stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשרד הראשי של האס אס
הקמה

בשנת 1931 הוקם "משרד האס אס" (SS-Amt) שנועד לשמש כמטה המפקח על כלל היחידות המשתייכות לפיקוד המרכזי של האס אס (Allgemeine SS). בשנת 1933, כאשר המפלגה הנאצית עלתה לשלטון, שונה שמו של ה-SS-Amt לSS-Oberführerbereichen והמשרד פיקד על כל יחידות האס אס שבגרמניה הנאצית.
ב-30 בינואר 1935 היה המשרד ל-SS-HA, וכעת פיקח על האס אס, על מחנות הריכוז, על היחידות למשימות מיוחדות (SS Verfügungstruppe) ועל משמר הגבול (Grenzschutz).
לקראת סוף שנות ה-30 התעצם כוחו של ה-SS-HA והוא הפך למשרד הגדול והעוצמתי ביותר באס אס. זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התרחבו במהירות היחידות למשימות מיוחדות, ובשנת 1940 הפכו לוואפן אס אס. בשלב זה לא הצליח המשרד הראשי לנהל את ארגון האס אס כולו, וכתוצאה מכך קטן המשרד ואיבד את מרבית הכוח שהיה לו לפני המלחמה לטובת המשרד הראשי להנהגת האס אס (SS Führungshauptamt) ולשאר המשרדים הראשיים של האס אס.
עם סיום מלחמת העולם השנייה נשפטו חברי המשרד הראשי של האס אס והואשמו בפשעי מלחמה. ניתן למצוא מסמכים של המשרד הראשי (במיקרופישים) בארכיון הלאומי של ארצות הברית (NARA), קולג' פארק, מרילנד. המסמכים המקוריים נמצאים בגרמניה, ברשותם של ה-Bundesarchiv בברלין.
מבנה ארגוני

בשנת 1940 נותר הארגון אחראי על נושאים מנהלתיים באס אס כדוגמת הקצאות כוח אדם, אספקה, שינויי שיבוצים והעלאות בדרגה. ה-SS-HA הורכב מ-11 מחלקות:
המשרד המרכזי (Amt Zentralamt).
מחלקת קצין רפואה ראשי (Amt Leitender Ärzt beim Chef SS-HA).
מחלקת מנהלה (Amt Verwaltung).
מחלקת הגיוס של הוואפן אס אס (Amt Ergänzungsamt der Waffen-SS).
המחלקה לצרכים צבאיים (Amt Erfassungsamt).
מחלקת הכשרה אידאולוגית (Amt für Weltanschauliche Erziehung).
מחלקת הכשרה גופנית (Amt für Leibeserziehhung).
מחלקת הכשרה מקצועית (Amt für Berufserziehung).
מחלקת השליטה הגרמאנית (Amt Germanische Leitstelle) - פיקחה על משרדי התעמולה והגיוס של הוואפן אס אס בנורווגיה, דנמרק, בלגיה והולנד.
מחלקת הגיוס הגרמאני (Amt Germanische Ergänzung).
מחלקת החינוך הגרמאני (Amt Germanische Erziehung).
טכנית היה המשרד הראשי של האס אס כפוף למטה האישי של הרייכספיהרר אס אס (Persönlicher Stab Reichsführer-SS), אך בפועל היה עצמאי.
הערות שוליים

↑  Mark C Yerger (1997). Allgemeine-SS. Atglen, PA: Schiffer Publishing Ltd, p 13. ISBN 0-7643-0145-4.
↑  Yerger, p 14-15.
גוטלוב ברגר, לשעבר ראש המשרד הראשי של האס אס, עומד בתא הנאשמים במהלך משפטי נירנברג, 1949. הוא נידון ל-25 שנות מאסר באשמת פשעי מלחמה נגד האנושות, אך שוחרר בשנת 1951.
הכנסייה העתיקה של פטייבסי

הכנסייה העתיקה של פטייבסי (בפינית: Petäjävesi Old Church) היא כנסיית עץ שנמצאת בעיירה פטייבסי שבפינלנד שנבנתה במאה ה-18. הכנסייה היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כיפת הכנסייה המתומנת מבפנים
היסטוריה

כנסיית העץ העתיקה בפטייבסי נבנתה בין השנים 1763 ל-1765, וב-1821 נוסף לה מגדל הפעמונים בצידה המערבי. ב-1879 נבנתה כנסייה חדשה בסמוך לכנסיית העץ, ומאז לא נעשה בה שימוש למעט במגדל הפעמונים ובבית הקברות. בשנות העשרים של המאה ה-20 נערכו בכנסיית העץ עבודות שיפוץ. הכנסייה הוכרזה בשנת 1994 כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו, המחשיב אותה כמבנה לותרני ייצוגי במסורת הסקנדינבית, המשלב רנסאנס עם אלמנטים גותים עתיקים יותר. בהווה הכנסייה היא בעיקר אתר תיירותי, אם כי בחודשי הקיץ מתקיימות בה תפילות.
המבנה

