stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף סדן
מחקריו > "לא אלף ולא לילה"

ספרו זה של סדן ראה אור בשנת 2003 בהוצאת עם עובד.
הספר מורכב מסיפורים מכתבי יד שטרם ראו אור ויכלו בקלות להסתפח ל"אלף לילה ולילה", אולם מסיבות שונות לא שפר גורלם, אך הם יפים לא פחות. הספר פותח עולם שלם לצד "אלף לילה ולילה", על יצירות דמויות רומנים של הספרות הערבית לפני פרוץ הספרות המודרנית ומשקף גם מידה של עממיות, מסורת של מספרי סיפורים בעל פה, שכנראה גם מעלים על הכתב מדי פעם את דבריהם (אם מצויות שתי גרסאות לאותו סיפור, הן אינן דומות, כי לרוב אין המספר מעתיק אלא דבריו קולחים מאליהם בצורה שונה). יחד עם זה, בולטים טקסטים אחדים שהם רוויי שירה ומדגימים היטב שגם מספרים עממיים ממשיכים בצורה מסוימת את מסורת השירה הערבית הקלאסית (הפואטיקה). הספר נדפס אחר כך גם במהדורה צרפתית בשנת 2004 תחת הכותר Et il y eut d'autres nuits, ובקרוב ייצא לאור גם בערבית. הטקסטים מתיימרים לשקף את התרבות העבאסית, או הממלוכית, אולם למעשה כמה מכתבי היד שהגיעו לידינו הם לעיתים קרובות שייכים לתקופה מאוחרת, ראשית התקופה העות'מאנית.
מחקריו > הומור ערבי

ב-2007 ראתה אור בביירות ובקלן מהדורה משופרת של ספרו של סדן על הומור ערבי, שיצא ב-1984–1985 בישראל.
סדן חקר את ההבדלים בין טקסטים גבוהים לבין סוג הומור, שהיה אולי עממי יותר, ההתפצלות לווריאציות שונות ואף הפוכות של אותו מוטיב הומוריסטי עצמו, המיוחס לאישים שונים במשך הדורות. הקשר בין הצורך בהומור לאווירה הרצינית והנוקשה של גינוני חצרות השליטים אשר מולידה שיעמום ומעודדת להזמין בדיחות, ליצנים, טיפוסים מוזרים וכדומה וליהנות מסוג של "אנטי רשמיות", שיש לה גם מונחים מיוחדים בעולם ימי-הביניים; במילים אחרות: ספרות הומור על רקע חברתי. נסקרו בספר במיוחד הלצות הקשורות בטיפוסים משעממים "נודניקים".
מחקריו > אומדן התפתחות של מליצות שיריות

יוסף סדן פיתח בטקסט ובתרשימים שיטה לאומדן התפתחות של מליצות, אשר הוא מכנה בשם: תורת המעאני, השונה מתורת השירה הקרויה פואטיקה המקובלת של ימי הביניים (בלאגה), אך גם משלימה אותה. לפי אומדן זה, משורר אחד ייצור מליצה המורכבת מקישוטים ודימויים ויבוא משורר שני וישכלל את המליצה, לפעמים על ידי אמירת אותו תוכן תוך החלפת המשקל בחריזה ולרוב גם על ידי שינוי אלמנטים; משורר שלישי יפתח את המליצה מן השני וחוזר חלילה: הפיתוח של משורר קודם ייחשב כ"חומר גלם" לפיתוח בשביל המשורר הבא, ואילו המשורר הבא אחריו יתייחס לנוסח המפותח כאל "חומר גלם" יחסית לשלב פיתוחו להבא. הדבר גם מסביר את נטילת המליצות הערביות על ידי משוררים עבריים בספרד והפיכתן לנכסים עבריים ובמושגים מקראיים וכיוצא בהם; בכך הם רק ממשיכים מסורות פיתוח מליצי הקיימות בתרבות ערב ואין בזה חלילה כדי נטילה מגונה (פלגיאט).
שני חוקרים בתחום המעאני, ד"ר נאדר מסארווה וד"ר מחמד ג'בארין, כתבו עבודת דוקטור אצל סדן, והם ממשיכים בחקר הנושא המליצי הזה.
מחקריו > מנהגי כתיבה וחומריה וכיצד נוצרת גניזה?

סדן ערך השוואה בין נוהגי אסלאם ליהדות בנוגע לגניזה. כלומר, מה לעשות בספרים שבלו, או שאחזה בהם טומאה לפי האסלאם, עם השלכה מאוד משמעותית לגבי הגניזה היהודית. זווית הראייה שלו, הלכות האסלאם המפורשות והעממיות, פותחת אשנב להבין את תופעת הגניזה היהודית, למרות ההבדלים. זאת מאחר שהוראות קצרות בעניין גניזת כתובים מצויות אצל יהודים כבר בספריהם הקדומים (חקר זאת, בין היתר, מנחם הרן), אבל באסלאם נשתמרו גם כל הוויכוחים, הלבטים, הסתירות והאפשרויות שקדמו להוראות, ואף ליוו אותן לאורך הדורות.
מחקריו > אסלאם ויהדות

