stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולנטין פוירשטיין

| --- | --- |

 לידה:  18 בינואר 1885 ברגנץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  8 ביוני 1970 (בגיל 85) אינסברוק, אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  אוסטריה 
 השתייכות:  האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית   אוסטריה הרפובליקה האוסטרית הראשונה   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1906–1945 (כ־39 שנים)
 דרגה:   גנרל הכוחות ההרריים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה האוסטרית ה-3   מפקד הדיוויזיה ההררית ה-2   מפקד הקורפוס ה-70   מפקד הקורפוס ההררי ה-51
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל ולנטין פוירשטיין (בגרמנית Valentin Feurstein;‏ 18 בינואר 1885 – 8 ביוני 1970) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פוירשטיין נולד ב-18 בינואר 1885 בברגנץ, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1906 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הקייזר-יגר ה-2. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם פוירשטיין עם יחידתו, וב-15 במאי 1915 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פוירשטיין לצבא האוסטרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בספטמבר 1924 הועלה פוירשטיין לדרגת אוברסט לויטננט, ובסתיו 1928 הועלה לדרגת אוברסט. ב-25 ביוני 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה האוסטרית ה-3.
לאחר סיפוח הצבא האוסטרי לורמאכט, מונה פוירשטיין ב-1 באפריל 1938 למפקד הדיוויזיה ההררית ה-2, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פוירשטיין מפקד הדיוויזיה ההררית ה-2, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-22 במסגרת הארמייה ה-14. במהלך המערכה בנורווגיה לחם פוירשטיין עם הדיוויזיה שבפיקודו בטרונדהיים ובנרוויק, וב-4 במרץ 1941 הועבר לעתודת המילואים. ב-1 בספטמבר 1941 הועלה פוירשטיין לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, וב-25 בינואר 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-70 בנורווגיה. ב-15 באוגוסט 1943 מונה פוירשטיין למפקד הקורפוס ההררי ה-51 באיטליה, וב-12 באוגוסט 1944 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בינואר 1945 פרש פוירשטיין מתפקידו, ובאפריל 1945 נפל בשבי בעלות הברית.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בקיץ 1948 שוחרר פיירשטיין מהשבי. לאחר שחרורו התגורר פוירשטיין באינסברוק, עד למותו ב-8 ביוני 1970.
ז'אן דיוט וברונו לנואר

אנדרטה לז'אן דיוט ולברונו לנואר, רחוב מונטורגויל, פריז
ז'אן דיוט וברונו לנואר היו 2 גברים צרפתים שנעצרו והואשמו בעבירת מעשה סדום בפריז ב-1750, והם היו האחרונים שהוצאו להורג בצרפת בגלל מעשה סדום. ב-2014, הוקמה לוחית זיכרון בפריז במקום מעצרם.
היסטוריה

בשעות הלילה המאוחרות, ב-4 בינואר 1750, תפס שומר העיר שני גברים שקיימו יחסי מין ברחוב מונטורגויל (אנ'). שני הגברים היו ז'אן דיוט, בן 40, שעבד במעדנייה בסמוך לרחוב מונטורגויל, וברונו לנואר, בן 23, סנדלר. השומר עצר אותם וכלא אותם. מכתב האישום נמסר כי הם התנהגו ”בצורה מגונה ובלתי נתפסת”. לאחר מספר ימים, הסביר לנואר כי דיוט ניגש אליו והציע יחסי מין, שהוא מסכים, אך הם נקטעו על ידי שומר העיר. אחד משופטי בית המשפט השלום תיאר את ההאשמות נגדם ”[כ]ביצוע פשעים תקינים שאינם מאפשרים לנו לתאר בכתב”.
משפטם החל ב-11 באפריל 1750. הם נידונו למוות ב-27 במאי. הם נלקחו לכיכר העירייה של פריז, המקום הרגיל להוצאות להורג, ב-6 ביולי 1750. פשעם של 2 הגברים לא הוכרז בפני הקהל שנאסף בכיכר. ב-5 אחר הצהריים הם נחנקו ונשרפו למוות. המשפטן אדמונד בארבייר (אנ') ציין ביומנו כי העיכוב בביצוע גזר הדין גרם לו לחשוב שהעונש הוחלף. לדעתו היה עדיף לא להפנות את תשומת הלב להתנהגות זו בעונשים פומביים ”שאכן מלמדים את הצעירים את מה שהם לא יודעים עליהם כלום”.
הם היו האנשים האחרונים שנודעו שנגזרו עליהם עונש מוות בצרפת בגין מעשה סדום. חומרת עונשם הייתה לא טיפוסית מהתקופה, שבה הדיכוי של ההומוסקסואליות הלך ופחת. במקרה הנדיר של הוצאה להורג של מישהו שהואשם בגין מעשה סדום, הוא הורשע בעבירות חמורות אחרות, כמו רצח או אונס. באופן אופייני יותר, מעצרים בגין מעשי סדום גרמו למספר ימי מעצר ונזיפה, אולם המקרה של דיוט ולנואר הגיע בתקופה בה הרשויות היו צריכות להשמיע הצהרה דרמטית נגד ההומוסקסואלים ומוצאם מהמעמד הנמוך הפכו אותם למועמדים מתאימים. כפי שכתב בארבייר: ”לשני העובדים הללו לא היה שום קשר לאנשים הנבדלים, לא בבית המשפט ולא בעיר, ומכיוון שככל הנראה הם לא שמו אף אחד [בדרגה], דוגמה זו נעשתה ללא השלכות נוספות.”
צרפת סיימה את הפללת יחסי מין בין גברים ב-1791.
הכרה

