stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית ספר מוניטוריאלי
היסטוריה

תקופת הזוהר של בית הספר המוניטוריאלי ראשיתה בסוף המאה ה-18, בעקבות דגם ההוראה שהעלו אנדרו בל וריצ'רד לנקסטר. השניים התנצחו ביניהם מי הגה את השיטה, אולם לטענת הנרי בארנארד, כבר 250 שנה לפני כן (1530-1556) הנהיג טרוצנדורף שיטה מעין מוניטוריאלית בבית-ספר בגולדברג (היום: זלוטוריה), בשלזיה. השיטה גם שימשה בכמה מקומות בצרפת, ובייחוד בבית-הספר שהקים שבליה פולה בפריז בשנת 1785.
בסוף המאה ה-18, הקים אנדרו בל בצ'נאי בית ספר מוניטוריאלי ניסויי. הוא פרסם דו"ח על בית הספר בשנת 1797 ובשנת 1798 ייסד בית ספר מוניטוריאלי בלונדון. בלי קשר ישיר לבית-הספר של בל, ובמתכונת שונה מבחינות רבות, הוקם בית-ספר דומה על ידי לנקסטר בלונדון. בתי ספר מוניטוריאליים אומצו במהירות ובשנת 1825 טען ג'ון גרישכום שהם אומצו בכל המדינות התרבותיות ונמצאים כמעט בכל עיר באנגליה. באנגליה, השיטה המוניטוריאלית בגרסתה הלנקסטרית, יושמה במקום בו הלמה את הנסיבות וגם במקום בו לא הלמה אותן באופן כה כולל, עד ששיטת החינוך כונתה פשוט 'השיטה'.
באירלנד, אז תחת שלטון הבריטים, הוקם בית ספר מוניטוריאלי ראשון בשנת 1814, ב-1817 כבר היו 8 ובשנת 1824 כבר התקיימו 1122 בתי ספר מוניטוריאליים, ובהם מעל 79,000 תלמידים. על פי הערכה שהושמעה בפרלמנט הבריטי ב-1820, קרוב לשליש התלמידים באנגליה למדו בבתי ספר מוניטוריאליים. בצרפת הוקמו מאות בתי ספר מוניטוריאליים. בתי ספר מוניטוריאליים נפוצו בתחילת המאה התשע-עשרה במקומות נוספים, ובהם ביוון, בשווייץ, בשוודיה, בדנמרק ואף ברוסיה וטורקיה. בארצות-הברית קנתה לה השיטה אחיזה מסוימת בחוף המזרחי ובמהלך הרבע הראשון של המאה התשע-עשרה הוקמו בתי ספר כאלו בניו-יורק ובעיירות שסביבה, בפילדלפיה, בבוסטון, בניו הייבן ובמקומות נוספים.. בשנות ה-40 של המאה ה-19 ירדה קרנם של בתי הספר המוניטוריאליים ושיטת הלימוד הומרה ברוב בתי הספר בשיטות לימוד אחרות. עם זאת, השיטה המשיכה להתקיים באנגליה ובארצות הברית אל תוך המאה ה-20. השיטה נותרה מקובלת במקומות בודדים, כמו בבתי-הספר שהורו בולגרית, שנוסדו ביוזמת אב מנזר רילה איבן רילסקי ובישרו את ראשיתה של התחייה הלאומית בבולגריה.
ארגון

