stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולבי יערוני מקלאי
תפוצה ואקולוגיה

וולבי מקלאי אנדמי לאי גינאה החדשה. תפוצתו מוגבלת לאורך המורדות הדרומיים של רכס אואן סטנלי (בעיקר לאורך חצי האי זנב-ציפור), וטווח התפוצה שלו מצומצם משמעותית משל קרובו הוולבי הזוטר ומשתרע על כ-20,000 קילומטרים רבועים. בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים צפופים במיוחד עם צמחייה קרקעית עשירה, והם מנצלים את האפילה השוררת בהם על מנת להתחמק מטורפים. הוא חי בגבהים של 1,800-1,000 מטר מעל פני הים, אשר נחשבים לנמוכים יחסית לעומת קרובו הזוטר. בעבר וולבי מקלאי היה נפוץ יותר ביערות שפלתיים, אולם החדירה האנושית והצתת שריפות אילצה אותו להרחיק למקומות גבוהים ומוגנים מפני השפעה אנושית. הטמפרטורות בתחומי המחייה שלו בסביבות 30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת 3,000 מילימטר לשנה.
וולבי מקלאי הוא יונק פעיל לילה ככל הנראה. הוא מבלה את זמנו על אדמת היער האפלה, ויש לו יכולת חפירה מוגבלת. התזונה שלו מורכבת מעלים, ניצנים, עשבי תיבול וגבעולים של צמחים דו-פסיגיים. הוולבי נראה לעיתים רחוקות בבית גידול פתוח, והוא מעדיף לשהות ביער הסבוך שבו הוא חש מוגן יותר. הטורפים העיקריים של המין הם הרפיה ניו-גינאית, עיט מחודד-זנב ופיתון השטיחים. הוולבי חי בשטח ביתי קבוע, אך הוא אינו טריטוריאלי. לוולבי מקלאי יש חוש ריח מפותח המשמש כתקשורת העיקרית בין הוולבים. הנקבות משחררות ניחוח חזק כשהן מיוחמות ומחפשות בן זוג.
וולבי מקלאי הוא מין פוליגמי. עונת הרבייה מתרחשת בחודשי ינואר ופברואר ומושפעת מהמצב הפיזיולוגי של הנקבות. בתום תקופת היריון של כ-21 יום, נולד ולד יחיד או תאומים. ההיריון אינו דורש מהאם אנרגיה רבה, אולם לאחר הלידה ההשקעה האנרגטית גבוהה במיוחד כתוצאה מההנקה התמידית, כך שנקבה תבחר להמליט רק כשיש לה מספר משאבים זמינים לגידול הצאצא. הלידה מהירה ביותר עד כדי כך שהנקבה כלל לא מרגישה זאת. הוולד הזעיר זוחל בכוחות עצמו לכיס ונצמד לפטמות. הגור עשוי לבלות עד 18 חודשים בתוך הכיס וההנחה היא שזהו גיל הגמילה. הזכר אינו משתתף בגידול הצאצא. הן הזכרים והן הנקבות מגיעים לבגרות סביבות גיל שנתיים.
תוחלת החיים של וולבי מקלאי אינה ידועה, אולם סביר להניח שהיא בסביבות 8 שנים בדומה לקרובו הזוטר.
מצב שימור

הוולבי היערוני הזוטר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצה רחבה יחסית, אוכלוסייה גדולה, ובעיקר עקב העובדה שמרבית בית הגידול שלו נותר מוגן מפני השפעות אנושיות כתוצאה מחוסר הנגישות שלו. על אף שוולבי מקלאי מושפע מציד לבשר על ידי הילידים הפפואנים, אין זה מהווה איום חמור עליו, שלא כאצל קרובו הוולבי הזוטר. מגמת האוכלוסייה נחשבת ליציבה והמין נמצא במספר אזורים מוגנים. לא צפוי שינוי משמעותי במצבו בעתיד הקרוב.
הערות שוליים

