stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב וייהאיוויי
רקע

לאחר הניצחון בקרב לושונקואו ב-21 בנובמבר 1894, המטרה האסטרטגית של היפנים הייתה הבסיס הימי של צי בייאנג - הצי הסיני - בעיר וייהאיוויי שבחצי האי שאנדונג. ניטרול הבסיס היה נותן ליפנים שליטה מלאה על דרכי הגישה הימיות לבייג'ינג ולטיינג'ין, ובנוסף יסיר כל איום על קווי האספקה הימיים של היפנים.
הבסיס הימי בווייהאיוויי נבנה בסיוע יועצים צבאיים מגרמניה, ונחשב בעיני יועצים זרים בסין טוב יותר מנמל הונג קונג. מערך ההגנה על הבסיס כלל תריסר מוצבים שהשקיפו על הכניסה לנמל, מצוידים בתותחים מתוצרת קרופ, ושני איים מבוצרים בתוך המפרץ. בנוסף, בכניסה לנמל הוצבו מחסומים שנועדו למנוע התקפה מבחוץ, או כניסה לנמל של כלי שיט בלתי מאושרים. באותה עת עגנו בנמל חמש עשרה ספינות מלחמה: אוניית המערכה דינגיואן, הסיירת הממוגנת "ג'ינגיואן" ו"פינגיואן" ושלוש עשרה ספינות טורפדו.
הקרב

הקרב החל ב-28 בינואר 1895, עם הפצצת העיירה דנגז'ואו, השוכנת כ-150 קילומטרים מערבית לווייהאיווי, על ידי סיירות הצי הקיסרי היפני "יושינו," "אקיצושימה" ו"נאניווה." אולם, התקפה זו הייתה פעולת הסחה מהנחיתות שערכה הארמייה השנייה של צבא יפן, בפיקודו של גנרל איוואו אויאמה, מזרחית לווייהאיוויי. הארמייה השנייה התחלקה לדיוויזיה השנייה, בפיקודו של לוטננט-גנרל סקומה סמאטה, ולדיוויזיה השישית, בפיקודו של גנרל קורוקי טממוטו. הנחתיות הושלמו ללא התנגדות עד ה-22 בינואר.
הכוח היפני החל לצעוד לכיוון וייהאיוויי ב-26 בינואר בשני טורים: אחד צעד לאורך החוף, והשני - במסלול ששכן מספר קילומטרים לפנים היבשה. כוונת היפנים הייתה לפתוח בהתקפה ביום ראש השנה הסיני, ועד ה-29 בינואר כיתרו את העיר מבלי שנתקלו בכל התנגדות.
היפנים פתחו בהתקפה על המוצבים שהגנו על העיר מכיוון דרום ומזרח ב-30 בינואר. תנאי מזג האוויר, שכללו קור עז וסופות שלגים, הקשו על ההתקפה, אך לאחר ארבע שעות לחימה נטשו המגינים הסינים את עמדותיהם ונסו אל העיר. האבידות בצד היפני לא היו גדולות, מלבד מותו של מייג'ור-גנרל אודרה יסוזומי, חלל המלחמה בעל הדרגה הגבוהה ביותר במלחמה זו. לאחר מכן המשיכו החיילים היפנים להתקדם אל העיר, וכבשו אותה ללא התנגדות, לאחר שחיל המצב הסיני ששהה במקום נמלט, ב-2 בפברואר.
מכשהיו תותחי הביצורים בידיהם, הפנו אותם היפנים אל ספינות צי בייאנג. בנוסף, הם גם הסירו את המחסומים שעמדו בכניסה לנמל ב-4 בפברואר, ואיפשרו את כניסתן של ספינות טורפדו, שערכו התקפות ליליות על הספינות הסיניות, בתוך מימי הנמל. בהתקפה משולבת שנפתחה ב-7 בפברואר ספגה דינגיואן הסינית נזק כבד והביאה לטיבוען של שלוש ספינות נוספות. צוותי ספינות הטורפדו החלו למרוד וניסו להימלט מהנמל, אך כולן הושמדו או נתפסו.
כשהיה ברור שהסינים הובסו, פנה האדמירל היפני איטו סוקיוקי לאדמירל הסיני, דינג רוצ'אנג, שהיה חברו במכתב אישי, הביע את צערו על שהם נאלצים להילחם זה בזה, והפציר בו להיכנע ובכך למנוע נזק כבד יותר ואובדן חיי אדם מיותר. איטו אף הציע לדינג לבקש מקלט מדיני ביפן עד תום המלחמה. דינג ויתר על ההצעה להיכנע, ותחת זו התאבד על ידי נטילת מנת יתר של אופיום במפקדתו. סגנו, אדמירל ליו, התאבד גם הוא לאחר שהורה לפקודיו לפוצץ את ספינות הצי כדי שלא יפלו לידיים יפניות.
הפיקוד על צי בייאנג עבר לידיו של התת-אדמירל הסקוטי ג'ון מקלור, שנכנע בשמו של דינג ב-12 בפברואר. תנאי הכניעה הכתיבו שהספינות הנותרות, הנמל והציוד שבו יעברו לידי יפן, ושכל החיילים והאזרחים הסינים, וכמו כן נציגי המעצמות הזרות ששהו בעיר יוכלו לעזוב באין מפריע. איטו קיבל את תנאי הכניעה, ויותר מכך, מכיוון שהתאבדותו של דינג תאמה את רוח הבושידו היפנית, הורה איטו לחייליו להתייחס לגופתו בכבוד.
תוצאות הקרב

