stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ברזיל–ספרד

| יחסי ברזיל–ספרד |
| --- | --- |
ברזיל: ספרד


ברזיל: ספרד
שטח (בקילומטר רבוע)
8,515,770: 505,370
אוכלוסייה
212,203,410: 47,905,341
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,173,666: 1,580,695
תמ"ג לנפש (בדולרים)
10,243: 32,996
משטר
רפובליקה פדרלית דמוקרטית: מונרכיה חוקתית

יחסי ברזיל–ספרד הם היחסים הרשמיים בין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לספרד.
לפי סקר שפרסם ה-BBC ב-2013 כ-58% מהספרדים רואים את ההשפעה של ברזיל כהשפעה חיובית, בעוד שכ-13% מהספרדים רואים את ההשפעה של ברזיל כשלילית.
שתי המדינות חתמו על "חוזה טורדסיאס" ביוני 1494. בחוזה נקבעה חלוקת העולם שמחוץ לאירופה, בין האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית, בקו האורך  370 ליגות (1,770 ק"מ) ממערב לאיי כף ורדה. ההסכם קבע כי הארצות שממזרח לקו יהיו תחת שלטונה של האימפריה הפורטוגזית, ואילו אלו שממערב לו - תחת זו הספרדית.
ב-1843 הכירה ספרד בעצמאות של רפובליקת ברזיל והיחסים החלו להתבסס.
ביקורים רשמיים

בנובמבר 2012, נפגשה נשיאת ברזיל, דילמה רוסף עם ראש ממשלת ספרד מריאנו רחוי. ראש ממשלת ספרד אמר: "ברזיל היא מעצמה מודרנית, וספרד מסורה לה כמו שהיא לא הייתה מעולם", עוד הוא הוסיף "ברזיל היא היעד המוביל של השקעה ספרדית באמריקה הלטינית והיעד השני בגודלו בכל מקום אחר בעולם. עם יותר מ-55 מיליון אירו של השקעה מצטברת, ברזיל היא הבית לכמעט חצי מההשקעות שלנו באמריקה הלטינית".
שגרירויות

ספרד מחזיקה שגרירות בברזיליה, וגם קונסוליה כללית בריו דה ז'ניירו, סלבדור וסאו פאולו. כמו כן מחזיקה גם קונסוליות בפורטלזה, ז'ואאו פסואה, מסייאו, נאטאל, פורטו אלגרה, רסיפה, סאו לואיס ותרזינה.
ברזיל מחזיקה שגרירות במדריד, וגם קונסוליה כללית בברצלונה. כמו כן מחזיקה גם קונסוליות בלה קורוניה, אליקנטה, בילבאו, גרנדה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, מאלגה, פלמה דה מיורקה, סנטה קרוס דה טנריפה, ולנסיה, סביליה, סנטנדר וטרגונה.
מהגרים

הקהילה הברזילאית בספרד מונה יותר מ-150,000 איש.
יחסי ברזיל–סינגפור

| יחסי ברזיל–סינגפור |
| --- | --- |
ברזיל: סינגפור


ברזיל: סינגפור
שטח (בקילומטר רבוע)
8,515,770: 719.20
אוכלוסייה
212,203,410: 5,842,033
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,173,666: 501,428
תמ"ג לנפש (בדולרים)
10,243: 85,831
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

ראש ממשלת סינגפור לי שיינלונג (מימין) נפגש עם נשיא ברזיל ז'איר בולסונרו בשולי פסגת G-20 באוסקה שביפן, 2019
יחסי ברזיל–סינגפור הם היחסים הדו-צדדיים בין ברזיל לסינגפור.
היסטוריה

היחסים בין המדינות החלו בשנת 1889. בשנת 1935 הפך סמואל אריק טרוויס לקונסול הראשון של ברזיל בסינגפור, ובשנת 1949 מונה לקונסול הכבוד הראשון של ברזיל. בשנת 1951 שקלה ממשלת ברזיל לפתוח נתיב של ספינות משא לסינגפור, ובאותה שנה ברזילאים שנמלטו משלטון הרפובליקה העממית של סין חזרו מסין דרך סינגפור. לאחר מכן ביקרה ספינת ההדרכה הברזילאית אדמירל סלדאנה בסינגפור במהלך מסעה הראשון בעולם בשנת 1952, והפכה לספינת ההכשרה הימית הראשונה של ברזיל שביקרה במימי סינגפור.
ב-14 באוקטובר 1965 הכירה ברזיל בעצמאות סינגפור והפכה למדינה הראשונה באמריקה הלטינית שהכירה בעצמאות סינגפור. בשנת 1957 כוננה ברזיל יחסים דיפלומטיים עם סינגפור. בשנת 1979 הוקמה שגרירות ברזיל בסינגפור, ואילו שגרירות סינגפור בברזיל נחנכה בשנת 2013 על ידי שר החוץ של סינגפור, שאנמוגן. השגרירות היא השגרירות הראשונה של סינגפור באמריקה הלטינית והסוכנות הזרה היחידה של סינגפור באמריקה הלטינית. בשנה שלאחר מכן, נשיאת ברזיל דילמה רוסף, שנסעה לבריסביין שבאוסטרליה כדי להשתתף בפסגת ה-G20 שהתה בסינגפור, והפכה לנשיא ברזיל הראשון שביקר בסינגפור.
יחסים כלכליים

