stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דניאל סונג'אטה
תחילת חייו

סונג'אטה נולד וגדל באוונסטון, אילינוי, פרבר מצפון לשיקגו. הוא בנם המאומץ של ביל וקתרין קונדון, מוקדן במשטרה ועובדת זכויות אזרח. הוא נקרא על שמו של מלך מנדינקה סונדיאטה קייטה, מייסד האימפריה של מאלי. פירוש השם הוא "אריה רעב". נאמר לו שאמו הביולוגית הייתה נערה לבנה שברחה מהבית ואביו היה אפרו-אמריקאי. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון מאונט כרמל בשיקגו, שם שיחק בלם בשתי קבוצות פוטבול באליפות המדינה. לאחר שלמד באוניברסיטת פלורידה A&M, הוא קיבל תואר ראשון באמנויות מאוניברסיטת לואיזיאנה בלפאייט ותואר שני באמנויות יפות מתוכנית המשחק לתואר שני בבית הספר טיש לאמנויות באוניברסיטת ניו יורק.
קריירה

בשנת 2003, הוא זכה בפרס עולם התיאטרון על הופעתו הפורצת בברודוויי כשחקן בייסבול הומוסקסואלי של ליגת העל, שיוצא לציבור במחזה עטור הפרסים "Take Me Out", שגם זיכה אותו במועמדויות לפרס טוני ולפרס דרמה דסק.
ב-2002 סונג'אטה שיחק בתפקיד של מלח בחופשה ב"סקס והעיר הגדולה". הוא גילם את המשורר לנגסטון יוז בסרט "אח לאח" (אנ') ב-2004 ואת ג'יימס הולט, מעצב אופנה, בסרט "השטן לובשת פראדה" ב-2006.
הוא כיכב בתור הכבאי פרנקו ריברה בתוכנית הטלוויזיה "Rescue Me" (אנ'). במהלך קיץ 2007, הוא גם כיכב במיני סדרה "The Bronx is Burning" (אנ') בתור רג'י ג'קסון. הוא הופיע כפעיל כוחות מיוחדים בסרטו של כריסטופר נולאן "עלייתו של האביר האפל" ב-2012.
בשנים 2010–2011, הוא שיחק את האח איליי בסדרת הטלוויזיה "האנטומיה של גריי" וניהל מערכת יחסים עם ד"ר מירנדה ביילי (צ'נדרה וילסון).
החל מ-2013, הוא שיחק את סוכן ה-FBI פול בריגס ב"גרייסלנד". התוכנית בוטלה ב-2015 לאחר 3 עונות.
החל מ-2024 הוא מככב בסדרה "פוטנציאל גבוה" בדמות הראשית הבלש אדם קראדק, השותף של מורגן (קייטלין אולסון).
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1998 | הלילה השנים עשר | ולנטיין | סרט טלוויזיה |
| 2001 | יום כל הקדושים | כריסטוף מרסיר | סרט טלוויזיה |
| 2002 | באד קומפני (אנ') | קריו, סוכן CIA |  |
| 2004 | אח לאח (אנ') | לנגסטון יוז |  |
| 2004 | נואל | מרקו |  |
| 2004 | מלינדה ומלינדה | בילי ווילר |  |
| 2006 | השטן לובשת פראדה | ג'יימס הולט |  |
| 2009 | אקסיות לכל הרוחות | בראד |  |
| 2009 | 9/11 ההבדל הקטן | המספר |  |
| 2010 | At Risk | הבלש ווין גארנו | סרט טלוויזיה |
| 2010 | The Front | הבלש ווין גארנו | סרט טלוויזיה |
| 2010 | Weakness | אלכסנדרו |  |
| 2012 | הכל בשביל הכסף (אנ') | ריינג'ר |  |
| 2012 | אבודה (אנ') | פאורס |  |
| 2012 | Generation Um... (אנ') | צ'ארלס |  |
| 2012 | עלייתו של האביר האפל | קפטן ג'ונס |  |
| 2014 | Lullaby (אנ') | קצין רמירז |  |
| 2017 | Small Town Crime (אנ') | הבלש וויטמן |  |
| 2021 | Christmas...Again?! | מייק קלייבורן | סרט טלוויזיה |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2000 | D.C. | לואיס פרימם | תפקיד ראשי |
| 2000 | חוק וסדר: מדור מיוחד | שוטר יחידת פצצות | בפרק: "Remorse" |
| 2001 | כל ילדיי | זכרי פל | תפקיד ראשי |
| 2002 | סקס והעיר הגדולה | לואיס לירוי | בפרק: "Anchors Away" |
| 2002–2004 | חוק וסדר: מדור מיוחד | ברט טרבור | תפקיד חוזר: עונות 3–5 |
| 2003 | אד | דני מרטין | בפרק: "The Case" |
| 2004–2011 | Rescue Me | פרנקו ריברה | תפקיד ראשי |
| 2005 | חוק וסדר | קני טרמונט | בפרק: "Mammon" |
| 2006 | Love Monkey | דיאגו | תפקיד חוזר |
| 2007 | The Bronx is Burning | רג'י ג'קסון | תפקיד ראשי |
| 2008 | Great Performances | כריסטיאן דה ניובילט | בפרק: "Cyrano de Bergerac" |
| 2009 | שקר לי | אנדרו ג'נקינס | בפרק: "Blinded" |
| 2010 | רוק 30 | כריס | בפרק: "College" |
| 2010–2011 | האנטומיה של גריי | האח איליי | תפקיד חוזר: עונות 7–8 |
| 2012–2013 | סמאש | פיטר גילמן | תפקיד חוזר: עונה 2 |
| 2013–2015 | גרייסלנד | פול בריגס, סוכן בכיר של ה-FBI | תפקיד ראשי |
| 2016 | Notorious | ג'ייק גרגוריאון | תפקיד ראשי |
| 2017 | ממלכת החיות (אנ') | עורך דין פלילי | בפרק: "Betrayal" |
| 2018–2020 | מניפסט | דני | תפקיד חוזר: עונה1, אורח: עונה 2 |
| 2019 | האפי! | סימון | תפקיד חוזר: עונה 2 |
| 2020 | הבן האובד | קווינטון ווסלר | בפרק: "Internal Affairs" |
| 2020 | #FreeRayshawn | ניק אלוורז | תפקיד ראשי |
| 2020 | אזור הדמדומים (אנ') | בלש פיטר ריס | בפרק: "The Who of You" |
| 2020 | העמדה | קוב | בפרק: "The End" |
| 2021–2024 | כח ספר 2: רוח (אנ') | דנטה "מכה" ספירס | תפקיד ראשי: עונה 2, אורח: עונה 4 |
| 2022 | הדהודים | צ'ארלס "צ'ארלי" דבנפורט | תפקיד ראשי |
| 2023 | החברה שאתה מחזיק (אנ') | רוברט רנווי | בפרק: "All In" |
| 2024 | פוטנציאל גבוה | בלש אדם קראדק | תפקיד ראשי |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | מחזה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1998 | הלילה השנים עשר | ולנטיין |  |
| 2003 | Take Me Out | דארן למינג | פרס עולם התיאטרון מועמד - פרס טוני לביצוע הטוב ביותר של שחקן מצטיין במחזה מועמד פרס דרמה דסק עבור שחקן מעולה במחזה פרס דרמה דסק לשחקן מעולה במחזה |
| 2007 | סיראנו דה ברז'ראק | כריסטיאן דה נווילט |  |
| 2013 | מקבת' | מקדוף |  |
| 2014 | The Country House | מייקל אסטור |  |
| 2018 | ז'אן ד'ארק | דנואיס, ממזר של אורלינס |  |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרסים | קטגוריה | עבור | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005 | פרס סטלייט | פרס לווין לקאסט הטוב ביותר - סדרת טלוויזיה | "תציל אותי" | זכייה |
| 2008 | פרס NAACP Image | פרס תדמית NAACP לשחקן מצטיין בסרט טלוויזיה, מיני סדרה או ספיישל דרמטי | "הברונקס בוער" | מועמדות |
הערות שוליים

