stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנג'מין הריסון
נשיאותו 1889–1893 > מדיניות פנים > חוקים נגד מונופול ומדיניות מוניטרית

חברי שתי המפלגות התנגדו לעליית כוחות המונופולים, והעבירו את חוק שרמן נגד מונופולים, של הסנאטור ג'ון שרמן, ברוב גדול. הריסון חתם על החוק, שנתן לממשלה כוח חסר תקדים. ממשל הריסון לא אכף את החוק יתר על המידה. למחלקת המשפטים היה חסר כוח אדם להגשת תביעות כנגד מונופולים, והערפול שבחוק והפרשנות המצמצמת של השופטים מנעה ממנו להרחיב אותו. אולם הממשלה כן הצליחה לפרק מונופול פחם בטנסי במהלך תקופתו של הריסון והצליחה להגיש מספר תביעות כנגד מונופולים.
אחת הסוגיות הכלכליות החשובות באותה תקופה הייתה הצמדת הדולר לזהב בלבד או לזהב ולכסף. הרפובליקנים המערביים והדמוקרטים הדרומיים קראו להטבעה חופשית של כסף, ואילו צירים מצפון-מזרח המדינה תמכו בתקן הזהב. הכסף היה שווה פחות מסכום ההמרה שלו בזהב, ולכן חשבונות מקומיים שולמו בכסף, בעוד שמלווים בין לאומיים גבו חובות בזהב, שרוקנו את אספקת הזהב במדינה. הדפלציה העולמית גרמה לכך שתקן הזהב הוביל להפחתת ההכנסה ללא הפחתת החובות, והוביל לדרישה מצד בעלי החוב לקרוא להטבעת כסף חופשית שתגרום לאינפלציה.
נושא המטבע לא היה חלק ממסע הבחירות, ונאמר שהריסון עצמו תמך בדו מתכתיות. ויליאם וינדום, מזכיר האוצר, תמך בכסף חופשי. הריסון הציע הטבעה חופשית של כסף לפי ערך השוק, אולם לא הצליח. ביולי 1890, העביר הסנאטור ג'ון שרמן חוק שדרש רכישת כסף, אולם החוק רק הגביר את הידלדלות מאגרי הזהב, שנפתרה לאחר מכן בתקופתו של קליבלנד. החוק פילג את המפלגה הרפובליקנית והוביל לעליית "רפובליקני הכסף", חברי הקונגרס מהמערב שדרשו הטבעת כסף חופשית ועברו לתמוך בדמוקרטים.
נשיאותו 1889–1893 > מדיניות פנים > זכויות האזרח

בניגוד לתיקון החמישה עשר לחוקת ארצות הברית, מנעו מדינות דרומיות רבות משחורים את זכותם להצביע. התובע הכללי של הריסון, ויליאם מילר, ציווה לאכוף את זכויות ההצבעה בדרום. אולם מושבעים לבנים לא הרשיעו או הגישו כתב אישום כנגד מפרי חוק. הריסון היה משוכנע שהמדיניות ה"לבנה" של הרפובליקנים בניסיון למשוך לבנים דרומיים אל המפלגה נכשלה, וכי שלילת זכויות ההצבעה מהשחורים אינה מוסרית, לכן דרש פיקוח ממשלתי על הבחירות בדרום. הרפובליקנים, בהנהגת הריסון וחבר הקונגרס הנרי קבוט לודג', ניסו להעביר חוק שיגן על זכויות האזרח של האוכלוסייה השחורה. החוק דרש עונשים על הפרת זכויות האזרח. הדרום טען שהחוק יאפשר לצבא לאכוף זכויות הצבעה, אף על פי שהחוק לא קבע קביעה כזאת. הריסון תמך בחוק, שעבר בבית הנבחרים הרפובליקני, אולם לא עבר בסנאט כיוון שהרפובליקנים התמקדו בעיקר במכסי המגן. בינואר 1891 שלושים וחמישה חברי סנאט תמכו בהשעיית החוק לעומת שלושים וארבעה מתנגדים. החוק זכה גם להתנגדות בקרב מנהיגי המפלגה בערים שחששו למעמדם, והרפובליקנים היו מוכנים להקרבת החוק. החוק היה הניסיון הממשלתי המשמעותי האחרון להגן על זכויות האזרח של השחורים עד לשנות השלושים. עם כישלון החוק, העבירו מדינות הדרום את חוקי ג'ים קרו, ששללו באופן כמעט מוחלט את זכויות ההצבעה מהשחורים.
לאחר מכן נאם הריסון בפני הקונגרס וטען שהעבדים הובאו לארצות הברית בשרשראות ושעליהם לקבל זכות חופשית להצביע. הוא פקפק בזכות המדינות להחליט מי יצביע, וטען שדבר זה לא חוקתי. הוא תמך בהקמת בתי ספר מעורבים ובתיקון חוקתי שיאפשר שוויון גזעי.
נשיאותו 1889–1893 > מדיניות פנים > בחירות אמצע הכהונה 1890