הכנסייה ממוקמת על חצי אי קטן במקום מפגשם של שני אגמים, והמתפללים נהגו להגיע אליה בסירה בחודשי הקיץ או בהליכה על הקרח במשך החורף. קומת הקרקע של הכנסייה היא בצורת צלב יווני שכל זרועותיו שוות בגודלן. אורכן של הזרועות 17 מטר ורוחבן 7 מטר, ונראה שהכנסייה הושפעה מכנסייה דומה שנבנתה ב-1656 בסטוקהולם. מגדל הפעמונים מחובר לצידה המערבי של הכנסייה בפרוזדור צר, וחדר המלבושים מחובר באותו אופן לצידה המזרחי. לכנסייה גג מחודד המזכיר סגנון גותי. מעל למפגש זרועות הכנסייה ממוקמת כיפה מתומנת ומעליה תורן הנושא צלב. פנים המבנה נשמר כפי שהיה עד שהכנסייה יצאה משימוש. מסביב לכנסייה בית קברות התחום על ידי חומה.
המיפסלודון

| המיפסלודון |
| --- | --- |

תקופה
אמצע-סוף אאוקן 41.2–37 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: האינודונטה
משפחה:: האיניילוריים
סוג:: המיפסלודון
מינים
 Hemipsalodon grandis  Hemipsalodon viejaensis
שם מדעי
 Hemipsalodon ‏קופ, 1885

המיפסלודון (שם מדעי: Hemipsalodon; מילולית: "שן חצי-מספריים") הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת ההאיניילוריים שהתקיים באמריקה הצפונית במשך האאוקן המאוחר שלפני 41.2 עד 37 מיליון שנה מזמננו. סוג זה תואר בידי החוקר אדוארד קופ ב-1885 ונכללים בו 2 מינים: H. grandis, אשר התגלה בויומינג ובמחוז ססקצ'ואן שבקנדה ו-H. viejaensis, אשר התגלה בטקסס ב-1986.
טורף קדום זה היה קרובו של ההאיניילורוס אך היה בעל גולגולת עבה ומוארכת, מזכירה את זו של ההרפגולסטיס מסדרת המזוניכידיים. הגולגולת שלו הגיעה לאורך 45 ס"מ, עם לסת תחתונה באורך 34 ס"מ והיה בעל שיניים גדולות וניבים ארוכים מאוד. מדידה של גופו הראתה שהיה גדול מאוד, גדול כמו דוב גריזלי מודרני במשקל של 150 עד 250 ק"ג ובאורך של 2 מטרים. מבנה לסתותיו עזר לו להרוג טרף קטן עד בינוני במהירות.
הערות שוליים

↑  Mellett, James Silvan (1969). "A skull of Hemipsalodon (Mammalia, Deltatheridia) from the Clarno Formation of Oregon". American Museum Novitates (2387). hdl:2246/2597
הלסת העליונה

| --- | --- |

 
 תמונה תלת־ממדית של הלסת העליונה. אפשר להקיש על התמונה ולסובב עם מקש שמאלי בעכבר לכל הכיוונים, כדי לראות את המבנה המדויק
 שיוך:  גולגולת 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (157) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  maxilla 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A02.1.12.001 
 TA2 (2019):  756 
 FMA:  9711 
 קוד MeSH:  A02.835.232.781.324.502.645 
 מזהה MeSH:  D008437 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0024947 
 
הלסת העליונה (TA: Os maxilla) היא אחת מעצמות הגולגולת. היא תחתונה לעצם המצח ועצם האף, עליונה ללסת התחתונה, תיכונה לעצמות הלחיים וקדמית לעצם היתד ועצם החך.
תיאור

הלסת העליונה היא עצם לא רגולרית ובעלת סינוסים. בחלקה התחתון נמצאים שורשי השיניים העליונות, ובחלקה העליון היא מהווה חלק מארובות העיניים. בצדדיה נמצא זיז הלחי, שמופרק לעצם הלחי. המשטח התחתון שלה מהווה את החך, ובחזיתה נקב המהווה את חלל האף.
הלסת העליונה היא למעשה איחוי של שתי עצמות סימטריות, מימין ומשמאל. בראשית החיים העצמות הללו נפרדות, והן מתאחות במהלך ההיריון.
מפרקים

הלסת העליונה היא העצם המרכזית בפנים, ומופרקת לעצם המצח, שתי עצמות הלחיים, עצם היתד, עצם האף, המחרשה, עצם החך, עצמות הדמעות, ועצמות הכברה.
תפקידים

תפקידה הראשון של הלסת העליונה הוא להוות סדן לשיניים העליונות, מולן יכולות השיניים התחתונות שנטועות בלסת התחתונה לנוע בתנועות הנשיכה והלעיסה, השלבים הראשונים בפעולת העיכול. בנוסף, הלסת העליונה מהווה כל או חלק משלושה משטחים חשובים: משטח החך, שיש לו תפקיד חשוב באכילה, נשימה ודיבור, חלקו התחתון של חלל האף, והחלק התיכון-תחתון של ארובות העיניים.
מבחר תרשימים