בבית ספר מוניטוריאלי נבחרים מבין התלמידים הבוגרים, בגילאי 10-12, תלמידים מדריכים המשמשים מורים של הכיתות, בהשגחת מורה שתפקידו היה להשגיח על עבודתם, להדריך אותם בהוראה, לדאוג למשמעת, לבחון את התלמידים ולהשלים את ההוראה של המדריכים כשזה נדרש. כל מדריך לימד כיתה של בין 10-20 תלמידים. על פי לנקסטר, בית הספר היה מיועד לתלמידים בגילאי 7 ומעלה, אולם בפועל היו בתי ספר בהם למדו ילדים צעירים יותר, לעיתים גם בני ארבע. בחלק מבתי הספר המדריכים קיבלו מהמורה שיעורים פרטיים, לפני שעות הלימודים או בשעת הארוחה, ולעיתים גם קבלו תשלום קטן עבור עבודתם. כל כיתות בית הספר לומדות באולם אחד גדול, כדי לאפשר השגחה ישירה של המורה על כל הכיתות. תוכנית הלימודים כללה לימוד קריאה, תנ"ך ואולי כתיבה ומעט חשבון. חומר הלמידה חולק ליחידות לימוד מצומצמות, ועם השלמת היחידה נבחנו עליה התלמידים על ידי המורה. הצטיינות בלימודים אפשרה התקדמות לשלב לימודי מתקדם יותר בתוך הכיתה או מעבר לכיתה מתקדמת יותר. בבתי הספר המוניטוריאליים נעשה ניסיון להימנע מענישה גופנית, ובמקום זאת זכו המתקדמים והמצליחים לשבח ואילו הכושלים בלימודיהם הושפלו בפני חבריהם ללימודים.
בית הספר של לנקסטר הכיל 500 בנים ו-300 בנות ובמקורות שונים נטען שמספר התלמידים בבית הספר יכול להגיע גם לאלף ויותר. עם זאת, רבים מבתי הספר המוניטוריאליים היו קטנים בהרבה.
חדר הלימוד, לפי הארגון של לנקסטר, כלל שורות רבות של שולחנות למידה ארוכים, כשהתלמידים - לעיתים מאות בכיתה - יושבים ופניהם אל שולחן המורה. על הקירות משני עברי הכיתה היו אזורי למידה אליהם היו תלמידים יכולים להקרא סביב תלמיד-מדריך. בארגון חדר הכיתה של בל, ששימש ברוב בתי הספר המוניטוריאליים בסקוטלנד היו חדרי הלימוד גדולים יותר וקבוצות של מעין כיתות משנה היו מאורגנות בו בתצורת חי"ת סביב עמדת תלמיד-מדריך.
הערכה והשפעה

תומכי בית הספר המוניטוריאלי טענו להתקדמות מהירה בלימודים בנוסף לחינוך לנקיון, סדר ומשמעת. השיטה בה תלמידים המתנהגים כראוי מקודמים לתפקידי הוראה מכשירה את התלמידים למערכת השלטון האזרחית ולהיות אזרחים טובים. ג'רמי בנת'ם ראה בבית הספר המוניטוריאלי מכשיר בעזרתו יכולה הממשלה לחנך את ההמונים ולהטביע בהם הרגלים מוסריים. סמואל טיילור קולרידג', באמירה נלהבת, התייחס לבית הספר המוניטוריאלי של בל כאפשרות ל"מנוע קיטור מוסרי".
היו גם שציינו את התועלת ללמידה בצורך להעביר ידע לתלמיד אחר. כנגד השיטה נטען שהעיסוק בהוראה מבזבז את זמנם של התלמידים אותו יכלו להשקיע בלמידה, שהתלמידים אינם מוכשרים להוראה ולשליטה בתלמידים אחרים ושתלמידים יכולים להעביר רק מילים ולא את הידע עצמו.
הרבה מהצלחת בית הספר המוניטוריאלי הייתה תלויה ביכולות של המדריכים ובהתלהבותם, אך בהיעדר סמכות וידע פדגוגי, המדריכים לא יכלו לעשות הרבה יותר מלהעביר ולדאוג לתרגול של ידע פשוט. הדרכה במשימות מורכבות יותר של הבנה ויישום הייתה מעבר ליכולתם. עם זאת, המורים נתקלו בבעיה קשה להשיג מדריכים בעלי כישורים מינימליים להדרכה. בערים רבות התלמידים נמשכו בגיל צעיר לעבודה בבתי חרושת. בנוסף לכך, התלמידים בעלי היכולת העדיפו שלא להיות מדריכים, שכן הדבר היה פוגע בלימודים שלהם, והתפקיד משך אליו דווקא את התלמידים שלא אהבו ללמוד ונמשכו יותר לעמדת הסמכות ביחס לתלמידים אחרים.
הערכה והשפעה > הסיבות לפופולריות השיטה ולאיבוד זוהרה

סיבות שונות ניתנו לפופולריות שהשיגו בתי הספר המוניטוריאליים. היו שהסבירו את הפופולריות של השיטה בעלות הנמוכה של בית הספר המוניטוריאלי. היו שציינו את העובדה שבתי הספר המוניטוריאליים הוצעו כאמצעי חינוכי להמונים בתקופה שבה המעמדות הגבוהים באנגליה ובמקומות אחרים הביעו חשש ממהפכות דוגמת המהפכה הצרפתית וחפשו אמצעי לחינוך ההמונים כדי להקטין את הסיכויים שיישאב לפעילות מהפכנית. כן היו שייחסו את הפופולריות של בתי הספר המוניטוריאליים לדמיון שלהם לבתי החרושת לייצור המוני שנחשבו אז לשיא הקדמה. אך היו גם שטענו שהתפשטותם של בתי הספר המוניטוריאליים הייתה מקרית ונבעה מיכולות השיווק של לנקסטר.
גם לנפילת בתי הספר המוניטוריאליים נתנו הסברים שונים. היו שייחסו את נפילתם לכך שהיו חילוניים ועל כן עוררו נגדם הן את הכנסייה הקתולית בצרפת והן את הכנסייה האנגליקנית באנגליה. היו שציינו דו"ח של ועדת חקירה מלכותית בבריטניה בשנות הארבעים של המאה התשע-עשרה שמצאה כי ההוראה בבתי-ספר מוניטוריאליים אינה יעילה בלימוד ואינה משיגה מטרות משמעתיות.
הערות שוליים

