stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – שווייץ

| יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – שווייץ |
| --- | --- |
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: שווייץ


הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
2,344,858: 41,277
אוכלוסייה
110,161,917: 8,933,409
תמ"ג (במיליוני דולרים)
66,383: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
603: 99,060
משטר
רפובליקה נשיאותית למחצה: רפובליקה קונפדרטיבית

יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה

הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (שהייתה ידועה בשם זאיר בין 1971 ל-1997) הייתה תחת שליטה קולוניאלית בלגית ("קונגו הבלגית") עד שנת 1960. אף על פי שהקולוניזציה שנעשתה בידי לאופולד השני, מלך הבלגים, נעשתה בתמיכה שווייצרית, חוגים דתיים ואינטלקטואליים בעיקר באזור דובר הצרפתית של שווייץ מחו נגד העבדות שהייתה נהוגה בה תוך שהם מקימים את “Société suisse de secours aux esclaves africains” בשנת 1908.
שתי מלחמות העולם גררו יחסים כלכליים ופיננסיים בין שתי המדינות. שווייץ פתחה קונסוליה בלאופולדוויל (קינשאסה) בשנת 1928. הקונסוליה שודרגה למעמד קונסוליה כללית ב-1958 והפכה לשגרירות בשנת 1962. שווייץ הכירה בעצמאותה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-1960.
סיוע שווייצרי לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו החל בשנת 1972 עם שני הסכמים בנושאים: מסחר והגנה על השקעות. מיזמים של שיתוף פעולה בזאיר לא היו אפשריים בעקבות המצב הפוליטי הרגיש מאוד במדינה.
נציגויות דיפלומטיות

הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
שווייץ מיוצגת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בקינשאסה, בירת המדינה. בנוסף, שווייץ מחזיקה משרד ייצוגי בעיר בוקבו.
יהודה ניידיץ'

| --- | --- |

 לידה:  13 במאי 1912 בולטימור, מרילנד, ארצות הברית 
 פטירה:  26 באוגוסט 2007 (בגיל 95) ניו יורק, מדינת ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרב יהודה ניידיץ' (באנגלית: Judah Nadich;‏ בולטימור, 13 במאי 1912 – ניו יורק, 26 באוגוסט 2007) היה רב קונסרבטיבי, ששירת קהילות בבפאלו ובשיקגו, ובהמשך היה איש הדת היהודי הבכיר של הצבא האמריקני באירופה עם שחרור מחנות הריכוז הנאציים על ידי כוחות בעלות הברית. מאוחר יותר היה נשיא האספה הרבנית, האיגוד הבינלאומי לרבנים השמרנים.
ביוגרפיה

ניידיץ' היה בנם הבכור של יצחק ולנה נתנזון ניידיץ' שהיגרו מרוסיה בתחילת המאה העשרים. אביו היה בעל מכולת. אמו נפטרה כשהיה בן שבע, והוא ושתי אחיותיו גודלו על ידי אמם החורגת, נטי גיפטר ניידיץ', מהגרת מליטא. ליצחק ונטי הייתה בת מנישואיהם.
בשנת 1932 סיים ניידיץ' את לימודיו ב-City College. בשנת 1936 סיים את לימודי לתואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת קולומביה והוסמך בבית המדרש לרבנים באמריקה. הוא היה רב קהילות שמרניות בבפאלו ובשיקגו. ב-1942 התגייס לצבא כאיש דת.
בשנת 1945, כשהיה סגן אלוף בצבא ואיש הדת היהודי הבכיר של הצבא באירופה, נקרא הרב ניידיץ' לתפקיד היועץ היהודי של גנרל דווייט אייזנהאואר. הוא התבקש לייעץ כיצד להתמודד עם מאות אלפי העקורים היהודים המוחזקים תחת משטר צבאי. בספרו משנת 1953, "אייזנהאואר והיהודים", כתב ניידיץ' שהוא ואחרים שכנעו את בעלות הברית לנטוש מדיניות המחייבת להחזיר את העקורים למדינות מולדתם.
בשנת 1947 התחתן הרב ניידיץ' עם מרתה הדסה ריבאלוב, בתם של רוז ומנחם ריבאלוב, מייסד ועורך השבועון הראשון בעברית באמריקה, "הדואר". הוא כיהן בקהילה "קהילת ישראל" בברוקליין, מסצ'וסטס, במשך 10 שנים. משנת 1957 ועד פרישתו בשנת 1987, שימש כרב בית הכנסת בפארק אווניו בניו יורק. שם סייע בפיתוח תוכנית חינוכית לאחר הלימודים, המכונה כיום "התיכון העברי על שם הרב יהודה ניידיץ'."
בשנת 1974 קרא ניידיץ', כנשיא האספה הרבנית, לוועדת החוק של התנועה "לתת תשומת לב מדוקדקת" להצעתו להסמיך נשים לרבנות. ההצעה התקבלה בשנת 1985.
הערות שוליים

