stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תל סבי אבייד
תל סבי אבייד 1

תל סבי אבייד 1 הוא הגדול מבין 4 התלים, גודלו הוא 240 על 170 מטר, והוא מתנשא בין 10-5 מטר מעל פני השטח. תל זה יושב לראשונה בתקופה הנאוליתית, בין השנים 5200–5100 לפנה"ס. לאחר מכן התקופה שבין השנים 5100–5000 לפנה"ס, ההתיישבות הייתה שייכת לתקופת חלף. הארכיטקטורה מסוף האלף השישי לפנה"ס כללה מבנים מלבניים בעלי חדרים רבים, ומבנים עגולים המכונים במחקר "תולואי" (tholoi) החוקרים העלו את ההשערה שמבנים עגולים אלה שימשו לאחסון.
בתל נמצאו גם שרידים מתקופת הברונזה המאוחרת (1550–1250 לפנה"ס). מתקופה זאת נמצאו שרידי מבנה מסיבי הנקרא "מצודה" והוא שייך לתקופה האשורית התיכונה. נמצאו גם מבני מגורים. השערת החוקרים היא שזאת הייתה עיר גבול אשורית שיש בה חיל מצב. המצודה כללה 8 חדרים הבנויים מקירות ברוחב של 2.5 מטר עשויים מלבני בוץ. נמצאו גם שרידי מערכת מדרגות שהובילו לקומה שנייה. גודל של המצודה היה 60 על 60 מטר והיא הייתה מוקפת חפיר מרובע שאורכו היה 80 מטר מכל צד. נמצא גם מגדל בחלק העתיק יותר שתוארך לתקופת מיתני (1300–1230 לפנה"ס). האשורים ביצרו את המקום בין השנים 1230–1197 לפנה"ס. השכבה העליונה ביותר מתוארכת לשנים 1196–1183 לפנה"ס. בתקופה זאת הם מילאו את החפיר בפסולת עירונית ושרידי בנייה עירונית. לאחר תקופה זאת, האתר ניטש ונהרס חלקית. באתר נמצאו באתרם אלפי ממצאים שכללו כלי חרס, אבני שחיקה, חותמות, וטביעות חותם. נמצאו גם למעלה מ-400 לוחות בכתב יתדות ליד מתקנים כמו תנורים וממגורות. הלוחות סיפקו מידע על סחר האשורי, מכתבים רשמיים שעסקו בניהול המבצר וכן תכתובת פרטית. במכתבים מצוינים אנשים אשוריים שחיו ועבדו במבצר. המקום שימש כמרכז סחר בין אשור וכרכמיש. ברוב התקופה שהמבצר היה פעיל הוא היה בשליטתו של אילי פאדה (אנ') שהיה ראש השרים ובן לענף צדדי של משפחת המלוכה. הוא פעל בתקופתו של המלך האשורי אשור-ניררי השלישי שמלך בין השנים 1202–1197 לפנה"ס. המבצר שימש כאחוזה שלו ממנה שלט על כל אזור שנקרא בעת העתיקה חניגלבת. אזור גאוגרפי זה שכן בצפון מסופוטמיה בין החבור העליון הפרת ובמיוחד לאורך נהר הבליח. חשיבותו הייתה בהיותו אזור מעבר בין מסופוטמיה לאנטוליה. מהמצודה הוא שלט על אזור חקלאי גדול. בטקסטים יש התייחסות גם לאביו אשור-אידין (גר'). המצביעים על כך שהמצודה שימשה גם את המשפחה כמקור לתמיכה כספית למשפחת המלוכה בעיר הבירה.
באתר נמצאו לוחות בכתב יתדות שהועברו למוזיאון א-רקה (אנ') בעיר א-רקה.
תל סבי אבייד 1 > כלכלה

בתקופת חלף הכלכלה התבססה על חקלאות מפותחת שכללה גידול בעלי חיים מבויתים, בעיקר עז הבית, לצד כבש הבית, בקר הבית וחזיר. נמצאו בנוסף כמות קטנה של עצמות צבאים שמקורן בציד. באתר לא נמצאו עדויות טובות לדיג.
תושבי האתר השתמשו בעצי צפצפה, ערבה ומילה.
היבול החקלאי העיקרי היה חיטה מבויתת מסוג חיטת אמר (Emmer). יחד עם חיטה זאת גודלו חיטה מבויתת מסוג חיטת אינקורן (Einkorn wheat), יחד עם שעורה תרבותית ופשתן. נמצאו גם שרידי גידול של קטניות (אפונה ועדשה תרבותית), אם כי בכמויות נמוכות בהשוואה לאתרים אחרים.
תל סבי אבייד 1 > קרמיקה

