stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התאחדות הצלילה החופשית העולמית

| --- | --- |

 מטה הארגון:  ז'נבה 
 תקופת הפעילות:  1992–הווה (כ־32 שנים) 
 www.aida-international.org
 
התאחדות הצלילה החופשית העולמית (באנגלית: AIDA - International Association for Development of Apnea) היא התאחדות עולמית המנהלת ורושמת את תוצאות התחרויות לענף הצלילה החופשית. מטרת הארגון היא לקבוע סטנדרטים לבטיחות, נהלים לתחרויות, לנהל את רישום התוצאות בתחרויות רשמיות ולפעול חינוך ולקידום ענף הצלילה החופשית.
הארגון הוקם ב-2 בנובמבר 1992 על ידי רונלד ספקר וקלוד שפוי בניס, צרפת.
בשנת 2007 הוקמה "AIDA ישראל", נציגתה הרשמית של התאחדות הצלילה החופשית העולמית בארץ.
המועדון הספרותי
ראו גם

המועדון הערבי
האגודה המוסלמית-נוצרית
התנועה הלאומית הפלסטינית
לקריאה נוספת

יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1976
הערות שוליים

1 2 3 4  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 328.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, עמ' 468.
1 2  בני מוריס, קורבנות, עמ' 42.
1 2 3  פורת, עמ' 60.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 327.
1 2  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 330.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 329.
↑  פורת, עמ' 59.
↑  פורת, עמ' 61.
↑  פורת, עמ' 63.
↑  בני מוריס, קורבנות, עמ' 42–43.
↑  פורת, עמ' 82–83.
↑  פורת, עמ' 81–82.
↑  פורת, עמ' 86.
↑  פורת, עמ' 87.
↑  פורת, עמ' 174.
↑  פורת, עמ' 83, הערה 7.
הפלישה לאיים הקוריליים

הפלישה לאיים הקוריליים (ברוסית: Курильская десантная операция, מבצע נחיתת איי קוריל) היה מבצע צבאי סובייטי, כחלק ממבצע סערת אוגוסט בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה. מטרת המבצע הייתה לכבוש את האיים הקוריליים מהאימפריה היפנית.
הצדדים הלוחמים > ברית המועצות

חזית המזרח הרחוק השנייה
חיל הרובאים ה-87
דיוויזיית הרובאים ה-355
חטיבת הרובאים ה-2
חטיבת הרובאים ה-113
אזור ההגנה של קמצ'טקה
דיוויזיית רובה 101
הגדוד הימי
גדוד ארטילריה הוביצר
דיוויזיית המרכב ה-128 (78 מטוסים)
צ'י האוקיינוס השקט הסובייטי (פועל מבסיס הצי פול)
60 ספינות וכלי שיט
גדוד מפציצי תעופה
סוללה חוף ארטילרית
הצדדים הלוחמים > האימפריה היפנית

ארמיית האזור החמישי היפני
הארמייה ה-27
* דיוויזיית חיל הרגלים ה-91 (בשומשו, פראמושיר ואונקוטן)
דיוויזיית חי"ר 89 (באיטורופ, קונאשיר ורכס קוריל הקטן)
גדוד טנקים 11 (בשומשו ופרמושירו)
גדוד ההגנה האווירית ה-31 (בשומשו)
גדוד מעורב 41 (במאטואה)
חטיבת חי"ר 129 (באורופ)
מהלך הקרב

המבצע התקיים בין 18 באוגוסט ל-1 בספטמבר. המתקפה בוצעה על ידי חיל הרובאים ה-87 של הארמייה ה-16 מחזית המזרח הרחוק השנייה.
ב-23 באוגוסט, 20,000 כוחות המצב היפניים באיים קיבלו הוראה להיכנע כחלק מהכניעה הכללית של יפן. עם זאת, חלק מהכוחות התעלמו מהפקודה והמשיכו להתנגד לכיבוש הסובייטי.
ב-1 בספטמבר, הונחתו כוחות סובייטים על קונשיר ושיקוטן שבדרום האיים הקוריליים. ב-4 בספטמבר, חיל הרובאים ה-87 כבש חמישה איים קטנים יותר. בהמשך, כבשו הכוחות הסובייטיים את שאר האיים הקוריליים ללא התנגדות נוספת.
האיים נותרו חלק מרוסיה לאחר התפרקות ברית המועצות, אך מעמדם המשפטי האמיתי נותר בסימן שאלה כחלק מהמחלוקת על האיים הקוריליים (אנ') בין רוסיה ליפן.
ראו גם

