stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גמר גביע אופ"א 1996
הדרך אל הגמר > באיירן מינכן

באיירן החלה את דרכה בסיבוב הראשון של המפעל, בו פגשה את לוקומוטיב מוסקבה הרוסית. במפגש הראשון הופתעה באיירן בבית כשיבגני חרלאצ'וב הדהים וקבע 0–1 ללוקומוטיב בדקה השבעים. בגומלין במוסקבה, היתרון של לוקומוטיב החזיק מעמד 26 דקות בלבד לפני שיורגן קלינסמן העלה את באיירן ליתרון חוץ. תשע דקות לאחר מכן השלים קלינסמן צמד אישי, ולאחר ארבע דקות כבש אנדריאס הרצוג את השלישי של באיירן. שער של מהמט שול על סף הירידה למחצית קבע 0–4 בהפסקה, ופחות מרבע שעה לסיום קבע תומאס שטרונץ את תוצאת הסיום, 5-0 מרשים לבאיירן, שעולה עם 1–5 בסיכום המפגשים.
בסיבוב השני פגשה באיירן את ריית' רוברס הסקוטי. במשחק הראשון בחוץ ניצחה באיירן 0–2 מצמד של קלינסמן, הראשון כבר לאחר שש דקות, והשני כרבע שעה לסיום. בגומלין במינכן קבע דני לנון 1-0 לסקוטים על סף הירידה להפסקה, אך שער נוסף של קלינסמן קבע שוויון חמש דקות מפתיחת המחצית השנייה. בדקה ה-64 השלים מרקוס באבל את המהפך, 2-1 בסיום לבאיירן, שעולה עם ניצחון כפול ועם 1–4 בסיכום שני המפגשים.
בשמינית הגמר פגשה באיירן את בנפיקה ליסבון. במשחק הראשון בבית המשיך קלינסמן את הריצה למלכות שערי הטורניר, והעלה את קבוצתו ליתרון בדקה ה-26. כעבור ארבע דקות איזן דימאס טישיירה את התוצאה, אך השוויון החזיק מעמד דקה אחת בלבד לפני שקלינסמן השלים צמד. קלינסמן הוסיף שני שערים נוספים, דקה לפני תום המחצית ודקה לאחר פתיחת המחצית השנייה, ועם רביעייה אישית מרשימה הוביל את באיירן לניצחון 1–4 בסיום. בגומלין בליסבון העלה ואלדו פיליו את בנפיקה ליתרון לאחר רבע שעה של משחק. קלינסמן איזן בדקה ה-32, השלים מהפך עם צמד אישי בדקה ה-68, והרצוג קבע את תוצאת הסיום, 3-1 בדקה ה-83. בסיכום, 7-2 מרשים לבאיירן בדרך לרבע הגמר.
ברבע הגמר המתינה לבאיירן נוטינגהאם פורסט האנגלית. קלינסמן המשיך בכושר הכיבוש עם שער יתרון ביתי בדקה ה-16, אך סטיב צ'טל איזן כעבור דקה בלבד. דקה לתום המחצית קבע שול את תוצאת המשחק, 2-1 לבאיירן. לעומת התוצאה השקולה במפגש הראשון, הגומלין בנוטינגהאם היה לתצוגה התקפית נוספת של קלינסמן וחבריו. השער הראשון של כריסטיאן ציגה נפל לאחר חצי שעה, ועל סף סיום המחצית הכפיל שטרונץ את התוצאה. צמד של קלינסמן במחצית השנייה, עם שער נוסף של ז'אן-פייר פאפן בתווך, קבעו 0–5 לבאיירן. סטיב סטון רק צימק לפני הסיום, ובאיירן משחזרת את תוצאת הדו-קרב הקודם, 7-2 בסיכום, ועוד תצוגה התקפית מעולה בדרך לחצי הגמר.
בחצי הגמר נערך מפגש ענקיות בין באיירן מינכן לברצלונה. הספרדים, עם יוהאן קרויף על הקווים, פתחו טוב יותר את המשחק הראשון במינכן ועלו ליתרון לאחר 14 דקות משער של אוסקר גארסיה, 1-0 לברצלונה בהפסקה. במחצית השנייה השלימה באיירן מהפך תוך 12 דקות בלבד, כאשר מרסל ויטצ'ק איזן ושול כבש את השני. בדקה ה-77 נכנעה באיירן לשער של גאורגה חאג'י, שוויון 2-2 בסיום, שהעניק לברצלונה יתרון מסוים עקב העובדה שכבשה שני שערי חוץ ולא הפסידה. בגומלין בקאמפ נואו, לעיני כ-90 אלף צופים, הדהים באבל את הקהל והעלה את באיירן ליתרון בדקה הארבעים. ברצלונה חיפשה את השוויון שיעניק לה יתרון עקב חוק שערי חוץ, אך ויטצ'ק, בשער שני לרשתה של ברצלונה בדו-קרב, קבע 0–2 בדקה ה-84. איוואן דה לה פנייה עוד צימק בדקה ה-89, אך ברצלונה לא הצליחה לכבוש שוב, ובסיכום 3–4 לבאיירן בדרך לגמר גביע אופ"א הראשון בתולדותיה.
הדרך אל הגמר > בורדו

