stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניק קייב
דיסקוגרפיה > ניק קייב והזרעים הרעים - Nick Cave and the Bad Seeds

"From Her to Eternity" (1984)
"The Firstborn is Dead" (1985)
"Kicking Against the Pricks" (1986)
"Your Funeral... My Trial" (1986)
"Tender Prey" (1988)
"The Good Son" (1990)
"Henry's Dream" (1992)
"Live Seeds" (אלבום הופעה, 1993)
"Let Love In" (1994)
"Murder Ballads" (1996)
"The Boatman's Call" (1997)
"No More Shall We Part" (2001)
"Nocturama" (2003)
"Abattoir Blues/The Lyre of Orpheus" (2004)
"Abattoir Blues Tour" (אלבום הופעה, 2007)
"2008) "Dig!!! Lazarus Dig!!!)
"Push The Sky Away" (2013)
"Skeleton Tree" (2016)
"Ghosteen" (2019)
"Wild God" (2024)
ספריו

King Ink (1988)
And the Ass Saw the Angel (1989)
King Ink II (1997)
Complete Lyrics (2001)
The Complete Lyrics: 1978–2006 (2007)
The Death of Bunny Munro (2009)
The Sick Bag Song (2015)
Stranger Than Kindness, Nick Cave, Christina Beck, Darcey Steinke (2020)
The Little Thing, Nick Cave (2021)
Faith, Hope and Carnage, Nick Cave, Sean O'Hagan (2022)
ותרא האתון את המלאך, הוצאת גוונים, 2000
מותו של באני מונרו, הוצאת מודן, 2009
ג'קלין קנדי-אונאסיס

משפחת קנדי בעת חופשה ב-1963
נשיא ארצות הברית, ג'ון פ. קנדי, ורעייתו ג'קלין מגיעים לדאלאס, כמה שעות לפני רצח הנשיא
ג'קלין לי בובייה קנדי אונאסיס (באנגלית: Jacqueline Lee Bouvier Kennedy Onassis;‏ 28 ביולי 1929 – 19 במאי 1994) הייתה רעייתו של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי וכיהנה כגברת הראשונה של ארצות הברית בשנים 1961–1963.
ביוגרפיה

ג'קלין נולדה בעיר סאות'המפטון שבלונג איילנד, למשפחה ניו יורקית מהחברה הגבוהה. היא בתם של ג'ון ורנו בובייה השלישי (1891–1957) סוכן בורסה ממוצא צרפתי, ואשתו ג'נט נורטון לי (1906–1989), בתו של נשיא בנק. אמה היא צאצאית למהגרים מאירלנד שנמלטו מן המדינה בזמן "רעב תפוחי האדמה הגדול" במאה ה-19. אחותה היא לי רדזיוויל.
בשנת 1947 השלימה את לימודי התיכון, שאת חלקם בילתה בצרפת. במהלך לימודיה גילתה כישרון ללימוד שפות ושלטה בצרפתית ובספרדית באופן שוטף. לאחר אירוסין שלא עלו יפה לסוכן בורסה, פגשה בחבר בית הנבחרים ג'ון פ. קנדי במסיבה, לאחר שזכתה בתחרות כתיבה מטעם הירחון "ווג". השניים התארסו, ונישאו ב-12 בספטמבר 1953, בניופורט שברוד איילנד. לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים: ארבלה (נולדה ללא רוח חיים בשנת 1956), קרוליין בובייה קנדי (נולדה ב-1957), ג'ון פיצג'רלד קנדי הבן (1960–1999), ופטריק בובייה קנדי (מת בהיותו פעוט בשנת 1963).
ביוגרפיה > הגברת הראשונה

