stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכנית שליפן

תוכנית שליפן (אדום - גרמנים, כחול התקפה צרפתית צפויה)
תוכנית שליפן (בגרמנית: Schlieffen-Plan) הייתה התוכנית האסטרטגית של המטה הכללי הגרמני לניצחון מהיר בחזית המערבית נגד צרפת על מנת להימנע ממלחמה בשתי חזיתות נגד צרפת ורוסיה בחזית המזרחית, במלחמה שעשויה הייתה לפרוץ בתחילת המאה ה-20.
התוכנית קרויה על שם הוגה ומתכננה - אלפרד פון שליפן.
רקע

בין השנים 1870-1871 נערכה מלחמת צרפת–פרוסיה שהסתיימה בניצחון פרוסיה. כתוצאה, הושלם למעשה איחוד פרוסיה והנסיכויות ונוצרה האימפריה הגרמנית.
הצרפתים מנגד, הובסו באופן מפתיע, ואיבדו את חבלי הארץ של אלזס ולורן שעברו לידי הגרמנים.
כתוצאה מן התבוסה המרה שחוו הצרפתים, החלו במטכ"ל הצרפתי להגות ולתכנן תוכניות שונות למלחמה נוספת עם גרמניה. עם תוכניות אלו ניתן למנות את תוכניות 14, 15 ו-17 של המטכ"ל הצרפתי.
כל תוכניות המטכ"ל הצרפתי יצאו מנקודת הנחה שפלישה גרמנית, אם תבוא, לא תעבור דרך שטח בלגיה, מחשש לפגיעה בנייטרליות של ארצות השפלה. כתוצאה מהנחת יסוד זו, תכננו הצרפתים לבנות קו מצודות וביצורים חזק לאורך הגבול עם גרמניה. הם הניחו, שהגרמנים יספגו אבדות כבדות אם ינסו לתקוף את קו הביצורים הצרפתי, ובכך יפתחו את הדרך להתקפת נגד צרפתית צפונה לשטח גרמניה.
הגרמנים מן העבר השני, עסקו גם הם בהכנת תוכניות משלהם.
בתחילה, חשבו הגרמנים כי צרפת היא אויבתם הפוטנציאלית היחידה. אולם, בשנת 1888 עבר השלטון הגרמני, מידיו של הקנצלר ביסמרק לידיו של הקייזר החדש וילהלם השני. וילהלם פתח במשא ומתן לכריתת ברית דיפלומטית עם בריטניה. אך למרות מספר רב של ניסיונות חוזרים להשגת הסכמה, נכשל המשא ומתן.
על פי הסכמי לונדון (הראשון והשני), היו מחויבות המעצמות האירופאיות כולן לשמור על ריבונותה ונייטרליותה של בלגיה. דבר זה גרר את הגרמנים להניח כי במקרה של פלישה גרמנית לבלגיה, ייתכן שהבריטים יעמדו במילתם, ואכן יסייעו לבלגיה על ידי כניסה למלחמה. לכן, נכללה בריטניה תמיד ברשימת האויבים הפוטנציאליים בתוכניות המטכ"ל הגרמני.
עם זאת, עם הזמן, ניתק וילהלם גם את קשריו עם רוסיה. עובדה זו גרמה למטכ"ל הגרמני לתכנן תוכנית שתתחשב גם ברוסיה כאויב אפשרי מן המזרח.
בתקופה זו ועד מלחמת העולם הראשונה היה המטכ"ל הגרמני יציב במידה רבה ורק שלושה רמטכ"לים התחלפו בו. אחד מהם היה אלפרד פון שליפן, שכיהן במשך כ-15 שנה כרמטכ"ל הגרמני. במהלך כהונתו הגה ופיתח שליפן תוכנית מלחמה התקפית נגד צרפת. תוכנית זו תוכננה, נהגתה ושונתה על ידי שליפן לאורך כל כהונתו, ולימים נודעה כתוכנית שליפן.
התוכנית