באתר נמצאו כלי חרס בעלי פני שטח כהים ממורקים וכן כלים באיכות מעולה הדומים לכלים שנמצאו בתרבות חסונה ותרבות סאמרא. קערות וקנקנים שהיו להם פעמים רבות צוואר בעל זווית כשהם מעוטרים בעיטורים גאומטריים. חלקם עוטר בבעלי חיים בעלי קרניים. רק כ-6 אחוזים מהכלים שנמצאו היו מתוצרת מקומית.
באתר נמצאו למעלה מ-275 בולות עשויות חרס וכן חותמות. הן נעשו עם לפחות 61 טביעות חותם. כמות גדולה כזאת של החלפת כלים בתהליך הייצור נמצאה לראשונה במורייבת אתר ארכאולוגי בצפון סוריה.
תל סבי אבייד 2–3

תל סבי אבייד 2 התחיל כשלוחה של התל הראשון גודלו 75 על 126 מטר, גובה התלולית הוא 4.5 מטר. על פי השרידים שנמצאו בתל, על פי בדיקות פחמן 14, הוא החל להיות מיושב בין השנים 7550–6850 לפנה"ס, קצת לאחר התקופה הנאוליתית קדם קרמית א'.
ב-2010 החלו חפירות ארכאולוגיות בתל סבי אבייד 3. החפירות פסקו ב-2011 בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה.
הערות שוליים

1 2  Archaeological Storehouses Looted in Syria, ב-12 במרץ 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 237315929   WorldCat (עם VIAF): 237315929
קאזויושי אקייאמה

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1941 טוקיו, האימפריה היפנית 
 פטירה:  26 בינואר 2025 (בגיל 84) טוקיו, יפן 
 מוקד פעילות:  יפן 
 מקום לימודים:  בית הספר למוזיקה טוהו גאוקן 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  יפנית 
 פרסים והוקרה:  מדליית כבוד עם סרט סגול (2001)  פרס ההצטיינות בתרבות (2014)  פרס סאנטורי למוזיקה (1974) 
 
קאזוּיֹושִי אַקִייָאמָה (ביפנית: 秋山 和慶;‏ 2 בינואר 1941 – 26 בינואר 2025) היה מנצח יפני.
ביוגרפיה

קאזויושי אקייאמה נולד למשפחה מוזיקלית. הוא למד נגינה בפסנתר בבית הספר טוהו גאוקן למוזיקה, אבל הניצוח, כפי שראה אותו אצל חברו ללימודים סייג'י אוזאווה, קסם לו והוא החליט ללמוד ניצוח אצל הידאו סאיטו. ב-1974 הופיע אקייאמה לראשונה עם התזמורת הסימפונית של טוקיו, ותוך חודשיים, התמנה למנהלה המוזיקלי ולמנצחה הקבוע של התזמורת.
אקייאמה החזיק במספר רב של משרות ניצוח ברחבי העולם:
עוזר מנצח של התזמורת הסימפונית של טורונטו (1968–1969)
מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית האמריקאית (1973–1978)
מנהל מוזיקלי (1974–2004) ומנצח מהולל (Laureate) (2025–2004) של התזמורת הסימפונית של טוקיו
מנהל מוזיקלי (1972–1985) ומנצח מהולל (1985–2025) של התזמורת הסימפונית של ונקובר
מנצח ראשי ויועץ מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של הירושימה (1998–2025)
מנצח ראשי ויועץ מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של קיושו
מנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של אדמונטון (2004–2005)
אקייאמה ניצח על תזמורת טוקיו בביצועי הבכורה של "משה ואהרון" של שנברג, האורטוריה "אל ניפיו" של ג'ון קולידג' אדמס ו"מוכרת הגפרורים הקטנה" של לאכנמן.
נפטר בטוקיו ב-26 בינואר 2025.
פרסים ואותות הוקרה

1974 – פרס המוזיקה סונטורי
2001 – מדליית סרט הארגמן הקיסרי מאת ממשלת יפן על תרומתו יוצאת הדופן לתרבות המוזיקלית של המדינה
הערות שוליים

↑  Vancouver Symphony Orchestra קאזויושי אקייאמה, התזמורת הסימפונית של ונקובר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011526176805171  BNE: XX1575752  BnF: cb13929727p (data)  GND: 134663268  ISNI: 0000 0001 1476 9396  LCCN: n81140104  MusicBrainz: 0405910f-2626-4281-af31-988b549badef  NDL: 001198391  NKC: xx0048866  SUDOC: 156494752  Trove: 1175787  VIAF: 87297457   WorldCat (עם VIAF): 87297457
סלים סליבי

