stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד פלורנטין
קורות חיים

דוד פלורנטין גדל בסלוניקי כבן למשפחת רבנים שהגיעה ליוון בתחילת המאה ה-17 מגלות ספרד, דרך פירנצה (פלורנס) שבאיטליה (מכאן שם המשפחה). בילדותו צפו לו עתיד מבטיח ברבנות, אך הוא עזב את הדת ופנה לעסוק בעיתונאות. פלורנטין אמנם עזב את הדת אך לא את היהדות, ועוד בשנות העשרים של חייו, היה עורכם של שלושה ביטאונים אידאולוגיים שפעלו נגד ההתבוללות ובעד הציונות, בהם השבועון (שבהמשך היה ליומון) בלדינו "איל אביניר" ("El Avenir"; "העתיד").
באותה עת הייתה סלוניקי והקהילה היהודית המפוארת שבה נתונות תחת שלטון האימפריה העות'מאנית. לשמחתם של יהודי העיר העניק להם הסולטאן זכויות יתר, אולם כל עיסוק בנוגע לרעיון מדינה ליהודים היה אסור. למרות האיסור היה דוד פלורנטין מפרסם בעיתונו, בהסוואה, ידיעות על אודות התרחשותן של פעולות ציוניות,
פלורנטין עמל על פעילות הסברה בקרב הקהילה. מצבם של יהודי סלוניקי היה טוב מאוד; עד מלחמת העולם הראשונה הם לא נתקלו ברדיפות כלשהן, ועל כן היה צריך להשקיע מאמצים בשכנועם לעלות לארץ ישראל. פלורנטין היה נואם נלהב מאוד ודמות נערצת בקרב הצעירים, ובקהילה היהודית הדביקו לו את הכינוי "דוד פלשׂתינה".
פלורנטין עסק בהקמת מוסדות, בתי ספר לאומיים ואגודות ציוניות, כגון "אגודת בני ציון", שעסקה באיסוף תרומות, ואגודת "קדימה", שיצרה מפעלים ציוניים מגוונים ועסקה בחינוך ובלימוד השפה העברית – ועמד בראשות שתיהן. היה ציר ב-11 קונגרסים ציוניים, חבר בוועד הפועל הגדול של ההסתדרות הציונית, ומזכיר מחלקת המזרח של ההסתדרות הציונית בלונדון.
בנוסף לעיסוקו העיתונאי והציבורי, פלורנטין היה מתרגם נודע ממספר שפות אירופאית, ותרגם ללאדינו יצירות ממיטב ספרות העולם.
בשנת 1933 עלה פלורנטין לארץ ישראל עם רעייתו ושני ילדיהם, והשתקע בתל אביב. גם בישראל לא הפסיק פלורנטין את פעילותו הציבורית. בערב יום כיפור 1937 עלו ביוזמתו על הקרקע 14 בחורים יוצאי סלוניקי וקסטוריה שביוון והקימו את מושב צור משה במסגרת יישובי חומה ומגדל. בכך הגשים פלורנטין את חלומו של חברו ד"ר משה קופינס להקים יישוב חקלאי של יוצאי יוון בארץ ישראל. בשנת 1940 הצטרפה למושב גם קבוצה של יוצאי בולגריה.
בשנת 1941 הלך דוד פלורנטין לעולמו והוא בן 67 שנים. נקבר בבית הקברות טרומפלדור. על שמו נקרא רחוב פלורנטין בתל אביב (בשכונת פלורנטין הקרויה על שם שלמה פלורנטין ואין קשר בין השניים).
נכדו הוא משה פלורנטין, בלשן ופרופסור בחוג ללימודי תרבות עברית באוניברסיטת תל אביב, וחבר באקדמיה ללשון העברית.
הערות שוליים

↑  רנה מולכו, סאלוניקי היהודית, באנציקלופדיה זמן יהודי חדש : תרבות יהודית בעידן חילוני - מבט אנציקלופדי, הוצאת כתר, 2007, כרך ג', עמ' 375‏.
↑  על פי ספר קורא הדורות, בתקופתו של מרדכי יפה חיו בסלוניקי הרבנים שמואל פלורנטין (מחבר הספרים עולת שמואל ובית הראה), בנו של הרב דוד פלורנטין מראשי הבודקים בסלוניקי, והרב יוסף פלורנטין מראשי ישיבתו של הרב שלמה בן מאיור.
↑  הילה קובו, השיבה הביתה: ג'ולי פלורנטין חוזרת למקורות, nrg מעריב.
↑  שובל בן צור ארי, התנועה הציונית ביוון, הספרייה הווירטואלית של מטח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295212505171  VIAF: 299094759   WorldCat (עם VIAF): 299094759
ועדת גולדסטון

צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה (באנגלית: United Nations Fact Finding Mission on the Gaza Conflict) הוא ועדת חקירה בראשות ריצ'רד גולדסטון, שמונה לתפקיד ב-3 באפריל 2009 על ידי מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם. תפקיד הוועדה היה לבדוק את פעילות צה"ל במבצע עופרת יצוקה ואת מעשי החמאס שהובילו למבצע. ממצאיה של הוועדה פורסמו בדו"ח המוכר בשם דו"ח גולדסטון.
צוות הבדיקה פעל על פי כתב מינוי שתוכנו שוּנה - תחילה התייחס אך ורק לפעולות ישראל במהלך המלחמה, ואחר-כך הורחב המנדט שלו לחקור את כל הפרות זכויות אדם שבוצעו בהקשר לפעילות הלחימה בעזה בתקופה הנדונה. הממצא העיקרי של הדו"ח היה שהצדדים פעלו באופן מכוון ושיטתי על מנת לפגוע באוכלוסייה אזרחית, זאת בניגוד לדיני מלחמה המחייבים את הצדדים להבחין בין לוחמים לאזרחים, ולכוון את כל פעילותם נגד הכוחות הלוחמים תוך ניסיון לשמור על חיי האזרחים ככל שרק ניתן. מסקנת הדו"ח הייתה ששני הצדדים בסכסוך (ישראל והחמאס) אשמים בהפרת דיני מלחמה של החוק הבינלאומי, ואולי אף בפשעים נגד האנושות. הדו"ח קרא לשני הצדדים לבצע חקירה אמיתית ואמינה לגבי אפשרות זאת. בהיעדר חקירה כזו, המליץ הדו"ח להעביר את הממצאים לבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, לדיון במועצת הביטחון, ואף לפתוח בחקירה במדינות החברות במועצת האו"ם לזכויות אדם, אם ישיגו ראיות להפרת זכויות אדם.
ב-1 באפריל 2011, פרסם גולדסטון מאמר בעיתון "וושינגטון פוסט" תחת הכותרת "שקילה מחדש של דו"ח גולדסטון על ישראל ופשעי מלחמה", ובו טען כי אילו היה שיתוף פעולה מצד ישראל ואילו "ידע אז מה שיודע היום", מסקנות הדו"ח היו שונות, במיוחד ההאשמות על "פשעי מלחמה אפשריים" שהופנו נגד ישראל. הוא טען עוד שמועצת זכויות האדם של האו"ם מוטה לרעת ישראל, וכי ישראל חקרה את מעשיה, בעוד החמאס לא עשה כן. מיד לאחר מכן שאר החברים בוועדה פרסמו גילוי דעת לפיו הם עומדים מאחורי הממצאים בדו"ח.
מינוי צוות הבדיקה

ב-12 בינואר 2009 החליטה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם על הקמת צוות בדיקה לבדיקת פעילות צה"ל במבצע עופרת יצוקה ומעשי החמאס שהובילו למבצע. בתחילה הוגדרה תכלית הבדיקה לחקור הפרת החוק הבינלאומי לזכויות אנוש על ידי הכוח השולט לטענתם, ישראל, כנגד אזרחים פלסטינים.
נשיא המועצה פנה למרי רובינסון, שכיהנה בעבר כנשיאת אירלנד וכנציבה העליונה לזכויות אדם באו"ם, לעמוד בראש צוות הבדיקה, אך היא סירבה להצעה מכיוון שלטענתה ההחלטה על מינוי צוות הבדיקה הייתה חד-צדדית ולא איפשרה גישה מאוזנת לחקירת המצב בשטח, בהפנותה מלכתחילה אצבע מאשימה כלפי ישראל.
מאוחר יותר פנה נשיא המועצה לריצ'רד גולדסטון. בתחילה סירב גולדסטון מנימוקים דומים לנימוקי מארי רובינסון. לפיכך הורחב המנדט של ועדת הבדיקה לחקור הפרת החוק הבינלאומי מצד ישראל ומצד כוחות לחימה פלסטיניים. גולדסטון נענה וב-3 באפריל 2009 מונה לעמוד בראש צוות הבדיקה. יחד עם גולדסטון היו בצוות פרופסור כריסטין צ'ינקין מבית הספר לכלכלה של לונדון ועורכת הדין הינה ג'ילאני מפקיסטן.
פעולת צוות הבדיקה

צוות הבדיקה התמקד בבחינת האירועים החל מ-19 ביוני 2008, מועד תחילת הפסקת האש בין צה"ל לחמאס, ועד ל-31 ביולי 2009. כמסגרת נורמטיבית לעבודת הוועדה שימשו המשפט הבינלאומי, מגילת האומות המאוחדות, חוקים הומניטריים בינלאומיים וחוקים פליליים בינלאומיים. במהלך עבודתו קיים הצוות 188 ראיונות ובחן למעלה מ-300 דו"חות. רוב חומר הראיונות נאסף במטה אונר"א בעזה ב-28 וב-29 ביוני 2009‏. ממשלת ישראל הודיעה כי היא מסרבת לשתף פעולה עם צוות הבדיקה ועל כן לא ראיינו חברי הצוות אנשי ממשל מישראל ונמנע מן הצוות להיפגש עם נפגעים ישראלים מן התקופה שנבדקה, או להיפגש עם גורמי ממשל פלסטינים ביהודה ושומרון.
תגובות לדו"ח > באו"ם

