stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן אמרי
לאחר המלחמה > יהדות וזהות

משפחתו של אָמֶרִי הייתה מנוכרת למקורותיה היהודיים, משפחה מתבוללת ונשואה בנישואי תערובת; ניכור זה, בהשפעת הכיבוש הנאצי, השפיע רבות על מחשבתו של אָמֶרִי. חוקי נירנברג, שאת תוכנם הכיר בעל פה, שכנעו אותו שגרמניה החליטה, למעשה, להוציא גזר דין מוות על כל היהודים. במסתו "על הכורח ואי-האפשרות להיות יהודי" מתמודד אָמֶרִי עם זהותו: "אם להיות יהודי פירושו אפוא מורשת תרבותית, השתייכות דתית, כי אז לא הייתי יהודי ולא אוכל להיות יהודי לעולם"). ואולם, חוקי נירנברג והשואה בעקבותיהם כפו עליו להיות יהודי, "בלי אלוהים, בלי היסטוריה, בלי אמונה משיחית-לאומית". כדבריו,
...לְגַּבַּי, להיות יהודי פירושו לחוש בתוכך את משא הטרגדיה של אמש. על אמת ידי השמאלית חקוק המספר של אושוויץ; קצר הוא לקריאה מן החומש ומן התלמוד, ובכל זאת יש בו מידע ממצה יותר. הוא אף מהימן יותר בתור נוסחת יסוד של הקיום היהודי. כשאני אומר לעצמי ולעולם, כולל ליהודים המחזיקים ביהדותם מטעמים דתיים ולאומיים, שאינם רואים בי אחד משלהם, כשאני אומר: 'אני יהודי', אני מתכוון בכך אל העובדות והאפשרויות המקופלות במספר של אושוויץ.
באותה מסה מגדיר אמרי את זהותו היהודית כטרגדיה שההיסטוריה כפתה עליו. הוא אינו יכול להיות יהודי אבל גם אינו יכול לברוח מזהותו זו. כשנשאל האם יעלה כעת לארץ ישראל הוא עונה שאין ביכולתו של אדם שלא מוצא מרכיבי זהות יהודית בילדותו להתחבר אליהם באופן אותנטי בבגרותו. בישראל הוא יהיה תלוש ומנוכר. נותרה לו רק האפשרות לדבוק בבדידותו ולהזדהות עם כל מי שלכוד באופן דומה בחווייתו כקרבן.
בדידותו של אמרי היא רב-ממדית. במסתו "העינויים", בקובץ הנ"ל מעיד אמרי על מכוות האש של העינויים בנפשו של המעונה שלא ניתנת למחיקה. המעונה לעולם נשאר מעונה. "מי שעונה, שוב לא ירגיש לעולם כבן-בית בעולם. את חרפת ההשמדה אי אפשר למחות. האמון בעולם שבחלקו כבר נותץ במכה הראשונה אבל בעינויים קרס לבסוף כל-כולו, לא ישוב עוד."
הבדידות של הפליט המגורש מביתו כרוכה באובדן הזהות הקולקטיבית. הבנתי, כותב אמרי, ש"הייתי אדם ששוב אינו מסוגל לומר 'אנחנו', ועל כן אמרתי 'אני' [...]". עוד שואל אמרי במסה זו "לכמה מולדת זקוק אדם?" והוא עונה "כמה שיותר". אין גדולה וברכה בהיות היהודי אזרח העולם ואיש של שום מקום. היהודי הנודד, התלוש, הוא אדם מקולל שנדון להיות חסר בית וחסר זהות. מי שאיבד את מולדתו וכל הכרוך בה "נהיה לאדם אבוד".
מותו

ז'אן אמרי התאבד ב-17 באוקטובר 1978 ממנת יתר של כדורי שינה.
שנתיים קודם לכן כתב ספר בשם "יד נשלחת בנפש - מסה על מוות מרצון" שעסק בהתאבדות.
ספריו שתורגמו לעברית

מעֵבר לאשמה ולכפרה: נסיונותיו של אדם מובס לגבור על התבוסה, תרגם מגרמנית: יונתן ניראד, עם עובד, 2000.
יד נשלחת בנפש - מסה על מוות מרצון, בתרגום נועה קול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021.
על ההזדקנות: מרד וכניעה, תרגום: ליאורה בינג היידקר, עריכה מדעית: עילית פרבר, הוצאת כרמל, 2022
לקריאה נוספת

אתיקה אחרי אושוויץ: הרהורים על "מעֵבר לאשמה ולכפרה" לז'אן אמרי, יואב אשכנזי, הוצאת כרמל, 2022
שתי פרספקטיבות של בדידות יהודית, תפיסת הגורל היהודי בהגותם של ג'ורג' שטיינר וז'אן אמרי, זהות יהודית, משה שנר, אוניברסיטת תל אביב - הפקולטה למשפטים, 2014, עמ' 357-392.
היהודי הגבולי: השואה בהגותו של ז'אן אמרי, בראשית הייתה השואה: הגות יהודית מתמודדת עם משמעות הקיום היהודי לאחר השואה. משה שנר, מאגנס, 2013, עמ' 267-286.
Yoav Ashkenazy,  The Death of Transcendence: Reflections on Jean Améry’s “At the Mind’s Limits”, Springer International Publishing, 2022
הערות שוליים

