stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוללה גרעינית
סוללות גרעיניות תרמיות > גנרטור סטרלינג רדיואיזוטופי

גנרטור סטרלינג רדיואיזוטופי הוא מנוע סטרלינג המונע על ידי הפרשי טמפרטורות הנוצרות על ידי יחידת חימום רדיואיזוטופית (אנ'). גרסה מתקדמת יותר של הגנרטור הייתה בפיתוח של נאס"א, אך תוכנית הפיתוח בוטלה ב-2013 עקב חריגות גדולות מהתקציב.
סוללות גרעיניות לא תרמיות

ממירים לא-תרמיים מפיקים חלק מהאנרגיה הגרעינית בזמן שהיא הופכת לחום. התפוקה שלהם אינה פונקציה של הפרשי טמפרטורה.
סוללות גרעיניות לא תרמיות > גנרטור טעינה ישירה

הגנרטור מורכב מקבל הנטען על ידי הזרם של החלקיקים הטעונים המגיעים משכבה רדיואקטיבית הממוקמת על אחת האלקטרודות. התווך בין האלקטרודות יכול להיות ריק או חומר דיאלקטרי. החלקיקים הטעונים עשויים להיות חלקיקי בטא הטעונים במטען שלילי, חלקיקי אלפא הטעונים במטען חיובי, פוזיטרונים או תוצרי ביקוע גרעיני.
על אף שצורה זו של גנרטור גרעיני-חשמלי הומצא כבר בשנת 1913, מעט מאוד שימושים נמצאו לו בעבר, כיוון שהוא יוצר זרם מאוד חלש וגם מתח מאוד חזק. ממירי זרם ישר ממותגים משמשים להורדת המתח והגדלת הזרם, ומהפכים משמשים להמרת זרם החילופין לזרם ישר.
הפיזיקאי האנגלי הנרי מוזלי היה הראשון שייצר גנרטור מסוג זה. המכשיר של מוזלי היה בנוי מכדור זכוכית המצופה בכסף מבפנים, עם פולט רדיום הממוקם בקצה התיל הממוקם במרכז הכדור. החלקיקים הטעונים מהרדיום יצרו זרם חשמלי בשעה שהם נעו מהרדיום אל הציפוי הפנימי של הכדור. החל משנת 1945 המודל שבנה מוזלי שימש בסיס למאמצים אחרים לבנות סוללות נסיוניות המפיקות חשמל מפליטת חלקיקים מיסודות רדיואקטיביים.
סוללות גרעיניות לא תרמיות > סוללת בטא

סוללת בטא משתמשת באנרגיה המופקת ממקור רדיואקטיבי הפולט חלקיקי בטא (אלקטרונים). מקור רדיואקטיבי הנמצא בשימוש נפוץ בסוללות מסוג זה, הוא האיזוטופ הרדיואקטיבי של מימן: טריטיום. בניגוד לרוב מקורות האנרגיה הגרעיניים, המשתמשים בקרינה גרעינית על מנת לייצר חום, אשר לאחר מכן מומר לחשמל, סוללת בטא משתמשת בתהליך שאינו משתמש בחום, באמצעות צומת p-n (אנ') של מוליכים למחצה.
סוללות בטא מתאימות במיוחד עבור יישומים הדורשים תפוקת אנרגיה נמוכה יחד עם משך חיים ארוך של מקור האנרגיה, כמו קוצבי לב, שימושים צבאיים ומשימות בחלל. בשנת 2016 הוצגה סוללת יהלום גרעינית מבוססת על עיקרון זה.
סוללות גרעיניות לא תרמיות > סוללת אלפא

סוללת אלפא דומה במהותה לסוללת בטא - גם היא משתמשת בצומת p-n של מוליכים למחצה, אך היא שונה בכך שהיא משתמשת בחלקיקי אלפא במקום בחלקיקי בטא.
סוללות גרעיניות לא תרמיות > סוללה גרעינית אופטואלקטרית

סוללה גרעינית אופטואלקטרית הוצע על ידי מוסד קורצ'טוב שבמוסקבה. רדיואיזוטופ הפולט חלקיקי בטא (כמו טכנציום-99) גורם לערבוב של אקסימר (אנ'), והאור הנפלט כתוצאה מכך מספק אנרגיה לתא סולרי. הסוללה תהיה בנויה מתערובת אקסימר של ארגון וקסנון במתקן לחץ עם משטח פנימי מחזיר-אור, טכנציום-99 המפוזר בקפידה, ומכשיר המנתב אולטרה סאונד לסירוגין, כך שהתא הסולרי יואר על ידי אור עם פער אנרגיה המתאים במיוחד עבור האקסימר. היתרון במבנה זה הוא שאין צורך למקם אלקטרודות בצורה מדויקת, וכן עקב הפיזור של החומר הרדיואקטיבי, רוב חלקיקי הבטא יצליחו לברוח מתוך גושי החומר הרדיואקטיבי ולתרום לתפוקת הסוללה.
סוללות גרעיניות לא תרמיות > סוללה גרעינית אלקטרומכנית

