stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מודז'יוב
היסטוריה

העיר מופיעה החל מ-1650. בשמה הנוכחי מופיעה העיר החל מ-1711. עם הזמן הסתפחה העיר כפרוור של סוסנוביץ, אף על פי שהיא מרוחקת ממנה שישה ק"מ.
בעיר קיים בית קטן, שעל פי מסורות מקומיות התאכסן בו נפוליאון בונפרטה בדרכו לכיבוש מוסקבה. טרום מלחמת העולם השנייה היה הבית בבעלותו של יהודי בשם שמואל ווגנר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין נסוג הצבא הפולני ממיסלוביצה לעבר מודז'יוב, כשהוא חוצה את נהר הפשמשה השחור ומפוצץ אחריו את גשר ברזל המחבר ביניהם, ב-3 בספטמבר. למחרת היום, ב-4 בספטמבר, נכנסו הנאצים לעיר והחלו בהתעללויות ובמעשי שוד.
יהדות מודז'יוב

בעיר היה ריכוז יהודי גדול החל מתקופה מוקדמת. בעקבות מגפה שהשתוללה, היגרו היהודים למקום מפיליצה, צ'נסטוחובה, אולקוש ועוד. בשנת 1713 כבר היה לקהילה היהודית במקום בית הכנסת ובית קברות משלה. ערב מלחמת העולם השנייה עדיין הייתה קיימת בבית הקברות מצבה בת 250 שנה של הרב נפתלי הירץ בכרך, בעל "עמק המלך", שנפטר בה בשנת ה'תפ"ד (1724) כאשר שהה במקום. בשנת 1849 חיו בעיר 310 יהודים שהיוו סך של 84% מאוכלוסייתה, ובשנת 1884 מנתה העיר 586 יהודים שהיו סך 89.3% מתושבי העיר. הרב יצחק טוביה פרידע כיהן כרב העיר בין השנים ה'תרמ"ה (1885) - ה'תרפ"ח (1928), כשבשנותיו האחרונות סייע לו הרב ישעיהו אנגלרד.
בין שתי מלחמות העולם התפרנסו רוב תושבי העיר מתעשייה וכריית פחם. כ-70% מיהודי העיר עסקו במסחר, וכ-30% באומנות. בעיר היה בית מדרש, קופת גמ"ח, הסתדרות ציונית כללית, תנועת המזרחי, פועלי ציון, ארגון רוויזיוניסטי ועוד. בין רבני העיר בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה נמנים הרב יחיאל יצחק רפפורט (מטעם המזרחי), שבלט בה בפעילותו הציונית, והרב ישראל יצחק פיקרסקי.
עם כיבוש הנאצים את העיר במלחמת העולם השנייה, נאסר על היהודים להימצא ברחובה הראשי של העיר, הם הוטלו בעוצר, וחויבו לענוד על בגדיהם טלאי להקל את זיהויים כיהודיים. האוכלוסייה הפולנית, שגם מלפני כן לא הייתה ביחסים טובים עם היהודים, ניצלה את המצב ושדדה אף ההיא את החנויות והמעונות היהודיים. רבים מהפולנים שיתפו פעולה עם המשטר הנאצי והסגירו יהודים, ורק מעטים מתוך הפולנים חסו על היהודים וסייעו להם ככל יכולתם. ב-11 בנובמבר נאסרו מספר יהודים במיסלוביצה למשך חודש, כערבות ביטחונית. צעירים נלקחו לעבודות כפייה, ומספר יהודים הוצאו להורג על התאספות לתפילה בציבור. עם התגברות הגזירות נמלטו צעירים רבים לאזורים שבשליטה הסובייטית. כבר ב-1940 הוקם בעיר גטו (ברחוב הנריקה (Henryika), על פי אחת הגרסאות) אל תוכו צופפו היהודים. בגטו הוקם יודנראט בראשותו של יהודי בשם הוכצייט (Hochzeit), שעמד תחת פיקוחו של היודנראט המרכזי של שלזיה עילית שהיה ממוקם בגטו סוסנוביץ (בראשות משה מרין). תחת היודנראט ובפיקודו של פרידמן הוקמה משטרה יהודית שמנתה שלושה שוטרים.
עם הקמת הגטו (1940) מנו תושביו 1,700 יהודים, וכעבור שנה (1941) ירד מספרם ל-1,600. גיוס הגברים לעבודות כפייה והנשים לעבודות תפירה עבור הצבא הגרמני, הביא את היודנראט להקים מעון יום עבור הילדים, כשבני נוער מקומיים מנהלים אותו. מפעלים חיוניים הוקמו במקום, על מנת לדחות ככל הניתן את גירוש היהודים. משפחות רבות קרסו תחת הנטל כאשר בעליהן נחטפו לעבודות כפייה במחנות עבודה. המצב בגטו הלך והחמיר, שירותי התברואה והבריאות הידרדרו, יוקר המחיה האמיר והרעב נעשה כבד.
במאי 1942 בוצעה אקציה במודז'יוב, יחד עם כל אזור סוסנוביץ. הגטו הוקף בחיילים והתושבים הצטוו להתאסף בכיכר העיירה במקום בוצעה סלקציה בה נשלחו הצעירים לעבודות כפייה. כעבור שלושה חודשים, ב-12 באוגוסט בוצעה אקציה גדולה בכל האזור, כולל בנדין, ובה רוכזו כ-60,000 יהודים. לאחר סלקציה, נשלחו מתוכם 10,500 אל מותם באושוויץ. הנותרים שבו לגטאות, ומודז'יוב נותרו בשלב זה 1,000 יהודים. ב-13 במאי 1943 חוסל הגטו סופית, ותושביו נשלחו לגטו שרודולה (פול') שבצפון מחוז סוסנוביץ. תושבים יהודים שהתחבאו במקומות מסתור נקראו על ידי פרידמן לצאת ממחבואיהם, ואף הם הצטרפו לגטו שרודולה (יהודי אחד שנותר בבונקר אצל פולני, ניצל ושוחרר עם בוא הרוסים). חודשים ספורים לאחר מכן, ביוני-אוגוסט, חוסל גטו שרודולה ותושביו נשלחו לאושוויץ. חמישה אנשים מתושבי מודז'יוב שהסתתרו בבונקרים - ניצלו. מלבדם, רק 25 נוספים שרדו את המחנות לאחר השואה.
לקריאה נוספת

