stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גמר גביע אירופה לאלופות 1985
אסון הייזל

משחק הגמר נקבע להיערך באצטדיון הייזל שבבריסל. ליברפול התנגדה לקיום המשחק באצטדיון עקב מצבו הרעוע של האצטדיון ועקב ההחלטה ליצור אזור נייטרלי לטובת האוהדים הבלגים.
על אף התנגדותה, המתקן אושר כאצטדיון המארח למשחק הגמר. אזור החיץ, שתוכנן להיות נייטרלי, היה בפועל תפוס ברובו על ידי אוהדי יובנטוס, רבים מהם מהקהילה האיטלקית בעיר. אזור Z הנייטרלי היה ממוקם בסמוך ליציע X שהוקצה לאוהדי ליברפול. ההפרדה בין מחנות האוהדים, שביניהם החלו קטטות כבר בשעות הבוקר של משחק הגמר, הסתכמה בגדר ברזל.
כשעה לפני פתיחת המשחק החלו זריקות אבנים בין מחנות האוהדים מעל לגדר ההפרדה, כשמצבו הרעוע של האצטדיון אפשר שבירת אבנים מהמבנה. זמן קצר לאחר מכן, פרצו אוהדי ליברפול את הגדר ליציע Z, מה שגרם לבהלה ולנסיגה של האוהדים האיטלקים. בעקבות הלחץ שנוצר על החומה ההיקפית באצטדיון ובשל סירובם של השוטרים לפתוח את השערים אל כר הדשא ובכך להקל על הלחץ ביציעים, קרסה החומה ההיקפית. בעקבות האירועים נהרגו 39 אוהדים וכ-600 נפצעו.
כתגובה לאירועים הטרגיים, החלה התפרעות ביציעי אוהדי יובנטוס בצד השני של המגרש. הם ניסו להתקדם לכיוון המגרש כדי להתעמת עם אוהדי ליברפול, אך נעצרו על ידי המשטרה. האירועים האלימים נמשכו גם בזמן המשחק עצמו. פתיחת המשחק עוכבה במעל לשעה, אך התקבלה החלטה כי הוא ייערך מתוך חשש כי ביטולו יביא לאירועי אלימות נוספים.
סיכום המשחק

יובנטוס הגיעה למשחק בשיאה של תקופת הזוהר תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני. היא הציגה סגל מרשים בכיכובם של מישל פלאטיני ופאולו רוסי, והגיעה לגמר עונה לאחר שזכתה בתואר אירופי אחר, גביע אירופה למחזיקות גביע. מנגד, ליברפול של המאמן ג'ו פייגן הגיעה כאלופת אירופה המכהנת, בתקופה בה הקבוצות האנגליות שלטו במפעל גביע אירופה וזכו בשבעה מתוך שמונה הגביעים האחרונים.
כבר בדקה השנייה יצא מהמשחק בלמה של ליברפול, מארק לורנסון, בעקבות פציעה חוזרת בכתף, ובמקומו נכנס גארי גילספי. בדקה ה-30 של המשחק הגיעה ההזדמנות הממשית הראשונה של יובנטוס במשחק, כשאנטוניו קבריני פרץ מאגף שמאל ובעט לעבר השער, אך ברוס גרובלאר עצר את הכדור. ליברפול יצאה להתקפה מתפרצת מן העבר השני, כשרוני וולן הקפיץ את הכדור לעברו של ג'ון וורק, אך האחרון נעצר על ידי סטפאנו טאקוני.
עם פתיחת המחצית השנייה נאלצה ליברפול לבצע חילוף שני, לאחר שפול וולש נפצע בשרירי הבטן כשניסה להגיע למסירה של פיל ניל, והוחלף על ידי קרייג ג'ונסטון. יובנטוס החלה לשלוט יותר ויותר בקצב המשחק, ובדקה ה-56 זכתה בפנדל. זביגנייב בונייק יצא להתקפה מהירה, עד שהוכשל מאחור על ידי גילספי. השופט השווייצרי היה רחוק כ-23 מטרים ממקום האירוע ולא הבחין כי העבירה בוצעה מחוץ לרחבה, וכי היה מקום לפסוק על כדור חופשי בלבד. מישל פלאטיני בעט מדויק והכניע את גרובלאר, 0–1 ליובנטוס.
ליברפול השתלטה על המשחק וחיפשה את שער השוויון, אך לא הצליחה לתרגם את מצבי ההבקעה לכדי שער. יובנטוס שמרה על היתרון עד לסיום וזכתה לראשונה בתולדותיה בגביע אירופה לאלופות. הזכייה בתואר הפכה אותה לקבוצה הראשונה בהיסטוריה שזכתה בכל שלושת התארים האירופים הגדולים - גביע אירופה לאלופות, גביע אירופה למחזיקות וגביע אופ"א.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 29 במאי 1985 | איטליה יובנטוס | 1–0 | אנגליה ליברפול | אצטדיון הייזל, בריסל, בלגיה צופים: 58,000 שיפוט: שווייץ אנדרה דיינה |
| 29 במאי 1985 | מישל פלאטיני  58' (פ) | (סיקור) |  | אצטדיון הייזל, בריסל, בלגיה צופים: 58,000 שיפוט: שווייץ אנדרה דיינה |
סיכום המשחק > הרכבי הקבוצות