בורדו, שסיימה את העונה החולפת בליגה הצרפתית במקום השביעי, והחלה את דרכה האירופית בשלב הבתים של גביע האינטרטוטו. בשלב הבתים פגשה בורדו את אודנזה בולדקלאב, ה.י.ק. הלסינקי, נורשפין ובוהמיאנס. היא סיימה ראשונה בבית בבטחה, כאשר לאחר ארבעה מחזורים עמד מאזנה על שלושה ניצחונות ותוצאת תיקו אחת, עם פער שערים של 13 שערי זכות לעומת שלושה שערי חובה בלבד. בשמינית הגמר גברה בורדו 0–3 על איינטרכט פרנקפורט, ברבע הגמר גברה 0–2 על הירנפיין, והעפילה לחצי הגמר. שלב זה, שלעומת קודמיו שוחק במתכונת בית-חוץ, היה למעשה מעין סיבוב מוקדמות לגביע אופ"א, כאשר שתי המנצחות בחצאי הגמר העפילו לסיבוב הראשון של גביע אופ"א. מסיבה זו, לא נערך סיבוב גמר בין שתי המנצחות בחצאי הגמר. בשלב זה פגשה בורדו את קרלסרוהה, גברה עליה 0–2 בחוץ, ולאחר שוויון 2-2 ביתי העפילה לסיבוב הראשון של גביע אופ"א.
לאחר שמונה משחקים במסגרת האינטרטוטו, יצאה בורדו לדרך בגביע אופ"א בסיבוב הראשון מול וארדאר סקופיה המקדונית. במשחק הראשון בחוץ כבש אנתוני בנקארל צמד לזכות הצרפתים, וקבע 0–2 בסיום. בגומלין הביתי העלה ז'רקו סרפימובסקי את וארדאר ליתרון בדקה ה-58, אך לאחר שלוש דקות איזן ביצ'נטה ליזארזו בפנדל מדויק, שוויון 1-1 בסיום, 3-1 לבורדו בסיכום.
בסיבוב השני פגשה בורדו את רוטור וולגוגרד הרוסית. בורדו אירחה את המשחק הראשון, ונקלעה לפיגור בהפסקה משער של ולדימיר נידרגראוס חמש דקות לתום המחצית. פרנק היסטיולס איזן לזכות בורדו שתי דקות מפתיחת המחצית השנייה, ובדקה האחרונה קבע ריצ'רד ויטסחה מהפך וניצחון 1–2 לבורדו בפנדל. בגומלין בחוץ הייתה זקוקה וולגוגרד לשער אחד כדי לעלות, אך לאחר דקות רבות ללא שער כבש בנקארל מהעבר השני. ניצחון כפול לבורדו, 3-1 בסיכום.
בשמינית הגמר הוגרלה בורדו למפגש מול נציגת ספרד, ריאל בטיס. הצרפתים אירחו את המשחק הראשון והשיגו מקדמה בדמות שער של דניאל דוטואל במחצית הראשונה ושל לורן קרוסי כשבע דקות לסיום, 2-0 לבורדו. בגומלין בחוץ העלה זינדין זידאן את בורדו ליתרון לאחר שלוש דקות בלבד. אלכסיס טרוחייו איזן בדקה השלושים, ובדקת הסיום של המחצית קבע ולאדה סטושיץ' 2-1 לבטיס, תוצאה שנשמרה עד לסיום. עם 2–3 בסיכום, העפילה בורדו לרבע הגמר.
העונה האירופית הארוכה של בורדו המשיכה בדו-קרב קשה מול מילאן האיטלקית. מילאן של המאמן פאביו קאפלו המשיכה בעונה זו לזכייה באליפות איטליה וזכתה רק שנתיים קודם לכן בליגת האלופות, ונחשבה לפייבוריטית מול הצרפתים. במשחק הראשון בסן סירו היה נראה כי הגיע סוף דרכה של בורדו במפעל, לאחר שנכנעה 0–2 משערים של סטפנו אראניו ורוברטו באג'ו. אלא שבגומלין הצליחה בורדו להפוך את התוצאה בתצוגה מרשימה. דידייה טולו קבע 0–1 לאחר כרבע שעה, כריסטוף דוגארי איזן את הדו-קרב בדקה ה-63, ובדקה ה-69 השלים צמד וקבע 0–3 מרשים לבורדו, שמדיחה את אחת הפייבוריטיות לזכייה במפעל.
בחצי הגמר הוגרלה בורדו למפגש מול סלביה פראג. הצ'כים אירחו את המשחק הראשון, וכבר בדקה התשיעית קבע דוגארי את תוצאת הסיום, 1-0 לבורדו. בגומלין שחזרה בורדו את התוצאה, הפעם משער של טולו בדקה הראשונה של המחצית השנייה, ועם 0–2 בסיכום המפגשים עלתה לגמר גביע אופ"א, בסיומה של עונה אירופית ארוכה במיוחד.
סיכום המשחק > המשחק הראשון > הרכבי הקבוצות

| --- | --- |
              באיירן מינכן :               בורדו
סיכום המשחק > משחק הגומלין > הרכבי הקבוצות

| --- | --- |
              בורדו :               באיירן מינכן
וילם השני, רוזן הולנד