חוזה סנקט פטרבורג (1875)
מלחמת רוסיה–יפן
הערות שוליים

↑  Glantz, David. August Storm: The Soviet 1945 Strategic Offensive in Manchuria. Portland, Oregon: FRANK CASS PUBLISHERS. pp. 299–300.
| זירות ומערכות במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| הזירה האירופית | המערכה בפולין • מתקפת הסאר • המלחמה המדומה • המערכה בנורווגיה • המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה • הקרב על בריטניה • המערכה בבלקן • מבצע ברברוסה • החזית המזרחית • הזירה האיטלקית • החזית המערבית |  |
| המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט | מלחמת סין–יפן השנייה • המערכה באוקיינוס השקט • המערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט • הזירה הדרום-מזרח אסייתית • מבצע סערת אוגוסט |  |
| הים התיכון, המזרח התיכון וצפון אפריקה | הקרב על הים התיכון • המערכה בצפון אפריקה • המערכה במזרח התיכון • המערכה במזרח אפריקה • המלחמה האנגלו–עיראקית • הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן |  |
| זירות ומערכות אחרות | המערכה באוקיינוס האטלנטי |  |
| מערכות שלא יצאו אל הפועל | מבצע טננבאום: כוונות לכיבוש שווייץ וליכטנשטיין • מבצע ארי-הים: כוונות לכיבוש בריטניה • מבצע איקרוס: כוונות לכיבוש איסלנד • כוונות לכיבוש היישוב היהודי בארץ ישראל (התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש • תוכנית המבצר האחרון) • מבצע גרין: כוונות לכיבוש אירלנד • מבצע הרקולס: כוונות לכיבוש מלטה • מבצע פליקס: כוונות לכיבוש ספרד וגיברלטר • מבצע נפילה: כוונות לכיבוש יפן |  |
השן, המשנה לקיסר סין

הֶשֵּׁן (במנצ'ורית: ᡥᡝᡧᡝᠨ, במנדרינית: 和珅, מבוטא חֶשֵׁן; 1 ביולי 1750 – 22 בפברואר 1799) היה יועצו הקיסרי העליון של צ'יינלונג, קיסר סין השישי משושלת צ'ינג ושליט לצידו לאורך העשורים האחרונים של המאה ה-18.
הודות לכוחו, השן צלח באגירת אוצרות מכל גבולות האימפריה של צ'ינג והפך עצמו לאחד מהאנשים העשירים ביותר בהיסטוריה. עקב חשש לכוחו, לאחר שג'ינצ'ינג, קיסר סין ירש את כס המלוכה, הוציא את השן להורג.
ראו גם

שושלת צ'ינג
צ'יינלונג, קיסר סין
ג'ינצ'ינג, קיסר סין
מאה שנות ההשפלה
מלחמת האופיום הראשונה
מרד טאיפינג
המועדפת