סוללות גרעיניות אלקטרומכניות משתמשות במתח הנוצר בין שני לוחות על מנת לעקם לוח אחד כנגד השני, עד ששני הלוחות נפגשים, המתח שביניהם נפרק, ואז הלוחות חוזרים למקומם. התנועה המכנית שנוצרת בשיטה זו יכולה לשמש לייצור חשמל על ידי שינוי צורתם של חומרים פיאזואלקטריים או על ידי גנרטור ליניארי.
מרמיטה

| מרמיטה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי סנאי
משפחה:: סנאיים
שבט:: מרמוטות
סוג:: מרמיטה
שם מדעי
 Marmota ‏בלומנבך, 1779

מרמיטה (שם מדעי: Marmota) היא סוג של מכרסם השייך למשפחת הסנאיים. המרמיטה חיה באזורים הרריים, בעיקר במרכז אירופה, בצפון אמריקה ובאסיה. המרמיטות חיות במחילות. בזמן החורף הן שרויות בתרדמת. המרמיטה היא בעל חיים חברותי שחי בקבוצות. המרמיטות משתמשות בשריקות על מנת לתקשר ביניהן, בייחוד בעתות מצוקה. הן ניזונות בעיקר משורשים, מעשב לסוגיו, מפרחים ומפירות.
מיון

מקובל לחלק את המרמיטות לשני תת-סוגים, המונים יחדיו 15 מינים:
תת-סוג Marmota
Marmota baibacina
בּוֹבַּק (Marmota bobak)
Marmota broweri
מרמיטה שחורת כפה (Marmota camtschatica)
Marmota caudata
מרמיטת ההימלאיה (Marmota himalayana)
Marmota kastschenkoi
מרמיטה אלפינית (Marmota marmota)
Marmota menzbieri
מרמיטה צפון אמריקאית (Marmota monax)
מרמיטת טרבגן (Marmota sibirica)
תת-סוג Petromarmota
מרמיטה שעירה (Marmota caligata)
מרמיטה זהובת-בטן (Marmota flaviventris)
מרמיטה אולימפית (Marmota olympus)
מרמיטת ונקובר (Marmota vancouverensis)
גלריה

מרמיטה זהובת-בטן
מרמיטה צפון אמריקאית
מרמיטה אלפינית
מרמיטה זהובת-בטן מהצד
מרמיטה שעירה
מרמיטות שחורות כפה מציצות מהמאורה
מרמיטות הימלאיה צעירות
איור של פרטי בובק
המרמיטה בתרבות

יום המרמיטה (Groundhog day) הוא יום חג עממי הנחגג ב-2 בפברואר בארצות הברית ובקנדה שמקורו במנהג של יוצאי גרמניה בפנסילבניה. על פי האמונה העממית, אם העננים בשמים מונעים מהמרמיטה לראות את הצל של עצמה, היא אמורה לצאת סופית מהמחילה ולבשר על תחילת האביב. לחלופין, אם השמש מאירה ומאפשרת לה לראות את צלה, היא אמורה לחזור למחילה, סימן לשישה שבועות חורף נוספים.
"תרדמת מרמיטה" (בראשית רבה יז ה) - ביטוי במדרש המתאר שינה עזה וחזקה. עליה נאמר: ”וְאֵין רֹאֶה וְאֵין יוֹדֵעַ וְאֵין מֵקִיץ, כִּי כֻלָּם יְשֵׁנִים--כִּי תַּרְדֵּמַת יְהוָה, נָפְלָה עֲלֵיהֶם” (שמואל א, פרק כו, פסוק יב).
חטיבת שגיא

| --- | --- |

תג היחידה של חטמ"ר שגיא
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:  צבא הגנה לישראל 
 סוג:  חטיבה מרחבית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  28 בפברואר 2007 – 28 בנובמבר 2018 (11 שנים) 
 מקים היחידה:  אודי בן-מוחה 
 פיקוד
 יחידת אם:  עוצבת אדום עוצבת אדום
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקדים:  מפקדי החטיבה
 
טקס מינוי יצחק בן בשט למפקד חטיבת שגיא, אוגוסט 2018
חטיבת שגיא (חטיבה 512) הייתה חטיבה מרחבית שפעלה בשנים 2007—2018 תחת פיקודה של עוצבת אדום בפיקוד הדרום של צה"ל. החטיבה הופקדה על אזור מערב הנגב והגבול עם מצרים.
היא נקראה על שם הר שגיא, שבסיס החטיבה שכן באזור הקרוב אליו. בנובמבר 2018 פורקה החטיבה ואת מקומה תפסה חטיבת פארן, גדודי המילואים של החטיבה פוזרו בין אוגדת עזה וחטיבת יואב.
היסטוריה

