stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלה אנדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בינואר 1885 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  22 בדצמבר 1945 (בגיל 60) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1906) 
 
ד"ר בלה אנדי (במקור אנגל, בהונגרית: Enyedi Béla;‏ בודפשט, 21 בינואר 1885 – בודפשט, 15 בפברואר 1945) היה מהנדס יהודי-הונגרי, סטטיקאי, קונסטרוקטור, מהנדס מבנים, חלוץ הבניה או מחלוצי הבנייה בהונגריה בבטון מזוין.
קורות חייו

בלה אנגל נולד במשפחה יהודית כבנם של אנטל אנדי (אנגל) (1844–1928), עובד מדינה, ושל אידה מרקוביץ' (1858–1936). את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון הממלכתי הריאלי הראשי של רובע 5 בבודפשט (1894–1902). בשנת 1906, קיבל תואר הנדסי באוניברסיטת יוזף לטכנולוגיה (כיום שמה אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה) והפך לעובד של רכבות הונגריה (מ.א.ב) (MÁV). ב-1910 קיבל את הדוקטורט. בין השנים 1913 עד 1914, היה עורך מגזין "סקירת הבטון" (Betonszemle), ואחר כך ב-1918 פתח משרד תכנון עצמאי.
עבודתו התאורטית והמעשית משמעותית באותה מידה ושמו נקשר לרעיונות ולפתרונות חדשניים בשני התחומים.
אנדי פיתח שיטה גרפית לקביעת משחק הכוחות של מבנים מרובים בלתי מוגדרים סטטית, אותה יישם יחד עם נוהלי חישוב.
הוא עשה עבודה חלוצית גם בפיתוח ויישום מעשי של תורת המסבך.
תכנן מבני מפעל רבים
גם את מבנה הבטון מזוין של תחנת הרכבת בעיר ארד
את מגדל המים בעיר סומבטהיי
את מבנה המגורים הראשון מקונסטרוקציית פלדה (1930).
גם מבנה הגג המרותך הראשון קשור בשמו.
הוא פרסם מחקרים רבים, שכמה מהם פורסמו בגרמנית ובצרפתית. הוא הוכרז כמת רק בפברואר 1949.
אשתו הייתה מלווין גוטמן (1892–1944) בתם של מור גוטמן ושל גיזלה שטוטר.
עבודותיו העיקריות

מבחן חוזק גרפי של מוטות פלדה לספיגת כוחות רוחביים המחוברים בקשיחות קונסטרוקציות ועמודים (בודפשט, 1917)
מבנה גג ברזל וציפוי בלוחות של בנייני מגורים (בודפשט, 1929)
Tabellen zur Lösung der Bogenkonstruktionen (1929)
מבני בטון מזוין ושלדות ברזל (בודפשט, 1930)
Tableaux pour solution de construction en arc à deux articulation (פריז, 1934)
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944 ,
1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002)
Révai nagy lexikona VI. kötet Budapest: Révai Testvérek Irodalmi Intézet Részvénytársaság. 1912. (הלקסיקון הגדול של רוואי)
Révai új lexikona VI. Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd: Babits. 2000. ISBN 963-927-226-4 (הלקסיקון החדש של רוואי)
Új magyar életrajzi lexikon II. (D–Gy). Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub. 2001. ISBN 963-547-414-8 (לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש)
הערות שוליים

1 2  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 131/1885. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-08-16.
↑  Az elhalálozás bíróilag lett megállapítva. Budapesti Központi Járásbíróság Pk. I. 585.275/1949/6. sz. végzése.
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári halotti akv. 238/1949. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-08-16.
↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 44935/1881. Forrás: Névváltoztatási kimutatások 1881. év 5. oldal 11. sor
↑  "Enyedi Antalné halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 610/1936. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-08-16.
↑  "Iskolai értesítők, Budapest - V. kerületi magy. kir. állami főreáliskola". www.arcanum.com. נבדק ב-2022-08-16.
↑  "Enyedi Béla | Magyar életrajzi lexikon | Kézikönyvtár". www.arcanum.com. נבדק ב-2022-08-15.
↑  Magyar Közlöny, 1949. február 5. (28. szám)
↑  "Enyedi Béláné halotti bejegyzése a Budapest V. kerületi állami halotti akv. 125/1950. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-08-16.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "בלה אנדי".
בראשית (שיר של אהוד מנור)

| --- | --- |

 סינגל בביצוע גבי שושן
 מתוך האלבום נער שחור עיניים
 יצא לאור:  1973
 שפה:  עברית
 חברת תקליטים:  ישראדיסק
 כתיבה:  אהוד מנור
 לחן:  צביקה נוי
 עיבוד:  קובי אשרת
"בראשית" הוא שיר שכתב אהוד מנור, הלחין צביקה נוי, עיבד קובי אשרת וידוע בביצועו של גבי שושן. השיר נכלל באלבום הסולו הראשון של גבי שושן, "נער שחור עיניים", ולחנו מבוסס על שיר בשם "תנו ללכת", שהקליט זמר בשם אבי אביבי.
רקע

בשנת 1965 נוסדה להקת "המטרונומס" שנחשבה לאחת מלהקות הפאנק והסול הראשונות בישראל וידעה לאורך שנותיה לא מעט גלגולים וחילופי נגנים.

