stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרצדס-בנץ MB100
תצורות "מרצדס-בנץ MB100"

מסחרית.
מיניבוס.
טנדר.
דגמים

בסיס גלגלים קצר (2,455 מ"מ).
בסיס גלגלים ארוך (2,680 מ"מ).
דגמים > "MB 100"

"631.307 MB 100".
"631.308 MB 100".
"631.309 MB 100".
דגמים > "MB 120"

"631.312 MB 120".
"631.313 MB 120".
"631.314 MB 120".
דגמים > "MB 140"

"631.317 MB 140".
"631.318 MB 140".
"631.319 MB 140".
"631.350 MB 140".
"631.352 MB 140".
"631.353 MB 140".
"631.354 MB 140".
דגמים > "MB 100 D"

"631.332 MB 100 D".
"631.333 MB 100 D".
"631.334 MB 100 D".
"631.342 MB 100 D".
"631.343 MB 100 D".
"631.344 MB 100 D".
"631.349 MB 100 D".
"631.350 MB 100 D".
דגמים > "MB 160"

"631.360 MB 160".
"631.362 MB 160".
"631.364 MB 160".
"631.365 MB 160".
"631.366 MB 160".
דגמים > "MB 180"

"631.370 MB 180".
"631.372 MB 180".
"631.373 MB 180".
"631.374 MB 180".
גלריה

"מרצדס-בנץ MB100"
"מרצדס-בנץ MB100"
"מרצדס-בנץ MB100"
"מרצדס-בנץ MB100"
"מרצדס-בנץ MB100" בשרות הצלב האדום
"מרצדס-בנץ MB100" - טנדר
"מרצדס-בנץ MB100" - מיניבוס
"מרצדס-בנץ MB100" - מיניבוס (צולם בקפריסין)
"מרצדס-בנץ MB120"
"מרצדס-בנץ MB140", מנוע דיזל
"מרצדס-בנץ MB140" - אמבולנס (צולם במלבורן, אוסטרליה
"מרצדס-בנץ MB180" - אמבולנס (צולם בעיר "Varadero" (אנ') בקריביים)
ראו גם

מרצדס-בנץ
מרצדס-בנץ O309
מרצדס-בנץ L 319
הערות שוליים

↑  מסחריות תוצרת מרצדס mercedes-benz-vans.ca/en/achievements
↑  "מרצדס-בנץ MB100" motorpasion.com/monovolumen/y-este-es-el-amg-espanol-que-quiza-no-conocias-el-mercedes-mb-100-amg
↑  מרצדס-בנץ / Benz Classic - Vans - 1955-1993 - 1987: The Mercedes-Benz MB 100".  (מרצדס-בנץ MB100) mercedes-benz.com/en/mercedes-benz/classic
↑  "מרצדס-בנץ MB100" - מפרט archive.org/web/20110706224550
נועם סגל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 ביוני 1981 (בת 43) אילת, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בר-אילן 
 אתר רשמי
 
נועם סגל (נולדה ב־10 ביוני 1981) היא אוצרת עצמאית וחוקרת אמנות ישראלית, המתגוררת בברוקלין, ניו יורק.
ביוגרפיה

נועם סגל נולדה באילת בשנת 1981. למדה לתואר ראשון במדע המדינה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (2007), ותואר שני ודוקטורט בלימודי הרמנויטיקה ופרשנות באוניברסיטת בר-אילן (2017).
סגל החלה את דרכה האוצרותית כעוזרת אוצרת ב"גלריה החדר" בתל אביב, שם עבדה עם מילנה גיצין אדירם בשנים 2005–2007. בשנת 2008 עברה לעבוד באופן פרטי כעוזרת אוצרת של שרית שפירא, שהייתה בין היתר האוצרת לאמנות עכשווית ישראלית במוזיאון ישראל. משנת 2009 סגל התחילה לפעול כאוצרת עצמאית, והקימה, ניהלה ואצרה את חלל האמנות ללא מטרות רווח 'רוטשילד 69' בתל אביב, שהיה פעיל בין השנים 2009–2012. התערוכה הראשונה שסגל אוצרת ב'רוטשילד 69', יחד עם האוצרת המנוחה נעמי אביב, הייתה "ניאו ברבריזם" (2010), תערוכה קבוצתית הכוללת עבודות ומיצבי וידאו של 17 אמנים ישראלים. סגל גם הייתה מצוות המקימים של מגזין האמנות הדו-לשוני 'פרוגרמה', בו שמשה כעורכת תוכן בין השנים 2009–2011.
לאורך השנים לימדה סגל במוסדות חינוך שונים בישראל ומחוץ לה, בהם מנשר לאמנות, תל אביב, המדרשה לאמנות, בית ברל, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ובבית הספר לאמנויות על שם טיש (אנ'),באוניברסיטת ניו יורק.
תערוכות שאצרה