וילם השני, רוזן הולנד (בהולנדית: Willem II van Holland; ‏1228 - 28 בינואר 1256) היה רוזן הולנד משנת 1235 עד לשנת 1256, אנטי-מלך גרמניה משנת 1247 עד 1254 במקביל לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנים 1247-1250 ובמקביל לקונראד הרביעי, מלך גרמניה בשנים 1250-1254 ומלך גרמניה משנת 1254 עד מותו בשנת 1256.
ביוגרפיה

וילם נולד בשנת 1228 לפלוריס הרביעי, רוזן הולנד ולמתילדה מבראבנט, רוזנת הולנד, בתם של היינריך הראשון, דוכס בראבנט, ומעט מאוד ידוע על ילדותו. בגיל 7 נהרג אביו בדו-קרב. לאחר מות אביו הושם וילם תחת השגחת דודיו עד הגיעו לבגרות, אז זכה לקבל את התואר רוזן הולנד. בשנת 1247 נשאב וילם לפוליטיקה של הקיסרות הרומית הקדושה. עם נידוי הקיסר על ידי האפיפיור פנו נסיכים גרמניים מתנגדי הכתר לווילם ובהסכמתו בחרו בו כמלך גרמניה במקביל וכנגד הקיסר ובנו קונרד הרביעי, מלך גרמניה. בשנת 1248 ניצלו וילם ותומכיו את הכאוס הפוליטי בגרמניה שנבע מהמאבק בין תומכי הקיסר המנודה ובין מתנגדיו בגרמניה וכבשו את העיר אאכן, שם הוכתר כמלך.
בשנת 1252 התחתן וילם עם אליזבת מבראונשווייג-לינבורג, בתו של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, במטרה להתקרב לנסיכים הגרמנים ולהרחיב את מעגל תומכיו המצומצם שמעולם לא חרג מגבולות חבל הריין. באותה שנה הוא נבחר לתואר "מלך הרומאים" תואר שמלכי גרמניה אימצו במטרה להדגיש את השלטון הנרחב שלהם גם אם היה הצהרתי יותר ממעשי.
מנישואיו עם אליזבת מברונסוויק-לונבורג, נולד בן, פלוריס החמישי, רוזן הולנד (1254 - 1296). בתקופת שלטונו פלוריס התמקד בקידום של הולנד כישות גיאו-פוליטית: הוא עסק במודרניזציה של הממשל, מדיניות מועילה למסחר, ונקט בצעדים למען האינטרסים של איכריו על חשבון האצולה, והשבת קרקעות מהים. הוא נרצח על ידי מתנגדים פוליטיים והפך אותו לגיבור בהולנד. בתקופת שלטונו הראשונה ניהל פלוריס סדרת קרבות כנגד הצבאות והשליטים של פריזיה הן המטרה לבסס את שלטונו והן במטרה למצוא ולהביא לקבורה את גופת אביו.
וילם מעולם לא זנח את שאיפותיו בארצו ולחם מול רוזנות פלנדריה על שליטה בזיילנד - מחוז בדרום-מערב הולנד. החל משנת 1254 ניהל קרבות כנגד רוזנות פריזיה ובקרב שנערך בסמוך לעיירה הוגווד ביום 28 בינואר 1256 נפל עם סוסו לאגם קפוא. חיילים פריזיים שמצאו אותו הרגו אותו וקברו את גופתו מתחת לרצפת בית. גופתו הוצאה מקברה על ידי בנו ושייריו הועברו לקבורה בקתדרלת מידלבורך. השלטון בשטחים שהיו תחת שלטונו של וילם עבר רשמית לידי בנו פלוריס שהיה בן שנתיים במות אביו, הלכה למעשה השלטון היה בידי עוצרים המשמורת תחילה בידי פלוריס דה ווג מ-1256 עד 1258 ולאחר מכן אדלייד מהולנד מ-1258 עד 1263 המאבק על המשמורת הגיע לשיאו בקרב על ריימרסוואל ב-22 בינואר 1263, שם הביס הרוזן אוטו השני מגלדירס את אלידייד ונבחר לעוצר, תפקיד בו שימש עד שמלאו לפלוריס 12 שנים.
אליזבת מבראונשווייג-לינבורג המשיכה להתגורר בהולנד לאחר מות בעלה ב-1256 היא מתה ב-27 במאי 1266 ונקברה בכנסיית המנזר של מידלבורך. באותה שנה הוכרז בנה פלוריס החמישי כמבוגר דיו לשלוט ללא אפוטרופסות.
במקורות ספרותיים של המאה ה-13 וילם השני מוצג כגיבור בדומה לדמויות המופיעות בסיפורי אגדות אנגליות מימי הביניים על המלך ארתור. פסל מוזהב של ויליאם מוצב בחצר הפנימית של מכלול הבניינים הקרוי "ביננהוף" (Binnenhof) שבהאג מקום מושבו של הפרלמנט של הולנד.
פסל מוזהב של וילם השני בחצר הפרלמנט ההולנדי
מנשה מאיליה

