stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנג'ליקה קאופמן

| --- | --- |

 לידה:  30 באוקטובר 1741 כור, שווייץ 
 פטירה:  5 בנובמבר 1807 (בגיל 66) רומא, מדינת האפיפיור 
 מקום קבורה:  סנט אנדראה דלה פראטה 
 תקופת הפעילות:  1756–1807 (כ־51 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  נאו-קלאסיציזם 
 יצירות ידועות:  דיורן ליידי קלאן הנדרסון, דיוקן דייויד גאריק, דיוקן וינקלמן 
 בן או בת זוג:  אנטוניו זוקי (1781–1795) 
 חתימה:   
 
אנג'ליקה קאופמן, דיוקן עצמי משנת 1781
מריה אנה אנג'ליקה קתרינה קאופמן (בגרמנית: Maria Anna Angelika/Angelica Katharina Kauffman; ‏30 באוקטובר 1741 - 5 בנובמבר 1807) הייתה ציירת נאו-קלאסית ממוצא אוסטרי-שווייצרי.
חייה

נולדה בעיר כור שבשווייץ, אולם גדלה בעיירה שוורצנברג (Schwarzenberg), שבפורארלברג שבאוסטריה. אביה, יוסף, אשר היה צייר פורטרטים הנחיל את הידע באמנות לבתו. היא למדה מספר שפות מאימה, והחלה לקרוא ספרים רבים ולהפגין כישרון במוזיקה ובציור.
בצעירותה נסעה ברחבי אירופה והתיישבה במילאנו, בבולוניה, בטטנברג, ברומא, בפירנצה, בפארמה, בוונציה ובנאפולי. במהלך נסיעות אלה רכשה לעצמה מעמד וחוגי חברים בקרב האליטה ברחבי אירופה.
בין השנים 1766 ל-1781 התגוררה בלונדון, שם הייתה בין המייסדות של האקדמיה המלכותית לאמנויות. משנת 1782 ועד למותה התגוררה באיטליה, בעיקר ברומא. היא אירחה בביתה רבות מהדמויות המרכזיות של אותה תקופה בהם גתה, הרדר, אנטוניו קנובה, הצייר היינריך ווילהלם טישביין ויוהאן יואכים וינקלמן.
היא נפטרה ברומא, ב-5 בנובמבר 1807 ונקברה לצד בעלה, אנטוניו זוקי (Antonio Zucchi) בבזיליקת סנט אנדראה דלה פראטה ברומא. לא היו לה ילדים. אנדרטה לזכרה הוקמה בהיכל האמנים שבבפנתאון של פריז.
תערוכות

Retrospektive Angelika Kauffmann (270 works, c. 450 ill. ), Düsseldorf, Kunstmuseum (Nov. 15th 1998 - Jan. 24th 1999); München, Haus der Kunst (Febr. 5th - April 18th 1999); Chur, Bündner Kunstmuseum (May 8th - July 11th 1999)
ביבליוגרפיה

Bettina Baumgärtel (ed.): Retrospective Angelika Kauffmann, Exh. Cat. Dusseldorf, Kunstmuseum; Munich, Haus der Kunst, Chur, Bündner Kunstmuseum, Ostfildern, Hatje 1998, ISBN 3-7757-0756-5
Angelica Kauffman Research Project: Forthcoming catalogue raisonné by Bettina Baumgärtel
אנה סוקולוב

| --- | --- |

 לידה:  9 בפברואר 1910 הרטפורד, ארצות הברית 
 פטירה:  29 במרץ 2000 (בגיל 90) מנהטן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  סטודיו אייץ' בי 
 מעסיק:  בית הספר ג'וליארד 
 
אנה סוקולוב (Anna Sokolow; ‏ 9 בפברואר 1910, הרטפורד, קונטיקט – 29 במרץ 2000, ניו יורק) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית יהודייה-אמריקאית.
ביוגרפיה