קנדי ניצח בבחירות לנשיאות בשנת 1960, וב-20 בינואר 1961 הושבע לתפקיד נשיא ארצות הברית. אחרי תקופת נשיאותו של אייזנהאואר, שאופיינה בתדמית אפורה של המוסד הנשיאותי, בלט הזוג הצעיר (ג'קלין קנדי הייתה בת 32 בעת כניסתה לתפקיד), שלו היו ילדים צעירים מאוד – אירוע לא שכיח באותו הזמן בבית הלבן.
לראשונה כלל הבית הלבן פעוטון, בריכת שחייה, חדר משחקים ובית עץ במדשאה. ג'ון קנדי הקפיד להצטלם כשהוא משחק עם ילדיו.
ג'קלין קנדי החליטה להפוך את הבית הלבן למרכז תרבותי, שייצג את ההיסטוריה האמריקאית. היא אספה חפצי אמנות ורהיטים עתיקים, וביצעה בבית הלבן שיפוצים נרחבים. בנובמבר 1961 הכריזה על הקמת ועדה היסטורית לשימור הבית הלבן, ואף כתבה ספר "הבית הלבן: מדריך היסטורי" שהיה לרב מכר. מכירות הספר סייעו במימון השיפוצים. ב-14 בפברואר 1962 ערכה לכתבי טלוויזיה סיור נרחב בבית הלבן, שמטרתו הייתה להסביר לציבור כי השיפוצים נעשים למטרה ציבורית, וכי הבית הלבן הוא יותר ממשכנו של הנשיא – מדובר בסמל להיסטוריה האמריקנית, ולגדולתה ועוצמתה של אמריקה. בנוסף לכך קנדי החלה מסורת לפיה הגברת הראשונה מעצבת מדי שנה עץ חג מולד בחדר הכחול שבבית הלבן ובוחרת נושא שילווה את העץ ויאפיין אותו.
הזוג הנשיאותי שידר סוג של זוהר שהיה עד אז נחלתם של כוכבי קולנוע בלבד. מעריצי קנדי כינו את הבית הלבן "קמלוט" על–שם טירתו האגדית של המלך ארתור ובין באי הבית הלבן היו משוררים, סופרים, מדענים, כוכבי קולנוע וספורטאים.
ג'קלין קנדי ליוותה את בעלה במסעות רבים אל מחוץ לארצות הברית, ונפגשה עם שועי עולם: שארל דה גול (אשר שיבח אותה על הצרפתית המעולה שבפיה, וידיעתה הנרחבת בהיסטוריה ובתרבות צרפת) והאפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, וכן נסעה בלוויית הנשיא לדרום אמריקה, קנדה, הודו ופקיסטן. במהלך המסע לצרפת התבדח קנדי כי "אציג עצמי לקהל – אני האיש שמלווה את ג'קלין קנדי לפריז, ונהנה מכל רגע".
הייתה זו חזות מבודחת וזוהרת, אך מתחתיה היה זרם עכור של טרגדיות אישיות. הנישואין בין בני הזוג היו רעועים כמעט למן ההתחלה, ולמעשה היו אמורים להסתיים בגירושין, אילולא נישאו השניים בחתונה קתולית. קנדי ניהל מספר קשרים עם נשים אחרות, וג'קלין קנדי הייתה ידועה בכך שאהבה ליטול סופי שבוע ארוכים, שהחלו כבר ביום רביעי והסתיימו ביום שני, בנפרד מבעלה. טרגדיה נוספת שהטילה את צילה על חיי הזוג קנדי הייתה מות בנם, פטריק, בהיותו בן מספר ימים, באוגוסט 1963.
ב-22 בנובמבר 1963, כאשר ליוותה ג'קלין קנדי את בעלה במהלך מסע למדינות הדרום נרצח הנשיא קנדי ובמקומו מונה לתפקיד הנשיא לינדון ג'ונסון.
ביוגרפיה > לאחר רצח קנדי

ג'קלין קנדי עברה עם ילדיה לניו יורק, שם ניהלה חיים הרחק מעין הציבור. ב-20 באוקטובר 1968 הכריזה על נישואיה לאיל הספנות היווני אריסטוטלס אונאסיס ועל כוונתה לעזוב את ארצות הברית, כיוון שלדעתה בני משפחת קנדי "מהווים מטרה" למתנקשים. הכרזה זו באה שלושה חודשים אחרי התנקשות נוספת בבן משפחת קנדי, שבה נרצח אחיו של ג'ון קנדי, רוברט קנדי.
הנישואים לאונאסיס (שעזב למען ג'קלין קנדי-אונאסיס את זמרת האופרה מריה קאלאס) לא עלו יפה, והזוג חי בנפרד במשך רוב הזמן. ב-15 במרץ 1975 הלך אונאסיס לעולמו, והשאיר לקנדי-אונאסיס ירושה נכבדה.
בעשרים השנים האחרונות לחייה שימשה קנדי-אונאסיס עורכת בהוצאה-לאור "דאבלדיי", וחייתה בניו יורק. בן זוגה בשנים אלו היה התעשיין וסוחר היהלומים הבלגי מוריס טמפלסמן. לאחר מותה מסרטן בשנת 1994, נקברה קנדי-אונאסיס לצד בעלה הראשון, הנשיא המנוח ג'ון קנדי בחלקת הקבר הנשיאותית בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שליד וושינגטון.
ראו גם

אן לואו
אבי קורן

| --- | --- |

 לידה:  16 ביוני 1945 ה' בתמוז ה'תש"ה המנדט הבריטי רמת גן, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  11 בפברואר 2021 (בגיל 75) כ"ט בשבט ה'תשפ"א ישראל פתח תקווה, ישראל
 שם לידה:  אבינעם קליינמן 
 מקום קבורה:  בית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא 
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1963–2021 (כ־58 שנים)
 שפה מועדפת:  עברית 
 פרופיל ב-IMDb
 