סדן חקר את הקשרים בין ערבית ועברית, אסלאם ויהדות ובחן את האספקטים הפחות נודעים בקשרים הללו. למשל, התנועה השבתאית בתימן (תנועה מקומית שיש מגדירים את קשריה עם השבתאות הכללית כרופפים), והגזרות שניחתו על יהודי תימן בשל ההתעוררות שנתפשה כמרד על ידי שלטונות תימן.
עניין אחר המתקשר ליהדות או ללימודים עבריים הוא שירה עברית המושפעת משירת ערב (ראו להלן: אלחריזי), עניינים הנוגעים למריבה הבין-דתית: פולמוס מוסלמי ויהודי, כלומר: בין שתי הדתות, והיחס לכתבי-הקודש של כל אחת מהן

וכן היחס לאתרים מקודשים: קברי נביאים מקראיים ובייחוד משה.
מחקריו > בעלי מלאכה

הספרות הטובה וכתיבת דברי הימים הרשמית בדרך כלל זונחות את תיאור בעלי המלאכה, אנשי השווקים, כגון צורפים, אופים, חופרי קברים והמוני מקצועות אחרים, פרט לסוגה מסוימת שהתפתחה מעט בהומור לפעמים כדי לתארם ובייחוד בצורה ששמים בפי כל אחד מבעלי המלאכה.
תפקידם לדקלם ויוצא אפוא שבכך מתקרבים מאוד לדרמה; כאן התהוותה נקודת פגישה בין כתבי היד של סדן ומחקריו של פרופסור שמואל מורה על "תיאטרון חי" ערבי בטרום התקופה המודרנית.
הם יוציאו בנושא ספר בשם "ממדים דרמטיים והריבוד החברתי: שני מחזות מצריים בני ימי הביניים" Dramatic Dimensions and Social Strata; Two Medieval Egyptian Plays.
מחקריו > אלחריזי

יוסף סדן גילה את הביוגרפיה של המשורר והסופר אלחריזי בערבית, בתוך קובץ בכתב-יד מאת אִבְּן אלשַׁעַאר אלמַוְצִלי, והיא מדויקת, כפי שהייתה ההיסטוריוגרפיה הערבית המפותחת בת התקופה ההיא, כלומר מפורט איפה הוא חי, מתי ואיפה הוא מת. הביוגרפיה לוקטה מעדי ראייה שהכירו את אלחריזי ואת מחבר הקובץ כאחד, ידעו על פעילותו בערבית ושיריו הערביים (ערבית ממש ולא רק ערבית-יהודית) ואפילו נותנים את שעת פטירתו המדויקת בחלב, ב-1225, דבר שטרם נודע קודם לכן, בעוד יצירתו הערבית שהוקדשה לקהל אצולה מוסלמית לא נודעה ואף לא שוערה קודם לכן. חוקרים אחדים הסיקו (ונזהר מכך חיים שירמן) שאלחריזי ערך סיור בארצות המזרח התיכון והקהילות היהודיות, ובו חזר לספרד מולדתו, ושם השלים את כתיבת תחכמוני. סדן גילה כי הוא לא חזר ולא התכוון לחזור לספרד (אם כי ביצירתו הוכיח געגועים אליה) וראה בארצות ערב את מרכז התרבות שהייתה נחלתו: התרבות הערבית שידע היטב, אף שהיה מספרד הנוצרית, וגם הצטיין בשירים משובחים למדי בערבית שיועדו לשימושם של נסיכי האזור (סוריה), ותוגמל בנדיבות. זאת מלבד השכר שקיבל מיהודים על שירה עברית ופרוזה אומנותית בקהילות השונות.
מחקריו > נושאים נוספים

בין הנושאים הנוספים אותם חקר סדן היו יין ומשקאות באסלאם, נימוסים (אטיקטה) ואורחות שלטון ואף תפישת הצדק.
מחקריו > מחקרו העכשווי

מלבד תוכניותיו בתחום הסיפוּרי הקשור ב"אלף לילה ולילה" תוכניותיו של סדן היו להוציא ספר היסטורי ביחד עם אדם סילברשטיין מאוניברסיטת אוקספורד על התקופה הבֻּוַיְהִית, בערך ממחצית המאה ה-10 למחצית המאה ה-11. מדובר בחקירת כתב-יד אנונימי בן התקופה והוצאתו לאור והוא מהווה מקור לא אכזב לחיי היום-יום, האדמיניסטרציה וכדומה.
ספרים שכתב