1 2  אנציקלופדיה חינוכית, כרך ד', תולדות החינוך, עמודים 469-470
1 2 3 4 5  David Wardle, English popular education 1780-1970, CUP Archive, 1970, pages 86-87
↑  Henry Barnard, National education in Europe, Case, Tiffany, 1854, page 20
1 2  John Griscom, Monitorial instruction: An address, M. Day, 1825, pages 14-15
↑  John Griscom, Monitorial instruction: An address, M. Day, 1825, page 16
1 2  John Griscom, Monitorial instruction: An address, M. Day, 1825, pages 30-31
1 2  Paul A. Olson, The Kingdom of Science: Literary Utopianism and British Education, 1612-1870, page 177
↑  John Griscom, Monitorial instruction: An address, M. Day, 1825, page 33-36
↑  American Annals of Education, 1936, page 437-438
↑  Boston Female Monitorial School, worldcat
↑  John Griscom, Monitorial instruction: An address, M. Day, 1825, pages 16-27
1 2  Nanette Whitbread, The evolution of the nursery-infant school, Routledge, 1972, page 5-6
↑  Paul A. Olson, The Kingdom of Science: Literary Utopianism and British Education, 1612-1870, pages 175-176
↑  John Griscom, Monitorial instruction: An address, M. Day, 1825, page 29
↑  ראו דוגמאות רבות ב-John Griscom, Monitorial instruction: An address, M. Day, 1825
↑  Henry Barnard, School architecture, A. S.  Barnes,1848, pages 81-82
↑  James Currie,The principles and practice of common-school education, W. Stewart, 1861, page 164
↑  John Griscom, Monitorial instruction: An address, M. Day, 1825, pages 18-19
1 2  Stephen J. Ball, Foucault and education, Taylor & Francis, 1990, page 58-60
↑  A Thomas Pfau, Wordsworth's Profession: Form, Class, and the Logic of Early Romantic Cultural Production, 154-155
↑  American Annals of Education, 1936, page 435
↑  American Annals of Education, 1936, page 436
1 2  James Currie, The principles and practice of common-school education, W. Stewart, 1861, pages 157-158
↑  monitorial system, Encyclopedia Britanica
1 2  Norman Lederer. "Joseph Lancaster and the Monitorial School Movement: A Documentary History (review)." Quaker History 64.2 (1975): 128-129.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543688205171  LCCN: sh85086859 
סידור בית ספר מוניטוריאלי לפי דגם לנקסטר. בכל שורה יושבת קבוצה שלומדת חומר אחר. לאורך הקירות יש חצאי עיגול בהם עומדים התלמידים סביב לוח לקבלת הנחיה.
סידור בית ספר מוניטוריאלי לפי דגם מעורב המושפע משיטתו של בל. כל קבוצה של תלמידים מסודרת בצורת "ח" סביב המדריך שלה והמורה צופה על כל התלמידים משולחנו בקדמת הכיתה
בית הכנסת בביאלה

| --- | --- |

בית הכנסת בביאלה בסביבות שנת 1900
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  ביילסקו-ביאלה 
 מדינה:  פולין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1889
 תאריך פתיחה רשמי:  1889 
 תאריך פירוק:  14 בספטמבר 1939 
 אדריכל:  קרל קורן 
 קואורדינטות:  49°49′19″N 19°03′36″E﻿ / ﻿49.822°N 19.06°E﻿ / 49.822; 19.06
  (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיבית הכנסת בביאלה(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיבית הכנסת בביאלה(למפת פרובינציית שלזיה רגילה) קטוביץ צ'נסטוחובה סוסנוביץ גליביצה ביילסקו ביאלה  לודז' שוו. אופולה פולין קטן צ'כיה סלובקיהבית הכנסת בביאלה(למפת פרובינציית שלזיה מוגדלת) קטוביץ צ'נסטוחובה סוסנוביץ גליביצה ביילסקו ביאלה  לודז' שוויינטו. אופולה פולין קטן צ'כיה סלובקיהבית הכנסת בביאלה
 
בית הכנסת בביאלה היה בית הכנסת של ביאלה (כיום חלק מהאיחוד ביילסקו-ביאלה) שבווייוודת שלזיה הפולנית. בית הכנסת שהיה ממוקם ברחוב קרקובסקה בעיר, על הדרך המוליכה לעיר קרקוב, חרב בשואה.
היסטוריה