שמואל ווגנר, "על מונדזיוב החרבה", בתוך: ספר סוסנוסיץ והסביבה, חלק ב', 1973, עמ' 124
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  שמואל ווגנר, "על מונדזיוב החרבה", בתוך: ספר סוסנוסיץ והסביבה, חלק ב', 1973, עמ' 124.
1 2  נזר התורה, גיליון ט', כסליו-טבת תשס"ה, בית נכֹת, עמ' ה'.
1 2 3 4 5 6  מודז'יוב (Modrzejów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498936105171  GND: 4651005-9  LCCN: no99060266  VIAF: 153931004   WorldCat (עם VIAF): 153931004
משפחת קיטליץ

פרנטישק ואננה קיטליץ ובנם יארוסלב (בצ'כית: Kytlicovi František, Anna&Jaroslav) הם זוג ובנם מצ'כיה, שהוכרו כחסידי אומות העולם, לאחר שהצילו יהודי בתקופת השואה על ידי מתן מסתור עד סוף מלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

משפחת קיטליץ, הזוג אנה ופרנטישק בני ה-40 ובנם יארוסלב בן ה-12, הייתה משפחה של חוואים נוצרים צ'כים, אשר התגוררו בכפר זמברק בבוהמיה שבצ'כיה.
בדצמבר 1942 כאשר אב המשפחה, פרנטישק, הלך ליער לחפש עץ אשוח הוא מצא יהודי בשם יאן אוסטובסקי אשר הסתתר מפני הנאצים. פרנטישק הזמין את יאן לביתו לאכול איתו, והחליט עם משפחתו להסתיר אותו בעליית הגג בביתם. יאן התחבא במקום מסתור בעליית הגג של משפחת קיטליץ, שרק בודדים ידעו על קיומו. משפחת קיטליץ נתנה מסתור גם לקצין הפולני אדוארד פיטרזין.
אוסטובסקי, יהודי בן 22, החליט לא להתייצב לטרנספורט לגטו טרזיינשטט בדצמבר 1942. הוא הסתתר תקופה ביער יחד עם פליט פולני בשם אדוארד פיטרזין ושניהם הוסתרו בעליית הגג של משפחת קיטליץ שדאגה לכל מחסורם בלי לבקש כל תמורה.
הגסטפו וכוחות המשטרה קיימו חיפושים באזור, ומשפחת קיטליץ ידעה שאם ייתפסו גזר דינם הוא מוות. למרות זאת, החליטו להמשיך להסתיר את יאן. באחת הפעמים בה גילה פרנטישק שהגסטאפו נמצא בסביבה, הוא לקח את יאן ואדוארד למקלט סודי בחורשה, שם שהו במשך מספר ימים. במהלך המלחמה משפחת קיטליץ קיבלה כמה מכתבים אנונימיים שקראו להם להפסיק להסתיר את האנשים המסוכנים על מנת שהם לא ייפגעו.
בשנת 1943 חנה סוסטובה ראתה במקרה את יאן, והציעה למשפחת קיטליץ שהיא תחביא אותו בחדרה בסניטריום ג'מבריק, שם עבדה כאחות. לאחר כמה שבועות חנה ויאן שבו לבית משפחת קיטליץ וסיפרו שברצונם להתחתן. באוגוסט 1943 נישאו הזוג בחתונה סודית בעליית הגג של משפחת קיטליץ על ידי כומר אוונגלי. בסתיו 1944 ליאן וחנה אוסטובסקי נולדה בת. חנה הייתה רשומה כאם יחידה כיוון שנישואין ליהודי היו אסורים.
בימים האחרונים של המלחמה אדוארד פיטרזין החליט להצטרף לפרטיזנים כנגד הנאצים למרות התנגדותם של משפחת קיטליץ, שם הוא נפל בקרב. יאן, חנה ובתם המשיכו להסתתר בעליית הגג של משפחת קיטליץ עד מאי 1945.
משפחת קיטליץ שרדה את המלחמה ללא שום פגע.
הכרה והנצחה

