stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אג'יאל - חטיבה ערבית בשומר הצעיר
בסיס רעיוני

התנועה מבססת את הפדגוגיה שלה על האמונה באדם ובוחרת בדרך החינוך הבלתי פורמלי להנחלת ערכיה. תנועת אג'יאל רואה בחינוך כלי מרכזי להבטחת ניידות חברתית, ודרך מרכזית לקידום ופיתוח החברה הערבית בישראל.
התנועה בוחרת את דרכי פעילותה בהתאם לצורכי החברה בה היא מתקיימת, ומטרתה ליצור הנהגה בחברה הערבית על מנת שתוכל להיאבק למען שוויון זכויות בישראל.
בשנת 2010 השתתפה החטיבה בוועידה הארצית ה-17 של תנועת השומר הצעיר, בה הוגדרה אג'יאל מחדש כשותפה העיקרית של השומר הצעיר ליצירת בסיסים ערכיים לדיאלוג בין החברה היהודית לחברה הערבית בישראל.
פעילות > סניפים

שעב
סכנין
דיר חנא
נוג'ידאת
כפר מנדא
חיפה - חליסה
חיפה - עבאס
חיפה - כבאביר
טייבה
זמר
לוד
רמלה
כפר קרע
הואשלה
עראמשה
רהט
תל שבע
אלסייד
כפר ברא
קלנסוה
כאבול
פעילות > מטרות חברתיות

טיפוח הזהות הערבית פלסטינית של הערבים אזרחי מדינת ישראל
צדק חברתי ואורח חיים דמוקרטי
דו קיום המבוסס על שוויון, שיתוף פעולה וכבוד הדדי
טיפוח מנהיגות צעירה הדוגלת בשלום, הומניזם ואחוות עמים
שוויון וקידום מעמד האישה הערבייה בחברה
אחווה ומאבק נגד קנאות חמולתית ועדתית
התנדבות ועידוד התרומה לקהילה, טיפוח ועידוד יזמות חינוכית
שמירה על איכות הסביבה ואהבת הטבע
פעילות > תחומי פעילות

פעילות מקומית של חינוך בלתי פורמלי בסניפים.
פעילות ארצית, מחנה הכשרה למד"צים, קייטנות, סמינרים, ימי התנדבות וימי עיון.
פרויקטים דו לאומיים בשיתוף עם השומר הצעיר
פרויקטים עם תנועות נוער פלסטיניות.
פעילות בינלאומית בשיתוף עם תנועת ה-IFM, המאחדת את כל תנועות הנוער הסוציאליסטיות בעולם
משלחות חילופי נוער.
פטרס גרישקביצ'יוס

| --- | --- |

 לידה:  19 ביולי 1924 Kriaunos, ליטא 
 פטירה:  14 בנובמבר 1987 (בגיל 63) וילנה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, ליטא 
 מקום קבורה:  Antakalnis Cemetery 
 השכלה:  מוסד 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, המפלגה הקומוניסטית של ליטא 
 פרסים והוקרה
 מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה על ההצטיינות בעמל  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה  עיטור אות הכבוד  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  עיטור לנין  עיטור מהפכת אוקטובר  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945 
 
פטרס פטרוביצ'יוס גרישקביצ'יוס (בליטאית: Petras Petrovičius Griškevičius; ברוסית: Пя́трас Пя́трович Гришкя́вичюс; ‏ 19 ביולי 1924 - 14 בנובמבר 1987) היה מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של ליטא (ולפיכך מושל ליטא דה פקטו) בין 1974 ועד מותו 1987.
תולדות חייו

נולד בכפר באזור רוקישקיס. במלחמת העולם השנייה לחם במסגרת הדיוויזיה הליטאית ובשורות הפרטיזנים הסובייטיים.
ב-1945 הצטרף למפלגה, עבד כצנזור והיה חבר המזכירות של מחוז וילנה של המפלגה. בין 1955 ל-1964 היה חבר מזכירות המפלגה ובין 1964 ל-1974 היה חבר הוועידה המרכזית. ב-1974 ירש את אנטנס סנייצ'קוס כמנהיג המפלגה. באותה עת החל לכהן במקביל גם כחבר הסובייט העליון של ברית המועצות והחל מ-1976 כחבר הוועידה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
אופי שלטונו

גרישקביצ'יוס היה פקיד סובייטי שמרני וטכנוקרטי אופייני לתקופת ליאוניד ברז'נייב. הוא נולד לתוך הקומוניזם של ברית המועצות וחי בו כל ימיו. בתקופתו דיכא כל סממן של לשון או תרבות ליטאית לאומית וביקש לשמור על רוסיפיקציה של המדינה. בימי גורבצ'וב היה בין המתנגדים לפרסטרויקה ולגלסנוסט.
אותות הצטיינות