מבנה בית הכנסת הוקם ב-1889 לפי תוכניותיו של האדריכל קרל קורן  מביילסקו, שבנה גם את בית הכנסת הגדול של ביילסקו.
ב-14 בספטמבר 1939 נהרס בית הכנסת בידי כוחות גרמניה הנאצית שפלשו לפולין.
בילי רוז

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1899 הברונקס, ארצות הברית 
 פטירה:  10 בפברואר 1966 (בגיל 66) מונטיגו ביי, ג'מייקה 
 שם לידה:  William Samuel Rosenberg 
 שם במה:  Billy Rose 
 מקום קבורה:  בית הקברות וסטצ'סטר הילס 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  פאני ברייס (8 בפברואר 1929–27 באוקטובר 1938) Doris Warner (מרץ 1964–?) Joyce Mathews (2 ביולי 1956–23 ביולי 1959) אלינור הולם (1939–1954) Joyce Mathews (29 בדצמבר 1961–10 בפברואר 1964) 
 פרופיל ב-IMDb
 
בילי רוז ודוד בן-גוריון, 1960
ויליאם "בילי" רוז (באנגלית: William "Billy" Rose;‏ 6 בספטמבר 1899 - 10 בפברואר 1966) היה אמרגן, פזמונאי ואספן אמנות יהודי-אמריקאי. אוסף הפסלים שלו היווה את בסיסו של גן הפסלים במוזיאון ישראל, הנקרא על שמו. בין המופעים שארגן נמנים "ג'מבו", שילוב של מחזמר וקרקס, "Billy Rose's Aquacade", מופע ששילב שחייה צורנית רבת-משתתפים עם מוזיקה חיה ו"כרמן ג'ונס", מחזמר ברודוויי המבוסס על האופרה "כרמן" מאת ביזה, עם משתתפים אפרו-אמריקאים בלבד.
תולדות חייו

רוז נולד בניו יורק בשם ויליאם סמואל רוזנברג. לאחר לימודיו היה מזכירו של ברנרד ברוך, יועצו של הנשיא וילסון וחבר מועצת התעשיות המלחמתית (War Industries Board) בזמן מלחמת העולם הראשונה.
באותה עת כתב מספר שירים, בהם "Me and My Shadow" ו-"It's Only a Paper Moon" (עם יפ הרבורג). ב-1934 פתח בפינת רחוב 52 וברודוויי מועדון הופעות בשם "The Billy Rose Music Hall", בו הופיעה תזמורתו של בני גודמן. ב-1935 הפיק את המופע "ג'מבו", ששילב מחזמר עלילתי (על מנהל קרקס) והופעות קרקס. את המוזיקה החיה ב"ג'מבו" ניגנה תזמורתו של פול וייטמן.
במהלך היריד "Great Lakes Exposition" שהתקיים בקליבלנד, אוהיו בקיצי השנים 1936 ו-1937 פיתח את מופע המים "Billy Rose's Aquacade" בו השתתפו, בין היתר, אלינור הולם (עמה התחתן), ג'וני וייסמילר ואסתר ויליאמס. בשנת 1939 הוזמן המופע לתערוכה העולמית של ניו יורק.
ב-1938 פתח את מועדון "פרסת הזהב", במרתף מלון פרמאונט בכיכר טיימס. המועדון פעל עד 1951. כוראוגרף הבית היה ג'ין קלי.
ב-1943 עיבד את האופרה כרמן של ביזה למחזמר המתרחש בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ובהשתתפות שחקנים, זמרים ורקדנים אפרו-אמריקאים בלבד. את המוזיקה עיבד רוברט ראסל בנט ואת הליברית שכתב אוסקר המרשטיין.
ב-1944 רכש ושיקם את תיאטרון זיגפלד המוזנח והעלה בו את מחזות הזמר "גברים מעדיפים בלונדיניות" (1949), העלאה מחודשת של "Of Thee I Sing" של ג'ורג' ואיירה גרשווין (1951), "אנטוניוס וקלאופטרה" (עם לורנס אוליבייה וויוויאן לי, 1952), פורגי ובס (עם לאונטין פרייס, 1953) ו"אניה" (1965).
ב-1946 הוציא לאור את ספרו האוטוביוגרפי "Wine, Women and Words" (יין, נשים ומילים), את ציור הכריכה אייר האמן סלבדור דאלי. בעקבות פרסום הספר הופיע רוז על שער הטיים מגזין ב-2 ביוני 1947.
רוז אסף אמנות פלסטית ובאוספו יצירות מאת רובנס, טיציאן, אמברוזיוס הולביין (אחיו של הנס הולביין), ואן דייק, מודיליאני ואחרים. אוסף הפיסול המודרני שלו כלל יצירות מאת הנרי מור, דייוויד סמית, פבלו פיקאסו, אוגוסט רודן, לין צ'דוויק, איסמו נוגוצ'י (שעיצב את גן הפסלים במוזיאון ישראל) ואחרים.
חיים אישיים

