stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רשות השידור
פעילות הרשות > ערוצי הטלוויזיה

הערוץ הראשון - ערוץ טלוויזיה בו שובצו גם שידורים של הטלוויזיה החינוכית בחלק משעות היום. החל מ-2010 שידורי רשות השידור עברו בהדרגה לאיכות HD.
ערוץ 33 - ערוץ בשפה הערבית עבור אוכלוסייה הערבית במדינת ישראל, שבעברו שידר גם את השידור החי מהכנסת (לפני עליית ערוץ 99), ותכנים נוספים בעברית.
ערוץ 2 הניסיוני - מספר שנים מתוך שבע שנות שידורי הניסיון של ערוץ 2, נוהלו על ידי רשות השידור.
ערוץ המזרח התיכון - ערוץ לווייני ששידר תכנים בשפה הערבית, שידר בין 2001 ל-2004. שודר באפיק 34 בכבלים.
פעילות הרשות > תחנות הרדיו

תחנות הרדיו של קול ישראל:
רשת א' - שידרה תוכניות מגוונות בנושאי תרבות, אמנות, ספרות ושירה, מסורת, פולקלור, היסטוריה וייעוץ מומחים.
רשת ב' - שידרה בעיקר אקטואליה.
רשת ג' - שידרה מוזיקה ישראלית פופולרית מכל הסוגים.
רשת ד' - שידרה בשפה הערבית לאוכלוסייה הערבית-ישראלית במדינת ישראל.
רשת ה' - שידרה בשפה הפרסית.
88FM - שידרה מוזיקה מגוונת, אקלקטית ואלטרנטיבית מכל הז'אנרים.
קול המוסיקה - שידרה מוזיקה קלאסית.
רק"ע (רשת קליטת עלייה) - שידרה במספר שפות זרות שאינן שפות רשמיות בישראל.
רשת מורשת - שידרה תוכניות תרבות ואקטואליה מזווית יהודית מסורתית, וכן מוזיקה חסידית.
פעילות הרשות > חוק רשות השידור

לפי חוק רשות השידור התשכ"ה הרשות "תקיים את השידורים כשירות ממלכתי". החוק קבע את תפקידיה, ובהם שידור תוכניות חינוך, בידור ומידע בשטחי המדיניות, החברה, הכלכלה והמשק, התרבות, המדע והאמנות במגמה לשקף, בין השאר, את חיי המדינה, מאבקה, יצירתה והישגיה ואת חייהם ונכסי תרבותם של כל חלקי העם. לפי החוק, על הרשות להבטיח כי בשידורים יינתן מקום לביטוי של ההשקפות והדעות השונות הרווחות בציבור.
פעילות הרשות > מימון, עלויות ומשכורות

מימון רשות השידור נעשה באמצעות גביית אגרת הרדיו והטלוויזיה, שידור פרסומות, שידור חסויות, שידור תשדירי שירות ובהשלמה תקציבית של הממשלה.
אגרת הטלוויזיה הוטלה על כל משק בית בעל מקלט טלוויזיה, ונגבתה באמצעות אגף הגבייה של רשות השידור. אגרת הרדיו הייתה מוטלת על כל משק בית שבו רדיו, ובהמשך צומצמה רק לבעל רכב מנועי ונגבתה באמצעות אגרת הרישוי לרכב. בשנת 2014, גובה אגרת הטלוויזיה היה 345 ש"ח לשנה וגובהה של אגרת הרדיו הוא 136 ש"ח לשנה. שנת 2014 הייתה השנה האחרונה שבה נגבתה אגרת הטלוויזיה ונכון לשנת 2016 גובה אגרת הרדיו עמד על 153 ש"ח.
לאורך השנים נחשפו משכורותיהם של עובדי רשות השידור והעובדה כי קיימים עיתונאים וטכנאים שכלל אינם מגיעים לעבודה ואפילו אינם מחתימים כרטיס נוכחות, אך זוכים למשכורות עתק.
היסטוריה

