stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיתולוגיה סלאבית
הפנתיאון הסלאבי > אלי הסלאבים המזרחיים

סטריבוג: אל הרוחות, הגוזל מהטובים. האל הנגדי לדייבוג.
חורס: אל הירח. נמצא במערכת יחסים עם דייבוג אל השמש, אך הוא איננו אל עוין ואין לו כוונות זדון.
סימארגל: אל הקציר והעלאת הקורבנות. לעיתים משמש מתווך בין בני האדם לאלים. צורתו היא כעין כלב מכונף בכנפי גריפון.
מוקוש: אלת נסיכות רוס של קייב, אם האדמה (פירוש שמה הגורמת ללחות) אלת הפריון והנשיות, מגנת הצאן והעכבישים.
דז'בוג: אל השמש, הפריון והאור.
הפנתיאון הסלאבי > אלי הוונדים

סווארוזיץ (פירוש השם: בנו של סבארוג): אל המלחמה של הסלאבים על האלבה מכונה גם ראדיגוסט (אין להתבלבל עם סווארוזיץ' המזרחי, שהוא דז'בוג).
סבנטוביט (האדון הקדוש/המנצח): אל המלחמה והקציר, תחילה היה רק בריגן אך מאוחר יותר התפשט לאזורים אחרים.
טריגלב (מזוהה גם כטרויאן לעיתים): אלוהות משולשת בעלת שלושת הראשים תחילה היה באזור ווהלין, שצ'צ'ין ווינטה, ומאוחר יותר כובד כאל ראשי גם בחלקים של ברנדנבורג. טריגלב הוא איחוד של שלוש ישויות אלוהיות המשתנות ממקום למקום, תחילה היו אלו סווארוג, פרון ודייבוג כשמאוחר יותר הוחלף דייבוג בסווטוביד או בוולוס.
הפנתיאון הסלאבי > יצורים מיתולוגיים

קוֹשֵיי - המכונה גם "קושיי בזסמירטניי" (קושיי בן האלמוות) הוא רוח רעה. מסופר כי נשמתו וגופו נמצאים בנפרד זה מזה, כאשר נשמתו גנוזה בתוך מחט אשר בתוך ביצה, אשר בתוך ברווז, אשר בתוך ארנבת הנעולה בתוך תיבת ברזל הקבורה מתחת לעץ אלון ירוק באי בויאן שבים.
בָאבַה יאגָה - המכשפה, אשת האופל הידועה גם כרוח היער.
רוּסאלקה - נימפת מים, רוח נשית שטנית ופתיינית החיה באגמים. עיניה בורקות באש ירוקה וגברים אשר פותו על ידה מתו בטביעה בזרועותיה. לעיתים צליל צחוקה בלבד עלול להביא למוות (בדומה לבאנשי האירית).
ויליה - ברוב המיתולוגיות הסלאביות, הוויליה היא יצור דמוי אשה יפהפייה הגורמת למביטים בה לאובססיה ולאובדן יכולת שיפוט. ויליה כועסת מסוגלת להפוך ליצור מכוער דמוי ציפור, המסוגל לזרוק כדורי אש.
במיתולוגיות הדרום-סלאביות הויליות הן עלמות יפות תואר בעלות כנפיים שחורות, יש להן שיער ארוך ושמלות לבנות המכסות את רגלי הסוס שלהן.
לֵשִיי - הוא רוח יער האוהב להתל ולתעתע באנשים ביער, אך הוא יכול להיות מאוד מסוכן.
דוֹמוֹבוֹי – הדומובוי הוא רוח השומרת על הבית ("דום" הוא בית בשפות הסלאביות), לכל בית יש דומובוי משלו, הוא חי ליד התנור, מתחת למדרגות או בעליית הגג של איגור.
קיקימורה – הקיקימורה היא פיית בית רעה אצל הסלאביים המזרחים. האגדה מספרת שהקיקימורה נולדת מקשר של עלמה ואגנני זמיי (איש נחש), רוחה נולדה ברחם העלמה וברחה משם.
צלם זברוץ' מהמאה ה-9
Z (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  Z 
 בימוי:  קוסטה גברס 
 הופק בידי:  ז'אק פרין, אחמד רחדי 
 תסריט:  ספר: וסיליס וסיליקוס תסריט: חורחה סמפרון  קוסטה גברס
 עריכה:  פרנסואה בנו
 שחקנים ראשיים:  ז'אן-לואי טרנטיניאן איב מונטן אירן פאפאס ז'אק פרין
 מוזיקה:  מיקיס תאודוראקיס 
 צילום:  ראול קוטאר 
 מדינה:  צרפת 
 חברה מפיצה:  Cinema V
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 בפברואר 1969
 משך הקרנה:  127 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט דרמה, סרט מתח פוליטי 
 מקום התרחשות:  יוון 
 פרסים:  8 (2 פרסי אוסקר עבור הסרט הזר ועל העריכה)
 דף הסרט ב־IMDb
 