↑  מעבר לאשמה ולכפרה, עם עובד 2000, עמ' 205
↑  שם, עמ' 177.
↑  שם, שם.
↑  ראו גם: Jean Améry, At the Mind's Limits: Contemplations by a Survivor on Auschwitz and Its Realities. Indiana Holocaust Museum Reprint Series. Translated by Stella P. Rosenfeld and Sidney Rosenfeld. Indiana University Press (1998). p. 107
↑  D. G. Myers. Jean Améry: A Biographical Introduction, in: Holocaust Literature: An Encyclopedia of Writers and Their Work, ed. S. Lillian Kremer (New York: Routledge, 2002).
↑  Radical Humanism, ‏1984.
↑  בתוך קובץ המסות "מעבר לאשמה ולכפרה", עם עובד, תל אביב 2000.
↑  שם, עמ' 179.
↑  שם, עמ' 198.
↑  שם, שם.
↑  שם, עמ' 176
↑  שם, עמ' 178.
↑  שם, עמ' 93.
↑  שם, עמ' 100-101
↑  שם, עמ' 110-111
↑   עמרי הרצוג, שנתיים לפני ששם קץ לחייו כתב הפילוסוף ז'אן אמרי מסה מבריקה על התאבדות, באתר הארץ, 10 במרץ 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257621805171  PLWABN: 9810642413505606  BIBSYS: 90392936  BNE: XX1182103  BnF: cb12038119p (data)  CANTIC: a10040079  CiNii: DA00399307  GND: 118502549  ICCU: CFIV056678  ISNI: 0000 0001 2279 0881  LCCN: n80040359  MusicBrainz: 5d85da73-37a7-4ff2-8076-7ab46e5a7260  NDL: 00431398  NKC: jn19992000021  NLA: 35699124  NLK: KAC201001505  NSK: 000126005  NTA: 06832748X  RERO: 02-A000007364  SELIBR: 292619  SUDOC: 028572254  Trove: 1047805  VcBA: 495/22328  VIAF: 44315657   WorldCat (עם VIAF): 44315657 
9
לוח זיכרון בכניסה למחנה המעצר בגירס
המצבה על קברו של ז'אן אמרי
פאול סאליטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בדצמבר 1898 Lakiele, רפובליקת פולין 
 פטירה:  8 בינואר 1972 (בגיל 73) דיסלדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 
פאול סאליטר (בגרמנית: Paul Salitter;‏ 15 בדצמבר 1898, לקיילה, פרוסיה המזרחית, כיום פולין – 8 בינואר 1972, דיסלדורף) היה קצין משטרה גרמני שהדו"ח שלו על גירוש יהודי דיסלדורף לגטו ריגה הוא בין העדויות המצוטטות ביותר על גירוש יהודי גרמניה הנאצית בתקופת השואה.
ביוגרפיה

סאליטר נולד בפרוסיה המזרחית ועבד כפקיד לאחר לימודיו. בין השנים 1917–1919 היה אובר-פלדוובל (Oberfeldwebel) (סמל ראשון) בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. מאוקטובר 1919 היה שוטר בקניגסברג שבפרוסיה המזרחית ולאחר מכן היה קצין משטרה בדרגת סרן. הוא נישא ונולדו לו שני ילדים.
בתחילת התקופה הנאצית עזב סאליטר את הכנסייה האוונגליסטית (גר'), זרם של הכנסייה הפרוטסטנטית.
ביוגרפיה > במלחמת העולם השנייה

בשנת 1941 שירת סאליטר במחלקה S II (מחלקת כוח אדם) במשטרת דיסלדורף. ב-13 במרץ 1942 הושאל סאליטר ממשטרת דיסלדורף למשטרת ברסט-ליטובסק. לאחר מכן פעל במינסק עד 1944. ב-1944 פעל ביחידת השוצמאנשאפט (Schutzmannschaft, יחידת משטרה גרמנית) (אנ') "זיגלינד" (Sieglind) באלזס. בינואר 1945 מונה לשטורמבאנפיהרר באס-אס.
ביוגרפיה > במלחמת העולם השנייה > ארגון המשלוח ברכבת