סוקולוב החלה את הכשרתה בריקוד אצל לואיס הורסט ומרתה גרהם בבית אמנויות הבמה השכונתי.
בשנות השלושים הייתה חברת להקת הריקוד של גראהם במשך שמונה שנים, ובמקביל שימשה מתמחה מדגימה בשיעורי הכוריאוגרפיה של הורסט. באותה תקופה, במהלך השפל הכלכלי הגדול בארצות הברית, הקימה סוקולוב להקה משלה, אשר הייתה קשורה לאיגודים המקצועיים, ויצרה עבורה עבודות אנסמבל וסולו. דמותה של איזדורה דאנקן היוותה מקור השראה מרכזי עבורה.
בסוף שנות השלושים סוקולוב הוזמנה עם להקתה, וכן המנהל המוזיקלי אלכס נורת', למקסיקו ובשנות הארבעים ייסדה להקת מחול מודרני ראשונה במקסיקו.
כרקדנית בלטו עבודותיה המקוריות "קדיש" (1945), כתגובה למאורעות השואה, ו"הדיבוק" (1951), בהשראת המחזה. זה היה תפקידה האחרון בריקוד.
בשנת 1953 שכנע ג'רום רובינס את סוקולוב להירתם לביסוס מקצועיותה של להקת ענבל הישראלית. השניים סייעו יחדיו להכנת מסעה המוצלח של להקת ענבל באירופה ובארצות הברית. קשריה עם המחול בישראל התהדקו וסוקולוב עבדה בארץ עם להקות המחול המרכזיות, בהן: להקת בת שבע, להקת ענבל והתיאטרון הלירי אותו ייסדה. בעבודתה עם התיאטראות בארץ בלטה עבודתה על עיצוב התנועה במחזה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (1964).
סוקולוב הביאה את המחול המודרני לברודוויי ועבדה עם טנסי ויליאמס, איליה קאזאן (סוקולוב שימשה עוזרת במאי בקמינו ריאל), קורט וייל (תמונת רחוב), ברטולט ברכט (גליליאו), מארק בליצשטיין (רג'ינה) וליאונרד ברנשטיין (קנדיד). בניו יורק הייתה חברה בקבוצה המייסדת של בית הספר למשחק "אולפן השחקנים", שפעל על בסיס שיטת סטניסלבסקי. כארבעים שנה לימדה במחלקות למחול ולדרמה בג'וליארד.
סוקולוב חיפשה את הקשר בין צורות האמנות השונות והייתה הראשונה שהשתמשה בג'אז לעבודת מחול רציני. יחד עם השתייכותה למחול המודרני בלטו יצירותיה הכוריאוגרפיות בלהקות בלט חשובות ובאופרה. בין מקורות ההשראה שלה להקמת תיאטראות מחול הייתה אמנות פלסטית.
לשיטתה, צעדי מחול מכילים בתוכם משמעות פנימית ולכל צעד בודד זכות קיום רק כחלק מהמבנה הכוריאוגרפי. סוקולוב נודעה ביכולת האבחון שלה לתנועות וביכולתה להוביל רקדנים משימוש בתנועות "חסרות משמעות" לתנועות "אמינות".
עיסוקה בכוריאוגרפיה, כמרצה וכיוצרת, נמשך עד סמוך לפטירתה, בגיל תשעים. רבות מעבודותיה צולמו ונכתבו בשפת תנועה.
בשנת 1956 הייתה מועמדת לפרס טוני על כוריאוגרפיה להצגה Red Roses for Me של המחזאי שון או'קייסי.
בשנת 1991 הוענק לסוקולוב פרס אמריקן דאנס פסטיבל לשנת 1991. (Samuel H. Scripps American Dance Festival Award). כאות הוקרה על עבודתה נקרא בשנת 2004 רחוב במנהטן על שמה.
יצירותיה

לוויה אמריקאית מוזרה (1935) אודות פועל מתכת שנספה בעבודה.
טבח החפים מפשע (1937) למוזיקה של אלכס נורת'.
חדרים (1955) שביטא את הבדידות והניכור בכרך הגדול, למוזיקת ג'אז של קניון הופקינס.
חלומות (1961) שצמח על רקע זוועות השואה.
סוויטה לירית (1954) למוזיקה אטונלית של אלבן ברג.
אודס (1965) מוזיקה: אדגר וארז
מדבריות (1967) מוזיקה: אדגר וארז
אופוס 65 (1965). מוזיקה: תיאו מסרו.
מעשה בחייל (1954) מוזיקה: איגור סטרווינסקי
האוצר מאת י"ל פרץ (1962)(בימוי) מוזיקה: נתן מישורי.
צעדי הדממה (1968)
פעולה ללא מילים (1969) על בסיס המחזה של סמואל בקט.
מגריט, מגריט (1970) בהשראת הצייר
שיר השירים (1976) מוזיקה: בן-ציון אורגד
מתוך יומניו של פרנץ קפקא (בימוי) - מחזה (1980) בהשראת הסופר
הערכה לגרטרוד (1978) - לזכרה של המורה והרקדנית גרטרוד קראוס.
כנפיים (1979) (בימוי וכוריאוגרפיה) - מחזה מאת ישראל אלירז מוזיקה: מרק קופיטמן.
הכל חיב ללכת (1982) אודות חסרי הבית בכרך הגדול מוזיקה: תיאו מסרו.
החתונה (כלולות) (1982) מוזיקה: איגור סטרווינסקי
ראו גם

