stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יענקל'ה רוטבליט
יצירתו

רוטבליט כתב מאות שירים שהפכו לנכס צאן ברזל במוזיקה הישראלית, אחד מהם הוא הלהיט המוכר ביותר של להקת הנח"ל, "שיר לשלום", שהולחן על ידי יאיר רוזנבלום.
אחד משיתופי הפעולה הבולטים של רוטבליט הוא עם שמוליק קראוס, איתו התחיל לכתוב יחד בשנת 1970. השניים היו אחראיים, בין השאר, לשירים: "בלדה לעוזב קיבוץ" של כיף התקווה הטובה, "אצלי הכל בסדר" ו"ימי ראשית הקיץ" של ג'וזי כץ ו"לוח וגיר", ששר קראוס עצמו. בשנת 1978 כתבו את "סוס עץ", ששר אריק איינשטיין, כפסקול לסרט "סוס עץ" (בו השתתף גם קראוס בתפקיד הראשי). השניים המשיכו את שיתוף הפעולה ביניהם גם בשנות השמונים והתשעים וכתבו יחד את השירים "גלגל מסתובב", "רואים רחוק רואים שקוף", "אחרי עשרים שנה", "ידידותי לסביבה" ואחרים.
מלחין נוסף איתו רוטבליט עבד הוא שלום חנוך. השניים כתבו, בין השאר, את השירים "לילי שלי" (השלושרים), "כמה טוב שבאת הביתה" (אריק איינשטיין), "חוזה לך ברח" (אושיק לוי) ו"בואי לרקוד", ששר חנוך עצמו.
לאלבום מ-1971 בדשא אצל אביגדור, של אריק איינשטיין, כתב רוטבליט 7 מ-10 השירים, ביניהם, "היא תבוא", "צא מזה" ו"אני רואה אותה בדרך לגימנסיה".
ב-1972 כתב את "אמא אדמה" לאריק איינשטיין ואת "יש לי יום הולדת" ללהקת אחרית הימים.
שירים מפורסמים נוספים שכתב רוטבליט: "באה מאהבה" (יהודית רביץ), "זה השיר שהוא שר לי בגשם", "חגיגה בצמרת" ו"סרט כחול" (נורית גלרון), "בוקר של כיף" (תיסלם), "דרכנו" ו"ככלות הקול והתמונה" (דני בסן).
הערות שוליים

↑  מילות השיר זמר שכזה באתר שירונט
↑  יהונתן גפן, סולם יעקב, 2005
↑  יעקב בר-און, ‏רוטבליט אלטרנטיבי: האלבום שמצדיע לקלאסיקון והמורד של המוזיקה העברית, באתר מעריב אונליין, 3 בפברואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296274205171  PLWABN: 9810596195205606  ISNI: 0000 0000 6916 0492  LCCN: no96040245  MusicBrainz: f2190da3-0a06-4ba5-b0ee-3b391122df5f  VIAF: 97307546   WorldCat (עם VIAF): 97307546 
"החצר האחורית" מימין לשמאל: גדי רונן, יענקלה רוטבליט, איתמר ציגלר ותומר יוסף
יעקב רוטבליט (2014)
צביקה דרור

| --- | --- |

צביקה דרור
 לידה:  1 בספטמבר 1926 (בן 98) עפולה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 
צביקה דרור (נולד ב-1 בספטמבר 1926) הוא מחנך ומתעד ישראלי. חתן "פרס יצחק שדה לספרות צבאית" לשנת 1985.
כסופר עיסוקו העיקרי הוא בהיסטוריה בת זמננו של עם ישראל, כשהוא מתמקד בנושא השואה והמרד, עלילות הפלמ"ח וכן במלחמת העצמאות.
ביוגרפיה