לפי התוכנית נועד הצבא הגרמני להתמקד, בשלב הראשון של המלחמה, בהשגת ניצחון מהיר במערב במערכה נגד הצבא הצרפתי ובהכנעת צרפת, בטרם צבא האימפריה הרוסית יספיק להיערך למלחמה ולתקוף את פרוסיה המזרחית. לאחר כניעת צרפת יוכל הצבא הגרמני להפנות את כוחותיו מזרחה, ולהכניע את רוסיה. בדרך זו תוכל גרמניה להימנע מהסתבכות בלחימה בשתי חזיתות במקביל. התוכנית צפתה שתוך 39 ימים, פריז תיפול לידי הגרמנים. בבסיסה עמדה ההנחה, שגרמניה יכולה לפלוש לצרפת במהירות בטרם יושלם גיוס כוחות המילואים הצרפתים, להכריע את הצבא הצרפתי, ואז להעביר את כוחותיה לחזית המזרחית. התוכנית התבססה על הפערים ביכולת הגיוס וניוד הכוחות של שלוש המעצמות (גרמניה, צרפת ורוסיה) - כאשר רוסיה נחשבה לאיטית מבין השלוש (בשל גודלה הגאוגרפי והפיגור של רשת הרכבות שלה).
שליפן הציע לנצל את יתרונות הצבא הגרמני במהירות גיוס כוחות המילואים ובניודם באמצעות רכבות, כדי להסתער על צפון-מערב צרפת דרך ארצות השפלה, תוך התעלמות מהנייטרליות של לוקסמבורג ובלגיה, לאגף את הכוחות העיקריים של הצבא הצרפתי ולתקוף אותם מעורפם. הכוחות באגף הגרמני השמאלי (המזרחי), שהיו חלשים יחסית, נועדו לסגת במטרה למשוך את הכוח הצרפתי העיקרי להתקדם לתוך אלזס-לורן, בעוד הכוח הגרמני העיקרי, שרוכז באגף הימני (המערבי), נועד לכתר אותו מעורפו, ולכבוש את פריז. שליפן שאף להשיג הכרעה מהירה במערכה נגד צרפת, באמצעות איגוף כפול של הצבא הצרפתי והשמדתו מעורפו. חזרה על קרב קאנאי בקנה מידה ענק. הוא לא ייחס חשיבות לכיבוש שטחים או מרכזי תעשייה, אלא קרא להתמקד בהשגת הכרעה מהירה של הצבא הצרפתי. לאחר כיבוש צרפת, הציע פון שליפן להעביר את המאמצים הגרמנים לחזית המזרחית.
מן ההתחלה, ייחס שליפן חשיבות גדולה לתנועת האיגוף הרחבה מצפון, אשר תוביל לכיתור פריס מן המערב ועם הזמן החל להקצות יותר ויותר חיילים לארמייה הראשונה - זו שאמורה הייתה להיות המערבית ביותר, או הימנית ביותר מנקודת ראות גרמנית. על כך מצוטט שליפן כאומר על ערש דווי - "חזקו את הכנף הימנית" ("Macht mir den rechten Flügel stark!").
שליפן עידכן בקביעות את פרטי תוכניתו, גם לאחר שפרש מהמטה הכללי ב-1905, אך יורשו הלמוט פון מולטקה (הצעיר) פגם בביצוע התוכנית ב-1914, בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כשהוא נמנע מלפלוש להולנד, ועל ידי כך החליש את האגף הימני הגרמני, ושמר על כוחות במזרח פרוסיה המאוימת. התנגדות צרפתית עקשנית תרמה אף היא לכישלון התוכנית ב-1914.
סיבה אחרת מונה ההיסטוריון הצבאי מרטין ון קרפלד. לטענתו, התוכנית נכשלה בגלל טעמים לוגיסטיים: השמדת קווי מסילות הברזל (אמצעי השינוע העיקרי בו השתמשו הגרמנים), כמו גם פקקי התנועה האדירים שנוצרו באזור בלגיה, הביאו לקריסת המבצע.
עם זאת, תוכנית משופרת של רעיונותיו של שליפן הוכיחה עצמה יעילה באותם שטחים, בכיבוש צרפת ב-1940 (מנשטיין סיכלשניט - Manstein's Sichelschnitt)
לקריאה נוספת

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
יהודה ואלך, "תוכנית-שליפן", זמנים 3, אביב 1980 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
הערות שוליים

↑  Rosinski, Herbert, The German Army, London, Hogarth, 1939
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560703005171  BnF: cb15971128r (data)  GND: 4179742-5  LCCN: sh85118189  SUDOC: 132183714
סקסטה (להקה)

| --- | --- |
 מוקד פעילות:  ישראל
 תקופת הפעילות:  1978–1983 2003
 סוגה:  פופ
 חברת תקליטים:  ישראדיסק
 חברות
 פנינה בריק חני אליקים איריס שמי רותי בן אברהם
 חברות לשעבר
 סמדר וימזר ורדה נגה
 
סקסטה היא להקת בנות שפעלה בישראל. במקור פעלה הלהקה מסוף 1978 עד סוף 1983, ומנתה חמש זמרות: פנינה בריק, חני אליקים (בודגוב), איריס שמי, רותי בן אברהם וורדה נגה, אשר החליפה את סמדר וימזר ביוני 1979.
היסטוריה

