stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון לואי ויטון
היסטוריה

בשנת 2001 מנכ"ל LVMH, ברנאר ארנו, נפגש עם האדריכל פרנק גרי. הוא סיפר לו על התוכניות לבניית מבנה חדש עבור קרן לואי ויטון לאמנות בקצה יער בולון. הפרויקט הוצג לראשונה בשנת 2006, עם הערכת עלות של 100 מיליון אירו (127 מיליון דולר) עם תכנון להיפתח בסוף 2009 או בתחילת 2010. סוזן פאז'ה, אז מנהלת מוזיאון האמנות המודרנית של פריז, מונתה למנהלת האמנותית של הקרן והייתה אחראית על פיתוח תוכנית המוזיאון.
עיריית פריז, בעלת הקרקע בפארק, העניקה היתר בנייה בשנת 2007. בשנת 2011 ניצחה אגודה לשימור יער בולון בקרב משפטי, כאשר בית המשפט פסק כי המרכז נבנה קרוב מדי לדרך קטנה שסווגה כזכות מעבר ציבורית. מתנגדי הפרויקט טענו גם כי המבנה החדש יפגע בשלווה הירוקה של הפארק ההיסטורי. העירייה ערערה על ההחלטה. האדריכל הצרפתי הנודע ז'אן נובל הביע תמיכה בגרי ואמר על המתנגדים: "עם החליפות ההדוקות שלהם, הם רוצים לשמר את פריז בפורמלין. זה די פתטי". לבסוף, הועבר חוק מיוחד על ידי האספה הלאומית הצרפתית שהגדיר את הקרן כעניין לאומי וכ"יצירת אמנות חשובה לעולם כולו", מה שאפשר את המשך הפרויקט.
המוזיאון נפתח לקהל הרחב באוקטובר בעלות שדווחה שהייתה בסך של 143 מיליון דולר. עם זאת, במאי 2017 חשף המגזין הצרפתי Marianne כי העלות הסופית של המבנה הייתה 780 מיליון אירו (כמעט 900 מיליון דולר).
לפני הפתיחה הרשמית, שימש המבנה כמקום לתצוגת אביב/קיץ 2015 של לואי ויטון.
אדריכלות > עיצוב

בהזמנתו של ברנאר ארנו, ביקר האדריכל פרנק גרי בגן, ודמיין מבנה בהשראת מוזיאון הגראן פאלה מזכוכית, וכן מבנים נוספים מזכוכית, כמו הפאלמריום שנבנה עבור גן האקלום של פריז בשנת 1893. האתר תוכנן לפי העקרונות של עיצוב גנים מהמאה ה-19. המבנה מחבר את הגן האקלום מצפון ויער בולון מדרום.
במבנה הדו-קומתי יש 11 גלריות בגדלים שונים (שטחן הכולל 3,850 מטר רבוע), אודיטוריום בעל 350 מושבים בקומת המרתף, וכן מרפסות גג רב-מפלסיות לאירועים ולהצגת יצירות אמנות. גרי היה צריך לעבוד בתוך מגבלת השטח וגובה שתי קומות של מסלול הבאולינג שעמד באתר לפני כן. כל מבנה גבוה יותר היה חייב להיות מזכוכית. המבנה שנוצר דומה למפרשי סירת מפרשים המתנפחים ברוח. מפרשי הזכוכית הללו עוטפים את ה"קרחון", סדרת צורות עם טרסות לבנות דמויות פרחים.
הגלריות בקומות העליונות מוארות על ידי חלונות גג שקועים או מוסתרים חלקית.
הצד של המבנה הפונה לשדרת מהאטמה גנדי, מעל דוכן הכרטיסים, כולל לוגו LV גדול מנירוסטה שעוצב על ידי גרי.
על פי משרדו של גרי, יותר מ-400 עובדים השתתפו בתכנון, בהנדסה ובמגבלות הבנייה של דגם תלת-ממדי שיתופי שהתארח ברשת. 3,600 לוחות הזכוכית ו-19,000 לוחות הבטון שמרכיבים את החזית עוצבו והותאמו בעזרת רובוטים תעשייתיים על סמך הדגם המשותף. משרד STUDIOS architecture היה האדריכל המקומי של הפרויקט והוביל את המעבר מהתכנון הסכמטי של גרי עד לשלב הבנייה בפריז. יועצי האקוסטיקה של האודיטוריום היו Nagata Acoustics ו-AVEL Acoustics, והיועץ הבימתי היה Ducks Scéno.
אדריכלות > בניה