על פי צו של המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA), המשטרה הייתה חייבת ללוות גירושים מהרייך, שהחלו באוקטובר 1941, בקומנדו המורכב מקצין אחד ו-15 אנשי צוות. את ההובלה מדיסלדורף לריגה ארגנה משטרת דיסלדורף. שומרי רכבת הגירוש לריגה היו סאליטר וקציני דיסלדורף. 1,007 המגורשים היהודים רוכזו בבית המטבחיים ובחצר הבקר העירונית בדיסלדורף. ההובלה החלה ב-11 בדצמבר 1941.
למחרת דיווחה משטרת דיסלדורף לאייכמן ולמפקד משטרת הביטחון והאס-דה בריגה, רודולף לנגה, כי "רכבת התובלה Do 38 יצאה מתחנת המוצא דיסלדורף-דרנדורף לכיוון ריגה עם סך של 1,007 יהודים שנותרו." שעת היציאה המדויקת דווחה כ-11 בדצמבר 1941, 10:45 בבוקר. בטלקס נכתב: "נוסעי הטרנספורט נושאים לחם, קמח וקטניות למשך 21 יום ואמצעי תשלום בסך 50,000 רייכסמארק ב-Reichskreditkassenscheine [מעין קבלות על אשראי, במארקים של הרייך השלישי]."
הרכבת הגיעה לריגה לאחר שלושה ימים. סאליטר כתב דו"ח בן תשעה עמודים על מהלך "פינוי היהודים לריגה";. הדו"ח הועבר ל-RSHA דרך משטרת המדינה (Stapo) של דיסלדורף. שמותיהם של 15 השוטרים האחרים המלווים מדיסלדורף אינם ידועים.
ביוגרפיה > במלחמת העולם השנייה > דו"ח סאליטר

סאליטר הוביל את הפיקוד על מלווי רכבת הגירוש DO 38 מ-11 עד 14 בדצמבר 1941. מיד לאחר שובו כתב דו"ח חסוי עבור אדולף אייכמן ורודולף לנגה, שבו תיאר את השילוח בפירוט.
יציאת הטרנספורט מתחנת שילוח הסחורות דיסלדורף-דרנדורף נקבעה לשעה 9:30 בבוקר, אך היהודים כבר "הוכנו" על רמפת הטעינה בשעה 4 לפנות בוקר. הרכבת כללה עשרים קרונות נוסעים ישנים מהמחלקה השלישית, קרון נוסעים אחד ממחלקה ב' עבור הליווי ושבעה קרונות סחורה עמוסים במטען.
ההעמסה בוצעה בשעה 9 בבוקר "בחפזון הגדול ביותר", וזו הסיבה שעל קרונות בודדים הועמסו עד 65 איש. בדרך מבית המטבחיים אל רמפת הטעינה ניסה יהודי לזרוק את עצמו מתחת לחשמלית ולהתאבד, אך נתפס במתקן הבטיחות של החשמלית ונפצע קל בלבד. יהודיה מבוגרת עזבה את רמפת הטעינה בלי לשים לב ונמלטה לבית סמוך. עובדת ניקיון הבחינה בה.
למחרת בבוקר בשעה 5:30 בבוקר הגיעה הרכבת לתחנת הגבול לאוגסצארגן (Laugszargen) ולאחר 15 דקות הגיעה לתחנה הליטאית טאורוגן (Tauroggen). משם, משך הנסיעה לריגה אמור היה להיות 14 שעות, אך לעיתים קרובות היו עיכובים בהמשך הנסיעה. בערב הגיעו לילגבה שבלטביה. החל שלג ואחריו כפור. הרכבת הגיעה לריגה בשעה 21:50, ושהתה בתחנת הרכבת של ריגה (אנ') שעה וחצי. ב-13 בדצמבר בשעה 23:35 הגיע השילוח לרמפה הצבאית בתחנת הרכבת סקירוטובה (Skirotowa). הרכבת עצרה ללא חימום. הטמפרטורה בחוץ הייתה 12 מעלות מתחת לאפס. זמן הנסיעה הכולל היה 61 שעות. הרכבת הועברה לשוטרים הלטבים בשעה 1:45 לפנות בוקר. כיוון שעתה היה חשוך ורמפת הטעינה קפואה, פריקת היהודים והעברתם לגטו, שהיה 2 ק"מ משם, הייתה אמורה להתבצע ביום ראשון בבוקר עם אור.
ביוגרפיה > במלחמת העולם השנייה > תיאורים נוספים

מספר ניצולים מהשילוח תיארו אותו. הדו"ח של הילדה שרמן-זנדר (Hilde Sherman-Zander), שנולדה במנשנגלדבאך ב-1923, הוא אחד הזיכרונות הידועים ביותר המתארים את גירוש דיסלדורף-ריגה. הוא שימש לסרט משנת 2007, "Ehe die Spuren verwehen" (לפני שהעקבות נעלמו), העוסק בהריסת חצר הסחורות לשעבר של דיסלדורף-דרנדורף. גם השורדת ארנה ואלק (Erna Valk) תארה את המסע הזה.
קיים דו"ח של קצין המשטרה וילהלם מורין, שליווה טרנספורט מדיסלדורף למינסק ב-10 בנובמבר 1941. רכבת זו עמדה ללא חימום עד שמונה שעות בכפור עז והגיעה ליעדה רק לאחר 96 שעות. יש רישומי יומן ששרדו מאת ברטולד רודנר, שגורש מברלין למינסק ב-14 בנובמבר 1941.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