Z הוא מותחן פוליטי דובר צרפתית מ-1969 של הבמאי היווני קוסטה גברס. התסריט נכתב על ידו ועל ידי חורחה סמפרון, והוא מבוסס על רומן מ-1966 בשם זה שנכתב על ידי וסיליס וסיליקוס. בשנת 1969 זכה הסרט בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובאוסקר נוסף עבור העריכה. כמו כן היה הסרט מועמד לאוסקר בקטגוריית התסריט המעובד.
הסרט מציג גרסה מעובדת קלות של האירועים שהובילו לרצח הפוליטיקאי היווני גריגוריס למברקיס ב-1963. העמדה הסאטירית כלפי הפוליטיקה היוונית, ההומור האפל והסוף העגום – כל אלה מבטאים את העוול שנגרם על ידי המשטר הצבאי ביוון.
ז'אן-לואי טרנטיניאן מגלם שופט חוקר, בן דמותו של כריסטוס סרצטאקיס, שנבחר להיות נשיא יוון בבחירות פרלמנטריות כעבור 22 שנה. לאיב מונטן יש בסרט זמן מסך קצר יחסית. השחקן ז'אק פרין, שגם הפיק את הסרט, מגלם בו תפקיד מפתח.
כותרת הסרט – Z – מרמזת על סיסמת המחאה היוונית "Ζει", שפירושה "הוא (גריגוריס למברקיס) חי".
לאחר צאתו לאקרנים שיבחו מבקרי הקולנוע את התסריט ואת מסריו, והדגישו גם את זעקתו הפוליטית וגם את היותו מותחן מטלטל ומבריק. גם הפסקול של הסרט שנוצר על ידי מיקיס תאודורקיס זכה לפופולריות רבה.
עלילת הסרט

מיקום העלילה לא מצוין (הצילומים נעשו בעיקר באלג'יריה), אבל נרמז, לפי שם העיתון שקורא הציר ולפי פרסומת לבירה, כי מדובר באתונה בתחילת שנות ה-60. הסיפור נפתח ברגעי הסיום של נאום ממשלתי מייגע על רקע שקופית הדנה במדיניות חקלאית. לאחר מכן עולה מפקד שירותי הביטחון של הממשל הצבאי לדוכן הנואמים ופוצח בנאום מתלהם על תוכנית הממשל להיאבק בשמאלנים בכנותו אותם "העובש של המחשבה".
הסצנה מתחלפת בהכנות לקראת עצרת של סיעת האופוזיציה, שבה אמור הציר (איב מונטאן) לשאת נאום תמיכה בפירוק הנשק הגרעיני. קודם לכן היו ניסיונות למנוע נאום זה. מיקום האירוע הוחלף למקום קטן בהרבה, וצצו לפתע כל מיני בעיות לוגיסטיות.
לאחר שנשא את הנאום פונה הציר לחצות את הרחוב. משאית מגיחה לקראתו, ואדם בתא המטען הפתוח מכה בו בחוזקה באלה. הפציעה קטלנית, והצופה מבין כי העדים הודחו להעיד כי נהג שיכור דרס אותו. אולם הממשל אינו שולט בבית החולים, והנתיחה שלאחר המוות חושפת את האמת. השופט-חוקר (ז'אן-לואי טרנטיניאן), בסיוע צלם עיתונות (ז'אק פרין), חושף ראיות המפלילות לא רק את הפלג הימני המיליטנטי אלא גם ארבעה בכירים במשטרת החונטה.
האקשן מגיע לסיומו כאשר אחד משותפיו של הציר שנרצח ממהר לבית האלמנה (אירן פאפאס), כדי לבשר לה את תוצאות החקירה.
האפילוג מציג את תקציר האירועים שקרו לאחר מכן. במקום הסיום הטוב הצפוי מסולק התובע מתפקידו באופן מסתורי; עד מפתח מת בנסיבות חשודות; המתנקשים מקבלים עונש קל יחסית; הקצינים הבכירים זוכים בנזיפה מנהלית ותו לא; השותפים הקרובים ביותר לציר שנרצח מתים או מסולקים, וצלם העיתונות נשלח לכלא בעוון חשיפת מסמכים רשמיים.
בסוף הסרט, לפני רשימת הקרדיטים, יוצרי הסרט מפרטים את כל הדברים שנאסרו על ידי החונטה: תנועות שלום, שביתות, איגודי עובדים, שיער ארוך (לגברים), הביטלס ומוזיקה פופולרית, סופוקלס, לב טולסטוי, אייסכילוס, לכתוב שסוקרטס היה הומוסקסואל, אז'ן יונסקו, ז'אן-פול סארטר, אנטון צ'כוב, הרולד פינטר, אדוארד אלבי, מארק טוויין, סמואל בקט, לשכת עורכי הדין, סוציולוגיה, אנציקלופדיות בינלאומיות, חופש העיתונות ומתמטיקה חדשה.
כמו כן נאסרה האות Z, שנעשה בה שימוש סימבולי כתזכורת לרצח הפוליטיקאי גריגוריס למברקיס ולכך שרוח ההתנגדות לחונטה עדיין מפעמת ("Ζει" - "הוא חי").
מעמד האישה בערב הסעודית