מועצת פריז (אנ'), שהתקיימה ב-16 וב-17 במאי 2011, סיכמה כי פריז תשלם הומאז' לדיוט ולנואר. מחלקת התרבות בעיר החליטה להביע את רצון המועצה באמצעות לוח זיכרון, בחרה מיקום ופיתחה את הטקסט שלה.
ב-18 באוקטובר 2014, נחנכה לוחית זיכרון במדרכה של רחוב מונטורגויל בשביל לציין את אירועי 1750. הנוסח, כפי שהוסמך על ידי המחלקה לענייני תרבות בעיר, נכתב:
ב-4 בינואר 1750, ברחוב מונטורגויל בין רחוב סן-סובור לרחוב ביוראפיר הישן, ברונו לנואר וז'אן דיוט נעצרו. הואשמו בהומוסקסואליות ונשרפו בדה גרב ב-6 ביולי 1750. זו הייתה ההוצאה להורג האחרונה [בגין] מעשה סדום בצרפת. (פיסוק נוסף)
ראשת עיריית פריז, אן אידלגו, צייצה בטוויטר 2 תמונות לטקס הסרת הלוט עם הכיתוב ”הומאז' לברונו לנואר וג'ין דיוט, הזוג האחרון שהוצא להורג בגין היותם הומוסקסואליים”.
בקיץ 2018, כאשר פריז אירחה את המשחקים הגאים, לוחית הזיכרון תויגה והושחתה פעמיים. אדם שטען לזכותו בגין אחד מהמקרים טען שהוא הומו ושהוא שונא את כל הלהט"בים. הוא היה ידוע במשטרה כי ביצע שיחות טלפון מאיימות והיה קשור להתנגדות הפוליטית לנישואים חד-מיניים.
לקריאה נוספת

Lever, Maurice (1985). Les Bûchers de Sodome: Histoire des "Infâmes" (בצרפתית). Paris: Fayard. pp. 383–4.
הערות שוליים

1 2 3 4  Brossat, Ian (10 בינואר 2014). "Affaire Diot-Lenoir: Briser le Silence 250 Ans Plus Tard". L’Humanité (בצרפתית). ארכיון מ-2015-09-24. נבדק ב-19 באפריל 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Crompton, Louis (2009). Homosexuality and Civilization. Harvard University Press. pp. 449–50. ארכיון מ-2020-08-19. נבדק ב-2020-08-07.
↑  Sibalis, Michael David (1996). "The Regulation of Male Homosexuality in Revolutionary and Napoleonic France, 1789–1815".  In Merrill, Jeffrey; Ragan Jr., Bryant T. (eds.). Homosexuality in Modern France. Oxford University Press. p. 81. ארכיון מ-2020-08-19. נבדק ב-19 באפריל 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Blanning, T.C.W. (2007). The Pursuit of Glory: Europe, 1648-1815. Penguin. p. 82. ארכיון מ-2020-08-19. נבדק ב-19 באפריל 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  "Apposition d'une plaque commémorative..." (בצרפתית). Mairie de Paris: Direction des Affaires Culturelles. ארכיון מ-2020-08-19. נבדק ב-19 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  שדרת ביוראפייר עדיין קיימת, אך היא כבר לא חוצה את רחוב סן-סובר.
↑  Hommage à Bruno Lenoir & Jean Diot, dernier couple exécuté parce qu'homosexuel, Twitter (בצרפתית)
↑  "Paris: la plaque en hommage aux derniers condamnés pour homosexualité à nouveau vandalisée" (בצרפתית). Komitid. 6 באוגוסט 2018. ארכיון מ-2019-10-11. נבדק ב-19 באפריל 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Carez, Céline. "Plaque commémorative vandalisée à Paris: un suspect en garde à vue". Le Parisien (בצרפתית). ארכיון מ-2018-09-08. נבדק ב-19 באפריל 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
נוף לרחוב מונטורגויל, 2016
ז'ואן מנואל סראט