נולד בעפולה. בשנת 1931 עקרה משפחתו לתל אביב ולאחר מכן לבית וגן (לימים בת ים) ושוב חזרה לתל אביב.
למד בבית החינוך לילדי עובדים א', היה חניך ופעיל בתנועת הנוער העובד. סיים את לימודיו במקווה ישראל בקיץ 1945. עם גרעין מבני מחזורו (שאליו צורפו בוגרות החווה של רחל ינאית בתלפיות) התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרה מגויסת. את עיקר שירותו בפלמ"ח מילא במחלקת ההסברה (חינוך) במטה הפלמ"ח. היה חבר בקיבוץ חוקוק ומשנת 1952 הוא חבר בקיבוץ לוחמי הגטאות.
בקיבוץ שימש מדריך בחברות נוער, וכבוגר סמינר הקיבוצים אורנים שימש במשך עשרות שנים מחנך בבית הספר המקומי ובתיכון האזורי. תוך כדי העבודה השתלם והוסמך להוראה במקצועות ההומניסטים בכיתות תיכון.
במרוצת השנים מילא שורה של שליחויות מטעם התנועה הקיבוצית: מדריך בסניפי "הנוער העובד"; רכז משלחת התנועה באמריקה הלטינית ובה בעת סופר היומון "למרחב"; מזכיר פדגוגי של סמינר אורנים ואחראי על הסברה בכתב במחלקת ההסברה של מפלגת העבודה.
סיפורו "באוהלים" התפרסם בשנת 1946 ב"במעלה" (ביטאון הנוער העובד והלומד) ותורגם על ידי התנועה לכמה שפות. סיפורים נוספים פורסמו בשנים ההן בעיתונים ובכתבי עת. לאחר הפסקה ממושכת, בשנת 1964 ראה אור ספרו הראשון "נושא השואה בשירה העברית", המבוסס על עבודת גמר באורנים שהכין בשנת 1956. בכך היה הצבר הראשון שכתב עבודה עיונית בנושא השואה.
בהיותו כבן חמישים הפכה הכתיבה למקצועו. עד צאתו לגמלאות בגיל שבעים, עבד במסגרת הוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות. השקיע ממיטב זמנו בגביית עדויות ובפרסומן. דרור סייע לאישים רבים, מתחומים שונים, לספר ולפרסם את הביוגרפיות והאוטוביוגרפיות שלהם. בין אלה היו מולה כהן, יעקב דרורי, יצחק שטרנברג וחברי קיבוץ לוחמי הגטאות.
ערך שורה של ספרים, שעניינם ההיסטוריה היהודית בת זמננו, כגון חומרים מן העיזבון של יגאל אלון ושל יצחק שדה. כן ערך פרסומים שענינם עדויות מן השואה ("עדות", "פנקסי עדות").
דרור פרסם כתבות ורשימות בעיתונות הקיבוצית ותיעד את תולדות קיבוצו. הוא ערך את יומן הקיבוץ וכתב את הספרים "בצרור החיים" - אוגדן לזכר הנפטרים חברי לוחמי הגטאות, "דפי עדות – 96 חברים מקיבוץ לוחמי הגטאות מספרים" ו"קיבוץ לוחמי הגטאות-סיפור מקום".
צביקה היה נשוי לקרמיקאית זמרה דרור, עד למותה ב-2016. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: יובב דרור, שחי בקיבוץ לוחמי הגטאות ונפטר ב-2015, ד"ר ישי דרור, יועץ אסטרטגי, וליאת דרור, כוריאוגרפית, רקדנית ובעלת קבוצת מחול.
ספריו

נושא השואה בשירה העברית, 1964, הוצאת סמינר הקיבוצים.
צביה לובטקין, החלום, המרד, הנדר, 1982, הוצאת המרכז לחינוך ותרבות (אנגלית).
הארגון היהודי הלוחם, הרעיונות, האנשים, המבצעים, המרידות, 1983, הוצאת המרכז לחינוך ותרבות.
(ראיין וערך) דפי עדות - 96 חברים מקיבוץ לוחמי הגטאות מספרים, (ארבעה כרכים), 1984, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בית לוחמי הגטאות וקיבוץ לוחמי הגטאות (זוכה "פרס יצחק שדה לספרות צבאית" לשנת 1985).
המסתערבים של הפלמ"ח, 1986, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והוצאת הקיבוץ המאוחד.
פנים לדוד, על דוד כהן, "אבי 'הנוער העובד'", תשמ"ו, משלו ועליו. הוצאת הקיבוץ המאוחד.
(ראיין וערך) קבוצת המאבק השנייה, לוחמים מגטו וילנה מספרים, 1987, בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד.
בנתיבי הצלה, סיפור חייו של צבי נצר, 1988, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בעקבות דפי עדות (עם אנשי שארית הפליטה בביקור בפולין), 1989, הוצאת בית לוחמי הגטאות.
חלוצים נודדים בדרכים, מאז פרוץ מלחמת פולין-גרמניה,1989, הוצאת בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד.
ניצנים - קיבוץ שנבנה פעמיים, 1990, ההוצאה לאור- משרד הביטחון והוצאת הקבוץ המאוחד.
הם היו שם, 1992, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
שותפות במעשה הבריאה, פרשת קיבוץ בית הערבה, 1994, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
מצביא ללא שררה, סיפור חייו של יצחק שדה, 1996, הוצאת הקיבוץ המאוחד והאגודה להענקת פרס לספרות צבאית ע"ש האלוף יצחק שדה.
בקלוגה בפאתי הצפון, סיפורם של ניצולי מחנה הריכוז. 1997.
הראל-הקרב על ירושלים (חטיבת פלמ"ח-הראל במערכות ירושלים תש"ח), הקיבוץ המאוחד, 2005.
קיבוץ לוחמי הגטאות-סיפור המקום, 2005. עורך.
משא מרים, סיפור חייה של מרים נוביץ', 2008, הוצאת בית לוחמי הגטאות.
בעקבות עצמי, ילדות ונעורים, 2010, זיכרונות אוטוביוגרפיים, הוצאת המשפחה.
סיפורים אפילים, 2018, הוצאת המשפחה.
לפי ספריו