| --- | --- |
              יובנטוס :               ליברפול
בעקבות המשחק

על אף שמשחק הגמר, מבחינה מקצועית, התעלה לרמת כדורגל גבוהה, עיקר הדיון סביבו נגע באירועים הטרגיים טרם פתיחתו. אופ"א הטילה את האשמה באופן בלעדי על אוהדי ליברפול. ראש ממשלת בריטניה דאז, הגברת מרגרט תאצ'ר, קראה להתאחדות הכדורגל האנגלית למשוך את הקבוצות האנגליות מהמפעלים האירופים, ויומיים אחר כך התקבלה החלטתה של אופ"א לפסול את הקבוצות האנגליות לתקופת זמן בלתי מוגבלת.
ב-6 ביוני, הרחיבה פיפ"א את פסילת הקבוצות לכלל המשחקים הבינלאומיים, אך לאחר שבוע הוחלט שלא לכלול בחוק משחקי ידידות ואת משחקיה של נבחרת אנגליה. כמו כן, הוכנס תנאי כי כשתפוג תקופת הפסילה, ליברפול תמשיך לרצות שלוש שנות הרחקה נוספות.
בסופו של דבר, חזרו הקבוצות האנגליות להשתתף במפעלים האירופים כעבור חמש שנים, בעונת 1990/1991. ליברפול חזרה עונה אחר כך, ב-1991/1992, במסגרת גביע אופ"א.
תרשים האצטדיון בזמן האסון
גריון

| --- | --- |
סמל גריוןסמל גריון

מרכז העיירה
 מדינה:  שווייץ שווייץ
 קנטון:  וו (קנטון) וו
 מחוז:  אגל
 מושל:  ז'ילבר אנקס
 שפה רשמית:  צרפתית 
 שטח:  15.22 קמ"ר
 גובה:  1,114 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,332 (31 בדצמבר 2018)
  ‑ צפיפות:  90 נפש לקמ"ר (דצמבר 2016)
 קואורדינטות:  46°17′26″N 7°05′51″E﻿ / ﻿46.2906°N 7.0975°E﻿ / 46.2906; 7.0975 
 אזור זמן:  UTC +1
 האתר הרשמי
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת שווייץ מוגדלת) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.גריון(למפת שווייץ רגילה) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.גריון(למפת וו רגילה) לוזאן איוורדון-לה-בן מונטרה ניון ווהגריון(למפת וו מוגדלת) לוזאן איוורדון-לה-בן מונטרה ניון ווהגריון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גריון (בצרפתית: Gryon) היא עיירה במחוז אגל (Aigle) בקנטון וו במרחב רומנדי דובר הצרפתית בשווייץ.
העיירה נמצאת על רכס האלפים הברניים בגובה 1,110 מטר מעל פני הים, ומתגוררים בה 1,202 תושבים. יש בעיירה פעילות רבה בחורף, שכן היא חלק מאתר הסקי וילאר-גריון-דיאבלרה המאחד כ-270 קילומטר של מסלולי סקי וגלשני שלג (סנואובורד) בכל האזור.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
האזכור הראשון של העיירה בימי הביניים הוא בשנת 1189 תחת השם "גריאון" (Griuns).
גאוגרפיה

העיירה ממוקמת על רצועה צרה בגובה של 1,110 מ' בין קניון גריון (Gryonne) וקניון אוואנסון (Avançon). על הגבעה ממזרח לעיירה נמצאים הכפרים לה שו (Les Chaux) וברבולסה (La Barboleusaz). בצפון גובלת העיירה ביערות ושטחי המרעה האלפינים של טוויאן (Taveyanne). צדה המערבי גובל בעיירה בה.
גודל התחום המוניציפלי של גריון הוא 15.22 קמ"ר. מתוך שטח זה, 4.31 קמ"ר (28.3%) משמש למטרות חקלאיות, 7.96 קמ"ר (52.3%) מיוערים, 1.71 קמ"ר (11.2%) הם שטח בנוי (מבנים או כבישים), 0.07 קמר (0.5%) הם נהרות או אגמים ו-1.19 (7.8%) הם אדמה לא יצרנית.
דמוגרפיה

