stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה נבון
ביוגרפיה

נבון נולד בשם אריה קליגמן (קליגמאן) בשנת 1909 בעיירה דונייבצי שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה), בנם של מלכה בת הרב יצחק מאיר מאוסטבורג, ומשה הכהן בן יצחק קליגמן. עלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1919 (בגיל 10) באונייה "רוסלאן". למד אמנות בסטודיו של יצחק פרנקל בתל אביב בשנות ה-20 המאוחרות.
צייר מאות רבות של ציורים, ברובם רישומים בדיו או בפחם, וכן עשרות דיוקנאות של אנשי ציבור, סופרים, שחקנים ואמנים. מבחר מהם מופיע בספרו "רישומים".
סרט הבנוי על רישומיו בשם "דרך זמר במדבר" נוצר ב-1956, בשיתוף פעולה בינו לבין יעקב אגם ואריה ממבוש.
הורה רישום במכון אבני ובסמינר הקיבוצים אורנים.
השתתף בתערוכות רבות בארץ ובעולם. תערוכת יחיד שלו נערכה במוזיאון ישראל ב-1978.
על ציוריו זכה בפרס דיזנגוף לציור (1939) ופעמיים בפרס ירושלמי לציור (1941, 1944).
פרסם קריקטורות במספר עיתונים ובסופו של דבר, התקבל על ידי ברל כצנלסון לעבודה בעיתון ההסתדרות "דבר". היה הקריקטוריסט הקבוע של "דבר" למעלה משלושים שנה (1933–1964). כמו כן צייר קריקטורות בעיתונים אחרים (אשמורת, דבר השבוע, דואר היום, 9 בערב ועוד), חלקן עוד לפני 1930. אחדות מהקריקטורות שלו בימי המנדט נפסלו על ידי הצנזורה הבריטית, ואחת אף הובילה לסגירה של העיתון למשך שבוע. על עבודתו כקריקטוריסט זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות ב-1958.
חיבר וצייר סדרות קומיקס (המוכרות בשם "אורי מורי", כשמו של גיבורן הראשון) שהופיעו לראשונה ב"דבר: מוסף לילדים" ב-1934, והחלו להתפרסם מדי שבוע בעמוד האחרון של "דבר לילדים" החל משנת 1936 (האחרונה בהן הופיעה ב-1957). רבות מהן נחרזו על ידי המשוררת לאה גולדברג, כגון הקומיקס "אורי מורי".
אייר עשרות ספרים, בהם של נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, לאה גולדברג, אביגדור המאירי, ש"י עגנון, משה שמיר, אהרן מגד, חיים חפר, וסיפורים מן המקרא.
כמו כן אייר את הסרט המונפש העברי הראשון, "הרפתקאותיו של גדי בן סוסי", אותו הפיקו וצילמו האחים אגדתי וכתב אביגדור המאירי.
משנת 1948 עיצב תפאורות להצגות בכל התיאטראות, בעיקר בתיאטרון הקאמרי, הבימה ותיאטרון חיפה. החל בהצגת "הוא הלך בשדות" של משה שמיר וביותר מ-150 הצגות לאחר מכן. הייתה לו משרה קבועה בתיאטרון הקאמרי. על פועלו בתחום התפאורה זכה בפרס ישראל לאמנויות הבמה בשנת 1996 (וקודם לכן בפרס המועצה לתרבות ולאמנות, 1972, ובפרס כינור דוד, 1966).
ב- 1975 נבחר על ידי ארגון התיאטרון הבינלאומי כאחד מ-13 אמני התיאטרון המצטיינים והחדשניים בשנים 1970-75 (לצד הבמאי פיטר ברוק ואחרים).
נפטר בתל אביב ב-1996, בגיל 87. נקבר בבית העלמין ירקון.
משנת תש"א היה נשוי לאטה לבית ציפּקֶביץ. בנו הוא חתן פרס ישראל לפסיכולוגיה פרופסור דוד נבון. אחיו הגדול היה המחנך שמואל נבון. אח נוסף, זאב נבון, היה אף הוא אמן ומורה לציור.. אח נוסף נקרא חיים.
אוסף של מכתבים שנשלחו אליו נשמר בספרייה הלאומית.
גלריה