ב-1929 נשא לאשה את השחקנית פאני ברייס, כוכבת מופעי הרביו שהפיק, "Sweet and Low" ו-"Crazy Quilt", ממנה התגרש ב-1938.
ב-1939 נשא לאשה את השחיינית-שחקנית במופע Billy Rose's Aquacade, אלינור הולם, ממנה התגרש ב-1954.
ב-1954 נשא לאשה את השחקנית ג'ואן מת'יוס, ממנה התגרש ב-1959, השניים נישאו בשנית ב-1961 והתגרשו בשנית ב-1964.
ב-1964 נשא לאשה את דוריס וידור, אשתו-לשעבר של האמרגן קינג וידור.
במותו הותיר הון בסך 42 מיליון דולר שהוקדש כולו לקרן על שמו.
ראו גם

גן האמנות ע"ש בילי רוז
לקריאה נוספת

Billy Rose, Wine, Women and Words, Simon and Schuster, 1946 אוטוביוגרפיה
הערות שוליים

↑  אוסף בילי רוז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297820705171  PLWABN: 9810531372605606  BIBSYS: 3053586  BNE: XX1050131  BnF: cb14843075j (data)  GND: 13027237X  ISNI: 0000 0000 8371 5570  LCCN: n82245406  LNB: 000115497  MusicBrainz: 7cf92ae7-264e-45a6-aa22-d6f3118eb0e4  NDL: 001155319  NKC: mzk2010585696  NLA: 35766459  NLG: 212396  NLK: KAC2018M9628  NTA: 114488533  SNAC: w6cr613v  Trove: 1077795  VIAF: 34723324   WorldCat (עם VIAF): 34723324
ברנרדינו מסיינה

| --- | --- |

ציור של ברנרדינו מסביבות 1450
 לידה:  8 בספטמבר 1380  מסה מריטימה, הרפובליקה של סיינה
 פטירה:  20 במאי 1444 (בגיל 63) כתר אראגון ל'אקווילה, ממלכת נאפולי
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית
 חג:  20 במאי
 פטרון של:  איטליה; אנשי יחסי ציבור; אנשי תקשורת; בעיות בחזה; בעיות בריאות; בעיות נשימה; הדיוקסיה של סן ברנרדינו (קליפורניה); המכורים להימורים; טרביניאנו רומנו; ל'אקווילה (איטליה); ענף הפרסום והעובדים בענף; צרידות;
ברנרדינו מסיינה (באיטלקית: Bernardino da Siena; ‏8 בספטמבר 1380 - 20 במאי 1444) הוא קדוש נוצרי. ברנרדינו היה כומר, מטיף ומיסיונר פרנציסקני איטלקי. הוא נחשב לגדול המטיפים של תקופתו.
ברנרדינו הטיף נגד כישופים, הימורים, הלוואה בריבית, רצח תינוקות, נגד הומוסקסואליות, צוענים ויהודים.
ברנרדינו נולד במסה מריטימה בטוסקנה (שהייתה אז שייכת לסיינה) למשפחת האצולה אלביצסקי (Albizeschi). אביו היה מושל העיר, אך הוא התייתם בגיל שש וגודל על ידי דודתו, שהייתה אדוקה בדתה. לאחר שסיים את לימודיו, הוא החל ללמוד משפטים בסיינה ועבד עם החולים בבית החולים סנטה מריה דלה סקלה. הוא עבד בבית החולים בזמן התפרצות מגפת הדבר ב-1400 וקרא לאחרים לעבוד שם. מסירות זו כמעט עלתה לו בחייו, לאחר שהוא עצמו נדבק במחלה. הוא הצטרף למסדר הפרנציסקני, אך נכון לעקרונותיו, סירב לקבל תואר של בישוף והמשיך להטיף ככומר פשוט, תוך שימוש בתמונות להבהרת מסריו.
גלריה

Sancti Bernardini Senensis Opera omnia, 1745
ברנרדינו מסיינה מרפא ילדה, מאת פייטרו פרוג'ינו
ברנרדינו מחזיר לחיים איש שנמצא תחת עץ בדרך לורונה מאת פינטוריקיו
ברנרדינו מופיע לאחר מותו ומשחרר אסיר מאת פינטוריקיו
ברנרדינו מחייה תינוק שנולד ללא סימן חיים
ברנרדינו מרפא את ניקולא די לורנצו דה פרטו שהותקף על ידי שור
סנט ברנרדינו מחזיר ראייה לאדם עיוור מאת פייטרו פרוג'ינו
הערות שוליים