החטיבה הוקמה ב-28 בפברואר 2007 בעקבות התגברות משמעותית במספר ההסתננויות וההברחות מסיני.
לאחר הקמתה צורף לחטיבה גדוד קרקל, גדוד חיל רגלים סדיר.
בחטיבת שגיא הוקם התאג"ד המוסק הראשון בצה"ל, כאמצעי להתגבר על השטחים הנרחבים בנגב שמקשים על פינוי וטיפול בפצועים. בשנת 2010 הוקם צוות סילוק פצצות (ס"פ) זמני בחטיבה אשר הגיע מיחידת יהל"ם.
היסטוריה > מבנה המפקדה

במפקדת החטמ"ר פלוגה אחת - פלוגת חיל קשר (פלחי"ק) ועוד מספר אגפים: לשכה, מודיעין, רפואה, שלישות, לוגיסטיקה, טנ"א, אג"ם, ס"פ (סילוק פצצות של הנדסה קרבית) וכן מחלקת צמ"ה (ציוד מכני הנדסי).
בנוסף, בחטיבה ישבה פלוגה של גדוד קרקל.
מפקדי החטיבה

| שם | תקופת כהונה כמפקד החטיבה | הערות |
| --- | --- | --- |
| אודי בן-מוחה | 2007 – אפריל 2008 | מקים החטיבה ומפקדה הראשון, כיום רמ"ט פיקוד הדרום |
| אמיר אביבי | אפריל 2008 – אוגוסט 2010 |  |
| יאיר ברקת | אוגוסט 2010 – אוגוסט 2012 | לימים קצין משטרה צבאית ראשי |
| גיא ביטון | אוגוסט 2012 – 11 ביוני 2014 |  |
| יהודה הכהן | 11 ביוני 2014 – 23 באוגוסט 2016 | לימים מפקד חטיבת אלון |
| אבי רחמים | 23 באוגוסט 2016 – 22 באוגוסט 2018 | לימים סגן מפקד עוצבת הפלדה |
| יצחק בן בשט | 22 באוגוסט 2018 - 28 בנובמבר 2018 | החטיבה נסגרה ופינתה את מקומה לחטיבת פארן. נפל בקרב במלחמת חרבות ברזל. |
הערות שוליים

↑  במחנה, גיליון 3012, עמ' 12.
↑  במחנה, גיליון 3048, עמ' 13.
1 2  רועי כספי, מפקד חדש לחטיבת שגיא, 26 במאי 2008, באתר זרוע היבשה.(הקישור אינו פעיל, 29.12.2018)
↑  במחנה, גיליון 3049, עמ' 11.
1 2  ישי קרוב, "לייחל לשלום ולהתכונן למלחמה", באתר ערוץ 7, 11 ביוני 2014
| ישראל חטיבות מרחביות בצה"ל  |
| --- | --- | --- |
| פיקוד הצפון | עוצבת ברעם  • עוצבת הגולן  • עוצבת חירם  • חטיבת ההרים  |  |
| פיקוד המרכז | חטיבת הבקעה  • חטיבת עציון  • חטיבת מנשה  • חטיבת אפרים  • חטיבת שומרון  • חטיבת בנימין  • חטיבת יהודה  |  |
| פיקוד הדרום | חטיבת יואב  • חטיבת פארן  • חטיבת הגפן  • חטיבת קטיף  |  |
להק האוויר

.
|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:  חיל האוויר הישראלי
 סוג:  יחידה ראשית במטה חיל האוויר הישראלי
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  ראשית שנות ה-70 – הווה
 נוצרה מתוך:  מחלקת אוויר
 מקים היחידה:  האלוף בני פלד
 נתוני היחידה
 ייעוד:  פעילות האימונים, ההדרכה והפעילות השוטפת של חיל האוויר
 פיקוד
 דרגת המפקד:  תת-אלוף
 מפקד נוכחי:  תא"ל תומר דגני
 מפקדים:  ראו ראשי להק האוויר
 
להק האוויר היא יחידה ראשית במטה חיל האוויר הישראלי.
הלהק אחראי לפעילות האימונים, להדרכה ולפעילות השוטפת של חיל האוויר. ראש הלהק הוא איש צוות אוויר וקצין בדרגת תת-אלוף, והוא מכונה רל"א.
היסטוריה