ספריית בית אריאלה - ספרייה למחול: קלטות וידאו כתבי עת וספרים.
Anna Sokolow The Rebellious Spirit by Larry Warren - ביוגרפיה של אנה סוקולוב
The Modern Dance :Seven Statements of Belief edited by Selma Jeanne Cohen
Dance Magazine-Transitions By Don McDonagh- July, 2000
מחול עכשיו- כתב עת למחול - גיליון 2, יולי 2000 - דברים לזכרה מאת גיורא מנור, גליה גת ומשה רומנו.
דרכה הכוריאוגרפית של שרה לוי תנאי, גיורא מנור
להקת מחול בת-שבע, רינה גלוק, הוצאת כרמל, 2006
הערות שוליים

↑  Choreographer gets her way, The Villager, Volume 73, Number 49 | April 7 - 13, 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280886705171  BIBSYS: 90604054  BnF: cb12523362t (data)  GND: 119012006  ICCU: DDSV206816  ISNI: 0000 0000 6649 8869  LCCN: n85027459  NLA: 35279724  NTA: 096987766  SNAC: w6959hv5  SUDOC: 183661931  Trove: 895123  VIAF: 71500815   WorldCat (עם VIAF): 71500815
אמבר ריבס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביולי 1887 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  26 בדצמבר 1981 (בגיל 94) 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, ניו זילנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  קולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג' 
 מעסיק:  קולג' מורלי 
 בן או בת זוג:  הרברט ג'ורג' ולס 
 
אמבר ריבס (באנגלית: Amber Reeves;‏ 1 ביולי 1887 – 26 בדצמבר 1981) הייתה סופרת ופמיניסטית בריטית.
ביוגרפיה

נולדה בשנת 1887 בניו זילנד. אימה, מוד פמבר ריבס, הייתה סופרג'יסטית ובין מקימות האגודה הפביאנית. אביה, ויליאם פמבר ריבס, היה פוליטיקאי וסופר.
בשנת 1896 עברה המשפחה לאנגליה בעקבות מינויו של האב לנציב העליון של ניו זילנד באנגליה. בשנת 1905 החלה ריבס ללמוד פילוסופיה בקולג' ניוהאם בקיימברידג'. היא הצטיינה בלימודיה, וגם הייתה מעורבת בפעילות התנועה הפביאנית בקולג'.
ניהלה מערכת יחסים עם הסופר ה.ג'. ולס (הרברט ג'ורג' ולס), שהיה ידיד של הוריה, ונשוי באותה עת. ביתם המשותפת נולדה בשנת 1909. מערכת היחסים בין השניים זכתה בחברה השמרנית של אותה עת למעמד שערורייתי ואף הביאה להחרמתו של ולס מחוגים מסוימים. יש הטוענים כי ספרו של ולס, "אן ורוניקה" מבוסס על מערכת היחסים שלו עם ריבס. ולס וריבס ניסו במשך זמן קצר לנהל חיים משותפים כזוג ועברו יחד לצרפת, אולם ניסיון זה נכשל אחרי זמן קצר וריבס שבה לאנגליה. הוריה, ובעיקר אביה, התנגדו למערכת היחסים שלה עם ולס ולהריון מחוץ לנישואין. בעידודם, נישאה באותה שנה לעורך הדין ריברס בלנקו וייט, סמוך למועד הולדת ביתה. לזוג נולדו שני ילדים נוספים בשנים 1921 ו- 1914.
ריבס עבדה באדמירליות ובהמשך שימשה עובדת מדינה. היא גם ניהלה את מחלקת שכר הנשים במשרד התחמושת הבריטי. לימדה בקולג' מורלי בלונדון במשך 37 שנים, שם הרצתה בתחומים פסיכולוגיה ואתיקה.
נפטרה בשנת 1981, בגיל 94.
כתיבתה

ריבס פרסמה ארבעה רומנים ושני ספרי עיון. כמו כן כתבה ביקורות ספרות בעיתונים כגון "ווג", "קווין" (מגזין שבהמשך התאחד עם הרפרס בזאר), ו-"סאטרדיי רוויו".
שיתפה פעולה עם ה.ג'. ולס בכתיבת ספרו "עבודה, עושר ואושרה של האנושות" (“The Work, Wealth and Happiness of Mankind”), ספר בתחום הכלכלה וזכויות העובדים. בין היתר תרמה לפרק אודות זכויות נשים במעגל העבודה.
כתיבתה > פרוזה

ברומנים פרי עטה עסקה ריבס בתמות פמיניסטיות וחברתיות. ספר הביכורים שלה, "הגמול על המעלות הטובות" ("The Reward of Virtue") משנת 1911 מתמקד בחייה של אישה צעירה שנקלעת לנישואין אומללים ומוצאת עצמה כשהיא חסרת כל ידע וכלים לגבי ניהול הפן הכלכלי בחייה.
גם בספרה השני, "גברת ובעלה" ("A Lady and Her Husband") משנת 1914 עוסקת ריבס בזכויותיהן הכלכליות של נשים. גיבורת הספר היא אישה נשואה בגיל העמידה, שמחליטה לרכוש השכלה לאחר שילדיה עוזבים את הקן, כדי להשתלב בעסק המצליח של בעלה. הגיבורה גם לומדת למצוא את מקומה ואת קולה במערכת הנישואין וחווה העצמה.
בהמשך הוציאה לאור שני רומנים נוספים, "Helen in Love" משנת 1916 ו “Give and Take: A Novel of Intrigue” משנת 1923 שבו התייחסה לחוויותיה כעובדת מדינה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
כתיבתה > כתיבה עיונית

