stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנרייטה סאלד
ראשית פעילותה הציונית > ביקור בארץ ישראל

אמה שכנעה אותה לצאת לחופשה באירופה לביקור קרוביה על מנת להקל על כאבה ובטרם נסעו, בשנת 1909, קיבלה פרס כספי גדול מהאגודה היהודית להוצאה לאור, על עבודתה המסורה. סאלד החליטה לנצל את הכסף הנוסף לביקור בארץ ישראל.
לאחר טיול ארוך באירופה, הגיעה עם אמה לארץ ישראל. אלה היו ימי העלייה השנייה. הן התרשמו רבות מהמושבות החדשות, מהחלוצים ומנופי התנ"ך והיישוב הישן. הן גם נחשפו לעוני, לדלות ולחולי הרב ששרר באותה התקופה בארץ ישראל ובעיקר למחלת הגרענת אשר הייתה נפוצה בשל תנאי ההיגיינה הירודים.
בבית הספר לבנות של "חובבי ציון" ביפו, פגשו להפתעתן הנרייטה ואמה תלמידות בריאות לחלוטין. מנהל בית הספר תיאר ופירט בפניהן את חשיבות נושא הבריאות בבית הספר ואת הפעולות שהוא נוקט כגון חינוך להיגיינה והעסקת אחות ורופא אשר מקפידים על ביקור שבועי בבית הספר ועל שמירה קפדנית של כללי ההיגיינה במוסד. ביציאתן משם רמזה סופיה לבתה שזהו התחום החשוב שעליה להתמקד בו כעת במפגשיה עם חברותיה ל"בנות ציון", כלומר - בציונות מעשית בארץ ישראל.
אולי דבריה אלה הם שהובילו לאחר מכן להקמת ארגון "הדסה". בחזרתן קיבלו את פניהן משפחתן, נשים מבית המדרש וידידי המשפחה. בנאומה אליהם קראה:
היו שהזהירו אותי שלא לקיים את המסע לארץ ישראל. היו שאמרו: 'את תתאכזבי,' היו שאמרו: 'כשתגיעי לציון, תחדלי להיות ציונית.' ובאמת הרבה ראיתי שם, בעיקר ביפו ובירושלים, שעשוי לעורר תגובה של דחייה, אפילו בכי. אבל זכיתי לראות גם את מפעלם של המתיישבים החדשים, החלוצים במושבות, בגליל ובשרון. נסענו בעגלה בדרכי הארץ. ראינו את הנופים מקרוב והתחככנו באנשים. ואני אומרת לכם, שהאנשים האלה מילאו אותי אנרגיה. לא, לא חזרתי פחות ציונית ממה שיצאתי, להפך. נכון, היום אני יודעת שהציונות היא מטרה הרבה יותר קשה להגשמה ממה ששיערתי לפני המסע הזה. אבל היום אני משוכנעת יותר מתמיד: או ציונות או לא כלום; או ציונות או כליה על העם היהודי.
בשנת 1910, לאחר שארגון ציוני אמריקה סבל ממשבר בשל חובות כספיים שנוצרו בגלל ליקויים ארגוניים פנימיים, מונתה למזכירה הראשית של הארגון.
מצוקה נפשית ופיזית

הדיכאון שנגרם לה בעקבות אכזבתה האישית מחיי זוגיות ומשפחה, לא עבר ללא עקבות. לאחר שחשה במועקה, מיחושים ולאות בכל אבריה, אושפזה סאלד בשנת 1911 בבית החולים משום שהחלה לאבד את ראייתה. גם ניתוח באחת מעיניה לא הביא לשיפור במצבה. במשך חודשים הייתה מאושפזת בבית חולים ללא אפשרות לקרוא ולכתוב, מה שהעצים את דיכאונה. אזור הקיט והאגמים, בו הייתה מאושפזת במדינת מיין, היה מרוחק מניו יורק, ועל כן לא הרבו לבקר אותה, ואילו את המכתבים הרבים שקיבלה לא הייתה מסוגלת לקרוא.
הזמן הרב בו שרתה באפילה, כנראה איפשר לה לעבד את הטראומה שחוותה עם לוי גינצבורג, גורסת דבורה הכהן. היא הבינה שהאיש, איתו קיוותה להינשא ולהקים משפחה, לא היה מיועד לה מלכתחילה, ועדיף לה להישאר בבדידותה. מיד לאחר מכן החלה ראייתה להשתפר בהדרגה, והיא חזרה לכתוב.
אני במצב רוח טוב ואף אופטימית. הנסיעה שלי לאירופה ולארץ ישראל שהייתה אמורה להרגיע אותי, הייתה אילוזיה. ניסיתי במשך כל שלוש השנים האחרונות לרמות את עצמי. הייתי זקוקה להחלמה שלמה כדי לחזור לשפיות והעבדתי את עצמי קשה, אבל הגוף שלי התמרד. אני נחושה כעת לסלק כמה פרקים מן העבר שלי ולקפוץ לפרק חדש בחיי ברגע שהגוף שלי יחזור לקדמותו.
סאלד חזרה במרץ מחודש לפעילותה ומאותו היום לא חזרה להזכיר את הטראומה האישית והפיזית שחוותה, אך הנחילה לעולם את אמרתה: "כל סיום הוא גם התחלה חדשה", החרותה עד היום באותיות גדולות על הקיר בכניסה לבית החולים הדסה הר הצופים.
הקמת "ארגון הדסה"

