stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פול לוקאס

| --- | --- |

 לידה:  26 במאי 1894 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  15 באוגוסט 1971 (בגיל 77) טנג'יר, מרוקו 
 שם לידה:  Pál Lukács 
 מדינה:  ארצות הברית, הונגריה 
 תקופת הפעילות:  1916–1970 (כ־54 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (1944)  פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר (1944)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
פול לוקאס
פול לוקאס (אנגלית: Paul Lukas‏; 26 במאי 1895 - 15 באוגוסט 1971) היה שחקן אמריקאי-יהודי, זוכה פרס האוסקר.
ביוגרפיה

נולד בשם פאל לוקאץ' (Pál Lukács) בבודפשט שבהונגריה למשפחה יהודית. בשנת 1927 הגיע להוליווד, לאחר קריירה מצליחה בקולנוע ובתיאטרון בגרמניה, אוסטריה והונגריה, כשעבד עם הבמאי מקס ריינהארדט(אנ'). הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון בשנת 1916 וכעבור שנה הופיע בסרטו הראשון. בהתחלה נהג לגלם רודף שמלות אלגנטי וחלקלק, אולם בהדרגה הוא נהייה לדמות הרשע. בשנת 1933 הוא נהייה לאזרח רשמי של ארצות הברית. היה מאוד עסוק בשנות השלושים, בו הופיע בסרטים כמו "גראמפי", סרט הבכורה של ג'ורג' קיוקור וב"נשים קטנות" של אותו הבמאי, "דודסוורת'" של ויליאם ויילר, על פי ספרו של סינקלר לואיס ו"הגברת הנעלמת" של היצ'קוק. אך תפקידו הגדול מכולם הגיע ב- 1943 ב"המשמר על הריין", בו כיכב לצד בטי דייוויס, וזכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. הוא גילם בסרט צייד נאצים, אותו תפקיד שגילם גם בתיאטרון שנתיים קודם לכן. תפקידו הידוע מכל היה ב"20,000 מיל מתחת למים", על פי ספרו של ז'ול ורן, בו גילם את פרופסור פייר ארונקס. מאז שנות החמישים התמקד לוקאס בהופעות בתיאטרון ובטלוויזיה ופחות בסרטי קולנוע.
ב-1965 שיחק בסרט לורד ג'ים בתפקיד סטיין. ב-1962 שיחק בסרט ענוג הוא הלילה וארבעת פרשי האפוקליפסה, ב-1963 שיחק בסרט עליצות באקפולקו לצידם של אלביס פרסלי ואורסולה אנדרס..
קרל קראוס

| --- | --- |

קרל קראוס
 לידה:  28 באפריל 1874 גיצ'ין, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  12 ביוני 1936 (בגיל 62) וינה, אוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 סוגה:  סאטירה 
 יצירות בולטות:  ימיה האחרונים של האנושות, Die Fackel 
 תקופת הפעילות:  מ-1897 
 
קרל קראוס (בגרמנית: Karl Kraus;‏ 28 באפריל 1874, גיטשין, בוהמיה – 12 ביוני 1936, וינה) היה סופר ועיתונאי אוסטרי ממוצא יהודי, שנודע כסאטיריקן, מסאי, פתגמאי, מחזאי ומשורר. נחשב לאחד מבכירי הסטיריקנים בשפה הגרמנית במאה ה-20, בעיקר בזכות ביקורתו השנונה על העיתונות, התרבות הגרמנית, והפוליטיקה בגרמניה ובאוסטריה.
חייו