ראשית שידורי הרדיו בעברית בארץ הייתה בקול ירושלים, השידור העברי בשירות השידור הארץ–ישראלי המנדטורי שהחל לשדר ב-30 במרץ 1936 והיה באחריות ממשלת המנדט. עם הקמת המדינה ב-1948, הפכו "קול ירושלים", יחד עם תחנת השידור של ההגנה ל"קול ישראל". שירות השידור, שבהמשך הדרך היה הבסיס להקמת רשות השידור, היה שם נרדף לקול ישראל בתחילת דרכה של המדינה, ושני הכינויים התקיימו במקביל בהתייחסם לאותו הארגון האמון על השידורים בישראל.
שירות השידור התקבל לאיגוד השידור האירופי בשנת 1957. במחאה על כך, פרשו איגודי השידור של סוריה ומצרים מהחברות באיגוד השידור האירופי.
מאז 1965 פעלה רשות השידור מתוקפו חוק רשות השידור שהתקבל בכנסת ב-6 ביוני 1965. ליושב הראש הראשון של הוועד המנהל של הרשות מונה חיים יחיל.
ב-2 במאי 1968 החלה רשות השידור לשדר באופן קבוע שידורי טלוויזיה.
באפריל 1969 החליטה מליאת רשות השידור לשנות את שמם של שידורי הטלוויזיה הישראלית ושל קול ישראל לשם אחד: "שידורי ישראל", ולאחר עשור החליטה המליאה להפוך החלטה זו, אך השימוש במונח "שידורי ישראל" המשיך במידה הולכת ופוחתת עד אמצע שנות השמונים.
בשנת 1981 הוחלט על העברת שידורי הטלוויזיה הישראלית לצבע, זאת לאחר שהטלוויזיה הישראלית שידרה רק בשחור לבן, למעט מספר שידורים יוצאי דופן, כמו ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל או תחרות אירוויזיון 1979. המעבר התבצע החל מ-1983.
במשך שנים רבות פעלה רשות השידור כמונופול בתחום שידורי הטלוויזיה בישראל, וכמעט מונופול בתחום שידורי הרדיו (מלבדה פעלה בתחום זה תחנת גלי צה"ל). פתיחת הטלוויזיה בכבלים בשנת 1992 ולאחר מכן ערוצי הטלוויזיה המסחריים (ערוץ 2 וערוץ 10), וכן הוספת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו והרדיו האזורי כגופי שידור נוספים, מסחריים ובלתי תלויים ברשות השידור, הביאו לביטולו של המעמד הייחודי של הרשות, ולהפיכתה להיות אחד מגופי השידור, מבין תחנות וערוצים רבים המוצעים לקהל הישראלי. שיעורי הצפייה (רייטינג) בשידורי רשות השידור נמוכים בצורה ניכרת מאלו של הערוצים המסחריים וערוצי הכבלים והלוויין. גם בתחום הרדיו נפרץ המונופול, תחילה על ידי תחנות רדיו פיראטיות ("קול השלום" בשנת 1973 וערוץ 7 בשנת 1988), ואחר כך על ידי תחנות רדיו אזוריות.
היסטוריה > הרפורמה ברשות

במשך השנים חלה הידרדרות חמורה במעמדה ובתפקודה של הרשות. ועדות ציבוריות אשר בחנו את הגורמים למצבה הקשה קבעו שהוא נובע בין היתר ממספר עובדיה הגדול, מעלויות שכרם הגבוהות, מהסכמי שכר קשיחים ומן החוק, שמקשה לנהלה במקצועיות וללא פניות בסביבה רבת ערוצי תקשורת. מחברי הדוחות המליצו בין היתר על שינויים מבניים ברשות ועל שינויים בחוק.
בחודש יולי 2007 אישרה מליאת הרשות תוכנית כוללת לשינוי ארגוני בה שיאפשר שידור ציבורי ברמה נאותה ובאמצעים סבירים. כחלק מהמהלכים ליישום הרפורמה נחתם באפריל 2009 הסכם בין רשות השידור ומשרד האוצר לבין ארגוני העובדים המייצגים את עובדיה, ולפיו יפרשו ממנה 700 עובדים לאחר חתימת הסכמי עבודה חדשים. במסגרת הרפורמה פרשו מתפקידם אישים בולטים בשידורי הרשות, דוגמת דליה מזור.
בשנת 2010 יצא לאקרנים "המדריך למהפכה", סרט דוקו-אקטיביסטי, בו הבמאי דורון צברי נאבק למען הבראת הערוץ הראשון באמצעות שינוי בחקיקה שיפריד את השידור הציבורי מהמערכת הפוליטית.
בחודש יולי 2013 שכר שר התקשורת, גלעד ארדן, חברת ייעוץ חיצונית לבחינת עתיד רשות השידור, על מנת להחליט האם נכון לסגור את הרשות. לאור הנתונים הוקמה "ועדת לנדס" בראשות רם לנדס וזו פרסמה את החלטותיה בראשית מרץ 2014. לפי הסיכומים שהתקבלו, תבוטל אגרת הטלוויזיה החל מ-1 באפריל 2015 ובמקום רשות השידור יוקם גוף שידורים חדש.
מנהלי רשות השידור > מנכ"לי רשות השידור

| שם המנכ"ל | התחלת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- |
| חנוך גבתון | 1965 | 1969 |
| שמואל אלמוג | 1969 | 1974 |
| יצחק לבני | 1974 | 1979 |
| יוסף לפיד | 1979 | 1984 |
| אורי פורת | 1984 | 1989 |
| אריה מקל | 1989 | 1993 |
| מוטי קירשנבאום | 1993 | 1997 |
| אורי פורת | 1998 | 2001 |
| רן גלינקא | 2001 | 2002 |
| יוסף בראל | 2002 | 2005 |
| יאיר אלוני | 2005 | 2006 |
| מוטי שקלאר | 2006 | 2011 |
| יוני בן-מנחם | 2011 | 2014 |
| יונה ויזנטל | 2014 | 2015 |
| ברי בר-ציון | 2015 | 2017 |
מנהלי רשות השידור > יושבי-ראש רשות השידור