| --- | --- |

ז'ואן מנואל סראט (2007)
 לידה:  27 בדצמבר 1943 (בן 80) ברצלונה, ספרד 
 שם לידה:  ז'ואן מנואל סראט טרסה
 שם במה:  El Noi del Poble-Sec 
 מוקד פעילות:  ספרד 
 תקופת הפעילות:  1965 – דצמבר 2022 (כ־57 שנים) 
 סוגה:  נואבה קנסיון, פופ
 שפה מועדפת:  ספרדית, קטלאנית 
 חברת תקליטים:  סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, Edigsa, אריולה רקורדס, Novola 
 פרסים והוקרה:  Atlantida Prize (2014)  Hijo Adoptivo de Zaragoza (אוקטובר 2016)  Premio Nacional de las Músicas Actuales (2009)  Premio Internacional Mario Benedetti (2022)  מדליית הכבוד של הפרלמנט של קטלוניה (2007)  High Honour of the Generalitat Valenciana (2017)  Catalan Disc of the Year Award (1996)  איש השנה של האקדמיה הלטינית (2014)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מדריד (2006)  פרס התרבות הלאומי של קטלוניה (2023)  מדליית הזהב על הצטיינות באמנות יפה (ספרד) (1994)  Catalan of the year Award (2004)  הצלב הגדול של מסדר אלפונסו העשירי החכם (2021)  Premios Odeón  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הלאומית של רוסאריו  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פומפאו פברה  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו  מדליית הכבוד של ברצלונה  מסדר גבריאלה מיסטרל  אביר בלגיון הכבוד 
 jmserrat.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'ואן מנואל סראט (בקטלאנית: Joan Manuel Serrat;‏ נולד ב-27 בדצמבר 1943 בברצלונה) הוא זמר וכותב שירים קטלאני. סראט הוא אחד המוזיקאים הבולטים  במוזיקה המודרנית והפופולרית של קטלוניה וספרד.
ביוגרפיה

סראט החל את דרכו המוזיקלית בגיל 17, עת קיבל את הגיטרה הראשונה שלו, לה הקדיש את אחד משיריו המוקדמים, "גיטרה אחת".
בשנות השישים המוקדמות, סראט היה חלק מלהקת פופ, הוא ניגן יחד עם שותפיו ללימודים מבית ספרו בברצלונה, כאשר השירים העיקריים שהם ניגנו היו שירי הביטלס ושירים איטלקים מתורגמים לספרדית.
ב-1965, בעת ששר בתוכנית רדיו בשם "רדיוסקופ", המנחה סלבדור אסקמיז'ה עזר לו לחתום על חוזה הקלטה עם חברת  "אדיגסה", שם הוא הקליט והצטרף ללהקה. הופעתו הבימתית הראשונה של סראט נערכה ב-1967 בפלאו דה לה מוזיקה קטלנה. הופעה זו עזרה לו לבסס את עצמו כאחד האמנים החשובים בקטלוניה. שנה לאחר מכן ביקשה ספרד כי סראט יהיה נציגה לאירוויזיון 1968 בשירו "לה, לה, לה". אולם סראט ביקש לשיר בקטלאנית ודבר זה הפך לקונפליקט הראשון של סראט בנושא הפוליטיקה של השימוש בשפה בספרד הפרנקיסטית. הרשויות התעקשו על שירה בספרדית, אך סראט עמד בסירובו ולכן שלחה ספרד במקומו את הזמרת הספרדייה מסיאל.
שיריו של סראט הוחרמו ותקליטיו נשרפו ברחוב. הוא טס לדרום אמריקה והשתתף בפסטיבל, שם לקח את המקום הראשון עם השיר "פנלופה". ב-1969 סראט הוציא אלבום בו נכללו שירים מאת אנטוניו מצ'אדו, משורר ספרדי מוכר מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. אלבום זה הביא לו פרסום מידי בספרד ואמריקה הלטינית. אך ההחלטה שלו לשיר בספרדית ספגה ביקורת מצד קטלאניים. את בחירתו לשיר בשתי השפות, מה שגרר ביקורת משני צידי המתרס הפוליטי, הסביר: "אני שר טוב יותר בשפה שהם אוסרים עליי לשיר בה." עם זאת המשיך להיות פעיל פוליטי בולט נגד משטר הדיכוי של פרנקו.
לאחר מות פרנקו ב-20 בנובמבר 1975, יכל סראט לחזור לארץ הולדתו.
ב-1983 יצא בישראל תקליטו של דויד ברוזה האשה שאיתי, ובו שלושה שירים מאת סראט, שיהונתן גפן תרגם לעברית, ביניהם שיר הנושא. בעקבות הצלחת התקליט, בספטמבר 1984, הגיעה מנואל סראט, לסיבוב הופעות בישראל.
לאורך השנים, סראט קיים הופעות רבות והמשיך להוציא אלבומים. ב-2006 הוא הוציא לאור אלבום בשם "מו" האלבום הראשון שהוא השלים בקטלאנית בגיל 17.
כתב סראט דואט אותו שר עם הזמרת הישראלית אחינועם ניני.
נכון ל-2010, אלבומו האחרון הוא Hijo de la luz y de la sombra.
בשנת 2022 יצא למסע הופעות שאחריו הודיע על פרישה מהופעות חיות.
דיסקוגרפיה (מבחר) > אלבומים