בשנת 1912 בתקופת פורים, יזמה כנס, אליו הגיעו 38 נשים ציוניות, בבית הכנסת הרפורמי "טמפל עמנואל". סאלד קראה לנשים לפעול למען הבריאות של הציבור היהודי בארץ ישראל, דבר שיתרום לטענתה, מלבד הסיוע לתושבי ארץ ישראל, גם להזדהות הציונית של יהודי ארצות הברית. בעקבות הכנס קמה ההסתדרות הציונית הדסה.
בסיועם הכלכלי של הנדבנים לינה ונתן שטראוס, נשלחו לארץ ישראל בשנת 1913 שתי אחיות רחמניות, רחל לנדי ורוז קפלן, אשר הקימו את תחנת הבריאות הראשונה הציבורית בירושלים מול בתי אונגרין בירושלים. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה נקטעה הפעילות הרפואית של הדסה בארץ ישראל. סאלד לא הפסיקה מפעילותה ולא ויתרה על עבודתה כמזכירת הוצאת הספרים היהודית. ארגון "הדסה" בראשותה, ארגן את  קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית שהגיעה לארץ ישראל עם ציוד בשווי 250,000$, שכלל שני אמבולנסים, ציוד רפואי ומכשור מתקדם, תרופות ושתי משאיות. המשלחת נתקלה בקשיים רבים בהתנהלות בארץ ישראל בעיקר בשל המנטליות השונה וקשיי השפה ולכן נתבקשה סאלד להגיע ולנהל את העניינים מקרוב בארץ ישראל.
השופט ג'וליאן מאק קבע לה קצבה שנתית לכל ימי חייה כדי שתוכל להקדיש את כל זמנה לעבודה הציונית. סאלד כתבה על כך לידידה סיירוס אדלר:
עלייה לארץ ישראל

בשנת 1920, והיא בת 60, החליט הקונגרס הציוני, בעקבות הצלחת המשלחת בהובלתה בארץ, להפוך את היחידה הרפואית לגוף עצמאי הכפוף ישירות ל"הדסה" ומעתה היא נקראה "ההסתדרות המדיצינית הדסה". "ועד הצירים הציוני" (ההנהלה הציונית באותה התקופה) שלח אותה כנציגת הציונים האמריקאים והיא הגיעה לארץ ישראל לתקופה המשמעותית ביותר שלה בפעילותה הציונית בארץ.
היא רתמה את השכלתה, ניסיונה ויכולותיה והביאה את פעילות הארגון, מארגון חירום אל ארגון אשר פועל לבסס מערכת בריאות קבועה ומסודרת בארץ. הארגון בראשותה הקים בתי חולים, ייסד תוכניות לחלוקת מזון, הקים את המכון לפיסטור חלב ואת תחנות הטיפול באם ובילד - טיפת חלב בהנהגתה של ברטה לנדסמן. הוקם גם בית ספר לאחיות אשר לימד את מקצועות הסיעוד כמקצוע בפני עצמו על פי הגישה האמריקאית ולא רק בעזרה לרופא כפי שנהוג בתפקיד זה בגישה האירופאית.
בשונה מקופות החולים אשר החלו לפעול בארץ ישראל, שהיו בעלות זיקה פוליטית גלויה לתנועה או מפלגה, נשארה "הדסה" לגוף שאינו שייך לשום מגזר או מפלגה והיא מקפידה לתת שירות רפואי ליהודים ולערבים כאחד.
היא יצרה קשרים טובים עם שכניה הערבים ומאוחר יותר הצטרפה לקבוצת "ברית שלום", שחיפשה דרכים חדשות ושונות לפתרון הבעיה היהודית-ערבית תוך הדברות. גם אחרי מאורעות הדמים בין היהודים לערבים שהיו בשנת 1921 נשארה עם חברתה סופי ברגר בביתן בלב שכונה ערבית בירושלים.
בשנת 1923 חזרה לארצות הברית על מנת לטפל באחותה שחלתה. בשנת 1926 התפטרה מתפקידה כנשיאת "הדסה" ומונתה לנשיאת כבוד של הארגון. בשנת 1927 חזרה לארץ ישראל ומונתה לראש מחלקת הבריאות והחינוך של ההנהלה הציונית, שפעלה כמו "ממשלה" של היהודים הציונים בכל העולם.
בעקבות מאורעות 1929 כאשר שהתה בציריך, כנציגת היישוב בהנהלה הציונית בקונגרס הציוני ה-16, ביקשה לחזור ארצה, אך חיים ויצמן (שלימים יכהן כנשיא המדינה הראשון) חשב שתועיל יותר לעניין הציוני, אם תמלא תפקידי הסברה באמריקה. כשחזרה לאחר שהות של חודשיים בניו יורק, ביתה כבר לא עמד לרשותה והיא עברה להתגורר במלון עדן, אשר צופה על העיר העתיקה, בדירת חדר.
בשנת 1930 חגגה את יום הולדתה ה-70 עם חברותיה ומכריה משכבר הימים בארצות הברית. ביוזמתו של ד"ר סטיבן שמואל וייז העניק לה המוסד בראשו עמד תואר דוקטור לשם כבוד ובכך הייתה האישה הראשונה לקבל תואר זה מהמוסד. בדברי ברכתו אמר וייז:
בשנת 1931 נקראה לשוב לארץ ישראל ונבחרה לאספת הנבחרים השלישית מטעם רשימת "התאחדות נשים לשווי זכויות והסתדרות נשים עבריות", וכן שימשה כראש השירות לעבודה סוציאלית בהנהלת הוועד הלאומי ויו"ר ועד הבריאות. "בארץ ישראל הם חושבים כנראה שביכולתי לעשות עבודת ארגון מסוימת. אם כך אחזור", אמרה לידידיה בארצות הברית.
בין החלטותיה הארגוניות הייתה ההחלטה על הקמת "לשכת סעד" סוציאלית-חברתית (נקראת בימינו: המחלקה לשירותים חברתיים) בכל רשות מקומית, כשהרשות תהיה אחראית להפעלתה, ואילו הוועד הלאומי יספק סיוע כספי, וכן פיקוח מקצועי והכשרה מקצועית על העובדים הסוציאליים בתחומה. לצורך כך הסתייעה סאלד בעובדות סוציאליות מקצועיות, כאשר רבות מהן למדו בגרמניה ובראשן סידי ורונסקי. עד לפטירתה הוקמו 50 לשכות סעד סוציאליות שונות ברחבי היישוב. בפעולתה והחלטותיה אלה התוותה סאלד את עקרון מדינת הרווחה במדינת ישראל בהמשך.
הנצחה