↑  וולבי יערוני מקלאי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| קנגוריים |
| --- | --- | --- |
| וולביים ארנביים מפוספסים | וולביים ארנביים מפוספסים |  |
| וולבי ארנבי מפוספס | וולבי ארנבי מפוספס (סוג ומין יחיד) |   |
| קנגורים | קנגורים |   |
| קנגורו | קנגורו אפור מזרחי • קנגורו אפור מערבי • קנגורו אדום • וולארו האנטילופה • וולארו מצוי • וולארו שחור • וולבי אגיל • וולבי שחור-פס • וולבי טמר • וולבי סבך מערבי • וולבי פרמה • וולבי זנב-שוט • וולבי אדום-צוואר |   |
| קנגורו אילני | קנגורו אילני אפרורי • קנגורו אילני לומהולץ • קנגורו אילני בנט • קנגורו אילני דובי • קנגורו אילני הואון • קנגורו אילני דוריה • קנגורו אילני סרי • קנגורו אילני גודפלו • קנגורו אילני עטוי-זהב • קנגורו אילני שפלתי • קנגורו אילני הוזר • קנגורו אילני וונדיוואי • איפולה • דינגיסו • טנקיל |   |
| וולבי הצבי | וולבי צבי שחור • וולבי צבי לבן-פס • וולבי צבי אפור • וולבי צבי חום |   |
| וולבי יערוני | וולבי יערוני מקלאי • וולבי יערוני זוטר |   |
| וולבי ארנבי | וולבי ארנבי ממושקף • וולבי ארנבי אדמוני |   |
| וולבי זנב-מסמר | וולבי זנב-מסמר מרוסן • וולבי זנב-מסמר צפוני |   |
| וולבי הסלע | וולבי סלע קצר-אוזן • וולבי סלע וילקינס • וולבי סלע פרוסרפיני • וולבי סלע רוטשילד • וולבי סלע צהוב-רגל • וולבי סלע אלייד • וולבי סלע כף-יורק • וולבי סלע גודמן • וולבי סלע הרברט • וולבי סלע חדגוני • וולבי סלע שחור-צד • וולבי סלע מאריבה • וולבי סלע זנב-מברשת • וולבי סלע סגול-צוואר • וולבי סלע שרמן • מונג'ון • נברלק |   |
| פדמלון | פדמלון טסמני • פדמלון בראון • פדמלון כהה • פדמלון קלבי • פדמלון ההרים • פדמלון אדום-רגל • פדמלון אדום-צוואר |   |
| וולבי ביצות | וולבי ביצות (סוג ומין יחיד) |   |
| קווקה | קווקה (סוג ומין יחיד) |   |
פוחלץ של וולבי יערוני מקלאי.
הסדר ואסנאר

המדינות המשתתפות בהסדר וסנאר
הסדר ואסנאר על בקרת הייצוא של נשק קונבנציונלי וסחורות וטכנולוגיה דו-שימושית הוא משטר פיקוח רב-צדדי (MECR) עם 42 מדינות משתתפות, לרבות מדינות רבות אשר לקחו חלק בקומקון (ברית ורשה).
הסדר ואסנאר יוסד כדי לתרום לביטחון וליציבות אזוריים מקומיים ובינלאומיים באמצעות קידום שקיפות ואחריות גדולה יותר בקשר עם העברות נשק קונבנציונלי וסחורות וטכנולוגיה דו-שימושית, ובכך למנוע את ערעור היציבות. המדינות המשתתפות מעוניינות, באמצעות המדיניות הלאומית שלהן, להבטיח שהעברות של פריטים אלה אינן תורמות לפיתוח או להגברת היכולות הצבאיות שבכוחן להחליש את מטרות ההסדר, וכן שאינן מוסטות לתמוך ביכולות אלה.
ההסדר הוא המחליף של ועדת הקואורדינציה של המלחמה הקרה - עבור בקרת היצוא הרב-צדדית (Coordinating Committee for Multilateral Export Controls - COCOM). הוא יוסד ב-12 ביולי 1996, בוואסנאר, הולנד, הסמוכה להאג. הסדרי ואסנאר קפדניים הרבה יותר מאשר COCOM, ומתמקדים בעיקר בשקיפות של מדיניות בקרת הייצוא הארציים ואינם מעניקים זכות וטו לחברים יחידים על החלטות ארגוניות. מזכירות לניהול ההסכם נמצאת בווינה, אוסטריה. ואולם, בדומה ל-COCOM, אין המדובר באמנה, ולכן ההסדר אינו מחייב מבחינה משפטית.
מדי חצי שנה מחליפות המדינות החברות מידע על משלוחים של נשק קונבנציונלי למדינות שאינן חברות בהסדר ואסנאר (ראו בהמשך), משלוחים המשתייכים לשמונה קטגוריות נשק רחבות: טנקים, כלי רכב משוריינים (AFV), ארטילריה בקנה מידה גדול, מטוסים צבאיים, מסוקים צבאיים, ספינות מלחמה, טילים או מערכות טילים, וכן כלי נשק קטנים וכלי נשק קל.
רשימות בקרה

