stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפקט מוצרט
היסטוריה

את המונח "אפקט מוצרט" תיאר החוקר הצרפתי ד"ר אלפרד טומטיס בספרו מ-1991 "מדוע מוצרט?" (?Pourquoi Mozart), שבחן את היישום הנרחב, בייחוד של מוצרט, להשגת תוצאות בעבודה בת שלושים השנה של טומטיס עם ילדים לקויי למידה בשיטה הקרויה על שמו שיטת טומטיס.
אמצעי התקשורת האמריקנים שמו לב למונח לראשונה בסדרת מאמרים משנת 1993 שכתבו פרנסס ראושר, צ'לנית ופסיכולוגית באוניברסיטת ויסקונסין-אושקוש, וגורדון שואו מאוניברסיטת קליפורניה באירוויין. המאמר הראשון דיווח שחשיפה קצרה לסונאטה ברה מז'ור לשני פסנתרים של מוצרט גרמה לגידול זמני בציוני החשיבה המרחבית, המקבילים ל-9-8 נקודות IQ בסולם ה-IQ של סטנפורד-בינה. ראושר ערכה ניסויים דומים גם בעכברי מעבדה. העכברים נחשפו לאותה סונאטה בהיותם ברחם וחודשיים לאחר שנולדו, ואז שוחררו במבוך. קבוצה זו של עכברי מעבדה מצאה את דרכה מתוך המבוך מהר יותר מאשר שלוש קבוצות אחרות של עכברים שנחשפו לרעש לבן, לדממה, או לקטע חדגוני של המלחין האמריקאי פיליפ גלאס.
תשומת הלב הציבורית התעוררה הן בשל השימוש במונח IQ, והן משום שהמוזיקה שבה נעשה שימוש במחקר הייתה של מוצרט, הנחשבת תמצית המוזיקה העילאית במסורת החינוך האירופאי, ו"אפקט מוצרט" זכה לדיווחים נרחבים.
אלכס רוס, בעל טור מוזיקה בניו יורק טיימס כתב ב-1994 במאמר בעל נימה קלילה, "החוקרים ראושר ושואו החליטו שהאזנה למוצרט הופכת אותך למעשה לחכם יותר", והציג זאת כחלק האחרון של ההוכחה שמוצרט הדיח את בטהובן ממעמדו כ"מלחין הגדול ביותר בעולם".
מאמר בבוסטון גלוב מ-1997 הזכיר חלק מהתוצאות של ראושר ושואו. הוא תיאר מחקר אחד שבו קבוצת ילדים בני שלוש וארבע שקיבלו שעורי פסנתר פרטיים במשך חצי שנה השיגו תוצאה גבוהה ב-34% במבחני "חשיבה מרחבית-טמפורלית" מאשר קבוצת הבקרה שכללה ילדים שקבלו שעורי מחשב, שעורי שירה או שלא קבלו שעורי העשרה בכלל.
היסטוריה > ספר וסימן מסחרי

"אפקט מוצרט" מוכר לציבור הרחב בעיקר דרך עבודתו של המוזיקאי דון קמבל. ספרו רב־המכר מ-1997 שתורגם גם לעברית, "אפקט מוצרט: לתעל את כוחה של המוזיקה לרפא את הגוף, לחזק את החשיבה, ולשחרר את רוח היצירה", הסביר בצורה עממית את התאוריה שהאזנה למוצרט (במיוחד לקונצ'רטי לפסנתר) תגדיל באופן זמני את ה-IQ של המאזין ותיצור השפעות ברוכות נוספות רבות על הפעילות השכלית. על סמך טענות אלו המליצו קמבל ואחרים לנגן קטעי מוזיקה קלאסית שנבחרו במיוחד לתינוקות, בצפייה כי פעולה זו תשפר את התפתחות השכלית. תאוריות אלה שנויות במחלוקת, על אף קיומן של הוכחות רבות לקשר בין מוזיקה וצליל (בנגינה ובשמיעה) לבין התפקוד השכלי ומדדים פסיכולוגיים שונים.
קמבל רשם את המונח "אפקט מוצרט" כסימן מסחרי רשום בטרם פרסם את ספרו ואחר כך כתב ספר המשך בשם "אפקט מוצרט לילדים", ויצר את המוצרים הנלווים. ביניהם אוספי מוזיקה שלטענתו גורמים ל"אפקט מוצרט" וממקדים אותו לפעילויות מסוימות כגון "התחדשות ומנוחה עמוקה", "למידה ואינטליגנציה", ו"דמיון וכושר יצירה".
קמבל מגדיר את הסימן המסחרי הרשום כ"מונח כוללני המסמל את יכולת ההתמרה של המוזיקה בתחומי הבריאות, החינוך והרווחה האישית. הוא מייצג את השימוש הכללי במוזיקה להפגת מתח, דיכאון או חרדה, להשגת רגיעה או שינה, להמרצת פעילות הגוף ולשיפור הזיכרון או המודעות. שימושים חדשניים וניסיוניים במוזיקה ובצלילים יכולים לשפר בעיות קשב וריכוז, דיסלקסיה, אוטיזם, וליקויים מנטליים וגופניים אחרים."
שום חוקר אינו טוען להשפעות נרחבות כאלה, ואפילו קיומו של אפקט בעל השפעה קטנה בהרבה, כפי שטוענים החוקרים שואו וראושר, שנוי במחלוקת (ראו בהמשך).
השימושים ב"אפקט מוצרט"