קראוס נולד למשפחה יהודית אמידה, בנם של יעקב קראוס, יצרן נייר ואשתו ארנסטין לבית קנטור, בעיר גיטשין בבוהמיה (כיום ייצ'ין - Jičín - בצ'כיה). בשנת 1877 עקרה המשפחה לווינה.
בשנת 1892 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת וינה. בתחילת אפריל של אותה השנה התחיל לכתוב בעיתון "Wiener Literaturzeitung" (עיתון הספרות הווינאי). בשנת 1894 שינה את תחום לימודיו ולמד פילוסופיה ושפה וספרות גרמנית עד לשנת 1896, אז פרש מלימודיו.
לאחר ייסוד הקונגרס הציוני, רכש קראוס את "השקל הציוני" ואף היה מועמד להיות ציר בקונגרס הציוני השני. אולם בסתיו 1898 שינה את דעתו ופרסם קונטרס בשם "כתר לציון" בו תקף את הרצל. הוא גם הזהיר מפני הרס אוסטריה על ידי ירושלים. הוא ראה ביהדות גורם עיקרי לניוון של וינה. קראוס תקף גם את זיגמונד פרויד והגדיר את הפסיכואנליזה: "מחלת-הרוח שאותה מתימרת היא לרפא". קראוס רחש שנאה לעיתונות המודרנית. הוא הפך למבקר חמור של העיתון "נויה פרייה פרסה" והאשים את עיתונו של הרצל, "די ולט", בהצתת מלחמת-דת ובהענקת צידוק לאנטישמיות. לדעת קראוס, לא הייתה "בעיה יהודית" במערב ואילו במזרח אירופה הבעיה של היהודים הייתה הדלות והבערות ונטייתם המגונה לדבוק במסורת דתית פרמיטיבית. הוא טען כי הרצל לא יצליח להחזיר את היהודים לארץ ישראל. עורכי כתביו של קראוס אחרי מותו, נהגו להתעלם מההתקפה על הרצל.
בשנת 1899 פרש מהקהילה היהודית. בשנת 1911 המיר את דתו לנצרות הקתולית ונטבל בווינה. בשנת 1923 עזב גם את הכנסייה הקתולית.
בשנת 1913 הכיר את הברונית הצ'כית סידוני נדהרני פון בּוֹרוּטין (Sidonie Nádherny von Borutin), שעמה ניהל מערכת יחסים ארוכה, אינטנסיבית ומרובת מריבות. באחוזת משפחתה, טירת יאנוביץ (Janowitz), כתב רבות מיצירותיו. היא הייתה שותפתה חשובה לחליפת מכתביו, "מאזינה יצירתית" ליצירותיו, ולה הקדיש רבים מספריו ושיריו.
ב-12 ביוני 1936 מת קרל קראוס לאחר מחלה קצרה בווינה ממחלת לב. נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
יצירתו

לאחר שפרש מלימודיו באוניברסיטה בטרם השלימם, ביקש לעבוד כשחקן וכבמאי, והצטרף לקבוצת וינה הצעירה (Jung Wien), שעם חבריה נמנו פטר אלטנברג, לאופולד אנדריאן, הרמן בר, ריכרד בר-הופמן, פליקס דרמן, הוגו פון הופמנסטאל ופליקס זלטן. אלא שכעבור שנה עזב את הקבוצה ופרסם את הסטירה הנוקבת "הספרות המופצצת" (Die demolirte Literatur). אז גם התמנה לכתב בווינה של העיתון "Breslauer Zeitung" ("העיתון של ברסלאו"). בתור תומך מושבע בהשתלבות היהודים בחברה הכללית תקף בשנת 1898 את בן-עירו וזמנו תיאודור הרצל בכתב הפולמוס "כתר לציון" (Eine Krone für Zion), שיצא "נגד הציונות ונביאה".
בשנת 1899, שנת עזיבתו את היהדות, ייסד את עיתונו "הלפיד" (Die Fackel), שאותו המשיך לנהל, להוציא לאור ולכתוב את מרביתו עד ליום מותו, ומעל בימתו יצא למתקפות על הצביעות והשחיתות של האימפריה האוסטרו-הונגרית, על הפסיכואנליזה, על הלאומנות של התנועה הפאן-גרמנית, על מדיניות כלכלית של לֵסֶה פֶר ועל מגוון רחב של נושאים אחרים שהיו לצנינים בעיניו.
בעוד שבתחילה דמה "הלפיד" לכתבי-עת אחרים כדוגמת "די וֶלְטְבִּינֶה", הרי שבהדרגה התבלט בעמדת המערכת העצמאית שלו, שאותה השיג קראוס בעזרת מימונו העצמאי של כתב העת. "הלפיד" הדפיס על מה שקראוס רצה שידפיס. בעשורו הראשון, נמנו עם הכותבים בו סופרים ואמנים מפורסמים רבים כגון פטר אלטנברג, ריכרד דהמל, אגון פרידל, אוסקר קוקושקה, אלזה לסקר-שילר, אדולף לוס, היינריך מאן, ארנולד שנברג, יוהאן אוגוסט סטרינדברג, גאורג טראקל, פרנק ודקינד, פרנץ ורפל, יוסטון סטיוארט צ'מברלין ואוסקר ויילד. אלא שלאחר 1911, הפך קראוס לכותב הכמעט-בלעדי בעיתון, שהפך עתה לשופרו. יצירתו הופיעה כמעט אך ורק ב"לפיד", שממנו הופיעו בסך הכול 922 גליונות, שיצאו לעיתים בצורה לא-סדירה.
עם הסופרים שזכו לתמיכתו של קראוס ניתן למנות את פטר אלטנברג, אלזה לסקר-שילר וגאורג טראקל.
ה"לפיד" תקף את השחיתות בחברה ובפוליטיקה, את העיתונות, ואת מה שנתפס בעיני קראוס כהתנהגות כוחנית. בין המותקפים העיקריים מקסימילאן הרדן, מוריץ בנדיקט (הבעלים של העיתון החשוב "נויה פרייה פרסה"), אלפרד קר והרמן בר.
קראוס היה גם אורטור מוכשר, והשתתף במאות הקראות מיצירותיהם של ברטולט ברכט, גרהרט האופטמן, יוהאן נסטרוי, גתה ושייקספיר, ואף שר את כל התפקידים באופרטות של אופנבך. הסופר היהודי-בולגרי שכתב בגרמנית, אליאס קאנטי, שנמנה עם המאזינים הקבועים להרצאותיו ולהקראותיו של קראוס, קרא לאוטוביוגרפיה שלו "הלפיד באוזן", ברומזו לכתב העת ולמוציאו לאור.
יצירת המופת של קראוס נחשבת בדרך כלל ה"מחזה" הסאטירי הארוך מאוד, "ימיה האחרונים של האנושות" (Die letzten Tage der Menschheit), שבו משתלבים דיאלוג בני התקופה עם פנטזיה אפוקליפטית והערותיהם של שני משקיפים מהצד, "הרוטן" ו"האופטימיסט". כתיבת המחזה החלה בשנת 1915 והסתיימה בשנת 1922. הביקורת הצביעה על שינוי הגישה של קראוס במהלך השנים האלה, מהשקפות אריסטוקרטיות שמרניות לרפובליקניות דמוקרטית, אשר מכביד על היצירה ופוגע בה.
יצירתו האחרונה, שראתה אור סמוך למותו, היא "ליל ולפורגיס השלישי" (Dritte Walpurgisnacht), המלאה ברמיזות אנטי-נאציות.
לקריאה נוספת