על פי הנתונים באתר המרכז לחקר מורכבות כלכלית, בין השנים 1995–1999, היצוא של סינגפור לברזיל היה במגמת ירידה, מכ-600 מיליון דולר בשנת 1995 לכ-200 מיליון דולר בשנת 1999. משנת 2000 עד 2004, ערך היצוא נותר ברמה של כ-400 מיליון דולר; לאחר מכן ערך הייצוא החל להשתנות, ורשם שיא חדש של 2.2 מיליארד דולר בשנת 2005. סינגפור מייצאת בעיקר מכונות לברזיל, ושיעור מוצרי הנפט והכימיה המזוקקים בייצוא גדל גם מאז 2007 ו-2009.
בין השנים 1995–2001, הייצוא של ברזיל לסינגפור היה פחות מ-500 מיליון דולר; בשנת 2002 היצוא עלה לראשונה על 500 מיליון דולר. אף על פי שצנח בשנת 2003, הוא עלה לכ-500 מיליון דולר בשנה שלאחר מכן. בין 2004 ל-2008 ערך הייצוא בדרך כלל הראה מגמת עלייה ואז ערך הייצוא החל להשתנות, אך בשנת 2013 הוא רשם שיא חדש של 3 מיליארד דולר. ברזיל מייצאת בעיקר נפט מזוקק וספינות לסינגפור.
בספטמבר 2005 חתמה הסוכנות הבינלאומית לפיתוח ארגונים בסינגפור על מזכר הבנות עם הסוכנות לקידום השקעות יצוא בברזיל, אשר חודשה בשנת 2008. שני הארגונים קיימו גם סמינרים ופרויקטים לחיזוק שיתוף הפעולה בין חברות משתי המדינות בתחום מוצרי נדל"ן, טכנולוגיית מידע ותקשורת ושירותי שדה תעופה.
בשנת 2014, סינגפור וברזיל חתמו על הסכם אווירי ומשלוח בינלאומי כדי למנוע כפל מס.
נציגויות דיפלומטיות

סינגפור מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה.
ברזיל מחזיקה שגרירות בסינגפור.
יוהאן גוטפריד שדו

| --- | --- |

 לידה:  20 במאי 1764 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  27 בינואר 1850 (בגיל 85) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות דורותיאנשטאדט 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 הושפע על ידי:  Jean-Pierre-Antoine Tassaert 
 יצירות ידועות:  Princesses Monument 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר כוכב הקוטב  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 בן או בת זוג:  Henriette Schadow 
 צאצאים:  וילהלם פרידריך שדו, Lida Bendemann, רודולף שדו 
 
יוהאן גוטפריד שדו (בגרמנית: Johann Gottfried Schadow;‏ 1764, ברלין – 1850) היה פסל גרמני.
הדפס אבן של יוהאן גוטפריד שדו
ביוגרפיה

שדו נולד בברלין לחייט עני.
שדו החל את לימודי הפיסול של אצל ז'אן-פייר-אנטואן טאסרט בחסות פרידריך השני, מלך פרוסיה. טאסרט הציע לשדו את ידה של ביתו אבל הוא העדיף להתחתן עם אישה יהודייה מבוגרת מווינה בשם מריאן דה וידל. טאסרט לא נעלב וסייע לו להמשיך בלימודיו ברומא.
לאחר שלוש שנים חזר שדו לברלין והמשיך את דרכו של טאסרט בחצר המלך וכמזכיר האקדמיה הפרוסית לאמנות.
שדו היה בקשרי ידידות עם יוהאן וולפגנג פון גתה ולאחר שבנו של גתה ביקר אותו בוויימאר שדו יצר שתים עשרה מדליות של גתה.
בין תלמידיו של שדו: כריסטיאן דניאל ראוך, ואמיל וולף האחיין שלו.
שדו היה אביהם של הפסל רודולף שדו והצייר וילהלם פרידריך שדו מאשתו הראשונה והצייר פליקס שדו. לשדו ולאשתו השנייה היה נכד האדמירל פליקס פון בנדמן.
גלריה