עם נפילת וייהאיוויי, הורה הנסיך גונג, בנו של הקיסר, על סגירת משרד האדמירליות בבייג'ינג, שכן הצי הסיני חדל מלהתקיים. היפנים השיגו את מטרתם האסטרטגית באבטחת נתיבי האספקה שלהם ובשליטה על נתיבי השיט לבייג'ינג, ועל המהירות בה השיגו את מטרתם זו זכו לשבחים רבים ממשקיפים זרים שנכחו בקרב.
קרב וייהאיוויי נחשב לקרב האחרון במלחמת סין–יפן הראשונה, מכיוון שלאחריו נכנסו יפן וסין למשא ומתן לשלום. עם זאת, קרב ניוז'ואנג ומספר תקריות נוספות אירעו בטרם נחתם הסכם שימונוסקי, שסיים את המלחמה באופן רשמי.
לקריאה נוספת

בן-עמי שילוני, יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה, הוצאת שוקן, 1997 (מהדורה מתוקנת ומורחבת 2002)
Paine, S.C.M. The Sino-Japanese War of 1894-1895: Perception, Power, and Primacy. Cambridge University Press, 2003. ISBN 052161745-1
רוך חוז'וב

אוהדי רוך במשחק נגד לגיה ורשה, 2009
רוך חוז'וב (בפולנית: Ruch Chorzów) הוא מועדון כדורגל פולני מהעיר חוז'וב. המועדון מהווה לאחד המעוטרים בפולין לאחר שזכה ב-14 אליפויות הליגה וזכה שלוש פעמים בגביע הפולני. משחק כיום בליגת המשנה הפולנית.
היסטוריה

המועדון נוסד ב-20 באפריל 1920 בביסמרקהוט (שמו הפולני הוא חיידוקי ולקי), לימים חלק מחוז'וב. בשנת 1922 שיחק לראשונה ברמה הלאומית, בשנת 1927 הפך לאחד המועדונים שלקחו חלק בליגת הכדורגל הראשונה אי פעם.
בתקופת הכיבוש הגרמני, המועדון פורק, אם כי בפועל הוא המשיך להופיע בשם Bismarckhütter SV 99. הוקם מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה. משנת 1948 עד 1955 הוא נקרא "Unia", אז עד 1956 - "Unia Rukh", שאחריו הוחזר השם המקורי.
הישג השיא במפעלים האירופיים הוא העפלה לרבע גמר ליגת האלופות בעונת 1974/1975. הקבוצה העפילה לשלב רבע הגמר גם בגביע אופ"א בעונת 1973/1974. בשנת 1998 העפילה לגמר גביע האינטרטוטו.
למועדון יריבות עיקרית עם מועדון גורניק זאבז'ה המכונה "הקלאסיקו של שלזיה עילית", או הדרבי של שלזיה.
שחקנים מפורסמים

בלארוס אולג קונונוב
קזחסטן אלכסנדר קוצ'מה
פולין מרצין בשצ'ינסקי
פולין אנדז'יי בונצול
פולין קשישטוף וז'יחה
פולין ארנסט וילימובסקי
פולין דמיאן גורבסקי
פולין לוקאש סורמה
תארים

זכייה (14): 1933, 1934, 1935, 1936, 1938, 1951, 1952, 1953, 1960, 1967/68, 1973/74, 1974/1975, 1978/79, 1988/89
סגנות (6): 1950, 1956, 1962/63, 1969/70, 1972/73, 2011/12
מקום שלישי (9): 1937, 1948, 1954, 1955, 1967, 1983, 2000, 2010, 2014
זכייה (3): 1951, 1974, 1996
גמר (6): 1963, 1968, 1970, 1993, 2009, 2012
גמר (1): 1998
רובר שומאן

