stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיכר החירות (טביליסי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית 
 על שם:  חירות 
 מיקום:  טביליסי
 מדינה:  גאורגיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – תחילת המאה ה-19
 מידות
 שטח:  15,545.11 מ"ר
 קואורדינטות:  41°41′36″N 44°48′05″E﻿ / ﻿41.6934°N 44.8015°E﻿ / 41.6934; 44.8015
  (למפת טביליסי מוגדלת) כיכר החירות(למפת טביליסי רגילה) כיכר החירות
 
כיכר החירות (בגאורגית: თავისუფლების მოედანი, תָוויסוּפּלוֹבּיס מוֹאֶדָני) היא הכיכר המרכזית של טביליסי בירת גאורגיה, בקצהו המזרחי של שדרות רוסתוולי. בין יתר המבנים הממוקמים בכיכר נמנים: בית עיריית טביליסי, הסניף הראשי של הבנק של גאורגיה וסניף של מלון היוקרה מריוט. כמו כן ממוקם בכיכר משרד הממשל של רובע טביליסי העתיקה.
מאז בניית הכיכר, בתקופת האימפריה הרוסית, יחד עם שדרות רוסתוולי, התרחשו בכיכר זו ציוני דרך חשובים שעיצבו את ההיסטוריה של גאורגיה, ביניהם: ההפגנות שהביאו להחלטה של הממשל הסובייטי בגאורגיה להכריז על עצמאותה של גאורגיה, אירועי מהפכת הוורדים שהביאו להפיכה בשלטון ללא שפיכות דמים, הפגנות האופוזיציה בגאורגיה בשנת 2007 שהביאו לבחירות חדשות בינואר 2008 ועוד.
שם הכיכר

בתקופת קיומה של הכיכר שונה שמה מספר פעמים. עם הקמתו במחצית הראשונה של המאה ה-19 נקראה הכיכר כיכר ירוואנסקי (כיכר ירוואן) או כיכר ירמולוב-ירוואנסקי. אלכסיי ירמולוב (Алексей Петрович Ермолов) היה הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, שיזם את הקמת הכיכר. מאוחר יותר, בשנת 1829, לאחר התמנותו של איוון פסקביץ' (Иван Фёдорович Паскевич) לנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז הוחלף שם הכיכר לכיכר פסקביץ'-ירוואנסקי. פסקביץ' היה הגנרל שכבש את ירוואן.
בשנת 1851 נוסד בסמוך לכיכר תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי ועל כן נקראה הכיכר לעיתים קרובות תאטרוֹסוּלס (თეატრალურს, מילולית: "בקרבת התיאטרון"). בשנת 1918, עם כינונה של הרפובליקה הגאורגית קצרת המועד, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, שונה שם הכיכר לשמה הנוכחי תָוויסוּפּלוֹבּיס מוֹאֶדָני ("כיכר החירות"). לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה והקמתה של הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז שונה שם הכיכר לזאקפֶּדֶראצייסָה (ზაკფედერაციისა) עם שם הפדרציה החדשה, ומאוחר יותר, בתקופת גאורגיה הסובייטית, שונה שמם הכיכר לכיכר לנין (ლენინის მოედანი, לֶניניס מוֹאֶדָני). מאוחר יותר לקראת תום השלטון הסובייטי הוחלף שם הכיכר לכיכר בריה (ბერიას მოედნი, בֶּריאס מוֹאֶדָני) על שם לברנטי בריה. אולם היה זה לתקופה קצרה בלבד. בשנת 1991, לאחר הכרזת העצמאות של גאורגיה, החזיר נשיא גאורגיה הראשון, זוויאד גמסחורדיה את שם הכיכר לשמה בתקופה העצמאות המוקדמת של גאורגיה, כיכר החירות.
היסטוריה

הכיכר נוסדה במחצית הראשונה של המאה ה-19 על ידי אלכסיי ירמולוב (Алексей Петрович Ермолов), שהיה הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז בשנים 1816–1827. הוא החליט לבנות שכונה חדשה מחוץ לטביליסי של אותם הימים, כיום צפונית לטביליסי העתיקה.
בשנת 1820 נבנתה המפקדה הראשית של משטרת טביליסי באזור. בין השנים 1882-1886 נבנה בית עיריית טביליסי. בין השנים 1847-1851 נבנה תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי על ידי הארכיטקט האיטלקי ג'ובאני סקודיארי בהוראת הנציב העליון מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב. המבנה נשרף בשנת 1847 ונבנה מחדש.
בתקופת השלטון הסובייטי נקרא הכיכר, כיכר לנין ועמד במרכזו פסל של לנין. מאוחר יותר הוחלף הפסל במזרקה. בנובמבר 2006 נבנה פסל מוזהב של גיאורגי הקדוש, הקדוש המגן של גאורגיה, הורג את הדרקון.
ב-9 במרץ 1956 טבחו חיילים סובייטים בסטודנטים שהפגינו בכיכר כבר מספר ימים. ההפגנות שדוכאו ביד קשה הביאה לכך כי במשך 20 השנים הבאות לא נרשם שום עימות, עד שקם דור חדש של גאורגים צעירים.
בשנת 1967 נחנכה תחנת מטרו בכיכר שנקראת על שם הכיכר.
בשנת 2005 חגגו בכיכר, יחד עם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש שביקר בגאורגיה ונשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, כ-100,000 איש על פי ההערכה, 60 השנים לתום מלחמת העולם השנייה.
תמונות הכיכר