| --- | --- |

 לידה:  1767 תקכ"ז סמרגון
 פטירה:  יולי 1831 (בגיל 64 בערך) ד' באב תקצ"א
 תקופת הפעילות:  ? – יולי 1831 
 רבותיו:  הגאון מווילנה 
 תלמידיו:  אריה לייב שפירא 
 
רבי מנשה בן-פורת, הוא מנשה מאיליה (או מנשה מאיליא או מנשה אילייר, תקכ"ז, 1767 – ד' באב תקצ"א, יולי 1831) היה רב בליטא, תלמיד הגר"א, הוגה דעות וממציא.
קורות חייו והשקפת עולמו > עמדתו ביחס לחסידות, והביוגרפיה "בן פורת"

בשנת 1858 פרסם מרדכי פלונגיאן, ממשכילי וילנה, ביוגרפיה בשם "בן פורת", ושם סיפר כי למרות היותו מקורב להגר"א - הלוחם בחסידות - בעקבות מחלוקת על תנועת החסידות, החליט שזה כמו בדין שאי אפשר לפסוק בלא לראות או לשמוע את טענת הצד השני, על כן נסע לכמה חודשים אל רבי שניאור זלמן מלאדי בעל התניא כדי להכיר את השקפת החסידות. הוא לא נעשה חסיד, אולם מאז ואילך התייחס בחיוב אל החסידים, כששמע על כך הגר"א דחאו מעליו. כמו כן, הוא תיאר את דמותו כ"משכיל" שהתנגד לקבלה, שלא כהגר"א שעסק רבות בקבלה.
עם צאת הספר התעורר פולמוס בעיתונות, ונתפרסם בעיתון המגיד תגובה חריפה לספר, ולפיו הספר סילף את דמותו והציגו כ"משכיל". לאחר מכן נתפרסמו גם תגובות נגד לתגובה. לגבי יחסו לקבלה, כבר הראו כי עסק רבות בספריו בקבלה. וכן לגבי יחסו לחסידות, טענו כלפיו כי מעולם לא פגש רבי מנשה את בעל התניא, וכי יחסו האמיתי לחסידות היה דומה ליחסו של רבי חיים מוולוז'ין - יחס שלילי מתון, כפי שנראה בבירור מתוך ספריו.
על פי מסורת חסידית, ה"צמח צדק" אמר בשם סבו ה"בעל התניא", שכדאי להשתדך עם צאצאיו. הוא ביקש לנסוע לברלין כדי להרחיב את השכלתו, אולם מתנגדיו הצליחו למנוע ממנו לקבל דרכון לנסיעה, והוא נאלץ ללמוד רק מן הספרים שהיו אז בליטא. הוא אף למד גרמנית ופולנית כדי לקרוא ספרי מדע והגות. כתב על הגר"א: "לולי הוא נשתכחה תורה מישראל, והוא החזיר עטרה ליושנה".
מתלמידיו

הרב אריה לייב שפירא - רבה של קובנה ואב בית הדין הראשון שלה.
הרב בער קאפוליער - רבה של קאפוליא.
הרב אריה לייב רבינוביץ (ר' לייב הומינר) - מרבני מינסק ומחבר ספר 'באר היטב'.
מספריו שנדפסו

פשר דבר (וילנה תקס"ז) - ניסיון לתיווך ולפשרה בין החסידים והמתנגדים.
בינת מקרא (וילנה תקע"ח) - על טעמי המקרא ופרשנות המקרא.
אלפי מנשה (וילנה תקפ"ב) - חיבור פילוסופי שעניינו "תיקון עולם". בסוף הספר חידושי המחבר על הש"ס, בהם הביא מדברי רבו הגר"א.
שקל הקודש (קאפוסט תקפ"ג, בעילום שם) - דברי התנצלות על שהוא "פורש מן הציבור בכמה דברים", והצעה לבירור ולדיון ברעיונות שונים.
סמא דחיי - ספר לימוד המיועד לעניים ולפשוטי העם. הוא נדפס בגליונות נפרדים, כדי שלא יעלה הרבה, ולמעשה יצאו ממנו רק שני הגליונות הראשונים. הספר כתוב בעברית וביידיש, עמוד כנגד עמוד.
לקריאה נוספת

