ארתור הולמס
הסברו של הולמס לנדידת יבשות

התעניינותו של הולמס בנדידת יבשות התעוררה הודות לאחד מעמיתיו במכללה האימפריאלית, ג'ון אוואנס, שקרא גרמנית ונעשה אחד מהחסידים המוקדמים לרעיונותיו של וגנר (לימים כתב את ההקדמה למהדורה האנגלית לספרו של וגנר). הולמס אמנם החל את דרכו כתומך השערת ההתכווצות, אך כיוון שהבין את הרדיואקטיביות ואת הפוטנציאל הגלום בה ליצירת חום בקרום כדור הארץ, הוא שינה את דעתו כעבור זמן קצר. את ההשראה לרעיון שמעבר חום קשור להיווצרות הרים ולנדידת היבשות קיבל בזמן שנושא זה נדון בנאום הנשיאותי של איי. גיי. בול בפני האגודה הגאולוגית (GA) בלונדון ב-1927. בדצמבר באותה שנה, הגיש הולמס לחברה הגאולוגית של אדינבורו, מאמר שאימץ רעיונות אלה. הוא טען אמנם כי היבשות אכן צפו על גבי חומר צפוף יותר, כפי שטען וגנר, אך הן לא נעו דרך הסימה. לשיטתו, החומר הצפוף הזה נע אט אט, בכוח זרמים שנוצרו על ידי החום במעטפת כדור הארץ (זרמי הערבול) ובקעו מסדקים בכמה מקומות, דוגמת הרכס המרכז-אטלנטי - רכס מרכז אוקייני, תת-ימי ברובו, המשתרע באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס הקרח הצפוני. כוח זה הרחיק זו מזו את היבשות בשני צידי הסדק וגרם להתנגשותן בחלקים אחרים של כדור הארץ.
מלבד החימום הרדיואקטיבי, המרכיב החשוב ביותר במודל של הולמס היה זמן: סלע מוצק המחומם מלמטה יכול להימתח ולזרום כעין דבשה סמיכה מאוד אך רק לאט מאוד. הדבר תואם את הערכתו הכמותית לגילו העצום (יחסית להערכות קודמות) של כדור הארץ.
ב-1930 פיתח הולמס את הסברו לנדידת היבשות בפירוט ותיאר איך זרמי חום שפועלים בתוך כדור הארץ כתוצאה מהחום שנוצר על ידי התפרקות רדיואקטיבית, גרמו להיפרדותה של פנגיאה, בתחילה ל-2 מסות אדמה גדולות, גונדוואנאלנד בחצי הכדור הדרומי ולאוראסיה בצפוני, שאף הן נקרעו לחלקים ויצרו את תבנית היבשות והאיים הנוכחית בפני כדור הארץ. רעיונותיו של הולמס פורסמו בפרוטוקולים של החברה הגאולוגית של גלאזגו וכללו הערכה התואמת את המדידות העכשוויות שעל פיהן זרמי החום מניעים את היבשות בשיעור של 5 ס"מ לשנה בקירוב - די כדי ליצור את האגן האטלנטי מסדק בקרום במשך זמן של 100 מיליון שנה בקירוב.
ב-1944 הציג הולמס בפרק האחרון של ספר הלימוד הנפוץ שחיבר, עקרונות הגאולוגיה הפיזיקלית, את המודל שלו לנדידה הכולל גם את התפשטות קרקעית הים. הוא הציג בבירור את הטיעון שלו אך הצביע ביושר על הפגמים באופן הצגת הדברים של וגנר:
וגנר ארגן אוסף מרשים של עובדות ודעות. כמה מן הראיות שלו היו משכנעות בלא ספק, אבל חלק גדול כל כך מדברי התימוכין שלו התבססו על ספוקלציה ועל טיעונים מיוחדים, ולפיכך עורר סערה של ביקורת עוינת. יתר על כן, רוב הגאולוגים לא ששו להודות באפשרות של נדידת היבשות, מפני שלשום תהליך טבעי מוכר לא הייתה כמדומה אפילו הזדמנות קלושה לגרום לכך...

ואף על פי כן, הדבר החשוב באמת אינו להפריך דעות מסוימות של וגנר, אלא להחליט על פי הראיות הרלוונטיות אם נדידת היבשות היא סוג אמיתי של תנועת האדמה.
ובסיום הפרק על נדידת היבשות, לאחר שטען כי הולכת חום היא הכוח המניע את התהליך, כתב הולמס:
ואולם יש להכיר בבירור כי רעיונות ספקולטיביים טהורים מסוג זה, שהומצאו במיוחד כדי להלום את הדרישות, אין להם ערך מדעי עד שלא יקבלו תמיכה מראיות בלתי תלויות
דברים אלו היו הד למילים אותם שם ארתור קונאן דויל בפיו של גיבורו הספרותי בעל השם הזהה בשערורייה בבוהמיה:
טעות חמורה היא ליצור תאוריה לפני שיש בידיך נתונים. אתה מתחיל, שלא בחוכמה, לעקם עובדות כדי שיהלמו תיאוריות, במקום ליצור תיאוריות שיהלמו את העובדות.
ואכן, רק בשנות ה-50 וה-60 עם קבלת ראיות מדעיות כגון גילוי דפוסים מגנטיים חריגים בקרקעית האוקיינוסים. פיתוח המודל של אזור ודאטי-בניוף - רצף של מוקדים סייסמיים והתגלות "הבקע העולמי הגדול" (1953), ניתן היה לאמת את רעיון נדידת היבשות. עבודתם של הס ודיץ בתחילת שנות ה-60 הסבירה את התצפיות השונות והיוותה בסיס לתאוריית טקטוניקת הלוחות.