2011: ניאו ברבריזם, אוצרות משותפת עם נעמי אביב, תערוכה קבוצתית, רוטשילד 69, תל אביב.
2011: פרויקט סוטה, תערוכת יחיד לעפרי כנעני, רוטשילד 69, תל אביב.
2011: אל לה למכונת העבודה לרצות לנגן בכינור, תערוכת יחיד לגיא בר אמוץ, רוטשילד 69, תל אביב.
2012: פרפורמנס, תערוכת יחיד למרים כבסה, רוטשילד 69, תל אביב.
2012: מסינגולריות לריבוי הפשטה כהתנגדות, תערוכה קבוצתית, המוזיאון לצילום עכשווי, שיקגו, אילינוי.
2012: קרב, קליניקה בית, תערוכת יחיד לגיא ינאי, רוטשילד 69, תל אביב.
2013: סימני דרך, תערוכת יחיד לאולה פון ברנדנבורג, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
2013: פרדה לבנה, תערוכת יחיד לליהי תורג'מן, רוטשילד 69, תל אביב.
2013: קרב, קליניקה בית, תערוכת יחיד לגיא ינאי, מרכז וולן לאמנות עכשווית, טורינו, איטליה.
2013: מעלה קרחות, תערוכת יחיד לשחר פרדי כסלו, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
2013: כמיטב יכולתנו, תערוכת יחיד לעינת עמיר, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2013: כמיטב יכולתנו, תערוכת יחיד לעינת עמיר, פרפורמה 13', הביאנלה לפרפורמנס, מנהטן, ניו יורק.
2013: עיין ערך שחקן, תערוכה קבוצתית, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2014: לבנדה 56, תערוכת יחיד לסיגל פרימור, גלריה שלוש, תל אביב.
2014: צורות חסרות צורה, תערוכה קבוצתית, גלריה ארן קרייבי, לוס אנג'לס.
2014: בלי שמות, בלי כותרת, תערוכת יחיד לאנרי סאלה, ביתן הלנה רובנשטיין לאמנות בת זמננו, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2015: חד גדיא, תערוכה קבוצתית, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות, בצלאל תוכנית לימודי התואר השני, תל אביב.
2015: הדימוי הנעלם, תערוכה קבוצתית, הגלריה האוניברסיטאית לצילום, בצלאל הר הצופים.
2015: משכן, אוצרות משותפת עם גליה בר אור, תערוכת יחיד לשרון גלזברג, המשכן לאמנות עין חרוד.
2016: וולטר בנימין: ארכיון / גלות, אוצרות משותפת עם רפאל זגורי-אורלי, תערוכה קבוצתית, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2016: מרכז כבידה, תערוכת יחיד לליהי תורג'מן, גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב.
2018: אינטר-פאסיביטי'ס, פרויקט יחיד לג'ספר ג'אסט, באם, ניו יורק.
2018: אינטר-פאסיביטי'ס, פרויקט יחיד לג'ספר ג'אסט, הבלט הדני המלכותי, קופנהגן.
2018: האויב של האויב שלי, אוצרות משותפת עם גיום ד'סאנש ומרילו ת'יאובלד, תערוכת יחיד לניל בלופה, פלה דה טוקיו, פריז.
2018: יום עסל יום בסל, תערוכת יחיד להיילי סילברמן, גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב.
2018: דבר אחרי דבר, תערוכת יחיד לפופ אל, לה פנסה, מונטפלייה.
2019: גחליליות פצועות וברקים בצנצנת, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2020: Afterwards was already before, אורורה ביאנלה לאמנות סאונד, פרפורמנס וניו מדיה, דאלאס, טקסס.
הערות שוליים

↑  דוד שפרבר, בשאיפה למשמעות פעורה, באתר ערב רב, ‏23/12/2010
משה שרמן

ערך זה עוסק ברופא ופעיל ציבורי. אם התכוונתם לעורך הדין, ראו .
| --- | --- |

 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 
משה שרמן (1881 - 17 ביוני 1969) היה ראשון רופאי האף אוזן גרון בישראל. ממייסדי ההסתדרות הרפואית בישראל ונשיאה הראשון. חתן פרס סולד לשנת 1954.
פסל בדמותו של ד"ר משה שרמן, מוצב בבית חולים רמב"ם, מרפאות חוץ, א.א.ג
עד עלייתו לארץ