מדליית הפרטיזנים הסובייטיים, 1944‏
עיטור אות הכבוד, 1950
מסדר המלחמה הפטריוטית, 1965 - הועלה בדרגה ב-1985
עיטור מהפכת אוקטובר, 1971
עיטור לנין, 1974 ו-1984
הערות שוליים

↑  פרטיזנים סובייטיים ברוקישקיס (ברוסית)
↑  עיטור הכבוד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810657719205606  GND: 129656534  ISNI: 0000 0001 0972 2438  LCCN: n80109190  NTA: 073122564  VIAF: 52774208   WorldCat (עם VIAF): 52774208
אזור שירות

ערך זה עוסק באזור מסחרי בכביש מהיר. אם התכוונתם למונח בגאוגרפיה המתאר אזור שממנו מקום מסוים מושך אנשים, ראו .
אזור השירות "דה לוכט" משני צדדיו של כביש A2 בהולנד
אזור שירות "מגל" בכביש 6 בישראל
אזור שירות הוא מתקן ציבורי הממוקם לצדו של כביש מהיר ושבו מתאפשרת עצירת כלי רכב מבלי לעזוב את הכביש המהיר. המונח שמור בדרך כלל לאזורים בהם נמצאים נותני שירותים נוספים, כגון תחנות דלק, מוסכים, מסעדות או מקומות המציעים אפשרויות לינה. לעומת זאת, שטח לצד הכביש המיועד רק לעצירה ולמנוחה, או שבו שירותים בסיסיים בלבד, כגון בתי שימוש או שולחנות פיקניק, מכונה בדרך כלל בשם "אזור מנוחה".
בישראל קיימים נכון לשנת 2009 רק ששה אזורי שירות, כולם לצד כביש 6 - שניים ליד נען, שניים ליד להבות חביבה, אחד ליד בית קמה והאחרון ליד קריית טבעון.
דגל מזרח טימור

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי ודגל ימי לאומי
 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  1975
 קבלת מעמד רשמי:  20 במאי 2002
 מוטיבים עיצוביים:  דגל אדום, משולש שחור בתוך משולש צהוב לצד התורן, בתוך המשולש השחור כוכב לבן
דגל מזרח טימור אומץ בשנת 2002, והוא זהה לדגל שהונף לראשונה בשנת 1975.
בחצות של ה-19 במאי, ובמהלך הרגעים הראשונים של יום העצמאות של מזרח טימור, ה-20 במאי 2002, הורד דגל האומות המאוחדות והונף דגל מזרח טימור העצמאית.
משמעות הדגל לפי חוקת מזרח טימור:
משולש צהוב - מסמל את "שרידי הקולוניאליזם בהיסטוריה של מזרח טימור".
משולש שחור - מסמל את "העירפול שעליו יש להתגבר".
רקע אדום - מסמל את "המאבק לשחרור לאומי".
כוכב לבן - "האור שמורה את הדרך", הצבע הלבן מסמל שלום.
היסטוריה

הדגל הנוכחי הונף לראשונה ב-1975 כשמזרח טימור הכריזה על עצמאות מפורטוגל. עצמאות זו נמשכה תשעה ימים עד שכוחות אינדונזיים פלשו למזרח טימור וכבשו אותה. הדגל המשיך לייצג את התנגדות התושבים לשליטת אינדונזיה.
ב-1998, הוצע דגל אחר על ידי נציגי מפלגות וארגונים ממזרח טימור במהלך הכינוס הראשון של "הוועידה הלאומית של מזרח טימור", שנערכה באפריל באותה שנה בפורטוגל. הדגל היה של "המועצה הלאומית של ההתנגדות במזרח טימור" (CRNT) והוא התקבל ברוב קולות כדגל זמני. עם קבלת העצמאות ב-2002, הדגל הוחלף לדגל הקודם.
ראו גם

סמל מזרח טימור
המנון מזרח טימור
דגל ה-CRNT
ואקצוקי רייג'ירו

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
ואקצוקי רייג'ירו (ביפנית: 若槻 禮次郎;‏ 21 במרץ 1866 - 20 בנובמבר 1949) היה פוליטיקאי יפני וראש הממשלה היפנית ה-25 וה-28.
ראשית חייו

ואקצוקי נולד בעיר מצואואה שבנחלת איזומו (כיום מחוז שימאנה), למשפחת סמוראים בשם אוקמורה. לאחר נישואיו אימצה אותו משפחת אשתו מכיוון שלא היה לו יורש זכר, ולפיכך קיבל על עצמו את השם ואקצוקי. הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת טוקיו ב-1892.
קריירה פוליטית

