stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדה קני
ראש ממשלה

ב-9 במרץ 2011 התכנסו חברי הפרלמנט ובחרו באנדה קני להיות ראש הממשלה ברוב של 117 תומכים ו-27 מתנגדים. על סמך בחירה זו מונה קני לתפקיד על ידי נשיאת אירלנד, מארי מקאליס ומינה את שרי ממשלתו. כשהוא בן קצת פחות מ-59 שנים ו-11 חודשים בעת בחירתו, קני הוא ראש הממשלה השני המבוגר ביותר בתולדות אירלנד לאחר שון למס.
את כניסתו לתפקיד פתח קני בשורה של קיצוצים בהוצאות הממשלה ובראש ובראשונה בהוצאות שכרו ושכר שריו בכ-7% ובצמצום צי הרכב הממשלתי העומד לרשותו ולרשות השרים בכמחצית. בשבועות הבאים הוא הודיע כי אין בכוונתו להעלות את אחוז המס, למרות לחצים מצד מנהיגים באיחוד האירופי לעשות כן. הוא גם החל לנקוט בשורה של צעדים לחילוצם של הבנקים האירים מהמשבר בו הם נמצאו. ביולי 2011 הודיע קני כי הצליח להגיע להסדר עם מנהיגי גוש האירו להפחית את הריבית שאירלנד משלמת ב-2% ולפרוס את תשלומי החובות לאורך זמן רב יותר. בהמשך הודיע קני על פתיחתה של תוכנית ליצירת מקומות תעסוקה שתמומן על ידי מיסוי על הפנסיות.
במאי 2011 אישרה הממשלה שורה של רפורמות בתחום הפוליטי שהוכרז עליהן עוד בזמן מסע הבחירות. בין השינויים היו הקמתה של ועדה שתשנה את מבנה מחוזות הבחירה, מתוך כוונה לצמצם את מספר חברי הפרלמנט ב-20, חקיקתו של חוק להגביל זמן ההמתנה לבחירות ביניים ללא יותר משישה חודשים, מגבלה של 750,000 אירו לתקציב מערכת הבחירות לנשיאות, מגבלה על תרומות למפלגות והקמתה של ועדה שתבחן את ביטולו של הסנאט. הכוונה להפחית את מספר חברי הפרלמנט עוררה מחלוקות והסתייגויות, שכן החוקה דורשת היחס בית תושבי אירלנד לבין מספר חברי הפרלמנט יעמוד על יחס של לא פחות מחבר פרלמנט אחד ל-30,000 תושבים ולפיכך המספר הנוכחי של 166 חברי פרלמנט לא יוכל להיות מופחת ביותר מ-16 חברים.
ביולי 2011 פורסם דוח שעל פיו אירעה שורה ארוכה של מקרים בהם כמרים בכנסייה הקתולית של אירלנד ביצעו התעללות מינית בילדים, שהמקרים לא דווחו למשטרה ושהוותיקן סייע בהסתרת העובדות בפרשה. קני גינה את חלקו של הוותיקן וטען כי זוהי התערבות בלתי נסלחת של הכנסייה הקתולית בענייניה הפנימיים של אירלנד. בנאומו בפרלמנט הוא הודיע כי היחסים בין הכנסייה הקתולית לבין אירלנד לא יהיו כפי שהיו בעבר. המתקפה של קני על הכנסייה הייתה למעשה שבירת שתיקה של 17 בהם התגלו מקרים רבים של ניצול מיני על ידי כמרים.
בדצמבר נשא קני נאום טלוויזיוני בפני האומה, השישי בתולדות אירלנד, בו פרס את הקווים לתקציב 2012 והודיע כי התקציב יהיה קשה וכי הוא יהווה צעד ראשון לקראת הגעה ליעד של גירעון של 3% ב-2015.
בפברואר 2013 הגיע קני להסדר עם הבנק המרכזי האירופי בנוגע לחילוצו של הבנק האנגלו-אירי.
בפברואר 2013, בנאומו בפני הפרלמנט, התנצל קני בשם המדינה בפני ניצולות בתי המחסה מגדלנה. הוא הודיע כי עבור ניצולות בתי המחסה שמספרן מוערך ב-800 עד 1000 תוכן תוכנית לפיצויים.
כדי לסמן את סיומו של משבר החוב האירופי, נשא קני נאום שני לפני האומה בדצמבר 2013 וציין כי אירלנד צועדת בכיוון הנכון לקראת שיקום כלכלתה.
בנוסף לתפקידו כראש הממשלה, משמש קני גם כשר ההגנה.
אלן וודרינג

אלן וודרינג (באנגלית: Allen Woodring;‏ 15 בפברואר 1898 – 15 בנובמבר 1982) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920) בריצת 200 מטר ושיאן עולם בריצת 100 יארד (1921).
ביוגרפיה

