הרולד בארטון
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > הגבלים עסקיים

תרומותיו המרכזיות של בארטון לפסיקותיו של בית המשפט העליון היו בתחום ההגבלים העסקיים. בפסק הדין "חברת הטבק האמריקאית נגד ארצות הברית" ( American Tobacco Co. v. United States) מ-1946, כתב בארטון את פסק הדין, שהתקבל כמעט פה אחד (השופט ראטלדג' כתב חוות דעת משלימה), על פיו חוק ההגבלים העסקיים של שרמן מ-1890 (Sherman Antitrust Act of 1890) מנע את עצם קיומם של שילובים עסקיים שיצרו כוחות שוק מונופוליסטים או אוליגופוליים, ללא קשר אם כוחות אלו הופעלו הלכה למעשה. חוקר המשפט יוג'ין רוסטוב טען שהחלטתו של בארטון הייתה תחילתו של עידן חדש של אכיפה מהירה ויעילה של חוקי ההגבלים העסקיים. אך בארטון ניתח את חוקי ההגבלים העסקיים בשני אופנים מנוגדים. בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת הפלדה קולומביה" (United States v. Columbia Steel Company) מ-1948, נעשה שימוש באותו טיעון כדי לאפשר לתאגיד הפלדה של ארצות הברית (U.S. Steel) לרכוש את חברת הפלדה קולומביה הקטנה יותר. אף על פי שחברת הפלדה קולומביה הייתה יצרנית הפלדה הגדולה ביותר בחוף המערבי, הצטרף בארטון לדעת הרוב שקבעה שהרכישה לא הייתה הפרה של חוק ההגבלים העסקיים של קלייטון (Clayton Antitrust Act of 1914) בשל העובדה שחברת קולומביה ייצגה אחוז כה קטן מכלל ייצור הפלדה בארצות הברית. פסק דין זה הכה בתדהמה את תומכי חוקי ההגבלים העסקיים.
עם זאת, בפסק הדין "חברת לוריין ג'ורנל נגד ארצות הברית" (Lorain Journal Co. v. United States) מ-1951, כתב בארטון את פסק הדין שהתקבל פה אחד, שבו נקבע שמונופול לא יכול לעשות שימוש בכוחו כדי לשמור על מעמדו כמונופול. בפסק דין זה, העיתון Lorain Journal ניסה להשתמש בכוח השוק שלו כדי למנוע ממפרסמים להכניס לו מודעות פרסומת על תחנת רדיו מתחרה חדשה. פסק דין זה בלט בשל ההרחבה שהוא יצר לסמכות הממשלה הפדרלית בנוגע לחוקי ההגבלים העסקיים לשווקים המקומיים. בפסק הדין "חברת ההוצאה לאור טיימס-פיקיון נגד ארצות הברית" (Times-Picayune Publishing Co. v. United States) מ-1953, פסק רוב השופטים שהעיתון "טיימס-פיקיון" לא הפר את חוק ההגבלים העסקיים של שרמן כאשר כפה על המפרסמים לקנות שטחי פרסום הן במהדורת הבוקר שלו והן במהדורת הערב. בארטון (שאליו הצטרפו בלאק, דאגלס ומינטון), כתב חוות דעת מיעוט תקיפה. חוקה ההגבלים העסקיים של שרמן אסר על ריכוז כוח שוק מונופוליסטי, הוא טען, בין אם זה נעשה כדי ליצור או לקיים מונופול, ובין אם זה נעשה כדי לגרום לנזק לציבור (באמצעות תמחור מונופוליסטי) או ללקוחות המונופול (כפי שנעשה במקרה של טיימס-פיקיון).
בארטון כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "טולסון נגד ניו יורק יאנקיס ושות'" (Toolson v. New York Yankees, Inc) מ-1953. הרוב בפסק דין זה דחה את העתירה על סמך התקדים של פסק הדין "מועדון הבייסבול הפדרלי נגד הליגה הלאומית" (Federal Baseball Club v. National League) מ-1922. בצטטו נתונים סטטיסיטים נרחבים בנוגע למגזר החקלאי, להכנסות משידורים, ולמסעות פרסום לאומיים, הגיע בארטון למסקנה שאין זה הגיוני לדרוש שליגת העל בבייסבול לא תהיה מעורבת בסחר בין-מדינתי.
מקרה יוצא מן הכלל של היישום הרחב של חוק ההגבלים העסקיים היה בחוות דעת המיעוט של בארטון בפסק הדין "ארצות הברית נגד דופונט" (United States v. E. I. du Pont de Nemours and Company) מ-1957. חברת הכימיקלים דופונט רכשה חלק ניכר ממניות יצרנית המכוניות ג'נרל מוטורס. כתוצאה מכך, ג'נרל מוטורס רכשה את רוב אספקת הצבעים והאריגים שלה מדופונט. הרוב בבית המשפט פסק שאינטגרציה אנכית זו הייתה הפרה של חוק ההגבלים העסקיים של קלייטון. בארטון, שכתב חוות דעת מיעוט, הטיל ספק כבד בכך שחוק ההגבלים העסקיים של קלייטון התייחס לאינטגרציה אנכית, ומתח ביקורת קשה על הלוגיקה של הרוב בנוגע לכוח השוק. בארטון טען שלדופונט פשוט לא היה את כוח השוק ששופטי הרוב טענו שהיה לה. חוות דעת זו של בארטון זכתה לשבחים מפי חוקרי משפט.