קוודריגת שער ברנדנבורג מקדימה
קוודריגת שער ברנדנבורג מהצד
פרוטומה של פרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ בגלריה הלאומית הישנה בברלין
פרוטומה של ניקולאוס קופרניקוס במקדש ולהאלה
פרוטומה של עמנואל קאנט במקדש ולהאלה
פרוטומה של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה במקדש ולהאלה
פרוטומות של פיליפ מלנכתון ומרטין לותר מאחוריו במוזיאון בביתו של פיליפ מלנכתון בויטנברג
לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ ופרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ בבכנסיית פרידריכסוורדר בברלין
פסל אלגורי של תקוה
זוג הרקדנים מריה וסלבטורה ויגאנו בתצריב עם צבעי מים
עלמה נחה בגלריה הלאומית הישנה (ברלין)
הרקולס והאריה מנמאה על פי עיצוב של שדו בקלנישר פארק בברלין
פסל של פרידריך השני בחדר המלך בארמון סנסוסי
יוהאן גוטפריד ולתר

| --- | --- |
 לידה:  18 בספטמבר 1684 ארפורט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  23 במרץ 1748 (בגיל 63) ויימאר, דוכסות סקסוניה-ויימאר 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 צאצאים:  יוהאן כריסטוף ולתר 
 
יוהאן גוטפריד ולתר (בגרמנית: Johann Gottfried Walther; ‏18 בספטמבר 1684 – 23 במרץ 1748) היה תאורטיקאי מוזיקה, נגן עוגב, מלחין ולקסיקוגרף גרמני של תקופת הבארוק. תקופת חייו הקבילה כמעט במדויק לזו של יוהאן סבסטיאן באך, ויתר על כן, ולתר היה גם דודנו של המלחין המפורסם.
ביוגרפיה

ולתר נודע בעיקר כמי שקיבץ וערך את "הלקסיקון המוזיקלי" (בגרמנית: Musicalisches Lexicon; לייפציג 1732), מילון ענקי למוזיקה ולמוזיקאים. לא זו בלבד שהיה זה המילון הראשון למונחי מוזיקה בשפה הגרמנית, אלא שהוא היה הראשון אשר הכיל הן מונחים והן מידע ביוגרפי על מלחינים ומבצעים עד לראשית המאה ה-18. בסך הכל מגדיר הלקסיקון המוזיקלי יותר מ-3,000 מונחים מוזיקליים; נראה כי ולתר הסתמך על יותר מ-250 מקורות נפרדים לאיסוף החומר ללקסיקון, ביניהם מסות תאורטיות מראשית הבארוק ותקופת הרנסאנס. כמקור החשוב ביותר למילון השתמש ולתר בכתביו של יוהאן מאתזון, הנזכר יותר מ-200 פעמים.
מידע נוסף על ולתר אפשר למצוא בספר "Musica Poetica" מאת דיטריך בארטל. בעמוד 22 מצטט בארטל את הגדרתו של ולתר ל"מוזיקה פואטיקה", או רטוריקה מוזיקלית:
מוזיקה פואטיקה או הלחנת מוזיקה הוא מדע מתמטי, שבאמצעותו מעלים הרמוניית צלילים תואמת ונכונה על הנייר כדי לאפשר את שירתה או נגינתה ובכך לרגש את השומעים ולהניעם לדבקות אלוהית ובה בשעה לענג ולהרנין הן דעת והן נפש כאחת... [מוזיקה פואטיקה] נקראת כך, לא רק משום שהמלחין חייב להבין שפה כמוהו כמשורר כדי שלא להפר את משקל הטקסט, אלא משום שגם הוא כותב שירה, היא המלודיה, ומכאן שהוא ראוי לתואר "מלופואטה" או "מלופואטוס".
ולתר היה מורו למוזיקה של הדוכס יוהאן ארנסט מזקסן-ויימאר. ב-1708 כתב עבור הדוכס הצעיר ספר לימוד בשם "Praecepta der musicalischen Composition". הספר נותר בכתב יד עד להוצאתו לאור בידי פטר בנארי (לייפציג 1955). כמלחין לעוגב התפרסם ולתר בעיבודיו לקונצ'רטי של מלחינים איטלקים וגרמנים בני תקופתו. הוא ערך עיבודים לקונצ'רטי של אלבינוני, ג'נטילי, טאלייטי, טורלי, ויוואלדי וטלמן. יצירות אלה שימשו את יוהאן סבסטיאן באך בבואו לכתוב את עיבודי ויוואלדי המפורסמים שלו. בתפקידו כנגן העוגב של העיר ויימאר כתב ולתר 132 פרלודים לעוגב, המבוססים על מלודיות כוראליות לותרניות. מורשתו כוללת גם מוזיקה חופשית לכלי מקלדת.
לקריאה נוספת

Dietrich Bartel, Musica Poetica: Musical-Rhetorical Figures in German Baroque Music. Lincoln: University of Nebraska Press, 1997. (באנגלית)
Johann Gottfried Walther, Musicalisches Lexicon oder Musicalische Bibliothec. [1732] - Neusatz des Textes und der Noten (Hrsg.: Friederike Ramm). Kassel: Baerenreiter, 2001. (גרמנית)
Johann Gottfried Walther, Briefe. (Hrsg.: Klaus Beckmann und Hans-Joachim Schultze), Leipzig: VEB Deutscher Verlag für Musik, 1987. (גרמנית)
יהודה הכהן אבן סוסאן

| --- | --- |
 מדינה:  מוראביטון, אל-מוואחידון 
 נהרג:  1165 בערך
 מקום מגורים:  פאס 
 מקום פעילות:  פאס, מוראביטון
 תקופת הפעילות:  המחצית הראשונה של המאה ה-12 – המחצית השנייה של המאה ה-12
 תחומי עיסוק:  תלמוד והלכה.
 תפקידים נוספים:  דיין
 תלמידיו:  הרמב"ם ואחיו דוד
 בני דורו:  רבי יוסף אבן מיגאש ורבי מימון הדיין
 שם השושלת:  אבן סוסאן
 