אבי קורן ושולה חן בהופעה (2013)
אבינעם (אבי) קורן (16 ביוני 1945 – 11 בפברואר 2021) היה פזמונאי, משורר, מחזאי, מתרגם, עיתונאי ותסריטאי ישראלי.
מספריו

אבינעם קורן (ליקט ותירגם), עומד לי על קצה הלשון: שירים אירוטיים, תל אביב: מתנא, תשל"ד. (בימת אנקור)
שלמה בר-שביט, אבי קורן (שמעו, זכרו, אספו, ערכו וכתבו), כל האולם במה: הסיפורים הקטנים מחיי התיאטרון, תל אביב: כנרת, 1991
ללא פקדון: שירים, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ט 1999
הערות שוליים

↑  עירית דותן (1974), באתר סטריאו ומונו
↑  מעריב אונליין, ‏"יוצר בחסד וחבר אמיתי": הכותב והפזמונאי אבי קורן הלך לעולמו בגיל 75, באתר מעריב אונליין, 11 בפברואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303297005171  ISNI: 0000 0000 6695 1619  LCCN: nr92013402  MusicBrainz: 5bc28ad5-c3a4-45b3-9f12-e07e79bf83ec  VIAF: 66331245   WorldCat (עם VIAF): 66331245
מאגר בית זית

| --- | --- |
מראה במאגר
 מידע כללי
 על שם:  בית זית 
 מיקום:  ליד בית זית, ישראל
 סוג:  אגם אגירה עונתי
 מידע נוסף
 נהר מזין:  נחל שורק 
 מקור לנהר:  נחל שורק 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל ישראל
 ערים:  מבשרת ציון
 קואורדינטות:  31°46′55″N 35°09′15″E﻿ / ﻿31.78194427°N 35.15416718°E﻿ / 31.78194427; 35.15416718
  (למפת ירושלים מוגדלת) מאגר בית זית(למפת ירושלים רגילה) מאגר בית זית(למפת הרי ירושלים רגילה) מאגר בית זית(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מאגר בית זית
 
מאגר בית זית הוא אגם עונתי מלאכותי השוכן בתוואי נחל שורק סמוך למושב בית זית בהרי ירושלים, כק"מ דרומית למבשרת ציון. הסכר והמאגר נבנו בשנות החמישים לשם החדרת מי הגשמים למאגר מי התהום מערבה אליו. גם כיום, לא ברור לאן מגיעים המים המחלחלים מהמאגר.
הסיבה לבניית המאגר

על מנת להעשיר את מי אקוויפר ההר המערבי נבנה סמוך לבית זית סכר גדול בערוץ נחל שורק (הגדול בנחלי הרי ירושלים המערביים), במטרה לחסום את זרימת המים, ולגרום להם לחלחל אל האקוויפר.
כישלון הפרויקט

במשך כמה חורפים יצר הסכר אגם מלאכותי גדול, ומימיו חלחלו כפי הצפוי, אלא שבדיקה שנערכה העלתה כי כמות המים הרבה שחלחלה לא השפיעה ואפילו במעט על מאזן אקוויפר ירקון תנינים. התברר כי המחקר ההידרולוגי והגאומורפולוגי באזור בו נבנה המאגר נעשה באופן רשלני ולקוי, ובעקבות כך ראו החוקרים כי אין התאמה בין קו פרשת המים הטופוגרפי ובין קו פרשת המים ההידרולוגי-גאולוגי; שיא הקימוט אינו תואם לשיא הטופוגרפי, ולכן קו פרשת המים ההידרולוגי עובר ממערב לקו פרשת המים (ראו שרטוט). לכן הועלתה ההשערה שהמים מחלחלים מזרחה לכיוון בקעת הירדן. בעקבות כך, מאגר בית-זית מוזכר לא פעם כדוגמה לכישלון תכנוני. עם זאת, כיום, יש הטוענים כי הפרויקט כלל לא כשל, אלא להפך, השיג את מטרתו, ושבגלל המבנה הגאולוגי המורכב של המקום, מעבר לתיאור הפשטני במופיע בשרטוט, החלחול הוא למרות הכל לאקוויפר המערבי.
החלטות לאחר מעשה

עם היוודע הסיבה לכישלון הפרויקט, הוחלט בכל זאת שלא להרוס את הסכר, כדי שמאגר המים יהווה לכל הפחות אטרקציה תיירותית בימות החורף. אכן, לאחר שיטפון הופך המקום למוקד טיולים ופיקניקים, עקב היותו האגם (גם אם מלאכותי) היחיד במרחב הרי ירושלים כולו. עם זאת, בשנים האחרונות ישנו לחץ הולך וגובר להסיר את הסכר, המונע את זרימתו הטבעית של נחל שורק, ופוגע במערכת העדינה של הצמחייה ובעלי החיים החיים בו. הלחץ נשען בין היתר על מקרי טביעה במאגר בשל שוליו הבוציים, ועל סכנת הפצת מחלות ממימיו העכורים בתחילת הקיץ, בעיקר בשל נחילי יתושים.
שימושים תיירותיים