Le mobilier au Proche-Orient médiéval, Leiden (E. J. Brill). and 42 drawings, 8 plates, 1976. Won the "Concours" of the CNRS (Centre National de la Recherche Scientifique), Paris
Nouvelle source de l'époque bûyide (series: Hadâra, the Dept. of Arabic and the Dept. of Hist. of the Middle East & Africa), Tel Aviv, Tel Aviv, 1980
(In Arabic) Arabic Humoristic Literature and the Literary Genre 'Anecdotes on Boring Persons' (al-Adab al-hâzil wa-nawâdir al-thuqalâ’) in the series: Literary Texts and Studies of the Tel Aviv University, No 5, at the Sarûjî Press, Acre, Tel Aviv and Acre, 1984-5
(With co-authors: P. Sj. van Koningsveld, Q. al-Samarrai) Yemenite Authorities and Jewish Messianism, published by the Documentatiebureau Islam-Christendom, Leiden (Leiden University, Faculty of Theology), 1990
לא אלף ולא לילה / ליקט ממקורות זנוחים ומכתבי-יד, תרגם וביאר: יוסף סדן תל אביב: עם עובד, תשס"ד 2003
Et il y eut d'autres nuits, Paris (Editions Médicis-Entrelacs, Groupe Albin Michel), 2004
Second and improved edition of the §3 (al-Adab al-hâzil wa-nawâdir al-thuqalâ’), 'Kamel – Baghdad Editions', Cologne & Beirut (2007)
Book in preparation, ready for the press: ((English) with co-author: S. Moreh) Dramatic Dimensions and Social Strata; Two Medieval Egyptian Plays
המכון המאוחד למחקר גרעיני

| --- | --- |
הכניסה הראשית
הכניסה הראשית
 מכון מחקר
 תקופת הפעילות:  1956–הווה (כ־69 שנים) 
 מייסדים:  גאורגי פליורוב 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 www.jinr.ru
 
המכון המאוחד למחקר גרעיני (ברוסית: Объединённый институт ядерных исследований (ОИЯИ) מכון מחקר בינלאומי בממוקם בעיר דובנה שבמחוז מוסקבה. המכון הוקם בשנת 1956 וחברים בו 18 מדינות. תחומים עיקריים של המחקרים המבוצעים במוסד הם פיזיקה גרעינית, פיזיקת חלקיקים ופיזיקת מצב מעובה. לאות הוקרה לפעילות המכון ליסוד כימי מס' 102 ניתן שם דובניום (על שם העיר בו ממקום המכון) וליסוד כימי מס' 114 ניתן שם פלרוביום (על שם אחד ממייסדי המכון).
החל משנת 2012 בראש המכון עומד ויקטור מטבייב. מדינות השותפות למכון הם: אזרבייג'ן, ארמניה, בלארוס, בולגריה, וייטנאם, גאורגיה, קזחסטן, קוריאה הצפונית, קובה, מולדובה, פולין, רוסיה, רומניה, סלובקיה, אוזבקיסטן, אוקראינה, צ'כיה. בנוסף לכך במעבדות המכון עובדים מדענים ממדינות אחרות לפי הזמנה מיוחדת.
היסטוריה

המכון הוקם על בסיס הסכם שנחתם ב-26 במרץ 1956 על ידי נציגי 11 מדינות של הגוש הסובייטי. מטרת הקמת המכון היה לאחד את המאמצים בתחום הגרעין. עוד משנות ה-40 בעיר דובנה היה ממוקם מכון מחקר גרעיני של האקדמיה למדעים של ברית המועצות שברשותו היה מאיץ חלקיקים ופעלה מעבדה אלקרו-פיזית שעסקה במחקרים בתחום בניית מאיצי חלקיקים. הקמת המכון הייתה תגובה סובייטית להקמת CERN בשנת 1954.
במעבדות המכון עבדו פיזיקאים נודעים כמו ניקולאי בוגוליובוב, איגור קורצ'טוב, איגור תם, גאורגי פליורוב. ניקולאי בוגוליובוב עמד בראש המוסד בשנים 1965-1988 ועיצב את דמותו ותחומי פעילות העיקריים.
החל משנת 1966 סין הפסיקה את השתתפותה במחקרי המכון. נכון לשנת 2012 במכון חברים 18 מדינות. ברשות המכון נמצאים מספר מאיצי חלקיקים ומרכז מחשבים מתקדם. במכון עובדים כ-6,000 מדענים ומהנדסים מהם כ-1,000 בעלי תואר שלישי. בכל שנה במשרדי המכון מתקיימים כ-40 ועידות בינלאומיות בתחום הפיזיקה.
המכון משתף פעולה עם CERN בפרויקט של מאיץ LHC וסיפק לפרויקט מספר מרכיבים.
מעבדות המכון

מעבדה לפיזיקה נייטרונית על שם איליה פרנק
מעבדה לפיזיקה תאורטית על שם ניקולאי בוגוליובוב
מעבדה לפיזיקה של אנרגיות גבוהות על שם ולדימיר וקסלר ואלכסנדר בלדין
מעבדה לבעיות גרעיניות על דם דג'לפוב
מעבדה לריאקציות גרעיניות על שם גאורגי פליורוב
מעבדה לטכנולוגיות מידע
מעבדה לביולוגיה גרעינית
הישגים עיקריים של מדעני המכון