בשנת 1970 הלחין מתופף הלהקה צביקה נוי, שיר שלא היו לו עדיין מילים או שם והלהקה נהגה לנגנו ולשלבו בהופעות. לאחת ההופעות במועדון "המטרונומס", מועדונה של הלהקה בתל אביב, הזדמן חברו של נוי, גבי שושן, שניגן אף הוא יחד עם נוי בהרכבים משותפים בהם "הכוכבים הכחולים", "הכוכבים החדשים" ו"השוקולדה".

שושן, ששמע את המנגינה שנוי הלחין וביצעה "המטרונומס", הצטרף בספונטניות לחגיגה ושר בג'יבריש את מנגינתו של נוי. באותה שנה, התיידד נוי עם אבי (אבישי) אביבי, שחקן וזמר ולימים מעצב אומנותי משפיע בישראל.

אביבי התלהב מהמנגינה ורצה להקליט את השיר בליווי חבריו, חברי להקת "המטרונומס". הוא פנה לבת הזוג שלו, רינה רימון, שתכתוב טקסט ברוח "ילדי הפרחים", מרדנות וכמיהה לחופש ושוויון. השיר, עם לחנו של נוי, מילותיה של רינה רימון ועיבודו של דני פיטשון, הוקלט בשלהי 1972 במועדון ה"בר-ברים" בתל אביב בצורה עצמאית על ידי אבי אביבי כסולן ולהקת "המטרונומס" כלהקת ליווי ושוגר לרדיו. גרסה זו נחלה כישלון צורם.

בתחילת 1973 אהוד מנור הגיע לאחת החזרות של 'המטרונומס', ושמע מספר לחנים, בהם 'תנו ללכת'. מנור התלהב מהמנגינה ושושן ביקש ממנו לכתוב ללחן מילים חדשות. השיר נכלל באלבום הסולו הראשון של גבי שושן, "נער שחור עיניים" מ-1973.
רקע > במצעדי הפזמונים

השיר צעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל 12 שבועות, מ־12.2.1973 עד 21.5.1973. ב־2.4.1973 הגיע למקום הראשון במצעד, ושהה שם שבועיים. במצעד השנתי תשל"ג (1973) של התחנה דורג השיר במקום ה־14.
רקע > גרסאות כיסוי

אורי פיינמן הקליט גרסה בעיבוד חדש לשיר באלבומו "אהבה מחודשת" משנת 1993.
שרון עזריה ביצעה את השיר באלבומה "עכשיו זה הזמן" משנת 2003.
אבי קושניר ביצע את השיר בשנת 2008, במסגרת הפרויקט מוזיקלי עבודה עברית, הכולל גרסאות כיסוי לשירים ישראליים.
גבי שושן הוציא גרסה מחודשת לשיר בשנת 2011, יחד עם מספר מלהיטיו.
ניב דמירל ביצע את השיר ב-2014 בעונה השלישית של תוכנית המציאות The Voice ישראל.
המוזיקאי שחר כהן הוציא גרסת כיסוי לשיר בשנת 2016 לזכרו של גבי שושן.
בשנת 2017, ביצעו את השיר בנימין דנישמן ועמי נגר במסגרת דו-קרב בעונה הרביעית של תוכנית המציאות The Voice ישראל.
בשנת 2019 ביצעה את השיר ענת בן-חמו בעיבוד והפקה מוזיקלית של תומר בירן.
בספטמבר 2020, הקליטו הזמרות דיקלה וזהבה בן, גרסה מחודשת לשיר במיזם המוזיקלי צו השעה, שבמסגרתו ביצעו אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים שונים. הפרויקט יצא בשלושה חלקים דמויי צוי זימון צבאיים על ידי חברת התקליטים "נענע דיסק".
הערות שוליים

