stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב הרצוג
ויכוח הרצוג-טוינבי

ב-31 בינואר 1961 בהיותו שגריר ישראל בקנדה קיים הרצוג ויכוח פומבי עם ההיסטוריון וההיסטוריוסוף הבריטי ארנולד טוינבי, הוויכוח נערך ב"בית הלל" באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, קנדה. הטריגר לוויכוח היו דבריו של טוינבי בהרצאה שנשא באותה אכסניה ימים אחדים קודם לכן, ובה טען כי התנהגותה של ישראל כלפי הערבים במלחמת העצמאות היא בת-השוואה מבחינה מוסרית למעשיה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. בעקבות פרסום הדברים ביקש הרצוג להעמיד את ההיסטוריון על טעותו. הוא קרא לטוינבי להתעמת עמו, והלה נענה לאתגר. הוויכוח הסתיים בניצחונו של הרצוג, וטוינבי הסכים לחלק מטיעוניו ומיתן מעט את הצהרותיו.
הוויכוח זכה לפרסום רב. הוא שודר בחלקו ואף במלואו בתחנות רדיו ברחבי קנדה ובצפון ארצות הברית ואותו ערב שודר בישראל. בישראל היו אלה ימי סערה פוליטית וביום הוויכוח התפטר דוד בן-גוריון מראשות הממשלה. ולמרות זאת עורר הוויכוח עניין עצום בציבור בישראל. הקלטות של הוויכוח נמכרו במספרים גדולים בקנדה ומעבר לה ויצאו כתקליט כפול. תדפיס של הוויכוח אף יצא לאור במצרים באנגלית כמחזק את העמדה הערבית.
חיים אישיים

נישא לפנינה שחור (אנ'), בתו של זלמן שחור, מעסקני היישוב בתל אביב וביפו, ממשפחת הנצי"ב מוולוז'ין. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: שירה, אלינורה (אליעזרה) ויצחק.
נפטר מדום לב בגיל 51 בכ"ג באדר תשל"ב, 9 במרץ 1972.
חיים אישיים > הנצחה

אתרים ומוסדות-חינוך רבים, בעיקר בזרם הציונות הדתית, מנציחים את זכרו. תיכון קריית יעקב הרצוג, המכינה למדרשית נעם בכפר סבא, שנוסדה באלול תשל"ב כחצי שנה לאחר פטירתו; מרכז יעקב הרצוג ללימודי היהדות שבעין צורים, מכללת יעקב הרצוג להכשרת מורים באלון שבות, ישיבת ההסדר מעלות יעקב במעלות-תרשיחא והפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
זכרו של הרצוג הונצח בבול דאר ישראלי. ב-24 בפברואר 2004 הנפיק דאר ישראל בול דאר  שהוקדש לזכרו של יעקב הרצוג שעליו מופיע דיוקנו. על השובל של הבול הופיעה הכתובית: "עם לבדד ישכון" .  האמן אד ואן אוין  עיצב את הבול. מכירת הבול נמשכה כ- 29 חודשים.
ספריו

תרגום לאנגלית של מסכת ברכות, פאה ודמאי, 1947. (נדפס שוב ב-1980)
על ישראל וארצו: ויכוח עם פרופ' ארנולד טוינבי, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, תשל"ה
עם לבדד ישכון, תל אביב: ספרית מעריב, 1975
ספר לזכרו

אלי שאלתיאל (עורך) פרקים בתולדות ירושלים בזמן החדש: ספר זיכרון ליעקב הרצוג, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"א 1981
לקריאה נוספת

הרב שי עילם, "שגריר כבוד", מאמר זיכרון במלאת 50 שנים לפטירת ד"ר יעקב הרצוג, תשפ"ב
מיכאל בר זהר, צפנת פענח: חייו ומותו של נסיך יהודי: ד"ר יעקב הרצוג - ביוגרפיה, ידיעות ספרים, תל אביב, 2003
יצחק ליאור ואזנה, מהם היסודות האמוניים יהודיים שבבסיס תפיסתו המדינית - של ד"ר יעקב הרצוג? האם הם השפיעו על עשייתו המדינית? ואם כן, כיצד?, אונ' אריאל 2015
הערות שוליים