| --- | --- |

כרזת קידום הסרט
 בימוי:  יורגוס לנתימוס
 הופק בידי:  ססי דמפסי אד גייני לי מגידיי יורגוס לנת'ימוס
 תסריט:  דברה דייוויס, טוני מקנמרה 
 עריכה:  יורגוס לנתימוס
 שחקנים ראשיים:  אוליביה קולמן אמה סטון רייצ'ל וייס ניקולס הולט ג'ו אלווין  מארק גאטיס
 צילום:  רובי ראיין 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, אירלנד, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Element Pictures, Film4 Productions 
 חברה מפיצה:  סרצ'לייט פיקצ'רס, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  30 באוגוסט 2018 
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה, סרט להט"בי 
 תקציב:  $15,000,000
 הכנסות:  95.7 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   thefavourite
 פרסים:  פרס חבר השופטים של פסטיבל ונציה  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לעריכה (יורגוס לנת'ימוס)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לעיצוב תלבושות (סנדי פאוול)  European Film Award for Best Hair and Makeup Artist (Nadia Stacey)  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (אוליביה קולמן)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לצילום (רובי ראיין)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לבמאי הטוב ביותר (יורגוס לנתימוס)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר (אוליביה קולמן)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר (יורגוס לנתימוס, דברה דייוויס, טוני מקנמרה, ססי דמפסי, אד גייני, לי מגידיי)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לקומדיה הטובה ביותר (יורגוס לנתימוס, דברה דייוויס, טוני מקנמרה, ססי דמפסי, אד גייני, לי מגידיי)  Dorian Award for Film of the Year 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
המועדפת הוא סרט דרמה היסטורית, קומדיה שחורה להט"בית מ-2018, שבוים על ידי יורגוס לנתימוס ונכתב על ידי דבורה דייוויס וטוני מקנמרה. הסרט הוא הפקה משותפת למפיקים באירלנד, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
הסרט עוקב אחר מערכות היחסים האינטימיות, בין שתי בנות דודה, שרה צ'רצ'יל ואביגייל מאשם לבין אן, מלכת בריטניה, הנאבקות לזכות בחסדיה ובתפקיד החשוב והקרוב ביותר למלכה, הגבירה אשר על הגלימות ונערת הגלימה, בתחילת המאה ה-18, על רקע מלחמה נמשכת בין אנגליה לצרפת. בסרט מככבים אוליביה קולמן, אמה סטון, רייצ'ל וייס, ניקולס הולט, ג'ו אלווין ומארק גאטיס. הצילומים נערכו בבית האטפילד בהארטפורדשייר ובהמפטון קורט במחוז סארי, בין מרץ למאי 2017.
הסרט ערך את הופעת הבכורה העולמית בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-30 באוגוסט 2018, שם הוא זכה בשני פרסים: פרס השופטים, ופרס השחקנית הטובה ביותר לקולמן, עבור המשחק בתור המלכה אן. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-23 בנובמבר 2018, ובממלכה המאוחדת ואירלנד ב-1 בינואר 2019. הסרט זכה להצלחה קופתית משמעותית, והכניס למעלה מ-83.2 מיליון דולר לעומת תקציב של 15 מיליון דולר, ושבחים ממבקרים ברחבי העולם על התסריט, הבימוי, הצילום, ואיכות המשחק של צוות השחקנים.
הסרט היה מועמד ל-10 פרסי אוסקר, הכי הרבה מועמדויות לסרט יחד עם הסרט רומא. אוליביה קולמן זכתה בפרסים לשחקנית הטובה ביותר באוסקר, בגלובוס הזהב ובבאפט"א. נוסף לכך, הסרט זכה ב-7 פרסי באפט"א, מתוך 12 מועמדויות.
עלילה

הסרט מתרחש ב-1708. בריטניה וצרפת מצויות במלחמה, והמלכה אן (אוליביה קולמן) יושבת על כס המלכות. המלכה לא מראה עניין בענייני המלוכה, ובעיקר מבלה את זמנה בעיסוקים אקצנטריים וקפריזיים כגון מרוץ ברווזים וגידול 17 ארנבים, התעסקות במראה החיצוני שלה והתמודדות עם מחלות שונות, בעיקר שיגדון. בת הלוויה הנאמנה שלה, שרה צ'רציל הדוכסית ממרלבורו (רייצ'ל וייס), היא היועצת והמאהבת שלה, ומתוארת כמי ששולטת בפועל בענייני המדינה בשמה של המלכה, או דרך דחיקה של המלכה לתמוך פומבית ברעיונותיה. מאמציה של שרה לשלוט באן מאותגרים על ידי רוברט הארלי (ניקולס הולט), חבר במפלגת הטורים בפרלמנט, אשר מתנגד לתוכניות של צ'רצ'יל להעלות את המיסים כדי לממן את המשך המלחמה.
באמצעם של מאבקים אלו, מגיעה לאחוזתה של אן, אביגיל היל (אמה סטון), בת דודתה הצעירה של שרה, בתקווה להשיג תעסוקה. מעמדה של אביגיל ירד, בשל פעולותיו הנלוזות של אביה, אשר הימר ואיבד את שמו הטוב ורכושו, ובין היתר אף מכר את אביגיל, כחלק ממשחק קלפים. תחילה שרה משבצת אותה להצטרף לצוות עובדי הבית, שם היא סופגת בוז והשפלות מצד שאר העובדות. מצבה של אביגיל משתנה, כאשר היא מזהה הזדמנות להיטיב עם המלכה וכאביה, ורוקחת למענה משחה ייחודית לטיפול בכאבי העור ברגליה בשל מחלת השיגדון. כדי להגיע למלכה, משקרת אביגיל לשומר בכניסה לחדר המלכה, שהיא קיבלה הוראות לטפל במלכה מיידית. כאשר בת דודתה שרה מגלה זאת, היא מצווה לקחת את אביגיל ולהלקות אותה על פעולה זו. אולם, באמצע הענישה, מבינה שרה שהמשחה שאביגיל רקחה אכן מיטיבה עם המלכה, ומעבירה פקודה להפסיק עם ההלקאה. מנקודה זו והלאה, אביגיל מקבלת מגורים פרטיים, והופכת לעוזרת של שרה.
הארלי פונה במהרה לאביגיל, בתקווה להפוך אותה למרגלת שלו בחצר של אן. תחילה, אביגיל מסרבת להצעתו. במקביל, היא מגלה במקרה את האופי של מערכת היחסים הלסבית בין שרה לאן, אף על פי שתחילה היא נראית מופתעת מטיב היחסים ביניהן, במהרה היא מתחילה לנסות לחזר אחר המלכה ולזכות באהדתה. בזמן ששרה ממוקדת במאמצי המלחמה והמאבק הפוליטי בהארלי ואנשי הפרלמנט מצד המפלגה הטורית, אביגיל מפתחת מערכת יחסים אינטימית עם המלכה אן שלבסוף הופכת למערכת יחסים מינית. שרה מגלה את הקשר שנרקם בין אביגיל ואן, ומנסה לשלוח את אביגיל מחוץ לאחוזה. אביגיל מחדירה סם חזק לתה שהיא מכינה לשרה, מה שגורם לשרה לאבד את הכרתה באמצע רכיבה על סוס, ולהיעלם למשך כמה ימים ארוכים. אן, שמשוכנעת ששרה נעלמה כדי להעניש אותה על קרבתה לאביגיל וההסתייגויות של אן מתוכנית המלחמה של שרה, מקרבת את אביגיל יותר אליה, ומסייעת לה לקבל מעמד של ברונית, באמצעות הקצאה של שכר שנתי גבוה, וארגון של נישואין בין אביגיל לסמואל משאם (ג'ו אלווין), ברון בחצרה של אן.
צוות שחקנים