1959 - מחקרים בתחום מעבר גרעיני
1960 - גילוי סיגמה בריון
1963 - גילוי יסוד כימי מס' 102 נובליום
1964 - גילוי יסוד כימי מס' 104 רתרפורדיום
1968 - גילוי יסוד כימי מס' 105 דובניום
1998 - גילוי יסוד כימי מס' 114 פלרוביום
2000 - גילוי יסוד כימי מס' 116 ליברמוריום
2003 - גילוי יסוד כימי מס' 113 ניהוניום
2010 - גילוי יסוד כימי מס' 117 טנסין
סינתזה של כל יסודות כימיים כבדים שהתגלו במעבדות אחרות.
מחקרים בתחום תאוריית הקווארקים
גילויים שונים בתחום הכוח הגרעיני החלש
מאיץ החלקיקים של המכון
ולדימיר קקלידזה, ראש המעבדה לפיזיקה של אנרגיות גבוהות, מציג את מאיץ החלקיקים
פריזמה (תוכנית ביון)

סמליל התוכנית
שקופית ממצגת שהודלפה, הממחישה שחלק גדול מתעבורת התקשורת העולמית עוברת דרך ארצות הברית
סוגי נתונים הנאספים בידי התוכנית
פְּרִיזְמָה (באנגלית: PRISM; בתרגום לעברית: "מנסרה"), או בשמהּ הרשמי: US-984XN, היא תוכנית חשאית לאיסוף מידע מודיעיני מחברות טכנולוגיה אמריקאיות שמפעילה הסוכנות לביטחון לאומי (NSA) של ארצות הברית מאז 2007. קיומה של התוכנית הודלף על ידי אדוארד סנודן ופורסם ב-6 ביוני 2013, יום לאחר שפורסם שבית הדין המיוחד המפקח עליה דרש מחברת ורייזון תקשורת להעביר ל-NSA יומנים יומיים של כל שיחות הטלפון של לקוחותיה. על פי המסמכים שהודלפו כלולות בתוכנית חברות מיקרוסופט (מאז 2007), Yahoo (מאז 2008), גוגל, פייסבוק ו-Paltalk (מאז 2009), יוטיוב (מאז 2010), AOL וסקייפ (מאז 2011) ואפל (מאז 2012), כאשר 98% מהמידע המופק בתוכנית מקורו ב-Yahoo, גוגל ומיקרוסופט.
לפי מסמכים שהודלפו, תקציר המודיעין היומי המועבר לנשיא ארצות הברית הסתמך ב-2012 על מידע מפריזמה כמקור ל-1,477 פריטי מידע, והתוכנית היא "המקור המודיעיני מספר אחת בשימוש דוחות המחקר של ה-NSA". במסמכים גם נכתב שהתוכנית משמשת לאיסוף מידע ישירות ממחשבי חלק מהחברות הכלולות בתוכנית. עם זאת, החברות המרכזיות שבהן הכחישו זאת. חלקן אף מפרסמות, באישור הרשויות, נתונים מצרפיים על מספר בקשות המידע או חשבונות המשתמשים עליהם הן נדרשות למסור מידע, ולפי פרסומיהן מדובר בשיעור זעיר מהמידע המצוי ברשותן.
היסטוריה

התוכנית החלה בשנת 2007, בעקבות העברת "חוק הגנת אמריקה" תחת ממשל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש (אנ'). התוכנית מופעלת בפיקוח של בית המשפט למעקב אחר מודיעין זר (FISA Court, או FISC) של ארצות הברית בהתאם לחוק לביון-חוץ (FISA) (אנ'). קיומה של התוכנית הודלף שש שנים לאחר שהחלה על ידי אדוארד סנודן, שהזהיר כי היקף איסוף הנתונים ההמוני גדול בהרבה ממה שידע הציבור וכלל את מה שהוא אפיין כפעילויות "מסוכנות" ו"פליליות". הגילויים פורסמו על ידי "הגרדיאן ו"הוושינגטון פוסט" ב-6 ביוני 2013. תחילה מנכ"ל פייסבוק, מארק צוקרברג, ומנכ"ל גוגל, לארי פייג', הכחישו את הטענות לפיהן החברות סיפקו לממשל גישה ישירה לשרתיהן. בהודעות כמעט זהות, אמרו כי לא שמעו על התוכנית עד לפרסום עליה, אולם דף חדש מהמצגת שנחשף בגרדיאן, גילה כי למעשה במסגרת התוכנית הייתה ל-NSA גישה ישירה לשרתים שלהן.
ב-7 ביוני אמר נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, כי תוכניות הממשל המאפשרות לרשויות לאסוף מידע מרשתות הטלפונים ואתרי אינטרנט מבוצעות תחת רשת הגנה המונעת שימוש לרעה. "איש לא מאזין לשיחות הטלפון שלכם. זו לא מטרת התוכנית", אמר אובמה לכתבים בביקור בעמק הסיליקון בקליפורניה.
ב-9 ביוני נחשף אדוארד סנודן כמדליף, הוא עבד ארבע השנים כאיש טכני בסוכנות לביטחון לאומי, כעובד של כמה חברות קבלן חיצוניות, בהן חברת הייעוץ "בוז אלן המילטון" וחברת "דל".
ב-12 ביוני פנו חברות הטכנולוגיה הגדולות בארצות הברית במכתב פתוח למחלקת המשפטים של ארצות הברית בו ביקשו להגדיל את השקיפות סביב תוכניות המעקב אחרי טלפונים והאינטרנט של ה-NSA.
ב-13 ביוני נחשף כי גם סוכנות המודיעין הבריטית מטה התקשורת הממשלתית (GCHQ) הצליחה לקבל גישה לרשת כבלים הנושאת את תעבורת הטלפונים והאינטרנט העולמית, והחלה לעבד כמויות נרחבות של מידע אישי, שאותו היא חולקת עם הסוכנות לביטחון לאומי (NSA) בארצות הברית. מספר ימים אחר כך נחשף גם כי GCHQ צותת למשתתפי שתי ועידות של פורום G20, באפריל ובספטמבר 2009, והקים מערך שכלל בין היתר: הקמת בתי קפה-אינטרנט המנוטרים על ידי תוכנת ריגול, חדירה למכשירי בלקברי של משתתפי הוועידות כדי לעקוב אחרי שיחות הטלפון ותכתובות האימייל שלהם, הקצאת 45 חוקרים שעובדים מסביב לשעון כדי לסכם את המידע הטלפוני.
ב-29 ביוני נחשף כי ארצות הברית צותתה למשרדי האיחוד האירופי והשיגה גישה לרשת המחשבים הבינלאומית של האיחוד.
ב-11 ביולי נחשף כי חברת מיקרוסופט סייעה באופן פעיל ל-NSA לעקוף את מערכות ההצפנה שלה במסגרת התוכנית.
ב-10 באוגוסט הודיעו שני שירותי דואר אלקטרוני מוצפנים כי הם נסגרים בעקבות החשיפה, לאחר שאחד מהם שימש את סנודן.
ראו גם