תפאורת ההצגה "מלכת שבא" מאת סמי גרונמן, התיאטרון הקאמרי, 1951
תפאורה להצגה "חנה סנש" מאת אהרן מגד, הבימה, 1958
תפאורה להצגה "רוזנים ואביונים" מאת אדוארדו סקרפטה, התיאטרון הקאמרי, 1960
כריכת הספר עוץ לי גוץ לי מאת אברהם שלונסקי
לוחית זיכרון על ביתו של אריה נבון ברח' שלומציון המלכה 33 בתל אביב
פרסומים

| --- | --- |
 קריקטורות שחור על גבי לבן (עם הקדמה מאת יעקב פיכמן), הוצאת דבר, תרצ"ח.  גלויות מן העמק, הוצאת דבר, תש"ב.  בחזית ובעורף, הוצאת "עם עובד", תש"ה.  עד כאן, הוצאת דבר, תש"ח.  אלפיים שנה ושנה : אין זו אגדה ב-5 פרקים (מרחביה: ספרית פועלים, תש"ט 1949).  מר ישראל, הוצאת "עם עובד", 1956.  אני בן עשר, הוצאת דבר, תשי"ח 1958. רישומים רישומים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982.:  קומיקס לג'ירפה כאב גרון, "חלון" מס' 10, הוצאת ספרית פועלים, 1961.  אורי כדורי (חרזה: לאה גולדברג), הוצאת ספרית פועלים, 1983.  החמור החכם (חרזה: לאה גולדברג), הוצאת ספרית פועלים, 1986.  האפרוח בלבול מח (חרזה: לאה גולדברג), הוצאת ספרית פועלים, 1992. אוטוביוגרפיה בקו ובכתב, הוצאת עם עובד, 1996.
לקריאה נוספת

טקסט (עם או בלי ציורים)
אנציקלופדיה כללית "יזרעאל", כרך שמיני, 1955, ע' 2321.
חיים גמזו, ציור ופיסול בישראל: היצירה האמנותית בארץ ישראל בחמישים השנים האחרונות, 1957, ע' 66, ציורים: 78-9.
בנימין תמוז, דורית לויטה וגדעון עפרת. סיפורה של אמנות ישראל מימי בצלאל ב-1906 ועד ימינו, 1980, עמ' 72, 80, 83.
שלמה שבא, לצייר ארץ כמולדת, 1992, עמ' 144-151.
דנה פלג, 'דמויות ה"אני" בקריקטורות של אריה נבון לפני קום המדינה', רימונים 6–7 (תשנ"ט), 160–171.
אלה סוסנובסקיה, 'התפאורן אריה נבון', במה 129 (תשנ"ג), 13–21.
אלי אשד, הקומיקס הישראלי : מהצבר ועד גיבור העל - דמויות ומגמות מרכזיות בעלילון העברי 1935–2000, כתב הוצאה לאור, 2022, הפרק "אריה נבון", עמ' 31–77.
ציורים בלבד
בנימין תמוז. אמנות ישראל, 1963 (עמ' 49-50).
יונה פישר. תל אביב: 75 שנה של אמנות, 1984 (עמ' 132-3, 141, 145-7, 162-3).
עמיה ליבליך. אל לאה, 1995, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד (עמ' 101-105).
הערות שוליים

↑  אריה נבון, מעצב במה, באתר arts.tau.ac.il
↑  שבוע בלי "דבר", דבר, 2 בדצמבר 1945
↑  הערך "זאב נבון", באתר: מרכז מידע לאמנות ישראלית
↑  ארכיון אוסף אריה נבון, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 275063  NLI: 987007313270905171  PLWABN: 9810590196305606  BnF: cb15972893c (data)  GND: 1081158921  ISNI: 0000 0000 6666 0862  LCCN: n84072678  NTA: 189637528  SUDOC: 193337002  VIAF: 23538674   WorldCat (עם VIAF): 23538674
פולקה ברנדוט

| --- | --- |

פולקה ברנדוט
 לידה:  2 בינואר 1895 סטוקהולם, שוודיה שוודיה
 נרצח:  17 בספטמבר 1948 (בגיל 53) ירושלים, ישראל ישראל
 מדינה:  שוודיה
 מקום קבורה:  סטוקהולם, שוודיה
 ידוע בשל:  תיווך להצלת אסירי המחנות (בכללם כמה אלפי יהודים) לקראת סוף מלחמת העולם השנייה תיווך מטעם האו"ם בין מדינת ישראל למדינות ערב במלחמת העצמאות
 מעסיק:  האומות המאוחדות 
 תואר:  רוזן ויסבורג
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 בת זוג:  אסטל ברנדוט
 פרסים והוקרה:  מפקד דרגה ראשונה במסדר הוורד הלבן של פינלנד  מפקד עם כוכב במסדר ההצטיינות המלכותי הנורווגי  מפקד במסדר אורנז'-נסאו  מסדר הצלב האדום האסטוני דרגה ראשונה  Cross of the Military Merit - White Decoration  אביר בלגיון הכבוד  הצלב הגדול במסדר לאופולד השני  מפקד דרגה 1 במסדר דנבורג  מפקד דרגה ראשונה במסדר כוכב הקוטב  קצין מסדר הכתר הבלגי  Cross of Merit of the Red Cross of Finland 
 
