stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היצירה בשחור
גיבורים

הילזונדה, אחותו של הסוחר והבנקאי אנרי ז'וסט ליגר, אימו של זנון, שילדה אותו כממזר מפרשת אהבים עם אלבריקו דה נומי, כומר פלורנטיני רם דרג שנעלם לפני לידתו של הילד. כאשר שמעה שאלבריקו נהרג, התחתנה עם הסוחר המבוגר סימון אדריאנסן האנאבפטיסט. לאחר כמה ילדים שנפטרו בעודם תינוקות נולדה להם ילדה שנשארה בחיים, אחות למחצה לזנון. בני הזוג עברו עם התינוקת מרתה למינסטר בתקופת השלטון האנבפטיסטי. מרתה ניצלה ועברה לחיות בקלן אצל אחות אביה, שהייתה נשואה למרטין פוגרס, סוחר עשיר.
זנון, נולד ב-1510 כממזר לאלבריקו ולהילזונדה, יוצא למנזר בו אב המנזר הוא אלכימאי, לשם לימוד המקצוע ורכישת ידע. שוטט במקומות שונים ולמד רפואה מעשית וניסויית ואף כתב מאמרים על מבנה גוף האדם שהיו חדשניים לזמנו. שימש את הפחה של אלז'יר ועזר לו בהפקת אש יוונית. בתקופת מגפת הדבר הוא מתגלה בעיר קלן כרופא שמוכן לטפל בחולים וכך הוא פוגש את אחותו למחצה מבלי לגלות לה על הקשר המשפחתי ביניהם. בתקופה בה הוא פוגש את אנרי בקלן מסתבר כי נפתחו נגדו הליכים בגלל חיבור שכתב, ובגלל אותה סיבה נמלט זנון מאינסברוק. לאחר תקופה קצרה בה הסתתר אצל חבר עבר לפולין ועבד כרופא מנתח בצבאו של זיגמונד ומשם עבר לשוודיה, הפך לרופא המלך ועסק גם בחיזוי העתיד על פי הכוכבים. המלך חשש שבניו ינצלו את תחזיותיו של זנון על מנת לחשב במדויק את קיצו ולכן הרגיש זנון כי עדיף שיעזוב. הוא עבר דרך גרמניה לפריז ועשה זאת בשם אחר (שם בדוי של רופא שנפטר ואת תעודותיו רכש מהאלמנה) על מנת שלא ייעצר. מטרתו בפריז הייתה להוציא לאור חיבור בשם "הנחות יסוד" שבו קיבץ את כל השקפות העולם שידע עליהן. ניתח נקודות דמיון ושוני ואת הזיקות השונות. כאשר התבשר שהוחלט לשרוף את ספריו החליט לחזור לברוז'. שם התיישב בביתו של ז'אן מיירס, אצלו למד רפואה בנעוריו ועבד עם קהל לקוחותיו של הרופא קשיש. הוא התיידד עם אב מנזר והפך לרופאו האישי. כאשר נפטר ז'אן מיירס ירש זנון, בשמו הבדוי, את רכושו והפך את ביתו לבית מרפא לעניים בחסות המנזר. במהלך השנים הוא ממשיך במחקריו, מתמקצע כרופא ומנהל דיונים תאולוגיים עם אב המנזר. כעבור 6 שנים נפטר אב המנזר וזנון מחליט לברוח, אולי לאנגליה ואולי לזיילנד אבל אחרי מסע קצר הוא מחליט לחזור. עותק של ספרו "הנחות יסוד" ניצל מהאש, מתורגם ללטינית ומופץ למורת רוחה של הלשכה הקדושה. זנון החליט לנסוע לגרמניה לטיול ולחפש שם עבודה אולם עקב הסתבכות של צעירים הלשינו עליו על קיום יחסים הומוסקסואליים והוא נעצר. בעת שנעצר הודה בשמו האמיתי ונאסר. הוצע לו לפרוש למנזר אבל הוא העדיף להתאבד.
אנרי מאכסימיליאן ליגר, בן סוחרים עשירים מברוז', בנם של ז'קלין ואנרי ז'וסט ליגר, יצא למסע כדי להצטרף לצבא ולעשות קריירה צבאית, תוך כדי שהוא מחבר שירים, בעיקר שירי אהבה בחרוזים. בתקופת ועידת טרנטו הוא סרן בצבא הקיסר. אנרי נפצע במריבה עם חייל אחר וכשהוא זקוק לרופא הוא פוגש את זנון שאמנם כבר לא מטפל בחולים אבל מוכן לטפל בו. שנים לאחר מכן מת מנפילה מסוס בעת המצור על סיינה.
דפיברילציה