↑  משואה ליצחק, ח"א עמ' 14
↑  אודי מנור, יגאל אלון – ביוגרפיה פוליטית, עמ' 276.
↑  הרצוג לא יכהן כרבה של בריטניה - מפאת מחלה, דבר, 8 בספטמבר 1965
↑  2-LP, The Herzog-Toynbee Debate, CBS CP 14, Made in Israel, NM
↑  דוד תדהר (עורך), "זלמן זאב שחור", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3848
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח -  תשס"ב, קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 494
|  מנכ"לי משרד ראש הממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  אהוד אבריאל  |  טדי קולק  |  יעקב הרצוג  |  שמחה דיניץ  |  מרדכי גזית  |  עמוס ערן  |  אליהו בן-אלישר  |  מתתיהו שמואלביץ'  |  אברהם טמיר  |  יוסי בן אהרון  |
|  1951–1952  |  1952–1964  |  1966–1972  |  1972–1973  |  1973–1975  |  1975–1977  |  1977–1980  |  1980–1984  |  1984–1986  |  1986–1992  |
|  שמעון שבס  |  צבי אלדרוטי  |  אביגדור ליברמן  |  משה ליאון  |  יוסי קוצ'יק  |  רפי פלד  |  אביגדור יצחקי  |  אילן כהן  |  רענן דינור  |  איל גבאי  |
|  1992–1995  |  1995–1996  |  1996–1997  |  1997–1999  |  1999–2001  |  2001–2001  |  2001–2004  |  2004–2006  |  2006–2009  |  2009–2011  |
|  הראל לוקר  |  אלי גרונר  |  יואב הורוביץ  |  רונן פרץ  |  צחי ברוורמן  |  יאיר פינס  |  נעמה שולץ  |  יוסי שלי  |  |  |
|  2011–2015  |  2015–2018  |  2019–2018  |  2019–2020  |  2020–2021  |  2021–2022  |  2022  |  מ-2023  |  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262781605171  PLWABN: 9811268956105606  BnF: cb12668857t (data)  GND: 12438384X  ISNI: 0000 0000 6681 1915  LCCN: n82144181  NLA: 35190990  NTA: 329613006  RERO: 02-A006269382  SUDOC: 110013719  Trove: 858537  VIAF: 25535043   WorldCat (עם VIAF): 25535043 
יעקב הרצוג (מימין) עם ראש הממשלה לוי אשכול
בול מ-2004 לזכרו של יעקב הרצוג
לאונידס מרודוס

תחרות הופליטודרומוס
לאונידס (ביוונית: Λεωνίδας) מרודוס (נולד בשנת 188 לפנה"ס) היה אתלט אולימפי מפורסם בתקופת יוון העתיקה. בארבעה מפגשים רצופים של משחקים אולימפיים בשנים 164-152 לפנה"ס זכה לאונידס בשלוש תחרויות ריצה שונות, ובסך הכל ב-12 ניצחונות רצופים.
במשחקים האולימפיים ה-154 שנערכו בשנת 164 לפנה"ס ושהיו האחרונים בתקופת "תור הזהב" האולימפי בזמן העתיק, זכה לאונידס בשלושה מרוצים שונים: סטאדיון (Στάδιον) - למרחק של כ-200 מטרים, דיאולוס (Δίαυλος) - למרחק של כ-400 מטרים, והופליטודרומוס (Ὁπλιτόδρομος - "מרוץ חיילים") - למרחק של כ-400 מטרים כאשר האצן עטוי בשריון ברונזה ובמגן. לאונידס חזר על ניצחונותיו אלה גם במשחקים האולימפיים בשנים 160, 156, ו-152 לפני הספירה. ניצחונותיו האחרונים הושגו בגיל 36. עליונותו הגופנית של לאונידס באה לידי ביטוי במיוחד לאור הכישורים הגופניים השונים שנדרשו לו לצורך ניצחונותיו. מצד אחד - מהירות וזריזות למירוץ הקצר, ומצד שני - כוח גופני וסיבולת למרוצים הארוכים.
במשך 2,168 שנים לא הצליח אף ספורטאי לשבור את שיאו של לאונידס ולזכות 12 פעמים בתחרויות ליחידים במשחקים האולימפיים. בשנת 2016 נשבר השיא כאשר השחיין האמריקני מייקל פלפס השלים זכייה ב-13 תחרויות שחייה ליחידים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
יחסי אוסטרליה–פלאו

| יחסי אוסטרליה–פלאו |
| --- | --- |
אוסטרליה: פלאו


אוסטרליה: פלאו
שטח (בקילומטר רבוע)
7,741,228: 459
אוכלוסייה
26,778,707: 17,688
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,723,827: 263
תמ"ג לנפש (בדולרים)
64,373: 14,870
משטר
מונרכיה חוקתית   דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

יחסי אוסטרליה–פלאו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין הרפובליקה של פלאו.
סקירה כללית

אוסטרליה מסייעת לפלאו בגילוי תחמושת ומוקשים בשטחה שלא התפוצצו מאז מלחמת העולם השנייה, והיא המדינה היחידה שעוזרת לפלאו בכך. אוסטרליה ופלאו משתפות פעולה רבות גם בתחומי החינוך ושירותי הבריאות.
לאוסטרליה ולפלאו יש קשרים צבאיים נרחבים בעיקר בתחום הביטחון האמפיבי (מארינס). אוסטרליה מספקת לפלאו כלי שיט רבים מדי שנה על מנת לעזור לה לשמור על אזור המים הטריטוריאליים שלה ולמנוע דיג בלתי חוקי באזור. לוטננט קומנדר אלן וילמור מהצי האוסטרלי המלכותי פועל כמפקד הצי הפלאואני.
ייצוג