לאחר סיום הלימודים החל ואקצוקי לעבוד במשרד האוצר, ראשית בתפקיד מנהל אגף המיסים, ולאחר מכן בתפקיד סגן השר. הוא נכנס לבית האצילים של הדיאט של יפן ב-1911, וכיהן בתפקיד שר האוצר בכהונתו השלישית של קאצורה טרו ובכהונתו השנייה של אוקומה שיגנובו בראשית העשור השני של המאה ה-20. באותה עת הפך גם למנהיג מפלגת ריקן דושיקאי, וממשיכת דרכה קנסייקאי ב-1914.
ואקצוקי התמנה לתפקיד שר הפנים ביוני 1924, בממשלתו של קאטו טקאקי, ופעל למען הרחבת זכות הבחירה ולמען חקיקת החוק לשמירה על הסדר ב-1925.
ראש הממשלה

ואקצוקי התמנה לראשות ממשלת יפן ב-30 בינואר 1926, בעקבות מותו בתפקיד של קאטו. כהונתו הראשונה נמשכה עד ה-20 באפריל 1927, אז נאלץ להתפטר בעקבות משבר פיננסי שפקד את המדינה.
ואקצוקי קיבל את עיטור מסדר פרחי הפאולוניה ב-10 בנובמבר 1928. לאחר שיצג את יפן בוועידה הימית בלונדון ב-1930, פעל ואקצוקי ליישום ההגבלות על החימוש שהתקבלו בוועידה, צעד שגרר מתיחות בינו לבין הממסד הצבאי וגורמים לאומניים.
לאחר התפטרות ראש הממשלה המאגוצ'י אוסאצ'י, בעקבות פציעתו בניסיון התנקשות, החליפו ואקצוקי בנשיאות מפלגת ריקן מינסייטו, ממשיכת דרכה של קנסייקאי. באפריל 1931 קיבל את תואר הקזוקו דאנשאקו (ברון), ובאותו חודש הוא החליף את המגוצ'י בראשות הממשלה. במהלך כהונתו השנייה התחזק צבא יפן והחל לפעול ללא אישור הממשלה האזרחית. כך לא הצליח ואקצוקי למנוע את תקרית מוקדן, ואת הסלמת המצב בסין לאחר מכן.
לאחר הפרישה

אחרי פרישתו מראשות הממשלה התמנה ואקצוקי לנשיא מפלגת מינסייטו ביולי 1934. על אף העלייה במיליטריזם במדינה, הוא המשיך להשמיע התנגדות למלחמת סין–יפן השנייה, והתנגד לפתיחת מלחמה עם ארצות הברית והמעצמות המערביות. אפילו לאחר ההתקפה על פרל הארבור, טען ואקצוקי שיש לסיים את המלחמה בהקדם האפשרי. לאחר ששמע על כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945, הוא ניסה לשכנע את ראש הממשלה דאז קנטרו סוזוקי לפתוח במשא ומתן עם ארצות הברית לסיום המלחמה. באוגוסט של אותה שנה הוא השתתף בפאנל שהמליץ לקבל את החלטות ועידת פוטסדאם ללא תנאים.
לאחר כניעת יפן, קיבל ואקצוקי זימון מטעם המפקד העליון של כוחות הברית לשמש עד תביעה בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק.
ואקצוקי נפטר מתעוקת לב בבית הקיץ שלו בשיזואוקה, ב-20 בנובמבר 1949. הוא קבור בטוקיו.
לקריאה נוספת

Beasley, William G. The Rise of Modern Japan. Palgrave Macmillan, 2000. ISBN 9780312233730.
Jansen, Marius B. The Making of Modern Japan. Harvard University Press, 2000. ISBN 9780674003347
הוועידה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מנהיגים:  ג'ון ת'ון (מנהיג)   ג'ון באראסו (מצליף)
 תקופת הפעילות:  28 בנובמבר 1924 – הווה (100 שנה)
 אידאולוגיות:  שמרנות
 מטה:  קפיטול ארצות הברית
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין, ימין-מרכז
 צבעים רשמיים:    אדום
 נציגויות בפרלמנטים
 הסנאט של ארצות הברית:  53 / 100
 
  אתר האינטרנט הרשמי של הוועידה הרפובליקנית בסנאט
הוועידה הרפובליקנית בסנאט (באנגלית: Senate Republican Conference) היא הארגון הרשמי של חברי הסנאט של ארצות הברית המשתייכים אל המפלגה הרפובליקנית. במהלך המאה ה-20 התפתחה מטרת הוועידה, ובהווה היא משמשת כאמצעי להעברת הדעות והפעילויות של הרפובליקנים בסנאט של ארצות הברית אל העיתונות והציבור. הוועידה מספקת סיוע לסנאטורים הרפובליקנים באמצעות מגוון שירותי תקשורת, הכוללים עיצוב גרפי, רדיו, טלוויזיה ושירותי אינטרנט.
ההיררכיה הרפובליקנית בסנאט