יהודה הכהן אבן סוסאן (ידוע גם בשם יהודה הכהן; המאה ה-12) היה רב ודיין בעיר פאס שבמרוקו. לפי חלק מהמקורות היה רבו של הרמב"ם. נהרג על קידוש השם סביב שנת 1165.
ביוגרפיה

רבי יהודה הכהן אבן סוסאן היה דיין בפאס שבמרוקו ונודע בגאונותו בחכמת התורה ובחסידותו. אבותיו הגיעו לפאס מבבל. הכרוניקן רבי סעדיה אבן דנאן כותב כי לאחר פטירת רבי יוסף אבן מיגאש, בשנת 1141, התמעטו הישיבות בספרד. רבי מימון הדיין, אבי הרמב"ם, שמע על גדלותו של אבן סוסאן ונסע אליו מקורדובה עם שני בניו: משה - הרמב"ם, ואחיו דוד, והם למדו אצלו במשך תקופה שלא ארכה יותר מ-5 שנים.
סביב שנת 1165 הוא נדרש על ידי שלטון האל-מוואחידון להמיר את דתו לאסלאם, ומשסירב, נהרג על קידוש השם. לדברי אבן דנאן, המאורע הזה היה הגורם לעזיבת משפחת הרמב"ם את מרוקו.
תיאוריו של רבי סעדיה תואמים למקור נוסף בכתב יד המיוחס לבן דורו של הרמב"ם.
ביוגרפיה > צאצאיו

רבי סעדיה אבן דנאן מספר כי צאצאיו של רבי יהודה היו ידועים בפאס, והם כונו "בני אבן סוסאן הדיין". ולדבריו, בין צאצאיו היה רבי יוסף הכהן, רבו של הפילוסוף והאסטרולוג רבי יהודה בן יוסף אלכרסאני, מחבר הספר "ארון העדות".
מדברי רבי סעדיה עולה שצאצאים נוספים של רבי יהודה כיהנו כרבנים בפאס, לפחות עד לזמנו של רבי סעדיה אבן דנאן – המאה ה-15.
ראו גם

מימון הדיין
רמב"ם
יהדות פאס
לקריאה נוספת

רבי יעקב משה טולידאנו נר המערב עמודים: 33 - 34, 225, (1911)
חיים זאב הירשברג, "מקומה של אפריקה הצפונית בימי הגאונים" בתוך: חורב יג, ניו יורק, (ה'תשי"ט)
יעקב פאסקאל

יעקב פאסקאל (נולד בשם האגופ מורדיאן; 1832–1911) היה קונסול אוסטרו-הונגריה בארץ ישראל (ירושלים ויפו), שותף בבנק חיים אהרון ולירו, איש עסקים וקבלן שהקים, בין השאר, את בית הדואר האוסטרי וסייע רבות ליהודי ירושלים ויפו במגעים מול השלטונות, בהסדר להקמתו מחדש של בית כנסת החורבה, רכישת מערת שמעון הצדיק, רכישת מגרשי נוה צדק וניסיון רכישת קברי המלכים. רוב היהודים האשכנזים בירושלים חסו בחסות הקונסוליה האוסטרו-הונגרית.
אך טוב וחסד יוכלו לספר ממעשה הקונזול הנזכר. והיותר מפליא הוא, כי הוויצע (=סגן) קונזול סי' פאסקאל יליד הארץ הוא, ובכל זאת תנחל ממשלת אוסטריה עוז והדר על ידו הרבה יותר משאר הממשלות אשר קונזוליהן פה הם ילידי אורופא. יען מה, יען כי הא' פאסקאל לא יתן למוט את כל האיש אשר בצל אוסטריה יחסה.
תולדות חייו

האגופ (=יעקב) מורדיאן נולד בירושלים למשפחה ארמנית שמוצאה מאיסטריה, פרובינציה אוסטרית על חוף הים האדריאטי. הוא שלט בשפות רבות, אך כמעט כל מכתביו המרובים שבארכיון הקונסוליה כתובים באיטלקית. כבן למשפחה מרובת עסקים, נכנס בשותפות שקטה עם הבנקאי חיים אהרון ולירו לשם הקמת סניף בנק ולירו. כמו כן היה מתורגמן הקונסוליה האוסטרית, וניהל את סניף הדואר האוסטרי בירושלים. ב-1870 הקים את בית הדואר האוסטרי ברובע הארמני, ברחבת שער יפו. בקומה התחתונה פעל סניף הדואר ובקומה העליונה התגוררו הוא ומשפחתו.
ב-1869 העלה אותו פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, במסגרת ביקורו בירושלים, לדרגת סגן-הקונסול בירושלים וביפו (וויצע קאנזול), וב-1872 התמנה לאחראי על הקונסוליה ביפו. עקב כך שינה את שם משפחתו לצליל אירופי - פאסקאל. ב-1881, במסגרת ביקורו של רודולף, נסיך הכתר האוסטרי בירושלים, הועלה למשרת קונסול.
פאסקאל פרש לגמלאות בשנת 1905 ונפטר בשנת 1911. הוא נקבר בבית הקברות הארמני בירושלים בהר ציון. אחותו המשיכה להתגורר בבית הדואר האוסטרי עד שנות השישים.
סיוע ליהודים