Paul Reitter, The Anti-Journalist: Karl Kraus and Jewish Self-Fashioning in Fin-de-Siècle Europe, Chicago: University of Chicago Press, 2008.
• קרל קראוס – על שפה, מחשבה, אמנות וכתיבה – מבחר אפוריזמים (מגרמנית: ליאורה בינג היידקר), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ה, 2015
גל הרץ, "ביקורת שפה – הרס ויצירה בלשון לפי קרל קראוס", וינה 1900 - פריחה על סיפה של תהום, שרון גורדון ורינה פלד (עורכות), ירושלים:כרמל, 2019.
הערות שוליים

↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 337–339.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264117405171  PLWABN: 9810616227505606  BIBSYS: 90068052  BNC: 000084391  BNE: XX956384  BnF: cb11910072x (data)  CANTIC: a10407236  CiNii: DA03243064  GND: 118566288  ICCU: CFIV070268  ISNI: 0000 0001 2130 2508  LCCN: n79108035  LNB: 000077927  MusicBrainz: 760cb05b-0ef9-4b41-a6cb-8664f538983b  NDL: 00446288  NKC: jn19990004622  NLA: 35282073  NLG: 66745  NLK: KAC202313638  NSK: 000112877  NTA: 068428340  RERO: 02-A003472813  SELIBR: 213899  SNAC: w6pc33nq  SUDOC: 026953641  Trove: 896157  ULAN: 500208978  VcBA: 495/72556  VIAF: 44300932   WorldCat (עם VIAF): 44300932 
דיוקן קרל קראוס מאת מרדכי (מקס) פרבמן
צילום דיוקנן של קרל קראוס. צילמה שארלוט יואל, צלמת יהודייה שנרצחה בשואה
ז'יגמונד קורנפלד

| --- | --- |

ז'יגמונד קורנפלד
 לידה:  27 במרץ 1852 פשט
 פטירה:  22 במרץ 1909  (בגיל 56) בודפשט
 מדינה:  הונגריה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 מקצוע:  תעשיין, בנקאי, בעל קרקעות
 תפקיד:  חבר הנהלת הקהילה היהודית בבודפשט, יו"ר הבורסה של בודפשט
 
קברו של ז'יגמונד קורנפלד בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
הברון ז'יגמונד קורנפלד (בהונגרית: Kornfeld Zsigmond, גולצ'וב -יניקוב(אנ'), צ'כיה, 27 במרץ 1852 – בודפשט, 24 במרץ 1909) היה בנקאי יהודי-הונגרי שמוצא משפחתו ממוראביה, מנכ"ל "בנק האשראי הכללי ההונגרי". משפחת קורנפלד הייתה אחת מעשרים ושמונה משפחות הברונים היהודים-הונגרים.
מוצא המשפחה.