נכון לקונגרס ה-119 של ארצות הברית, ההיררכיה בוועידה הרפובליקנית בסנאט היא כדלקמן:
מנהיג הוועידה, ג'ון ת'ון
מצליף הוועידה, ג'ון באראסו
יושב ראש הוועידה, טום קוטון
יושבת ראש ועדת המדיניות הרפובליקנית בסנאט, שלי מור קפיטו
סגן יושב ראש הוועידה, ג'יימס לנקפורד
יו"ר ועדת הבחירות הרפובליקנית בסנאט, טים סקוט
יו"ר ועדת ההיגוי הרפובליקנית, מייק לי
סגן המצליף הראשי, מייק קראפו
הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, צ'אק גראסלי
פגישות הוועידה

צורתן ותדירותן של פגישות הוועידה הרפובליקנית השתנו בהתאם לאופי ההנהגה ולנסיבות החקיקתיות. מאז שלהי שנות ה-50 של המאה ה-20 מתכנסת הוועידה בראשית כל מושב חדש של הקונגרס האמריקאי לצורך בחירת הנהגה, אישור מינויים לוועדות, וטיפול בעניינים ארגוניים נוספים. בנוסף, מתקיימות מדי פעם פגישות מיוחדות לדיון בנושאים שעל סדר היום, אך ארוחות הצהריים השבועיות של ועדת המדיניות מספקות פורום קבוע לדיונים בין הסנאטורים.
כפי שאמר הסנאטור אוורט דירקסן מאילינוי, מנהיג רפובליקני לשעבר, בשנת 1959: ”כאשר ועדת המדיניות הרפובליקנית מתכנסת מדי שבוע, מדובר למעשה בפגישה של הוועידה הרפובליקנית סביב שולחן ארוחת הצהריים, שבה אנו דנים בכל העניינים הנוגעים לעסקי הסנאט. כך, עד כמה שניתן, כל המידע שבידי ההנהגה מופץ באופן חופשי לכל חברי הוועידה.” בשעה שאמר דירקסן דברים אלה כללה ההנהגה המפלגתית הנבחרת: יושב ראש הוועידה, מזכיר הוועידה, מנהיג הוועידה, מצליף, ויושב ראש ועדת המדיניות.
ב-31 ביולי 1980 שונו כללי הוועידה כך שגם יו"ר הוועדה הרפובליקנית הלאומית ייבחר גם הוא בידי הוועידה, שינוי שהפך את הכללים לתואמים לנוהג שהשתרש במרוצת הזמן.
עצמאות מול משמעת מפלגתית

הוועידה הרפובליקנית מעולם לא פעלה כ"סיעה" במובן המילוני של המונח, כלומר כ"קבוצת מחוקקים מפלגתית המשתמשת בפרוצדורות סיעתיות לקבלת החלטות המחייבות את חבריה". אפילו בתקופות המתוחות של תקופת השיקום, הסנאטורים הרפובליקנים לא חויבו להצביע בהתאם להחלטות שהתקבלו בוועידה. למשל – בשנת 1867, כאשר הסנאטור צ'ארלס סאמנר ממסצ'וסטס מיאן לפעול בהתאם למדיניות הוועידה בנוגע לנושא מסוים, והסנאטור ויליאם פסנדן ממיין האשים אותו בכך ש"היה עליו שלא להצביע בנושא [בוועידה] אם לא התכוון להיות מחויב להחלטת הרוב", השיב סאמנר: "אני סנאטור של ארצות הברית, לא של המפלגה הרפובליקנית". לא נעשה כל ניסיון להעניש אותו בשל כך.
עצמאות זו חודשה באופן רשמי ב-12 במרץ 1925, כאשר התקבלה פה אחד בוועידה החלטה שהגיש הסנאטור וסלי ג'ונס מוושינגטון:
למען הבהרתה מעבר לכל ספק של המדיניות ארוכת השנים של הרפובליקנים, לפיה הוועידות שלנו אינן סיעות ואינן מחייבות את המשתתפים בהן, אלא מהוות פגישות שמטרתן הבלעדית היא חילופי דעות לקידום הרמוניה ופעולה משותפת ככל הניתן. על כן הוחלט: כי שום סנאטור המשתתף בוועידה זו, או בכל ועידה שתיערך בעתיד, לא ייחשב למחויב בכל דרך שהיא להחלטות שהתקבלו בוועידה, אלא יהיה חופשי לחלוטין לפעול בכל נושא בהתאם לשיקול דעתו האישי, ולא יהיה עליו להודיע על כוונתו לפעול בצורה שונה מההמלצות שהתקבלו בוועידה.
מנהיגי הוועידה הרפובליקנית בסנאט