ש. רוזנפלד, רבי מנשה אילייר, בתוך "התקופה", ספר שני, תל אביב: שטיבל, תרצ"ד, עמ' 244–282
אבא גורדין, ספר סמורגון, ת"א תשכ"ב, עמ' 54–70.
יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, כרך ג, ירושלים תשי"ג, עמ' 25 - 32
י"ל מימון, שרי המאה, כרך ב', עמ' 61 - 74
I. Barzilay, Manasseh of Ilya: Precursor of Modernity among the Jews of Eastern Europe, הוצאת מאגנס, 1999.
הרב אברהם קוסמן, "מבוא לספרי ר' מנשה מאיליא תלמיד הגר"א", בתוך: ניצני ארץ ח, ירושלים תשנ"ב, עמ' 11 - 23 וכן ב "ישורון" כרך ה' ניסן תשנ"ט עמ' קצ-רד; ראו גם מאמרו של הרב קוסמן: ספר פשר דבר לר' משה מאיליא, ניצני ארץ ט, ירושלים תשנ"ג, עמ' 18-7
הרב דוד קמינצקי הגאון רבי מנשה מאיליא זצ"ל בתוך "ישורון" חלק כ, ניסן תשס"ח, עמ' תשכט-תשפא
הערות שוליים

↑  מנשה בן יוסף מאיליא, בינת מקרא, הוראדנא: שמחה זימל, תקע"ח
↑  מרדכי פלונגיאן, בן פורת, וילנה תרי"ח, באתר היברובוקס
↑  מקור ברוך חלק ג, עמוד תרסט.
↑  ראו את התגובה כאן בהערה 4. יש המשערים כי כותב התגובה הוא הרב מתתיהו שטראשון
↑  ראו למשל: מכתבים (הצופה), המגיד, 7 באפריל 1858
↑  הפלס תרס"ג,
 עמ' 200, הערה א'
↑  הרב דוד קמנצקי, הערה 7
↑  הרב דוד קמנצקי, עמ' תשמ והלאה
↑  מכתב הפני מנחם לרבי מליובאוויטש, "מעיינותיך", תמוז תשע"ד, עמוד 30.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312821805171  GND: 12270276X  ISNI: 0000 0000 6681 7946  LCCN: n81010106  NTA: 304861251  VIAF: 35345034   WorldCat (עם VIAF): 35345034 
שער הספר "בן פורת"
שער הספר "בינת מקרא"
נחל תמר

| --- | --- |

מבט מראש נחל תמר לעבר ים המלח
 מידע כללי
 אורך:  15 קילומטרים
 יובלים:  נחל פרס 
 שפך:  נחל צין 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) נחל תמר(למפת צפון הנגב רגילה) נחל תמר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל תמר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל תמר
 
נחל תמר במבט מכביש 25
תצפית מנחל תמר לכיוון הערבה
סנפלינג במורדות הערוץ
נוף ביציאה מהערוץ לכיוון ים המלח
נַחַל תָּמָר הוא נחל אכזב בצפון־מזרח הנגב.
אורכו של נחל תמר הוא כ־15 קילומטר והוא זורם בכיוון דרום־מזרח במקביל ומדרום למעלה תמר (כביש 25). תחילתו במצד תמר והוא מסתיים במפגש עם מניפת הסחף של נחל צין, ממערב לבריכות האידוי של מפעלי ים המלח.
עד הגיעוֹ לאזור בתרונות חוואר הלשון, זורם הנחל ברובו בתוך קניון צר ובסופו מספר מפלים שהגבוהים שבהם בגובה של 14 ו־20 מטר. באמצע הנחל ישנו טנדר נטוש התקוע בין שני המצוקים המהווים את הקניון. כמו כן בסופו מצוי עוד רכב ישן.
מסלול ההליכה בנחל תמר אינו מעגלי ואורך כשעה. הוא מהווה אטרקציה תיירותית בשל שילוב ירידה בחבלים, בסולמות מתכת ובמדרגות ברזל במעברים ובנקיקים רבים לאורך המסלול. המסלול ברובו מוצל, למעט הירידה לקניון והיציאה בסופו. שדה מוקשים נרחב הקיף בעבר מתקן לשאיבת מים הממוקם ביציאה מהקניון, ובמהלך השנים והשיטפונות המוקשים הרבים שהגנו על המתקן האסטרטגי התפזרו לכל עבר, ומנעו מחקלאים, ממטיילים ומתושבי האזור תנועה רציפה ובטוחה. כיום השפך של נחל תמר נקי ממוקשים ובטוח להליכה מהיציאה מהקניון ועד לכביש 90.
הערות שוליים

