונות של חגית בת־אליעזר, באתר יקום תרבות, 29 בנובמבר 2018
↑  פורטל התרבות והספרות "בכיוון הרוח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304838205171  BnF: cb16183677s (data)  GND: 1308236859  ISNI: 0000 0004 0241 7213  LCCN: no2008071379  VIAF: 297769800   WorldCat (עם VIAF): 297769800
משפחת בית טוביה

מערה מס' 13 בעיראק אל-אמיר, על הקיר כתובת בכתב עברי הקדום שמשמעותה טוביה
משפחת בית טוביה הייתה אחת המשפחות היהודיות בעלות ההשפעה בתקופת בית שני עד מרד החשמונאים.
המשפחה התגוררה באחוזה משפחתית בדרום הגלעד. האזור שבו שכנה האחוזה נקרא ארץ טוביה, ובירתו של האזור הייתה רבת עמון. אחוזת בית טוביה, שנבנתה על ידי הורקנוס לבית טוביה מזוהה היום על ידי רוב החוקרים עם האתר ארכאולוגי עיראק אל-אמיר. באתר נמצאה על גבי קיר מערה כתובת בעברית קדומה עם השם טוביה.
תולדות המשפחה

שורשי המשפחה בימי בית ראשון. בספר נחמיה מופיע טוביה כאחד המתנגדים העיקריים לשיקום חומת ירושלים, ועל כן מוצמדים לשמו הכינויים "עמוני" או "עבד העמוני" ספר נחמיה, פרק ב', פסוק י"ט. כינויים אלה יכולים להתפרש כמבטאים את קשריו עם העמונים, ונועדו לבטא בוז וגנאי כלפיו. פירוש אחר הוא "עבד המלך" שמשמעותו פקיד בשירות המלך (הפרסי). טוביה היה בעל עמדה חברתית ומדינית גבוהה בירושלים. הייתה לו לשכה פרטית בבית המקדש, אותה העמיד לרשותו אלישיב הכהן הגדול שהיה קרוב משפחתו על ידי קשרי נישואין, אך הוא סולק משם זמן קצר אחר כך על ידי נחמיה שראה בכך חילול הקודש.
אישיות נוספת בשם טוביה מופיעה בכתובים בשנת 260 לפנה"ס לערך. הפפירוסים של זנון מספרים על טוביה שישב במקום מושב אבותיו בעבר הירדן, שימש כמושל מקומי מטעם בית תלמי עמד בראש מושבה צבאית בשם בירתא של עמון שהייתה מורכבת מחיילים יהודים ונוכרים ועסק בסחר עבדים. טוביה נשא לאשה את הבת של הכהן הגדול - שמעון הראשון. הוא היה גיסו של הכהן הגדול חוניו השני.
בנו של טוביה - יוסף בן טוביה, שימש כגובה כספים עבור בית תלמי ביהודה. בתקופתו הגיעה המשפחה לשיא כוחה. יוסף לקח את התפקיד מגיסו חוניו השני ובכך פגע בתפקידו של הכהן הגדול.
בנו של יוסף, הורקנוס, שימש כשליח של אביו במצרים, ועל-פי המקורות הקים את האחוזה.
מקורות מידע היסטוריים

המקורות לידיעות אלה הם שלושה:
הפפירוסים של זנון: כמה עשרות מהפפירוסים של זנון נוגעים לארץ ישראל, ומהם שקשורים לאדם בשם טוביה, איש רם-מעלה ובעל השפעה. ידוע כי אזור מגוריו ותחום פעילותו היה בעבר הירדן, בחבל ארץ עמון, שנקרא גם 'ארץ טוביה' על שמו. מקור זה הוא אפוא עדות הן לנוכחותה של משפחת טוביה בעבר הירדן, והן למעמדה הרם, המדיני, הכלכלי והצבאי, וכן לנוכחות יהודית בחבל ארץ זה ובכללה שירות בצבא שסר לפיקודו של טוביה.
ספרו של יוסף בן מתתיהו בקדמוניות היהודים (יב, 160-222)
הממצא הארכאולוגי בעיראק אל-אמיר, אתר מהתקופה ההלניסטית השוכן מצפון-מזרח לקצהו הצפוני של ים המלח. באתר התגלה ארמון הידוע בערבית בשם קאסר אל-עבד. השם "טוביה" נמצא חרות על סלע על קיר מערה בסמוך לארמון זה, מה שהעלה את הסברה שמדובר בארמונה של משפחת בית טוביה.
ראו גם