| מנהיג | מנהיג | מדינה | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | צ'ארלס קרטיס | קנזס קנזס | 28 בנובמבר 1924 | 3 במרץ 1929 |
|  | ג'יימס אלי ווטסון | אינדיאנה אינדיאנה | 4 במרץ 1929 | 4 במרץ 1933 |
|  | צ'ארלס מקנרי | אורגון אורגון | 4 במרץ 1933 | 25 בפברואר 1944 |
|  | ואלאס וייט | מיין מיין | 25 בפברואר 1944 | 3 בינואר 1949 |
|  | קנת' ורי | נברסקה נברסקה | 3 בינואר 1940 | 29 בנובמבר 1951 |
|  | רוברט טאפט | אוהיו אוהיו | 3 בינואר 1953 | 31 ביולי 1953 |
|  | ויליאם נולנד | קליפורניה קליפורניה | 3 באוגוסט 1953 | 3 בינואר 1959 |
|  | אוורט דירקסן | אילינוי אילינוי | 3 בינואר 1959 | 7 בספטמבר 1969 |
|  | יו סקוט | פנסילבניה פנסילבניה | 24 בספטמבר 1969 | 3 בינואר 1977 |
|  | הווארד בייקר | טנסי טנסי | 3 בינואר 1977 | 3 בינואר 1985 |
|  | בוב דול | קנזס קנזס | 3 בינואר 1985 | 11 ביוני 1996 |
|  | טרנט לוט | מיסיסיפי (מדינה) מיסיסיפי | 11 ביוני 1996 | 3 בינואר 2003 |
|  | ביל פריסט | טנסי טנסי | 3 בינואר 2003 | 3 בינואר 2007 |
|  | מיץ' מקונל | קנטקי קנטקי | 3 בינואר 2007 | 3 בינואר 2025 |
|  | ג'ון ת'ון | דקוטה הדרומית דקוטה הדרומית | 3 בינואר 2025 | מכהן |
הערות שוליים

↑  הסנאטור וורן אוסטין מוורמונט כיהן כמנהיג בפועל בשנים 1941-1940.
↑  הסנאטור טד סטיבנס מאלסקה כיהן כמנהיג בפועל בשנים 1979-1980.
↑  התפטר כדי להתמודד לנשיאות ארצות הברית.
הוועידה הביסקסואלית הבין-לאומית

הוועידה הביסקסואלית הבין-לאומית (ICB) הייתה ועידה תקופתית של פעילים ביסקסואלים ואקדמאים מרחבי עולם. הוועידה הייתה מבוססת על מתכונת ועידת "BiCon" (אנ') הבריטית, שנוסדה בשנת 1984, וכלל סדנאות, דיונים, הרצאות, ישיבות, הופעות ואירועים חברתיים, אשר נפרשו על פני מספר ימים של הכינוס. הוועידה נוסדה בשנת 1991 על ידי חוקר המיניות פריץ קליין, והכינוס הראשון התקיים באמסטרדם. הכינוס האחרון התקיים בשנת 2010, בלונדון.
היסטוריית ועידות

| מספר | תאריך | עיר | מדינה | משתתפים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אוקטובר 1991 | אמסטרדם | הולנד | 250 | -- |
| 2 | 23–25 ביוני 1992 | לונדון | הממלכה המאוחדת | 253 | -- |
| 3 | 24 ביוני 1994 | ניו יורק | ארצות הברית | 250 | האירוע התקיים בשבוע שלפני הצעדה לכבוד יום השנה ה-25 של מהומות סטונוול. משתתפים רבים באו מהכנס ואז השתתפו בצעדה בגוש ביסקסואלי, תחת דגל עליו כתוב "ביסקסואלים בינלאומיים" |
| 4 | אוקטובר 1996 | ברלין | גרמניה | 196 | -- |
| 5 | 3–5 באפריל 1998 | אוניברסיטת הרווארד, מסצ'וסטס | ארצות הברית | 910 | -- |
| 6 | 25–28 באוגוסט 2000 | אוניברסיטת מנצ'סטר | הממלכה המאוחדת | 265 | האירוע התקיים בשיתוף פעולה עם כנס Bicon ה-18 |
| 7 | 25–28 באוקטובר 2002 | סידני | אוסטרליה | ? |  |
| 8 | 5–8 באוגוסט 2004 | מינאפוליס | ארצות הברית | 225 |  |
| 9 | 15–18 ביוני 2006 | טורונטו | קנדה | 200 | הדוברת המרכזית הייתה לוריין האצ'ינס (אנ') |
| 10 | 26–30 באוגוסט 2010 | לונדון | הממלכה המאוחדת | 454 | האירוע התקיים בשיתוף פעולה עם כנס Bicon ה-28 |
הערות שוליים