קווי המתאר של ההסדר מפורטים במסמך שכותרתו "הנחיות ונהלים, לרבות היסודות הראשונים". רשימת הטכנולוגיות המוגבלות מחולקת לשני חלקים, "רשימת מוצרים וטכנולוגיות דו-שימושיות" (הידועה גם בשם הרשימה הבסיסית) ו"רשימת החימוש". הרשימה הבסיסית מורכבת מעשר קטגוריות המבוססות על רמות גבוהות של תחכום:
קטגוריה 1 - חומרים מיוחדים וציוד נלווה.
קטגוריה 2 - עיבוד חומרים.
קטגוריה 3 - אלקטרוניקה.
קטגוריה 4 - מחשבים.
קטגוריה 5 - חלק 1 - אמצעי תקשורת.
קטגוריה 5 - חלק 2 - אבטחת מידע.
קטגוריה 6 - חיישנים ולייזרים.
קטגוריה 7 - ניווט ואוויוניקה.
קטגוריה 8 - ציוד ימי.
קטגוריה 9 - חלל והנעה.
הרשימה הבסיסית מחולקת לשתי קטגוריות משנה מהותיות - רגיש ורגיש מאוד. פריטים המקוטלגים כ"רגיש מאוד" כוללים חומרים עבור טכנולוגיות זיהוי חדירה - לדוגמה, ציוד שיכול לשמש לגילוי צוללת, מכ"מים מתקדמים או טכנולוגיות מנועי סילון.
רשימת החטיבות מחולקת ל-22 קטגוריות, שאינן מקוטלגות.
על מנת שהפריט ייכלל ברשימות, על המדינות החברות לקחת בחשבון את הקריטריונים הבאים:
זמינות זרה מחוץ למדינות המשתתפות;
היכולת לשלוט ביעילות על ייצוא טובין;
היכולת ליצור מפרט ברור ואובייקטיבי של הפריט;
נשלט על ידי משטר און קבוצת אוסטרליה, קבוצת הספקים הגרעיניים, או משטר בקרת טכנולוגיה של טילים.
חברות

נכון לפברואר 2018, 42 המדינות המשתתפות הן:
אוסטריה
אוסטרליה
אוקראינה
איטליה
אירלנד
אסטוניה
ארגנטינה
ארצות הברית
בולגריה
בלגיה
גרמניה
דנמרק
דרום אפריקה
דרום קוריאה
האיחוד האירופי
הודו
הולנד
הונגריה
הממלכה המאוחדת (בריטניה)
טורקיה
יוון
יפן
לוקסמבורג
לטביה
ליטא
מלטה
מקסיקו
נאט"ו
נורווגיה
ניו זילנד
סלובניה
סלובקיה
ספרד
פולין
פורטוגל
פינלנד
צ'כיה
צרפת
קנדה
קרואטיה
רומניה
רוסיה
שוודיה
שווייץ
אלבניה, צ'ילה, קפריסין, איסלנד וסרביה אינן חברות להסכם וסנאר.
לעניין הרפובליקה העממית של סין וישראל, ראו למטה.
חברות > דרישות קבלה

מדינה המעוניינת להצטרף להסדר צריכה לעמוד בדרישות הקבלה הבאות:
ייצור או ייצוא של נשק או ציוד תעשייתי רגיש;
שמירה על מדיניות של אי-הפצה ועל מדיניות לאומית הולמת, לרבות דבקות ב:
מדיניות של אי-הפצה, כאשר הדבר ישים, כגון קבוצת הספקים הגרעיניים, משטר הפיקוח על טכנולוגיות הטילים וקבוצת אוסטרליה;
האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, אמנת הנשק הביולוגי, אמנת הנשק הכימי, ובמידת הצורך, והאמנה לצמצום הנשק האסטרטגי (START Iׂ) (כולל פרוטוקול ליסבון).
שמירה על בקרת ייצוא אפקטיבית.
ההסדר פתוח, על בסיס גלובלי ולא מפלה, למדינות הדבקות והעומדות בקריטריונים המוסכמים. קבלה של חברים חדשים דורשת את הסכמה של כל החברים להסדר. הרפובליקה העממית של סין אינה חברה בהסדר. גם ישראל אינה חברה בהסדר (בין השאר משום שאינה חתומה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני), אך חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני מסתמך על ההסדר בקביעה של ציוד לחימה וציוד דו־שימושי מפוקח שעל הייצוא שלהם חל החוק.
הודו הצטרפה כמדינה ה-42 ב-7 בדצמבר 2017. "מדינות ההסדר של ואסנאר בחנו את ההתקדמות של מספר מדינות מבקשות והסכימו בישיבת המליאה על צירוף בהודו, אשר תהפוך למדינה ה-42 המשתתפת בהסדר, וזאת מיד עם השלמת הסידורים הדרושים להצטרפות" נאמר בהצהרה. הבקשה של הודו נתמכה על ידי רוסיה, ארצות הברית, צרפת וגרמניה.
תיקונים לשנת 2013

בחודש דצמבר 2013 תוקנה רשימת הייצוא של טכנולוגיות מוגבלות, כך שתכלול מערכות מעקב מבוססות אינטרנט. טכנולוגיות חדשות שכעת תחת משטר בקרת הייצוא כוללות "תוכנת חדירה" - תוכנה המיועדת להביס את אמצעי ההגנה של המחשב או הרשת כדי לחלץ נתונים או מידע - כמו גם מערכות מעקב IP.
מטרת התיקונים הייתה למנוע מחברות טכנולוגיה מערביות למכור טכנולוגיות מעקב לממשלות הידועות בפגיעה בזכויות אדם. עם זאת, כמה חברות טכנולוגיה הביעו חשש כי היקף הבקרות עשוי להיות רחב מדי, באופן שיגביל את יכולתם של חוקרי הביטחון לזכות ולתקן רגישויות אבטחה. גוגל ומטא מתחו ביקורת על ההגבלות שיוטלו על פעילויות כמו בדיקת חדירות, שיתוף מידע על איומים ותוכניות תמריצים לזיהוי באגים. לטענתם, ההגבלות יחלישו את ביטחון המדינות המשתתפות, ויעשו מעט כדי לרסן איומים מצד מדינות שאינן משתתפות.
הערות שוליים