בכתיבתה העיונית התמקדה ריבס בנושאים חברתיים כגון כלכלה, בנקאות, פוליטיקה ותעמולה, אתיקה וכן סוגיות מעולם הפסיכולוגיה.
בספרה משנת 1938 "התעמולה החדשה" ("The New Propaganda") ניתחה את הסיבות הפסיכולוגיות להצלחתן של ממשלות מן הימין והשמאל הקיצוניים, וחזתה את השפעתה של המלחמה על המשטר הפשיסטי של היטלר ומוסוליני.
בשנת 1941 יצא לאור ספרה "Worry in Women", שבו הושפעה מתיאוריות של פרויד, מלאני קליין וארנסט ג'ונס. בספרה טענה ריבס כי שחרור הנשים זימן להן הזדמנויות חדשות לצד אחריות רבה. כמו כן טענה כי מערכת החינוך מנציחה פערים בין בנים לבין בנות ומפלה את התלמידות, מה שתורם בהמשך להיווצרות של "תסביך נחיתות" בקרב נשים רבות. כמו כן, התייחסה בספרה לנושאים רלוונטיים לדור המלחמה כגון פחדים וחששות ומתחים במערכת הזוגית ובתא המשפחתי.
ספרה האחרון של ריבס "אתיקה לכופרים" ("Ethics for Unbelievers") יצא לאור בשנת 1949. בספר שאפה ליצור מערכת ערכים אשר אינה מתבססת על דת. היא שמה דגש על רציונליזם ועל הגדרת מערכת מוסר, שיכולה לעודד התפתחות של אינדיבידואלים בריאים בגוף ובנפש, בעלי חופש לעסוק ברעיונות ויעדים אישיים. היא טענה שכינונם של מדעי החברה ובפרט הפסיכולוגיה הפרוידיאנית, סייעו להתפתחות קודים אתיים שמנעו הדחקה של אינסטינקטים אנושיים בסיסיים. בין היתר התבססה בכתיבתה על תיאוריות האמנה החברתית ותאוריית משפט הטבע.
רשימת ספריה

“The Reward of Virtue”, 1911
“A Lady and her Husband”, 1914
“Helen in Love”, 1916
“Give and Take: A Novel of Intrigue”, 1923
“The Nationalisation of Banking”, 1934
“The New Propaganda”, 1938
“Worry in Women”, 1941
“Ethics for Unbelievers”, 1949
הערות שוליים

↑  Maud Pember Reeves, Spartacus Educational
↑  Reeves, William Pember, Teara The Encyclopaedia of New Zealand
1 2 3  Amber Reeves, Persephone Books
1 2  Meg Tasker, William Pember Reeves, Writing the Fortunate Isles, Journal of the Association for the Study of Australian Literature 13, Federation University, Ballarat, 2013
1 2 3  Margaret Drabble, A room of her own, The Guardian, ‏2005
↑  Christina Schwarz, Ladies’ Man, The Atlantic, ‏2011
1 2  Emma V. Miller, Re Reading H. G. Wells’ Social Agenda in Ann Veronica Through A. S. Byatt’s The Children’s Book: Male Fantasy or Feminist Revolutionary?, The Wellsian: The Journal of the H. G. Wells Society 33, 2010
↑  Morley College Staff From 1889
↑  Amber Blanco White, who once collaborated with H.G. Wells has died, UPI
↑  John R. Hammond, A Preface to H G Wells, Routledge, 2014
↑  A Lady and Her Husband, ‏Persephone Books
1 2 3  Stuart Brown, Hugh Terence Bredin (ע), Dictionary of Twentieth-Century British Philosophers, A&C Black, 2005, עמ' 102-103
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007361280605171  PLWABN: 9810671038305606  CiNii: DA06296078  GND: 129410888  ISNI: 0000 0000 8309 1219  LCCN: n50041622  NLA: 35781108  NTA: 174067631  SNAC: w6712gd8  Trove: 1084309  VIAF: 112361623   WorldCat (עם VIAF): 112361623
אלברט ג'ון לוטולי

| --- | --- |

 לידה:  1898 בולאוואיו, רודזיה תחת שלטון חברת דרום אפריקה הבריטית 
 פטירה:  21 ביולי 1967 (בגיל 69 בערך) קוואדוקוזה, נטאל, דרום אפריקה 
 שם לידה:  Albert John Mvumbi Luthuli 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 השכלה:  אוניברסיטת גלאזגו  Adams College 
 מפלגה:  הקונגרס הלאומי האפריקני 
 פרסים והוקרה
 פרס נובל לשלום (1960)  פרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם (1968) 
 