↑  "Daniel Sunjata". www.skiddnet.com. נבדק ב-7 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Finn, Robin (28 במאי 2003). "PUBLIC LIVES; Such a Realistic Portrayal, the Guys Ask Him Out". The New York Times. נבדק ב-14 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "NYU Graduate Acting Alumni". Gradacting.tisch.nyu.edu. 2011. אורכב מ-המקור ב-30 במאי 2012. נבדק ב-8 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Daniel Sunjata: 'My Ambiguous Ethnicity has Helped Me' | EURweb". EURweb (באנגלית אמריקאית). 2013-02-14. אורכב מ-המקור ב-19 בפברואר 2018. נבדק ב-2018-02-18. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Daniel Sunjata biography and filmography | Daniel Sunjata movies". Tribute.ca (באנגלית). נבדק ב-2018-02-18.
↑  "31 Famous Actors Who've Guest-Starred on 'Sex and the City'". www.backstage.com (באנגלית). 2015-10-06. נבדק ב-2020-05-27.
↑  "Daniel Sunjata to Join Cast of ABC's Grey's Anatomy | TheaterMania". www.theatermania.com (באנגלית אמריקאית). 15 בנובמבר 2010. נבדק ב-2020-05-25. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007344410605171  BNE: XX5263407  BnF: cb16259859d (data)  ISNI: 0000 0001 1492 8940  LCCN: no2006035900  MusicBrainz: 681d0f06-84d1-4eb2-9312-4d51a1affbcd  VIAF: 66221432   WorldCat (עם VIAF): 66221432
איטליה