בשנים האחרונות הוכשר בחלקו המזרחי של האגם מסלול אופניים, בין צומת כרם לצומת מוצא תחתית, המהווה חלק ממסלול סובב ירושלים. במקום תנועה ערה של מטיילים, ספורטאים ורוכבים, בעיקר בשבתות, ואף נצפו מספר כלי שיט קטנים במימי האגם. במהלך השנים הועלו רעיונות שונים לפיתוח תיירותי של האזור, אולם אלה נתקלו בהתנגדויות של תושבי היישובים הסמוכים לאגם.
מאגר בית זית בסוף החורף
מטיילים במאגר, חול המועד פסח
מאגר בית זית
מאגר בית זית ומושב בית זית
הערות שוליים

↑  ד"ר משה (מוזיק) גולדברג, סכר בית זית: החלום ושברו – ה"וַיְקַו לעשות ענבים ויעש באושים"?, באתר טבע הדברים, גיליון 229, ‏נובמבר 2014
↑  נועם דביר וקובי נחשוני, בן 22 טבע למוות בעת שחייה בסכר בית זית, באתר ynet, 12 בפברואר 2014
מאגר בית זית
תצלום אוויר של המאגר בסוף חורף 2006
מאגר בית זית גולש - ינואר 2022
לאן מחלחלים מי מאגר בית זית? במשך שנים נטען ששיא הקימוט אינו תואם לשיא הטופוגרפי, ולכן קו פרשת המים ההידרולוגי עובר ממערב לקו פרשת המים, כמתואר בשרטוט. ולכן הועלתה ההשערה שהמים מחלחלים מזרחה לכיוון בקעת הירדן. כיום, יש הטוענים כי הפרויקט כלל לא כשל, אלא להפך, השיג את מטרתו, ושבגלל המבנה הגאולוגי המורכב של המקום, הרבה מעבר לתיאור הפשטני במופיע בשרטוט, החלחול הוא למרות הכל לאקוויפר המערבי
ג'פרי אלכסנדר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 במאי 1947 (בן 77) מילווקי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Jeffrey C. Alexander 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מנחה לדוקטורט:  טלקוט פרסונס, רוברט נילי בלה 
 מוסדות:  אוניברסיטת ייל 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים 
 צאצאים:  ארון אלכסנדר-בלוך 
 
ג'פרי צ'ארלס אלכסנדר (באנגלית: Jeffrey C. Alexander; נולד ב-30 במאי 1947) הוא סוציולוג אמריקאי, המוכר הן בשל פיתוחו של תאוריית הנאו-פונקציונליזם והן בשל עבודתו בתחום הסוציולוגיה התרבותית.
קריירה

בשנת 1969 קיבל אלכסנדר תואר בוגר מאוניברסיטת הרווארד ובשנת 1978 קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הוא לימד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס משנת 1974 ועד 2001, אז עבר לאוניברסיטת ייל שבקונטיקט. באוניברסיטת ייל הוא מחזיק בקתדרה ע"ש ליליאן שבנסון סיידן ומכהן כאחד ממנהלי המרכז לסוציולוגיה תרבותית.
אלכסנדר חיבר עשרה ספרים וערך עשרים ושניים (חלקם בשיתוף עם הוגים אחרים). הוא היה אחד מעורכי כתב העת "Sociological Theory" וכיום הוא אחד מעורכי כתב העת "American Journal of Cultural Sociology".
ניאופונקציונליזם

בסוציולוגיה, המונח ניאופונקציונליזם מתייחס להחייאתה ועדכונה של הגותו של הסוציולוג טלקוט פרסונס על ידי ג'פרי אלכסנדר והוגים אחרים. לדידו של אלכסנדר, לניאופונקציונליזם חמישה מאפיינים מרכזיים:
הניסיון ליצור סוג חדש של פונקציונליזם שהוא רב ממדי ומנתח את המערכת החברתית הן ברמת המיקרו והן ברמת המאקרו.
הרצון להטות את הפונקציונליזם לכיוון הסוציולוגיה הביקורתית ולדחות את האופטימיות של פרסונס לגבי המודרנה.
התמיכה בדמוקרטיה כמערכת הפונקציונלית ביותר עבור חברות מודרניות.
הכללת תפיסות של קונפליקט בניתוח הפונקציונליסטי (אשר באופן מסורתי לא עסק בקונפליקט חברתי).
הדגש על חוסר-ודאות בקרב שחקנים חברתיים ועל חופש היצירתיות המיוחס להם.
בעוד שפארסונס ראה את הפעולות כמושגים אנליטיים, אלכסנדר הגדיר פעולה כתנועתם של אנשים חיים, נושמים, וקונקרטיים, בעודם מפלסים את דרכם דרך חלל וזמן. בנוסף, הוא טען שכל פעולה מכילה מימד של רצון חופשי, ובכך הוא למעשה פתח את הפונקציונליזם לעיסוק בנושאים אשר לרוב העסיקו חוקרים מגישות אחרות, כגון גישת האינטראקציה הסימבולית.
המפנה התרבותי וה"תוכנית החזקה"