פרשת הציתותים בארצות הברית
XKeyscore
איסוף מידע רשתי
הערות שוליים

↑  הגרדיאן, לממשל האמריקאי יש גישה ישירה למידע על משתמשים בגוגל, פייסבוק ואפל, באתר הארץ, 7 ביוני 2013
1 2  הארץ, שרשרת הריגול הממוחשב של המודיעין האמריקאי נחשפת, באתר הארץ, 30 ביוני 2013
↑  גלן גרינוולד, הגרדיאן, הממשל האמריקאי אוסף מידע על פרטי שיחות של מיליוני אזרחים, באתר הארץ, 6 ביוני 2013
↑  עודד ירון, ראשי גוגל ופייסבוק: לא ידענו על תוכנית PRISM, באתר הארץ, 8 ביוני 2013
↑  אובמה: תוכניות המעקב חוקיות ומוגבלות, באתר הארץ, 7 ביוני 2013
↑  גלן גרינוולד, יואן מקאסקיל ולורה פויטראס, הגרדיאן, נחשף המדליף בפרשת הריגול האינטרנטי: "אני מוכן להקריב הכל", באתר הארץ, 9 ביוני 2013
↑  עודד ירון, ענקיות האינטרנט מתאגדות: לא הענקנו גישה חופשית לשרתים, באתר הארץ, 12 ביוני 2013
↑  הגרדיאן ואיי.פי, המודיעין הבריטי מצותת בחשאי לתעבורת האינטרנט והטלפון העולמית, באתר הארץ, 22 ביוני 2013
↑  הגרדיאן, ארה"ב ובריטניה האזינו לנשיא רוסיה לשעבר מדוודב ב-2009, באתר הארץ, 17 ביוני 2013
↑  רויטרס, דר שפיגל: ארה"ב צותתה למשרדי האיחוד האירופי, באתר הארץ, 29 ביוני 2013
↑   הגרדיאן, מיקרוסופט סייעה באופן פעיל ל-NSA לעקוף את מערכות ההצפנה שלה, באתר הארץ, 11 ביולי 2013
↑  עודד ירון, שני שירותים שסיפקו אימייל מוצפן נסגרו בעקבות פרשת סנודן, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2013
סאטו מארה

אנדרטה לזכר יהודי סאטמר וקרולי שנספו בשואה, בבית הקברות בחולון
סָאטוּ מָארֶה (ברומנית: Satu Mare; בהונגרית: Szatmárnémeti; שביומיום נקרא Szatmár כלומר סטמאר, ביידיש: סאטמר), היא עיר במערב רומניה באזור טרנסילבניה הצפונית, בעלת אוכלוסייה של 115,142 תושבים. היא שוכנת על גדות נהר סומש, קרוב לגבול הונגריה, משמשת כעיר הבירה של מחוז סאטו מארה.
שם העיר

האזכור הראשון של שם העיר הוא בכרוניקה גסטה הונגרורום מן המאה ה-13, שם מצוין מבצר-זוטמר (Castrum Zotmar).
בשנת 1925 ניתן לעיר שם רומני בעל צליל דומה: Satu Mare, שפירושו הכפר הגדול. קודם לכן, היה מקובל השם ההונגרי Szatmár בתעתיק לרומנית - Sătmar.
כיום נקראת העיר בהונגרית: Szatmárnémeti; בגרמנית: Sathmar; ביידיש: סאַטמאַר או סאַטמער.
אוכלוסייה