1967: Ara que tinc Vint Anys
1968: Cançons Tradicionals
1969: Com ho fa el Vent
1969: La Paloma
1969: Dedicado a Antonio Machado, poeta
1970: Serrat IV
1971: Mediterráneo
1972: Vagabundear
1972: Miguel Hernández
1973: Per al meu Amic
1974: Canción Infantil
1975: ...Para Piel de Manzana
1976: Retratos
1977: Res no és Mesquí
1978: 1978
1979: Mi Niñez
1980: Tal com Raja
1981: En Tránsito
1983: Cada Loco con su Tema
1984: Fa Vint Anys que tinc Vint Anys
1984: En Directo
1985: El Sur También Existe
1986: Sinceramente Teu
1987: Bienaventurados
1989: Material Sensible
1992: Utopía
1994: Nadie es Perfecto
1996: Banda Sonora d'un Temps d'un País
1996: El Gusto Es Nuestro
1998: Sombras de la China
2000: Cansiones (Tarrés)
2002: Versos en la Boca
2003: Serrat Sinfónico
2006: Mô
2007: Dos Pájaros de un Tiro
2010: Hijo de la Luz y de la Sombra
2012: La orquesta del Titanic
2012: Serrat & Sabina En El Luna Park
2015: En Bellas Artes
הערות שוליים

1 2  Betto Arcos, Fans bid goodbye to Spanish music legend Joan Manuel Serrat on his farewell tour, NPR, ‏19 בנובמבר 2022
↑  במחאה על משפט הבאסקים מאות אנשי רוח ספרדיים עורכים שביתת־שבת, על המשמר, 14 בדצמבר 1970
↑  שמעון פרנס, הקלף הספרדי, כותרת ראשית, 9 במרץ 1983
↑  איציק יושע, האורגינל של ברוזה מגיע, חדשות, 10 בספטמבר 1984
מנואל סראט והאשה שאיתו, חדשות, 1 באוקטובר 1984
↑  מערכת וואלה!‏, מיוחד: אחינועם ניני בדואט עם חואן מנואל סראט, באתר וואלה, 18 באוגוסט 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007580224905171  BNE: XX1039640  BnF: cb139815410 (data)  CANTIC: a1015646x  GND: 11918317X  ICCU: UBOV118314  ISNI: 0000 0000 5923 9199  LCCN: n88106358  MusicBrainz: 64e96700-d880-452e-803d-e4d7628b0224  NTA: 133525074  SNAC: w62265bz  SUDOC: 144517450  VIAF: 29727012   WorldCat (עם VIAF): 29727012
חומצה בנזואית

| --- | --- |

חומצה בנזואית
 
 שם סיסטמטי:  Benzoic acid
 כתיב כימי:  C₇H₆O₂ 
 מסה מולרית:  122.12 גרם/מול
 מראה:  מוצק גבישי חסר צבע
 מספר CAS:  65-85-0
 צפיפות:  1.32 גרם/סמ"ק
 מסיסות:  0.34
 טמפרטורת היתוך:  122.4 °C   395.55 K
 טמפרטורת רתיחה:  249 °C   522.15 K
 מקדם שבירה:  1.504 
 חומציות:  4.21 ‏pKa
 