הבנייה החלה במרץ 2008. מימוש הפרויקט, ששטחו 126,000 רגל רבוע, דרש פיתוחים טכנולוגיים חדשניים, החל משלב התכנון, תוך שימוש בתוכנת העיצוב התלת-ממדית Digital Project, אשר הותאמה במיוחד לתעשיית התעופה. כל צוותי ניהול הפרויקט עבדו בו-זמנית על אותו מודל דיגיטלי, כך שאנשי המקצוע יכלו להחליף מידע בזמן אמת.
כנגד הפרויקט הוגשה עתירה משפטית מצד ארגון "קואורדינציה לשמירה על בוא דה בולון", במטרה להגן על הפארק. הארגון עתר לבית הדין המנהלי והצליח לבטל הן את אישור השימוש בקרקע, שהתקבל בהחלטת מועצת פריז, והן את היתר הבנייה, אשר בוטל ב-20 בינואר 2011. כדי להציל את הפרויקט, עיריית פריז שינתה את תקנות התכנון העירוני בנוגע לשימוש בקרקע. באפריל 2011, בנוגע להיתר הבנייה, קיבלו העיר והקרן של לואי ויטון אישור להמשיך בעבודות.
העמותה עתרה לאחר מכן למועצה החוקתית של צרפת והגישה שאילתת עדיפות חוקתית (QPC) נגד ההיתר, אך ב-24 בפברואר 2012 דחתה המועצה את הערעור.
בשנת 2012, הבנייה הגיעה לשלב משמעותי עם התקנת מפרשי הזכוכית. המפרשים הללו עשויים מ-3,584 פאנלים של זכוכית למינציה, שכל אחד מהם ייחודי ומעוצב בעיקול מדויק בהתאם לציורי האדריכל. אזורי התצוגה במבנה מצופים בבטון מחוזק בסיבים לבנים הנקרא Ductal. הצוותים שהשתתפו בבניית המבנה זכו במספר פרסים אדריכליים בצרפת ובארצות הברית.
אוסף

אוסף ההמוזיאון, אשר ככל הנראה הינו שילוב של יצירות בבעלות LVMH וברנאר ארנו, כולל עבודות של ז'אן מישל בסקיאט, גילברט וג'ורג' וג'ף קונס. לצד האוסף הקיים, יצרה הקרן סדרת מיצבים ייחודיים באתר תחת אוצרותה של פרנצ'סקה פייטרופולו, והזמינה יצירות מאת אלסוורת' קלי, אולאפור אליאסון, ג'נט קרדיף וג'ורג' בורס מילר (בהשתתפות סקוט טיקסייר וטוני טיקסייר), שרה מוריס, טארין סימון, סרית וין אוונס ואדריאן ויאר רוחאס.
מוריס יצרה את הסרט "Strange Magic" וסימון פיתחה את המיצב "A Polite Fiction". קלי עיצב וילון בשם Spectrum VIII, המורכב מ-12 רצועות צבעוניות, עבור אולם המבנה. אליאסון יצר את Inside the Horizon, מיצב המורכב מ-43 עמודים צהובים בצורת פריזמה, מוארים מבפנים וממוקמים לאורך מסלול ההליכה. ויאר רוחאס יצר את "Where the Slaves Live", מיכל מים המכיל חפצים שנמצאו, נעליים ישנות וצמחים, שהותקן מתחת לאחת מ-12 "המפרשים" מזכוכית אשר יוצרים את הצורה הייחודית של המבנה.
אולם

האודיטוריום יכול לשמש כאולם קונצרטים קטן. קונצרט הפתיחה בוצע על ידי לאנג לאנג ב-24 באוקטובר 2014. אמנים נוספים שהופיעו כוללים את קניה ווסט, טדי פאפאברמי, יוג'ה וואנג, ולדימיר ספיבקוב, סטיב רייך, צ'יק קוריאה, גימס ומתיאס פינשר.
הנהלה > מימון

המוזיאון מומן על ידי LVMH והוא נושא את השם (והלוגו) של מותג הדגל שלו, לואי ויטון. הבניין יעבור לידי עיריית פריז לאחר 55 שנים.
הערות שוליים

↑  Willsher, Kim (18 באוקטובר 2014). "A glass cloud or an iceberg? Gehry's gift to Paris unveiled". The Guardian. p. 33. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Fondation Louis Vuitton in Paris". Paris Digest. 2018. נבדק ב-2018-11-03.
↑  "Les comptes fantastiques de la fondation Louis-Vuitton". 13 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Thomson, Adam (2014-10-01). "The Fondation Louis Vuitton, Paris". Financial Times. נבדק ב-2025-03-10.
↑  "Welcome to nginx". אורכב מ-המקור ב-2012-09-07. נבדק ב-2013-09-01.
1 2  Joseph Giovannini (20 באוקטובר 2014), An Architect’s Big Parisian Moment: Two Shows for Frank Gehry, as His Vuitton Foundation Opens New York Times.
1 2  Christopher Hawthorne (17 באוקטובר 2014), Review: Gehry's Louis Vuitton Foundation museum is a triumph, but to what end? Los Angeles Times.
1 2  Belinda Lanks (28 באוקטובר 2014), Inside Frank Gehry's Spectacular Louis Vuitton Foundation Businessweek.
↑  Foundation Louis Vuitton (15 בנובמבר 2014),  Foundation Louis Vuitton.
↑  "La Fondation LVMH arrêtée en pleins travaux". 22 בינואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Le permis de construire du musée LVMH validé par le Conseil constitutionnel". 24 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gehry Technologies Awarded Building Information Model (BIM) Award by AIA | Gehry Technologies". אורכב מ-המקור ב-2013-04-11. נבדק ב-2013-03-20.
↑  Gareth Harris (20 באוקטובר 2014), Fondation Louis Vuitton reveals its secrets (אורכב 21.10.2014 בארכיון Wayback Machine) The Art Newspaper.
1 2  Kevin McGarry (24 באוקטובר 2014), The Fondation Louis Vuitton Opens at Last New York Times.
↑  Doreen Carvajal (17 באוקטובר 2014), LVMH Flaunts Its Billowing Gehry Trophy in Paris New York Times.
↑  "The Auditorium". Fondation Louis Vuitton. נבדק ב-10 ינו' 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007405615505171  LCCN: no2015007117  MusicBrainz: 2cce1cf2-b838-45bb-9f00-b43b39c6b88e  NKC: ntk2017958159  SUDOC: 18232155X  VIAF: 313405332   WorldCat (עם VIAF): 313405332 
מבט על הבניין ברקע מגן האקלום
ביקורת ספרות