↑  בראשית [דף שיר], באתר הספרייה הלאומית
↑  דודי פטימר, ‏הסיפור האמיתי מאחורי הקלאסיקה "בראשית" של גבי שושן, באתר מעריב אונליין, 23 במאי 2020
↑  גבי שושן – נער שחור עיניים (1973), באתר סטריאו ומונו
↑  בראשית (גבי שושן}, באתר פזמונט
↑  אורי פיינמן - אהבה מחודשת, באתר Qube
↑  שרון עזריה - דיסקוגרפיה, באתר Qube
↑  גבי שושן / קלאסיקות 2011 - שירים וקליפים, באתר פטיפון
↑  בראשית - שחר כהן (קאבר לגבי שושן) Beresheet - Shahar Cohen, באתר יוטיוב, ‏17.202016
↑  תומר בירן | ענת בן חמו - בראשית (קאבר השיר המלא), באתר יוטיוב, ‏11.4.2019
בריגיטה הקדושה משוודיה

| --- | --- |

ציור של הקדושה בכנסייה בשוודיה
 לידה:  1303 מצודת פינסטה ליד אופסלה, שוודיה
 פטירה:  1373 (בגיל 70 בערך) רומא
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית הכנסייה הלותרנית
 קאנוניזציה:  1391 על ידי בוניפקיוס התשיעי
 חג:  23 ביולי
 פטרונית של:  שוודיה, אירופה, אלמנות
בריגיטה הקדושה משוודיה (בשוודית: den heliga Birgitta, בלטינית: Birgitta de Suecia ו-Sancta Birgitta; ‏ 1303 - 23 ביולי 1373), הייתה מיסטיקאית בימי הביניים. קדושה נוצרית, אחת מששת הקדושים-הפטרונים של אירופה, הפטרונית של שוודיה ואחת הנשים החשובות והמפורסמות ביותר בהיסטוריה שלה.
תולדות חייה

נולדה בשם בריגיטה בירגרסדוטר במצודת פינסטה שליד אופסלה למשפחת אצולה חשובה, אביה היה מושל אופלנד ואמה נצר לבית המלוכה השוודי. לפי עדותה כבר מגיל שבע זכתה לחזיונות של מריה הקדושה. בגיל עשר התייתמה מאמהּ והביעה רצון להצטרף למנזר, דבר שאביה התנגד לו. במקום זאת למדה תאולוגיה והיסטוריה של הכנסייה ממורה פרטי. בגיל 13 השיא אותה אביה לנסיך אולף בן ה-18. לבני הזוג היו שמונה ילדים, מהם שרדו חמישה, בהם בנה הבכור האהוב קרל.
ב-1336 נקראה לשמש כגבירה בחצר המלך מגנוס הרביעי בסטוקהולם. ב-1341 יצאו בריגיטה ובעלה למסע צליינות לסנטיאגו דה קומפוסטלה בספרד, אך בדרך לשם חלה הנסיך והזוג נאלץ לשוב על עקבותיו. הנסיך מת במנזר אלבסטרה בשוודיה (Alvastra) ב-1344.
בריגיטה שבה להתגורר בחצר המלוכה. מאותו זמן החלו פוקדים אותה חזיונות דתיים. בין היתר הורו לה החזיונות לייסד מסדר נזירים ונזירות חדש. בשנת 1350 הורו לה החזיונות לצאת לרומא ולהפגש עם האפיפיור. בריגיטה יצאה לרומא יחד עם בנה קרל ובתה כריסטינה, ושהתה ברומא כעשרים שנה. ב-1370 אשרר האפיפיור אורבנוס החמישי את המסדר שייסדה, מסדר הבריגיטינים (הקיים עד היום).
ב-1371 הורה לה ישו בחיזיון לצאת לירושלים. בריגיטה נסעה דרך נאפולי (שם מת בנה קרל), קפריסין ויפו והגיעה לירושלים. היא השתכנה באכסניית עניים בהר ציון וביקרה בכנסיית הקבר, בהר הזיתים ובבית לחם וכן טבלה בנהר הירדן. בכל המקומות הללו נגלו אליה ישו, מריה ויוחנן המטביל בחזיונות מפורטים, חלקם מתארים אירועים מכתבי הקודש שאירעו באתרי הביקור. כשנתיים לאחר בואה, בעת שהתפללה על קבר מריה, הורתה לה הבתולה הקדושה לשוב לרומא. בריגיטה שבה לרומא והכתיבה את זכרונותיה וחזיונותיה לשני כמרים מוודים שיצרו שתי גרסאות של סיפוריה בלטינית. זמן קצר לאחר שסיימה להכתיב מתה ברומא. מסע החזרת גופתה לשוודיה היה, על פי הכרוניקה, רצוף ניסים.
תהליך הקדשתה

זמו קצר לאחר מותה החל תהליך הקאנוניזציה שלה (הכרזתה כקדושה) וב-1391 הכריז עליה בוניפקיוס התשיעי כקדושה.
ב-1999 הוכרזה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני כקדושה הפטרונית של אירופה, יחד עם אדית שטיין (יהודייה מומרת) וקתרינה מסיינה.
כתבי זכרונותיה וחזיונותיה