אוסטרליה אינה מיוצגת בפלאו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. השגרירות המייצגת שלה לפלאו ממוקמת בפליקיר, בירת מיקרונזיה.
פלאו מיוצגת באוסטרליה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בסידני, העיר הגדולה ביותר במדינה.
ביקורים מדרג גבוה > מאוסטרליה לפלאו

יולי 2014 - סגן ראש ממשלת אוסטרליה וורן טרוס.
ישיבת סורא

| --- | --- |
מפה מפורטת של ערי בבל בזמן התלמוד
 ישיבה
 מייסדים:  רב
 מיקום
 מיקום:  סורא, בבל
 מדינה:  עיראק עיראק
 קואורדינטות:  31°52′00″N 44°27′00″E﻿ / ﻿31.8667°N 44.45°E﻿ / 31.8667; 44.45
 he
 
ישיבת סורא הייתה אחת משתי הישיבות הגדולות בבבל, מתחילת תקופת האמוראים ועד לסוף ימי הגאונים, במקביל לישיבת פומבדיתא. הוקמה על ידי האמורא רב, תלמידו של רבי יהודה הנשיא. עם החכמים המפורסמים שעמדו בראש הישיבה נמנו רב הונא, רב חסדא, רב אשי, רב יהודאי גאון, רב נטרונאי גאון, רב סעדיה גאון, ועוד.
היסטוריה

האמורא רב הגיע לסורא וראה את חיי הציבור הדתיים שאינם מפותחים, ומשום שחרד להמשכה של קהילת היהודים בבבל, עזב את נהרדעא ואת חברו שמואל, והחל ליצור גרעין של ישיבה בסורא. לאחר בואו של רב לסורא, נהרו לישיבתו החדשה תלמידים רבים (לאו דווקא מסורא, אלא גם ממקומות אחרים). הקמת ישיבת סורא הייתה בשנת 225 לספירה, וכ-6 או כ-7 שנים לאחר בואו לבבל.
מדי זמן, הועברה ישיבת סורא ל"מתא מחסיא", פרברים של העיר סורא, שלאחר זמן רב הוקם גם בהם מרכז של תורה. ישיבת רב כללה בזמנו כ-1,200 תלמידים, ומפני הקהל הרב, החלה הישיבה להתחלק לכמה חלקים: "אכסדרא" (מעין מבוא לישיבה, המהווה חציצה בין רחובות העיר לישיבה), "קיטון" (חדרים קטנים בישיבה, שהיו משמשים לצרכיהם המיוחדים של רבני ומורי הישיבה), "גינתא" (גינת ירק, שתנובותיה היו משמשים לכלכלת הישיבה ותלמידיה) ו"ציפי" (מחצלאות ששימשו לישיבה לשם מנוחה ונופש). זמן קצר לאחר היווסדה של ישיבת סורא, היא עלתה גם על ישיבת נהרדעא.
על פי רב שרירא גאון, סורא עצמה היא העיר מתא מחסיא המוזכרת בתלמוד, ואולם, מתא מחסיא, המוזכרת בתלמוד, מובאת שם פעמים רבות כעיר סמוכה או כפרבר של העיר סורא, והישיבה שהתקיימה במתא מחסיא הועברה או שימשה מעת לעת כסניף נוסף לישיבת סורא.
מסופר כי רב משרשיא שלח את בניו ללמוד בישיבת מתא מחסיא, כשהוא מזהיר אותם כי עדיף להתגורר בבית חרב וישן במתא מחסיא, מאשר להתגורר בארמון בפומבדיתא, שכן בעיר מתא מחסיא היו תלמידי חכמים מופלגים וראויים להוראה, ויראי שמים במיוחד, לעומת העיר פומבדיתא.
בשנת 1038 החלו להיסגר ישיבות חשובות בבבל, וביניהן נסגרה גם ישיבת סורא.
לפי השערותיו של פרופ' רוני אלנבלום, סגירת הישיבות נבעה מגל קור קיצוני שנמשך משנת 1027 ועד 1060, שהשפיע באופן עקבי על גידולי החקלאות וגרם לרעב גדול, מגפות ותופעות של נוודים אלימים שחיפשו מזון וכרי מרעה פוריים במקביל לפשיטות ביזה על יישובים.
ראשי ישיבת סורא