ב-16 באוקטובר 2009, אימצה מועצת זכויות האדם של האו"ם את הדו"ח וקראה לעצרת הכללית של האו"ם לדון בו.
ב-5 בנובמבר 2009 אימצה העצרת הכללית את הדו"ח, וקראה לישראל לחקור את "פשעי המלחמה" שביצעה. 114 מדינות הצביעו בעצרת הכללית של האו"ם בעד האימוץ, 44 מדינות נמנעו ו-18 מדינות התנגדו. בעקבות תוצאות ההצבעה יועבר הדו"ח למועצת הביטחון של האו"ם.
ב-26 בפברואר 2010 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה הקוראת הן לישראל והן לפלסטינים לחקור באופן מקיף את ממצאי דו"ח גולדסטון.
תגובות לדו"ח > תגובות בארצות הברית

בתחילת נובמבר 2009 גינה בית הנבחרים של ארצות הברית ברוב קולות (334 בעד, 36 נגד ו-22 נמנעו) את דו"ח גולדסטון. בית הנבחרים קרא בהחלטה לנשיא ברק אובמה ולמזכירת המדינה האמריקנית, הילרי קלינטון, לבלום את הדו"ח במוסדות הבינלאומיים.
ב-4 בנובמבר 2009 החרימה ארצות הברית את הדיון בעצרת האו"ם בנושא הדו"ח.
בנובמבר 2009 האשים פרופסור אלן דרשוביץ את גולדסטון בהפצת שקרים על ממשלת ישראל, שלדבריו ניסתה להרוג פלסטינים רבים ככל האפשר במבצע עופרת יצוקה. הוא טען כי האבסורד שנוצר הוא ששר הביטחון אהוד ברק שניסה להביא שלום לפלסטינים ולישראלים לא יכול להסתובב בלונדון ללא חשש שיעצר, ואילו רב מחבלים כחאלד משעל יכול להסתובב שם חופשי.
תגובות לדו"ח > תגובות בישראל

מדינת ישראל, שהחרימה מראש את הוועדה, הגיבה בביקורת חריפה על מסקנותיה. משרד החוץ הישראלי הודיע כי "בישראל מזועזעים ומאוכזבים מהדו"ח המשווה בין ישראל לחמאס ונותן פרס לטרור". נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס אמר כי "דו"ח ועדת גולדסטון עושה צחוק מההיסטוריה," וכי "הדו"ח אינו מבחין בין ארגון טרור תוקפן, לבין מדינה שנאלצת לגונן על אזרחיה, בדיוק כפי שכל מדינה אחרת הייתה עושה". ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, אמר כי "דו"ח גולדסטון הוא בית דין שדה, שתוצאותיו נכתבו מראש. הדו"ח שמעניק פרס לטרור, מקשה על דמוקרטיות להילחם בטרור".
בנאום שנשא נתניהו באו"ם, הוא ביקר בחריפות את הדו"ח וקרא לאו"ם ולממשלות העולם לדחות ולגנות אותו. לדבריו "הדו"ח האחרון על עזה מבלבל בין הטרוריסטים לקורבנות" ו"אי דחייה וגינוי של הדוח יביא לחיזוק ארגוני הטרור ויהפוך את האו"ם למוסד לא רלוונטי". כמו כן אמר ש"ישראל הגנה על עצמה בצדק מול הטרור" והזהיר שקבלת הדו"ח תפגע בשלום שכן "אנו צריכים לדעת את התשובה עכשיו, לא אחר כך - כדי לדעת שהאו"ם יתמוך בישראל במהלך המשא ומתן לשלום." בסיום אמר ש"הדו"ח הזה מספק מבחן לכל הממשלות האם תעמדו עם ישראל או האם תעמדו עם הטרוריסטים".
פרופ' רוברט ויסטריך, מנהל המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות באוניברסיטה העברית בירושלים, אמר כי מועצת זכויות האדם של האו"ם מתמחה בגינוי ישראל, ומקדישה כשני שלישים מזמנה לנושא הישראלי, ולהחלטות אינסופיות לגינוי ישראל, אף שיש הפרות זכויות אדם, חמורות יותר, באלף מקומות אחרים. בנוסף, הזהיר ויסטריך כי ישנו שינוי של "שפת הגינוי", ויש משפטיזציה של יחסים בינלאומיים, דבר שעלולות להיות לו השלכות חמורות מצד ישראל. עוד הוא קבע, כי הדו"חות הכביכול אובייקטיביים של גופי האו"ם מושפעים רבות מארגונים פרו-פלסטינים לטענתו, כמו "בצלם" והמרכז הפלסטיני לזכויות אדם, כך שידוע מה ידון בהם ובאיזה אופן.
בתחילת 2010 פרסמו צה"ל והפרקליטות הצבאית דו"ח החוקר את טענות דו"ח גולדסטון ומפריך לכאורה את טענות הדו"ח על פגיעה מכוונת של צה"ל באזרחים חפים מפשע ובתשתיות אזרחיות. הדו"ח נמסר לבכירים באו"ם וחלקים ממנו דלפו לעיתונות לפני שפורסם רשמית. הפרקליט הצבאי הראשי קרא לדו"ח גולדסטון "שקר מרושע".
תגובות לדו"ח > תגובות ברשות הפלסטינית