באמצע 1945 יזמו שלטונות הכיבוש האמריקאים בגרמניה הליכי חקירה נגד סאליטר. מפקד המשטרה השעה אותו והוא שוחרר מהמשטרה ב-18 באוקטובר 1945 בהוראת הממשל הצבאי. בתהליך הדה-נאציפיקציה ב-1946, הופחתה חומרת הסיווג שלו כנאצי לשעבר, והוא הוגדר כ"פחות מופלל" (minderbelastet, ובתרגום חופשי – כזה שהעול עליו הופחת). ב-1951 הוגדר כ"חסיד [הנאצים]" (Mitläufer).
ב-1947 הגיש סאליטר בקשה להתקבל לעבודה וטען כי רק מילא את חובתו מאז שנכנס לתפקידו ב-1919. הוא הבטיח לעמוד לשירות המטרה בדמוקרטיה החדשה, "כפי שעשיתי תחת ממשלותיהם של וילהלם השני, אברט, הינדנבורג והרייך השלישי."
בשנות ה-60 ניסה סאליטר לחזור למשטרה אך נדחה. הוא טען שהיה עובד מדינה נאמן והצהיר כי אינו יודע דבר על רצח המגורשים. ב-1966 טען סאליטר במהלך חקירה שנודע לו רק משוטרי לטביה שהמוני יהודים נורים בריגה. עד אז – כך טען – הניח שהגירושים הם ל"יישוב מחדש".
ביוגרפיה > שימור הדו"ח

דו"ח סאליטר נמצא בספריית וינר בלונדון. אזכור ראשוני נעשה במחקר של קורט דוול (Kurt Düwell) משנת 1968. עותק הדו"ח והתיק האישי של סאליטר נמסרו ליד ושם באפריל 2008 על ידי ראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה יורגן ריטגרס ופקידים ממטה משטרת דיסלדורף. משלחת זו הייתה הקבוצה הראשונה של שוטרים גרמנים במדים שהשתתפה בטקס אזכרה רשמי ביד ושם. הקשר עם מטה המשטרה נוצר כבר בשנת 2007.
הערות שוליים

↑  Fernschreiben Nr. 13.165 vom 12. Dezember 1941 der Staatspolizeileitstelle Düsseldorf unter dem Aktenzeichen II B4/71.02/1300/41 / abgedruckt bei Gertrude Schneider: Reise in den Tod. Deutsche Juden in Riga 1941-1944. Dülmen 2008, מסת"ב 978-3-89960-305-7, S. 70f.
↑  רצח היהודים בריגה (בגרמנית) Jörg Wollenberg: Der Judenmord in Riga, auf HaGalil.
↑  Susanne Heim (Bearb.): Die Verfolgung und Ermordung der europäischen Juden durch das nationalsozialistische Deutschland 1933–1945 (Quellensammlung) Band 6: Deutsches Reich und Protektorat Böhmen und Mähren Oktober 1941–März 1943. Berlin 2019, מסת"ב 978-3-11-036496-5, 238.
↑  מסמך עדות של סאליטר, 1947, באתר יד ושם (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 6578 2675  LCCN: no2012017516  VIAF: 231975416   WorldCat (עם VIAF): 231975416
HD 115337

|  נתוני תצפית |
| --- | --- |
 קבוצת כוכבים:  ג'ירף
 סוג:  על-ענק
 בהירות נראית:  6.272
 סיווג ספקטרלי:  K0Ib
 עלייה ישרה:  13ʰ 12ᵐ 25.431ˢ מילי-שניות קשת בשנה
 נטייה:  ‏16.71″ ‏28′ ‏80°‏+ מילי-שניות קשת בשנה
 מאפיינים פיזיים
 בהירות מוחלטת:  0.345-
 מרחק:  680  שנות אור 208.49  פארסק
 רדיוס:  14.09 רדיוס שמש
 מהירות רדיאלית:  9.38- ק"מ לשנייה קילומטר בשנייה
 היסט:  4.81±0.41 אלפיות של שניות קשת
 
HD 115337 הוא על-ענק כתום הנמצא במרחק של 680 שנות אור (210 פארסק) מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים ג'ירף. הכוכב בעל בהירות נראית של 6.272 כך שניתן לראותו בעין בלתי מזוינת בתנאים מיטביים. הכוכב בעל בהירות מוחלטת של 0.345-.
ל-HD 115337 בן זוג שהוא כוכב מהסדרה הראשית לבן אשר עמום ממנו בהרבה.
119 בשור

| --- | --- |

 נתוני תצפית
 קבוצת כוכבים:  שור
 סוג:  על-ענק אדום
 בהירות נראית:  נעה בין 4.23 ל-4.54 (בדרך כלל :4.32)
 סיווג ספקטרלי:  M2Iab-Ib
 עלייה ישרה:  1.637±1.001 אלפיות שניית קשת בשנה
 נטייה:  −5.319±0.896 אלפיות שניית קשת בשנה
 מאפיינים פיזיים
 בהירות מוחלטת:  5.20-
 מרחק:  1,800  שנות אור 551.88  פארסק
 רדיוס:  600 רדיוסי שמש
 מסה:  8 מסות שמש
 עוצמת הארה:  פי 43,000 מהשמש
 טמפרטורה:  3,400 K
 מהירות רדיאלית:  23.75±0.44 קילומטר לשנייה, 23.75 קילומטר לשנייה
 היסט:  3.0607±0.5446 אלפיות של שניות קשת
 מתכתיות:  0.11 
 