זכרונותיה וחזיונותיה שהוכתבו לכמרים ברומא נבחנו ונמצאו תואמים את הדוגמה הקתולית. הם ראו אור בשבעה כרכים וזכו לפופולריות רבה. ב-1391 הוציא הבישוף שהיה אחראי על הקאנוניזציה שלה כרך נוסף. חזיונותיה הציוריים השפיעו על תולדות האמנות, למשל בדרך הסטנדרטית בה מתוארת לידת ישו.
לקריאה נוספת

אליעזר ויצטום ומשה קליאן, ירושלים של קדושה ושיגעון, צליינים משיחים והוזים. אריה ניר הוצאה לאור, 2013, עמ' 120–125.
סילביה שיין, "בריג'יט משוודיה ומרג'ורי קמפה: מיסטיקניות וקדושות בירושלים בשלהי ימי הביניים", אריאל, חוברת המאה חלק א': ארץ־ישראל בספרות הנוסעים ועולי הרגל, עמ' 217–226.
הערות שוליים

↑  הכרזת האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2000 על צירופה לקדושים המגנים של אירופה
↑  רות אלמוג, השוודית המפורסמת ביותר מאז הקדושה בריגיטה, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259161205171  PLWABN: 9810537778605606  BIBSYS: 90273568  BNC: 000389915  BNE: XX866127  BnF: cb118921129 (data)  CANTIC: a10359576  GND: 118511262  ICCU: CFIV082258  ISNI: 0000 0001 2101 2842  KulturNav: f87bbf90-6b07-4ed4-a4f5-7b48ecc6a6e4  LCCN: n50044402  LNB: 000176014  MusicBrainz: ae1a02af-9ecb-42e2-a813-9a5ed7b8d542  NKC: jn20010601250  NLA: 35111888  NSK: 000213401  NTA: 070347360  RERO: 02-A000020436  SELIBR: 180036  SNAC: w66m3c68  SUDOC: 026729520  Trove: 830018  VcBA: 495/56124  VIAF: 51685861   WorldCat (עם VIAF): 51685861 
הקדושה בתלבושת וכיסוי ראש של הנזירות במסדר שייסדה, ציור מ-1476
ג'וזפה תומאזי די למפדוזה

| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1896 פלרמו, איטליה 
 פטירה:  23 ביולי 1957 (בגיל 60) רומא, איטליה 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 שפות היצירה:  איטלקית, גרמנית, ספרדית, אנגלית, צרפתית, רוסית 
 יצירות בולטות:  הברדלס 
 בן או בת זוג:  אלכסנדרה וולף פון שטומרזה 
 פרסים והוקרה:  פרס סטרגה (1959) 
 
ג'וּזֶפֶּה תוֹמאזי די לָמפֶדוּזָה (באיטלקית: Giuseppe Tomasi di Lampedusa;‏ 23 בדצמבר 1896 – 23 ביולי 1957), הנסיך ה-11 של למפדוזה ודוכס פלמה, היה סופר איטלקי-סיציליאני, מחבר אחת מיצירות המופת של הספרות האיטלקית, "הברדלס" (Il Gattopardo).
תולדות חייו

תומאזי די למפדוזה נולד בפלרמו למשפחת אצולה שקרלוס השני מלך ספרד העניק לה את האי הקטן למפדוזה ב-1630. המשפחה מכרה את האי לממלכת שתי הסיציליות באמצע המאה ה-19, והשתקעה בפלרמו, שם היה לה ארמון. הוא היה לבן יחיד, לאחר שאחותו נפטרה בילדותה ממחלת הדיפטריה. למד בארמון המשפחה עם מורה פרטי שלימד אותו אנגלית, אמו, אליה היה קשור במיוחד, לימדה אותו צרפתית. אביו לא נטל חלק בחינוכו.
ב-1915 עבר לרומא במטרה ללמוד משפטים, אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה שיבש תוכנית זו והוא התגייס לצבא האיטלקי. במהלך קרב קפורטו, בו השתתף, נלקח בשבי האוסטרו-הונגרי. הוא נמלט ממחנה השבויים בו הוחזק בהונגריה וחזר לאיטליה. עם תום המלחמה שוחרר מהצבא בדרגת לוטננט (סגן) וחזר לסיציליה.
עם חזרתו למד שפות זרות (אנגלית, צרפתית, גרמנית ורוסית ידע על בוריין) והתלווה לאמו בטיולים באיטליה, צרפת ואנגליה. לאחר שקרא את "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס החל להשתעשע ברעיון לכתוב רומן אודות משפחת אצולה שייסוב סביב ציר אירועים המתרחשים ביום אחד בחיי הגיבור. החומרים שאסף וכתב בתקופה זו יהוו חומר גלם לספרו "הברדלס". ב-1932 נסע ללטביה ונשא שם לאישה את הפסיכואנליטיקאית הגרמנית-בלטית אלכסנדרה וולף פון שטומרזה (Alexandra Wolff von Stomersee), שכונתה "ליסי", אותה הכיר שבע שנים קודם לכן בשגרירות איטליה בלונדון.
ב-1934 נפטר אביו והוריש לו את תוארי האצולה, את הארמון ושטחי אדמה בסיציליה. ב-1940 גויס שוב לצבא אך שוחרר עד מהרה. הוא, אמו ואשתו נמלטו לצפון סיציליה ושרדו שם במלחמת העולם השנייה, אולם הארמון המשפחתי והאחוזה בפלרמו נהרסו בהפצצות בעלות הברית ב-1943. ב-1953 נפטרה אמו, שחיה עד אז במחיצתו ובמחיצת אשתו בפלרמו. תומאזי די למפדוזה היה חבר בקבוצת אינטלקטואלים, אך את רוב זמנו בילה בקריאה, כתיבה והתבודדות.
באחרית ימיו התגלה שהוא סובל מסרטן ריאות. הוא נפטר בבית חולים ברומא ונקבר בפלרמו, בבית קברות של המסדר הקפוצ'יני.
יצירתו > הברדלס