ההשפעה העממית של התאוריה הופגנה ב-13 בינואר 1998 כשהמושל של ג'ורג'יה, זל מילר, הכריז כי הוא כולל בתקציב המיועד של המדינה $105,000 לשנה על מנת לספק לכל ילד שייוולד בג'ורג'יה קלטת או תקליטור של מוזיקה קלאסית. מילר הצהיר "איש אינו חולק על כך שהאזנה למוזיקה בגיל צעיר מאוד משפיעה על חשיבה מרחבית-טמפורלית שהיא בבסיס המתמטיקה, ההנדסה ואפילו השחמט".
מילר השמיע לנציגי בית המחוקקים קטע מתוך "האודה לשמחה" שבסימפוניה התשיעית של בטהובן ושאל "נו, אתם לא חשים חכמים יותר?" מילר בקש מיואל לוי, המנצח של התזמורת הסימפונית של אטלנטה, להכין אוסף של קטעים מוזיקליים קלאסיים שיכללו בקלטת.
בשנת 1999 קבעה מדינת פלורידה תקנה המחייבת מוסדות המנוהלים בידי המדינה להשמיע לפעוטות מוזיקה קלאסית בכל יום. במדינות נוספות כדוגמת קולורדו קיימות תוכניות דומות.
ג'ון יוז, נוירופסיכולוג מהמרכז הרפואי של אילינוי, דיווח כי השמעת אותה הסונאטה לשני פסנתרים של מוצרט לחולי אפילפסיה שהיו בתרדמת הקטינה בצורה משמעותית את מספר ההתקפים. ניסיונות שערך עם מלחינים אחרים הראו כי מוצרט היה היעיל ביותר.
באנגליה קיים מרכז טיפולי המבוסס על שיטת טומאטיס של השמעת מוזיקה בשיטה הקרויה "אוזן אלקטרונית", שבה הוסף לאוזניות רגילות חלק במרכז הצמוד לגולגולת ומעביר את הצלילים באמצעות רטט ישירות לעצמות הגולגולת. בגיליון של השבועון TIME (ראו לקריאה נוספת) מצוטטת מישל קואטרון, אם לילדה אוטיסטית, המדווחת כי לאחר שבתה האזינה שעתיים במשך 14 יום למוצרט חל שיפור משמעותי בתפקודה ולראשונה בחייה החלה לרכוש חברים.
המחלוקת סביב אפקט מוצרט

קיומו של "אפקט מוצרט" הוטל בספק על ידי שני צוותי חוקרים ב-1999: כריסטופר פ. צ'בריס, וקנת' מ. סטיל ואחרים. בצמד מאמרים שהם פרסמו ביחד תחת הכותרת "פרלוד או רקוויאם ל'אפקט מוצרט'?"
צ'אבריס טען כי הניתוח שערך מראה ש"כל התפתחות קוגניטיבית היא זעירה ואינה משקפת שום שינוי ב-IQ או ביכולת החשיבה באופן כללי, אלא שהיא נגזרת לחלוטין מביצוע של סוג מטלה קוגניטיבית ספציפית שלה יש הסבר נוירו־פסיכולוגי פשוט", הקרוי "עירור ההנאה". לדוגמה, הוא מצטט מחקר שמצא כי "האזנה למוצרט או לקטע מתוך סיפור של סטיבן קינג שיפר את ביצועי הנחקרים בקיפול ובחיתוך נייר (אחד מהמבחנים שראושר ושואו עשו בו שימוש רב) אבל רק לאלה שנהנו ממה ששמעו".
סטיל ואחרים מצאו כי "האזנה למוצרט הפיקה גידול של 3 נקודות יחסית לדממה בניסוי אחד וקיטון של 4 נקודות בניסוי אחר".
השפעתו, טבעו ואפילו קיומו של "אפקט מוצרט" נתונים במחלוקת. אבל גם בהנחה שקיימת השפעה מוכחת בת-מדידה של מוזיקה מורכבת על התפקוד הקוגניטיבי, יש שתי מגבלות או אי הבנות.
ראשית, הצורה העממית הפשוטה של "אפקט מוצרט" תמיד קושרת את האפקט ל"אינטליגנציה". כך למשל ההערות שהוזכרו לעיל של אלכס רוס ש"שהאזנה למוצרט הופכת אותך למעשה לחכם יותר" והשאלה ששאל זל מילר את הנציגים בבית הנבחרים של ג'ורג'יה האם הם חשים "חכמים יותר" לאחר שהשמיע להם את בטהובן.
ראושר, אחת מהחוקרים המקוריים, ניערה חוצנה מרעיון זה. בתשובתה מ-1999 לצ'אבריס, סטיל ואחרים היא כתבה:
שנית, טענה נפוצה היא שלחשיפה לסוג הנכון של מוזיקה בילדות יש השפעה מועילה מתמשכת. על תוכניות כדוגמת הדרישה של מדינת פלורידה לחייב פעוטות להאזין למוזיקה קלאסית כל יום במוסדות המנוהלים בידי המדינה העירה ראושר ב-1999:
לקריאה נוספת