.
אִיטַלְיָה (בשמה הרשמי: הָרֶפּוּבְּלִיקָה הָאִיטַלְקִית; באיטלקית: Repubblica Italiana, "רֵפּוּבְּלִיקָה אִיטַלְיָאנָה" ‏האזנהקובץ:It-Italia.ogg‏Ⓘ‏) היא מדינה בדרום אירופה, המכסה את רוב חצי האי האפניני, ואזורים נוספים. היא כוללת למעלה מ-20 איים, הגדולים שבהם הם סיציליה וסרדיניה. מצפון היא תחומה על ידי הרי האלפים, שם היא גובלת בצרפת, בשווייץ, באוסטריה ובסלובניה. בצפון-מרכז המדינה נמצאת המדינה הזעירה סן מרינו, ובמרכז המדינה, בתוך העיר רומא, נמצאת קריית הוותיקן. בשל צורתה הגאוגרפית המזכירה מגף היא מכונה "ארץ המגף".
איטליה היא מולדת העם האיטלקי.
היסטוריה > איטליה הקדם-רומית והאימפריה הרומית

בארץ שבה שוכנת היום המדינה התרחשו פעילויות אנושיות רבות-חשיבות בזמנים הפרה-היסטוריים, וברבים מחלקיה נמצאים אתרים ארכאולוגיים חשובים.
לפני התפתחות התרבות הרומית וכיבוש איטליה בידי רומא, שכנו באיטליה מספר עמים מקומיים, שזו הייתה ארץ מושבם לפחות מאז עידן הברונזה. מלבד העמים המקומיים כגון האטרוסקים או הלאטינים מייסדי האימפריה הרומית, התיישבו באיטליה בני יוון הראשונים, החל מהמאה השמינית לפנה"ס. מקומות התיישבותם היו בעיקר בסיציליה ודרום איטליה, והם קיימו סחר ענף עם תושבי איטליה ואגן הים התיכון כולו.
בין המאה הרביעית לפנה"ס למאה השנייה לפנה"ס חצי-האי האיטלקי אוחד תחת שלטון רומאי. לאחר הניצחון במלחמות הפוניות נגד קרתגו, האיים השכנים גם הם באו תחת שלטון רומי עד המאה השלישית לפנה"ס. במאה הראשונה לספירה שלטה המדינה הרומית באגן הים התיכון אך נקלעה לתהליך ארוך של שקיעת הרפובליקה בליווי מלחמות אזרחים עזות שבסופו השתנה משטרה למשטר קיסרות. במאה הרביעית לספירה האימפריה פוצלה לחצי מזרחי שבירתו קונסטנטינופול ומערבי שבירתו רומא. החצי המזרחי, המכונה האימפריה הביזנטית שרד כ-1,200 שנים, אך החצי המערבי התמוטט תוך כמה מאות שנים עקב סכסוכים פנימיים ופלישות שבטים גרמאנים.
בתוך האימפריה הזו צמחה הנצרות, שנהנתה מקידום מעמדה בתקופתו קונסטנטינוס, ובהמשך הפכה לדתה הרשמית של האימפריה, ובעקבות זאת של כל אירופה. הכנסייה הקתולית והאפיפיורים שעמדו בראשה השפיעו ושלטו על איטליה במשך מאות שנים, גם לאחר נפילת האימפריה הרומית במאה ה-5 לספירה.
היסטוריה > ימי הביניים

לאחר המאה החמישית, בזמן נדידת העמים הגדולה, חוותה איטליה מספר פלישות מבחוץ אשר חוללו בה הרס גדול. הראשונים שפלשו אליה היו השבטים הגרמאניים הברברים. כבר בשנת 488 נכבשה איטליה בידי שבט האוסטרוגותים הגרמאני, וב-555 בידי האימפריה הביזנטית. ב-568 כבשו הלנגוברדים הגרמאנים את רוב איטליה וב-774 סיפח קארל הגדול את מלכות הלנגוברדים לממלכת הפרנקים. תחת שלטון הפרנקים הוכנס הפיאודליזם לאיטליה והיא נחלקה לדוכסיות מורשתיות.
בשנת 827 כבשו האע'לבים את סיציליה, בשנת 828 פלשו הסרצנים לאיטליה[דרוש מקור], וכ־230 שנה מאוחר יותר (בשנת 1057) פלשו אליה הנורמנים וכבשו את הדרום ואת סיציליה. בשנת 1176 הביסו ערי לומברדיה את הקיסר פרידריך ברברוסה בקרב לניאנו, ובשנת 1183 הגיעו להסכם שלום המכונה שלום קונסטאנס ובו הכיר הקיסר בעצמאותן של ערי לומברדיה.
בצפון הצליחו באותה תקופה קיסרי גרמניה ליצור רוח של רגיעה באזור. מספר ערים איטלקיות ניצלו את המצב כדי להשיג עצמאות. מסוף המאה ה-11 ביקשו סוחרים רבים באיטליה שהתעשרו לצאת משעבוד האדונים הפיאודלים, ובמשך הזמן הצליחו לצבור כוח פוליטי ומדיני רב במספר ערים. המאבק לעצמאות רבה התחדש במאה ה-13 עם המאבק שבין האפיפיור לקיסר. ערים אלו ניצלו את המצב, הרחיבו את תחומי ריבונותן וחיזקו את מעמדן בכלכלת אירופה. במאה ה-14 נוצרו חיכוכים רבים בין הערים, ומוסד האפיפיורות חדל לפעול ברומא ועבר לפעול בדרום צרפת.
היסטוריה > הרנסאנס