עם סוף כהונת הקונגרס, העבירו הריסון והקונגרס הרפובליקני את החוקים המשמעותיים ביותר בתולדות ארצות הברית, אולם תוצאות בחירות אמצע הכהונה ב-1890 עצרו את יוזמותיהם. בבחירות, השתלטו הדמוקרטים על בית הנבחרים וחיסלו את הרוב הרפובליקני. הרפובליקנים איבדו כמעט מאה מושבים בבית הנבחרים. לעומת זאת הם שמרו על הרוב שלהם בסנאט. המפלגה הפופוליסטית התחזקה בקרב החקלאים בדרום ובמערב התיכון.
נשיאותו 1889–1893 > מדיניות פנים > יערות לאומיים

במרץ 1891 העבירו הקונגרס והריסון חוק שאפשר הקצאת קרקעות ציבוריות ליערות. החקיקה נבעה מרצון דו מפלגתי להשתמש באדמות העודפות שעד אז שימשו למגורים או למסילות רכבת. בתוך חודש מהעברת החוק, הקצה הריסון קרקע לשמורת הטבע הראשונה. הוא הקצה 22 מיליון אקרים בכהונתו למטרות אלו. הריסון היה גם הנשיא הראשון שהעניק הגנה ממשלתית לחורבה אינדיאנית פרה היסטורית.
נשיאותו 1889–1893 > מדיניות פנים > מדיניות כלפי האינדיאנים

במהלך כהונתו של הריסון, החל שבט הלקוטה, שהוגבל בעיקר לדרום דקוטה, תנועה רוחנית ודתית שנקראה "ריקוד הרוחות". רבים בוושינגטון חשבו שמדובר בתחילתו של מרד, והצבא התערב. התוצאה הייתה טבח המוני של נשים וילדים שנערך ב-29 בדצמבר 1890, וקבורתם בקבר המוני. הריסון דרש חקירה שתיערך בצבא ועצר את המהומות, בפעם האחרונה שהאמריקנים נלחמו באינדיאנים. הריסון דרש מהאינדיאנים להשתלב בחברה הלבנה, ולמרות הטבח, האמין שמדיניותו הייתה מוצלחת. המדיניות הייתה ליברלית, אולם גרמה למכירת רוב אדמות האינדיאנים במחירים נמוכים לספקולנטים לבנים.
נשיאותו 1889–1893 > מדיניות פנים > טכנולוגיה והצי

במהלך כהונתו של הריסון, חלו התפתחויות טכנולוגיות רבות; הריסון היה הנשיא הראשון שקולו הוקלט והוא אף התקין חשמל בבית הלבן, אם כי הוא ואשתו ישנו בדרך כלל עם אורות דולקים ולא נגעו במתגים, מחשש להתחשמלות.
במהלך תקופת כהונתו, דרש הריסון את הגברת כוחו של הצי. הצי היה במשבר לאחר מלחמת האזרחים אולם החל ברפורמה ובהתרחבות במהלך כהונתו של הנשיא צ'סטר ארתור. כאשר הריסון נכנס לתפקידו היו בצי רק שתי ספינות מלחמה והוא דרש להגדיל את מספרן. עמדתו זכתה לתמיכת הצי, בטענה שהצי יוכל להגן על הסחר האמריקני. ב-1890, פרסם הקפטן אלפרד תייר מהן את ספרו "השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה", וקרא להרחבת הצי. הריסון תמך בכך, ומהן חזר לתפקידו כנשיא מכללת המלחמה של הצי. מזכיר הצי של הריסון, בנג'מין טרייסי, החל בחידוש מהיר של הצי, ובתוך שנה אישר הקונגרס לבנות ארבע ספינות קרב. עד 1898, בעזרת תאגידים, בנתה ארצות הברית עוד עשר ספינות קרב, שבע מתוכן החלו להיבנות בתקופתו. הספינות המודרניות הפכו את ארצות הברית למעצמה ימית לגיטימית.
צבא ארצות הברית גם הוזנח מאז מלחמת האזרחים, למרות הקרבות מול האינדיאנים. כאשר הריסון נכנס לתפקידו, היו 28,000 קצינים ומגויסים, ורוב ציודם היה נחות לעומת מקביליהם האירופאיים. מזכיר המלחמה פרוקטור ביקש לבצע רפורמות, כולל הענקת חופשות שחרור ותפריט משופר, שהורידו את שיעורי העריקות. הקצינים החלו להיות מקודמים לפי חילותיהם (חיל הרגלים או חיל הפרשים) ולא לפי הגדודים שלהם, ואלו שעמדו לקבל קידום נאלצו לעבור מבחנים. בנוסף, מונה סגן מזכיר מלחמה. הרפורמות של הריסון הקטינו בחצי את שיעורי העריקות, אך הצבא נותר באותו מצב עם תום כהונתו. על שמו של הריסון נבנה 'פורט בנג'מין הריסון' באינדיאנה.
נשיאותו 1889–1893 > מדיניות חוץ > אמריקה הלטינית וסמואה