דון קמבל, אפקט מוצרט, תרגמה שלומית קדם, הוצאת אור-עם, 1999.
The Power of Mozart מאמר בגיליון האירופאי של השבועון TIME מ-7 בינואר 2006.
בית העלמין היהודי העתיק בסלוניקי

| --- | --- |

תצלום של בית העלמין העתיק על גבי גלויה עות'מאנית
 פרטי בית הקברות
 דת:  יהדות
 תאריך סגירה:  1942 
 שטח:  32.4 הקטאר
 מספר קבורים:  1,400 
 קואורדינטות:  40°37′48″N 22°57′29″E﻿ / ﻿40.63°N 22.958055555556°E﻿ / 40.63; 22.958055555556
  (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןבית העלמין היהודי העתיק בסלוניקי(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןבית העלמין היהודי העתיק בסלוניקי
 
בית העלמין היהודי העתיק בסלוניקי היה בית עלמין יהודי, ששימש את הקהילה היהודית הגדולה בעיר במשך כארבע מאות וחמישים שנה, עד אשר הוחרב על ידי עיריית סלוניקי בשנת 1942 בתקופת שואת יהודי יוון בחסות שלטון הכיבוש הנאצי.
תולדות בית העלמין

שורשיה של הקהילה היהודית בסלוניקי (בפי היהודים שאלוניקי או שלוניקא) מצויים בתקופה ההלניסטית. 
קהילת יהודי סלוניקי התרחבה בסוף המאה ה-15, בעקבות גירוש ספרד, ויחד עמה הצורך בהתרחבות בית העלמין היהודי העתיק של העיר. במהלך קיומה של הקהילה הובאו לקבורה בבית העלמין יותר מארבע מאות אלף איש ואשה. בית העלמין היה קדוש לקהילה כבתי הכנסת שלה.
מיקומו של בית הקברות ושווי אדמתו קרצו לתושבים לא יהודים בסלוניקי, שחפצו להשתמש בשטחו למטרותיהם. בשלהי המאה ה-19 הוקמה לידו גימנסיה טורקית. לימים היא הייתה לאוניברסיטת אריסטוטלס של סלוניקי. בשנות השלושים הודיעה עיריית סלוניקי לקהילה היהודית על כוונתה להפקיע את בית הקברות על מנת להקים עליו מבנים עבור האוניברסיטה. ההפקעה לא התרחשה לבסוף. עם זאת הניע האיום את הקהילה היהודית למסור לידי האוניברסיטה חלק משטחו הפנוי של בית העלמין.
תולדות בית העלמין > בית העלמין בימי השואה

בשנת 1941 נכבשה יוון על ידי גרמניה הנאצית וחולקה לאזורי כיבוש בין גרמניה, איטליה ובולגריה. העיר סלוניקי על רבבות יהודיה נכללה באזור הכיבוש הגרמני. רדיפת היהודים החלה מיד, עד לשילוחם להשמדה.
עוד קודם לחיסולה של הקהילה הקיץ הקץ על בית העלמין העתיק. תחילה מסרה הקהילה חלק משטחו לעירייה במסגרת ניסיון לשלם כופר כספי עצום שתבע שלטון הכיבוש הגרמני מן הקהילה תמורת שחרור צעירי הקהילה מעבודת כפייה שאליה גויסו, כופר שלקהילה לא היו אמצעים לממנו. לאחר מכן, בדצמבר 1942, הבהירה העירייה לראשי הקהילה כי בית העלמין יופקע וכי המעוניינים בכך נדרשים לפנות מהאתר את שרידי קרוביהם הקבורים בו. הדבר נעשה בהסכמת ותמיכת שלטון הכיבוש הגרמני ובתורת טובת הנאה שהעניק לתושבים הלא-יהודים של סלוניקי.
ב-6 בדצמבר 1942 החלה הריסת בית העלמין. העירייה הביאה למקום במהירות 3,000 פועלים. אלו הפילו וניתצו את המצבות, פתחו את הקברים וערמו את עצמות המתים במספר ערימות גדולות, ללא הותרת אפשרות להפריד ביניהן. העצמות נקברו בהמשך בקברי אחים בשטח שהקצתה העירייה.
המצבות המחוללות הועברו מבית העלמין לשימוש כמרצפות וכחומר בנייה. בין השאר הן שימשו לתיקון כנסיות שנפגעו במלחמה ולשם הקמת בריכת שחייה לחיילי הצבא הגרמני בעיר.
חודשים מעטים לאחר החרבת בית העלמין העתיק שולחו 46 אלף מיהודי העיר להשמדה במחנה אושוויץ.
לאחר השואה