סלים סליבּי (בערבית: سليم صليبي) הוא ראש מועצה מקומית מג'ד אל-כרום.
סליבי הוא רואה חשבון במקצועו. הוא משתייך לתנועת "אבנאא אלבלד" (בני הכפר), ומחרים את הבחירות לכנסת מסיבות אידאולוגיות.
בבחירות 2013 התמודד מול ד"ר מוחמד ח'טיב ושני מועמדים נוספים ונבחר ברוב של 45.69 אחוז לעומת 27.43 אחוז לח'טיב.
בשנת 2015, השתתף בכנס מחאה על הכוונה להוציא את הפלג הצפוני של התנועה האסלמית אל מחוץ לחוק. בכנס קרא ל'המונים הערבים בפלסטין' להתכנס סביב התנועה ולעמוד לצידה, על מנת להעביר מסר מאוחר לממשלת ישראל 'שכולנו תנועה אסלאמית'.
לפני בחירות 2018, דחה בית המשפט לעניינים מנהליים בחיפה עתירה למחיקת הרשימה שלו בשל פגם בסידור רשימת המועמדים.
בבחירות 2018 התמודד שוב כנגד ח'טיב, וניצח ברוב של 64.33% עם יותר מ-2,500 קולות.
בשנת 2021 הודיע כי המועצה המקומית תחרים את הישיבות השבועיות עם משטרת ישראל, לאור טענות להתנכלות משטרתית ולפשיטות על אולמות אירועים ביישוב.
בבחירות 2024 התמודד כנגד עלי מנאע וזכה ברוב של 61.74%.
הערות שוליים

↑  מציאות תחת הזנחה! רו"ח סלים סליבי- ראש רשות מקומית מג'ד אל כרום באתר יוטיוב
↑  עינב חלבי, מג'ד אל-כרום מתכוננת ל-1 בנובמבר, הצעירים פחות נלהבים: "לא אכפת להם מהבחירות", באתר ynet, 18 באוקטובר 2022
↑  תוצאות הבחירות באתר נבו
↑  وكالة القدس للأنباء, ندوة-حول-حظر-الحركة-الإسلامية- ندوة حول حظر "الحركة الإسلامية" في مجد الكروم, وكالة القدس للأنباء, ‏10 בדצמבר 2015
↑  محمود مجادلة, مجد الكروم: رفض الالتماس ضد شطب قائمة جبهة العمل البلدي, ‏14 באוקטובר 2018
↑  شادي صالح, مجد الكروم: سليم صليبي رئيسا للمجلس لدورة ثانية, ‏1 בנובמבר 2018(בערבית)
↑  תוצאות הבחירות באתר נבו
↑  ربيع سواعد, مجد الكروم: استفزاز ومداهمة الشرطة لقاعات الأفراح إلى أين؟, ‏16 באוקטובר 2021
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 12170, התשפ"ד, 10 במרץ 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איגור יאנקובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 באפריל 1951 ח'וג'נד, ברה"מ 
 פטירה:  26 בינואר 2025 (בגיל 73) מוסקבה, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום לימודים:  המכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין (1974) 
 פרופיל ב-IMDb
 
איגור רוסטיסלבוביץ' יאנקובסקי (ברוסית: И́горь Ростисла́вович Янко́вский;‏ 29 באפריל 1951 – 26 בינואר 2025) היה שחקן סובייטי-רוסי ומגיש טלוויזיה. בנו של רוסטיסלב יאנקובסקי ואחיינו של אולג יאנקובסקי.
ביוגרפיה

יאנקובסקי, יליד לנינאבאד, הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הטג'יקית, ברית המועצות, סיים את לימודיו במכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין בשנת 1974. בשנים 1974–1992 עבד בתיאטרון מלאיה ברונאיה.
מאז 1992 עבד בעסקי הפרסום וחבר האקדמיה הרוסית לפרסום. מ-17 בספטמבר ועד 26 בנובמבר 2001 הוא הנחה את תוכנית המשחק "אלצ'נוסט" (בדומה לתוכנית Greed האמריקאית) בערוץ NTV.
בשנת 2002 השתתף בסרטו של בן אחיינו, פיליפ יאנקובסקי, "בתנועה".
הוא בעל תואר במדעי המדינה.
פילמוגרפיה נבחרת

1973 – זה חזק ממני כאיוואן
1974 – מיגרה והגברת הזקנה כהנרי
1975 – החקירה מנוהלת על ידי ידענים כמוראליוב
1976 – שיר ערש לגברים כווסבולוד
1979 – מועדון ההתאבדות, או הרפתקאותיו של אדם בעל תואר כג'רלדין הצעיר.
1984 – הזמן והמסלולים כג'רלד ת'ורנטון בצעירותו
1984 – השרשרת של שרלוט כוויקטור קורבליוב
2002 – בתנועה כמפרסם
הערות שוליים