↑  CNA, St. Bernardine of Siena, 'Apostle of Italy,' celebrated May 20, Catholic News Agency (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258681105171  PLWABN: 9810593885305606  BIBSYS: 1075266  BNE: XX1050950  BnF: cb12171062v (data)  CANTIC: a10637114  CiNii: DA06126668  GND: 11850987X  ICCU: CFIV094244  ISNI: 0000 0001 2120 9071  LCCN: n50008546  NKC: ola2002153941  NLA: 36053957  NTA: 071562095  RERO: 02-A000018954  SELIBR: 178039  SNAC: w6n30179  SUDOC: 030255503  Trove: 1203023  ULAN: 500339235  VcBA: 495/21549  VIAF: 12349035   WorldCat (עם VIAF): 12349035 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קדושים נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית סטורמונט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 מיקום:  בלפסט 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  ראלף נוט 
 קואורדינטות:  54°36′06″N 5°49′56″W﻿ / ﻿54.6018°N 5.8323°W﻿ / 54.6018; -5.8323
  (למפת צפון אירלנד מוגדלת) בלפסט דרי קרייגבון באלמינה ניורי אירלנדבית סטורמונט(למפת צפון אירלנד רגילה) בלפסט דרי קרייגבון באלמינה ניורי אירלנדבית סטורמונט
 
בית סטורמונט (באנגלית: Stormont House) שימש כבית המגורים הרשמי של יושב ראש בית הנבחרים של צפון אירלנד בין השנים 1921–1972.
היסטוריה

המבנה תוכנן על ידי האדריכל ראלף נוט הידוע בתכנון מבנה בניין המחוז שבלונדון.
במרבית השנים שבין 1921 - 1972 התגוררו במבנה בפועל ראשי הממשלה של צפון אירלנד שהעדיפו להתגורר בבניין זה על פני המגורים הרשמיים - טירת סטורמונט (ששימשה בעיקר את בני בית המלוכה בבקרם בצפון אירלנד). יושבי הראש של בית הנבחרים העדיפו להתגורר במעונותיהם הפרטיים על פני בית המגורים הרשמי.
בית הכנסת בגבעת דוליס

| --- | --- |

בית הכנסת בגבעת דוליס, 2015
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  לונדון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1933
 תאריך פתיחה רשמי:  1933 
 אדריכל:  אוון ויליאמס 
 קואורדינטות:  51°33′31″N 0°13′56″W﻿ / ﻿51.5587°N 0.2323°W﻿ / 51.5587; -0.2323
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסבית הכנסת בגבעת דוליס(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסבית הכנסת בגבעת דוליס(למפת בארנט רגילה) בית הכנסת בגבעת דוליס(למפת בארנט מוגדלת) בית הכנסת בגבעת דוליס
 
בית הכנסת של גבעת דוליס (באנגלית: Dollis Hill Synagogue) הוא בית כנסת יהודי אורתודוקסי לשעבר בגבעת דוליס, בלונדון.
היסטוריה