וודרינג נולד בהלרטאון, פנסילבניה. הוא למד באוניברסיטת סירקיוז.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

למרות שוודרינג כשל במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אנטוורפן (1920), סיים במקום חמישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.2 שניות, הוא זכה באופן מפתיע להיכלל במשלחת האמריקאית. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.0 שניות, לפני חברו לנבחרת צ'רלי פדוק (22.0 שניות) והארי אדוארד מבריטניה (22.1 שניות).
ביוגרפיה > שיאן עולם

בתחרות שנערכה בסירקיוז במאי 1921 קבע וודרינג בריצת 100 יארד שיא עולם חדש של 9.6 שניות ובריצת 200 מטר תוצאה של 21.6 שניות.
הוא עבד כאיש מכירות עבור חברת ספולדינג.
שיאים אישיים

ריצת 100 יארד: 9.6 שניות (1921), שיא עולם
ריצת 200 מטר: 21.6 שניות (1921)
ריצת 400 מטר: 47.9 שניות (1923)
עגמה

עגמה (בגעז: ዓጋመ, באמהרית: ዓጋሜ, תרגום: "פורה") הוא מחוז היסטורי בצפון אתיופיה וכיום חלק ממדינת תיגראי. על פי המסורת האתיופית, המחוז היה מקום לידתה של מלכת שבא. בירתו ההיסטורית של המחוז היא העיר אדיגרט. המחוז הוא גם מקום מושבם ההיסטורי של האירובים.
עגמה היה בעברו חלק מממלכת דעמת ויותר מאוחר חלק מממלכת אקסום. האזכור הכתוב הראשון של האזור הוא במונומנטום אדוליטנום שנכתב במאה ה-3. במהלך ימי הביניים המחוז נכלל בתוך ממחוז בור שכלל חלקים ממדינת עפר ומרכז אריתריאה.
עגמה היה גם מרכזה של שושלת השליטים אשר שלטו על האזור מתקופת השופטים עד למהפכה האתיופית ב-1974.
לקריאה נוספת

Tsegay Berhe G. Libanos, "ˁAgamä" in Siegbert Uhlig (Editor), Encyclopaedia Aethiopica: A-C, Otto Harrassowitz Verlag, 2003, ISBN 3447047461, p. 137-138
הערות שוליים

↑  Stuart Munro-Hay, Aksum: An African Civilization of Late Antiquity, page 36-37
↑  Stuart Munro-Hay, Aksum: An African Civilization of Late Antiquity, page 186-187
↑  "Bur" in von Uhlig, Siegbert, ed. Encylopaedia Aethiopica: A-C. Weissbaden: Otto Harrassowitz KG, 2003.
סטארה גראדישקה

| --- | --- |

מחנה סטארה גראדישקה
 מידע כללי
 סוג:  מחנה ריכוז, מחנה השמדה
 מדינה:  קרואטיה
 תאריכים
 תאריך הקמה:  יוני 1941
 תאריך סגירה:  1944
 תאריך שחרור:  אפריל 1945.
 אוכלוסייה
 מפקדי המחנה:  מילאן אורשקוביץ', אנטון וורבאן, דינקו שאקיץ', מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ'
 צבא משחרר:  בעלות הברית
 השתייכות האסירים:  יהודים, סרבים, קרואטים אנטי-פשיסטים, סלובנים, מוסלמים (אלבנים ובוסנים) ובני מיעוטים אחרים
 נתונים
 קואורדינטות:  45°08′55″N 17°14′48″E﻿ / ﻿45.148611°N 17.246667°E﻿ / 45.148611; 17.246667
  (למפת קרואטיה מוגדלת) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי סטארה גראדישקה(למפת קרואטיה רגילה) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי סטארה גראדישקה
 
אסירים במחנה
ילדים כלואים במחנה
וייקוסלאב לובוריץ' המכונה "מקס" כפי שצולם במחנה
סטארה גראדישקה (בקרואטית: Stara Gradiška) היה מחנה ריכוז והשמדה במתחם מחנות יאסנובאץ, ששימש להחזקת נשים וילדים, וכן אי-אלו גברים, בין יוני 1941 לאפריל 1945. במחנה מתו כמה עשרות אלפי בני אדם, לפי ההערכה הרווחת, אשר הושמדו בשיטתיות בשיטות שונות. פיקוד המחנה היה בידי הבטאליון השני של המשמר האוסטאשי, שהגן על מתחם מחנה III, הוא מחנה הגברים. המחנה הוקם על שרידיו של מאחז אוסטרו-הונגרי ששימש כבית כלא.
אוכלוסיית האסירים