הבנק של גאורגיה, בלילה
מלון מריוט
גן פושקין
בית עיריית טביליסי.
המאה ה-19
כיכר ירוואן
שנות ה-70 של המאה ה-19
מלון "קווקז"
המאה ה-19
בניין עיריית טביליסי בכיכר החירות, מואר בשעת לילה.
בניין עיריית טביליסי בשעת יום עמוסת תנועה.
כיכר ועמוד החירות בטביליסי. על העמוד גיאורגי הקדוש הורג דרקון.
לקריאה נוספת

הערים העתיקות של גאורגיה: טביליסי, 2006, ISBN 9994009230, בגאורגית
הערות שוליים

↑  About History – Freedom Square in Tbilisi, Georgia About, ‏2014-10-17 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013109883  VIAF: 307448379   WorldCat (עם VIAF): 307448379
כלים שבורים

עטיפת הספר 'כלים שבורים'
הספר כלים שבורים: תורה וציונות דתית בסביבה פוסטמודרנית נכתב על ידי הרב שג"ר (שמעון גרשון רוזנברג), ונערך על ידי תלמידו הרב אודיה צוריאלי. יצא לאור לראשונה בתשרי תשס"ד (2003), בהוצאת ישיבת שיח יצחק. שמו של הספר בא מהמונח שבירת הכלים בקבלה הלוריאנית.
הספר

לספר שלושה חלקים:
חלק א:  יהדות ופוסט-מודרניזם, הוא ניסיון ראשון מסוגו לבחון את היחסים שבין פוסט-מודרניזם ויהדות. בניגוד לדחייה הרווחת ביהדות, מקבל הרב שג"ר חלק נכבד מהטיעונים הפוסט-מודרניים, ומזהה ביניהם רעיונות ומושגים בקבלה ובחסידות. הוא טוען כי דווקא הדה-קונסטרוקציה, אותה הוא מזהה עם שבירת הכלים הקבלית, פותחת פתח לאופציה דתית, בכך שהיא נותנת לאדם את היכולת ליצור בחופשיות את עולמו הדתי (ולמעשה לבחור באמונה מתוך חרות): "דווקא עם דחיית האמת האובייקטיבית טמון החופש המיסטי, החופש המאפשר אחר הכול להיות חלק מעולם דתי נוקב וחרותי".
חלק ב: ציונות דתית במיצר בוחן את המעברים הרוחניים אותם עברה ועוברת הציונות הדתית. הרב שג"ר בוחן את יחסה לתרבות המערבית, מנתח מגמות בהיסטוריה של  ישיבות ההסדר, ומציג את החסידות החדשה.
חלק ג: דרשות למועדי זמננו, מציע דרשות למועדים החדשים שנוספו מאז הקמת המדינה: יום השואה, יום הזיכרון, יום העצמאות ויום ירושלים (תוך התייחסות לפוסט ציונות ומגמות נוספות).
ביקורת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. וכן יש להרחיב ממאמרו של נדב שנרב.
עם צאתו לאור עורר הספר פולמוס חריף בחוגי המחשבה של הציונות הדתית. לצד הערכה והסכמה לה זכה הספר מצד החוגים הדתיים הליברליים, עורר הספר התנגדות רחבה מכיוון הפלג המסורתי-רבני, ומצד הרואים בפוסט-מודרניזם כפירה בשל עמדתו הספקנית. הרב שלמה אבינר אמר בין הדברים על שיטתו של הרב שג"ר: "הרב שג"ר טוען כי בטקסט התלמודי יש דקונסטרוקציה. הוא מקבל חלק מהפוסט-מודרניזם וחלק מדרידה [...], אולם במחילה מהרב שג"ר [...], הוא היה ירא שמיים גדול, אולם הדברים שאמר על הפוסטמודרניזם הם כפירה. ה'כלים שבורים' של הרב שג"ר הם דברים שאינם מובנים. עמדתו שכל אדם בונה את עולמו הרוחני בכוחות עצמו הם כפירה".
לקריאה נוספת