דרור בורשטיין, בלי שום מקרה מוות, הוצאת בבל, 2007.
הערות שוליים

1 2  רשימת הזוכים ב"פרס יצחק שדה לספרות צבאית", באתר הפלמ"ח
↑  הספר הוא נוסח ערוך ומעובד של שני מקורות עיקריים, שניהם מאת צביקה דרור: 'דפי עדות - 96 חברים מקיבוץ לוחמי הגטאות מספרים', ו'קיבוץ לוחמי הגטאות - סיפור מקום'".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260399905171  PLWABN: 9810687595505606  ISNI: 0000 0000 6660 8925  LCCN: n84072689  VIAF: 19959654   WorldCat (עם VIAF): 19959654
הפדרציה של הקהילות היהודיות של אוקראינה
הערות שוליים

↑  פגישה של זלינסקי בניו-יורק עם ארגונים יהודיים, יחד עם ראשי הפדרציה, באתר הרשמי של נשיא אוקראינה, איתמר אייכנר, עם מצות ובני המשפחה: זלנסקי חגג את הסדר בבונקר, 17 באפריל 2022, באתר ynet
↑  אוקראינה: הקהילה היהודית מספקת "מגן רוחני" ללוחמים בחזית - בחדרי חרדים, באתר www.bhol.co.il, ‏2024-11-19
↑  בצל המלחמה, בקהילות היהודיות באוקראינה נערכים לחג הפסח
↑  הפדרציה היהודית השיקה תוכנית חיסונים נגד קורונה ליהודי המדינה
↑  ראש הממשלה נתניהו נפגש עם ראשי הקהילה היהודית באוקראינה
↑  שיחת זום של ראש הממשלה נפתלי בנט עם ראשי הקהילה היהודית באוקראינה לגבי חילוצם של יהודי המדינה בשל המלחמה
סראפיס

סראפיס (ביוונית: Σέραπις) הוא כנוי לאלוהות יוונית-מצרית. השם "סראפיס" בצורתו המוקדמת יותר, הדמוטית (Sarapis), נובע מהמקור: "wsjr - ḥp " אפיס - אוסיריס. ביוונית קוינה, בצורה מאוחרת יותר, כונה בשם "סראפיס" (Serapis), או "סורפיס" (Sorapis). בהמשך, התקבל פולחנו של סראפיס ברחבי האימפריה הרומית, ומהשושלת הפלאבית ואילך, סראפיס היה אחד האלים שהופיעו לעיתים על מטבעות אימפריאליים עם הקיסר השליט.
פולחן סראפיס קודם במהלך המאה השלישית לפני הספירה בהוראת פרעה היווני תלמי הראשון סוטר מממלכת תלמי במצרים, כאמצעי לאחד את היוונים והמצרים בממלכתו. הוא הופץ כמדיניות מכוונת על ידי המלכים התלמיים. סראפיס המשיך לעלות בפופולריות לאורך שנותיה של האימפריה הרומית, ולעיתים קרובות החליף את אוסיריס כבן זוגה של איסיס במקדשים מחוץ למצרים.
מקדש או מתחם דתי כלשהו שהוקדש לסראפיס נקרא סרפיאום (Serapeum).
סראפיס הוצג כיווני במראהו אך עם מאפיינים מצריים, בשילוב איקונוגרפיה מהרבה כתות אחרות, המסמלים גם שפע וגם תחיית המתים. סראפיס היה אלוהות סינקרטיסטית שנגזרה מהפולחן של אוסיריס ואפיס המצריים, והוא ניחן בתכונות מאלוהויות אחרות, כגון כוחות כטוניים הקשורים להאדס ודמטר היוונים, ותכונה של נדיבות הקשורה לדיוניסוס.
גם אם ייתכן שתלמי הראשון יצר את הפולחן הרשמי של סראפיס ותמך בו כפטרון של השושלת התלמאית ושל אלכסנדריה, יש עדויות לכך שפולחן סראפיס היה קיים לפני עליית תלמי לשלטון באלכסנדריה: מקדש סראפיס במצרים מוזכר בשנת 323 לפני הספירה הן אצל פלוטארכוס (חיי אלכסנדר, 76) והן אצל אריאנוס (אנאבסיס, VII, 26, 2). הקביעה הרווחת כי תלמי "ברא" את האלוהות נגזרת ממקורות המתארים אותו מקים פסל של סראפיס באלכסנדריה: פסל זה העשיר את תפיסת סראפיס, על ידי הצגתו בסגנון מצרי ויווני כאחד.
בשנת 389, המון נוצרי בראשות האפיפיור תיאופילוס מאלכסנדריה הרס את הסרפיאום של אלכסנדריה, אך הכת שרדה עד שדוכאו כל צורות הדת הפגאנית תחת תאודוסיוס הראשון בשנת 391.
שם ומקורות