פולְקֶה בֶּרְנָדוֹט, הרוזן מוויסבורג (בשוודית: Folke Bernadotte;‏ 2 בינואר 1895 – 17 בספטמבר 1948) היה דיפלומט בן משפחת המלוכה השוודית. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ניהל משא ומתן לשחרור כ-31,000 אסירים סקנדינבים ממחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית. במסגרת המגעים, למרות התנגדותו, דרשה ממשלת דנמרק לכלול גם את שחרורם של כ-450 יהודים דנים שהיו כלואים במחנה טרזיינשטט. האסירים שוחררו ב-14 באפריל 1945. לאחר מכן תיווך מטעם האו"ם בין מדינת ישראל למדינות ערב במלחמת העצמאות. אנשי ארגון לח"י, שהתנגדו לתוכניתו לבנאום ירושלים בטענה שהיא פרו-ערבית, התנקשו בחייו בירושלים.
קורות חיים > ראשית חייו

הרוזן פולקה ברנדוט נולד בשנת 1895 בסטוקהולם בירת שוודיה. הוא היה צעיר בניהם של הנסיך אוסקר, בנו של המלך אוסקר השני, ושל אבה הנרייטה (שו'), בת למשפחת אצולה זוטרה; נישואי הוריו עוררו בזמנו שערורייה זוטא בשל הבדל המעמדות ביניהם, ובשל כך לא נחשב פולקה לבן משפחת המלוכה השוודית.
ברנדוט קיבל חינוך צבאי. הוא שימש נציג שוודיה לתערוכה העולמית של שיקגו (1933). כמו כן שימש כנציג ארצו לתערוכה העולמית של ניו יורק (1939). בראשית מלחמת העולם השנייה עמד בראש תנועת הצופים בשוודיה ולאחר מכן כיהן בתפקיד יושב ראש הצלב האדום השוודי, והיה אחראי לחילופי שבויים בין גרמניה לבריטניה. בתפקידו זה ביקר פעמים רבות בלונדון ובברלין ונפגש עם בכירים בשלטון.
קורות חיים > ברנדוט והצלת אסירים ממחנות הריכוז בגרמניה

בתערוכה "ויזות לחיים: הדיפלומטים הצדיקים", שהתארחה בירושלים, זכה ברנדוט להוקרה על שהציל 20,000 אסירים ממחנות ריכוז בגרמניה (חלקם יהודים) ועל שבמשא ומתן שניהל עם היינריך הימלר ומתוקף היותו בתפקיד נשיא הצלב האדום השוודי, הביא לשחרורם של כ-400 יהודים דנים שהיו אסירים במחנה גטו טרזיינשטט. לאחר מכן ארגן את שחרורן של אלפי נשים ממחנות הריכוז ראוונסבריק וברגן-בלזן ואת העברתן לשוודיה.
המידע על פעולות ההצלה של ברנדוט, שנעשו בימי המלחמה האחרונים, כאשר מפלת גרמניה הנאצית הייתה כבר ודאית, מתבסס על ספריו שיצאו לאור מיד אחרי המלחמה, על ספרי מחקר ותיעוד שפורסמו בשוודית אודות מבצע ההצלה, ועל עדויות ניצולים. חלק מהחוקרים טוענים כי ברנדוט התנגד למעשה להצלת יהודים ואף ניסה לשכנע את הימלר שלא לכלול יהודים בקרב המיועדים לשחרור. אולם לבסוף ניאות להציל יהודים בשל לחצו של הימלר, שנבע מאימת הדין הקרב עם תום המלחמה ומניסיונו לצבור נקודות זכות אצל בעלות הברית המערביות. לעומתם אחרים טוענים שברנדוט לא התייחס באופן שלילי ליהודים וכי נמנע מלהשתדל למען הצלתם מתוך שיקולים פרגמטיים בלבד, לאור השימוש של היטלר ביהודים כקלף למיקוח. ברנדוט האמין שדרישה לשחרר יהודים תיתקל בסירוב ותקשה את המשא ומתן לגבי אסירים אחרים. אותם החוקרים מוסיפים שברנדוט השתדל להציל יהודים בעלי אזרחות סקנדינבית. העובדה ששיירה בהשתתפותו נסעה תוך סיכון עצמי רב ובתנאים קשים עד גטו טרזיינשטט כדי לפנות משם כ-600 יהודים דנים, מצביעה לטענתם על יחסו ההומניטרי של ברנדוט לכל האסירים, ובהם יהודים.
ההיסטוריון יו טרבור-רופר כתב כי במהלך המגעים בין ברנדוט והימלר, כאשר האחרון הציע לברנדוט להעביר עשרת אלפים יהודים לשוודיה, ברנדוט סירב וב-13 במרץ 1945 שיגר מכתב להימלר ובו כתב בין היתר: "יחסי אל היהודים הוא כשלך". המכתב מופיע בספרו של טרבור-רופר.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, זומן ברנדוט לפגישה עם היינריך הימלר, ראש האס אס והגסטפו. הפגישה נערכה בעיר ליבק ב-24 באפריל 1945. הימלר מסר לו כי סופו של היטלר קרב וכי הוא עצמו, משהפך לבעל הסמכות העליונה בגרמניה, מציע את כניעת מדינתו גרמניה לבריטניה ולארצות הברית, בתנאי שיורשה למדינתו להמשיך ולהילחם בברית המועצות. משרד החוץ השוודי העביר את ההצעה לראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל ולנשיא ארצות הברית, והם דיווחו עליה לשליט ברית המועצות יוסיף סטלין, בהודיעם לו כי יקבלו כניעה גרמנית רק אם זו תהיה כניעה לשלושת צבאותיהם.
קורות חיים > תוכנית ברנדוט (ארץ ישראל) > רקע