הריסון ומזכיר המדינה בליין לא היו ידידים טובים, אולם תמכו במדיניות חוץ אגרסיבית ושיתוף פעולה כלכלי. בנוסף, שניהם דרשו את החלפת בריטניה ככוח הכלכלי השולט באמריקה הלטינית. הריסון נאלץ להתמודד עם ענייני החוץ בעקבות מחלתו של בליין. במהלך טיול ברחבי המדינה ב-1891, בסן פרנסיסקו, הכריז הריסון שהצי יגן על הספינות באוקיינוס ויעלה את יוקרת ארצות הברית ואת השפעתה. ב-1889, התכנסה ועידת המדינות האמריקנית בוושינגטון. הריסון רצה להגיע לאחידות מטבע ולהורדת מכסים עם המדינות. הוועידה לא השיגה פריצת דרך משמעותית, בשל חשדנות הדדית. היא כן הצליחה להקים מרכז מידע שהפך לארגון מדינות אמריקה. בתגובה, ניסו הריסון ובליין לבצע איחוד מכסים עם מדינות אמריקה הלטינית, וחתמו איתם על כמה הסכמים. הוא לא הצליח ליצור בסיס ימי בהאיטי.
ב-1889, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וגרמניה הסתכסכו על איי סמואה. הסכסוך החל ב-1887 כשהגרמנים ניסו להשתלט על האי והנשיא קליבלנד שלח שלוש ספינות להגן על הממשלה. הריסון שלח משלחת דו מפלגתית לברלין כדי לנסות ולפתור את המשבר, והגיע להסכם, שחילק את ההשפעה בסמואה, ב-1889. הריסון נקט קו תוקפני, בחר שליט מקומי וסירב לתת לגרמניה להתערב. מזכיר המדינה בליין, שהיה חולה, לא היה מעורב.
נשיאותו 1889–1893 > מדיניות חוץ > חרם אירופאי על בשר חזיר

כמה מדינות אירופאיות הטילו חרם על בשר חזיר אמריקני מתוך חששות בריאותיים. הריסון שלח השגריריו לדרוש את חידוש היצוא למדינות. בנוסף העביר חוק לפיקוח על הבשר. כמו כן, החרימה ארצות הברית סוכר מגרמניה, שנאלצה לוותר על החרם בספטמבר 1891, ואחריה גם דנמרק, צרפת והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
נשיאותו 1889–1893 > מדיניות חוץ > משברים באיים האלאוטיים ובצ'ילה

המשבר הבין לאומי הראשון של הריסון היה סכסוך על זכויות דיג עם קנדה, שדרשה זכויות דיג וציד כלבי ים באיים האלאוטיים, בניגוד לחוק. הצי פשט על ספינות קנדיות והגיע להסכמים עם הבריטים, שכללו מתן פיצויים לארצות הברית.
ב-1891, התרחש משבר בצ'ילה. השגריר האמריקני, שהיה ממוצא אירי, העניק מקלט לצ'יליאנים שברחו לאחר מלחמת האזרחים, כדי לפגוע בהשפעה הבריטית שם. המתיחות בין צ'ילה וארצות הברית התגברה, והייתה מתוחה גם כך בשל העובדה שבליין בודד את צ'ילה במהלך מלחמת האוקיינוס השקט.
המשבר פרץ כשמלחים מספינת בולטימור עגנו בצ'ילה ובעקבות קטטה, שני מלחים נהרגו ואחרים נעצרו. הקפטן טען שהמשטרה הצ'יליאנית תקפה אותם ללא סיבה, וכשבליין היה חולה, דרש הריסון פיצויים. הצ'יליאנים התנגדו לכך וטענו שמדובר בעניין פלילי.
המתיחות התקרבה להכרזת מלחמה - הריסון איים בניתוק היחסים הדיפלומטיים אלא אם תקבל ארצות הברית התנצלות, וטען שהמצב דורש "אומץ פטריוטי גדול". הריסון טען שעליו להגן על כל אדם מחוץ למדינה שמציג את הדגל. בנוסף העלה את כוננות הצי. משהחלים בליין ניסה לפייס את הצ'יליאנים אולם לא זכה לתמיכת הממשל. לאחר מכן הצטרף אל התומכים בפיצוי ובהתנצלות מצד הצ'יליאנים, שנכנעו, והמלחמה נמנעה. תאודור רוזוולט שיבח את הריסון על גישתו לעניין ועל מדיניות החוץ התקיפה שנקט בה.
נשיאותו 1889–1893 > מדיניות חוץ > סיפוח הוואי