שמה של האלוהות נגזר מהפולחן הסינקרטי של אוסיריס והשור אפיס כאל יחיד תחת השם המצרי "wsjr - ḥp". שם זה נכתב מאוחר יותר בקופטית בתור Userhapi. "סַראפיס" ("Sarapis") הייתה הצורה הנפוצה ביותר ביוונית העתיקה עד לתקופת הרומאים שבה הפך "סֶראפיס" ("Serapis") לנפוץ.
הסראפאום הנודע ביותר היה באלכסנדריה. תחת תלמי הראשון סוטר, נעשו מאמצים לשלב את הדת המצרית עם זו של השליטים ההלניים. מדיניותו של תלמי הייתה למצוא אלוהות שאמורה לזכות ביראת כבוד של שתי הקבוצות כאחת, בניגוד לקללות של הכוהנים המצריים נגד האלים של השליטים הזרים הקודמים האחרים (למשל כנגד סט, שזכה לשבחים על ידי ההיסקוס). אלכסנדר מוקדון בימיו, ניסה להשתמש באל אמון למטרה דומה, אך אמון היה בעל השפעה גדולה יותר במצרים העליונה, ולא פופולרי באותה מידה במצרים התחתונה, שם הייתה ליוונים השפעה חזקה יותר.
ליוונים היה מעט כבוד לדמויות בעלות ראש של בעלי חיים, ולכן פסל אנתרופומורפי בסגנון יווני נבחר בתור האליל, והוכרז כמקביל לאפיס, הפופולרי ביותר. הוא נקרא Userhapi (כלומר "אוזיריס-אפיס"), שהפך לסראפיס היווני, עליו נאמר שהוא אוזיריס במלואו, ולא רק ה-ka שלו (כוח החיים).
היסטוריה

האזכור המוקדם ביותר של סראפיס מתרחש בסצנת המוות לגביה אין הסכמה של אלכסנדר (323 לפנה"ס). לפי המסופר ביומנים אצל אריאנוס, לסראפיס יש מקדש בבבל, והוא בעל חשיבות כה רבה עד כי רק הוא לבדו נקרא להתייעצות לגבי המלך הגוסס. נוכחותו של סראפיס בבבל יכולה לשנות באופן קיצוני את התפיסות המיתולוגיות של עידן זה. אולם אולי התכוונו היומנים לאל הבבלי הבלתי קשור Ea (Enki ) שכונה Šar Apsi, כלומר "מלך האפסו" או "העומק המימי". בחירתו של אוזיריס-אפיס כאל התלמאי הראשי ייתכן שקשורה למעורבותו במותו של אלכסנדר, שהייתה בעלת משמעות לנפש היוונית.
לפי פלוטארכוס, תלמי גנב את פסל הפולחן מסינופה שבאסיה הקטנה, לאחר שקיבל הוראה בחלום על ידי "האל הלא ידוע" להביא את הפסל לאלכסנדריה, שם הפסל הוכרז כסראפיס על ידי שני מומחים דתיים. אחד המומחים היה בן האולמופידאה (אנ'), המשפחה העתיקה שמחבריה נבחר היירופנט של המסתורין האלאוסיניים (אלה היו אוסף של טקסים שערכו כתות אגרריות לכבוד דמטר ופרספונה) עוד לפני תקופת ההיסטוריה. המומחה השני היה הכומר המצרי המלומד מנתון, שדבריו זכו להקשבה הן אצל המצרים והן אצל המצרים-יוונים.
עם זאת, ייתכן שפלוטארכוס טועה, מכיוון שכמה אגיפטולוגים טוענים שסינופה בסיפור הוא למעשה הגבעה של סינופיון, שם שניתן כבר לאתר של הסרפיאום הקיים בממפיס. כמו כן, על פי טקיטוס, סראפיס (כלומר, אפיס שזוהה במפורש כאוסיריס במלואו) היה האל של הכפר ראקוטיס לפני שהתרחב לבירה הגדולה – אלכסנדריה.
הפסל תיאר דמות הדומה להאדס או לפלוטו, מלכי השאול במיתולוגיה היוונית והרומית, על ראשו נישא מודיוס Modius), (סל או מד תבואה), שהיה סמל יווני מקובל לארץ המתים. בידו החזיק שרביט כאות לשלטונו, בעוד קרברוס, שומר הסף של השאול, נח לרגליו. תיאורו היה מלווה לעיתים בדימוי של נחש, שהלם את סמל השלטון המצרי, האוראוס (אנ'), הקוברה המצרית.
סראפיס, אשתו איסיס, ובנם הורוס (בדמות הרפוקרטס), זכו למקום של כבוד בעולם היווני. ב"תיאור יוון" מהמאה ה-2 לספירה, פאוסניאס מציין שני סרפיאומים: האחד על מורדות אקרוקורינתוס (אנ'), מעל העיר הרומית המחודשת קורינתוס והאחר בקופיאה בבויוטיה.
סראפיס היה בין האלוהויות הבין-לאומיות שפולחנן התקבל והופץ ברחבי האימפריה הרומית, כאחת ההתגלמויות של זיאוס, כאשר אנוביס מזוהה לפעמים עם קרברוס. ברומא סגדו לסראפיס במקדש בשם איסאום קאמפנסה (Iseum Campense), המקדש של איסיס שנבנה במהלך הטריאומווירט השני בקמפוס מרטיוס. הפולחנים הרומיים של איסיס וסראפיס זכו לפופולריות בסוף המאה ה-1 כאשר אספסיאנוס חווה אירועים שהוא ייחס לנציגותם המופלאה בזמן שהותו באלכסנדריה, לפני שחזר לרומא כקיסר בשנת 70. מהשושלת הפלאבית ואילך, סראפיס היה אחד האלים שהופיעו לעיתים על מטבעות אימפריאליים עם הקיסר השליט.
הכת העיקרית באלכסנדריה שרדה עד סוף המאה ה-4, כאשר המון נוצרי הרס את הסרפיאום של אלכסנדריה בשנת 385. הצו של תיאודוסיוס הראשון משנת 380, כלל באופן מרומז את הפולחן לסראפיס באיסור הכללי שלו על דתות פגניות.
סראפיס מוזכר בתלמוד הבבלי כ"סר אפיס", אליל שנחשב כנקרא על שם יוסף המקראי.
גלריה