ב-11 בפברואר 2001 משפחת קיטליץ הוכרה כחסידת אומות עולם. את התעודה והמדליה קיבל נכדם של בני הזוג בטקס שהתקיים בפראג. שמות בני המשפחה נחקקו בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
הערות שוליים

1 2 3  Kytlic FAMILY, Yad Vashem
1 2  OCHOTA POMOCI
↑  עדותה של חנה אוסטובסקי (סוסטובה), תיק חסידי אומות עולם, ארכיון יד ושם
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "משפחת קיטליץ".
מרדכי שליין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1930 קרמנובקה, בלארוס 
 נהרג:  אוקטובר 1943 (בגיל 13 בערך) 
 
מרדכי (מוטל'ה) שליין (1930, קרמנובקה, בלרוס – 1943) היה פרטיזן בן 13 בבלרוס הכבושה בידי גרמניה הנאצית, שהצטרף לפרטיזנים יהודים בראשות משה גילדנמן שפעלו נגד הנאצים באוקראינה.
ביוגרפיה

שליין נולד בקרמנובקה (Karmanovka, Кармановка) (רו') שבבלרוס, במחוז מוגילב, כ-160 ק"מ ממזרח למינסק. מגיל רך הראה שליין כישרון מוזיקלי. בגיל 8 החל ללמוד נגינה בכינור.
ביוגרפיה > תקופת השואה

כשהיה שליין בן 11, עם הפלישה הגרמנית ב-1941, נכבש כפרו. בני משפחתו נשלחו להשמדה, והוא שרד בקרב בני משפחת גרנשטיין (Gernstein). כשנרצחו גם בני משפחת גרנשטיין, שרד שליין במסתור. ולאחר מכן ברח ליער עם כינורו, שם התקבל ליחידת הפרטיזנים היהודים של משה גילדנמן, במסגרתה פעל כלוחם מן השורה.
לפי זכרונותיו של גילדנמן, הוא בחר את שליין לפעולה בכפר אוברוץ' שבצפון אוקראינה ב-20 באוגוסט 1943 בזהות בדויה, מכיוון שלשליין היה שיער בלונדיני והוא לא נראה כיהודי. שליין התחזה לקבצן נוצרי וניגן בכינורו בסביבת הכנסייה של הכפר. קצינים גרמנים ששמעו אותו ציוו עליו להגיע למסעדה שהייתה פופולרית בקרב הגרמנים ולנגן בה. כשניגן שם, שמע את תוכניות הגרמנים שהתארחו במסעדה ודיווח עליהן לגילדנמן. הוא הביא חומרי נפץ למסעדה במספר מנות ופוצץ אותה כשחיילים גרמנים רבים היו בה.
שליין נהרג ב-13 באוקטובר 1943 (לפי סברה אחרת נהרג ב-1944) בהפגזה גרמנית.
הנצחה

כינורו של שליין נשמר בידי גילדנמן ובנו שמחה בהמשך המלחמה, ונתרם על ידי נכדיו של גילדנמן ליד ושם. הכינור מוצג במוזיאון יד ושם לתולדות השואה ומשמש בהופעות רשמיות וממלכתיות להנצחת זכר השואה, בין היתר בקונצרט זיכרון לציון 60 שנה לתום מלחמת העולם השנייה שהתקיים בשנת 2005 ביד ושם וכן ב-2009.
ספרות

משה גילדנמן, מוטל'ה דער יונגער פארטיזאן (מוטלה הפרטיזן הצעיר - 'Motele der yunger partisan, פריז, 1950), תורגם מיידיש לעברית על ידי נתן ליבנה, בשם מוטל'ה : נער יהודי לוחם בשורות הפרטיזנים (משרד הביטחון - ההוצאה לאור, תש"ן 1990)
Misha Gildenman in They Fought Back: The Story of the Jewish Resistance in Nazi Europe, ed. and trans. Yuri Suhl (New York, 1967). כפי שמוזכר במאמרו של טימותי סניידר, The Causes of Ukrainian-Polish Ethnic Cleansing 1943, ע' 222, הערת שוליים 76.
הערות שוליים