ממלכת הוואי הייתה מקום אסטרטגי באוקיינוס השקט, וארצות הברית הגיעה להסכם מכסים עם המדינה ב-1875. דרך הוואי יכלה ארצות הברית להפיץ את השפעה המדינית והכלכלית על המזרח הרחוק בצדו השני של האוקיינוס השקט. בימיו האחרונים בתפקיד, עסק הריסון הסיפוח הוואי. לאחר הפיכה כנגד המלכה ליליואוקלאני, דרשה הממשלה החדשה סיפוח אמריקני. הריסון תמך בכך ורצה לבנות בסיס ימי בפרל הארבור, אף על פי שלפני כן לא הביע עניין בסיפוח האי. הקונסול האמריקני הכיר בממשלה החדשה ב-1 בפברואר 1893, והעביר את הדרישות לוושינגטון. בחודש האחרון בתפקידו, חתם הממשל על הסכם ב-14 בפברואר והעביר אותו לסנאט באישור הריסון. הסנאט לא פעל, וקליבלנד ביטל את ההסכם לאחר כניסתו לתפקיד.
נשיאותו 1889–1893 > מדינות שצורפו לאיחוד

כאשר הריסון נכנס לתפקידו, לא הצטרפו מדינות חדשות לאיחוד מזה עשור בגלל התנגדות הדמוקרטים לצירוף מדינות תומכות ברפובליקנים. עם תחילת כהונתו, הסכים הקונגרס לצרף את דקוטה הצפונית ודרום דקוטה ב-2 בנובמבר 1889, את מונטנה ב-8 בנובמבר, ואת וושינגטון ב-11 בנובמבר. בשנה הבאה, עוד מדינות הצטרפו- איידהו ב-3 ביולי ווויאומינג ב-10 ביולי. המדינות היו רפובליקניות במובהק. הריסון הוא הנשיא שצירף הכי הרבה מדינות חדשות לאיחוד.
נשיאותו 1889–1893 > חופשות וטיולים

הריסון נכח בחגיגות מאה השנים להשבעתו של ג'ורג' וושינגטון בניו יורק סיטי ב-30 באפריל 1889. הוא טען שוושינגטון לימד את הציבור שחיפוש אחר הטובה העצמית לא משתלם.
משפחת הריסון טיילה הרבה, והריסון נאם ברוב המקומות שנסע אליהם - פילדלפיה, ניו אינגלנד, אינדיאנפוליס ושיקגו. הנשיא הרשים מול קהל גדול. הבולט מבין מסעותיו, חסרי התקדים לאותה תקופה, היה מסע ברכבת בן חמישה שבועות למערב באביב 1891. הריסון גם טייל כמה טיולים קצרים מחוץ לבירה - בעיקר לצורך ציד - לווירג'יניה ולמרילנד.
במהלך הקיץ של וושינגטון, התגורר הריסון במרילנד ובניו ג'רזי. ביוני 1890 רכשו המנהל הכללי של הדואר ג'ון ואנאמייקר וחבריו מפילדלפיה בית חדש עבור הריסון ואשתו, קרולין. רבים האמינו שהיה בכך משום שוחד. הריסון טען שתמיד התכוון לרכוש את הבית, אולם הרגיש לא בנוח עם הנושא ושילם על הבית. יריביו הפוליטיים ביקרו אותו על כך.
נשיאותו 1889–1893 > בחירות 1892