מיקום הנחת מדבקות הדפיברילטור.
דֵּפִיבְּרִילַצְיָה (באנגלית: Defibrillation; לפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: הַפְעָמָה) היא הטיפול האפקטיבי ביותר, ולעיתים היחיד, עבור הפרעות קצב מסכנות חיים, כמו פרפור חדרים וטכיקרדיה חדרית. דפיברילציה מבוססת על העברת מנה טיפולית של אנרגיה חשמלית ללב המטופל בעזרת מכשיר שנקרא דפיברילטור. פעולה זו מבטלת את הקיטוב של חלק קריטי ממסת שריר הלב, מפסיקה את הפרעת הקצב, ומאפשרת להשיג מחדש קצב סינוס תקין על ידי קוצב הלב הטבעי של הגוף, בקשר סינוס-פרוזדור של הלב.
דפיברילטורים יכולים להיות חיצוניים, פנימיים (עם מגע ישיר בלב כשבית החזה פתוח), או מושתלים, וזאת בתלות בסוג המכשיר שבו משתמשים. כמה יחידות חיצוניות, הידועות גם כדפיברילטורים חיצוניים אוטומטיים (AED – Automated External Defibrillators), הופכים את אבחנת הפרעות הקצב שבהן ניתן לטפל לאוטומטית, כלומר, אנשים בלתי מקצועיים או צופים מהצד יכולים להשתמש בהם בהצלחה עם הכשרה מועטה, ובמקרים מסוימים אף ללא כל הכשרה.
היסטוריה

דפיברילציה הוצגה לראשונה ב-1899 על ידי פרווסט (Prevost) ובטלי (Betalli) שני פיזיולוגים מאוניברסיטת ז'נבה שבשווייץ. הם גילו כי הלם חשמלי בעל אנרגיה נמוכה יכול לגרום לפרפור חדרים בכלבים, ושהלם בעל אנרגיה גבוהה יותר מבטל מצב זה.
השימוש הראשון על בני אדם התרחש ב-1947 על ידי קלאוד באק (Claude Beck) פרופסור לכירורגיה באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב (Case Western Reserve). התאוריה של באק הציעה שפרפור חדרים מתרחש לעיתים קרובות בלב שביסודו הוא בריא, במילים שלו "לב טוב מדי מכדי למות", ושחייבת להיות דרך להצילו. באק השתמש לראשונה בהצלחה בטכניקה על ילד בן 14 שנותח עקב פגם מולד בחזה. חזה הילד נפתח באופן כירורגי, ונעשו עיסויים ידניים ללב במשך 45 דקות עד הגעתו של הדפיברילטור. באק השתמש באלקטרודות פנימיות, אחת מכל צד של הלב, ביחד עם פרוקאין אמיד, תרופה קרדיולוגית, והשיג חזרה של קצב סינוס תקין.
הדפיברילטורים המוקדמים הללו השתמשו במתח חילופין משקע כוח, שהועלה על ידי שנאי מה - 110-240 וולט התקניים לערך שבין 300 ל - 1000 וולט, שמועבר ללב החשוף בעזרת אלקטרודות דמויות דוושות. לעיתים הייתה הטכניקה לא יעילה בטיפול בפרפור חדרים, ומחקרים מורפולוגיים הראו נזק לתאי שריר הלב לאחר המוות. גודלן של המכונות האלה בעלות השנאים הגדולים הפך אותן לקשות לשינוע, והן הונעו על גלגלים.
היסטוריה > דפיברילציה חיצונית (חזה סגור)

עד שנות ה-50 המוקדמות של המאה ה-20 דפיברילציה של הלב הייתה אפשרית רק בזמן ניתוח כאשר חלל החזה היה פתוח. טכניקה זו השתמשה בזרם חילופין, ממקור אנרגיה של 300 וולט ומעלה, שהועבר לצדי הלב החשוף על ידי אלקטרודות כאשר כל אלקטרודה היא לוחית מתכת שטוחה או מעט קעורה בעלת קוטר של בערך 40 מ"מ. דפיברילטור המסוגל לבצע דפיברילציה כאשר החזה סגור היה פריצת הדרך של ד"ר ו. אסקין בעזרתו של א. קלימוב בפרנז, ברית המועצות באמצע שנות ה-50, אשר העביר זרם חילופין של יותר מ-1000 וולט, על ידי אלקטרודות המושמות חיצונית על כלוב הצלעות, אל הלב.
היסטוריה > המעבר לזרם ישר

ב-1959 החל ברנרד לאון (Bernard Lown) במחקר טכניקה חלופית אשר כרוכה בטעינת סוללה של קבלים ל 1000 וולט בערך עם תכולת אנרגיה של 100–200 ג'אול ואז העברת המטען דרך השראה כך שתיווצר עקומה גלית עם אמפליטודה נמוכה ביותר בעלת אורך סופי (~5 מילישניות) שתועבר על הלב בעזרת אלקטרודות דמויות דוושות. העבודה של לאון יושמה מבחינה קלינית על ידי המהנדס בארו ברקוויטס (Barouh Berkovits) עם ה"קרדיוורטר" (Cardioverter) שהמציא.
צורת הגל של לאון, כפי שהייתה ידועה, הייתה הצורה הסטנדרטית דפיברילציה עד לשנות ה-80 המאוחרות כאשר מחקרים רבים הראו כי צורת גל דו פאזית (בעלת 2 שלבים) מקוצרת (BTE – Biphasic Truncated Waveform) היא שווה ביעילותה בעוד שהיא דורשת העברת רמות נמוכות יותר של אנרגיה על מנת לגרום לדפיברילציה. תופעת לוואי מכך הייתה הפחתה משמעותית במשקל המכונה. צורת גל ה-BTE, משולבת עם מדידה אוטומטית של ההתנגדות בית החזה, היא הבסיס לדפיברילטורים מודרניים.
היסטוריה > המעבר לצורת גל דו-פאזית