↑  Crafting Beauty From Despair: Violins of Hope, Peter Duffy, Forward, April 29, 2009
↑  The Story of Amnon Weinstein and Motele Schein, Facing History & Ourselves
↑  דיאדיה מישה [משה גילדנמן], מוטלה: נער יהודי לוחם בשורות הפרטיזנים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990 תרגום מיידיש - נתן ליבנה, עמ' 116, 168
↑  על שליין, באתר יד ושם
↑  12-Year-Old Jewish Hero of WWII, Dr. Yvette Alt Miller, Aug 17, 2020
↑  תצלום של הכינור בתת-האתר "פרקים בתולדות השואה" באתר יד ושם, בסקציית "חפצים"
↑  "קשת זיכרון", מגזין יד ושם, 39, אוקטובר 2005, ע' 14
↑  תמונות מעצרת הפתיחה הממלכתית לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה 20.4.2009, תמונה 6, הכנר דוד סטרוֹנגין (משמאל), בכינורו של שליין, באתר יד ושם
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מריה פון מלצן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 במרץ 1909 מיליץ, רפובליקת פולין 
 פטירה:  12 בנובמבר 1997 (בגיל 88) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הירשטראסה 
 מדינה:  גרמניה, הרייך הגרמני 
 מקצוע:  ביולוגית, שחקנית קולנוע, לוחמת מחתרת, וטרינרית, סופרת 
 בן או בת זוג:  Hans Hirschel 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (19 בפברואר 1987)  מסדר ההצטיינות של ברלין 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  מריה פון מלצן
 
מריה הלין פרנסואז איזבל גרפין פון מלצן, פראיין צו ורטנברג אונד פנצלין (‏בגרמנית: Maria Helene Françoise Izabel Gräfin von Maltzan, Freiin zu Wartenberg und Penzlin;‏ 25 במרץ 1909 – 12 בנובמבר 1997) הייתה אריסטוקרטית גרמנייה שפעלה בתנועת ההתנגדות הגרמנית להיטלר ולמפלגה הנאצית, והצילה את חייהם של יהודים רבים בברלין.
קורות חיים

הרוזנת מריה פון מלצן נולדה למשפחה עשירה בארמון מיליץ' בשלזיה שבגרמניה (היום מיליץ (אנ') שבפולין) וגדלה באחוזה המשפחתית בת 18,000 האקר. היא הייתה הצעירה מבין שמונה ילדים במשפחה. לאחר שסיימה את בית הספר היסודי בברלין בשנת 1927, החליטה לבצע מחקרים בזואולוגיה באוניברסיטת ברסלאו (כיום ורוצלב) - מהלך חריג עבור נערה בתקופה זו. משפחתה התנגדה לרעיון אך מוריה תמכו בה. בשנת 1928 נרשמה ללימודים באוניברסיטת מינכן, שם קיבלה דוקטורט במדעי הטבע בשנת 1933.
כאשר הנאצים תפסו את השלטון ב-1933, הצטרפה פון מלצן לתנועת ההתנגדות נגד הנאצים. במשך שנים פעלה במחתרת. ב-1935 חזרה פון מלצן לברלין ומדי פעם הגיבה לקריאות לעזרה מצד יהודים, שיכנה אותם בביתה וסיפקה להם מזון והגנה, על אף שמגוריה היו בקרבה מסוכנת לסוכני הגסטפו. עקב גישתה הפוליטית, שהייתה ידועה למשטר, לא הצליחה פון מלצן להתפרנס ברווחה ונאלצה לעבוד במספר רב של עבודות. ב-1940 החלה ללמוד רפואה וטרינרית וסיימה את לימודיה ב-1943. במהלך מלחמת העולם השנייה סיפקה הרוזנת פון מלצן בשיתוף פעולה עם הכנסייה השוודית מקלט בטוח עבור יותר מ-60 יהודים, עריקים ועובדי כפייה נמלטים, והצליחה לארגן את הברחתם למקום מבטחים. היא זייפה אשרות ומסמכים רשמיים אחרים שסייעו ליהודים רבים להימלט מברלין במשאיות, בהן נהגה לעיתים קרובות היא עצמה.
לפני מלחמת העולם השנייה הכירה פון מלצן את הסופר היהודי הנס הירשל (Hirschel), העורך לשעבר של Das Dreieck, כתב-עת אוונגרדי גרמני ספרותי שנוסד ב-1925. מ-1942 ועד סוף המלחמה הגנה על הירשל שהסתתר במקום מסתור בתוך הספה בסלון דירתה בווילמרסדורף וכך הצילה את חייו תוך סיכון חייה. פון מלצן נכנסה להיריון מהירשל וילדה בן. בנה הוכנס לאינקובטור בבית החולים, וזה הופצץ. עקב כך פסק זרם החשמל לאינקובטור, והתינוק מת. זמן קצר לאחר מכן אימצה פון מלצן שתי ילדות.
אחרי המלחמה נישאו פון מלצן והירשל, אך נפרדו לאחר שנתיים. בשנת 1972 נישאה פון מלצן מחדש. במהלך השנים שלאחר המלחמה סייע לפון מלצן אסיר יהודי, שלא שכח את הסיוע שנתנה לו בתקופת המלחמה. פון מלצן התמכרה לסמים ואיבדה את הסמכתה בתור וטרינרית. היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי, והיה עליה לקרצף רצפות למחייתה.
בשנת 1975 הצליחה לשוב לעבודה בתור וטרינרית בברלין, ומשנת 1981 עבדה במרפאה במחוז קרויצברג. היא התפרסמה בכך שטיפלה בחינם בכלבים שהיו בבעלות פאנקיסטים מקומיים ובמאבקה למען שיפור תנאי חייהם של מהגרים. ב-1986 פרסמה ספר זכרונות שפרסם אותה ופתח בירור בעניינה, בירור אשר הביא להכרה בה בתור חסידת אומות העולם לאחר שנה.
לעיון נוסף