ב-1348 פרצה מגפת המוות השחור שקטלה כשליש מאוכלוסיית איטליה. המגפה קירבה את קץ המשטר הפאודלי, והביאה לסדר החברתי והמבנה התרבותי של תקופת הרנסאנס. ההתאוששות מהאסון שגרמה המגפה הובילה לתחייה של ערים, המסחר והכלכלה, אשר עודדו תקופה של הומניזם ורנסאנס, הידוע בעיקר בשל ההישגים התרבותיים בתקופה זו. בתקופת הרנסאנס הייתה תחייה תרבותית, פילוסופית ואמנותית. הרעיונות שאפיינו את הרנסאנס מקורם בפירנצה של סוף המאה ה-13, ובמיוחד בכתביהם של הסופרים פטרארקה ודנטה וביצירותיו של האמן ג'וטו די בונדונה. הרנסאנס שהחל באיטליה התפשט בכל אירופה, ובמאות ה-15 וה-16 הפכה איטליה למרכז התרבות של אירופה, ואירעו בה התפתחויות רבות וחשובות בתחומי הציור, הפיסול והאדריכלות.
היסטוריה > שלטון זר ומלחמות נפוליאון

המלחמות האיטלקיות שהחלו בסוף המאה ה-15 הביאו לעשרות שנים של מתקפות צרפתיות על מדינות איטליה. עם סיומן, בשנת 1559 הייתה איטליה מחולקת למדינות שהיו בשליטה ישירה או עקיפה של ספרד ההבסבורגית. מלחמת הירושה הספרדית הביאה לשליטה אוסטרית על חלקים נרחבים של צפון איטליה. איטליה נותרה מחולקת לרפובליקות ולממלכות זעירות, תחת שלטון זר. איטליה סבלה ממעבר נתיבי הסחר מהים התיכון לאוקיינוס האטלנטי. התוצאה הייתה הידרדרות איטית במאות הבאות.
מגפות המשיכו להכות באיטליה מהמאה ה-14 ועד המאה ה-17. במגפה של 1575–1577 מתו כ-50,000 איש בוונציה. בחצי הראשון של המאה ה-17 קטלה המגפה 1,730,000 איש. בשנים 1629–1631 סבלה צפון איטליה מהמגפה הגדולה של מילאן, וב-1656 הכתה בנאפולי מגפה שגבתה את חייהם של 300,000 נפש.
נפוליאון בונפרטה פלש לאיטליה בשנת 1796 וייצב בה שלטון ממושך ורצוף במשך כ-18 שנים, למעט תקופה קצרה בשנת 1799 כשהאוסטרים והרוסים הצליחו להניס את הצבאות הצרפתים, אך תבוסה בקרב מרנגו הביאה לקץ השאיפות האוסטריות באיטליה עד קונגרס וינה. צרפת שלטה ישירות בחלקים נרחבים בצפון מערב איטליה, בצפון מזרח איטליה הוקמה "הרפובליקה האיטלקית" שהוחלפה לאחר מכן ב"ממלכת איטליה" שהתקיימה עד 1814. בעקבות נפילת נפוליאון השיב קונגרס וינה את הגבולות הישנים שחילקו את איטליה, והיוו רשת של מדינות זערוריות, הנשלטות באופן ישיר או עקיף בידי מעצמות אירופיות שונות, ובמיוחד אוסטריה.
היסטוריה > איחוד איטליה