אביו היה חוכר של מזקקת אלכוהול קטנה בעיר הולדתו ליד איגאלו במורביה, אחיו של אביו היה הרב המקומי, אהרון קורנפלד. כל אחיו הפכו לרופאים ולעורכי דין. ז'יגמונד התכונן להיות רב, אך לאחר שאביו התעוור ונפטר באמצע שנות הששים של המאה ה-19, הוא נאלץ להפסיק את ללימודיו בתיכון. ז'יגמונד בעל מבנה הגוף החלש, נאלץ לעבוד כבר מגיל 14.
ביתו התחתנה עם מוריץ דומון.
קורות חיים

בבנק של טורץ' ובניו ובבנק של ורמן ובנו קיבל לראשונה קורנפלד עבודה בפראג. הוא נקרא "כלבו" כי היה עליו לעשות את כל סוגי העבודות ועבד 10–12 שעות ביום. כברבגיל 20 נשלח לווינה ולפריז. בשנת 1871 הוא שהה במובלעת פריז בזמן הקומונה. לאחר שחזר, עבד אצל Böhmischer Bankverein וכעבור זמן מה הפך לסגן ראש סניף פראג של בנק קרדיט-אנסטלט. בדצמבר 1877 ניהל משא ומתן עם אלברט רוטשילד בווינה, שבחר בו כדי לשלוח אותו כמדריך לבנק האשראי הכללי ההונגרי בבודפשט. החל מה- 13 במרץ 1878 החל לתפקד בבנק זה כחבר דירקטוריון. האמצעים לכיבוש בוסניה והרצגובינה ביולי 1878 הובטחו על ידי הבנקים שהיו קשורים למשפחת רוטשילד. בעניין זה נסע ז'יגמונד קורנפלד מספר פעמים לפריז.
לבסוף התיישב בבודפשט בשנת 1879, ונשא לאישה את ברברה פרנקפורטר (בטי), שתרמה תרומה משמעותית לרכישת האחוזה המשפחתית על ידי הנדוניה שלה. ילדיהם היו: ג'ורג (1902-1880), מריה (לימים ד"ר דומוני 1881–1939), מוריץ (30 בדצמבר 1882 - 4 בנובמבר 1967), פאל (1958-1884) ופרנץ (1945-1887). הוא החל ללמוד הונגרית בשנת 1885, ועד שנות התשעים של המאה ה-19 קרא וכתב היטב.
כמנהל המוסד הפיננסי ההונגרי הראשון, בנק האשראי הכללי ההונגרי, הוא היה אחראי לייצוג האישי של הבנק ולניהולו בפועל, אם כי לא היה המנהל הרשמי של הבנק אלא הרוזן אדה פלביצ'יני. בשנת 1894 התאפשרה עצמאותו הניהולית כאשר החוזים של בנק האשראי הכללי ההונגרי ושל קרדיט-אנסטלט לא הוארכו אלא חודשו. משנת 1895 פיקח על כל צוות הבנק ומאותו זמן ועד מותו מילא את תפקיד המנכ"ל. במותו הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
בעל האחוזה החדש

בשנת 1890 קנה את האחוזה ברקוביצה (מחוז טרנצ'ין-היום סלובקיה), שם מימש את זכותו כבעל אחוזה ובנה בית כנסת ליהודים שחיו שם. הוא ניהל את האחוזה בשיטות מודרניות.
עיטורים ותפקידים ציבוריים

בשנת 1890 הוא קיבל את במסדר כתר הברזל דרגה III.
משנת 1891 נבחר לחבר במועצה לסחורות והבורסה של בודפשט.
בשנת 1893 הוא קיבל את במסדר כתר הברזל דרגה II.
בשנת 1896 נבחר לחבר במועצה של נכבדי הקהילה היהודית של פשט, ולאחר מכן כיהן כממונה ואחר כך סגן יו"ר.
משנת 1899 הוא היה נשיא הבורסה לניירות ערך וסחורות סחורות של בודפשט.
משנת 1902 התמנה לחבר הית העליון של בית הנבחרים .
ב־22 בפברואר 1909 הוא קיבל את תואר הברון מהמלך פרנץ יוזף של הונגריה.
לקריאה נוספת

יוז'ף בוקור:הלקסיקון הגדול של פאלאס. Bokor József (szerk.). A Pallas nagy lexikona. Arcanum: FolioNET (1893–1897, 1998.). ISBN 963 85923 2 X
הלקסיקון ההונגרי הגדול (הו') Magyar nagylexikon XI. (Kir–Lem). Főszerk. Bárány Lászlóné. Budapest: Magyar Nagylexikon. 2000. 348. ISBN 963-9257-04-4
קפיטליזם בצבעים שונים. Halmos Károly: Kornfeld Zsigmond. In: Sokszínű kapitalizmus. Szerk. Sebők Marcel. Kiad. HVG Kiadó Rt. 154-165. oldalak.
אוסקר יאסי

| --- | --- |

 לידה:  2 במרץ 1875 קאריי, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  13 בפברואר 1957 (בגיל 81) אוברלין, ארצות הברית 
 שם לידה:  Jakubovits Oszkár 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 בן או בת זוג:  אנה לסנאי (1913–1918) 
 