ראש סראפיס, המאה ה-1 לפני הספירה, 58.79.1 מוזיאון ברוקלין
ראש סראפיס, קרתגו, תוניסיה
מנורת שמן עם חזה של סראפיס, כשלצידה סהר ירח וכוכב ( אפזוס מהתקופה הרומית, 100–150)
אולי פסלון של סראפיס (אבל יש לשים לב לסמל המועדון ההרקולאני ) מבגרם, אפגניסטן
ראש סראפיס (150–200)
ראש סראפיס, מ 3.7-מטר (12-רגל) פסל שנמצא מול חופי אלכסנדריה
סראפיס על מטבעות מצרים הרומית, אלכסנדריה, (Billon Tetradrachm)
ראש סראפיס (טרקוטה הלניסטית מהתקופה הרומית, מוזיאון Staatliches Ägyptischer Kunst, מינכן)
שליט קושאן, חובישקה,עם האל היושב סראפיס ("סראפו") לבוש במודוס, המאה ה-2 לספירה.
אנוביס, הרפוקרטס, איסיס וסראפיס, פרסקו עתיק מפומפיי, איטליה
פסלון נחושת של האל סראפיס אמון אגתודמון, במוזיאון הארכאולוגי הלאומי, אתונה
אזכורים בתרבות עממית

סראפיס הוא האנטגוניסט הראשי של הסיפור הקצר של ריק ריירדן "המטה של סראפיס" אשר חוצה שתיים מהסדרות הגדולות שלו, משפחת קיין והאלים המצריים ו - סיפורי מחנה חצוי הדם (אנ') (Camp Half-Blood Chronicles). הוא מושמד על ידי אנבת' צ'ייס וסיידי קיין לאחר שהראשונה הורסת את הראש המייצג את העתיד במטה של סראפיס. בסיפור ההמשך "הכתר של תלמי", מתברר כי סראפיס התעורר על ידי האנטגוניסט הראשי סטנה במטרה לבחון פגישות בין אלים-למחצה יוונים וקוסמים מצריים.
ראו גם

Serapis Bey, המאסטר הנעלה האחראי על מקדש ההתעלות
יוונים במצרים
הסרפאום של טוסום
מקדש סראפיס (סרפיאום) של אלכסנדריה
לקריאה נוספת