לאחר שמועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם תמכה בהצעת אש"ף לאמץ את הדוח, ברוב של 33 מתוך 47, מה שהיה מעביר אותו לדיון במועצת הביטחון של האו"ם, הפתיע נציג אש"ף במועצה והסכים ברגע האחרון לדחיית ההצבעה בשישה חודשים, עד למרץ 2010. החלטה זו נתקבלה, ככל הנראה, על ידי יושב ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס. המניעים לקבלת ההחלטה אינם ידועים. אחת הסברות שעלו היא שעבאס קיבל איומים מישראל באמצעות ראש השב"כ, יובל דיסקין, כי זאת תבטל הקלות תנועה ותחזיר מחסומים שהסירה, תדחה אישור להפעלת חברת הסלולר "Ooredoo פלסטין", דבר שיעלה לרשות עשרות מיליוני שקלים, ותהפוך את הגדה המערבית ל"עזה שנייה". לאחר לחצים פנימיים עזים וביקורת ציבורית נרחבת, נאלץ לחזור בו. החמאס זעם על יו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, בעקבות דחיית הדו"ח וקרא לשלול ממנו את אזרחותו. לאחר פרסום הדו"ח, מנהיג חמאס, חאלד משעל, קרא לקהילה הבינלאומית להעמיד למשפט את ראשי הדרג המדיני, הביטחוני והצבאי של ישראל בבתי הדין הבינלאומיים על "פשעי המלחמה" שביצעו בעם הפלסטיני. משעל, מחמוד א-זהאר ומנהיגים אחרים בחמאס הודו בהקשר זה לארגוני זכויות האדם שסייעו לגיבושו של דו"ח גולדסטון והתייצבו לימין הפלסטינים. יש שראו בקריאה זו של החמאס לאימוץ הדו"ח הוכחה ניצחת לטענה שהדוח בכללותו מאשים את ישראל ואיננו פוגע בצורה מהותית בחמאס. גם מוסא אבו מרזוק, מבכירי החמאס, טען שדו"ח גולדסטון מוטה לטובת החמאס.
בינואר 2010 פרסמו 11 ארגוני זכויות אדם פלסטיניים קריאה לרשות הפלסטינית ולשלטונות החמאס בעזה לקבל את המלצות הדו"ח ולחקור הפרות של זכויות האדם שביצעו הפלסטינים במהלך מבצע "עופרת יצוקה"
תגובות לדו"ח > תגובת גולדסטון, אפריל 2011

ב-1 באפריל 2011 פרסם ריצ'רד גולדסטון מאמר בעיתון וושינגטון פוסט בשם "Reconsidering the Goldstone Report on Israel and war crimes" (תרגום: "מחשבות חדשות על דו"ח גולדסטון בנוגע לישראל ופשעי מלחמה"). במאמר זה כתב גולדסטון שהחקירות שביצעה ישראל "מראות שאזרחים לא הותקפו במכוון כמדיניות". גולדסטון כתב ש"אם הייתי יודע אז מה שאני יודע היום, דו"ח גולדסטון היה מסמך שונה." הוא אמר שהחוסר בשיתוף פעולה מצד ישראל גרם לכך שלא רואיינו קצינים ישראליים בזמן חיבור הדו"ח. במבט לאחור, לתקריות שפורשו כתקיפה מכוונת של אזרחים היו הסברים אחרים כגון מודיעין צבאי לקוי. גולדסטון שיבח את ישראל ואת הרשות הפלסטינית על שחקרו טענות לפשעי מלחמה וגינה את חמאס שלא פתח בחקירות על הפשעים שביצע.
כמו כן, הביע גולדסטון את דעתו ש"חקירה של כל ההיבטים של העימות בעזה יתחיל עידן חדש של שוויוניות ואיזון במועצת זכויות האדם של האו"ם, שההיסטוריה שלה של הטיה כנגד ישראל אינה נתונה בספק."
ראו גם

צוות הבדיקה של האו"ם בנושא עימות ישראל-עזה 2014
הטבת נזקי גוף

הטבת נזק גוף היא תמיכה המוענקת למי שנפגע ממעשה נזיקין על ידי גורם חיצוני, שאינו המזיק. תמיכה זו יכולה לבוא לידי ביטוי באמצעות טובת הנאה כלכלית, או מתן שירות וסיוע לניזוק. מקורן של טובות ההנאה יכול שיהיה בחובה שבדין, בחובה חוזית ואף בסיוע הניתן מחמת רצונו הטוב של נותן ההטבה. סוגיה זו מוסדרת בדין הישראלי באמצעות הוראות סטטוטוריות שונות, המרכזית שבהן היא החוק לתיקון דיני הנזיקין האזרחיים (הטבת נזקי גוף), תשכ"ד-1964.
הגדרה > הסיטואציה בה עוסקת הטבת נזק גוף