הקהילה התכנסה לראשונה בראשית המאה העשרים, לאחר עלייה בהגירה היהודית מאירופה ללונדון. הקהילה נפגשה לראשונה בבית פרטי, ולאחר מכן החלה לשכור אולמות של ישיבות בעקבות ריבוי המתפללים. בית הכנסת המקורי נבנה בשנת 1933 תמורת 1,400 לירות שטרלינג, אך הבית הכנסת היה קטן מדי ובפברואר 1937 החלה בנייתו של בניין גדול יותר.
בית הכנסת עוצב על ידי אוון ויליאמס, ששימש גם כאדריכל וגם כמהנדס בפרויקט, מבנה הבטון בן שתי הקומות תוכנן להכיל 324 גברים במפלס הקרקע ו-316 נשים בעזרת הנשים. תכנון בית הכנסת הציג שני דפוסי חלונות יוצאי דופן שנועדו להצביע על סמליות דתית יהודית: משושה, שוויליאמס התכוון להציע את מגן דוד, וקשת הפוכה, בהשראת צורת המנורה. למרות שהבניין הוקדש בשנת 1938 כחלק מק"ק כנסת ישראל,[דרושה הבהרה] הקהילה הביעה מורת רוח מהמבנה המוגמר וויליאמס החזיר חלק מדמי התכנון שלו לנוכח חוסר שביעות רצון זה.
בינואר 1947 היה בית הכנסת אחד מכמה בתי כנסת בלונדון שהושחתו בתגובה לליל ההלקאות שבו הלקו לוחמי אצ"ל חיילים בריטים בארץ ישראל המנדטורית. ספרי קודש נהרסו על ידי קהל מתלהם וכתובות גרפיטי הנושאות את המסר "אתם מלקים, אנחנו שורפים" רוססו על הקיר.
ביוני 1993 בית הכנסת היה אחת משבע הקהילות הבריטיות שנקראו על ידי ק"ק כנסת ישראל כעל "גירעונות כרוניים".[דרושה הבהרה] בתקופה זו מספר חברי הקהילה ירד ל-300 משפחות, כאשר מחצית מהקהילה מעל גיל 70. בפברואר 1995 נמכר הבניין למארגני בית הספר היסודי אביגדור הירש של רשת תורה תמימה. קהילת בית הכנסת העבירה את התפילות לבניין קטן יותר. לאחר מכן התפילות חזרו להתקיים בבניין בית הכנסת המקורי, שהפך לאולם בית הספר. ב-2011, ובעקבות שנים רבות של המשך הירידה במספר המתפללים, מנתה הקהילה כ-130 חברים, בעיקר מעל גיל 70, שבמקרים רבים כבר לא גרו קרוב לבית הכנסת; והקהילה, שכבר זמן מה לא קיימה תפילות מלבד בשבתות ובחגים, מצאה עצמה לא מסוגלת לגייס מניין קבוע. ביולי 2011 התקבלה ההחלטה לפרק את הקהילה באופן רשמי.
הבניין הוא כעת חלק מבית הספר היסודי "תורה תמימה".
הערות שוליים

↑  “Synagogues of Europe: Architecture, History, Meaning” by Carol Herselle Krinsky, Google Books
↑  “Britain Says Funds of U.S. Abet Terror,” New York Times, January 6, 1947 (fee required for access)
↑  American Jewish Year Book 1996, page 248
↑  Jewish Chronicle, London, 15 July 2011 p. C2
בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה

| --- | --- |

 אוניברסיטה ציבורית
 תקופת הפעילות:  23 בינואר 1975 – הווה (49 שנים) 
 מייסדים:  לוסיאן פבר 
 בעלי תפקידים
 סגל:  750 
 סטודנטים
 :  2,613 (נכון ל־2023) 
 מיקום
 מיקום:  8 cours des Humanités, 93322 Aubervilliers Cedex 
 מדינה:  צרפת צרפת
 קואורדינטות:  48°50′10″N 2°22′19″E﻿ / ﻿48.83607°N 2.37205°E﻿ / 48.83607; 2.37205
 www.ehess.fr
  (למפת פריז מוגדלת) בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה(למפת פריז רגילה) בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה
 
בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (בצרפתית: École des hautes études en sciences sociales או בקיצור EHESS) הוא מוסד צרפתי למחקר והשכלה גבוהה, Grands établissements (מוסדות מחקר ציבוריים יוקרתיים). משימתו היא מחקר ושימוש מעשי במחקרים בתחום מדעי החברה. המוסד כולל גם תחומים במדעי הטבע ובמדעי החיים. המוסד ממוקם במרכז פריז (הרובע השישי של פריז), על אף שכמה ממרכזי וקבוצות המחקר שלו ממוקמים במרסיי, ליון וטולוז.
מייסדי בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה היו חברי Paris Universitas (איגוד של שמונה אוניברסיטאות פריזאיות).
סקירה כללית