ביקורת ספרות עוסקת בהערכת יצירות ספרותיות, בקביעת אמות מידה להערכת היצירה הספרותית, בסקירה כללית של יצירה על תוכנה, מאפייניה וחשיבותה; או של מכלול יצירתו של יוצר; בפרשנות הפותחת צוהר לעולמו הפנימי של יוצר, בהוראת טעם ספרותי טוב, ובהגדרת המאפיינים של שירה אמיתית. ספרות וביקורת הספרות הן כמו ביצה ותרנגולת. ספרות טובה יוצרת ביקורת טובה, וביקורת טובה יוצרת ספרות טובה.
מאחר שביקורת ספרות היא חלק מהותי ממלאכתו של המשורר, במהלך הדורות רוב מבקרי הספרות המשפיעים ביותר היו משוררים. לדוגמה, רבי משה אבן עזרא, דוד פרישמן, יעקב פיכמן, ולאה גולדברג בישראל; או בן ג'ונסון, ג'ון דריידן, וסמואל טיילור קולרידג' באנגליה. היו גם מבקרים משפיעים, שעסקו רק בביקורת, אם כחוקרי ספרות אם כאסתטיקנים ואם כעיתונאים המתמחים בביקורת ספרות, כגון ויליאם הזליט, ויסאריון בלינסקי, פרנצ'סקו דה סנקטיס, גאורג ברנדס, פישל לחובר, ורבים אחרים.
ביקורות ספרות מתפרסמות בספרים, בהרצאות, בכתבי עת ספרותיים, ובמוספים המתמחים בכך. לדוגמה, "מאזנים", "דחק", The Times Literary Supplement, "קתרסיס", מוסף ״ספרות ותרבות״ של ידיעות אחרונות, מוסף "הארץ/ספרים", ועוד.
המונח "ביקורת ספרות" משמש לרוב כשם נרדף ל"תורת הספרות", אלא שתורת הספרות היא תחום אקדמי מחקרי ותאורטי, וביקורת ספרות מקצוע ספרותי הצומח מהספרות עצמה. יש אומרים שביקורת ספרות היא יצירה ספרותית על סף האמנות ותורת הספרות.
מבקר הספרות האנגלי וולטר אלכסנדר ראלי כתב: "אמנות ביקורת הספרות, שלעיתים תכופות ממעטים בחשיבותה עד כדי מעמד שולי בין האומנויות, אינה אלא אמנות הקריאה והפרשנות של מה שכתוב... מקובל לסבור שביקורת מתנגדת ליצירה, אולי משום שהיצירה אליה היא שואפת, מושגת רק לעיתים נדירות, כך שהעולם שוכח שהעיסוק העיקרי של ביקורת אינו לא לחוקק ולא לסווג אלא להחיות מתים... באמצעות הכוח היוצר של אמנות ביקורת הספרות, אדם חי נבנה מחדש ממצבור מסמכים מקוטעים שהשאיר עבור הדורות הבאים".
וכתב דוד אריה פרידמן:
המבקר האמיתי – ביקורתו היא שירה. מטרתו האחת – להבין ולהרגיש, פעולתו הראשית – לעורר. הביקורת בגילוייה האמיתיים – היא יצירה של סינתזה, מפני שהיא באה לאסוף ולקבץ את ניצוצי נשמתו של היוצר, את קווי הנפש שלו, הפזורים בכתביו וב“חבוריו” והסמויים מן העין, לפעמים אף מעינו הוא.
מאפייני ביקורת ספרות > כושר שיפוט וטעם