אסירי מחנה סטארה גראדישקה, כאסירי שאר המחנות האוסטאשים, היו בעיקר סרבים ויהודים שרוכזו בגין לאומיותם. קרואטים רוכזו בעטיין של דעות אנטי-פשיסטיות. כמו כן היו במחנה סלובנים, מוסלמים (אלבנים ובוסנים) ובני-מיעוטים נוספים.
בסטארה גראדישקה רוכזו נשים, שדרו בצינוקים של הטירה העתיקה. ילדים רוכזו בצינוקים נפרדים. לדידם של גברים היה סטארה גראדישקה מחנה מעבר ואיסוף או מחנה לעבודה חיצונית, שאליו היו נשלחים לעבודות, והיו שבים ליאסנובאץ משמילאו את מלאכתם נאמנה לריכוז או לחיסול. גברים הופרדו מהנשים באופן מדוקדק במיוחד. נשים רבות נשלחו לעבודות במחנות עבודה נאציים, מאז שהשגיחו בהן עיני קצינים נאציים שביקרו במחנה.
תנאי מחיה

תנאי המחיה בסטארה גראדישקה היו למעלה מיכולתם של ילדים קטנים, שנשלחו לעבוד, וישנו בצינוקים על רצפת בטון, ומתו בקצב מהיר או נרצחו באופן שיטתי. המזון היה, כשלעצמו, זהה לזה שבמחנה יאסנובאץ. במשך שנת 1942, ניזונו האסירים מ"מרק לפת" סרוח שהוגש פעם ביום.
היה חוסר משווע במים ראויים לשתייה, ומגפת הטיפוס והטיפואיד התפשטה באופן יוצא מן הכלל, שהיה אף חריף מאשר ביאסנובאץ.
ההשמדה השיטתית של הקורבנות

לרוב העדיפו האוסטאשים שיטות רצח ידניות באמצעות פטישים, גרזנים, סכינים וכדומה. בסטארה גראדישקה התנסו גם בהשמדת אסירים המונית בגז רעיל ובהרעבה, בהשראת השיטות הנאציות. תחילה השתמשו האוסטאשים במשאיות גז, וזאת כנראה בהשראת משאית הגז שפעלה במחנה סיימישטה שהוקם בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית. סימו קלאייץ' העיד כי נשים וילדים יהודים ננעלו במשאית משטרה ירוקה שצינור המפלט שלה חובר בצינור גומי לתא המטען, וכך נסעה סביב למחנה עד שהקורבנות נפחו את נשמתם. העד דראגוטין סקרגאטיץ' אישר זאת בעדותו לעיתונות על המשפט של דינקו שאקיץ'. בהמשך, הכניסו לשימוש תאי גז, לאחר שניסויים בגופרית חד-חמצנית עלו יפה. עדה מאשרת זאת:
והראיות עוד מרובות. תא הגז פורק ב-1943, פן תבוא משלחת של הצלב האדום, שאכן הגיעה לבסוף, ביוני 1944.
חשוב לציין, בצד אזכורם של תאי הגז, את צינוקי המרתף, בייחוד צינוק מס' 3, שעליו היה אמון אוסטאשה בשם ניקולה גאגרו, ועל שמו נקרא אותו תא נודע לשמצה כ"מלון גאגרו", ובו הוחזקו אסירים שנידונו לכליאה בבידוד והתענו בעינויים פיזיים וברעב, עד שנגאלו מייסוריהם בחנק עם חוטי תיל שנעשה על ידי גאגרו באופן אישי. קבוצה אחת שכזו שרדה 36 ימים ברעב (הצליחו להבריח להם מעט מזון) עד שבא עליהם מותם. נאמר כי הקברנים, אף הם אסירים מותשים, יכלו לסחוב אותם בזוגות, מכיוון שהיו תשושים.
המפקדים שתפעלו את מחנה ההשמדה היו סוהרים אוסטאשים מבטאליון המשמר האוסטאשי השני, שפלוגותיו שמרו על סביבותיו של מחנה III. הללו כללו את מילאן אורשקוביץ', שפיקד על המחנה במשך שנת 1942. סגניו היו אנטון וורבאן האחראי על הוצאות להורג וחיסולים בגז, וכו דינקו שאקיץ', שנתפס ב-1998 ועמד לדין על פשעיו. בהמשך פיקדו שם מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ', ועוד מפקדים העונים לשמות בושאק, סטויצ'יץ', ראקי, ניקולה גאצ'יץ' ואחרים. במחנה פעלו גם נשים אוסטאשיות צעירות: נשים ואחיות של השומרים הגברים. הללו כללו את מאיה בוז'דון, שפיקדה על הנשים, ואת נאדה לובוריץ', אחותו של וייקוסלאב לובוריץ' ורעייתו של דינקו שאקיץ'.
פינוי המחנה