העודף הכלכלי נעלם והמצב הכלכלי החמיר לקראת בהלת 1893. הבחירות לקונגרס לא היו טובות לרפובליקנים למרות תמיכתו של הריסון, והוא איבד את תמיכת מפלגתו בגלל סירובו לבצע מינויים פוליטיים. הריסון היה נחוש להיות שוב המועמד בבחירות לנשיאות ב-1892, למרות ההתנגדות כלפיו בתוך מפלגתו.
היה ברור שהריסון יזכה להתנגדות גדולה, ורבים דרשו שבליין יהיה המועמד לאחר שהתפטר מתפקיד מזכיר המדינה, אף על פי שהכריז בפברואר שלא יהיה מועמד. הריסון נבחר בסיבוב הראשון בוועידה הלאומית, אולם זכה להתנגדות גדולה מצד ויליאם מקינלי ובליין. בוועידה, הוחלף סגן הנשיא מורטון בשגריר וייטלו ריד.
הדמוקרטים בחרו שוב בקליבלנד, כמו ארבע שנים קודם לכן. המכסים הגבוהים גרמו ליוקר גבוה כל כך, עד שבוחרים רבים תמכו בקליבלנד וברפורמה שהציע. המערביים, שתמכו בעיקר ברפובליקנים, תמכו במפלגה הפופוליסטית של ג'יימס ווייבר, שתמכה בכסף חופשי, קצבאות נדיבות ליוצאי צבא ויום עבודה בן שמונה שעות. גם השביתות בתעשיית הפלדה פגעו ברפובליקנים, על אף שהממשלה לא התערבה.
אשתו של הריסון, קרולין, מתה כשבועיים לפני הבחירות, ב-25 באוקטובר. בתו, מרי הריסון מקי, מילאה את מקומה של הגברת הראשונה. מחלתה ומותה של קרולין גרמה למסע הבחירות שקט במיוחד.
קליבלנד זכה ב-277 אלקטורים בבחירות לעומת 145 אלקטורים להריסון, וגם ב-46% מהקולות, כשהוא מנצח את הריסון בהפרש של 375,000 קולות. היה זה הניצחון הברור ביותר בבחירות מזה עשרים שנה. קליבלנד ניצח בארבע המדינות המתנדנדות: ניו יורק, ניו ג'רזי, קונטיקט ואינדיאנה, והפך גם לנשיא הראשון מאז מלחמת האזרחים שניצח בוויסקונסין ובאינדיאנה. ווייבר השיג מיליון קולות ועשרים ושניים אלקטורים.
בבחירות לקונגרס, שמרו הדמוקרטים על השליטה בבית הנבחרים והשיגו רוב בסנאט. הייתה זאת הפעם היחידה בין מלחמת האזרחים ו-1913 שהדמוקרטים שלטו בנשיאות ובקונגרס.
לאחר הנשיאות ומוות

לאחר שעזב את תפקידו, ביקר הריסון בתערוכה הקולומביאנית בשיקגו ביוני 1893. לאחר מכן חזר לביתו באינדיאנפוליס. הוא נבחר לעמית מסדר הנאמנים של ארצות הברית ב-1882, וב-3 במאי 1893, נבחר להנהיג את הסניף באוהיו.
במשך כמה חודשים ב-1894, גר בסן פרנסיסקו, בה הרצה באוניברסיטת סטנפורד. ב-1896, ניסו חבריו במפלגה לשכנע אותו לרוץ שוב לנשיאות, אולם הוא סירב. הוא נסע ברחבי המדינה ותמך בויליאם מקינלי.
בין יולי 1895 למרץ 1901 שירת הריסון בחבר הנאמנים באוניברסיטת פרדו, ואולם הריסון, מעון, נקרא על שמו. הוא כתב כמה כתבות על הממשלה ועל הנשיאות ב-1897. ב-1899 נכח בועידת השלום בהאג.
ב-1896, נישא הריסון בגיל שישים ושתיים, למרי דימיק, אחייניתה האלמנה בת ה-37 ומזכירתה לשעבר של אשתו. שני ילדיו, ראסל, בן ארבעים ואחת ומרי, בת שלושים ושמונה, לא נכחו בחתונה וסירבו להכיר בה. לבנג'מין ולמרי הייתה ילדה אחת, אליזבת' הריסון ווקר (21 בפברואר 1897 – 26 בדצמבר 1955).
ב-1900, ייצג הריסון את ונצואלה בסכסוך הגבולות שלה עם הממלכה המאוחדת על גיאנה אסקיבה. הוסכם על בוררות בינלאומית. הריסון הגיש דו"ח באורך שמונה מאות עמודים ונסע לפריז לייצג את ונצואלה במשפט. למרות הפסדו, טיעוניו המשפטיים זיכו אותו בכבוד עולמי.
הריסון חלה בשפעת בפברואר 1901. הוא הונשם באדי קיטור וחמצן, אולם מצבו החמיר. הוא מת מדלקת ריאות בביתו באינדיאנפוליס ביום רביעי, 13 במרץ 1901, בגיל שישים ושבע. הוא נטמן לצד אשתו הראשונה, קרוליין. לאחר מותה ב-1948, נקברה אשתו השנייה מרי לידו.
מורשתו ההיסטורית והנצחתו