על שם הנרייטה סאלד קרויים קיבוץ כפר סאלד ו"גבעת האם" שמצפון לו.
בית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית
בית הספר הממלכתי סאלד בירושלים.
מכון הנרייטה סאלד למחקר במדעי ההתנהגות.
כפר הנוער רמת הדסה סאלד.
רחובות בכמה ערים בישראל (תל אביב-יפו, ירושלים, חיפה, בת-ים, לוד, רמת השרון וערים רבות נוספות ברחבי ישראל)
מספר בתי ספר בארץ, בהם בית הספר התיכון ויצו לאמנויות בחיפה נקרא על שמה, עד שנסגר.
בית הספר שנקרא על שמה בתל אביב עד שאוחד עם בית הספר גורדון ושינה את שמו (בית הספר סאלד שילב במשך עשרות שנים ילדים עיוורים במסגרתו).
ספינת המעפילים הנרייטה סאלד, שהפליגה ב-30 ביולי 1946 מיוון ועל סיפונה מעל 500 עולים, בהם כ-180 תינוקות, ילדים ובני נוער פליטי שואה.
"ספסל סאלד", בצל עץ שקמה בצד שדרות ירושלים בלוד, שעליו נהגה לנוח בנסיעותיה בין תל אביב וירושלים
השירות הבולאי הישראלי הנציח אותה על גבי בול שיצא ב-14 בדצמבר 1960, במלאת 100 שנים להולדתה; סאלד נראית בבול על רקע ילדים ובית החולים האוניברסיטאי "הדסה" בירושלים.
ב-1973 הונפק שטר של חמש לירות ישראליות שנשא את דיוקנה.
בישראל מצוין "יום האם" ביום ל' בשבט; תאריך פטירתה של הנרייטה סאלד (אם כי למעשה, היא נפטרה לאחר השקיעה, ולכן בא' באדר), כאות הוקרה על היותה "אם" לבני הנוער היהודיים שבהם טיפלה למרות שהיא עצמה לא הייתה אם.
לקריאה נוספת