משממשו מדינות ערב איומיהן ופלשו לתחומי ארץ ישראל והמדינה היהודית עם הכרזתה, אפסו תקוות האו"ם "כי תיבת הפנדורה שנפתחה בהחלטת החלוקה תוגבל לסכסוך מקומי". האו"ם התאים עצמו למצב החדש: ועדת ארץ ישראל פורקה, ובמקומה מונה המתווך ברנדוט. יומרתו של האו"ם לפתור את בעיית ארץ ישראל פתרון כולל הוחלפה בניסיון לתווך במלחמה". החלטת החלוקה לא הופיעה בכתב הסמכות של ברנדוט אם כי לא בוטלה רשמית.
ברנדוט ראה במינוי למשימת התיווך שקיבל מהאו"ם מנדט לקביעת בסיס אחר ליישוב הסכסוך הישראלי-ערבי מאשר החלטת החלוקה - הסדר טריטוריאלי כפוי, בו תאבד ישראל את הישגיה במלחמת העצמאות ואף ייגרע חלקה של המדינה היהודית בהשוואה לשטח שהוקצה לה בהחלטת החלוקה.
קורות חיים > תוכנית ברנדוט (ארץ ישראל) > עקרונות

בעקבות משא ומתן שקיים עם שני הצדדים (בנפרד) תחילה במובלעת חיפה ולאחר מכן ברודוס, גיבש ברנדוט את התוכנית שהציע בכתב לשני הצדדים ב-28 ביוני, ואלו עיקריה:
תכונן מדינה פדרלית המחולקת לקנטונים יהודיים וערביים.
עבר הירדן ייכלל בחלק הערבי של המדינה המוצעת.
רוב הנגב יימסר לערבים.
רוב הגליל המערבי יימסר ליהודים.
נְמל חיפה ונְמל התעופה לוד יהיו בשלטון בינלאומי.
לשטח היהודי יוחזרו 300,000 פליטים ערביים.
ירושלים תימסר למדינה הערבית.
תוקם קונפדרציה בין ישראל לבין ירדן.
קורות חיים > תוכנית ברנדוט (ארץ ישראל) > תגובת הצדדים

כל מדינות ערב, פרט לירדן, דחו את ההצעה. ישראל דחתה את התוכנית, אבל הייתה מוכנה למשא ומתן נוסף. ההיסטוריון אלעד בן-דרור טען שמי שאחראי לכתיבת תוכנית ברנדוט היה עוזרו ראלף באנץ', שהתאמץ מאוד לשקע בה את קו המחשבה שלו באשר לפתרון הפוליטי הרצוי. באנץ' הושפע מרעיונותיו של ד"ר יהודה מגנס ושילב אותם בתוכנית, בעיקר בתבנית הבסיסית, שגרסה כי במקום מדינה יהודית ומדינה ערבית תהיה בארץ ישראל קונפדרציה.
בישראל נמתחה ביקורת ציבורית על התוכנית, רובה בנוגע להצעה למסור את ירושלים לערבים. ב-5 ביולי 1948 קראה הכותרת ביומון הלח"י "מברק", "לחסל את ברנדוט". שידורי הרדיו של הארגון איימו גם על ההנהגה הציונית הרשמית: "מי שימשיך לדון עם הרוזן מתחייב בנפשו". בכל תקופת ביקורו בירושלים באותו חודש, ליוותה אותו קבוצה קולנית של אנשי לח"י שקראו לעברו קריאות גנאי והניפו שלטים באנגלית שאמרו: "סטוקהולם – שלך, ירושלים – שלנו!". על אף שישב בלונדון, העריך קצין המודיעין הבריטי בדימוס, הקולונל ריצ'רד מיינרצהגן, ביומנו ב-2 בספטמבר, כי בהצעתו למסור את ירושלים לערבים, ברנדוט "חתם במו־ידיו על גזר מותו".
במהלך ההפוגה השנייה, ויתר ברנדוט על רעיון הקונפדרציה והציע תוכנית חדשה, הכוללת את בנאום ירושלים. את תוכנית השלום הגיש ב-16 בספטמבר. למחרת נרצח. לאחר מבצע יואב נזנחה התוכנית סופית.
קורות חיים > ההתנקשות בברנדוט