לאחר תום מלחמת העולם השנייה שבו לסלוניקי ניצולים מן הקהילה. הם ביקשו לנסות להציל את מה שנותר מבית העלמין ולתעד את המצבות שנותרו ממנו, שהעידו על ההיסטוריה של הקהילה שחרבה. הניצולים הפיקו אלבומים פשוטים אחדים ובהם כ-25 צילומים בשחור-לבן של שרידי בית העלמין. אלו נשלחו אל מנהיגים יהודים בעולם ואל הרבנים הראשיים בארץ ישראל בצירוף בקשה לעזרה. פניות שהופנו מחוץ ליוון אל ממשלתה לא הועילו, והחרבת בית העלמין העתיק הייתה לעובדה מוגמרת. שטחו שימש להרחבת קמפוס האוניברסיטה על שם אריסטו.
בית עלמין חדש הוקם בסלוניקי לשירות הקהילה היהודית הקטנה שנותרה בו. כיום ניצבת בו אנדרטה לזכר הנספים בשואה מקהילת העיר.
הרב מיכאל מולכו, ניצול שואה מיהודי סלוניקי, מסר את אלבום התמונות של שרידי בית העלמין לספריה הלאומית בשנת 1949. הוא הקים בישראל את המכון לחקר יהדות סלוניקי. בשנת 1974, לאחר מותו, פרסם המכון ספר שחיבר מולכו אודות מצבות בית העלמין שאבד.
בשנת 2012 התגלה בסלוניקי בור שבו היו קבורות 688 מצבות מבית העלמין העתיק. נמצא כי הן נשאו תאריכים ממחצית המאה ה-18 ועד לימי מלחמת העולם השנייה.
ב-9 בנובמבר 2014 נחנכה בקמפוס האוניברסיטה על שם אריסטו אנדרטה לבית העלמין העתיק. הטקס נערך במעמד נציג ממשלת יוון, ראש העירייה, רקטור האוניברסיטה, נציגי קהילות יהודי סלוניקי ויוון ושגרירת ישראל ביוון.
לקריאה נוספת

מיכאל מולכו, מצבות בית העלמין של יהודי שאלוניקי, תל אביב : מכון לחקר יהדות שאלוניקי, תשל"ה
יצחק שמואל עמנואל, מצבות שאלוניקי, כרכים א-ב, ירושלים תשכ"ג-תשכ"ח.
הערות שוליים

↑  AP וקובי נחשוני, יוון: בית הקברות נהרס בשואה - המצבות התגלו, באתר ynet, 20 בדצמבר 2012
מצבה יהודית בסלוניקי, ככל הנראה שריד מבית העלמין העתיק
אנדרטה ליהודי סלוניקי שנספו בשואה בבית העלמין היהודי החדש בעיר
תומר גלרון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 במרץ 1975 (בן 49)
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 עיסוק:  שחקן, מדבב, זמר
 מקום לימודים:  הסטודיו למשחק מייסודו של יורם לוינשטיין והבימה לנוער של תיאטרון הבימה
 פרסים והוקרה:  זכה בפרס הבטחת השנה על תפקיד הנער בהצגה "אקווס" לשנת 2000
 פרופיל ב-IMDb
 