"La formation de la légende de Sarapis: une approche transculturelle". Archiv für Religionsgeschichte (בצרפתית). 2 (1). 2000.
Bricault, Laurent, ed. (2000). De Memphis à Rome: Actes du Ier Colloque international sur les études isiaques, Poitiers – Futuroscope, 8–10 avril 1999. Brill. ISBN 9789004117365.
Bricault, Laurent (2001). Altas de la diffusion des cultes isiaques (בצרפתית). Diffusion de Boccard. ISBN 978-2-87754-123-7.
Bricault, Laurent, ed. (2003). Isis en Occident: Actes du IIème Colloque international sur les études isiaques, Lyon III 16-17 mai 2002. Brill. ISBN 9789004132634.
Bricault, Laurent (2005). Recueil des inscriptions concernant les cultes isiaques (RICIS) (בצרפתית). Diffusion de Boccard. ISBN 978-2-87754-156-5.
Bricault, Laurent; Veymiers, Richard, eds. (2008–2014). Bibliotheca Isiaca. Editions Ausonius. Vol. I: מסת"ב 978-2-910023-99-7; Vol. II: מסת"ב 978-2-356-13053-2; Vol. III: מסת"ב 978-2-356-13121-8.
Bricault, Laurent; Versluys, Miguel John; Meyboom, Paul G. P., eds. (2007). Nile into Tiber: Egypt in the Roman World. Proceedings of the IIIrd International Conference of Isis Studies, Faculty of Archaeology, Leiden University, May 11–14 2005. Brill. ISBN 978-90-04-15420-9.
Bricault, Laurent (2013). Les Cultes Isiaques Dans Le Monde Gréco-romain (בצרפתית). Les Belles Lettres. ISBN 978-2251339696.
Bricault, Laurent; Versluys, Miguel John, eds. (2014). Power, Politics and the Cults of Isis: Proceedings of the Vth International Conference of Isis Studies, Boulogne-sur-Mer, October 13–15, 2011. Brill. ISBN 978-90-04-27718-2.
Hornbostel, Wilhelm (1973). Sarapis: Studien für Überlieferungsgeschichte, des Erscheinungsformen und Wandlungen der Gestalt eines Gottes (בגרמנית). E. J. Brill. ISBN 9789004036543.
Merkelbach, Reinhold (1995). Isis regina—Zeus Sarapis. Die griechisch-aegyptische Religion nach den Quellen dargestellt (בגרמנית). B. G. Teubner. ISBN 978-3-519-07427-4.
Pfeiffer, Stefan (2008). "The God Serapis, his Cult and the Beginnings of the Ruler Cult in Ptolemaic Egypt".  In McKechnie, Paul; Guillaume, Philippe (eds.). Ptolemy II Philadelphus and his World. Brill. ISBN 978-90-04-17089-6.
Renberg, Gil H. (2017). Where Dreams May Come: Incubation Sanctuaries in the Greco-Roman World. Brill. ISBN 978-90-04-29976-4.
Smith, Mark (2017). Following Osiris: Perspectives on the Osirian Afterlife from Four Millennia. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-958222-8.
Takács, Sarolta A. (1995). Isis and Sarapis in the Roman World. E. J. Brill. ISBN 978-90-04-10121-0.
Tallet, Gaëlle (2011). "Zeus Hélios Megas Sarapis: un dieu égyptien 'pour les Romains'?".  In Belayche, Nicole; Dubois, Jean-Daniel (eds.). L'oiseau et le poisson: cohabitations religieuses dans les mondes grec et romain. PUPS. ISBN 9782840508007.
Thompson, Dorothy J. (2012). Memphis Under the Ptolemies, Second Edition. Princeton University Press. ISBN 978-0-691-15217-2.
Vidman, Ladislav (1970). Isis und Serapis bei den Griechen und Römern (בגרמנית). Walter de Gruyter. ISBN 978-3111768236.
שמחת עניים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  נתן אלתרמן
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  שירה
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת מחברות לספרות
 תאריך הוצאה:  1941
 מספר עמודים:  97
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990021937900205171
שִׂמְחַת עֲנִיִּים הוא שמו של קובץ השירים השני מאת המשורר העברי נתן אלתרמן, אשר ראה אור בארץ ישראל המנדטורית במרץ 1941, ונחשב לאחת מפסגות יצירתו של אלתרמן.
מחזור השירים כתוב בלשון כמו־תנ"כית ומכיל שבעה פרקים ובהם כמה עשרות שירים שבהם פונה המספר (ה"מת") אל אהובתו (ה"בת"). תוכן השירים חידתי וקשה להבנה ולפירוש, והקובץ כולו נחשב מאז פרסומו לאחת היצירות המסתוריות והמסובכות לפירוש בספרות העברית. חוקרי ספרות רבים פרסמו פירושים משלהם לקובץ.
שם

הצירוף, "שִׂמְחַת עֲנִיִּים", נלקח משיר המלחמה של שמואל הנגיד 'אלוה עוז', המספר על הניצחון הבלתי-צפוי במלחמה בין צבא ממלכת גרנדה, שבראשו עמד שמואל הנגיד, לבין צבא אלמריה, שבראשו בן עבאס, המשנה למלך, אויבו האישי של הנגיד.
וְיוֹם שִׁשּׁי בְּרֹאשׁ אֵלוּל בְּעֵינַי / כְּיוֹם תִּשׁעָה בְּאָב אוֹ הָעֲשָׂרָה,

וְסוֹפוֹ יוֹם גְּאֻלָּה, יוֹם שְׂמָחוֹת, / כְּיוֹם שִֹמחַת עֲנִיִּם בַּקְּצִירָה.
מקורות ספרותיים

יונתן רטוש טען כל חייו שספר שיריו "חֻפה שחורה" (1941) הוליד את "שמחת עניים" של אלתרמן. באווירה הפוליטית של התקופה נמנע אלתרמן, יחד עם שאר חבורת טורים, להתפעל מיצירת המשורר המקורב לרוויזיוניזם, אולם בינם לבין עצמם הייתה התפעלות גדולה מספר השירים. לאחר מותו של רטוש פרסם יעקב אורלנד את ספרו "כ"ז שירים - נתן היה אומר", ובו השיר "שמחת עניים" המוקדש להשפעה האדירה של "חֻפה שחורה" על לאה גולדברג, נתן אלתרמן ואברהם שלונסקי, וכן תגובת הכעס של שני האחרונים. בשיר אלתרמן מתואר מגיב בתדהמה ותסכול לנוכח השיר "על חטא", והוא נחתם במילים ”ועברו צהרים וערב בא / ודפקה על הדלת 'שמחת עניים'”. בכך אישר אורלנד את טענתו של רטוש. דן מירון טוען כי אלתרמן עשה שימוש נרחב ב"שמחת עניים" בשיטת הארגון הפואטית של הריתמוס הסטרוקטורלי, "שקיבלה את ביטויה המקיף הראשון בשירה העברית בקובץ חופה שחורה מאת יונתן רטוש".
פרשנות