הריסון היה ידוע בגלל יושרתו, ושעזב את הבית הלבן עדיין נחשב לנשיא ישר. הרפובליקנים שלטו בקונגרס בתקופתו, בניגוד לנשיאים רפובליקניים רבים מתקופתו, והוא הצליח להעביר את המצע הרפובליקני שדרש הגבלת התאגידים, מכסים גבוהים, הגנה על זכויות האזרח, קצבאות נדיבות ליוצאי הצבא ופשרות בנוגע להצמדת הדולר. ממשלו עדיין נחשב לממשל ישר מאוד.
האהדה להריסון גברה לאחר המשבר הכלכלי בתקופת קליבלנד. מדיניות החוץ של הריסון היוותה תפנית מהמדיניות הבדלנית שקדמה לו. הוא לא היסס להתעמת עם מעצמות אירופאיות על השפעתן ביבשת אמריקה. מדיניותו זו השפיעה על תאודור רוזוולט.
הריסון סלל את הדרך לנשיאים המודרניים. חקיקת חוק שרמן נחשבת למשמעותית ביותר, וכך גם הגנתו על זכויות האזרח. חוק שרמן נחשב לחוק החשוב ביותר שהעביר, והגנתו על זכויות האזרח הייתה הניסיון האחרון להגן על זכויות השחורים עד לשנות השלושים.
הריסון הונצח על מספר בולים. הראשון שבהם יצא ב-18 בנובמבר 1902. הריסון הונצח על שישה בולים, יותר מכל נשיא אחר, וגם על אגרות הבנק הלאומי בשווי חמישה דולרים. ב-2012 יצא מטבע דולר עם תמונתו.
ב-1908, נחנך באינדיאנפוליס פסל שלו.
ב-1942 נקראה ספינה על שמו. ב-1951, ביתו נפתח לציבור כספרייה וכמוזיאון.
תאודור רוזוולט הקדיש מוצב להריסון ב-1906, מוצב באזור אינדיאנפוליס, שפונה ב-1991 והפך לפארק לאומי על שמו. נכון ל-2021, יש באתר שכונות מגורים ומסלול גולף.
להריסון יצא שם של אדם רשמי מאוד, וגם של אדם שפחד מחיידקים ולכן לבש כפפות כשלחץ ידיים. דימוי זה הוביל לכינוי גנאי שהודבק לו והוא נקרא "השלגון האנושי". בשנת 2012 הוטבע מטבע דולר אחד עם דיוקנו של הריסון.
לקריאה נוספת

Homer E. Socolofsky, The Presidency of Benjamin Harrison, University Press of Kansas, 1987 (הספר בקטלוג ULI)
Robert Green, Benjamin Harrison, Compass Point Books, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
Anne Chieko Moore, Benjamin Harriosn: Centennial President, Nova Science Publishers, 2009 (הספר בקטלוג ULI)
ננס כחול (תוצר של ננס אדום)

איור היפותטי של ננס כחול
ננס כחול הוא שלב משוער של כוכב המתפתח מננס אדום לאחר שהוא מיצה חלק רב מאספקת הדלק המימני שלו. מכיוון שננסים אדומים מתיכים את המימן שלהם באופן איטי והם מוסעים לחלוטין (דבר המאפשר לאספקת המימן כולה להיות מותכת, במקום רק לליבה), היקום כיום לא מספיק זקן בשביל שננסים כחולים ייווצרו עדיין, אבל הקיום העתידי שלהם נחזה על בסיס מודלים תאורטיים.
עוצמת ההארה של כוכבים מתחזקת ככל שהם מזדקנים, וכוכב זוהר יותר צריך להקרין אנרגיה מהר יותר כדי לשמור על שיווי המשקל שלו. כוכבים גדולים יותר מננסים אדומים עושים זאת על ידי הגדלתם והפיכתם לענקים אדומים עם שטחי פנים גדולים יותר. לעומת זאת, במקום להתרחב, ננסים אדומים עם פחות מ-0.25 מסות שמש צפויים להגדיל את קצב הקרינה שלהם על ידי הגדלת טמפרטורת פני השטח שלהם והפיכתם ל"כחולים יותר". הסיבה לכך היא ששכבות פני השטח של ננסים אדומים לא הופכות לאטומות יותר באופן משמעותי ככל שהטמפרטורה עולה.
למרות שמם, ננסים כחולים הם לא בהכרח חמים מספיק כדי להפוך לכוכבים כחולים. נערכו סימולציות על האבולוציה העתידית של ננסים אדומים שמסתם היא בין 0.06 מסות שמש ל-0.25 מסות שמש. מתוך המסות שנחקרו בסימולציה, הננסים הכחולים הכחולים ביותר בסוף הסימולציה החלו כננסים אדומים בעלי 0.14 מסות שמש והסתיימו עם טמפרטורת פני השטח של כ-8600° קלווין, מה שהופך אותם לכוכבים לבנים-כחלחלים מסוג A.
ננסים כחולים מתפתחים בסופו של דבר לננסים לבנים ברגע שדלק המימן שלהם מוצה לחלוטין, שבתורם יתקררו אל ננסים שחורים.
ראו גם