להקת סקסטה הוקמה, הופקה ונוהלה על ידי אבשלום רובין, הבעלים של ישראדיסק (חברת התקליטים), וקלסיפופ (יצוג אמנים) שרצה להקים להקת בנות שתחליף את שלישיית שוקולד מנטה מסטיק לאחר שהתפרקה.
במקור, מנתה הלהקה שש זמרות (ומכאן גם שמה), ובהרכב המקורי נכללה גם אירינה שלמור, אולם היא נופתה מן הלהקה עוד בטרם החלה את פעילותה. יחסי הציבור הופקדו בידיו של גברי מזור. הלהקה זכתה להצלחה בעיקר בהופעות בפסטיבלים השונים. והספיקה להוציא לאור שלושה אלבומים עד להתפרקותה.
השירים המוכרים ביותר של הלהקה הם הביצוע המקורי של "נולדתי לשלום" מאת עוזי חיטמן, "הדודאים" (נחום היימן/צבי שרף) "ספירת מלאי" מאת יוסי בנאי ונעמי שמר, "סינדרלה" מאת ענת ואלדד שרים ו"אני עושה לי מנגינות" מאת יאיר קלינגר.
בשנת 2003 חזרה הלהקה חזרה לפעילות והוציאה אלבום חדש בשם "סקסטה". האלבום הורכב ברובו משירים חדשים, וכלל גם גרסאות חדשות לשני שירים ישנים של הלהקה: "ימים טובים" ו"נולדתי לשלום". הלהקה התארחה באותה שנה בתוכנית חד־פעמית של "המעגל" בהנחייתו של דן שילון, שבה שרה את השיר "אני עושה לי מנגינות".
בשנת 2013 הלהקה ביצעה "קאמבק", תוך שהוציאה ביצוע מחודש לשיר "סינדרלה" בעיבוד קולי מיוחד בהפקתו המוזיקלית של עודד אסנר, אשר גם ניהל מוזיקלית את מופען החדש. בשנת 2014 הוציאו חברות ההרכב חידוש לשיר "רדיו", עמו לקחו חלק בפסטיבל שירי הילדים, וגם חידוש לשיר "אהבת נעורי", שבמקור בוצע על ידי שלום חנוך.
הלהקה הופיעה 11 פעמים בפסטיבלים שונים:
בדצמבר 1978 השתתפה הלהקה בפסטיבל שירי הילדים מספר 9 עם השיר "ממל'ה" (מילים ולחן: גידי קורן, עיבוד: בני נגרי). זו הייתה טבילת האש הראשונה של הלהקה בהופעה פומבית מול קהל.
בינואר 1979 השתתפה הלהקה לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "נולדתי לשלום" (מילים ולחן: עוזי חיטמן, עיבוד: אילן וירצברג) שדורג במקום הרביעי. בדצמבר אותה שנה השתתפה בשנית בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "מלך סין" (מילים: שמעון גלבץ, לחן ועיבוד: אילן וירצברג) שזכה במקום הרביעי. עוד באותה שנה השתתפה הלהקה בפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "הדודאים" (מילים מתוך "שיר השירים" בעריכת נחום היימן, לחן: צבי שרף).
באפריל 1980 השתתפה הלהקה בשנית בפסטיבל הזמר והפזמון, עם השיר "אני עושה לי מנגינות" (מילים ולחן: יאיר קלינגר, עיבוד: אלדד שרים) שדורג במקום השלישי בתחרות. בדצמבר אותה שנה, השתתפה הלהקה בפעם השלישית בפסטיבל שירי הילדים, עם השיר "ילד ושמו סתיו" (מילים: ענת שרתוק-שרים, לחן ועיבוד: אלדד שרים) שהגיע למקום הרביעי.
במרץ 1981 השתתפה הלהקה בקדם אירוויזיון עם השיר "סינדרלה" (מילים: ענת שרתוק-שרים, לחן ועיבוד: אלדד שרים) שהגיע למקום השני בתחרות. בדצמבר אותה שנה השתתפה בפעם הרביעית בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "רדיו" (מילים: אהוד מנור, לחן: עוזי חיטמן, עיבוד: יורם צדוק וזאב אולמן), שהגיע למקום השביעי.
באפריל 1982 השתתפה הלהקה בשנית בקדם אירוויזיון עם השיר "כן ולאו" (מילים: אהוד מנור, לחן ועיבוד: נורית הירש) שהגיע למקום האחרון בתחרות (והביא עקב כך לפירוקה של הלהקה). בדצמבר אותה שנה השתתפה בפעם החמישית בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "חנות צעצועים" (מילים ולחן: דני רובס, עיבוד: מתי כספי), שהגיע למקום השמיני, ובשירותרום עם השיר "אין דבר".
בדצמבר 1983 השתתפה הלהקה בפעם השישית בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "ואז כולם" (מילים: אהוד מנור, עיבוד: ננסי ברנדס ואלדד שרים) שהגיע למקום השמיני.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

1980: "סקסטה"
1981: "ימים טובים"
1983: "הכל זהב"
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

2002: "הכל זהב"
2016: "הכל כלול – האלבומים המקוריים ושירים נוספים" (מארז מרובע)
הערות שוליים