תקופת האמוראים:
רב (מייסד הישיבה)
רב הונא (ראש הישיבה לאחר רב, כ-40 שנה)
רב חסדא
רבה בר רב הונא
רב אשי
רב יימר / מרימר
רב אידי בר אבין (השני)
רב נחמן בר רב הונא
מר בר רב אשי
רבה תוספאה
רבינא האחרון
תקופת הסבוראים:
רב עינא
רב מר בר רב הונא - 591
רב חנניה (חיננאי) - בערך 610
רב הונא (הונאי) - בערך 650
רב ששנא (משרשיא בר תחליפא) - בערך 670
תקופת הגאונים:
רב חנניה הכהן מנהר פקוד (חיננאי) - 694-689
רב נהילאי (הילאי) הלוי מנרש - 712-694
רב יעקב הכהן מנהר פקוד - 730-712
רב שמואל גאון מפומבדיתא, נכדו של רב רבה - 748-730
רב מרי הכהן מנהר פקוד - 756-748
רב אחא גאון - ב-756
רב יהודאי בן נחמן - 761-757, מחבר הספר הלכות פסוקות
רב אחונאי (אהונאי) כהנא בן פפא - 769-761
רב חנינאי כהנא בן הונא - 774-769
רב מרי הלוי בן משרשיא - 778-774
רב ביבוי הלוי בר רבא מנהר פקוד - 778–789
רב הילאי בן מרי - 798-789
רב יעקב הכהן בן מרדכי- 798
רב איבומאי אחיו של רב מרדכי
רב צדוק בן אשי (יצחק בן ישי) - 812-810
רב הילאי בן חנניה - 816-812
רב קימוי בן אשי - 820-816
רב משה (משרשיא) גאון בר רב יעקב - 820–830
שנתיים ללא גאון
רב כהן צדק בן איבומאי - 843-832
רב שר שלום בן בועז - 853-843
רב נטרונאי גאון בן הילאי - 853–861
רב עמרם גאון בן ששנא - 861–872, כתב את סידור התפילה הראשון
רב נחשון בן צדוק - 879-872
רב צמח בן חיים - אחיו של רב נחשון מאמו, 886-879
רב מלכא - ב-886
רב האי בן נחשון בן צדוק - 886–896
רב הילאי בן נטרונאי בן הילאי - 896–904
רב שלום בן מישאל - 904
רב יעקב בן נטרונאי - 924-911
רב יום טוב כהנא בן יעקב - 924
רב סעדיה גאון בר רב יוסף אלפיומי, היה במחלוקת עם ראש הגולה דוד בן זכאי 928-942
רב יוסף בן יעקב בר סטיא 930 בקירוב
הישיבה נסגרה כ-45 שנה
רב צמח צדק - בן יצחק בן פלטוי - 990 בקירוב-998 בקירוב
רב שמואל הכהן בן חפני 998 בקירוב-1012, היה חותנו של רב האי גאון וחיבר ספרים רבים.
רב דוסא גאון - 1013-1017, בנו של רב סעדיה גאון
רב ישראל הכהן בן שמואל בן חפני - 1018–1033
רב עזריה הכהן בן ישראל בן שמואל
רב יצחק - גאון אחרון בסורא
ראו גם

ישיבת פומבדיתא
נהרדעא
הערות שוליים

↑  סורא, אנציקלופדיית דעת
↑  תלמוד בבלי, מסכת הוריות, דף י"ב, עמוד א'.
↑  היסטוריה ושינויי אקלים - 05, דקות 17:50-4:06
↑  התאריכים בפסקה זו הם על פי "ממלכת ישראל בתקופת הגאונים", פרופ' משה גיל, התשנ"ז-1997. חלק מן המידע בעניין התאריכים מסתמך על מקורות עובדתיים, אבל חלקו מסתמך על השערות, בהיעדר מקורות מוסמכים או בשל סתירה בין מקורות. לכן ישנם חילוקי דעות בין החוקרים בנוגע לחלק מן התאריכים, ולא הכול מוסכם.
↑  ספר אוצר הגדולים אלופי יעקב לר' נפתלי יעקב הכהן, חלק ח', אות צ', ערך כ"ח
עבודה המציגה את רב אשי מלמד בישיבת סורא
יצחק ידיד

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1971 (בן 53) ירושלים, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים 
 סוגה:  ג'אז 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (2006)  פרס לנדאו (2008) 
 www.yedidmusic.com
 
יצחק ידיד, מרץ 2009
יצחק ידיד (נולד ב-29 בספטמבר 1971) הוא מלחין ופסנתרן ישראלי, יליד ירושלים, הוא גם פרופסור עמית באקדמיה לאמנויות הבמה במערב אוסטרליה.
ידיד הוא חתן פרס עזריאלי למוזיקה יהודית לשנת 2021, חתן פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2006, וזוכה פרס לנדאו לאומנויות הבמה לשנת 2008.
סגנון הקומפוזיציה של ידיד מתואר כ "אקלקטי, רב-תרבותי ואישי מאוד, המשלב מוזיקה יהודית, מוזיקה קלאסית אירופית, ג׳אז ואוונגרד, אקראיות ושילוב של טכניקות". בארי דייוויס כתב בג'רוזלם פוסט (2017): "במהלך שני העשורים האחרונים בערך, עיצב ידיד מגוון אקלקטי כמעט של עבודות והקלטות. הרקע המשמעתי שלו כולל מוזיקה קלאסית מערבית, ג'אז, אלתור חופשי, מוזיקה ערבית וחומר ליטורגי. הקומפוזיציות שלו מורכבות ומעניינות, ולעיתים קרובות מרשימות מבחינה ויזואלית, עם תפקיד הפסנתר הדורש מידה מסוימת של פעילות קלסטית ומינון משמעותי של השקעות רגשיות וטכניות. "
ידיד הוא בוגר האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים וקונסרבטוריון ניו-אינגלנד שבבוסטון. חבר באנסמבל "ראס דשן", אותו הקים עם נגן הסקסופונים אבטה בריהון. האנסמבל מחבר מוזיקה בסגנון אתיופי מסורתי עם מוזיקה קלאסית ישראלית, אלתור וג'אז.
סגנון מוזיקלי