חומצה בנזואית היא  החומצה הקרבוקסילית הארומטית הפשוטה ביותר, המורכבת מקבוצת בנזן שלאחד מאטומי הפחמן שלה קשורה קבוצת קרבוקסיל. החומר הוא מוצק גבישי בטמפרטורת החדר ונוסחתו הכימית C6H5COOH.
החומצה הבנזואית משמשת כחומר שימור במזון. כתוסף מזון תסומן בקוד E210, מלחים של החומצה יסומנו כE211 (מלח הנתרן), E212 (מלח האשלגן) ו E213 (מלח הסידן). החומר מונע התפתחות עובש, שמרים וחיידקים.
מנגנון הפגיעה באורגניזמים הוא ספיחה של החומצה לתא ובעקבותיה ירידה ביכולת הפירוק האנאירובי של גלוקוז באמצעות האנזים פוספופרוקטוקינאז (phosphofructokinase). ב pH נמוך מ 5 (חומצי) מתקבל עיכוב של 95% בפרוק הגלוקוז. היעילות, תלויה בחומציות המזון ולכן משתמשים בחומצה ובמלחיה לשימור של מזונות חומציים כמיצי פירות המכילים חומצת לימון, משקאות מוגזים (שהם חומציים בשל הפחמן הדו-חמצני המומס בהם), חמוצים ומזונות חומציים אחרים. ריכוז אופייני של חומר השימור במזון : 0.05–0.1%.
ראו גם

תגובת קניצרו
ז'ואן מירו

| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1893 ברצלונה, ספרד 
 פטירה:  25 בדצמבר 1983 (בגיל 90) פלמה דה מיורקה, ספרד 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונז'ואיק 
 מקום לימודים:  Cercle Artístic de Sant Lluc 
 תקופת הפעילות:  1915–1983 (כ־68 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור, פיסול 
 זרם באמנות:  סוריאליזם מופשט
 הושפע על ידי:  Modest Urgell, Josep Pascó i Mensa 
 יצירות ידועות:  Miró Wall, The Farm, House with Palm Tree, Portrait of a Spanish Dancer, Interior, The Hunter (Catalan Landscape), Nord-Sud, Portrait of a Girl, אישה וציפור, Portrait of Vincent Nubiola, The Harlequin's Carnival, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  הצלב הגדול במסדר איזבלה הקתולית (1978)  מדליית הזהב של הז'נרליטט של קטלוניה (1978)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברצלונה (2 באוקטובר 1979)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הרווארד (1968)  פרס פלטרינלי (1978)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מורסיה (1983)  הצלב הגדול של מסדר אלפונסו העשירי החכם (1959)  אביר בלגיון הכבוד (1962)  מדליית הזהב על הצטיינות באמנות יפה (ספרד) (1980)  Gold Medal for Tourism Merit (1983) 
 בן או בת זוג:  Pilar Juncosa 
 חתימה:   
 
אישה וציפור (ברצלונה)
מוזיאון ז'ואן מירו בברצלונה
ז'ואן מירו אי פרה (בקטלאנית: Joan Miró i Ferrà; נכתב גם חואן על-פי ההגייה הספרדית; 20 באפריל 1893 – 25 בדצמבר 1983) היה צייר, פסל וקדר שנולד בברצלונה, קטלוניה, ספרד, והיה מהאמנים הגדולים של זרם הסוריאליזם המופשט. מירו פעל בשלוש ערים - פריז, ניו יורק וברצלונה וחי לא מעט על הקו בין שלוש ערים אלו, כששלושתן מחזיקות בחלק מיצירותיו המפורסמות.
ביוגרפיה