אלברט ג'ון לוטולי (באנגלית: Albert John Lutuli‏, 1898 – 21 ביולי 1967), שכונה גם "מבומבי" (Mvumbi), כינוי מסורתי כפי שנהוג בשבט ה"זולו" אליו השתייך) היה מורה, אקטיביסט, פוליטיקאי, יושב ראש הקונגרס הלאומי האפריקני בשנות המאבק נגד האפרטהייד, זכה בפרס נובל לשלום על מאבקו הבלתי-אלים כנגד האפרטהייד, והיה לאפריקאי הראשון וכן, לאדם הראשון מחוץ לאירופה וארצות הברית שזכה בפרס זה.
משפחתו

אלברט ג'ון לוטולי נולד בשנת 1898 ליד בולאיאו ברודזיה הדרומית (כיום, זימבבואה), בנם השלישי של ג'ון בוניאן לוטולי ומתוניה גומדה. אביו שימש כמתורגמן תחת שליחות המיסיון הנוצרי של הכנסייה האדוונטיסטית. אמו של אלברט, מתוניה גומדה, עבדה בצעירותה במשק הבית של המלך קטשאויו קמפנדה, אך גדלה בעיקר בגרוטוויל, עיירה במחוז קוואזולו-נטאל. כאשר לוטולי היה בן 6, אביו נפטר, ואמו חזרה עימו ועם כל אחיו לגרוטוויל.
בגיל 10, נשלח על ידי אימו לבית ספר מיסיונרי קהילתי מקומי, ליד תחנת הרכבת של גרטוויל. ברוב תקופת התבגרותו הוא התגורר אצל דודו מרטין לוטולי, שהיה המנהיג הנבחר של שבט הזולו הנוצרי, שבט הממוקם בשמורת הטבע של אומבוטי סביב גרוטוויל.
הוראה

לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר המיסיונרי בנטאל, לוטולי למד שני סמסטרים בפנימיית "מכון אולנגה" ולאחריהם הועבר למוסד מתודיסטי באדנדייל, שם סיים בהצלחה קורס הוראה בשנת 1917 והוסמך לשמש כמורה. בתקופה זו גברה התעניינותו בפעילתם של "האגודה הצעירה לגברים צעירים" ו"האגודה הנוצרית" בהמשך הצטרף לכנסייה הנוצרית בשנת 1918 בתור מורה צעיר. בשנתיים הבאות עבד כמנהל בית ספר יסודי קטן בנטאל.
בשנת 1921 קיבל לוטולי מלגת לימודים מטעם המחלקה לחינוך. מלגה זו אפשרה לו להירשם למסלול להוראה גבוהה במכללת אדמס. בהמשך גם קיבל מלגת לימודים באוניברסיטת פורט הייר, אך נאלץ לוותר על מלגה זו כדי להישאר לצד אמו המזדקנת ולתמוך בה מבחינה כלכלית. לבסוף, הצטרף לצוות ההוראה של מוסד amanzimtoti במכללת אדמס ועבד כמרצה ומחנך מקצועי עד שנת 1935.
בשנת 1928 הפך למזכיר אגודת המורים האפריקאים של נטאל, ובשנת 1933 התמנה לנשיא האגודה. במהלך חברותו באגודה, הוביל לוטולי מאבק לשיפור תנאי העבודה של המורים והשגת שכר עבודה הוגן יותר.
תפיסת עולמו החינוכית דגלה בכך שחינוך צריך להיות זמין לכל אדם באשר הוא ועל כן, זכותו של כל אדם באפריקה לזכות בחינוך. כמו כן, הוא האמין כי חינוך צריך להיות ליברלי וערכי ולא רק מקצועי למען השגת מקצוע. יתר על כך, הוא האמין כי איכותו ורמתו של החינוך אותו מקבלים אזרחים אפריקאים צריך להיות זהה לחינוך אותו רוכשים ילדים לבני עור.
חייו בהיבט הדתי

לוטולי היה נוצרי אדוק אשר הושפע באופן עמוק משפתו ומניסוחו של התנ"ך וכן, מערכיו, בנוסף, העקרונות הנוצריים הם שעיצבו את אורח חייו וכן את התנהלותו הפוליטית. הוא היה פעיל מאוד בכנסייה הנוצרית, שימש כיועץ וכמטיף באישור הכנסייה המתודיסטית, היה חבר במועצה הנוצרית של דרום אפריקה, ובהמשך אף התמנה לתפקיד יושב ראש של מועצת דרום אפריקה של הכנסייה הקונגרציונליסטית של אמריקה. בשלב מאוחר יותר, כיהן לוטולי כנשיא ועידת המיסיונרים של נטאל. בשנת 1939 הוא ייצג את דרום אפריקה בכנס המיסיונרים הבינלאומי במדרס, ובשנת 1948 הקדיש תקופת זמן של תשעה חודשים למען העברת הרצאות ברחבי ארצות הברית, בחסות שני ארגונים מיסיונריים.
חיים פוליטיים