↑  Dennis Hevesi (2 בספטמבר 2007). "Judah Nadich, Rabbi Who Improved Care of Holocaust Survivors, Is Dead at 95". New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Judah Nadich; Rabbi Advised Eisenhower in Europe". Associated Press. 4 בספטמבר 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Claire Levenson (29 באוגוסט 2007). "Rabbi Judah Nadich, Eisenhower Adviser, Obituary". Daily Jewish Forward. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265863005171  CiNii: DA15964096  GND: 1145863981  ISNI: 0000 0001 1497 5421  LCCN: n82055238  NTA: 294279288  SNAC: w6863hz8  SUDOC: 220366047  VIAF: 119646529   WorldCat (עם VIAF): 119646529
יוסף לוטנברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בינואר 1929 (בן 95) 
 מדינה:  ישראל 
 מעסיק:  יד לבנים 
 
יוסף (יוסקה) לוטנברג (נולד ב-10 בינואר 1929) הוא יו"ר יד לבנים בתל אביב, ממקימי מוזיאון הפלמ"ח בתל אביב, ממקימי בית הלוחם תל אביב ומנהלו מיום הקמתו במשך כ-30 שנים, יו"ר ההתאחדות הישראלית לספורט נכים וסגן יו"ר הארגון הבינלאומי לספורט נכים, בעבר כיהן יו"ר ארגון נכי צה"ל (1986–2001).
עמד בראש עשר משלחות ישראליות באולימפיאדות הנכים (רומא 1960–סידני 2000) ובראשן של משלחות רבות למשחקי סטוק מנדוויל. זכה לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה של המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968).
ביוגרפיה

לוטנברג נולד וגדל בפתח תקווה לאברהם לוטנברג, בוגר ישיבת סלבודקה. חלק מבני משפחתו נרצחו בפרעות תרפ"ט בחברון. בשנת 1945 בגיל שש עשרה וחצי גויס לפלמ"ח, ושירת בגדוד החמישי ולוחם וקצין חבלה בחטיבת הראל, ב-10 במאי 1948 נפצע קשה מאוד בקרב על בית מחסיר, מפקדו האישי היה דני מס.
במשך שירותו לקח חלק בקרבות רבים שהתרחשו בגזרה במטרה להגן על ירושלים - בניסיון כיבוש אוגוסטה ויקטוריה, חסימת הדרך מיריחו ובכיבוש בית מחסיר.
בתקופת שיקומו יזם וייסד את "קרן נכי צה"ל" במטרה לגייס כסף בארצות הברית למען שיקומם של פצועי המלחמה. בעקבות מהלך זה הוא הוזמן לשיחה עם ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון שהובילה לחוק הנכים (תגמולים ושיקום), תש"ט-1949.
ביוגרפיה > ספורט נכים

בשנת 1954 הוביל לוטנברג משלחת ישראלית לקטועי רגליים למשחקים הפאן-הלניים שנערכו באתונה. הוא עמד בראש משלחות רבות למשחקי סטוק מנדוויל.
ביוגרפיה > ספורט נכים > אולימפיאדות הנכים

עמד בראש עשר משלחות ישראליות באולימפיאדות הנכים (רומא 1960–סידני 2000).
במשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968) זכה לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה. במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) סידר ביקור לכל חברי המשלחת בבית מדרשו של הרבי מלובביץ'.
לוטנברג שימש וליווה במשך שנים משפחות נעדרים ונכי צה"ל, בהמשך חייו שימש לוטנברג בתפקידים רבים בניהם היה יו"ר ארגון נכי צה"ל (1986–1999) חבר בעמותת דור הפלמ"ח וממיקמי מוזיאון הפלמ"ח בתל אביב, יו"ר יד לבנים בתל אביב ממקימי בית הלוחם ומנהלו במשך כ-30 שנים ויו"ר ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
חיים אישיים

לוטנברג מתגורר בתל אביב. היה נשוי לחנה עד למותה ב-2023. נולדו להם שלושה ילדים, בנו איתן נהרג במלחמת יום הכיפורים והוגדר כנעדר במשך 9 חודשים. בספטמבר 1975 קיבל בנו איתן את צל"ש הרמטכ"ל.
פרסים והישגים

בשנת 2001 קיבל את פרס יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 2018 קיבל מפרס מוסקוביץ' לציונות את פרס עוז ציון על שנלחם במסירות רבה למען העם והארץ.
הערות שוליים

