stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רובוטים של שחר
דמויות

אלייג'ה ביילי - בלש במשטרת ניו יורק, מייסד תוכנית ההתנחלות, הנשלח לאורורה לחקור את השמדת הרובוט ג'אנדר.
גלאדיה - חללאית מסולאריה שהיגרה לאורורה. התייחסה אל הרובוט ג'אנדר כאל מאהב.
ר' ג'יסקארד רייבנטלוב - רובוט בעל יכולות טלפתיות.
ר' ג'אנדר פאנל - רובוט דמוי אדם שהושמד.
ר' דאניל אוליבאו - שותפו של ביילי. רובוט חללאי הזהה במראהו לז'אנדר.
בנטלי ביילי - בנו של אלייג'ה.
האן פאסטולף - רובוטיקאי מהכוכב אורורה, עולם חללאי, המאמין כי החללאים ובני הארץ צריכים לעבוד בצוותא על מנת ליישב את הגלקסיה, במטרה להבטיח את הישרדותו של המין האנושי.
ואסיליה פאסטולף -בתו של פאסטולף ויריבתו הפוליטית.
סאנטריקס ג'רמיניוס- מחזרה של גאלדיה.
קלדן אמאדירו- ראש המכון לרובוטיקה של אורורה.
התמכרות לעבודה

התמכרות לעבודה (או "וורקהוליזם") היא עבודה בכפייתיות (אנ'), עבודה שאדם עשוי ליהנות ממנה אך גם לחוש דחף בלתי נשלט ומוגזם לבצעה. התמכרות זו וכן מצבים כגון דחק, הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית, והפרעה טורדנית-כפייתית עשויים להיות קשורים לעבודה. התמכרות לעבודה אינה זהה לעבודה קשה. כמו להתמכרויות רבות, גם עבור התמכרות זו יש טיפול ואף תוכנית החלמה במסגרת תוכניות ה-12 צעדים (כגון "אלכוהוליטים אנונימיים" ועוד) בשם "מכורי עבודה אנונימיים".
מקור השם ומשמעויותיו בהקשרים שונים

המונח "וורקהוליזם" הוא הלחם של המילה האנגלית "Work" - עבודה, עם סיומת המילה "אלכוהוליזם" - התמכרות לאלכוהול. השימוש הראשון במונח נעשה בעיתון "Toronto Daily Star" ב-5 באפריל 1947. לאורך ההיסטוריה וגם כיום, התופעה לא מוגדרת כאבחנה פסיכיאטרית רשמית במדריכי האבחנות DSM ו-ICD.
יש המשתמשים במונח "וורקהוליק" כביטוי חיובי של מסירות לעבודה, אולם לרוב מונח זה מתאר דפוס התנהגות שלילי, הכולל השקעת זמן מוגזמת בעבודה, דחף בלתי נשלט לעבוד והזנחת המשפחה וחיי החברה. התמכרות לעבודה מיוחסת לרוב למשרה, אך עשויה להתייחס גם לעיסוק התמכרותי בתחומים שונים, כגון, ספורט, אמנות, מדע או מוזיקה.
הקשר בין עבודה מוגזמת ועבודה כפייתית

בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית והאפשרויות הנרחבות לעבודה מרחוק, החלו להיטשטש בהדרגה הגבולות של עבודה וחיים. לאור זאת, יותר ויותר עובדים חווים קושי להתנתק מהעבודה והופכים למכורי עבודה. התמכרות לעבודה מאופיינת בדחף פנימי אובססיבי לעבוד. המושג משלב בתוכו שני ממדים: התנהגותי וקוגניטיבי. המימד הראשון הוא עבודה מוגזמת שמאופיינת במרכיב התנהגותי. מימד זה עוסק בכך שמכורים לעבודה מבלים זמן רב בפעילויות הקשורות לעבודה, על מנת לעמוד בדרישות הארגוניות. המימד השני הוא עבודה כפייתית שמאופיינת במרכיב קוגניטיבי. מימד זה מרמז על כך שמכורי עבודה אובססיביים לעבודתם וחושבים בהתמדה על העבודה.
מיקוד יתר כגורם סיכון להתמכרות לעבודה

מיקוד יתר, או היפר-פוקוס (באנגלית: Hyperfocus) הוא מצב של ריכוז אינטנסיבי, הממקד את התודעה בעיסוק או בקו המחשבה הנוכחי של האדם.
במהלך מיקוד יתר מתרחשת שקיעה מוחלטת של האדם בפעילות הנוכחית, עד כדי התעלמות או ניתוק מכל דבר אחר.
כתוצאה מכך מיקוד היתר יוצר בעיה הפוכה מזו של קשיי קשב. בעוד שקשיי קשב יפגעו ביכולת של האדם להתמקד בדבר אחד לאורך זמן, מיקוד היתר פוגע ביכולת להפסיק להתרכז בעיסוק הנוכחי.
מיקוד יתר כגורם סיכון להתמכרות לעבודה > הפרעת קשב ומיקוד יתר בעולם העבודה