↑  אילנה קוריאל, עמדו שעות מבלי לזוז: בנות 13 ו-6 סטו ממסלול בנגב - וחולצו משדה מוקשים, באתר ynet, 13 באפריל 2022
↑  אסף קמר, שפך הנחל נקי, האגם עוד מסוכן: אתגר המוקשים של צה"ל בערבה, באתר ynet, 14 באפריל 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טייק ד'את

| --- | --- |

הלהקה בזמן הופעה בשנת 2017. מימין לשמאל: מארק אואן, גארי בארלו והאוורד דונלד
 מקום הקמה:  מנצ'סטר 
 מוקד פעילות:  מנצ'סטר, אנגליה
 תקופת הפעילות:  1990–1996, מ-2005
 סוגה:  פופ בריט פופ דאנס פופ רוק
 חברת תקליטים:  Sony BMG MCA Records Polydor
 פרסים והוקרה:  ראו פרסים ומועמדויות
 takethat.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 גארי בארלו מארק אואן האוורד דונלד
 חברים לשעבר
 רובי ויליאמס ג'ייסון אורנג'
 
סמל הלהקה, אשר מורכב מהאותיות TT, שהן ראשי התיבות של שם הלהקה
טייק ד'את (באנגלית: Take That) היא להקת פופ אנגלית שהוקמה בשנת 1990 בעיר מנצ'סטר. חברי ההרכב הנוכחי הם גארי בארלו, הווארד דונלד ומארק אוון.
הרכבה המקורי של הלהקה כלל גם את רובי ויליאמס וג'ייסון אורנג', ויחד הם הוציאו שלושה אלבומי אולפן. ויליאמס עזב את הלהקה ב-1995, בעוד ארבעת החברים הנותרים השלימו את סיבוב ההופעות שלהם, והוציאו סינגל אחרון לפני שהחליטו על פירוק הלהקה בשנת 1996. לאחר צילומי הסרט הדוקומנטרי Take That: For the Record בשנת 2005, הוציאה הלהקה אלבום להיטים, ובשנת 2006 התאחדו חברי הלהקה, ללא ויליאמס, לסיבוב הופעות ברחבי בריטניה. בשנת 2006 הוציאה הלהקה לאור את אלבום האולפן הרביעי שלה, Beautiful World, ובשנת 2008 יצא לאור אלבום האולפן החמישי שלה, The Circus. הלהקה זכתה להצלחה רבה כרביעייה, ובשנת 2010 חזר ויליאמס ללהקה ויחד הם הקליטו את אלבום האולפן השישי שלה, Progress, אשר הפך לאלבום הנמכר ביותר בבריטניה ב-2010. לאחר סיום סיבוב ההופעות שקידם את האלבום, עזב ויליאמס את הלהקה לטובת קריירת הסולו שלו. בשנת 2014 עזב גם את ג'ייסון אורנג' את הלהקה, ומאז הם פעילים כשלישייה. נכון לשנת 2024 הוציאה הלהקה לאור תשעה אלבומי אולפן.
הלהקה נחשבת לאחת מלהקות הפופ המצליחות ביותר בבריטניה, כש-28 מהסינגלים שלה נכנסו לרשימת 40 הסינגלים המובילים במצעד הבריטי, מתוכם 20 שהגיעו ל-20 המובילים ו-12 שהגיעו לראש המצעד, כאשר גם ברמת הבינלאומית זכתה הלהקה להצלחה. הלהקה מכרה למעלה מ-45 מיליון אלבומים ברחבי העולם, מתוכם כ-14 מיליון בבריטניה, ותשעה מאלבומיה הגיעו לראש מצעד האלבומים הבריטי. לזכות הלהקה שמונה זכיות בפרסי המוזיקה הבריטית, בין היתר כ"להקה הבריטית הטובה ביותר" ו"המופע החי הטוב ביותר". במאי 2012 זכתה הלהקה פרס אייבור נובלו בקטגוריה "תרומה יוצאת דופן למוזיקה בבריטניה".
בשנת 2011 שברה הלהקה את השיא הבריטי של כמות הכרטיסים שנמכרו ביום אחד להופעה, במסגרת המכירות לסיבוב ההופעות Progress Live, ובכך שברה את שיאה הקודם שקבעה במסגרת סיבוב ההופעות הקודם שלה, Circus Live ב-2009. בטקס פרסי המוזיקה הבריטית בשנת 2011 זכתה בפרס "הלהקה הבריטית הטובה ביותר". בשנת 2012 דורגה הלהקה במקום החמישי על ידי המגזין פורבס ברשימת המוזיקאים המרוויחים ביותר בעולם. בשנת 2012 הופיעה הלהקה בטקס הסיום של אולימפיאדת לונדון. באותה השנה חשפה חברת המצעדים הרשמית את רשימת האמנים שמכרו את כמות הסינגלים הגובהה ביותר בתולדות המצעד הבריטי, כאשר טייק ד'את דורגה במקום ה-15.
היסטוריה > 1989–1990: הקמה