בעקבות הרפובליקה האיטלקית שהקים נפוליאון, שהפכה מאוחר יותר לממלכת איטליה, התגברו באיטליה הנטיות הלאומיות. הכוחות העיקריים שתמכו באיחוד איטליה היו הקרבונארי, אגודות סודיות של בני המעמד הבינוני והאינטלקטואלים שנמשכו לרעיונות המהפכה הצרפתית, ומאידך מנהיגי ממלכת סרדיניה–פיימונטה, השמרנים יותר. מנגד עמדו האימפריה האוסטרית, שלא הכירה בקיומה של איטליה כישות פוליטית, והאפיפיור, שחשש מפגיעה בכוחה של הדת. הקרבונארי וקבוצות אחרות התקוממו כמה פעמים בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, אך דוכאו פעם אחר פעם בידי האוסטרים. ב-1848, כחלק מאירועי אביב העמים, היו התקוממויות נוספות באיטליה; קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, הכריז מלחמה על האוסטרים, אך הובס בקלות בידי כוחותיו של הגנרל רדצקי בקרב נובארה.
ב-1852 התמנה לראש ממשלת סרדיניה-פיימונטה קמילו דה קאבור, תומך נלהב באיחוד איטליה. הוא הבין שסרדיניה-פיימונטה לא תצליח להתמודד עם האוסטרים לבדה, ולכן כרת ברית עם נפוליאון השלישי קיסר צרפת. ב-1859 פרצה מלחמה בין הצדדים. בעקבות המלחמה עברה לומברדיה לידי סרדיניה-פיימונטה, אך אזור ונטו נותר בידי האוסטרים. ב-1860 סיפח קאבור את טוסקנה, מודנה ופארמה, שהשתייכו לאפיפיור. ניס וסבויה הועברו לצרפתים תמורת הסכמתם למהלך.
באותה שנה החלה התקוממות נוספת בסיציליה. ג'וזפה גריבלדי הפליג בראש כוח בן אלף מתנדבים לסייע להתקוממות. המורדים הצטרפו לכוח ובתוך חודשיים כבשו את כל סיציליה. גריבלדי חצה את מצר מסינה אל היבשת והתקדם צפונה, בתמיכתה של האוכלוסייה המקומית. המורדים נכנסו לנאפולי, אך לא יכלו להתמודד מול צבאו הסדיר של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות. לשם כך בא לעזרתו ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה-פיימונטה. בדרך לנאפולי גבר על צבאו של האפיפיור, שחשש עדיין מאובדן האוטונומיה שלו. למרות התנגדותו העיקשת נאלץ פרנצ'סקו להיכנע לאחר מצור ארוך, אך מאוחר יותר המשיך את מאבקו בלוחמת גרילה. ב-1861 הכריז ויטוריו אמנואלה על עצמו מלך איטליה. ואכן, למעט ונטו ורומא, הייתה כל איטליה תחת שלטונו.
ב-1866 התייצב ויטוריו אמנואלה לצידה של פרוסיה במלחמתה נגד אוסטריה. משניצחה פרוסיה במלחמה, הוענק לאיטלקים אזור ונטו, למרות כישלונותיהם הצורבים בשדה הקרב. באותה שנה ניסה גריבלדי לעלות על רומא, אך נבלם דווקא בידי ויטוריו אמנואלה, שהיה פרגמטי יותר, והעדיף לא להיכנס לסכסוך עם הצרפתים שהגנו על האפיפיור. ב-1867 ערך גריבלדי ניסיון נוסף, שנבלם בתבוסה לצבא האפיפיור ולצרפתים. רק ב-1870, כשהצרפתים היו עסוקים במלחמת צרפת–פרוסיה, נכנסו כוחותיו של ויטוריו אמנואלה לרומא, ושנה מאוחר יותר קבע אותה כבירת הממלכה האיטלקית החדשה.
היסטוריה > איחוד איטליה > מלחמת לוב

בראשית המאה ה-20 עקבה איטליה בקנאה אחר התחרות בין המעצמות הקולוניאליות על מושבות, והגיעה למסקנה שהגיעה השעה להגדיל את אוסף השטחים שלה מעבר לים. האימפריה העות'מאנית הייתה חלשה, קרועה במחלוקות מבית ומתמודדת עם מרידות באלבניה ובתימן, והמעצמות האחרות היו טרודות במשברים במרוקו. במשך השנים קיבלה איטליה הבטחות מבריטניה, מצרפת, מאוסטריה-הונגריה ומרוסיה, שהכירו באינטרסים המיוחדים שלה בשני המחוזות העות'מאניים בצפון אפריקה, קירנייקה וטריפולי (כיום בלוב). בספטמבר 1911 הציבה איטליה לאימפריה העות'מאנית אולטימטום ופלשה לצפון אפריקה תוך נקיטת שיטות אכזריות כדי לדכא את ההתנגדות הנרחבת במקום. המעצמות הגדולות האחרות לא רצו להתערב מחשש שירחיקו את איטליה לכיוון יריבותיהן. האיטלקים שילמו מחיר כבד על כיבושיהם, עם גירעון עצום בתקציב וכ-8,000 חיילים הרוגים ופצועים בשנה הראשונה לכיבוש. מחיר כבד שילמו גם תושבי לוב. תחת שלטון האיטלקים הידרדרה לוב והייתה למדינה נחשלת. התנגדות הלובים נמשכה עד שנות העשרים, אז קם מנהיג חדש לאיטליה, בניטו מוסוליני ששם קץ להתנגדותם בצורה אכזרית ובמחיר של חמישים אלף לובים הרוגים.
היסטוריה > איטליה הפשיסטית