משה סמילנסקי, הנרייטה סאלד: תשורה למורים ומחנכים, מוסד סאלד למען הילד ונוער, 1950
אריה ליפשיץ, הנריטה סאלד: המחנכת בעליית הנוער, ירושלים: המחלקה לעליית ילדים ונוער - הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תשי"א, תשט"ו. (הספר בקטלוג ULI)
ברכה חבס, הנריטה סאלד: חייה ואישיותה, תל אביב, מסדה 1960. (הספר בקטלוג ULI)
אלכס זהבי (עורך), מורשתה החינוכית של הנרייטה סאלד: זכרונות, דברי הגות וסקירה שנשמעו בכנס לציון יום הולדתה ה-120 של הנרייטה סאלד ז"ל, אדר ב' תשמ"א-אפריל 1981, עליית הנוער, תשמ"ב
אלכסנדרה לי לוין, הנרייטה סולד ועליית הנוער: על-פי מכתבי משפחה, תרצ"ד-תש"ד, ראובן מס, 1987. (הספר בקטלוג ULI)
מיכאל בראון, "הנרייטה סולד: החזון האמריקני הפרוגרסיבי של היישוב", בתוך: אלון גל (עורך), ישראל הנכספת - האידיאלים והדימויים של יהודי צפון-אמריקה, אוניברסיטת בן-גוריון (תשנ"ט), עמ' 48–66
דבורה הכהן, מנהיגה ללא גבולות - הנרייטה סאלד - ביוגרפיה, עם עובד/ספריית אופקים, תל אביב, 2019
מרגלית שילה, נשים בונות אומה : הפרופסיונליות העבריות, 1918-1948. ירושלים, הוצאת כרמל, תשפ"א 2020 (הספר בקטלוג ULI)
לילדים ונוער
אסתר זיו ענבר, לעולם תהיה עצמך: סיפורה של הנרייטה סאלד. ירושלים ,יד יצחק בן-צבי, 1996
דורית גני, הנרייטה סאלד (הישראליות), יפו: צלטנר, 2019
‘Labors of Love: The Life and Legacy of Henrietta Szold, documentary film by Abby Ginzberg, 1998
איזבל סנפורד

| --- | --- |

איזבל סטנפורד לצידם של השחקנים שרמן המסלי ומייק אוונס חבריה לסדרה "משפחת ג'פרסון", 1974
 לידה:  29 באוגוסט 1917 ניו יורק סיטי, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  9 ביולי 2004 (בגיל 86) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  פארק הזכרון פורסט לוון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1931–2002 (כ־71 שנים)
 מקום לימודים:  Bayard Rustin Educational Complex  Evander Childs High School 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי
 www.isabelsanford.tv
 פרופיל ב-IMDb
 
איזבל סנפורד (באנגלית: Isabel Sanford;‏ 29 באוגוסט 1917 – 9 ביולי 2004) הייתה שחקנית אמריקאית זוכת פרס אמי ומועמדת לחמשה פרסי גלובוס הזהב על תפקידה בקומדיית המצבים "משפחת ג'פרסון" (אנ').
ביוגרפיה

נולדה בשם אלואיס גוונדולין סטנפורד בשכונת הארלם, ניו יורק לג'וזפין ולג'יימס אדוארד סטנפורד.
את צעדיה הראשונים כשחקנית מתחילה עשתה ב"תיאטרון אפולו" המקומי.
סנפורד החלה את דרכה בתפקידי אורח בטלוויזיה וכשחקנית תיאטרון במחזה "The Amen Corner i", תפקיד אשר הקנה לה הופעה הוליוודית בדרמה הקומית של סטנלי קריימר "נחש מי בא לסעוד" בתור טילי בינקס עוזרת הבית בבית משפחת דרייטון.
סנפורד זכתה להערכה רבה בתעשייה ובפרט מצידו של מפיק העל נורמן ליר שליהק אותה לתפקיד לואיס ג'פרסון בסיטקום "הכל נשאר במשפחה". ליר שאהב את הדמות החליט ללהק את סטנפורד בדמותה של ג'פרסון לתפקיד ראשי בקומדיית המצבים "משפחת ג'פרסון". סנפורד הופיעה בתפקיד ג'פרסון במשך כעשור כאשר במהלך השנים היא זכתה בפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד קומי והייתה מועמדת 5 פעמים לפרס גלובוס הזהב.
בהוליווד השתתפה סטנפורד בדרמה המוזיקלית "Lady Sings the Blues" ובקומדיית האימה "אהבה בנשיכה ראשונה"
ביוגרפיה > חיים אישיים

סנפורד הייתה אם לשלושה מנישואיה לוויליאם ריצ'מונד.
היא נפטרה ב-9 ביולי 2004 בנסיבות טבעיות בגיל 86, נקברה ב"פארק הזיכרון פורסט לאן" שבלוס אנג'לס.
על פועלה כשחקנית זכתה סנפורד לכוכב טלוויזיה על שמה ב"שדרת הכוכבים של הוליווד".
פילמוגרפיה