לדעת המשורר האנגלי אלכסנדר פופ, שיפוט גרוע הוא חסרון גדול כמו כתיבה גרועה, רק מזיק יותר לציבור; וטעם טוב, כמו גאונות יוצרת אמיתית, נדיר למוצאו. לדבריו, הטעם של רוב האנשים מתקלקל על ידי מערכות החינוך, ולפיכך על האדם להכיר את טעמו ומגבלותיו. הטבע הוא המדריך הטוב ביותר לשיפוט; ומאחר שהמשוררים הקדמונים הלכו בדרכו, על מבקר ללמוד את המשוררים הקדמונים, ובמיוחד את הומרוס ואת ורגיליוס. לדבריו, הגורמים המעכבים שיפוט אמיתי הם גאווה, לימוד חסר, שיפוט על פי פרטים ולא לפי המכלול, אהבה מוגזמת לסקטור מסוים, דעה קדומה, להיות יוצא מן הכלל, חוסר עקביות, מפלגתיות, וקנאה.
מאפייני ביקורת ספרות > מידות טובות הכרחיות לביקורת טובה

לדעת אלכסנדר פופ, באופן כללי על המבקר להיות טוב בטבעו, כי לטעות זה אנושי ולסלוח – אלוהי, אך לפעמים עליו להיות קפדן. לדבריו, אין די בדברי ביקורת המבוססים על טעם, כושר שיפוט, ולמדנות, אלא באותה מידה על דברי המבקר להראות אמת וגילוי-לב, ועל המבקר להיות צנוע ומנומס.
מאפייני ביקורת ספרות > ישן וחדש

ישנם מבקרים, הבקיאים ביצירה הספרותית לדורותיה, אשר מתוך אמת-מידה שואפת שלמות משבחים את גדולי היוצרים מדורות עברו, ומתייחסים בביטול ליוצרים בני זמנם, בבחינת "הלומד מן הזקנים, למה הוא דומה? לאוכל ענבים בשולות ושותה יין ישן". וישנם מבקרים המעריכים את גדולי היוצרים של דורות קודמים, ובאותה מידה מביטים בעין טובה על גדולי היוצרים בדורם, בבחינת "יש קנקן חדש מלא ישן". לדוגמה, המבקר האנגלי ויליאם הזליט החשיב את צ'וסר, ספנסר, שייקספיר, ומילטון לגדולי המשוררים האנגלים, וביקר בחריפות את שירתם של המשוררים הרומנטיים בני זמנו. לעומתו, קולרידג' הסביר שהתכונה השכלית של המשוררים האליזבתנים והתכונה הרגשית של המשוררים הרומנטיים משלימות זו את זו, והחשיב את הדמיון השירי של המשורר בן-זמנו ויליאם וורדסוורת' כשקול באיכותו לזה של שייקספיר ושל מילטון.
מאפייני ביקורת ספרות > ערכים

ספרות משקפת ערכי-מוסר של היוצר, עמו, מקומו, תקופתו, כלל האדם. לדעת שלי, משוררים ולא מטיפים, הם אלה המניחים את יסודות המוסר. מבקר הספרות א. א. ריצ'רדס הסביר שהשאלה "מה טוב?" והשאלה "מהי אמנות?" מאירות זו את זו, ואי-אפשר להשיב על אחת מהן מבלי להשיב על השנייה. לדבריו, האמנים מתמחים בפרטים דקים אשר מסבירים מה ערכי בחיים הממשיים באופן מוצלח יותר מאשר הכללות מופשטות גסות החביבות על אנשי מוסר. לדעת ג'ון קמפבל שרפ, אם אין מטרת השירה להביע יפה את הצד הנעלה יותר של החיים, אם אינה כנהר שמקורו במעיינות צלולים הנובעים מפסגות האנושות, אזי אין לה מטרה כלל; כדי להגיע לאמנות הנעלה ביותר, נדרש לשכוח מאמנות, ולהתכוון מעבר לה. משוררים, כל עוד ליבה של אומתם פועם חזק, מחברים את המוזיקה של השאיפות האנושיות, ומשאירים את המבקרים הרחק מאחוריהם. לפיכך, על המבקר להיות משורר, מזוין בדימויים וסמלים, כדי להעביר אל הקורא את מרחקיו האינסופיים של השיר. במילים אחרות, על ביקורת הספרות לכוון אל מה שמעבר לביקורת ספרות, כי רק בהיותה שירה, ספרות, אולי תהיה גם ביקורת ספרות.
מאפייני ביקורת ספרות > פרשנות מעמיקה

אם רוב הציבור אוהב ומבין כראוי את יצירתו של סופר, ואם יצירתו ראויה, מובן מאליו שביקורת יצירתו היא כמעט מיותרת. אולם אם יצירה אינה מוכרת או נגישה לרוב הציבור, או אם הציבור והמבקרים מבינים אותה באופן שטחי, אזי תפקידו של מבקר הספרות, שהצליח להבינה לעומק, להסביר את היצירה לציבור. לדוגמה, הרבה קוראים סברו, על סמך המסות של דוד פרישמן ותרגומיו מספרות המערב, שהוא נלחם ביצירתו לטעם המערב, ולפיכך אינו אלא מתנגד לספרות התחייה שביקשה מקוריות עברית; עד שבא יעקב פיכמן ולימד שבתוך־תוכו היה פרישמן איש יהודי, משוררו של עולם מנוגן, של מציאות רוחנית, איש חזון; שבעצם טיבו היה איש המזרח, איש התנ"ך שאולי לא היה כמוהו בדורו, אלא שהעדיף את החוג הנגלה, הבהיר בצמצומו האמיץ, תרבות של ביטוי, של צורה, ביודעו ששלמות צורה היא הליריות האמיתית, או ההגשמה האמיתית של האפיקה (שירה לאומית); שנפשו של הדור ההוא – ‘להתבטא’, לצאת מתוך ערפילי מילים ומושגים, לשפוך אור על העולם; חפצו של פרישמן היה כמובן שהמלאכה תהיה נעשית בכלים עצמיים, אלא שאת כוח ההגשמה של המתוקנים שביוצרי המערב השיג כיהודי ומפניו נתבטל, זאת הייתה שליחותו ובזה היה ערכו החינוכי: לקרוא, להזהיר, לעורר את החדש, להיות מבשרו ומעודדו
מאפייני ביקורת ספרות > הבנה מחקרית וקריאה בלתי-אמצעית