בעיירה מתגוררים (נכון לדצמבר 2012) 1,202 תושבים. במהלך 10 השנים האחרונות האוכלוסייה הידלדלה ב-15.2%. הסיבה העיקרית להידללות היא הגירה שלילית, אך גם מאזן הלידות והפטירות בעיירה שלילי.
87.6% מהאוכלוסייה הם דוברי צרפתית, 4% דוברי גרמנית, 3.2% דוברי אנגלית ו-19 אנשים דוברים איטלקית.
27% מהאוכלוסייה הם אזרחים זרים והשאר אזרחי שווייץ. 28.2% מהתושבים הם ילידי גריון, 31.2% הם ילידי קנטון וו, 17.1% הם ילידי אזורים אחרים בשווייץ ו-23.5% נולדו מחוץ לשווייץ.
תחבורה

דרך הגישה הראשית לכפר היא בכביש היוצא מהעיירה אולון ודרך וילאר-סור-אולון. קיימת דרך נוספת, צרה יותר, העולה מהעיירה בה (Bex).
ניתן להגיע לעיירה גם ברכבת על ידי החלפה לרכבת ה-TPC בתחנת בה (Bex), לקו BVB (בה-וילאר-בריטיי).
יהדות

בסוף מלחמת העולם השנייה הסתתר בכפר האדמו"ר מסאטמר ויהודים רבים משווייץ הגיעו לכפר לשהות שם או להיפגש עמו. כיום לא מתגוררים בכפר יהודים כלל.
הערות שוליים

↑  משרד הסטטיסטיקות השווייצרי (הקישור אינו פעיל, 2 במרץ 2020)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4278618-6  HDS: 002280  MusicBrainz: 7d20761d-1980-4c59-b9c5-5bc6706dc7ab
דיבין (מרג' עיון)

| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  א-נבטיה
 נפה:  מרג' עיון
 גובה:  650 מטרים
 קואורדינטות:  33°22′10″N 35°35′41″E﻿ / ﻿33.369444444444°N 35.594722222222°E﻿ / 33.369444444444; 35.594722222222 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןדיבין(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןדיבין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דיבּ֫ין (בערבית: دبين, בתעתיק מדויק: דבּין) הוא כפר לבנוני בנפת מרג' עיון במחוז א-נבטיה. הכפר שוכן מצפון ובצמוד למרג' עיון, בגובה 650 מטר מעל פני הים.
בשנת 2014 היו בכפר 2,135 בוגרים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
היסטוריה

בשנת 1838 ביקר במקום המיסיונר האמריקאי עלי סמית וציין במחקרו שתושבי דיבין היו מתואלים ונוצרים יוונים.
אתרים סמוכים

תל דיבין (Tell Dibbine): שוכן 3 קילומטר דרומית ליישוב. יש המזהים את התל עם שרידי העיר המקראית עיון, הנזכרת פעמיים בספר מלכים: ”וַיִּשְׁמַע בֶּן הֲדַד אֶל הַמֶּלֶךְ אָסָא וַיִּשְׁלַח אֶת שָׂרֵי הַחֲיָלִים אֲשֶׁר לוֹ עַל עָרֵי יִשְׂרָאֵל וַיַּךְ אֶת עִיּוֹן וְאֶת דָּן וְאֵת...”. וכן: ”בִּימֵי פֶּקַח מֶֽלֶךְ יִשְׂרָאֵ֗ל בָּא תִּגְלַ֣ת פִּלְאֶסֶר מֶ֣לֶךְ אַשּׁוּר וַיִּקַּ֣ח אֶת־עִיּוֹן וְאֶת...”.
בסיסי יוניפי"ל: כשני קילומטרים (בקו אווירי) צפונית מזרחית ליישוב נמצאים שני בסיסים של יוניפי"ל. הגדול שבהם נבנה על ידי כוח ספרדי שנפרס בגזרה ונקרא על שם מיגל דה סֶרוואנטס.
הערות שוליים

↑  معلومات عن بلدة دبين - Dibbine،, إعْرَفْ لبنان
↑  Robinson, E.; Smith, E, Biblical Researches in Palestine, Mount Sinai and Arabia Petraea: A Journal of Travels in the year 1838. Vol. 3., Crocker & Brewster, 1841, עמ' 137
↑  ספר מלכים א', פרק ט"ו, פסוק כ'
↑  ספר מלכים ב', פרק ט"ו, פסוק כ"ט
↑  Robinson, Edward; Smith, Eli, Biblical Researches in Palestine, Mount Sinai and Arabia Petraea: A Journal of Travels in the year 1838. Vol. 3. : ., Crocker & Brewster, 1841, עמ' 375
↑  אנציקלופדיה מקראית,  עיון, ביאליק, תש"י, עמ' כרך ו', 185-184
דיקדיק

| דיקדיק |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: צבאיים
שבט:: אנטילופות סבך
סוג:: דיקדיק
מינים
 Madoqua guentheri  Madoqua kirkii  Madoqua piacentinii  Madoqua saltiana
שם מדעי
 Madoqua ‏ויליאם אוגילבי, 1837