שרמן נולד ביום הכיפורים 1881 בניקולאייב, רוסיה. אביו, יעקב שרמן, היה בעל חנות ספרים והוצאה לאור של ספרות ציונית . שרמן התחנך בחדר, בפרוגימנסיה ובגימנסיה הממשלתית ובמקביל ללימודיו עבד בחנות הספרים של הוריו. ב-1897 הפך לחבר פעיל בתנועה הציונית ושימש מדריך קבוצות שונות של הנוער הציוני. ב-1901 החל ללמוד רפואה מתוך מטרה ברורה לעלות לישראל. כסטודנט היה בין מייסדי האגודה הראשונה של סטודנטים ציונים וחבר ב"מרכז הציוני העירוני באודיסה". באותה שנה ליווה את חיים ויצמן במסע תעמולה ציוני ברוסיה . ב-1903 שימש כציר לקונגרס הציוני השישי כנציגן של שתי אגודות ציוניות: "פועלי ציון" ו"בנות-ציון". שרמן הצביע כנגד תוכניתו של הרצל ועזב את אולם הקונגרס ביחד עם יחיאל צ'לנוב.
ב-1905 נשא את רבקה ריימיסט, צעירה ציונית בת למשפחה מסורתית של בעלי תעשייה זעירה מאודסה שהתכנחה באוניברסיטאות של ז'נבה וברלין. עקב מהפכת 1905 נאלץ הזוג הצעיר לנדוד בתחילה לברלין ואחר-כך לדורפאט בה השלים שרמן את לימודי הרפואה ב-1907. בעצת ד"ר צ'לנוב בחר להתמחות ברפואת אף אוזן וגרון ואף עבד כרופא מומחה במוסקבה ובניקוליאיבסקיה בטרם עלייתו ארצה.
שרמן ביקר לראשונה בארץ ישראל ב-1910 כשלקח על עצמו עבודה זמנית כרופא אונייה בהפלגה חד-פעמית מאודיסה לאלכסנדריה. על ביקורו הקצר בתל אביב סיפר בריאיון לרגל יום הולדתו השמונים וחמש:
ירדתי בחוף יפו, הלכתי לתל אביב הקטנטונת, הייתי נרגש מאד. תחילה נפגשתי עם מאיר דיזנגוף וזה הפנה אותי לד"ר פוחובסקי. בסך-הכל עמדו לרשותי שש שעות עד להפלגת האוניה, רציתי לראות גם את שינקין, חברי מאודיסה, לבסוף הלכתי אל ד"ר ארתור רופין, מנהל המשרד הארצישראלי ביפו. הוא קיבל אותי באדיבות מאופקת, כשאמרתי לו שבדעתי להתיישב בארץ כרופא, השיב רופין בחוסר סבלנות – יש לנו רופאים די והותר. בחדר הסמוך ישב הרופא הביל"ויי, ד"ר חיסין, שגילה כלפי יחס חם יותר. כרופא, אף אוזן גרון לא צפויה לך עבודה רבה. ייתכן שיהיו לך שניים, שלושה פציינטים בחודש, אמר לי חיסין. אבל יש הרי את גימנסיה הרצליה עם עשרות תלמידים הזקוקים לפיקוח רפואי השבתי.
כשנה לאחר מכן באוגוסט 1911 עלתה משפחת שרמן לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב.
באותה תקופה לא היו בארץ רופאי אף-אוזן-גרון, פרט לד"ר לייב שמעוני-מקלר (רופא עיניים ואף-אוזן-גרון) שעלה לארץ ב-1912, מספר חודשים אחרי עלייתו של שרמן, והתיישב בירושלים.
ההסתדרות הרפואית