| שם היו"ר | התחלת כהונה | סיום כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| חיים יחיל | 1965 | 1972 |  |
| ולטר איתן | 1972 | 1978 |  |
| ראובן ירון | 1978 | 1984 |  |
| מיכה ינון | 1984 | 1988 |  |
| אהרן הראל | 1988 | 1992 |  |
| מיכה ינון | 1992 | 1995 | (כהונה שנייה) |
| רינה שפירא | 1995 | 1998 |  |
| גיל סמסונוב | 1998 | 2000 |  |
| נחמן שי | 2000 | 2002 |  |
| אברהם נתן | 2002 | 2004 |  |
| גבריאלה שלו | 2006 | 2006 | יו"ר בפועל |
| משה גביש | 2007 | 2009 |  |
| אמיר גילת | 2010 | 2014 |  |
דוחות מבקר המדינה

משרד מבקר המדינה בדק מפברואר ועד ספטמבר 2010 את הליכי מינוי מוסדות הרשות ואת קביעת תקציבה, מינוי בכירים והעסקת אנשי תקשורת בכירים, ומצא באלה ליקויי התנהלות חמורים. המבקר מצא ליקוי חמור בהתנהלותו של מנכ"ל הרשות מוטי שקלאר בנושא העסקת עיתונאי, אליו התחייב בעל-פה שתוכניתו תופק. כמו כן המבקר בדק את הליכי מינוי חברי מליאת הרשות והביע חשש שהשיקולים למנויים לא היו נקיים מהשפעות פוליטיות. בנוסף נמצאו ליקויים בתפקודו של הוועד המנהל וליקויים גם בהליכי מינוי מליאת השידור.
עוד ביקר מבקר המדינה בחריפות את אופן תפקודם של הנהלת הרשות ומוסדותיה במשך שנים בנושא וכתב כי הדבר "הביא להיווצרות תרבות ארגונית פסולה שסטתה באופן ברור מדרך המלך של המינהל התקין". כך לדוגמה מאז שנת 2006 לא אויש תפקיד מנהל הטלוויזיה בעברית במכרז, והמבקר מצא ליקויים בהליכי קבלת ההחלטות בנושא. מינויים ללא מכרז נעשו גם בקרב עובדי המטה.
מאז 1995, היה קיים ברשות השידור תפקיד אומבודסמן שפרסם מדי שנה דו"חות ביקורת.
גלריית תמונות > רשות השידור בתל אביב

אולפן טלוויזיה
חצר רשות השידור
משרד ברשות השידור
מסדרונות תת-קרקעיים ברשות השידור
משרד בבניין החדשות
חדר עריכה ברשות השידור
חדר איפור
חצר רשות השידור - פנורמה
עליית גג
פנורמה
גלריית תמונות > אולפן 88fm ביום האחרון לשידורי התחנה

חיבוק אחרון באולפן 8 לפי שיוצאים ממנו בפעם האחרונה - גלית גורא-עיני ומיכל אסולין
אולפן 8 בסוף השידורים
גלית גורא-עיני בשידור האחרון בהחלט ב-88
חיבוק אחרון באולפן 8 לפי שיוצאים ממנו בפעם האחרונה - גלית גורא-עיני וקובי מנורה
גליה גלעדי בשידור אחרון - אולפן 88 ביום השידורים האחרון
גלית גורא-עיני, מיכל אסולין וגליה גלעדי בפרידה אחרונה מאולפן 88
גלית גורא-עיני בשידור האחרון בהחלט ב-88, עם מיכל אסולין ויואב יפת
גליה גלעדי בשידור - אולפן 88 ביום השידורים האחרון
ראו גם

אנטי מחיקון
קול ישראל
קול ישראל בערבית
קול ישראל בפרסית
קול ישראל באמהרית
חרבת חזעה
שביתת השידורים בישראל (1987)
ועדת שכטר
לקריאה נוספת

מבקר המדינה, ניהול נדל"ן ברשות השידור, דוח שנתי 62 לשנת 2011, עמ' 1479
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 35 לשנת 2008, עמ' 275
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 58ב לשנת 2007, עמ' 1399
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 58ב לשנת 2007, עמ' 265
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 54ב לשנת 2003, עמ' 901
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 53א לשנת 2002, עמ' 311
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 52ב לשנת 2001, עמ' 315
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 52א לשנת 2001, עמ' 477
מבקר המדינה, טיפול רשות השידור באישור הנסיעות, דוח שנתי 51ב לשנת 2000, עמ' 175
מבקר המדינה, דוח בעניין היחסים בין המוסדות המנהלים של רשות השידור, 23 בדצמבר 1999
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 46 לשנת 1995, עמ' 671
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 45 לשנת 1994, עמ' 642
מבקר המדינה, רשות השידור, נציב תלונות הציבור - דוח שנתי 21 לשנת 1993, עמ' 96
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 44 לשנת 1993, עמ' 888
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 43 לשנת 1992, עמ' 722
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 42 לשנת 1991, עמ' 802
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 40 לשנת 1989, עמ' 695
מבקר המדינה, רשות השידור, דוח שנתי 39 לשנת 1988, עמ' 750
פנטלוגיה