הלהק הוקם בראשית שנות ה-70 במסגרת ארגון מחדש שהנהיג מפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד, כגלגול של מחלקת אוויר שבראשה עמד קצין בדרגת אלוף-משנה שכונה רמ"א. ב-15 בדצמבר 1983 הוקם להק ראש המטה וחלק מתחומי האחריות של להק האוויר הועברו אליו. בראשית 1998, בעקבות מסקנות ועדת עברי שחקרה את נסיבות אסון המסוקים, הוקם להק האוויר למסוקים אליו הועברו תחומי האחריות הקשורים במדיניות הטיסה של מערך המסוקים.
ב-2014 פוצל הלהק והוקם להק מבצעי אוויר שאליו הועברה האחריות על הפעילות המבצעית של החיל.
ראשי להק האוויר

| שם | תקופת כהונה | הערה |
| --- | --- | --- |
| הימן שמיר | 1948–1951 | ראש אגף אוויר |
| אל"ם בוריס סניור | 1951 | ראש אגף אוויר |
| אל"ם דן טולקובסקי | 1951–1953 | לימים מפקד חיל האוויר |
| אל"ם דניאל שמשוני | 1953–1954 |  |
| אל"ם שלמה להט (לנדאו) | 1954–1956 | מפקד מחלקת אוויר במלחמת סיני |
| אל"ם עזר ויצמן | 1956–1958 | לימים מפקד חיל האוויר, ראש אג"ם ונשיא המדינה |
| אל"ם גדעון אלרום | 1958–מאי 1961 |  |
| אל"ם מרדכי הוד | מאי 1961–נובמבר 1965 | לימים מפקד חיל האוויר |
| אל"ם מנחם בר | נובמבר 1965–1967 | רמ"א במלחמת ששת הימים |
| אל"ם בני פלד | 1967–1969 | לימים מפקד חיל האוויר |
| תא"ל יחזקאל סומך | 1969–1971 | רמ"א במלחמת ההתשה |
| אל"ם בני פלד | 1971–1973 | כהונה שנייה |
| תא"ל דוד עברי | 1973–1975 | רמ"א במלחמת יום הכיפורים, לימים מפקד חיל האוויר |
| תא"ל רפי הר-לב | 1975–1977 |  |
| תא"ל עמוס לפידות | 1977–1979 | לימים מפקד חיל האוויר ונשיא הטכניון |
| תא"ל גיורא רם-פורמן | 1979–1980 |  |
| תא"ל עמוס עמיר | 1980–1982 |  |
| תא"ל אביהו בן-נון | 1982–1983 | לימים מפקד חיל האוויר |
| תא"ל אשר שניר | 1983–1984 | לימים רמ"ט ח"א |
| תא"ל הרצל בודינגר | 1984–1985 | לימים מפקד חיל האוויר |
| תא"ל רן גורן | 1985–1987 | לימים ראש אגף כוח האדם |
| תא"ל איתן בן-אליהו | 1987–1989 | לימים מפקד חיל האוויר |
| תא"ל אמיר נחומי | 1989–1991 |  |
| תא"ל גדעון שפר (שפורר) | 1991–1993 | לימים ראש אגף כוח האדם |
| תא"ל דן חלוץ | 1993–1995 | לימים מפקד חיל האוויר והרמטכ"ל |
| תא"ל אבנר נווה | 1995–1998 | לימים רמ"ט וסגן מפקד ח"א |
| תא"ל יוסף גונן (ג'ינו) | 1998–2000 |  |
| תא"ל אליעזר שקדי | יולי 2000–פברואר 2002 | לימים מפקד חיל האוויר |
| תא"ל עידו נחושתן | פברואר 2002–ינואר 2004 | לימים מפקד חיל האוויר |
| תא"ל אמיר אשל | ינואר 2004–ספטמבר 2005 | לימים ראש אגף התכנון ומפקד חיל האוויר |
| תא"ל יוחנן לוקר | ספטמבר 2005–מרץ 2008 | נווט קרב, הרל"א הראשון שאינו טייס, לימים המזכיר הצבאי של ראש הממשלה |
| תא"ל נמרוד שפר | מרץ 2008–ינואר 2010 | לימים ראש מטה חיל האוויר וראש אגף התכנון |
| תא"ל יעקב שהרבני | ינואר 2010–מאי 2010 | ממלא מקום |
| תא"ל חגי טופולנסקי | מאי 2010–מרץ 2012 | לימים ראש אכ"א |
| תא"ל עמיקם נורקין | מרץ 2012–יולי 2014 | לימים ראש אג"ת ומפקד חיל האוויר |
| תא"ל ירון רוזן | יולי 2014–ספטמבר 2014 | ממלא מקום |
| תא"ל טל קלמן | ספטמבר 2014–אפריל 2015 | לימים ראש אגא"ס |
| תא"ל ניר ברקן | אפריל 2015–אפריל 2017 |  |
| תא"ל ניר נין-נון | אפריל 2017–אוקטובר 2017 | ממלא מקום |
| תא"ל אמנון עין דר | אוקטובר 2017–8 ביולי 2020 |  |
| תא"ל אמיר לזר | 8 ביולי 2020–26 במאי 2022 |  |
| תא"ל מתן עדין | 26 במאי 2022–21 בספטמבר 2022 | ממלא מקום |
| תא"ל תומר דגני | 21 בספטמבר 2022–הווה |  |
הערות שוליים