הלסת העליונה ברביע השמאלי התחתון של האיור, צבועה בירוק כהה. מבט מצד שמאל של הגולגולת
מבט מלפנים ומבט מהצד בתצלום רנטגן של הגולגולת, עם הלסת העליונה צבועה באדום
הלסת העליונה במבט מלמטה. ניתן להבחין בקו האיחוי של שתי העצמות, או שני החצאים של הלסת העליונה שהתאחו לכדי עצם אחת, ואת התפר של המפרק הפיברוטי עם עצם החך
הלסת העליונה. בצד ימין ניתן להבחין בזיז הלחי, שהוא המשטח בו הלסת העליונה מופרקת לעצם הלחי
חלקה העליון של הלסת העליונה, עצם הלחי ועצם המצח מהווים את הגבול החיצוני של ארובת העין
הלסת העליונה (צבועה בוורוד), מבט מלפנים
עצמות הגולגולת. לקריאה על כל אחת מהעצמות, ניתן להקיש עליהן באיור.
המשרד לאושר עילאי

| --- | --- |

כריכת הספר בתרגום העברי
 מידע כללי
 מאת:  ארונדהטי רוי 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 נושא:  הסכסוך על חבל קשמיר, בית קברות, קאסטת ההיג'רה, אינטרסקס, לאומיות הינדית 
 הוצאה
 הוצאה:  אלפרד א. קנופף, Hamish Hamilton 
 תאריך הוצאה:  2017 
 מספר עמודים:  448
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  ידיעות ספרים
 תאריך:  2020
 תרגום:  צילה אלעזר
 סדרה
 ספר קודם:  אלוהי הדברים הקטנים 
 
המשרד לאושר עילאי (באנגלית: The Ministry of Utmost Happiness) הוא הרומן השני של הסופרת ההודית ארונדהטי רוי, שראה אור בשנת 2017, עשרים שנה לאחר ספר הביכורים שלה, אלוהי הדברים הקטנים. הספר תורגם ל 50 שפות, כולל אורדו והינדי. הספר תורגם לעברית על ידי צילה אלעזר לידיעות ספרים בשנת 2020.
תקציר העלילה

הרומן שוזר יחד את סיפוריהם של אנשים שמנווטים כמה מהפרקים האפלים והאלימים ביותר בהיסטוריה ההודית המודרנית, החל מרפורמת קרקעות שהדיחה חקלאים עניים ועד שריפת הרכבות של גודרה (אנ') בשנת 2002 והתקוממות קשמיר. הדמויות בספר מייצגות את מכלול החברה ההודית וכוללות את אַנג'וּם, אישה אינטרסקסית (מקאסטת ההיג'רה) שמתגוררת בבית קברות. טילו, אדריכלית מרדנית והגברים שאהבו אותה, בהם מוסא, אהוב ואהוב־לשעבר, מאהב ומאהב־לשעבר ובעל הבית של טילו, מחזר לשעבר וסוכן ריגול בקאבול כיום. הסיפור משתרע על פני עשרות שנים ומיקומים, אך בעיקר מתרחש בדלהי ובקשמיר.
פרסים והוקרה

2017 פרס ספרות הינדית (אנ')
2017 - מועמד ברשימה הארוכה של פרס מאן בוקר
2017 - מועמד סופי בפרס מעגל מבקרי הספרות הלאומי (אנ')
הערות שוליים

↑  Arundhati Roy’s Long-Awaited Novel Is an Ambitious Look at Turmoil in India, New York Times, ‏5 ביוני 2017
↑  "The Hindu Prize 2017 shortlist is out". The Hindu. 28 באוקטובר 2017. נבדק ב-29 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Man Booker Prize announces 2017 longlist - The Man Booker Prizes".
↑  Press Trust of India (23 בינואר 2018). "Arundhati Roy and Mohsin Hamid among five finalists for top US book critics award". Hindustan Times. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 1defaf61-6ee4-4431-8f8d-d71a8ca11635
הכפרים העתיקים בצפון סוריה

הכפרים המתים (בערבית المدن المنسية; ידועים גם כ"הכפרים הנשכחים") הם קבוצה של 700 יישובי רפאים בצפון-מערב סוריה, בין חלב לאידליב. הכפרים מתוארכים החל מהמאה ה-5, ויש בהם שרידים רבים של אדריכלות ביזנטית ונוצרית. הכפרים ניצבו באזור גבוה הידוע כמסיף בלוס, והם משתרעים על פני שטח שרוחבו 20 עד 40 קילומטרים ואורכו 140 קילומטרים. ב-2011 הוכרזו הכפרים כאתר מורשת עולמית בשם הכפרים העתיקים בצפון סוריה, וב-2013, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, סווגו יחד עם כל אתרי המורשת העולמית במדינה, כנתונים בסיכון.
באזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית יש שמונה פארקים. שלושה מתוכם נמצאים בג'בל (הר) סמעאן שבמחוז חלב, וחמשת האחרים נמצאים בחלק הדרומי ובחלק המערבי של המסיף, הנמצאים בשטחו של מחוז אידליב. לפי המאפיינים הגאולוגיים והגאוגרפיים שבאתר נקבעו ארבעה אזורים, שכל אחד מהם תואם את אחת מארבע הפסגות העיקריות של הרכס: א-זאויה, אל-אעלא, בארישא, ואל-וסטאני.
הפארקים > ג'בל סמעאן