↑  עירית שמגר, הבית השני של הנכים, מעריב, 22 ביוני 1977
↑  אלי קמיר, יוסף לוטנברג נבחר שוב ליו"ר ארגון נכי צה"ל, מעריב, 1 בספטמבר 1988
↑  אולימפיאדת הנכים - הכנות ותקצוב, ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט, באתר כנסת עכשיו, 25 בינואר 2000
↑  לכבודו של יקירנו יוסף-יוסק'ה לוטנברג
↑  חזרה משלחת נכי צה"ל ממשחקי סטוק-מנדוויל באנגליה, דבר, 15 באוגוסט 1969
↑  חיילים מיוחדים, באתר בית חב"ד
↑  ערב הוקרה לחברנו יוסק'ה לוטנברג לרגל יום הולדת 90, אתר יד לבנים
↑  הקשר הרב דורי
↑  יוסף לוטנברג באתר פרס מוסקוביץ' לציונות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416202705171  VIAF: 26156218890604741362   WorldCat (עם VIAF): 26156218890604741362
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – צרפת

| יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – צרפת |
| --- | --- |
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: צרפת


הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
2,344,858: 643,801
אוכלוסייה
110,161,917: 66,574,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
66,383: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
603: 45,527
משטר
ממשלת מעבר: רפובליקה נשיאותית למחצה

שגרירות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בפריז
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–צרפת הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וצרפת.
היסטוריה

צרפת שלחה את קולונל רוג'ר טרינקייר בשנת 1961 לתמוך במובוטו ססה סקו בהפיכה בקונגו הבלגית כנגד פטריס לומומבה, לטובת ג'וזף קסא וובו. בשנת 1994, במהלך רצח העם ברואנדה, אישר מובוטו ססה סקו לצרפת להשתמש באזור קיוו כבסיס עורפי למבצע טורקיז, מבצע צבאי צרפתי שנועד לשים קץ לטבח ברואנדה.
השפה הרשמית בקונגו היא צרפתית, והיא אף חברה בארגון לה פרנקופוני.
יחסים כלכליים

מאזן הסחר הדו-צדדי נוטה באופן מסורתי לטובת צרפת. היצוא הצרפתי מתרכז בתחומי הציוד המכני (30%), התרופות (28%), החקלאות והמוצרי מזון (24%). היבוא של צרפת (המייצג כ-1% מהיצוא מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) מורכב בעיקרו מתוצרת חקלאית וחקלאית (77%).
נציגויות דיפלומטיות

צרפת מחזיקה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו שגרירות בקינשאסה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז.
יוצאים מן הכלל

| --- | --- |

 מבוסס על:  בהשראת דמות אמיתית
 בימוי:  אוליבייה נקש, אריק טולדנו 
 הופק בידי:  ניקולאס דובל אדסובסקי 
 תסריט:  אוליבייה נקש, אריק טולדנו 
 עריכה:  דוריאן ריגאל-אנסו 
 שחקנים ראשיים:  וינסנט קאסל רדה קטאב
 צילום:  Antoine Sanier 
 מדינה:  צרפת 
 חברת הפקה:  גומון 
 חברה מפיצה:  שירותי ADS 
 הקרנת בכורה:  צרפת 25 במאי 2019   ישראל 13 בפברואר 2020
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 פרסים:  César for High School Students 
 דף הסרט ב־IMDb
 
יוצאים מן הכלל (בצרפתית: Hors normes) הוא סרט דרמה קומית צרפתי, שבויים והופק על ידי אוליביה נקש ואריק טולדנו, שיצא לאקרנים ב-25 במאי 2019. הסרט הוצג בסיום פסאיבל קאן מספר 72 ב-2019, וקיבל פרס ציבורי בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בסאן-סבסטיאן 2019.
זוהי דרמה-קומית בהפקת ניקולאס דובל אדסובסקי יחד עם Quad ו-Ten Cinema, בהפקה משותפת עם גאמון ו-TF1 Films Production.
העלילה וכן דמויותיהם של וינסנט קאסל ורדה קאטב נכתבו בהשראתם של שני מחנכים אשר מטפלים באנשים בעלי אוטיזם, כמו גם בהשראת הארגונים אליהם הם משתייכים: Silence of the Just ו-Relais Ile-de-France.
הסרט קיבל סיקור חיובי מהתקשורת, עם הסתייגויות מאישים וארגונים בצרפת המתמחים באוטיזם.
תקציר עלילה

ברונו ומאליק הם מנהלים של La Voix des Justes ו-L'Escale, שני ארגונים מכובדים אשר עבדו במשך עשרים שנה במגזר של ילדים ומתבגרים אוטיסטים להם הם עוזרים כמיטב יכולתם. הם גם מכשירים אנשים צעירים משכונות מצוקה להשגיח ולטפל במקרים מורכבי הטיפול הללו, אשר הממסד הרפואי מסרב לקבל תחת חסותו. תחת זאת, ארגונו של ברונו סומן על ידי המפקח הכללי על נושאים חברתיים בצרפת (General Inspectorate of Social Affairs).
פרסים