↑  החמישית החדשה של „סקסטה”, מעריב, 7 ביוני 1979
1 2 3  סקסטה: הקץ? בעקבות השלון במרוץ של האירוויזיון, התפטרו שתיים מהחמישיה, "העולם הזה", גיליון 2330 מ-28 באפריל 1982, עמוד 74
↑  ניר קיפניס, ‏"אני לא יכולה לסבול את כל ה'מאמי' וה'כפרה' וה'נשמה' שמסביב", באתר גלובס, 16 במאי 2013
↑  גידי אביבי, לידה מחודשת עם פלייבק, באתר הארץ, 29 ביולי 2003
↑  עכבר העיר, מנגינות חדשות: סקסטה עושות שלום חנוך, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2013
↑  פסטיבל שירי הילדים ה-11, דבר, 23 בינואר 1981
↑  יצחק אשכנזי, החגיגה של ילדי "שלום החידקל - בפסטיבאל הישראלי לשירי ילדים מספר 13, כל העיר, 24 בדצמבר 1982
↑  האלבום "סקסטה", באתר סטריאו ומונו, בדיקה אחרונה ב־6 בספטמבר 2023
↑  האלבום "ימים טובים", באתר סטריאו ומונו, בדיקה אחרונה ב־6 בספטמבר 2023
↑  האלבום "הכל זהב", 1983, באתר סטריאו ומונו, בדיקה אחרונה ב־6 בספטמבר 2023
↑  אלבום האוסף "הכל זהב", 2002, באתר סטריאו ומונו, בדיקה אחרונה ב־6 בספטמבר 2023
↑  הכל כלול - האלבומים המקוריים ושירים נוספים (מארז מרובע), באתר דיסק סנטר, בדיקה אחרונה ב־6 בספטמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302704805171  MusicBrainz: 5deb4d70-feaa-480d-9952-9bcae9bcdeeb
בגוף אני מבינה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דויד גרוסמן
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  נובלה
 הוצאה
 הוצאה:  הספריה החדשה
 תאריך הוצאה:  2002
 מספר עמודים:  250
בגוף אני מבינה הוא ספר מאת דויד גרוסמן, שיצא לאור בתחילת 2002 במסגרת "הספריה החדשה". הספר כולל שתי נובלות, הראשונה בשם "אטרוף" והשנייה בשם "בגוף אני מבינה".
עלילה

הסיפור "בגוף אני מבינה" סובב סביב אמא ובת: נילי, מורה ליוגה, חולה בסרטן, רתוקה למיטה; בתה ששמה רותם, סופרת המתגוררת בלונדון, שכבר נמצאת במאבק מזמן עם אמה ורק חזרה לארץ כדי להקריא לאמה הגוססת סיפור שהיא כתבה על מדריכת יוגה בשם נילי. בסיפור המתרחש בילדותה של רותם, נילי מתבקשת על ידי אב לקיים יחסי מין עם בנו הביישן כדי "שתעשה ממנו גבר". כפי שקרה עד אז לקשריה של נילי עם גברים, גם הקשר הזה מסתיים בהתרסקות ובאסון. נילי יצאה למרדף חסר תועלת אחרי תלמיד היוגה הזה ומעולם לא מצאה אותו. עלילת הרומן של רותם נובעת מחוויות חייה של אמה, והיא, כמו ילדים אחרים, משתמשת ב"פסיפס" לחבר את הזיכרונות על הוריה על מנת לייצג את עלילת הרומן.
רותם מתארת את אמה כאדם קר לב, אכזרי ומרוכז בעצמו, ויחסה לאמה אינו סלחני, והסיפור מלא בהאשמותיה כלפי אמה. אף על פי שנילי ורותם לא נוטות לדבר על מה שקרה באמת, זה לא קשור לנושא העיקרי. הדבר החשוב הוא שרותם מסדרת מחדש את החומר כדי ליצור את הסיפור שהיא צריכה לספר. רותם חושפת את בגידתה של אמה ואף על פי שבגידה זו משפיעה במידה מסוימת על חייה, היא עדיין נותנת לרומן סוף אוהד. בהצהרות נדיבות על העבר, היא מקווה לשנות את העבר בכדי לשנות את עתידה.
דמויות > דמויות מרכזיות

נילי – אמא של רותם וגם הגיבורה בסיפור שרותם כתבה. ״בסיפור של רותם מצטיירת דמות האם כמי שמבינה את העולם באמצעות הגוף; אישה בעלת יכולת להעניק חסד של ריפוי וחום למטופליה, אבל לבתה היחידה התנכרה.״
רותם – סופרת מצליחה אך ממורמרת. היא הופכת את התחושות של חרדת נטישה וקנאה למנוף יצירתי כדי לכתוב, ובסיפור שכתבה היא חשפה מרצונה את הסוד האינטימי של אמה. היא סולדת מגברים ויצרה קשר טוב עם מלאני בעקבות משפחתה ההרוסה.
קובי - יתום כמעט בן שש עשרה, כבד-פה, סובל מהתעללויות אביו. קובי מתואר בסיפור של רותם כילד אבוד וזר בעולם, בעל כשרון מרשים להסוואה ולמשחק, והוא גם "נער ונערה קלועים זה בזה". רותם רואה במערכת היחסים הטיפולית בין נילי וקובי בגידה של אמה.
דמויות > דמויות נוספות

מלאני – בת זוג שרותם מצאה בלונדון, גבוהה, עם לב חם ובעלת נשמה נאמנה.
ליאורה – אחותה של נילי, מבוגרת ממנה בשלוש שנים, מגיל שבע גם הייתה ״אימא״ שלה. בסיפור של רותם ליאורה ונילי שומרות על קשר בטלפון.
על כתיבת הספר