"הברדלס" הוא רומן המתאר את שקיעתה של משפחת אצולה סיציליאנית, אשר סמל האצולה שלה הוא ברדלס בתקופה רבת תמורות במחצית השנייה של המאה ה-19, עת איחד גריבלדי את איטליה. העלילה, המתרחשת כביכול בעיירה דמיונית בשם "דוֹנָאפוּגָטָה" (ככל הנראה בת דמותה של העיירה סנטה מרגריטה די בליצ'ה, 100 ק"מ דרום-מערבית לפלרמו), פוגשת את המשפחה במספר נקודות בזמן בין מאי 1860 למאי 1910 ובמרכזה דמותו של הנסיך דון פבריציו קורברה, נסיך סאלינה, המשלבת את דמויותיהם של המחבר, אביו ובעיקר סבו.
הרומן נכתב בין 1954 ל-1956, ובימי חייו של תומאזי די למפדוזה נדחה על ידי מוציאים לאור. רק שנה לאחר מותו ראה הרומן אור בהוצאת פלטרינלי (Feltrinelli), לאחר שאלמנתו של תומאזי די למפדוזה העבירה את כתב היד לג'ורג'ו באסאני (מחבר "גן פינצי-קונטיני"), שהיה עורך בהוצאה זו. עד מהרה זכה הרומן למעמד של יצירת ספרות נשגבת, וב-1959 זכה תומאזי די למפדוזה לקבל, לאחר מותו, את הפרס הספרותי הגבוה ביותר באיטליה, פרס סטרגה.
הספר תורגם ללשונות רבות (לעברית תורגם ב-1961 על ידי פנינה בת שלה ויצא בהוצאת עם עובד) וב-1963 עובד לסרט קולנוע ("הברדלס") בבימויו של לוקינו ויסקונטי ובכיכובו של ברט לנקסטר.
יצירתו > כתבים אחרים

בנוסף לרומן הגדול הנושא את שמו, כתב תומאזי די למפדוזה מספר יצירות נוספות. בהן סיפורים קצרים שיצאו בקובץ "סיפורים" ("I racconti") ב-1961 בהם סיפורו הקצר "השמחה והחוק" ("La gioia e la legge"), "שיעורים על סטנדל" ("Le lezioni su Stendhal") – עבודה ביקורתית על סטנדל שיצאה ב-1959, "מבוא לספרות הצרפתית של המאה ה-16" ("Invito alle lettere francesi del Cinquecento"), שיצא ב-1970, וכן מספר סקירות על הספרות בשפות שונות. כמו כן כתב אך לא סיים ספר בשם "זכרונות ילדות" ("Ricordi d'infanzia"), ורומן ממנו קיים רק פרק הפתיחה בשם "חתלתולים עיוורים" ("I gattini ciechi").
לקריאה נוספת