מירו גדל בשכונת ברי גוטיק שבברצלונה. הוא נמשך לקהילת האמנים שהתקבצה במונפרנאס ועבר לפריז בשנת 1919, שם פיתח את סגנונו הייחודי בהשפעת משוררים וסופרים סוריאליסטים. עבודותיו הסוריאליסטיות נחשבות מהמקוריות ביותר במאה ה-20.
ב-1926 שיתף פעולה עם מקס ארנסט. בעזרתו של מירו, יצר ארנסט את טכניקת הגרטאז' (grattage) - גירוד צבע יבש מהבד.
מירו נישא לפילר חונקוסה בפלמה דה מיורקה ב-12 באוקטובר 1929, ולזוג נולדה בת, דולורס, ב-17 ביולי 1931.
מירו היה מהרדיקליים ביותר מבין התאורטיקנים הסוריאליסטיים (מייסד הסוריאליזם אנדרה ברטון תיאר את מירו כ"הסוריאליסט ביותר מכולנו"), ובכמה מאמרים וראיונות החל משנות ה-30 הביע בוז לציור קונבנציונלי ואת רצונו "לרצוח" אותו לטובת אמצעי חדש להבעה.
אך יחד עם סגנונו הסוריאליסטי הקיצוני של מירו הוא הרבה להשתמש ב"עוגנים" בעבודותיו. הכוונה היא שאת מרבית עבודותיו הוא מבסס על אובייקט אחד או שניים ברורים וקלים לזיהוי (למרות השינוי המתבצע בהם). אובייקטים אילו מאפשרים למתבונן להבין יותר בקלות את נושא הציור. לרוב העוגנים של מירו הם דמויות של נשים, גורמי השמים ובעלי חיים. דוגמאות לעוגנים ביצירותיו של מירו בציור האישה המתרחצת (עוגן של דמות אישה, שיערה וירח). "האמהות" (עוגן של דמויות נשים) והארוחה אצל הנסיכה הקטנה (שדמות הילדה משמשת כעוגן).
בעשורים האחרונים לחייו האיץ מירו את עבודתו באמצעים שונים ויצר מאות יצירות קרמיקה, כולל 'חומת השמש' ו'חומת הירח' בבניין אונסק"ו בפריז. בין השאר הוא הכין גם ציורי חלון זמניים על זכוכית.
ב-1954 זכה בפרס ההדפס של תערוכת הביאנלה של ונציה, וב-1980 קיבל את מדליית הזהב לאמנויות היפות ממלך ספרד, חואן קרלוס הראשון.
למירו נודעה השפעה רבה על ציירי האקספרסיוניזם המופשט, ביניהם גורקי, פולוק, אידה קולמייר ורותקו. אולם ההשפעה לא הייתה חד-צדדית: החל משנות ה-60 ניכרה בציוריו של מירו השפעה חוזרת של אותם אמני המופשט האמריקאים, שהושפעו כאמור בתחילת דרכם ממירו עצמו. שלושת ציורי "כחול" משנת 1961, המוצגים במרכז ז'ורז' פומפידו בפריז, הם עדות מובהקת לכך.
אחת הסיבות לאהבה הגדולה של בני העיר ברצלונה למירו נעוצה בהתנהלותו הפוליטית ולאו דווקא האומנותית. מירו התנגד למשטר פרנקו ואף יצר יצירות מפורסמות הקורות תיגר על משטרו של הגנרל (כמו החקלאי הקטלני וכרזת "עזרו לספרד" שנועדה לעודד מתנדבים מכל העולם לבוא ולתמוך ברפובליקאים). אף על פי שידע שחייו בסכנה, ביקר מירו בברצלונה בזמן מלחמת האזרחים ואף לאחר ניצחון פרנקו, כדי לעודד את רוח בני העם הקטלוני.
בשנות חייו האחרונות העלה מירו על הכתב את רעיונותיו הפחות ידועים והרדיקליים ביותר, וחקר אפשרויות של פיסול בגז וציור בארבעה ממדים. מירו נפטר במיורקה, ונקבר בבית העלמין במונז'ואיק שבברצלונה.
כיום נמכרים ציוריו בסכומים של עד שמונה מיליון דולר. רבות מעבודותיו מוצגות במכון ז'ואן מירו בברצלונה.
בין יצירותיו הבולטות:
"אישה וציפור" (פסל סביבתי בברצלונה)
"מלחמת שוורים"
"קונסטלציה"
ציור קיר מקרמיקה בשדה התעופה של ברצלונה
גלריית פסלים

בנוסף לעיסוקו המרכזי כצייר, היה מירו גם פסל מוערך. ניתן להבחין בדמיון לא מבוטל בין סגנון פיסולו של מירו לבין סגנונו של הפסל הבריטי המפורסם הנרי מור.
מירו בסן פרנסיסקו
מירו במדריד
מירו בברצלונה
לקריאה נוספת

ז'ואן מירו 1893 - 1983, מאת: יניס מינק, הוצאת ספרי טאשן
הערות שוליים

↑  יונה פישר, מירו, חואן, ירושלים, תל אביב: האינצקלפדיה העברית, תשל"ג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265426905171  PLWABN: 9810591744005606  AAG: 2567  AGSA: 9915  BIBSYS: 90119623  BNC: 000070041  BNE: XX1720936  BnF: cb119162738 (data)  CANTIC: a10447829  CiNii: DA01239292  GND: 118582712  ICCU: CFIV028952  ISNI: 0000 0001 2099 0089  KulturNav: cee6a6fe-b871-4682-a541-5692302c8746  LCCN: n79038450  LNB: 000211004  MusicBrainz: 330e52a2-b9c2-489a-84bd-654124438366  NARA: 10581892  NDL: 00450172  NGV: 3363  NKC: jn20000701244  NLA: 35355358  NLG: 85469  NLK: KAC201763424  NSK: 000036335  NTA: 068854528  RERO: 02-A003598433  RKD: 56373  SELIBR: 205350  SNAC: w65c0rgj  SUDOC: 027031748  TePapa: 1568  Trove: 923451  ULAN: 500014094  VcBA: 495/4570  VIAF: 9850739   WorldCat (עם VIAF): 9850739
חן פיליפוביץ