ב-11 בינואר 1912 התכנסו בדירתו של ד"ר דב מאיר קרינקין בתל אביב שישה רופאים: חיסין, בת שבע יוניס גוטמן, פוחובסקי, דב מאיר קרינקין, מנחם שטיין ו- משה שרמן והרוקח זאב אורבוך והכריזו על הקמת "אגודה מדיצינית עברית יפו, ארץ-ישראל". ד"ר פוחובסקי נבחר ליושב ראש, ד"ר קרינקין לסגנו וד"ר שרמן למזכיר. כתב על-כך ד"ר שרמן:
הועד הקטן הזה של "אגודה מדיצינית עברית", שמנתה כתריסר חברים, היה עמוס עבודה. לפניו עמדו בעיות לא יותר קלות מאלו שעומדות לפני הוועדים הנוכחיים. יש עוד להוסיף, כי לא הייתה לנו דירה מיוחדת, לא היו פקידים. את הכל עשינו בעצמנו – גם את כתיבת המכתבים וגם את מסירתם לתעודתם. אפילו גזבר מיוחד לא היה לנו. ד"ר פוחובסקי, העשיר שבינינו, צריך היה לדאוג לכיסוי ההוצאות ובחלקן הגדול הוא כיסה אותן מכיסו הוא, משום שהגירעון היה גדול למדי. היינו צעירים. גם ד"ר פוחובסקי היה אז צעיר, אבל אני הייתי הצעיר שבחבורה. מפני זה עלי היו מטילים את רוב העבודות ואני מילאתי אותן בשמחה.
תוך שנה הצטרפו לאגודה כמעט כל הרופאים היהודים בארץ, מלבד רופאי ירושלים, והאגודה שינתה את שמה ל"האגודה המדיצינית העברית בארץ-ישראל". רופאי ירושלים שכללו את ד"ר אריה בהם, ד"ר אריה גולדברג, ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, ד"ר אריה פייגנבאום, ד"ר זאב ברין וד"ר מרים נופך הקימו ב-1913 את "אגודת רופאים מדברי עברית" הסכימו ב-1914 לאיחוד אך מלחמת העולם הראשונה דחתה את האיחוד שבוצע ב-1919. בעקבות האיחוד שונה שם האגודה ל"הסתדרות רפואית עברית בארץ-ישראל". עם הקמת המדינה שונה השם שוב ל"הסתדרות רפואית ישראלית".
בחג השבועות תרע"ג, 1913, השתתף שרמן כנציג של "ההסתדרות הרפואית העברית", בוועידה השנייה של "קופת חולים של פועלי יהודה", שהתכנסה ב- יפו. שרמן מונה ליועץ הרפואי של הקופה.
בשנים 1955-1935 כיהן שרמן כיושב-ראש ההסתדרות הרפואית. עם פרישתו נבחר לנשיאה הראשון של ההסתדרות. בשנת 1937 יזם את הקמת המכון לביקורת רפואית במטרה לבחון את היעילות של התרופות המשווקות בארץ ישראל ולדווח לרופאים על תוצאות הבדיקות.
פעילותו המקצועית והציבורית

בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת שרמן כרופא צבאי בצבא העות'מאני. בתחילה נשלח ביחד עם שני רופאים נוספים להקים בית-חולים לחיילים יהודים בעזה ומשזה פורק עבר לשמש כרופא צבאי ברמלה. הוא הספיק לשרת גם בשכם, בעפולה ובטול-כרם בטרם עבר לחיפה לשמש כרופא למגורשי תל אביב בעיר.
לאחר המלחמה שימש שרמן כחבר בוועד הזמני ליהודי ארץ-ישראל ושימש כמחליפו של מאיר דיזנגוף בוועד הפועל שלו . ב-1919 היה ד"ר שרמן ממקימי ארגון "האזרח" ארגון ששאף לרכז את הכוחות הליברליים ביישוב היהודי שבראשו עמד מאיר דיזנגוף. מטעם "האזרח" היה ד"ר שרמן חבר במועצת עיריית תל אביב הראשונה והשלישית. ד"ר שרמן עמד בראש מחלקת האף-אוזן-גרון של בית-החולים של הקהילה היהודית ביפו וניהל אותו במקומו של ד"ר חיסין תקופה קצרה עד סגירתו. ב-1932 מונה למנהל מחלקת האף-אוזן-גרון של בית החולים הדסה (תל אביב).
כהוקרה על תרומתו לקידום הרפואה בישראל זכה בפרס סולד מטעם עיריית תל אביב לשנת 1954.
מותו

משה שרמן נפטר ב-17 ביוני 1969 ונקבר יום למחרת בבית הקברות נחלת יצחק שבגבול גבעתיים-תל אביב-יפו.
משפחתו

לשרמן נולדו שני ילדים. בין ותיקי תל אביב יש שחשבו שבתו הדסה קרויה על שם בית החולים אך למעשה הדסה נולדה בשנת 1910, הרבה לפני הקמת בית החולים. היא לימדה מוזיקה בגימנסיה הרצליה והייתה מחלוצות החינוך המוזיקלי בישראל. בנו, מאיר היה מראשי הרכש הצבאי בארצות הברית ולימים הציר הכלכלי של ישראל בארצות הברית ומנכ"ל חברת הנפט "פז".
הערות שוליים