תומר בן דוד (גלרון) (נולד ב-1 במרץ 1975) הוא שחקן, מדבב, וזמר ישראלי.
ביוגרפיה

הוא בוגר בית הספר למשחק של יורם לוינשטיין והבימה לנוער של תיאטרון הבימה. בצבא שירת כחייל קרבי בצנחנים.
בשנת 1998 התארח בסדרה הקומית ״שמש״ ששודרה בערוץ 2 שיחק בתפקיד לקוח.
בשנים 1999–2002 השתתף בסדרת הנוער "החבר'ה הטובים" ששודרה בערוץ הילדים במשך 3 עונות גילם את שלומי, בחור דתי, מדי פעם לומד בישיבה, עובד בבורגר של שמעון, מתנדב בתנו לחיות לחיות ובגמ"ח של הישיבה שלו, מתאהב בדנה (רותם אבוהב) ודנה מתאהבת בו, במהלך הסדרה והוא ודנה נפרדים וחוזרים, בהמשך הסדרה הוא מתקבל ליחידה קרבית בצבא, אך בשל היותו דתי, הוא מתלבט האם יצליח להשתלב בה.
בשנת 2001 שיחק בסדרת הטלוויזיה ״המכון״.
בשנים 2001–2004 השתתף במשך 4 עונות בסדרת הדרמה ״שבתות וחגים״ בתור איתן, חבר של דניאלה משעני (רומי אבולעפיה), במהלך הסדרה והוא ודניאלה נפרדים וחוזרים ובהמשך הסדרה הוא מתגייס לצבא.
בשנת 2002 השתתף בסרט ״מבול״.
בשנת 2003 גילם את רונן בסדרת הטלוויזיה ״צימרים״ ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2004 שיחק בסרט ״מטאליק בלוז״ לצד אבי קושניר, ומשה איבגי גילם את גבי בן חמו.
בשנת 2005 השתתף בסרט ״שובי שולמית״ גילם את דמותו של אביב. באותה השנה שיחק גם בסרט ״אבודים לרגע״ בתור אביב.
בשנת 2007 התארח בסדרת הטלוויזיה ״מילואים״ ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2008 שיחק בסדרת הדרמה ״אלטלנה״ גילם את שמואל אדמון.
בשנת 2009 גילם את אורי בסדרת הדרמה ״תיבת נח״ ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2010 השתתף בעונה השלישית של סדרת דרמת הנוער המצליחה ״האי״ ששודרה בערוץ הילדים בחברת HOT. שיחק בתפקיד משני גילם את ג'רום. באותה השנה שיחק בסרט ״לבן״.
בשנת 2011 השתתף בסדרת הדרמה ששודרה שידורי קשת בערוץ 2 ״פלפלים צהובים״ בתור אלון. באותה השנה שיחק בסרט ״החוב״.
בשנת 2012 גילם את עומר בסרט ״קיצור דרך״.
בשנת 2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה ״בית המשאלות״. באותה השנה דיבב את ג'רי בסדרת הטלוויזיה וונדי.
בשנת 2017 השתתף בסרט ״המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה״ גילם את ניסים.
בשנת 2019 השתתף בסרט ״עד הפתח״.
בשנת 2023 השתתף בסרט "לחיי היום האחרון שלי".
ביוגרפיה > בתיאטרון

שיחק בכמה תיאטרונים, בהם הבימה, תיאטרון באר שבע, תיאטרון תמונע, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, תיאטרון ים רון (בהצגת יחיד), תיאטרון בזמן, ובתיאטרון מדיטק.
בין תפקידיו בתיאטרון הבימה: "ארטון״, ״זמן אמת", "משוגעת", "הנערה", ״מסילה לדמשק״ בתפקיד שלומי אחיה של שרה, ״כי בנו בחרת״ בתור יניב.
בתיאטרון באר שבע: "אקווס" (הנער, עליו קיבל את פרס הבטחת השנה לשנת 2000)", חלום אחר", "אדונן של שתי המשרתות״, "יש לי כנרת", ״הזכייה הגדולה", "יונו והטווס", "ינשופים", "הנערה מן הכפר".
בתיאטרון תמונע: "קשר דם", "השיטה", ״חיי נישואין", ״גלם״, ״חלום ליל קיץ״, ״פנקס הקטן״.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער: "טירונות", הלילה הזה״.
בתיאטרון ים רון הצגת יחיד: "במקום מילים".
תיאטרון בזמן: ״התחלה חדשה״.
ובהצגה "אשפה, העיר והמוות".
כזמר
גלרון כותב ושר שירים ומעלה את זה ליוטיוב בין השירים תוכלו למצוא לדוגמה: ״ביום שרצית״, ״כל מה שבא לנו״, ״ענני זהב״, ״מעגלים״, ״ואיך שלא״, ״בדקה אחת שפויה״, ועוד.
כיום הוא מעביר קורסים במשחק בבתי ספר למשחק בישראל.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  במקום מילים, באתר www.yam-ron.com
1 2 3 4 5 6 7  תומר גלרון, באתר www.ishim.co.il
↑  Instagram, www.instagram.com
↑    TO THE LAST DAY OF MY LIFE - לחיי היום האחרון שלי, סרטון בערוץ "Ori Lazar", באתר יוטיוב (אורך: 13:30)
↑  Instagram, www.instagram.com
↑  תומר בן דוד (גלרון), באתר archive.habima.co.il
↑  הנערה – הבימה, באתר www.habima.co.il
↑    תיאטרון הבימה-"מסילה לדמשק" תומר בן דוד, סרטון בערוץ "Arik Avigdor", באתר יוטיוב (אורך: 04:21)
↑  תיאטרון - כי בנו בחרת, באתר www.habama.co.il
1 2  המורים שלנו, באתר Cameract
↑  גלם, באתר www.tmu-na.org.il
↑  חלום ליל קיץ (אנסמבל אספמיה), באתר tmu-na.org.il
↑  פנקס הקטן, באתר www.tmu-na.org.il
↑  התחלה חדשה, באתר תיאטרון בזמן, ‏2012-07-16
↑  lionways.com, אשפה, העיר והמוות - אריה זונשיין, באתר www.zonshine.com
↑    ביום שרצית - תומר גלרון, סרטון בערוץ "Tomer Galron", באתר יוטיוב (אורך: 04:24)
גלן בורק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בנובמבר 1952 אוקלנד, ארצות הברית 
 פטירה:  30 במאי 1995 (בגיל 42) סן ליאנדרו, ארצות הברית 
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  תיכון ברקלי  קולג' מריט 
 ספורט
 ענף ספורט:  בייסבול 
 תקופת הפעילות:  9 באפריל 1976 – 4 ביוני 1979 (3 שנים) 
 