דיקדיק (שם מדעי: Madoqua) הוא סוג של אנטילופה קטנה, ממשפחת הצבאיים, המצוי באזורי סוואנה מישוריים במזרח אפריקה ובדרומה.
מאפיינים

לדיקדיק בוגר גובה כתפיים הנע בין 30 ל-40 סנטימטרים, כשאורך גופו 50–75 סנטימטרים ומשקלו נע בין 3 ל-5 קילוגרם. החוטם מוארך, והפרווה הרכה חומה-אפורה בפלג הגוף העליון, לבנה באזור הבטן וחומה-צהובה באזור הרגליים. הזכרים גדולים במידת-מה מהנקבות, ואחד ההבדלים החיצוניים בינם לבין הנקבות הוא זוג הקרניים הקטנות (3–7 סנטימטרים) והמשופעות לאחור שיש לזכרים, שלעיתים מכוסות בציצית שיער.
אוזניו ועינייו גדולות יחסית, וחושי השמיעה והראייה מחודדים מאוד. העיניים מוקפות בטבעת לבנה. הזנב קצר יחסית. הדיקדיק מסוגל לחיות גם באקלים חם במיוחד. כאשר הוא מבוהל או מפוחד הוא מפיק קול שריקה שמזכיר את הצליל "דיק-דיק", וזהו מקור שמו. השם המדעי, Madoqua, נגזר משמו האמהרי של הדיקדיק – medaqqwa.
בית הגידול המועדף על הדיקדיק הוא סוואנה עשירה בעשבים ובשיחים שיכולים לשמש לו למאכל. הוא מעדיף במיוחד עלווה רכה. בסוואנות המישוריות הדיקדיק חי לצד אוכלי עשב אחרים, דוגמת הג'ירף, הזברה ומינים שונים של אנטילופות. הדיקדיק מסוגל לחיות גם בסביבות שונות במקצת, דוגמת אזורים מיוערים או מסולעים, אבל הוא מעדיף לחיות באזורים בהם הצמחייה לא גבוהה דיה כדי להסתיר לו את הראייה ואפשרות התצפית על טורפים.
על פי רוב, הדיקדיקים חיים בזוגות או בקבוצות קטנות דומות. הדיקדיק הוא אוכל עשב, ותזונתו מתבססת על עלים, נבטים, גרגרים ופירות. הוא מקבל את הנוזלים הדרושים לו מהעלים שהוא אוכל, ולכן בדרך כלל אין לו צורך לשתות, אולם אם יש מקור מים זמין בקרבת מקום בדרך כלל הוא לא יהסס לשתות. כדי לחסוך באנרגיה ובנוזלים, הדיקדיק פעיל בעיקר בשעות החשיכה. ראשו המוארך מסייע לו לאכול את עלי השיטה הקוצנית וצמחים קוצניים אחרים מבלי להיפגע מהקוצים. הדיקדיק הוא בעל חיים ביישן מאוד, ובטבע קשה להבחין בו בשל ממדיו הקטנים ובשל צבעיו שדומים לצבע העשב שבסביבתו הוא חי. כאשר הדיקדיק מבחין בטורף או נבהל מדבר כלשהו, הוא מנסה להתחבא ולא לבלוט בשטח, או לחלופין לרוץ במהירות במסלול זיגזג שנועד להטעות טורפים, תוך כדי הפקת צליל דמוי "דיק-דיק" שמתריע על הסכנה. הדיקדיק יכול להגיע למהירות מרשימה של כ-40 קילומטרים לשעה, ובדרך כלל הוא מצליח להימלט ממרבית הטורפים.
הדיקדיק הוא בעל חיים מונוגמי החי בטריטוריה מוגדרת; את גבולות הטריטוריה שלו הוא מסמן בעזרת גללים והפרשת ריח מבלוטה מיוחדת. הזכרים הם אלה שמגנים על הטריטוריות. הריון הנקבה נפרס על פני כשישה חודשים, ובסופו נולד עופר יחיד ששוקל כ-1.5 קילוגרמים. הנקבה והזכר מטפלים בעופר יחד, ובדרך כלל הוא יישאר איתם עד הלידה הבאה. בדרך כלל מתבצעות 2 מחזורי הריון והמלטה בשנה. בדרך כלל אחד בסוף העונה הגשומה והשני בסוף עונת היובש. הדיקדיק מגיע לבגרות מינית בין גיל 6 ל-8 חודשים. בין טורפיו הטבעיים של הדיקדיק ניתן למנות את הפיתון, העיט, הקרקל, האריה, הנמר, הברדלס, הצבוע, כלב בר אפריקאי והתן יש ובבונים צדים עופרי דיקדיק.
הדיקדיק ניצוד עבור בשרו ופרוותו. בציד-חובבים הדיקדיק אינו פופולרי, משום שקריאותיו מזהירות בעלי-חיים אחרים וגורמות להם לברוח. רק אחד ממיני הדיקדיק, דיקדיק כסוף, מצוי בסכנת הכחדה. מין זה אנדמי לסומליה, ובשל המצב הפוליטי הקשה ששורר בה מצבה הנוכחי של אוכלוסייתו איננו ידוע לאשורו.
מיון