רוב האנשים הסובלים מקשיי ריכוז כרוניים מסוגלים להתרכז היטב בפעילויות שמעניינות אותם. לכן, לצד קשיי הקשב, אנשים עם הפרעת קשב יכולים גם להיכנס למצב של מיקוד יתר. למעשה, בהשוואה לאוכלוסייה הכללית, לאנשים עם הפרעת קשב יש נטייה מוגברת להיכנס למצב של מיקוד יתר.
מיקוד יתר עלול לגרום לעבודה מופרזת הכוללת עבודה בשעות הערב ובשבתות וחגים, מתוך מטרה למנוע הסחות דעת וכדי להשיג ביצועים שווי ערך לעמיתים, מה שמוביל להשקעה מופרזת בעבודה. בנוסף, האופי האימפולסיבי של אנשים בעלי הפרעות קשר וריכוז גורם להם להסכים לקחת על עצמם משימות רבות מעבר למה שהם מסוגלים, מה שעשוי לגרום להתמכרות לעבודה.
בהקשר הזה למיקוד היתר עלולות להיות סכנות גדולות יותר בעולם העבודה בהשוואה לפעילויות פנאי, שמתעוררות בעקבות הנטייה של מעסיקים לתגמל את עובדיהם על פי התפוקה שלהם במסגרת התפקיד.
זאת משום שקבלת תמריצים על הישגים שהתאפשרו בעקבות כניסה למצב של מיקוד יתר, עלולה לגרום להתמכרות לעבודה בקרב אנשים עם הפרעת קשב בגילאי הבגרות.
לכן, על המעסיקים לשים לב לנטייה זו ולסייע לעובדים עם הפרעת קשב לנצל את היתרונות של מיקוד היתר בצורה מאוזנת שלא תוביל לשחיקה.
השלכות של התמכרות לעבודה

ההתמכרות לעבודה ממשיכה לעיתים להתקיים גם לאחר שנפגעו חיי החברה של האדם המכור ובריאותו. הגורמים להתמכרות עשויים להיות חרדה, הערכה עצמית ירודה וקשיים ביצירת קשרים חברתיים. המכורים לעבודה נוטים להתקשות בביזור סמכויות העבודה לזולת, ומתאפיינים בציונים גבוהים בשאלונים הבוחנים תכונות אישיותיות כגון נוירוטיות, פרפקציוניזם ומצפוניות.
מכורים לעבודה חשים צורך להיות עסוקים ללא הרף, עד כדי כך שהם מבצעים גם מטלות שאינן נחוצות או הכרחיות להשלמת עבודתם. כיוון שהם מתמקדים בתעסוקה ולא בפריון עבודה, הם נוטים להיות עובדים לא יעילים. הם נוטים להתקשות בשיתוף פעולה בעבודת צוות, מתקשים לסמוך על עמיתיהם, ונוטלים על עצמם כמות עבודה מוגזמת שאינם יכולים לעמוד בה - התנהגויות בעייתיות לארגון. מכורים לעבודה סובלים לעיתים מחוסר שינה, גורם הפוגע בתפקודם הקוגניטיבי. בנוסף, חוסר השינה מתבטא בבעיות שינה, עייפות בזמן העבודה, קשיים בהתעוררות בבוקר ונדודי שינה. יתרה מכך, מכורים לעבודה נוטים לסבול מבעיות לב וכלי דם ומדווחים על כאבים פיזיים בעקבות מחסור בפעילויות גופניות ופעילויות פנאי.
ביפן, ההתמכרות לעבודה היא בעיה חברתית חמורה, שבמצבים קיצוניים עלולה לגרום אף למוות בטרם עת כתוצאה מדום לב או מעקה, הנובעת מלחצים גבוהים במיוחד בשעת העבודה. לתופעה זו קיימת מילה ייחודית בשפה היפנית: "קארושי" (בתרגום חופשי לעברית: "מוות כתוצאה מעבודת יתר"). מותו של ראש ממשלת יפן, קייזו אובוצ'י, משבץ מוחי, יוחס לתופעה זו.
התופעה אינה ייחודית ליפן; ב-2013 נפטר מתמחה בבנק אוף אמריקה בלונדון, לאחר שעבד 72 שעות ברציפות.
מבחן הסיכון להתמכרות לעבודה - WART

מבחן זה הוא שאלון התייחסות להתמכרות לעבודה והוא פותח על-ידי מספר חוקרים. רובינסון ושותפיו פיתחו את השאלון תוך התבססות על ניסיונם של קלינאים המטפלים באנשים מכורים לעבודה. השאלון בנוי מ-25 הצהרות עליהן המשיבים עונים בסקלה מהספרה 1 המייצגת את התשובה "לעולם לא נכון", עד לספרה 4 המייצגת את התשובה "תמיד נכון". הציון הכולל הוא סכום התגובות בין 25-100 וככל שהציון המתקבל גבוה יותר, כך האדם נמצא בסיכון יותר גבוה להתמכרות לעבודה. באמצעות שימוש בגרסה הצרפתית למבחן זה, נמצא כי 22% מהעובדים היו בסיכון גבוה להתמכרות לעבודה, ובעיקר נשים. ליתר דיוק, בממצאי המחקר, נראה כי 27% מהמשיבים היו נשים ו-15% היו גברים.
אחריות המנהלים על עובדים מכורים לעבודה