הטבת נזקי גוף, מתקיימת כאשר לניזוק מוענקות טובות הנאה, שמטרתן השבת מצב הניזוק לקדמותו טרם ביצוע מעשה העוולה, אם באופן חלקי ואם באופן מלא, כשטובות הנאה אלו מוענקות לניזוק ממקור חיצוני שאינו המזיק. תמיכה זו יכול שתעשה בעת התרחשות המעשה הנזיקי או לאחריו. היא לובשת צורה באמצעות הוצאות כספיות או במתן שירות, במטרה לתקן את הנזק שנגרם לניזוק, למנוע את החמרתו, או על-מנת להקל על הניזוק מסבלו. תמיכה זו כוללת גם תמיכה שניתנה לניזוק למחייתו, ואף למחיית בני ביתו, שנזקק לה בעקבות הנזק. נדגים היווצרותה של סיטואציה כזו: לאה צעדה ברחוב, כשלפתע נפגעה רגלה ממסמר, שהשאיר שמעון על המדרכה שבפתח ביתו. יוסי, שראה את לאה יושבת חסרת אונים על המדרכה, ניגש לבית המרקחת הקרוב, קנה יוד ופד גזה, וטיפל בלאה. במקרה המדובר, לאה היא הניזוקה, שנפגעה מרשלנותו של שמעון, הוא המזיק, בעוד יוסי, שנתן ללאה שירות במטרה לתקן את נזקה, הוא המיטיב.
את מקורן של טובות ההנאה ניתן לסווג למספר קטגוריות מרכזיות: הראשונה, טובות ההנאה הניתנות מכוח חובה שבדין. דהיינו, הוראות סטטוטוריות המטילות על המדינה ומוסדותיה תשלומי גמלה לניזוק. השנייה, הטבה המבוססת על חובה חוזית, כגון דמי ביטוח מפוליסה שביטח הניזוק את עצמו, או קבלת משכורת ממעביד, בתקופה בה לא יכול היה הניזוק לבצע עבודתו, כתוצאה מהנזק שנגרם בעקבות מעשה העוולה. הקטגוריה האחרונה, היא הטבות הניתנות לניזוק, מחמת רצונו הטוב של המיטיב וללא כל חובה מצדו. לדוגמה, קרוב או מכר הסועד את הניזוק בחוליו.
ההסדרים המשפטיים בישראל

פקודת הנזיקין אינה כוללת הוראות להסדרת מערכת הזכויות והחובות ביחסי מזיק-ניזוק-מיטיב. הוראות בדבר מערכת היחסים, ניתן למצוא במספר הוראות חקוקות חיצוניות לפקודה, ובעקרונות כלליים של מערכת המשפט. להלן, נמנה את ההוראות הסטטוטוריות העוסקות בסוגיה, תוך עמידה על השפעתן על מערכת היחסים מזיק-ניזוק-מיטיב.
ההסדרים המשפטיים בישראל > החוק להטבת נזקי גוף > הרקע לחקיקה

בטרם הוסדר נושא הטבת נזק גוף בשנת 1964 בחקיקה, הוכרעו יחסי מזיק-ניזוק-מיטיב באמצעות פסיקת בתי-המשפט, שהודרכה על-פי העיקרון שהיה נהוג במשפט האנגלי, לפיו המיטיב נעדר מעמד הן בהליכים שבין הניזוק למזיק, והן בדרך של הליך נפרד כנגד המזיק. במספר פרשיות שהובאו לפני בית-המשפט, ובהן וידר נ' הולצר והסוכנות נ' שכטר, שלל הלה את זכות תביעתם של המיטיבים לשיפוי הוצאותיהם, ובעניין שכטר נ' הולצר אף נקבע, כי יש לנכות את ההטבה מהפיצויים להם זכאי הניזוק מהמזיק. התוצאה המעשית, הייתה זקיפת טובת ההנאה שניתנה לניזוק לטובת המזיק, וזאת על חשבונו של המיטיב, שלא זכה לשיפוי. המיטיב הוא שנשא בהפסד בעקבות הנזק, כשהפסדו הפחית את חיוב המזיק. העדר מעמד למיטיב, הביא לפגם בסימטריה של הכללים המונחים בתשתית פסיקת הפיצויים בישראל. ברוב המקרים בהם ההטבה ניתנה מכוחם של חוקי גמלאות ושיקום שונים, בשונה מהטבות שניתנו בחסד או מכוח חוזה, הוקנה בחוק עצמו מעמד למיטיב וזכות תביעה להשבת הוצאותיו, ולפיכך, העיוות המתואר נוצר, בדרך כלל, כאשר ההטבה ניתנת בחסד, או על-בסיס מילוי חובה חוזית.