בחורה סעודית עוטה ניקאב
מעמד האישה בחברה הסעודית מיוחד, כיוון שזו חברה המקיימת הפרדה נוקשה בין המינים. על נשים סעודיות מוטלים איסורים רבים. אסור לאישה לצאת מביתה שלא בלבוש מלא הכולל עביה ורעלה, אסור לאישה לצאת מביתה ללא אישור מהמופקד עליה (מחרם), אסור לה לעבוד במחיצת גברים. ועד יוני 2018 נאסר עליה לנהוג במכונית.
החל מספטמבר 2019, הנשים הסעודיות רשאיות להתגייס לתפקידי לוחמה שונים בצבא הסעודי.
מאז שנות ה-60, השתנה מעמד האישה רבות, ידע עליות ומורדות והוא עדיין משתנה מעת לעת.
ראו גם

מעמד האישה באסלאם
מעמד האישה בחברה הערבית
מעמד האישה באפגניסטן
חלוקת תפקידים במשפחה
אפליית נשים
אפליה מינית
תנועת "נשים להגה"
לקריאה נוספת

עוזי רבי, סעודיה – ממלכת נפט במבוכי הדת והפוליטיקה (ספר 7 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ח–2007, פרק 7.8.6 חברה בטלטלה: "מרד הנהיגה" – נשים בסעודיה, עמ' 158–169.
הערות שוליים

↑  היסטוריה בסעודיה: לראשונה נשים יורשו לנהוג, באתר כלכליסט, 26 בספטמבר 2017
↑  צבי מזאל, סעודיה במרוץ נגד הזמן, המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, 2009
↑  AFP, סעודיה: נשים יוכלו להגיע לאירועי ספורט באצטדיונים, באתר ynet, 30 באוקטובר 2017
↑  היסטוריה בסעודיה: נשים ייסעו לחו"ל – בלי אישור גבר, באתר ynet, 2 באוגוסט 2019
↑  סבריה ג'וואר על זכויות הנשים
↑  Fury as influencer jailed for 11 years for 'terror offences' in secret hearing, דיילי מירור, ‏1 במאי 2024 (באנגלית)
↑  Saudi Arabia activist sentenced to 11 years in prison for ‘support’ of women’s rights, הגארדיאן, ‏1 במאי 2024 (באנגלית)
לוריין אשבורן

| --- | --- |

לוריין אשבורן, 2013
 לידה:  10 באפריל 1961  (בת 63) מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1988 
 מקום לימודים:  Chorlton High School  Manchester Youth Theatre  אוניברסיטת מנצ'סטר  האקדמיה של וובר דאגלס למשחק דרמטי 
 בן או בת זוג:  אנדי סירקיס (2002–?) 
 צאצאים:  Louis Ashbourne Serkis, Ruby Ashbourne Serkis, Sonny Ashbourne Serkis 
 פרופיל ב-IMDb
 
לוריין אשבורן (באנגלית: Lorraine Ashbourne; נולדה ב-10 באפריל 1961) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
ביוגרפיה

אשבורן נולדה בעיר מנצ'סטר שבלנקשייר.
היא הופיעה בסדרות טלוויזיה ובסרטי קולנוע בהם "The Street", סדרת הדרמה "True Dare Kiss", הסדרה הקומית "Thin Ice", בדרמה "In a Land of Plenty", סדרת הפשע "Boon", סדרת הדרמה "Playing the Field", הסדרה המשטרתית "City Central", הסדרה "Peak Practice", סדרות המשטרה "The Bill " ו-"Pie in the Sky", "חדר מיון", בפרק בסדרה "In Suspicious Circumstances", במיני-סדרה "Mr Wroe's Virgins", הסדרה "Rich Tea and Sympathy", ובסדרת הדרמה "London's Burning". ב-2004 הייתה הקריינית בתוכנית "Happy Birthday BBC Two".
על הבמה הופיעה אשבורן בקביעות בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר. בין התפקידים שגילמה היו קייט הרדקאסל במחזה "She Stoops to Conquer" ובדמות אמיליה במחזה "אותלו". במחזות אלה שיחקה לצדו של בעלה אנדי סירקיס.
חיים אישיים

ב-22 ביולי 2002 התחתנה אשבורן עם השחקן אנדי סירקיס. לבני הזוג יש שלושה ילדים רובי (נולדה ב-1998), סוני (נולד ב-2000) ולואי (נולד ב-2004). המשפחה מתגוררת בקראוץ' אנד בלונדון.
תפקידים בתיאטרון