רוֹבֵּר שוּמָאן (Robert Schuman;‏ 29 ביוני 1886 – 4 בספטמבר 1963) היה מדינאי צרפתי בולט, יליד לוקסמבורג, אשר נחשב לאחד מן האבות המייסדים של האיחוד האירופי. שומאן הזדהה אידאולוגית עם תנועת הדמוקרטים הנוצריים אשר צברה באירופה פופולריות במהלך המאה ה-19 ודגלה בשילוב רעיונות דמוקרטיים ביחד עם ערכים נוצריים. במהלך הקריירה הפוליטית שלו בצרפת כיהן כשר האוצר, שר החוץ, שר המשפטים וכראש ממשלת צרפת. בהמשך, כשהחלה להתהוות הקהילה האירופית, החליט לעזוב את הפוליטיקה הצרפתית ולהשתלב בפוליטיקה העל-לאומית. לאחר מעבר זה, שומאן נבחר לכהן כנשיא התנועה האירופית ובהמשך אף מונה לנשיא הראשון של האספה הפרלמנטרית האירופית (בגלגולה הנוכחי: פרלמנט האיחוד האירופי).
ראשית חייו ואודות השכלתו

רובר שומאן נולד ב-29 ביוני בשנת 1886 ברובע קלוזן שבעיר הבירה של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג. אמו הייתה ילידת לוקסמבורג ודברה לוקסמבורגית כשפת אם. אביו היה יליד אזור לורן, אזור אשר סופח לגרמניה ב-1872 לאחר תבוסת צרפת במלחמת צרפת-פרוסיה. אביו נאלץ לוותר על אזרחותו הצרפתית לטובת אזרחות גרמנית בשביל שיוכל לשמור על אדמות המשפחה ונכסיה. כמו כן, תושבי לוקסמבורג דברו צרפתית ואמו הקפידה על דיבור לוקסמבורגית. כתוצאה מכך שגדל בסביבה זו, כבר בתור ילד ידע שומאן לדבר שלוש שפות שונות: לוקסמבורגית, גרמנית וצרפתית. הוריו היו נוצרים הדוקים ובבית ספרו שיעורי דת היו חלק בלתי נפרד מתוכנית הלימודים. כאשר היה נער בן 14 (בשנת 1900) אביו נהרג בתאונת דרכים. כתוצאה מכך, הפך הקשר בינו לבין אימו לקשר הדוק, עד אשר גם היא נפטרה בשנת 1911, בזמן לימודיו לתואר במשפטים.
שומאן סבל ממבטא נבדל כאשר דיבר צרפתית, ככל הנראה, מכיוון שבצעירותו השפה הצרפתית לא הייתה השפה המדוברת בביתו. בהמשך, כאשר החל להשתלב בפוליטיקה הצרפתית, מבטא זה היווה עבורו מכשול, מכיוון שיריביו הפוליטיים השתמשו בו כהצדקה להבעת פקפוק בנאמנותו לצרפת. 

את השכלתו האקדמאית רכש באוניברסיטת בון שבגרמניה - שם למד משפטים. ב-1910 סיים את לימודי הדוקטורט שלו במשפט אזרחי, וב-1912 סיים את הכשרתו כעורך דין. לאחר סיום ההכשרה פתח את משרדו בעיר מץ – בירתו הכלכלית של אזור לורן. 

לאורך כל חייו חש שומאן קשר הדוק לעיקרי האמונה הקתולית, ובמהלך לימודיו לקח חלק באגודות סטודנטיות קתוליות. כאשר עבר לעיר מץ, שומאן הצטרף לאגודה הקתולית של אזור לורן והיה פעיל מאוד בחיי הדת המקומיים. 

בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1914–1918), עקב אי כשירותו לשירות קרבי בצבא הגרמני, שירת שומאן את הממשל הגרמני בתפקיד מנהלי.
הקריירה הפוליטית שלו

ב-1919, בעקבות חזרת שטחי אלזס ולורן לצרפת בתום מלחמת העולם השנייה, התפקד שומאן למפלגה נוצרית דמוקרטית בשם "האיחוד הרפובליקאי של אזור לורן". חברי מפלגה זו, ושומאן ביניהם, נבחרו לאספה הלאומית הצרפתית. בהמשך, לאור השכלתו כעורך דין, מונה לנציג מחוז מוזל במועצה המייעצת להרמוניזציה המשפטית של מערכות החקיקה באלזס ולורן. 

ב-1928 מונה ל"דווח" ("Rapporteur") של נציבות אלזס-לורן - תפקיד אשר אחראי לדווח על תוכן הפגישות של הנציבות. בהמשך אף נבחר לכהן כנשיאה של אותה נציבות. לאור הפופולריות הרבה שצבר באזור אלזס-לורן, שומאן נבחר מספר פעמים נוספות לכהן כנציג באספה הלאומית הצרפתית. כבר ב-1928 ניתן היה להבחין בתמיכתו ברעיון איחוד מדינות יבשת אירופה כאשר במצע הבחירות שלו קרא ל"שיתוף פעולה בין-לאומי חופשי מן המכשולים שבאמצעותם יצרנו חשדנות ואנוכיות לאומית". תמיכתו ברעיון האיחוד הלכה והתחזקה לאורך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. ובשנת 1950 נשא את "הצהרת שומאן" המפורסמת בנוגע לצורך באיחודה של היבשת האירופית. 