פאסקאל פעל רבות לטובת יהודי ירושלים ויפו. הדבר עלה בקנה אחד עם מדיניות הקיסר פרנץ יוזף. ב-1872 סייע למאיר אוירבאך, יואל משה סלומון, יהושע ילין ובנימין סלנט לרכוש את אדמות כיכר הירדן, במסגרת החברה לקניית אדמת יריחו.
באלה הימים נוסדה פה חברה חדשה מאנשים נכבדים וקנו את אדמת יריחו עיר התמרים, למען עבוד אותה ולהוציא לחמם ממנה... וזכרה אלוק להשר הישר באדם יעקאב פאסקאל (הדגשה לא במקור) וויצע קונזול האוסטרי אשר הוא היה בעזרתנו גם בדבר הזה. פעמים רבות הלך בעצמו ובכבודו אל פחת העיר וידבר על לבו אדות המכירה הזאת, גם הורהו איך יעשה להפק גם רצון אילי הארץ (איפינדיס) כי יסכימו גם המה על המכירה, והננו מצפים בכל יום כי יבא קיום על המכירה מהממשלה הרוממה בקושטא.
ב-1874 ניסו יהודי ירושלים לרכוש את מתחם "קברי המלכים" כדי למנוע חילול קברים בעבודות ארכאולוגיה. יהודיה צרפתייה עשירה בשם ברטה אמליה ברטראנד העבירה לפאסקאל 30,000 פרנק, אך לאחר משא ומתן כושל עם הבעלים הערבים החזיר לה פאסאקל את הכסף. לבסוף נרכש השטח באמצעות ממשלת צרפת.
ב-1876 סייע ליהודי ירושלים לרכוש את מערת שמעון הצדיק והשדה שסביבה:
"והנה איזה שנים החזיק ישמעאלי במערת שמעון הצדיק, וסגר אותה בדלת ברזל. וביום ל"ג בעומר, יעמוד שם וכל החפץ לבוא אל תוך המערה, שלם ישלם לו אחד פיאסטר. בכל שנה גדלה הצעקה על החמס הזה, אך מי יקום לנו עם ישמעאלי. והנה בשנה העברה, באו פקידי עדת הספרדים לפני הפחה, וילינו באוזניו על הדבר הזה. והוכיחו לפניו כי המערה ההיא אחוזת היהודים היא... ויצוו הפחה כי כל בני ישראל יכולים לבוא אל המערה בלי כל מחיר כניסה. אך הישמעאלים המחזיקים במערה והשדה אשר סביבה הוא אחוזתם, צעקו באוזני הפחה לאמור: אמנם המערה אחוזת יהודים היא, אבל בבואם אל תוך המערה, ישחיתו האילנות והשדה אשר סביבה, ובקחתם פיאסטר מהבא אל המערה, הוא חלף השחתת תבואת השדה והאילנות. אך
הפחה, הישר באדם אשר בא הלום בקיץ העבר, לא יכול לראות העוול הזה, ויעץ את היהודים כי יקנו מהישמעאלים גם את השדה והאילנות, ואז לא יהיה להם פתחון פה. ואף אם בעלי השדה לא ירצו למכור אחוזתם, הבטיח הפחה שישתדל בכל עוזו עד שיאמרו בעלי השדה, רוצים אנחנו למכור.
והוויצע (סגן) קונסול לממשלת אוסטריה, השר הישר יעקוב פאסקאל (הדגשה לא במקור), שמר את הבטחת הפחה, ולא נח ולא שקט עד אשר הקים הפחה את דברו הטוב, ויקם השדה אשר תחזיק עשרים ושמונה אלף מרובעות, ושמונים אלוני זית אשר בו, למקנה ולאחוזת עולם ליהודים.
.
ב-1889 סייע לשמעון רוקח ברכישת אדמות נוה צדק, כנאמן אצלו הופקדו כספי הרכישה. ב-1899 רכש רוקח מידי פאסקאל את ביתו שניצב בגבול יפו (כיום - מתחם "בית התעשיינים" סמוך למסגד חסן בק) תמורת 75,000 פרנק, עבור בית חולים שער ציון.
הידידות בין השניים ידעה אמנם עליות ומורדות, אך רוקח מונה באחד מרגעי הקרבה בין השניים, ב-1903, לסגן-קונסול אוסטרו-הונגריה ביפו.
עיתוני התקופה מכילים סיפורים רבים נוספים אודות הרתמותו של פאסקאל להצלת יהודים, הן בני חסות אוסטריה (אשכנזים) והן ספרדים משרירות לבם של השלטונות .
הערות שוליים

