קבוצת המזרח הרחוק
בדד

עם התבהרות מזג האוויר ב-11 בינואר, המשיך מוסון בדרכו מערבה. המרחק אל כף דניסון, להערכתו, היה 160 ק"מ. לאחר הליכה של 3.2 ק"מ אילץ אותו כאב ברגליו לעצור; הוא מצא, שהסוליות של כפות רגליו נפרדו כשכבה שלמה. לאחר שמשח את העור הפצוע ומעלה השלפוחיות בלנולין, החזיר את העור החיצוני שניתק, כרך אותו בתחבושות ועטף את רגליו בכמה זוגות גרביים בתוך מגפיו, המשיך בדרכו, אך קודם לכן הסיר חלק מבגדיו העליונים והתענג על חמימות השמש. "נראה שכל גופי נרקב בגלל מחסור בתזונה," רשם ביומנו, "קצות אצבעות מוכי כפור מתמגלים, ריריות האף נעלמו, בלוטות הרוק בפה מסרבות לתפקד, העור מתקלף ונושר מכל הגוף." מצבו היה דומה להדאיג לזה של מרץ, והוא ייחס אותו לתשישות-יתר ולרעב. לו שיער את הסיבה האמיתית למחלת שניהם, היה מודאג עוד יותר, אך הסכנה להרעלת ויטמין A כתוצאה מאכילת כבד של כלבי האסקי נודעה רק עשרים או שלושים שנה מאוחר יותר.
במהירות ממוצעת של 8 ק"מ ביום, החל מוסון לחצות את קרחון מרץ. ב-17 בינואר התבקע תחתיו כיסוי שלג של בתרון, אבל החבל שסביב מותניו היה קשור למזחלת ועצר את נפילתו. הטיפוס חזרה אל שפת הבתרון נמשך למעלה מארבע שעות וגזל את שארית כוחותיו הדלים, אך בסופו של דבר הצליח להגיע אל קרקע מוצקה, ואז חגג את הצלתו בבישול ואכילת כמות גדולה מהרגיל של בשר כלבים.
כדי למנוע הישנות של מצב כזה, עיצב מוסון סולם חבלים, שחיבר בקצהו אל המזחלת ונשא על כתפו. הסולם הוכיח את יעילותו כמעט מיד, ועוד פעמיים בימים הבאים איפשר לו לטפס ולעלות מתוך בתרונים. אחרי שסיים לחצות את קרחון מרץ, הגביר את קצב התקדמותו, וב-28 בינואר התגלה לעיניו נונאטאק מדיגאן. למחרת היום, אחרי הליכה של 8 ק"מ, התגלה לעיניו גלעד אבנים מכוסה בד שחור, במרחק 270 מטרים לימינו. בתוך המחסה הזה מצא מזון ופתק מארצ'יבלד לאנג מקלין, שיצא עם פרנק הרלי ואלפרד הוג'מן בפקודת רב החובל של "אורורה", ג'ון קינג דייוויס, לחפש את קבוצת המזרח הרחוק. המזון והפתק הושארו שם רק שש שעות קודם, בתקווה נואשת, שאיך שהוא, בתוך ישימון השלג הכביר, יצליחו חבריהם לאתר אותם ולהפיק מהם תועלת. ואכן, הטובה שהפיק מוסון משליחותם עלתה על כל המצופה. הפתק הודיע על מיקום הגלעד ביחס למצבור "מערת אלאדין" ועל מצב יתר חברי המשלחת והאונייה אורורה, ומוסון שש לגלות, שלא זו בלבד ששלום לאנשיו, אלא שהוא קרוב למקור מזון וביטחון כדי שמונה ק"מ מכפי שסבר. מעודד ובטוח ביכולתו להגיע אל כף דניסון בשלום, המשיך מוסון בדרכו.
לאחר תיקונים בנתיב לפי ההוראות בפתק של מקלין, נעזר מוסון ברוח החזקה שהסיעה אותו בשבתו על המזחלת בהצלחה כזאת, שבסוף אותו יום מצא עצמו הרחק מזרחה למערת אלאדין. נסיונותיו להתקדם מערבה נתקלו בקשיים בגלל מצב הקרח והרוח, שנשבה מן הצד. כיוון שהשאיר את הלוחות המסומרים (crampons) למניעת החלקה מאחור, כשפרק את המטען להקל על התקדמותו, התקשה בהליכה על הקרח ולאחר נפילות חוזרות ונשנות, החליט לחנות ולעצב לו לוחות מסומרים משלו. לצורך זה השתמש בקרשים מתיבות אריזה ובמסמרים, ברגים ונעצים ככל שהשיגה ידו ממה שנמצא על המזחלת ואת כל אלה חיבר בפתילות מנורה אל נעלי השלג שלו. לאחר כתשעה ק"מ התפרקו עזרי הקרח מלאכת יד, ומיד אחר כך נתקעה המזחלת בבתרון צר. מאמצי החילוץ גזלו את שארית כוחותיו והוא החליט לעצור למשך הלילה. סופת שלג עיכבה אותו למחרת היום, עד אחר הצהריים של 1 בפברואר. עזרי הקרח החדשים התפרקו שוב לאחר שלושה ק"מ, אבל אז מצא את עצמו, לגודל רווחתו, בפתח מערת אלאדין. הוא מצא שם מזון, כולל תפוזים ואננס, ומקלט בטוח שסיפק לו, לראשונה מזה ימים רבים, מנוחה אמיתית. אך כשרצה לצאת שוב לדרך למחרת בבוקר, נאלץ להימנע מכך בגלל תנאי הרוח והשלג ומצב הציוד הרעוע שהיה ברשותו. יום אחר יום עבר עליו שם, בהמתנה לשיפור במזג האוויר ובחרדה להפלגתה הממשמשת ובאה של "אורורה". מצבו הגופני היה מעורער, והוא תלה את האשם גם במצב המזון, שנשאר זמן רב במצבור וייתכן שהתקלקל. ב-8 בפברואר נרגע סוף סוף מזג האוויר והוא העז לצאת לדרך, הפעם ללא תקלות, אך כשראה מרחוק את מפרץ קומונוולת' נפל לבו, כשהבחין בנקודה מעשנת על פני המים, מן הסתם "אורורה", שיצאה לדרך בלעדיו. מדוכדך המשיך בדרכו, בבלי דעת אם ימצא עוד מישהו בכף דניסון או שהאונייה לקחה את כולם. אך מקץ זמן מה נגלה לעיניו כף דניסון ושם ראה, לפתע פתאום, שלושה אנשים נעים בשטח. הוא נופף להם בידיו ולאחר כ-30 שניות נענה בנפנוף תשובה - היה ברור שהשלושה קיימו תצפית מתמדת בהמתנה לבואו.