לבעלי תפקידים ניהוליים ישנה אחריות העולה כחלק מתפקידם, שכן יש ביכולתם לתרום למניעת עובדים מכורי עבודה להכריח את עצמם להתייצב בעבודה, גם כאשר חולים. ישנם חוקרים המצביעים על החשיבות לבצע התערבות מוקדמת ולקדם התמקדות בהכשרת מנהלים, שתגרום להם לפתח מיומנויות מנהיגות תומכות.
עוד נאמר כי תמיכתו של המנהל בעובדיו עשויה להפחית את הלחץ שלו להגיע לעבודה גם כאשר חולה ועשויה להניע אותו להישאר בביתו ולנוח.
התמכרות לעבודה ואיזון חיים

איזון חיים משמעותו שמירה על איכות חיים משמעותית ומספקת. אולם, כאשר אנשים מכורים לעבודה, הם משקיעים יותר מידי אנרגיה במשימות ובכך ניתן פחות מענה לתחומים אחרים בחייהם התורמים לאיזון בין חייהם האישיים לעבודה. לחץ, חרדה והפרעות שינה הם חלק מהסממנים להיותו של אדם מכור לעבודה והם מפחיתים מרמת האיזון בין עבודתו לחייו האישיים. בנוסף, חוקרים מצאו כי ישנם הבדלים בתחומים שונים של איזון חיים בין אנשים שקיבלו שירותי ייעוץ לעומת אלו שלא. תחומים אלו קשורים לשביעות רצונם מהקריירה, לחברויות, לשימוש בסמים ולתפיסה חיובית.
הסימפוניה הראשונה של בטהובן

בטהובן בשנת 1801, שנה לאחר סיום הלחנת הסימפוניה.
הסימפוניה הראשונה בדו מז'ור אופוס 21 מאת לודוויג ואן בטהובן הולחנה בין השנים 1799-1800. הסימפוניה בוצעה לראשונה ב-2 באפריל 1800 בבורגתיאטר, וינה, והוקדשה לברון גוטפריד ואן סוויטן אשר היה פטרונו של המלחין. היצירה יצאה לאור לראשונה שנה מאוחר יותר.
רקע

הסימפוניה מראה בבירור כי בטהובן הושפע ממלחינים בני תקופתו, ובמיוחד ממורו היידן, אך ניתן למצוא ביצירה מאפיינים משלו עצמו, כמו השימוש התכוף בספורצנדו. סקיצות של הפרק האחרון מהסימפוניה נמצאו יחד עם התרגולים שלו בקונטרפונקט כאשר למד אצל המלחין אלברצברגר באביב של שנת 1795.
אינסטרומנטציה

היצירה כתובה לתזמורת הכוללת:
שני חלילים
שני אבובים
שתי קלרינטים בדו וברה
שני בסונים
שתי קרנות בדו ובפה
שתי חצוצרות בדו
טימפני
סקציית כלי קשת הכוללת כינורות ראשונים ושניים, ויולות, צ'לי וקונטרבסים.
צורה

לסימפוניה ארבעה פרקים:
אדג'יו מולטו-אלגרו קון בריו
אנדנטה קנטבילה קון מוטו
מינואטו: אלגרו מולטו א ויוצ'ה
אדג'יו- אלגרו מולטו א ויואצ'ה
משך היצירה הוא כ-28 דקות.
תיאור היצירה

ההקדמה האיטית בת שתים עשרה התיבות נחשבת לרוב כבדיחה מוזיקלית, אך ישנם המיחסים זאת לאופיו האקספרימנטלי של בטהובן; היא פותחת באקורד הטוניקה, אשר מוביל למעשה לסובדומיננטה פה מז'ור. בטהובן כמו "מושך באף" את המאזין כאשר אקורד הטוניקה מופיע לראשונה רק בחלק המהיר. דבר דומה נעשה גם בסימפוניית "פראג" של מוצרט. הפרק השני (בסולם פה מז'ור - הסובדומיננטה) בסימן הטמפו אנדנטה (שמשמעו - "בקצב הליכה"), מהיר יחסית. הפרק השלישי, אף על פי שהוא נקרא "מנואט" (ריקוד אצילי ומתון), הוא למעשה מהיר מאוד, עד כי הוא יכול להיחשב כסקרצו. הפרק האחרון מתחיל גם הוא בבדיחה מוזיקלית, המורכבת מסולמות חלקיים המנוגנים לאט, עד אשר מופיע אותו סולם בעלייה זריזה ומבשר על הופעת האלגרו, המסיים את הפרק. ההלצה האיטית הזו יכולה להתפרש גם כגיוון שהיה חשוב לבטהובן להכניס, מאחר ששני הפרקים שבינה הם מהירים מאוד, ולא נהוג להביא שני פרקים באותה מהירות כמעט בזה אחר זה.
הערות שוליים