למכלול יצירתו של יוצר יש איזו חידתיות המאפיינת אותה, אשר אצל יוצרים גדולים קשה מאוד להשגה. אזי היצירה אינה פשוטה במידה שהיא נראית בהשקפה ראשונה, והאספקלריה המאירה שלה מאירה יותר ממה שנראה ומשתקף בה לפי המראה החיצוני.
סוד כמוס הוא היצירה. יש מבקרים הסבורים כי על-כן יש לבקש דרכים הרבה אליה: לחקור ולדרוש את חזון התקופה בחיי העם והקשר בין היצירה לגדולי חושביה ויוצריה, מה שאבה היצירה ממשב רוחם וחזונם של דורי דורות, ואת הקשר בינה לחיי היוצר; ואין חשש לגילוי כל הסוד, כי לא יגלה אותו איש, כשם שלא יגלה סוד הנשמה.
מכל מקום, רק קריאה בלתי-אמצעית, מתוך אהבה והערכה גדולה ליצירתו של סופר, מאפשרת לעמוד באמת על ייחודה.
לדוגמה, הספר "ביאליק: חייו ויצירותיו" מאת פישל לחובר משקף הבנה מחקרית-היסטורית-ביוגרפית עמוקה ומקיפה של יצירתו, הספר "שירת ביאליק" מאת יעקב פיכמן – קריאה בלתי-אמצעית של יצירתו כפי שרק משורר-מבקר מחונן מסוגל להקשיב ולעשות.
לדעת ישראל אפרת, השיר שואף להפשטה, לאפיסות הביטוי, לפתיחות אינסופית. לפיכך, המבקר אמור לעשות מה שהמנגן עושה בשביל המלחין, לתרום ליוצר בהמציאו ביצוע מוזיקלי. המבקר צריך להוליך את הקורא אל העומק: מחומר השיר אל צורתו, מהתוכן אל האיך, עד שהוא מגיע לניגון. שם הוא משאיר את הקורא לבדו עם עצמו, עם המיית לבבו. יותר מזה אין.
האם ביקורת ספרות מועילה?

בכללות ביקורת ספרות מצויה יותר בתקופה המודרנית מאשר בתקופות קודמות, ומאחר שיצירות-מופת ספרותיות חוברו קודם לתקופה המודרנית מבלי שהייתה ביקורת ספרות מפותחת, נשאלת השאלה האם ביקורת ספרות מועילה?
לשאלה הזו התשובות הבאות:
בימי קדם הייתה נבואה ורוח-הקודש, ויצירות חוברו בהשראה גדולה, שלא מצויה בתקופה המודרנית. היצירה המודרנית רפלקטיבית או ביקורתית במהותה, ולכן זקוקה לביקורת ספרות מפותחת.
לפני המצאת הדפוס, ביקורת ספרות נעשתה בעיקר בעל-פה ולא בכתב.
בתקופות קודמות יוצרים היו צנועים יותר בפרסום יצירות, והוצאה לאור נעשתה לרוב לפי אמות-מידה שאינן בינוניות, ולכן ביקורת ספרות פחות נדרשה.
בתקופה המודרנית יוצאות לאור הרבה מאוד יצירות, ויש בלבול מושגים גדול, ולכן נדרשת ביקורת ספרות שתבור את הבר מן התבן.
לדעת וורדסוורת', כוח הביקורת נופל באופן אינסופי מכוח ההמצאה, ואם כמות הזמן המוקדשת לביקורת יצירות של אחרים, תוקדש ליצירה עצמית מקורית, תהא אשר תהא, אדם יכיר טוב יותר מה רמתו, ויזיק הרבה פחות (כי לדעתו, ביקורת גרועה עלולה להזיק מאוד; בעוד המצאה מטופשת, בפרוזה או בשירה, כמעט לא מזיקה).
מת'יו ארנולד ציין שוורדסוורת' היה מבקר ספרות גדול, וחבל שלא חיבר יותר מסות ביקורת, כל שכן אם היה מחבר רק שירה. לדבריו, אמנם כוח הביקורת נופל מכוח היצירה, בו אדם מוצא את אושרו, אלא שכוח היצירה איננו יוצא לפועל רק בחיבור יצירות מופת של ספרות או אמנות; אלא גם במעשים טובים, או בלימודים, או אפילו בביקורת. יתירה על כך, בתקופות ובמצבים, שחיבור יצירות מופת של ספרות איננו אפשרי, במקום להתייגע לשווא בניסיון לחבר יצירות כאלה, מוטב לעבוד על הכנת התנאים שיאפשרו יצירות כאלה.
לדעת ארנולד, בספרות, החומר של הכוח היוצר הוא רעיונות. לדבריו, בתקופה המודרנית העבודה הגדולה של הגאונות הספרותית היא של סינתזה והצגת רעיונות, לא של גילויים וניתוחם. מתנתה מונחת בהשראה מאושרת מאטמוספירה אינטלקטואלית ורוחנית, מאיזה סדר של רעיונות, ומציאה עצמית בהם, בטיפול נעלה באותם רעיונות, והצגתם באופן אפקטיבי ואטרקטיבי; כלומר בחיבור יצירות יפות מהם. אלא שהתנאים האלה אינם קלים להשגה. על מנת ליצור יצירת מופת של ספרות, נדרשים כוח יצירה של האדם וחומר מתאים (של רעיונות), והחומר תלוי בשעה (בתקופה) ולא ביוצר. אדרבא, החומר הזה מצוי יותר לכוח הביקורתי. לפיכך, הצגת הרעיונות הטובים ביותר על ידי הביקורת, גם אם איננה לגמרי נכונה, מועילה לכוח היוצר; ומהשפעתה על החברה, מהחיבור בין אמת וחיים, צומחת תקופת יצירה חדשה של ספרות. מאחר שהחיים המודרניים מאוד מורכבים, נדרש מאמץ ביקורתי כביר על מנת לייצר משורר (אמיתי) מודרני.
פולמוסים ביקורתיים נודעים