חן פיליפוביץ (נולד בי"ז בתמוז ה'תשכ"ה, 17 ביולי 1965) הוא איש עסקים ואיש ציבור ישראלי. ראש מועצת הר אדר בין השנים 2013–2018 וחבר המועצה.
ביוגרפיה

פיליפוביץ נולד וגדל בירושלים. בנם של יעל לבית ויגוצקי ואלי פיליפוביץ. סב אמו, דוד ויגוצקי, נולד בירושלים בתקופת השלטון העות'מאני והיה המוכתר של מספר שכונות בעיר. סבו, שלמה פיליפוביץ, עלה מגרמניה ב־1929 ונהרג בפיגוע ברחוב בן יהודה בעיר, בפברואר 1948, בעת שהתנדב במשמר העם.
פיליפוביץ למד בתיכון 'אליאנס רנה קסין'. התגייס לצה"ל ב־1983 ושירת כחוקר מודיעין בחטיבת המחקר של חיל האוויר.
פיליפוביץ הוא בוגר לימודי התחדשות עירונית ותמ"א 38 בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית, תוכנית 'הכשרת דירקטורים בתאגידים מוניציפליים וציבוריים' וקורס 'ניתוח דוחות פיננסיים למנהלים' של המכללה למינהל. בנוסף הוא בוגר תוכנית 'הכשרת ראשי רשויות' באוניברסיטה העברית.
נשוי לעירית ואב לחמישה. מתגורר עם משפחתו ביישוב הר אדר.
קריירה עסקית

יחד עם רעייתו, עירית פיליפוביץ, הוא בעלים ומנכ"ל משותף בחברת 'נדל"ן בהתאמה אישית בע"מ', המעניקה ליווי להשקעות נדל"ן בישראל ומחוצה לה, גיוס הון וייעוץ משכנתאות. בעבר נקראה החברה 'ארכיבאית בע"מ' ועסקה בתחומי ייעוץ ארכיוני. בין השאר החזיקה החברה בחלק ממניות חברת 'ארכיב ירושלים בע"מ', עד למכירתה לקבוצת ממן ב־2 מיליון דולר.
בין השנים 2000–2010 שימש כבעלים ומנכ"ל משותף בחברה המשפטית 'שירותי המפעיל'.
באפריל 2018 החל לנהל את הסניף הישראלי של איגוד לשכות המסחר והתעשייה של קטוביץ, פולין. בפברואר 2021 היה בין מייסדי 'הפורום לטכנולוגיה ומדע פולין ישראל', העוסק בשיתופי פעולה בין חברות וארגונים משתי המדינות.
ראש מועצת הר אדר

ב־1999 עבר עם משפחתו ליישוב הר אדר והחל בפעילות ציבורית בקהילה ובוועדת החינוך של המועצה.
באוקטובר 2013 התמודד לראשות המועצה המקומית הר אדר. בבחירות ניצח את ענת כנפו וחיים מנדל שקד. כיהן בתפקיד עד נובמבר 2018. הוא מינה לראשונה מנהלת חינוך במועצה, ולאורך כהונתו מערך החינוך הורחב למצבו הגדול ביותר מאז קום היישוב. בית הספר היישובי הוכר על ידי משרד החינוך כבית ספר ייחודי[דרושה הבהרה] בתחום האמנות והמוזיקה, ונבנו כיתות לימוד חדשות.[דרוש מקור] במערך הגנים, לראשונה הוכרו חלקם כ'גני יער', והונגשו כיתות לימוד וגנים לצורך קליטת ילדים בעלי צרכים מיוחדים. הוקמה גם מחלקת ספורט במועצה, הורחב מערך החינוך הבלתי פורמלי והוכפלה היקפה של מחלקת הרווחה.
בנוסף, בתקופת פעילותו בוצעו השלמת[דרושה הבהרה] מבנה המועצה, בניית מרכז הספורט וחדר הכושר, הקמת מגרש מיניפיץ', מגרשי פטאנק ו"פארק לב היישוב", וכן הקמת בית העלמין. פיליפוביץ תגבר את קווי התחבורה הציבורית, וכן אישר וקידם תוכניות להרחבת הבנייה ביישוב.[דרוש מקור]
ב־2014 הוביל מטעם מרכז השלטון המקומי בישראל משלחת של צעירים וראשי רשויות מישראל לגרמניה, לשם יצירת קשרים מקצועיים ואישיים עם קולגות בערים השונות.
במאי 2018, עם פתיחת מסע הבחירות לרשויות המקומיות, נעצר ונחקר על ידי משטרת ישראל בחשד להטרדה מינית מילולית של מנהלת שפוטרה על ידו. בהמלצת המשטרה, התיק נסגר על ידי הפרקליטות מחוסר אשמה. בבחירות 2018 גבר יריבו של פיליפוביץ, חיים מנדל שקד. פיליפוביץ עודנו חבר מועצת הר אדר. מתמודד בבחירות לראשות המועצה המקומית הר אדר באוקטובר 2023.
הערות שוליים