פסטיבל בסרטים הבין-לאומי בסאן-סבסטיאן 2019
מועדון 300 הלייקים - הניקוד הטוב ביותר במועדון 300
זכיות

פסאיבאל סיזאר 2019:
הסרט הטוב ביותר
ההישג הטוב ביותר
השחקן הטוב ביותר לווינסנט קאסל
השחקן הטוב ביותר לרדה קטאב
שחקנית המשנה הטובה ביותר להלן וינסנט
התקווה הגברית הטובה ביותר לבנימין לזור
התסריט המקורי הטוב ביותר
הסיום הטוב ביותר
הערות שוליים

↑  סטפן בן-חמו ודאוד טאטו, אשר דמויותיהם האמיתיות מוצגות בסוף הקרדיטים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: unn20201092502
יוסף רוטבלט

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1908 ורשה, ארץ הוויסלה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  31 באוגוסט 2005 (בגיל 96) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  פולין, בריטניה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורשה (1938)  אוניברסיטת ליברפול (1950)  אוניברסיטת לונדון (1953) 
 מוסדות:  אוניברסיטת אדינבורו 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (1995)  פרס השלום ע״ש אלברט איינשטיין (1992)  פרס ג'מנאלאל באג'אג' (1999)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  עמית החברה המלכותית  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה 
 
יוסף (ג'וזף) רוטבלט (4 בנובמבר 1908 - 31 באוגוסט 2005) היה פיזיקאי יהודי פולני בריטי. עבודתו של רוטבלט על נשורת גרעינית הייתה תרומה חשובה לקראת אשרור האמנה למניעת ניסויים גרעיניים בשנת 1963. בשנת 1995 הוא זכה בפרס נובל לשלום על מאמציו לפירוק נשק גרעיני.
קורות חייו

יוסף (ג'וזף) רוטבלט נולד למשפחה יהודית מבוססת בוורשה, ב-4 בנובמבר 1908, כאחד משבעה ילדים. בעקבות סגירת הגבולות במלחמת העולם הראשונה כשל העסק המשפחתי והמשפחה חוותה עוני.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה, עבד רוטבלט כעוזר חשמלאי בוורשה תוך שהוא שואף להיות פיזיקאי. ללא השכלה פורמלית, הוא זכה למקום במחלקה לפיזיקה של האוניברסיטה החופשית של פולין, למד לתואר שני ב-1932 ולמד לדוקטורט בפיזיקה, באוניברסיטת ורשה ב-1938. רוטבלט החזיק בתפקיד עמית מחקר במעבדת הקרינה של האגודה המדעית של ורשה וכן עבד בפיזיקה אטומית באוניברסיטה החופשית של פולין ב-1937. במהלך תקופה זו, הוא התחתן עם סטודנטית לספרות, טולה גרין, אותה פגש ב-1930.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ערך ניסויים שהראו כי בתהליך הביקוע הגרעיני, נפלטו ניטרונים. בתחילת 1939 הוא חזה כי אם מספר גדול של ביקועים גרעינים יתרחשו תוך זמן קצר במידה מספקת, כמויות ניכרות של אנרגיה יכולות להשתחרר. הוא המשיך וחישב, כי תהליך זה יכול להתרחש בפחות ממיקרו שנייה, וכתוצאה מכך יביא לפיצוץ.
בשנת 1939, הוא הוזמן ללמוד בפריז (באמצעות קשרים פולנים עם מארי קירי) ובאוניברסיטת ליברפול, כעוזרו של ג'יימס צ'דוויק, זוכה פרס נובל על הגילוי של הנייטרונים. צ'דוויק בנה מאיץ חלקיקים כדי ללמוד על תגובות גרעיניות בסיסיות ורוטבלט רצה לבנות מכונה דומה בוורשה. הוא נסע לאנגליה לבד, כי הוא לא היה יכול להרשות לעצמו לתמוך באשתו שם.
לאחר זמן מה, צ'דוויק נתן לרוטבלט מלגה (מלגת אוליבר לודג'), שהכפילה את הכנסותיו ובקיץ 1939, חזר רוטבלט לביתו, מתוך כוונה להביא את טולה אשתו בחזרה איתו. בסוף אוגוסט, עת תכננו לעזוב את ורשה, חלתה טולה מאוד ונשארה מאחור כשהיא מתכננת להצטרף אליו תוך כמה ימים.
אך בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה נלכדה בוורשה וכל מאמציו של רוטבלט בחודשים שלאחר מכן להביא אותה דרך בלגיה, דנמרק או איטליה נכשלו, מכיוון שכל מדינה בתורה סגרה את גבולותיה. מאוחר יותר נספתה טולה בשואה במחנה הריכוז וההשמדה מיידנק, ורוטבלט לא ראה אותה שוב. מותה השפיע עליו עמוקות למשך שארית חייו, והוא מעולם לא נישא בשנית.
פרויקט מנהטן