גילי זיוון, דת ללא אשליה (נוכח עולם פוסט-מודרני), מסדרת יהדות ישראלית בהוצאת מכון שלום הרטמן, 2005.
גדי טאוב, המרד השפוף: על תרבות צעירה בישראל, הקיבוץ המאוחד, 1997.
הערות שוליים

↑  אריאל רוט, עולמות - אמונה ופילוסופיה, ספריית חוה, תשע"ט, עמ' 29
יחסים דיפלומטיים

יחסים דיפלומטיים הם יחסים רשמיים בין משטרים של שתי מדינות. יחסים דיפלומטיים באים בדרך-כלל לידי ביטוי בשליחת משלחות רשמיות מכל אחת מהמדינות אל המדינה האחרת. כל משלחת מקבלת מינוי מהממשלה ששלחה אותה, והעומד בראשה מגיש כתב האמנה לראש המדינה המארחת. מכאן ואילך אחראית המשלחת על יצירת קשר וניהול משא ומתן בעת הצורך בין הממשלה ששלחה אותה לממשלת המדינה המארחת. כמו כן, עוסקת המשלחת בייצוג האינטרסים של המדינה ששלחה אותה, כגון: הגנה על אזרחיה המבקרים במדינה המארחת, הנפקת אשרות כניסה למדינת המוצא, ניהול נכסים של מדינת המוצא הנמצאים במדינה המארחת וכיוצא באלה.
סוגי יחסים דיפלומטיים

הדרגה הגבוהה ביותר של יחסים דיפלומטיים היא חילופי שגרירים. כלומר, חילופי משלחות דיפלומטיות שבראשן שגריר. משלחת כזאת מקימה במדינה המארחת שגרירות, בדרך-כלל בעיר הבירה של המדינה המארחת, ולפעמים גם סניפים – קונסוליות – בערים גדולות אחרות. הדרגה הנמוכה ביותר של יחסים דיפלומטיים היא חילופי משלחות שמקימות "משרדי אינטרסים" במדינות המארחות.
מדינות קטנות, שאין להן אפשרות לשלוח משלחות למדינות רבות, ממנות לעיתים אזרח מקומי במדינה המארחת כנציגה וכמי שדואג לאינטרסים שלה במדינה המארחת. נציג כזה מכונה "קונסול כבוד", ומינויו טעון אישור של ממשלת המדינה המארחת.
כינון יחסים דיפלומטיים הוא הביטוי המובהק ביותר להכרה הדדית בין מדינות, ובדרך-כלל ליחסי ידידות בין שתיהן. גם מדינות יריבות עשויות לקיים ביניהן יחסים דיפלומטיים, למשל: ברית-המועצות וארצות-הברית בתקופת המלחמה הקרה. ניתוק היחסים הדיפלומטיים הוא סימן למתיחות קשה בין מדינות, ולפעמים הוא מהווה שלב ראשון לקראת מלחמה ביניהן.
אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים

עד מלחמת העולם השנייה התבססו כללי היחסים הדיפלומטיים על מסורת שהתגבשה במשך מאות שנים, בעיקר באירופה. לאחר המלחמה הורגש צורך בנוסח כתוב ומחייב של הכללים האלה מסיבות שונות, ובהן: הפרות של הכללים ערב המלחמה ובמהלכה, הקמת מדינות חדשות, בעיקר באפריקה ובאסיה, שלא הייתה להן מסורת דיפלומטית, וכן העובדה שהמשלחות הדיפלומטיות הלכו וגדלו, כך שמנו אלפי שליחים ויותר, מה שהצריך הגדרות מדויקות של מעמדם.
באפריל 1961 נחתמה "אמנת וינה" שמגדירה באופן מחייב את תפקידי הדיפלומטים, חובותיהם, וחובות המדינה המארחת כלפיהם. בין הכללים שנקבעו באמנת וינה: חסינות מבנה השגרירות וסביבתו, כך שאסור למשטרה ולצבא המקומיים להיכנס למתחם השגרירות בלי אישור השגריר, חסינות חברי המשלחת הדיפלומטית – איסור על העמדת דיפלומט זר לדין פלילי או אזרחי במדינה המארחת ואיסור על הגבלת תנועתו של שגריר.
על המשלחת הדיפלומטית נאסר באמנת וינה לעסוק בריגול, להפר את החוק המקומי, להתערב בעניינים פנימיים של המדינה המארחת, להרחיב את תחום השגרירות או להוסיף נציגים דיפלומטיים שלא באישור המדינה המארחת.
יחסים דיפלומטיים בעידן המודרני