ב-1944, עם התקרבם של כוחות הפרטיזנים של טיטו, החלו האוסטאשים בפינוי אסירי סטארה גראדישקה למחנה ציגלאנה. ראשית, הוצעדו האסירים הקרואטיים, קבוצה בת כ-600 איש, מהם מתו תשעה.
בהמשך, הוצעדו קבוצות גדולות של יהודים וקרואטים. המרחק שהלכו היה כ-36 ק"מ, ואותו עשו תוך כ-10 שעות. האסירים הנותרים, יהודים וסרבים, עברו סלקציה.
רוב הסרבים הוצאו להורג, ומיעוטם, יחד עם רוב היהודים, נשלחו ברכבת דרך מחנה לפוגלאבה. סימו קלאייץ' היה בין אלו, וחבריו לקרון תכננו ניסיון בריחה, אלא שהוא לא עלה יפה, ורובם נורו או ננטשו בלב שדות מוקשים. קלאייץ' גילה כי לנוסעים בשני הקרונות האחרים, שלא ניסו כוחם בבריחה, הזעיף המזל פנים פי כמה וכמה: הקרונות הוצתו על יושביהם עם הגיעם ליאסנובאץ. המזון בסטארה גראדישקה הורע עד מאוד וכן לא היה מזון מספק לאסירים החדשים במשך שלושה ימים מהגיעם ליאסנובאץ. האסירים שבאו דרך לפוגלאבה נרצחו לאלתר.
המחנה עצמו שוחרר על ידי בעלות הברית באפריל 1945, וכל אסיריו הועברו ליאסנובאץ, שם מצאו רובם את מותם.
אנדרטת נורדיה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה 
 על שם:  חללי האצ"ל
 מיקום:  נורדיה
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1955
 תאריך פתיחה רשמי:  1955 
 יוצר:  אביאל כ"ץ
 קואורדינטות:  32°18′52″N 34°53′46″E﻿ / ﻿32.314583333333°N 34.896°E﻿ / 32.314583333333; 34.896
  (למפת נתניה מוגדלת) אנדרטת נורדיה(למפת נתניה רגילה) אנדרטת נורדיה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אנדרטת נורדיה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אנדרטת נורדיה
 
סמל האצ"ל באנדרטת נורדיה
אנדרטת נורדיה היא אנדרטה שהוקמה בשנת 1955 לזכרם של חללי האצ"ל. האנדרטה מיוחדת לזכרם של חברי הגרעינים המיישבים  "מרגולין" ו"ווג'וד" שמסרו נפשם על הקמת מדינת ישראל.
היסטוריה

האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל אביאל כ"ץ, לוחם ומפקד באצ"ל, ונבנתה על ידי אנשי נורדיה בראשות יעקב דיטקובסקי בתרומת של"ח, ארגון למען שיקום לוחמי חופש, שדאג להנציח את חיילי האצ"ל.
האנדרטה בנויה כשער ובמרכזו סמל האצ"ל.
האנדרטה נמצאת בלב היישוב נורדיה, באזור של "המוסדות הציבוריים" חדר התרבות, המרפאה, מגדל המים, בית הפיס ומועדון הוותיקים. האזור מהווה מקום מפגש לחברי מושב נורדיה בחיי היומיום ובאירועים מיוחדים.
האנדרטה בנויה מאבן מקומית "אבן ירושלמית" בשילוב ברזל - המשמש ליצירת סמל האצ"ל. האותיות הן מנחושת ויוצרו במפעל של דייגי שהיה במושב.
שביל המוליך לכיוון האנדרטה, מכניס את מבקר דרך קשת  שגובהה 5 מטר. במרכז הקשת בחלקה העליון נמצא סורג עשוי מברזל ובמרכזו סמל האצ"ל מעבר לקשת נמצאת רחבה המרוצפת מאותה אבן מקומית. משני צידיה ערוגות פרחים. בקצה הרחבה נמצא קיר, בצורת חצי גורן, גובהו כ-1.20 מטר ואורכו כ-6 מטר. על גבי הקיר נמצאות כתובות ההנצחה והזיכרון.
מצד ימין כתובת עשויה מאותיות נחושת "לחיילי הארגון הצבאי הלאומי חברי הגרעינים ווג'ווד ומרגולין מניחי היסוד לנורדיה".
במרכז הקיר מופיעים שמות החללים. השמות מופיעים בשמות בודדים ומתחת לכל שם לוחית נחושת עליה חרוט מקום הנפילה ותאריך הנפילה העברי. מצד שמאל הכתובת "תהילת נצח למשחררי האומה שמסרו נפשם בשדות הקרב ובמעלה הגרדום".
על האנדרטה חקוקים שמותיהם של לוחמי האצ"ל חברי הגרעינים המיישבים:
שולגאסר יעקב - גרעין מרגולין נפל באיטליה.
ברוך מזרחי - גרעין מרגולין נפל בגנין.
דב כהן - גרעין ווג'וד נפל בפריצה לכלא עכו.
דב גרונר - גרעין ווג'וד הועלה לגרדום.
יוסף חיימוביץ - גרעין ווג'וד נפל במשמר הירדן.
זאב שטאל - גרעין ווג'וד נפל במשמר הירדן.
שמריהו פרנצוס - גרעין ווג'וד נפל במשמר הירדן.
יעקב אייזיקוביץ - גרעין ווג'וד נפל במשמר הירדן.
בשנת 1981 נוספו לאנדרטה אלמנטים להנצחתם של שלושה בני נורדיה שנהרגו בשורות צה"ל. משני צידי הקיר הקיים נבנה קיר בצורת טרפז שגובהו 1.80 מטר ורוחבו בחלק העליון 70 ס"מ. בקיר בצד שמאל מופיע סמל צה"ל ונר התמיד בקיר בצד ימין מופיעים שמות החללים באותיות ברזל בודדות. וכך הייתה לאנדרטה היחידה בישראל בה מופיעים חללי האצ"ל לצדם של חללי צה"ל: ויסנר אלכסנדר, בש שרה, ומרגלית עופר.
הציור של האנדרטה שימש עד שנות התשעים כסמל של המושב.
מצדה האחורי של האנדרטה ומשני צדיה נשתלו עצי ברוש המשווים למקום ערך טקסי.
טקסי יום הזיכרון

בטקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שנערך למרגלות האנדרטה, נוהגים לשיר לכבודם את שיר בית"ר, השיר שליווה אותם בדרכם האחרונה. שירת שיר בית"ר בטקס ממלכתי עוררה ביקורת ציבורית בקרב תושבי שכונת נאות נורדיה הסמוכה לנורדיה.
ראו גם

האנדרטה לזכר דב גרונר
לקריאה נוספת

אנדרטאות בישראל, הוצאת משרד הביטחון
סמל רומניה

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  רומניה 
 תאריך אימוץ:  2016
 התקנים
 ציצה:  עיט
 מגן:  סמל ולאכיה, סמל מולדובה, סמל דוברוג'ה, סמל טרנסילבניה, סמל אולטניה ובאנאט
 אלמנטים נוספים:  שרביט, חרב
 פרטים נוספים
 גרסאות קודמות:    
 
סמל רומניה אומץ בהחלטת הפרלמנט ב-10 בספטמבר 1992. הוא מבוסס הסמל ממלכת רומניה (בין השנים 1922–1947).
המרכיב המרכזי של הסמל הוא עיט בצבע זהב, אשר מחזיק צלב במקורו, כתר על ראשו, וחרב ושרביט בציפורניו. הסמל נצבע ב-3 צבעי הדגל – אדום, צהוב, כחול.
היסטוריה

הרעיון המקורי של הסמל הוא משנת 1859, כאשר ולאכיה ונסיכות מולדובה התאחדו על ידי בחירת אותו שליט, אלכסנדרו יואן קוזה. אז סוכם על שתי דמויות מרכזיות – העיט והשור. עד לשנת 1866 היו מספר גרסאות. באותה שנה נבחר להיות שליט הנסיכויות הרומניות המאוחדות מי שעתיד להיות קרול הראשון, מלך רומניה. המגן חולק ל-4 חלקים – בראשון וה-3 היה נשר, ב-2 וה-4 היה שור. מעל המגן התווסף סמל של משפחת הוהנצולרן-זיגמרינגן. לאחר מלחמת העצמאות התווספו סמלים של דוברוג'ה (דולפינים) ואולטניה (אריה). מעל המגן התווסף כתר כסימן למלכות. בשנת 1922, עם הוספת טרנסילבניה, שונה הסמל פעם נוספת.
בתקופת השלטון הקומוניסטי היה בתוקף סמל אחר.
תיאור נוכחי

המגן מחולק ל-5 חלקים – אחד לכל הפרובינציות של רומניה:
ולאכיה – העיט הזהב
מולדובה – השור
דוברוג'ה – הדולפינים
טרנסילבניה – העיט השחור, 7 מבצרים, השמש והירח
אולטניה ובאנאט – האריה והגשר.
המרכיב המרכזי – נשר הזהב שמחזיק את הצלב האורתודוקסי ועל ראשו כתר. באופן מסורתי, עיט זה מופיע בסמל של מחוז ארג'ש (Argeş) והערים פיטשט וקורטאה דה ארג'ש. האזור היה המרכז שסביבו התפתחה נסיכות ולאכיה. 
עיט, בהיותו סמל הלטיניות מסמל את אומץ-לב, החלטיות, שאיפה לגובה, שליטה וכח. הוא גם מופיע בסמל של טרנסילבניה.
המגן צויר בתכלת המסמלת את השמיים.
העיט מחזיק בציפורניו את השרביט והחרב – סמלים של שליט מולדובה שטפן הגדול כאשר שרביט מזכיר גם את מיכאי האמיץ שאיחד את המחוזות הרומנים בפעם הראשונה.
ברבע ראשון נמצא סמל ולאכיה – עיט עם צלב במקור, השמש והירח על רקע תכלת.
ברבע השני נמצא סמל של מולדובה – שור עם קרניו, שושנה וחצי-סהר.
ברבע השלישי נמצא סמל של אולטניה ובאנאט – גלים, גשר הזהב (מסמל את גשר טראיאנוס מעל הדנובה) ואריה עם חרב בכפה קדמית.
ברבע הרביעי נמצא סמל של טרנסילבניה – מגן עם עיט, השמש והירח ו-7 מבצרים.
כמו כן, מיוצגים שטחי החוף של הים השחור – זוג דולפינים.
ראו גם