במהלך מלחמת העולם הראשונה איטליה כרתה ברית עם צרפת ואנגליה נגד הקיסרות הגרמנית ואוסטרו-הונגריה, וב-23 במאי 1915 נכנסה למלחמה לצד מדינות ההסכמה. בתוקף ההסדר שלאחר המלחמה, איטליה קיבלה שטח אוסטרי לשעבר לאורך הגבול הצפון-מזרחי. ב–1922 הנהיג מוסוליני מנהיג המפלגה הפשיסטית את "המצעד על רומא": הפיכה שקטה שבה תפס את השלטון בפועל בעזרת הפעלת לחץ כבד על הממשל. ראש הממשלה ג'ובאני ג'וליטי[דרושה הבהרה] התפטר ופינה את מקומו למוסוליני, ששהה כל אותה עת במילאנו. ההפיכה התאפשרה במידה רבה בזכות תמיכתם של המלך ורבים מקציני הצבא, שסירבו להורות לצבא לפעול כנגד הפשיסטים. במהלך השנים הבאות חיסל מוסוליני את שאר המפלגות הפוליטיות באיטליה, צמצם את החירויות האישיות, והקים דיקטטורה פשיסטית שכונתה "מדינת הקורפורט".
ב–1929 חתם מוסוליני עם הוותיקן את הקונקורדאט, שבמסגרתו הנצרות הקתולית הפכה לדת המדינה. הוותיקן הפך למדינה עצמאית. כך קנה מוסוליני את אחדות העם האיטלקי ואף את תמיכת הקתולים מחוץ לאיטליה. בשנת 1935 החלה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. באפריל 1936 נכבשה הבירה אדיס אבבה, וקיסר אתיופיה היילה סלאסי נמלט. בעקבות המלחמה עלתה ההערצה כלפי מוסוליני לשיא, ואיטליה פרשה מחבר הלאומים בעקבות סנקציות שהוטלו עליה.
במלחמת האזרחים בספרד שפרצה ב-1936 תמכה איטליה הפשיסטית יחד עם גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית בגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו הפשיסטי, שנלחם בספרדים הדמוקרטים שנתמכו על ידי ברית המועצות הקומוניסטית. במלחמת העולם השנייה לחמה איטליה הפאשיסטית לצד מדינות הציר יחד עם גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית. באוקטובר 1940 פתחה במלחמת איטליה–יוון כאשר פלשה ליוון, ובמקביל ניהלה לצד הנאצים מלחמה בים התיכון ובצפון אפריקה כנגד בעלות הברית. עד שנת 1943 הובס הצבא האיטלקי בצפון אפריקה ובברית המועצות. בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה ב-1943, פיטר המלך את מוסוליני, אסר אותו ומינה את פייטרו באדוליו לתפקיד ראש הממשלה. בספטמבר 1943 חתם באדוליו על הסכם כניעתה ללא תנאי של איטליה, בניגוד לדעתה של גרמניה הנאצית, שמייד תפסה את רוב שטח הארץ ושחררה את מוסוליני, שהנהיג בצפון המדינה משטר קצר-חיים – הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. בעוד בעלות הברית, שנחתו בדרום, התקדמו צפונה בסדרת מבצעים שכונתה "הזירה האיטלקית", הוקמה מחתרת אנטי-פשיסטית פופולרית במשך שתי שנותיה האחרונות של המלחמה, שהטרידה כוחות גרמניים עד גירושם באפריל 1945, אז גם תפסו הפרטיזנים האיטלקים את מוסוליני ורצחו אותו ואת פילגשו.
היסטוריה > איטליה מסוף מלחמת העולם השנייה עד ימינו