עם התפתחות אמצעי התקשורת והתחבורה – היכולת ליצור קשר מידי בין מנהיגים ופקידי שלטון במדינות שונות, וכן היכולת של מנהיגים לערוך ביקורי-בזק במדינות רחוקות, איבדו הנציגויות הדיפלומטיות חלק מתפקידיהן המסורתיים בשמירת הקשר בין הממשלות. מנהיגים של מדינות ידידותיות מעדיפים לעיתים קרובות לתקשר ביניהם "מעל לראשם" של הנציגים הדיפלומטיים. עם זאת, יתרונו של השגריר בכך שהוא נמצא במדינה המארחת ומשקיע חלק ניכר מזמנו בלימוד התרבות המקומית ויחסי הכוחות בפוליטיקה המקומית. היכרות זו עם המדינה המארחת מאפשרת לו לייעץ לשולחיו ולייעל את התקשורת בינם לבין מארחיו.
ישראל

לישראל יש יחסים דיפלומטיים עם מרבית מדינות העולם. בימיה הראשונים של המדינה הייתה חשיבות רבה לעצם ההכרה במדינה שבאה לידי ביטוי בכינון יחסים דיפלומטיים. מבחינה זאת, כינון היחסים הדיפלומטיים עם מצרים ועם ירדן, בעקבות חתימת הסכמי השלום ב-1979 וב-1994, היו ציון דרך חשוב, כיוון שמדובר בהכרה רשמית של שתי מדינות ערביות במדינת ישראל, מדינות שאף ניסו בשעתן למנוע בכוח את הקמתה. לישראל הייתה בעבר גם שגרירות במאוריטניה, שהיא מדינה ערבית בצפון-מערב אפריקה, ויחסים דיפלומטיים בדרגת "משרדי אינטרסים" עם מרוקו ועם תוניסיה, אולם הם הושעו, וכיום השגרירות והמשרדים אינם פעילים. בשנת 2020 חתמה ישראל על הסכמים לכינון יחסים דיפלומטיים עם איחוד האמירויות הערביות, בחריין וסודאן וכן על חידוש היחסים עם מרוקו.
בעקבות מלחמת ששת-הימים ב-1967 ספגו יחסי החוץ של ישראל מכה קשה, כשרוב מדינות הגוש המזרחי, ובראשן ברית-המועצות, וכן רוב מדינות אפריקה ואסיה, ניתקו את יחסיהן הדיפלומטיים עם ישראל. היחסים הדיפלומטיים עם ברית-המועצות התחדשו רק לקראת פירוקה, בדצמבר 1991. יתר השגרירויות של מדינות מזרח-אירופה, אפריקה ואסיה נפתחו בהדרגה מסוף שנות השמונים ועד אמצע שנות התשעים.
כמעט כל השגרירויות הפועלות בישראל ממוקמות בתל אביב, ברמת גן או בהרצליה. זאת, כיוון שרוב מדינות העולם רואות בריבונותה של ישראל על ירושלים עניין שנוי במחלוקת, ולפיכך אינן מכירות בה כבירת מדינת ישראל (ראו: מעמדה החוקי של ירושלים). שתי שגרירויות שנמצאו בעבר בירושלים – שגרירות קוסטה-ריקה ושגרירות אל-סלוודור (שתיהן מדינות במרכז אמריקה) – הועברו לתל אביב בעקבות הודעת ממשלותיהן  על כך באוגוסט 2006. שתי שגרירויות מוקמו במבשרת ציון – שגרירות בוליביה, אשר ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות מבצע עופרת יצוקה, ושגרירות פרגוואי (שתיהן מדינות בדרום אמריקה). לכמה מדינות, למשל בריטניה, איטליה ועוד, יש קונסוליות במזרח ירושלים, אולם הן אינן מואמנות לנשיא המדינה, ואינן כפופות לשגרירויות בתל אביב. חלק מהן קיימות עוד מימי המנדט הבריטי, ומאז מלחמת ששת הימים הן עוסקות בעיקר בייצוג מדינותיהן מול הציבור הפלסטיני ביהודה ושומרון ומול הרשות הפלסטינית, ובהנפקת אשרות ואישורים שונים לציבור זה. שגרירות הולנד בתל אביב מחזיקה משרד בירושלים.
ב-2018 החליט נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ להעביר את השגרירות האמריקאית לירושלים, תוך שהוא מכיר בירושלים כבירתה של מדינת ישראל. לצעד זה הצטרף גם נשיא גואטמלה ג'ימי מוראלס והעביר את שגרירות גואטמלה לירושלים.
ראו גם

דיפלומטיה
דיפלומט
אמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph137587 
הציר הראשון של ברית המועצות בישראל, פ.א. ירשוב (F.A. Yershov) מוסר את כתב האמנתו ביום י"ב באב תש"ט, 1949
יחסי מצרים–קרואטיה

| יחסי מצרים–קרואטיה |
| --- | --- |
מצרים: קרואטיה


מצרים: קרואטיה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,001,450: 56,594
אוכלוסייה
116,996,270: 3,868,460
תמ"ג (במיליוני דולרים)
395,926: 82,689
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,384: 21,375
משטר
רפובליקה