כוכב וולף-ראייה
הערות שוליים

1 2 3  Adams, F. C.; P. Bodenheimer; G. Laughlin (2005). "M dwarfs: planet formation and long term evolution". Astronomische Nachrichten. 326 (10): 913–919. Bibcode:2005AN....326..913A. doi:10.1002/asna.200510440.
↑  Laughlin, G.; Bodenheimer, P.; Adams, F.C. (10 ביוני 1997). "The End of the Main Sequence". The Astrophysical Journal. 482: 420–432. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Adams, F.C.; Laughlin, G.; Graves, G.J.M. (2004). Red Dwarfs and the End of the Main Sequence. Revista Mexicana de Astronomia y Astrofisica. Vol. 22. pp. 46–49.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
מחזור החיים של כוכב (לא בקנה מידה)

 _{\mathrm {M} _{\bigodot }} = מסת שמש, כ־‎2 x 1030 ‏ק"ג מסת כוכב בעת היווצרותו: מסה קטנה מאד - פחות מ־ _{\mathrm {M} _{\bigodot }} 0.08 לערך,  מסה קטנה - בטווח  _{\mathrm {M} _{\bigodot }} 0.08 - 0.4 לערך, מסה בינונית - בטווח  _{\mathrm {M} _{\bigodot }} 0.4 - 8 לערך (לאחר הקריסה המסה קטנה, פחות מ־ _{\mathrm {M} _{\bigodot }} 1.44 לערך), מסה גדולה - לפחות  _{\mathrm {M} _{\bigodot }} 8 לערך (לאחר הקריסה המסה היא לפחות  _{\mathrm {M} _{\bigodot }} 1.44 לערך) הערה: במצבים בהם כוכב מסוים סופח אליו מסה - הוא עשוי לעבור למחזור חיים של מסה גבוהה יותר. לדוגמה: אם ננס לבן במערכת זוגית סופח אליו חומר מבן זוגו, המגדילה אותו מעבר לגבול צ'נדראסקאר ( _{\mathrm {M} _{\bigodot }} 1.44), הוא יכול לעבור סופרנובה מסוג Ia שבסופה ייווצר כוכב נייטרונים (במקום ננס שחור).:
מטען צד

רק"מ אמריקאי מסוג סטרייקר הפוך על צידו, לאחר פיצוץ מטען צד בעיראק, 2007
מטען צד הוא סוג של מטען חבלה המוטמן בצידי דרכים וצירי תנועה, ומטרתו היא לפגוע בכלי רכב או בבני אדם העוברים במקום. המטען עשוי להיות פסיבי (מופעל מעצמו כאשר חולף משהו בסביבתו) או אקטיבי (מופעל על פי החלטה של מפעילו).
תיאור

גודלו של מטען צד משתנה בהתאם למטרה: כאשר כלי הרכב ממוגנים יש צורך במטען גדול. כדי לפגוע ברכב קרבי משוריין, בדרך כלל משתמשים במטען קלע. זהו מטען צד חזק במיוחד היורה גוש מתכת כבד בעוצמה אדירה על הרכב ונחשב למסוכן למדי.
מטעני צד רבים מוסווים (מחופשים לחלק מהסביבה כגון סלע) או מוסתרים (למשל: נטמנים בתוך צמחייה גבוהה) על מנת שהרכב הבא לא יוכל לזהות אותם ולעצור לפני שהוא מגיע לטווח הפגיעה שלהם.
גרסאות

מטעני צד מופעלים בשיטות שונות:
ידנית - בסביבת המטען מסתתר מפעיל שתפקידו לצפות בציר ולהפעיל את המטען ברגע שעובר לידו כלי רכב:
הפעלה באמצעות תיל
הפעלה באמצעות קשר רדיו
הפעלה באמצעות טלפון סלולרי
אוטומטית - המטען כולל מנגנון שיפעיל אותו באופן אוטומטי בתגובה לגירוי מסוים מהסביבה:
פס דריכה - נסיעת רכב כבד על הפס גורמת להפעלת המטען
תיל מעידה - קטיעת התיל או משיכתו גורמת להפעלת המטען
חיישן (מספר סוגים) - חיישן מגלה את המטרה ומפעיל את המטען
לכל שיטה יש את היתרון והחסרון שלה. הפעלה ידנית היא אמינה יותר וקשה הרבה יותר לשיבוש, ברם נוכחות של המפעיל קרוב למטען מגדילה את הסיכוי לגילויו וכן לפגיעה במפעיל בנוסף לסילוק המטען. להפעלה אוטומטית יש את היתרון שלא צריך לתכנן מארב ושהמטען יכול לחכות פרקי זמן ארוכים למטרה מזדמנת. חסרונה של שיטה זו בכך שעל מנת להפיק את מירב הפוטנציאל מהמטען, יש צורך בשיקול דעת של מפעיל אנושי. מה גם, שמטען הצד יכול לפגוע באזרחים או כוחות ידידותיים או לא מעורבים.
שימושים