ב-1946 מונה שומאן לתפקיד שר האוצר של צרפת. ובנובמבר 1947 – יולי 1948 כיהן שומאן כראש ממשלת צרפת. בנוסף, בספטמבר של אותה שנה אייש שוב את תפקיד ראש הממשלה לתקופה נוספת של 9 ימים בלבד. ב-1948–1952 כיהן שומאן כשר החוץ של צרפת. במהלך השנים הללו היווה שומאן דמות מפתח בניהול משא ומתן בנוגע לכמה אמנות משמעותיות שנחתמו לאחר אירועי מלחמת העולם השנייה. גופים חשובים שהוקמו בעקבות האמנות הללו: האמנה הצפון אטלנטית (NATO), מועצת אירופה (The Council of Europe) וקהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC).
בשנת 1955 כיהן כשר המשפטים של צרפת – תפקידו האחרון בפוליטיקה הצרפתית. לאחר סיום תפקידו כשר המשפטים החליט שומאן לעבור לזירה הפוליטית העל-לאומית באירופה ובין השנים 1955–1961 אייש שומאן את תפקיד נשיא התנועה האירופית. כמו כן, בין השנים 1958–1960 כיהן שומאן גם כנשיא הראשון של הפרלמנט האירופי, תפקיד זה העניק לו בסוף כהונתו את הכינוי "אבי אירופה". 

בשנת 1962 פרש שומאן מהחיים הפוליטיים.
מעצרו על ידי הגסטפו ובריחתו

בספטמבר 1940 חזר שומאן לעירו מץ לאחר סיום כהונתו בממשלה. אחת הסיבות המרכזיות לחזרתו הייתה לצורך השמדת מסמכים שמעידים על התכתבויות עם פוליטיקאים אירופים במהלך שנות ה-30. שומאן רצה למנוע את הגעת מסמכים אלו לידי הנאצים. כשהגיע לעיר הוא נעצר על ידי הגסטפו הגרמני והוחזק בבידוד מלא בעירו עד אפריל 1941. בתקופה זו, שומאן נחקר גם על יחסיו עם קונראד אדנאואר (פוליטיקאי גרמני אשר התנגד לנאציזם). את היחסים הללו הוא הכחיש בנחרצות. במהלך תקופת המעצר, הנאצים ניסו לשכנע את שומאן לתמוך בתוכניתם לאיחודם מחדש של אזורי אלזס ולורן עם הרייך הגרמני, אך הוא סירב לבקשה זו באופן מתמשך. בעקבות סירובו העקבי, נשקלה האפשרות לשלוח אותו למחנה מעצר, אך אפשרות זו לא יצאה אל הפועל. בהמשך הועבר שומאן למעצר בית בשטח גרמניה. ובאוגוסט 1942 ברח ממעצר הבית לעיר ליון שבצרפת, ושם נע בין 12 מקומות מחסה שונים.
התכנית של שומאן לאיחוד יבשת אירופה

בעת כהונתו כשר החוץ של צרפת, ב-9 במאי 1950, נשא שומאן נאום שזכה לכינוי "הצהרת שומאן". בהצהרה זו שומאן הציג את התכנית אשר עליה חשב בשיתוף פעולה עם ז'אן מונה. "תוכנית שומאן" שאפה להקמת קהילה משותפת בין צרפת לגרמניה (קהילה שתהיה פתוחה גם להצטרפות של מדינות נוספות אשר יסכימו לתנאי האמנה) שתנהל את חומרי הפחם והפלדה הלאומיים. המטרה העיקרית שעליה דיבר שומאן בהצהרה זו היא מניעת מלחמות עתידיות ביבשת אירופה. פחם ופלדה הם חומרים משמעותיים בייצור כלי מלחמה, וכאשר הם נמצאים תחת פיקוח משותף – התחמשות עבור מלחמה הופכת לכמעט בלתי אפשרית. שומאן הדגיש את חשיבות הצורך שקהילה זו תוקם על ידי צרפת וגרמניה, וזאת לאור גודלן המשמעותי ביבשת והיריבות ההיסטורית ביניהן. 

התוכנית ששומאן הציע בהצהרה נגדה את דעת הקהל שרווחה בצרפת באותה תקופה (תמיכה בהשפלת גרמניה ובניצול משאביה), מכיוון שהיא שאפה לתקן את יחסי צרפת-גרמניה ולהתייחס לגרמניה כשווה לצרפת, על אף מעמדה הנמוך בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה. בעקבות ניגודיות זו, החליט שומאן לשמור על כוונותיו בסודיות עד יום ההצהרה. ולמעשה, בשבוע שקדם ל-9 במאי, רק 9 אנשים נוספים היו מודעים לתוכנית ששומאן עומד להציג בממשלה. 