↑  История театра на Малой Бронной
↑  Биография актёра
קפה ד'אורזו

| --- | --- |
 
 מאכלים
 סוג:  תחליף קפה, barley-based drink 
 מוצא:  איטליה 
 מרכיבים עיקריים:  barley 
 
קפה ד'אורזו (באיטלקית: Caffè d'orzo, בתרגום חופשי: קפה שעורה) הוא משקה חם דמוי קפה העשוי מגרעיני שעורה קלויים. המשקה נפוץ באיטליה. אין בו קפאין, והוא נחשב כמשקה שמתאים לילדים ולמבוגרים כאחד. למשקה טעם אגוזי ומעט מריר, המזכיר את הקפה המסורתי.
קפה ד'אורזו מוזכר בספרות האיטלקית מתחילת המאה ה-19, אך הוא הפך לפופולרי במיוחד בין השנים 1936 ל-1945. בתקופה זו באיטליה פולי קפה היו יקרים מאד, עקב האמברגו שהטיל חבר הלאומים על איטליה לאחר המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. המשקה פופולרי באיטליה גם כיום.
בבתי קפה באיטליה מכינים קפה ד'אורזו במכונת אספרסו, בעוד שהכנה ביתית נעשית בדרך כלל במקינטה מיוחדת המותאמת לקפה ד'אורזו, או בנוסח קפה טורקי.
קפה ד'אורזו משווק כמזון בריאות גם בספרד ובגרמניה, ובעבר היה פופולרי בצרפת. קיימים תחליפי קפה אחרים, העשויים מדגנים קלויים כמו אורז או אמרנט, אך אין בהם את טעם השעורה הייחודי של קפה ד'אורזו. גרעיני השעורה מכילים גלוטן, לכן משקאות אלה אינם מתאימים לחולי צליאק.
שעורה קלויה משמשת גם להכנת תה שעורה.
הערות שוליים

↑  עינב בורשטיין, ‏במקום קפה: כל התחליפים הצמחיים המומלצים, באתר ‏מאקו‏, 11 בינואר 2024
↑  Il caffè d'orzo: proprietà e benefici, BioPills, ‏25 באוגוסט 2019 (באיטלקית)
אלן ללצ'וק

| --- | --- |

אלן ללצ'וק, 2002
 לידה:  1938 (בן 87 בערך) ברוקלין, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ברוקלין קולג' 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים 
 
אלן ללצ'וק, (Alan Lelchuk; נולד ב-1938), סופר יהודי אמריקאי, מחזאי, מורה מרצה ומבקר ספרותי.
אלן ללצ'וק נולד וגדל בברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית. השלים את לימודיו בכמה אוניברסיטאות ובהן אוניברסיטת סטנפורד, ואוניברסיטת לונדון. היה מורה ומרצה באוניברסיטת ברנדייס שליד בוסטון, וכן שימש סופר תושב שם.
הוא כתב את ספרו הראשון על להיות יהודי בברוקלין, בשם "נער מברוקלין". מספרו הראשון עניינו באינטלקטואלים היהודים אמריקאים, חייהם, השקפתם ויצירתם. בכך הוא ממשיך את המסורת של סול בלו. הוא פרסם שבעה רומנים, רובם בנושאים אלה. הוא גם מתעניין בספרות העברית החדשה, ופרסם אנתולוגיה של ספרות עברית מתורגמת לאנגלית.
ספריו של ללצ'וק בעברית

מרים 34, תרגמה אביבה גורן, הוצאת "אדם", ירושלים 1982.
לקריאה נוספת

הפתרון המיני והמבוי הסתום, מאת גרשון שקד, נדפס באין מקום אחר, 1988.
מסתבר שיש לבבות המקרינים יותר אהבה מאחרים, על יצירתו של סול בלו, נדפס בארץ אחרת, 29, 2005.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298093905171  BnF: cb12188082c (data)  ISNI: 0000 0000 8164 6575  LCCN: n85094130  NDL: 00447319  NTA: 071095012  SELIBR: 388770  SUDOC: 030472539  VIAF: 92045987   WorldCat (עם VIAF): 92045987
תחנת דייוויס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תחנת מחקר אנטארקטית 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 מפעיל:  המחלקה האנארקטית של האוסטרלית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 12 בינואר 1957
 תאריך פתיחה רשמי:  12 בינואר 1957 
 מידות
 גובה מעל פני הים:  15 מ' 
 
 קואורדינטות:  68°34′35″S 77°58′08″E﻿ / ﻿68.576388888889°S 77.968888888889°E﻿ / -68.576388888889; 77.968888888889
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיתחנת דייוויס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיתחנת דייוויס
 