קלעת סמעאן: בפארק זה נמצאים שרידים של כפרים אחדים ושרידי כנסיית שמעון סטיליטס שהוקמה בהוראת זנון לזכרו של הנזיר שמעון סטיליטס. בין הכפרים הנמצאים בשטח הפארק ניתן למנות את פסגת שייח' באראכאת שבה קיימים שרידי מבנים פגאניים, הריסות סיט אל-רום שבהם יש שרידי כנסייה וקבר רומיים וידועות גם בכינוי "גבירתנו של הביזנטים", ודיר סמעאן שבו שרדו פונדקים, בית מגורים תלת-קומתי וכנסייה ומנזר.
פארק 2 בהר סמעאן: השרידים שבפארק זה אופייניים לרמה חקלאית, והם ממוקמים בעיקר בצפון. הכפרים העיקריים בפארק הם בראד בצפון הפארק עם קבר גדול המתוארך לראשית תקופת ההתיישבות ומבני דת (כנסיות וקפלות) מהתקופה הביזנטית), חאראב שאמס שבו כנסייה מהמאה ה-4 עם ספינה וקולונדה מרכזיות ששרדו בשלמותם, וכפר נאבו בדרום הפארק שבו שרדו פונדק מאבן ומקדש פגאני.
פארק 3 בהר סמעאן: בפארק זה יש צמחייה ים-תיכונית ומספר מטעי זיתים, והוא נמצא בקצה הדרומי של ההר. הכפרים העיקריים בפארק זה הם בטוטה עם בתי מגורים גדולים ושרידי כנסייה, שייח' סלימאן שבו מגדל וכנסיות ביזנטיים וחלקות קרקע חקלאיות, וסינקהאר שהיה מיושב לאורך כל התקופות שתוארו לעיל ובו ניתן לראות את כל סגנונות הבנייה שנעשה בהם שימוש.
הפארקים > ג'בל א-זאויה

ג'בל א-זאויה שוכן בקצה הדרומי של מסיף בלוס, והוא מתנשא לגובה של למעלה מקילומטר. המדרון יורד בתלילות לכיוון עמק עאסי, ובחלקו המזרחי יש רמה בעלת שיפוע מתון. באזור זה שכנו החוות הגדולות והפוריות ביותר במסיף. הכפרים בצפון ההר עודם קיימים, אך הכפרים שבדרומו נפגעו קשות ברעידת אדמה שפקדה את האזור במאה ה-12.
פארק 1: בפארק זה נמצאים כפרים ביזנטיים שבתיהם נבנו בסמוך זה לזה. הכפרים העיקריים הם אל-בארה שבמרכז הפארק ובו קברים בצורת פירמידה המתוארכים למאה ה-6 וכן הריסות של כנסיות ומנזרים, סרג'ילה שמוכר מאז המאה ה-19, נמצא משני צדיו של עמק ובו נמצאים מבנים רבים מראשית התקופה הביזנטית שהשתמרו בצורה טובה כגון בית מרחץ ובור מים, וואדי מארטום שבו מבנים הניצבים מעל ואדי ומערות שנחצבו על ידי התושבים המקומיים.
פארק 2: בפארק זה יש שני כפרים, רוייחה וג'ראדה, הממוקמים במזרח ההר כשביניהם שטח חקלאי באורך קילומטרים אחדים המחולק למספר שדות באמצעות חומות נמוכות. בג'ראדה יש כנסייה ומגדל מהמאה ה-5. ברוייחה, המתוארך לתקופה הביזנטית נמצאים אזור מגורים צפוף בהשוואה לכפרים האחרים ומבנים נוספים. בכפר נמצאים גם בזיליקה וכנסייה המתוארכת למאה ה-6. בכנסייה זו יש קשתות אלכסוניות שמחזקות את הספינה הראשית, והן נחשבות לדוגמה הראשונה בעולם לתוכנית בנייה זו.
הפארקים > ג'בל אל-אעלא