↑  הנחיות ונהלים, כולל אלמנטים ראשוניים הסדר ואסנאר
↑  "Statement Issued by the Plenary Chair on 2017 Outcomes of the Wassenaar Arrangement" (PDF). 7 בדצמבר 2017. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2019-03-06. נבדק ב-7 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Wassenaar Arrangement decides to make India its member". 8 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  IANS (8 בדצמבר 2017). "India becomes member of key export control regime". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Google says controversial export proposal would make the world 'less secure'". The Verge. נבדק ב-2015-07-30.
↑  "Wassenaar rules are not the right direction - Facebook U.S. Public Policy | Facebook|accessdate=2015-07-30|website=www.facebook.com".
↑  "Cyber industry assails anti-hacking regulations". נבדק ב-2015-07-30.
↑  "The international rules that have the security world on alert". The Verge. נבדק ב-2015-07-30.
הרמטכ"לים (פסקול)

"הרמטכ"לים" הוא פסקול סדרת הטלוויזיה הנושאת את אותו השם. זהו הפסקול הראשון והיחיד של זמרת הרוק תמר אייזנמן. הוא פורסם בהוצאת חברת התקליטים NMC בשנת 2017.
כשהתראיינה לעיתון "מעריב" סיפרה: ”האמת היא שמאז שעברתי לארצות הברית, יש מעט ירידה בהשמעות, אבל זה בסדר גמור, כי הנה, הפסקול שיצרתי ל'הרמטכ"לים' הצליח”.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | מרדף  | 2:34 |
| 2. | על זאת  | 4:24 |
| 3. | שיר של אחרי מלחמה  | 3:03 |
| 4. | קוטר הפצצה  | 2:14 |
| 5. | אז אמר השטן  | 2:29 |
| 6. | פתיח  | 0:49 |
| 7. | מרדף – גרסת הסיום  | 3:07 |
| משך כולל: | משך כולל: | 18:43 |
הערות שוליים

↑  דודי פטימר, מהפסקול של "הרמטכ"לים" ועד הקריירה בניו יורק: תמר אייזנמן מסתערת, מעריב, 30 במאי 2018
הכיבוש הצרפתי של מרוקו

הכיבוש הצרפתי של מרוקו החל עם כיבוש העיר אוג'דה על ידי הרפובליקה הצרפתית ב-29 במרץ 1907. הצרפתים פתחו במערכה נגד סולטנות מרוקו שהגיעה לשיאה בחתימה על הסכם פס והקמת הפרוטקטורט הצרפתי במרוקו ב-30 במרץ 1912. צרפת סיכמה מאוחר יותר, ב-27 בנובמבר, את הסכם מדריד עם ממלכת ספרד אשר הקימה את מדינת החסות הספרדית במרוקו. הצרפתים עדיין ניהלו סדרה של מבצעים צבאיים להרגעת המרידות במרוקו עד 1934.
רקע