תחנת דייוויס (באנגלית: Davis Station), היא תחנת מחקר באנטארקטיקה המנוהלת על ידי המחלקה האנטארקטית האוסטרלית (AAD). התחנה ממוקמת על חוף ים שיתוף הפעולה בארץ הנסיכה אליזבת, חוף אינגריד כריסטנסן בטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית, טריטוריה שנתבעה על ידי אוסטרליה. דייוויס שוכנת בנווה מדבר אנטארקטי, אזור נטול קרח ברובו המכונה גבעות וסטפולד.
דייוויס נקראת על שם קפטן ג'ון קינג דייוויס, חוקר ארצות אוסטרלי.
רקע

דייוויס מהווה בסיס לתוכניות מחקר מדעיות הכוללות חקר וירוסים וחיידקים באמצעות טכניקות גנטיות מולקולריות באגמים קרחוניים, השפעת השינוי הסביבתי והזיהום על מערכות אקולוגיות ימיות באנטארקטיקה, מחקר אטמוספירי, מדידת גידול אצות כמקור מזון חשוב לאוכלי עשב ימיים זעירים. כגון זואופלנקטון, השפעת שינויי האקלים, לרבות הגדלת ריכוזי הפחמן הדו-חמצני על חיידקים ימיים ויחד עם חוקרים בתחנת קייסי, חקר כיפת הקרח לא, הגאולוגיה והמבנה של מעטפת הקרח של מזרח אנטארקטיקה.
לוגיסטיקה

דייוויס ממוקמת 4,838 ק"מ (3,006 mi) מהובארט, מרכז האספקה העיקרי של ה-AAD לפעולות אנטארקטיקה, ו-4,716 ק"מ (2,930 mi) מפרימנטל.
לוגיסטיקה > תחבורה אווירית

בתחילת הקיץ כאשר תנאי הקרח הימי נוחים ביותר, נבנה אזור נחיתת סקי (SLA) בסמוך לדייוויס. כאשר תנאי הקרח בים מחמירים בהדרגה במהלך הקיץ, הפעילות מועברת תחילה למנחת הקרח Plow Island הנמצא 6 ק"מ צפונית לדייוויס, ובסוף הקיץ ל-Wop Whoop, מחנה שדה הממוקם 40 ק"מ מזרחית לדייוויס בפנים הארץ על רמת קרח, ונקרא אזור נחיתת סקי רמת הקרח דייוויס.
תחנת כדור הארץ

דייוויס היא בין תחנות כדור הארץ האנטארקטיות הראשונות באוסטרליה, עם אנטנת מעקב לוויינית ראשונה עבור חברת התקשורת האוסטרלית ANARESAT שהותקנה במרץ 1987.  יש במקום גם תחנת מעקב לוויינית של הלשכה למטאורולוגיה עבור לוויין מזג אוויר, Himawari-8.
אקלים

| אקלים בתחנת דייוויס> חודש.שיא טמפרטורה מרבית (C°).טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).שיא טמפרטורה מזערית (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בתחנת דייוויס> ינואר.13.0.3.2.-1.2.-14.0.1.8 | אקלים בתחנת דייוויס> פברואר.10.0.-0.2.-4.6.-15.0.3.8 | אקלים בתחנת דייוויס> מרץ.4.3.-5.6.-10.9.-27.6.9.1 | אקלים בתחנת דייוויס> אפריל.4.2.-10.3.-16.1.-41.8.10.1 | אקלים בתחנת דייוויס> מאי.2.0.-12.5.-18.8.-39.0.9.9 | אקלים בתחנת דייוויס> יוני.2.0.-12.5.-18.7.-40.1.9.1 | אקלים בתחנת דייוויס> יולי.0.8.-14.3.-20.8.-39.0.8.2 | אקלים בתחנת דייוויס> אוגוסט.1.0.-14.2.-20.8.-41.3.6.8 | אקלים בתחנת דייוויס> ספטמבר.0.3.-12.8.-19.7.-38.3.5.4 | אקלים בתחנת דייוויס> אוקטובר.1.9.-9.0.-15.3.-31.0.4.5 | אקלים בתחנת דייוויס> נובמבר.8.0.-2.2.-7.5.-22.4.2.2 | אקלים בתחנת דייוויס> דצמבר.11.0.2.4.-10.7.-10.7.1.9 | אקלים בתחנת דייוויס> שנה.13.0.-7.3.-13.0.-41.8.72.8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: http://www.bom.gov.au/climate/averages/tables/cw_300000_All.shtml
ראו גם