עד שנות ה-80 המאוחרות, דפיברילטורים חיצוניים סיפקו את סוג צורת הגל של לואן אשר הייתה פולס גלי עם אמפליטודה נמוכה בעל אפיון חד-פאזי בעיקרון. דפיברילציה דו-פאזית, לעומת זאת, מחליפה לסירוגין את כיוונם של הפולסים, בכך משלימה מחזור בערך ב-10 מילישניות. דפיברילציה דו-פאזית פותחה במקור לשימוש בדפיברילטורי קרדיוורטר להשתלה. כאשר היא יושמה בדפיברילטורים חיצוניים, דפיברילציה דו-פאזית הפחיתה משמעותית את רמת האנרגיה הנחוצה להצלחת דפיברילציה. זה, בתמורה, הפחית את הסיכון לכוויות ונזק לשריר הלב.
קצב סינוס תקין מסוגל להיות מוחזר לאחר פרפור חדרים (VF) ב-60% מהחולים שטופלו בשוק חשמלי יחיד מדפיברילטור חד-פאזי. לרוב הדפיברילטורים הדו-פאזיים יש שיעור הצלחה גדול מ-90% בשוק הראשון.
היסטוריה > מכשירים מושתלים

התפתחות נוספת בתחום הדפיברילציה הגיעה עם המצאת המכשירים המיועדים להשתלה, אשר ידועים כדפיברילטורי קרדיווורטר להשתלה (ICD - Implantable Cardioverter Defibrillators). פריצת דרך זו התרחשה בבית חולים סיני (Sinai) בבלטימור, שבמדינת מרילנד שבארצות הברית, על ידי צוות שכלל את סטפן היילמן (Stefhen Heilman), אלויס לנג'ר (Alois Langer), מורטון מוואר (Morton Mower), מיקל מירוסקי (Michel Mirowski) ומיר אימרן (Mir Imran), בעזרת משתף פעולה תעשייתי – אינטק מערכות מפיטסבורג, שבפנסילבניה. מירוסקי חבר עם מוואר וסטפן, וביחד החלו במחקרם ב-1969 אך עברו 11 שנה לפני שטיפלו בחולה הראשון שלהם. עבודת פיתוח דומה נוהלה על ידי סקודר (Schuder) ועמיתיו באוניברסיטה של מיזורי (University of Missouri).
העבודה על הנושא החלה למרות ספקות בקרב מומחים מובילים בתחום הפרעות הקצב ומוות פתאומי. היה ספק בכך שרעיונותיהם אי פעם יהפכו למציאות קלינית. ב - 1972 ברנרד לואן, ממציא הדפיברילטור החיצוני, הצהיר בעיתון "סירקוליישן" (Circulation) - " לחולה, הנדיר ביותר, שסובל מהתקפים תדירים של פרפור חדרים, עדיף שיאושפז ביחידה לטיפול נמרץ קרדיולוגי, הוא יטופל טוב יותר על ידי תוכנית נגד הפרעות קצב יעילה או תיקון כירורגי של הפגם בזרימת הדם הכלילית או הכשל בתפקוד החדרים. למעשה, שיטת הדפיברילטור המושתל מייצגת פתרון לקוי בחיפוש אחר יישום סביר ומעשי."
הבעיות שהיה צריך להתגבר עליהן היו התכנון של מערכת שתאפשר הבחנה של פרפור חדרים או טכיקרדיה חדרית. למרות החוסר בתמיכה כספית ומענקים, הם התמידו בעקשנות והמכשיר הראשון הושתל בפברואר 1980 בבית החולים ג'ונס הופקינס ((אנ')) על ידי ד"ר לוי וטקינס הבן ((אנ')). דפיברילטורי קרדיוורטר להשתלה (ICD) מודרניים אינם דורשים ניתוח החותך דרך בית החזה וכוללים את היכולות של קוצב לב, היפוך חשמלי וגם דפיברילטור.
ההמצאה של יחידות שניתנות להשתלה היא רבת ערך לסובלים מבעיות לב קבועות, אף על פי שהן בדרך כלל ניתנות רק לאנשים שכבר סבלו מאירוע לב.
אזכורים בתרבות הפופולרית

