סינאן
סגנונו ועבודתו

את עבודתו של סינאן ניתן לחלק לשלוש תקופות: השנים הראשונות (עד שנת 1550); תקופת ההכשרה (עד שנת 1570); וימי הזוהר שלו (עד מותו בשנת 1588).
בשנים הראשונות תכנן סינאן מבנים שחיקו פחות או יותר את סגנון הבנייה העות'מאני הפשוט, אם כי כבר אז שילב ביצירותיו חומרים ורעיונות עיצוב ותמיכה, שראה במסעותיו בעולם. מבנה לדוגמה מהימים ההם הוא מסגד היסרב פאשה (ח'וסרובייה בהגייה הערבית, נהרס כמעט במלואו בשנת 2014, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה), שאותו בנה בחלב שסוריה בשנת 1537 עבור מפקדו, שהיה מושל העיר. המסגד ניכר בפשטותו, ואפילו מעט בגסותו, אפיון שהלך ונעלם מעבודתו של סינאן בחלוף השנים. הפרויקט הרשמי הראשון שביצע במסגרת תפקידו כאדריכל האימפריה, היה מתחם האסקי הורם ‏(Haseki Hürrem) באיסטנבול, שהקים עבור רוקסלנה (הורם סולטאן), אשתו של סולימאן המפואר (האסקי – אשת הסולטאן, שילדה לו בן; הורם – שמה המוסלמי של רוקסלנה, שפירושו "המאושרת"). גם כאן מדובר בתכנון פשוט למדי, אך המראה אלגנטי ו"זורם" יותר. אחד המבנים היותר "סינאניים" מתקופה זו, הוא המסגד והמדרסה שבנה ב-1548 בפקודת מיהרימה סולטאן, בתו היחידה של סולימאן המפואר, באיסטנבול. במבנים אלו ניכרים כבר המרתפים המרווחים והמקושתים; צריחי המסגד הדקיקים והעגולים; הכיפה העגולה הגדולה במרכז, שסביבה חצאי כיפות, ועוד. יצירת המופת של סינאן מתקופה זו היא מסגד שהזאדה מהמט (Ṣehzade Mehmet) באיסטנבול, שנבנה לזכר יורש העצר של סולימאן המפואר, שמת בדמי ימיו. מבנה המסגד מתנשא לגובה עצום, וכולל כיפה ענקית בראשו, המוקפת בשישה חצאי כיפות תומכים. כבר בתכנון מבנה זה התכתב סינאן עם מבנה איה סופיה, ועל מנת להאפיל עליו תכנן לשהזאדה 4 חצאי כיפות, לעומת שני חצאי הכיפות של איה סופיה.
התקופה השנייה ביצירתו של סינאן החלה בשנת 1550, עם בניית מתחם מסגד סולימאנייה באיסטנבול, לכבוד סולימאן המפואר. מדובר בקומפלקס ענק הכולל מסגד, ארבע מדרסות, מטבח ציבורי, בית חולים, בית מחסה, בית מרחץ (חמאם), בית הארחה ופונדק לעוברי אורח (חאן. סינאן נעזר במאות עוזרים ומתכננים, והצליח להשלים את הקמת המתחם בתוך שבע שנים. המסגד עצמו, אחד מהמפוארים בעולם, נבנה בהשראת כנסיית איה סופיה הביזנטית שבאיסטנבול. בהמשך בנה סינאן ברחבי האימפריה כמה מבנים עבור הווזיר הגדול רוסטם פאשה (Rüstem Pasha) (בעלה של מיהרימה סולטאן, בתו של סולימאן). עיקר פעילותו היה בבניית מסגדי פאר ענקיים, מרובי כיפות וצריחים, ובכולם פתרונות מאלפים לקשיי יציבות וחולשה מבנית. סינאן הצליח להטות את כובד משקל הכיפות והתקרות אל הקירות החיצוניים, ובכך לצמצם ככל שניתן את הצורך בעמודי תמך פנימיים. כך יצר חללים עצומים בתוך המבנים שלו, המעוררים השתאות עד ימינו.
ב-1561, לאחר מותו של רוסטם פאשה, בנה סינאן מסגד על שמו למרגלות הסולימאנייה. כן הקים לזכרו מצבת קבורה (תורבה), מעוטרת באריחי איזניק יפהפיים, בגינת מסגד שהזאדה מהמט. לאלמנתו של רוסטם פאשה, מיהרימה סולטאן, בנה סינאן את מסגד מיהרימה (Mihrimah Camii)‏ (אנ') בראש הגבעה הגבוהה ביותר באיסטנבול. מסגד זה ניצב על קשתות מוגבהות, והוא בולט למרחקים. בשנים שלאחר מכן הקים סינאן שורה של מסגדים נוספים ברחבי האימפריה, שרובם הגדול ניצבים עד היום.
בתקופה השלישית, הנחשבת לתקופת הזוהר של יצירתו, יצר סינאן מבנים אלגנטיים מאוד, בעלי גימור מושלם וסימטריה. הוא הקפיד מאוד על יצירת מבוא מסוגנן ורחב למסגדים שבנה אז, והצליח להיפטר מעמודי תמך באזורים אלה, מבלי לערער את יציבות המבנה. מאמץ זה ניכר, למשל, במסגד סוקולו מהמט פאשה (Sokollu Mehmet Paşa) באיסטנבול, שנבנה בשנת 1572, או במסגד סלימייה באדירנה. סינאן העז אז להתנסות בבחינת יכולת הקירות לשאת משקל רב מאוד של תקרות וכיפות, ובכל זאת ליצור מרחב גדול. מבחינה זו הווה מסגד סלימייה באדרינה פריצת דרך, מפני שהוא המבנה הראשון שבו הצליח סינאן לבנות כיפה גדולה יותר מזו שבאיה סופיה. הצלחתו זו של סינאן הייתה לא רק מקצועית, אלא בעיקר דתית, והוא טען כי בכך "ניצח את הנוצרים".