יחסי מצרים–קרואטיה הם היחסים הדיפלומטיים בין קרואטיה למצרים.
סקירה כללית

מצרים הכירה בעצמאותה של קרואטיה ב-16 באפריל 1992, ושתי המדינות החלו לקיים יחסים דיפלומטיים ב-1 באוקטובר 1992. השגרירות הקרואטית בקהיר מייצגת את קרואטיה גם בבחריין, אתיופיה, תימן, ירדן, קטר, כווית, לבנון, עומאן, סעודיה, סוריה, סודאן ואיחוד האמירויות הערביות, ובמידה חלקית גם את ג'יבוטי, אריתריאה ועיראק. שתי המדינות חברות באיחוד מדינות הים התיכון.
היסטוריה

בעבר כ-2,700 עובדים מקרואטיה עבדו על בניית תעלת סואץ. הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה שמרה על יחסים טובים עם מצרים, במיוחד באמצעות המדינות הבלתי-מזדהות. בשנות ה-70 וה-80 חברות קרואטיות רבות ייצאו הון רב למצרים ומדינות ערב נוספות.
לאורך השנים גורמים בכירים משתי המדינות ערכו ביקורים הדדיים. נשיא מצרים חוסני מובארכ ביקר בזאגרב באוקטובר 2009. מקבילתו הקרואטית ידרנקה קוסור ביקרה במצרים בדצמבר 2010. במקביל חברות קרואטיות החלו לפעול בתחום האנרגיה במצרים. בתחילת 2011 פונו פועלים קרואטיים רבים ממצרים, עם תחילת המהפכה המצרית. ביולי 2011 נענתה ממשלת קרואטיה להחלטת מועצת האיחוד האירופי להקפיא נכסים מצריים הקשורים למובארק ו-18 מאנשיו.
בשנת 2015 אזרח קרואטי בשם טומיסלב סלופק נחטף במצרים על ידי חמושים אסלאמיסטים.
נציגויות דיפלומטיות

קרואטיה מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר וקונסוליה באלכסנדריה.
מצרים מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב.
ראו גם

יחסי החוץ של מצרים
אל שאט
כלילא

כלילא (עטרה) הוא תכשיט שענדו בתקופת המשנה והתלמוד.
התכשיט

בזמן בית המקדש השני, נהוג היה לעשות עטרה לחתנים מזהב או מכסף. העטרה הייתה צבועה ומצוירת בגפרית ומלח. עטרות אחרות, זולות יותר, היו עשויות מוורדים והדסים. היו גם סוגים אחרים.
האיסור על ענידת כלילא לאחר חורבן בית המקדש

לאחר חורבן בית המקדש, אסרו החכמים את לבישת הכלילא. לפי שיטת רב, האיסור הוא רק על עטרת מלח וגופרית. עטרות אלו נעשו מאבן מלח הצלול כאבן הבדולח, ומצוירת בשרטוטים שונים ליופי, באמצעות חומר הגפרית (הציורים הם תצריבים שחורים שנצרבים על כלי כסף וזהב באמצעות חומר כימי החורט את הכלי שעליו מפעילים אותו - רש"י), אבל לא נאסרו עטרות מהדסים ווורדים. לפי שמואל גם על עטרות מהדסים וורדים חל האיסור, אך על עטרות "קנים וחילת", עטרות פשוטות יותר, לא חל האיסור, ולפי לוי בר סיסי חל האיסור גם על עטרות אלו.
אודות כך מסופר כי רב הונא ורב חסדא ישבו לפני ראש הגולה, וראש הגולה שאל את רב הונא מנין האיסור ללבוש כלילא. השיב לו רב הונא כי מדובר בתקנת חכמים, כמובא במשנה: "בפולמוס של אספסיינוס גזרו על עטרות חתנים ועל האירוס". בינתיים קם רב הונא להתפנות. אמר לו רב חסדא: כתוב בפסוק: ”כֹּה אָמַר ה' אלהים הָסִיר הַמִּצְנֶפֶת וְהָרִים הָעֲטָרָה זֹאת לֹא זֹאת הַשָּׁפָלָה הַגְבֵּהַ וְהַגָּבֹהַ הַשְׁפִּיל”, וכי מה עניין מצנפת אצל עטרה? הרי מצנפת מבגדי כהונה היא! - אלא לומר לך: בזמן שמצנפת בראש כהן גדול - עטרה בראש כל אדם, נסתלקה מצנפת מראש כהן גדול - נסתלקה עטרה מראש כל אדם. בינתיים בא רב הונא, כאשר שמע את דבריו של רב חסדא הוא קם ונשבע כי פרשנותו של רב חסדא אינה נכונה, שכן הפסוק אינו דן כלל באיסור לענוד כלילא אלא רק מצטט את דברי הנבואה אודות חורבן בית המקדש, ביטול הכהונה ובגדי הכהונה (ביניהם המצנפת של הכוהן הגדול) והגליית המלך צדקיהו לבבל, אך "בכל זאת", אמר רב הונא, "חסדא שמך ו"חסדאין" (חסודים ונאים) הם דבריך".
ענידת התכשיט ברשות הרבים בשבת