באפריל בשנת 2001, גופו של גרוסמן אילץ אותו לשנות את אורח חייו. מחושים שחש בגבו הובילו אותו לחוג יוגה, חוויה חדשה שתרמה לעיצוב דמותה של נילי, מורה ומטפלת יוגיסטית, אחת הגיבורות בספרו החדש, "בגוף אני מבינה":
״כבר בשיעור הראשון נהיה לי סיפור״

.
״תפסתי כמה שיוגה טובה לי. במשך רוב חיי הזנחתי את גופי במסירות ובהקפדה רבה. בכל פעם שניסו לגרור אותי להתעמלות, אמרתי שרופאי אוסרים עלי אפילו להסתכל על פעילות מסוג כזה, כי היא מזיקה לי.״


״עד אז נראה לי מוזר להתעוות על מזרנים. המפגש שלי עם חנה בכור, המורה ליוגה שרבים בירושלים נשבעים בשמה, גילה לי איזו שמחה זאת היוגה. מאז כל בוקר בשש וחצי אני עושה יוגה לבד, בבית. אני לוקח מהיוגה מה שמתאים לי ובטח שאני לא מתעלה לרמתם הרוחנית של היוגיסטים. אין לי הארה, אבל אני כן מגיע לזרימה יותר טבעית פיזית ומתוך החוויה הזאת גם נולד הסיפור 'בגוף אני מבינה'״.
הצגת יחיד בקאמרי

בשנת 2022 עלתה בתיאטרון הקאמרי הצגת יחיד המבוססת על הספר. ההצגה, בבימויו של נדב בושם, עלתה לראשונה במסגרת תיאטרונטו 2022. שחקנית ועיבוד לבמה: רותם כרמלי.
לקריאה נוספת

ליאור גרנות, ״איך היא סוף-סוף קוראת את הסיפור שלי״ - קריאה פסיכולוגית בנובלה 'בגוף אני מבינה' מאת דויד גרוסמן. מעגלי נפש: רבעון לפסיכולוגיה, גל' 3 (תמוז תש״ע, יולי 2010), עמ' 53–58.
גרשון שקד, מציאות כבדיון, בדיון כמציאות. הארץ, מוסף ספרים, גל' 488 (כ״ג בתמוז תשס״ב, 3 ביולי 2002), עמ' 4, 13.
אמיר קלוגמן, גוף פוגש שפה: קריאה פסיכואנליטית בסיפוריו של דויד גרוסמן, הוצאת רסלינג, 2022, הפרק "גוף מדבר את ההבדל בין המינים", עמ' 197–223.
בגוף אני מבינה, facebook,  7/3/22.
הערות שוליים

↑  דליה קרפל, קנאת דויד, באתר הארץ, 2002.05.22
↑  אריאנה מלמד, הג'ינג'י חוזר, באתר ynet
↑  אבי כץ, לאן נעלם המאהב, באתר הארץ, 2002.07.19
↑  הולצמן, אבנר. גוף, נפש, לשון. בספרו: מפת דרכים: סיפורת עברית כיום (תל אביב : הקיבוץ המאוחד : ספרי סימן קריאה, 2005), עמ' 259–260
↑  אורן, יוסף.  ״בגוף אני מבינה״.  בספרו:  סוגות בסיפורת הישראלית (ראשון לציון : יחד, תשס״ד 2004), עמ' 78–96
↑  שיפמן, סמדר.  ואולי הגוף הוא הנפש? -- קריאה ב״בגוף אני מבינה״ של דויד גרוסמן. בספרה: דברים שרואים מכאן (ירושלים : כרמל, תשס״ז 2007), עמ' 73–87.
↑  בגוף אני מבינה, באתר התיאטרון הקאמרי של תל-אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008876987905171
יצחק שקולניק

יצחק שקולניק (1908 – 19 בפברואר 1990) היה ראש מועצת רעננה מטעם מפא"י.
ביוגרפיה

יצחק שקולניק נולד בשנת תרס"ח-1908 בצ'רניבצ'י שבפודוליה, באימפריה הרוסית. הוא היה בנם של דובה ופנחס. בצעירותו היה חבר בתנועת נוער ציונית. בשנת 1928 עלה לארץ ישראל ועבד כחקלאי בדגניה ובנהלל. בסוף אותה שנה עבר למושבה (דאז) רעננה, והקים בה משק חקלאי. במלחמת העולם השנייה התגייס לשורות הצבא הבריטי ושירת במשך שש שנות המלחמה.
בשנת 1959 נבחר למועצה המקומית, ובנובמבר 1960 הפך לראש המועצה. בתקופת כהונתו הונחו היסודות להרחבת היישוב ואושרה תוכנית המתאר שאיפשרה קליטת תושבים רבים נוספים. כמו כן, הוקמו בתקופתו מפעלי תעשייה בסביבות העיר באזור התעשייה שהוקם בתחילת שנות ה-50 בתקופת כהונתו של ברוך אוסטרובסקי, ראש המועצה הראשון של רעננה. הוא גם יזם את הקמת שכונת קריית שרת, הקמת מוסדות עירוניים-מחוזיים והרחבת רשת המים ורשת ה￼￼ביוב￼￼. בתקופת כהונתו השתפר מאזנה התקציבי של המועצה. כמו כן נחתמה ברית ערים תאומות ראשונה עם אופסטרלנד שבהולנד.
שקולניק שירת בתפקיד עד לפרישתו בנובמבר 1969, כעבור תשע שנים, אך המשיך לכהן כחבר מועצה עד לפרישתו הסופית בספטמבר 1971.
בשנת 1987 הוכתר בתואר יקיר העיר רעננה.
שקולניק נפטר בביתו ב-1990.
הערות שוליים