נחש מי בא לסעוד (1967)
אהבה בנשיכה ראשונה (1979)
סדרות טלוויזיה

הכל נשאר במשפחה (1971–1979)
משפחת ג'פרסון (1975–1985)
משפחת פרקר (2001)
עמית ויינר

| --- | --- |
עמית ויינר
עמית ויינר
 לידה:  19 באפריל 1981 (בן 43) ירושלים, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
 עיסוק:  מלחין, פסנתרן
 סוגה:  מוזיקה לסרטים, מוזיקה קונצרטנטית
 כלי נגינה:  פסנתר
 חברת תקליטים:  יוניברסל מיוזיק גרופ, וורנר מיוזיק גרופ
 https://www.aweinermusic.com
 
עמית ויינר (נולד ב-19 באפריל 1981) הוא מלחין, פסנתרן ומרצה ישראלי. משמש כמרצה בכיר וראש המחלקה ליצירה רב תחומית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, זוכה פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2022.
ביוגרפיה

עמית ויינר נולד בירושלים. למד בבית הספר היסודי יגאל אלון בשכונת רמות אלון, ולאחר מכן בתיכון שליד האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים. ניגן בפסנתר מגיל שש, ולאחר מכן גיטרה חשמלית ובהמשך תופים. בתיכון למד פסנתר וקומפוזיציה עם אירנה סבטובה. לאחר שירותו הצבאי השלים בהצטיינות את התואר הראשון והשני שלו בקומפוזיציה באקדמיה למוסיקה ומחול ולמחול על שם רובין בירושלים, אצל המורים צבי אבני, חיים פרמונט, וארי בן שבתאי.
את לימודי הדוקטורט בקומפוזיציה סיים באוניברסיטת בר-אילן אצל המלחינים גדעון לבינסון ובטי אוליברו. הדיסרטציה שלו לדוקטורט נכתבה על המלחין ארוו פארט. אב לשני בנים מתגורר בנתניה.
ביוגרפיה > פעילותו המוזיקלית

ויינר פעיל כמלחין קונצרטנטי וגם כמלחין לסרטים, טלוויזיה ומוזיקה לטריילרים. השתתף כמלחין וכפסנתרן בביצוע יצירותיו בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה, ביניהם כנס SCI באוניברסיטת אריזונה, ארצות הברית באוקטובר 2017, פסטיבל "מוזיקה חדשה על הבאיו" בלואיזיאנה, ארצות הברית ב-2017, הפסטיבל הבינ"ל לפסנתרי צעצוע בפלורידה, ארצות הברית ב-2017, סימפוזיון ע"ש אלפרד שניטקה בלבוב, אוקראינה ב-2016, כנס תזמורות כלי נשיפה בינלאומי בווינה ב-2016, כנס אגודת נגני החצוצרה הבינלאומי בקליפורניה, ארצות הברית ב-2016, כנס תזמורות כלי נשיפה בינלאומי בניו יורק ב-2014, פסטיבל צלילים במדבר ב-2009, וב-2013 הוקדש קונצרט למוזיקה פרי עטו, פסטיבל הקולנוע בירושלים ב-2011 וב-2013, פסטיבל הקולנוע היהודי בהונג קונג ב-2012, פסטיבל ריקודי חדר ב-2008, חג המוזיקה הישראלית ב-2008 וב-2016, פסטיבל ימי המוזיקה היהודית בקריה האקדמית אונו ב-2016 ובפסטיבל קלאסיקס בעיר יאשי ברומניה ב-2020.
יצירותיו יוצאות לאור במסגרת המכון למוסיקה ישראלית (IMI) ובמסגרת הוצאת איגוד הקומפוזיטורים בישראל (מל"י). הן בוצעו בין השאר על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, הסינפונייטה של למברג באוקראינה, ואנסמבלים כגון אנסמבל מיתר, אנסמבל zeitfluss מאוסטריה אנסמבל קפריזמה, רביעיית אריאל, מקהלת אנקור, מקהלת ניצן, ועוד. מבין המנצחים אשר ניצחו על יצירותיו: דורון סלומון, עומר מאיר ולבר, יניב דינור, חן צימבליסטה.
ביוגרפיה > כמלחין לסרטים

2012 – Breaking Home Ties – צרה ושמחה – סרט אילם משנת 1922 ששוחזר והוקרן בליווי מוזיקה חיה בפסטיבל הקולנוע היהודי של הונג קונג ב-2012.
2014 – חיי היהודים בארץ ישראל – סרט אילם משנת 1913 שהוקרן בפסטיבל הקולנוע היהודי בסימנטק ירושלים ב-2014.
Alla ricerca delle radici del male – 2016 – סרט דוקומנטרי איטלקי "בחיפוש אחר שורשי הרשע".
2020 – Plan A – תפקיד: מתזמר ומעבד.
Not Worth Killing – 2020 – תפקיד: עריכת סאונד ומיקס.
Villa Dei Misteri – 2020 – וידאו דאנס של הרקדנית ג'יאורג'יה אוסבורן (ניו יורק).
A message from the Sea – 2020
2022 - "קוראים לי קלייר", סרט קצר עם צחי הלוי. מוזיקה מקורית: עמית ויינר
ביוגרפיה > פעילותו בתחום ההוראה