גלן לורנס בורק (באנגלית: Glenn Burke;‏ 16 בנובמבר 1952 – 30 במאי 1995) היה שחקן בייסבול אמריקאי ששיחק בלוס אנג'לס דודג'רס ואוקלנד אתלטיקס משנת 1976 עד 1979. הוא היה שחקן ה-MLB הראשון שיצא מהארון כהומוסקסואל, לאחר שהודיע על כך בשנת 1982 לאחר פרישתו.
עוד בטרם יצא מהארון באופן פומבי, הוא סבל משמועות, אפליה ויחס פוגעני בשל שמועות על מיניותו, שהפכו לנטל נפשי, פסיכולוגי ומקצועי עליו עד לרמה שבחר לפרוש מבייסבול רק ארבע שנים בלבד לאחר שהחל לשחק בליגה הבכירה. עם זאת, הוא התגאה במורשת שלו באומרו כי "כעת אף אחד לא יכול לומר שגבר הומוסקסואל לא יכול לשחק בליגות הגדולות, כי אני גבר הומוסקסואל ועשיתי זאת."
באוקטובר 1977, בורק רץ אל המגרש על מנת לברך את עמיתו לקבוצה דאסטי בייקר, לאחר שזה ביצע שלושים הום ראנס במשחק אחד. בורק הרים את כף ידו מעל לראשו ובייקר החליק את ידו בה. אירוע זה גרם לכך ששניהם נחשבים כאלו שביצעו את הכיף הראשון בהיסטוריה.
גם לאחר פרישתו בורק המשיך להיות פעיל בתחום הספורט. בורק התחרה במשחקים הגאים בתחום הריצה בשנת 1982 ובבייבול בשנת 1986. בנוסף, לאורך שנים רבות הוא שיחק בליגת הסופטבול הלהט"בית של סן פרנסיסקו.
הערות שוליים

↑  Glenn Burke, 1st openly gay MLB player, is shunned no more — 40 years after coming out, TODAY.com, ‏2022-07-03
↑  Glenn Burke | Legacy Project Chicago, legacyprojectchicago.org
↑  Allen Barra, Actually, Jason Collins Isn't the First Openly Gay Man in a Major Pro Sport, The Atlantic, ‏2013-05-02
↑  19 Male Baseball Heroes Who Came Out as Gay or Bisexual, www.advocate.com
↑  A High Five to Baseball Great Glenn Burke, web.archive.org, ‏2014-08-09
1 2  Glenn Burke, 1st openly gay MLB player, is shunned no more — 40 years after coming out, TODAY.com, ‏2022-07-03
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no96037417  VIAF: 24194305   WorldCat (עם VIAF): 24194305 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בייסבול. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לני יורו

לני אוליבייה יורו (בצרפתית: Leny Olivier Yoro; נולד ב-13 בנובמבר 2005 בסן-מוריס שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מנצ'סטר יונייטד.
קריירת מועדונים

יורו גדל במחלקות הנוער של אלפורוויל, וילנב ד'אסק וליל. בשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של ליל. ב-14 במאי 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 3-1 על ניס במסגרת המחזור ה-37 בליגת העל הצרפתית לעונת 2021/2022. עונה לאחר מכן נכלל בסגל הקבוצה הבוגרת, שותף ב-13 משחקים, שמונה מהם כשחקן הרכב. בעונתו המלאה השנייה כבר היה לחלק מההרכב הפותח ב-30 מתוך 32 המשחקים בהם שותף. את שער הבכורה בקבוצה כבש במשחק הניצחון 2–1 על רייקה במסגרת הסיבוב הראשון של הקונפרנס ליג. חודש לאחר מכן כבש את שערו הראשון בליגה בתיקו 2–2 נגד ראן.
ב-18 ביולי 2024 חתם על חוזה ל-5 שנים במנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג ששילמה עבורו לליל 62 מיליון אירו.
הערות שוליים

↑  מערכת וואלה ספורט‏, לפני המפגש עם מכבי חיפה: רן חילצה 2:2 ביתי מול ליל בדקה ה-89, באתר וואלה, 16 בספטמבר 2023
↑  מערכת וואלה ספורט‏, בגיל 18: לני יורו עבר למנצ'סטר יונייטד בעסקת ענק, באתר וואלה, 18 ביולי 2024
היפומי סוזוקי

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
היפומי סוזוקי (ביפנית: ひふみ スズキ; נולדה ב-18 באוקטובר 1957) היא ספורטאית יפנית שהתחרתה במשחקים הפאראלימפיים בעבור המשלחת היפנית. סוזוקי היא אלופה פאראלימפית בתחרות הקשתות במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996).
ביוגרפיה