"קהילת הפחם והפלדה האירופית" (ECSC) שהוקמה בעקבות נאום זה הייתה הגוף המוסדי האירופי הראשון מבין גופים נוספים שהוקמו בהמשך וכיום מאוחדים תחת "האיחוד האירופי". לכן, שומאן נחשב לאחד מן האבות המייסדים של האיחוד האירופי. 

כיום, התאריך שבו נשא שומאן את ההצהרה מהווה מדי שנה תאריך קבוע לציון "יום אירופה" – ב-9 במאי. מטרתו של יום זה היא לחגוג את השלום והאחדות ביבשת אירופה. בנוסף, תאריך זה נועד לציין את "הצהרת שומאן" ההיסטורית אשר קידמה משמעותית את הרעיון לשיתוף פעולה פוליטי-כלכלי בין מדינות אירופה. שיתוף פעולה אשר הופך את המלחמה בין מדינות אירופה לדבר כמעט בלתי אפשרי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  שומאן, רובר, הילה זהבי ושרון פרדו (ע), תרגום: שירן בק, למען אירופה, תל-אביב: אוב, 2020
1 2 3 4 5 6 7  Centre européen Robert Schuman, Biography of Robert Schuman, Centre européen Robert Schuman
1 2  European Parliamentary research service, Robert Schuman and May 9th, European Parliamentary research service
↑  European Union, Robert Schuman: architect of the European integration project, European Union
1 2  European Union, Schuman declaration May 1950, European Union
↑  European Union, Europe Day, European Union
| ראשי ממשלת צרפת |
| --- | --- | --- |
| צרפת של וישי | אנרי פיליפ פטן • פייר לאוואל • פרנאן דה ברינון | דגל צרפת |
| הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית | שארל דה גול • פליקס גואן • ז'ורז' בידו • לאון בלום | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית הרביעית | פול רמדיה • רובר שומאן • אנדרה מארי • רובר שומאן • אנרי קווה • ז'ורז' בידו • אנרי קווה • רנה פלוון • אנרי קווה • רנה פלוון • אדגר פור • אנטואן פינה • רנה מאייר • ז'וזף לניאל • פייר מנדס פראנס • אדגר פור • גי מולה • מוריס בורז'ס-מונורי • פליקס גאיאר • פייר פלימלי • שארל דה גול | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית החמישית | שארל דה גול • מישל דברה • ז'ורז' פומפידו • מוריס קוב דה מירוויל • ז'אק שבאן-דלמאס • פייר מסמר • ז'אק שיראק • ריימון באר • פייר מורואה • לורן פביוס • ז'אק שיראק • מישל רוקאר • אדית קרסון • פייר ברגואה • אדואר בלדור • אלן ז'ופה • ליונל ז'וספן • ז'אן-פייר רפרן • דומיניק דה וילפן • פרנסואה פיון • ז'אן-מארק ארו • מנואל ואלס  • ברנאר קזנב • אדואר פיליפ • ז'אן קסטקס • אליזבת בורן • גבריאל אטאל • מישל ברנייה | דגל צרפת |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462953005171  PLWABN: 9810564099605606  BIBSYS: 90750156  BNE: XX1116168  BnF: cb12084053n (data)  BPN: 92270102  CiNii: DA04406969  GND: 118611631  ICCU: SBLV149999  ISNI: 0000 0001 0892 7941  LCCN: n50003164  LNB: 000039022  MusicBrainz: 20e76e83-c744-4ee2-a53a-12cc6593e732  NARA: 10582193  NDL: 00525989  NKC: jn20000701624  NLA: 35681226  NSK: 000238979  NTA: 071197451  RERO: 02-A010147892  SNAC: w6z614hb  SUDOC: 029156238  Trove: 1039949  VcBA: 495/288820  VIAF: 44324229   WorldCat (עם VIAF): 44324229 
פסל לזכרו של רובר שומאן אשר מוצב בכניסה ל-"Parco del Cinquantenario" שבבריסל
רובר שומאן בשנת 1953
ציטוט בצרפתית מתוך "הצהרת שומאן"
קרל קריטק

| --- | --- |

קרל קריטק, 1917
 לידה:  24 באוקטובר 1861 ספליט, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  3 בספטמבר 1928 (בגיל 66) וינה, אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  אוסטריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הטרזיאנית 
 השתייכות:   הצבא האוסטרו-הונגרי.
 תקופת הפעילות:  1872–1918 (כ־46 שנים)
 דרגה:   גנרל-אוברסט
 תפקידים בשירות
 ראש מחלקת המיפוי במטכ"ל האוסטרו-הונגרי מפקד הדיוויזיה ה-49 מפקד דיוויזיית הלנדוור ה-26 מפקד הקורפוס ה-17 מפקד הקורפוס ה-10 מפקד הארמייה השלישית מפקד הארמייה השביעית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 
קרל קריטק (בהונגרית: Karl Křitek;‏ 24 באוקטובר 1861 – 3 בספטמבר 1928) היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