פנטלוגיה (באנגלית: Pentalogy ; מיוונית πεντα- penta-, "חמש" ו-λογία -logia, "לוגוס") היא יצירה, לרוב ספרותית, המחולקת במכוון לחמישה חלקים. למרות שהשימוש המודרני במילה מרמז הן על כך שהחלקים עצמאיים והן שהמבנה תוכנן על ידי המחבר, מבחינה היסטורית, בעת העתיקה לא היה זה נכון בהכרח. למעשה, פנטלוגיה הורכבה פעמים רבות על ידי עורך מאוחר יותר, כפי שאנאדות של פלוטינוס נערכו בידי פורפירוס בסדרה של תשע על מנת ליצור מבנה כולל של שישה אשר יבטא את הרעיון של "מספר מושלם".
סקירה כללית

בספרות ה"מערבית", המבנה המחומש העתיק והמשפיע ביותר הוא ה"תורה" הקרויה גם ה"חומש" (Pentateuch). בספרות המזרח הרחוק היו אלו "חמש הקלאסיקות".
הפנטלוגיה המפורסמת ביותר בספרות ימי הביניים היא ח'מסה מאת חכים ג'מאל א-דין נזאמי, אוסף של חמש פואמות אפיות אשר חובר במחצית השנייה של המאה ה-12. הרעיון זכה לחיקויים רבים, והמספר חמש נתפס כבעל משמעות מיסטית; לדוגמה, המשורר פייזי (אנ') מהמאה ה-16, חתן הפרס של חצר אכבר, ניסה לכתוב יצירה באותו קנה מידה, אך השלים רק שלושה מתוך חמשת החלקים המתוכננים. דוגמאות מפורסמות אחרות כוללות את חמסה-א-נזאמי מאת אמיר חוסרו מהמאה ה-13, וכן חמסה מאת עלי-שיר נאואי (מהמאה ה-16).
בתקופת העת החדשה המוקדמת, המבנה המחומש הופיע במחזותיו של ויליאם שייקספיר, אשר, כמו רוב המחזות האנגליים, הצרפתיים והגרמניים של התקופה, מחולקים לחמש מערכות. במאמרו "על קומדיה" (1877), כתב ג'ורג' מרדית' בעגמומיות ש"חמש הוא כבוד עם שמלה משתפכת; בעוד שמערכה אחת, שתיים או שלוש יהיו חצאיות קצרות ומשפילות". החוקר ברנדר מתיוס (אנ') טוען שמרדית' נשען על עמדה שאפשר לאתר את מקורה באמירה של המשורר הרומי הוראס, ככל הנראה בהתייחס לדרמות של אוריפידס.
הפנטלוגיה "חמישיית אביניון" של לורנס דורל (1974–1985) היא דוגמה להופעה מחודשת של רעיונות נומרולוגיים בסיפורת המודרנית. בניסיון לחתור תחת המבנה הליניארי השגור, דורל ציין אותו במפורש כ-quincunx וקשר אותו לפרשנויות הגנוסטיות. הדיון הידוע ביותר על צורה זו בספרות האנגלית הוא חיבורו של תומאס בראון "גן כורש" קונדליני, המסתמך על מסורות האסכולה הפיתגוראית, אך דורל מקשר אותו גם לאנגקור וואט והקונדליני. מטרת העבודה הייתה להתעלות על הטטרלוגיה שלו: "רביעיית אלכסנדריה".
דוגמאות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  מחזור ארץ פרידיין מאת לויד אלכסנדר ספר השלושה (1964)  היורה השחורה (1965)  טירת ליר (1966)  טרן הנודד (1967)  המלך העליון (1968)   מדריך הטרמפיסט לגלקסיה מאת דאגלס אדמס מדריך הטרמפיסט לגלקסיה (1979)  המסעדה שבסוף היקום (1980)  החיים, היקום וכל השאר (1982)  היו שלום ותודה על הדגים (1984)  לא מזיק ברובו (1992) |  פרסי ג'קסון והאולימפיים מאת ריק ריורדן גנב הברק (2005)  ים המפלצות (2006)  קללת הטיטאן (2007)  הקרב על המבוך (2008)  תקוות האולימפוס (2009)   סאגת המכשף מאת אנדז'יי ספקובסקי דם האלפים  עת הבוז  טבילת האש  מגדל הסנונית  גבירת האגם |  הבלגריאד מאת דייוויד אדינגס חייל הנבואה (1982)  מלכת הכישוף (1982)  קורבן הקוסם (1983)  טירת הכישוף (1984)  סוף משחק המכשפים (1985) |  |  |  |  |  |
ראו גם