במסכת שבת, בסוגיית ענידת תכשיט ברשות הרבים מחשש שמא יבואו להסירו ברשות הרבים, להעבירו ארבע אמות ברשות הרבים ובכך לעבור על איסור מהתורה - מלאכת הוצאה, מובאת מחלוקת החכמים אודות כלילא, שהיה מלבוש יקר שענדו על הראש ליופי, ובו היו שני מינים: "ניסכא" - דבר העשוי כולו מזהב וממתכת יקרה, והשני הזול יותר היה "רוקתא" - רצועה שמצוירת בזהב ובאבנים טובות המודבקים עליה בצורה מפוזרת. מדובר ככל הנראה בכלילא מסוג אחר, שלא נאסר על ידי חז"ל.
בתלמוד קיימת מחלוקת אמוראים, בפרשנות לדברי המשנה. לפי אחת מהפרשנויות, המחלוקת היא אודות הסוג הזול יותר. רב אוסר, כי סבר שהתכשיט העיקרי הוא זה היקר ולכן יש לגזור גם על התכשיט העשוי בצורה הזולה יותר, ואילו שמואל סבר שעיקר התכשיט מיועד בעיקרו בצורה הזולה, והתכשיט בצורתו של "אניסכא" הוא טפל, ואין לגזור על התכשיט העיקרי משום הטפל. לפי גרסתו של רב אשי, המחלוקת היא על התכשיט היקר "ניסכא" ונחלקו האם יש לחשוש באשה חשובה שמא תוציא את הכליל מראשה כדי להתפאר בו ולהראותו לחברתה, ותבוא לידי טלטולו ברשות הרבים. גרסתו המקילה של רב אשי התקבלה להלכה, על פי עדותו של רב שמואל בר בר חנה שהעיד בפני רב יוסף (לאחר ששכח את תלמודו) שמסר בעבר בשם רבו רב שכלילא מותרת, ומכאן שאפילו רב התיר את ה"רוקתא".
לפסקו המקל של שמואל הצטרף גם לוי, מגדולי חכמי ארץ ישראל. כאשר הוא דרש זאת, יצאו בעיר נהרדעא עשרים וארבע נשים הלבושות במלבוש זה. כאשר בדור מאוחר יותר דרש זאת רבה בר אבוה בבית המדרש שבעיר מחוזא העשירה, יצאו ממבוי אחד בלבד 18 נשים עם כליל.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ט, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ט, עמוד ב'.
↑  ספר יחזקאל, פרק כ"א, פסוק ל"א.
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף ז', עמוד א' (לאיסור "עטרות חתנים" או "כלילא" ראו גם תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ט, עמוד א'-ב).
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף נ"ט, עמוד ב'.
↑  הרז"ה ד"ה אמר ליה.
יחסי שווייץ–תאילנד

| יחסי שווייץ–תאילנד |
| --- | --- |
שווייץ: תאילנד


שווייץ: תאילנד
שטח (בקילומטר רבוע)
41,277: 513,120
אוכלוסייה
8,933,409: 71,655,872
תמ"ג (במיליוני דולרים)
884,940: 514,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
99,060: 7,186
משטר
רפובליקה קונפדרטיבית: מונרכיה

שגרירות תאילנד בברן שבשווייץ
יחסי שווייץ–תאילנד הם היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין ממלכת תאילנד.
היסטוריה

בין הקונפדרציה השווייצרית לבין ממלכת תאילנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין ממלכת תאילנד הם יחסים דיפלומטיים חמים, גם ברמה הפוליטית וגם ברמה האזרחית.
הקשרים המתועדים הראשונים שבין שווייץ לתאילנד התרחשו במהלך המאה השבע עשרה לספירה. לאחר חקר ממלכת סיאם, מיסיונרים שווייצרים פרסמו את כתביהם על המסעות. במהלך המאה התשע עשרה, חברות טקסטיל שווייצריות חיפשו הזדמנויות מסחריות חדשות בדרום מזרח אסיה ומצאו אותן בתאילנד.
בשנת 1897, לאחר הביקור הראשון אל שווייץ של מלך תאילנד, שתי המדינות חתרו למגעים בנוגע לחתימה על אמנה של חברות ושל סחר. האמנה לא נחתמה עד שנת 1931. שווייץ פתחה קונסוליית כבוד בבנגקוק בשנת 1932 (וכך כוננה באופן רשמי עם תאילנד יחסים) אשר מעמדה שודרג למעמד שגרירות בשנת 1949.
שתי המדינות חגגו את יום השנה השמונים לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן בשנת 2012.
יחסים כלכליים