"אסור" (1984), סרט מאת אנתוני פייג' שמבוסס על חייה של מריה פון מלצן
Gross, Leonard (1982). The Last Jews in Berlin. Simon & Schuster. ISBN 978-0-671-24727-0.
ראו גם

התנגדות גרמנית לנאציזם
ולטר פון רייכנאו
הערות שוליים

↑  עד 1919, "גראף" היה תואר אצולה שתורגם כ"רוזן", לא שם פרטי או שם אמצעי.
↑  "פרייהר" היה תואר לפני 1919, אבל בימינו הוא נחשב חלק משם המשפחה. משמעותו היא כמשמעות ברון. לפני ביטול האצילות כמעמד חוקי באוגוסט 1919, קדם התואר לשם המלא (למשל "הגרף הלמוט ג'יימס פון מולטקה"). מאז 1919 אפשר להשתמש בתארים עם קידומת אצולה אך הם נחשבים חלק משם המשפחה. מתארים ומחלקיהם, כפי שאלה מתבטאים בשם המשפחה, מתעלמים במיון האלפביתי. צורות הנקבה לתואר זה הן Freifrau ו-Freiin.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296775105171  PLWABN: 9810689796205606  BnF: cb12346224s (data)  GND: 118813773  ISNI: 0000 0001 1613 8053  LCCN: n86055218  LNB: 000230652  NTA: 266936024  RERO: 02-A003555207  SELIBR: 319669  SUDOC: 073264776  VIAF: 29607559   WorldCat (עם VIAF): 29607559
מיהאי מיקשה קרטס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בפברואר 1888 סולנוק, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  18 במרץ 1945 (בגיל 57) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Kohn Miksa 
 מדינה:  ממלכת הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
מיהאי מיקשה קרטס, (במקור קוהן (כהן), בשמו הבדוי Gardener Michel בהונגרית: Kertész Mihály Miksa; סולנוק, 4 בפברואר 1888 – בודפשט, 18 במרץ 1945) היה עורך דין יהודי-הונגרי, סופר נוער.
ביוגרפיה

מיהאי מיקשה קוהן נולד במשפחה יהודית כבנם של יאנוש קרטס (קוהן) נהג קטר ושל הנרייטה (יטי) שוורץ. הוא סיים לימודי משפטים, שירת כחייל בחזיתות סרביה, אלבניה ורוסיה (החזית המזרחית) במלחמת העולם הראשונה, הוא נפצע ובתום המלחמה עבר את בחינת לשכת עורכי הדין ב-1918; לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התיישב ברומניה ופתח משרד עורכי דין בבאיה מארה.
בשנת 1922 השתלב בעריכת כתב העת הספרותי לילדים "צימבורה" (פירושו בהונגרית: בן לוויה קרוב, חבר - Cimbora), הופיע והופיע בו עם סיפוריו, ועם הרומנים שלו. הוא היה בהתכתבות הדוקה עם העורך הראשי של כתב העת, אלק בנדק.
"ספריית צימבורה" נפתחה עם רומן הילדים שלו, בכרך ששמו היה "תיאטרון ילדים", שאת סיפוריו ליקט אלק בנדק. הוא הופיע בספר עם "תיבת האמת" (ספריית הנוער ההונגרית, 2–3. קלוז'-נאפוקה, 1926).
קרטס המשיך בפעילותו הספרותית בעיר הולדתו סולנוק משנת 1927. סיפוריו הקצרים יצאו לאור בהוצאת ה"טיקר של סולנוק" וב"שליח הספרותי", ספריו ומחזותיו יצאו לאור והוא השתתף בהקמת המועדון לספרות ותרבות בשם "טניה" (Tanya). כמה מיצירות הקברט שלו הוצגו ב"תיאטרון מרכז העיר" (Belvárosi Színház) וב"תיאטרון שדרת אנדראשי" בבודפשט.
שמירה על פעילות משרד עורכי הדין שלו ואפשרויות פרסום כתביו נעשו בלתי אפשריים משנת 1938 בשל "החוקים היהודיים" שהלכו והחמירו (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי). הוא ניספה בשואה והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
חייו הפרטיים