בסוג דיקדיק כלולים ארבעה מינים:
דיקדיק גינתר (Madoqua guentheri), המצוי בצפון קניה ואוגנדה, ובדרום אתיופיה וסומליה
דיקדיק קירקי (Madoqua kirkii), המצוי בדרום קניה וטנזניה, ובדרום-מערב אנגולה ונמיביה
דיקדיק כסוף (Madoqua piacentinii), המצוי בדרום סומליה
דיקדיק סולט (Madoqua saltiana), המצוי באריתריאה ובאזורים מסוימים באתיופיה ובסודאן
גלריה

תצלום תקריב של ראשו של דיקדיק
בגלל ממדיו וצבעיו לא קל להבחין בדיקדיק
דיקדיק
דיקדיק
נקבת דיקדיק בנמיביה
הערות שוליים

↑  Richard Estes, The safari companion, USA: Chelsea green publishing company, 1999, עמ' 46-47
| צבאיים |
| --- | --- | --- |
| אנטילופות ערבה | אנטילופות ערבה |  |
| צבי | צבי הנגב • צבי מצוי • צבי הודי • צבי קווייר • צבי רים • צבי ספיקי • צבי הזפק • צבי החול • צבי ארלנג'ר • צבי ערבי |    |
| צבי אמיתי | צבי תומסון • צבי מונגאלה • צבי אדום חזית • צבי הוגלין • צבי אדום |    |
| צבי דק-צוואר | צבי יחמורי • צבי גראנט • צבי סומרינג |    |
| צבי קלארק | צבי קלארק |    |
| צבי ג'ירפי | צבי ג'ירפי |    |
| אנטילופה הודית | אנטילופה הודית |    |
| דלגן | דלגן |    |
| צבי יעלי | צבי יעלי פרז'וואלסקי • צבי יעלי מונגולי • צבי יעלי טיבטי |    |
| סאיגות | סאיגות |    |
| סאיגה | סאיגה |    |
| אנטילופות סבך | אנטילופות סבך |    |
| אוריבי | אוריבי |    |
| צבי הסלעים | צבי הסלעים |    |
| אנטילופה ננסית | דלקרן המושק • אנטילופה מלכותית • אנטילופת בייטס |  |
| דיקדיק | דיקדיק גינתר • דיקדיק קירקי • דיקדיק כסוף • דיקדיק סולט |  |
| דוקרן | דוקרן הסטינבוק • דוקרן הכף • דוקרן שארפי |  |
| אנטילופת ביירה | אנטילופת ביירה |  |
דיקדיק כסוף

דיקדיק כסוף (שם מדעי: Madoqua piacentinii), הוא מין אנטילופה זעירה ונדירה בסוג דיקדיק שבשבט אנטילופות סבך האנדמית לקרן אפריקה. הדיקדיק הכסוף תואר מדעית לראשונה בשנת 1911 על ידי הלוטננט קולונל הבריטי ראלף אוולין דרייק-ברוקמן (1875–1952) שהיה חוקר טבע ומחבר מספר ספרי טבע, ביניהם, "היונקים של סומליה". היו הצעות בעבר שהדיקדיק הכסוף מהוות תת-מין של דיקדיק סולט, אולם טקסונומים רבים ראו בו מין נפרד וזוהי הדעה המקובלת כיום. זהו המין הקטן והנדיר בסוג דיקדיק, ובין האנטילופות הבודדות שהרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור שלהן.
מראה ואנטומיה