דגל רומניה
המנון רומניה
סמלהּ של הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה, בשנים 1965–1989
אנה קינגספורד

| --- | --- |
אנה קינגספורד
אנה קינגספורד
 לידה:  16 בספטמבר 1846 Maryland, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  22 בפברואר 1888 (בגיל 41) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מדינה:  אנגליה
 מקום קבורה:  St Eata's Church, Atcham 
 ידועה בשל:  אחת מהרופאות האנגליות הראשונות, פעילה נגד ניסויים בבעלי חיים, צמחונית
 השכלה:  סורבון 
 חתימה:  
 www.anna-kingsford.com
 
אנה קינגספורד (באנגלית: Anna Kingsford;‏ 16 בספטמבר 1846 – 22 בפברואר 1888) הייתה רופאה אנגלייה, צמחונית, לוחמת נגד ניסויים בבעלי חיים, ופעילה למען זכויות נשים. קינגספורד הייתה אחת מהנשים הראשונות באנגליה שקיבלו תואר ברפואה, אחרי אליזבת גארט אנדרסון. בנוסף, הייתה הסטודנטית היחידה לרפואה באותו הזמן שסיימה את הלימודים מבלי לערוך ניסויים אפילו על בעל חיים אחד. היא למדה את התואר שלה בפריז וסיימה בשנת 1880, לאחר שש שנים של לימודים. עבודת התזה הסופית שלה, "L'Alimentation Végétale de l'Homme",הייתה על יתרונות הצמחונות ופורסמה באנגלית ב-1881 בשם: "The Perfect Way in Diet" (הדרך המושלמת בתזונה). באותה שנה, היא ייסדה את האגודה לשינוי בתזונה (Food Reform Society), ונסעה ברחבי בריטניה להרצות על צמחונות. בנוסף, הרצתה נגד ניסויים בבעלי חיים גם בפריז, ז'נבה ולוזאן. קינגספורד שימשה גם כסגנית יו"ר האגודה הצמחונית (אנ'), ובשנת 1886 העידה על עצמה שהיא אינה צמחונית משום ש"במשך כל התקופה הזאת, צרכתי מוצרים מהחי כגון חמאה, גבינה, ביצים וחלב" (המושג 'צמחונות' הובן במקור כמושג המתאר למעשה תזונה טבעונית).
קינגספורד התעניינה בבודהיזם ובגנוסטיקה, והפכה פעילה באגודה התאוסופית באנגליה. בשנת 1883 הפכה לנשיאת הסניף בלונדון של האגודה התאוסופית. היא אמרה שקיבלה תובנות במצבים דמויי טראנס ובשנתה; אלה נאספו מתוך כתבי היד שלה ומקונטרסים על ידי מי ששיתף איתה פעולה לאורך כל החיים אדוארד מייטלנד. הדברים פורסמו לאחר מותה בספר "Clothed with the Sun" בשנת 1889. חייה היו רצופים במצבי חולי ובריאות והיא נפטרה מדלקת ריאות בגיל 41. כתיבתה של קינגספורד לא הייתה ידועה כמעט במשך 100 שנים גם לאחר שאדוארד מייטלנד פרסם את הביוגרפיה שלה בשנת The Life of Anna Kingsford 1896. עם זאת, הלן רפפורט (Helen Rappaport) כתבה ב-2001 כי חייה ועבודתה נלמדים כעת שוב.
ראשית חייה