↑  Bisexual Index - Links
↑  אתר הוועידה הביסקסואלית הבינלאומית ה-7 באוסטרליה
האינטרנציונל הסוציאליסטי

| --- | --- |

 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מטה הארגון:  לונדון 
 חברים:  153 ארגון 
 יושב ראש:  יורגוס פפנדראו, אנטוניו גוטרש, פדרו סנצ'ס 
 תקופת הפעילות:  3 ביוני 1951 – הווה (73 שנים) 
 socialistinternational.org
 
האינטרנציונל הסוציאליסטי הוא ארגון בינלאומי של מפלגות סוציאל-דמוקרטיות ותנועות פועלים. משרדיו ממוקמים בלונדון. הארגון כולל (נכון ל-2022) 132 מפלגות חברות וארגונים מלמעלה מ-100 מדינות. מפלגות חברות בארגון הם (או היו בעבר) מפלגת שלטון במדינות רבות, כולל ברוב ארצות אירופה.
שורשיו של האינטרנציונל הסוציאליסטי באינטרנציונל השני, שנוסד ב-1889. לאחר שהתפרק במהלך מלחמת העולם הראשונה, הארגון נוסד מחדש ב-1923 (כ"אינטרנציונל הפועלים והסוציאליסטים"), ונוסד שוב (במתכונתו הנוכחית) לאחר מלחמת העולם השנייה (שבמהלכה מפלגות סוציאליסטיות רבות דוכאו תחת השלטון הנאצי באירופה).
היסטוריה > האינטרנציונל הראשון והשני (1864–1916)

האינטרנציונל הראשון היה הגוף הבינלאומי הראשון שהפגיש ארגונים המייצגים את מעמד הפועלים. היא הוקם בלונדון ב-28 בספטמבר 1864 על ידי קבוצות פוליטיות סוציאליסטיות, קומוניסטיות ואנרכיסטיות ואיגודים מקצועיים. מתחים בין מתונים למהפכנים הביאו לפירוקו ב-1876, במהלך ועידה שנערכה בפילדלפיה.
האינטרנציונל השני הוקם בפריז ב-14 ביולי 1889 כאיגוד של מפלגות סוציאליסטיות. חילוקי דעות במהלך מלחמת העולם הראשונה הביאו לפירוק האינטרנציונל השני ב-1916.
היסטוריה > אינטרנציונל הפועלים והסוציאליסטים (1919–1940)

"הוועדה הסוציאליסטית הבינלאומית" הוקמה בפברואר 1919 בכנס בעיר ברן, על ידי מפלגות שרצו להחיות את האינטרנציונל השני. במרץ 1919, מפלגות קומוניסטיות הקימו את האינטרנציונל הקומוניסטי ("קומינטרן"), "האינטרנציונל השלישי", בפגישה במוסקבה.
חלק מהמפלגות, שלא רצו להיות חלק מ"הוועדה הסוציאליסטית הבינלאומית" או ה"קומינטרן", הקימו את "איגוד העבודה הבינלאומי של המפלגות הסוציאליסטיות" (הידוע גם בשם "איחוד וינה") ב-27 בפברואר 1921 בוועידה בווינה. איגוד זה יחד עם "הוועדה הסוציאליסטית הבינלאומית" התאחדו כדי להקים את "אינטרנציונל הפועלים והסוציאליסטים", במאי 1923, בכנס בהמבורג.
בארגון זה היו חברות המפלגות היהודיות "פועלי ציון" הציונית ומפלגת "הבונד" הלא-ציונית. בינואר 1931, בסיום כנס של הארגון, הוחלט להביע מחאה נגד הספר הלבן השני שפרסמה בריטניה בנוגע לארץ ישראל תחת המנדט הבריטי. ביוני 1938 קיבל הארגון החלטה לגנות בחריפות את חוקי נירנברג וגלוי האנטישמיות ברחבי אירופה, בה נאמר: ”האינטרנציונל מוחה בכל לשון של מחאה על הגילויים החדשים של רדיפת היהודים, ומכריז כי חובתן של מפלגות הפועלים היא, לעמוד לימינם של ההמונים היהודים העומדים בנסיונות קשים במלחמה לשויון-זכויות בארצות שבהן הם יושבים ולראות את המלחמה הזאת כחלק ממלחמתן הכללית בפאשיזם”.
עליית הנאציזם ותחילת מלחמת העולם השנייה הביאו לפירוק הארגון ב-1940.
היסטוריה > הקמת האינטרנציונל הסוציאליסטי