↑  ספיר, י. "המו"ל יעקב שרמן - פרק זכרונות ליום השלושים למותו". הארץ 16.3.1932
↑  וייסגל, ו. (עורך) כתבי חיים וויצמן – סדרה ראשונה – אגרות. מוסד ביאליק 1969. עמוד 152
↑  כנען, חביב. "ד"ר שרמן בן 85". הארץ. 14.3.67
↑  פיטר גילבי, יוסף פיקל, אבירם נצר, אבישי גולץ, "ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר - רופא עיניים ואף-אוזן-גרון", הרפואה, אדר ב'-ניסן תשע"ו, אפריל 2016, כרך 155, חוברת 4, עמוד 238
↑  נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948; עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור, זכרון יעקב: איתי בחור - הוצאה לאור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, עמוד 418
↑  נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948; עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור, זכרון יעקב: איתי בחור - הוצאה לאור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך : קרינקין, מאיר, עמודים 377-378
↑  שרמן, מ. " על הוועד הראשון של ה.ר.ע מפני 35 שנה" מכתב לחבר 155, י"ב בשבט תש"ז 2.2.47 עמוד 1367
↑  מירושלים, הצפירה, 3 במרץ 1913
↑  שפרה שורץ, "קופת-חולים הכללית - עיצובה והתפתחותה כגורם המרכזי בשירותי הבריאות בארץ-ישראל", המרכז למורשת בן-גוריון, קריית שדה-בוקר, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1997, עמוד 7
↑  מכון לבקורת רפואית, דבר, 17 במרץ 1938
↑  שרמן, מ. "פרקים מן העבר". הרפואה. כרך נ"ב חוברת ד', י"ד באדר א' תשי"ז. עמוד 6-8
↑  פרוטוקול ישיבת הוועד הזמני ליהודי א"י, ד' באדר א' תרע"ט, 2.2.1919
↑  סמילנסקי, ד. עם בני דורי. ידידים, תל אביב תש"ב. עמוד 299
↑  משה שרמן באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271362905171  BnF: cb13478006q (data)  CiNii: DA10494494  ISNI: 0000 0000 7017 8382  LCCN: n85031108  SUDOC: 08598647X  VIAF: 97452033   WorldCat (עם VIAF): 97452033
נחל חזורי

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  4.0 קילומטרים
 מוצא:  נבי חזורי (he) 
 שפך:  נחל גובתה (he) 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) נחל חזורי(למפת אצבע הגליל רגילה) נחל חזורי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל חזורי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל חזורי
 
נחל חזורי - נחל קצר בשיפולי החרמון היורד בתלילות רבה מנבי חזורי אל נחל גובתה. הנחל חותר ומפלס דרכו בסלע גירי רך המאפיין את רכס החרמון.
בנחל צומחת צמחייה ים תיכונית אופיינית כגון: אלון מצוי, אלה ארצישראלית, ער אציל (המוכר מתבלין עלי הדפנה), אדר סורי, כליל החורש עם פריחה ורודה-סגולה בחודשי האביב, הרדוף הנחלים, דולב מזרחי, קיסוסית קוצנית, ארנין ההרים ועוד.
נח'ל

ערך זה עוסק בעיירה בסיני. אם התכוונתם לוילאייט בעומאן, ראו .
| --- | --- |
מצודת נח'ל במהלך מלחמת העולם הראשונה
מצודת נח'ל במהלך מלחמת העולם הראשונה
 מדינה:  מצרים מצרים
 מחוז:  צפון סיני
 שטח:  11,034 קמ"ר
 גובה:  394 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,082 (2008)
 קואורדינטות:  29°54′36″N 33°44′53″E﻿ / ﻿29.91°N 33.748°E﻿ / 29.91; 33.748
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףנח'ל(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףנח'ל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קלעת א-נח'ל לאחר מבצע סיני (1956)
קלעת א-נח'ל לאחר מבצע סיני (1956)
נַחְ'ל (בערבית: نخل – עץ תמר), ובהגייה מצרית נֶחֶ'ל, היא עיירה במרכז סיני שבמצרים, על צומת הדרכים של ציר אילת–סואץ, הוא תוואי הדרך העתיקה דרב אל חג' אשר שימשה את עולי הרגל ממצרים בדרכם למכה וחזרה, ושל דרך נוספת העולה צפונה לכיוון ביר חסנה וממשיכה אחר כך לאל עריש. נח'ל שוכנת בלב מישורים נרחבים והיא מרוחקת מיישובים אחרים. היישוב הסמוך לה ממזרח, א-תמד, נמצא במרחק 63 קילומטר וגם צפונה, לכיוון ביר חסנה, המרחק הוא דומה. 45 קילומטרים מצפון מערב מצויה ביר תמדה ומדרום אין כלל יישובים בטווח של עשרות קילומטרים. אזור נח'ל שייך לאגן הניקוז של ואדי אל עריש. כמות המשקעים השנתית הממוצעת, שנמדדה בה בראשית המאה ה-20, הייתה 26 מילימטר ב-6.2 ימי גשם.  נכון ל-2008 התגוררו בה 1,082 תושבים . במפקד 2006 היו באזור המנהלי "נח'ל", המשתרע על שטח נרחב של 6,677 קמ"ר, 11,023 תושבים.
היסטוריה