לפי מפקד האוכלוסין של 2002, סך כל האוכלוסייה של סאטו מארה הוא 115,142. ההתפלגות האתנית היא:
רומנים - 66,638 (57.87%).
הונגרים - 45,302 (39,34%).
גרמנים - 1,607 (1.18%).
צוענים - 1,115 (0.96%).
אחר - 480.
| הונגרים | רומנים | אוכלוסייה | שנה |
| --- | --- | --- | --- |
| 83.1% | 7.9% | 20,531 | 1880 |
| 89.9% | 8.1% | 21,874 | 1890 |
| 89.01% | 7.8% | 28,339 | 1900 |
| 91.4% | 6.3% | 36,460 | 1910 |
| 63.6% | 15.2% | 38,807 | 1920 |
| 57.1% | 28.9% | 53,010 | 1930 |
| 90.2% | 6.6% | 53,406 | 1941 |
| 58.2% | 36.5% | 53,672 | 1956 |
| 54.9% | 44.2% | 69,769 | 1966 |
| 47.2% | 51.04% | 103,544 | 1977 |
| 43.2% | 55.8% | 131,987 | 1992 |
| 39.3% | 57.9% | 115,142 | 2002 |
| 37.6% | 58.9% | 102,441 | 2011 |
היסטוריה

חשיבותה של העיר הייתה קשורה להובלה ולמסחר של מלח. בשל היתרונות הכלכליים והמסחריים שהחלו במאה ה-13, הפכה סאטו מארה למרכז כלכלי חשוב.
החל מהמאה ה-13 הייתה העיר במעמד של "עיר חופשית" בממלכת הונגריה. במהלך המאה ה-15 עבר השלטון על העיר מיד ליד במסגרת נסיכות טרנסילבניה עד שלבסוף בית באטורי השתלט על המצודה ב-1526 והסיט את מימיו של הנהר סומש כדי להגן על החלק הדרומי של המצודה. כך, המבצר נשאר על אי, מקושר לדרכים הראשיות על ידי שלושה גשרים מעל הסומש. ב-1562 הותקפה המצודה על ידי צבאות עות'מאנים בראשות פרגלי אברהים פאשא מבודה ופאשה מאלוצי מטימישוארה. בהמשך צר עליה צבא ממלכת הבסבורג, והביאו את הצבאות הטרנסילבניים הנמלטים להעלות אותה באש. הגנרל האוסטרי לזר שוונדי הורה לבנות את המצודה מחדש לפי תוכניות של האדריכל האיטלקי אוטאביו בלדיגרה; המבנה החדש כלל מערכת ביצורים איטלקית, והיה בצורת מחומש עם חמישה מגדלים. לאחר תקופה נוספת של חילופי שלטון, התייצב השלטון העות'מאני החל מ-1661. תחת שלטון זה נקראה העיר סוקמר. שלטון העות'מאנים התקיים עד 1691, כאשר ההבסבורגים כבשו את העיר מחדש במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה.
בשנת 1711 נחתם בעיר הסכם סאטמר שהביא לסיום המרד ההונגרי בהנהגת נסיך טרנסילבניה פרנץ ראקוצי. המדינה ההונגרית קצרת הימים חדלה להתקיים וטרנסילבניה הייתה לחלק מן האימפריה האוסטרית.
במאה ה-18 החל עיור אינטנסיבי; כמה מבנים שרדו מאותה תקופה, כולל בית העירייה הישן, הפונדק, הצריפים, הכנסייה היוונית הקתולית והכנסייה הרפורמית. ב-1804 הוקמה בעיר דיוקסיה קתולית. ב-1823 הוקמה ועדת השיטור של העיר כדי לכוון את השלטון המקומי. ב-1844 הואצה פעילות סלילת הכבישים, ומפעלי התעשייה הראשונים בעיר נפתחו, כולל טחנת הקיטור, בתי חרושת ללבנים, רהיטי עץ, צדפים ורהיטים, ובית הזיקוק. בגלל מיקומה, העיר הייתה לצומת חשוב של מסילות ברזל.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19, העיר עברה שינויים כלכליים וחברתיים-תרבותיים גדולים. החברות הגדולות שהיו בעיר שגשגו בתקופה זו, והעיר השקיעה רבות בתשתיות תקשורת, בתי ספר, בתי חולים, עבודות ציבוריות וגנים ציבוריים.
לאחר התמוטטותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה, כבשו כוחות רומניה את העיר במהלך המתקפה שלהם ב-15 באפריל 1919. הסכם טריאנון העביר את אזור טרנסילבניה, ובתוכו העיר שנקראה עד אז סאטמאר-נמטי, מהונגריה אל רומניה. מאז היא ידועה בשמה הרומני סאטו מארה.
ב-1929 הוקמת לשכת המסחר והתעשייה, כמו גם שוק המניות והסחורות, עם 25 חברות מסחריות ו-75 חברות תעשייה וייצור כחברים. ב-1930 היו בה 33 בנקים.
ב-1940, כתוצאה מתכתיב וינה הועברו שוב שטחי צפון טרנסילבניה, כולל סאטו מארה, להונגריה. באוקטובר 1944 נכבשה העיר על ידי הצבא האדום. אחרי 1945, העיר הפכה שוב לחלק מרומניה. זמן קצר לאחר מכן, עלה לשלטון המשטר הקומוניסטי ברומניה, שנמשך עד מהפכת 1989.
יהדות סאטו מארה > חינוך