אוסקר יאסי (במקור יעקוּבוביץ'; בהונגרית: Jászi Oszkár; קאריי, 2 במרץ 1875 – אוברלין, ארצות הברית, 13 בפברואר 1957) היה סוציולוג יהודי-הונגרי, עורך, פוליטיקאי, חבר המועצה הלאומית ההונגרית (שנוסדה אחרי מלחמת העולם הראשונה), שר בלי תיק בממשלתו של מיהאי קארואי, לאחר מכן פוליטיקאי בגלות, פרופסור באוניברסיטה. גישתו הליברלית ומערכת הרעיונות הדמוקרטיים שלו שהתבססו על רעיון הקונפדרציה של לאומים בהונגריה של אחרי מלחמת העולם הראשונה, הפכה אותה לאויב כל משטר הונגרי אוטוקרטי בן המאה ה-20.
משפחתו ולימודיו

יאסי נולד במשפחה יהודית ממעמד הביניים. אביו, פרנץ יאסי (1838–1910), היה רופא בעל חשיבה ליברלית ופובליציסט. אמו של אוסקר, רוזה ליברמן (1853–1931) הייתה אשתו השנייה. המשפחה, שנפרדה מזה זמן מהמסורת והדת היהודית, התנצרה בשנת 1881. באותה השנה, אביו שינה את שם משפחתו מיעקוּבוביץ' ליאסי. לאורך כל חייו נשאר יאסי מחויב להתבוללות היהודית ולסובלנות דתית. אחיו ואחיותיו היו: ויקטור יאסי (1868–1915) עורך דין, פרופסור במכללה הרפורמית בדברצן, ואחר כך פרופסור באוניברסיטת דברצן; אליס יאסי (1877–1935) הייתה אמנית מחול. בין השנים 1913 - 1918 הייתה אנה לסנאי (1885–1966) אשתו הראשונה של יאסי. היא הייתה משוררת, אמנית ומעצבת במקצועה.
יאסי סיים את לימודיו בתיכון בהצטיינות אצל הפיאריסטים בקאריי. בגיל שבע-עשרה נרשם לפקולטה למשפטים ולמדע המדינה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את הדוקטורט בשנת 1896 והתחיל לעבוד במשרד החקלאות. משנת 1906 פעל רק למען שאיפותיו המדעיות והפוליטיות.
המאה העשרים והרדיקליזם הבורגני

בשנת 1900 יאסי היה ממקימי מגזין המדע החברתי "המאה העשרים" והפך במהרה לעורך ראשי ומכותבי העיתון במשך שני עשורים. בין כותבי כתב העת היה גם ההיסטוריון, הפוליטיקאי והדיפלומט ההונגרי-יהודי ארנה צובל. הוא היה חבר גם ב"אגודה למדעי החברה" שהוקמה בשנת 1901 (האגודה למדעי החברה התקיימה מ־23 בינואר 1901 ובתחילת 1919 הפסיקה להתקיים עם הגירתו לחו"ל של אוסקר יאסי ופירוק כתב העת למדעי החברה המאה העשרים. בנוסף לעריכת המאה העשרים, הוא השיק גם את הספרייה למדעי החברה וארגן את בית הספר החופשי למדעי החברה. בביקורתו על המצב החברתי באותה עת טען בראש ובראשונה לזכות בחירה כללית וסודית לכל ולרפורמת קרקעות, ויצא נגד ההונגריזציה שהעדיפה את השימוש בשפה ההונגרית. "העשרת תרבותם של מיליוני האנשים דוברי שפות אחרות שחיים ומשגשגים בהונגריה באמצעות שפת אמם (סרבים, קרואטים, סלובנים, רותנים, רומנים, סלובקים, גרמנים ועוד) לא רק יעניקו למיעוטים לאומיים אלה את הזכות לפרנסה, אלא יעלו את כל המדינה ההונגרית לדרגה חסרת תקדים של פיתוח תעשייתי, לאוריינות ולחופש", כתב.
מתוך חוגי "המאה העשרים" ו"האגודה למדעי החברה" שמחסידיו התקבצו סביב המרצה של יאסי באוניברסיטה פרופסור דיולה פיקלר נוצר רעיון הרדיקליזם הבורגני תוך הפגנת רעיונות דמוקרטיים, ליברליים והפוליטיים בשלהי 1906. במאמר פותח של כתב העת בינואר 1907 ("לקראת הונגריה החדשה"), תיאר יאסי מדיניות רדיקלית של עצמאות שתיצור עצמאות כלכלית (כנגד המונרכיה), ממשל מקומי יעיל, רפורמה בחינוך הציבורי, חילון האחוזות הכנסייתיות, חופש מחשבה, ביטוי, התארגנות, ושביתה והפסקת ההונגריזציה של המיעוטים, כדי לא לאפשר הסתה לאומנית. יחד עם הרדיקליים הבורגניים והאינטלקטואלים הסוציאל-דמוקרטיים, הוא הרצה באירועי חוג גלילאו שקם ב-1908. ב-6 ביוני 1914 נוסדה בבודפשט המפלגה האזרחית הרדיקלית, אשר יאסי הפך ליושב ראשה. לישיבת הפתיחה של המפלגה באוראדיה, כתב המשורר אנדרה אדי, חבר נשיאות המועצה של המפלגה, את שירו "מחכים לך המגייסים".
המלחמה ומהפיכת החרציות