↑  זהר נייגר | צילום: שירה כרמל, ‏הדרכת ההדרכה: ראש להק אוויר החדש -תא"ל תומר דגני, באתר חיל האוויר הישראלי, 21 בספטמבר 2022
מיכאיל רימסקי-קורסקוב

| --- | --- |

 לידה:  20 באוגוסט 1873 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 במרץ 1951 (בגיל 77) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 ענף מדעי:  זואולוגיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בוגוסלובסקואה 
 מקום לימודים:  הפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 מנחה לדוקטורט:  Vladimir Shevyakov 
 מוסדות:  Saint Petersburg State Forest Technical University 
 תלמידי דוקטורט:  גריגורי אוסמולובסקי 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדען כבוד של ברית המועצות 
 
מיכאיל רימסקי-קורסקוב (ברוסית: Михаил Николаевич Римский-Корсаков;‏ 1 בספטמבר 1873, סנקט פטרבורג – 11 במרץ 1951, לנינגרד) היה אנטומולוג רוסי-סובייטי, פרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
ביוגרפיה

מיכאיל רימסקי-קורסקוב נולד בסנקט פטרבורג למשפחת המלחין ניקולאי רימסקי-קורסקוב. הוא קיבל חינוך ביתי וסיים גימנסיה בשנת 1891 עם קבלת מדליית כסף. הוא התחיל לימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג וסיים אותה בשנת 1895. לאחר הלימודים הוא עבר לאזור חרסון בה חקר מזיקים לחקלאות.
בשנת 1901 רימסקי-קורסקוב החל ללמד באוניברסיטה ובשנת 1913 סיים את עבודת הדוקטורט.
בשנת 1919 ביוזמתו הוקמה באוניברסיטה קתדרה לאנטומולוגיה והוא מונה לפרופסור וראש הקתדרה. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1930. בהמשך  עבר למכון לחקר היערות.
תחום התמחותו של רימסקי-קורסקוב היה חקר פרוקי-רגליים ובמיוחד חרקים. בהנחייתו סיימו מספר מדענים צעירים לרבות גריגורי אוסמולובסקי עבודת הדוקטורט.
בשנת 1935 הוא פרסם ספר על החי והצומח ביערות רוסיה. ספר זה פורסם בשלוש מהדורות נוספות.
על תרומתו לקידום המחקרים השונים הוענק לרימסקי-קורסקוב פעמיים עיטור לנין.
המשרד לתרבות והכוונה אסלאמית

| --- | --- |
דגל המשרד
 מידע כללי
 מדינה:  איראן 
 תחום שיפוט:  איראן 
 תאריך הקמה:  18 באוגוסט 1984 
 שר:  מוחמד מהדי אסמאעילי
 מטה מרכזי:  טהראן 
 www.ershad.gov.ir
 
המשרד לתרבות והכוונה אסלאמית (בפרסית: وزارت فرهنگ و ارشاد اسلامی) הוא המשרד לענייני תרבות ברפובליקה האסלאמית של איראן. המשרד ממונה על הגבלת הגישה למדיה אשר אינה מאושרת על ידי המשטר בטהראן.
המשרד מפקח בין היתר על יצוא ויבוא קולנוע, טלוויזיה, עיתונות, פרסומים שונים, ציורים, מוזיקה, ומדיות נוספות. כל העוסק באיראן באחד מתחומים אלו נדרש לקבל מהמשרד רישיון מיוחד לכך.
השר הממונה כיום על המשרד הוא מוחמד מהדי אסמאעילי.
מטרות המשרד

פעילות המשרד מעוגנת בחוק האיראני. מטרותיו הן:
שמירה על רמה מוסרית נאותה המתבססת על רוח האסלאם
יצירת אוטונומיה תרבותית החסינה מפני השפעת תרבות זרה
קידום כישרונות בתחומים שונים, והכוונת הציבור לכיווני לימוד, מחקר, וחדשנות בחברה
יצירת תרבות פופולרית אסלאמית
קידום המודעות הכללית של עקרונות ומטרות המהפכה האסלאמית
הרחבת קשרי התרבות עם מדינות שונות, במיוחד מוסלמיות
יצירת מצע תרבותי אחיד העשוי לשמש לאיחוד המוסלמים בעולם
אדמנטיום