ב-17 בספטמבר 1948, יום לאחר שהגיש את התוכנית החדשה לאו"ם ושעות ספורות לאחר שהגיע לירושלים, נרצח ברנדוט בירושלים על ידי ארגון הלח"י. חבר הלח"י סטנלי גולדפוט ("ירמיהו"), שהיה עיתונאי, הדליף לארגון את לוח הזמנים של ברנדוט, לאחר שזה נשלח מארמון הנציב ללשכת העיתונות הממשלתית. השיירה בת שלוש המכוניות, בה נסע ברנדוט מארמון הנציב לבניין ימק"א, נעצרה בפינת רחוב הפלמ"ח ורחוב הגדוד העברי דהיום (מול רחוב הפלמ"ח מס' 18) על ידי ג'יפ שחסם את הדרך. מהרכב ירדו שלושה אנשי לח"י (אברהם שטיינברג, יצחק בן משה ומשולם מקובר) בפיקודו של יהושע כהן. כהן ניגש למכוניתו של ברנדוט, שהייתה האחרונה בשיירה, וירה לתוכה מתת-מקלע "שמייסר". הכדורים פגעו בברנדוט, אשר נפצע אנושות, ובמפקד כוח המשקיפים בירושלים, הקולונל הצרפתי אנדריי סארו, שנהרג במקום. תת-המקלע שבו השתמש כהן התפרק במהלך הירי, וחלק ממנו נותר מוטל על הקרקע (חלקי המקלע נמצאים כיום בבית מורשת משטרת ישראל). המתנקשים עלו על הג'יפ ונמלטו מהמקום. השיירה נסעה במהירות לבית החולים הדסה ברחוב הנביאים, שם נקבע מותו של ברנדוט.
גופתו של ברנדוט נשלחה לשוודיה והוא נקבר בחלקת הנסיך אוסקר, דוכס גוטלנד בבית הקברות הצפוני של סטוקהולם.
קורות חיים > השלכות ההתנקשות ופירוק סופי של הלח"י והאצ"ל

עוצר הוטל בירושלים, אך מבצעי ההתנקשות לא נתפסו. ארגון לא ידוע שכינה עצמו בשם "חזית המולדת" קיבל עליו את האחריות למעשה, אך לא היה ספק בדעת הקהל כי הרצח היה מטעם לח"י, שהתנגד לתוכניתו של ברנדוט למסור את ירושלים לידי הערבים (הדבר הפך לוודאי בעקבות גילויים שנחשפו במרוצת עשרות השנים שחלפו מאז). מתכנן ההתנקשות היה יהושע זטלר, מפקד לח"י בירושלים. יצחק שמיר, שהיה בזמנו אחד משלושת ראשי הלח"י, כתב בספרו כי בזמנו אמר לחברי הלח"י: "יש לסלק את ברנדוט מהזירה, אין לי כל התנגדות להתנקשות". שמיר הודה כי ידע את שמותיהם של חברי החוליה שהתנקשה בברנדוט אך סירב למסור אותם לשירות הביטחון.
דוד בן-גוריון כתב ביומנו ב-19 בספטמבר 1948 שאיסר הראל דיווח לו על שלושה חברי לח"י שהוא סבור שביצעו את הרצח וכינה אותם "הקבוצה המסוכנת". הסופר מיכאל בר-זוהר מספר בביוגרפיה שכתב על בן-גוריון, כי בעת כתיבת הספר בשנת 1965, הפנה את תשומת לבו של בן-גוריון לאחד משמות האנשים הללו, שבשנים האחרונות בן-גוריון התיידד עמו. בן-גוריון שאל אותו אם אכן ביצע את הרצח ולדבריו, האיש הודה בפניו. בן-גוריון שמר את זהותו בסוד וידידותם של השניים אף נתהדקה. בעת פרסום הספר בשנת 1976, ביקש בר-זוהר מאיש הלח"י לפרסם את שמו, אולם האיש טען כי עדיף שלא לפרסם את כל פרטי האירוע, "משיקולים ממלכתיים". מאוחר יותר פורסם כי האיש היה יהושע כהן.
אחרי רצח ברנדוט, פורק לח"י בירושלים, שעדיין לא הייתה אז בתחום מדינת ישראל (הלח"י בישראל התפרק עוד קודם). חלק מהעצורים נאסרו. אחרים "גורשו" מירושלים לתחומי מדינת ישראל.
בעקבות ההתנקשות חוקקה מועצת המדינה הזמנית את פקודת מניעת טרור, המטילה עונשים כבדים על מי שמשתתף בפועל בפעולות טרור ועל כל חבר בארגון טרור. לח"י וחזית המולדת הוכרזו ארגוני טרור, ונעצרו כ-200 איש, ובהם אחד משלושת ראשי הלח"י, נתן ילין-מור.
כמו כן החליטה הממשלה על תביעת אולטימטום מן האצ"ל בירושלים להתפרק. זאת לאחר ששאר יחידות האצ"ל העצמאיות בצה"ל פורקו על רקע פרשת אלטלנה בסוף יוני. ב-21 בספטמבר התייצבו חיילי ומפקדי הארגון בפני גופי הקבלה של צה"ל והצטרפו אל שורותיו.
קורות חיים > דוח ברנדוט