↑  כיום תפקידי הקלרינט מנוגנים על קלרינטים בסי במול משום שקלרינטים בדו וברה אינן בשימוש כמעט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810613854205606  BnF: cb139081815 (data)  GND: 300016336  MusicBrainz work: 3c9a74de-88aa-361a-bdea-d200eae8073c  VIAF: 302535543   WorldCat (עם VIAF): 302535543
מדריך מישלן האדום

מדריך מישלן האדום (בצרפתית Le Guide Michelin - "מדריך מישלן"; מאז 2003 le Guide rouge - "המדריך האדום") הוא מדריך תיירות צרפתי המתאר ומדרג בתי מלון ומסעדות וזוכה לכינוי "תנ"ך של האוכל". דירוג המסעדות ניתן בכוכבים שמספרם משתנה. דירוג מישלן נחשב יוקרתי ואמין, ומשפיע על מדדים ככמות הלקוחות, מחירים והכנסות של בית העסק.
מדריך מישלן ניו יורק
מהדורת צרפת לשנת 1929
ההיסטוריה של מדריך מישלן > תחילת המאה ה-20

מדריך מישלן האדום פורסם לראשונה בשנת 1900 על ידי יצרנית הצמיגים "מישלן" כפעולה שיווקית על מנת לקדם את מכירותיה. הוא יצא לאור במתכונת של ספרון אדום שניתן חינם לבעלי מכוניות בתחנות דלק ובמוסכים, ותואר במבואו כ"אוצר של ידע מעשי לבעלי רכב... על מקומות שבהם ניתן לרכוש חלפים לרכב או לתקנו ולאתר מקומות לסעוד וללון בהם". המדריך הראשון כיסה את צרפת בלבד. בשנת 1900 חולקו 35,000 מדריכים, וב-1901 חולקו 50,000 מדריכים. ב-1911 יצא לאור המדריך הראשון מחוץ לצרפת והוא הוקדש לאנגליה. בשנת 1919 ביקר באקראי אנדרה מישלן, אחד מבעלי החברה, במוסך וראה שם את המדריך מוטל על הרצפה כתומך לשולחן. הדבר הרגיזוֹ והוא החליט להתחיל לגבות כסף עבור המדריך. החל משנת 1920 נמכר המדריך בחנויות תמורת 7 פרנקים, ומערכת המדריך החלה להעסיק צוות מבקרי מסעדות במטרה שיסרקו את צרפת, יסעדו באנונימיות במסעדות וידרגו אותן. החל משנת 1926 החל המדריך להעניק כוכבים למסעדות. בתחילה דורגו המסעדות שמחוץ לפריז בלבד, שכן זו הייתה בירה קולינארית שפעלו בה זה מכבר מבקרים רבים, אך עם עליית קרנו של המדריך הוא החל לסקר גם את המסעדות בבירה. למסעדות המובחרות ביותר העניק המדריך שלושה כוכבים, סמל שהפך עם השנים לביטוי השגור "מסעדת שלושה כוכבים" לציון מסעדה איכותית ביותר ("Restaurants Trois étoiles" בצרפתית) או Trois Macarons. תחתן מדורגות מסעדות בעלות שני כוכבים וכוכב אחד, וכמה אלפי מסעדות ללא כוכבים כלל.
במהדורת 1933 זכו לדירוג שלושת הכוכבים היוקרתי עשרים ושלוש מסעדות, כולל מסעדת לה טור דארז'אן ששמרה על ניקוד זה עד 1996, הזמן הרצוף הארוך ביותר שבו החזיקה מסעדה בדירוג זה. במהדורת 2006 של המדריך הורד דירוג המסעדה לכוכב אחד. בעל המסעדה הקשיש, קלוד טראי, לקה לאחר הפרסום, במקרה או שלא במקרה, בהתקף לב ונפטר מיד לאחר מכן. משנת 1934 פחת מספר מסעדות השלושה כוכבים לארבע עשרה בלבד, ומדי שנה הוריד המדריך מסעדה אחת מ"מועדון שלושת הכוכבים" והעלה אליו מסעדה אחרת. הנוהג נשמר עד ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ההיסטוריה של מדריך מישלן > המדריך בתקופת מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה לא יצא המדריך לאור, אך בשל מפות הערים המפורטות והמדויקות שבו, נעשה שימוש בעותקים הקיימים הן בידי צבא ארצות הברית והן בידי הוורמאכט להתמצאות בשטחים עירוניים, ועל מדריכי המישלן של צבא ארצות הברית נכתב באותה תקופה "לשימוש רשמי בלבד".
ההיסטוריה של מדריך מישלן > לאחר מלחמת העולם השנייה