סוזוקי השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) והצליחה לזכות במדליית הארד בתחרות הקשתות בתחרות היחידים, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לפאולה פנטאטו, האלופה האיטלקית הנכנסת, וניצחה בקרב על מדליית הארד את הבריטית קרן ניוטון.
במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) הצליחה לזכות במדליית הזהב בתחרות האישית לאחר שגברה בתחרות הגמר על סנדרה טרוקולו האיטלקייה. בתחרות הקבוצתית הוסיפה סוזוקי מדליה נוספת כשזכתה עם נבחרתה במדליית הכסף, לאחר הפסד לאיטליה בגמר.
סוזוקי חזרה והתחרתה במשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) בפעם האחרונה. בתחרות ליחידים היא הצליחה להעפיל רק עד לשלב רבע הגמר, ובתחרות הקבוצתית סייעה לקבוצתה לזכות במדליית הארד, לאחר הפסד בחצי הגמר לנבחרת הבריטית, וניצחון במשחק על מדליית הארד מול המשלחת האוקראינית.
הערות שוליים

↑  Barcelona 1992 Paralympic Games Archery Women's Individual AR2
↑  Atlanta 1996 Paralympic Games Archery Women's Individual W2
↑  Atlanta 1996 Paralympic Games Archery Women's Teams open
↑  Sydney 2000 Paralympic Games Archery Women's Teams open
בל בויד

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1844 וירג'יניה, ארצות הברית 
 פטירה:  11 ביוני 1900 (בגיל 56) ויסקונסין דלס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  ויסקונסין 
 תקופת הפעילות:  4 ביולי 1861 – 1863
 תפקיד:  מרגלת של הקונפדרציה
 
איזבלה מריה בויד (באנגלית: Belle Boyd;‏ 9 במאי 1844 – 11 ביוני 1900), המוכרת יותר בשם בל בויד (וזכתה לכינויים קלאופטרה של ההפרדה או הסירנה של שננדואה, ומאוחר יותר גם מאטה הארי של הקונפדרציה) הייתה מרגלת של הקונפדרציה ב-מלחמת האזרחים האמריקנית. היא פעלה מבית המלון של אביה ב-פרונט רויאל וירג'יניה, וסיפקה מידע רב ערך לגנרל הקונפדרציה סטונוול ג'קסון בשנת 1862.
ביוגרפיה

מריה איזבלה "בל" בויד נולדה ב-9 במאי 1844, במרטינסבורג, וירג'יניה (כיום חלק מ-מערב וירג'יניה). היא הייתה ילדתם הבכורה של בנג'מין ריד ומרי רבקה (גלן) בויד. היא תיארה את ילדותה כאידיאלית. לאחר החלפת מספר בתי ספר במרטינסבורג, היא סיימה את לימודיה בבית הספר מכללת הר וושינגטון בבולטימור, מרילנד בשנת 1856, בגיל 12. למשפחתה היו קשרים דרומיים חזקים. במהלך מלחמת האזרחים אביה היה חייל בחטיבת סטונוול, ולפחות שלושה מבני משפחתה הורשעו בהיותם מרגלים של הקונפדרציה.
ריגול