ים דייוויס
הערות שוליים

↑  Australian Philatelic Bulletin, Vol.
↑  "Davis science". Australian Antarctic Division. 17 באוגוסט 2006. נבדק ב-8 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Industrial Buildings". 16 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Davis station: a brief history, www.antarctica.gov.au, ‏2019-03-26 (באנגלית)
↑  Stations, Australian Antarctic Division.
↑  "Intracontinental ski landing area locations". Australian Antarctic Program. 26 במאי 2015. נבדק ב-14 בנובמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Latest Weather Observations for Whoop Whoop Australian Government, Bureau of Meteorology.
↑  Intracontinental ski landing area locations Australian Antarctic Division.
↑  "Australian Antarctic Magazine Issue - 2" (PDF). www.antartica.gov.au. Australian Antarctic Division. 1 בספטמבר 2001. אורכב מ-המקור (PDF) ב-10 באוגוסט 2019. נבדק ב-26 באפריל 2017. A team of eight OTC engineers, technicians and riggers installed and commissioned the first satellite earth station at Davis in March 1987. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "About environmental satellites". www.bom.gov.au (באנגלית). Bureau of Meteorology. נבדק ב-26 באפריל 2017. In order to access this meteorological data the Bureau of Meteorology has high bandwidth internet, as well as satellite data reception sites at Melbourne, Darwin and Perth, as well as Casey and Davis stations in Antarctica. {{cite web}}:  (עזרה)
| שדות תעופה ומסלולי נחיתה באנטארקטיקה |
| --- | --- | --- |
| שדות תעופה | טרול • פגסוס |  |
| מסלולי נחיתה | אודל • די 10 • סיפל |  |
| אנטארקטיקה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה | העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה • המשלחת האנטארקטית הבלגית • המשלחת השוודית לאנטארקטיקה • משלחת הקוטב הדרומי • משלחת טרה נובה • אמנת אנטארקטיקה |  |
| תביעות טריטוריאליות |  ארץ אדלי •  אנטארקטיקה הארגנטינאית • אוסטרליה הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית •  הטריטוריה האנטארקטית הבריטית • צ'ילה אנטארקטיקה צ'ילנה • ניו זילנד שטח חסות רוס • ברזיל "אזור האינטרסים" של ברזיל באנטארקטיקה • נורווגיה ארץ המלכה מוד ואי פטר הראשון •  שוואביה החדשה (1939–1945) • ארץ מרי בירד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007477924605171  LCCN: n2004115118  VIAF: 133900437   WorldCat (עם VIAF): 133900437
בית"ר נהריה

בית"ר נהריה  היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר נהריה, המשחקת בליגה ב' צפון א'.
היסטוריה

הקבוצה נוסדה בשנת 1962 ובעונתה הראשונה בליגה ג' סיימה במקום הראשון ועלתה לליגה ב'.
עד שנות ה-80', בית"ר שיחקה בליגה ב' ובליגה ג' והייתה בצילה של יריבתה העירונית, הפועל נהריה ששיחקה לרוב בליגה א' ובליגה הארצית. העניינים בעיר נהריה השתנו כשבעונת 1981/1982 כשהפועל נהריה ירדה לליגה ב' ובעונת 1984/1985 בית"ר נהריה עשתה היסטוריה כשעלתה לראשונה בתולדותיה לליגה א'. בעונתם הראשונה בליגה א' (1985/1986) סיימה הקבוצה במקום השני והעפילה למשחקי הפלייאוף במסגרתם ניצחה את הפועל ראשון לציון (2-2, 2-1) ורשמה עליית ליגה שני ברציפות, לליגה הארצית, אז הליגה השנייה.
בית"ר שיחקה בליגה הארצית עונה אחת בלבד אחרי שניצחו רק ארבעה משחקים באותה עונה וסיימו במקום הלפני אחרון וירדו חזרה לליגה א'. עונה לאחר מכן השלימה ירידת ליגה שנייה ברציפות, לליגה ב'. ב-1995 הודיעה הקבוצה על הפסקת פעילותה.
בית"ר נהריה הוקמה מחדש בשנת 2007 ובתוך עונה עלו לליגה ב'.
בעונת 2012/2013, סיימה במקום הראשון שהפער מהמקום השני עמד על 13 נקודות ועלתה לליגה א'.
בעונת 2014/2015, סיימה הקבוצה במקום ה-15 וירדה חזרה לליגה ב'.
בעונת 2019/2020 שיחקה בית״ר נהריה בליגה ב' (צפון א') וסיימה במקום ה-7 בטבלה מתוך 16 קבוצות.
בעונת 2022/2023 סיימה הקבוצה במקום ה-6 ונשארה לעוד עונה בליגה ב'  (צפון א').
הערות שוליים