בסדרת הטלוויזיה "מצב חירום!" (סדרה משנות ה-70 של NBC), כבאים השתמשו לעיתים קרובות בדפיברילטורים, בקוראם את הקריאה הידועה "להתרחק!" ("Clear!") ששמשה כצעקת האזהרה הסטנדרטית שלהם (שעדיין משתמשים בה כיום) ממש לפני שליחת השוק החשמלי, על מנת להזהיר את הסובבים להתרחק מהחולה מחשש להעברת השוק החשמלי.
באותה סדרה, הדפיברילטור מוצג כגורם לעווית אלים ופתאומי או טלטול חזק בחולה. במציאות, אף על פי שהשרירים עשויים להתכווץ, הצגה דרמטית כזו מצד החולה היא נדירה. ברוב תוכניות הטלוויזיה נראה כי מספק העזרה הרפואית משתמש בדפיברילטור כדי לטפל במצב בו הא.ק.ג. מראה "קו שטוח" (מצב הידוע גם כאסיסטולה – בו הלב אינו פועם כלל). במציאות, רק מקצבי דום הלב – פרפור חדרים וטכיקרדיה חדרית שלא מורגש בה דופק - מטופלים בעזרת דפיברילציה. (יש גם מספר מקצבי לב שניתן לטפל בהם בעזרת שוק חשמלי כאשר המטופל לא נמצא בדום-לב, כמו למשל טכיקרדיה על-חדרית או טכיקרדיה חדרית שכן מורגש בה דופק. הפרוצדורה הזו ידועה בשם "היפוך חשמלי" ולא דפיברילציה).
בסדרת הטלוויזיה E.R. של רשת NBC, הוצג מספר פעמים שימוש בדפיברילטור. מכיוון שהתוכנית שמה דגש על מציאות רפואית, הטעויות הקלאסיות כמו לטפל באסיסטולה בעזרת דפיברילציה מתרחשות לעיתים נדירות. שימוש נעשה גם בסדרה HOUSE של רשת FOX.
באוסטרליה עד שנות ה-90 של המאה ה-20, היה זה נדיר שאמבולנס נושא דפיברילטור. ב-1990 הידוען האוסטרלי קארי פאקר (Kerry Packer) חווה התקף לב והאמבולנס שהגיב לקריאה נשא דפיברילטור. בעקבות מקרה זה, תרם פאקר סכום גדול לשירות האמבולנסים של ניו סאות' ויילס במטרה שכל האמבולנסים באזור זה יצוידו בדפיברילטורים.
ראו גם

החייאה
א.ק.ג.
סף דפיברילציה
הערות שוליים

↑  הַפְעָמָה, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535944205171  BnF: cb12269416p (data)  GND: 4231508-6  LCCN: sh85041634 
דיאגרמת מעגל חשמלי אשר מראה את העיצוב של הדפיברילטור הפשוט ביותר (שלא נשלט אלקטרונית).
מכשיר דיפיברילציה
הלן סוזמן

| --- | --- |

 לידה:  7 בנובמבר 1917 ג'רמיסטון, דרום אפריקה 
 פטירה:  1 בינואר 2009 (בגיל 91) יוהנסבורג, דרום אפריקה 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 השכלה:  אוניברסיטת ויטווטרסראנד 
 מפלגה:  המפלגה המאוחדת, מפלגת הרפורמה הפרוגרסיבית, המפלגה הפרוגרסיבית, המפלגה הפדרלית הפרוגרסיבית 
 בן או בת זוג:  משה סוזמן 
 פרסים והוקרה
 פרס משה מנדלסון (1988)  פרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם (1978)  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית  Order for Meritorious Service 
 
הלן סוזמן (אנגלית: Helen Suzman; ‏7 בנובמבר 1917 - 1 בינואר 2009) הייתה פוליטיקאית יהודייה-דרום-אפריקאית, חברת פרלמנט, מנהיגת המפלגה הפרוגרסיבית, פעילה במאבק נגד מדיניות האפרטהייד.
קורות חיים

הלן סוזמן נולדה בדרום אפריקה למשפחה של מהגרים יהודים.
היא למדה כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת ויטווטרסראנד. בגיל 19 נישאה לד"ר משה סוזמן (נפטר ב-1994) ועמו הביאה לעולם שתי בנות. בשנת 1944 קיבלה משרת הוראה באותה אוניברסיטה, ממנה פרשה בשנת 1953 כאשר נבחרה לבית המחוקקים של דרום אפריקה כחברה במפלגה המאוחדת, מאוחר יותר עברה למפלגה הליברלית הפרוגרסיבית, והייתה חברת הפרלמנט היחידה של מפלגה זו. מפלגתה התאחדה מאוחר יותר עם מפלגת הרפורמה תחת הנהגתו של הארי שוורץ ונקראה מפלגת הרפורמה הפרוגרסיבית (ולאחר מכן, המפלגה הפדרלית הפרוגרסיבית).
ב-36 שנותיה בפרלמנט הייתה זוסמן יוצאת דופן הן בשל היותה אישה יהודייה דוברת אנגלית, שעה שרוב חברי הפרלמנט היו גברים נוצרים דוברי אפריקנס, והן בשל עמדותיה הנחרצות כנגד מדיניות האפרטהייד.
קורות חיים > התנגדותה לאפרטהייד