טרילוגיה
טטרלוגיה
הקסלוגיה
הפטלוגיה
הערות שוליים

↑  In the 18th and 19th centuries, English students of Ancient Greek would often use John Burton's Pentalogia (1779), William Trollope's Pentalogia Græca, an edited collection of five plays by different authors, or Thomas Mitchell's Pentalogia Aristophanica.
↑  Ars Poetica, l. 189–190. The first line appears misquoted in John Dryden's Of Dramatic Poesie (1668).
↑  Brander Matthews. A Book about the Stage. New York: Scribner's, 1916. Pages 57ff.
↑  Paul H. Lorenz. "Angkor Wat, the Kundalini, and the Quinx: The Human Architecture of Divine Renewal in the Quincunx." In Lawrence Durrell: comprehending the whole. Edited by J. R. Raper, M. L. Enscore, P. M. Bynum. University of Missouri, 1995.
↑  Stefan Herbrechter. Lawrence Durrell, postmodernism and the ethics of alterity. Rodopi, 1999.
↑  אדמס כינה את הסדרה בהומור "טרילוגיה בחמישה חלקים". ב-2009 כתב אואן קולפר חלק שישי והפכהּ להקסלוגיה.
דיולה שטאהל-סאמוולד

| --- | --- |

 לידה:  5 בנובמבר 1827 סגד, הונגריה 
 פטירה:  4 בדצמבר 1912 (בגיל 85) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 פרסים והוקרה:  מדליית הכבוד (1893) 
 חתימה:   
 
מדליית הכבוד הוענק לדיולה שטאהל-סאמוולד בשנת 1893
דיולה שטאהל-סאמוולד (לימים גם Julius H. Stahel - Számwald  Gyula Stahel-Számwald) (בהונגרית: Számwald Gyula; באנגלית: Julius Stahel; סגד, 5 בנובמבר 1827 – ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית של אמריקה, 4 בדצמבר 1912) היה סגן בצבא מהפיכת 1848 בהונגריה שמכונה בהונגריה "מלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1849-1948". במלחמת האזרחים האמריקנית הוענק לו מדליית הכבוד כמייג'ר ג'נרל (גנרל שני כוכבים) של האיחוד. הוא היה גם דיפלומט של ארצות הברית של אמריקה.
ביוגרפיה

לפני מהפכת 1848 בהונגריה הוא היה סוחר ספרים בפשט. הייתה לו ידידות טובה עם המשורר שנדור פטפי. המשורר כתב לו את השיר שכותרתו "לספר הזיכרון של מוכר ספרים". הוא היה סגן במלחמת העצמאות ההונגרית באוגדת הרוזן ריצ'רד גיאון (Richard de Beaufré comte de Guyon). הוא נפצע בקרב בראניסקו.
לאחר שהצבא ההונגרי נכנע והניח את נשקו בוילאגוש (Világos) הוא ברח ועבד כעיתונאי בלייפציג. הוא חזר להונגריה לזמן קצר ואחר כך היגר שוב בשנת 1855. תחילה ללונדון ואחר כך לניו יורק. הוא עבד כעיתונאי באמריקה. הוא שינה את שמו לשטאהל עוד בבריטניה. הסיבה לשינוי השם אינה ידועה, אך אין ספק שזהותו של יוליוס שטאהל שהשתתף במלחמת האזרחים האמריקנית, זהה לזו של דיולה סאמוולד ממלחמת העצמאות ההונגרית.
כאשר הנשיא אברהם לינקולן פרסם את קריאתו להקמת גדודי חיילים מתנדבים במאי 1861, שטאהל החל את ארגון גדוד החי"ר מספר 8 בניו יורק. בקרב בול ראן הראשון ב-21 ביולי 1861, גדוד זה היה בפיקודו והוטל עליו להבטיח נסיגה עבור הצפוניים לאחר ההפסד בקרב. בגדודו שירתו גם הונגרים, כולל סגן אלוף אנטל פוקורני. דיולה שטאהל השתתף בקרבות רבים של מלחמת האזרחים, במיוחד בשנת 1862 ב-8 ביוני בקרב Cross Keys, ואחר כך ב-5 ביוני 1964 בקרב פיידמונט (Battle of Piedmont). עבור האחרון, הוא קיבל את מדליית הכבוד בשנת 1893, העיטור הצבאי האמריקני הגבוה ביותר. גבורתו וכישרונו כמנהיג הצבאי הוכרו כבר במהלך מלחמת האזרחים וב-12 בנובמבר 1861 הוא הועלה לדרגת בריגדיר ג'נרל (גנרל כוכב אחד מקביל לתא"ל) וב-14 במרץ 1863 לתפקיד מייג'ר ג'נרל (גנרל 2 כוכבים - מקביל לאלוף). לפיכך הוא אחד משבעת הגנרלים ממוצא הונגרי במלחמת האזרחים האמריקאית ששלושה מהם היו יהודים.
בקרב פיידמונט, זרועו השמאלית נפגעה מכדור. הזרוע נרפאה, אבל זה שם קץ לקריירה הצבאית שלו. לאחר מכן שימש כנשיא בית דין צבאי עד סוף מלחמת האזרחים, ולאחר מכן הפך לקונסול הכללי של ארצות הברית ביפן ולאחר מכן בשנחאי. מעניין כי יריבו במלחמת האזרחים, ג'ון ס. מוסבי, היה קונסול בהונג קונג באותה תקופה. הוא שירת בשירות הדיפלומטי עד 1885 ולאחר מכן שב לניו יורק. בניו יורק הפך למנהל בכיר מוערך ביותר בחברת ביטוח החיים Equitable Life Insurance Company.
בשנת 1896 ביקר סטאהל בחגיגות האלף, של הונגריה, אך לא התייחסו אליו כלל. כך קרה גם בביקורו של אל העיתונות, היהודי יליד הונגריה, ג'וזף פוליצר בהונגריה בשנת 1875, שטאהל העביר את ימיו בשלווה בניו יורק, שוחח עם חבריו שנהנו להקשיב על הנשיא אברהם לינקולן, יוליסס ס. גרנט ואחרים. הגורל בירך אותו בזקנה שקטה ומאושרת. הוא נפטר בשנת 1912, הובא למנוחות בבית הקברות הלאומי ארלינגטון במחוז ארלינגטון, וירג'יניה, בטקס צבאי עם 21 מטחי כבוד שנורו מהתותחים. זר הנשיא ווילסון וזר הסרט האדום-לבן-ירוק של ההונגרים האמריקאים עם הכיתוב: "הונגריה מבכה את בניה" הונחו על ארונו.
לקריאה נוספת