אוליביה קולמן – אן, מלכת בריטניה
אמה סטון – אביגייל מאשם, ברונית מאשם
רייצ'ל וייס – שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו
ניקולס הולט – רוברט הארלי, רוזן אוקספורד
מארק גאטיס – ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו
ג'ו אלווין – סמואל מאשם, ברון מאשם הראשון
ג'יימס סמית' – סידני גודולפין, רוזן גודולפין הראשון
ג'ני ריינספורד – מיי
טימותי אינס – משרת
בזיל איידנבנץ – משרת
הערות שוליים

↑  המועדפת, באתר מתוך אתר Box Office Mojo, ‏16/2/2018
| זוכי פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1947‏-1967 | Odd Man Out‏ (1947) • The Fallen Idol‏ (1948) • האדם השלישי (1949) • The Blue Lamp‏ (1950) • The Lavender Hill Mob‏ (1951) • The Sound Barrier‏ (1952) • ג'נבייב (1953) • בחירתו של הובסון (1954) • ריצ'רד השלישי (1955) • מרקיע שחקים (1956) • הגשר על הנהר קוואי (1957) • מקום בצמרת (1958) • Sapphire‏ (1959) • מוצאי שבת ובוקר יום א' (1960) • קורטוב של דבש (1961) • לורנס איש ערב (1962) • טום ג'ונס (1963) • דוקטור סטריינג'לאב (1964) • תיק איפקרס (1965) • המרגל שחזר מן הכפור (1966) • אדם לכל עת (1967) |  |
| 1992–היום | משחק הדמעות (1992) • ארץ הצללים (1993) • חברים לרצח (1994) • טירופו של המלך ג'ורג' (1995) • סודות ושקרים (1996) • Nil by Mouth‏ (1997) • אליזבת (1998) • East Is East‏ (1999) • בילי אליוט (2000) • פארק גוספורד (2001) • The Warrior‏ (2002) • לגעת באינסוף (2003) • אהבה של קיץ (2004) • וולאס וגרומיט והארנב הקטלני (2005) המלך האחרון של סקוטלנד (2006) • This Is England‏ (2007) • Man on Wire‏ (2008) • מטען הכאב (2009) • נאום המלך (2010) • החפרפרת (2011) • סקייפול (2012) • כוח משיכה (2013) • התאוריה של הכול (2014) • ברוקלין (2015) • אני, דניאל בלייק (2016) • שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי (2017) •  המועדפת (2018) •  1917 (2019) • צעירה מבטיחה (2020) • בלפסט (2021) • רוחות אינישרין (2022) |  |
הפלישה להנובר (1803)

הפלישה להנובר ב-1803 במהלך המלחמות הנפוליאוניות כללה פלישה של כוח צרפתי בפיקודו של אדואר מורטייה לנסיכות הבוחר מהנובר בצפון גרמניה בעקבות התפרקות שלום אמיין. הנובר הייתה תחת שלטונו של ג'ורג' השלישי באיחוד אישי עם בריטניה, האויב העיקרי של האימפריה הצרפתית של נפוליאון. תוצאה אחת הייתה היווצרות הלגיון הגרמני של המלך הגולה בשירות בריטי. הנובר נשארה בשליטה צרפתית עד לשחרורה ב-1813.
רקע