בין השנים 1961 ל-1974, הייתה סוזמן חברת הפרלמנט הדרום-אפריקאי היחידה אשר התנגדה בנחרצות למשטר האפרטהייד. עמדתה הנחרצת כלפי המשטר הגזעני הביאה להתנכלויות רבות מצד המשטרה כלפיה, כולל האזנות למכשיר הטלפון שלה. התנגדותה כזו לא היה נפוצה בקרב מרבית האוכלוסייה הלבנה בדרום אפריקה. במקרה אחד, האשים אותה שר בממשלת דרום אפריקה כי שאלותיה בפרלמנט מביכות את המדינה; לכך היא השיבה: "אלה לא שאלותיי אשר מביכות את דרום אפריקה, אלה תשובותיך!".
סוזמן ביקרה את נלסון מנדלה בכלאו פעמים רבות, ושנים לאחר מכן נכחה בטקס בו חתם מנדלה על החוקה הדרום-אפריקאית החדשה, בעידן שאחרי נפילת משטר האפרטהייד.
על פועלה הרב, סוזמן הייתה מועמדת פעמיים לקבלת פרס נובל לשלום, וקיבלה אין ספור דוקטורטים של כבוד מאוניברסיטאות שונות וכן אותות רבים מארגוני זכויות אדם ברחבי העולם.
בשנת 1989 העניקה לה מלכת בריטניה, אליזבת השנייה, תואר אבירות על פועלה הרב למען זכויות האדם בדרום אפריקה. בערוב ימיה הייתה למבקרת של ממשלת הקונגרס הלאומי האפריקני, אותה האשימה בשחיתות ובאלימות, ואף טענה שמצב הדמוקרטיה היה טוב יותר תחת האפרטהייד.
קורות חיים > מותה

סוזמן הלכה לעולמה ב-1 בינואר 2009, בגיל 91.
בכיר בקרן נלסון מנדלה ספד לה ואמר כי היא הייתה "פטריוטית גדולה ולוחמת ללא חת נגד האפרטהייד". לאחר מותה נקרא רחוב בעיר קייפטאון על שמה. בשנת 2017, דרום אפריקה הוציאה בול עם דמותה של סוזמן.
לקריאה נוספת

Suzman, Helen. In No Uncertain Terms: A South African Memoir. New York: Knopf, 1993. ISBN 0679409858
הערות שוליים

↑  Helen Suzman, South African anti-apartheid campaigner, dies at 91 | World news | theguardian.com
↑  "Obituary: Helen Suzman". BBC. 2009-01-01. נבדק ב-2009-01-01.
↑  "Obituary: Helen Suzman". The Economist. London, United Kingdom: The Economist Newspaper Ltd. 390 (8613): 73. 2009-01-10.
↑  The Helen Suzman Foundation
↑  "Côte Saint-Luc adds name to Human Rights Walkway". אורכב מ-המקור ב-2009-12-13. נבדק ב-2009-01-01.
↑  "King's confers first Honorary Degree". kcl.ac.uk. נבדק ב-2009-01-01.
1 2  "Anti-apartheid icon Suzman dies". BBC. 2009-01-02. נבדק ב-2009-01-01.
↑    Jane Flanagan, ‏Democracy? It was better under apartheid, says Helen Suzman, The Telegraph, 16 May 2004
↑  S. African Activist Helen Suzman Dies - CBS News
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463620005171  BIBSYS: 90730275  CiNii: DA11019543  GND: 119181673  ISNI: 0000 0000 8080 6506  LCCN: n50011334  NLA: 35140673  NSK: 000003708  NTA: 072733179  RERO: 02-A003877829  SNAC: w6kd3srr  SUDOC: 095307605  Trove: 839882  VIAF: 816169   WorldCat (עם VIAF): 816169
החברה התעשייתית ועתידה (מניפסט)

| --- | --- |

כתבי הדפוס המקוריים של המניפסט
 מידע כללי
 מאת:  טד קזינסקי
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מניפסט
 נושא:  השפעותיה של המהפכה התעשייתית על האנושות
 מקום התרחשות:  ארצות הברית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  ספטמבר 1995
 
החברה התעשייתית ועתידה (באנגלית: Industrial Society And Its Future), הידוע גם כמניפסט היונבומבר, הוא חיבור אנטי טכנולוגי שנכתב בידי המפציץ הסדרתי טד קזינסקי ופורסם בעיתונות בשנת 1995.
המניפסט > כתיבה ותוכן