בעקבות רצח פרנץ פרדיננד ב־28 ביוני 1914 בסרייבו, טען יאסי בהיסטריה המלחמתית שפרצה, כי יש לחזק את הרעיון של זכות הבחירה הכללית ואת רעיון מדינת הלאום הדמוקרטית, ולא את הנקם המזוין. לפני פרוץ המלחמה כתב לאנדרה אדי "אם לא יבוא איזה נס, אנחנו עומדים בפני האסון הגדול ביותר בהיסטוריה של האנושות". מסתיו 1915 עד הקיץ של 1917 הוא פקד את החזיתות השונות ככתב לענייני צבא. באוקטובר 1918 השתתף יאסי בהקמת "המועצה הלאומית ההונגרית" שקמה לפני מהפכת החרציות, ואחר כך הפך לשר בלי תיק בממשלת קארואי כאחראי על הלאומים. הוא קיים שיחות עם נציגי הלאומים במדינה. הונגריה המליצה למנהיגי הלאומים האלה שהתכוננו לפרישה ממלכת הונגריה, להפיכתה של הונגריה ל"שווייץ של המזרח", כלומר לפדרליזציה. הוא רצה להעניק ללאומים בהונגריה כמו הרוסינים, הגרמנים, הסלובנים וכו' זכויות ליצירת אוטונומיה. מאמציו נכשלו, וב-19 לינואר 1919 התפטר. יאסי היה היועץ הראשי של מיהאי קארואי לענייני חוץ ומונה לנשיא המועצה לענייני חוץ.
הגירה

יאסי כינה את הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שעלתה לשלטון לאחר נפילת ממשלת קארואי, "עידן ימי הביניים החדש" והיה בטוח בכך שהדיקטטורה הבולשביקית תביא אחריה טרור לבן. ב־30 באפריל 1919 עזב את הונגריה והתיישב בווינה. משם הוא תקף את הרפובליקה הסובייטית ממש באותה עוצמה כמו שתקף את המשטר של מיקלוש הורטי שבא אחריה. במשך תקופה ארוכה קיווה שגם המשטר של הורטי ייפול, ותוך זמן קצר שוב הדמוקרטיזציה של מהפכת החרציות תוכל לנצח במדינה. זה לא קרה ובשנת 1920 נשללה ממנו הפרופסורה באוניברסיטת בודפשט והוא נחשב על ידי הרשויות בתקופת הורטי (1945-1919) כאויבן הגדול ביותר.
משנת 1925 עד 1942 (שנת הפרישה שלו לגמלאות) חי ולימד בארצות הברית. הוא היה באוהיו, במכללת אוברלין, פרופסור למדע המדינה. הוא ביקר באירופה כל שנה, אך לא ניסה להגיש בקשה להיתר כניסה להונגריה. זמן מה לאחר מלחמת העולם השנייה קיווה שלמרות הנוכחות הצבאית הסובייטית, הונגריה תחזור לדמוקרטיה ועמי הדנובה יתאחדו, אך כאשר ביקר בבודפשט בשנת 1947, הבין את חוסר התוחלת של אותה תקווה. באוקטובר 1956 הוא כבר היה חולה אנוש, וחדשות המרד ההונגרי לא הגיעו כבר להכרתו.
קריירה ב"בונים החופשיים"