יצירותיו של ידיד מתאפיינות בשילוב של סגנונות ובטכניקת כתיבה עשירה. ידיד מבטא ביצירותיו רגשות הצומחים מן העולם היהודי-ישראלי. בסגנון המיוחד לו הוא חוקר ומפתח טכניקת כתיבה מקורית, המחברת בין "המוזיקה הקלאסית המערבית" לבין אלתורים בסגנונות מזרחיים ויהודיים, בין נגינה מדויקת לחופשית. ידיד מושפע ביצירותיו מנושאים חוץ-מוזיקליים, כדוגמה, "משל המערה" של הפילוסוף היווני אפלטון. יצירותיו מוצגות לעיתים כסיפור בשפת המוזיקה ומציגות תמונות ומפגשים של תרבויות וסגנונות שונים.
קריירה

בשנת 1999 הקליט ידיד אלבום עבור חברת הקלטות "מוזה" מיצירותיו לפסנתר סולו. בין היצירות, יצירה לזכרו של יצחק רבין. את הסוויטה תחנון כתב ידיד בשנת 2000 בהזמנת פסטיבל "הזרם השלישי" לפתיחת פסטיבל המוזיקה בת זמננו בווינה. יצירה זו בוצעה בישראל פעמים רבות, והביצוע מפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון למוזיקה קאמרית בכפר בלום" הוקלט ושודר בערוץ 2.
בשנת 2001 יצא לאור אלבומו השני של ידיד זעקה פנימית בחברת ההקלטות "מוזה".
היצירה משל המערה משנת 2002 נחשבת מהחשובות ביצירותיו. היא נכתבה בהזמנת חברת ההקלטות הגרמנית "ביטווין דה ליינז". היצירה, שזכתה לשבחים רבים במגזיני ועיתוני המוזיקה החשובים בעולם, בוצעה בפסטיבלים רבים בארץ ובעולם- ביניהם גרמניה, אוסטריה, רומניה, קנדה וארצות הברית. האלבום "משל המערה" זכה לדירוג של חמישה כוכבים בכמה מהמגזינים החשובים.
בשנת 2003 הלחין ידיד את תשוקות ותפילות, שישייה המוקדשת לירושלים, בהזמנת חברת ההקלטות "ביטווין דה ליינז". היצירה בוצעה בבכורה ב"פסטיבל ישראל 2004". תקליטור היצירה יצא לאור ביולי 2005.
בשנת 2004, הלחין ידיד את השתקפויות על שש דמויות בהזמנת הפסטיבל למוזיקה בת זמננו בווינה. ביצירה מוצגות השתקפויות של שש דמויות, הלקוחות מעולם הדמיון - שהן מפגשים, תמונות, מרקמי צבעים וחיבורים מרתקים של תרבויות וסגנונות שונים. היצירה בוצעה בפסטיבל בווינה בספטמבר 2004, והוקלטה לרשות השידור. התקליטור יצא לאור בשנת 2006.
בשנת 2005, הלחין ידיד את השלישייה לעוד-קונטרבס-פסנתר, היצירה זכתה לביצועים בקונצרטים ובפסטיבלים ברומניה, אוסטריה, קנדה וארצות הברית. בארץ היצירה בוצעה בפסטיבל העוד והוקלטה על ידי רשות השידור. היצירה זכתה בפרס מאת משרד החינוך על היצירה המקורית בפסטיבל העוד.
יצירתו האחרונה משנת 2005 מיום שאהבה נפשי בוצעה בבכורה ב"אתנחתא" ב-28 בנובמבר 2005.
במרץ 2009 זכה בפרס מפעל הפיס ע"ש לנדאו לאמנויות הבמה לשנת 2008 בתחום הג'אז.
רשימת יצירות ותקליטורים