בתיאטרון שיחקה בהצגות הבאות:
מיס קייט הרדקאסל, "She Stoops to Conquer" מאת אוליבר גולדסמית' בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (1990)
"She’s in Your Hands" מאת ז'ורז' פדו בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (1990)
ג'ין, "Your Home in the West", מאת רוד וודן בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (1991)
קריסטל, "Doctor Heart" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (1991)
רודה נאן, "The Odd Women" מאת מייקל מייר בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (1992)
גרושנקה, "האחים קרמזוב" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (1993)
"המטבח" מאת ארנולד וסקר בתיאטרון רויאל קורט, לונדון (1994)
ויו, במחזה "Babies" מאת ג'ונתון הארווי בתיאטרון רויאל קורט, לונדון (1994)
יוקסטנה, "הנשים הפיניקיות" מאת אוריפידס עבור הלהקה השייקספירית המלכותית (1995)
מיס הויידן, "The Relapse" מאת ג'ון ואנברו עבור הלהקה השייקספירית המלכותית (1995)
מיי, "מתים מאהבה" מאת סם שפרד בתיאטרון דונמאר ורהאוס, לונדון (1996)
אמיליה, "אותלו" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (2002)
אולגה, "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב בתיאטרון הלאומי, לונדון (2003)
הדודה דן, "Aunt Dan and Lemon" מאת וולאס שאון בתיאטרון רויאל קורט, לונדון (2009)
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021 | פרס גילדת שחקני המסך | ביצוע יוצא מן הכלל של אנסמבל בסדרת דרמה | ברידג'רטון | מועמדות |  |
| 2024 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה | Till the Stars Come Down | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  "Andy Serkis family info". Ageofthering.com. 1 במאי 2011. נבדק ב-1 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Murray, Braham (2007). The Worst It Can Be Is a Disaster. London: Methuen Drama. ISBN 978-0-7136-8490-2.
↑  The Royal Exchange Theatre Company Words & Pictures 1976-1998, 1998, ISBN 0-9512017-1-9
↑  Olivia Rook, 2024 Olivier Awards: Full list of winners, London Theatre, ‏2024-04-14 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007337701705171  BnF: cb16718274f (data)  GND: 1061912868  ISNI: 0000 0001 3379 8176  LCCN: no2009084414  NKC: xx0150719  SUDOC: 168240742  VIAF: 250362843   WorldCat (עם VIAF): 250362843
שלושת האבות

.
אברהם, יצחק ויעקב
שלושת האבות הם שלוש דמויות מקראיות מספר בראשית: אברהם, בנו יצחק ובנו שלו – יעקב. שלושת האבות, יחד עם ארבע האמהות, נחשבים לאבות העם היהודי, ולמייסדי הדתות האברהמיות. על פי המסורת היהודית, המוסלמית והנוצרית, האבות קבורים במערת המכפלה שבחברון.
במסורת היהודית מקובל לצרף את הכינוי "אבינו" לשמם של שלושת האבות: "אברהם אבינו", "יצחק אבינו" ו"יעקב אבינו". הסיפורים בדבר קורותיהם של שלושת האבות ומשפחותיהם תופסים את רוב ספר בראשית.
המסורת המקראית

על פי המסורת המקראית, אברהם נולד באור כשדים שבאזור בבל ועבר עם משפחתו לחרן שבארם נהריים. בחרן, ה' התגלה לאברהם, ציווה עליו לעזוב את משפחתו ולהגר לארץ כנען, והבטיח לו בתמורה שיברכהו ושיעשהו לאביה של אומה גדולה. בהמשך, ה' חוזר ומצווה את אברהם בציוויים שונים, ומבטיח לו שירבה את זרעו ושזרעו יירש את ארץ כנען מידי העמים המקומיים.
יצחק הוא בנו השני של אברהם, והיחיד שנולד מאשתו שרה. יצחק נבחר על ידי ה' להיות ממשיכו של אברהם, ואילו הבן הבכור, ישמעאל, שנולד מהשפחה הגר, משולח מעל פני אביו. ליצחק נולדים שני תאומים מאשתו רבקה - יעקב ועשיו, אך לאחר סיפורי מכירת הבכורה וגנבת הברכות, מתברר שרק יעקב נבחר להיות ממשיכם של אברהם ויצחק.
ליעקב נולדו שנים עשר בנים משתי נשיו, רחל ולאה, ומשתי השפחות בלהה וזלפה. כל שנים עשר בניו של יעקב – שנקרא גם "ישראל" – ממשיכים אותו, ומהם יוצאים שנים עשר שבטי ישראל. הבטחת ה' לאברהם מתגשמת רק לאחר כמה דורות שצאצאי יעקב שוהים בארץ מצרים, אז הם יוצאים ממצרים כעם מגובש, מקבלים תורה מאת ה' במעמד הר סיני, ומתנחלים בארץ ישראל תוך כיבושה מידי יושבי הארץ הכנענים.
ייחודם של האבות