קזינסקי התחיל לכתוב טיוטות של המניפסט עוד ב-1971, טרם התחיל את מסע ההרג שלו ב-1978. במניפסט, בן 229 פסקאות ו-35,000 מילים, קזינסקי מסביר כיצד המהפכה התעשייתית והתקדמות הטכנולוגיה גרמו לשינויים שצמצמו את חירות הפרט והובילו להורדה ברמת החיים והאושר הממוצעת של בני האדם, בעוד שגם גרמה לנזקים סביבתיים, בפרט במדינות עולם שלישי. עוד הוא מסביר כי תקשורת ההמונים נועדה "לטמטם" ולעוור את ההמון על מנת שלא ימרדו ועל מנת לדכא אינדיבידואלים שפועלים נגד המערכת. הוא מסביר על היתרונות של מהפכה מול רפורמה ומדוע רפורמות לא מסוגלות באמת לשנות סדר חברתי. לתפיסתו, ניסיונות שונים של תנועות שמאל להעלות את רמת החיים בצל המהפכה התעשייתית לא הצליחו ולא הועילו בשל נטיית השמאל לתאוות כוח או חולשה המתבטאת בין היתר בתקינות פוליטית, ויש לפעול אחרת. קזינסקי טוען כי החברה התעשייתית תקרוס בשלב כלשהו בעתיד, ויש להאיץ את קריסתה טרם תשתכלל עוד יותר. לדעתו צריך לא רק להפיל את הממשלות השונות, אלא את המערכת הכלכלית והטכנולוגית בכלל לטובת חיים פרימיטיביים. נטען כי קזינסקי הושפע בין היתר מכתביהם של ז'אק אלול, דזמונד מוריס, רייצ'ל קרסון, ומרטין סליגמן.
המניפסט > פרסום

במכתביו משנת 1995 (חלקם לקורבנות העבר שלו) תבע קזינסקי פרסום של מניפסט שכתב בשם "החברה התעשייתית ועתידה" בעיתונים מובילים, תוך שהוא מבטיח לחדול ממעשיו אם יפורסם המאמר. בספטמבר, במהלך שנוי במחלוקת, אכן פורסם המאמר כנספח לעיתונים המובילים "הניו יורק טיימס" וב"וושינגטון פוסט" מתוך תקווה שסגנונו של האלמוני יזוהה ויוביל למעצרו.
המניפסט > מעצרו של קזינסקי

הפרסום סייע למעצרו בזכות אשת אחיו, דייוויד, שזיהתה את סגנון כתיבתו של טד מתוך הפרסומים, ושמה לב כי הרציחות התרחשו במועדים שבהם עזב האח את בקתתו ביערות מונטנה ונסע ברחבי ארצות הברית. לאחר שכנועים רבים מצידה, הסכים האח להצליב את המניפסט עם מאמר ישן שאחיו כתב אשר לא זכה לפרסום, והדמיון בין שני המאמרים והביטויים הזהים שהופיעו בהם היה ברור לעין. דייוויד הודיע לרשויות, שהוא חושד כי ה"יונבומבר" הוא אחיו התמהוני, שחי בבקתה מבודדת ביער. בתחילה לא התייחס ה-FBI ברצינות למידע החדש. באותה תקופה היה ה"יונבומבר" הפושע המבוקש ביותר בארצות הברית, והיו יותר מאלף חשודים פוטנציאליים. החוקרים נטו לחשוב כי מדובר באדם החי בקרבה גאוגרפית לאזורים שבהם אירעו הפיצוצים, ולא נטו לחשוב כי מדובר דווקא במתבודד תמהוני, אולם לאחר קריאת מאמרו הישן של טד, וקבלת חוות דעת לשונית הוחלט לעצור את קזינסקי. קזינסקי נעצר ב-3 באפריל 1996, והודה באשמה ב-22 בינואר 1998. נגזר עליו עונש של 8 מאסרי עולם בבידוד, עונש אותו הוא ריצה בבית הכלא פלורנס שבקולורדו, עד למותו ב-10 ביוני 2023.
המניפסט > כתיבה נוספת

לאחר מעצרו, המשיך קזינסקי לכתוב ולפרסם מאמרים מהכלא, אשר נגעו או הרחיבו על אותם נושאים בהם עוסק המניפסט. בין החיבורים ניתן למנות את "The System's Neatest Trick", העוסק ביכולת של החברה המודרנית לייצר באנשים יצר מרדנות (על ידי דיכוי ושכתוב של הטבע ההתנהגותי שלהם) ואז לתעל את היצר הזה לטובתה בכך שהיא מציבה מטרות למרוד כנגדן, אשר למעשה עוזרות לה ומסיתות את האש ממנה, והספר "Technological Slavery", שמרחיב על המניפסט ועוסק בעוד נושאים קשורים כמו הרומנטיזציה של חיים פרימיטיביים, המהפכה האנטי טכנולוגית שהוא מאמין כי צריך לחולל, והתכתבויות שלו עם אחרים.
ראו גם

אנרכו-פרימיטיביזם
טרור אקולוגי
לקריאה נוספת

Kaczynski, Theodore John, Technological slavery: the collected writings of Theodore J. Kaczynski, a.k.a. "The unabomber", Feral House, 2010.
הערות שוליים