החל משנות השמונים המאוחרות, עבודתו של אלכסנדר החלה לנטות לכיוון הסוציולוגיה התרבותית. היבט מרכזי של מפנה תרבותי זה היא מעבר מעיסוק בכתביו של פרסונס ובפונקציונליזם מבני לכיוון קריאה מחודשת של עבודותיו המאוחרות של אחד מאבות הסוציולוגיה, אמיל דורקהיים, בהן החל דורקהיים לחקור מערכות תרבותיות. עבודתו של דורקהיים בנושא הצורות הראשוניות של הדת הייתה בעלת חשיבות מכרעת עבור הגותו של אלכסנדר, משום שבעבודה זו מנתח דורקהיים את הדרכים שבהן ייצוגים קולקטיביים (סמלים, טקסים, וכיוצא בזה) מתפתחים ופועלים ואת תפקידיהם של ריטואלים בשמירה על הלכידות החברתית וייצוגם של ערכים ונורמות לקהילה. אלכסנדר מתמקד בטענתו של דורקהיים כי תהליכים דתיים אשר נצפים בחברות שבטיות ממשיכים להתרחש—אם כי בדרכים אחרות—בחברות מודרניות. גם אם חברות מודרניות מאמינות שהן רציונליות וחילוניות, אלכסנדר טוען כי החיים האזרחיים בתוכן רוויים בייצוגים קולקטיביים, בקשרים רגשיים חזקים ובנראטיבים אשר—בדיוק כמו בחברות השבטיות—"מספרים" לחברה מה היא מאמינה שהיא ואילו ערכים היא מקדשת.
אלכסנדר מבחין בין הסוציולוגיה של התרבות (או סוציולוגיית התרבות) לסוציולוגיה תרבותית. הסוציולוגיה של התרבות מתייחסת לתרבות כאל המשתנה התלוי—כלומר, כאל תוצר של גורמים שאינם תרבותיים, כגון הכלכלה, פוליטיקה אינטרסנטית, וכדומה—בעוד שסוציולוגיה תרבותית רואה בתרבות כבעלת אוטונומיה מסוימת ומתמקדת יותר במשמעויותיהם של תהליכים חברתיים עבור חברות ושחקנים. במילים אחרות, הסוציולוגיה התרבותית ע"פ אלכסנדר מניחה שרעיונות ותהליכים סמליים יכולים להשפיע באופן בלתי תלוי על מוסדות חברתיים, על הכלכלה, על הפוליטיקה, ועל התרבות עצמה. בכך אלכסנדר מבחין את הסוציולוגיה התרבותית מהסוציולוגיה של פייר בורדיה, אשר גם היא עוסקת בתרבות אך מזווית אחרת. בעוד שהסוציולוגיה של בורדיה נוטה לראות בתהליכים תרבותיים כמשוקעים במאבקי כוחות ובסופו של דבר באי שוויון, הרי שאלכסנדר מניח שאי שוויון אינו בעל השפעה דטרמיניסטית על התרבות. את תוכנית המחקר שנבעה ממפנה תרבותי זה בחשיבתו מכנה אלכסנדר "התוכנית החזקה". ל"תוכנית החזקה" מספר תחומי עניין:
המפנה התרבותי וה"תוכנית החזקה" > טראומה תרבותית

