חיפוש שרידי תיבת נח
המאה ה-20 > חאג'י יאראם

הרולד וויליאמס, כומר אדוונטיסט של היום השביעי, סיפר את סיפורו של "חאג'י יאראם" במכתב משנת 1952 לחוקר "אריל קאמינגס" שחקר את סיפור תיבת נח. בשנים הבאות לאחר שליחת המכתב, קאמינגס ואשתו ויולט עבדו כדי לאשש את הסיפור, ואיתרו את תעודת הפטירה של יאראם בשנת 1956 והשיגו את רשותו של וויליאמס, ב-1958 בכדי לפרסם את מכתביו. לא ברור אם הסיפור זכה לתפוצה רחבה עד שנות ה-70, כי בשנה זו החלה ויולט קאמינגס אשתו של אריל, לכתוב ספרים על תיבת נח.
יאראם היה אדוונטיסט אדוק של היום השביעי שהיגר מארמניה לארצות הברית, ולבסוף התיישב באוקלנד, קליפורניה. בשנת 1915, הרולד וויליאמס והוריו החלו לטפל בקשישים וגם בקשיש החולה, יאראם. "חאג'י ביקש ממני [...] לרשום בקפידה סיפור שהוא היה להוט מאוד לספר", כתב וויליאמס, "כי הוא היה בטוח שזה יועיל יום אחד אחרי שהוא ימות ויעלם". לדברי וויליאמס, הצהרתו של יאראם כערש דווי חשפה כי כאשר יאראם היה ילד, הוא לקח חלק ממשלחת סודית שאיתרה את תיבת נח בהר אררט. מסגרת הזמן המדויקת של משלחת זו לכאורה אינה ברורה, אם כי ויולט קאמינגס הסיקה כי היא התרחשה בסביבות שנת 1856.
בסיפורו של יאראם, כפי שסיפר ויליאמס, כפר הולדתו היה למרגלות הר אררט, וקהילתו עלתה לשם באופן קבוע עד מיקומה של תיבת נח. יום אחד שכרו "שלושה אנשים שפלים שלא האמינו לתנ"ך" את יאראם ואביו כמדריכים, שכן הם התכוונו לחפש בהר כדי להפריך את סיפור תיבת נח. כשאביו של יאראם הוביל אותם לתיבת נח, שלושת האנשים "נכנסו לזעם שטני כשמצאו את מה שהם קיוו להוכיח שהוא לא קיים". לאחר שניסו ולא הצליחו להרוס את הכלי שנראה כתיבה, הסכימו השלושה לכסות את התגלית וגרמו ליאראם ואביו להישבע לשמור על הסוד תחת איומים של עינויים ורצח. מאוחר יותר הסביר וויליאמס כי יאראם "רצה שהסיפור שלו יישמר כדי שכשיגיע הזמן המתאים הוא יעודד אנשים אמיצים ללכת לאתר את תיבת נח ולתת לעולם הוכחה כזו שלא ניתן להכחיש".
חאג'י יאראם נפטר ב-3 במאי 1920. וויליאמס טען שבאותה תקופה הוא קרא כתבה בעיתון על מדען בלונדון שנתן וידוי שהיה בערש דווי, על הסתרת גילוי תיבת נח. הדיווח הזה היה אמור להיות מתואם באופן מופלא עם ההצהרה שנתן יאראם לוויליאמס. וויליאמס אמר שהוא שמר את העיתון בו פורסמה ההצהרה עם תמליל הסיפור של יאראם. עם זאת, העדויות נהרסו בשריפת בתים ב-1940. למרות חיפוש קפדני, מעולם לא אותר עותק של המאמר על יאראם המדען הגוסס.
הביקורת העיקרית על וויליאמס הייתה שזו עדות שהועברה מפה לאוזן בלבד. וויליאמס הוא המקור היחיד לסיפור שנראה לו חשוב מאוד ב-1920, אך הוא לא עשה כל מאמץ לחלוק אותו לפני השמדת העדויות שלו עשרים שנה מאוחר יותר, ולא התאמץ לפרסם אותו עד שנות ה-50. המניעים של 3 האנשים המוזכרים אינם הגיוניים מלבד להתאים את תפקידם לסיפור דרמטי סטדנרטי שמאופיין לפי לארי אסקרידג' כ"מלודרמה". בארכיון המכונה "דיבור על נקודות מבט (אנ')" ישנה הצעה שהסיפור על שלושת האנשים הוא כולו נוצר כתעמולה דתית.
התעשיין הצרפתי פרננד נווארה טען שאיתר את תיבת נח בספרו מ-1956 J'ai Trouvé l'Arche de Noé. לדבריו של נווארה, הוא קיבל השראה לחפש את התיבה ב-1937, לאחר שהאזין לחברו הארמני שתיאר את האגדות שסיפר לו סבו ב-1920. בשנת 1952, הוא הוזמן להצטרף למשלחת חיפוש בהרי אררט עם ז'אן דה ריקר וסיהאפ אטאלי, שלא דיווחו על שום סימן להימצאות התיבה. עם זאת, נווארה טען מאוחר יותר שבעודו לבדו, הוא ראה מסה גדולה וחשוכה שלדבריו יכולה להיות רק התיבה עצמה. מאחר שלא הצליח להגיע לחפץ זה או לספק הוכחה לקיומו, החליט שלא לחשוף את הגילוי שכן יוכל לחזור עם גילויו שוב בעתיד.