רק לאחר המלחמה ביסס המדריך את מעמדו כמוביל בתחום ביקורת המסעדות. מערכת המדריך הכשירה סגל עורכים ושכרה פקחי מסעדות חדשים ומקצוענים, שהוכשרו ביסודיות. פקחים מקצוענים אלו, על הכשרתם ומקצוענותם, מבדילים את מדריך מישלן מכל המדריכים והמבקרים האחרים.
המדריך הראשון לאחר המלחמה יצא לאור בשנת 1945 אך רק בשנת 1951 שבה והונהגה שיטת הדירוג. מהדורת 1951 כללה שבע מסעדות בלבד שזכו לשלושה כוכבים: "קפה דה פארי" (Café de Paris), "לאפרוז" (Laperouse), ו"לה טור דארז'אן" בפריז ובנוסף "לה פר ביז" (Le Père Bise) בטאלואר, לה מר בראזייה (La Mère Brazier) בליון, "לה פיראמיד" של פרנאן פואן בוויין ו"לה קוט ד'אור" (La Côte d'Or) של אלכסנדר דימן בסולייה (ואחרי מותו של ברנאר לואזו תיקרא המסעדה "לה רלה ברנאר לואזו").
מישלן התרחב לארצות אחרות. לכמה מדינות שהגסטרונומיה שלהן אינה נחשבת הוספו מסעדות למישלן הירוק.[דרושה הבהרה]
ב-1968, היו בצרפת תריסר מסעדות בנות שלושה כוכבים וב-1997 תשע עשרה.
בשנת 2004, היו בצרפת עשרים ושבע מסעדות של שלושה כוכבים, שישים ושבע של שני כוכבים וארבע מאות ועשר של כוכב אחד.
ב-2010 עמד סך-כול כוכבי מישלן ברחבי תבל על 2,636, מתוכן 85 החזיקו בשלושה כוכבים, 291 בשני כוכבים ו-1,799 בכוכב אחד. בצרפת מצויות ב-2010 סך של 687 כוכבים, מתוכן 26 מסעדות בנות שלושה כוכבים, 77 בנות שני כוכבים ו-455 בנות כוכב אחד. כלומר 26% מסך הכוכבים בעולם היו בצרפת ב-2010.
נכון לדצמבר 2010 יש שנים עשר מדריכי ארצות אדומים: הונג קונג-מקאו, גרמניה, אוסטריה, שווייץ, הולנד, בלגיה-לוקסמבורג, איטליה, ספרד, פורטוגל (לשתי האחרונות שני מדריכים נפרדים וגם מדריך אחד המחבר את שתיהן), הממלכה המאוחדת, אירלנד (לשתי האחרונות שני מדריכים נפרדים וגם מדריך אחד המחבר את שתיהן) וצרפת. וכמו כן יש שבעה מדריכי ערים אדומים: ניו יורק, סן פרנסיסקו, טוקיו, וקיוטו-אוסקה-קובה, לונדון ופריז ומדריך נוסף הוא מישלן אירופה, המכסה את הערים הראשיות באירופה ובהן בפורטוגל, אירלנד, נורווגיה, שוודיה, דנמרק, פינלנד, צ'כיה, אוסטריה, יוון והונגריה.
סוגי הדירוגים במדריך

רק חלק קטן מהמסעדות והמלונות שבמדינות ובערים שלהן מוקדשים מדריכים יש כיסוי במדריך, ולרוב רובן לא מוענקים כוכבים כלל (למעט במדריכי יפן, בהם מכוסות אך ורק מסעדות מכוכבות). ברם, ההיכללות במדריך מורה שהמקומות המופיעים בו מספקים לינה (בהתייחס למלונות) אוכל (בהקשר למסעדות) ברמה נאותה ומעלה. קבלת כוכב מורה על הצטרפות לעילית אצולת הגסטרונומיה. מדריך מישלן הצרפתי הוא ספינת הדגל של המדריכים.
במדריך מישלן שלושה סוגי דירוגים: מאחד עד שלושה כוכבים. מספר הכוכבים קובע את איכות המזון, ומופיעות בו מסעדות רבות מאוד ללא כל דירוג גסטרונומי. המדריך גם מדרג את רמת ההידור של המסעדה, בעזרת מזלג וסכין שחורים מוצלבים שמספרם נע בין אחד לחמישה – מנוחות סבירה ועד מהודר מאוד, ומזלגות-וסכינים אדומים, מאחד עד חמישה, מציינים את מידת הנעימות שבמקום. המסעדנים והקהל מחשיבים יותר את האדומים. ישנו גם סימון של אשכול ענבים הניתן למסעדות שתפריט היין שלהן עשיר במיוחד.
מספר המסעדות המכוכבות הוא חלק קטן – משתנה משנה לשנה, אבל בכל מקרה קטן - מסך המסעדות שמוזכרות במדריך. כוכב אחד מציין: "מסעדה טובה מאוד ברמתה"; כוכב שני: "בישול מצוין, ראויה לעיקוף בדרך"; וכוכב שלישי מציין: "מטבח יוצא מן הכלל, ראויה לנסיעה מיוחדת".
המדריך הוא לקוני בתיאורו: שם המסעדה, שם משפחתו של השף, מחירים בסיסיים, שני יינות מקומיים ושלושה תבשילים בהם מתמחה המקום.
אין כל קשר בין שיטת הכוכבים של מישלן לבין שיטת הדירוג של סוכנות התיירות הרשמית של צרפת, המדרגת בתי מלון לפי מידת הנוחות שלהם, מאחד ועד חמישה כוכבים. הללו חרוטים על גבי לוח כחול הקבוע בקיר הסמוך לדלת הכניסה הראשית של המלון. לשיטת דירוג המלונות אין דבר עם אוכל.
במישלן יש סימון מיוחד ושם מיוחד "ביב גורמאן" Bib Gourmand) Désignation) למסעדות עממיות המעניקות תמורה טובה לכסף. ויש סימון מיוחד למסעדות נעימות במיוחד ועוד.
במדריך מופיעות גם מפות עירוניות, המכילות שפע של מידע שימושי לנהגים. המדריך כולל גם מידע תיירותי רב.
כוכבים בעולם