קרל קריטק נולד ב-24 באוקטובר 1861 בעיר ספליט שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית. כיום נמצאת העיר בתחומי קרואטיה המודרנית. קריטק למד באקדמיות צבאיות, ובשנת 1879 התגייס לצבא בדרגת לוטננט. משנת 1882 עד 1884 למד בקורס מלחמה מיוחד בווינה, ולאחר מכן הועלה לדרגת אובר-לויטננט. לאחר קידומו לדרגת האופטמן הוא שימש כקצין מטה בקורפוס ה-12 בסיביו. בשנת 1891 הועבר למחלקה מיוחדת במטכ"ל שעסקה במיפוי של מדינות זרות. עוד באותה שנה הועלה לדרגת מיור, ושימש כראש המטה של הדיוויזיה השמינית באינסברוק. בשנת 1900 הועלה לדרגת אוברסט ומונה לראש מחלקת המיפוי הנזכרת לעיל. תחת הנהגתו, עסקה המחלקה במיפוי של מדינות עוינות, ותכננה זירות מלחמה אפשריות.
הוא הועלה לדרגת מיור-גנרל, וב-1 בנובמבר 1906 קיבל פיקוד על בריגדת החי"ר ה-20 בסדווה, ולאחר מכן על הדיוויזיה ה-49 בווינה. ב-1 בנובמבר 1910 הועלה לדרגת לוטננט-פילדמרשל.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, היה קריטק מפקד דיוויזיית הלנדוור ה-26, שהייתה חלק מהארמייה הרביעית שנפרסה בחזית המזרחית, ופיקד עליה במהלך קרב קומרוב. ב-17 באוקטובר 1914 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-17, והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. הוא פיקד על הקורפוס בצורה מוצלחת בקרב לימנובה, ומאוחר יותר הועבר תחת פיקוד הארמייה השלישית. הוא השתתף בקרבות החורף בהרי הקרפטים, שבמהלכם הקורפוס ה-17 ספג אבדות כבדות.
במהלך ההכנות לקראת מתקפת גורליצה-טרנוב הוחזר הקורפוס שלו לארמייה הרביעית, והשתתף בקרב קרשניק וקרב לובלין. למרות שהוא נודע כמצביא מוצלח, הרי שהיה בעל אופי בירוקרטי ונוקדני שהפך אותו לשנוא על הממונים על ועל הכפופים לו כאחד. מפקד הארמייה השלישית סבטוזר בורוייביץ' כתב עליו שהוא "לא מתאים לפיקוד גבוה". בשנת 1916 הועבר הקורפוס שלו לחזית האיטלקית, ונכלל במסגרת הארמייה ה-11 של ויקטור דנקל. הוא השתתף במתקפת טרנטינו, ולאחר מכן בקרבות הנהר איזונצו. במהלך קרבות אלו הוא היה תחת פיקוד הארמייה החמישית של בורוייביץ', ששינה את דעתו עליו מן הקצה אל הקצה הוא כותב עליו "גנרל יעיל, אנרגטי במיוחד".
בהמשך הוחזר קריטק לחזית המזרחית, הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט וקיבל פיקוד על הקורפוס העשירי. ב-12 ביולי 1917 הוא החליף את קרל טרשצ'יאנסקי פון נאדוש בתפקיד מפקד הארמייה השלישית. בשיתוף פעולה עם ארמיית הדרום הגרמנית, הוא הצליח לכבוש את בוקובינה. הארמייה השלישית פורקה ב-12 בינואר 1918, וב-16 בינואר קיבל קריטק פיקוד על הארמייה השביעית. עם זאת, הארמייה השביעית פורקה ב-15 באפריל 1918, וקריטק נותר בלא כוח לפקד עליו.
ביוגרפיה > אחריתו

כיוון שכך, פרש קריטק מהצבא. הוא דחה את תואר האצולה שהוצע לו, וחי את שארית חייו בביתו בווינה. הוא מת ב-3 בספטמבר 1928.
רוק המזון (אפקוט)

רוק המזון (באנגלית: Food Rocks) הוא מופע מוזיקלי המופעל באמצעות בובות אודיו אנימטרוניקס שהוצג בביתן האדמה בפארק השעשועים אפקוט בדיסניוורלד שבפלורידה.
המופע הוצג בחסות חברת נסטלה.
המופע החליף את מופע "קברט המטבח" שקדם לו, והפסיק להציג בשנת 2005 כאשר באותו מיקום הוקם מתקן סוארין.
תיאור המתקן