אשתו הייתה אירן פרקש (1894–1987).
כתביו (מבחר)

בשפת המקור:
Senki Tamás története. Gyermekregény és még egyéb mesék (Cimbora Könyvtár 1. Szatmár, 1922)
Futurex (Kisregény, Erdélyi Könyvtár 6. Arad, 1922)
Szökés a teknőben. Két kicsapott diák kalandjai a Tiszán (Szatmár, 1923)
A gyémántköves melltű (ifjúsági regény, Budapest, 1924; Szatmár, 1927)
A csengeri domb. Ifjusági regény; Singer és Wolfner, Bp., 1927
Az üstökös. Regény; Tolnai, Bp., 1928 (Tolnai regénytára)
Rög János (regény, Szolnok, 1928)
A csodálatos sárkány (ifjúsági elbeszélés, Budapest, 1929)
Kiket az Isten is egymásnak teremtett. Egy farsangi éj története (Budapest, 1930)
Hazátlan Péter (ifjúsági elbeszélés, Szolnok, 1930)
Bohóc Péter. Egy kalandos vakáció története (ifjúsági regény, Budapest, 1932)
Pletyka. Regény; Világvárosi Regények Kiadóvállalat, Bp., 1933 (Világvárosi regények)
Az utolsó jelenet. Regény; Világvárosi Regények Kiadóvállalat, Bp., 1933 (Világvárosi regények)
A főnyeremény (regény, Budapest, 1935)
Gyilkosság a cirkuszban (regény, Budapest, 1936)
A versaillesi randevú. Regény; A Mai Nap, Bp., 1937 (Gong. A Mai Nap könyvtára)
Michel Gardener: Cowboybosszú. Regény; szerzői, Bp., 1940
A farkasvölgy leánya (regény, Budapest, 1941)
A pinski zsidók (elbeszélések, Budapest, 1941)
Remek hecc; 2. kiad.; s.n., Tel-Aviv, 195? (Világvárosi regények)
Így éltünk mi... Kertész Mihály szolnoki tárcái; vál., szerk. Kósa Károly; Verseghy Kör–Verseghy Ferenc Könyvtár, Szolnok, 2004 (Verseghy kiskönyvtár)
בתרגום:
הסיפור של טמאש אף אחד. רומנים לילדים (ספריית צימבורה. סאטו מארה, 1922)
פוטורקס (רומן קטן, Transylvanian Library 6. ארד, 1922)
בריחה בשוקת. הרפתקאותיהם של שני תלמידים על נהר הטיסה (סטמאר, 1923)
סיכת היהלומים (רומן נוער, בודפשט, 1924; סטמאר, 1927)
גבעת צ'נגר. רומן נוער ; זינגר ווולפנר, 1927
השביט. רומן ; 1928
יאנוש רג (רומן, סולנוק, 1928)
הדרקון המופלא (סיפורים לנוער, בודפשט, 1929)
מי שאלוהים ברא זה לזה. סיפור של ערב קרנבל (בודפשט, 1930)
פטר ללא מולדת (קריינות לנוער, סולנוק, 1930)
פטר הליצן. סיפורה של חופשה הרפתקנית (רומן נוער, בודפשט, 1932)
רְכִילוּת. רוֹמָן ;(1933)
הסצנה האחרונה. רוֹמָן (1933)
הפרס הראשי (רומן, בודפשט, 1935)
רצח בקרקס (רומן, בודפשט, 1936)
דייט בוורסאי. רוֹמָן ; 1937
מישל גארדנר: נקמת הבוקרים. רומנים; 1940
בתו של עמק הזאב (רומן, בודפשט, 1941)
יהודי פינסק (סיפורים קצרים, בודפשט, 1941)
מהתילה נהדרת; מהדורה שנייה; תל אביב, ?195 (רומני הכרך)
כך חיינו. . . תיקי העבודות של מיהאי קרטס מסולנוק
לקריאה נוספת