בג'בל אל-אעלא יש יישובים קטנים בודדים, וצורתו היא זו של רמה צרה. האזורים העיקריים בפארק זה הם כפייר שהוא כפר מבודד עם בתים שנבנו בתקופות שונות לאורך שנות קיומו, קירקביז שנמצא על צוק הפונה לכיוון דרום ובו בתי מגורים משלהי התקופה הרומית ותחילת התקופה הביזנטית, וכנסייה מהמאה ה-4 שהיא אחת העתיקות ביותר באזור, ובזיליקת קאלב לוזה שמתוארכת למאה ה-5. הבזיליקה והמתחם שבו היא נמצאת השתמרו במצב טוב. הבזיליקה ידועה בשל הגן המדורג שעל גגה ובשל כניסותיה המפוארות. היא נמצאת בלבו של כפר שמיושב החל מהמאה ה-10, וכיום מתגוררים בו כ-1,000 דרוזים.
הפארקים > ג'בל בארישא

הפארק נמצא בקרבת הגבול עם טורקיה, והכפרים שבו נבנו על רקע הנוף הקרסטי. בין הכפרים העיקריים בפארק ניתן למנות את חירבת אל-חאטיב שבה בזיליקת עמודים ובפטיסטריום נוצריים ומקדש פגני מהמאה ה-2 או המאה ה-3, דאר קיטה שנבנה בתקופה הביזנטית והיה אחד הכפרים החשובים ביותר באזור עם כ-40 בתי מגורים ושלוש כנסיות, שני בפטיסטריומים ומגדלים, ובאגירא שהיה מאוכלס לאורך כל תקופת ההתיישבות באזור ובו בתי אבן גדולים, שתי כנסיות, רחובות מרוצפים ומקדש רומי מהמאה ה-2.
הפארקים > ג'בל אל-וסטאני

הפארק נמצא בחלק המזרחי של ההר, באזור שכמעט ואינו נגיש, וחלק מהכפרים השוכנים בשטחו אוכלסו מחדש במשך השנים. האתרים העיקריים בפארק הם כפר עקרב שבו פרטוריום, מערות מעשה ידי אדם ומקדש מהתקופה הרומית, בזיליקה ביזנטית, ודרך רומית שהובילה מהכפר אל אנטיוכיה, בן-אצרה שבו מערות פגניות מקודשות ומבנים הקשורים לעובדי האלילים הסורים הקדומים ששכנו באזור וכן שתי כנסיות תאומות מתקופות מאוחרות יותר, ואל-פאסוג שנבנה לתוך הסלע לפני התקופה הרומית ובו מאוזוליאום תת-קרקעי, בתי מגורים וכנסיות תאומות.
הערות שוליים

↑  Advisory Body Evaluation, עמוד 2
↑  Advisory Body Evaluation, עמודים 3 - 4
כנסיית שמעון סטיליטס
ג'בל סמעאן
ברישא
הבזיליקה בקאלב לוז
הילד הצוחק (דזידריו דה סטיניאנו)

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  דזידריו דה סטיניאנו
 תאריך יצירה:  1460–1464 בקירוב
 טכניקה וחומרים:  פרוטומה משיש
 ממדים בס"מ
 רוחב:  21.5 ס״מ 
 גובה:  33 ס״מ 
 עומק:  13 ס"מ
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  רנסאנס 
 מספר יצירה:  Kunstkammer, 9104 (המוזיאון לתולדות האמנות) 
 מיקום:  המוזיאון לתולדות האמנות וינה שבאוסטריה
 
הפסל הילד הצוחק (באיטלקית: Bambino ridente) הוא פרוטומת שיש בגודל 33×21.5×13 ס"מ המציגה ילד קטן. אשר פוסל על ידי הפסל האיטלקי דזידריו דה סטיניאנו, ככל הנראה בין השנים 1460–1464. הפסל מוצג במוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
רקע

המאה ה-15 בפירנצה מתאפיינת בפריחה של אמנות. אמנים רבים המוכרים עד לימינו יצרו שם את יצירותיהם, בניהם דונטלו ולאחר מכן רפאל. בין האמנים אשר פעלו שם בתקופה פעל גם האמן דזידריו דה סטיניאנו אשר עבד בעיקר בפיסול. בתקופתו הוא היה ידוע ומוערך כמו דונטלו, אך שמו כמעט ונשכח עם השנים.
דזידריו פיסל פסלים ותבליטים רבים המייצגים קדושים, פורטרטים, סצנות של קדושים וכו'. בתקופה זו פסלי ילדים ופרוטומות היו נפוצים מאוד בקרב האמנים. ניתן לראות ביצירתו של האמן את ההשתתפות באופנה הזו, ופסל "הילד הצוחק" הוא אחת הדוגמאות לכך.
בפירנצה של המאה ה-15 נוצרו פסלים רבים של ילדים, בהם פרוטומות רבות. אולם אלו בעיקר ילדים קדושים אשר מזוהים בבירור עם קדוש מסוים, בדרך כלל יוחנן המטביל.
סמליות וייצוג