יאסי התקבל לבונים החופשיים (ל"תא הדמוקרטיה") כבר כתאורטיקן ידוע בשנת 1906 ורצה לחזק את עמדתו הרדיקלית של התא. הוא עזב את התא הזה בשנת 1908 כדי להקים יחד עם אחרים את "תא מרטינוביץ'" הרדיקלי, בו נבחר למאסטר ראשי בשנת 1911. אנדרה אדי, חברו של יאסי, הפך אף הוא לחבר בתא זה. יאסי, יחד עם תא מרטינוביץ' ותאים רדיקליים אחרים, ניסה להסיט את כל תנועת הבונים החופשיים בהונגריה לכיוון יותר פרוגרסיבי. הם נלחמו כדי להבטיח חילון, זכות בחירה כללית וסודית כנקודות בתוכנית הבונים החופשיים. לשם כך קידמו את העיתון "עולם" של הבונים חופשיים. באותה תקופה הוא עדיין היה מלא תקווה. יאסי וחבריו התאכזבו פוליטית מהבונים החופשיים ההונגריים. הברית לא אימצה את רעיונות הרדיקאליזם ולא הפכה לספינת הדגל של ההתקדמות החברתית בהונגריה. בספרו "הגולגולתא ההונגרי והתחייה ההונגרית" נזכר יאסי במרירות באופורטוניזם של הבונים החופשיים ההונגריים באותה תקופה. במהלך ביקורו בהונגריה בסתיו 1947 נשא נאום בפני יותר מחמש מאות איש של תאו לשעבר.
הערות שוליים

↑  A gimnáziumi évei alatt megismerkedett Ady Endrével, aki a nagykárolyi piarista gimnázium fiatalabb tanulójaként két osztállyal lejjebb követte őt. Barátság csak felnőtti életkorukban alakult köztük.
↑  – Szabó Viktor: Háború és diplomácia Magyarországon, 1918–1919 – Prima Forma Tudományos Egyesület, Budapest, 2009. 124 o. – ISBN 978-963-06-8672-3 – Hozzáférés ideje: 2012. november 27.
– Az aradi tárgyalások – In: Erdély története – Három kötetben – főszerkesztő: Köpeczi Béla – Akadémiai Kiadó, Budapest, 1986. – III. kötet: Erdély története 1830-tól napjainkig – írta Szász Zoltán – XIV. fejezet: Forradalmak és nemzeti mozgalmak a Monarchia összeomlása után (1918–1919) – 1711–1715. o. – ISBN 963-05-4203-X – 7.
– Jászi Oszkár: Visszaemlékezés a Román Nemzeti Komitéval folytatott aradi tárgyalásaimra – Wien, 1921. november havában – Napkelet (Kolozsvár), 1921. évfolyam 1345–1356. o. – In: Jászi Oszkár publicisztikája – Válogatás – Válogatta és szerkesztette: Litván György, Varga F. János – Magvető Kiadó, Budapest, 1982. [2. rész] 312–328. o. – .
– Szarka László: Iratok az 1918. novemberi aradi magyar-román tárgyalások történetéhez – Regio. Kisebbségi Szemle, 1994. 5. évfolyam 3. szám.– .
↑  – 

Jászi Oszkár a szabadkőművességről 1920-ban .
↑  – Jászi Oszkár előadása a Martinovics-páholyban, 1947-ben –
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263490605171  PLWABN: 9810582821905606  BIBSYS: 90751707  BnF: cb12016278k (data)  CiNii: DA05103146  GND: 118557114  ISNI: 0000 0001 0881 4699  LCCN: n82250464  NKC: js20020722006  NLA: 35805692  NSK: 000452727  NTA: 070588643  RERO: 02-A003436734  SNAC: w6ft8pjm  SUDOC: 028298942  Trove: 1095560  VcBA: 495/99951  VIAF: 27076850   WorldCat (עם VIAF): 27076850
אסטון וילה

מועדון הכדורגל אסטון וילה (באנגלית: Aston Villa Football Club) הוא מועדון כדורגל אנגלי מרובע אסטון שבעיר ברמינגהאם. המועדון נוסד ב-1874, והמגרש "וילה פארק" שבברמינגהאם משמש החל מ-1897 כאצטדיון הביתי של המועדון. מועדון הכדורגל אסטון וילה היה ממייסדי "הליגה לכדורגל" שנוסדה ב-1888, והיה ממקימי הפרמייר ליג ב-1992, שבה הוא משחק כיום.
אסטון וילה הוא אחד המועדונים הוותיקים והמצליחים ביותר באנגליה. המועדון זכה שבע פעמים באליפות אנגליה בכדורגל, ושבע פעמים בגביע ה-FA. כמו כן, אסטון וילה היא אחת מחמש הקבוצות האנגליות שזכו בגביע אירופה לאלופות (כיום ליגת האלופות) בעונת 1981/1982. לאסטון וילה יריבות מקומית עם בירמינגהאם סיטי. הדרבי ביניהן החל ב-1879.
צבעי המועדון הם בורדו (יין) ותכלת בהיר. סמל המועדון הוא האריה הפראי בתנוחת הזדקפות, שנלקח מהנס המלכותי של סקוטלנד. השם אסטון הוא על שם האזור אסטון שמשמעותו 'הגבעה המזרחית'. בעוד השם  'וילה', נגזר מ"Villa Cross Wesleyan Chapel" בית תפילה של הווסליאנים השייך לכנסייה המתודיסטית, שנמצא באזור אסטון שבברמינגהאם. הכינוי 'הנבלים' (Villans) מבוסס על משחק מילים הרומז על שם הקבוצה Villa.  הכינוי הישן יותר "האריות", נגזר מהסמל של המועדון.
בעלי המועדון כיום הם המילארדר המצרי נאסף סוויריס ואיש העסקים האמריקאי וס אדנס.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת והקמת ליגת הכדורגל (1874 - 1920)