אחר סיום מלחמת העולם השנייה שוב קמו מפלגות סוציאליסטיות בארצות אירופה שהיו נתונות קודם לכן לשלטון הנאצי. לאחר המלחמה, באפריל 1946, נערכה ועידה ראשונה של מפלגות סוציאליסטיות בלונדון, במסגרתה הוקם משרד תיאום. בנובמבר 1947 נערכה ועידה נוספת באנטוורפן, אליה הוזמנו גם נציגים מארץ ישראל. בוועידה זו הוחלט לפעול להקמת ארגון בינלאומי של מפלגות סוציאל-דמוקרטיות.
האינטרנציונל הסוציאליסטי הוקם בכנס שנערך בפרנקפורט, ביולי 1951. במסגרת הכנס התקבלה החוקה של הארגון, לפיה הוקמו ארבעה מוסדות עיקריים: הוועידה, המועצה, הלשכה והמזכירות הקבועה. הוועידה מתכנסת אחת לשנתיים ומיוצגות בה כל החברות,כל אחת על-ידי לא יותר מ־6 נציגים, והיא המוסד העליון של הארגון; היא מקבלת החלטות פוליטיות וכן מחליטה על קבלת חברים והוצאתם מהארגון. לכל משלחת קול אחד. המועצה מקיימת ישיבות פעמיים עד שלוש בשנה.
באפריל 1953 אימצה מועצת הארגון עמדה פרו-מערבית ואנטי-סובייטית.
ביולי 1953 נערך הקונגרס השלישי של הארגון בסטוקהולם. הקונגרס ננעל בקבלת שורה של החלטות המוקיעות את שלטונם של הבריטים והצרפתים בארצות החסות שלהם, שנותרו מתקופת הקולוניאליזם, ואת משטרי העריצות בארגנטינה ובספרד. הקונגרס גם הצהיר, כי השלום העולמי יוכל להיכון רק על יסוד משא־ומתן משותף בין המעצמות. הקונגרס קרא לאחדות בין המפלגות הסוציאליסטיות האנטי־קומוניסטיות בעולם, לשם השגת המטרות של: שלום בקוריאה, באזור הודו-סין ובמזרח התיכון, וקרא להוצאת הכוחות הסובייטיים ממזרח־אירופה.
היסטוריה > במחצית השנייה של המאה ה-20

במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 סייע הארגון למפלגות הסוציאל-דמוקרטיות לבסס את עצמן מחדש לאחר שדיקטטורות פינו את מקומן לדמוקרטיה בספרד ובפורטוגל. עד לקונגרס ז'נבה ב-1976, לארגון היו מעט חברים מחוץ לאירופה, ולא הייתה כל מעורבות רשמית באמריקה הלטינית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 תמכו מרבית המפלגות החברות במפלגת סנדיניסטה (FSLN) בבחירות בניקרגואה, אף על פי שהמדיניות השמאלנית של הממשלה בראשות מפלגה זו עוררה את זעמה של ארצות הברית. מאז, קיבל הארגון כמפלגות חברות לא רק את FSLN, אלא גם מפלגות קומוניסטיות לשעבר כמפלגת השמאל הדמוקרטי (איטליה) והחזית לשחרור מוזמביק.
מפלגת הסוציאליסטים האירופאים, מפלגה הפעילה בפרלמנט האירופי, ומשמשת כ"מפלגת גג" למפלגות הסוציאל-דמוקרטיות האירופאיות, היא מפלגה חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי.
היסטוריה > במאה ה-21

בשנת 2013 הקימה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, שפרשה מהאינטרנציונל הסוציאליסטי, יחד עם מפלגות וגורמים אחרים שעזבו את האינטרנציונל הסוציאליסטי את הברית הפרוגרסיבית, שבסיסה בגרמניה. הברית הפרוגרסיבית מצהירה על עצמה כעוסקת בסוגיות המרכזיות של הפוליטיקה הפרוגרסיבית באופן רחב – שלום, דמוקרטיה, זכויות אדם, צדק חברתי, עבודה הוגנת, שוויון מגדרי וקיימות.
הנשיא הנוכחי של הארגון מאז 2006, הוא יורגוס פפנדראו, ראש ממשלת יוון לשעבר ומנהיג התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית.
נשיאי הארגון

| מס' | שם | תמונה | מדינה | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מורגן פיליפס |  | הממלכה המאוחדת | 1951 | 1957 |
| 2 | אלסינג אנדרסן |  | דנמרק | 1957 | 1962 |
| 3 | אריך אולנהאואר |  | מערב גרמניה | 1962 | 1962 |
| 4 | ברונו פיטרמן |  | אוסטריה | 1964 | 1976 |
| 5 | וילי ברנדט |  | מערב גרמניה | 1976 | 1992 |
| 6 | פייר מורואה |  | צרפת | 1992 | 1999 |
| 7 | אנטוניו גוטרש |  | פורטוגל | 1999 | 2005 |
| 8 | יורגוס פפנדראו |  | יוון | 2006 | 2022 |
ישראל והאינטרנציונל הסוציאליסטי