↑  צורת הכתיב - לפי צורת הכתיב המקובלת של השם בעברית בתקופתו, המופיעה בדיווחים רבים וכן אצל החוקרים המובילים מרדכי אליאב, יהושע בן אריה ועוד
1 2  מרדכי אליאב, ‏הקונסוליה האוסטרית בירושלים והיישוב היהודי, קתדרה 18, ינואר 1981 עמ' 95
↑  ניסן ב"ק, ירושלם, חבצלת, 16 ביוני 1881
↑  דותן גורן, מאבק בין קודש לחול – שאלת הבעלות על קברי המלכים בירושלים
↑  דליה קרפל, הווקף היהודי, באתר הארץ, 2 בפברואר 2012
↑  שלמה ראהאלר, מודעות, השקפה, 17 ביולי 1903
↑  יפו, ער"ח תמוז תרל"א, חבצלת, 23 ביוני 1871
↑  מכתבי סופרים, הלבנון, 14 באפריל 1875 (התחלה בעמוד קודם)
↑  מכתבי סופרים, הלבנון, 19 בינואר 1876
יוהאן גוסטב דרויזן

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1808 טרז'ביאטוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  19 ביוני 1884 (בגיל 75) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 שם לידה:  Johann Gustav Bernhard Droysen 
 ענף מדעי:  היסטוריון 
 מקום קבורה:  בית הקברות הישן של קהילת שנים-עשר השליחים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מוסדות:  אוניברסיטת קיל  אוניברסיטת פרידריך שילר  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 פרסים והוקרה:  פרס ורדן (1874)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1877) 
 צאצאים:  האנס דרויזן, גוסטב דרויזן, ארנסט דרויזן 
 
יוהאן גוסטב דרויזן
יוהאן גוסטב דְרויְזֶן (בגרמנית: Johann Gustav Droysen;‏ 6 ביולי 1808, פומרניה – 19 ביוני 1884, ברלין) היה היסטוריון גרמני נודע, טובע המונח "הלניזם".
חייו

דרויזן נולד בעיר טְרֶפְּטוֹב (Treptow) שבפומרניה (כיום טְזֶ'בְּיַאטוֹב (Trzebiatów) בפולין). אביו, יוהאן כריסטוף דרויזן, היה כומר צבאי. בילדותו היה יוהאן גוסטב דרויזן עד למלחמות הנפוליאוניות ששטפו את ארצו. למראות המלחמה שהיה עד להם בילדותו הייתה השפעה גדולה על חייו הבוגרים.
התחנך בבית ספר בשטטין והשלים את חוק לימודיו באוניברסיטת ברלין. בשנת 1829 התחיל ללמד בגימנסיה הברלינאית בגראואן קלוסטר (Berlinisches Gymnasium zum Grauen Kloster), אחת מן הגימנסיות העתיקות בברלין. משנת 1833 התחיל להרצות באוניברסיטה, ובשנת 1835 קיבל תואר פרופסור.
בתקופה זו התמקד בעולם הקלאסי. פרסם תרגום לכתביו של אייסכילוס ויצירות אחרות. יצירתו העיקרית באותה תקופה היא ספרו "תולדות אלכסנדר הגדול" (1833). ספרים נוספים שפרסם עסקו בתולדות התקופה ההלניסטית.
בשנת 1840 התחיל להרצות באוניברסיטת קיל ובתקופה מסוימת היה מעורב פוליטית בתנועה להגנת זכויות של דוכסויות האלבה, שהעיר קיל הייתה מרכזן. בשנת 1848 נבחר לפרלמנט של פרנקפורט והיה מזכיר הוועדה שחיברה את החוקה.
בשנת 1851 עזב את קיל ועבר ללמד באוניברסיטת יינה, ובשנת 1859 עבר לברלין, שם נותר עד יום מותו.
דרויזן היה נשוי פעמיים. בנו, גוסטב, המשיך את מסורת אביו והיה היסטוריון נודע בזכות עצמו, אשר פרסם כמה ספרים.
לקריאה נוספת

