גוון אראוחו
המשפט > המשפט השני

בניגוד למשפט הראשון, שבו העיד רק קזרס, העידו במשפט השני כל שלושת הנאשמים, והאשימו זה את זה, כולל את נייבורס. מרל (כמו עדי התביעה) הודה שקזרס ניסה למנוע ממייג'ידסון להכות אותה זאת לאחר שכבר הוכתה על ידו באמצעות מחבת. מייג'ידסון, אשר הקיא לאחר שנגעל לגלות את האמת בנוגע למיניותה של גוון, טען שהתעלף במהלך ההכאה ושאינו מסוגל לזכור אם קזרס התערב. קזרס עצמו טען שוב שהיה היחיד שהיה מעורב בקבורת הגופה, ואף עד לא אמר שראה אותו מכה את גוון. מרל האשים את נייבורס שהוא היה הרוצח העיקרי ורמז שמייג'ידסון עזר לנייבורס לחנוק אותה למוות. מרל אישר שהכה בראשה במחבת אך אמר שלא התכוון להרוג אותה אלא רק לפצוע אותה. גם מייג'ידסון האשים בעיקר את נייבורס, ואמר שהיה שיכור מאוד באותו לילה. חברתו של נייבורס העידה על המכתב ששלח אליה כשהיה עצור. היא העידה שבמכתב נכתבו כמה אמירות שקריות, ושנייבורס שיקר לה תכופות בנוגע למה שהתרחש במסיבה.
ב-24 באוגוסט 2005 נפתחו טיעוני סיכום המשפט. התובע כריס למיירו שינה אסטרטגיה. בעוד שבמשפט הראשון האשימה התביעה את כל הנאשמים ברצח במידה זהה של אשמה וניסתה להשיג הרשעה ברצח מדרגה ראשונה, הרי שבסיכום המשפט השני מיקד למיירו את טיעוניו במייג'ידסון וקרא לו "אדם פתטי ונתעב". לגבי קזרס, טען למיירו שסיועו למייג'ידסון בקבורת הגופה עושה אותו אשם באותה מידה ברצח. במהלך הטיעונים הוא התייחס לקזרס בעקביות כאל "ידידו של הרוצח". למיירו ויתר במידת מה על ההרשעה ברצח מדרגה ראשונה כשאמר למושבעים כי הדבר החשוב ביותר הוא לא סוג הרצח אלא העובדה שהוא בוצע ושיש להרשיע את מייג'ידסון וקזרס בביצועו. טיעוני הסיכום של למיירו לא התייחסו כמעט למרל - הוא אמר רק שגורלו יינתן בידי המושבעים. זאת כנראה משום שאם מאמינים לעדותו של מרל, היא מבססת את אשמתם של מייג'ידסון וקזרס.
טוני סרה, עורך דינו של קזרס, טען שהעדויות נגדו חלשות. הוא טען גם שעל המושבעים לשקול בנפרד את אשמתו של כל אחד מהנאשמים, ולא להחליט רק כדי להימנע מביטול המשפט בשנית. כשהמשיך את טיעוניו ב-25 באוגוסט, טען שמרשו הוא אדם רגיל שנתפס במנטליות קבוצתית ותקף את נייבורס כשקרן פתולוגי שאין להאמין לו. הוא גם טען שקזרס היה היחיד שניסה להציל את גוון, ושסיועו בקבירת גופתה לא היה מרצונו החופשי אלא בכפייה.
ב-29 באוגוסט נשאו עורכי הדין של מייג'ידסון ומרל את נאומי הסיכום שלהם. ויליאם דובואה, סניגורו של מרל, טען שמרל היה אשם לכל היותר בעבירת תקיפה ולא היה אשם במותה של גוון. בנוסף, הוא טען כי על אף שגוון הוכתה בפועל בידי מחבת, הוא לא התכוון להשתמש בה כדי להכות אותה אלא כדי להפחיד אותה. מייקל תורמן, סניגורו של מייג'ידסון, טען שמרשו נהג בלהט התשוקה, קבע שמייג'ידסון הופתע מהגילוי על מינה הביולוגי, ואמר שלו הייתה גוון מתנצלת על כך, היה מותה נמנע. גם דובואה וגם תורמן ערערו על אמינותו של נייבורס.
ב-30 באוגוסט נשא למיירו את נאומו המסכם, שבו שב ודרש את להרשיע את מייג'ידסון וקזרס ברצח - ובאופן בולט לא דרש להרשיע כך גם את מרל. הוא לא ניסה לערער על קביעותיו של סניגורו של מרל. הוא הגן על אמינותו של נייבורס ואמר שהוא שהוציא את האירוע לאור באמצעות המכתב ששלח לחברתו. לאחר מכן הנחה השופט הארי שפרד את המושבעים להתחיל את דיוניהם.
ב-8 בספטמבר הודיעו המושבעים שהגיעו להכרעה לגבי שניים משלושת הנאשמים. לפי הוראת השופט, לא פורסמו עדיין שני גזרי הדין. ב-12 בספטמבר הודיעו המושבעים שאינם מצליחים להגיע להחלטה לגבי הנאשם השלישי, ואז פורסמו שני גזרי הדין שנקבעו כבר. התברר שדינו של קזרס לא נגזר. מייג'ידסון ומרל הורשעו שניהם ברצח מדרגה שנייה, אך המושבעים קבעו שאין מקום להרשיעם בפשע שנאה, זאת על אף שהיה ברור כי הם רצחו את גוון על רקע טרנספובי. משמעות הרשעתם של השניים היא כליאה לתקופה של בין 15 שנים למאסר עולם.
בריאיון לעיתון סן פרנסיסקו כרוניקל, רמז אחד המושבעים, מקס שטיין (עורך דין מסן פרנסיסקו), שהמושבעים לא האמינו לאף אחד מהנאשמים אבל גם לא לנייבורס, עד התביעה. לדבריו, המושבעים חשבו שהעבירה היא הריגה ולא רצח כי לדעתם לא היו תגובותיהם של מייג'ידסון ושל מרל הגיוניות. הם לא הרשיעו בפשע שנאה כי חלק מהמושבעים האמינו שהמצב באותו ערב יצא משליטה, ושגוון נרצחה בשל כך ולא משום שהייתה טרנסג'נדרית. לדברי שטרן, הרשיעו המושבעים את מייג'ידסון ומרל בעיקר בגלל הודאתם בחלקם במותה.