מאז הירושה ההנוברית ב-1714, הנובר ובריטניה תפקדו למעשה כמונרכיה כפולה. כוחות הנובר לחמו לצד כוחות בריטיים בכמה סכסוכים מהמאה ה-18, כולל מלחמת הירושה הספרדית, מלחמת הירושה האוסטרית, מלחמת העצמאות האמריקאית ומלחמות המהפכה הצרפתית. הנובר העניקה לבריטניה קשר חזק באירופה הקונטיננטלית, אך בניגוד לאיים בריטניה ואירלנד המוגנים על ידי הצי המלכותי, היא הייתה חשופה לפלישה. מתוך הכרה בחולשה פוטנציאלית זו, עשו כוחות צרפתיים ניסיונות משותפים להביס את הנובר במהלך מלחמת שבע השנים, ודרסו את נסיכות הבוחר בשנת 1757 לפני שגורשו על ידי פרדיננד מבראונשווייג ונהדפו בקרבות קרפלד ומיינדן.
ב-1803 הפנה נפוליאון, מתוסכל מבריטניה, את תשומת לבו לנסיכות הבוחר. בשנת 1801 צעדה פרוסיה לתוך הנובר כחלק מהליגה לנייטרליות מזוינת, והצדיקה את פעולתה לא כפעולת עוינות אלא כניסיון לשמור על הנייטרליות של גרמניה נגד המעצמות הלוחמות.
הפלישה

ב-18 במאי 1803 הוכרזה מלחמה בין בריטניה לצרפת.  חידוש הסכסוך הוביל את נפוליאון לכנס צבא גדול על חוף התעלה של צרפת, שעמד לנסות פלישה לבריטניה. לפני ניסיון פלישה לבריטניה, נפוליאון החליף את יעדו לאנובר הפגיעה יותר ו-13,000 חיילים של הצבא הצרפתי בפיקודו של גנרל מורטייה עברו נגד הנובר.
נסיכות הבוחר הייתה מוגנת על ידי צבא הנובר ומיליציות שגויסו במקום תחת הדוכס מקיימברידג', בנו של ג'ורג' השלישי, והרוזן וולמודן. התנגדות תוארה כקלה או מועטה. ב-4 ביוני כבשו כוחות צרפת את העיר הנובר, בירת הנסיכות. ב-5 ביוני נחתמה אמנת ארטלנבורג על ידי וולמודן, למרות שג'ורג' השלישי סירב להכיר בה. היא הקימה את ההגמוניה הצרפתית באזור. התגובה היחידה שבריטניה קיבלה באותה תקופה הייתה חסימה של נהרות האלבה והוזר על ידי הצי המלכותי.
לאחר מכן

רבים מאנשי צבא הנובר ברחו לחו"ל, ובדצמבר 1803 הוקם הלגיון הגרמני של המלך כדי לגייסם למאבק בעלות הברית נגד נפוליאון.  בשנים הבאות הצטרפו אליהם בני הנובר נוספים שעזבו, למרות עונשים קשים שהטילו השלטונות הצרפתיים. יחידות מהרגימנט השתתפו בקרבות רבים במהלך המלחמה, בעיקר במלחמת חצי האי תחת הדוכס מוולינגטון.
ההשתלטות הצרפתית על הנובר, שפרוסיה עצמה חשקה בה, הייתה אחד הגורמים שהניעו את מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי לצאת למלחמה נגד נפוליאון ב-1806, מה שהוביל לכיבוש שלה ולאובדן של רבים משטחיה שלה בהסכם טילזיט. בשנת 1807. בתמיכת פרוסיה הבריטים פתחו במשלחת כושלת להנובר ב-1806.
חלק גדול מהשטח של נסיכות הבוחר שולב לאחר מכן בממלכת וסטפאליה, שנשלטה על ידי אחיו הצעיר של נפוליאון ז'רום בונפרטה, כאשר האזור הצפוני סביב ברמן הפך למחוזות של צרפת. צרפת ניסתה להקים יחידה משלה מהאזור, את הלגיון ההנוברי, למרות שרבים מהמתגייסים שלה הגיעו מאזורים אחרים באירופה.
בשנת 1813 בעקבות ניצחון בעלות הברית בקרב לייפציג, הנובר שוחררה מהשליטה הצרפתית. היא הועלתה להיות ממלכת הנובר על ידי קונגרס וינה ב-1814. גם הלגיון הגרמני של המלך וגם צבא הנובר שעבר רפורמה לאחרונה השתתפו בתבוסה הסופית של נפוליאון בקרב ווטרלו.
ביבליוגרפיה