מרדכי שלו סבר שקובץ השירים – שנכתב בארץ ישראל בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה – עוסק ביחסי היהדות ההיסטורית והציונות, כשהאחרונה גואלת את עם־ישראל אך עלולה להמית את היהדות. לעומתו, רחל כצנלסון-שזר ואידה צורית סברו שהמדובר באומה היהודית אל מול ההיסטוריה שלה. עוזי שביט סבר שהספר מבוסס על "החרדה לגורל העם היהודי" ולגורל תרבות המערב אל מול כיבושי גרמניה הנאצית. לפי פירוש אחר השירים עוסקים בקנאתו של המספר המת לאהובתו החיה, ולפיכך במרכז קובץ זה עומדת שאלת ההתמודדות האנושית עם המוות והאופן בו בכל זאת גובר הרצון לחיים, גם אם הוא רק 'שמחת עניים'.
כברבות מיצירותיו האחרות של אלתרמן, נודע בקובץ השירים תפקיד חשוב למוטיב "השיבה המנצחת", שבה הצד שהפסיד או גורש או נדחה שב מאוחר יותר כמנצח.
רמזים ספרותיים

בשירים רמזים רבים למקורות יהודים שונים ואף לשירי שייקספיר.
בשירים שביצירה שמחת עניים נעשה שימוש, הן באופן מפורש והן ברמיזות, בכתבי התנ"ך, בסידור התפילה, ובטקסטים מעולם המסורת היהודית. למשל בשיר המבוא "שמחת עניים" – "כִּי בָּא מַשְחִיתְךָ" עשוי להילקח מהפסוק "ולא יתן המשחית לבוא אל בתיכם לנגוף" (שמות י"ב י"ג), וכן: "וּמַשוֹט מַפְחִידִי יָגַעְתָּ / וְאֶת בְּנִי יְחִידִי רִגַעְתָּ / וְכוֹחֵךְ כְּחָרָש רִקַעְתָּ / וְאֵין עֵד וְעוֹזֵר רָק אַתְּ", שבהן רמיזה לעקדת יצחק שנמנעה.
וב"שיר המחול" המופיע בהמשך: "צוֹעָקָה צוֹעָקָה אַהֲבַת הָעַיִט", המחזירה את שטף הרגשות ממעמד של עקידה למעמד של ברית בין הבתרים ("וירד העיט על הפגרים, וישב אותם אברהם". בראשית ט"ו, י"א), כאשר המושג "אהבת העיט" מוצג כאן כאוקסימורון, שכן ה"אהבה" באה דווקא מידי העיט המבשר על המוות.
לקריאה נוספת

דן מירון, אריאל הירשפלד, בדרך אל הנשיות - שמחת עניים מאת נתן אלתרמן - קריאה מחדש, הוצאת עם עובד, 2023.
זיוה שמיר וצבי לוז (עורכים), הפואמה המודרניסטית ביצירת אלתרמן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1991.
מרדכי שלו, "מי מפחד משמחת עניים?", אלפיים 5 (עמ' 152–206) ו־6 (עמ' 211–253), עם עובד, 1992. נכלל גם בספרו גונבים את הבשורה, עמ' 103–203.
עלי אלון ויריב בן-אהרון (עורכים), "שמחת עניים – מסכת", מחברת שדמות 14 (עמ' 33–167), הקיבוץ המאוחד ומדרשת אורנים, ה'תשס"א 2001.
עוזי אורנן, "הבלשנות בשירות הספרות: פיענוח הדימויים ב'שמחת עניים'", בתוך משה בר-אשר (עורך), מחקרים בלשון העברית ובלשונות היהודים מוגשים לשלמה מורג (עמ' 255- 237), ירושלים: המרכז ללשונות היהודים וספרויותיהם באוניברסיטה העברית ומוסד ביאליק, ה'תשנ"ו 1996.
הלל ברזל, מן הסתום אל המפורש, "שמחת עניים" לנתן אלתרמן, רמיזות לתנ"ך ורמזים לשייקספיר, הוצאת עקד, 1997.
עוזי שביט, לא הכל הבלים והבל – החיים על קו הקץ על פי אלתרמן, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007.
הערות שוליים