ב-2009 סקר המדריך עשרים ושלוש מדינות, עשרים באירופה המערבית ובנוסף - ארצות הברית, בה סוקרו ניו יורק והחוף המזרחי של ארצות הברית וקליפורניה, יפן, הונג קונג ומקאו.
מדריך מישלן של צרפת נמכר בין 400,000 ל-700,000 עותקים מדי שנה ומחירו בין שבעה לעשרים אירו (תלוי בסוג המדריך ובמקום הקנייה). ב-2004, החזיק מדריך צרפת 1,824 דפים וכיסה חמשת אלפים ערים ועיירות שונות, בהן תשעת אלפים בתי מלון ומסעדות.
נכון לשנת 2021, ישנן 133 מסעדות ברחבי העולם המחזיקות בשלושה כוכבים במדריך. מתוכן 29 בצרפת (כולל מונקו), 21 ביפן, 13 בארצות הברית, 11 בספרד, 11 באיטליה, 9 בגרמניה, 7 בבריטניה, 7 בהונג קונג, 4 בסין, 3 בשווייץ, 3 במקאו, 3 בסינגפור, 2 בקוריאה הדרומית, 2 בבלגיה, 2 בהולנד, 2 בדנמרק, 1 בטאיוואן, 1 בנורווגיה, 1 בשוודיה ו-1 באוסטריה.
בשנת 2011 עמדה בראש הערים המחזיקות עם שיא של מסעדות בעלות שלושה כוכבים במישלן טוקיו עם ארבע עשרה מסעדות, אחריה פריז עם עשר מסעדות; קיוטו עם שבע, ניו יורק עם חמש מסעדות בנות שלושה כוכבים כל אחת; בסן סבסטיאן בספרד שתיים בעיר עצמה ואחת בסביבה הקרובה ישנן שלוש מסעדות בנות שלושה כוכבים כל אחת, ליישובים הבאים יש שתי מסעדות בעלות שלושה כוכבים במישלן כל אחד: הונג קונג, אוסקה, Bergisch Gladbach בגרמניה, לונדון ובריי-און-תיימס בבריטניה, בריסל בבלגיה ושיקגו. כל יתר המסעדות בנות שלושה כוכבים הן בלעדיות בכך בעיר.
הצפיפות הרבה ביותר של כוכבי מישלן היא במרכז טיים וורנר במנהטן, שם בקומה אחת שוכנות זו לצד זו שתי מסעדות בנות שלושה כוכבים: "פר סה" הצרפתית של השף תומאס קלר ו"מאסה" היפנית של השף מאסיושי טקיאמה. בדומה לכך במלון ארבע העונות בהונג קונג שוכנות שתי מסעדות בנות שלושה מישלן כל אחת, "קפריס" הצרפתית ו"לונג קינג הינג" הקנטונזית.
נכון לשנת 2010 המדינה בעלת הצפיפות הרבה ביותר של כוכבי מישלן ביחס לאוכלוסייה היא שווייץ (אם כוללים ערי מדינה, הרי שמונקו ולוקסמבורג מופיעות גם הן בראש הרשימה). בקיוטו מספר הכוכבים הרב ביותר לנפש, ואחריה, לפי סדר זה, ניצבות סן פרנסיסקו, פריז, אוסקה ומקאו (אם כוללים ערי מדינה, הרי שמונקו ממוקמת אחרי אוסקה).
בשלהי 2009 פורסם לראשונה מדריך לקיוטו שביפן לשנת 2010, ובעיר זכו שבע מסעדות בנות שלושה כוכבים כל אחת. כמו כן פורסמו מדריכים לארצות הברית לשנת 2010, ובהם נבחרו שש מסעדות בנות שלושה כוכבים כל אחת, חמש מהן בניו יורק.
כוכבים לשפים ישראלים

שמונה שפים ישראלים זכו לכוכבים ממדריך המסעדות הצרפתי. שני שפים זכו לשני כוכבי מישלן, השף מושיק רוט בעל מסעדה באמסטרדם (המסעדה נסגרה בשנת 2020 בעקבות נגיף הקורונה) והשף גלעד פלד שקיבל את הכוכבים על מסעדת קולונאד בשווייץ, זאת לאחר שכבר קיבל שני כוכבים מסעדה בהובלתו, בורדו, של השף גורדון ראמזי. שישה שפים (בחמש זכיות שונות) זכו לכוכב אחד, השף ארז אוחיון המוביל מסעדה בטוסקנה, השף גל בן משה בעל מסעדת "פריזם" בברלין, השפים אסף גרניט ואורי נבון בעלי מסעדת "שבור" בפריז, השף אייל שני בעל מסעדת "שמונה" בניו יורק, והשף מתן זקן בעל מסעדת "אן הום" בפריז.
שיאני הכוכבים