הברדלס, בתרגום פנינה בת-שלה, הוצאת עם עובד, 1961
הברדלס וסיפורים אחרים, כולל סיפורים, סיפורים מן העזבון וזכרונות, בתרגומם של פנינה בת-שלה ואמציה פורת (הברדלס) ומרים שוסטרמן ואמציה פורת (סיפורים) עם נספח ואחרי דבר מאת מיכל פלג ומשה רון, הוצאת עם עובד, 2009
Gilmour, David. (2007) The Last Leopard. A life of Giuseppe Tomasi di Lampedusa. Eland Publishing Ltd. ISBN 978-0955010514
ברת מוריזו

| --- | --- |

דיוקן ברת מוריזו מעשה ידי אדואר מאנה (1872)
 לידה:  14 בינואר 1841 בורז', צרפת 
 פטירה:  2 במרץ 1895 (בגיל 54) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Berthe Marie Pauline Morisot 
 מקום קבורה:  בית הקברות פאסי 
 תקופת הפעילות:  1858–1895 (כ־37 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 הושפעה על ידי:  ז'אן-בטיסט קאמי קורו, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 יצירות ידועות:  The Port at Lorient, The Psyche mirror, The Cradle, Eugène Manet on Isle of Wight 
 בן או בת זוג:  אז'ן מאנה 
 צאצאים:  ג'ולי מאנה 
 מספר צאצאים:  1 
 חתימה:   
 
ברת מוריזו (בצרפתית: Berthe Morisot;‏ 14 בינואר 1841 – 2 במרץ 1895) הייתה ציירת אימפרסיוניסטית צרפתייה, היא הייתה נשואה לצייר הצרפתי אז'ן מאנה אחיו של הצייר הנודע אדואר מאנה. אמנותה מדגימה את האפשרויות המצומצמות אשר עמדו לרשותן של נשים אמניות בתנועות אוונגרד בסוף המאה ה-19.
ביוגרפיה

ברת נולדה בבּוּרְז', במחוז שֶר שבצרפת והייתה הבת הצעירה בין שלוש בנות במשפחה בורגנית מצליחה, אשר עודדה אותה ואת אחיותיה בחקירתן את האומנות. היא הייתה נכדתו של צייר הרוקוקו ז'אן הונורה פראגונאר (Jean-Honore Fragonard). אחיותיה ויתרו על העיסוק באומנות, שלא היה מקובל בזמנו כעיסוק לנשים, אולם מוריזו גמרה אומר בלבה כי תעסוק באומנות. למרות שאימה נסתה להניא אותה מכך, אביה לא מנע ממנה זאת, ואף מימן לה ולאחיותיה שיעורים פרטיים בציור.
במכתב לאחותה, אֶדְמָה, כותבת ברת:
"אתמול אמרה לי אמי בנימוס שאין לה שום ביטחון בכשרוני, ושהיא מאמינה שאין ביכולתי ליצור משהו רציני אי פעם. אני רואה שהיא חושבת שאני מטורפת לחלוטין משום שאמרתי לה שאני מוכשרת באותה מידה כמו העלמה נלי ז'אקמאר".
היות שהאקדמיה לאמניות היפות לא קבלה לשורותיה נשים, הן קיבלו שיעורים פרטיים מהצייר ז'אן-בטיסט קאמי קורו, אשר לימד אותן את טכניקת "פְּלֵן אֵר" ("באוויר הפתוח" בצרפתית). מוריזו ציירה יצירות קטנות ממדים בחוצות, כעבודות מוגמרות או כהתנסויות לימודיות למטרת עבודות גדולות, המיועדות להשלמה בסטודיו.
ב-1864 התקבלה מוריזו ל"סלון דה פריז", כאשר באמתחתה שני ציורי נוף. היא המשיכה להציג את עבודותיה בסלון עד 1874, אז נפתחה תערוכת האימפרסיוניזם הראשונה שבה הציגה את יצירותיה בין יצירותיהם של מונה, רנואר, סזאן, דגה, פיסארו וסיסלי. בהמשך, מוריזו, יחד עם קאמי פיסארו, הייתה אחת משני אמנים אשר עבודותיהם הוצגו בכל תערוכות האימפרסיוניסטים המקוריות.
ב-1868 הכירה לראשונה את אדואר מאנה, ובהשפעתה הוא התנסה בציורי "פלן אר" ונמשך אל תוך מעגל האימפרסיוניסטים. הוא הכיר אותה כשהייתה כבר אמנית, ולאורך נישואיה תמך במאמציה האומנותיים, דבר שהיה יוצא דופן בזמנו.
יצירתה

במהלך חייה, ברת מוריזו שויכה לקטגוריית "האמניות הנשיות" חסרת החשיבות דאז, אשר הביאו אל הבד תכנים שגרתיים מחיי היומיום, כגון נשים, ילדים (בין היתר דגמנה לציוריה בתה ג'ולי מאנה) והתרחשויות ביתיות. אמנם, אלו היו ביטויים של חייה היומיומיים ב"בורגנות הגבוהה", והיוו עבורה את הגשמתה כדוקטרינרית אימפרסיוניסטית. אולם לצד זאת היא כתבה ביומנה: "אני לא חושבת שאי פעם היה גבר שהתייחס לאישה באופן שווה, וזה כל מה שאני מבקשת, כי אני יודעת שאני שווה כמוהם".
הנשים בציוריה מוצגות כישויות עצמאיות ללא תלות במעמדן, וכמי שחייהן עוברים ברובם הרחק מעיני הגברים. היא נחשבת לראשונה שהפכה את חייהן "הנסתרים" של הנשים לנחלת הציבור.
ברת מוריזו מתה בגיל 54 בפריז, ונקברה בבית הקברות שברובע פאסי.
כיום, ציוריה נמכרים בלמעלה מארבעה מיליון דולר.
ראו גם