הפסל "הילד הצוחק" מציג ילד קטן, אשר הבעת הצחוק שלו חושפת את שיניו ולשונו, שיערו פרוע, ובגדו כמו נופל מכתפיו. ראשו פונה שמאלה, מה שגורם לקמטים נטורליסטים בצוואר, והטיית הראש נותנת תחושה שהוא פונה למישהו הנמצא מחוץ לתמונה[דרושה הבהרה]. מבנה הגבות והמצח הרמוניים. עיבוד השיער יוצר בלורית מתפתלת על מצחו, מה שמדגיש את הבעתו. האמן ככל הנראה לא סיים את העבודה שכן השיער בצד ימין ליד האוזן חרוט בלבד ואינו מפוסל כמו הפאה השמאלית. (תמונה מס' 1). מבנה הפנים של הילד הצוחק מזכיר פרוטומה נוספת של האמן, הילד הקטן (Little Boy), (תמונה מס' 2). בניגוד לילד הצוחק, הילד הקטן, אשר מעריכים כי הוא מייצג ילד כבן שנה בעל גימור אמנותי חלק, אינו בעל משמעות נסתרת אלא מייצג אידיאל של ילד אשר השפיע על אמנים נוספים כגון אנדראה דל ורוקיו. ניתן לראות את ההשפעה על רוקיו בפסל הברונזה פוטו עם דולפין (איט') (תמונה מס' 3). הפוטו נראה כפעוט בעל הבעה חולמנית משהו, הוא אינו מחייך ופניו אידיאליות.
האמן הצליח ללכוד את הבעת הצחוק והאושר – רגע חולף. סגנון הפיסול המעודן של האמן בא לידי ביטוי ביצירה הזו, על ידי עיבוד החומר החלק מצליח האמן לבטל כמעט את החומריות של האבן ולהפיח בה חיים.
זהותו של הילד הצוחק

במאה ה-15 ז'אנר פסלי הילדים ובעיקר פרוטומות היה נפוץ מאוד. רוב הפרוטומות הציגו את הקדושים כילדים, בעיקר את יוחנן המטביל כילד, אך לכל פסל ישנם המאפיינים הפיזיונומים המיוחדים לו, שום דמות לא חוזרת על עצמה (תמונות מס' 3, 4). האם הילד הצוחק הוא אחד מהילדים הקדושים? ישנה מחלוקת בעניין אך הטענה הרווחת היא שהילד איננו ייצוג של קדוש. ההוכחה הניתנת לכך היא שבקרקפתו של הפסל לא נמצא חור שהיה מיועד לנעיצת הילה, (דוגמה לפסל של קדוש שהילה נעוצה באחורי ראשו ניתן לראות בתמונה מס' 6) כמו כן לפסל אין שם והוא אינו שייך לכנסייה כלשהי.
בציור של אמן הרוקוקו מריה פורטוני (The Choice of a Model) מהמאה ה-18 (תמונה מס' 7) מופיעה הפרוטומה של הילד הצוחק (מצד ימין) המורכב יחד עם עוד שתי פרוטומות על קיר ורוד בחדר מפואר שבו עומדת מודליסטית ערומה אל מול קבוצת אנשים הלבושים באלגנטיות. על בסיס פסל הילד הצוחק, כתוב "GUDENZA" שפירושו שמחה. מכאן ניתן להסיק שבטרם הגיע הפסל למוזיאון הוא היה בבעלות פרטית.
להבדיל מפרוטומה נוספת של האמן, הפרוטומה the Christ child? (תמונה מס' 8). סימן השאלה בשם היצירה עולה מפני שגם לפסל זה אין חור באחורי הראש אך ישנה עדות מהמאה ה-18 האומרת שפסל זה, יחד עם פסל של יוחנן המטביל, היו מוצבים מעל דלת צדדית שהובילה לחדר שנקרא "חדר השרידים הקדושים" בכנסיית 'San Francesco' בפירנצה. עם זאת לא ברור מתי אוחדו שני הפסלים. הכנסייה נוסדה בשנת 1602 ולא ידוע מי היו הבעלים הקודמים של הפסל. ככל הנראה כן קדחו חור בצד האחורי של הפסל אך הוא נחתך לאורכו והותאם לו מעין תמך מברזל וטבעת על מנת להתאים אותו למרחב השטוח מעל הדלת. בזמן הרסטורציה בשנת 1940 תוקן הנזק על ידי הכנסת פיסות חומר חדשות כך שהכתפיים והעורף יהיו חלקים, בשל כך אין חור באחורי הראש.
פסל הילד הצוחק אם כך אינו פסל של קדוש, וייתכן שגם אינו עבודה מוזמנת שכן השיש שממנו עשוי הפסל פגום באופן בולט – ישנם כתמים וסדקים וכן בצוואר יש שבר שכוסה בסוף המאה ה-19 בחרוז עשוי אלמוג, השבר נוצר ככל הנראה מנפילה או מניסיון להכניס סיכה (יתד). האיכות הקלוקלת של השיש, כתם חלודה על האוזן, וכתם חום בגב וכן סדק באחורי הראש מביאים את החוקרים לחשוב שהפסל לא הוזמן שכן אמן לא ישתמש בחומר מאיכות ירודה עבור עבודה מוזמנת אך בשל גוון ומרקם השמנת היפה ייתכן שהאמן עשה בו שימוש פרטי, עוד טוענים שאופיו של דזידריו יותר מאשר מותו בטרם עת בגיל 34 הוא הסיבה לכך שלא כל השיער הוחלק ועובד כמו שצריך. מכל זאת מסיקים החוקרים שפסל הילד הצוחק הוא ככל הנראה פסל של ילד אהוב (אולי בנו) והאמן קיבל ממנו השראה לתעד את שמחתו בת האלמוות.
ז'אנר הפרוטומות