↑  תושבי רעננה יארחו משלחת גדולה מהולאנד, מעריב, 17 באפריל 1963; אורחים מהולנד – לכריתת ברית-תאומות עם רעננה, דבר, 18 באפריל 1963; ישעיהו אביעם, 40 תושבי רעננה חזרו מ"ברית תאומות" בהולנד, מעריב, 17 באוגוסט 1965.
↑  יקירי העיר לשנת 1987: שקולניק יצחק, באתר מורשת רעננה.
צעקה 4

| --- | --- |

 בימוי:  וס קרייבן 
 הופק בידי:  קווין ויליאמסון וס קרייבן איה לבונקה
 תסריט:  קווין ויליאמסון 
 עריכה:  פיטר מקנולטי
 שחקנים ראשיים:  דייוויד ארקט נב קמפבל קורטני קוקס אמה רוברטס היידן פנטייר
 מוזיקה:  מרקו בלטרמי 
 צילום:  פיטר דמינג 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Corvus Corax Productions Outerbanks Entertainment
 חברה מפיצה:  Dimension Films
 שיטת הפצה:  אודיו דיגיטלי קומפקטי, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 באפריל 2011
 משך הקרנה:  111 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סלאשר
 מקום התרחשות:  Woodsboro 
 תקופת התרחשות:  העשור השני של המאה ה-21 
 תקציב:  $40,000,000
 הכנסות:  $97,231,420 
 הכנסות באתר מוג'ו:   scream4
 סרט קודם:  צעקה 3 
 סרט הבא:  צעקה 
 סרטים בסדרה:  "צעקה"
 www.scream-4.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
צעקה 4 (באנגלית: Scream 4 או SCRE4M) הוא סרט אימה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת ב-15 באפריל 2011 והסרט הרביעי בסדרת סרטי צעקה. הסרט בוים על ידי וס קרייבן ונכתב על ידי קווין ויליאמסון, הכותב של "צעקה" ו"צעקה 2", ומככבים בו דייוויד ארקט, נב קמפבל, קורטני קוקס, אמה רוברטס, והיידן פנטייר.
העלילה סובבת סביב סידני פרסקוט החוזרת לוודסבורו לאחר עשר שנים במסגרת קידום הספר שלה. ברגע שהיא מגיעה, גוסטפייס שוב מתחיל להרוג תלמידים מתיכון וודסבורו, כולל חבריה של בת דודתה הצעירה. פרסקוט, גייל וות'רס-ריילי, ודיואי ריילי שוב חוברים יחד כדי לעצור את הרציחות, אבל לא לפני שלומדים מן הדור החדש את "הכללים החדשים" כדי לשרוד בסרטי אימה.
במקור, סדרת סרטי "צעקה" תוכנן להיות טרילוגיה, אבל אחרי עשר שנים, בוב ויינסטין חשב שזה הזמן הנכון לעוד סרט. בהתאם לרווחים בקופות, "צעקה 4" נועד להיות הראשון בטרילוגיה חדשה. ויליאמסון היה צריך לעזוב מוקדם את ההפקה בשל התחייבויות חוזיות וארן קרוגר ("צעקה 3") הובא כדי לכתוב מחדש. קמפבל, ארקט וקוקס הם חברי הצוות היחידים שחזרו מן הסרטים הקודמים והראשונים לחתום על הסרט בספטמבר 2009. פנאטיר ורורי קולקין היו הראשונים לחתום במאי 2010. אשלי גרין הייתה בתחילה הבחירה של הדמות הראשית, ג'יל, אבל התפקיד בסופו של דבר הלך לרוברטס. הצילומים התקיימו באזור אן ארבור, מישיגן מיוני 2010 עד לספטמבר 2010 וצילומים נוספים בתחילת 2011.
"צעקה 4" יצא ב-15 באפריל 2011 וזכה לביקורות מעורבות. הסרט הכניס בשבוע הפתיחה 19.3 מיליון דולר בארצות הברית וקנדה, מה שהפך אותו לפתיחה השנייה הנמוכה ביותר אחרי הסרט הראשון.
עלילה