ג'ולי מאנה
הערות שוליים

↑  מרית בן ישראל, על פינוק ופמיניזם, בֶּרְת מוריזוֹ, באתר עיר האושר: https://maritbenisrael.wordpress.com/, ‏17/3/2012
↑  שלומית אורן, ברת מוריזו - פמיניסטית אימפרסיוניסטית, באתר www.so-art.net
↑   נעמה ריבה, הזהות הכפולה של הציירת האימפרסיוניסטית ברת מוריזו, באתר הארץ, 11 ביוני 2023
↑  אליסון גאלופ, גרהארט גרוטורוי, אליזאבת וייסברג, תרגום: איריס אברמוביץ-טבת, יצירות מופת תולדות הציור בעולם המערבי, ישראל: סטימצקי, 2005, עמ' 460
↑  יחיאל וייס, ברת מוריזו, באתר https://tzayar.co.il/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272897005171  PLWABN: 9810549402605606  BIBSYS: 90198630  BNE: XX1040868  BnF: cb12532737p (data)  CANTIC: a11323292  CiNii: DA06667373  GND: 118736973  ICCU: RMSV107577  ISNI: 0000 0001 2095 7203  KulturNav: 5313519b-209f-4be3-964e-172064a32685  LCCN: n81145877  LNB: 000200028  MusicBrainz: 5f3bb6a9-14f9-42bb-81e4-e019c6a85758  NDL: 00477993  NKC: xx0000622  NLA: 35799391  NLG: 133733  NSK: 000132386  NTA: 071798536  RERO: 02-A003610287  RKD: 57772  SNAC: w6j683tw  SUDOC: 027511987  TePapa: 1603  Trove: 1092725  ULAN: 500029669  VcBA: 495/198876  VIAF: 19789146   WorldCat (עם VIAF): 19789146 
העריסה (1872)
חדר האוכל (1875)
ג'ון לו

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1671 אדינבורו, ממלכת סקוטלנד 
 פטירה:  21 במרץ 1729 (בגיל 57) ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 מדינה:  ממלכת סקוטלנד, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מקום קבורה:  San Moisè 
 תפקיד:  Controller-General of Finances (4 בינואר 1720–29 במאי 1720)  Director-General of the French East India Company (1717–1720) 
 מספר צאצאים:  2 
 חתימה:   
 
דיוקנו של לו
Money and trade considered, with a proposal for supplying the Nation with money', 1934
ג'ון לוֹ (באנגלית: John Law; אפריל 1671 – 21 במרץ 1729) היה כלכלן סקוטי. מאבות ענף המימון והשימוש בכסף נייר. במהלך חייו נודע כמתמטיקאי מוכשר וכמהמר מחונן.
תולדות חייו

כבן למשפחת צורפים מהעיר אדינבורו, בתקופה בה עסקו הצורפים גם בבנקאות, למד ג'ון את רזי העסק המשפחתי. בגיל 12 התייתם מאביו שנפטר בעת ניתוח להוצאת אבן מהכליה. ג'ון גילה כישרון מתמטי בצעירותו, ששימש אותו בעיקר בתחום ההימורים. היה גם הולל ורודף נשים. הוא עזב את אדינבורו ועבר אל לונדון, העיר הגדולה, שם המשיך בפעילותו.
בשנת 1694 הרג לו אדם בדו-קרב והורשע ברצח, עבירה שעונשה מוות. הוא הצליח להימלט מבית הסוהר לאמסטרדם שבהולנד. לאחר מכן הוא עבר בארצות שונות ביבשת אירופה, בהן הולנד, צרפת ואיטליה. בתקופת שהותו בפריז מצא את זוגתו לחיים, קתרין. קתרין הייתה אשה נשואה וכדי לממש את אהבתם נאלץ הזוג לברוח לוונציה. לזוג נולדו בהמשך שני ילדים, בן בשם ג'ון ובת בשם קיית.
במהלך מסעותיו נחשף לשיטות כלכליות שהיו נהוגות במדינות השונות, בין השאר ברעיון השימוש בכסף נייר וגיבש את משנתו הכלכלית. לו קנה לו שם כמומחה בתחום הפיננסים. בשנת 1704 חזר לסקוטלנד וניסה, ללא הצלחה בשלב זה, לקבל חנינה מאן מלכת בריטניה. בתקופת שהותו בסקוטלנד חיבר שני חיבורים, בהם פרס את משנתו הכלכלית וניסה לעניין את אנגליה וסקוטלנד בהקמת בנק לאומי המנפיק שטרות נייר שערכם מבוסס על ערך הקרקע. תוכניתו זו נדחתה. בעקבות דחיית תוכנית זו ודחיית בקשת החנינה שלו עזב לו את סקוטלנד ויצא שוב לגלות. על לו עברו עשר שנים נוספות של נדודים בניסיון לעשות נפשות לתוכניותיו עד שנחל הצלחה.
תולדות חייו > בועת המיסיסיפי