למרות שעיסוקו הישיר של אלכסנדר בטראומה הגיע לשיאו בשנות האלפיים עם ספר מאמרים שלו ושל חוקרים אחרים כגון רון איירמן, ברנהרד גיזן, ניל סמלסר ופיוטר שטומפקה, שני מאמרים שפרסם קודם לכן מדגימים את הגותו בנושא.
במאמר הראשון, אלכסנדר מראה שהשואה לא נתפסה מיד בחברה האמריקאית כהתגלמותו של הרוע האולטימטיבי, כפי שהיא נתפסת היום. באופן הנוגד את האינטואיציה, כאשר החדשות מאירופה החלו להגיע לתקשורת האמריקאית, הציבור תפס את מחנות ההשמדה כחלק משאר תחלואי המלחמה, ולא נתן להם מעמד יוצא דופן. רק לאחר תהליך ארוך של מתן משמעות ומיסודה על ידי קבוצות של אקטיביסטים (יהודיים ואחרים) בארצות הברית, הפכה השואה לסמל הבלתי מעורער לרוע האוניברסלי. בכך היא למעשה הפכה למטאפורה אשר בה משתמשים שחקנים שונים על מנת לשוות למאורעות אחרים משמעות הרת גורל, כדוגמת מלחמת האזרחים בקונגו, אשר אליה התייחסו גורמים שונים כאל "שואה". יוצאת הדופן היא ישראל, אשר בה נתקל השימוש בזיכרון השואה על מנת לעורר סימפתיה עבור נפגעי אסון ברחבי העולם בהתנגדות ציבורית עזה.
במאמר השני, אלכסנדר מראה שמשבר ווטרגייט, בחודשים הראשונים לאחר שהתרחש, לא נתפס על ידי הציבור האמריקאי כמשבר הרה גורל אלא כתקרית שולית. כמו השואה, גם כאן התקרית עברה תהליך של מתן משמעות נראטיבית, על מנת שתיתפס כמאיימת על ערכיה היסודיים ביותר של החברה האמריקאית. המשותף לשני המחקרים הוא הטענה שאפילו אירועים הנחשבים כיום לטראומות עמוקות עבור החברה האזרחית הם לא טראומטיים מיסודם אלא מובנים כטראומטיים לאחר שעברו תהליך ארוך של מישמוע תרבותי.
באופן כללי יותר, אלכסנדר מבחין בין טראומה במובן הפסיכולוגי לטראומה תרבותית. תאוריות פסיכולוגיות של הטראומה מניחות שאירועים מסוימים הם טראומטיים כשלעצמם עבור אותם יחידים שחווים אותם. מנגד, תאוריה של טראומה תרבותית לא יכולה להניח שאירוע כלשהו יהפוך מטבע הדברים לטראומה עבור הקבוצה שחווה אותו. ע"פ אלכסנדר, טראומה תרבותית מתרחשת כאשר ״חברי הקבוצה מרגישים שהם חוו אירוע מחריד אשר השאיר סימנים בלתי מחיקים על גבי תודעתם המשותפת, ובכך הותיר חותם על זכרונם לנצח ושינה את זהותם העתידית באופן יסודי ובלתי הפיך". כלומר, בהסבר סוציולוגי של טראומה הדגש הוא על הדרך שבה הקבוצה מרגישה שזהותה שונתה על ידי האירוע שחוותה, ועל המשמעות שהיא מעניקה לחווייתה זו.
המפנה התרבותי וה"תוכנית החזקה" > פרפורמנס חברתי

באמצע שנות האלפיים פנה אלכסנדר לדרכים שבהן שחקנים מבצעים "פרפורמנס" חברתי או תרבותי (social performance). המונח פרפורמנס הוא בעל כפל משמעות בלועזית: מצד אחד ניתן לתרגמו כ"מופע" ומצד שני כ"ביצוע", ובספרות הסוציולוגית והאנתרופולוגית שתי המשמעויות תקפות גם יחד. על פי הגדרתו של אלכסנדר, פרפורמנס חברתי הוא "התהליך החברתי שבו שחקנים, ביחד או לחוד, מציגים עבור אחרים את המשמעות שמצבם החברתי נושאת עבורם". על פי אלכסנדר, שחקנים חברתיים מנסים תמידית לגרום לשחקנים אחרים להבין ולהאמין למשמעות שאותה הם מנסים לשדר, ומסיבה זו הם מנסים להציג את עצמם כאותנטיים ככל האפשר. על מנת לעשות זאת, הם פועלים כמו מפיק תיאטרון: הם בוחרים בקודים התרבותיים המתאימים, באמצעי הייצוג הראויים, באביזרים ובתפאורה אשר לדעתם יגרמו ל"פרפורמנס" שלהם להיות אמין ככל האפשר.
אלכסנדר טוען שבחברות שבטיות האלמנטים השונים המרכיבים פרפורמנס חברתי היו קשורים יחדיו היטב, והופעלו בעיקר בריטואלים קולקטיביים שבהם השבט כולו השתתף. בחברות מודרניות, אלמנטים אלו הותרו אחד מהשני ולכן שחקנים המנסים להפיק פרפורמנס משכנע צריכים לבחור מתוך מבחר רחב של דרכי פעולה. בחירה נכונה תפיק פרפורמנס משכנע אשר יביא עמו הזדהות של הצופים עם השחקן החברתי. אם השחקן לא היטיב לבחור בדרכי פעולה וקודים משכנעים, הרי שהוא ייתפס כבלתי אותנטי והפרפורמנס יכשל.
המפנה התרבותי וה"תוכנית החזקה" > תודעה איקונית