הדיקדיק הכסוף קטן באופן עקבי ממיני הדיקדיק האחרים: גובהו בכתפיים: 33-30 ס"מ, אורך ראשו וגופו: 50-45 ס"מ ומשקלו 2–3 ק"ג בלבד. מבנה גופו קומפקטי, צר ועגלגל, צווארו דק וארוך יחסית לגופו, וראשו משולש ובעל חרטום קצר. אוזניו גדולות יחסית לגופו ומשולשות בקצוות (אם כי קטנות יותר בהשוואה לדיקדיקים אחרים), וזנבו קצרצר מאוד (5-4 ס"מ). עיני הדיקדיק גדולות במיוחד וממוקמות בצידי ראשו, כשצבע הקשתית שלהן חום-כתום והאישונים גדולים מן הרגיל. הרגליים דקיקות וארוכות כמקלות, והן נתמכות על ידי פרסות עדינות וחדות.
הפרווה של הדיקדיק הכסוף רכה וקטיפתית, וצבעיה גורמים לדמיון רב בינו לבין הביירה המצויה בסומלילנד. המראה הכללי הוא של גוון כסף-מתכתי הנוטה להתכהות מעט באזור הגב והכתפיים - בדרך כלל עם גוונים של אפור-צפחה. הצוואר והגרון נוטים להיות בצבע אפרפר-כסף חיוור ובהיר מאוד. הרגליים בצבע חום בהיר אדמוני, והגחון ופנים הרגליים בצבע צהבהב קרמי או לבנבן. הברק הכסוף של הפרווה נובע מצבעי השערה: מרביתה בצבע בהיר להוציא קטע שחרחר באמצע והקצה אף הוא שחור. ראשו של הדיקדיק הכסוף ססגוני למדי: הלחיים בצבע כסף חיוור לעומת המצח והחרטום שצבעם אפור-כסוף כהה. בין העיניים יש כתם כתום-אדמדם שמשתרע לעיתים עד השפה, וקצה החוטם שחרחר. במרכז המצח ישנו כתם בצבע כתום-צהבהב עם קצוות שיער שחורות אשר ממוקם במקום בו אמורה להיות ציצת שיער שנעדרת לעיתים קרובות אצל מין זה. סביב העיניים יש טבעות לבנות דקות שפחות בולטות לעומת מינים אחרים, ומהחלק האחורי נמשך פס לבנבן עד לאוזן. השפתיים והסנטר בצבע לבנבן. האוזניים בצבע אפרפר-לבנבן בצד הפנימי וכתמתם בצד האחורי, ויש להן רצועה שחורה צרה בקצה.
תפוצה ואקולוגיה

הדיקדיק הכסוף הוא בעל חיים תת-אנדמי, כלומר, התפוצה שלו מוגבלת לאזור גאוגרפי מסוים (במקרה הזה: קרן אפריקה) הנמצא בשטחם של מספר ישויות מדיניות. טווח התפוצה הוודאי של המין הוא לאורך רצועת החוף המרכזית של סומליה על שפת האוקיינוס ההודי במחוזות: גלגודוד, מודוג ושאבלה דקסה (כמעט עד למוגדישו), כשהטווח לא משתרע יותר מ-10 ק"מ פנימה מקו החוף. משנת 2006 ואילך, תצפיות במדינת סומלי (אוגדן) שבדרום אתיופיה דיווחו על נוכחות של דיקדיקים כסופים באגן הניקוז של נהר שבלי וביובליו התחתונים, אולם טרם ניתן לקבוע בבירור האם הם נפוצים באוכלוסייה נפרדת שם או שמא הטווח של המין משתרע באופן רציף משם עד לחופי סומליה. בהנחה שהטווח הרציף, הדיקדיק מאכלס גם את המחוזות הסומלים בקול וחיראן.
בית הגידול של דיקדיק כסוף נמצא באזורים נמוכים מאוד בגובה של 100–200 מטר מעל פני הים, וכולל סבך צפוף הגדל לאורך מישור החוף הסומלי המרכזי שבו יש כתמים של קרקעות פוריות וחול תחת הרוח הימית העזה המשמשת כאמצעי קירור יעיל לדיקדיק. בחלק הדרום-מזרחי של אתיופיה, הדיקדיק הכסוף נמצא בארץ שיחים הכוללת סבך צפוף למחצה של שיחי המור (Commiphora; קומיפורה) ועצי שיטה וכן באגני ניקוז של נהרות או סוואנת שיחים דוקרנית. מגבלת הגובה העליון של הדיקדיק באתיופיה היא 1,000 מטר מעל פני הים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 100–250 מילימטר לשנה.
הדיקדיק הכסוף ניזון מגפנים, עלים של שיחים ועצים שונים, פירות, דשא ירוק, וצמחייה נמוכה אחרת הנמצאת סמוך לגובה הקרקע. טורפים גדולים, נדירים כיום בסומליה, ובין הטורפים הפוטנציאליים שלו באזור ניתן למנות סרוואל, קרקל, חתול בר, פיתון, תן וצבוע. אין שום מידע זמין על האקולוגיה שלו, וניתן להניח שאורח חייו דומה לדיקדיקים האחרים: פעיל יום, חי בזוגות למשך כל חייו, וטריטוריאלי. הנקבה תמליט פעמיים בשנה עופר יחיד, אשר ישהה יחד עם הוריו עד גיל 7 חודשים. תוחלת החיים בטבע נמוכה כנראה בדומה לדיקדיק סולט (4-3 שנים).
מצב

הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור של הדיקדיק הכסוף, בשל מחסור במשך שנים רבות בנתונים מטווח התפוצה הידוע שלו עקב המצב הפוליטי הרעוע בסומליה. היקף התפוצה שלו באתיופיה שבה התגלה לראשונה בשנת 2006, כמו גם צפיפות האוכלוסייה - אינה ידועה נכון להיום, וכן טרם ידוע האם טווח התפוצה בסומליה ובאתיופיה נפרד או מחובר. עקב כך, הדיקדיק הכסוף מסווג בינתיים כמין חסר נתונים (DD). מגמת האוכלוסייה שלו לעומת זאת, נמצאת בוודאות בירידה.
בית הגידול של הדיקדיק הכסוף מאוים על ידי נוכחות אנושית מוגברת ופעילות אחרת; במהלך התקופה הגרועה ביותר של מלחמת האזרחים בסומליה, פעמים רבות נסעו לאורך כבישי החוף שיירות כבדות של לוחמים חמושים אשר בוודאי יכלו בקלות לטבוח בדיקדיקים שחלפו בצידי הדרכים. העורות של הדיקדיק הכסוף מוערכים מאוד בתור חפצי אומנות ונוי ובשרו משמש לבשר.
מין זה לא מתרחש כלל באזורים מוגנים, בשל המצב הפוליטי הרעוע הן בסומלי האתיופית והן בסומליה השכנה בה יש מאבק בלתי פוסק בין הממשל המרכז לבין ארגונים בדלנים או ארגוני טרור כדוגמת א-שבאב, היזבול אסלאם ולאחרונה גם המדינה האסלאמית. מספר קטן מאוד של דיקדיקים כסופים נמצא בשבי בשנת 2013 בגן חיות במוסקבה, ומדובר כנראה בפעם הראשונה מאז גילוי המין שבו הוא מגודל בשבי. בהתחשב בתגלית של גילוי המין באתיופיה, נדרשים סקרים נוספים כדי להבין טוב יותר את טווח התפוצה ואומדן ומגמת האוכלוסייה של המין.
ב-1999, האוכלוסייה המשוערת של הדיקדיק הכסוף הייתה בסביבות 30,000 פרטים בחופי סומליה, וההערכה התבססה על צפיפות ממוצעת של 2.0 פרטים לק"מ על פני שטח תפוסה של 15,000 ק"מ. מאחר שאומדן זה נעשה טרם גילוי המין באתיופיה ובמהלך העשורים האחרונים לא נעשתה הערכה נוספת, לא ניתן לקבוע את האומדן הנוכחי של האוכלוסייה העולמית.
הערות שוליים

↑  דיקדיק כסוף באתר הרשימה האדומה של IUCN
| צבאיים |
| --- | --- | --- |
| אנטילופות ערבה | אנטילופות ערבה |  |
| צבי | צבי הנגב • צבי מצוי • צבי הודי • צבי קווייר • צבי רים • צבי ספיקי • צבי הזפק • צבי החול • צבי ארלנג'ר • צבי ערבי |    |
| צבי אמיתי | צבי תומסון • צבי מונגאלה • צבי אדום חזית • צבי הוגלין • צבי אדום |    |
| צבי דק-צוואר | צבי יחמורי • צבי גראנט • צבי סומרינג |    |
| צבי קלארק | צבי קלארק |    |
| צבי ג'ירפי | צבי ג'ירפי |    |
| אנטילופה הודית | אנטילופה הודית |    |
| דלגן | דלגן |    |
| צבי יעלי | צבי יעלי פרז'וואלסקי • צבי יעלי מונגולי • צבי יעלי טיבטי |    |
| סאיגות | סאיגות |    |
| סאיגה | סאיגה |    |
| אנטילופות סבך | אנטילופות סבך |    |
| אוריבי | אוריבי |    |
| צבי הסלעים | צבי הסלעים |    |
| אנטילופה ננסית | דלקרן המושק • אנטילופה מלכותית • אנטילופת בייטס |  |
| דיקדיק | דיקדיק גינתר • דיקדיק קירקי • דיקדיק כסוף • דיקדיק סולט |  |
| דוקרן | דוקרן הסטינבוק • דוקרן הכף • דוקרן שארפי |  |
| אנטילופת ביירה | אנטילופת ביירה |  |
דולר בליזי

| --- | --- |

100 דולר בליזי
 משתמשים:  בליז בליז
 סמל:  $
 ISO 4217:  BZD
 יחידות משנה
 1/100:  סנט ¢
 מטבעות ושטרות
 שטרות בשימוש:  $2, $5, $10, $20, $50, $100
 מטבעות בשימוש:  1, 5, 10, 25, 50 ¢ ו-$1
 בנק מרכזי
 בנק מרכזי:  הבנק המרכזי של בליז
דולר בליזי (באנגלית: Belize dollar; סימון לפי תקן ISO 4217: BZD) הוא ההילך החוקי בבליז. הוא מסומן בדרך כלל עם סימן הדולר $, או לחלופין BZ$ כדי להבדיל אותו ממטבעות אחרים המסומנים בסימן הדולר. הדולר הבליזי מחולק ליחידות משנה של 100 סנט.
בדולר הבליזי מונהג שער חליפין קבוע ביחס לדולר האמריקני, כשהערך הרשמי שלו הוא - 2$BZ = 1$US.
היסטוריה > 1765- 1825