המסעדה שמחזיקה מספר השנים הרב ביותר, היא מסעדת "טרואגרו" ברואן, של השף מישל טרואגרו, לה שלושה כוכבים מאז 1968. בעבר היו אלה מסעדות פול בוקיז שליד ליון, צרפת ומסעדת אוברג' דא'ליל של מארק הברלין באלזס. משתיהן נשלל הכוכב השלישי בשנתיים האחרונות.
ב-2007 הפך ז'ואל רובישון לשף בעל מספר כוכבי המישלן הרב ביותר יותר מכל שף אחר בעולם, שניתנו לכלל מסעדותיו ברחבי תבל, 17 בסך הכול.
הנשים המכוכבות

עד היום נמנו אך ורק שבע מסעדות בבעלות תשע נשים שהחזיקו בשלושה כוכבי מישלן: שתי הראשונות היו אמא בראז'יה בליון (אז'ני בראזייה) ומארי בורז'ואה בפרייה, כחמישים קילומטרים צפונית לליון, הן זכו בשלושה כוכבים ב-1933, השנה הראשונה בה הוענק דירוג זה. בשלישית זכו מארגריט ושארלין ביז בטאלואר שליד אנסי. האישה החמישית הייתה מאדו פואן, אלמנתו של פרנאן פואן, שלאחר מות בעלה ב-1955 המשיכה להחזיק בדירוג העליון בשל הסטנדרטים הבלתי מתפשרים של המסעדה, עד ליום מותה ב-1986. השישית היא אני פיאולדה, השפית והבעלים של מסעדת "אנוטקה פינקיורי" בפירנצה, איטליה, שזכתה בכך ב-1993. השביעית היא נדיה סנטיני שב-1996 זכתה בכוכב השלישי במסעדת "דל פסקטורה" בה היא שפית והיא בבעלותה ובבעלות בעלה אנטוניו סנטיני בקנטו סול'אוליו שבאיטליה. השמינית היא לואיזה ואלאצה ממסעדת "אל סוריזו" שבמחוז פיימונטה באיטליה. התשיעית והעשירית הן שתיים: אן-סופי פיק, שף ובעלים של מסעדת "פיק", בואלאנס, צרפת, שזכתה בכוכב השלישי במדריך לשנת 2007; באותה שנה זכתה בשלושה כוכבים מסעדת "סנט פאו" (Sant Pau) של השפית קארמה רוסקאיידה (Carme Ruscalleda) שבסנט פאו דה מאר, ספרד.
דרך עבודת המדריך

מבקרי המסעדות של מדריך מישלן, הפקחים, מגיעים למסעדות בלי להודיע, אולם אם נדרשת הזמנה מראש הם מטלפנים להזמין מקום כמו כל לקוח אחר. הם לבושים חליפה סתמית - אך לא פעם השפים יודעים לזהות את הגברים בגיל העמידה בחליפה האפורה שנראים כמו פקידים, ומזמינים כמעט תמיד את מנות הדגל, תמיד בז'קט ובעניבה ולעולם לא בג'ינס ובחולצת טי. הם אוכלים, משלמים ורק אחר כך מראים את תעודת הזהות של המישלן (בדרך-כלל מראים את תעודת הזהות רק בביקור האחרון, לפני הדירוג הסופי) לשם ביקור במטבח ושיחה עם הבעלים והשף. מדברים איתם על עיצוב המקום, ספקי המזון, המטבח, אך לעולם לא על האוכל. לעיתים איש המישלן נעלם באנונימיות כפי שהגיע וממלא את הדו"ח שלו בסודיות לבדו. הפקחים נדרשים להיות בעלי ידע במסעדנות ובבישול, אך הדבר העיקרי שמחפשים הוא יושר והגינות ללא רבב. רנה ז'רבו (Rene Gerbeau), שהיה פקח מסעדות במישלן בשנות השישים, מספר בספרו של חלמינסקי (Chleminsky) כי אנשי המישלן ראיינו אחד-אחד את כל האנשים ברשימת המומלצים שלו, וכי הם ראיינו אפילו את השוער בבניין בו הוא גר, על מנת לתהות על מידת המוסר שלו. לאחר קבלתם לעבודה עוברים פקחי המסעדות והמלונות הדרכות נרחבות ומעמיקות בנושא. כל המדריכים, כולל אלה מחוץ לצרפת, הם בבעלות מישלן. הם מגייסים צוות בארצות שונות שאותן המדריך מכסה, ומישלן מפרסמים את המדריכים בעצמם באמצעות מחלקת השיווק שלהם. הפיקוח העליון על המדריכים נעשה מהנהלת מישלן בפריז. המפקחים כולם אנונימיים, והם עובדים של מישלן.
יוקרת המדריך