המלחמות הרבות שבהן נלחמה צרפת בתקופתו של לואי ה-14 השאירו את המדינה במצב כלכלי קשה, חוב לאומי ומחסור במתכות יקרות. לאחר מותו של לואי ה-14 שוכנע הדוכס מאורליאן, העוצר למלך צרפת, לתת ללו לנסות את כוחו בהבראת המשק. בשנת 1716 פתח לו ברחוב הטמפל את "בנק גנרל"
(Banque générale de dépôt de change et d’escompte) שהיה בנק פרטי, אך נתמך על ידי הממשלה (הדוכס מאורליאן הפקיד בבנק כספים רבים, שטרות שהנפיק הבנק הוכרו לצורך תשלום מיסים בשלב מסוים ועוד). בשנת 1717 הקים את "חברת מיסיסיפי", שנועדה לתמוך במתיישבים הצרפתים בלואיזיאנה והיו לה זכויות מסחר במושבה זו.
בתחילה נחלו מפעלים אלו של לו הצלחה כבירה. הבנק היה מקובל בציבור הרחב ובקרב הממשלה והוא אף הולאם ונהפך ל"בנק רויאל". חברת מיסיסיפי התרחבה, רכשה זכויות מסחר באזורים נרחבים ומניותיה עלו משער של כ-500 ליברות (מאי 1719) לשער של כ-10,000 ליברות (פברואר 1720). לו מונה בשנת 1719 לאחראי על גביית המיסים בצרפת ובפועל שלט בכלכלת צרפת. הוא אף קיבל לבסוף חנינה ממלכת בריטניה.
אולם, עליית שערי מניות חברת מיסיסיפי הייתה בפועל בועה כלכלית. המושבה עצמה הייתה כושלת וענייה. עליית מניות החברה הביאה להתעשרות אנשים רבים, אך גם לאינפלציה מהירה. בשלב מסוים נוצר חוסר אמון בציבור בשטרות הבנק של לו ובחברת מיסיסיפי. מניות חברת מיסיסיפי צנחו בחזרה לשער של כ-500 ליברות בשנת 1721. גם חינו של לו סר בעיני הציבור עקב גזירותיו הכלכליות וניסיונות רפורמה מהפכניות מדי לתקופה זו. לו פוטר מתפקידו ונאלץ לעזוב את צרפת.
לו עבר לבריסל ואז חזר ללונדון, שם ניסה לקבל תפקיד בממשלה הבריטית. לאחר מכן עבר לוונציה, שם נפטר בשנת 1729.
לקריאה נוספת

ג'נט גליסון, המיליונר, בהוצאת ידיעות אחרונות.
אלן פטון

| --- | --- |

אלן פטון
 לידה:  11 בינואר 1903 פיטרמריצבורג, דרום אפריקה 
 פטירה:  12 באפריל 1988 (בגיל 85) דרבן, דרום אפריקה 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 לאום:  דרום אפריקה
 עיסוק:  סופר, פובליציסט, פוליטיקאי ומחנך
 מקום לימודים:  אוניברסיטת נטאל 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תחום כתיבה:  ספרות, שירה
 סוגה:  נובלה, רומן היסטורי, אוטוביוגרפיה, ביוגרפיה
 יצירות בולטות:  זעקי ארץ אהובה
 פרסים והוקרה:  פרס אניספילד-וולף (1949)  מסדר איקמנגה 
 
אלן סטיוארט פטון (באנגלית: Alan Stewart Paton;‏ 11 בינואר 1903 - 12 באפריל 1988) היה מחנך, סופר ופוליטיקאי דרום אפריקאי, שפעל רבות נגד משטר האפרטהייד במדינה. פסגת יצירתו הספרותית היא הנובלה "זעקי, ארץ אהובה" שמתארת את הבעיה הבין-גזעית בדרום אפריקה ואשר זיכתה אותו בהכרה בינלאומית.