↑  סופרים וספרים, הצופה, 28 במרץ 1941
↑  עוזי שביט, שירה מול טוטליטריות, חיפה: אוניברסיטת חיפה, ה'תשס"ג 2003
↑  יהושע פורת, שלח ועט בידו - חייו של יונתן רטוש, מחברות לספרות, 1989, עמ' 167
↑  דן מירון, פרפר מן התולעת : נתן אלתרמן הצעיר - אישיותו ויצירתו - מחזורי שיחות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2001,עמ' 413
↑  צור ארליך, גאולה וחורבן, אסון וששון: פסח של אלתרמן ומרד הגטאות, באתר מידה, 27 במרץ 2015
↑   שני פוקר, "בדרך אל הנשיות": דן מירון ואריאל הירשפלד מאמצים אידיאולוגיה חדשה, באתר הארץ, 26 ביולי 2023
| כתבי נתן אלתרמן |
| --- | --- | --- |
| ספרי שירה  (ושירים בולטים מתוכם) | כוכבים בחוץ (1938) (עוד חוזר הניגון • פגישה לאין קץ • האם השלישית) • שמחת עניים (1941) • שירי מכות מצרים (1944) • עיר היונה (1957) (ליל חניה) • חגיגת קיץ (1965) (שיר משמר) |  |
| משירי הטור השביעי | הלשון השוודית • מגש הכסף • מכל העמים • מכתבו של מנחם מנדל • מסביב למדורה • נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי • ניו פומבדיתא • עוד יסופר • על זאת • צריף בנגב |  |
| מחזות | פונדק הרוחות • כנרת כנרת • משפט פיתגורס • אסתר המלכה • ימי אור האחרונים |  |
| הבמה הקלה | לי-לה-לו • שוק המציאות • צץ וצצה |  |
| פזמונים ושירים נוספים | אל תיתנו להם רובים • אליפלט • זה היה בחנוכה • זמר שלוש התשובות • חנה'לה התבלבלה • כלניות • ליל חניה • ערב עירוני • קונצרטינה וגיטרה • שיר הסנדלר • שיר ערש |  |
| תרגומים | שלמה המלך ושלמי הסנדלר (תרגום ופזמונים) • בלדות ישנות ושירי עם סקוטיים • שייקספיר: יוליוס קיסר • אותלו • נשי וינדזור העליזות • מולייר: תעלולי סקפן • הקמצן • דון ז'ואן • החולה המדומה • ז'אן רסין: פדרה • ז'אן אנוי: אנטיגונה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583401605171
מפרץ אבו קיר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  הים הלבנטיני 
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  מצרים 
 קואורדינטות:  31°18′00″N 30°10′00″E﻿ / ﻿31.3°N 30.166666666667°E﻿ / 31.3; 30.166666666667
  (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםמפרץ אבו קיר(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםמפרץ אבו קיר
 
מפרץ אבו קיר (בערבית: خليج أبو قير; תעתיק: خليج أبو قير; תעתיק: Khalīj Abū Qī Qīr) הוא מפרץ רחב ידיים בים התיכון ליד אלכסנדריה שבמצרים, בין שפך הרוזטה של הנילוס לבין העיר אבו קיר. הערים העתיקות קאנופוס, הרקליון ומנוטיס (אנ') שקועות מתחת למי המפרץ.
בשנת 1798 נערך במקום קרב הנילוס, קרב ימי שהתחולל בין הצי המלכותי הבריטי לבין הצי של הרפובליקה הצרפתית הראשונה. במפרץ נמצא שדה גז טבעי, שהתגלה בשנות ה-70.
גאוגרפיה

מפרץ אבו קיר שוכן כ-20 ק"מ מזרחית לאלכסנדריה, תחום מדרום-מערב על ידי לשון היבשה של אבו קיר, שעליה שוכנת העיירה אבו קיר, ומצפון-מזרח על ידי שפך הרוזטה של הנילוס. המפרץ הוא אזור חוף מצרי פורה מאוד, אך סובל מאטרופיקציה חריפה ומזיהום מפסולת תעשייתית וביתית לא מטופלת. חברת תעשיות הדשנים והכימיקלים ABU QIR, יצרנית גדולה של דשן חנקן, ממוקמת במפרץ.
שקיעת היבשה

מקורות קלאסיים מצביעים על כך שהזרוע הקנופית של הדלתא של הנילוס נשפכה בעבר לים בקרבת הרקליון או בחלק המזרחי של קאנופיס. שילוב של טקסטים אסלאמיים וחקירה באמצעים גיאו-ארכאולוגיים מצביעים על כך שענף זה עדיין היה קיים במאה השמינית לספירה, כאשר הצפה גדולה גרמה לקאנופיס המזרחית לשקוע לתוך המפרץ. הזרוע הקנופית דעכה לאחר מכן ובסופו של דבר נסגרה. היבשה באזור קאנופוס הייתה נתונה לעליית מפלס הים, רעידות אדמה, צונאמי, ונראה כי חלקים גדולים ממנה כבר נכנעו להפיכת הקרקע לנוזלית בסוף המאה ה-2 לפנה"ס, ושקעו.