119 בשור (119 Tauri וגם CE Tauri) הוא כוכב על-ענק אדום משתנה סדיר למחצה הממוקם בקבוצת הכוכבים שור.
עם רדיוס של 600 רדיוסי שמש, הכוכב הוא אחד מהכוכבים הגדולים הידועים לאנושות.
119 בשור בעל סיווג ספקטרלי של M2Iab-Ib ובהירות נראית של 4.32+.
הוא ממוקם במרחק של 1,800 שנות אור (550 פארסק) מכדור הארץ.
בהירותו של הכוכב נעה בין 4.23 ל-4.54 במשך 165 יממות.
הכוכב בעל מסה של 8 מסות שמש. טמפרטורת הכוכב היא 3,400 קלווין ועוצמת הארתו של הכוכב גדולה פי 43,000 מזו של השמש.
הבהירות המוחלטת של הכוכב היא 5.20-.
הוא הלך בשדות (פסל)

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  יגאל תומרקין
 תאריך יצירה:  1967 
 טכניקה וחומרים:  יציקת ברונזה (מהדורה של לפחות 3 עותקים)
 ממדים בס"מ
 רוחב:  48 ס״מ 
 גובה:  175 ס״מ 
 עומק:  46
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מוזיאון תל אביב לאמנות תל אביב-יפו שבישראל
 
"הוא הלך בשדות" (1967) הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין.
תיאור

הפסל, בגובה של 175 ס"מ, עשוי יציקת ברונזה, צבועה בחלקה, שהוכנה לפחות בשלושה עותקים. אחד מן העותקים נמצא באוסף מוזיאון תל אביב, עותק שני נמצא כיום באוסף פרטי של משרד עורכי הדין 'ליעד וטשטיין ושות׳' ועותק נוסף נמצא בעזבון האמן. ועותק נוסף, צבוע ברובו בצבע ירוק-חאקי, נמצא באוסף פרטי. לציין, כי יש הנוקבים במספר עותקים גדול יותר.
העבודה עשויה כאסמבלאז' המורכב מיציקות גופו של האמן בברונזה שחורה עם חלקי נשק, וצבועה בצבע אדום ולבן. הדמות, אשר מכנסיה מופשלים ואיבר מינה חשוף, מופיעה כחסרת זרועות, פיה פעור ומבטנה הקרועה מגיחים קני רובים וכן כדור פגז עגול. היא נועלת נעליים צבאיות גבוהות.
מקור שמו של הפסל, הוא בספרו של משה שמיר "הוא הלך בשדות" (1947), המתבסס בעצמו על שורות מתוך שירו של נתן אלתרמן - "האם השלישית ": "בני גדול ושתקן / ואני פה כותונת של חג לו תופרת / הוא הולך בשדות. הוא יגיע עד כאן. / הוא נושא בלבו כדור עופרת". דמותו של גיבור הספר, אורי, תרמה רבות לעיצוב דמותו של הצבר המיתולוגי, "יפה הבלורית והתואר". באותה שנה שבה נוצר הפסל (1967), עובד ספרו של שמיר לסרט בכיכובו של אסי דיין, לאחר שכבר הוצג פעמיים כמחזה על בימת התיאטרון.
העבודה מציגה דגם אלטרנטיבי לישראלי ההרואי ה"צבר". הטכניקה הפיסולית משלבת בין ביטוי אקספרסיבי עם צורות אמנותיות מודרניסטיות אשר זוהו עם תרבות מחאה ברוח אמנות הדאדא, הסוריאליזם והפופ ארט. הוא "מהווה תקדים להתרסה פוליטית, בעיקר בפן הגופני-פסיכולוגי שלה - וזאת תוך פנייתו אל יצירות ספרותיות ושימוש אינטנסיבי בגוף כמקום של מאבק, פגיעות, אלימות".
ב-30 באוקטובר 2021 נמכר עותק של הפסל במכירה פומבית בעבור 34,000 דולר (40,120 דולר כולל עמלות).
הערות שוליים