ילדי הקהילה בסאטו מארה קיבלו חינוך דתי ומסורתי.
נוסדו חדרים פרטיים על ידי מלמדים שהקימו תלמוד תורה בפיקוח הקהילה, חלק מהחדרים החזיקו מעמד עד השואה.
בארגון בית הספר היהודי הכללי היה תפקיד מרכזי למורה יצחק דנציגר.
זה פעל עד שהקהילה הקימה בית ספר כללי משלה בשנות ה-70.
הקהילה ביקשה תמיכה כספית למטרה זו מהשלטונות, אבל אלה השיבו בשלילה בטענה שהקהילה חייבת לממן את בית ספרה מקופתה.
עם ריבוי התלמידים נאלצו להקים כיתות נוספות והקהילה התקשתה מאוד מבחינה כספית באחזקת בית הספר לכן השלטונות נאלצו לעזור להם.
עד סוף שנות ה-80 למדו בבית ספר היהודי בנים ובנות יחד ולכן הקהילה הקימה בית ספר עם שש כיתות לבנות לחוד. בינתיים פסקה התמיכה של השלטונות ובית הספר נקלע למשבר.
מכיוון שעוד לא היה בית ספר תיכון יהודי בעיר היהודים נשלחו לתיכונים לא יהודיים.
בסאטו מארה פעלו מספר ישיבות. הוותיקה שבהן הייתה ישיבתו של רב העיר הרב יהודה גרינוולד וממשיכו הרב אליעזר דוד גרינוולד. הרב יואל טייטלבוים עמד בראשות ישיבה בסאטמר שהייתה אבן שואבת לתלמידים מכל האזור. במקביל פעלה בעיר עד השואה ישיבתו של הרב אליעזר פיש שנודע בשם "האדמו"ר מביקסאד".
יהדות סאטו מארה > הקהילה היהודית בעיר לאחר מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם בעיר גטו שבו שוכנו גם יהודים מהסביבה לרבות מאוראשו נואו. בספטמבר 1945, כארבעה חודשים לאחר תום המלחמה, היו בה 3,096 יהודים בלבד.
בניגוד למרכזים רבים אחרים במזרח אירופה שבהם נעלמה הקהילה לחלוטין כתוצאה מהשואה, בסאטו מרה מספר היהודים אפילו עלה בשנים הראשונות שאחרי השואה. ככתוב לעיל, בספטמבר 1945 היו בה 3,096 יהודים. שנתיים לאחר מכן היו בה 7,500 יהודים. עלייה מספרית זו מקורה בעובדה שלסאטו מארה חזר חלק גדול מניצולי השואה של העיר, ועליהם נוספו יהודים מהכפרים הסמוכים ומהמדינה בכללותה.
פעולתם הראשונה של הניצולים הייתה הקמת הארגון "האחדות העממית ביהדות", אשר מילא זמנית את מקום הקהילה. חלק ממוסדות הקהילה חודשו, ביניהם בית החולים היחיד, החברה קדישא ואף בית הדין הרבני.
מלחמות > מלחמת העולם הראשונה

בין 400 ל-500 יהודי סאטו מרה גויסו ונלחמו במלחמת העולם הראשונה.
כמה מיהודי הונגריה תרמו (וביניהם הסאטמארים) למען ניצחונה של הונגריה.
כמה קצינים ורופאים העלי דרגות גבוהות ונמוכות שירתו וכמה נפלו.
מלחמת העולם הראשונה הביאה בעקבותיה שינוי דמוגרפי ולחץ כלכלי לסאטו מרה. עם פרוץ המלחמה ב-1914 הגיעו לסאטו מרה כ-2,000 פליטים יהודיים מגליציה, שנמלטו מפני צבא הצאר הרוסי שפלש שמה. שתי הקהילות בסאטו מארה עשו מאמץ משותף לקלוט את הפליטים, אשר רובם ככולם לא חזרו לפולין עם תום המלחמה. רבים מהם היו מחוסרי מקצוע, והחזקתם הוטלה על כתפי הקהילה. שינוי גורלי יותר בא בעקבות השינויים הטריטוריאליים המפליגים בגבול הרומני-הונגרי. כתוצאה מהמלחמה עברה כל טרנסילבניה לידי הרומנים, וזו כללה את סאטו מארה. הרומנים נקטו בכל האמצעים שעמדו לרשותם כדי לתת אופי רומני לעיר. למרות זאת, עד מלחמת העולם השנייה נשארה העיר מאוכלסת ברוב הונגרי.
מלחמות > בין שתי מלחמות העולם