בהיותו עדיין בפולין, רוטבלט הבין שעבודתו יכולה לשמש לייצור פצצה. בתחילה הוא חשב שהוא צריך "להניח לנושא" אבל עם עליית גרמניה הנאצית הוא המשיך בתהליך הפיתוח מכיוון שחשב שהדרך היחידה למנוע מגרמניה הנאצית מלהשתמש בפצצה גרעינית הייתה לייצר פצצה גרעינית גם לבריטניה שתשמש כגורם הרתעה.
לאחר תחילת המלחמה התחיל רוטבלט לעבוד באופן מפורש עם צ'דוויק על הפצצה כשבתחילת 1944 יחד עם קבוצת צ'דוויק עבדו על פרויקט מנהטן כדי לבנות את פצצות האטום הראשונות.
התנאי לעבודה בפרויקט מנהטן היה אזרחות אמריקאית או נתינות בריטית תנאי שהוסר לאחר שרוטבלט סירב.
המשיכו להיות לו הסתייגויות חזקות נגד השימוש במדע לפיתוח נשק כזה הרסני והוא הופתע לשמוע במרץ 1944 בארוחת ערב פרטית אצל צ'דוויק את לסלי גרובס אומר: "כמובן שהמטרה האמיתית לייצור הפצצה הייתה להכניע את הסובייטים".
עד סוף 1944, היה כבר ברור שגרמניה נטשה את פיתוח הפצצה ורוטבלט התבקש לעזוב את הפרויקט. לאחר מכן הוצג לצ'דוויק תיק שבו רוטבלט הואשם בהיותו מרגל סובייטי. זאת ועוד, לאחר שלמד להטיס מטוסים, הוא אף נחשד ברצון להצטרף לחיל האוויר המלכותי כדי שיוכל לטוס לפולין ומשם לערוק לברית המועצות. בסופו של דבר, הואשם רוטבלט בביקור חבר בסנטה פה והשארת המחאה פתוחה למימון הקמה של תא קומוניסטי. למעשה, רוטבלט הצליח להראות כי חלק גדול מהמידע בתוך התיק היה מפוברק. בנוסף, מרשומות ה-FBI עולה, כי בשנת 1950, חברו של רוטבלט בסנטה פה אותר בכלל בקליפורניה והכחיש את הסיפור. אותו חבר טען, כי ההמחאה מעולם לא נפדתה והיא הושארה כדי לשלם עבור פריטים שלא היו זמינים בבריטניה בזמן המלחמה. בספר זכרונות משנת 1985, מספר רוטבלט, כיצד תיבה המכילה "את כל המסמכים שלי" הלכה לאיבוד בנסיעה ברכבת מוושינגטון לניו יורק כשהוא עזב את המדינה. אך למעשה, ישנו מספר גדול של מסמכים אישיים של רוטבלט מלוס אלמוס בארכיון מרכז צ'רצ'יל. רוטבלט לא הורשה עוד להיכנס לארצות הברית עד לשנת 1964.
יוסף רוטבלט היה לפיזיקאי היחיד שעזב את פרויקט מנהטן, מטעמי מצפון.
עבודה למען השלום

רוטבלט האמין, כי מדענים תמיד צריכים להיות מודאגים לגבי ההשלכות המוסריות של עבודתם ובכך הוא הפך לאחד ממבקריו הבולטים ביותר של מרוץ החימוש הגרעיני. רוטבלט היה החותם הצעיר ביותר של מניפסט ראסל-איינשטיין ב-1955 ועמד בראש מסיבת העיתונאים בהשקתו.
לאחר הסיקור החיובי של המניפסט, סיירוס איטון הציע לממן את ועידות פגוואש בנושאי השפעה על מדע וענייני העולם. יחד עם ברטראנד ראסל ואחרים, ארגן רוטבלט את הכנס הראשון ב -1957 והמשיך לעבוד במסגרת זו עד יום מותו. למרות מסך הברזל והמלחמה הקרה, הוא דגל בהקמת קשרים בין מדענים מהמערב והמזרח. מסיבה זו, נתפסו ועידות פגוואש כחשודות. בתחילה, הממשלה הבריטית התייחסה אליהם כאל "מפגשים קומוניסטים" אך רוטבלט שכנע את ג'.ד. קוקרופט שהיה חבר ברשות לאנרגיה אטומית בבריטניה, להיות מוזמן לכנס בשנת 1958. הוא התנגד בהצלחה לניסיונות להשתלט על הכנסים וגורם רשמי במשרד חוץ כתב, כי הקושי הוא להשיג מפרופ' רוטבלט התייחסות למה שאנחנו חושבים... הוא ללא ספק קנאי לעצמאותו וליושרה המדעית"... "הבטחת ארגון מחדש למשלחת הבריטית יהיה הצורך הראשון, אבל אני לא יודע אם יש תקווה כלשהי לכך". בתחילת שנות השישים, התייחס כבר משרד הביטחון לכנסי פאגווש כאל כנסים מכובדים מאוד ואף נתן את ברכתו הרשמית. משרד החוץ ציין, כי כל פריצת דרך עשויה היטב מקורה במפגשים מסוג זה. במקביל לכנסים אלו, רוטבלט הצטרף לאיינשטיין, אופנהיימר, ראסל ומדענים אחרים הנוגעים בדבר, כדי לייסד את האקדמיה העולמית לאמנות ומדע, רעיון שהוצע על ידם באמצע שנות החמישים והוקם באופן רשמי בשנת 1960 לאחר פריצת הדרך של האמנה למניעת ניסויים גרעיניים.
בשנת 1965 קיבל רוטבלט את אות מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
המשך חייו