בשנת 1989 החל האמרגן, נייג'ל מרטין סמית', בניסיון להקים להקת בנים בהשראת להקת ניו קידס און דה בלוק האמריקאית. תחילה התקבל גארי בארלו, זמר-יוצר אשר הופיע במועדונים מאז שהיה בן 15, אשר נבחר כזמר הראשי של הלקה שיועדה להיבנות סביב יכולות הכתיבה והשירה שלו. בשנת 1990 החלו להתקיים אודישנים בעיר מנצ'סטר ובסביבתה בחיפוש אחר צעירים עם יכולות שירה וריקוד אשר יצטרפו לבארלו. ללהקה התקבלו ג'ייסון אורנג' בן ה-20 אשר הופיע כרקדן בתוכנית הטלוויזיה The Hit Man and Her, הוורד דונלד, צבעי מכוניות בן 22, מארק אוון, עובד בנק בן 18 ורובי ויליאמס בן ה-16. תחילה נשקלו השמות The Cutest Rush או Kick It כשם הלהקה.
היסטוריה > 1990–1992: Take That & Party

הופעת הבכורה הטלוויזיונית של הלהקה נערכה בשנת 1990 במסגרת התוכנית The Hit Man and Her, בה הופיעה הלהקה עם השיר My Kind of Girl, אשר נכתב על ידי בארלו. בהמשך הופיעה הלהקה פעם נוספת בתוכנית, הפעם עם השיר Waiting Around, שנכלל כבי-סייד בסינגל הבכורה של הלהקה Do What U Like, אשר לא זכה להצלחה. אחריו הוצאו כסינגלים Promises ו-Once You've Tasted Love אשר זכו למעט יותר הצלחה מסינגל הבכורה. באותה התקופה הופיעה הלהקה במועדונים ובבתי ספר ברחבי המדינה והחלה ליצור בסיס ראשוני של מעריצים.
ביולי 1992 הוציאה הלהקה את הסינגל It Only Takes a Minute, אשר הוקלט במקור על ידי להקת Tavares בשנת 1975. הסינגל הגיע למקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי והיה לסינגל הראשון שלה שנכנס לעשירייה הראשונה במצעד זה. בהמשך הוציאה הלהקה את הסינגלים I Found Heaven ו-A Million Love Songs, אשר הגיעו למקום ה-15 וה-7 בהתאמה. בנובמבר של אותה השנה הוציאה הלהקה את הסינגל Could It Be Magic, שהוקלט במקור על ידי בארי מנילו בשנת 1973. בשיר זה שימש ויליאמס בתור הזמר המוביל. הסינגל הגיע למקום השלישי במצע הסינגלים הבריטי והיווה למעשה את הצלחתה הגדולה הראשונה של הלהקה.
גרסת ראשונית של האלבום הבכורה של הלהקה, Take That & Party, יצאה לאור ב-17 במאי על גבי קלטת בהפצה מוגבלת. ב-17 באוגוסט יצא לאור האלבום בגרסת תקליטור, בו נכללו שירים נוספים אשר לא הופיעו בגרסת הקלטת. יציאת האלבום לוותה בסיבוב הופעות, אליו יצאה הלהקה, בו הופיעה ברחבי אנגליה וסקוטלנד.
היסטוריה > 1993–1995: Everything Changes,‏ Nobody Else והצלחה

ב-11 באוקטובר 1993 הוציאה הלהקה לאור את אלבומה השני, Everything Changes, המבוסס ברובו על חומרים אותם כתב בארלו. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי. שישה סינגלים יצאו לאור מתוך האלבום, כשארבעה מתוכם הגיעו ברציפות למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי: Pray, ‏Relight My Fire (בו התארחה הזמרת לולו), ‏Babe ושיר הנושא של האלבום, Everything Changes. שני סינגלים נוספים מהאלבום Why Can't I Wake Up with You ו-Love Ain't Here Anymore, זכו אף הם להצלחה במצעד הסינגלים הבריטי כשהגיעו למקום השני והשלישי בהתאמה.
הצלחת האלבום Everything Changes הביאה ללהקה הצלחה בינלאומית, וכן מועמדות לפרס מרקיורי בשנת 1994, וזכייה בפרס ה"להקה הטובה ביותר" מטעם MTV אירופה. יציאת האלבום לוותה בסיבוב הופעות בבריטניה וברחבי אירופה והצלחת האלבום הביאה לזינוק בפופולריות של הלהקה. היא זכתה להופיע בשערי מגזינים דוגמת Smash Hits ו-GQ ותעשיית מרצ'נדייזינג ענפה החלה להתפתח סביב הלהקה. באותה התקופה זכתה הלהקה להופיע בפרסי המוזיקה הבריטית וכן בתוכנית Top of the Pops. בשנת 1995 זכתה הלהקה בתואר "המופע החי הטוב ביותר של השנה" בפרסי המוזיקה של MTV אירופה.
בשנת 1995 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן השלישי שלה, Nobody Else, גם הוא מבוסס על חומרים אשר נכתבו על ידי בארלו. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, וכן במצעדים נוספים ברחבי אירופה, והביא לעליה נוספת בפופולריות של הלהקה. הסינגל הראשון שהוציאה הלהקה מתוך האלבום, Sure, הגיע למקום הראשון המצעד הבריטי. הסינגל הבא שהוציאה הלהקה מתוך האלבום, Back for Good, הגיע אף הוא למקום הראשון במצעד הבריטי, והוא הפך למעשה לסינגל המצליח ביותר של הלהקה, לאחר שהגיע למקום הראשון במדינות רבות אחרות. כמו כן, היה זה הסינגל היחיד של הלהקה שהגיע לעשירייה הראשונה במצעד האמריקאי. השיר נחשף לראשונה כשבוצע על ידי הלהקה בטקס פרסי המוזיקה הבריטית בשנת 1995, ולאור הביקורות החיוביות שזכה להן השיר, הוקדמה יציאתו כסינגל בשישה שבועות מהמתוכנן.
היסטוריה > 1995–1996: עזיבתו של רובי ויליאמס, פירוק ואלבום האוסף