↑  Theodore Kaczynski, Industrial Society and Its Future, The Washington Post, 1995, עמ' 29
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: e7c63637-d5c3-4b19-9b94-458f093a3768  VIAF: 3227159764082708170002   WorldCat (עם VIAF): 3227159764082708170002 
כתבי היד המקוריים של המניפסט
המטפלת

| --- | --- |

 בימוי:  יאנוש אדלני
 הופק בידי:  ג'וזף ברגר, סטיב באודן, שרלוט וונטנר
 תסריט:  גילברט אדייר, טום קינינמונט, יאנוש אדלני
 עריכה:  אדם רכט
 שחקנים ראשיים:  בריאן קוקס קוקו קוניג רוג'ר מור אנה צ'נסלור אמיליה פוקס
 מוזיקה:  אטי פאצ'אי
 צילום:  טיבור מאת'ה
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  בריטניה 5 באוגוסט 2016
 משך הקרנה:  89 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה קומית
 פרסים:  Stony Brook Film Festival 2016
 דף הסרט ב־IMDb
 
המטפלת (באנגלית: The Carer) הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת דרמה קומית שיצא לאקרנים בשנת 2016.
עלילה

סר מייקל גיפורד הוא שחקן שייקספירי מבוגר שחלה בפרקינסון. הוא חי באחוזה כפרית, בודד ומר-נפש. לחייו נכנסת דורותיאה, מהגרת הונגרייה שרוצה להיות שחקנית. סר מייקל הוא מעסיק אכזר עד שמתגלה ששניהם אוהבים את המלט.
צוות השחקנים

בריאן קוקס – סר מייקל
אנה צ'נסלור – מילי
אמיליה פוקס – סופיה
קוקו קוניג – דורותיאה
קארל ג'ונסון – ג'וזף
סלינה קאדל – גברת טרודו
אנדרו האביל – ד"ר סטרת'ווייט
רוג'ר מור – בדמות עצמו
הוועדה לעניין הרשעה על סמך הודאה בלבד ולעניין העילות למשפט חוזר

הוועדה לעניין הרשעה על סמך הודאה בלבד ולעניין העילות למשפט חוזר, הידועה גם כ"ועדת גולדברג", הוקמה בשנת 1994 על ידי שר המשפטים פרופ' דוד ליבאי ובראשה עמד השופט אליעזר גולדברג. הוועדה כללה נציגים ממשרד המשפטים, מהאקדמיה, מלשכת עורכי הדין וממשטרת ישראל, ומטרתה הייתה לצמצם את תופעת הודאות השווא ומיעוט המשפטים החוזרים. בעבודתה נעזרה הוועדה במידע וחוות דעת שניתנו לה על ידי גורמים שונים, בהם המשטרה, שופטים וגורמי חברה אזרחית, וכן במחקר משווה וצפיות בחומרי שמע ווידאו מחקירות של נאשמים. הוועדה גיבשה חוות דעת המסתייגת מהרשעה על סמך הודאה בלבד. בנוגע למשפט חוזר, הוועדה המליצה לתקן את סעיף 31 לחוק בתי המשפט, כך שעילת הראיות החדשות לא תמנע עוד הגשת ראיות חדשות אך ורק מהטעם שהיו יכולות להיות בידי הנידון או ידועות לו בעת במשפטו. כמו כן, המליצה הוועדה להוסיף לסעיף 31 לחוק בתי המשפט את עילת עיוות הדין, עילת סל שתאפשר לבית המשפט גמישות בעת הצורך להיעתר לבקשה למשפט חוזר שאינה נופלת לגדרי אחד הסעיפים הקטנים שבסעיף 31.
המלצות הוועדה לעניין העילות למשפט חוזר נתקבלו ועוגנו בתיקון 22 לחוק בתי המשפט.
רקע > המשפט החוזר

המשפט החוזר הוא הליך משפטי ייחודי ויוצא דופן המתקיים במקרים חריגים בלבד בישראל. רק לאחר סיומו של ההליך הפלילי בכלל הערכאות וקיומה של החלטה סופית וחלוטה בעניינו של הנאשם בדבר אשמתו, ניתן לפנות לבית המשפט העליון בבקשה למשפט חוזר.
נכון לשנת 2023, החוק מונה ארבע עילות אשר בהתקיימותן יורה בית המשפט העליון על קיומו של משפט חוזר, במרכזן - גילויה של ראיה חדשה ועיוות דין חמור שנגרם לנאשם. ואולם, עד לתיקון החוק בשנת 1996 בעקבות ועדת גולדברג, העילות בחוק היו מצומצמות בהרבה. כפועל יוצא מכך, מקום המדינה ועד לשנת 1996, התקיימו בסך הכל שלושה משפטים חוזרים בישראל. עובדה זו, לצד ביקורת חוזרת אודות היקפן המצומצם של העילות הקיימות כמהוות חסם של ממש בדרכו של מורשע להגיש בקשות מסוג זה, התוו את הבסיס והצורך להקמת ועדת גולדברג בשנת 1994.
הוועדה התבקשה לבחון את העילות המנויות בסעיף 31 לחוק בתי המשפט אשר בהתקיימותן יורה בית המשפט על משפט חוזר וכן להמליץ בהתאם למסקנותיה על עריכת תיקונים נדרשים. בתוך כך, הוועדה התבקשה לעמוד על המתח בין הערך בדבר "סופיות הדיון" לבין הדרישה לעשיית צדק ותיקון טעויות. "סופיות הדיון" הוא עקרון מרכזי בשיטת המשפט הישראלית שייעודו הוא לשים קץ לדיונים משפטיים ולמנוע מצב שבו מטרידים את אחד מן הצדדים על ידי התדיינות חוזרת בעניין שכבר נפסק. בהתאם לכך בחנה הוועדה האם יש מקום לשנות, להוסיף או לתקן את העילות הקיימות, כדי להרחיב את האפשרויות לקבלת משפט חוזר.
רקע > הודאת נאשם והתוספת הראייתית לצידה