↑  בארצית יישמר האיזון הבית"רי, בעיתון מעריב 11 במאי 1986
↑  ההתאחדות לכדורגל בישראל - ליגות, באתר www.football.org.il
פלמנקו

פלמנקו הוא סגנון מוזיקה צועני שהתפתח באנדלוסיה אשר בדרום ספרד בתקופות שלפני הרקונקיסטה ולאחריה, וספג השפעות תרבותיות של העמים השונים שחיו אז באזור: ספרדים, צוענים, מוסלמים ואף יהודים, והביא לידי ביטוי מאפיינים תנועתיים ומוזיקליים מכל העמים.
הפלמנקו נודע בהיותו סגנון מוזיקלי מורכב, אשר מבוסס על כ-60 סוגי מקצבים, שחלקם מורכבים ביותר – 12 פעימות בעיקר, ובנוסף 5,6,4,2.
מקורו של הפלמנקו בשירת הרועים בהרים. בהמשך התפתחותו צורפה הגיטרה, כיוון שהייתה כלי ליווי פופולרי בספרד דאז, יחד עם מחיאות הכפיים (פאלמאס) ורקיעות קצביות. מאוחר יותר התפתח הריקוד. כך נוצר השילוש המפורסם – שירה, גיטרה וריקוד (Cante, Guitarra y Baile). לבסוף, בשנות השבעים של המאה ה-20, הצטרף הקחון – תוף הפלמנקו.
מקור השם פלמנקו אינו ידוע, ישנה סברה הקושרת אותו למילה הערבית פאלח וישנה סברה הקושרת אותו למילה הלטינית פלמה (בעברית אש) בגלל האמוציות הרבות המובאות בריקוד.
לפלמנקו המודרני – בהשפעתו של פאקו דה לוסיה – נוספו כלים מודרניים כגיטרה חשמלית, באס, חליל צד, סקסופון ועוד. שילובים אלה ואחרים גוררים בימינו מצב בו הפלמנקו "מתובל" באלמנטים של ג'אז וקיים דיון אסתטי-תרבותי על מהות הפלמנקו.
פאקו דה לוסנה
הפלמנקו נחלק לסגנונות שונים, שלכל אחד מהם קצב (קומפאס) משלו והרמוניות מסוימות (בעיקר נעשה שימוש בסולמות מז'ורי ומינורי ובמודוס הפריגי), כולל הקדנצה האנדלוסית. במקרים רבים סגנון מסוים מקושר לאזור מסוים באנדלוסיה, למשל ה"בולריאס" לאזור חרס-דה-לה-פרונטרה או ה"אלגרייס" לאזור קדיס.
לפלמנקו בגדים ואביזרים מיוחדים, כמו: נעלי עקב, חצאית/שמלה שופעת בד, מניפה, קסטנייטות, מנטון (צעיף) ועוד.
בשנת 2010 הכיר ארגון אונסק"ו בריקוד הפלמנקו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
רקדנית פלמנקו
ההיסטוריוגרפיה של הפלמנקו והמחקר האקדמי

על פי הפלמנקולוגית, מישל הפנר, "ההיסטוריות השונות של הפלמנקו סבוכות כפתילים באריג חי". שאלות רבות בנוגע להיסטוריה של הפלמנקו נתונות עד היום למחלוקת עמוקה. מהם מקורות הפלמנקו? איזה עם יצר את האמנות הזו? לאיזו תרבות היא שייכת? לפי אחת התאוריות של הפילוסוף הצרפתי, מישל פוקו, כתיבת ההיסטוריה מבטאת יותר יחסי כוחות מאשר כתיבת העבר. זאת ועוד, לטענתו כל דור משנה את כתיבת העבר כדי שתתאים לצרכים שלו בהווה. סוגיה זו של מאבקי כוחות מורגשת מאוד במחלוקות הרבות על מקורות הפלמנקו.
מספר קבוצות מספרות את ההיסטוריה של הפלמנקו, ובייחוד את שאלת המקורות, בצורה שונה ולרוב אף סותרת, שכן כל קבוצה מנסה ליצור בעלות בלעדית על הפלמנקו. ייתכן וזה נובע מתוך אמונה אמיתית שכך הם פני הדברים או אולי מתוך המחשבה שאמנות שייכת למי שיצר אותה, ולכן יחוס מקורות הפלמנקו לקבוצה מסוימת תעניק לה בעלות על הפלמנקו. הפלמנקולוג וושבאו מתאר ארבעה נרטיבים שונים אודות מקורות הפלמנקו שמסופרים על ידי ארבע קבוצות שונות:
ההיסטוריה שמסופרת מפיהם של הפופוליסטים.
ההיסטוריה שמסופרת מפיהם של האנדלוסים.
ההיסטוריה שמסופרת מפיהם של הצוענים.
ההיסטוריה שמסופרת מפיהם של חוקרי הפלמנקו.
למען הנוחות מחלקים את ארבע הקבוצות הללו לשתי קבוצות-על: א. חוקרי הפלמנקו, המסתמכים על הממצאים של המחקר האקדמי שנעשה על ידי מוזיקולוגים ופלמנקולוגים.
ב. המסורות העממיות שעוברות מפה לאוזן על ידי מגוון של אנשים ואוכלוסיות: הפופוליסטים, שהם מעריצי פלמנקו וגם אמני פלמנקו; האנדלוסים והצוענים.
ההיסטוריוגרפיה של הפלמנקו והמחקר האקדמי > מסורות עממיות