בעיירה קיימת מצודה ממלוכית, היא קלעת נח'ל, שנבנתה כנראה ב-1510 על ידי השליט הממלוכי אל-מלכ אל-אשרף קנסוה אל-ע'ורי. מטרת המצודה הייתה לשמש נקודת משמר על דרך עולי הרגל המוסלמים למכה. כבר בימי הביניים היה קיים היישוב, ועברו בו עולי רגל נוצרים בדרכם מארץ ישראל להר סיני. נוסע איטלקי עבר ב-1355 במקום ותיאר אותו. נוסע אלמוני תיאר את המקום בתחילת המאה ה-15 ונוסעת אנגלייה שהתה במקום ב-1902 ותיארה: "זהו המקום הבודד, החשוף והעזוב ביותר שראיתי מעודי". היא תיארה את המצודה כהרוסה בחלקה ומסרה כי במקום יש משמר ובו שני קצינים מצרים ו-12 חיילים בדואים, שנשותיהם וילדיהם הרבים מתגוררים בכפר הסמוך למצודה הכולל גם בית ספר. את תנועת עולי הרגל היא מתארת כדלילה ביותר. במחצית השנייה של המאה ה-19, עם פתיחת נתיב שיט לעולי הרגל מהעיר סואץ דרך מפרץ סואץ לערב הסעודית ולמכה, פחתה מאוד חשיבותה של הדרך שעברה בנח'ל ורק עולי רגל מעטים עברו בה. במפקד אוכלוסין שנערך ב-1907 היו במקום 308 תושבים וב-1937 72 בלבד. במחקר שערך שמואל תמרי ב-1982, נמצא כי באזור היו קיימים מאגרי מים שדי היה במילוי חד-פעמי שלהם בשנה כדי לספק מים לכמות של 70,000 עולי רגל בשנה.
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, שימשה המצודה תחנה של הצבא הטורקי בדרכו מארץ ישראל למצרים, לקראת המתקפה הראשונה על תעלת סואץ.
היסטוריה > מבצע קדש

במבצע קדש הייתה ממוקמת בנח'ל מפקדת גדוד של המשמר הלאומי המצרי בפיקודו של לוטננט קולונל פואד חקלה ג'רג'ס  . ב-29 באוקטובר 1956 יצא טור ממוכן של חטיבת הצנחנים (אז חטיבה 202) בפיקוד אריאל שרון מהאזור הדרומי של גבול ישראל-מצרים, כשהוא מחוזק בכוחות שריון ותותחנים. מטרת הכוח הייתה להתקדם מערבה על ציר אילת–סואץ ולחבור אל הכוח שהוצנח בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה. תחילה כבש הטור את כונתילה, אחרי כן את א-תמד ובצהרי ה-30 באוקטובר 1956 כבש גדוד 88 בפיקוד מרדכי גור את נח'ל. בעת שהטור הישראלי המשיך בדרכו מערבה, הושאר במקום גדוד 771 בפיקוד ישראל כהן (שרולנה) שתפקידו היה לחסום את הציר צפונה לכיוון ביר חסנה. מאוחר יותר הוחלף גדוד הצנחנים 771 בגדוד מחטיבת החי"ר 4 (מילואים) שנשאר לאבטח את המקום .
היסטוריה > מלחמת ששת הימים

לפני פרוץ מלחמת ששת הימים הייתה נח'ל בלב האזור שבו שהה כוח מצרי אוגדתי מיוחד שנקרא "מגמועת שאזלי" בפיקודו של סעד א-שאזלי.
ב-8 ביוני 1967 כבש את המקום כוח שריון של חטיבה 14 (בפיקוד מרדכי ציפורי) מאוגדה 38 (אוגדת אריאל שרון) שחלקו הגיע מצפון, מכיוון ביר חסנה, וחלקו מצפון מזרח מכיוון קוסיימה וג'בל חרים (רכס מצפון מזרח לנח'ל (הקישור אינו פעיל)). התפתח באזור קרב בין כוח השריון הישראלי ובין כוחות שריון מצריים שהשתייכו לחטיבה 2 של דיוויזיית החי"ר ה-6 בצבא המצרי ונסוגו מערבה מאזור ואדי קורייה. לאחר שכוח השריון הישראלי השמיד את הטנקים הנסוגים הוא המשיך מנח'ל לכיוון מעבר המיתלה וחבר שם עם כוחות מאוגדת אברהם יפה.
היסטוריה > אחרי פינוי סיני

המקום היה ריק מתושבים בעת השלטון הישראלי (1967-1980). לאחר הפינוי הישראלי אוכלס המקום מחדש ומשמש כמרכז אזורי לבדווים החיים באזור. השבטים הנמצאים באזור המרכזי של סיני הם: טאיהה, תראבין, לחיאוואת וחויטאת .
באפריל 2007 נחנכה במקום תחנת כוח בעלות של 26 מיליון לירות מצריות שמספקת חשמל לכל האזור. .
ב-6 במאי 2007 התרסק באזור נח'ל מטוס של כוח המשקיפים הרב-לאומי האחראי על גבול ישראל-מצרים וכל האנשים שהיו עליו, שמונה חיילים צרפתים ואחד קנדי, נספו.
מצודת נח'ל