בשנים האחרונות, אלכסנדר פנה להיבטים החומריים של התרבות, וספציפית להיבטיה האסתטיים. כפי שאלכסנדר מגדיר זאת, תודעה איקונית מתרחשת "כאשר חומר אסתטי מייצג ערך חברתי. מגע עם חומר אסתטי זה, דרך חוש הראיה, הריח, המישוש, או הטעם, מפיק חוויה חושנית המשדרת משמעות...". בניגוד לסוציולוגים של התרבות הרואים באלמנטים הוויזואליים או החומריים של התרבות כסוג של התדרדרות או כזב, הרי שאלכסנדר שואב מאמיל דורקהיים את הרעיון של ייצוגים קולקטיביים וטוען שהדרכים שבהן תרבויות פועלות בהטמעת ערכים קשורות לצורות חומריות.
מחקרים אשר יישמו והרחיבו את גישתו של אלכסנדר בחנו, לדוגמה, את הדרכים שבהן ארכיטקטורה הופכת לרוויית משמעות תרבותית ורגשית עבור החברה הסובבת אותה. מחקר אחר הרחיב את הרעיון של תודעה איקונית לעולם הידוענים, ובחן את הדרכים שבהן ידוענים מצד אחד מציגים מראה אסתטי המושך תשומת לב ומצד שני מייצגים אוסף משמעויות חברתיות עמוקות אשר מהדהדות בקרב קהל מעריציהם.
המפנה התרבותי וה"תוכנית החזקה" > מהפכות פרפורמטיביות

בעקבות המהפכה המצרית, אלכסנדר ערך מחקר של אותם שבועות הרי גורל מנקודת מבט סוציולוגית תרבותית, ויישם חלק מהתאוריות שלו על מנת להבין את הדרכים שבהן הביקורות שהושמעו על ידי מפגינים, עיתונאים, בלוגרים, ודמויות ציבוריות אחרות שכנעו בסופו של דבר את הצבא המצרי לפנות נגד המשטר. המפתח להבנת המהפכה, טוען אלכסנדר, הוא במבנה הניגודים הסמליים שבו שחקנים אלו השתמשו על מנת לייצג את משטר מובארק. דרך ניגודים אלו הצליחו המפגינים לצייר את המשטר כמושחת ומיושן, וכך הפיקו "פרפורמנס" מוצלח, על פיו המשטר פוגעני ויש להחליפו.
פרסומיו

למרות שעבודותיו תורגמו לשפות רבות, עד כה הן לא תורגמו לעברית.
פרסומיו > מאמרים נבחרים

*Alexander, Jeffrey C. Clifford Geertz and the Strong Program: The Human Sciences and Cultural Sociology. Cultural Sociology 2008; 2; 157.
Alexander, Jeffrey C. Iconic Consciousness: The Material Feeling of Meaning . Environment and Planning D: Society and Space, 26: 782-794. 2008.
Alexander, Jeffrey C. On the Social Construction of Moral Universals. Reprinted in: Alexander et al., Cultural Trauma and Collective Identity. University of California Press, 2004, pp. 196-263.
Alexander Jeffrey C. Cultural Pragmatics: Social Performance between Ritual and Strategy. Sociological Theory 22: 527–573. 2004.
Alexander, Jeffrey C. From the Depths of Despair: Performance and Counter-Performance on September 11th.. Sociological Theory 22 (1) 2004: 88-105.
Alexander, Jeffrey C. Durkheim’s Religious Revival, with Philip Smith (Review Essay, E. Durkheim/K. E. Fields trans., The Elementary Forms of Religious Life). American Journal of Sociology, 102 (2): 585-592.
Alexander, Jeffrey C. Habermas' New Critical Theory: Its Promise and Problems . American Journal of Sociology. V. 91. 1985: 400-424.
Alexander, Jeffrey C. Formal and Substantive Voluntarism in the Work of Talcott Parsons: A Theoretical and Ideological Reinterpretation. American Sociological Review. V. 43, 1978: 177-198.
פרסומיו > ספרים אחרונים

Performative Revolution in Egypt: An Essay in Cultural Power (Bloomsbury USA, 2011)
Performance and Power (Polity, 2011)
Interpreting Clifford Geertz: Cultural Investigation in the Social Sciences (Palgrave Macmillan, 2011) (ed., with Philip Smith and Matthew Norton)
The Performance of Politics: Obama's Victory and the Democratic Struggle for Power (Oxford University Press, 2010)
The New Social Theory Reader (2nd edn) (Routledge, 2008) (with Steven Seidman)
A Contemporary Introduction to Sociology: Culture and Society in Transition (Paradigm Publishers, 2008) (with Kenneth Thompson)
The Civil Sphere (Oxford University Press, 2006)
Social Performance: Symbolic Action, Cultural Pragmatics, and Ritual (Cambridge University Press, 2006) (with Bernhard Giesen and Jason Mast)
The Cambridge Companion to Durkheim (Cambridge University Press, 2005), (ed., with Philip Smith)
Cultural Trauma and Collective Identity (University of California Press, 2004) (with Ron Eyerman, Bernhard Giesen, Neil J. Smelser and Piotr Sztompka)
The Meanings of Social Life: A Cultural Sociology (Oxford University Press, 2003)
אורלנדו פטרסון