Burger, Thomas. "Droysen's Defense of Historiography: A Note", History and Theory, Vol. 16, No. 2. (May, 1977), pp. BUT No. 1. (Jan., 1984), pp. 1–14.
טורקמנית

| --- | --- |

 מדינות:  טורקמניסטן, איראן, אפגניסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, קזחסטן, רוסיה, עיראק, סוריה
 אזורים:  מרכז אסיה, המזרח התיכון
 דוברים:  7,000,000
 שפת אם:  7,000,000
 כתב:  אלפבית לטיני, אלפבית ערבי
 משפחה:  אלטאית (במחלוקת) טורקית דרום-מערבית טורקמנית
 לאום:  טורקמניסטןטורקמניסטן אפגניסטןאפגניסטן – אזורי
 קוד שפה:  tk 
 קוד ISO 639-1:  tk 
 קוד ISO 639-2:  tuk 
 קוד ISO 639-3:  tuk 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
טורקמנית (türkmençe ,türkmen dili; כתב ערבי-פרסי: تورکمن ﺗﻴﻠی, تورکمنچه; כתב קירילי:түркменче, түркмен дили) היא שפה מהקבוצה הדרום-מערבית של השפות הטורקיות, השפה הלאומית של העם הטורקמני והרשמית בטורקמניסטן. היא מדוברת גם על ידי מיעוטים טורקמנים במספר ארצות במרכז אסיה ובמזרח התיכון. השפה הסטנדרטית נוצרה בזמן השלטון הסובײטי בטורקמניסטן על בסיס ניבי השבטים טקה ויומוט החיים באזור. לטורקמנית אפיונים משותפים רבים עם השפות אזרית, טורקית, גגאוזית ועם ניבים טורקמנים המדוברים בחלקים של איראן, אפגניסטן, אוזבקיסטן וכו'. בשנים 1928–1940 נכתבה השפה באלפבית לטיני. אחר שנת 1940 הנהיגו השלטונות הסובייטים את הכתב הקירילי.
תפוצה

השפה הטורקמנית בימינו הנה שפת האם של כ-7 מיליון או 7.6 מיליון איש (2007), לפי מקורות טורקיים – 9 מיליון. (ב-1995 – 6,562,810)
היא מדוברת כעת בעיקר במדינות הבאות:
טורקמניסטן – 4,000,000
איראן – 1,400,000 או 2,300,000 בצפון-מזרח איראן. 2,000,000. רבים דו-לשוניים, דוברי פרסית מערבית
אפגניסטן – 589,000, לפי מקורות אחרים 700,000 – בצפון-מערב אפגניסטן. 500,000, רבים דו-לשוניים, דוברי פאשטו – דרומית
עיראק – 337,000
אוזבקיסטן כולל קורקלפוג'יסטון – 169,000 או 152,137
טורקיה – 1000, או 920 פליטים מאפגניסטן (1982) באזור טוקט; לפי א.א. פצלוייבסקי – 120,000 ב-1979
סוריה – 139,000
רוסיה – באזור סטברופול – בערך 90,000 דוברי "טרוכמנית"
קזחסטן – בערך 90,000
טג'יקיסטן – בערך 90,000
בקרב הבלשנים השתייכותם של ניבים טורקמנים או טורקים בעיראק, סוריה וירדן לשפה הטורקמנית היא שנויה במחלוקת. יש משײכים אותם לאזרית הדרומית.
שמות היסטוריים

בעבר הטורקמנית נקראה בפי מלומדים באירופה "טורקומנית" או "טרוכמנית".
דוגמת קטע בשפה הטורקמנית

קטע מההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם:
Hemme adamlar öz mertebesi we hukuklary boýunça deň ýagdaýda dünýä inyärler. Olara aň hem wyždan berlendir we olar bir-birleri bilen doganlyk ruhundaky garaýyşda bolmalydyrlar.
כל בני האדם נולדו בני חורין ושווים בערכם ובזכויותיהם. כולם ניחנו בתבונה ובמצפון, לפיכך חובה עליהם לנהוג איש ברעהו ברוח אחװה.
סיווגים

הטורקמנית סװגה בכמה צורות:
שפות טורקיות
הענף המערבי
הקבוצה הבולגרית
הקבוצה האועֿוזית
אוע'וז-טורקמנית
טורקמנית
או
שפות טורקיות
טורקיות דרום-מערבית (אועֿוזיות)
טורקמנית
או
שפות טורקיות
טורקיות במובן הצר
טורקיות דרום-מערביות (אועֿוזיות)
תת-קבוצה מזרחית: טורקמנית, טורקית חוראסאנית
ניבים

לטורקמנית ניבים רבים. החשובים ביניהם:
נוהורלי Nohurly
אנאולי Anauly
האזארלי Hasarly
נרזים Nerezim
יומוט Ýomut
טקה Teke
גקלן Gökleň
סאליר Salyr
סאריק Saryk
ארסארי/אסארי Ärsary / Äsary
צ'בדור Çawdur
הניב "צ'אגאטאי" Çagataý – למעשה, ניב טקה בעיקר באפגניסטן, המושפע רק באופן מוגבל מהשפה צ'אגאטאי הקלאסית
נאימאן Naýman
הניבים המדוברים ביותר הם: יומוט – במערב טורקמניסטן, ארזארי-אזארי בדרום-מזרח טורקמניסטן, וטקה – במדבר קרקום
בימי הביניים דיברו הנוודים שבערבות ומדבריות טורקמניסטן את הניב הקרוי "טורקית ח'ווארזמית", הנחשב על ידי רבים לניב-אב של הטורקית החוראסאנית. הוא הוחלף במאה ה-15 בניב המזרח-טורקי צ'אגאטאי. במאות 17–19 נדדו טורקמנים רבים לרוסיה. ממנגישלק על-יד אסטרחן עברו רועי בקר טורקמנים לאזור סטברופול. שם התײשבו והקימו 18 כפרים.
היסטוריה