Piano Trio", 2006"
שלישייה, 12 דקות בפרק יחיד
Oud-Bass-Piano Trio", 2005"
יצחק ידיד- פסנתר, מיכאל מארון- עוד, אורה בועזסון חורב- קונטרבס
69 דקות בחמישה פרקים. שלישייה
תקליטור יצא לאור במאי 2008 בחברת "ביטווין דה ליינס"
Since my soul loved", 2005"
יצחק ידיד- פסנתר, דניאל הופמן- כינור, גליה חי- ויולה, יוני גוטליבוביץ- צ'לו, אורה בועזסון חורב- קונטרבס
44 דקות בארבעה פרקים. חמישייה
הקלטה מתוכננת ב-2006
Reflections upon six Images", 2004"
פרנסווה הול- קלרינט, גליה חי- ויולה, אורה בועזסון חורב- קונטרבס
64 דקות בשישה חלקים. רביעייה
תקליטור יצא לאור בינואר 2007 בחברת "ביטווין דה ליינס"
Passions & Prayers, sextet in homage to Jerusalem", 2003"
אלון ראובן- קרן, ירון אוזנה- טרומבון, אורית אורבך- קלרינט ובס קלרינט, גליה חי- ויולה, אורה בועזסון חורב- קונטרבס, ויצחק ידיד- פסנתר
55 דקות, בחמישה פרקים. שישייה
תקליטור יצא לאור ב-2004 בחברת "ביטווין דה ליינס"
Myth of the Cave", 2002"
יצחק ידיד-פסנתר, פרנסווה הול- קלרינט ובס קלרינט, אורה בועזסון חורב- קונטרבס
61 דקות, בארבעה פרקים. שלישייה
תקליטור יצא לאור ב-2003 בחברת "ביטווין דה ליינס"
"ראס דשן", 2002
אבטה בריהון- סקסופונים ושירה, יצחק ידיד- פסנתר
תקליטור יצא לאור ב-2003 בחברת "אם סי איי"
Tachanun Suite", 2002"
יצחק ידיד- פסנתר, אורה בועזסון- קונטרבס וולד נדלין- תופים וכלי הקשה
54 דקות, סוויטה בארבעה חלקים. שלישייה
Inner Outcry", 2001"
יצחק ידיד-פסנתר אורה בועזסון חורב- קונטרבס ולד נדלין- כלי הקשה
51 דקות, 8 חלקים. שלישייה
תקליטור יצא לאור ב-2002 בחברת "מוזה"
Full Moon Fantasy", 2000"
יצחק ידיד- פסנתר
44 דקות. סולו פסנתר
תקליטור יצא לאור ב-2001 בחברת "מוזה"
Journey for Two pianists", 1999"
25 דקות, דואו.
פול בליי- פסנתר, יצחק ידיד- פסנתר
Trio improvisation", 1998"
מאסשי הראדה- כלי הקשה, בהב רייני- סופרנינו, יצחק ידיד- פסנתר
הערות שוליים

↑  תמרה שרייבר, ‏450 אלף שקל ליוצרים ישראלים מצטיינים, באתר גלובס, 22 במרץ 2009
↑  תמרה שרייבר, ‏450 אלף שקל ליוצרים ישראלים מצטיינים, באתר גלובס, 22 במרץ 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307568005171  GND: 135330327  ISNI: 0000 0001 0784 4642  LCCN: n2010062954  MusicBrainz: 1982bc14-ecc0-4fe2-b175-cbe740b4fa85  SUDOC: 16659184X  VIAF: 80113008   WorldCat (עם VIAF): 80113008
יהודה ארז

| --- | --- |

עם נכדו, טל
 לידה:  1 במאי 1900 נובומירהורוד, אוקראינה 
 פטירה:  22 במאי 1983 (בגיל 83) 
 שם לידה:  Иегуда Резниченко = יהודה רזניצ'קו 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  גבעת חיים איחוד 
 שפות היצירה:  עברית, יידיש 
 
יהודה ארז (רַזְנִיצֶ'נקוֹ) (1 במאי 1900 – 22 במאי 1983) היה חלוץ, סופר, עורך וחוקר של תנועת העבודה וההתיישבות העובדת בארץ ישראל.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ארז נולד בשנת 1900 בנובומירגורוד שברוסיה, בן לרבקה לבית פוסק ולירוחם פישל (ממשפחת רבנים וכלי קודש).
למד כמקובל בחדרים ובישיבות בקורסון, קרמנצ'וג, סלובודקה ולומז'ה. בנוסף רכש לעצמו השכלה כללית והצטרף לציונות הסוציאליסטית: היה פעיל במפלגת "פועלי ציון", ובמפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס); קיומה של צ"ס, כמו פעילותה של התנועה הציונית בכלל, דוכא ונאסר בראשית שנות העשרים על ידי השלטונות הסובייטים, ורבים מחבריה נעצרו ונשלחו למחנות כפייה בסיביר. ארז עלה לארץ עם חבריו אנשי ארגון "החלוץ" בשנת 1920 בתקופת העלייה השלישית. הוא הצטרף לגדוד העבודה, עסק בחציבה וסלילת כבישים עם חבריו, והיה אחד מן הסופרים וההוגים שבהם. עם חבריו בגדוד העבודה היה ארז ממייסדי קיבוץ תל יוסף בעמק יזרעאל בתרפ"ב (1922), והתגורר בו עד שלהי שנות השלושים; אז עבר אל קיבוץ גבעת חיים.
בשנת 1922 היה ארז מזכיר המרכז של ארגון "חלוצי רוסיה ואוקראינה בפולין". הארגון טיפל בזרם החלוצים הרבים שהצליח להימלט מברית המועצות בראשית שנות העשרים, ולחצות את הגבול הפולני בגנבה בדרכם אל ארץ ישראל. רובם היו מחוסרי תעודות וממון וללא קורת גג לראשם, זרים ולא רצויים בפולין, שהוציאה כנגדם צו גירוש. הם התקשו להשיג רישיונות כניסה לארץ ישראל, במיוחד לאחר מאורעות תרפ"א. הארגון טפל בצרכיהם ומצא דרכים להעלותם.
ב-1932 נישא לאניה איסקוביץ', חלוצה ילידת קישינב (1909–1952). היה אב לגד ארז ולרבקה חן (שהייתה מחנכת, מנהלת בית ספר משגב).
יהודה ארז נפטר במאי 1983, בגיל 83. נקבר בקיבוצו, גבעת חיים איחוד.
נכדו הוא נמרוד ארז, בעל צל"ש הרמטכ"ל על לחימתו במלחמת יום הכיפורים. נינתו (בתו של נמרוד) היא הזמרת נגה ארז.
יצירתו