לאחר שלא הצליח לחזור לאתר את התיבה ב-1953, החליט נווארה לחזור ב-1955. בניסיון הבא שלו, הוא ביקש להימנע מעיכובים פוטנציאליים שנגרמו עקב קבלת אישור מהרשויות הטורקיות לטפס על אררט. לשם כך, הוא הסווה את המשימה בתור חופשה משפחתית, הביא את אשתו ושלושת בניו לטורקיה וטיפס על ההרים עם בנורפאל נווארה בן האחת-עשרה. האב ובנו צילמו שרידים של קורת עץ שנחצבה ביד באורך 5 רגל (1.5 מטרים) שלדברי נווארה נחתכה מהמבנה שהוא איתר ב-1952. כדי להקל על נשיאת שרידי העץ מבלי לעורר את חשדם של הטורקים, הם חתכו את הקורה לחתיכות קטנות יותר.
בשנת 1956 נווארה הביא את שרידי העץ שהביא עימו למספר מוסדות שינתחו את השרידים מדעית. העץ זוהה כאלון. לפי הדיווחים והניתוחים שנעשו והתבססו על צבע, צפיפות וגניטיזציה הצביעו על תיארוך גיל העץ כבן 5,000 שנה, בהתאם למסגרת הזמן של המבול. עם זאת, מתודולוגיות אלו לתיארוך עץ אינן אמינות, ונדחו על ידי רוב המדענים. התכתבות אישית משנת 1959 התייחסה לדיווח לא ידוע לפיו העץ שהביא נווארה היה בעצם מפחמן רדיואקטיבי שתוארך לגיל של 4,484 שנים בדיוק. נתון מדויק כזה לא ניתן לקבל מתארוך פחמן רדיואקטיבי, ואינו תואם לשום כרונולוגיה מקראית מלבד זו של נווארה, שכתב ב-1955 כי המבול התרחש "לפני 4,484 שנים".
הקרן למחקר ארכאולוגי ערכה מספר משלחות בשנות ה-60 לאיתור המקום שנווארה מצא לטענתו, אך לא הצליחה למצוא אותו. בתור יועץ, נווארה סיפקה מפות ש-ARF מצאה מעורפלות ולא עולות בקנה אחד עם ההרים. במשא ומתן על כך שנווארה יוביל אישית את ARF לאתר, דרש נווארה פיצוי כספי ניכר ותמלוגים מכל מה שהצוות עשוי למצוא. שני הצדדים הגיעו להסכמה על כך בשנת 1968, בה נווארה הגיע באיחור ונפצע בכף רגלו בעת שניסה להדביק את הקצב. עד 1969 השתלטו על מאמצי החיפוש של ARF ארגון חדש שהייתה קרן חיפוש בשם "SEARCH", בראשות ראלף קרופורד ועם כהונתו של נווארה בדירקטוריון קרן זה. במסע של קרן "SEARCH" בשנת 1969, נווארה נפרדה משאר חברי המפלגה וזמן קצר לאחר מכן, זיהה אתר בו הצוות מצא חתיכות עץ.
חבר מקרן "SEARCH", אלפרד לי, ארגן תיארוך פחמן רדיואקטיבי בשנת 1955 על דגימות של נווארה. הדגימות נותחו על ידי חמישה מוסדות, עם תוצאות המתארכות את העץ לפני כ-1,200-1,700 שנים. שני ניתוחים של דגימות משנת 1969 תארכו את העץ לפני כ-1,350 שנה. בשנת 1984, נווארה נתן חתיכת עץ נוספת לג'יימס ארווין, שהביא אותה לסבב נוסף של מבחנים מדעיים. הדגימה של ארווין נמצאה כבת 1500 שנים, עם עדויות לכך שציפויה היה ממקור חדש בהרבה, שיושם בטכנולוגיה מודרנית.
באותה תקופה החלו האשמות שהטילו ספק באמינותו של נווארה. למרות שנווארה אמר ב-1958 שסיהאפ אטאלי אסף חתיכת עץ מהאתר שהוא מצא לפני כן, אטאלי סתר את טענה זו. לדבריו, נווארה נתן לו את חתיכת העץ בדרכו חזרה מהמשלחת ב-1955. בשנת 1970 האשים ז'אן דה ריקר את נווארה בניסיון לקנות עצים עתיקים מכפריים למרגלות אררט במהלך המשלחת שלהם ב-1952. במהלך עליותיו באררט, גונאר סמארס פגש מדריכים כורדים שליוו את נווארה בטיפוס פרטי אחד או יותר בסביבות השנים 1968 או 1969, ללא ידיעת קרן "SEARCH" אף שנווארה היה חלק ממנה.