אדמנטיום היא סגסוגת מתכתית בדיונית בלתי ניתנת להשמדה, המופיעה בעיקר ביקום מארוול של חברת מארוול קומיקס. לפי מילון מיריאם-ובסטר, מקור השם במילה Adamant שפירושה חומר קשיח ובלתי שביר כיהלום (כשם עצם) או אדם שלא ניתן לערער אותו (כתואר הפועל), לרוב נאמר על אדם בקונוטציה שלילית. המתכת מתוארת כאחד החומרים הקשיחים בעולם, והיא כמעט בלתי ניתנת להשמדה מרגע שקיבעו אותה במצב מוצק. ביקום מרוול מהווה האדמנטיום חיקוי מלאכותי לחומר טבעי פיקטיבי אחר בשם ויברניום.
השימוש הבולט ביותר בה הוא בדמותו של המוטאנט וולברין מסדרת הקומיקס אקס-מן - אשר עצמותיו "מוזגו באופן מולקולרי" עם מתכת זו, לרבות הטפרים שיוצאים מגב כף ידו שהיו עשויים עצם וצופו גם הם באדמנטיום, כחלק מפרויקט ממשלתי סודי בשם נשק אקס (באופן אירוני מתכת זו, שנועדה להפוך אותו לבלתי ניתן לעצירה, היא זו שהביאה לסופו). בקומיקס מוזכר שהאדמנטיום היא מתכת רעילה והסיבה לכך שאינה הורגת את וולברין היא יכולת הריפוי העצמי המשופרת שלו, שמנטרלת את נזקי המתכת. בתוספת לכוח הריפוי שלו, ציפוי השלד באדמנטיום הפך אותו לעמיד במיוחד.
מבין הדמויות הנוספות הנעזרות במתכת האדמנטיום נמנים בולזאיי, יריבו של דרדוויל, שעמוד השדרה שלו צופה בסגסוגת זו; ליידי דת'סטרייק שעמוד השדרה שלה וטפריה צופו במתכת זו; טפריה של X-23, וכן פלג ראשו העליון (ולאחר מכן גם שלדו) של ראש פטיש. כמו כן, אחד מכלי נשקו של איירון מן הוא כדור בליסטי מיוחד שעשוי מסגסוגת האדמנטיום, וכן אחת ממעבדותיו של מיסטר פנטסטיק בנויה כולה מהמתכת לצורך ניסויים מסוכנים במיוחד.
באנלוגיה לעולם המציאותי, קַרבּיד הטונגסטן הוא אחד החומרים הקשים שיש בנמצא, בנוסף ליהלום.
אזכור במדיות נוספות

בעולם של וורהאמר 40,000, אדמנטיום הוא חומר קשה ביותר המשמש בידי האימפריום של בני האדם לצורך בנייתם של כלי נשק וחליפות שריון.
במשחקי Master of Orion, אדמנטיום הוא אחד השריונות החזקים ביותר הקיימים.
במשחק Master of Magic, מכרות אדמנטיום נמצאים על כוכב הלכת מיריאן ומספקים שדרוג לכלי נשק של יחידות לוחמה.
במשחק וורלד אוף וורקראפט של חברת Blizzard Entertainment, האדמנטיום הוא חומר הנמצא בשריונות מסוימים, כמו גם כחומר הניתן לכרייה בחבילת ההרחבה "Burning Crusade".
האדמנטיום הוא סוג של שריון במשחק הפלייסטיישן 2 Ratchet & Clank: Up Your Arsenal.
במשחק האסטרטגיה Age of Mythology, שערי עולם השאול - אשר נבנה בידי זאוס כדי לכלוא את קרונוס - עשויים אדמנטיום.
בסרטי האנימציה צעצוע של סיפור, חליפתו של באז שנות-אור מכילה שכבה העשויה אדמנטיום חנקני.
במשחק Runescape, אדמנט הוא חומר וממנו עשויים חליפות שריון וכלי נשק.
בסדרה המצוירת של סמוראי ג'ק - עונה 2 פרק 5 (Jack and the Ultra-robots), מדען בנה למען האקו רובוטים שהמתכת שלהם עשויה אדמנטיום וכל תפקידם הוא להביס את ג'ק.
הערות שוליים

↑  Adamant definition, Merriam Webster dictionary
הארפו מרקס

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1888 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  28 בספטמבר 1964 (בגיל 75) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם במה:  Harpo Marx 
 שם לידה:  Adolph Marx 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1910–1964 (כ־54 שנים) 
 בן או בת זוג:  סוזן פלמינג (28 בספטמבר 1936–1964) 
 מספר צאצאים:  4 
 פרופיל ב-IMDb
 
