ארמון הסובייטים
ארבע התחרויות (1931–1933) > השפעות ופרשנויות

במהלך תקופת התחרות, המדינה פירקה תנועות אדריכליות עצמאיות לשעבר והלאימה דה פקטו את כל האדריכלים תחת המטרייה של חברות עיצוב בבעלות המדינה ואיגוד האדריכלים הסובייטים.(רו') עד סוף 1932 נבלמה האדריכלות המודרניסטית ככלל, והתנועות הקונסטרוקטיביסטיות, הרציונליסטיות (רו') והפורמליסטיות שלה בפרט, ופינו את מקומן לאדריכלות הסטליניסטית שהתהוותה באותה עת. פרויקטים מודרניסטיים שהוגדרו קודם לכן הושלמו בהדרגה ולעיתים קרובות "שופרו" כדי להתאים למדיניות החדשה. אדריכלים המשיכו לייצר ולפרסם טיוטות מודרניסטיות עד 1935 לפחות, אך להצעות כאלה לא היה סיכוי להיבנות. רודולף וולטרס (אנ'), שהגיע לנובוסיבירסק בקיץ 1932, דיווח שעד הגעתו כבר קיבלו מנהלי המפלגה המחוזית פקודות ממוסקבה לבנות "בסגנון קלאסי" בלבד. במישור הלאומי, לא פורסמו צווים כאלה באופן רשמי. השינוי נראה כהתפתחות טבעית בתוך הקהילה המקצועית.
הרוב המכריע של סופרים סובייטים, רוסים וזרים, למעט אנטוניה קונליף, מסכימים שהתחרויות ייצגו דחייה מכוונת של המודרניזם לטובת היסטוריציזם (אנ') מונומנטלי. הקשר תמיד היה פומבי אך נתון לפרשנויות שונות. המחברים הסובייטים של שנות ה-30 פנו בדרך כלל ל"שיפור רווחת ההמונים". הקונסטרוקטיביזם הוצג כאדריכלות חלופית בעלות נמוכה. לאחר שהאומה התגברה על העוני המר של שנות ה-20 של המאה ה-20, "העם" (כלומר המדינה הקומוניסטית) ניערה מעליה את הפתרונות הזמניים ואימצה לקרבה אדריכלות "איכותית". לאחר מלחמת העולם השנייה צנחה "רווחת ההמונים" לשפל של כל הזמנים והמבקרים הסובייטים לא איחרו להגיב בהתאם. הם ציירו את המודרניזם כהשפעה עוינת וחתרנית של המערב הקפיטליסטי שנחשפה ודוכאה מיד על ידי המפלגה. התיקון בוצע באמצעות צווי המפלגה של שנות ה-30, החל בסקירת ה-USDS של התחרות הבין־לאומית.
בסוף שנות ה-50 וה-60 המודרניזם הפך לסגנון הרשמי במדינה הסובייטית, וההיסטוריה האחרונה שוכתבה שוב כדי לזכות את המפלגה. תאורטיקנים סובייטים טענו כי האדריכלים של שנות ה-30 נטשו את הקונסטרוקטיביזם מרצונם ולאחר מכן חישלו את הסגנון המונומנטלי החדש בעצמם. ה"עודפים" של האדריכלות הסטליניסטית היו אשמתם של האדריכלים בלבד. המפלגה, שייעצה בקפידה לאנשי המקצוע, אינה נושאת באחריות למה שנבנה בפועל. גרסאות מגוונות באותו נרטיב נמשכו עד שנות ה-2000, בעיקר בעבודותיו של סלים חאן-מגומדוב (רו'). כמו כן, היסטוריונים מערביים לא הפיקו הסבר סביר עד לפרסומים של שנות ה-2000 מאת הראלד בודנשאץ (גר') וכריסטיאן פוסט.
בסוף שנות ה-90 דמיטרי צ'מלניצקי קידם הסבר אחר. התחרויות נוצרו על ידי סטלין באופן אישי כפרובוקציה פוליטית מורכבת. בפתיחה, שלב החינוך העצמי, סטלין הכיר את כל בתי הספר הפעילים לאדריכלות ובחר את הכיוון הכללי שיהפוך בקרוב לסגנון הרשמי. לאחר מכן, הוא דרדר במיומנות וערמומיות את המעמד החברתי ואת ההערכה העצמית של מקצוע האדריכלות - שהיה תנאי מוקדם להלאמה. לבסוף, הרס את הקשרים שאיחדו את האדריכלים לחברות, קבוצות ותנועות. בסופו של דבר, הקהילה המקצועית העצמאית והמגוונת לשעבר צומצמה למסה הומוגנית של אנשים צייתנים. אנה סליוונובה פרסמה מאוחר יותר תיאוריה דומה.
מתנגדים כמו סרגיי קוזנצוב טוענים שהראיות הקיימות למעורבותו האישית של סטלין נדירות מכדי להגיע למסקנות מרחיקות לכת. יש מעט מאוד תמלילים וציטוטים משוכפלים בתקשורת הסובייטית. הפרוטוקולים של הפוליטביורו וכתבי העת של משרדו של סטלין בקרמלין מכילים מעט מאוד רישומים הקשורים לארמון. בניגוד לקוזנצוב, צ'מלניצקי מעריך את אותן ראיות הפוליטביורו כמשמעותיות. קוזנצוב אומר כי נושאים ארציים כמו משלוחים של עצי הסקה חשובים יותר מאשר להגי אדריכלות. מלבד מספר פגישות מפורסמות, אין ראיות שסטלין הזמין אי פעם אדריכלים לקרמלין. האדריכל היחיד שדיבר עם סטלין בקביעות היה הקבלן האישי שלו מירון מרז'אנוב (אנ'), שנותר מודרניסטי לאורך שנות ה-30.
השערה נוספת שהציע סונה הוזינגטון ב-2003 רואה בשינוי הסגנוני תוצאה ישירה אך לא מכוונת של הרס הקתדרלה של ישו המושיע. הריסת הבניין הגדול ביותר במוסקבה הותירה חלל במרקם העיר שדרש, לכל הפחות, החלפה מונומנטלית. הטיוטות המודרניסטיות שהתקבלו ב-1931 לא יכלו לפצות על ההפסד. חסר להם "מרכז כובד, תחושת היררכיה", וכל קשר לעיר הקיימת. גם לא היה בהן שום דבר "סובייטי" מובהק. המדינה דרשה "על-מונומנטליות", ומצאה זאת בהצעת האר דקו של יופן, אשר שוכפלה אז גם לפרויקטים פחותי חשיבות ברחבי הארץ.