האימפריה הצרפתית הרחיבה במידה ניכרת את פעילותה בסולטנות מרוקו לאחר קרב איסלי (1844). נציגים צרפתים בטנג'יר לא היו עוד קונסולים אלא ממונים על היחסים. הסכם לאלה מע'ניה שנחתם במרץ 1845 בין צרפת למרוקו הכיר בגבול שהיה לפני 1830 בין אלג'יריה למרוקו כעדיין מחייב. נווה המדבר של פיגוג הוכר באותו הסכם כמרוקאי ונווה המדבר של עין ספרה כאלג'יראי. אבל הצרפתים סירבו לתחום את הגבול מדרום לפיגוג בטענה שגבול מיותר בארץ מדברית לא מיושבת. מהפכת פריז של 1848 החלישה זמנית את הדיפלומטיה הצרפתית. רצונה של צרפת לבסס מחדש את השפעתה במרוקו הוביל להפגזת סאלה בנובמבר 1851. בשנת 1859 כבשו חיילים צרפתים את נווה המדבר של סידי יחיא, מקום שבעה קילומטרים מאוג'דה. בשנת 1860 הוקם בטנג'יר סניף דואר צרפתי כסניף של שירות הדואר של אוראן. תוך מתן שירות שימושי לסוחרים אירופיים ומרוקאים, היווה קיומם של סניפי הדואר הזרים הרחבת הזכויות החוץ-טריטוריאליות הרגילות ופגיעה בתפקידי ממשלת מרוקו.
משנות ה-50 של המאה ה-19, פוליטיקאים בצרפת והרשויות באלג'יריה החלו לתמוך בהקמת עמדות צבאיות בחלקים הדרומיים של אזור אוראן ומחוצה לו לצורך שליטה בסחר חוצה סהרה ובסופו של דבר לאחד את המושבות הצרפתיות באלג'יריה ובסנגל. לאחר המלחמה הספרדית-מרוקאית (1859–1860), ממלכת ספרד הצטרפה לבריטניה כדי להתנגד לצרפת, שמעמדה באלג'יריה נראתה אז כאיום הגדול ביותר על מרוקו. תמיכה עממית הן בצרפת והן באלג'יריה בכיבוש הסהרה נוצרה בשנת 1875, לאחר שמהנדס צרפתי, דופונשה, הציע שהמסחר של הסהרה ומרכז אפריקה עשוי להיפתח לאינטרסים צרפתיים על ידי בניית מסילת הרכבת חוצת סהרה. בתחילה, הרעיון היה להציב מסילת רכבת כזו דרך אזור הסהרה השוכן ממזרח לגוררה - טואט - טידיקלט. מלבד פעולות האיבה הבריטיות והספרדיות, צרפת נאלצה להתמודד גם עם העוינות של ממלכת איטליה, שכן האיטלקים כעסו על הכיבוש הצרפתי של תוניסיה ב-1881. בשנת 1881 הקימה צרפת מוצב צבאי בעין ספרה. מעשה זה חיזק את השליטה הצרפתית על כל הקסר של האטלס בסהרה שניתן לאלג'יריה על ידי הסכם לאלה מע'ניה. בשנה שלאחר מכן, ב-1882, ביקשה ממשלת צרפת מהמרוקאים רשות להקים את מסילת הברזל חוצת סהרה לאורך התוואי המוביל מ-Oed Zousfana ל-Touat. המרוקאים, לעומת זאת, סירבו. מחשש שהצרפתים עלולים בכל זאת להמשיך בהתקדמותם לכיוון דרום, בשנת 1883, הציבו המרוקאים אמל (מושל) בנווה המדבר של פיגוג, בחלק העליון של אאוד זוספאנה. בשנת 1885 חצו חיילים צרפתים את פסגת האטלס בסהרה והחלו לבנות מוצב ב-Djéniene Bourzeg, בור מים הממוקם אסטרטגית במסדרון הררי שהוביל ישירות לעמק הזוספאנה מדרום לפיגוג. Djéniene Bourzeg היה באזור שנוי במחלוקת; ובעוד שמחאה מרוקאית ראשונית גרמה לראשונה לצרפתים לסגת, המרוקאים, בנובמבר 1886, הסכימו להכיר במקום כנמצא בשטח אלג'יראי. בריטניה, ספרד ואיטליה ב-1887 שלחו פתק למולא חסן, והבטיחו לו שהם רוצים לשמור על עצמאותה ושלמותה הטריטוריאלית של ארצו. בשנות ה-90 של המאה ה-19, האינטרס הצרפתי השולט כבר היה מכוון להקמת מדינת חסות צרפתית על מרוקו; וחשש שפעולה גלויה נגד שטחי הסהרה שלטענתה מרוקו תפגע לא רק במרוקאים, אלא גם על שאר המעצמות האירופיות שהתערבו באותה מידה בענייני מרוקו.
פתיחה > מערכת דרום-אוראן (1899–1903)

לאחר שתאופיל דלקאסה מונה לשר החוץ ב-1898, הצרפתים נקטו במדיניות חדירה אגרסיבית יותר. בביצוע מדיניות זו הם פעלו כדי למנוע את הרפורמה של ממשלת מרוקו תחת מולאי עבד אל-עזיז, ובו בזמן משכו אותה לקראת הכרה גדולה יותר באינטרסים המיוחדים של צרפת במרוקו על ידי העלאת בעיות מתמשכות הקשורות לתקריות בגבול עם אלג'יריה. ההתערבות הממשית בגוררה-טואט-טידיקלט התרחשה עד סוף שנת 1899. הכוח הצבאי שליווה את המשימה חצה במהירות את הסהרה וניצל את ההזדמנות לכבוש את נווה המדבר של עין סלאח. סכסוך מזוין התנגד לכוחות הצרפתים לעיט חבש, חלק מהח'אמים של עיט אונבגי של הקונפדרציה עיט עטא. הסכסוך הסתיים בסיפוח של מתחם Touat-Gourara-Tidikelt לאלג'יריה על ידי צרפת ב-1901. התקפות של בני גיל, דואי מניה, אולאד ג'יריר, אייט עטה ושל שודדים שיצאו מפיגוג נמשכו על הגבול לאורך כל החלק האחרון של 1902 ובמשך רוב שנת 1903. רק באפריל 1903 הסכימה פריז לבסוף שכוחות הצבא האלג'יראי יוכלו לבצע "פעולה משטרתית" ממערב לקו זוספאנה.
ב-31 במאי 1903, ערך המושל הכללי של אלג'יריה שארל ז'ונאר סיור באזור הגבול כאשר נורה בקרבת פיגוג. ב-8 ביוני פיגוג הופצצה. איבר ליאוטרי רצה להקים ולהציב עמדות צבאיות ככל האפשר לעבר האזורים הנחשבים למרוקאים. באוקטובר 1903, לאחר שבוצעו התקפות נוספות נגד הכוחות הצרפתיים המוצבים בזוספאנה, הסכימה פריז להצבת עמדה ממערב לבכר. בכר היה אחד מהמקומות שבהם השתמשו הכי הרבה כמפלט על ידי הנוודים שתקפו את קו זוספאנה.
פתיחה > הסכמים צרפתיים על מרוקו (1900–1904)