קינגספורד נולדה במרילנד פוינט, סטרטפורד, עכשיו חלק ממזרח לונדון, אבל אז באסקס להוריה אליזבת אן שרודר וג'ון בונוס, סוחר עשיר. קינגספורד הייתה ילדה מפותחת מהרגיל, כתבה את השיר הראשון שלה כאשר הייתה בת תשע, ואת המעשייה ביאטריס: סיפורם של הנוצרים הראשונים, בהיותה בת שלוש עשרה. דבורה רודסיל כתבה כי קינגספורד נהנתה מציד שועלים, עד שיום אחד היה לה חזון של עצמה כמו שועל. על פי מייטלנד, היא הייתה בעלת יכולת לראות את הנולד, לראות התגלויות ולנבא את הדמויות והגורלות של אנשים. את יכולות אלה היא שמרה לעצמה בשקט.
בשנת 1867, בגיל 21, היא התחתנה עם בן דודה, אלג'רנון גודפרי קינגספורד. כשנה לאחר מכן, ילדה את בתה, עדית. בשנת 1872, על אף שבעלה היה כומר אנגליקני, היא המירה את דתה לקתולית רומית, דבר אשר לא הפריע לבעלה. בין השנים 1868 עד 1873, תרמה קינגספורד מאמרים למגזין "פני פוסט". 700 פאונד שקיבלה מדי שנה מאביה, אפשרו לה לקנות בשנת 1872 את כתב העת, The Lady's Own Paper ולהפוך לעורכת שלו. דבר זה קישר אותה עם כמה נשים בולטות באותה התקופה וביניהן הסופרת הפמיניסטית, והפעילה נגד ניסויים בבעלי חיים פרנסס פאוור קובי. מאמר שפורסם על ידי קובי בכתב העת The Lady's Own Paper בנוגע לביצוע ניסויים בבעלי חיים, הוא זה שהצית אצל קינגספורד את העניין בנושא.
לימודים

בשנת 1873, קינגספורד פגשה את הסופר אדוארד מייטלנד (אנ'), אלמן, שחלק עמה את הדחייה לחומרנות. עם ברכתו של בעלה, השניים החלו לשתף פעולה. מייטלנד לווה אותה לפריז כאשר היא החליטה ללמוד רפואה. פריז הייתה באותו זמן מרכז של מהפכה בלימודי פיזיולוגיה, על רקע ניסויים בבעלי חיים, במיוחד על כלבים שרובם נערכו ללא הרדמה. קלוד ברנאר (1813-1878), שתואר כ"אבי הפיזיולוגיה", עבד שם, ואמר כי "פיזיולוג אינו אדם רגיל: הוא מדען, אחוז דיבוק על ידי הרעיון המדעי שבו הוא עוסק. הוא אינו שומע את הצעקות של בעלי החיים, אינו רואה את זרם הדם שלהם, הוא לא רואה דבר מלבד הרעיון שלו..".
וולטר גרייצר, פרופסור אמריטוס בביוכימיה בקינגס קולג' לונדון, כתב כי התנגדות משמעותית לניסויים בבעלי חיים הופיעה באנגליה הוויקטוריאנית, כחלק ממיאוס במחקר שנערך בצרפת. ברנאר ופיזיולוגים ידועים אחרים, כגון שארל רישה בצרפת ומייקל פוסטר באנגליה, ספגו ביקורת חריפה על עבודתם. המתנגדים לניסויים בבעלי חיים באנגליה הסתננו להרצאותיו של פרנסואה מז'נדי בפריז, מורו של ברנאר, אשר ניתח כלבים ללא הרדמה ולכאורה צעק עליהם בזמן עבודתו "Tais-toi, pauvre bête!" (שתוק, בעל חיים מסכן שכמותך). אשתו של ברנאר, מארי-פרנסואז ברנאר, התנגדה למחקר שלו, אף על פי שמחקרו מומן על ידי הנדוניה שלה. בסופו של דבר, היא התגרשה ממנו והקימה אגודה נגד ניסויים בבעלי חיים. זו הייתה האווירה בפקולטה לרפואה ובבתי החולים הלימודיים בפריז כאשר קינגספורד נאלצה לשאת עמה נטל נוסף של היותה אישה. אף על פי שנשים הורשו ללמוד רפואה בצרפת, רודסיל כתבה כי הן לא התקבלו בברכה. קינגספורד כתבה לבעלה בשנת 1874 כי הדברים אינם קלים עבורה בשל היותה אישה יחידה בין מאה גברים בלימודים. בנוסף, תיארה את היחס המתנכר שקיבלה מצד האחראי עליה, שאמר לה כי מבחינתו היא לא אישה אך גם לא גבר.
קינגספורד הוטרדה מהמראות ומהקולות של הניסויים בבעלי חיים אותם ראתה. היא כתבה ב-20 באוגוסט 1879 כי היא חווה את הגיהנום בפקולטה לרפואה בפריז.
מוות

אלן פרט, אחד מכותבי הביוגרפיה של קינגספורד, כתב כי קינגספורד נתפסה בגשם זלעפות בפריז בנובמבר 1886 בדרכה למעבדה של לואי פסטר, מהמתנגדים הבולטים לניסויים בבעלי חיים באותה התקופה. היא בילתה שעות בבגדים רטובים ופיתחה דלקת ריאות, אז נקראה שחפת ריאתית. קינגספורד נסעה לריביירה הצרפתית ולאיטליה, בחלק מהזמן עם מייטלנד ובחלק מהזמן עם בעלה, מקווה לשווא שאקלים שונה יעזור לה להחלים. ביולי 1887, היא השתכנה בבית שהיא ובעלה שכרו בקנזינגטון, שם חיכתה קינגספורד למותה.
היא מתה ב-22 בפברואר 1888, בגיל 41, ונקברה בבית הקברות של סנט איטאס, בכנסייה של בעלה שנבנתה במאה ה-11, באטצ'אם על יד נהר הסוורן. שמה, במותה נרשם כאנני קינגספורד. בעת נישואיה בסאסקס בשנת 1867, שמה היה אנני בונוס.
עבודות > ספרים