מצב זה הוא שהוביל לחקיקתו של החוק להטבת נזקי גוף, שהשינוי המרכזי שהביא עמו היה הענקת מעמד למיטיב, באותם המקרים שלא הוסדרו קודם לכן בחקיקה. מטרת החוק הייתה הקניית מעמד למיטיב, וזאת באמצעות הטלת נטל השיפוי על המזיק.
נראה ששינוי מרכזי זה, קשור למגמות והתפתחויות במערכת המשפט האנגלית, שהשפיעה רבות על הדין הישראלי בעשורים הראשונים לקום המדינה. בשנת 1963, הגישה ה-Law Reform Committee באנגליה דו"ח, המציע לערוך שינויים בדין הקיים באשר לזכויות המיטיב. בין המלצות הוועדה: מיטיב שהוא מעסיק, יהיה זכאי להשבת הטבתו מן המזיק, אם פיצויי המזיק לניזוק יקוזזו בהתאם. על אף שבאנגליה לא אומצו ההמלצות הנ"ל, נראה שהלך הרוחות באנגליה, שהוביל למסקנותיה של הוועדה, הוא שהשפיע על מערכת-המשפט הישראלית, בה כבר ב-1959 הועלתה הצעה דומה על ידי משרד המשפטים, אלא שההצעה כללה לא רק זכותו של מעסיק, אלא כל מיטיב באשר הוא. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1962, הונחה על שולחן הכנסת, הצעת חוק הטבת נזקי גוף, ולאחר שהוכנסו בה מעט שינויים, התקבלה באפריל 1964 כחוק.
ההסדרים המשפטיים בישראל > החוק להטבת נזקי גוף > הטבת נזק גוף בראי החוק

§1 בחוק לתיקון דיני הנזיקין האזרחיים (הטבת נזקי גוף), תשכ"ד- 1964 (להלן, החוק), מעניק הגדרה רחבה למונח 'הטבת נזק גוף', כשזו יכולה לבוא לידי ביטוי בהוצאות כספיות ובצורת שירות המוענק לניזוק, ואף באמצעות תמיכה הניתנת לו או לתלויים בו. גם באשר למהות ההטבה ניתנה הגדרה רחבה, כשהחוק כולל הן מיטיב שפעל מחמת רצונו הטוב, והן מיטיב שתמך בניזוק מכוח חובה שבדין או על יסוד חובה בחוזה (למעט מיטיב העוסק בעסקי הביטוח). באשר ל"נזק גוף", ההגדרה רחבה במידה מספקת, עד כדי שתכלול אף נזק שאינו פיזי, אלא נגרם לנפשו או לשכלו של אדם, וכהגדרת החוק: "מחלה, ליקוי גופני או שכלי, ומוות".
למרות ההגדרות הרחבות שניתנו בחוק למהות ההטבה ולנזק גוף, החוק אינו חל באופן נרחב על שלל הסיטואציות בהן מתקיימת הטבת נזק גוף. באופן עקרוני, הטבת נזק גוף, יכול שתעשה בעת מעשה הנזיקין עצמו, אך נקודת המוצא של החוק היא שההטבה ניתנה לניזוק לאחר שאירע הנזק. זאת ניתן ללמוד מעיסוק החוק בהטבות, שניתנו במטרה להביא לתיקון הנזק, למניעת החמרתו, למניעת היווצרותו של נזק נוסף, והטבות שניתנו על-מנת להקל על הניזוק מסבלו (§1 לחוק). לפיכך, מעשה של הצלת הניזוק בעת התרחשות העוולה, לא יכנס לגדריו של החוק, אלא אם ההצלה תסווג כמעשה שנועד "למנוע מניזוק החמרתו של הנזק או נזק נוסף". עוד עולה מהחוק, כי זכות המיטיב קמה רק לאחר ההטבה, ולא לפניה. החוק קובע מפורשות ב-§2: "רשאי מי שהטיב...", ולא מי שעתיד להטיב.
§5 בחוק קובע את היקפה של זכות השיפוי לה זכאי המיטיב, כך שתיפרע בגבול הסבירות. המחוקק אינו מגדיר את גבול הסבירות, ולכן נותר לפסיקה ליצוק תוכן בהוראה זו. בפרשת מבטחים נ' פלאצי נאמר: "את דרישת המחוקק שההוצאות והתמיכה תהיינה סבירות, יש לפרש בשים לב להוראה שזכותו של "מיטיב" להיפרע מוגבלת (ב-§2) עד כדי סכום שהמזיק היה חייב למוטב על פי כל דין בשל גרימת נזק הגוף אלמלא הוטב הנזק על ידי המיטיב". כלומר, שיפוי המיטיב יעשה כך, שלא יעלה בהיקפו על היקף אחריותו הנזקית של המזיק.
לפי דוד קציר, מלשון החוק עולה דרישה נוספת והיא קיומו של קשר סיבתי כפול: הראשון, בין העוולה לנזק שהצריך את מתן ההטבה; והשני, בין נזק הגוף להטבה. במילים אחרות, יש להוכיח שהעוולה גרמה למוטב נזק גוף, ושההטבה ניתנה למוטב, בשל אותו נזק גוף.
ההסדרים המשפטיים בדין האנגלי

המשפט האנגלי חסר הוראה כללית בנוגע להסדרת מערכת היחסים מזיק-ניזוק-מיטיב. במקום זאת, קיימים מספר חוקים, המכילים הוראות שונות בנושא, כשעיקר ההלכות בנושא הוכרעו על ידי בית-המשפט בהתאם לסוגיה שעמדה בפניו. להלן, נבחן את הכללים המנחים בדין האנגלי בעת שומת הפיצויים בגין נזקי גוף, ואת השפעתם של אלו על זכויות המיטיב.
ההסדרים המשפטיים בדין האנגלי > מערכת היחסים בין הניזוק והמזיק: העקרונות המנחים בשאלת קיזוז הפיצויים