בשנת 2007 הצטרף ד"ר ויינר לסגל האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, שם הוא משמש כמרצה בסגל הבכיר לקומפוזיציה, תאוריה מוזיקלית, פיתוח שמיעה, והדרכת אנסמבלים. בשנת 2016 התמנה לראש המחלקה ליצירה רב תחומית. בשנים 14–2012 לימד כמרצה במכללת גבעת וושינגטון ובבית הספר למוזיקה "מזמור". בשנים 2016–2020 כיהן בחבר הנהלת איגוד הקומפוזיטורים בישראל.
העביר הרצאות אורח על מוזיקה ישראלית, על הלחנת מוזיקה לסרטים ועל יצירותיו באוניברסיטאות מחוץ לישראל ביניהן קונצרט מיוחד שהתקיים בשנת 2017 באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, ארצות הברית, בקולג' לאמנויות לאסאל בסינגפור בשנת 2019, באוניברסיטת מונטוואלו באלבמה, ארצות הברית ב-2018, באוניברסיטה של הפיליפינים ובאוניברסיטה על שם סנטו תומאס במנילה, הפיליפינים בשנת 2019, בקונסרבטוריון של סצ'ואן בצ'נגדו, סין ב-2019, ובבית הספר על שם בוכמן מהטה באוניברסיטת תל אביב. השתתף בכנס השנתי "מי אני שיר ישראלי" באוניברסיטת בר-אילן בשנים 2015 ו-2017.
פעיל בתחום של חקר המוזיקה של המלחינים שנספו בשואה ומשנת 2014 עובד בשיתוף עם יד ושם שגרירויות ישראל במזרח, ביניהן סינגפור, תאילנד, סין, מיאנמר, סינגפור, נפאל, בארגון קונצרטים של מלחינים יהודים אשר נספו בשואה, לציון יום הזיכרון הבינלאומי לשואה. במסגרת פעילות זו ניהל מוזיקלית את הקונצרט "תווים של תקווה" בשנת 2018, בהשתתפות שירי מימון, נתן דטנר, והתזמורת הסימפונית אשדוד.
יצירות

2003 – "הגשם" לזמרת אלט ופסנתר, על פי מילים של ישראל פנקס. 18 דקות. הזמנת אוניברסיטת חיפה.
2006 – "מה אכפת לַציפור מחנוך לוין" – לזמרת, פסנתר ושני נגני כלי הקשה בשלושה פרקים. איסוף המילים: עמית ויינר. 15 דקות.
2006 – "סיפורי עמים" – מאה שנים של בדידות לתזמורת סימפונית וקריין. 30 דקות.
2007 – "שלוש מיניאטורות לפסנתר ב-4 ידיים" (למורה ולתלמיד). 7 דקות.
2007 – "אורות ירושלים" – קונצ'רטו לפסנתר, קלרניט ותזמורת. 14 דקות. הזמנת חג המוזיקה הישראלית.
2007 – "בעקבות הים" – למקהלת בנות, פסנתר, וכלי הקשה. 13 דקות. הזמנת מקהלת ניצן, נתניה.
2009 – "חמישה קטעים בהשראת מסייאן" – לאנסמבל של כינור, ויולה, צ'לו, קלרינט ופסנתר. 7 דקות.
2010 – "ולאחר בבל" – לתזמורת קאמרית ואלקטרוניקה. 14 דקות. הזמנת תזמורת המהפכה.
2010 – "להיות צליל" – למקהלת בנות ואנסמבל של 9 נגנים. 8 דקות. הזמנת מקהלת אנקור.
2011 – "הזהו אדם?" מילים: פרימו לוי. לזמרת ורביעיית מיתרים (עריכה מחדש 2011) 12 דקות. הזמנת המרכז למוזיקה ירושלים.
2011 – "שלושה שירי עם" – לויולה ופסנתר. 16 דקות.
2011 – "סצנות מחייו של אנטי גיבור" – קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת סימפונית. 40 דקות.
2012-16 – "אנגרמות לפסנתר סולו" – מקבץ של שמונה קטעים לפסנתר. 25 דקות.
2014 – "בשערי ירושלים" – לאבוב ופסנתר. 10 דקות. נכתבה עבור קרן התרבות אמריקה ישראל.
2015 – "סיפורו של החלילן מהמלין" לחליל (מחליף לפיקולו) ופסנתר. 11 דקות. בהזמנת קרן רבינוביץ', במסגרת מלחינים כותבים לנגנים צעירים.
2015 – Suite No. 1 For Viola and Piano - Songs of Hope, Sorrow and Frenzy"". בהזמנת קרן רבינוביץ', במסגרת מלחינים כותבים לנגנים צעירים
2016 – "בארץ עוץ" יצירה לשתי תזמורות וקריין. נכתבה לתזמורת ילדים בליווי תזמורת סימפונית, על פי הדמויות בסיפור "הקוסם מארץ עוץ". 7 דקות. בהזמנת התזמורת הסימפונית ירושלים. היצירה בוצעה על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים ב-2016 ועל ידי תזמורת הסינפונייטה הישראלית באר שבע באותה שנה.
2016 – "המת החי" – מחזור של שלושה שירים לזמרת ולשלישיית פסנתר, על פי שירים של שארל בודלר מתוך הספר "פרחי הרע". בהזמנת שלישיית עתר.
2016 – "Rage Against the Piano" – קונצ'רטינו לפסנתר ואנסמבל קאמרי של 13 נגנים. היצירה זכתה בפרס השני בתחרות על שם אלפרד שניטקה בלבוב, אוקראינה, בדצמבר 2016.
2017 – "Alternating Echoes" – קונצ'רטו לכלי הקשה ותזמורת סימפונית, בהזמנת התזמורת הסימפונית ירושלים לציון 80 שנות פעילות של התזמורת, בוצעה ב-2018.
2019 – "Walk With Bach" – קונצ'רטינו למנדולינה ופסנתר, בהזמנת תזמורת הבארוק קונצ'רטו פוסקרי ובביצועם. מנצח וסולן: אלון שריאל.
2020 -"Bridging Gaps" – יצירת מחול עבור הרקדנית מרשה פייר, ארצות הברית. 7 דקות.
2020 – "The Gate of China" – לסקסופון ופסנתר. 11 דקות.
2020 – "Into The Light" - לקלרינט ופסנתר. 8 דקות.
2020 – "Ocaens at War" – יצירה עבור להקת הבלט פרידאנס, ניו יורק.
יצירות > אלבומי מוזיקה לספריות וטריילרים