| --- | --- |

 לידה:  5 ביוני 1940 (בן 84) וסטמורלנד, ג'מייקה 
 ענף מדעי:  היסטוריה, סוציולוגיה, history of slavery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת איי הודו המערבית (1962)  בית הספר לכלכלה של לונדון (1965) 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  פרס אניספילד-וולף (2016)  Gold Musgrave Medal (2015)  פרס המהגרים הגדול (2011)  פרס הספר הלאומי לספרות לא בדיונית (1991)  פרס הספר הלאומי (1991)  פרס ראלף ג'. באנץ' (1983) 
 
הוראס אורלנדו פטרסון (באנגלית: Horace Orlando Patterson; נולד ב-5 ביוני 1940) הוא היסטוריון וסוציולוג ג'מייקני-אמריקאי הידוע בעבודתו על תולדות הגזע והעבדות בארצות הברית ובג'מייקה, כמו גם במחקריו על הסוציולוגיה של ההתפתחות. הוא פרופסור בקתדרה על שם ג'ון קוולס (Cowles) לסוציולוגיה באוניברסיטת הרווארד. ספרו מ-1991, "Freedom in the Making of Western Culture" ("חופש ויצירת תרבות המערב") זכה בפרס הלאומי של ארצות הברית לספר עיון.
ביוגרפיה > ראשית חייו וחינוכו

פטרסון נולד בווסטמורלנד פאריש, ג'מייקה, לאלמינה מוריס וצ'ארלס א' פטרסון. הוריו היו תומכי מפלגת העם הלאומית של ג'מייקה, המפלגה הפוליטית שפטרסון שרת בהמשך חייו. אביו היה בלש ואמו תופרת. היו לו שישה אחים למחצה מצד אביו והוא היה בנה היחיד של אמו. הוא גדל בפריש קלרנדון בעיר מאי פן. אחרי לימודיו היסודיים עבר לקינגסטון ולמד בקינגסטון קולג', שם זכה במלגה מממשלת ג'מייקה ב-1958. לפני הבגרות ב-1959, לימד במשך שנה בבית הספר התיכון אקסלסיור בג'מייקה. הוא קיבל תואר ראשון בכלכלה עם התמחות בסוציולוגיה מאוניברסיטת איי הודו המערבית בשנת 1962. הוא כיהן כנשיא החברה לכלכלה, נשיא החברה הספרותית ועורך מגזין הסטודנטים 'השקנאי'. הוא קיבל דוקטורט בסוציולוגיה בבית הספר לכלכלה של לונדון בשנת 1965, שם כתב את עבודת הדוקטורט שלו, "הסוציולוגיה של העבדות". היועץ שלו בדוקטורט היה דייוויד גלס (Glass). הוא כתב עבור ה-"New Left Review". יצירתו הראשונה הייתה "מאמריו של ג'יימס בולדווין." ב-1964 בלונדון היה קשור לתנועת האמנים הקריביים. פגישתה השנייה, בינואר 1967, התקיימה בדירתו בצפון לונדון.
ביוגרפיה > קריירה

מראשית הקריירה שלו, דאג פטרסון להתפתחות הכלכלית והפוליטית של מדינת הולדתו, ג'מייקה. הוא שימש כיועץ מיוחד למייקל מנלי, ראש ממשלת ג'מייקה, מ-1972 עד 1979 בזמן שהיה פרופסור באוניברסיטת הרווארד. פטרסון חש מחויבות לעבוד בשתי העבודות. הוא חילק את זמנו בין ג'מייקה לארצות הברית. הוא טס לעיתים קרובות לג'מייקה למחרת הרצאתו האחרונה באוניברסיטה.
פטרסון ידוע בעיקר בזכות מחקריו על הקשר בין עבדות למוות חברתי. תרומות אחרות שלו כוללות סוציולוגיה היסטורית וכתיבה בדיונית בנושאי פוסט-קולוניאליזם. פטרסון השקיע זמן בניתוח שיקולים אתיים של מלגות מדעי החברה.
באוקטובר 2015 קיבל את מדליית הזהב על שם מסגרייב כהוקרה על תרומתו לספרות. בשנת 2020 מונה לחבר במסדר הכבוד, הכבוד הלאומי השלישי בגובהו של ג'מייקה.
שיוכים מקצועיים

עמית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים
עמית ארנסט וו. ברג'ס, האקדמיה האמריקאית למדעי המדינה והחברה.
חבר באיגוד הסוציולוגי האמריקאי.