בשנת 1900 הסכימו הצרפתים להכיר בדומיננטיות של האינטרסים של איטליה בטריפוליטניה ובקירנאיקה בתמורה להבטחה איטלקית שמבחינתם, לצרפת עשויה להיות "יד חופשית" במרוקו. המשא ומתן עם ספרד על מרוקו נכשל ב-1902 בגלל אי הסכמה לגבי גבולות האזור הספרדי העתידי והתעקשות הצרפתים לשמור לעצמם את זכות ההתערבות בו. ההסכם הצרפתי-בריטי שהושג ב-8 באפריל 1904 כלל הכרה בעמדתה השלטת של צרפת במרוקו בתמורה להכרה של צרפת בקביעות מעמדה של בריטניה במצרים. ההסכם הצרפתי-בריטי גם קבע אזור שיופקד בידי ספרד כאשר נוצר צורך לצרפת לכבוש את מרוקו, ובעקבותיו לחץ בריטי על ספרד לקבל את תנאיה של צרפת.
פתיחה > משבר טנג'יר (1905–1906)

השפעתה והמסחר של הקיסרות הגרמנית במרוקו התרחבו לאחר כריתת הסכם מסחרי עם הסולטאן מולאי חסן ב-1890. הגרמנים ניסו לסכל את יישום ההסכם הצרפתי-בריטי על מרוקו, יותר מסיבות הקשורות למערכת הבריתות המתהווה באירופה מאשר למטרות פוליטיות ספציפיות שהיו להם במרוקו עצמה. בזמן המשא ומתן בין ספרד לצרפת בשנים 1902 ו-1904 עודדו הגרמנים את ספרד להתעקש על אישורה לשלוט בטנג'יר, שאופיה הבינלאומי העתידי היה נושא מרכזי שכבר מקובל על הצרפתים והבריטים. מאז 1904 הקיסרות הגרמנית הפנתה את מאמציה לבינאום של השאלה המרוקאית. מתוך כוונה זו ביקר הקייזר וילהלם השני בטנג'יר ב-31 במרץ 1905, והצהיר בעודו שם כי הוא רואה בסולטאן מולאי עבד אל-עזיז שליט עצמאי, והזהיר מפני רפורמות נמהרות (התייחסות למנדט של צרפת בהסכם עם בריטניה ב-1904 ל'רפורמה' במבנה המרוקאי), והזהיר כי האינטרסים של גרמניה במרוקו יהיו מוגנים.
בריטניה, בלגיה וצרפת ערכו הכנות הגנתיות - היחידות הצרפתיות תוגברו, אומנו חיילי מילואים ונרכש נשק - כדי לאותת על נחישותן. גרמניה נקטה בצעדים מוגבלים דומים רק בסוף המשבר. למרות המהלכים הללו, אף צד לא חפץ במלחמה. הצרפתים ידעו שהם חלשים ואינם רוצים להתגרות בגרמנים, ותאופיל דלקאסה, שר החוץ, שדגל לבדו בתקיפות, נאלץ להתפטר מהקבינט. ברנהרד פון בילוב, קנצלר גרמניה, שהיה ער לסכנת הסלמה, לא התכוון להסתכן במלחמה אירופית על ויתורים אפריקאים.
בעקבות ביקורו של הקייזר באה הדרישה הגרמנית לכנס ועידה בינלאומית על מרוקו. הצרפתים, להוטים להימנע מעימות עם גרמניה, והסתמכו על התמיכה הדיפלומטית של בריטניה, ספרד ואיטליה, הסכימו לדרישה ביולי.
פתיחה > ועידת אלגסיראס (1906)