במהלך השנים נטה ויליאמס להסתבך בבעיות משמעת בלהקה על רקע שימוש בסמים. בעיות אלו הגיעו לשיאן בשנת 1994 כאשר נטל ויליאמס מנת סמים הקרובה למנת יתר לילה לפני שהופיעה הלהקה בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה. בחודשים שלאחר מכן הוצב לוויליאמס אולטימטום, שלפיו עליו לנהוג באחריות המוטלת עליו כחבר הלהקה, או שיעזוב אותה לפני סיבוב ההופעות הבא של הלהקה. בסופו של דבר בחר ויליאמס לעזוב את הלהקה בזמן ההכנות לסיבוב ההופעות. לאחר מכן, המשיכה הלהקה כרביעייה והוציאה את הסינגל Never Forget, אותו ביצע דונלד כזמר ראשי. באוקטובר 1995 יצאה הלקה לסיבוב הופעות לקידום האלבום Nobody Else. לאחר הסיבוב החלו חברי הלהקה לתכנן את אלבומם הבא, אולם בהמשך הגיעו להחלטה משותפת לפרק את הלהקה.
ב-13 באוקטובר 1996 הודיעה הלהקה באופן רשמי על פירוקה, ועל שחרור אלבום האוסף Greatest Hits, מתוכו יצא הסינגל How Deep Is Your Love, שהוקלט במקור על ידי הבי ג'יז. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי והיה לסינגל האחרון של הלהקה עד לאיחודה כעבור עשור. פירוק הלהקה הותיר אלפי מעריצות שבורות לב, אשר חלקן אף הביעו רצון ליטול את חייהן. עקב כך, הקימה ממשלת בריטניה קווי תמיכה וייעוץ עבור מעריצות הלהקה. עם פירוקה טענו מוזיקאים דוגמת אלטון ג'ון שהלהקה הייתה שונה בנוף להקות הבנים בכך שהיא נהגה לכתוב את השירים של עצמה, דבר אשר בוצע על ידי מנהיג הלהקה גארי בארלו. על כך זכה בארלו בפרסי אייבור נובלו, והיה מהבודדים שעשו זאת בזמן שהיו חברים בלהקת בנים, לצד ג'ורג' מייקל חבר להקה Wham! וטוני מורטימר חבר להקת איסט 17.
היסטוריה > 2005–2006: איחוד כרביעייה והאוסף Never Forget – The Ultimate Collection

ב-14 בנובמבר 2005 יצא לאור האוסף Never Forget – The Ultimate Collection, אשר מכיל את הסיגנלים שהוציאה הלהקה עד אז, וכן שיר חדש בשם Today I've Lost You, אשר הוקלט עבור האלבום ונכתב עוד בטרם פורקה הלהקה. האלבום הגיע למקום השני במצעד הבריטי עם מכירות של למעלה מ־2.3 עותקים. ב-16 בנובמבר 2005 נפגשו חברי הלהקה לצורך הקלטת הסרט הדוקומנטרי Take That: For the Record, שבו עסקו בהצלחת הלהקה, בפרידה מוויליאמס, בפירוקה ובמעשיהם בתקופה שחלפה מאז.
ב-25 בנובמבר 2005 כינסה הלהקה מסיבת עיתונאים, ללא ויליאמס, בה הודיעה שהיא תצא לסיבוב הופעות. הסיבוב, אשר נודע בשם The Ultimate Tour, החל באפריל 2006. הזמרת בוורלי נייט החליפה את לולו בשיר Relight My Fire בחלק מההופעות. נייט אף השתתפה בשיר Once You've Tasted Love. להקת הפוסיקט דולז חיממה את הלהקה בחמש ההופעות האחרונות בבריטניה, בעוד להקת השוגאבייבז חיממה את הלהקה במופע הנעילה של הסיבוב אשר התקיים בדבלין. במחקר שערכה בחברת AccuraCast, בהתבסס על נתוני חיפוש בגוגל על פני 7 שנים, דורג הקאמבק של הלהקה כגדול ביותר ביחס לקאמבקים אחרים שהתרחשו באותה התקופה.