Romániai magyar irodalmi lexikon: Szépirodalom, közírás, tudományos irodalom, művelődés II. (G–Ke). Főszerk. Balogh Edgár. Bukarest: Kriterion. 1991. ISBN 973-26-0212-0 (לקסיקון ספרותי הונגרי ברומניה)
Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש. 1994)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. מיהאי מיקשה קרטס
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 112593/1898. Forrás: MNL-OL 30797. mikrofilm 1127. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1898. év 84. oldal 23. sor
↑  "Születési bejegyzése a szolnoki izraelita hitközség születési akv. 10/1888. folyószáma alatt".
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári halotti akv. 927/1945. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7920 2692  VIAF: 121471620   WorldCat (עם VIAF): 121471620
מיקשה הוואש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בינואר 1861 סקשפהרוואר, הונגריה 
 פטירה:  15 ביולי 1944 (בגיל 83) 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1883) 
 
מיקשה הוואש, (במקור הלר, בהונגרית: Havas Miksa; סקשפהרוואר, 12 בינואר 1861 – ?, 15 ביולי 1944) היה כלכלן יהודי-הונגרי, פרופסור באקדמיה ההונגרית למסחר, עיתונאי כלכלי וסופר מומחה בתחום הכלכלה, שניספה בשואת יהודי הונגריה.
ביוגרפיה

מיקשה הלר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל הלר, ששירת כסמל בחיל הרגלים במהפכת 1848 בהונגריה, ושל מריה וייס. את לימודיו התיכוניים החל בעיר הולדתו וסיים בגימנסיה הריאלית הראשית בעיר גיור. ב-1879 נרשם לאוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה. בסיום לימודיו הגבוהים בארבע שנים, קיבל גם תעודת הוראה ב-1883 לבתי ספר תיכוניים במדעי הטבע. ב-1 בדצמבר 1882 כבר הועסק כעוזר מזכיר באקדמיה למסחר של בודפשט, שם כיהן עד סוף אוגוסט 1885. אז מונה לאקדמיה למסחר של העיר ברטיסלאבה (אז בממלכת הונגריה) שזה עתה נוסדה, בתפקיד של מרצה למקצועות הכמותיים והמסחריים, לרבות חשבון מסחרי וניהול עבודות משרד (ככל הנראה מקצוע חשבונאות של היום). בינתיים (11 ביוני 1885) קיבל הסמכה גם בחשבונאות מסחרית. ב-1895 השתתף בהכנות "קונגרס החקלאים הלאומי". הלר שינה את שם משפחתו להוואש ב-1882.
לאחר פרישתו, הוא הפך למזכ"ל ולאחר מכן למנכ"ל של "חברת הביטוח הכללית הלאומית". הוא היה לאחר מכן יועץ חשבונאי למוסדות פיננסיים ומבקר מטעם לשכת החשבונאים. הוא היה מנהל "איגוד קובדן ההונגרי" (Magyar Cobden Szövetség) שהיה ארגון של הסוחרים שנלחם למען סחר חופשי. הוא נלקח משם בכוח וגורש ב-1944. מקום מותו לא ידוע. בית המשפט המחוזי המרכזי של בודפשט הכריז על מותו ב-1947 כ-15 ביולי 1944. אשתו הייתה רגינה זינגר. ספרי הלימוד שלו זכו לתפוצה גדולה ורחבה.
עבודותיו > מאמריו בכתב עת

ב-1984 מאמריו בעלון של איגוד המורים הלאומי של בתי הספר התיכוניים (Országos Középiskolai Tanáregylet Közlönye). על ההסמכה של מורים בבית ספר תיכון מקצועי)
ב-1890 ב"סקירה הכלכלית" (Közgazdasági Szemle) פורינט זהב, אג'יו זהב, עסקאות גיליון הפרטים,
ב-1891 מספרי עזר לחישוב יחסי זהב-כסף,
1892-1893 ביטוח חיים בשירות הלוואות לרכישת קרקעות
רפורמה בבתי הספר למסחר שלנו
ב-1894 על תוכניות פירעון
ב-1895 על זהב ומחירים, אספקת זהב ותנופת סחר.
בכתב העת "הסכמה" (Egyetértés) 4 במרץ 1891 (פירוט העסקאות)
בסקירה של ברטיסלאבה (Pozsonyi Szemle 1891)
ב-1892 בכתב עת "מגרש ציבורי" (Köztelek) צורכי האשראי של מעמד בעלי הקרקעות ושביעות רצונם
ב-1893 הלוואות מובטחות בשטרי משכנתא
הרפורמה בהלוואות של מוסדות האשראי ההונגרי
הלוואת מוסד האשראי הקרקעי
ההשכלה המקצועית הכלכלית שלנו והלוואות משכנתא, בחינוך מקצועי מסחרי (1892-95) מספר מאמרים קטנים יותר על מטבע וחינוך מקצועי,
ב-Neue Freie Presse (18 באוגוסט 1893) - Die Tilgungspläne der Hypothekar-Institute
בפשטי נפלו (מס' 17, 1895) בנק חיסכון התומך בקשישים
Vierteljahrschrift (XXX. 2) - Die Lebensversicherung im Dienste des Bodenkredits
עבודותיו > עבודות עצמאיות