השפה הטורקמנית צמחה על יסוד שפת הטורקים האוע'וזים (הענף המערבי) שהתיישבו בערך במאה ה-10 באזור ימת אראל שנשלט עד אז על ידי שפות איראניות. השם "טורקמני" הופיע באותה תקופה. במהלך השנים נקלטו גם השפעות משפות הטורקיות מן הקבוצה קיפצ'ק. עד המאות 14–15 התלכדו השבטים בטורקמניסטן עד כדי היװצרות עם אחד.
במאות 18–19 התפתחה ספרות טורקמנית בעיקר הודות למשוררים כמו אזאדי, מחטומקולי, סעידי, זלילי. באותה תקופה חלה התקרבות של השפה הספרותית אל שפת הדיבור. בסף המאה ה-19 פורסמו הספרים המודפסים הראשונים בטורקמנית. בשנת 1913 פרסם אי.א. בליאייב את המילון הרוסי-טורקמני הראשון ובשנת 1915 את "דקדוק השפה הטורקמנית". עם החוקרים הסובייטים שתרמו לחקר השפה הטורקמנית נמנו א.נ. סמוילוביץ', א.פ. פצלוײבסקי ואחרים.
הקמת מדינות לאומיות באסיה המרכזית הסובייטית לפי דגם החלק האירופי של ברית המועצות התלװה בגיבוש שפות לאומיות רשמיות. במציאות תושבי האזור תיקשרו והבינו זה את זה, למרות ההבדלים בין הניבים והשפות. יצירת מגוון נורמות, במובן מסוים, היה מלאכותי, וגרם להתרחקות קבוצות ניבים מסוימות זו מזו. בתקופת טרום-מהפכת אוקטובר 1917, לימדו בבתי ספר בטורקמניסטן את שפת "צ'אגאטאי מרכז-האסיאתית". שני הניבים העיקריים של הטורקמנית – טקה ויומוט (יומוד) טענו לראשונות לגבי תרומתם לביסוס השפה הספרותית המודרנית. החוקרים הכריעו מאוחר יותר לטובת הניב טקה המדובר באזור אשגבאט. השפה הטורקמנית מן התקופה הפאודלית ידועה הודות לשירי מחטומקולי, קמיאב, מוללהנפס, קמין ואחרים. על השפה המדוברת מאותם ימים לא ניתן לדעת אלא מתוך הפולקלור.
הערות שוליים

↑  Ethnologue 2009
↑  Ethnologue 2009
↑  לא כל השבטים הנקראים "טורקמנים" בצפון-מזרח איראן הם דוברי טורקמנית. רבים הם דוברי טורקית חוראסאנית
↑  Ethnologue 2009
↑  Ethnologue 2009
↑  הקבוצה הידועה בשם "טורקמנים עיראקים" הם למעשה דוברי אזרית דרומית
↑  Ethnologue 2009
↑  Ethnologue 2009
↑  בדומה לטורקמנים בעיראק רבים, דוברים למעשה אזרית דרומית
↑  א.א. פצלוייבסקי 1990
↑  מרכז UCLA לשפות העולם ברשת
↑  א.א. פצלוייבדקי
↑  מרכז UCLA לשפות העולם ברשת
↑  א.א. פצלוייבסקי
| שפות באפגניסטן |
| --- | --- | --- |
| שפות רשמיות ברמת המדינה | דארי • פשטו |  |
| שפות רשמיות ברמת המחוזות | אוזבקית • בלוצ'ית (אנ') • טורקמנית • טג'יקית • שפות נורסתאניות (אנ') • שפות פתאניות (אנ') • קירגיזית |  |
| שפות מיעוטים | שפות הפאמיר • קירגיזית |  |
| ראו גם | שפות הודו-אירופיות • שפות איראניות • ערבית • פרסית • אפגניסטן: שפות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556023805171  BnF: cb126480932 (data)  LCCN: sh85138907  NDL: 00573447  NKC: ph317159
יוליוס רנטגן הבן

| --- | --- |

 לידה:  20 במאי 1881 אמסטרדם, הולנד 
 פטירה:  23 בינואר 1951 (בגיל 69) דן בוס, הולנד 
 מוקד פעילות:  ממלכת ארצות השפלה 
 כלי נגינה:  כינור 
 
שלישיית אמסטרדם, הפסנתרן אנטון ורהי, הצ'לן איזק מוסל והכנר יוליוס רנטגן
יוליוס רנטגן (בגרמנית: Julius Röntgen ‏ 20 במאי 1881 – 23 בינואר 1951) היה כנר, בנם הבכור של המלחין והפסנתרן יוליוס רנטגן והכנרת אמנדה רנטגן-מאייר. אחיו היה אנגלברט רנטגן השני.