בהמשך ספרי התורה מופיעות התייחסויות רבות לאבות אברהם, יצחק ויעקב, בתור אבותיהם של עם ישראל, שלהם נשבע ה' וכרת עמם ברית להיטיב לבניהם. הכינוי "אבותיך" או "אבותיכם" מוצמד אליהם בעיקר בספר דברים. גם בספר דברי הימים נאמר בתפילת דוד: "אברהם יצחק וישראל אבותינו", וכן בספר ישעיהו נאמר: "אברהם אביכם".
הקביעה המספרית המגדירה את מספר האבות כשלושה בלבד, מקורה במסכת שמחות: "אין קורין לאבות 'אבינו' אלא שלושה, ולא לאימהות 'אימנו' אלא לארבע האמהות". התלמוד מבהיר שהסיבה שרק אלו הם האבות אינה בגלל ייחודיותם כאבותיהם של כל עם ישראל לעומת שנים עשר השבטים שכל אחד מהם הוא אב לשבטו בלבד, שאם כך גם לא היה ראוי להחשיב את רחל ולאה כאמהות. התלמוד מבאר שהסיבה שרק אלו נקראים אבות ואמהות הוא מכיוון שרק לאלו יש חשיבות משמעותית על מנת להיקרא כך.
כמה ראשונים כותבים שהחשיבות הגדולה של האבות מבוטאת בפסוק בספר שמות שבו ה' קורא את שמו על שלושת האבות ואומר שזהו שמו לעולם: "וַיֹּאמֶר עוֹד אֱלֹהִים אֶל מֹשֶׁה: כֹּה תֹאמַר אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל - ה' אֱלֹהֵי אֲבֹתֵיכֶם, אֱלֹהֵי אַבְרָהָם, אֱלֹהֵי יִצְחָק וֵאלֹהֵי יַעֲקֹב, שְׁלָחַנִי אֲלֵיכֶם, זֶה שְּׁמִי לְעֹלָם וְזֶה זִכְרִי לְדֹר דֹּר".
הרמב"ם מבאר שכינוי זה מורה על כך שהאבות היו במדרגה רוחנית גבוהה, כזו שגם כשעסקו בצרכיהם הגשמיים, תמיד מחשבותיהם היו דבוקות בה', וכל מטרתם בכל פעולותיהם הייתה ההתקרבות לה'. אף על פי שהדמויות של האבות מתוארות במקרא כאנשי מעשה שעיסוקם הוא בעשיית עושר על ידי חקלאות ורעיית צאן, הרמב"ם מבאר שהעיסוקים הללו לא נעשו למען רווחתם האישית אלא למען מטרה נעלה, שהרבו את נכסיהם כדי שיוכלו להשפיע השפעה אידאולוגית בעולם.
הבחירה באבות

בספר דברים נאמר שה' אהב את האבות אהבה מיוחדת, שמחמת שבועתו להם בחר ה' בעם ישראל, ושרק מחמת שבועה זו זכה עם ישראל למה שזכה. אמנם לא לגמרי ברור במקרא מדוע אכן אהב ה' את האבות ומדוע בחר בהם ונשבע להם כך, ובשאלה זו נחלקו הרמב"ם והרמב"ן. לדעת הרמב"ם הבחירה באבות הייתה בגלל האישיות שלהם, שהייתה שלמה מהבחינה האנושית המוסרית וכן מבחינת אמונתם ודבקותם בה'. לעומת זאת, הרמב"ן כותב שאהבת ה' את אברהם היא בראש ובראשונה משום שאברהם שמע בקול ה' וקיים את הציוויים הקשים שהוא נצטווה בהם – ההליכה לארץ כנען והעקידה (שהם שניים מתוך עשרת הניסיונות).
ההתגלות לאבות

על פי המתואר בספר בראשית ה' התגלה לאברהם באופן ישיר או על ידי מלאך 8 פעמים, ליצחק פעמיים וליעקב 6 פעמים. הנושאים שבהם עוסקות ההתגלויות הם ירושת ארץ ישראל, ברכת הזרע - שייצא מהם עם גדול, וייעודו של העם שייצא מהם להביא ברכה לכל גויי הארץ. בהתגלות הראשונה לכל אחד מהאבות מופיעים שלושת הנושאים, ובשאר ההתגלויות מופיעים חלקם, מלבד ההתגלות שאחרי עקדת יצחק, שגם בה מופיעים שלושת הנושאים הללו.
האבות ומצוות התורה