הוועידה המרוקאית, בה השתתפו נציגי שלוש עשרה מדינות, נפתחה באלחסיראס ב-16 בינואר 1906. מטרותיה, כפי שנאמר במושב הפתיחה של נשיאה, חואן מנואל סאנצ'ס, דוכס אלמודובר דל ריו, היו להכין תוכנית רפורמה עבור מרוקו שתשמור על ריבונות הסולטאן ושלמותה הטריטוריאלית של מרוקו, ותשמור על מדיניות השטח הפתוחה. דלת בפעילות מסחרית. מכיוון שהשיקול העיקרי בתודעתם של הנציגים היה מאזן הכוחות באירופה, התברר כי קשה היה להסכים על חלקו של כל אחת מהסמכויות המיוצגות בביצוע הרפורמות כביכול.
לאחר כמעט שלושה חודשים של מריבות דיפלומטיות, אימצו המעצמות את חוק אלחסיראס ב-7 באפריל שקבע "רפורמות" בעלות שליטה משותפת צרפתית-ספרדית במשטרה ובכספים של מרוקו. השיטור של נמלי מרוקו הגדולים הופקד בידי צרפת וספרד, כשהספרדים אחראים על תטואן ולאראש, הצרפתים על אספי, רבאט, אל-ג'דידה ואסוארה, ושוטרים צרפתים וספרדים כאחד בקזבלנקה ובטנג'יר. קצין שווייצרי שהוצב בטנג'יר היה אמור לשמש כמפקח של כוחות המשטרה הזרה ולדווח לסולטאן ולקורפוס הדיפלומטי בטנג'יר. החוק גם קבע הקמת בנק ממלכתי מרוקאי הממומן על ידי המעצמות, כאשר צרפת שולטת בו מכוח מתן שליש מההון.
שיתוף הפעולה האנגלו-צרפתי ההדוק אילץ את ברלין לספוג תבוסה דיפלומטית. זה לא רק אישר את בידודה של ברלין - רק האימפריה האוסטרו-הונגרית הציעה תמיכה - אלא יותר מכך צרפת ובריטניה חיזקו את ההסכמה הלבבית. הסולטאן, שהבין שבריטניה ויתרה על תפקידה כמגן על המח'זן המרוקאי וראה את גרמניה לא מסוגלת לרסן את צרפת, קיבל את חוק אלחסיראס. אבל המרוקאים התגרו מהפעילות הגוברת של האירופאים במדינה. בהתקפותיהם על האירופים, הם סיפקו לצרפת ולספרד את התירוץ להתערבות צבאית.
מלחמה נגד הסולטנות > כיבוש אוג'דה (1907)

ההתנקשות ברופא הצרפתי אמיל מושאמפ, שנבחר בצו של שר החוץ לצאת מירושלים למרוקו ולנהל בית מרקחת ונחשד בקשירת קשר להנחת היסוד להשתלטות צרפת על מרוקו, במרקש ב-19 במרץ 1907. הוביל לכך שאיבר ליאוטי שלח חיילים מעבר לגבול כדי לכבוש את העיירה החשובה אוג'דה ב-29 במרץ.
מלחמה נגד הסולטנות > הפגזת קזבלנקה (1907)

חברת Compaganie Marocaine הצרפתית החלה לעבוד במאי 1907 בנמל קזבלנקה. בני שבטי שאוויה המוסלמים השכנים מקזבלנקה תקפו את הפועלים האירופים והרגו תשעה מהם. הצרפתים פתחו חזית מערבית ב-5 באוגוסט 1907 עם ההפגזה על קזבלנקה. 3,000 חיילים צרפתים ו-500 חיילים ספרדים הונחתו. שיגור הכוחות הספרדיים היה מעשה פורמלי שנועד לתת להתערבות אופי של מבצע משטרתי בהתאם למנדט הצרפתי-ספרדי המשותף בעיירה על פי חוק אלחסיראס. בעוד שהחיילים הספרדים לא השתתפו בלחימה, הכוחות הצרפתיים תחת גנרל דרודה ולאחר מכן תחת גנרל ד'אמאדה, במהלך השנים 1907 ו-1908 המשיכו להכניע את אזור השאוויה סביב קזבלנקה.
מלחמה נגד הסולטנות > חפידיה (1907–1908)

נבהל עמוקות מחוסר יכולתו של הסולטן מולאי עבד אל-עזיז להחזיק את המדינה יחדיו, עבד אל-חפיט', אחיו הבכור של הסולטן והח'ליף במרקש, הוכרז כסולטן במרקש ב-16 באוגוסט 1907. עבד אל-חפיט' זכה לתמיכה של רשויות רוחניות כמו אל-קטניס וקשרים קרובים עם מה שנקרא אדוני האטלס, אוסף רופף של חמולות ברברים ששלטו באזור האטלס הגבוה ללא עונש. בראשם היו משפחת גלאווי, בראשות מדאני אל-גלאוי. בינואר 1908, ה'עולמא של פאס' בראשות מוחמד אל-קטאני הדיחה את עבד אל-עזיז והטילה על עבד אל-חפיט' תנאים כדי להפוך לסולטאן. המועצה הגישה שורה של דרישות: שהסולטן החדש ייקח על עצמו את הג'יהאד שהזניח קודמו; שהוא ישחרר את אוג'דה וקזבלנקה ויסיים את מערכת בני החסות.
הסכמתם של העולמא של פאס שינתה את המצב לטובת עבד אל-חפיט', ועד מהרה הלכו בעקבותיהם שאר הערים האימפריאליות. עם זאת, מלחמת הירושה נמשכה עוד שישה חודשים כאשר עבד אל-עזיז המשיך בהתנגדותו, בהתלהבות של הצרפתים. הסכסוך הסתיים ב-19 באוגוסט 1908 בקרב מרקש על הכביש בין רבאט למרקש, כאשר כוחותיו של הסולטאן המודח נפגעו ממארב על ידי פרטיזנים של אחיו, וחייליו התייבשו בחום הקיץ הלוהט. נטוש על ידי אנשיו, הג'לביה שלו מחוררת בכדורים, הסולטאן לשעבר נמלט לקזבלנקה הבטוחה שבידי צרפת, שם הודיע על התפטרותו יומיים לאחר מכן.
מלחמה נגד הסולטנות > התפשטות צרפת (1908–1911)