Callister, Graeme. War, Public Opinion and Policy in Britain, France and the Netherlands, 1785–1815. Springer, 2017.
Harding, Nick. Hanover and the British Empire, 1700–1837. Boydell & Brewer, 2007.
Mcylnn, Frank. 1759: The Year Britain Became Master of the World. Random House, 2008.
Roberts, Andrew. George III: The Life and Reign of Britain's Most Misunderstood Monarch. Penguin, 2021.
Schneid, Frederick. Napoleon's Conquest of Europe: The War of the Third Coalition. Greenwood  Publishing Group, 2005.
Simms, Brendan. The Impact of Napoleon: Prussian High Politics, Foreign Policy and the Crisis of  the Executive, 1797–1806. Cambridge University Press, 2002.
Uffindell, Andrew & Corum Michael. On The Fields Of Glory: The Battlefields of the 1815 Campaign.  Frontline Books, 2002.
Zabecki, David T. Germany at War: 400 Years of Military History. ABC-CLIO, 2014.
הערות שוליים

↑  Mclynn p.263
↑  Simms p.84
↑  Callister p.60
↑  Schneid p.57
↑  Harding p.236
↑  Uffindell & Corum p.120
ג'ורג' השלישי היה גם מלך בריטניה וגם הנסיך הבוחר מהנובר.
קריקטורה צרפתית לועגת לבריחתם של הדוכס מקיימברידג' וכוחות הנובר שיצרו במהרה את הלגיון הגרמני של המלך.
קריקטורה בריטית המעידה על כך שג'ון בול שוחרר ממשקל אבן הריחיים של הנובר על ידי נפוליאון. אף על פי כן, חיילים בריטים נלחמו כדי להחזיר את הנובר מהצרפתים.
הצרפתים הדגולים ביותר

הצרפתים הדגולים ביותר (מצרפתית: Le Plus Grand Français) הייתה תוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ France 2 בשנת 2005, והתבססה על התוכנית 100 הבריטים הגדולים של BBC. התוכנית שאלה את אזרחי צרפת מי לדעתם הוא הצרפתי או הצרפתייה הדגולים ביותר בהיסטוריה. מנחי התוכנית היו מישל דרוקר ותיירי ארדיסון. הפרק האחרון של התוכנית שודר בסנאט הצרפתי.
הזוכים

1. שארל דה גול - מנהיג פוליטי וצבאי

2. לואי פסטר - מדען
 
3. האב פייר - כומר קתולי ופעיל חברתי 

4. מארי קירי - מדענית, זוכת פרס נובל בכימיה

5. קולוש - קומיקאי

6. ויקטור הוגו - סופר ומחזאי

7. בורביל - זמר ושחקן

8. מולייר - מחזאי

9. ז'אק קוסטו - אקולוג

10. אדית פיאף - זמרת 

11. מרסל פניול - סופר, מחזאי ובמאי

12. ז'ורז' ברסנס - זמר, משורר ומלחין

13. פרננדל - שחקן קולנוע ותיאטרון

14. ז'אן דה לה פונטן - משורר

15. ז'ול ורן - סופר

16. נפוליאון בונפרטה - מדינאי ומצביא

17. לואי דה פינס - שחקן

18. ז'אן גאבן - שחקן קולנוע

19. דניאל בלוואן - זמר

20. סרז' גינסבורג - זמר יוצר, מלחין 

21. זינדין זידאן - שחקן כדורגל

22. קרל הגדול - מלך ומצביא

23. לינו ונטורה - שחקן קולנוע

24. פרנסואה מיטראן - נשיא צרפת

25. גוסטב אייפל - מהנדס ואדריכל

26. אמיל זולא - סופר ופובליציסט

27. האחות עמנואל - נזירה ופעילה חברתית

28. ז'אן מולן - לוחם בשורות הרזיסטאנס

29. שארל אזנבור -  זמר, מלחין ושחקן קולנוע 

30. איב מונטאן - שחקן קולנוע וזמר

31. ז'אן ד'ארק - מצביאה צרפתית

32. פיליפ לקלרק -  גנרל צרפתי אשר פעל במלחמת העולם השנייה במסגרת צבא צרפת החופשית