↑  עותק זה הוצג בתערוכה "נער הייתי וגם זקנתי - 50 שנות יצירה" בגלריה זיסמן בת"א, 26.2.2009-29.3.2009.
↑  למשל, גדעון עפרת מציין עותק מקור באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות ועוד חמישה עותקים נוספים. ראה: גדעון עפרת, יגאל תומרקין, הוצאת קרן לוין לאמנות ישראלית, 2019, עמ' 148 - 150.
↑  גינתון, אלן, "העיניים של המדינה": אמנות חזותית במדינה ללא גבולות, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1998, עמ' 28.
↑  ראו: הוא הלך בשדות, תירוש, מכירה פומבית 182 חלק א' אמנות ישראלית ובינלאומית, 30 באוקטובר 2021, פריט 110.
| יגאל תומרקין |
| --- | --- | --- |
| פיסול | שעון בארוקי (1957) • דיוקן האמן כלוחם צעיר (1965) • דיוקן האמן כפילוקטטס צעיר (1966) • אנדרטת השלום (1966) הכניסיני תחת כנפך (1966) • הוא הלך בשדות (1967) • סדרת האסטרונאוטים • מצפור ערד (1968) • קצבים (1969-1968) • עידן המדע (1969) • מלנכוליה (פסל) (1972) • גן שעוני השמש (1972) • התרחשויות (1972) • קיר רפלקטיבי (1978-1975) • השיר על האדמה (1978) • מחווה לרוברט קאפה (1985) • שבת של מכשפות (1988) • ?Macht Arbeit Frei ‏(1992) • שבעת עמודי החכמה שלי (1992) |  |
| ציור והדפס | פאניקה אודות מכנסיים (1961) • דיוקן עצמי 1975 (1975) • פייטה, פייר פאולו פאזוליני (1979) • קרב העיוורים והחזירה - להיינריך פון קלייסט (1979) • מחווה לקולנוע (1979) • שר היער - מחווה למישל טרונייה (1986-1985) • סוס העץ מיכאל (1987) |  |
| אנדרטאות | ביג צ'יף (1968) • אנדרטת הבקעה (1972) • אנדרטה לנופלים (אשקלון) (1972) • אנדרטה לשואה ולתקומה (1975) • אנדרטה לזכר חללי המשחתת אילת (1994) |  |
אופניים במשחקים האולימפיים

רוכבי האופניים הצרפתים לאון פלאמנג (מימין) ופול מאסון באולימפיאדת אתונה (1896). פלאמנג זכה במדליית הזהב במירוץ ל-100 ק"מ, ומאסון זכה במדליות זהב במרוץ ספרינט, מרוץ נגד השעון ומרוץ 10 ק"מ.
מרוץ הספרינט באולימפיאדת פריז (1900). במרכז: זוכה מדליית הכסף, הצרפתי פרננד סאנז
הרוכב האמריקאי מרקוס הארלי, שזכה ב-4 מדליות זהב באולימפיאדת סנט לואיס (1904), במהלך המשחקים
הרוכב הבריטי בנג'מין ג'ונס, שזכה בשתי מדליות זהב ומדליית כסף באולימפיאדת לונדון (1908), במהלך המשחקים
הרוכב הדרום אפריקאי רודולף לואיס, בדרך לזכייה במדליית זהב במרוץ אופני כביש נגד השעון באולימפיאדת סטוקהולם (1912)
נבחרת איטליה במירוץ מרדף קבוצתי, האלופה באולימפיאדת אנטוורפן (1920)
הצמדים ההולנדי (מימין) והבריטי בגמר מרוץ אופני טנדם באולימפיאדת אמסטרדם (1928)
הרוכב השוודי ברנט יוהנסון מנצח במרוץ אופני כביש באולימפיאדת מונטריאול (1976)
נבחרת ארצות הברית שזכתה במדליית ארד במרוץ נגד השעון באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
הרוכבת האוסטרלית אנה מירס, שזכתה בחמש מדליות, מהן שתי מדליות זהב, בין 2004 ל-2012
זוכי המדליות במרוץ אופני הרים באולימפיאדת בייג'ינג (2008). מימין: השווייצרי נינו שורטר והצרפתים ז'וליאן אבסלון וז'אן-כריסטוף פרו
הרוכבת הבריטית ויקטוריה פנדלטון מנצחת במרוץ קיירין באולימפיאדת לונדון (2012)
מרוצי אופניים נערכים במשחקים האולימפיים מאז חידושם בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה (1896). המרוצים הם מרוצי מהירות ואינם כוללים תחרויות קפיצה. באולימפיאדת טוקיו (2020) הוסף תחרות הרכיבה בסגנון חופשי. בראשית המשחקים נערכו מרוץ אופני כביש וחמישה מרוצי אופני מסלול. כיום, המרוצים כוללים חמישה סוגים:
מרוץ אופני מסלול - לגברים מאז אולימפיאדת אתונה (1896) (למעט אולימפיאדת סטוקהולם (1912)) ולנשים מאז אולימפיאדת סיאול (1988).
מרוץ אופני כביש - לגברים מאז אולימפיאדת אתונה (1896), וברציפות מאז אולימפיאדת סטוקהולם (1912), ולנשים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
מרוץ אופני הרים - לגברים ולנשים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996).
מרוץ אופני BMX (אנ') - לגברים ולנשים מאז אולימפיאדת בייג'ינג (2008).
אופני BMX בסגנון חופשי (אנ') - לגברים ולנשים מאז אולימפיאדת טוקיו (2020).
שיטת התחרויות