בשנים שבהן לוטולי עבד ולמד במכללת אדמס התודעה הפוליטית שלו התעצבה והנוכחות במכללה השפיעה עליו מאוד. המכללה משכה מבקרים רבים מכלל חלקי הארץ וכן מרחבי העולם. מבקרים אלו הביעו את דעותיהם והשקפת עולמם בכותלי המכללה ולוטולי נחשף לכל אלו. כמו כן, הוא עבד יחד עם אנשים בעלי מעמד פוליטי ויכולת השפעה רבה על דרום אפריקה, ביניהם נחשף לוטולי לפרופסור ז. מתיוס, מנהל בית הספר במכללת אדמס, והוא היה אינטלקטואל אפריקני ומנהיג בעל מעמד גבוה, וכן לד"ר אדגר ברוקס, שאמור היה לייצג את העם האפריקאי בפרלמנט הדרום אפריקאי המחולק, וכן היה חוקר ליברלי מוביל במכללה.
חייו כראש שבט

בכתביו, מספר לוטולי כי את "תפקיד הצ'יף בשמורת אומבוטי מקבלים מבחירה, ולא מירושה". בשנת 1933 ביקשו זקני השבט בגרווטוויל מלוטולי לשמש ראש השבט. במשך כשנתיים לוטולי היסס והתלבט בנוגע לבקשה זו, שכן הוא לא רצה לוותר על מקצועו כמורה ועל הביטחון הכספי שמקצוע זה העניק לו. בשנת 1935, לאחר שנכנע ללחצים של זקני שבטו, החליף לוטולי את חייו האקדמיים בחיים שבטיים והתמנה לתפקיד הצ'יף של אנשי הזולו Abase-Makolweni Zulus. במשך שבע עשרה השנים הבאות, הקדיש לוטולי את חיים לשבטו שמנה 5,000 אנשים. במסגרת תפקידו, עסק לוטולי בעיקר בבעיות המקומיות שנגעו לבני שבטו. הוא מילא תפקיד שיפוטי כשופט שלום, תיווך בין העם לבין השלטון המרכזי, ולמעשה מילא את הפונקציה המרכזית של מנהיג המבקש חיים טובים יותר לעמו. דוגמה לכך ניתן לראות בשאיפתו של לוטולי לאגד את מגדלי הקנים האפריקנים תחת ארגון פורמלי משלהם, וכך בסיוע של כמה צעירים וזקני שבטו הקים את "איגוד בעלי המטעים" של גראטוויל שכלל בתוכו 200 חברים.
הקונגרס הלאומי אפריקאי

מעמדתו בגרווטוויל, נחשף לוטולי בהדרגה למראות העוני והדיכוי וכן לתחושות הסבל והמחסור שנגרמו על ידי הממשלה. באמצע שנות הארבעים לחייו הבין לוטולי כי דרום אפריקה זקוקה לשינוי ולכן בשנת 1945, הצטרף לקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC) שמטרתו הייתה להבטיח את קיומן של הזכויות האוניברסליות ושמירה על זכויות אדם.
לוטולי החל לחוש כי הקונגרס הלאומי האפריקאי של מחוז נטאל נמצא בדעיכה כיוון שנוצר וואקום שלטוני כתוצאה ממחלתו של ג'ון ל. דובה בשנת 1946, ולכן נהיה מעורב יותר כאשר החל לפעול באופן אקטיבי על מנת לחזק את הארגון. לוטולי ניצח את סלבי מסימאנג בבחירות לתפקיד יורשו של דובה במועצת הילידים וכאן בעצם החל את תחילת דרכו בפוליטיקה הלאומית.
בשנת 1951 ניצח לוטולי את א.וו.ג' והפך לנשיא של סניף הקונגרס הלאומי האפריקאי בפרובינציה של נטאל. באותה שנה ייצג את המחוז בכנס הארצי של ה-ANC, שם הוא קרא לאחדות בין האפריקאים והציג את האתגרים החדשים שהעם האפריקאי עומד בפניהם בעקבות חקיקת האפרטהייד של ממשלת מלאן.
בשנת 1952, בכנס השנתי של הקונגרס, נבחר לוטולי לנשיאות הכללית של הקונגרס הלאומי אפריקאי. בתקופה זו הוא נאם מספר נאומים מפורסמים לקהל מעורב של אפריקאים שחורי עור ולבני עור. נאומיו היו מלוטשים מאוד והוא זכה בשבחים רבים מאוכלוסייה לבנת עור על עיסוקו ותבונתו בנוגע ליחסי הגזע הקיימים בדרום אפריקה, אך למרות הצלחתו זו, לא כל התגובות לנאומיו היו אוהדות והוא אף הותקף על ידי קבוצת אפריקאים צעירים שלא הסכימו עמו.
תחת הנהגתו של לוטולי הצטרף הקונגרס הלאומי אפריקאי לקבוצות וארגונים רבים נוספים אשר פעלו כנגד שלטון האפרטהייד תחת ברית הקונגרס (Congress Alliance) והיא ארגנה כנס לאומי שעסק ודן בעתידה של דרום אפריקה.
אקטיביזם וגישה בלתי-אלימה