האחים מרקס, מלמעלה למטה: צ'יקו, הארפו, גראוצ'ו וזפו
אדולף ארתור "הארפו" מרקס (באנגלית: Adolph Arthur "Harpo" Marx; ‏23 בנובמבר 1888 – 28 בספטמבר 1964) היה אחד מהאחים מרקס, צוות בדרנים וזמרים שזכו להצלחה בקולנוע. הוא היה ידוע בנגינת הנבל (באנגלית Harp, ומכאן מקור כינויו), בכך שמעולם לא דיבר בסרטים, ולרוב השתמש באביזרים, כצפצפה, ואביזרים אחרים אותם היה שולף ממעילו. כך, למשל, באחד הסרטים נאמר לו שאינו מסוגל להחזיק בנר משני קצותיו (ביטוי באנגלית שפירושו שאינו יכול ליהנות משני העולמות), מיד שלף ממעילו נר בוער בשני קצותיו ואחז בו. הארפו נהג לחבוש פיאה בהירה ומתולתלת, והיה בעל פני תינוק, אותם נהג לעוות בסרטיו באמצעות ניפוח לחייו והוצאת לשונו.
חייו

הארפו נולד בניו יורק, כשלישי מבין האחים מרקס, בני משפחה יהודית ממוצא גרמני. אח בשם מנפרד מת כתינוק. אחיו הגדול של הארפו היה לאונרד (המכונה צ'יקו), ואחיו הצעירים היו ג'וליוס הנרי (המכונה גראוצ'ו) וכן מילטון והרברט (גמו וזפו).
בינואר 1910 הצטרף הארפו לצ'יקו וגראוצ'ו לצוות מוזיקלי בשם "שלושת הזמירים". הארפו השתכנע כי עליו לשחק את האילם לאחר שקרא ביקורת על הופעתם בו נאמר כי הוא הפליא בפנטומימה אך הרס את ההופעה בכל פעם שפתח את פיו.
הארפו למד לנגן בנבל, וניגן באופן ייחודי ובלתי קונבנציונלי, מכיוון שהיה מתאם את המיתרים בעצמו. רק לאחר שנים הסתבר לו כי נגינתו אינה תואמת את האופן המקובל של נגינה בנבל. הצלחתו הביאה נבלנים מכל העולם לחקות את הדרך בה ניגן.
הארפו שינה את שמו לארתור בעקבות הרגשות האנטי גרמניים באמריקה בעקבות מלחמת העולם הראשונה. הוא נישא לשחקנית סוזן פלמינג ב-28 בספטמבר 1936. לזוג לא היו ילדים משלו, אך הם אימצו שלושה בנים ובת. בעוד שבסרטיו שיחק הארפו דמות אנארכית ופרועה, חייו הפרטיים היו שלווים ורגועים.
האחים החלו את הקריירה הקולנועית שלהם בסרט "אגוזי הקוקוס" בשנת 1929, שהיה מבוסס על מופע מצליח שהעלו האחים בברודוויי, והיא נמשכה, עם עליות וירידות, עד לשנת 1949. בתחילה כרביעייה, ומשנת 1933 כשלישייה שכללה רק את גראוצ'ו, צ'יקו והארפו. סרטיהם היו בתחילה קומדיות אנרכיסטיות שלעיתים מתחו ביקורת חברתית חריפה על מוסדות הבסיס של החברה האמריקנית (כסרט "מרק ברווז" משנת 1933). בהשפעת המפיק אירווינג תלברג מיתנו האחים את סגנונם, וסרטיהם הפכו לקומדיות מוזיקליות, בהן מסייעים שלושת האחים לזוג אוהבים לממש את אהבתם. סרטם האחרון ביחד היה "מאושרים באהבה" (1949).
בשנת 1961 פרסם הארפו את האוטוביוגרפיה שלו, "הארפו מדבר" בה הוא מספר כי ישנם אנשים שלא האמינו כי הוא אכן מסוגל לדבר. רבים האמינו כי הוא אילם מלידה. למעשה קיימות הקלטות של קולו. נראה כי היה לו קול ערב, כשל קריין מקצועי, אם כי בעל מבטא ניו יורקי בולט, כמוכח בהקלטות.
הארפו מת לאחר ניתוח לב פתוח ב-28 בספטמבר 1964. את הנבל שהיה לסמלו הוא תרם בצוואתו למדינת ישראל. הנבל נמצא באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
הערות שוליים

↑  הקלטה לדוגמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265014005171  PLWABN: 9810607443205606  BNE: XX949883  BnF: cb11914931s (data)  GND: 119437589  ISNI: 0000 0001 1068 9962  LCCN: n82028187  MusicBrainz: 2929b3fa-a778-45e1-97a2-67df3a618fa2  NARA: 10569276  NKC: xx0162836  NTA: 070734887  SELIBR: 225821  SNAC: w6sg3k90  SUDOC: 027014541  Trove: 914695  VIAF: 68932575   WorldCat (עם VIAF): 68932575
הצבעים הלאומיים של ישראל