ב-1946 נערך משאל עם (שבו, לראשונה באיטליה, הורשו גם נשים להצביע) שסיים את המונרכיה, ומועצה מחוקקת נבחרה לכתיבת חוקה לרפובליקה. הולדת הרפובליקה האיטלקית הייתה נתונה בדיון עמוק. במסגרת הסכם השלום של 1947 נערכו תיקונים קלים בגבול בין איטליה לצרפת, אזור הספר המזרחי הועבר ליוגוסלביה, והאזור מסביב לעיר טריאסטה הוכרז כטריטוריה חופשית. ב-1954 חולקה הטריטוריה בין איטליה ליוגוסלביה, בעיקרון לאורך הגבול בין האזורים. הסדר זה נעשה קבוע תחת אמנת אוזימו בין איטליה ליוגוסלביה שאושררה ב-1977 (ובימינו נדונה בין איטליה, סלובניה וקרואטיה). הסכם השלום קבע גם כי על איטליה לשחרר את הטריטוריות שמעבר לים שלה הנמצאות במזרח אפריקה – אריתריאה, סומליה, אתיופיה ולוב ובאיים מסוימים במזרח הים התיכון.
אף שאיטליה לא נהנתה מיציבות פוליטית, היו שנות ה-50 וה-60 שנים של צמיחה כלכלית מהירה ושל פריחת התרבות האיטלקית. בשנות ה-70 זועזעה איטליה מהתקפות טרור של הבריגדות האדומות משמאל ושל קבוצות פשיסטיות מימין, וכן גברה פעילות המאפיה והשפעתה על מערכות השלטון (תקופה זו מכונה "שנות העופרת"). בעקבות חשיפת שערוריות וגילוי קשרים בין פוליטיקאים למאפיה נפתחה בסוף שנות ה-80 מערכה לטיהור השחיתות ומאבק במאפיה.
בתחילת שנות ה-90 התחזקה הליגה הצפונית (הליגה הלומברדית), השואפת להתנתק מרומא ומהדרום העני.
איטליה נמנתה בין מייסדי ארגון נאט"ו והאיחוד האירופי, ובכך הצטרפה לתהליך הגובר של איחוד פוליטי וכלכלי של מערב אירופה, לרבות אימוץ האירו ב-1999.
במרץ 2020 התפרץ נגיף הקורונה באיטליה. זו הייתה התפרצות הקורונה הגדולה הראשונה מחוץ לסין, והיא גבתה את חייהם של מאות אלפי בני אדם.
פוליטיקה וממשל

איטליה היא רפובליקה דמוקרטית רב-מפלגתית. ראש המדינה הוא הנשיא, שנבחר אחת לשבע שנים וממנה את ראש הממשלה. ראש הממשלה הוא לרוב מנהיג אחת המפלגות הגדולות, שהצליח ליצור לעצמו קואליציה בפרלמנט. ראש הממשלה מתפקד כנשיא מועצת השרים (Presidente del Consiglio dei Ministri), שגם הם מתמנים על ידי הנשיא. ראש הממשלה והשרים מתחילים את כהונתם רק לאחר הצבעת אמון בפרלמנט.
על פי חוקת איטליה, פועל באיטליה פרלמנט (Parlamento) שמחולק לשני בתים: בית הנבחרים (Camera dei Deputati) והסנאט (Senato della Repubblica). המערכת הפוליטית באיטליה אינה יציבה: הממשלות נשענות על קואליציות רופפות ומרובות מרכיבים, וחילופי ממשלות בתוך שנה או שנתיים מתחילת כהונתן מתרחשים תדיר. פעמים רבות מחליפים ממשלות בלי לפזר את הפרלמנט. המפלגות הגדולות הן: הנוצרים הדמוקרטיים, ששלטו ברוב הממשלות שהוקמו מאז 1946, "פורצה איטליה" (קדימה איטליה), המפלגה הדמוקרטית (מפלגת שמאל-מרכז), והמפלגה הדמוקרטית של השמאל.
מערכת החוקים האיטלקית נבנתה על בסיס החוקים של האימפריה הרומית ושונתה על פי קוד נפוליאון במאה ה-19. שינוי נוסף בחוקים הונהג בעקבות החוקה האיטלקית וייסוד בית משפט חוקתי לאחר מלחמת העולם השנייה.
הפוליטיקה האיטלקית מושפעת ממתח בין האזורים החקלאיים העניים בדרום לבין הצפון התעשייתי והעשיר. בצפון המדינה זוכה לתמיכה מפלגת הליגה הצפונית, מפלגה ימנית בדלנית החותרת להקים מדינה עצמאית בשם פדניה בצפון.
בשנת 2016 נערך לראשונה משאל עם.
יחסי חוץ

איטליה הייתה מהמדינות המייסדות של הקהילייה האירופית – כיום האיחוד האירופי. איטליה התקבלה לאו"ם ב-1955, והיא גם חברה מייסדת של נאט"ו, חברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), גאט"ט/ארגון הסחר העולמי, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), מועצת אירופה והיוזמה המרכז-אירופית (CEI).
איטליה תומכת באו"ם ובפעולות הביטחון הבין-לאומי שלו. כוחות איטלקיים שותפים בכוחות לשמירת שלום של האו"ם בסומליה, מוזמביק, מזרח טימור, ואיטליה מספקת תמיכה לפעולות נאט"ו והאו"ם בבוסניה, קוסובו ואלבניה. בפברואר 2003 שלחה איטליה למעלה מ-2,000 חיילים לאפגניסטן במסגרת מבצע חירות מתמשכת. איטליה שלחה כוחות גם לעיראק במהלך מלחמת עיראק, והיא שותפה למאמצים לשיקום המדינה, אך בנובמבר 2006 הסיגה את כוחותיה הצבאיים וכיום היא מחזיקה רק עובדים הומניטריים ואזרחיים. באוגוסט 2006 שלחה איטליה 2,450 חיילים ללבנון במסגרת יוניפי"ל ככוח לשמירת השלום בעקבות מלחמת לבנון השנייה.
יחסי חוץ > יחסי איטליה וישראל

היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לאיטליה כוננו עם הקמת מדינת ישראל ב-1948. במשך השנים הקפידה איטליה לנהל מדיניות זהירה בנוגע ליחסיה עם ישראל, בעיקר מתוך רצון לרכוש את אמונן של מדינות ערב ולבסס לעצמה מעמד נכבד במזרח התיכון. שיתוף הפעולה המדעי עם איטליה החל בשנת 1971 עם חתימת הסכם מסגרת בין המדינות בתחום המדע. עם היבחרו של סילביו ברלוסקוני בשנת 2001 כראש ממשלת איטליה חלה התקרבות רבה בין ממשלות ישראל ואיטליה. ברלוסקוני עצמו הראה קרבה חסרת תקדים לראש הממשלה אריאל שרון ולממשלתו, ובביקורו בירושלים בשנת 2003, אף סירב להיפגש עם גורמי הרשות הפלסטינית ובכלל זאת עם היו"ר יאסר ערפאת. כמו כן הציע ברלוסקוני בשנת 2005 כי ישראל תצטרף לארגון נאט"ו, כדי ש"התקפה עליה מצד איראן תיחשב התקפה על אירופה כולה", כך לדבריו. ברלוסקוני היה המנהיג האירופי הראשון שדיבר בגלוי על האפשרות שישראל תצטרף לאיחוד האירופי. בכך הפכה איטליה לאחת הידידות הקרובות של ישראל בעולם. בנובמבר 2006, חברי פרלמנט איטלקים יצאו במסע עולמי להכנסת ישראל לאיחוד האירופי[דרוש מקור]. בשנת 2011 אמר ברלוסקוני כי לא יתמוך בהקמת מדינה פלסטינית. בשנים הללו גם השתפרו היחסים הצבאיים בין איטליה לישראל והמדינות אף החלו באימונים משותפים.
יחסי חוץ > יחסי איטליה וישראל > הסחר בין איטליה למדינת ישראל

איטליה חברה באיחוד האירופי, ולפיכך כל ההסכמים החתומים בין ישראל לבין האיחוד מחייבים גם אותה. בנוסף, ישראל ואיטליה חתומות על אמנה למניעת כפל מס, ועל הסכם מחקר ופיתוח משותף. בשנת 2010, עמד הייצוא על 1.2 מיליארד דולר, והייבוא על 2.4 מיליארד דולר. בשנת 2011 עמד הייבוא מאיטליה לישראל על כשלושה מיליארד דולר. נתונים אלו הפכו את איטליה לשותפת הסחר השביעית בגודלה בעולם עם ישראל, ושלישית באירופה. בין שתי המדינות יש סחר מגוון, החל מתחום התעשייה, שמתבטא בכך שלחברות ישראליות רבות יש נציגויות ופעילוּת באיטליה, ועד תחום התקשורת והמחשוב. חברות לדוגמה: חיפה כימיקלים, צ'ק פוינט, קומברס, ישקר.
צבא וביטחון

האחריות להגנתה של איטליה מוטלת על הכוחות המזוינים של איטליה, גוף ארבע-זרועי צבאי הכפוף למשרד ההגנה בממשלת איטליה. נכון לשנת 2010 משרתים בכוחות ההגנה 319,529 אנשים בשירות קבע ו-41,867 אנשי מילואים.
זרועות הכוחות המזוינים הם:
צבא איטליה
הצי האיטלקי
חיל האוויר האיטלקי
קרביניירי (משטרה צבאית ואחד הכוחות במשטרות איטליה הכפוף לכוחות המזוינים).
ההיסטוריה הצבאית של איטליה מתחילה בסוף המאה השישית לפני הספירה, מעת ייסודה של הרפובליקה הרומית ולאחר מכן בתקופת האימפריה הרומית, המשך בפלישות של ימי הביניים, בתקופת המלחמות האיטלקיות, עבור בימי איחוד איטליה ועד השתתפותה של איטליה במלחמות העולם ובמעורבותה במלחמת האזרחים בספרד וכיבושיה הקולוניאליים באפריקה. איטליה היא מהמדינות המייסדות של ברית נאט"ו ומשתתפת במשימות השונות של הארגון ובמשימות שמירת שלום של האו"ם.