33. וולטר - פילוסוף וסופר

34. ג'וני האלידיי - שחקן קולנוע וזמר

35. אנטואן דה סנט-אכזופרי - סופר, משורר ועיתונאי

36. קלוד פרנסואה - זמר ומשורר

37. קריסיטאן קרבו - מנתח אשר ביצע את השתלת הלב הראשונה באירופה בשנת 1968

38. ז'אן-פול בלמונדו - שחקן קולנוע ותיאטרון

39. ז'ול פרי - פוליטיקאי צרפתי, כיהן כשר חינוך וחוץ בסוף המאה ה-19

40. האחים לומייר - מאבות הקולנוע והצילום

41. מישל פלאטיני - שחקן כדורגל

42. ז'אק שיראק - נשיא צרפת

43. שארל טרנה - זמר וכותב פזמונים

44. ז'ורז' פומפידו - נשיא צרפת

45. מישל סרדו - זמר

46. סימון סיניורה - שחקנית וסופרת 

47. הרון טזייף - גאולוג וחוקר הרי געש

48. ז'אק פרוור - משורר

49. אריק טברלי - ימאי

50. לואי הארבעה עשר - מלך צרפת
השנה הגאופיזית הבין-לאומית

סמל השנה הגיאופיזית הבין-לאומית
השנה הגאופיזית הבין-לאומית (שג"ב) הייתה מיזם בינלאומי שנערך מ-1 ביולי 1957 ועד 31 בדצמבר 1958 והוכרז על ידי המועצה הבינלאומית של ארגוני מחקר. במיזם השתתפו 67 מדינות.
תחומי מחקר

במהלך המיזם נערכו מחקרים מגוונים בנושאים שונים הקשורים לכדור הארץ. אחד עשר נושאי המחקר של השנה הגאופיזית הבינלאומית היו:
זוהר הקוטב
השדה המגנטי של כדור הארץ
הכבידה
הקרניים הקוסמיות
מטאורולוגיה
סייסמולוגיה
פיזיקה של היונוספירה
פעילות השמש
קווי אורך ורוחב (תחילת המיפוי המדויק של כדור הארץ)
גאומגנטיזם
זוהר האטמוספירה
חקר החלל באמצעות לוויינים

ארצות הברית וברית המועצות שיגרו לוויינים במהלך שנה זו, כאשר ב-4 באוקטובר 1957 ברית המועצות שיגרה את ספוטניק 1 שהיה הלוויין הראשון ששוגר לחלל. שיגור הלוויין על ידי ברית המועצות היווה את גולת הכותרת של הפעילות המדעית-טכנולוגית במיזם.
הערות שוליים

↑  Tom Griffiths, "Slicing the Silence",  Harvard University Press 2007,ISBN-13:978-0-674-02633-9, pp. 136-9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558017405171  GND: 4246742-1  LCCN: sh85067407  NARA: 10643466  NDL: 00566447 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי כדור הארץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הר אקבלו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,235 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכסי פורד 
 קואורדינטות:  77°19′00″S 141°48′00″W﻿ / ﻿77.3167°S 141.8°W﻿ / -77.3167; -141.8
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אקבלו(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אקבלו
 
הר אקבלו (באנגלית: Mount Ekblaw) הוא הר במרכז הרי קלארק, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,235 מטרים מעל פני הים; ההר הוא הנקודה הגבוהה ביותר ברכסי פורד; וההר ה-3,534 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם 6 קילומטרים מזרחית להר ואן וולקנברג.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר התגלה בטיסות של השירות האנטארקטי של ארצות הברית בשנת 1940.
היסטוריה > מקור השם

ההר נקרא על שמו של וו. א. אקבלו (W.E. Ekblaw), פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת קלארק; שהיה חבר במשלחת החקר קרוקר באזור הארקטי (בשנים 1913–1917).
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2  מידע גאוגרפי
↑  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
| אתרים בהרי קלארק שברכסי פורד |
| --- | --- | --- |
| הרים | אטווד • אקבלו • ברנהאם • ג'ונס • ואן וולקנברג • מאליונה |  |
| נונאטאקים | קלי |  |
| עמקים | מסקוויט |  |
| אתרים ברכסי פורד |
| --- | --- | --- |
| רכסי הרים | אסמן • דנפלד • היינס • מקיי • סארנוף • פוסדיק • פיליפס • קלארק |  |
| הרים | אלכסנדר • אקבלו • ביואנג'ל • ביטגוד • בירד • ברנהאם • ג'ון • ג'ונס • דאגלס • דרלינג • ואן וולקנברג • לוקהארט • מאליונה • סווארטלי • פייג' • קארבון • קולומבו • קופר • ריאה • ריצ'רדסון |  |
| מצוקים | ביילי |  |
| נונאטאקים | ברידינג • קיידי |  |
| מונוליתים | הבילבורד (לוח המודעות) |  |
| קרחונים | אוקס • ארתור • באלצ'ן • בויד • האמונד |  |
| מעברי הרים | ריס |  |
התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל

התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל (באנגלית: Palestine Professional Photographers Association, בראשי תיבות: PPPA) הייתה התאחדות של צלמים יהודים שפעלה בארץ ישראל בין השנים 1939-1941. הקבוצה ביקשה לקדם את מעמדו המקצועי של הצלם בא"י, והייתה מעורבת בניסיון להסדרת נושאי זכויות יוצרים.
ההתאחדות הוקמה ב-8 במאי 1939 על ידי ולטר צדק. על פי הצהרתה, ההתאחדות נועדה "להגנה ולקידום האינטרסים המקצועיים של החברים". בפברואר 1940 התמנה הלמר לרסקי כנשיא הכבוד של ההתאחדות. מרבית חבריה של ההתאחדות היו תושבי תל אביב ושם היה גם מרכז פעילותה. מספר צלמים נוספים היו מרוכזים בחיפה.
בין פעילות האגודה בולט הניסיון להסדרת זכויות היוצרים של הצלמים כנגד קק"ל וקרן היסוד, שהיו המזמינות הגדולות של תצלומים בארץ ישראל. קרנות אלו ביקשו לשמור לעצמן את זכויות היוצרים על התצלומים, על ידי החזקת הנגטיבים, והפעילו את כוחן המנופוליסטי לשם כך. פעילויות נוספות של ההתאחדות היו ארגון תערוכות של ההתאחדות וכן קיום סדנאות מקצועיות, שהידועה בהן התקיימה ב-1940 על גג ביתו של לרסקי ברחוב דיזנגוף מס' 16 בתל אביב.
בהתאחדות היו חברים צלמים כגון ארווין שטיינר, אלפונס הימלרייך, ד"ר זיס (Süss), ולטר קריסטלר, ניקולא שווארץ, לזר דינר, ליזלוטה גז'בינה, אריך קומינר, דינה גץ, יצחק קלטר, נפתלי אבנון, יעקב רוזנר שמעון ויסנשטיין, יוליאן פירסט ואחרים.
לקריאה נוספת

סלע, רונה, צילום בפלסטין/ארץ-ישראל בשנות השלושים והארבעים, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומוזיאון הרצליה לאמנות, 2000, עמ' 152–153.
הקרב על שלזיה

מלחמת העולם השנייה החזית המזרחית במהלך 1945
התקפות פומרניה ושלזיה
המתקפות השלזיות היו שתי התקפות נפרדות שבוצעו בפברואר ובמרץ 1945 על ידי הצבא האדום הסובייטי נגד הוורמאכט בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה כדי להגן על אגפי הצבא האדום במהלך ההתקדמות לברלין כדי למנוע התקפת נגד גרמנית. זה עיכב את המתקפה האחרונה לכיוון ברלין בחודשיים.
ההתקפות

מתקפת שלזיה התחתית נמשכה בין 8 ל-24 בפברואר 1945, ומתקפת שלזיה העילית בין 15 ל-31 במרץ. שני המבצעים נועדו לאגף את ההתקדמות הסובייטית העיקרית על ברלין, דחקו את הוורמאכט משלזיה.
לפי מידע סובייטי, הגרמנים איבדו 54,000 חיילים: 40,000 הרוגים ו-14,000 שבויים במתקפת שלזיה העילית.
החזית האוקראינית הראשונה בפיקודו של איוואן קונייב - לאחר שהשלימה את מתקפת ויסלה-אודר - התקדמה מערבה לכיוון שלזיה במטרה העיקרית להגן על האגף השמאלי של החזית הבלארוסית הראשונה, שדחפה לכיוון ברלין. באופן דומה, על מתקפת פומרניה המזרחית של החזית הבלארוסית השנייה בצפון הוטלה המשימה להגן על האגף הימני של החזית הבלארוסית הראשונה.
עיכוב

בשל הצורך לאבטח את האגפים התעכבה עד אפריל המתקפה האחרונה של הסובייטים לכיוון ברלין, שתוכננה במקור לפברואר. עד אמצע אפריל, מתקפת פומרניה המזרחית - שבוצעה על ידי החזית הבלארוסית השנייה, וגורמי החזית הבלארוסית הראשונה - הצליחה במטרותיה, והגיעה לעיר הנמל הגרמנית החשובה שטטין (כיום שצ'צ'ין).