שלושה ימים אחרי מותו של ברנדוט פורסם הדוח על מאמצי השלום שלו. להלן עיקר המלצותיו:
להפוך את ההפוגה הראשונה לשלום של קבע, או לפחות לשביתת נשק, ולקבּוע את הגבולות הסופיים בין החלק הערבי לחלק היהודי של ארץ ישראל.
למסור את הנגב לערבים ואת הגליל ליהודים.
לבנאם את ירושלים.
למסור לידי מדינות ערב (למעשה לידי ירדן) את החלקים הערביים של ארץ ישראל.
להפוך את נמל חיפה ואת נמל התעופה בלוד לנמלים שישמשו את ארץ ישראל כולה (על שני חלקיה, היהודי והערבי) ואת המדינות הערביות השכנות.
להחזיר את הפליטים הערבים לבתיהם.
למנות ועדת פיוס כדי להשיג שלום סופי.
ממשלת ישראל דחתה את ההצעה.
עם מותו של ברנדוט מונה למתווך האמריקאי ראלף באנץ', אשר ביום ההתנקשות עוכב במעבר מנדלבאום וכך ניצל. באנץ' פעל עד להשגת הסכמי שביתת הנשק ברודוס.
קורות חיים > חיים אישיים

הרוזן ברנדוט נישא ב-1928, עת שהה בארצות הברית, לאסטל מנוויל (אנ'), ולזוג נולדו ארבעה בנים, שניים מהם מתו בצעירותם.
לברנדוט נולדה ילדה אחת, ב-1921, מקשר שקדם לנישואיו, עם השחקנית לילי אריקסון (Ericson), וכשאריקסון נישאה, הבת אומצה על ידי בן הזוג.
הנצחתו

בנווה אילן ניטע "יער ברנדוט" לזכרו. היער נקרא כיום "יער מלכי שוודיה"
רחובות בשוודיה על שמו בסטוקהולם, גטבורג והלסינבורג
שדרה בקופנהגן
רחובות על שמו בווינה, פרנקפורט, ברלין, המבורג, ליבק, קאסל ובילפלד
יומנו שהתפרסם לאחר מותו

To Jerusalem. Publisher: Holder & Stoughton, 1951
לירושלים, הוצאת אחיאסף, 1952
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
לקריאה נוספת

עופר רגב,  נסיך ירושלים , פרשת ההתנקשות ברוזן השוודי פולקה פון-ברנדוט, ירושלים 1948, פורת הוצאה לאור, 2006.
אלעד בן-דרור, המתווך: ראלף באנץ' והסכסוך הערבי-ישראלי 1947–1949, מכון בן-גוריון, 2012.
שלומי שטרית, "תיק 148/48: העבריין לא נודע - משטרת ישראל חוקרת את רצח ברנדוט", עלי זית וחרב (ט"ו), 2015.
משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 32–34.
ססיל שמינאד

| --- | --- |

 לידה:  8 באוגוסט 1857 Batignolles-Monceau, סן, צרפת 
 פטירה:  13 באפריל 1944 (בגיל 86) מונטה קרלו, מונקו 
 מקום קבורה:  בית הקברות פאסי 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 סוגה:  אופרה, מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  אבירה בלגיון הצרפתי (7 באוגוסט 1913)  officier d'académie 
 פרופיל ב-IMDb
 
ססיל שמינאד (בשמה המלא בצרפתית: Cécile Louise Stéphanie Chaminade;‏ 8 באוגוסט 1857 – 13 באפריל 1944) הייתה מלחינה ומוזיקאית צרפתייה.
קורות חייה

שמינאד נולדה בפריז להורים אמידים. עוד בהיותה בת שמונה התרשם מנגינתה המלחין ז'ורז' ביזה, שהיה מידידי המשפחה, ואף כינה אותה "מוצרט קטן".
מ-1881, בהיותה בת 24, בוצעו יצירותיה בפומבי, ואחדות מהן עלו על הבמה פעמים רבות. מ-1887 יצאה למסעי הופעות כפסנתרנית בלונדון ובארצות הברית, ובמשך כל אותו זמן חיברה קטעי נגינה לפסנתר, רובם קצרים, קלים וקליטים.
תפוקתה במהלך חייה הייתה רבה, וכללה מעל 400 יצירות, כמחציתן לפסנתר, 140 שירים, מוזיקה קאמרית, קונצ'רטינו לחליל, ואופרות. בארצות הברית הופיעה לראשונה ב-7 בנובמבר 1908. היא ניגנה יצירה שחיברה, את Concertstück, בליווי תזמורת פילדלפיה.
שמינאד לא נישאה מעולם. היא הייתה מן הנשים היחידות במאה ה-19 שהגיעו למעמד של מלחינה ומוזיקאית עצמאית ויוצרת.
זמרת המצו-סופרן אן סופי פון אוטר ייחדה תקליטור שלם לביצוע שיריה.
משה זאב פלינקר