Touching Harmonies (2017) Warner/Chappell Production Music GmbH, Edition Elbroar. Cinematic Piano Themes for Films and TV. 10 Tracks. By Amit Weiner & Or Chausha.
The Library of the Human Soul (Gothic Strom Music) UK (2017) Cinematic Piano Themes for Films and TV. 6 Tracks.
Contemplative (2018) Warner/Chappell Production Music | Non-Stop Music.Cinematic Piano Themes for Films and TV. 10 Tracks. By Amit Weiner, Or Chausha & Or Kribos.
Emotion Unbound (2018) Songs to your Eyes. Cinematic Piano Themes for Films and TV. 10 Tracks.
Once Upon A Fantasy (2018) Sonoton Production Music Library, Germany. Cinematic Fantasy Themes for Films and TV. 12 Tracks. Orchestration and arrangement by Amit Weiner.
Shadows (2019) Atomica Production Music, USA. Cinematic Themes and Underscore Music for Films and TV. 10 Tracks. Music by Amit Weiner, Or Chausha & Or Kribos.
Thoughtful Moods (2020) Atomica Production Music, USA. Underscore featured piano for films and TV. 12 Tracks. By Amit Weiner & Darren Jenkins.
Fantasy Mystery (2020) Universal Production Music, France. Trailer Fantasy Themes. 14 Tracks. By Amit Weiner & Amir Gurvitz.
Mideast Mediterranea 3 (2020) 10 miles / Universal Production Music. Trailer Fantasy Themes. 14 Tracks. By Amit Weiner & Amir Gurvitz.
Classical Trailerized (2020) SATV/Universal Production Music. Classical music in trailer versions. By Amit Weiner & Or Chausha.
פרסים ומענקים