פרוטומות הילדים במאה ה-15 בפירנצה היו ז'אנר נפוץ. פסלים אלו של ילדים צעירים ייצגו לרוב את הקדוש יוחנן המטביל בצעירותו, כל פסל שונה מהשני במאפיינים הפיזיונומיים שלו ואין פסל זהה לאחר. לדוגמה, שני פסלים של אמנים שונים המציגים פרוטומות של יוחנן המטביל הצעיר, אחת של אנטוניו רוסלינו (תמונה מס' 5) ואחת של מינו דה פיאסול (אנ') (תמונה מס' 4). לשניהם יש את האטריבוט של יוחנן המטביל שהוא בגד משיער גמלים אך מאפייני פניהם שונים.
פסלי פרוטומות הילדים מיוחדים למאה ה-15, על פי החוקרים אין עוד תקופה שבה היה ז'אנר מיוחד לפרוטומות ילדים מלבד התקופה הרומית שבה נמצאו פסלי שיש וברונזה, הרנסאנס מתבטא בחזרה לעקרונות האסתטיים של האמנות הקלאסית ביוון ורומא, מכך ניתן להסיק שז'אנר פרוטומות הילדים הוא חזרה לאמנות רומית, אך ישנם הבדלים ברורים בין הפסלים הרומים לבין פסלי הרנסאנס. זהו הבדל סגנוני בלבד, אם נשווה בין הפסלים, נראה שהילדים הרומים (תמונות מס' 9 ו-10) מתוארים ללא חיות, בעלי הבעת פנים אצילה ורגועה. מעט שונה מביניהם היינה פרוטומה של ילד רומי מברונזה (תמונה מס' 11) אשר עיניו המשובצות כסף מעניקות לו הבעה מעודנת כלשהי אך זו אינה הבעה של ילד מהרנסאנס. ילדי הפרוטומות של הרנסאנס לעומתם, מוצגים כפוטי. הדוגמה הבולטת ביותר היא הילד הצוחק (תמונה מס' 1) כפי שמתאר אנטון הקלר את פסלי הילדים של המאה ה-15 בהשוואה לפרוטומות הרומיות אלו ילדים בריאים ועליזים בעלי אפון מתוק ולחיים מלאות. אך ישנן עוד דוגמאות, ילדים שאינם צוחקים אך עם זאת הבעתם מלאת חיים, למשל יצירתו של האמן אנטוניו רוסלינו המציגה פרוטומה של יוחנן המטביל בילדותו (תמונה מס' 5). ראשו של הילד מורכן במקצת וגבותיו מעט מכווצות מה שנותן לו את הבעת החיות. הבדלים אלו נובעים ככל הנראה ממטרת השימוש בפסלים. הפסלים הגרקו רומיים שימשו כדמויות בתהלוכות לוויה או שהם השתייכו לפולחן של אבות קדמונים (פליניוס הזקן מבכה את הירידה באיכות האמנות שבתקופתו וכך הוא מגיע לפסלי הילדים הנ"ל אשר לדבריו איכותם עולה בהרבה על הפורטרטים של זמנו).
ואילו פרוטומות ילדי הרנסאנס, תפקידם אינו ידוע ולא ניתן להבדיל אם הפסלים נעשו כפורטרטים מוזמנים או כילדים קדושים (אין ספק בזיהויו של יוחנן המטביל כילד קדוש אם הוא לבוש באדרת גמלים). הספק בזיהוי פסלי ילדים כילדים קדושים על פי החורים המיועדים להחדרת יתד עם הילה נובע מכך שייתכן שהחורים נקדחו בתקופות מאוחרות יותר. המיקום המקורי של הפרוטומות היה בחצרות מרכזיות של בתים רומים, מכך מסיקים שההבדל המרכזי בין הפרוטומות בשתי התקופות הוא ייצוג של חיים וחיות של הילדים ברנסאנס לעומת ייצוג המוות בתקופה הרומית. לא נמצאה אמנות מתקופה זו המנציחה ילדים חיים. הילד הצוחק של דזידריו ופרוטומות הילדים הנפוצות כל כך, הן אם כן חידוש מתקופת הרנסאנס, מה שמביא אותנו לשינוי בקונצפציה של ילדים ברנסאנס.
תפיסת הילדים ברנסאנס הפלורנטיני