לוטולי נחשב לנושא הדגל של ההתנגדות בלתי אלימה כנגד שלטון האפרטהייד המתיישבת עם גישתו של מהטמה גנדי. הוא האמין באופן עמוק ובצורה בלתי מתפשרת בכך שכל התנגדות באשר היא, צריכה להיות לא אלימה. מבחינתו, אלימות במהותה היא לא רק הרסנית אלא גם לא אנושית, פרימיטיבית ובלתי מתורבתת.
כאשר ההגבלות שהוטלו על ידי ממשלת דרום אפריקה ושלטון האפרטהייד על האזרחים "הלא-לבנים" גדלו, כך גברה גם דאגתו של לוטולי לבני שבטו ורווחתם וכן לכל השחורים בדרום אפריקה. לוטולי כמנהיג עמו המדוכא, ניצב בפני השאלה האם לבחור בין מהפכה אלימה ולבין מהפכה שקטה ופייסנית. העובדה כי הוא היה נוצרי אדוק תרמה לגיבוש הצהרת העקרונות המפורסמת שלו במסגרתה הוא טען כי "הדרך לחופש היא דרך הצלב". במונחי תורת הנצרות, השלמה עם הזולת יכולה להתרחש רק אם האדם השלים עם אלוהים, רק כך האדם מקדיש את כל מאמציו כלפי חוץ. הצלב בנצרות מסמל את גבורתו של ישו על ידי סבלו והשפלתו על הצלב ועל כן ניצחון מוגדר על פי היכולת לדבוק בעקרונות של התנגדות בלתי אלימה במקביל לסבל אותו האדם חווה.
לוטולי האמין כי האפרטהייד פילג את דרום אפריקה ופגע בכולם, לא רק באוכלוסייה השחורה. אך במקביל הוא הביע אופטימיות תמידית שכן הוא האמין כי במוקדם או במאוחר, שלטון האפרטהייד ישנה את טבעו ומנהיגיו יבינו, כמו שאר האוכלוסייה הלבנה, שעליהם להשתנות ולקבל את החיים בחברה מעורבת ומשותפת.
תפיסת ההתנגדות הבלתי האלימה, הושאלה ברובה ממהטמה גנדי והיא ייצגה מדיניות חיובית של פיוס, סובלנות ואהבה וכן היא דגלה בכך שמטרות מוסריות צריכות להיות מושגות באמצעות מאבק מוסרי. כמו כן, על פני גישות מאבק שונות, אומצה תפיסה זו במטרה למנוע את המשך השנאה והמרירות בקרב המדוכאים כלפי המדכאים כיוון שאת הגישה הלא אלימה הוא תפס לא רק כמוסרית אלא גם כיעילה לטווח הארוך. ההתנגדות הבלתי אלימה שימשה את לוטולי גם בהמשך דרכו למען השגת מטרותיו הפוליטיות והחברתיות.
באחד מנאומיו הכריז:
"אימצתי את טכניקת ההתנגדות הפסיבית הלא-אלימה במאבק לחופש, משום שאני משוכנע שהיא הדרך הלא-מהפכנית, הלגיטימית והאנושית היחידה שיכולה לשמש אנשים שנוצלו וקופחו, כמונו, ואלו האמצעים החוקתיים והיעילים לקידום שאיפותינו ".
את ניהול מאבקם של המדוכאים ראה לוטולי כחובתו המוסרית ולכן בו הוא השקיע את עיקר מרצו ופועלו. המאבק החל בקמפיין "ההתרסה" בשנת 1952 כנגד חוקי האפרטהייד שהפלו לרעה את האפריקאים השחורים שלוטולי היה אחד ממוביליו.
בשנת 1955 ניסח לוטולי את אמנת החירות במסגרת תפקידו כיו"ר הקמפיין הלאומי של ה-ANC.
בכל הנוגע לסוגיות השוויון מגדרי, הצעדים של לוטולי במאבקו ובפעילות הקונגרס העלו מודעות להשתתפותן של נשים במאבק והוא פעל לקידום להשתתפות שווה בין גברים ונשים. כאשר החל למלא את תפקידו כצ'יף, התייחס לראשונה ובאופן עקיף לשאלת השוויון המגדרי בעצם התעקשותו על השתתפותן של נשים בדיונים הקהילתיים, וכך למעשה נשים אופשרו להיכנס ולהגיע למקומות שלא היו בהם נוכחות נשים בעבר. גורם נוסף משפיע בנושא זה הוא יחסיו עם אשתו אשר שכנעה אותו כי לנשים יש תפקיד מרכזי בתנועה נגד האפרטהייד. כמו כן היא זו שהייתה נוהגת לערוך בדיקה מדוקדקת בנאומיו של לוטולי כדי לוודא שלא תהיה בהם ולו רמיזה קלה לאמירה שעלולה לפגוע בנשים.
חרם ומעצרים