.
דגל ישראל על רקע הים הכחול ושמי התכלת.
הצבעים הלאומים של ישראל הם התכלת והלבן כפי שהם מוצגים בדגל המדינה (וגם בסמל המדינה, בו מופיע גוון תכלת בהיר יותר). הצבעים הם חלק ממערכת הסמלים הלאומיים של מדינת ישראל ומהווים סמל בלתי פורמלי, אשר אינו מעוגן בחוק. למרות אי החקיקה בנושא, השימוש בצבעים אלו כמייצגי המדינה והלאום נפוץ בקרב העם. רשויות המדינה משתמשות בצבעים אלה בהדפסת מסמכים, בחותמות, בדגלים ובקישוט אירועים ממלכתיים. בחוק־יסוד: ישראל - מדינת הלאום של העם היהודי נקבע כי אלו צבעי דגל המדינה: "דגל המדינה הוא לבן, שני פסי תכלת סמוך לשוליו, ומגן דוד תכול במרכזו".
הדגל גם ידוע כדגל כחול ולבן אתמול היום וגם מחר, הדגל שלי הוא כחול ולבן כמו הים והמדבר.
צבעי דגל ישראל האידיאליים (בהגדרה מתמטית) הם:
|  צבע | תכלת | לבן |
| --- | --- | --- |
| ייצוג צבע במחשב RGB | 0/56/184 | 255/255/255 |
| קוד צבע הקסדצימלי | #0038b8 | #FFFFFF |
| CMYK | 100/70/0/28 | 0/0/0/0 |
בפועל, גוני התכלת והכחול משתנים מדגל לדגל הן בבהירות והן בגוונים. הגוון בדגלי ישראל קרוב לכחול, ולכן לעיתים קרובות הצבעים הלאומיים נקראים "כחול ולבן". צירוף זה נפוץ בביטויים שונים כמו "תוצרת כחול לבן" או בשיר "כחול ולבן זה הצבע שלי".
היסטוריה

במהלך הדורות זוהו הצבעים: תכלת ולבן, עם הלאום היהודי, התנועה הציונית, היישוב העברי המתחדש בארץ ולבסוף זוהו דה פקטו עם מדינת ישראל והעם היהודי היושב בציון.
היסטוריה > במקרא

הציון הראשוני לשימוש בצבעים סמליים אלו על ידי בני ישראל נמצא עוד בתורה בספר במדבר:
וַיֹּאמֶר ה', אֶל-מֹשֶׁה לֵּאמֹר. דַּבֵּר אֶל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, וְאָמַרְתָּ אֲלֵהֶם, וְעָשׂוּ לָהֶם צִיצִת עַל-כַּנְפֵי בִגְדֵיהֶם, לְדֹרֹתָם; וְנָתְנוּ עַל-צִיצִת הַכָּנָף, פְּתִיל תְּכֵלֶת.
פרשה זאת, שנכנסה לתפילה היהודית (בקריאת שמע), קובעת כי צבעי הציצית יהיו תכלת ולבן, אך במשך שנות הגלות לא היה נהוג לצבוע את הפתיל בתכלת מפני שלא ידעו איך להפיק את הצבע המיוחד בצורה המקראית. כיום ניתן לראות רבים שלובשים ציצית עם פתילי תכלת, שנצבעו בצבע שלרוב מופק מארגמון קהה-קוצים.
התכלת והלבן לא שימשו רק בטלית ובציצית כי אם גם בבגדי הכהנים ובבית המקדש: התורה מצווה על בני ישראל להכין את החושן, האפוד, המעיל והמצנפת ממספר חומרים וביניהם התכלת:
וְעָשִׂיתָ אֶת-מְעִיל הָאֵפוֹד כְּלִיל תְּכֵלֶת
וְעָשִׂיתָ חשֶׁן מִשְׁפָּט מַעֲשֵׂה חשֵׁב כְּמַעֲשֵׂה אֵפֹד תַּעֲשֶׂנּוּ זָהָב תְּכֵלֶת וְאַרְגָּמָן וְתוֹלַעַת שָׁנִי וְשֵׁשׁ מָשְׁזָר תַּעֲשֶׂה אֹתוֹ
וְשַׂמְתָּ אֹתוֹ עַל-פְּתִיל תְּכֵלֶת וְהָיָה עַל-הַמִּצְנָפֶת אֶל-מוּל פְּנֵי-הַמִּצְנֶפֶת יִהְיֶה
עם היציאה לגלות ודעיכת הלאומיות היהודית הופסק השימוש בצבעים אלה כצבעי לאום והומר בשימוש קהילתי-דתי. את הדבר ניתן לראות בשירת ימי הבניים ובגמרא[דרוש מקור: להביא לפחות שתי דוגמאות].