משה זאב פלינקֶר (Flinker; תרפ"ז 9 באוקטובר 1926, האג – תש"ד, 1944, אושוויץ) היה נער יהודי הולנדי שחיבר בימי השואה יומן אישי בעברית וחשף בפני קוראים רבים בעשורים שלאחר מכן את התמודדויות נער דתי עם שאלות אמוניות בתקופת השואה. היומן שחיבר, שבו תיעד בין השאר את התקופה בה הסתתרה משפחתו מאימת רדיפות הנאצים בבלגיה, יצא לאור כספר.
עטיפת היומן המפורסם
קורות חייו > ילדותו

פלינקר נולד בהאג שבהולנד למשפחה דתית חסידית שמוצאה במזרח אירופה, גדל והתחנך במערב אירופה. אביו, אליעזר נח, היה איש עסקים עשיר (אחיו, דודו של משה, היה העיתונאי דוד פלינקר). למשה היו 5 אחיות ואח צעיר ממנו. מלבד לימודיהם בבית הספר למדו רבות אצל מורים פרטיים ובייחוד משה שהרחיב את ידיעותיו בשפות. בבית דיברו הולנדית אך משה ידע גם עברית ויידיש ולמד גם צרפתית, אנגלית, גרמנית, לטינית ויוונית. ביומנו מתאר משה את השתדלותו ללמוד גם את השפה הערבית.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939, הכריזה הולנד על נייטרליות. למרות זאת, ב-10 במאי 1940 תקפה גרמניה הנאצית את הולנד, בלגיה וצרפת. הולנד נכבשה תוך חמישה ימים ונכנעה ב-15 במאי. מיד לאחר הפלישה הגרמנית החלו גזירות נגד יהדות הולנד, שמנתה אז כ-140,000 איש (וכן בתוכם כ-30,000 פליטים מגרמניה, ביניהם משפחתה של אנה פרנק). בסוף המלחמה נותרו בחיים רק כ-36,000 יהודים, שרובם ניצלו כיוון שהצליחו להתחבא מבלי להיתפס. רוב האחרים נשלחו למחנות מעבר בהולנד (הגדול מביניהם היה מחנה וסטרבורק), ורובם נשלחו ברכבות למחנות ההשמדה בפולין.
משה פלינקר, אחיו ואחיותיו גורשו מבית הספר, בעקבות גזירה שקבעה כי תלמידים יהודים יכולים ללמוד רק במסגרות חינוכיות יהודיות ועברו ללמוד בבית ספר יהודי שנוסד לשם כך בהאג שם המשיך את לימודיו במחלקת המסחר. בשנה בה למד בבית הספר היהודי נתרבו האיסורים על יהודים. משה מתאר כי נאלץ למסור את אופניו למשטרה, וכיצד מספר ימים לפני סיום הלימודים על יהודים נאסרה גם הנסיעה בחשמלית מה שאלץ אותו להגיע ללימודים בצעידה שכן רצה לסיים את לימודיו מתוך אמונה שיוכל להמשיך וללמוד בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1942 משהתחילו הגרמנים לאסור יהודים הולנדים, הסתיר אבי המשפחה את משפחתו ובגבור הסכנה היגרו לבריסל שבבלגיה, שם חיו תחת זהות בדויה מחשש להסגרתם.
קורות חייו > התקופה המתוארת ביומן

ביומן מתאר משה את תקופת מחבוא המשפחה בבריסל תחת זהות בדויה והוא בן 16 שנים. היומן מתחיל בתיאור הקורות את משה ערב הבריחה מהולנד לבלגיה כפי שהוא כותב בתאריך ט"ו בכסלו תש"ג, 24 בנובמבר 1942.
קורות חייו > התקופה המתוארת ביומן > הבריחה

משהבינו כי גורל דומה לזה של יהודי אמסטרדם מחכה גם להם החליטו לברוח על ידי מעבר הגבול לבלגיה. באמצעות הברחות הצליחו להגיע כל בני המשפחה לעיר הגבול רוזנדל. במשך ארבעה ימים חיפשו אדם שיוכל להבריח אותם דרך הגבול עד אשר מכר גילה להם על דרך בה יוכלו לעבור מבלי להיתקל בשוטרים. חלק מבני המשפחה עברה באמצעות שוחד שניתן לנשים שהסכימו להבריחן עד אשר הגיעה כל המשפחה לבריסל. את תחילת דרכם בבריסל עשתה המשפחה בעזרת מכרים, שותפים עסקיים בעבר, זרים ובעזרת שוחד רב.
קורות חייו > התקופה המתוארת ביומן > השהות בבריסל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
המשפחה חיה בבית קטן בבריסל תחת אישורי שהות שהוארכו מפעם לפעם באמצעות שוחד. כלפי חוץ הקפידו שלא למשוך תשומת לב ולא לקיים אורח חיים יהודי אך בתוך ביתם פנימה המשיכו לנהוג כהרגלם. למשפחה היו בעיר מספר מכרים יהודים איתם שמרו על קשרים. ברישומיו מתאר משה את חילוקי הדעות בין הוריו, בדיון האם לברוח לשווייץ או לנסות להאריך את האשרה שהייתה להישאר בבלגיה תמורת סיכון עצמי או ממון רב וכן מתאר ביומנו את לימודיו ואת העובר על יהודים השוהים בבלגיה.
קורות חייו > התקופה המתוארת ביומן > סוגיות במחשבה