בשנת 1976, פרש רוטבלט מסנט ברתולומאוס. בין השנים 1975–1976, הוא היה פרופסור אורח ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת אדינבורו. הוא האמין, שלמדענים יש אחריות מוסרית בדיוק כמו שבועת היפוקרטס המספקת קוד התנהגות לרופאים. לדעתו, למדענים גם צריך להיות קוד משלהם של התנהגות מוסרית, מעין שבועת היפוקרטס למדענים.
בתקופת כהונתו כנשיא ועידות פגוואש, בין השנים 1988–2004, העמיד רוטבלט בכל שנה מחדש, את מרדכי ואנונו, טכנאי גרעין ישראלי, לבחירה כמועמד לפרס נובל לשלום.
רוטבלט יצא במסעות תעמולה ללא הרף נגד נשק גרעיני. בראיון שהעניק זמן קצר לפני בחירות 2004 לנשיאות ארצות הברית, הוא הביע את אמונתו שגם היום, 50 שנה אחרי, מניפסט ראסל איינשטיין רלוונטי מאוד במיוחד בהקשר לבחירתו של נשיא בארצות הברית. ומעל לכל, ביחס לשימוש מנע האפשרי של נשק גרעיני.
בנאום המסכם של כנס פוגווש בשנת 1992 הסביר כי על מנת להשיג שלום עולמי דרושה לנו מסגרת של מדינה פדרלית עולמית.
בהרצאת התודה שלו בעת קבלת פרס נובל לשלום בשנת 1995, הוא ציטט את המניפסט של אלברט איינשטיין וברטראנד ראסל מ-1955 ואמר: "מעל לכל, יש לזכור את האנושיות שלך".
בשנת 1992, זכה רוטבלט בפרס השלום על שם אלברט איינשטיין וכן נבחר בשנת 1995 להיות חלק ממסדר החברה המלכותית.
בשנת 1998 קיבל רוטבלט תואר אבירות KCMG, שימש כעורך הראשי של כתב העת לפיזיקה ברפואה ובביולוגיה והיה עורך וחבר מועצת המנהלים של כתב העת לשלום סביבתי .
רוטבלט היה הנשיא של כמה מוסדות ואיגודים מקצועיים וגם מייסד שותף וחבר בוועד המנהל של המכון הבינלאומי לחקר השלום בסטוקהולם. כמו כן, היה גם חבר מייעץ בוועדה למחקר רפואי של ארגון הבריאות העולמי.
רוטבלט היה יהודי פולני שנולד והתחנך בוורשה וחי לאחר מכן בבריטניה. הוא דיבר פולנית בצורה מושלמת והדגיש את קשריו לפולין. הוא אמר על עצמו כי הוא "פולני עם דרכון בריטי".
פרסים ותעודות כבוד

מפקד במסדר האימפריה הבריטית - 1965
חבר חוץ, האקדמיה הפולנית למדעים - 1966
חבר כבוד, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים - 1972
תואר דוקטור לשם כבוד במדע, אוניברסיטת ברדפורד - 1973
הפרס החברתי על שם ברטראנד ראסל - 1983
עמית כבוד, אוניברסיטת מנצ'סטר המכון למדע וטכנולוגיה - 1985
מפקד במסדר ההצטיינות הפולני - 1987
מדליית הזהב, האקדמיה למדעים בצ'כוסלובקיה - 1988
מסדר קירילוס ומתודיוס, בולגריה - 1988
תואר דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת מוסקבה - 1988
צלב הכבוד, מסדר הכבוד בגרמניה - 1989
פרס האזרח הנכבד של אגודת רופאים בינלאומיים למניעת המלחמה הגרעינית - 1989
תואר דוקטור לשם כבוד במדע, אוניברסיטת ליברפול - 1989
חבר כבוד במכון הבריטי לרדיולוגיה - 1990
פרס אלברט איינשטיין לשלום - 1992
תואר פרופסור לשם כבוד, אוניברסיטת בלגואבגרד - 1993
חבר חוץ, האקדמיה למדעים באוקראינה - 1994
עמית בחברה המלכותית בלונדון - 1995
פרס נובל לשלום - 1995
יואל הלוי מבונא