↑  חברה בת של ממן רכשה את ארכיב ירושלים ב-2 מיליון דולר, גלובס, 06.11.05
↑  ראש מועצת הר אדר מגיב על ניסיון פיגוע ביישוב, חשבון הטוויטר של ערוץ 10, 20.10.18
↑  אהרן רבינוביץ, התיק נגד ראש מועצת הר אדר בגין הטרדה מינית נסגר מחוסר אשמה, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2018
ישי פורת, התיק נגד ראש מועצת הר אדר בחשד להטרדה מינית נסגר, באתר ynet, 15 באוקטובר 2018
יערה שפירא, ראש המועצה שנוקה מחשד להטרדה מינית מדבר, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 16 באוקטובר 2018
חן מענית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בדצמבר 1975 (בן 48) הזורע, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה 
 מעסיק:  גלובס 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  chenmaanit7
 
חן מענית (נולד ב-21 בדצמבר 1975) הוא עיתונאי ופרשן משפטי ישראלי, חבר הדסק המשפטי של עיתון הארץ.
ביוגרפיה

מענית נולד בקיבוץ הזורע, לגבי, מנהל ואוצר של מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח בקיבוץ, מחלוצי הצוללנים בחיל הים, ולד"ר שרה מענית, מזכירת הקיבוץ, מורה וחוקרת ספרות. למענית שלושה אחים.
את שנות התיכון העביר במוסד החינוכי "שומריה" בקיבוץ משמר העמק ואת שירותו בצה"ל עשה ביחידה באמ"ן. ב-2005 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת חיפה. בין השנים 2005–2006 התמחה אצל השופטת רעיה חפרי-וינוגרדוב בבית המשפט המחוזי בחיפה.
בשנים 2006–2008 עבד כעוזר הוראה של פרופ' פניה עוז-זלצברגר מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. בשנים 2007–2009 שימש עוזר משפטי בלשכת נשיא בית הדין האזורי לעבודה בחיפה, השופט רם כהן, שם כיהן בין היתר כמגשר-בפועל מטעם בית הדין לעבודה.
ב-2010 החל את עבודתו ככתב לענייני משפט ב"גלובס". ב-2012 מונה לפרשן, וב-2017 קודם לתפקיד ראש דסק התחקירים בעיתון. בין השנים 2012–2016 היה חבר ועד עיתונאי "גלובס", המשתייך לארגון העיתונאים בישראל. ב-2018 היה יוזם ושותף בצוות, בהובלת ד"ר תהילה שוורץ אלטשולר, שעמל על ניסוחו של קוד אתי לעיתון "גלובס".
מענית יזם מהלך בעיתון "גלובס" לקביעת כללים מיוחדים לאופן שבו יש לסקר אירועים פליליים. כללים אלו החלו להיות מיושמים ב-4 בספטמבר 2018. במסגרת המדיניות נקבע כי העיתון לא ישתמש בתמונות של אישים ממעצר אלא אך ורק בסיקור המעצר עצמו, או אם יש לכך הצדקה מיוחדת באישור עורך אחראי. גם בעת המעצר העיתון יקפיד על בחירת תמונות ששומרות על כבוד המסוקר. בכל פרסום הנוגע לחקירה מתנהלת יופיע "דיסקליימר" שידגיש את המיקום הרלוונטי בהליך השיפוטי (האם מדובר בחשדות בלבד/האם נערך שימוע/האם ניתן פסק דין וממתינים לגזר הדין וכו'), יובהר על ידי העיתון כי נשוא הסיקור נהנה מחזקת החפות, העיתון יפעל ככל הניתן לעדכן פרסומים קודמים באתר האינטרנט של "גלובס", ככל שאלה נגעו לאדם שזוכה, באופן שיאפשר לאדם את "הזכות להישכח" מחד ולא לשכתב את ההיסטוריה מאידך.
ביולי 2021, לאחר תריסר שנים בעיתון גלובס, החל לעבוד בדסק המשפטי של עיתון הארץ.
מענית כותב פרוזה וסיפורת, אשר במסגרתה כתב ספר ילדים. סיפורים פרי עטו התפרסמו בכתבי עת שונים. הסיפור "בגין מת" פורסם כ"סיפור מומלץ" במסגרת תחרות הסיפור הקצר של "הארץ" לשנת 2017.
מענית נשוי ללירז ואב לשלושה. מתגורר בקיבוץ הזורע.