מטעני צד מהווים איום מסוכן במתארי עימות נמוך עצימות ובסכסוכי המאה ה-20 והמאה ה-21 עדיין מהווים אמצעי קטלני בידי כוחות הגרילה וארגוני הטרור.
נגד חיילי צה"ל הופעלו מטעני צד ברצועת הביטחון בדרום לבנון, ומאוחר יותר גם באינתיפאדה השנייה (בעיקר ברצועת עזה). כדי להתמודד עם מטעני הצד, פיתח צה"ל סדרה של נגמ"שים כבדים מבוססי-צנטוריון שצוידו באמצעים הנדסיים לפתיחת צירים והיו ממוגנים כנגד מטעני צד. בנוסף, פיתחו בישראל אמצעים הנדסיים שונים כנגד מטענים אלה הכוללים גלאים, מגובים וכן שבשים אלקטרומגנטיים המונעים את הפעלת המטען מרחוק.
נכון לשנת 2005, התמודדו הכוחות המזוינים של ארצות הברית עם אותה בעיה בעיראק ועשרות אבדות נגרמו להם ממטעני צד בדרכים. לשם כך פנו האמריקנים לישראל כדי לקנות פתרונות: הן בתחום מיגון הרכב והן בתחום ההנדסה הקרבית. האמריקנים מפתחים גם הם אמצעים הנדסיים לטפל במטענים אלה.
ראו גם

סילוק פצצות
הנדסה קרבית
עימות נמוך עצימות
נהר הירדן

.
| --- | --- |

הירדן סמוך לשפכו אל הכנרת
 מידע כללי
 אורך:  251 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  16.1 (בשפך לכנרת) מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  18,300 קמ"ר
 מוצא:  מפגש נחל דן, נחל חרמון ונחל שניר ליד שדה נחמיה
 גובה מוצא הנהר:  80 מטרים
 יובלים:  ירמוך, נחל פרש, נחל חמדל, נחל נשף, נחל עורבים, נחל יששכר, נחל ירדינון, נחל פצאל, נחל תבור, נחל צמוד, נחל אשמורה, נחל קלע, נחל ייט"ב, נחל שוח, נחל טובים, נחל מחניים, נחל ראש פינה, נחל גילבון, נחל עין זהב, נחל יבנאל, נחל מינתה, נחל חרוד, נחל חרמון, נחל שניר, נחל דן, נחל תרצה, נחל פרת, נחל יבוק, נחל הידיד, נחל בזק, נחל מלחה, נחל דושן, נחל מנחמיה, נחל דישון, נחל חגל, נחל אנין, נחל אבוקה, ואדי אל-אחמר 
 שפך:  ים המלח
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל, סוריה, לבנון וירדן
  מסלול  מפה דינמית  מסלולו של נהר הירדן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תמונת לוויין של ארץ ישראל. נהר הירדן נראה זורם בין הכנרת וים המלח
שפך הירדן לים המלח – אפריל 2005
מראה בירדן ההררי
נְהַר הַיַּרְדֵּן (בערבית: نهر الأردن) הוא נהר העובר בשבר הסורי-אפריקני, לאורכה של ארץ ישראל מצפון לדרום ומחלק אותה לשני חלקים, עבר הירדן המזרחי והצד המערבי של הירדן.
אורכו הכולל של הנהר ממקורותיו למרגלות החרמון ועד ים המלח הוא 251 ק"מ וספיקתו בשפך לכנרת היא כחצי מיליארד מטר מעוקב בשנה.
בשל חשיבותו ביהדות ובנצרות, הירדן הוא אחד הנהרות המפורסמים ביותר בהיסטוריה ובספרות. בימינו נהר הירדן מהווה גבול טבעי בין מדינת ישראל ויהודה ושומרון ממערב לבין ממלכת ירדן ממזרח.
מקור השם

השם ירדן מאוזכר לראשונה במאה ה-13 לפנהס בפפירוס אנסתזי 1 – (יארדֹן – yrdwnꜣ) ייתכן והשם נגזר במצרית כהלחם השמות יאר + דן. (יֲטרוּ – jtrw) הוא ה'יאור', (השם יִטרֹ שמש גם כיחידת אורך מצרית של כ-10 קילומטר). מושאל לדמוטית (יארַ yꜥrꜥꜣ) ששימש בהוראה כללית של נהר, וגם כיאור במצרים. לפיכך 'יארַ' + 'דן' הוא יאור-הדן, או לחלופין מה שבעבר קרוי היה נהר-הדן, וכיום מסתפק בשם נחל דן. אפשרות אחרת גוזרת את השם מיסודות הודו־אירופיים עתיקים: הלחם השמות yar (שנה) + dan (נהר) בא לציין נהר איתן שזורם בכל עונות השנה.
בתלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף נ"ה, עמוד א' נכתב: "אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן: למה נקרא שמו ירדן? שיורד מדן", פירושו שיורד מנחלת שבט דן.