מועדון הכדורגל אסטון וילה הוקם במרץ 1874, על ידי חברים בקפלה "וילה קרוס וסליאן" בעיירה האנדסוורת', ברמינגהאם. ארבעת מייסדי המועדון היו ג'ק יוז, פרדריק מתיוז, וולטר פרייס וויליאם סקטרגוד. משחקה הראשון של אסטון וילה היה נגד נבחרת הרוגבי המקומית, אסטון ברוק סנט מרי. המחצית הראשונה של משחק זה נוהלה לפי כללי משחק הרוגבי, והמחצית השנייה נוהלה לפי כללי משחק הכדורגל. לאחר מעבר למגרש של דרך ולינגטון (בפרי באר) ב-1876, שם ביססה וילה את עצמה כאחת הקבוצות הטובות באזור המידלנדס (מרכז אנגליה), ושם זכתה בתואר הראשון אי פעם למועדון - גביע ברמינגהאם ב-1880, תחת הנהגתו של הקפטן ג'ורג' ראמזי.
ב-1887 זכה המועדון לראשונה בגביע האנגלי (גביע ה-FA), תחת הנהגתו של הקפטן ארצ'י האנטר. ב-1888 היה אחד מהמועדונים ששיחקו בעונת הבכורה בליגה העליונה של אנגליה (בת ה-12 קבוצות, אז נקרא ה"פוטבול ליג"), כאשר ויליאם מקגרגור, אחד ממנהלי המועדון, היה ממייסדיה של ליגה זו. אסטון וילה היה למועדון המצליח ביותר בתקופה בה מלכה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. בתקופה זו זכה המועדון בחמש אליפויות הפוטבול ליג ובשלושה גביעי FA. ב-1897 זכה המועדון לראשונה בתולדותיו בדאבל - גביע ה-FA ואליפות הליגה הבכירה האנגלית. בשנה זו החל המועדון לשחק את משחקיו הביתיים באצטדיון "וילה פארק", שבו הוא משחק עד היום. עד שנת 1920, המועדון זכה שש פעמים בגביע האנגלי, ושש פעמים באליפות.
היסטוריה > עליות וירידות (1920 - 1964)

בתחילת שנות ה-20 החלה תקופת היובש הארוכה בתולדות המועדון, כאשר בשנת 1936 ירדה בפעם הראשונה לליגת המשנה באנגליה, הפוטבול ליג השנייה, תוך כדי שבירת שיא שלילי של 110 ספיגות ב-42 משחקים (7 מתוכן זה בהפסד ההיסטורי 1–7 לארסנל בוילה פארק, אחד המשחקים הזכורים לשמצה בתולדות המועדון). כמו כל המועדונים האנגלים, פעילות המועדון הוקפאה כמעט כליל במשך 7 עונות במהלך תקופת מלחמת העולם השנייה, מה שסיים את הקריירה של מספר שחקני מפתח בקבוצה שלפני המלחמה. הקבוצה נבנתה חזרה רק בשלהי שנות ה-40 על ידי שחקן העבר אלכס מאסיי ובורין גרצשבילי. אחרי 37 שנים בלי אליפות או גביע, בשנת 1957 הקבוצה זכתה בגביע ה-FA בפעם השביעית בתולדותיה כשהיא מנצחת את מנצ'סטר יונייטד (קבוצת ה"תינוקות באזבי") בגמר הגביע. לאחריה חלה ירידה נוספת ביכולת הקבוצה, שירדה שנתיים לאחר מכן לליגה השנייה שוב, במה שרבים הרגישו כשאננות של הקבוצה בבניית הסגל. תחת ניהולו של ג'ו מרסר חזרה הקבוצה ב-1960 לליגה העליונה באנגליה, לאחר שסיימה כאלופת הליגה השנייה. עונה אחת לאחר מכן הייתה וילה הקבוצה הראשונה שזוכה בגביע הפוטבול ליג לאחר שניצחה במפגש כפול 2–3 את רות'רהאם יונייטד.