המהפכה הגרמנית
מהפכה > ייסוד המפלגה הקומוניסטית ומרד ינואר 1919

לאחר חוויותיהם עם ה-SPD וה-USPD, הספרטקיסטים הגיעו למסקנה שניתן להשיג את מטרותיהם רק על ידי הקמת מפלגה משלהם, ולכן הם הצטרפו לקבוצות שמאל-סוציאליסטיות אחרות מכל גרמניה כדי לייסד את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD).
רוזה לוקסמבורג הכינה את תוכנית היסוד שלה והציגה אותה ב-31 בדצמבר 1918. בתוכנית זו היא ציינה כי הקומוניסטים לעולם לא יוכלו לקחת את השלטון ללא רצון ברור של העם ברוב. ב-1 בינואר היא דרשה מה-KPD להשתתף בבחירות המתוכננות בגרמניה, אך דעתה לא התקבלה. הרוב עדיין קיוו להשיג כוח על ידי תסיסה מתמשכת במפעלים ומ"לחץ מהרחובות". לאחר דיונים עם הספרטקיסטים, החליטו הצירים המהפכניים להישאר ב-USPD. זו הייתה תבוסה ראשונה.
התבוסה המכריעה של השמאל התרחשה בימים הראשונים של השנה החדשה בשנת 1919. כמו בנובמבר הקודם, התפתח גל מהפכני שני, אך במקרה זה, הוא דוכא באלימות. הגל החל ב-4 בינואר, כאשר הממשלה פיטרה את השוטר הראשי של ברלין, אמיל אייכהורן. האחרון היה חבר ב-USPD שסירב לפעול נגד העובדים המפגינים במשבר חג המולד. פעולה זו הביאה לכך שה-USPD, מנהלי המהפכה ויושבי ראש ה-KPD, קרל ליבקנכט ווילהלם פיק, קראו להפגנה למחרת.
להפתעת היוזמים, ההפגנה הפכה לאספה של המוני ענק. ביום ראשון, 5 בינואר, כמו ב-9 בנובמבר 1918, זרמו מאות אלפי אנשים למרכז ברלין, רבים מהם חמושים. אחר הצהריים נכבשו תחנות הרכבת ומחוז העיתונים עם משרדי העיתונות של המעמד הבינוני ו-Vorwärts. כמה מהעיתונים של המעמד הבינוני בימים הקודמים קראו לא רק להבאת גדודי פרייקור נוספים, אלא גם לרצח הספרטקיסטים.
המפגינים היו בעיקר אותם המפגינים שהשתתפו בהפרות סדר חודשיים קודם לכן. כעת הם דרשו את הגשמת התקוות שהובעו בנובמבר. לספרטקיסטים בשום אופן לא הייתה עמדה מובילה. הדרישות הגיעו היישר מכוח העבודה שנתמך על ידי קבוצות שונות שנותרו מה-SPD. מה שנקרא "מרד הספרטקיסטים" שבא לאחר מכן מקורו רק בחלקו ב-KPD. חברי KPD היו אפילו מיעוט בקרב המורדים.
היוזמים שהתאספו במטה המשטרה בחרו ב"ועדת ביניים מהפכנית" (Provisorischer Revolutionsausschuss) בת 53 חברים שלא הצליחה לנצל את כוחה ולא הצליחה לתת שום כיוון ברור. ליבקנכט דרש את הפלת הממשלה והסכים עם רוב הוועדה שהפיצה את המאבק המזוין. רוזה לוקסמבורג כמו גם רוב מנהיגי KPD חשבו שמרד ברגע זה הוא קטסטרופה והתבטאו נגדו.
למחרת, 6 בינואר, ועדת המהפכה קראה שוב להפגנה המונית. הפעם, עוד יותר אנשים נענו לקריאה. שוב הם נשאו כרזות שהכריזו: "אחים, אל תירו!" ונשארו להמתין בכיכר כינוס. חלק מהצירים המהפכניים התחמשו וקראו להפיל את ממשלת אברט. אבל פעילי ה-KPD נכשלו בעיקר במאמץ שלהם לזכות בתמיכת הכוחות. התברר שגם יחידות כמו דיוויזיית הצי העממית לא היו מוכנות לתמוך במרד המזוין והכריזו על עצמן נייטרליות. שאר הגדודים שהוצבו בברלין נותרו בעיקר נאמנים לממשלה.
בעוד חיילים נוספים נכנסו לברלין בהוראתו של אברט, הוא נענה להצעה של ה-USPD לתווך בינו לבין ועדת המהפכה. לאחר שנודע על התקדמות הכוחות לעיר, הופיע עלון של ה-SPD האומר: "שעת החשבון קרובה". בכך הפסיקה הוועדה משא ומתן נוסף ב-8 בינואר. זו הייתה הזדמנות מספקת עבור אברט להשתמש בכוחות המוצבים בברלין נגד הכובשים. החל מה-9 בינואר, הם דיכו באלימות מרד מאולתר. בנוסף לכך, ב-12 בינואר, עבר הפרייקור האנטי-רפובליקני, שפעל פחות או יותר כחוליות מוות מאז תחילת דצמבר, לברלין. גוסטב נוסקה, שהיה נציג העם לצבא ולצי במשך כמה ימים, קיבל את הפיקוד הבכיר על החיילים הללו באומרו, "אם תרצה, מישהו חייב להיות כלב הדם. אני לא אתרחק מהאחריות".
הפרייקור פינו באכזריות כמה מבנים והוציאו להורג את הכובשים במקום. אחרים נכנעו במהרה, אך חלקם עדיין נורו. מרד ינואר גבה 156 קורבנות בברלין.