בתולדות הספרות התקיימו פולמוסים ביקורתיים שהרעישו עולמות, שנשפכו עליהם קיתונות של דיו, שחידשו או חידדו את דרכה של ספרות, ואשר נשתכחו במרוצת הדורות. להלן כמה דוגמאות.
פולמוסים ביקורתיים נודעים > מודל קלאסי או רומנטי?

באיטליה של המאה ה-16 התרחש הוויכוח הביקורתי המשמעותי הראשון באשר למהותה של הספרות המודרנית. בשנת 1532 יצא לאור האפוס "אורלנדו המטורף" מאת אריוסטו, הבנוי בצורה גותית: מבנה צנטריפוגלי שזור של עלילות רומנטיות תוך חריגות מעלילה לעלילה. בשנת 1581 יצא לאור האפוס "ירושלים המשוחררת" מאת טאסו, הבנוי במבנה נאו-קלאסי: עלילה ראשית בקו ישר. שני האפוסים האלו נחשבו ליצירות המופת של השירה האיטלקית בת המאה ה-16. בעקבות פרסומן של היצירות, פרץ ויכוח עז איזה משני האפוסים צריך לשמש כמודל עבור שירה הירואית אפית בשפה עממית. חוברו ספרים משני הצדדים, שמאוחר יותר הצטרפו לכרך עב כרס במהדורה של כל כתבי טאסו. הנקודות המרכזיות ששימשו כאמות-מידה בוויכוח:
מקוריות והמצאה של המשורר
סיפור אמיתי או דמיוני
אחדות העלילה
לשון וסגנון
האיכות האתית של הדמויות
כושר השיפוט של המשורר
פולמוסים ביקורתיים נודעים > ריב הקדמונים והמודרניים

בצרפת של שלהי המאה ה-17 מחלוקת שמקורה באקדמיה הצרפתית, על ערכם של הסופרים המודרניים ביחס לסופרים הקדמונים, הרעישה את העולם הספרותי. זרם הקלסיקנים, בראשות בואלו, טען שיצירה ספרותית מבוססת על כבוד והערכה למורשת הקלאסית של העת העתיקה, ושיקול דעת ציבורי זה, המצטבר במהלך הדורות, יוצר יצירות מופת; ולפיכך רק על ידי לימוד וחיקוי יצירות המופת של יוון ורומא אפשר להתעלות עליהן, כגמדים על גבי ענקים. זרם המודרניים, בראשות שארל פרו, טען שתקופתו של לואי הארבעה-עשר עולה מבחינה מדינית ודתית על התקופות הקודמות, ומכאן שיצירות של בני זמנם לתפארת המלך והדת עולות על היצירות הקלסיות הקדומות, לפיכך על הספרות לחתור לצורות ספרותיות חדשות המותאמות לעידן המודרני. הוויכוח המשיך להתלקח בצרפת בנסיבות שונות, והתפשט לארצות אחרות באירופה.
באנגליה ויליאם טמפל חיבר מאמר בו הציע שהאדם המודרני הוא כגמד העומד על כתפי ענקים, כי לקדמונים הייתה ראיה בהירה של הטבע, ולאדם המודרני אין אלא ראיה רפלקטיבית או מעודנת של ראייתם. בעקבותיו ג'ונתן סוויפט חיבר את "קרב הספרים" (1697), סאטירה שהיא דיווח מפורט על קרב אפי בין ספרי ספרייה המתעוררים לחיים ומנסים ליישב בדו-קרב את ויכוח הקדמונים והמודרניים. היצירה כתובה בפרוזה שהיא פרודיה על שירה אפית, והקרב הוא בין סופרים קדמונים וסופרים מודרניים, כמו גם בין יוצרים ומבקרים. הסופרים הקדמונים והיוצרים נמשלים לדבורה האוספת את מזונותיה מהטבע ושרה בשדות. הסופרים המודרניים והמבקרים נמשלים לעכביש ההורג את החלש ומסובב עליו את רשתו הביקורתית.
פולמוסים ביקורתיים נודעים > הוויכוח על ערך שירתו של אלכסנדר פופ