אף על פי שהאבות נחשבים לישראלים הראשונים, על פי הסיפור המקראי ה' ציווה אותם במצוות ברית מילה בלבד, ואילו כל שאר מצוות התורה ניתנו לעם ישראל רק עם יציאתם ממצרים. כמה הוגים התמודדו עם התמיהה שנקודה זו מעלה.
הדעה החז"לית בכמה מדרשים סוברת, שבניגוד לפשט הכתובים, האבות ומשפחותיהם קיימו את כל מצוות התורה. טענה זו מבוססת בעיקר על הפסוק לפיו אמר ה' ליצחק: "עקב אשר שמע אברהם בקולי, וישמור משמרתי, מצוותי, חוקותיי ותורותי", שמורה שאברהם קיים מצוות רבות שה' ציווהו. רב סעדיה גאון מצביע גם על פסוק נוסף לפיו ה' אמר על אברהם: "כי ידעתיו למען אשר יצווה את בניו ואת ביתו אחריו ושמרו דרך ה'", שמורה שאברהם שמר על מסורת משפחתית דתית. עם זאת, רס"ג מסייג את הדברים ואומר שיש מצוות שעוד לא היו קיימות בזמן האבות, כגון המצוות שהן זכר ליציאת מצרים. הרמב"ן נוקט בסייג נוסף, ומוכיח שהאבות קיימו את המצוות רק כאשר היו בארץ ישראל, וכך הוא מבאר כיצד יעקב נשא שתי אחיות בניגוד לאיסור המקראי, היות שהיה הדבר בחוץ לארץ.
הוגים אחרים לא נקטו בדרך מדרשית זו, וסיפקו הסברים מדוע מצוות התורה לא ניתנו לאבות. הרמב"ם כתב שהאבות "לא שמרו כלל דברי התורה" (ובכל זאת ראויים הם לעולם הבא בזכות שלמות האמונה ותיקון המידות שלהם). רבי חסדאי קרשקש מסביר שמצוות התורה לא היו נצרכות עבור אברהם אבינו במעלתו הרוחנית הגבוהה, ועבורו היה די במצווה אחת בלבד של ברית מילה כדי להגיע לשלמותו. רבי יוסף אלבו כותב שה' המתין ולא נתן את התורה לאבות, משום שרצה לתת את התורה במעמד גדול, כדי לתת אמינות לסיפור מתן התורה. לעומת הסברים אלו, הרמב"ם בספרו מורה נבוכים מציג סדרת שאלות שבתוכה השאלה מדוע נתן האל את המצוות בזמן מסוים ולא קודם לכן או אחר כך, וטוען שתשובה מספקת לשאלות כאלו היא שכך חפץ האל או שכך גזרה חכמתו.
הרב חיים מוולוז'ין טוען שהאבות לא קיימו את התורה מתוך הציווי, אלא מכוח הבנתם שהמצוות מביאות תיקון לעולם, ואז בדרך כלל שמרו את המצוות. אבל במקרים אחדים השיגו שמכוח דבר מה בשורש נשמתם הוכרחו לתקן את העולם על ידי מעשה שאחרי מתן תורה נחשב לחטא, כמו יעקב שנשא שתי אחיות. וזו הסיבה שה' המתין ממתן התורה לאבות, כדי לתת הזדמנות לאבות לעשות את המעשים שנצרכים לקיום העם ותיקון העולם, ולאחר נתינת התורה נחשבים לחטא.
בחקר המקרא

בחקר המקרא מנסים החוקרים לאפיין את סיפורי האבות באמצעות ניתוח ספרותי והשוואה לטקסטים נוספים. על פי ניתוחים נפוצים, הטקסטים העוסקים באברהם מקושרים למסורות מאזור ממלכת יהודה, בעוד שהטקסטים העוסקים ביעקב ויצחק מקושרים למסורות מאזור ממלכת ישראל..
חוקר המקרא יגאל בן נון מציע ניתוח לפיו בראשיתן של הממלכות התחרו ביניהן שלוש מסורות נפרדות משלושה מקומות פולחן שונים: בית אל, שילה וירושלים. מסורת בית אל, הרואה ביעקב אב קדמון, מוצאה מכנען וחרן, מתייחסת לאליהו ואלישע כנביאים קדמונים, למלכי ישראל כגיבורים ולאל כאל הקדמון של ממלכת ישראל; מסורת יהודאית ובה כוהני ירושלים רואה באברהם אב קדמון ובאהרן אבי שושלת בני צדוק הכוהנים. על פי בן נון, כוהני מסורת זו חיברו את חוקי ספר ויקרא; מסורת שילה ישראלית במקורה, והיא הדומיננטית ביותר בספרי דברים ויהושע, ובעריכת ספרי שופטים, שמואל, מלכים וירמיהו, היא קשורה ללוויים, יוצאי מצרים, למשה ויהוה ממדין.
עדויות מצטברות הביאו חוקרים שונים למסקנה שסיפורי המסורות של יעקב עתיקים יותר מאלו של אברהם, ובשלב מסוים אוחדו יחד, על רקע חורבן ממלכת ישראל בעקבות כיבוש אשור, שיצרה איחוד של אנשי ספר ורוח מממלכות יהודה וישראל, שקשרו בין המסורות שלהם ויצרו מסורת משותפת. על פי הממצאים הארכאולוגים העדכניים (לשנות ה-2010), מסקנה המקובלת על חלק מהחוקרים היא שממלכת ישראל הייתה הגדולה והחזקה, בהשוואה לממלכת יהודה העניה והחלשה ממנה, ושהתיאור המקראי מציג תמונה הפוכה מכיוון שהסופרים היהודאים הם אלו שכתבו את הטקסטים שהשתמרו, וכחלק מהתהליך זה גם קבעו את סדר האבות כדי להדגיש את עליונותה של יהודה. יגאל בן נון אף מציע מועד מדויק יותר לאיחוד המסורות: תקופת מלכות מנשה, 643-697 לפנה"ס. בן נון מעריך שבשלב המוקדם שולבו המסורות יחד כך שנוצרה זיקה משפחתית בין יעקב לאברהם, ובהמשך אוחדה גם מסורת יצחק. בן נון אף מעריך כי כחלק מהתגבשות הנראטיבים הלאומיים של עמי האזור, הומצאה דמות אב קדמון שנקשרו אליה סיפורים מסורתיים מאזורו, ומעריך ששמו, "אב רם", מרמז על בסיס פיקטיבי שאליו נקשרו מסורות יהודאיות. בן נון מוצא דמיון בין סיפורי אברהם למסורות אחרות מהמזרח הקדום ומעריך כי סיפורי אברהם הם רפליקות פיקטיביות הנשענות על מסורות קדומות יותר.
ראו גם