2004 – פרס ראשון כפסנתרן בתחרות ביצוע יצירה ישראלית באקדמיה למוסיקה בירושלים, על נגינת יצירתו "הגשם" לפסנתר וזמרת.
2000–2006 – מלגות הצטיינות בקומפוזיציה מטעם קרן התרבות אמריקה ישראל.
2005 -מלגת הצטיינות בלימודי התואר השני באקדמיה למוסיקה בירושלים.
2013 – מענק אקו"ם – מלגת עידוד מקרן הטיפוח של אקו"ם לקידום, עידוד ותמיכה ביוצר הישראלי, עבור הקלטת אלבום של המוזיקה לסרט היהודי האילם "צרה ושמחה".
2014 – יצירתו "הזהו אדם" נבחרה ב-2014 לפרויקט הרדיו האירי/ישראלי מטעם הסקציה האירית של ISCM, תחרות שערך איגוד הקומפוזיטורים בישראל.
2015 – יצירתו Pulsating Waves לפסנתר נבחרה בתחרות Fifteen Minutes of Fame של ארגון הקומפוזיטורים האסייתי, ובוצעה בקיוטו.
2016 – יצירתו "בשערי ירושלים" לחצוצרה ופסנתר נבחרה בתחרות קומפוזיציה לביצוע בכנס ITG (International Trumpet Guild Conference) בלוס אנג'לס, ארצות הברית אשר התקיים ביוני 2016. היצירה בוצעה במסגרת הכנס עם המלחין בפסנתר, ונגן החצוצרה פרד סינקייביץ'.
2016 – יצירתו Passacaglia Funebre לויולה דה גמבה (באס ויול) ופסנתר, זכתה בתחרות קומפוזיציה מטעם VDG, בבוסטון, ארצות הברית.
2016 – יצירתו Rage Against the Piano לפסנתר ותזמורת קאמרית זכתה בפרס השני בתחרות הקומפוזיציה על שם אלפרד שניטקה, לבוב, אוקראינה. היצירה בוצעה על ידי תזמורת הסינפונייטה של לבוב, ויצאה לאור בהוצאת Aldebaran Editions
2017 – יצירתו סוויטה לקרן, טובה ופסנתר נבחרה לביצוע בכנס SCI באריזונה, ארצות הברית
2018 – יצירתו Suite No. 1 – For Viola and Piano – Songs of Hope, Sorrow and Frenzy. נבחרה לפרסום במגזין של האגודה האמריקאית למלחינים – SCI Journal of Music Scores
2019 – יצירתו Rage Against the Piano זכתה בקול קורא של האגודה האוסטרית לביצוע מוזיקה בת זמננו. היצירה בוצעה בקונצרט בווינה ב־2019 על ידי אנסמבל צייטפלוס.
2020 – עמית ויינר והכוריאוגרף יגאל פרי זכו במענק לכתיבת יצירה חדשה, Oceans at War מטעם ארגון New Music USA
2022 - פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2022
הערות שוליים

↑  סצינות מחייו של אנטי גיבור, באתר אוניברסיטת בר אילן, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  Meet 2017 Toy Piano Festival Participant –Amit Weiner, The New Music Conflagration, Inc, ‏6 באוקטובר 2016
↑  ITG Conference 2017 –  New Works Recital, ‏2 ביולי 2017
↑  פסטיבל ריקודי חדר חוגג 20, באתר הבמה, ‏5 בנובמבר 2008
↑  המוסיקה הישראלית – תמונת מצב אופטימית, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  Amit Weiner, איגוד הקומפוזיטורים בישראל, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  Don't miss open air Jewish movie, סייברלינק הונג קונג, ‏1 באוקטובר 2012
↑  Alla ricerca delle radici del male, קליפר מדיה, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  A message from the Sea, יוטיוב, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  עמית ויינר, באתר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
↑  דר' עמית ויינר, באתר מכללת גבעת וושינגטון, ‏1 בדצמבר 2020
↑  ISCM - ISRAELI SECTION, ISCM, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  Guest Composer/Artist: Amit Weiner, Washington State University, ‏נלקח ב-11 באוקטובר 2017
↑  Renowned Israeli composer Amit Weiner holds master class in Contemporary Composition at UST, University of Santo Tomas, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  כנס מס' 12 – מי אני שיר ישראלי, באתר אוניברסיטת בר אילן, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  כנס מס' 14- מי אני שיר ישראלי, באתר אוניברסיטת בר אילן, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  'Music in Times of Tragedy': How music raises awareness about the Holocaust, Deutsche Welle (DW), ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  Czech Republic: Embassies come together to remember the Holocaust, Global Times CN, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  Music in Times of Tragedy was held in memorial of the Holocaust, ichongqing, ‏21 בפברואר 2019
↑  קונצרט "תווים של תקווה", באתר קרן קיימת לישראל, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  ALFRED SCHNITTKE 2016, KLKNEWMUSIC Music in Our Time, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  Horst Hollmann, Eine SMS von Johann Sebastian an Amit, ביקורת על היצירה בעיתון NWZ Online, ‏9 במאי 2019
↑  OCEANS AT WAR, peridancecontemporary, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  Touching Harmonies, אפל מיוזיק, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  Emotion Unbound Vol.2 (Emotional Piano Themes), Songs to Your Eyes, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  Notice bibliographique
↑  Mideast Mediterranea 3, Universal Production Music, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
↑  Classical Evolution, SATV/Universal Production Music, ‏נלקח ב-1 בדצמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286024905171  ISNI: 0000 0003 7668 240X  VIAF: 253401417   WorldCat (עם VIAF): 253401417
דאצ'יה ספרותית

| --- | --- |

 מייסד:  וסילה אלכסנדרי, קוסטקה נגרוצי 
 תאריכי הופעה:  1840 – יוני 1840 
 שפה:  רומנית 
 מדינה:  נסיכות מולדובה 
 
דאצ'יה ספרותית (ברומנית: Dacia literară) הוא שמו של כתב עת ספרותי שהחל להופיע ביאשי, נסיכות מולדובה, ב-30 בינואר 1840, בעריכתו של מיכאיל קוגלניצ'אנו.