מוצרים שווייצריים הם בעלי ערך בתאילנד, שעונים שווייצריים מהווים כלים מרכזיים בתעשייה במדינה. מגזר התיירות גם הוא מגזר חזק ביחסים הכלכליים שבין תאילנד לבין שווייץ כאשר ב-2016 ביקרו 118,000 אלף תיירים תאילנדים בשווייץ ו-208,967 תיירים שווייצרים בתאילנד.
שווייצרים בתאילנד

בתאילנד אחת הקהילות השווייצריות הגדולות ביותר באסיה, והגדולה ביותר באזור דרום מזרח אסיה. הקהילה השווייצרית בתאילנד מנתה בתחילת שנת 2018, על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, תשעת אלפים חמש מאות שישים ושמונה אזרחים שווייצרים. מלבד הקהילה השווייצרית, ישנה נוכחות תמידית של תיירים שווייצרים במקום.
נציגויות דיפלומטיות

שווייץ מיוצגת בתאילנד בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבנגקוק, בירת המדינה. שווייץ מיוצגת בתאילנד גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בצ'יאנג מאי, ובפוקט.
תאילנד מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה. תאילנד מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסלרי באמצעות שלוש קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בבזל, ז'נבה, וציריך.
כף קנוורל

.
כף קנוורל כפי שנראה מהחלל.
כף קנוורל (באנגלית: Cape Canaveral, מספרדית: Cabo Cañaveral), שנודע בין 1963 ל-1973 ככף קנדי, הוא לשון יבשה במחוז ברווארד, פלורידה, ארצות הברית. הכף נמצא מזרחית לאי מריט, ומופרד ממנו על ידי נהר הבננה (אנ').
הכף הוא חלק מחוף החלל ושוכן בו נמל החלל קייפ קנוורל. מכיוון שחלליות ומשימות חלל רבות של ארצות הברית שוגרו מהנמל וממרכז החלל קנדי (שנמצא באי מריט), המונחים "קייפ קנוורל" (או כף קנוורל), "קנוורל" או "הכף" הפכו למטונימיה המתייחסת לאתר לשיגור חלליות. קוד המחוז של הכף, שניתן לו על ידי נציבות השירות הציבורי של פלורידה ב-1999, הוא "321" כהוקרה לספירה לאחור שלפני כל שיגור.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
נמל החלל קייפ קנוורל
מרכז החלל קנדי
יצחק גרודזינסקי (ורשה)

הרב איטשה גרודינסקי
הרב יצחק (איצ'ה) גרודזינסקי (נפטר בכ"ה בסיון תרפ"א) היה רב ועסקן חשוב בוורשה בתחומי התורה, החינוך והחסד. כונה 'תוצר של החפץ חיים' או 'החפץ חיים של וורשה' חי ופעל בתקופת מלחמת העולם הראשונה ולפניה. אבי משפחת גרודזינסקי - משפחה שהולידה רבנים ואישי רוח מרכזיים.
תולדותיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
עוד בצעירותו, בשנות השבעים של המאה התשע עשרה יסד חברות לימוד לפועלים ופשוטי העם. מיד בתחילת דרכו הכיר את החפץ חיים שהגיע לוורשה לרגל הדפסת ספריו. בהשפעתו, תמיכתו ועידודו התפתחו מוסדותיו של ר' איטשע לכדי רשת מוסדות תורניים בכל רחבי ורשה היהודית, כאשר התלמידים יוצאי ישיבותיו של ר' איטשע נוטלים חלק בפתיחת שלוחות חדשות ופיתוח הרשת. בין השאר יסד ישיבה קטנה, תלמוד תורה, ישיבה גדולה ישיבת תורת חיים, בית כנסת ברחוב ספודזינסקי ובית מדרש לומדי תורה לבעלי מלאכה הקובעים עיתים לתורה.


ביתו של רבי יצחק היה בית הכנסת אורחים מרכזי לכל באי ורשה התורנית מכל שכבות העם, שימש כמקום מפגש ואכסניה לגדולי תורה שנזדמנו לוורשה להדפסת ספרים או איסוף כספים וכמקום לינה וסעד לנזקקים, עוברי דרך וחולים שבאו לרושה וסביבותיה להתרפאות.