הורקנוס לבית טוביה
יוסף בן טוביה
לקריאה נוספת

יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר שנים-עשר. תרגם מיוונית: אברהם שליט, ירושלים: מוסד ביאליק, 1963
בנימין מזר, "בית טוביה", תרביץ: רבעון למדעי היהדות 12(2), המכון למדעי היהדות על שם מנדל, 1941; כנען וישראל : מחקרים היסטוריים, מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 1980, עמ' 290-272
אוריאל רפפורט, תולדות ישראל בתקופת בית שני, הוצאת עמיחי, 1984 עמ' 78-76
אביגדור צ'ריקובר, היהודים והיוונים בתקופה ההלניסטית, תל אביב: דביר, תרצ"א
דב גרא, "לאמינות קורות בני טוביה", בתוך: אוריאל רפפורט וישראל רונן (עורכים), מדינת החשמונאים: לתולדותיה על רקע התקופה ההלניסטית, קובץ מאמרים, ירושלים: יד בן צבי, 1993, עמ' 125–141.
מנחם שטרן, "הערות לסיפור יוסף בן טוביה", תרביץ: רבעון למדעי היהדות 32, המכון ליהדות ע"ש מנדל, תשכ"ג
גבריאל ברקאי, הלל גבע, אלי שילר, "אתרים ומקומות בירדן", אריאל: כתב עת לידיעת הארץ 110, הוצאת ספרים אריאל, 1995
הערות שוליים

↑  צילום הכתובת באתר האינטרנט של אוניברסיטת מינסוטה
אליהו גלעזר

| --- | --- |

 לידה:  30 בינואר 1912 וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 במאי 1989 (בגיל 77) 
 מדינה:  ישראל 
 
אליהו גלעזר (30 בינואר 1912 - 14 במאי 1989) היה פעיל ציוני בתנועת בית"ר, ממארגני עליית ההצלה מהשמדה בארצות אירופה, פובליציסט, נואם מוערך.
קורות חיים

אליהו גלעזר נולד ב-1912 לאהרון ופרידה גלזר (גלזריס) בווילנה שבליטא. בשנת 1915, עם התקרבות הצבא הגרמני לליטא, עברה משפחתו לרוסיה. במוסקבה חזה כילד בן 5 בהתנגשויות מזוינות בין הפלגים הלוחמים במהפכה. אז לדבריו התגבשה אצלו הדעה שהיהודים זקוקים לנשק להגנה עצמית ואכן מאוחר יותר, בהיותו פעיל בבית"ר, הוביל אימונים של יהודים בנשק בקובנה שבליטא. בשנת 1919 חזרה משפחתו לווילנה ובשנת 1921 נכלא אביו, על ידי הפולנים, יחד עם יהודים רבים, במחנה מעצר. עם שחרורו הוכה אביו בראשו במוט על ידי קצין פולני, מכה ממנה נפטר שבועות אחדים לאחר מכן.
בעקבות מות אביו נשלח אליהו בשנת 1923 לעיר החופשית דנציג לדודו ירחמיאל גלזר, שהיה חשוך ילדים, ובילה הרבה מזמנו עם אחות דודתו ממשפחת לנדוי (לנדאו), שם קיבל חינוך ציוני ותרבותי אירופאי, יחד עם הבנים מיכאל ומשה – לימים נשיא בית המשפט העליון. אבי המשפחה יצחק לנדוי היה יו"ר ההסתדרות הציונית בדנציג ויו"ר אגודת הספורט היהודית בר כוכבא. חינוכו הציוני של אליהו גלעזר בבית לנדוי הוביל להצטרפותו לבית"ר דנציג בשנת 1929 ומאז ועד שנת 1940 פעל באירופה בהקמה וניהול סניפי בית"ר וארגון העפלה לישראל, אז תחת המנדט הבריטי (ראה פירוט להלן). בעת מלחמת העולם, אמו ושתי אחיותיו, הדסה וטובה, נרצחו בליטא ביער פיבוניה שליד וילקומיר. אחותו מאשה ניצלה.
בשנת 1940 עלה לארץ במסגרת עליית אף-על-פי באנייה סקריה. בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי ובהמשך עבר לבריגדה היהודית, במסגרתה לחם בחזית איטליה. לאחר תום המלחמה המשיך לשרת כחייל בבריגדה באיסוף ניצולי המחנות והעלאתם לארץ, עד שחרורו ב-1946. כך מצא את אחותו מאשה.
בשנת 1943, בהייתו חייל בבריגדה, נשא את הצברית גאולה אזרחי לאשה. לימים נולדו להם שני בנים, אלדד ויורם. אלדד גל-עזר היה ד"ר לפיזיקה וממייסדי תוכנית החלל הישראלית[דרוש מקור] חתן פרס ביטחון ישראל.
לאחר שחרורו עסק לפרנסת המשפחה במקצוע האופטיקה, אותו למד מדודו ירחמיאל, ולאחר שסיים השתלמות מקצועית, כאופטומטריסט.
אליהו גלעזר נפטר ב 14 במאי 1989 לאחר 3 שנים של סבל ממחלת אלצהיימר, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.