Lincoln's Hungarian heroes; the participation of Hungarians in the Civil War, 1861-1865 / by Edmund Vasvary. Washington, D.C., The Hungarian Reformed Federation of America, 1939 פרדריק קנפלר
גזה קנדה: הונגרים באמריקה. ההיסטוריה של ההונגרים האמריקאים. כרך א'. קליבלנד, אוהיו, 1927. פרדריק קנפלר
טיבדאר אץ' : הונגרים במלחמת האזרחים בצפון אמריקה: 1865-1861. בודפשט, 1964. פריגייס קנפלר
Frederick Knefler: Hungarian Patriot and American General by Stephen Beszedits
הערות שוליים

↑  Amerikai nevében a H. betű a Hungary rövidítése, Kende kötete nyomán.
1 2  Élet és Tudomány, 2012. 11. szám. 326-328. o.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 122116399  ISNI: 0000 0000 3175 9272  LCCN: n96033705  SNAC: w6v69t8k  VIAF: 62421737   WorldCat (עם VIAF): 62421737 
קברו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, ארלינגטון, וירג'יניה
שושה גורן

| --- | --- |

גורן מקבלת את פרס שח"ם על מפעל חיים לשנת 2019
 לידה:  18 בפברואר 1943 (בת 81) עיראק בגדאד, עיראק
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1978
 מקום לימודים:  ברוקלין קולג' 
 בן או בת זוג:  יצחק גורמזאנו גורן 
 פרופיל ב-IMDb
 
שושה גורן (נולדה ב-18 בפברואר 1943) היא שחקנית, מחזאית וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה

שושה גורן נולדה בבגדד שבעיראק, ובשנת 1951 עלתה לישראל עם הוריה. שירתה בצה"ל כקצינה בחיל הים, במסגרת תפקידה הייתה עורכת העיתון "מערכות-ים". בוגרת החוגים ספרות ולשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. בהמשך עסקה בהוראה בגימנסיה הרצליה. מאמצע שנות ה-70 התגוררה בניו יורק ולימדה שם ספרות ולשון עברית בישיבות תיכוניות.
בשנת 1978, בעת שהותה בניו יורק, הצטרפה גורן ללימודי תואר שני במשחק בברוקלין קולג'. עם שובה לישראל, ייסדה בשנת 1982 את תיאטרון "בימת קדם", בשיתוף עם בן זוגה, הסופר והמחזאי יצחק גורמזאנו גורן ועם המחזאי רפאל אהרון. במסגרת התיאטרון העלתה גורן בשנת 1983 את הצגת היחיד שלה "נשים של ממש", שעלתה למעלה מ-1,000 פעמים. בעקבות הצלחתה ביססה את מעמדה כשחקנית. גורן המשיכה בתפקידיה כשחקנית-בית ויוצרת במסגרת "בימת קדם", ובמקביל הופיעה גם בתיאטראות אחרים, וכן בקולנוע ובסדרות טלוויזיה.
גורן פרסמה מספר סיפורים קצרים וכתבות לעיתונות, וכן כתבה שבע מתוך הצגות היחיד שבהן הופיעה.
ספרה "50 סיפורי במה", בהוצאת בימת קדם (2022), כולל מבחר מונולוגים שכתבה וביצעה לאורך השנים. ספרה השני, "קח את עיניי", כולל סיפורים ושירים.
מתגוררת בתל אביב, עם בן-זוגה, יצחק גורמזאנו גורן.
לגורן שלושה ילדים, שלושה עשר נכדים ושני נינים.
פרסים והוקרה