| --- | --- |
 לידה:  1115 
 פטירה:  ~1200 ~ד'תתק"ס
 מקום פעילות:  בונא
 תקופת הפעילות:  ?–1200 
 השתייכות:  ראשוני אשכנז, בעלי התוספות
 רבותיו:  רבי אפרים מרגנסבורג, רבי יצחק בן מרדכי, רבי משה בן יואל, רבי שמואל בן נטרונאי
 תלמידיו:  רבי אפרים מבונא, רבי אביגדור כהן צדק
 חיבוריו:  תוספות, שו"ת, סליחות
 צאצאים:  ראבי"ה
 חותנים:  ראב"ן
 
רבי יואל הלוי בן יצחק מבונא (נתכנה גם מורי"ה; נפטר בערך בד'תתק"ס, 1200) היה מבעלי התוספות באשכנז, פרשן תלמוד, פוסק הלכה ופייטן, שפעל בבונא. הוא היה חתנו של הראב"ן ואביו של הראבי"ה, המביא פסקים רבים בשמו.
ביוגרפיה

לא רבות ידוע על תולדות חייו. לפי השערת אביגדור אפטוביצר, אביו הוא רבי יצחק בן יואל הלוי ממגנצא שנהרג בגזירות מסע הצלב השני בקיץ ד'תתק"ו בשפיירא, ואבי סבו הוא יצחק בן יואל הלוי שהיה אחד ההרוגים בגזירות תתנ"ו בוורמייזא. אחרים, וביניהם א"א אורבך, חולקים על זיהוי זה, משום שרבי יואל חיבר קינות וסליחות על מאורעות תתק"ו ולא הזכיר שגם אביו בין ההרוגים, וכן לא נזכר בשום מקום התואר 'הקדוש' על אביו, כפי שהיה מצופה אילו היה מן ההרוגים על קידוש השם.
על פי פסקה אחת בספר ראבי"ה, כתבו כמה חוקרים כי אמו של רבי שמואל בן נטרונאי (רשב"ט) הייתה אחותו או אחות אמו של רבי יואל, כלומר שרבי יואל היה דודו או בן דודו של רשב"ט. אולם, שמחה עמנואל הוכיח כי רשב"ט נולד בבארי שבאיטליה, והיגר לגרמניה בבגרותו. לכן, הוא סבור כי הפסקה בספר ראבי"ה משובשת, ובנוסחתה המקורית היא התייחסה לרשב"ט כגיסו של רבי יואל, בשל נישואיהם לשתי אחיות (ראו להלן).
למד ברגנשבורג מפי חברי בית הדין המקומי: רבי יצחק בן מרדכי (ריב"ם), רבי אפרים בן יצחק ורבי משה בן יואל. ככל הנראה המשיך ללמוד ברגנשבורג גם לאחר נישואיו, משום שהוא העביר תשובות מחכמי רגנשבורג לחותנו הראב"ן ולגיסו רשב"ט ולהפך. הוא מכנה גם רבי שמואל בן נטרונאי 'מורי', וכנראה למד גם אצלו לזמן מה. רבו המובהק הוא רבי אפרים מרגנסבורג, והוא מרבה להביא שמועות בשמו. לימים, נעשה רבי יואל תלמיד חבר לרבי אפרים, והתנהלו ביניהם פולמוסים הלכתיים חריפים.
מקום מושבו העיקרי היה העיר בון, ועל שמה נקרא. בבון ככל הנראה הייתה לו ישיבה. מלבד בנו ראבי"ה, לא ידוע בוודאות מי היו תלמידיו, אך אפטוביצר משער שביניהם היו רבי אפרים מבונא ורבי אביגדור כהן צדק. יש משערים שגם מחבר התוספות הנדפסות למסכת סוטה למד בישיבתו, שכן הוא מכנהו "מורי"ה", אך אחרים חולקים על כך.
חיבוריו