כאמור, לאור האתגרים החדשים שעמדו בפניה, הייתה הקהילה היהודית צריכה להתארגן מחדש ולהרחיב את מוסדותיה. היא אמנם עשתה כן - בהרחבת מגרש בית הכנסת הגדול ובנייני ציבור שונים, בהקמת בית יתומים בתמיכת הג'וינט, בייסוד חברה לתמיכה בתלמידים עניים, בהרחבת מקווה הטהרה ובשכלולו, בהקמת בית מדרש מפואר ותלמוד תורה ועוד. יצוין לשבח בית חולים יהודי שהוקם במאמץ משותף של שתי הקהילות (האורתודוקסית וה"סטטוס קוו"). לפי ההסכם שנערך ביניהן יכול היה ראש ועד בית החולים להיבחר רק מתוך הקהילה האורתודוקסית. בית החולים נפתח ב-1927, הוחרב כמעט כליל בידי הנאצים ושוקם בעזרת הג'וינט ותרומות פרטיות בשנת תש"ו (1946).
מלחמות > מלחמת העולם השנייה

הגרמנים כבשו את סאטו מארה רק במרץ 1944, אך הפגיעה ביהודי העיר החלה עוד קודם לכן. למעשה הדבר נעשה בשלושה שלבים: שלב א' מ-1940 ועד מרץ 1944, שלב ב' בחודש אפריל 1944 ושלב ג', בחודש מאי 1944. בשלב הראשון הועברה סאטו מרה (כחלק מטרנסילבניה) משלטון רומני לשלטון הונגרי. בתקופה זו נחקקו חוקים אנטי יהודיים ישירים או עקיפים. כמו כן, רבים מיהודי הונגריה גויסו לפלוגות העבודה. בשלב השני, כחודש לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה, הוקם הגטו, ונוסף למחלות ולצפיפות הנוראה, היו מקרים רבים של עינויים ורציחת יהודים, במיוחד האמידים שביניהם. השלב השלישי היה הקצר והאכזרי ביותר. במשך שבועיים (כ"ז באייר תש"ד, 20 במאי 1944, ועד י"ב בסיוון תש"ד, 3 ביוני 1944) היו כל יומיים-שלושה משלוחים לאושוויץ.
ב-1941 היו בסאטו מרה 12,960 יהודים, והם היו 25% מהאוכלוסייה. בקיץ 1941 גירשו השלטונות ההונגריים לאוקראינה הנתונה לכיבוש הגרמנים משפחות יהודיות שלא יכלו להוכיח שהן בעלות אזרחות הונגרית. המגורשים נרצחו בקמנץ-פודולסקי ב-27 או ב-28 באוגוסט.
ב-1942 גויסו רוב הגברים היהודים מסטמרנמטי לשירות עבודת כפייה במסגרת צבא הונגריה. רובם הוצבו בחזית המזרחית באוקראינה, ורבים מהם נספו שם.
ב-26 באפריל 1944 התכנסה בסטמרנמטי ישיבה בראשותו של תת-שר הפנים לסלו אנדרה ובהשתתפותם של פקידי מינהל בכירים בצפון טרנסילבניה לדיון בגטואיזציה. הגטו של סטמרנמטי הוקם ב-3 במאי 1944, על-פי הצווים של סגן הממונה על המחוז אנדרה בואר ושל ראש העיר לסלו צוקה. הגטו הוקם בסביבה שהייתה מיושבת בצפיפות ביהודים. נוסף על יהודי העיר נדרשו לעקור לגטו גם היהודים מארדוד, נג'קרוי וסטמרנמטי, ובין 3 ל-6 במאי 1944 עברו לגטו כ-17,000 יהודים. עם כניסתם נעשו על גופם חיפושים דקדקניים לגילוי דברי ערך מוסתרים. ב-13 במאי 1944 רוכזו בגטו עוד 2,000 יהודים שהובאו מגטו נג'קרוי.
הצפיפות בגטו הייתה גדולה מאוד. שטח המחיה הסתכם במעט יותר מחצי מטר רבוע לנפש. השימוש במיטות נאסר, ותושבי הגטו נאלצו לישון על מזרנים או מזרני קש.
בראש המועצה היהודית בגטו עמד זולטן שוורץ. רופאים יהודים ארגנו סיוע רפואי. באחד מבנייני בית חרושת שבתחומי הגטו הוקם בית חולים ולצדו פעל גם בית חולים למחלות מידבקות. למרות מחסור חמור במזון הוקם גם מטבח ציבורי. בית החברה קדישא הוסב לבית הכנסת של הגטו.
מפקד הגטו היה קצין המשטרה ההונגרית בלה שרקוזי, שכונה בפי תושבי הגטו "היטלר השני". הוא פיקח בעצמו על העינויים שעונו תושבי הגטו כדי שיגלו היכן הוסתרו חפצי ערך. כמה מהנחקרים מתו מהעינויים, ואחרים העדיפו להתאבד כדי להימלט מהם.