ככלל, קיימים שלושה עקרונות מנחים בשאלת קיזוז ההטבה מפיצויים שמגיעים לניזוק מהמזיק. הראשון, נוגע לשאלת הקשר הסיבתי: ההטבה תקוזז כאשר מתקיים קשר-סיבתי בינה לבין העוולה. המבחנים בסוגיה זו אינם אחידים ומניבים תוצאות שונות. בעניין Peacock v. Amusement Equipment, אדם, שאשתו נהרגה בעת שנסעה ברכבת בפארק שעשועים, תבע בנזיקין את בעלי הרכבת. במהלך המשפט, התעוררה שאלת קיזוז הנזק בשל ההטבה, כיוון שילדי האישה מנישואיה הקודמים, להם הורישה האישה את כל הונה, העבירו לבעל 1/3 מסכום הירושה. בית-המשפט קבע, שהיות שהילדים ביצעו את ההטבה כאקט של התחשבות וחיבה לאביהם החורג, שעד לשלב מאוחר כלל לא ידע על כוונתם להעביר לו את הכסף ולא ציפה לכך, הרי שאין לראות בכך אקט שנובע מהעוולה, אלא שהיה ניתן לו גם אם הייתה האם מתה בדרך אחרת. אי-לכך, לא מתקיים קשר-סיבתי בין העוולה לקבלת ההטבה, ואין לקזז את התשלום שניתן לניזוק, מהפיצויים להם זכאי מהמזיק. במקרה אחר, Mead v. Clark Chapman & Co. Ltd, נדונו פיצוייה של בת, בגין מות אביה. שאלת קיזוז הפיצויים עלתה, כיוון שהאם נישאה בשנית, וחלק מנזקי הבת הוטבו על ידי אביה החורג. בית המשפט קבע, שהפיצויים יקוזזו חלקית, כיוון שמתקיים קשר-סיבתי מספק בין מות אביה לעובדת קיומו של האב החורג.
משתי הדוגמאות לעיל מתחוור, כי שני מבחנים משמשים בקביעת הקשר הסיבתי: "סיבה בגללה" (causa causans) ו"סיבה בלעדיה אין" (causa sine qua non). ההבדל בין שני המבחנים: בעוד המבחן הראשון בודק האם אירוע שני בזמן קרה בגלל, כלומר, כתוצאה ישירה של אירוע ראשון בזמן, המבחן השני, הוא מבחן הדורש קשר-סיבתי חלש יותר, שאינו מבקש תוצאה ישירה, אלא רק שהאירוע השני לא היה מתרחש אילולא התקיים האירוע הראשון בזמן. הפיצוי יקוזז כאשר הקשר הסיבתי בין העוולה לקבלת ההטבה הוא של "סיבה בגללה", אך לא כאשר מדובר בקשר-סיבתי של "סיבה בלעדיה אין". גם כשמשתמשים בהגדרה זו, עדיין המבחן קשה ליישום.
העיקרון השני, עוסק במניעת כפל פיצוי מהניזוק. לאחר שבוסס קשר-סיבתי בין העוולה להטבה, הניזוק מפוצה רק בשיעור נזקו. לדוגמה, אדם שסבל נזק גוף ומקבל טיפול רפואי חינם תחת ה-National Health Service Act, 1946 לא יכול לדרוש פיצוי מהמזיק בעבור הוצאותיו הרפואיות, שכן לא היו לו כאלה, בדומה לעקרון שהוכרע אצלנו בפסק-דין אלחדד נ' סהר, שם הוטב הנזק, לפי חוק ביטוח בריאות ממלכתי. באופן דומה, ניזוק, שמעבידו המשיך לשלם לו משכורת בתקופת מחלתו, לא יוכל לדרוש פיצוי בגין אובדן השתכרות מן המזיק.
העיקרון השלישי, קובע שאין המזיק רשאי ליהנות מהטבה שניתנה לניזוק. עיקרון זה מתנגש עם העיקרון, לפיו יש להימנע מהענקת פיצויי כפל לניזוק. מחד, לא רוצים שהניזוק יפוצה פעמיים בעבור אותו הנזק, מאידך, לא רוצים לקזז את ההטבה מן הפיצוי, כדי שלא יהיה בכך רווח למזיק. עיקרון זה בא לידי ביטוי בעניין Payne v. Railway Executive, שם נקבע, שפנסיית הניזוק, שקיבל מהצי המלכותי, לא תקוזז מהפיצויים להם זכאי מהמזיק. נאמר שם, כי כעקרון, אל למעוול להרוויח מהנסיבות המקריות, בהן לניזוק זכאות לפנסיה עקב שירותו בצי המלכותי. נראה, שמקום עיקרון זה בדין העונשי ולא בדין הנזיקי, שכן הוא מתמקד יותר בהיבט של ענישת המזיק, מאשר בפיצוי הניזוק, שהוא, בדומה לדין בישראל, המטרה המקובלת של דיני הנזיקין.
ההסדרים המשפטיים בדין האנגלי > מקור ההטבה

מלבד שלושת העקרונות שנמנו, גם למקור ההטבה רלוונטיות בעת שאלת קיזוז הפיצויים.