River Reeds (volume of verse), 1866.
Rosamunda the princess, and other tales. James Parker & Co., 1875.
Kingsford, A. & Maitland, E. The Key of the Creeds. Trubner, 1875.
Astrology Theologised, 1886.
Health, Beauty and the Toilet: Letters to Ladies from a Lady Doctor. F. Warne, 1886.
Dreams and Dream Stories. 1888.
Clothed with the Sun. J. M. Watkins, 1912.
The Credo of Christendom and other Addresses and Essays on Esoteric Christianity. 1916.
The Perfect Way, or the Finding of Christ. Watkins, 1909.
The Perfect Way in Diet. Kegan Paul, Trench & Co., 1881.
Kingsford, A. & Maitland, E. Addresses & Essays On Vegetarianism. John M Watkins, 1912.
עבודות > פרקים

"Unscientific science—moral aspects of vivisection" in Colville, W. J. Spiritual Therapeutics Or Divine Science. 1890, pp. 292–308.
"The Uselessness of Vivisection," 1882, in Hamilton, Susan. (ed.) Animal Welfare & Anti-vivisection 1870–1910: Nineteenth Century Woman's Mission. Taylor & Francis, 2004.
"The City of Blood" in Forward, Stephanie. (ed.) Dreams, Visions and Realities. Continuum International, 2003.
לקריאה נוספת

(History of Vegetarianism – Anna Kingsford M.D. (1846–1888) (International Vegetarian Union
"(Theosophy and Mysticism – Anna Kingsford" (Mysterious People
Maitland, Edward. The story of Anna Kingsford and Edward Maitland and of the New Gospel of interpretation. Watkins, 1905
Pert, Alan. Red Cactus: The Life of Anna Kingsford. Alan Pert, 2006
Shirley, Ralph. Occultists & mystics of all ages. W. Rider & son, 1920
.Rudacille, Deborah (2000). The Scalpel and the Butterfly. University of California Press
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Rudacille Deborah, The Scalpel and the Butterfly, University of California Press, 2000
↑  70 years of The Vegan Society, The Vegan Society, 2004
↑  http://www.anna-kingsford.com/english/Works_by_Anna_Kingsford_and_Maitland/Texts/06-OAKM-I-Cloted-web.htm
↑  http://www.victorianweb.org/religion/kingsford1.html
↑  Maitland, Edward, The Story of Anna Kingsford, Waktins, 1905
↑  Dickins, Gordon, An Illustrated Literary Guide to Shropshire., Shropshire Libraries, 1987
1 2  Gratzer, Walter, Eurekas and Euphorias: The Oxford Book of Scientific Anecdotes, Oxford University Press, 2004
1 2  Pert, Alan, Red Cactus: The Life of Anna Kingsford, Pert Alan, 2006
1 2  Anna Kingsford Biography: Withdrawal from the earth plane, ‏2007-02-22
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263591105171  PLWABN: 9810674905205606  BNE: XX1568034  BnF: cb12007317p (data)  CiNii: DA12863128  GND: 118562231  ISNI: 0000 0000 8087 8171  LCCN: n81043587  NKC: js2016929839  NLA: 35998177  NTA: 073831336  RERO: 02-A003455027  SELIBR: 276955  SNAC: w6qz50ct  SUDOC: 087182912  Trove: 1178388  VIAF: 8179520   WorldCat (עם VIAF): 8179520 
אדוארד מייטלנד, משתף הפעולה עם קינגספורד וכותב הביוגרפיה שלה
סראפין מסנליס

| --- | --- |

 לידה:  3 בספטמבר 1864 ארסי
 פטירה:  11 בדצמבר 1942 (בגיל 78) Clermont, צרפת 
 שם לידה:  Séraphine Louis 
 לאום:  צרפתייה
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  אמנות נאיבית
 חתימה:   
 
סראפין לואי (בצרפתית: Séraphine Louis;‏ 3 בספטמבר 1864 – 11 בדצמבר 1942, מוכרת כ"סארפין מסנליס") הייתה ציירת צרפתיה מזרם האמנות הנאיבית. לואי הייתה אוטודידקטית ושאבה השראה מאמונתה הנוצרית העמוקה. היא נפטרה במוסד לחולי נפש אחרי עשר שנות אשפוז.