מפא"י (ואחר כך מפלגת העבודה הישראלית שירשה אותה), הייתה חברה פעילה באינטרנציונל הסוציאליסטי. המפלגה נהגה לשלוח בקביעות נציגים לכינוסי האינטרנציונל. ביולי 1957, ייצגה שרת החוץ גולדה מאיר את המפלגה בכנס הארגון בווינה. בפברואר 1962, הוזמן מנהל המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, רענן ויץ, לעמוד בראש קבוצת לימוד לפיתוח חקלאי של הארגון.
באפריל 1960, נערך כנס של המועצה של האינטרנציונל בחיפה. זו הייתה הפעם הראשונה שהמועצה נפגשה מחוץ לאירופה. צירי האינטרנציונל נפגשו עם נשיא המדינה יצחק בן צבי וראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות המובילות באירופה הונהגו על ידי תומכי ישראל, בהם: וילי ברנדט בגרמניה, פרנסואה מיטראן בצרפת וברונו קרייסקי באוסטריה, וגם האינטרנציונל הסוציאליסטי הוביל קו פרו ישראלי (ב-1985 אף פעל וילי ברנדט למנוע החלטה המגנה את ישראל בעקבות הפצצת מפקדות אש"ף בתוניסיה). ביולי 1974 היה ראש הממשלה יצחק רבין האורח המרכזי בכנס האינטרנציונל שנערך בלונדון. אחר כך, במשך שנים רבות, היה נציג מפלגת העבודה הישראלית חבר בהנהלת הארגון. בשנת 1978 נבחר שמעון פרס לסגן נשיא הארגון ושימש בתפקיד כ-30 שנה. בשנת 2005 אף יזם כנס של הארגון בישראל. ביוני 1984 השתתף אבא אבן בכינוס של הארגון שנערך בעיר שפילד שבבריטניה. בכנס איחל מנהיג מפלגת הלייבור הבריטית ניל קינוק, בעקבות נאומו של אבן, לניצחון של המערך בבחירות לכנסת האחת עשרה.
במשך השנים שימשו כינוסי הארגון למקום מפגש בין נציגים ישראלים לנציגי מדינות שלהם לא היו יחסים דיפלומטיים עם ישראל. בין השאר: במאי 1990 השתתף שמעון פרס בוועידת מועצת האינטרנציונל בקהיר, אליה הוזמנו נציגי הארגון לשחרור פלסטין כמשקיפים וכן נציגי מפלגות סוציאליסטיות ממרוקו, לבנון ופקיסטן. באפריל 2000 פגש מזכ"ל מפלגת העבודה, רענן כהן, נציגים של לוב, ואף קיבל הזמנה לבקר במדינה כאורח רשמי. ביולי 2008, נועד שר הביטחון אהוד ברק עם נשיא עיראק ג'לאל טלבאני, במהלך קונגרס האינטרנציונל הסוציאליסטי ביוון. ביולי 2010 נפגש ברק עם נציגי המחתרת הכורדית באיראן במהלך כנס בניו יורק.
במאי 1988 קיבל הארגון לראשונה החלטה אנטי-ישראלית, בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה. הארגון גינה בחריפות את מדיניות ישראל בשטחים. החלטת הסיכום כללה גינוי של "מעשי האלימות שבוצעו על־ידי הכוחות המזוינים הישראליים בשטחים הכבושים", אך כללה גם גינוי של "ההתקפות הטרוריסטיות של פלסטינים או של ארגונים אחרים על מטרות אזרחיות ישראליות". האינטרנציונל גם קרא לאש"ף "לשנות את האמנה הלאומית שלו ולהכיר במדינת ישראל". וגם קרא "לכל הצדדים הנוגעים כדבר להסכים לעריכת ועידה בינלאומית, המעניקה אולי סיכוי אחרון למציאת הסדר שלום שיושג בדרך של משא ומתן".
ב-10 ביולי 2018 קיבלה מועצת האינטרנציונל הסוציאליסטי החלטה תקדימית נגד ישראל, הקוראת "לכל הממשלות וארגוני החברה האזרחית להפעיל חרם, משיכת השקעות וסנקציות ("BDS") נגד הכיבוש הישראלי, כל מוסדות הכיבוש וההתנחלויות הישראליות הלא-חוקיות, כולל אמברגו מוחלט על כל צורה של סחר ושיתוף פעולה צבאי עם ישראל כל עוד היא ממשיכה את מדיניות הכיבוש והאפרטהייד נגד העם הפלסטיני". בתגובה הודיעה מפלגת העבודה הישראלית על פרישה מהארגון והצטרפותה לארגון הפורש "הברית הפרוגרסיבית".
ביולי 2019, סורבה כניסתו לישראל של נציג ממפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית, שביקש להיכנס לישראל כדי להשתתף בכינוס של האינטרנציונל הסוציאליסטי שהתקיים ברמאללה ובתל אביב.
ראו גם

האינטרנציונל הראשון
האינטרנציונל השני
קומינטרן
האינטרנציונל הרביעי
סוציאל-דמוקרטיה
סוציאליזם