ביום השנה ה-15 לרציחות וודסבורו, תלמידות תיכון ג'ני רנדל ומארני קופר רואות את ההתחלה של "דקירה" 7 וג'ני עולה למעלה בטענה ששמעה משהו. באותו הזמן הטלפון מצלצל ומרני עונה. דרך הטלפון שומעים את קולו של גוסטפייס אבל מסתבר שזו מתיחה של ג'ני. אלא שאז ג'ני שומעת אותה נרצחת דרך הטלפון. היא יורדת למטה וחושבת שמדובר במתיחה אבל גוסטפייס האמיתי מצלצל בטלפון ומפחיד אותה ולאחר מכן זורק את גופתה של מרני דרך החלון. ואז הוא מופיע ומתפתח מרדף בין ג'ני לרוצח ולבסוף הוא רוצח גם אותה.
למחרת, סידני פרסקוט חוזרת לוודסבורו לקידום הספר החדש שלה עם אשת יחסי הציבור שלה רבקה וולטרס. סידני הופכת להיות חשודה ברציחות, לאחר שראיה נמצאת ברכב השכור שלה, והיא חייבת להישאר בעיר עד שהרציחות ייפתרו. בת דודתה, ג'יל, שעוסקת בבגידה של החבר לשעבר שלה, טרבור שלדון, מקבלת שיחת טלפון מאיימת מגוסטפייס, וכך גם חברתה אוליביה מוריס. ג'יל ואוליביה, לצד חברתן קירבי ריד, נחקרות על המקרה בידי דיואי ריילי, כיום השריף של העיירה, ואחת מסגניו, ג'ודי היקס. בינתיים, אשתו של דיואי, גייל וות'רס ריילי, נאבקת במחסום כתיבה.
סידני נשארת עם דודתה קייט רוברטס. מאוחר יותר באותו לילה, אוליביה, המתגוררת ליד ג'יל, מותקפת ונרצחת על ידי גוסטפייס כשסידני, ג'יל וקירבי צופות באימה. סידני וג'יל נפצעות בניסיונן להציל את אוליביה, והן נלקחות לבית החולים, שם רבקה נרצחת בחניון. גייל, המנסה לפתור את הרציחות, מגייסת את עזרתם של שני תלמידי תיכון חובבי קולנוע, צ'רלי ווקר ורובי מרסר, שמסבירים כי הרוצח משתמש בחוקים של סרטי רימייק כדי לרצוח. צ'רלי סבור כי הרוצח צפוי לתקוף במסיבה המתקיימת באותו לילה.
גייל הולכת למסיבה כדי לחקור, אך היא מותקפת ונפצעת על ידי גוסטפייס, הבורח כשדיואי מגיע. הוא לוקח אותה לבית החולים, וזמן קצר לאחר מכן, בביתה של ג'יל, השוטרים פרקינס והוס נמצאים מתים. סידני מגלה כי ג'יל עזבה והלכה לביתה של קירבי ויורדת לספר לקייט, אבל הרוצח מגיע ורודף אחריהן, וקייט נהרגת. אחרי שסגנית ג'ודי היקס מגיעה, סידני ממהרת לביתה של קירבי כדי להציל את ג'יל בכוחות עצמה.
ג'יל, קירבי, צ'רלי, רובי וטרבור נמצאים בבית של קירבי כאשר גוסטפייס מופיע ורוצח את רובי השיכור. סידני מגיעה לבית. קירבי נאלצת לענות לשאלות בנושא סרטי אימה כדי להציל את צ'רלי, הקשור בחוץ. סידני עולה למעלה כדי למצוא ג'יל ומבטיחה לחזור לקירבי. קירבי מאמינה שהיא ניצחה במשחק של גוסטפייס ויוצאת להתיר את צ'רלי, אך הוא דוקר אותה בבטן וחושף את עצמו כגוסטפייס. סידני מתעמתת מול צ'רלי וגוסטפייס נוסף, אשר מתגלה להיות ג'יל. היא מסבירה כי היא רוצה את תשומת הלב שסידני קיבלה, וכי הזוג רוצה להיות מפורסמים כניצולים, ומתכוונים להפליל את טרבור כגוסטפייס; אז היא מוציאה את טרבור מהארון והורגת אותו עם כדור בראש. לאחר מכן ג'יל בוגדת בצ'רלי והורגת גם אותו כדי להצמיד אותו כשותף של טרבור, מה שהופך אותה לניצולה האחרונה. ג'יל דוקרת את סידני בבטן פעמיים ופוצעת את עצמה כדי להיראות כאילו טרבור תקף אותה, בעוד דיואי, ג'ודי, ושאר השוטרים מגיעים.
ג'יל נלקחת לאחר מכן לבית החולים. אחרי שגילתה כי סידני שרדה, היא הולכת לחדר של סידני ומנסה לרצוח אותה. בדיוק בזמן, דיואי, גייל, וג'ודי מתערבים, לאחר שמצאו כי זה מוזר שג'יל ידעה איכשהו על הפציעה של גייל. ג'יל מכניעה אותם, אך סידני יורה בה בחזה והורגת אותה. דיואי קורא ליחידות המשטרה, בחוץ, הכתבים שעוד לא יודעים את האמת מכנים את ג'יל "גיבורה".
צוות שחקנים