תמיכתו הציבורית בקמפיין "ההתרסה" בשנת 1952 הובילה אותו לעימות ישיר עם ממשלת דרום אפריקה. בשל ניגוד אינטרסים, הממשלה דרשה ממנו לבטל את חברותו בקונגרס הלאומי אפריקאי או להתפטר מתפקידו כצ'יף אך הוא סירב ונשאר פעיל בשניהם. על אף שתפקיד הצ'יף נבחר על ידי זקני השבט, נדרשת גם הסכמת הממשלה כך שלבסוף היא פיטרה אותו מתפקיד הצ'יף בנובמבר 1952. במטרה להגבילו ולהפחית את יכולת ההשפעה הציבורית שצבר, ממשלת דרום אפריקה פתחה בשורה של איסורים והחרמות, ומאז החרם הראשון בשנת 1953 הוא למעשה הוגבל עד סוף ימיו.
החרמות הראשונים שהופעלו נגדו מנעו ממנו לתת הנחיות בפעילות היומיומית של הקונגרס. הוא הורחק מפגישות ציבוריות וממרכזים גדולים בדרום אפריקה למשך שנתיים. בתום האיסור הראשון הוגש איסור נוסף שריתק אותו לרדיוס של עשרים ק"מ מביתו לעוד שנתיים נוספות. בדצמבר של שנת 1956 הוא נעצר באשמת בגידה ביחד עם עוד 156 אנשים נוספים, אך שוחרר לאחר זמן קצר בגלל חוסר ראיות. הוא נהנה מחופש יחסי בין שחרורו בסוף 1957 למאי 1958 כאשר בשנת 1958 נוסף איסור בן 5 שנים, המונע ממנו לפרסם ושוב הגביל אותו בתנועתו ל-15 ק"מ מביתו.
על אף החרמות והאיסורים, דמותו של לוטולי לא נעלמה מתודעתו של הציבור. הוא נבחר מחדש לתפקיד נשיא הקונגרס הלאומי אפריקאי בשתי קדנציות בשנים 1955 ו-1958 והיה לסמל רב עוצמה עבור הארגון אשר נאבק לגייס תמיכה המונית, כתב הצהרות ונאומים אותם נאם בכנסים של הארגון.
בשנת 1960, בעקבות הטבח בשארפוויל, הוביל לוטולי קריאת מחאה שבעקבותיה זומן לשימוע ממשלתי ביוהנסבורג. הוא הזדעזע עמוקות כאשר הפגנת תמיכה הידרדרה לאלימות קשה שבמהלכה נורו 72 אפריקאים שחורים ועוד 200 נפצעו, וכאות מחאה הוא שרף את פנקס המעבר שלו, שהיה הכרחי בממשלת אפרטהייד. זמן קצר לאחר מכן, בתאריך 30 במרץ לוטולי נעצר תחת הכרזת "מצב חירום" של ממשלת דרום אפריקה, בעקבותיה הגיעה סדרת פשיטות של המשטרה ומעצר של 18,000 אנשים. ארגון ה-ANC הוצא מחוץ לחוק ומנהיגיו נעצרו, לוטולי נמצא אשם, נקנס וקיבל עונש מעצר, אך בשל מצבו הבריאותי המתדרדר, הוא שוחרר ורותק לביתו בסטאנגר, נטאל.
האיסורים הוסרו בדצמבר 1961, על מנת לאפשר ללוטולי ואשתו להשתתף בטקס פרס נובל לשלום באוסלו, נורווגיה. במאי 1964, יום לפני שנגמר האיסור השלישי, קיבל את האיסור הרביעי שהגביל אותו בתנועתו וריתק אותו לביתו שוב. יתר על כן, אנשים רבים הגיעו לביתו כדי לקבל את עצתו וחוכמתו, ביניהם היועץ המשפטי לממשלה של ארצות הברית, רוברט קנדי, שהגיע לביקור לא רשמי ב-1966.