במקור היה בית הספר חלק מהאֵקוֹל פְּרָאטִיק דֶה אוֹטְז אֵטִיד (École Pratique des Hautes Études;‏ EPHE), ושימש כאגף השישי שלו: מדעי הכלכלה והחברה. ה-EHESS זכה לאוטונומיה כמוסד חינוכי להשכלה גבוהה ב-23 בפברואר 1975. יצירת ענף המוקדש לחקר מדע החברה בתוך ה-EPHE זכתה לתמיכתם של מספר יזמים מקרן רוקפלר שהחלו בכך בשנות העשרים. לאחר מלחמת העולם השנייה, קרן רוקפלר השקיעה כספים נוספים במטרה ליצור מוסד מחקר סוציולוגי שאינו מרקסיסטי. לכן, האגף השישי נוצר ב-1947, ולוסיאן פבר שהיה מושפע מג'ורג' גורביץ עמד בראשו. מעט לאחר יצירתו (1947), האגף השישי, שכונה לאחר מכן EHESS, נעשה אחד מהמעצבים רבי ההשפעה ביותר של מתודולוגיות מחקריות עכשוויות בהיסטוריוגרפיה, מדעי הסביבה ומדעי החברה, הודות לתרומתם של מלומדים בולטים כמו פרנאן ברודל, ז'אק לה גוף או פרנסואה פירה. ברודל ירש את פברה בשנת 1962 והתרכז בהקמתן של קבוצות מחקר מגוונות שמקום מושבן הנוכחי הוא בשדרת רַסְפָּיְי, באופן חלקי היה זה הודות לתמיכתה של קרן פורד.
כיום, בית הספר הוא אחד ממוסדות ה-Grands établissements היוקרתיים ביותר בצרפת. הוא מתפקד כמוסד מחקר והוראה אשר מעניק לבוגריו תארים. הוא מציע תוכניות ברמה גבוהה לסטודנטים לתארים מתקדמים מתוך כוונה להכשירם לקריירת מחקר. למוסד יש תוכניות לתואר שני ותוכניות דוקטורט. תחומי ההתמחות העיקריים הם: היסטוריה, בלשנות, פילוסופיה, פילולוגיה, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, כלכלה, מדעים קוגניטיביים, דמוגרפיה, גאוגרפיה, ארכאולוגיה, משפטים, ומתמטיקה, אם כי המוסד מתמקד במחקר בינתחומי בתוך מקצועות אלה. ה-EHESS משמש כיום כאכסניה ללמעלה משמונים מרכזי מחקר (ביניהם מספר יחידות מחקר משותפות עם המרכז הלאומי למחקר מדעי) ו-22 תוכניות דוקטורט, או 13 שבהן נערכת שותפות עם אוניברסיטאות וגראן אקול צרפתיים אחרים.
מספר חברי סגל ידועים בעבר ובהווה

פייר אדו
רולאן בארת
פייר בורדייה
פרנאן ברודל
ז'אק דרידה
פייר וידאל-נאקה
ז'אן טירול
ז'אק לאקאן
ז'אק לה גוף
עמנואל לה רואה לדורי
אדגר מורן
לוסיאן פבר
תומא פיקטי
פרנסואה פירה
מילן קונדרה
מנואל קסטלס
פרננדו אנריקה קרדוזו
בית הכנסת באפרניי

בית הכנסת באפרניי
בית הכנסת באפרניי שוכן בשדרות בולברד דה לה מוט 11, (boulevard de la Motte) בעיר אפרניי (אנ') במחוז מארן (אנ') שבחבל שמפן ארדן הצרפתית. המבנה רשום כמבנה היסטורי מאז מאי 2004.
קהילה יהודית

בימי הביניים הייתה בעיר קהילה יהודית חשובה. במרכז העיר עדיין קיים רחוב שמכונה "רחוב היהודים". בטרם מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית קטנה שהושמדה בשואה. כיום מונה הקהילה כ-12 משפחות ובית הכנסת נמצא בשימוש לעיתים רחוקות. מחוץ לעיר שוכן בית עלמין יהודי שנבנה בשנת 1860. ב-25 בינואר 2009 נמצאו ציורי צלבי קרס על שער בית העלמין.
בית הכנסת

בית הכנסת הוקם בשנות 90–1889 בידי האדריכל הנרי קלואה, והוא החליף את בית הכנסת שנוסד ב-1865. המבנה שוקם לאחר שניזוק קשות בהפצצה בשנת 1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה. על הגמלון בחזית הנאו-ביזנטי ועל הגמלון בצד הדרומי מותקנים חלונות שושנה, שמופיע בהם מגן דוד. בית הכנסת נחנך בספטמבר 1890.
חלון השושנה של בית הכנסת
בית סימה (ולדיווסטוק)

| --- | --- |
חזית הבניין, 2015
חזית הבניין, 2015
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, סימן נוף 
 מיקום:  ולדיווסטוק 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1917
 תאריך פתיחה רשמי:  1917 
 קואורדינטות:  43°07′21″N 131°53′08″E﻿ / ﻿43.1225°N 131.88555555556°E﻿ / 43.1225; 131.88555555556
 beitsima.ru
 he
 
שבר חזית בית הכנסת לפני השיקום
בית הכנסת בית סימה (ברוסית: Владивостокская синагога) הוא מרכז החיים הדתיים של הקהילה היהודית בוולדיווסטוק. זהו בית הכנסת היחיד בפרימוריה והעתיק מבין הקיימים במזרח הרחוק של רוסיה.
המבנה ממוקם במרכז ההיסטורי של ולדיווסטוק, ברחוב החייל קומארוב. במשך יותר מ-70 שנה היה בניין בית הכנסת בבעלות המדינה. עם החזרת הבניין לקהילה היהודית בשנת 2005, שוב התחדש השירות בבית הכנסת, לאחר התיקון והשיפוץ נקרא בית הכנסת "בית סימה".