נב קמפבל - סידני פרסקוט
דייוויד ארקט - דיואי ריילי
קורטני קוקס - גייל וות'רס-ריילי
אמה רוברטס - ג'יל רוברטס
היידן פנטייר - קירבי ריד
רורי קאלקין - צ'רלי ווקר
ניקו טורטורלה - טרבור שלדון
אריק קנודסן - רובי מרסר
מריל ג'ף - אוליביה מוריס
מארלי שלטון - ג'ודי היקס
מרי מקדונל - קייט רוברטס
אנתוני אנדרסון - אנתוני פרקינס
אדם ברודי - רוס הוס
אליסון ברי - רבקה וולטרס
איימי טיגרדן - ג'ני רנדל
בריט רוברטסון - מארני קופר
לין מקרי - מורין פרסקוט
רוג'ר ל. ג'קסון - קולו של גוסטפייס
הפקה > פיתוח

"צעקה 4" הוכרז על ידי חברת ויינסטין ביולי 2008. וס קרייבן ציין כי לא יהיה אכפת לו לביים את הסרט אם התסריט יהיה טוב כמו "צעקה". במרץ 2010 אושר כי הוא אכן יביים והצהיר כי "אני שמח לקבל את ההצעה של בוב ויינסטין לקחת את המושכות על פרק חדש בהיסטוריית "צעקה". לעבוד עם קורטני, דייוויד ונב היה הפיצוץ לפני עשר שנים, ואני בטוח שזה יהיה שוב. אני לא יכול לחכות כדי למצוא את הכישרון שיביא דם חדש למסך גם כן. קווין ממש עכשיו עובד על תסריט חדש - הדמויות והסיפור עם פיצוח של אנרגיה ומקוריות - שלא לדבר על חלק מההפחדות מסמרי השיער שראיתי בתסריט מאז... ובכן, מאז סדרת "צעקה" המקורית. תן לי את זה".
במאי 2010, קאתי קונרד, שהפיקה את שלושת הסרטים הראשונים בסדרה, הגישה תביעה בסך 3 מיליון דולר נגד חברת ויינסטין, בטענה שהפרו הסכם בכתב כי לחברה שלה, "Cat Entertainment", יש זכויות ראשוניות להפיק את כל הסרטים שבסדרה. ויינסטין טענו שהחוזה דורש את שירותיה של קונרד להיות בלעדיים לזיכיון, שאותו קונרד קוראת "תואנה כוזבת". התביעה האשימה את ויינסטין בהתנהגות חשאית ו"בושה לאלץ את התובעת ללכת מזיכיון "צעקה" ללא פיצוי", מה שמאפשר להם לחסוך בעלויות של שכירת מישהו אחר כדי להפיק (אשתו של קרייבן, איה לבונקה, לא נקראה בתביעה). באפריל 2011, נמסר כי ויינסטין היו מחוץ לכותלי בית המשפט עם קונרד, הפרטים נותרו חסויים, אך נטען כי היא תקבל תשלום במזומן בתוספת אחוז מהרווחים מ"צעקה 4".
הפקה > כתיבה

קרייבן ציין כי בתוך עשר השנים שחלפו בין "צעקה 3" ו"צעקה 4" לא היו רציחות ב"חיים האמיתיים" שנעשו על ידי "Ghostface" אבל היו המשכים רבים בסרט בתוך סרט "דקירת המוות". הוא התייחס גם למצב החיים של סידני פרסקוט, "היא עשתה כמיטב יכולתה לעבור מן האירועים שהתרחשו בסרטים הקודמים, אפילו שחרר ספר מוצלח". קרייבן אמר כי סרטי ההמשך האינסופים, החידושים המודרניים, אולפני הסרטים, והבמאים הם הדברים הנלעגים בסרט. הדמויות הראשיות צריכות להבין איפה ז'אנר האימה בימים הנוכחים כדי להבין את האירועים המתרחשים סביבם.
בטיוטה מוקדמת של התסריט, היה לגייל ודיואי תינוק, אבל זה השתנה לאחר שהוחלט שלהביא תינוק אל תוך הסרט יגרום צילום "בלתי אפשרי". בתסריט ראשוני, סצנת הפתיחה סובב סביב סידני הולכת ראש בראש מול "Ghostface" ונשארת למוות. היה אמור להיות פער של שנתיים בסיפור בזמן שהיא מתאוששת, עם זאת, חשש בוב ויינסטין שזה יאט את הקצב של הסיפור ושלהביא דמויות צעירות יסתדר טוב יותר.
תסריטאי "צעקה 3", ארן קרוגר, גויס במהלך ההפקה לעשות כתיבה מחדש. קרייבן, אמר, "תראה, הייתה תקופה גבשושית כשדברים הוזזו מקווין לארן. אני חתמתי לעשות תסריט של קווין ולצערי זה לא הלך כל דרך הצילומים. אבל זה בהחלט תסריט של קווין". נמסר כי השחקנים לא קיבלו את 140 עמודי התסריט, אלא עד עמוד 75 כדי להגן על זהותו של הרוצח.