לפי גרסת האנדלוסים, אמנות הפלמנקו היא אמנות אנדלוסית שנוצרה על ידי האנדלוסים, הגם שצוענים משתתפים באמנות הזו, ואולי אף בהצטיינות, אבל זו בהחלט לא מוזיקה צוענית, ותפקידם ביצירתה הוא אפסי. לפי גרסת הצוענים, הם אלה שיצרו את הפלמנקו. ייתכן והאמנות שלהם הושפעה באופן כזה או אחר ממוזיקת פולק אנדלוסית, אך הוכחה לכך שהפלמנקו היא אמנות צוענית, לטענתם, היא שרוב אמני הפלמנקו המוקדמים היו צוענים. פופוליסטים ואמני פלמנקו אחרים (היינו, לא אנדלוסים או צוענים) פעמים רבות נמשכים לאמנות הפלמנקו בשל האקזוטיות שלה. לכן, אלה לרוב יתמכו בנרטיב אקזוטי, לפיו הפלמנקו זה ז'אנר עתיק ומסורתי, שהביאו איתם הצוענים מהודו לאנדלוסיה.
ההיסטוריוגרפיה של הפלמנקו והמחקר האקדמי > המחקר האקדמי

נכון להיום מוסכמת על רוב החוקרים הסברה כי הפלמנקו התפתח בשלהי המאה ה-18 או בתחילת המאה ה-19 באנדלוסיה. המחקר אמנם חלוק בנוגע לשאלת מקורות הפלמנקו לפני תקופה זו, אולם ברור שהפלמנקו כאמנות מובחנת, כלומר בעלת מבנה עצמאי, נוצר בתקופה זו.
ההיסטוריוגרפיה של הפלמנקו והמחקר האקדמי > המחקר האקדמי > המחקר ההסיפאני

על מקורות הפלמנקו כותב הסוציולוג, ג'רארד שטיינגרס, כדלקמן:
"Flamenco no es un género que naciera en el ambiente hermético de unas familias gitanas de Andalucía, no es la herencia de la lejana India, y tampoco es el fruto del encuentro de los gitanos con la cultura musulmana de esa región... en contra de estas dudosas interpretaciones y basándonos en datos concretos y fiables podemos decir que el cante flamenco es un género artístico moderno, creado y sintetizado como repuesta a determinadas necesidades estéticas a base de algunos de los restos poéticos, musicales, y coreográficos de la anterior compleja cultura tradicional y popular en vía de desaparición a principios del siglo XIX
על-אף שהטענה של שטיינגרס היא מרחיקת לכת, שכן היא כמעט ומבטלת את כל הפן המסורתי של הפלמנקו, בכל זאת ניתן לראות בפרשנות זו מעין שחרור של הפלמנקו מכבלי יחסי הכח, כפי שראינו אותם לעיל. כלומר, התיאור של שטיינגרס את הפלמנקו כאמנות מודרנית מבטלת את כל תחושת הבעלות הקדומה של האנדלוסים והצוענים, וגם את הקונספציות הפופוליסטיות. יתרה מזאת, פרשנות שכזו הופכת את אמנות הפלמנקו לברורה יותר, לנגישה יותר, ולכן ניתן לתפוש אותה יותר בקלות.
אולם, העמדה המקובלת ביותר במחקר ההיספאני הוא שהפלמנקו הוא שילוב של שתי מסורות נפרדות: 'השירה האנדלוסית' ו'השירה הצוענית', כאשר 'השירה האנדלוסית' מכילה בתוכה כבר השפעות צועניות ואילו 'השירה הצוענית' מכילה בתוכה כבר השפעות אנדלוסיות. הווי אומר, שאמנות הפלמנקו היא סינתזה של שתי מסורות שהושפעו מאוד אחת מהשנייה. השילוב הזה החל כשהפלמנקו החל להתפרסם ו"להתמסחר" בערך באמצע המאה ה-19.