במשך השנים יצר ארז ספרות מסאית אישית-חווייתית וקולקטיבית-היסטורית, שנושאיה העיקריים היו קשורים בחוויות המכוננות של ימי נעוריו ובחרותו. והם: קורות הציונות ברוסיה בשלושת העשורים הראשונים של המאה ה-20 ודברי ימי העלייה השלישית, אשר התחוללו בשנות מהפכה, מלחמה, פרעות ועקירה של רובה ככולה של יהדות מזרח אירופה; ומאידך גיסא, התאוששותו וצמיחתו של היישוב היהודי בארץ ישראל, למרות מאורעות דמים ואבטלה, בראשית שנות המנדט הבריטי. הוא הרבה לכתוב עליהם, לאסוף תעודות וזיכרונות, ולעשות במילותיו ועריכותיו להערכתם ולהבנתם.
ארז היה מן הכותבים והעורכים בכתבי העת של חלוצים כבר בשנתו הראשונה בארץ: ב"הסולל" וב"מחיינו". הוא היה עורך חבר במערכות הוצאות הספרים עם עובד ועיינות. ובמסגרתן, תיעד וערך לראשונה כתבים נבחרים של מנהיגים ומורי דרך ביישוב היהודי החדש בארץ ישראל: יצחק בן-צבי, ברל כצנלסון, דוד בן-גוריון, עדה מימון, לוי אשכול, שלמה לביא, אליהו גולומב ושלמה לויטין. חיבוריו, הקבצים שליקט ואופי עריכותיו, תרמו רבות להבנת תולדות החלוציות, ההתיישבות ותנועת העבודה הארצישראלית.
כתביו (מבחר) > חיבורים מפרי עטו

ברל כצנלסון: שרטוטים לדמותו, תל אביב: מרכז לחינוך ולתרבות - ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, תשי"ד.
די דריטע עליה, תל אביב: הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל - מחלקת החלוץ, תש"ח 1947. (ביידיש) ("העלייה השלישית")
אין וועג: צו דער פראגע פון הכשרה און חלוצישער יוגענד-באוועגונג, מוקצ'בה: דפוס נקודה, [תרצ"ד?]. (ביידיש) ("בדרך: לשאלת ההכשרה ותנועת הנוער החלוצית")
משבי אל שבי: לחשבונה של מפלגת אחדות העבודה – פועלי ציון, תל אביב: עיינות, תשט"ו.
העלייה השלישית, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל – מחלקת ההסברה, תש"ו, תשי"א.
'תנ"ך ומסורת יהודית בתנועת-הפועלים היהודית', בתוך: א"נ פולאק, התנ"ך והתנועות הסוציאליות בעמים, תל אביב: עיינות, תשי"ד.
כתביו (מבחר) > ספרים שערך