המופע היה פרודיה על קונצרט מוזיקת רוק. הדמויות המופיעות במופע היו בצורת מוצרי מזון עם פנים אנושיות וידיים - והיו בובות אודיו אנימטרוניקס. המוזיקה הייתה פרודיה של שירים פופולריים, כאשר מילות השירים הותאמו לתמה של המופע - תזונה נכונה ואבות המזון, לדוגמה: להקת "נערי האפרסק" (ה-"פיץ' בויז") בפרודיה על להקת "הביץ' בויז" (ה"ביץ' בויז") ששרו את השיר "תזונה נכונה" המבוסס על השיר של נערי החוף - "תחושה נכונה".
נתוני המתקן

אורך המופע: 12:39 דקות
סוג המתקן: מופע תיאטרון אודיו אנימטרוניקס
קרל קורן

| --- | --- |

 לידה:  29 באוקטובר 1852 ודוביצה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1906 (בגיל 53 בערך) ביילסקו 
 מדינה:  ציסלייטניה (ארצות אוסטריה) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בביילסקו-ביאלה 
 השכלה:  האוניברסיטה הטכנית של וינה 
 חתימה:   
 
קרל קורן (בגרמנית: Carl Korn; בפולנית: Karol Korn‏ 1852, ודוביצה – 20 בינואר 1906, ביילסקו) היה אדריכל ובונה ערים יהודי-גרמני, אשר יחד עם עמנואל רוסט (Rost) ואנדראס ואלצ'וק (Walczok) עיצבו את פני מרכזי הערים ביילסקו וביאלה במאה ה-19.
קורות חיים

קרפל קורן, כפי שנקרא בעת שנולד, היה בן למשפחה יהודית. הוא השלים את לימודיו באוניברסיטה הפוליטכנית של קרלסרוהה ובאוניברסיטת וינה, ואחר כך עבד כעוזר בבית הספר הטכני של ברן.
ב-1882 ייסד חברת בנייה ואדריכלות שנוהלה לאחר מותו בידי בנו פליקס.
בשנת 1998 נקרא רחוב על שמו בביילסקו-ביאלה, שבה מתגוררת משפחתו גם כיום. במימון המשפחה ועיריית ביילסקו ביאלה שופצה חלקת הקבר של בני הזוג קרל ופאולה קורן בבית הקברות היהודי בביילסקו ביאלה בספטמבר 2009. במרכז הקבר כתובת עברית ובה ציטוט מספר דברי הימים הרומז לבניית בתי כנסת רבים ומפוארים בידי קורן: ”הוא יבנה לי בית וכננתי את כסאו עד עולם”.
מבנים מפורסמים שבנה

תחנת הרכבת המרכזית בביילסקו-ביאלה (גר')
מלון פרזידנט בביילסקו-ביאלה
בית הטהרה בבית הקברות היהודי בביילסקו-ביאלה (פול')
בין המבנים המפורסמים שבנה, ישנם כמה בתי כנסת שחרבו בשואה:
בית הכנסת בביאלה
בית הכנסת הגדול בביילסקו
בית הכנסת באושוויינצ'ים (אושוויץ)
הערות שוליים

↑  ספר דברי הימים א', פרק י"ז, פסוק י"ב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009754986005171  PLWABN: 9810544045705606  VIAF: 1785148997675459870006   WorldCat (עם VIAF): 1785148997675459870006 
חלקת הקבר המחודשת של בני הזוג קורן
קרב וילטון (871)

קרב וילטון (באנגלית: Battle of Wilton) נערך במאי 871 בין האנגלו-סקסונים של ממלכת וסקס לוויקינגים הדנים, אשר השתייכו לצבא הוויקינגי הגדול, סמוך לכפר וילטון שבווילטשייר.
היה זה הקרב הראשון עליו פיקד אלפרד הגדול, כחודש לאחר הכתרתו, ובסיומו זכו הדנים בניצחון. עם זאת, הגיע אלפרד להסכם עם הדנים, אשר תמורת סכום כסף גדול עזבו את תחומי ממלכתו ופנו לעבר ממלכת מרסיה.
רקע לקרב

לאחר קרב מרטון, בו ספגו האנגלו-סקסונים פעם נוספת אבדות כבדות אשר דלדלו את כוחם, החלו להגיע ידיעות על הגעת צי תגבורת דני לרדינג (המכונה "צבא הקיץ הגדול", Great Summer Army). כחודש לאחר מרטון מת אתלרד הראשון ב-23 באפריל (או ב-15 באפריל), ככל הנראה כתוצאה מפציעה שספג במהלך הקרב, ואלפרד, האחרון מבין חמישה אחים, הפך למלך וסקס. זמן קצר לפני הקרב במרטון, ומחשש לתוצאותיו, נועדו אתלרד ואלפרד בסווינבורג וגיבשו הסכם ירושה חדש. תנאי ההסכם קבעו שבמקרה מוות של אחד מהם יועבר הרכוש המשותף אשר הוריש להם אביהם, אתלוולף, לידי האח שיישאר בחיים. חלק מרכושו של האח המת יועבר לאחיו וחלק לידי ילדיו. בהסכם זה הכתיר אתלרד את אלפרד כיורשו, אך למעשה קבע שגם בנו של אלפרד, אדוארד, ימלוך אחריו וישאיר את בניו של אתלרד, אתלהלם ואתלוולד, מחוץ לירושה. בניו של אתלרד היו צעירים מדי, ובמצב בו הייתה שרויה הממלכה היה זה הצעד ההגיוני למנות את אלפרד כיורש.
הקרב