מידת ההשפעה שיש למדריך האדום של מישלן בצרפת בפרט ובעולם הקולינרי בכלל היא חסרת תקדים לעומת כל מדריך או מבקר אחר. קבלת כוכב משמעה עליה משמעותית בכמות הסועדים ומכאן גם נסיקה ברווחים של המסעדה, ואיבוד כוכב פירושו לעיתים ירידה במספר הלקוחות ואובדן הכנסות, אם כי לא תמיד שכן לקוחות קבועים לא מתחשבים בדירוג ואינם מבחינים בירידה באיכות. תוספת כוכבים מקנה פרסום בכלי התקשורת ויוקרה שאין להם אח ורע, בעיקר בצרפת, ושפים הזוכים בשלושה כוכבים נהפכים לכוכבי תרבות בן לילה. למעשה, הם מתחילים להיות כוכבים כבר בכוכב השני, הם מבוקשים בטלוויזיה, בעיתונות ומסעדותיהם הן מקדשים גסטרונומיים של עלייה לרגל מארבע קצות תבל. ירידה בכוכבים מעמידה בסימן שאלה את כל מה שעבד עבורו השף או המסעדן במהלך השנים ונושאת בחובה השפלה מקצועית.
קיימת תופעה בצרפת שעיתונאי אוכל יכולים לאכול בחינם במסעדות הצמרת בכל רחבי צרפת, ומעטים אינם מנצלים את הנוהג כדי להצהיר על מעמדם ולנצלו, כיוון שמאמר חיובי בעיתון או שורה במדריך כלשהו יכולים למלא מסעדה בן לילה. מכאן קצרה הדרך לאכילת קבע של העיתונאים במסעדות, לעיתים אף עם משפחתם וחבריהם - והמסעדנים חסרי אונים כי הם רואים בכך השקעה כלכלית. ישנם מקרים שבהם עיתונים גובים כסף ואף מפרסמים כתבות תמורת כסף מהמסעדות.
בניגוד לכל זאת, למדריך המישלן יצא שם כמי ששומר על אמות מידה של מקצועיות ולהגינות (פרט לגו מיו, המקצועי והנחשב, אך הפחות במעמדו). במדריך לא מפורסמות פרסומות, בעבר שמר על דיסקרטיות מוחלטת לגבי דרכי עבודתו, אך החל משנות האלפיים ראשיו התראיינו בטלוויזיה וסיפרו. פקחיו משלמים עבור הארוחה כמו כל לקוח, ואינם מודיעים על נוכחותם עד לסיום הארוחה. רובם של השפים, המסעדנים והציבור סבור שהמדריך הגון ומקצועי. פול בוקיז אמר עליו כי "המישלן הוא המדריך היחידי שנחשב", אולי מפני שגו מיו לא פחד[דרושה הבהרה] להוריד לו ציון בגלל השמרנות המוחלטת שלו[דרושה הבהרה] (מישלן לא נוגע בו[דרושה הבהרה] כמו שלא נוגעים בציון שלושת הכוכבים התיירותי של האייפל). על מידת ההגינות של המישלן ונאמנותו כלפי עובדיו, מספר רנה ז'רבו בספרו של חלמינסקי, כי אחת המסעדות שממנה נשלל כוכב לפי המלצתו הגיעה עד לארמון האליזה בקשריה והפנתה בקשה למישלן להחזיר את הכוכב. מישלן עמד מאחורי החלטתו והשאיר את המצב בעינו - הכוכב לא הושב למסעדה.
כל שנה לפני הופעת מדריך חדש, ההשערות לגבי הדירוגים העתידיים נהפכים לשיחת היום בצרפת והצרפתים מנסים לנחש את בחירות המישלן - בעיקר העיתונות והשפים ופחות הציבור הרחב. אנדרה ואדואר מישלן שנתנו על כך את הדעת צירפו לדפיו האחוריים של כל מדריך דף ביקורת מסעדות ומעטפה. הדבר נהיה לגימיק פרסומי, שתכליתו להעלות את תפוצת המדריך ויוקרתו. הוא נועד לטפוח על האגו של הצרפתים החושבים עצמם כמבינים גדולים בענייני הנאות החיים, ולעודדם לשלוח מכתבים למערכת המישלן. מבין מאה אלף מדריכים באותם ימים, עשרים וחמישה אלף קוראים שלחו מכתבים והאחים מישלן אפילו לא שילמו עבור הבולים.
יוקרת המדריך > העלייה לרגל

מדי שנה מבקרים שפים בעלי כוכבים ב-avenue de Breteuil מספר 46 ברובע השביעי של פריז ליד האינווליד, שם ממוקמים משרדי המדריך ב-Service du Tourisme, על מנת לדבר עם מנהל מדריך המישלן בתקווה לקבל רמזים שיעזרו להם לשמור על הקיים או להשתפר. המנהל שומע אותם, אך לא מספק להם כל רמז לגבי תוצאות הבדיקות שנערכו במסעדתם או שיפור איכותה. הם בעיקר מבקשים לדעת אם היו תגובות מציבור הסועדים, ועל כך הם מקבלים מידע.