עבודה משרדית מסחרית. ברטיסלאבה, 1887. (יחד עם יאנוש יונאש)
חשבון מסחרי ופוליטי. ברטיסלאבה; 1888-90. שלושה כרכים. (מהדורה שנייה של ספריית המסחר I-III בדפוס, בודפשט, 1895)
לוח השנה של סטודנטים מסחריים לשנים 1888/89–1898/99. במשך שנים. I–XI כיתה. עריכה: מיקשה הוואש. ברטיסלבה, 1888–1898
עבודה משרדית לבתי ספר חטיבת ביניים. ברטיסלאבה. 1890
טבלאות לחישובי ריבית דריבית, קצבה וביטוח חיים. (מהדורה מיוחדת של "חשבון מסחרי ופוליטי" ברטיסלבה, 1890
חשבון מסחרי לחטיבות ביניים מסחריות. ברטיסלאבה, 1891.
אשראי חקלאי והלוואות משכנתא. בודפשט, 1891. (פרסומים מהאגודה הכלכלית ההונגרית הלאומית)
הלוואות משכנתא. בודפשט, 1894.
טבלאות לחישובי חשבון מדיני, ריבית-ריבית, קצבה וביטוח חיים. בודפשט, 1898.
כסף ומטבע. עם 10 לוחות צבע. 1898. (מאגר ידע אוניברסלי)
עבודה משרדית מסחרית. הסוחר כתב לבתי ספר לחניכות. בודפשט, 1899
לגבי ביטוח חיים. בודפשט, 1900
חשבון מסחרי לשימוש בבתי ספר לחניכות סוחר וקורסים מסחריים לנשים. בודפשט, 1901.
חוברת נוספת עבור עותקים של חשבון מסחרי בוגיו-חבס שהוכנה לשימוש בקורסים מסחריים לנשים. בודפשט, 1901
חישוב ריבית (בודפשט, 1904)
מידע כלכלי (בודפשט, 1904)
אריתמטיקה מסחרית. מתוקן על ידי שאמו בודיו וחלק HMI. מהדורה רביעית, מתוקנת. בודפשט, 1906.
משימות מחשבון מסחרי והנהלת חשבונות. בתור כתב יד. בודפשט, 1906
חשבון פוליטי (בודפשט, 1907)
אלגברה לבתי ספר בכירים למסחר. בודפשט, 1906. פרנקלין. מהדורה שנייה, מתוקנת.
לוגריתמים של שבע ספרות של מספרים מ-1 עד 100,000 וטבלאות לאריתמטיקה מדינית. מהדורה 3. בודפשט, 1911.
הבורסה (בודפשט, 1922)
הבנק הלאומי ההונגרי ושוק הכסף (בודפשט, 1928)
יתרה ומאזן מס (בודפשט, 1928)
כתבים ישנים בנושאים כלכליים עכשוויים (בודפשט, 1929)
הטרגדיה של הכסף (בודפשט, 1939)
לקריאה נוספת

Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái I–XIV. Budapest: Hornyánszky. 1891–1914. (חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
Magyar életrajzi lexikon I–IV. Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967–1994. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar Könyvészet 1887-90., 1893.
Horváth Ignácz Könyvészete 1891.
Századunk Névváltoztatásai 99. l.
יצירותיו ב-Arcanum
הערות שוליים

↑  A székesfehérvári izr. hitközség születési anyakönyve, 505/1861. folyószám.
↑  Halálesete bejegyezve a székesfehérvári állami halotti akv. 591/1947. folyószáma alatt.
↑  A budapesti központi járásbíróság Pk. I.582.113./1947/4. sz. holttá nyilvánító végzése.
↑  Felesége halálesete bejegyezve Székesfehérvári állami halotti akv. 592/1947. folyószám, Bp. V. ker. állami halotti akv. 300/1950. folyószám és talán ő szerepelhet a Bp. VII. ker. 2561/1945. folyószám alatt.
פוליטיקה של העבר

המונח פוליטיקה של העבר (בגרמנית: Vergangenheitspolitik) משמש כמה מחברים במקום המונח "השלמה עם העבר", או "המאבק להתגבר על העבר". בנוסף, המונח שימש בדרך כלל במחקר פוליטי בינלאומי מאז שנות ה-90 בהקשר להשלמה של מדינות עם ההיסטוריה שלהן, למשל לגבי משטרים דיקטטוריים והפרות זכויות אדם.