במאי 871, כחודש לאחר הכתרתו, נאלץ המלך אלפרד לעמוד בפני הצבא הדני המתוגבר בעוד צבאו שלו הלך והתדלדל כתוצאה מהקרבות האחרונים וממספר רב של התכתשויות לא מתועדות. וילטון ממוקמת במישור, סמוך לצומת אסטרטגית שמקורה בתקופת שלטון הרומאים באי, ושליטה על דרכים אלה הייתה מאפשרת לדנים לנוע בחופשיות רבה ברחבי הממלכה.
הצבאות היריבים לחמו זה בזה מתוך מערכים של "קיר מגנים". בתחילה נטה הקרב לטובת האנגלו-סקסונים והדנים החלו לסגת, וכתוצאה מכך שברו האנגלו-סקסונים את המערך שלהם ופתחו במרדף. ככל הנראה קיוו האנגלו-סקסונים לרדוף אחר הדנים עד לבסיסם ולזכות בשלל בדרכם, בדומה לשלב האחרון של קרב אשדון. הפעם הצליחו הדנים להיערך מחדש במהירות, תקפו את האנגלו-סקסונים הלא מאורגנים והביסו אותם.
תוצאות הקרב

אלפרד הובס בקרב הראשון בפיקודו כמלך מכיוון שלא רצה או שלא היה מסוגל לרסן את כוחותיו מלצאת למרדף ולשמור על מערך מסודר. לאחר התבוסה בקרב ועל מנת להרוויח זמן, הגיע אלפרד להסכם עם הדנים, אשר ספגו גם הם אבדות כבדות ומצידם העדיפו לפעול בשטחים בהם ייתקלו בהתנגדות פחותה. תמורת תשלום נכבד פינו הדנים את כוחותיהם מהממלכה, תוך שהם נוטשים את רדינג ומקימים בסיס חדש בלונדון שבממלכת מרסיה, בו בילו את החורף. במהלך חמש השנים הבאות ערכו הדנים מסעות כיבוש וביזה באזורים אחרים באי הבריטי והניחו לממלכת וסקס, עד לחידוש פלישתם בשנת 876.
לקריאה נוספת

Abels, Richard. Alfred the Great: War, Kingship and Culture in Anglo-Saxon England. Routledge, 2013. ISBN 1317900413.
Merkle, Benjamin R. The White Horse King: The Life of Alfred the Great. Thomas Nelson, 2009. ISBN 1418581038
הערות שוליים

1 2 3  Anlezark, Daniel. Alfred the Great. Arc Humanities Press, 2017. ISBN 1942401299
1 2  Merkle, עמודים 67–70
↑  Abels, עמודים 132-135
1 2  Halfond, Gregory I. The Medieval Way of War: Studies in Medieval Military History in Honor of Bernard S. Bachrach. Routledge, 2016. ISBN 1317024192. עמודים 49–50
↑  Merkle, עמודים 75-79
↑  Plummer, Charles (1911). "Alfred the Great". In Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica. 1 (11th ed.). Cambridge University Press. עמוד 582
↑  Abels, עמודים 137–138, 140–147
| פלישות הוויקינגים לאיים הבריטיים |
| --- | --- | --- |
| הצבא הוויקינגי הגדול (865 - 878) | אנגלפילד • רדינג • אשדון • בסינג • מרטון • וילטון • סינוויט • אדינגטון |  |
| דנלואו | בטינגטון • סטמפורד (894) • הולם • טטנהאל • טמפספורד • דרבי • סטמפורד (918) • קורברידג' • ברוננבורג • סטיינמור • מלדון • אלטון הראשון • יום סנט ברייס • פינהו • רינגמר |  |
| קנוט הגדול (1015 - 1016) | אסאנדון • ברנטפורד |  |
| האראלד הארדרדה (1066) | פולפורד • גשר סטמפורד |  |
רוק נגד גזענות

סמליל התנועה
רוק נגד גזענות (באנגלית: Rock Against Racism; בראשי תיבות: RAR) הייתה תנועה חברתית וקמפיין שהוקם והושק בבריטניה ב-1970, כתגובת-נגד גילויי גזענות שנשמעו מצד אמנים מפורסמים וכן מעלייתם של ארגונים לאומניים כדוגמת ‏National Front. הקמפיין כלל אמנים לא רק מתחום הרוק, אלא גם מז'אנרים נוספים כגון פופ, רגאיי ופאנק שערכו הופעות בעלי מסרים אנטי-גזעניים.