קריירת הריגול של בויד החלה במקרה. לפי התיאור הבדיוני מאוד שלה, משנת 1866, חבורה של חיילי צבא האיחוד שמעה שיש לה דגלי קונפדרציה בחדרה, ב-4 ביולי 1861 והם באו לחקור. הם תלו דגל של האיחוד מחוץ לביתה ואז אחד הגברים קילל את אמה, מה שהרגיז את בויד. היא שלפה אקדח וירתה באיש, שמת כמה שעות לאחר מכן. ועדת חקירה זיכתה אותה מרצח, אך זקיפים הוצבו ברחבי הבית והשוטרים עקבו מקרוב אחר פעילותה. מאותו רגע, החלה בל לשמש כשליחה של הגנרלים של הקונפדרציה פייר בורגארד ותומס "סטונוול" ג'קסון, והביאה לחיילים נשק וציוד רפואי. היא יכלה לפעול בצורה נועזת, מכיוון שחברי האיחוד לא חשבו שנערה מתבגרת מסוגלת להיות מרגלת יעילה כל כך. למעשה, היא אפילו הצליחה להתקרב לקפטן דניאל קילי אחד מצבא האיחוד, תוך שימוש בקסמיה כדי לגרום לו לחשוף סודות צבאיים.
היא כתבה בזיכרונותיה כי היא חייבת לקילי "על כמה אמירות מדהימות מאוד, כמה פרחים נבולים ומידע חשוב רב." היא העבירה את הסודות האלה לקציני הקונפדרציה באמצעות המשרתת אלייזה הופוול, שנשאה אותם בתיק שעון חלול. בויד נתפסה כבר בניסיון הראשון שלה בריגול ואמרה שניצלה, משום שהיה אפשר לגזור עליה עונש מוות.
באמצע מאי 1862, גנרל ג'יימס שילדס וצוותו התכנסו בטרקלין של המלון המקומי. בויד התחבאה בארון בחדר, מצותתת דרך חור שהיא הגדילה בדלת. היא למדה שגנרל שילדס הוזמן מזרחה מפרונט רויאל, וירג'יניה. באותו לילה, היא רכבה דרך קווי האיחוד, השתמשה בניירות מזויפים כדי לטשטש את דרכה על פני הזקיפים, ודיווחה על החדשות לקולונל טרנר אשבי. לאחר מכן היא חזרה לעיר. כשהקונפדרציות התקדמו בפרונט רויאל, ב-23 במאי, בויד רצה אליהם כדי לברך את אנשיו של סטונוול ג'קסון, והצליחה להתחמק מאש האויב. על פי ספר זיכרונותיה פגעו כדורים רק בחצאית שלה. היא דחקה בקצין האחראי להודיע לג'קסון ש"הכוח היאנקי קטן מאוד [... ] תגיד לו להסתער מיד והוא יתפוס את כולם".
ג'קסון עשה זאת ומאוחר יותר כתב לה מכתב תודה: "אני מודה לך, בשמי ובשם הצבא, על השירות העצום שהענקת לארצך היום". על תרומתה, היא זכתה בצלב הכבוד הדרומי. ג'קסון גם נתן לה דרגת קפטן ומשרת עוזרת כבוד.
בויד נעצרה לפחות שש פעמים אבל איכשהו הצליחה להתחמק ממאסר. עד סוף יולי 1862, הבלש אלן פינקרטון הקצה שלושה גברים לעבוד על המקרה שלה. לבסוף היא נתפסה על ידי פקידי האיחוד ב-29 ביולי 1862, לאחר שאהובה ויתר עליה, והם הביאו אותה לכלא הקפיטול הישן בוושינגטון הבירה (כיום מקום בית המשפט העליון) למחרת. ב-7 באוגוסט 1862 נערכה חקירה בנוגע להפרות של הצווים להחזיק את בויד במעצר צמוד. היא הוחזקה במעצר במשך חודש ושוחררה ב-29 באוגוסט 1862, כשהוחלפה בפורט מונרו עם האטי לוטון. היא  מרגלת עבור האיחוד. בויד נעצרה שוב ביוני 1863, אך שוחררה לאחר שחלתה במחלת הטיפוס.
השנים שלאחר המלחמה

במרץ 1864 ניסתה בויד לנסוע לאנגליה, אבל הספינה שלה נתפסה על ידי מצור של האיחוד. היא נכלאה בכלא יאנקי במדינת ניו יורק ונשלחה לקנדה. בקנדה פגשה את קצין הצי של האיחוד, סמואל ויילד הארדינג. השניים נישאו באנגליה. ונולדה להם בת, גרייס. בעלה נפטר בשנה שלאחר מכן ובויד הפכה לשחקנית באנגליה כדי לפרנס את בתה. לבסוף היא ובתה חזרו לארצות הברית. בויד אימצה את שם הבמה נינה בנג'מין כדי להופיע בכמה ערים, ולבסוף הגיעה לניו אורלינס, שם נישאה לג'ון סווינסטון האמונד במרץ 1869, קצין לשעבר בצבא הבריטי שנלחם עבור צבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים. נולדו להם שני בנים ושתי בנות; בנם הראשון מת כתינוק. בויד התגרשה מהאמונד ב-1884 והתחתנה עם נתנאל רו היי, הצעיר ממנה ב-17 שנים, ב-1885. לאחר מכן היא החלה במסע הרצאות דרמטיות מחייה כמרגלת במלחמת אזרחים. בהמשך פרסמה נרטיב בדיוני מאוד של חוויות המלחמה שלה בספר בעל שני כרכים "בל בויד במחנה ובכלא".
מוות

בויד מתה, בעוני, מהתקף לב בזמן סיור בקילבורן סיטי (כיום ויסקונסין דלס), ויסקונסין ב-11 ביוני 1900, בגיל 56. היא נקברה בבית הקברות ספרינג גרוב בוויסקונסין דלס, עם חברי הצבא הגדול של הרפובליקה. אבן גרניט קטנה ודגל אמריקאי מסמנים את קיברה שעליו הכיתוב:
הנצחה בתרבות

ספר בן שני כרכים על חוויות המלחמה מאת בל בויד, "בל בויד במחנה ובכלא".
חייה של בויד היוו השראה לסדרת הסרטים האילמים "הנערה המרגלת" (The Girl Spy).
המורד המחייך הוא הרומן של הארנט קיין על בויד משנת 1955.
בויד היא הדמות ראשית ברומן הסטימפאנק של צ'רי פריסט מ-2010, "קלמנטיין" ובסרט ההמשך שלו, "פידלהד" מ-2013.
בויד מופיעה כמרגלת מאסטר במשחק המחשב Firaxis Civilization 4 - "מעבר לחרב" (Beyond The Sword).
ראו גם

מלחמת האזרחים האמריקאית
ננסי הארט דאגלס