התחרויות כיום כוללות 10 מרוצי אופני מסלול (ספרינט אישי, ספרינט קבוצתי, קיירין, מרדף קבוצתי ואומניום, הכל לגברים ולנשים), 4 מרוצי כביש (מרוץ רגיל ומרוץ נגד השעון, לגברים ולנשים), שני מרוצי אופני הרים (לגברים ולנשים) ושני מרוצי אופני BMX (לגברים ולנשים)
שיטת התחרויות > אופני מסלול

במרוצי אופני המסלול רשאי להשתתף רוכב אחד (או נבחרת אחת) מכל מדינה.
מרוצי הספרינט כוללים שני שלבים מוקדמים, שבהם שני רוכבים מתחרים זה מול זה (או שלושה, אם יש מספר אי-זוגי של משתתפים). אחרי כל אחד מהשלבים יש שלב ניחומים, המקנה לרוכבים שהפסידו הזדמנות נוספת. משלב רבע הגמר ואילך נערכת ההתמודדות בשיטת נוקאאוט. המנצח בגמר זוכה במדליית זהב, המפסיד במדליית כסף, ושני המפסידים בחצאי הגמר מתחרים על מדליית הארד. בנוסף, נערכים מרוצי דירוג על מקומות 5 עד 8 ו-9 עד 12, שבהם מתחרים ארבעה רוכבים זה מול זה. בתחרות הקבוצתית משתתפות בסיבוב המוקדם 10 נבחרות בנות שלושה רוכבים כל אחת. 8 הנבחרות שהשיגו את התוצאות הגבוהות ביותר מעפילות לסיבוב הבא. שתי הראשונות בסיבוב זה מתחרות זו מול זו על מדליית הזהב, והשתיים שדורגו במקום השלישי והרביעי מתחרות על מדליית הארד.
במרוץ הקיירין מתחרים הרוכבים במקצים של שישה. שני הראשונים בכל מקצה מעפילים לחצי הגמר, והיתר ממשיכים למקצי ניחומים, המקנים להם הזדמנות נוספת. שלב חצי הגמר מורכב משני מקצים של שישה רוכבים. השלושה הראשונים בכל מקצה מעפילים לשלב הגמר, והיתר מתחרים על מקומות 7 עד 12.
במרוץ המרדף הקבוצתי מתחרות עשר נבחרות בנות ארבעה רוכבים. שמונה הנבחרות עם התוצאות הטובות ביותר מעפילות לשלב הבא. לאחר הסיבוב השני, ממשיכות שתי הנבחרות עם התוצאות הטובות ביותר לשלב הגמר, השתיים שדורגו במקום השלישי והרביעי מתחרות על מדליית הארד, והיתר ממשיכות למרוצי דירוג על מקומות 6-5 ו-8-7.
מרוץ האומניום כולל שישה מרוצים שונים. כל רוכב מקבל ניקוד בסיומו של כל מרוץ בהתאם לדירוג שלו באותו מרוץ (רוכב שסיים במקום השלישי מקבל 3 נקודות, רוכב שסיים במקום השביעי מקבל 7 נקודות, וכן הלאה). הרוכב שלאחר המרוץ השישי מספר הנקודות שלו הוא הנמוך ביותר, הוא המנצח.
שיטת התחרויות > אופני כביש

במרוץ אופני הכביש אין מגבלה על מספר המשתתפים מכל מדינה. מדובר במסלול ארוך, שאינו קבוע (באולימפיאדת לונדון (2012) היה אורכו 250 ק"מ לגברים ו-140 ק"מ לנשים), ועל כן נערך שלב אחד בלבד.
במרוץ נגד השעון רשאים להשתתף לכל היותר שני רוכבים מכל המדינה. גם מרוץ זה כולל שלב אחד בלבד, ואורך המסלול אינו קבוע. באולימפיאדת לונדון היה אורכו 44 ק"מ לגברים ו-29 ק"מ לנשים.
שיטת התחרויות > אופני הרים

במרוץ אופני הרים רשאים להשתתף לכל היותר 3 רוכבים מכל מדינה. המרוץ כולל שלב אחד בלבד, במסלול שאורכו אינו קבוע.
שיטת התחרויות > אופני BMX

בתחרות הגברים משתתפים 32 רוכבים, ולכל היותר שלושה מכל מדינה. בשלב מקדים מתחרים הרוכבים נגד השעון. בהתאם לדירוגם בשלב זה, הם מחולקים לארבעה מקצי רבע גמר, שבכל אחד מהם שמונה רוכבים. כל מקצה רבע גמר כולל חמישה סבבים. שני הרוכבים שדורגו ראשונים לאחר הסבב השלישי, מעפילים אוטומטית לחצי הגמר, ואינם נדרשים להתחרות בשני הסבבים הנותרים. לאחר הסבב החמישי, מעפילים לחצי הגמר שני רוכבים נוספים מכל מקצה. שלב חצי הגמר כולל שני מקצים של שמונה רוכבים. בכל מקצה נערכים שלושה סבבים, ובסיומם מעפילים ארבעת הראשונים לשלב הגמר. בשלב הגמר מתחרים שמונה רוכבים, והוא כולל סבב אחד בלבד.
בתחרות הנשים משתתפות 16 רוכבות, ולכל היותר שתיים מכל מדינה. גם כאן נערך שלב דירוג מקדים, אך לא נערך שלב רבע גמר, והשלב הבא הוא שלב חצי הגמר. שלב זה, וכן שלב הגמר, נערכים במתכונת דומה לזו של הגברים.
המשחקים האולימפיים לנוער