תקופת האבות
ברכת אבות
לקריאה נוספת

רות ברטל, ותהי לו לאשה, ויאהבה – האמהות והאבות בראי האמנות המערבית, הוצאת כרמל, 2018.
הערות שוליים

↑  ספר דברים, פרק א', פסוק ח'; ספר דברים, פרק א', פסוק ח'; ספר דברים, פרק ו', פסוק י'; ספר דברים, פרק ט', פסוק ה'; ספר דברים, פרק כ"ט, פסוק י"ב; ספר דברים, פרק ל', פסוק כ'
↑  ספר דברי הימים א', פרק כ"ט, פסוק י"ח
↑  ספר ישעיהו, פרק נ"א, פסוק ב'
↑  מסכת שמחות, פרק א, יב
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ט"ז, עמוד ב'
↑  רמב"ם, מורה נבוכים, חלק ג, פרק נא; איגרת הקודש המיוחסת לרמב"ן, פרק ה; רבי יהודה הלוי, ספר הכוזרי, מאמר ד, פסקה ג
↑  רמב"ם, מורה נבוכים, חלק ג, פרק נא
↑  ספר דברים, פרק י', פסוק ט"ו
↑  ספר דברים, פרק ט', פסוק ה'
↑  ספר דברים, פרק ז', פסוק ח'
↑  רמב"ם, מורה נבוכים, חלק ג, פרקים מג ו-נא
↑  רמב"ן, האמונה והביטחון, פרק ו
↑  בין ספר בראשית, פרק י"ב לספר בראשית, פרק מ"ו.
↑  במה עסקה התגלות ה' לכל אחד מהאבות, באתר ישיבת הר ברכה
↑  וכמו כן מסופר בפרשת וישלח (ספר בראשית, פרק ל"ב, פסוק ל"ג) שבני ישראל נמנעו מאכילת גיד הנשה מאז מפגש יעקב עם המלאך, וזהו המקור היחיד בתורה לאיסור אכילת גיד הנשה.
↑  ספר בראשית, פרק כ"ו, פסוק ה'
↑  משנה, מסכת קידושין, פרק ד', משנה י"ד
↑  ספר בראשית, פרק י"ח, פסוק י"ט
↑  רב סעדיה גאון, אמונות ודעות, הקדמת הספר
↑  רב סעדיה גאון, אמונות ודעות, מאמר ג
↑  רמב"ן, בפירושו על התורה, ספר בראשית, פרק כו, פסוק ה
↑  אגרות הרמב"ם - תשובת שאלות, ט
↑  רבי חסדאי קרשקש, אור ה', הקדמה
↑  רבי יוסף אלבו, ספר העיקרים, חלק א, פרק כ
↑  רמב"ם, מורה נבוכים, חלק ב, פרק כה
↑  נפש החיים שער א פרק כ"א
1 2 3  ישראל פינקלשטיין, מיתוסים, לאומיות וטריטוריה: המקרא כמעצב עבר ועתיד | פתיחה, באתר מכון ון ליר, דקות 36:51-30:25
↑  יגאל בן נון, קיצור תולדות יהוה, רסלינג, 2016, עמ' 194
1 2 3  עודד ליפשיץ, היסטוריה, מקרא ומה שקרה: ראשיתן של ממלכות ישראל ויהודה, באתר אוניברסיטת תל אביב, דקות 1:20:40-1:18:30
↑  יגאל בן נון, קיצור תולדות יהוה, רסלינג, עמ' 194
1 2  יגאל בן נון, קיצור תולדות יהוה, רסלינג, עמ' 203-202
1 2  עלייתה של האימפריה האשורית וחורבנה של ממלכת ישראל, דקות 26:23-10:24
↑  יגאל בן נון, קיצור תולדות יהוה, רסלינג, עמ' 101-97, 105-104
קובלאי חאן