המצודה עומדת סמוך לצומת ומוגבהת ממנו ב-5–7 מטרים. היא מרובעת ואורך כל צלע 28 מטר. במרכזה חצר גדולה המוקפת בחדרי משמר המבצר, מחסנים וחדרי לינה לעולי הרגל. במרכז הקיר הצפוני יש מגדל גבוה ובפינות המצודה מגדלים מעוגלים נמוכים יותר. מתחת לקיר המזרחי עוברת תעלת מים באורך 22 מטר המחברת את המצודה לבורות מים גדולים שסיפקו מים למצודה ולעולי הרגל. ב-2003 הוסיפו מועצת העתיקות ומשרד התרבות של מצרים את מצודת נח'ל לרשימת האתרים המצריים המועמדים להתקבל כאתרי מורשת עולמיים .
הערות שוליים

↑  מנשה הראל, מסעי סיני, עמ' 33, הוצאת עם עובד, 1968
↑  SĪNĀ' ASH-SHAMĀLIYAH The population of the governorate and the districts, באתר Citypopulation.de
↑
↑  זאב וילנאי, סיני עבר והווה, הוצאת אחיעבר, 1969
↑  מנשה הראל, מסעי סיני, עמ' 76, הוצאת עם עובד, 1968
נאמני הר הבית

נאמני הר הבית וארץ ישראל היא תנועה שהוקמה בשנת 1967, בעקבות איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים. מטרותיה העיקריות הן הקמתו של בית המקדש השלישי על הר הבית וחידוש ריבונותו של עם ישראל על כל שטחי ארץ ישראל ההיסטורית. באופן מעשי מתרכזת עיקר פעילותה של התנועה בדרישה לאפשר ליהודים כניסה להר הבית ולהביא לפתיחתו המלאה לתפילת רבים יהודית.
פעילות התנועה

בשנת 1968 עתרה לבג"ץ נגד האיסור להתפלל בהר הבית.
מנהיג התנועה מאז הקמתה היה גרשון סלומון. בין מייסדיה נמנית אסתר אבוטבול. התנועה מורכבת מגרעין קטן של פעילים, ויש לה תומכים בקרב יהדות העולם כמו גם נוצרים אוונגליסטים, בעיקר בארצות הברית.
התנועה נוהגת לקיים הפגנות בימי מועד שונים, בהם פסח, סוכות, חנוכה , יום העצמאות, יום ירושלים ותשעה באב.
ב-1990 עמדה התנועה בלב ההתרחשויות שהובילו למהומות הר הבית, לאחר שהודיעה על כוונתה להניח אבן פינה לבית המקדש השלישי בירושלים העתיקה. מאז במשך שנים רבות אסרה משטרת ישראל על סלומון להיכנס לשטח הר הבית. עתירות של התנועה לבג"ץ בבקשה שיורה למשטרה לאפשר את כניסתו להר נדחו. בשנת 2019 התירה המשטרה לסלומון לעלות להר.
התנגדות חרדית

כל הפוסקים החרדים החשובים, מתנגדים לעליית יהודים להר הבית. בהתאם להשקפה זו, בעיתונות החרדית התפרסמו גינויים רבים לפעילותם של "נאמני הר הבית". לדוגמה, במאמר המערכת של העיתון "יתד נאמן" מ-7 באוגוסט 1995 נכתב: "הקבוצה המתקראת 'נאמני הר-הבית' אינה שואפת לעלות למקום מטעמים של אהבת הקודש כי אם מנימוקים 'לאומיים' נעדרי אמונה יהודית. את כל פורקנם היהודי כביכול הם מוציאים בניסיונות נפל לעלות למקום הקדוש, כאשר 'הקפדתם' על שאר המצוות מפוקפקת למדי." גם הרב שמואל רבינוביץ, רב הכותל, הביע ביקורת חריפה על פעילות התנועה. הוא אמר: "זו תנועה הפועלת בניגוד להלכה. רוב מנין ובניין של רבני ישראל מכל החוגים והעדות הזהירו מפני עליה להר הבית ותנועה זו פועלת נגד פסק הלכה זו. פעילותה אינה תורמת במאומה לקודשי ישראל ולביאת משיח צדקינו. אדרבה, היא יוצרת מתחים מיותרים שהשפעתן הרסנית ופוגעת בקדושת הר הבית ובכותל המערבי."
בשנת 2015, לאחר רצח ישעיהו קרישבסקי בירושלים, פיזרו קבוצות חרדיות מנשרים המטילים על "נאמני הר הבית" את האחריות לגל הפיגועים, מכיוון שלטענתם הם "מתגרים בערבים". גם נשיא ישיבת הר המור, הרב צבי ישראל טאו, אמר דברים דומים.
הערות שוליים

