פרנקלין דלאנו רוזוולט
תקופת נשיאותו > כהונה ראשונה > הניו דיל הראשון (1933–1934)

במאה הימים הראשונים בתפקידו, התמקד רוזוולט בהקלה מידית. מ־9 במרץ עד 16 ביוני, העביר מספר חסר תקדים של חוקים, כשהוא מסתמך על הרוב שהדמוקרטים זכו לו בקונגרס. רוזוולט הסתמך על יועציו האקדמיים ועל סנאטורים בולטים, שטענו שהשפל נגרם מפני שהאנשים לא השקיעו או קנו דברים מתוך חשש.
בנושא הבנקים, כינס רוזוולט מושב מיוחד של הקונגרס, ובו העביר הקונגרס חוק חירום לבנקים. החוק היה השלב הראשון בדרך לשיקום. כדי להחזיר את ביטחון הציבור בבנקים, חתם רוזוולט על חוק גלאס־סטיגל, שהקים את התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות, שיפקח על ההפקדות בבנקים.
אחרי שיושבה בעיה ראשונית זו, פנה רוזוולט לבניית תוכניותיו הכלכליות במפורט. נאמן להבטחת הבחירות שלו, ובעזרת הצוות שלצידו, שכונה "טראסט המוחות" (Brain Trust), יועצים ואנשי אקדמיה כגון ריימונד מולי והכלכלן רקספורד גאי טגוול, החל רוזוולט להאיץ בקונגרס, וזה חוקק חקיקה חברתית רחבה וחסרת תקדים שביססה את "הניו דיל". חוקים רבים הביאו להקמת גופים ממשלתיים שנועדו להוציא את ארצות הברית מהשפל. בנושא השיקום, המשיך רוזוולט את תוכניותיו של הובר למובטלים תחת שם חדש: מנהל השיקום הלאומי. הרשות האהודה ביותר בקרב הציבור ולדעתו של רוזוולט הייתה חיל השימור האזרחי, שהעסיק 250,000 נערים מובטלים לצורך עבודה בפרויקטים כפריים.
הקונגרס העניק לוועדת הסחר הפדרלית סמכויות חדשות וסיפק הקלות במשכנתה למיליוני חקלאים ובעלי בתים. רוזוולט הרחיב את הרשות שהקים הובר, איגוד המימון השיקומי, והפך אותו למקור מרכזי למימון תעשיות ומסילות ברזל. רוזוולט הקדיש מאמץ לנושא השיקום החקלאי והקים את מנהל התיאום החקלאי, שניסה לשמור על מחירים גבוהים בכך ששילם לחקלאים על מנת שישמידו יבולים.
הרפורמה בכלכלה הייתה מטרת חוק השיקום התעשייתי הלאומי (National Industrial Recovery Act) שעבר ב־1933. החוק כונן את "מינהל השיקום הלאומי" (National Recovery Administration), וניסה לעצור את התחרות בין חברות ועסקים על ידי כבילתם לכללים קבועים שנגעו למחירי מכירה מינימליים, הגבלת הייצור, והסכמה שלא להתחרות האחד בשני. התעשיינים המובילים נאלצו להעלות שכר כדי לאשר את התוכנית שתהיה לטעמם. החוק עודד איגודי עובדים וביטל חוקים נגד מונופולים. ב־27 במאי 1935 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית שהתוכנית אינה חוקתית. התוכנית לא הייתה פופולרית מתחילתה ונחלה כישלון חרוץ. ב־1933, חוקי בנקים חדשים עברו. ב־1934, הוקמה הרשות לניירות ערך (Securities and Exchange Commission), שנועדה להסדיר את פעולתן של הבורסות האמריקאיות ולמנוע את הישנות המשבר. בראש הרשות הוצב תורם מרכזי למסע הבחירות, ג'וזף קנדי.
רוזוולט רצה להנהיג שכר מינימום, בטענה שלשום עסק שמשלם פחות משכר הולם לעובדיו אין זכות להתקיים. הייתה זאת הרפורמה המשמעותית האחרונה בניו דיל.
את השיקום הוביל רוזוולט בעזרת השקעות פדרליות. מנהל השיקום התעשייתי הלאומי השקיע 3.3 מיליארד דולרים במנהל עבודות ציבוריות, כדי להתניע את הכלכלה. הוא גם הקים את רשות עמק טנסי (Tennessee Valley Authority), שהייתה החברה הממשלתית ורשות התכנון הגדולה ביותר בארצות הברית עד היום. הרשות בנתה סכרים ותחנות כוח, הגנה מפני שיטפונות, והפכה את החקלאות בעמק טנסי מוכה העוני למודרנית. בנוסף, ביטל הממשל בראשות רוזוולט את חוק היובש, ובכך הגדיל את ההכנסות ממסים.
אחת הפעולות הכלכליות הזכורות ביותר של רוזוולט התרחשה ב־5 באפריל 1933 עת הוציא הכרזה ההופכת החזקת זהב לבלתי חוקית: כל אדם שהחזיק במטבעות או מטילי זהב היה חייב להעבירם לידי הממשלה בתמורה לכסף מזומן. הצעד היה שנוי במחלוקת, שכן מעשית, הייתה פעולה זו שקולה להפקעת הזהב שבידי האזרחים. ההשלכה המשתמעת הייתה נטישה של תקן הזהב, שכן המירות דולרים לזהב היא ביסוד התקן. מאוחר יותר באו תקנות שאסרו על תשלום חובות בזהב ושחררו את הממשל מחובתו לשלם בזהב. החוק נועד לשחרר את הכלכלה מפני הדפלציה.
רוזוולט ניסה למלא את הבטחת הבחירות שלו, והביא גם לקיצוץ נרחב בהוצאות הממשלה. הוא הקטין את תקציב הביטחון מ־752 מיליון דולר ב־1932 ל־531 מיליון ב־1934, וקיצץ 40% מההטבות ליוצאי צבא בכך שהסיר 500,000 יוצאי צבא ואלמנות מזכאות לפנסיה והקטין את ההטבות לשאר, ובנוסף קיצץ במשכורות העובדים הממשלתיים והקטין השקעות במחקר ובחינוך. המחאה המאורגנת של יוצאי הצבא הובילה להחזרת ההטבות ב־1934, אולם רוזוולט מנע מהם לקבל בונוס במזומן. הקיצוצים בהטבות לא שרדו, וביוני 1933 החזיר רוזוולט 50 מיליון דולרים לתקציב הפנסיה, והקונגרס הוסיף עוד 46 מיליון דולר.
יוצאי הצבא הצליחו לזכות בהטבות שיועדו להגיע אליהם ב־1945, לאחר שהקונגרס ביטל את הוטו של הנשיא בינואר 1936. כ־2% מהתוצר נכנסו לכלכלה, והתניעו אותה.
ב־23 במרץ 1933, חתם רוזוולט על חוק שהתיר צריכה של משקאות חריפים עם 3.2% אלכוהול. זאת לאחר העברת התיקון ה־21 לחוקת ארצות הברית, שאושרר מאוחר יותר באותה השנה.