אמנות המאה ה-15 בפירנצה מתאפיינת ביצירות רבות המתארות ילדים, תיאורי פוטי (פוטו בלשון ברבים) ופרוטומות של ילדים צעירים. יצירות אלו מציגות ילדים מלאי חיים ורגש והם מהווים חידוש סגנוני לאחר תיאורי ילדי ימי הביניים אשר הציגו לרוב את ישו הילד בזרועות מריה אימו או לחלופין ישו הילד לבדו בתנוחת ברכה וכן ילדים קדושים אחרים. ילדי ימי הביניים הוצגו כמבוגרים קטנים ורציניים. ניתן לראות זאת אפילו ביצירות של המאה ה-14 אשר אינה נחשבת עוד כתקופת ימי הביניים. לדוגמה, ביצירתו של ג'וטו די בונדונה "מדונה והילד" (תמונה מס' 12), ניתן לראות את הבעת הפנים הבוגרת וחסרת החיות של הילד וכן התחלת ההתקרחות בשערו כשל אדם מבוגר. דוגמה נוספת, פסל המציג את ישו הילד של האמן ניקולא פיזאנו (תמונה מס' 13) מציג אף הוא את הבגרות של ישו הילד אם כי ישנו ניסיון של האמן לעצב צורות עגולות וילדותיות בגוף הפסל. זאת יחסית ליצירות המאה ה-15 המתארות את אותן התמות, לדוגמה תבליט של דזידריו דה סטיניאנו המכונה The Foulc Madonna (תמונה מס' 14) וכן פסל נוסף של האמן המציג את "ישו הילד מברך" (תמונה מס' 15).
הילד ישו של המאה ה-15 עדיין מתואר כבעל הבעת הפנים הבוגרת של ראיית הנולד אך גופו הילדותי מיוצג בצורה ריאליסטית של פעוט עגלגל וחי בניגוד לילדי ימי הביניים הנוקשים. החידוש הסגנוני בתקופת הרנסאנס בייצוג ילדים נובע מכך שבמאה ה-15 הובחנה לראשונה תקופת הילדות כשלב חשוב בפני עצמו בחיים. (על דמויות הפוטי אשר מייצגים ילדות מאושרת וחסרת דאגות יורחב בהמשך).
ניתן להסביר את ז'אנר פרוטומות הילדים הנפוץ כל כך וכן את פסלי הילדים הקדושים אשר נפוץ גם הוא דרך שני אספקטים שונים.
תפיסת הילדים ברנסאנס הפלורנטיני > האספקט הדתי

תקופת הרנסאנס מתאפיינת בשינויים תרבותיים מאז ימי הביניים, ושינויים אלה באים לידי ביטוי גם באמנות. ייצוג הילדים באמנות הרנסאנס מהווה שינוי לעומת ימי הביניים. שכן מלבד דוגמאות מעטות, כל הילדים אשר הוצגו באמנות ימי הביניים תיארו את ישו הילד או קדושים בילדותם. ישנה דעה המעלה השערה כי רעיון אמנות ימי הביניים נמשך בפסלי הילדים הקדושים, אך עם שדרוג כלשהו, מלבד השינוי הסגנוני. בימי הביניים המאוחרים הפרקטיקה הנוצרית האדוקה עודדה את המאמינים לדמיין את התחושות הפיזיות והרגשיות של הקדושים על מנת להרגיש עימם הזדהות. ייתכן, כך משערת פרופ' כריסטיאן קלפיש-זובר (צר'), שדבר זה גרם למאמיני הרנסאנס אשר באו אחריהם להביט באופן חדש על ילדיהם שלהם.
על פי חיבור של הקרדינל הפלורנטיני ג'ובאני דומיניקי (אנ') שחי במאה ה-14 ותחילת ה-15, ניתן לנסות להסביר את ריבוי פרוטומות הילדים הקדושים. בחיבורו הוא פונה להורים ומייעץ להם להניח בביתם דמויות שיהוו דוגמאות טובות עבור הילדים, הוא מייעץ שהבנים ייראו את דמות דיוקנם בישו ויוחנן המטביל הצעירים וכך יזדהו עמם ושהבנות תזדהינה עם מרים, אם ישו. על פי חיבור זה ניתן להבין מדוע היו פרוטומות כה רבות של ילדים קדושים. ייתכן שהורי המאה ה-15 אכן אימצו את עצתו של הקרדינל ויחד עם פורטרטים של ילדיהם השיגו גם הישג חינוכי המוכיח את התפיסה החדשה של הילדים במאה ה-15. הסבר דתי נוסף לריבוי פסלי הילדים הקדושים הוא האמונה כי לפסלי הקדושים ישנה השפעה רבת עצמה. פסלים אלו כונו "Holy doll", בובות קדושות, והן היו שייכות לנשים צעירות, שעשו בהן שימוש של דתי. הייתה גם אמונה כי בזמן היריון בובות אלו משפיעות על אופיו של העובר, וזה מראה את האמונה הרווחת ברנסאנס שפסלים משפיעים על המחזיק בהם.