הדולר הראשון שהיה בשימוש בבליז כשעוד נקראה הונדורס הבריטית היה הדולר הספרדי (אנ'), שעל חלק ממטבעותיו הוטבעה המונוגרמה GR (בלטינית: Georgius Rex, המלך ג'ורג'). הם היו בשימוש בין השנים 1765–1825 וערכם היה 6 שילינג ו-8 פני, כלומר שליש לירה שטרלינג.
היסטוריה > 1825- 1873

בשנת 1825, יצא צו המועצה האימפריאלית שמטרתו הייתה החדרת הלירה שטרלינג הבריטית למושבות הבריטיות שמעבר לים. צו זה קבע את שער החליפין בין הליש"ט לבין הדולר הספרדי על 1 $ ל-4 שילינג ו-4 פני. שער חליפין זה היה אמור להיות מבוסס על ערכו של הדולר הספרדי בהשוואה לסובריין הבריטי, שערכו ההיסטורי היה שווה ללירה שטרלינג. אך שער החליפין הריאלי באותה התקופה היה 4.80 $ ל-1 ליש"ט - שווה ערך ל-4 שילינג ו-2 פני. ולכן שער החליפין הלא מציאותי שהיה כלול בהוראת צו המועצה של שנת 1825 הביא לכך שהיוזמה להחדרת הליש"ט לא נחלה הצלחה. ב-1838 יצאה חקיקה מתקנת (שלא חלה על מושבות צפון אמריקה, עקב מרידות בקנדה העליונה והתחתונה) שקבעה את שער החליפין הריאלי ($ 1 =4 שילינג ו-2 פני).
כאשר הוצג צו המועצה המקורי מ-1825 בג'מייקה, ברמודה והונדורס הבריטית, הרשויות המקומיות ביטלו את הערך השגוי של $ 1 = 4 שילינג ו-4 פני, והשתמשו באופן לא רשמי בערך החלופי $ 1 = 4 שילינג. (גם איי הבהאמה אימצו מאוחר יותר את אותה גישה). עם כניסתה לתוקף של החקיקה המתקנת בשנת 1838, הליש"ט כבר היה מבוסס היטב באזורים אלה, הדולר הספרדי יצא משימוש, מפני שהרשויות לא רצו לאמץ את הפיחות הנובע מהערך החוקי של $ 1 ל-4 שילינג ו-2 פני. כך שהן המשיכו להשתמש במערכת שנוצרה בה השילינג הבריטי שכונה על ידי המקומיים "מקרוני", היה שווה לרבע דולר, והמערכת עבדה בצורה משביעת רצון.
היסטוריה > 1873- 1931

עד אמצע המאה ה-19 המשיכה הונדורס הבריטית להפעיל את המערכת המוניטרית הבריטית ממש כמו בג'מייקה ובברמודה. אך בעקבות המשבר הפיננסי של 1873, פסו הכסף של גואטמלה השכנה דחק את המטבע הבריטי משימוש. בניסיון להחזיר את הונדורס הבריטית לתקן הזהב, ובהשפעת העובדה שרוב הייבוא להונדורס הבריטית הגיע מניו אורלינס בארצות הברית, הונהג מטבע חדש בהונדורס הבריטית על בסיס הדולר האמריקני, מה שהביא את הונדורס הבריטית ליישור קו עם קנדה.
באותה תקופה הדולר הקנדי היה על בסיס תקן הזהב, ודולר קנדי אחד היה שווה לדולר אמריקני אחד. זו הנקודה בה ההיסטוריה המוניטרית של הונדורס הבריטית מתחילה להיבדל מזו של שאר איי הודו המערבית הבריטיים. בשנת 1885 הוטבעו מטבעות של סנט אחד, ואחריהם בשנת 1894 יחידות גבוהות יותר. זו הייתה השנה בה הדפיסה הממשלה גם שטרות, ובה התרחש המעבר מפסו הכסף של גואטמלה לדולר האמריקני העשוי זהב כבסיס למטבע, עם שער חליפין של 4.866 דולר אמריקאי ל-1 ליש"ט. (הפער בין ה-4.866 דולר האמריקאי לליש"ט, לעומת ה-4.80 דולר הספרדי, מוסבר בכך שכאשר הדולר האמריקני נוצר לראשונה בשנת 1792, הוא התבסס על המשקל הממוצע של מבחר דולרים ספרדיים שחוקים. לפיכך, לדולר האמריקני היה ערך מעט פחות מזה של מקבילו הספרדי). לאחר הכנסת תקן הזהב של הדולר האמריקני להונדורס הבריטית, מטבעות 25 סנט נקראו שילינג בגלל קרבתם לערך השילינג שטרלינג.