בשנת 1908 הותקף מוצב המדבר הצרפתי קולומב-בכר על ידי מולאי להסן, שייח' סופי שגייס את אוכלוסיית האטלס הגבוה המזרחי בג'יהאד נגד הצרפתים. לאחר שהדפו מתקפה זו התקדמו הכוחות הצרפתיים לדרום מזרח מרוקו והקימו בסיס בבודניב. בסוגיה החיונית של התנגדות להתפשטות האירופית עבד אל-חפיט' התגלה כלא יעיל כמו אחיו. ב-8 בפברואר 1909, הסכם צרפתי-גרמני נוסף אישר מחדש את עצמאותה של מרוקו תוך הכרה ב"אינטרסים הפוליטיים המיוחדים" של צרפת ובאינטרסים הכלכליים של גרמניה בצפון אפריקה. צפונה יותר הכוחות הצרפתיים באוג'דה התקדמו מערבה, הקימו בסיס בתאוריראת ביוני 1910 והחלו לשלוח סיורים בדרך המובילה לפאס. עד 1911, המערכה הצרפתית ממזרח, דרך מה שנמצא כיום בדרום מערב אלג'יריה, הגיעה לנהר זיז, 200 מייל בתוך גבול מרוקו. זה הכניס למעשה חלק גדול מהאזור שלפני הסהרה בדרום מזרח מרוקו לשליטה צרפתית.
מלחמה נגד הסולטנות > המערכה הספרדית (1908–1912)

בעקבות מתן האינטרסים שלה והכרה בהשפעתה בצפון מרוקו באמצעות ההסכמה הלבבית (1904), ועידת אלחסיראס (1906) והסכם קרטחנה (1907), כבשה ספרד את ראס קבדנה, עיירה ליד נהר מולואה, במרץ 1908. חוסר היציבות המתמשכת בריף איימה על מלייה, והתקפות ריפיאניות נוספות על חברת מכרות ריף הספרדית הניעו את המושל הצבאי של מלייה חוסה מרינה וגה להשיק את המערכה השנייה של מלין (1909). בדצמבר 1910 ערך מלך ספרד ביקור במלילה, ואז בדק עבודות בנייה באיי זפארין וסקר חיילים בסלואן. בזמן שהספרדים השתלטו על צפון מרוקו, הצרפתים הרחיבו את השטח שבשליטתם. ביוני 1911 כבשו הכוחות הספרדיים את לאראש ואת אל-קסר אל-כביר. קריאתו של מוחמד אמזיאן לג'יהאד נגד הכיבוש הספרדי בריף המזרחי והתקפה על קבוצת אנשי צבא ספרדיים שביצעו עבודות טופוגרפיות בעמדה ליד אישאפן, ליד נהר קרט, הובילו למערכת קרט (1911–1912).
מלחמה נגד הסולטנות > מרד פאס (1911)

לאחר 1910, הסולטן מולאי עבד אל-חפיט', שעורר תחושה דתית עזה של התנגדות לשליטה האירופית, נתפס, כמו עבד אל-עזיז לפניו, ככלי בידי האירופים. ב-1911 שבטי שרארדה ובנו מתיר מצפון ומדרום למקנס, בהתאמה, נבהלו מההתפשטות הצרפתית לכיוונם ממערב ועלו במרד. במקביל, חבר חדש בבית העלאווי, מולאי אל-זין, הוכרז כסולטאן במקנס ב-17 באפריל. כשהשבטים התקדמו בפאס, יכלו הצרפתים, בניגוד להסכם אלחסירס, להתערב בתואנה של הגנה על הסולטן והאירופים בבירה. טור צרפתי תחת גנרל שארל אמיל מונייה הדף את השבטים וכבש את מקנס לאחר שלקח את מולאי אל-זאין בשבי ב-8 ביוני. כוח משלחת צרפתי גדול נכנס לפאס ב-21 במאי 1911. גם ספרד וגם גרמניה הביעו מחאה.