אסטרטגיה צבאית
התפתחות האסטרטגיה הצבאית > במלחמות הנפוליאוניות (1792–1815)

המהפכה הצרפתית (1789) והמלחמות הנפוליאוניות שהחלו בעקבותיה (1792–1815) גרמו למהפכה באסטרטגיה הצבאית. ההשפעה של התקופה ההיא ניתנת הייתה להבחנה גם במלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865) ובשלביה הראשונים של מלחמת העולם הראשונה (1914–1918). הופעתו של נשק קל אמין, זול וקל לייצור, וכן התפתחותם של צבאות האזרחים והגיוס ההמוני הביאו לגידול מהיר בגודלם של הצבאות, והעוצבות גדלו בהתאמה: בתחילה התהווה הצורך לחלק את הצבא לדיוויזיות, ומאוחר יותר לקורפוסים. במקביל התהוותה הארטילריה הדביזיונית: קלת-משקל, ניידת, ועם טווח ועוצמת-אש משופרים. מערכי חיילים חמושים ברמחים והמוסקטרים היורים מטחים מאסיביים התחלפו בחיל רגלים קל הנלחם בקו-מגע.
נפוליאון ניצל את ההתפתחויות הנ"ל כדי ליישם אסטרטגיה של השמדה ברוטלית ביעילותה, שהתעלמה כמעט לחלוטין מהדרישות ה"מתמטיות" הדקדקניות של האסטרטגיה הגאומטרית. הוא חתר בהתמדה להשגת הכרעה בקרב כשמטרתו יחידה – להשמיד לחלוטין את כוחות האויב העומד מול כוחותיו. בשבתו כשליט יחיד לצד היותו המצביא העליון של צבאו, הוא הקדיש את מחשבתו הן לאסטרטגיה-רבתי והן לאסטרטגיה האופרטיבית, ורתם את כל המאמצים, גם פוליטיים וכלכליים, באופן הדוק ומתואם לצורך השגת מטרותיו הצבאיות המשרתות את יעדיו המדיניים. בסופו של דבר הוא הובס כאשר אויביו אימצו את האסטרטגיות שהוא הביא לידי שלמות.
ההצלחות האסטרטגיות של נפוליאון יצרו תחום חדש של מחקר של אמנות המלחמה. שניים מהתלמידים החשובים ביותר של תורותיו היו קארל פון קלאוזביץ, איש צבא פרוסי עם רקע בפילוסופיה, ואנטואן-אנרי ז'ומיני, אחד מהקצינים במטהו של נפוליאון. עבודתו של קלאוזביץ על המלחמה מהווה עד היום בסיס ו"תורה" של האסטרטגיה הצבאית, ועוסק בהנהגה פוליטית לצד זו הצבאית. התזה המרכזית שלו מתומצתת במשפט המוכר ביותר של קלאוזביץ גם מחוץ לתחומי המחקר הצבאי:
המלחמה איננה אך ורק פעולה פוליטית, אלא אמצעי פוליטי אמיתי, המשכה של המדיניות המבוצעת בדרכים אחרות
קלאוזביץ זנח את האסטרטגיה הגאומטרית ששלטה באמנות המלחמה האירופאית מאז המצאת כלי הירי וכמעט עד לימיו, ואימץ את הרעיון הנפוליאוני של הניצחון, לפיו יש לחתור למגע עם האויב ולהשמדתו המוחלטת בכל מחיר. עם זאת, הוא הכיר בכך שמלחמה מוגבלת עשויה להשפיע על המדיניות באמצעות "אסטרטגיה של התשה".
בניגוד לקלאוזביץ, ז'ומיני עסק בעיקר באסטרטגיה אופרטיבית, תכנון ומודיעין, ניהול קרב ו"צבאיות" לעומת "מדינאות". הוא הציע שניצחון יושג על ידי כיבוש ותפיסת שטחו של האויב במקום השמדת כוחותיו. מכאן ששיקולים גאומטריים תפסו מקום של כבוד בתאוריה שלו של האסטרטגיה. שני העקרונות הבסיסיים של האסטרטגיה לפי ז'ומיני הם ריכוז הכוח (המאמץ) נגד חלק של כוח היריב בכל פעם, ותקיפה של המטרות הרגישות ביותר שלו קודם לכל.
לעומת האסטרטגיה התקיפה של נפוליאון, ניתן לזהות בתקופה זו גם התפתחות של לוחמת התעלות, עם התהוותם של קווי טורס וודראס (Torres Vedras) במהלך מלחמת ספרד (1808–1814). כאשר הצבאות הצרפתיים, שהסתמכו על המשאבים של השטחים שכבשו במהלך התקדמותם, פגשו בקו ביצורים שלא יכלו לאגף, הם נעצרו במקומם ונאלצו לסגת לאחר תקופה מסוימת, כשכילו את המשאבים בשטחים שלפני הקו.
מלחמת ספרד שנוהלה על ידי בריטניה, ספרד ופורטוגל נגד צרפת הציגה לאירופה ולעולם המערבי סוג נוסף של לחימה שלא היה כה מפותח בעבר, והוא לוחמת הגרילה, שהפכה לגורם משמעותי במאה ה-20. הבריטים סייעו ללוחמים הפורטוגלים שנלחמו בצרפתים בחצי האי האיברי, באספקה ובעידוד, באופן שאילץ את הצבא הצרפתי להשקיע את מרב מאמציו באבטחת קווי-התקשורת העורפיים שלו. אסטרטגיה זו של הבריטים הייתה יעילה ביותר, במונחי עלות-תועלת, שהעלות לחמש ולתספק מורדים פורטוגזיים היא נמוכה בהרבה יחסית לצבא הבריטי, בעימות מול מספר נתון של חיילים צרפתים. לכן הבריטים יכלו להחזיק צבא קטן יותר המצויד באופן טוב יותר ושאספקתו סדירה, כך שהחיילים הבריטיים לא נאלצו לחיות ממשאבי השטח ולבזוז מהתושבים המקומיים. בשל כך יחסיהם עם התושבים היו טובים יחסית, ובסופו של דבר הם יכלו להשקיע פחות גם באבטחת מחנותיהם וקווי-התקשורת והאספקה שלהם אל העורף.