ערך זה עוסק בקיסר מונגולי. אם התכוונתם לפואמה מאת סמיואל טילור קולרידג', ראו .
קוּבּלַאי חַאן (במונגולית:Хубилай хаан, סינית מסורתית: 忽必烈‏; 1215 – 1294) היה מנהיג צבאי, חאן האימפריה המונגולית בשנים 1260–1294, מייסד שושלת יואן הסינית והקיסר הראשון שלה. נכדו של ג'ינגיס חאן והשלים את חלומו לכבוש את סין. אחיו של קובלאי חאן - הולאגו, היה מייסד השושלת האילח'אנית בפרס.
שנותיו הראשונות

קובלאי (או חובלאי או חיבלאי) חאן היה בנו הרביעי של טולוי ונכדו של ג'ינגיס חאן.
ב-23 בספטמבר 1215, כבש ג'ינגיס חאן, יחד עם בנו הצעיר טולוי, את בירת סין, רונגדו, בייג'ינג של היום. באותה עת על אדמת מונגוליה בעמק נהר אונון ילדה סורגהאטני (או סורחטאני) בקהי חטון את בנה השני. כשחזר מאותה מלחמה, טולוי העניק לבנו הקטן את השם קובלאי ולחש את השם הזה שלוש פעמים באוזנו.
קובלאי התחנך ביחד עם אחיו תחת הנחיית אמו סורגהאטני, שגידלה אותם להיות מנהיגים ורחבי דעת. קובלאי התאמן באמנויות לחימה, למד מדעים ואת השפה והתרבות הסינית. היה ידוע באינטליגנציה שלו ובהשכלתו. בבית המשפט קראו לו קובלאי סצ'ן (החכם). בחייו טיפח נוכחות של זרים רבים סביבו. בין מוריו היו הנזיר חי-יון (מומחה לבודהיזם), וכן ז'או בי וטו מו - חכמים סינים שלימדו אותו את תורתו של קונפוציוס.
כשנתיים לאחר כיבוש סין והפלת שושלת ג'ין (1115–1234), קיבל קובלאי חאן הצעיר את השליטה על חלק משטח המחוז חביי, בו התגוררו כעשרת-אלפים בתי אב. כיוון שהיה חסר ניסיון, איפשר "יד חופשית" לפקידים המקומיים. מיסוי יתר ושחיתות הביאו להגירת משפחות איכרים רבות מהאזור בשליטתו. כתוצאה מכך, קטנו הכנסות השליט ממיסוי. ואולם, השליט הצעיר הבין מהר את יתרון השליטה עם ייחוס משפחתי, והורה על רפורמות בחביי. אימו, סורגהאטני, שהייתה הדמות החזקה בשושלת לאחר מות אביו, מינתה פקידי ממשל רעננים לסייע לשינוי, חוקי המס שונו, ורבים מהאיכרים שהיגרו שבו לאדמותיהם.
ניצחון בצפון סין

ב-1251, כשאחיו מונגקה חאן עלה לשלטון על האימפריה המונגולית, קובלאי קיבל מעמד של משנה למלך ואת הניהול של צפון שטח סין. קובלאי הוביל מסעות מלחמה מוצלחים שם ובאזורים שמסביב, אך בניגוד למנהיגים צבאיים מונגולים קודמים, הוא נהג באיפוק כלפי העם שכבש. הוא ניהל היטב את הטריטוריה שלו, כך שהיבול החקלאי במחוז חנאן גדל. הוא השכיל גם להגדיל את ההוצאות על שירותי הרווחה במחוז שיאן. קובלאי גם הקים בירה צפונית חדשה בשאנגדו והקיף עצמו ביועצים סינים כדי לסייע לו עם האוכלוסייה המקומית.
הכתרה ומלחמת אזרחים

מונגקה אחיו נהרג בקרב בעת לחימה נגד שושלת סונג הסינית בדרום. לקובלאי נודע שאחיו הקטן, אריק (או אריג) בוקה, מונה במקומו כחאן הגדול. עקב כך, קובלאי כרת שביתת נשק עם הסינים וחזר הביתה, שם נלחם נגד אחיו על התואר.
ב-1260 הוכרז קובלאי כחאן הגדול, אך בארבע שנותיו הראשונות כחאן הגדול, שלטונו לא הוכר באופן מלא בכל חלקי האימפריה. הוא היה מעורב במלחמת האזרחים הטולויית נגד אחיו הצעיר אריק בוק על תואר החאן הגדול, עד כניעת אריק בפניו ב-1264. לאחר כניעת אריק, שלטונו הוכר בכל רחבי האימפריה.