מרוצי האופניים הם חלק מהתוכנית של המשחקים האולימפיים לנוער מראשיתם. באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010) נערך מרוץ משולב של צוותים מעורבים שהורכב ממרוצי משנה בהתאם לסוגים השונים. כל צוות הורכב משלושה בנים ובת אחת. כל אחד משלושת הבנים נדרש להשתתף באחד מהמרוצים (הרים, BMX ומירוץ נגד השעון באופני כביש) בעוד הבת נדרשה להשתתף בשלושת המרוצים. כל שלושת הבנים נדרשו להשתתף במירוץ אופני הכביש. בסוף כל תת-מרוץ הרוכב קיבל ניקוד, שיכל להיות חיובי או שלילי. הצוות הזוכה במירוץ המשולב הוא הצוות עם מעט הנקודות.
באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014) המירוץ חולק לשני מרוצים נפרדים לבנים ולבנות. כל צוות מורכב משני רוכבים מאותו מגדר המתחרים יחדיו. כל אחד מחברי הצוות נדרש להשתתף בשני מרוצים כאשר רק אחד מחברי הצוות מתחרה (BMX, הרים, מרוץ נגד השעון באופני כביש ומירוץ פסילה ישירה באופני הרים). בנוסף, רק בתחרות הבנים, שני חברי הצוות נדרשים להשתתף במירוץ אופני הכביש. כמו כן, המירוץ המשולב של הצוותים המעורבים הורכב ממרוצי משנה באופני כביש ואופני הרים. כל צוות הורכב משני בנים ושתי בנות. כאשר בכל תת-מרוץ נדרשו להשתתף בן ובת מהצוות. עבור מדינות שהעפילו לאולימפיאדה רק צוות בנים או רק צוות בנות בוצעה הגרלה להרכבת נבחרות מלאומים מעורבים במירוץ. שינוי נוסף היה בשיטת הניקוד. בסוף כל תת-מרוץ חולק ניקוד חיובי, כאשר הצוות הזוכה במירוץ הוא הצוות עם מרבית הנקודות.
רוכבים ישראלים במשחקים האולימפיים

תשעה רוכבי אופניים ישראלים ייצגו את ישראל במשחקים האולימפיים. הנרי אוחיון ויצחק בן דוד היו הראשונים לעשות זאת, באולימפיאדת רומא (1960) והתחרו במרוץ אופני כביש. 56 שנים חלפו עד שייצגו את ישראל רוכבי אופניים נוספים, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). שני בלוך הייתה האישה הראשונה שמייצגת את ישראל בענף, אף היא במרוץ אופני כביש, ושלומי חיימי התחרה במרוץ אופני הרים. באולימפיאדת טוקיו (2020), ייצגו את ישראל שני רוכבי אופניים, בשלוש תחרויות. שלומי חיימי התחרה בשנית במרוץ אופני הרים, ועומר שפירא התחרתה במרוץ אופני כביש ומירוץ נגד השעון. באולימפיאדת פריז (2024) ייצגו את ישראל ארבעה רוכבי אופניים. תומר זלצמן במרוץ אופני הרים, איתמר איינהורן ורותם גפינוביץ במרוץ אופני כביש. הרוכב מיכאל יעקובלב היה הנציג הראשון של ישראל באופני מסלול במקצועות הספרינט והקיירין.
| אולימפיאדה | רוכב | תחרות | דירוג |
| --- | --- | --- | --- |
| רומא 1960 | הנרי אוחיון | מרוץ אופני כביש | מקום 39 |
| רומא 1960 | יצחק בן דוד | מרוץ אופני כביש | לא סיים |
| ריו דה ז'ניירו 2016 | שני בלוך | מרוץ אופני כביש | מקום 48 |
| ריו דה ז'ניירו 2016 | שלומי חיימי | מרוץ אופני הרים | מקום 29 |
| טוקיו 2020 | שלומי חיימי | מרוץ אופני הרים | מקום 33 |
| טוקיו 2020 | עומר שפירא | מרוץ אופני כביש, מרוץ נגד השעון | מקום 24, מקום 15 |
| פריז 2024 | מיכאל יעקובלב | מסלול - ספרינט, קיירין | ספרינט - שמינית גמר; קיירין - רבע גמר |
| פריז 2024 | תומר זלצמן | מרוץ אופני הרים | מקום 29 |
| פריז 2024 | איתמר איינהורן | מרוץ אופני כביש | מקום 62 |
| פריז 2024 | רותם גפינוביץ | מרוץ אופני כביש | מקום 77 |