בשנת 2019 זכתה גורן בפרס שח"ם על מפעל חיים.
הצגות יחיד

נשים של ממש – ע"פ יצירות מאת ארז ביטון, יצחק גורמזאנו גורן, סמי מיכאל, יוסף עוזר, אמנון שמוש ורפאל אהרון. עריכה ובימוי: רפאל אהרון, בימת קדם 1982
מדמות לדמות – כתיבה וביצוע: שושה גורן. עריכה ובימוי: יצחק גורמזאנו גורן, בימת קדם 1984
עם שושה בכיף – מאת שושה גורן ובהשתתפותה, בימת קדם 1991
פאדיחה להשכיר – מאת שושה גורן ובבימויה, בימת קדם 1993
פצ-פצ התולעת המגהצת (לילדים, עם בובות) – מאת שושה גורן ובביצועה, בימוי: יצחק גורמזאנו גורן, בימת קדם 2003
אני שונאת לבשל – מאת שושה גורן, בימוי רבקה וולמן, בימת קדם 2005
Born in Baghdad – מאת שושה גורן, בימוי יצחק גורמזאנו גורן (באנגלית), בימת קדם 2007
הלהלולה לשושה – מאת שושה גורן ובביצועה בשיתוף עם זמר ונגנים (בערבית עיראקית) בימת קדם 2009
תפקידים בתיאטרון

לילה בסקיה - מאת קובי לוריא, מועדון צוותא אור יהודה
דקלים וחלומות – ע"פ סמי מיכאל, ת' אורנה פורת לילדים ולנוער
האבא של החתן – מאת יוסף בר-יוסף, התיאטרון הקאמרי
חצוצרה בוואדי – ע"פ סמי מיכאל, בתיאטרון בית ליסין ובתיאטרון חיפה
רישיון לחיות – מאת יצחק גורמזאנו גורן, תיאטרון באר שבע
ירח שחור – מאת מוטי אברבוך, תיאטרון באר שבע
אקווס – מאת פיטר שאפר, תיאטרון באר שבע
אתה צעיר רק פעמיים – תיאטרון באר שבע
העולם על-פי אלון – מאת אורלי ישועה, תיאטרון השעה הישראלי
קוביות של שוקולד – מאת נאוה מקמל-עתיר, חני הפקות
המאהב – מאת א"ב יהושע, תיאטרון הבימה
חולה אהבה בשיכון ג' – מאת שבי גביזון, התיאטרון הקאמרי
בית אל ג'יראן - שכנים - מאת סיגל שאול, התיאטרון העיראקי הישראלי
אין כמו משפחה - מאת מאור הרוש, תיאטרון תל אביב
מפקח בא - מאת ג'יי. בי. פריסטלי, תיאטרון חיפה.
תפקידים בתיאטרון > במסגרת בימת קדם