משה עוסק רבות בשאלות כגון גלות ישראל, גאולת ישראל, אנטישמיות, התנועה הציונית, ארץ ישראל וכן מחווה את דעתו על מאמרים פילוסופיים וספרותיים של אישים כמו ש"י עגנון, יוסף חיים ברנר ועוד.
מחשבות על עתידו מובילות אותו לחלום להיות מדינאי בארץ ישראל לכשתקום בה מדינה ולאור שאיפה זאת מחליט הוא להרחיב את ידיעותיו בתנ"ך שעל פיו הוא מאמין כי תקום מדינת היהודים וללמוד את תולדות עם ישראל.
כמה אהוב אצלי עמי ישראל וכמה נחמדה היא ארצי ארץ ישראל. כבר כמה פעמים שאלתי את עצמי אם אזכה עוד בחיי לעמוד על אדמתה הקדושה; אם עוד יתנני הקדוש ברוך הוא לעמוד וללכת בה? הוי, כמה נפשי עורגת אליך מולדתי, כמה עיני כלות אליך ארצי, ארץ ישראל!!
ניכר מכתיבתו כי הוא מרגיש מחובר לגורל עם ישראל ועוסק רבות בעובר עליו. פעמים רבות כתיבתו היא כעין שיח עם מחשבות רווחות בקרב היהודים שלהם הוא עונה ביומנו.
מרוב צרות אחַי לא ידעתי מה לעשות. מרוב צרות אחי חפצתי גם אני להיות עתה ביניהם ולהצטער יחד עמם ואף למות חפצתי
כאות הזדהות עם צרות היהודים קיבל על עצמו מנהגים של התנזרות ממותרות כגון בשר וחמאה, קניית בגדים חדשים ועוד.
קורות חייו > התקופה המתוארת ביומן > מאפייני כתיבתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
היומן נכתב בשפה העברית אף על פי שלא נהוג היה להשתמש בה כשפה יומיומית. היומן מכיל השתפכויות רגשיות, סיפורים מחוויות היומיום ועד הגיגים בשאלות דתיות ופילוסופיות. בכתיבתו מרבה פלינקר לשלב פסוקים מן התנ"ך וביטויים הלקוחים מהעולם הדתי.
קורות חייו > גורל המשפחה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
האב הצליח להשיג רישיון שהות בבלגיה ולהאריכו מספר פעמים עד הפעם האחרונה ב-9 במרס 1944. בערב פסח תש"ד, 7 באפריל 1944 הופיע בבית המשפחה מלשין ידוע בשם ז'אק בלווית שני אנשי גסטפו. לאחר שראו את העופות המוכשרים במלח ואת המצות, אסרו אותו יחד עם אמו ושתי אחיות נוספות ושלחום לאושוויץ. האב הצליח להסתיר ארבעה מילדיו שלא שהו בבית באותה העת, ונתפס כעבור מספר שבועות ונשלח אף הוא לאושוויץ. משה והוריו נספו ואחיותיו שרדו והתאחדו עם אחיו המסתתרים.
היומן

היומן נכתב בעברית כשהיו משה ומשפחתו במסתור תחת זהות זרה. את היומן כתב בזמנים בהם היה מתבודד בחדרו. היומן מציג את תגובתו על האירועים והסובב אותו, מהול בכאב עמוק ובהזדהות עם בני עמו. על המניע לכתיבת היומן כותב משה:
...ועתה הננו יושבים בבריסל. אני הולך בטל כל היום, אין לי לעשות כלום. לפני איזה שבועות נתרשמתי בספריה עברית ויידיש. אני מרבה עתה לקרוא בכל מיני ספרים עבריים, אבל כל זה איננו ממלא כלל את רוחי. אני מרגיש שאני יורד מטה מטה. כבר ניסיתי ללמוד תנ"ך...אבל זה אינו יכול לקשור את מחשבתי. אשתדל לשאול איזה גמרא. ולרגלי זה שאני הולך בטל, עשיתי את המחברת הזאת לרשום בכל יום ויום את אשר עשיתי ובמה שחשבתי ודברים כאלה. באפן כזה אוכל בכל ערב ליתן דין וחשבון לפָנַי מה שעשיתי במשך כל היום, במה עבר יומי. אחרי ההקדמה הזאת הנני מתחיל מחר.