היה פעיל גם בעסקנות ציבורית, תיקון עירובין והפצת ספרי רבו החפץ חיים. עמד בקשרים עם הממשל והשתמש בהם לשחרור בחורים מגיוס או אנשים שהסתבכו עם השלטון מסיבות אחרות.


היה מקורב לגדולי דורו, ובייחוד לחפץ חיים, לרבי יוסף דב סולוביצ'יק ולבנו רבי חיים, לרבי חיים לייב מסטוויסק ועוד.
משפחתו

היה נשוי לקרובת משפחתו חיה מלכה גרודזינסקי לבית גרודזינסקי, לאחר פטירתו עלתה לארץ ישראל ונפטרה בחברון בשנת תרפ"ח.
משפחתו > אחיו

הרב יעקב ישראל גרודזינסקי
הרב שלמה גרודזינסקי, נרצח בשואה.
משפחתו > צאצאיו

הרב משה גרודזינסקי - משגיח ישיבת תורת חיים בוורשה. עלה לארץ ישראל ונרצח במאורעות תרפ"ט בחברון. חמיו של הרב אברהם נשר (אדלר) אבי שושלת משפחת נשר.
הרב אברהם גרודזינסקי - משגיח ישיבת כנסת ישראל בסלובודקה.
רבקה אשת הרב ישראל צבי וינצימר.
ישראל בונדק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בינואר 1956 (בן 68) ירושלים 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 
ישראל בונדק (נולד ב-9 בינואר 1956) הוא אמרגן, פזמונאי ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה

בונדק נולד וגדל בירושלים. אביו פועל בניין ואמו הייתה עקרת בית. הוריו עלו בשנות החמישים מכורדיסטן והתיישבו בשכונת הכורדים.
בגיל 14 החל להיות פעיל בתנועת "הפנתרים השחורים".
בונדק שימש כאמרגנם של זהבה בן, מייק שריף ולינט ומשמש כאמרגנה של אתי לוי. בשנת 1992 כתב והלחין את השיר "נשבע לך לא בוגד".
באותה שנה הקים בונדק את תחנת הרדיו הפיראטית "קול המזרח", ששידרה מוזיקה מזרחית. בשנת 2009 הורשע בהפעלת תחנת רדיו פיראטית ונגזרו עליו שנתיים מאסר. היה זה העונש הכבד ביותר שהוטל עד אז על מפעיל תחנת רדיו פיראטית. העונש הופחת בהמשך ל-18 חודשי מאסר, בתוספת קנס של 25,000 שקל. דבריו של השופט אלכסנדר רון עוררו סערה לאחר שהתייחס לפעילותו של בונדק בפנתרים השחורים וכתב "תרבות המאבק הזו על נגזרותיה, וליתר דיוק תת-התרבות הזאת, עבר זמנה, אם בכלל היה לה מקום אי פעם". נציב תלונות הציבור על שופטים, השופט בדימוס אליעזר גולדברג הביע ביקורת כלפי אמירתו של השופט רון. בשנת 2013, לאחר שלא שילם את הקנס שהוטל עליו, החל לרצות 50 ימים מאסר.
הערות שוליים

↑  אבי שושן, ישראל בונדק: "הספרדים - משת"פים של הממסד", באתר ynet, 24 בדצמבר 2011
↑  הטור של ישראל בונדק: על נאמנות בלתי מתפשרת בין אמרגן לזמרת, באתר כל העיר,  18 ביוני 2017
1 2  אסף נבו, ‏כנסו למקלטים: ישראל בונדק מוציא ספר, באתר ‏מאקו‏, 8 בינואר 2014
↑  עדי שמחוביץ‏, הפעיל רדיו פיראטי ונשלח לשנתיים מאסר, באתר וואלה, 12 ביולי 2009
↑  תומר זרחין, ביקורת על שופט שכינה את מחאת המזרחים "תת-תרבות", באתר הארץ, 13 באוקטובר 2010
↑  גילי איזיקוביץ, ישראל בונדק חוזר לכלא, באתר הארץ, 14 ביולי 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302648505171  ISNI: 0000 0004 0252 4254  VIAF: 297981535   WorldCat (עם VIAF): 297981535
יחסי מצרים–קנדה

| יחסי מצרים–קנדה |
| --- | --- |
מצרים: קנדה


מצרים: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,001,450: 9,984,670
אוכלוסייה
116,996,270: 39,838,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
395,926: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,384: 53,718
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי מצרים–קנדה הם יחסי החוץ בין קנדה ומצרים. שתי המדינות הקימו שגרירויות בביירות שלהן בשנת 1954. למרות ששניהם היו חלק מהאימפריה הבריטית, רק קנדה היא חלק מחבר העמים, בעוד מצרים אינה חלק מהארגון.