במקום אהבה – מאת יצחק גורמזאנו גורן ובבימויו, 1985
חלום ניו-יורק – מאת יצחק גורמזאנו גורן ובבימויו, 1988
חג איפורים – הצגה לילדים מאת שושה גורן ומאשה דולב. בימוי: יצחק גורמזאנו גורן, 1990
בקיץ על הגג – מופע סיפורים מאת שושה גורן, 1991
אנוסים – מאת מוטי אברבוך ובבימויו, 1991
מסכות בוונציה – מאת יצחק גורמזאנו גורן, 1992
מהרג'אן אל מסאכר (פסטיבל המסכות) – הצגה לילדים בערבית. מאת שושה גורן, בימוי יצחק גורמזאנו גורן, 1996
חתולה שחורה (עם כתם לבן) – מאת דורית מקלף, בימוי: יצחק גורמזאנו גורן, 2000
עגנון הים-תיכוני – מופע ספרות מכתבי עגנון, עריכה וביצוע: מיכל בת-אדם ושושה גורן, 2001
הסבתא והרקדנית – מופע סיפורים ומחול, מאת שושה גורן ובבימויה, 2002
דימונה דימונה – מאת יצחק גורמזאנו גורן ובבימויו, 2005
חזרתי משם – מאת עירית גדרון ובביצועה, 2001
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | במאי |
| --- | --- | --- | --- |
| 2024 | אהבה במרוקו | עדה דוהן | Susannah Grant |
| 2017 | אמור | רחל | רפאל רביבו |
| 2012 | נמס בגשם | שרה | דורון ערן |
| 2011 | בין השמשות | רוזי | אלון זינגמן |
| 2011 | שמור על ילדתי | אורח | דינה פרלשטיין |
| 2007 | מדוזות | תקווה | אתגר קרת ושירה גפן |
| 2006 | קולולוש (סרט טלוויזיה ב-HOT3) | עמומה | נתי אדלר |
| 1997 | נסיעת מבחן (סרט טלוויזיה ב-ערוץ 2) | רחל | עמית גורן |
| 1996 | נשים | גברת ששון | משה מזרחי |
| 1994 | בית (סרט סטודנטים) | לאה | דוד אופק |
| 1991 | ״מגן אנושי״ | סבתא כורדית | טד פוסט |
| 1988 | נישואין פיקטיביים | אמא של ג'ודי | חיים בוזגלו |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | ערוץ | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2023 | אלף | מרסל | Yes | מויש גולדברג |
| 2023 | קופה ראשית | יפה | כאן 11 | קובי חביה |
| 2023 | בני מצווה | שולה | כאן 11 | פרהאט מיתר |
| 2023 | סברי מרנן |  | קשת 12 | רובי דואניס |
| 2021 | בעלת החלומות | אביבה רומנו | HOT | אריאל בנבג'י |
| 2019–הווה | נעלמים | לילי | HOT | יונתן בר-אילן |
| 2020–הווה | הקיבוצניקים (סדרת טלוויזיה) | עמליה | HOT | בועז פרנקל |
| 2017 | השוטר הטוב | סבתא פרידה | Yes | תומר אבירם |
| 2017 | המלון של פיני | רוזה ביבס | HOT | רועי פלורנטין |
| 2016–הווה | האחיות המוצלחות שלי | לאה | Yes | גורי אלפי |
| 2015 | ג'וני ואבירי הגליל | לילי | Yes | דני רוזנברג |
| 2015 | אשתו של גיורא | ראשל | ערוץ 10 | שי קפון |
| 2013–2016 | פצועים בראש | גאולה משעלי | HOT3 | ירון ארזי |
| 2013 | ישראל | אמא של ישראל | ערוץ 10 | רועי פלורנטין |
| 2013 | הקלמרים | ארנונה וגז | HOT | יוני גרא |
| 2013 | נויורק | אמא של אפרת | Yes הטלוויזיה בלוויין | אריאל בנבג'י ושי קפון |
| 2012 | תנוחי | הודנא אל זרביב | HOT3 | שירלי שטרן |
| 2012 | בנות הזהב | חמדה | ערוץ 10 | שירילי דשא |
| 2010–2012 | כאן גרים בכיף | שושי | ערוץ 10 | קובי חביה ועופר ויצמן |
| 2009–2015 | פולישוק | שמחה בכור קטן/הרצליה קטן | שידורי קשת (ערוץ 2) | שמואל הספרי |
| 2009–2010 | רחוב סומסום | סבתא שושנה | ערוץ הופ! | רוני ניניו |
| 2007 | אגדת דשא | אמא של תמי | ערוץ 10 | עופר ויצמן ועופר ברק |
| 1995–1997 | בת ים - ניו יורק | דינה זלאייט | ערוץ 2 (שידורי קשת) | דוד אופק ויוסי מדמוני |
ספרים

שושה - 50 סיפורי במה (בהוצאת בימת קדם, 2022) - קטעי מחזות וסיפורים אודות עבודתה האמנותית של גורן.
קח את עיניי (בהוצאת בימת קדם, 2024) - נובלה, סיפורים ושירים.
הערות שוליים

↑  נולדה בבגדאד, שושה גורן (באנגלית)
↑   נטע אלכסנדר, שובו של יצחק גורמזאנו גורן, נסיך המעברה, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2015
↑  תיאטרון - נשים של ממש, דבר, 8 ביולי 1983
↑  שושה – 50 סיפורי במה, באתר בימת קדם
↑  תמי לוביץ', אור מזרחי, חדשות, 11 בדצמבר 1991
↑  שוש אביגל, לוח תיאטרון, חדשות, 25 בנובמבר 1988
↑  נגה שביט-רז, "העולם על פי אלון" ו"אגדת השמש הנעלמת" עוסקות בנושאים הרלוונטיים לחיי הילדים, באתר הארץ, 6 באפריל 2010
↑  "מסכות בונציה" חיבר יצחק גורמזאנו, והוא גם ביים את ההצגה שמעלה את פרשיית חייה של דונה גרציה מנדס, חדשות, 5 ביוני 1992
↑  אורי קליין, "בין השמשות", תסריט ובימוי: אלון זינגמן | מחוץ לאזור הדמדומים, באתר הארץ, 24 ביוני 2011
↑  אורי קליין, שוב המציאות מתפצלת, באתר הארץ, 29 ביוני 2007
↑   אריאנה מלמד, הצלחתן, אחיות שלי, באתר הארץ, 3 בפברואר 2019
שושה גורן (משמאל) עם שחקני ההצגה "העולם על פי אלון", פסטיבל חיפה להצגות ילדים, 2010