במצבים בהם שילם הניזוק בעבור ההטבה טרם קרות העוולה (כגון פרמיית ביטוח): מעבר לגישה העונשית שהוצגה לעיל, קיימת גישה, לפיה יש להתיר לניזוק, ששילם עבור הטבתו, ליהנות מפירות השקעתו. גישה זו, כמו הגישה העונשית, עשויה להתנגש עם העיקרון, לפיו יפוצה הניזוק רק בעבור נזקו הממשי. שהרי, הניזוק אינו זכאי לסכום פיצויים קבוע מראש מן המזיק, הוא גם אינו מפסיד את השקעתו, אלא פשוט זכאי לסכום פיצוי נמוך יותר מהמזיק, שכן נזקו קטן. לפיכך, מקובלת בדין האנגלי דווקא הגישה, לפיה כספי ביטוח ופנסיה, בין אם העובד משתתף בצבירתם, ובין אם מדובר בביטוח חובה, יקוזזו מן הפיצוי עבור אובדן השתכרות. ניתן היה לומר, שהסדר כזה ירתיע אנשים מפני רכישה של ביטוח פרטי וקרנות פנסיה, אך היות שקיימים אינטרסים רבים לביצוע מהלך כזה, זה נראה בלתי סביר, במיוחד לאור עליית חשיבותם של ביטוחי החובה.
במצבים בהם מתקבלת גימלה מהביטוח הלאומי: במקרה של תביעה בגין נזק גוף, בניגוד למוות, ההסדר בחוק האנגלי (Law Reform (Personal Injuries) Act, 1948) קובע, שפיצוי עבור אובדן השתכרות, יקוזז בחצי מערך הפיצוי עבור חמש שנים של גימלה בגין תאונות עבודה, נכות שהיא תוצר תאונת עבודה ומחלה. ההצדקה לקיזוז היא השתתפותם היחסית של העובד, המעביד והמדינה בגימלה. גורם רלוונטי נוסף, הוא העובדה שהמעביד תורם לגימלה, המשולמת על ידי הביטוח הלאומי, גם כאשר הוא אינו המזיק. חלוקה זו של הנזק נראית על פניה צודקת. אולם, נראה ששיטה שתתאים יותר לעקרונות הפיצוי, תהיה קיזוז מלא של שווי הטבת הביטוח הלאומי מסכום הפיצויים. פתרון אחר עשוי להיות, שהטבה לא תשולם, מקום שסכום הפיצויים שווה לה או גדול ממנה. גם אם התשלום מבוצע בפועל על ידי המיטיב (הביטוח הלאומי), הוא יוכל לתבוע אותו חזרה מהמזיק במלואו. באופן כזה, הניזוק לא זוכה בפיצויי כפל, המיטיב לא יוצא נפסד, והמזיק לא מרוויח מן ההטבה. עם זאת, הפתרון האחרון נדחה הן על ידי ועדת מונקטון, שנדרשה להעלות המלצות לגבי סוגיות הפיצוי בדיני הנזיקין, והן על ידי החלטת הממשלה, בטענה שאין למנוע מהניזוק את ההטבות, המגיעות לו על-פי דין.
מצב בו הוטב הנזק על ידי צד שלישי, שלא מתוך חוזה או מתוך חובה שבדין: מצבים אלה, בהם שולמה ההטבה במלואה על ידי צד שלישי, ללא השתתפות הניזוק, קיבלו התייחסות נפרדת בפסיקה האנגלית. הפתרון המועדף למצב, התקבל במקרה של Dennis v. L.P.T.B, שם נקבע שהניזוק, שקיבל תשלומי מחלה ממעבידו וכן גימלה מהמדינה, אך נדרש להשיב את התשלומים הללו אם יפוצה על ידי המזיק, זכאי לקבל פיצוי מן המזיק עבור אובדן השתכרות, בכפוף לתנאי שישפה את המיטיבים עם קבלת הפיצויים. הלכה זו יושמה גם במקרה של Schneider v. Eisovitch, כאשר התובעת קיבלה חזרה הוצאות ששולמו כהטבה שבחסד על ידי חבריה, עבור השבת גופת בעלה חזרה לאנגליה, זאת תחת הנחיית בית המשפט, שאת הסכום המדובר תשיב לחבריה. מנקודת המבט הרחבה של עקרונות הפיצוי בנזיקין, נראה שהפתרון ההוגן ביותר הוא לאפשר לצד השלישי, שהמתיק את הפסדיו של הניזוק, לקבל שיפוי ישירות מן המזיק ולקזז את ההטבה מן הפיצוי שמשלם המזיק לניזוק. כך, הניזוק אינו מפוצה מעבר לנזקו, המזיק לא יוכל לנצל את טוב ליבו של המיטיב ולמיטיב מושבת הטבתו.