הנושא השני עליו עמדה הוועדה, התמקד בהרשעה על סמך הודאת נאשם והתוספת הראייתית הנדרשת לצורך הרשעה על סמך ראיה זו בלבד. המונח "הודאת נאשם" מתייחס למצב שבו אדם מעיד על עצמו ומודה מרצונו החופשי כי ביצע עברה פלילית. הודאה כאמור יכולה להינתן בפני שוטר או אזרח, בכתב או בעל פה. בעבר, המחשבה המקובלת הייתה כי "אין אדם משים עצמו רשע" ולכן אדם לא יודה בעבירה אלא אם הודאתו היא אמת. ואולם עם השנים שופטים, עורכי דין, אקדמאים ומומחים העלו קריאות התנגדות באשר למעמדה של ההודאה והאפשרות להסתמך עליה לצורכי הרשעה. זאת בשל ההכרה והפנמת המידע הקיים ולפיו ישנם מקרים שאנשים מודים גם בעבירות שלא ביצעו וזאת בשל גורמים שונים, חיצוניים או פנימיים.
למרות המחלוקת באשר למעמדה של ההודאה כראיה מהימנה והביקורת הנרחבת ולפיה המשקל הגבוה שניתן להודאות מוביל להרשעות שווא, במרבית מדינות העולם הודאת נאשם נחשבת עדיין לראיה חזקה. באופן דומה, גם בישראל ניתן להרשיע נאשם על סמך הודאה, ובלבד שהיא נתמכת בראיה נוספת מסוג "דבר מה נוסף". בפסיקה נקבעו הגבולות והמבחנים להתקיימותה של תוספת ראייתית זו. בין היתר, נקבע כי היקפה ייגזר בכל מקרה בנפרד בהתאם למשקלה של ההודאה וכי ככל שההודאה תהיה מהימנה יותר, כך דרישת "דבר מה נוסף" תפחת. בין הביקורות שנשמעו בנושא זה, נטען כי בפועל הדרישה הראייתית הנדרשת נתונה לשיקול דעתם המלא של השופטים, אשר במקרים רבים יסתפקו בתוספת ראייתית "קלה כנוצה".
בהקשר זה בחנה הוועדה גם את המצב המשפטי הקיים בכל הנוגע להרשעת נאשם על סמך הודאתו בלבד (כלומר, כאשר אין ראיות חיצוניות נוספות לאשמתו) ובכלל זאת את התוספת הראייתית המוכרת בשם "דבר מה נוסף" אשר על פי הפסיקה נדרשת לצורכי הרשעה על סמך הודאה בלבד. בתוך כך התבקשה הוועדה לעמוד על המתח בין הוגנות ההליך המשפטי לבין הדרישה להגיע לחקר האמת, ובהתאם לכך לבחון האם יש מקום לשנות, להוסיף או לתקן את הדרישה הראייתית לשם הרשעת נאשם על סמך הודאתו בלבד. בפרט, נתבקשה הוועדה: "לבחינת המצב המשפטי, באשר להרשאת נאשם על סמך הודאתו ללא ראיות חיצוניות נוספות ולבדיקת התוספת הנדרשת כ'דבר מה' ומהם הלקחים שיש להפיק מהמצב העובדתי והמשפטי בנושא זה".
חברי הוועדה

חברי הוועדה כללו את שופט בית המשפט העליון אליעזר גולדברג,  ששימש כיושב ראש הוועדה, השופטת עדנה קפלן-הגלר, השופטת נירה לידסקי, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה עו"ד יהודית קרפ, פרופ' מרדכי קרמניצר, היועצת המשפטית של משרד המשטרה עו"ד חנה קלר, היועץ המשפטי של המשטרה עו"ד יוסי סדבון, פרקליטת מחוז מרכז עו"ד נורית שניט. במהלך עבודת הוועדה מונה חבר נוסף - תת-ניצב אבי כהן, ששימש אז כראש היחידה הארצית לחקירת פשעים חמורים במשטרת ישראל.