(עם יהודה שרת), אגרות ברל כצנלסון, תל אביב: עם עובד, תשכ"א 1961-תשמ"ד.
אגרות דוד בן-גוריון, תל אביב: עם עובד ואוניברסיטת תל אביב, תשל"ב 1971–1974.
בהילחם ישראל / דוד בן-גוריון, תל אביב: עם עובד, תשי"א–תשל"ה 1975.
במעלה הדרך / לוי אשכול, תל אביב: עיינות, תשכ"ו. (הספר בקטלוג ULI)
במערכה / דוד בן-גוריון, תל אביב: עם עובד, תש"ז-תש"ט, תש"י, תשי"א-תשי"ב, תשט"ו, תשי"ז.
בשחר התנועה : ששים שנה לתנועה הציונית-סוציאליסטית, איחוד עולמי פועלי ציון (צ.ס.) התאחדות, תל אביב: עיינות, תשכ"ה.
דוד בן-גוריון : אלבום, תל אביב: עיינות, (תשי"ג), תשי"ז 1957
דרכי לארץ / ברל כצנלסון, תל אביב: עיינות, תשכ"ה.
(עם רחל ינאית בן-צבי), זכרונות ורשומות מהנעורים עד 1920 / יצחק בן-צבי, ירושלים: הוצאת יד בן-צבי, תשכ"ו, תשכ"ז, תשכ"ט (1968).
חביון עז / אליהו גולומב, תל אביב: מערכות, תשי"ד 1953, עיינות, תשי"ד 1953-תשט"ו.
חזון ודרך / דוד בן-גוריון, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תשי"א-תשי"ז.
חלוצים היינו ברוסיה, (תל אביב): עם עובד - תרבות וחינוך, תשל"ו.
טרזינשטאט; העורך: יהודה רזניצ'נקו; תרגם מכ"י: חיים גולדברג, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ-ישראל, תש"ח 1947. (רוב הספר נכתב על ידי הנקה פישל וליזה וורצל) (על חיי היהודים בטרזיינשטט)
ילקוט האחדות: מבחר הספרות העתית של מפלגת הפועלים העברים הסוציאל-דמוקרטים בארץ ישראל (פועלי ציון), תרס"ז–תרע"ט 1907–1919, תל אביב: עם עובד, תשכ"ב.
כתבים ראשונים / דוד בן-גוריון, תל אביב: (דפוס אחדות), תשכ"ב.
לאורך הדרך : מבחר דברים ואיגרות / עדה מימון, (תל אביב): עם עובד - תרבות וחינוך, (תשל"ג 1972).
מאז ועד היום : תולדות ההגנה בתמונות, (תל אביב: דפוס אחדות), [תש"ח].
המדינה העברית : צרור דברים ותעודות, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ט 1949.
מדינת ישראל המחודשת / דוד בן-גוריון, תל אביב: עם עובד, תשכ"ט 1969.
מערכות / שלמה לביא, תל אביב: עיינות, (תשכ"ח).
ספר העלייה השלישית, תל אביב: עם עובד, תשכ"ד.
ספר צ"ס: לקורות המפלגה הציונית סוציאליסטית וברית נוער צ"ס בברית המועצות, תל אביב: עם עובד, תשכ"ג. (על המפלגה הציונית-סוציאליסטית)
שלמה לויטין: אחד הראשונים: רשימות, מכתבים ודברי זיכרון, כפר גלעדי–תל חי: [חמו"ל], תש"ה.
הערות שוליים

↑  ראו למשל: אריה רפאלי (צנציפר), במאבק לגאולה, ספר הציונות הרוסית ממהפכת 1917 עד ימינו, תל אביב: הוצאת דבר ועיינות, תשט"ז, עמ' 163-161.
↑  אניה ארז, דבר, 20 בינואר 1952 (עם פטירתה).
↑  יהודה ארז, מעריב, מודעת אבל, 24 במאי 1983.
↑  על כרך ב: שלמה שבא, מה שהיה | איך לכתוב הערות ולספר על איש וזמן, דבר, 17 במאי 1974; על כרך ה: יהודה סלוצקי, סודו של ברל כצנלסון, דבר, 4 באפריל 1975.
↑  על כרך א: ארי אבנר, תחילתו מעידה, דבר, 24 בדצמבר 1971; על כרך ב:
אליהו אגרס, ספר חדש | תעודה היסטורית ואנושית מרתקת, מעריב, 24 במאי 1983; על כרכים א–ג: יהודה סלוצקי, בן-גוריון באיגרותיו, דבר, 3 בינואר 1975.
↑  על כרך ד, חלק א: ב. י., ספרים חדשים | במערכה, הד-המזרח, 18 בפברואר 1949.
↑  אליהו אילת, ספר חדש | הרעיון והמעשה, דבר, 14 בנובמבר 1976 (מתוך הקדמה לספר).
↑  ג. קרסל, פובליציסטיקה שהועלתה מתהום הנשייה, דבר, 16 במרץ 1962.
↑  משה גולדשטיין, ספר העליה השלישית: אפוס רומאנטי מימי העבר הלא-רחוק, מעריב, 15 במאי 1964.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310231005171  BnF: cb16016444c (data)  GND: 1078794995  ISNI: 0000 0000 8083 4662  LCCN: n85813106  SUDOC: 200696823  VIAF: 3940780   WorldCat (עם VIAF): 3940780 
עין חרוד בראשית שנות העשרים
יחסי אוסטרליה–צ'כיה

| יחסי אוסטרליה–צ'כיה |
| --- | --- |
אוסטרליה: צ'כיה


אוסטרליה: צ'כיה
שטח (בקילומטר רבוע)
7,741,228: 78,867
אוכלוסייה
26,778,707: 10,703,802
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,723,827: 330,858
תמ"ג לנפש (בדולרים)
64,373: 30,910
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: רפובליקה

יחסי אוסטרליה–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין הרפובליקה הצ'כית.
סקירה כללית

אוסטרליה וצ'כוסלובקיה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1920. במהלך מלחמת העולם השנייה לחם הגדוד ה-11 הצ'כוסלובקי במהלך המצור על טוברוק לצד הכוחות האוסטרלים. לאחר מלחמת העולם השנייה היו שני גלי הגירה עיקריים מצ'כוסלובקיה לאוסטרליה: לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על צ'כוסלובקיה בשנת 1948 ובעקבות הכיבוש הסובייטי בשנת 1968. בשנת 1993 נפרדו צ'כיה וסלובקיה, ובעקבות כך כוננה אוסטרליה יחסים דיפלומטיים עם צ'כיה.