↑  נדב שרגאי, הר המריבה: המאבק על הר-הבית - יהודים ומוסלמים, דת ופוליטיקה מאז 1967 (ירושלים: הוצאת כתר, 1995), פרק 2: "הנביא גרשון"
↑  בוטל צו־על־תנאי בענין תפילת יהודים על הר הבית, דבר, 16 בספטמבר 1970
↑  הר המריבה, נדב שרגאי עמ' 186-188.
↑  טובה צימוקי, מתכוננים לערוך הבוקר תפילה על הר־הבית, דבר, 3 באפריל 1983
↑  נמנעה תפילה על הר הבית, דבר, 8 במאי 1981
↑  נאמני הר הבית יוכלו להתפלל ליד שער המוגרבים תוך הגבלות, מעריב, 11 במאי 1983
↑  נאמני הר הבית התפללו אתמול (תמונה), מעריב, 3 באוגוסט 1979
↑  גרשון סלומון: המשטרה עשתה תרגיל מכוער כדי למנוע את הנחת אבן הפינה היום, ערוץ שבע
↑  בג"ץ 1663/94, גרשון סלומון ותנועת נאמני הר הבית נגד נצ"מ דוד גבעתי ותנ"צ יהודה וילק. 
מבזק, בג"ץ דחה עתירתו של גרשון סלומון לעלות להר הבית לפני חג הפסח או במהלכו, באתר ynet, 1 באפריל 2004
 בג"ץ 7128/96, תנועת נאמני הר הבית נגד ממשלת ישראל
↑    ארנון סגל, ‏אחרי 28 שנות הרחקה: גרשון סלומון שוב בהר הבית, בעיתון מקור ראשון, 13 בפברואר 2019
↑  אמנון רמון, יחסם של מדינת ישראל והציבור היהודי לגווניו להר-הבית (1996-1967), עמ' 24, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות, ‏1997.
↑  ירעם נתניהו, שליפות עם הרב שמואל רבינוביץ, באתר nrg‏, 28 ביולי 2009.
↑  טלי פרקש וקובי נחשוני, הקרב החרדי על הר הבית: "העלייה מסכנת את כולנו", באתר ynet, 14 באוקטובר 2015.
↑  גיל קלנר, ‏הרב טאו: פיגועי הדקירה בגלל העלייה להר הבית, באתר "סרוגים", 8 בנובמבר 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 140086929   WorldCat (עם VIAF): 140086929
נחל קורן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 אורך:  3.5 קילומטרים
 מוצא:  נחל דן, הגושרים 
 שפך:  נחל חרמון 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) נחל קורן(למפת אצבע הגליל רגילה) נחל קורן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל קורן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל קורן
 
נחל קורן הוא נחל איתן הזורם בעמק החולה ומהווה את הפלג המערבי ביותר של נחל דן.
הנחל

הנחל מתחיל כחצי קילומטר צפונית לקיבוץ הגושרים כפלג שמתפצל מנחל דן וזורם דרומה לאורך כ-3.5 ק"מ. הוא נשפך לנחל חרמון סמוך לקיבוץ שדה נחמיה, בקטע שבין שפך נחל דן והמפגש עם נחל שניר שיוצרים את נהר הירדן. לנחל אין אגן ניקוז נרחב של מי גשמים ואת מימיו הוא מקבל כמעט רק מנחל דן וממספר מעיינות קטנים. על כן, הזרימה בנחל היא כמעט קבועה במהלך כל עונות השנה. לאורך כקילומטר, בחלקו הצפוני, עובר נחל קורן בתוך ערוץ צר הנמצא בתוך ערוץ רחב יותר שרוחבו כ-30 מטר וקירותיו תלולים הנחזים כנהר בתוך תחום הצפתו. בנוסף, בערוץ הרחב שכבות סחף של עד 5 מטר.
מחקר

בגלל חוסר ההתאמה בין כמות המים הזורמים בנחל קורן ונחל דן עם סימני הסחף בערוצו, מניחים שנחל קורן זורם בערוץ קדום של נחל שניר, שנפרץ עוד בתקופה שבין הפליסטוקן התיכון והעליון כאשר פני אגם החולה היו כ-110 מטר מעל גובה פני הים. כאשר פני אגם החולה ירדו ל-90 מטר מעל גובה פני הים, הוסת נחל שניר מערבה ובנחל קורן נשאר יובל קטן של נחל שניר. יובל זה חתר לו ערוץ נמוך יותר בתוך הערוץ הקדום, הרחב יותר.
סביב הנחל

סביב ערוצו של נחל קורן נמצא פארק הנהר הנעלם, בו סבכי עצים, הליכה בין פלגי מים וגם טחנת קמח עתיקה מהתקופה הנאוליתית.