מאחר שהערכה אסתטית היא מהדברים הקרובים לליבו של אדם, ויכוח על ערכה של יצירה עשוי להתפתח לדיון רציני, שיש בו יותר מקורטוב של לימוד כללי על ספרות וביקורת ספרות. במהלך המאה ה-18 אלכסנדר פופ נחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים. המבקר ג'וזף וורטון קרא תיגר על התפיסה הזו בספרו בן שני החלקים "מסה על הכתבים והגאונות של פופ" (1756, 1782). הוא הגדיר ארבע מחלקות של משוררים אנגלים:
מחלקה ראשונה של משוררים ששירתם נשגבת ופתטית, הכוללת את ספנסר, שייקספיר, ומילטון.
מחלקה שנייה של כישרונות אציליים לשירה מוסרית ואתית, שבראשם דריידן, דאן, דנהאם, קאולי, וקונגריב.
מחלקה שלישית של אנשים בעלי הומור, טעם אלגנטי, ואיזשהו שגיון בתיאור חיים יום-יומיים.
מחלקה רביעית של חרזנים בלבד.
וורטון שאל לאיזו מחלקה פופ ראוי להשתייך, ועל מנת להשיב על שאלתו הוא דן בכל יצירותיו של פופ, ולכל אחת מהן, או לכל קבוצה וקבוצה מיצירותיו, הקדיש פרק בספרו, ובסופו של הספר המתפרש על כשמונה-מאות עמודים, הגיע למסקנה ששירתו של פופ היא בעיקר דידקטית, מוסרית וסאטירית, ולפיכך אינה הכי פיוטית; שכושר שיפוט טוב מאפיין את שירתו ולא דמיון, שהוא אחד מהמשוררים הכי מדויקים ומלוטשים אי פעם, ושקריאתו לא מעוררת רגשות חזקים כהשפעת המשוררים הגדולים, אבל הוא משורר המתאים לקריאה אוניברסלית עבור כל הגילאים וכל סוגי האנשים. לפיכך, סיכם שפופ לא שייך למחלקה הראשונה, ומיקם אותו, על סמך המצוינות הכללית של יצירותיו, בראש המחלקה השנייה: לאחר מילטון ולפני דריידן.
במסה של סמואל ג'ונסון על פופ, מהמסות המשובחות ביותר בספרו "חיי המשוררים" (1779–1781), הוא כמעט התעלם לחלוטין מהמסה של וורטון, למעט כשסיכם את שלושת היסודות העיקריים של גאונותו של פופ: המצאה, דמיון, וכושר שיפוט; מסכים עם וורטון ביסוד השלישי, וחולק עליו לגמרי ביסוד השני.
המסה של וורטון עוררה את קנאתו של פרסיבל סטוקדייל לכבוד שירתו של פופ, ובתגובה חיבר את הספר "חקירה אודות הטבע והחוקים האמיתיים של שירה, כולל הגנה מיוחדת על הכתבים והגאונות של מר פופ, כנגד המסה על הכתבים והגאונות של פופ" (1778). סטוקדייל יורה חיצים בחוקי הביקורת הדוגמטיים ובאבחנות הפדנטיות של וורטון, ומביא דוגמאות לנשגבות טרנסצדנטלית ולפתטיות טרנסצדנטלית מהיצירות של פופ, מזכיר שהיו משוררים גדולים שחיברו שירה דידקטית, וש"מסה על הביקורת" מאת פופ הוא מהשירים הדידקטיים האציליים ביותר שחוברו אי פעם; מצטט קטע רהוט, נעים, פילוסופי, נהדר ונשגב מתוך "מסה על האדם" מאת פופ, ומסיק שהציטוטים מהיצירות של פופ שציטט במהלך מאמרו חוברו על ידי משורר גאוני מאוד, אחד מגדולי המשוררים האנגלים. הוא מסכם שאף על פי שיצירותיו של פופ אינן מתאפיינות במקוריות ובהמצאה כמו אלו של שייקספיר ומילטון; הרי שאם נזכרים שהילד הפלאי הזה (אלכסדר פופ), בהיותו בן ארבעה-עשר, היקנה לשירה האנגלית כוח, אלגנטיות והרמוניה שלא היו ידועים קודם לכן; אם שוקלים את רהיטותו, קלילותו, דיוקו, אלגנטיותו, ועם איזו רוח ואש; יש להכריז עליו כתופעה נדירה כמו כל אחד משני המשוררים האלו שאי-אפשר להתחרות בהם. וכותב: "טעם, והיגיון, אפילו בעידן הנאורות הזה, נרדפים ומוגבלים, לא על ידי מבקר אחד או שניים, אלא על ידי מבקרים רבים, שהם מאוד מלומדים, אך רחוקים מלהיות כשירים כברי-סמכא אפילו לאחד מהם".
ספרו של סטוקדייל בישר את ביקורת הספרות החדשה של המבקרים הרומנטיים. ויליאם הזליט, המבקר הרומנטי, כתב: "השאלה האם פופ היה משורר טרם נפתרה, וגם לא כדאי שתיפתר. אם פופ לא היה משורר גדול, אזי היה כותב פרוזה גדול, כלומר איזשהו סוג של כותב גדול".
פולמוסים ביקורתיים נודעים > יל"ג: משורר או בלשן?