ידוע שחיבר תוספות לכמה מסכתות: הראבי"ה מצטט תוספות של אביו למסכת בבא מציעא. בבית מדרשו של מהר"ם מרוטנבורג היו מצויים אוטוגרפים של תוספות רבי יואל למסכת בבא בתרא ולמסכת סנהדרין, והם מצוטטים בחיבורי תלמידיו רבי מרדכי בן הלל ורבי מאיר הכהן מרוטנבורג. אורבך משער כי בנוסף חיבר גם תוספות למסכתות שבת, סוטה וגיטין. בכתבי יד של ספר המרדכי, מצוטטים עשרות קטעים מתוספותיו של רבי יואל למסכת בבא בתרא, והם מכונים שם 'פרישת רבינו יואל' או 'פרי"ו'. על בסיס קטעים אלה ניסה שמחה עמנואל לאפיין את סגנון פירושיו של רבי יואל. לדבריו, כפי שמלמד הכינוי 'פרישה', חיבוריו אצנם כללו גם דיונים, קושיות ותירוצים בסגנון בעלי התוספות, אולם גם פירושי פשט. הוא מרבה להסתמך על תוספותיהם של שלשה רבותיו שברגנשבורג, ולעיתים מעתיק אותם בלשונם, וכן על תוספות רבי יעב"ץ הלוי.
פירושים ופסקי הלכה שחיבר, כמו גם שאלות ותשובות ששאל או נשאל, מצוטטים לרוב בספר אבי העזרי שחיבר בנו ראבי"ה. כמה משאלותיו ומפירושיו מצויים גם בספר אבן העזר שחיבר חותנו ראב"ן, ובספר יחוסי תנאים ואמוראים שחיבר בן דורו רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא.
מצויות בידינו שש סליחות שחיבר רבי יואל, וכן קינה אחת, המתארת את גזירות מסע הצלב השני בשנים תתק"ו–תתק"ז (1146–1147). חלק מסליחותיו נכנסו למחזורי הסליחות הממוסדים ונאמרות עד היום.
משפחתו

רבי יואל נשא לאשה את מומונא, בתו של רבי אליעזר בן נתן (הראב"ן). אחות אשתו נישאה לרבי שמואל בן נטרונאי. ידועים שנים מבניו. בן אחד, שנקרא על שם סבו, הוא רבי אליעזר בן יואל (ראבי"ה) מחבר ספרי אבי העזרי ואביאסף ופוסק מפורסם. הוא מרבה להביא בספרו מפסקי אביו. בן נוסף, רבי אורי הלוי, נשרף על קידוש השם בשנת ד'תתקע"ו. על מאורע זה נכתבה סליחה בידי ר' מרדכי בן אליעזר, אך נפוצה אגדה שרבי אורי עצמו חיבר את הקינה על עצמו, ולימד אותה לר' מרדכי בחלום. אישים שונים שייתכן שהם צאצאיו של רבי אורי נזכרים בשטרות ומסמכים של קהילת קולוניא. מצבתה של חנה, בתו של רבי יואל, התגלתה בוירצבורג.
הערות שוליים

↑  ראה אפטוביצר, מבוא לראבי"ה, עמ' 422.
↑  הריגתו מתוארת ב"ספר זכירה" לרבי אפרים מבונא, בתוך אברהם מאיר הברמן, גזירות אשכנז וצרפת, ספרי תרשיש, ירושלים תש"ה, עמ' קיז.
1 2  אפטוביצר, מבוא לראבי"ה, עמ' 37–39; אפרים אלימלך אורבך, בעלי התוספות, מוסד ביאליק תשמ"ו, עמ' 209–210.
↑  שמחה עמנואל, שברי לוחות: חיבוריהם האבודים של בעלי התוספות, הוצאת מאגנס, ירושלים תשס"ז, עמ' 68–69.
↑  אפטוביצר, מבוא לראבי"ה, עמ' 39–43. פולמוס חריף במיוחד התנהל ביניהם על רקע מנהג בני אזור הריינוס לאכול את חלב הכרס, מנהג שרבי אפרים ראה כאיסור דאורייתא. הוא גער ברבי יואל, שנהג בו היתר אכילה, ורבי יואל הגן על מנהג מקומו. על כך ראה בפירוט אצל יצחק זימר, עולם כמנהגו נוהג, מרכז זלמן שזר תשנ"ז, עמ' 250–262.
↑  אפטוביצר, מבוא לראבי"ה, עמ' 44–45.
↑  אורבך, בעלי התוספות, עמ' 211.
↑  עמנואל, שברי לוחות, עמ' 81–86.
↑  רשימה מפורטת של אזכורי רבי יואל בידי בנו ערך אפטוביצר, מבוא לראבי"ה, עמ' 252–257.
1 2  אברהם (רמי) ריינר, "עד הגל ועדה המצבה: לרגל הופעת הספר 'מצבות וירצבורג מן התקופה הקודמת למגפת המוות השחור'", ירושתנו ו (תשע"ב), עמ' שכ–שכא.
↑  הסליחה נדפסה בידי הברמן, גזירות אשכנז וצרפת, עמ' קנט–קס.
↑  אפטוביצר, מבוא לראבי"ה, עמ' 67–69.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012689576205171
יואל ולטמן

יואל איבו ולטמן (בהולנדית: Joël Ivo Veltman; נולד ב-15 בינואר 1992) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם בברייטון אנד הוב אלביון ובנבחרת הולנד.