יל"ג נחשב בזמנו לגדול משוררי ישראל של תקופת ההשכלה, ונודע באפוסים ההיסטוריים ובסאטירות החריפות שחיבר. משעבר המרכז הספרותי העברי מווילנה לאודסה ולוורשה, משוררים חיברו בעיקר שירה לירית, ושירה לירית הייתה לאמת-המידה שמבקרים העריכו שירה לפיה. בשנת תרנ"ז (1897) ראובן בריינין חיבר מסה חריפה על יל"ג, בה טען כי יל"ג הוא דברן, בעל לשון, מליץ, סופר נעלה, אבל איננו משורר. לדבריו, ליל"ג אין את התכונות הבאות המאפיינות משורר:
המשורר חי עם הטבע, נעשה שותף במעשה בראשית ומזדעזע בכל עצביו לפני הסוד הגדול של האין-סוף.
יש למשורר געגועים חזקים, מגמות ושאיפות עצומות, אשר לבו ידפוק יחד עם דופק תקופתו, ואת התאוות הכמוסות של בני דורו יביע בציורים בהירים.
המשורר יחוש נשימת הדורות הבאים אחרינו ועינו צופיה מראשית הדורות ועד סופם.
המשורר יראה ללִבֵּנו ולבָתֵי נפשנו ונגלו לפניו תעלומות רוחנו ונסתרותיו.
המשורר נותן תוכן רוחני חדש ואידיאלים נשגבים לבני עמו.
המשורר האמיתי רואה את הסתירות, ההפכים והניגודים אשר בנפש האדם ובטבע החיים עצמם, בכל חזיונותיהם ומראותיהם; הוא רואה וסוקר את התנגשות הכוחות, המגמות והחפצים בחיי הפרט והכלל. כל יציר אומר למשורר כזה פרק שירה; והוא מעורר את הלב, מחַיה את הרגש ומרומם את הרוח בתחבולות מעטות: בתמונה פשוטה, בקוים דקים אחדים, בהארת צד חדש של אחת מפינות החיים.
במוקדם או במאוחר דבריו של בריינין התקבלו על הלבבות, ושירתו של יל"ג נשכחה. בדורות הבאים, מפעם לפעם סופרים ומשוררים ומבקרים, ביניהם יוסף חיים ברנר, חיים נחמן ביאליק, יעקב פיכמן, יצחק למדן, יהודה בורלא, ושלמה צמח, קמו וטענו שיל"ג היה משורר, ואפילו משורר גדול. כך לדוגמה כתב יוסף חיים ברנר: "לאו דווקא תוכן-מחשבות זה או אחר עושה את האדם לחושב, כי אם אופן-המחשבה; לאו דווקא התוכן הרומנטי של השיר, עושה את בעל-השיר למשורר, כי אם כוחו להתרגש באמת ולבטא על פי דרכו את רגשותיו האנושיים. ובזה – האם לא הראה יל"ג את כל כוחו ויכולתו הגדולים? האם לא ידע לתת ניב-שפתים נמרץ לגילו וצערו, להבעיר לבות אנשים בדברים היוצאים מליבו הוא, לצקת בוז לכל המאוס בעיניו, לגלוג – לכל השנוא עליו? האם לא היה גם בנערוּתו הפה הנותן אמרי-שפר, הביטוי הברור לשאיפות, תקוות ונתיבות חדשות? האם לא היה הוא בשירתו נושא הקידמה האנושית ברחוב-היהודים, מליץ ההתנערות וההשתחררות? ואחר כך – האם ההתמרמרות על סדרי-החיים המכוֹערים, על ההשקפות המאררות, על “אוסף החצץ בו מילאו את פינו” (“תמרורים”), אינו תוכן די הגון לשירת-עוז, לשירה אמיתית? והאם אפילו המבטא האחד הזה שהזכרתי כרגע אינו מצלצל כדבר היוצא מלפני המשורר-השליט?".