stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבוצות שקולות
אינסופיות לפי דדקינד

ידידו של קנטור, ריכרד דדקינד, השתמש ביחס השקילות בין קבוצות כדי להגדיר קבוצה אינסופית. לפי דדקינד, קבוצה אינסופית היא קבוצה השקולה לתת-קבוצה ממש של עצמה (תת-קבוצה שאינה שווה לקבוצה עצמה). למשל קבוצת המספרים הטבעיים היא אינסופית, משום שההתאמה  n\mapsto (n+1) היא התאמה חחע"ע בין קבוצת המספרים הטבעיים עם אפס לקבוצת המספרים הטבעיים ללא אפס (שהיא תת-קבוצה ממש שלה).
הגדרה זו של דדקינד הייתה ההגדרה המדויקת הראשונה לאינסופיות במתמטיקה. כיום נהוג בתורת הקבוצות המודרנית להשתמש בהגדרה אחרת המסתמכת על אקסיומת הקבוצה האינסופית.
דוגמאות > קבוצות בנות־מנייה

קבוצה בת־מנייה היא קבוצה השקולה לקבוצת המספרים הטבעיים המסומנת  \mathbb {N}  (בערך זה קבוצת הטבעיים כוללת את 0, אולם כל התוצאות נכונות גם בלעדיו). אלו הן הקבוצות האינסופיות הקטנות ביותר. העוצמה ("מספר האיברים") של קבוצות בנות־מנייה נקראת אָלֶף אֶפֶס, וסימונה  \aleph _{0}.
קבוצת המספרים הזוגיים היא דוגמה פשוטה לקבוצת בת־מנייה, שכן  n\mapsto 2n היא התאמה חחע"ע בין הטבעיים כולם לזוגיים. פרדוקס גלילאו מדגים כי גם קבוצת המספרים הריבועיים היא בת־מנייה.
באופן כללי, קבוצה בת־מנייה היא קבוצה שניתן לסדר את איבריה בסדרה אינסופית (ומכאן שמה, שכן ניתן למנות את איבריה אחד אחד). זאת משום שאם  A קבוצה  שאיבריה ניתנים לסידור כסדרה  a_{0},a_{1},a_{2},\ldots , אז ההתאמה  n\mapsto a_{n} היא התאמה חחע"ע בין הטבעיים לאיברי הקבוצה. מכאן נובע שכל תת-קבוצה אינסופית של המספרים הטבעיים (או קבוצה בת-מנייה אחרת) היא בת־מנייה (למשל קבוצת הראשוניים).
ישנן קבוצות רבות שנדמות "גדולות" מן הטבעיים, אך גם הן בנות־מנייה. למשל קבוצת המספרים השלמים (הכוללת גם שליליים) היא בת־מנייה, שכן ניתן לסדר את איבריה בסדרה כך:  0,1,-1,2,-2,3,-3,\ldots . קבוצת המספרים הרציונליים, הכוללת גם את השברים של מספרים שלמים, אף היא בת־מנייה, כפי שמדגימה פונקציית הזיווג של קנטור (שמתאימה זוגות של מספרים שלמים, ובפרט שברים, למספרים הטבעיים). גם הקבוצה של כל הסדרות הסופיות של מספרים טבעיים היא בת־מנייה.
ההוכחה הראשונה לקיומה של קבוצה שאינה בת־מנייה ניתנה על ידי קנטור בשנת 1874. קנטור הוכיח כי קבוצת המספרים הממשיים אינה בת־מנייה (כלומר אין דרך לסדר את הממשיים בסדרה בלי להחסיר את רובם). באותה הזדמנות הוכיח קנטור כי קבוצת המספרים האלגבריים (הכוללת בתוכה את כל המספרים הרציונליים, אך גם אינסוף מספרים אי-רציונליים) היא בת־מנייה. המסקנה המיידית משילוב של שתי התוצאות יחדיו הוא שכמעט כל המספרים הממשיים הם מספרים טרנסצנדנטיים, מספרים שקיומם הוכח על ידי ז'וזף ליוביל רק 20 שנה קודם לכן. בשנת 1891 הציג קנטור את האלכסון של קנטור, שמוכיח את האי-מנייה של הממשיים בצורה אלגנטית יותר.
דוגמאות > קבוצות מעוצמת הרצף

כאמור, קנטור הוכיח כי קבוצת המספרים הממשיים אינה בת־מנייה. העוצמה של קבוצת המספרים הממשיים והקבוצות השקולות לה נקראת עוצמת הרצף, וסימונה  \aleph . בתיאור גאומטרי, קבוצת המספרים הממשיים היא קבוצת הנקודות על הישר הממשי. לכן כל קבוצת הממשיים שקולה לקבוצת הנקודות על ישר (ומכאן שמה של עוצמת הרצף).
מסתבר שקבוצת הממשיים שקולה גם לקבוצת הנקודות על כל קרן וקטע שמוגבלים באחד או בשניים מקצותיהם. כלומר מספר הנקודות בישר אינסופי זהה למספר הנקודות על קטע סופי, קטן ככל שיהיה. למעשה, ב-1877 גילה קנטור כי כל הקבוצות הללו שקולות גם לקבוצת הנקודות במישור, במרחב התלת-ממדי ובמרחב ה-n-ממדי. על כך אמר "אני רואה זאת, אך איני מאמין!". ההוכחה המקורית של קנטור עושה שימוש בהצגת מספרים כשבר משולב, אך הוכחה פשוטה יותר עושה שימוש בהצגה העשרונית של מספרים ממשיים. למשל כדי להתאים בין קטע היחידה לריבוע היחידה אפשר להציג כל נקודה בריבוע כ- (0.a_{1}a_{2}a_{3}\ldots ,0.b_{1}b_{2}b_{3}\ldots ) ולהתאים לה את  0.a_{1}b_{1}a_{2}b_{2}a_{3}b_{3}\ldots .
גם קבוצת החזקה  P(\mathbb {N} ) שקולה לקבוצת הממשיים.
דוגמה לפונקציה חד-חד-ערכית ועל מקבוצה  X לקבוצה  Y. קיומה של הפונקציה מעיד על כך שבשתי הקבוצות אותו מספר של איברים.
המחשה לדרך בה בונים סדרה של המספרים רציונליים, ובכך מראים כי הם בני מנייה.
הדגמה גאומטרית של השקילות בין קטע (מופיע במאונך) לישר (מופיע במאוזן). לכל נקודה על הישר האינסופי מעבירים ישר המחבר אותה לנקודה P או Q (בהתאם למיקום שלה), ומתאימים לה את נקודת החיתוך עם הקטע. באיור, A מותאם ל-A' ו-B מותאם ל-B'.
קוזנצה (נפה)

נפת קוזנצה (באיטלקית: Provincia di Cosenza) היא נפה במחוז קלבריה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 6,650 קמ"ר ובשנת 2007 התגוררו בה 727,694 נפש. בירתה של הנפה בעיר קוזנצה.
הנפה גובלת בנפת פוטנצה ובנפת מטרה במחוז בזיליקטה בצפון, בנפת קטנזארו ובנפת קרוטונה בדרום, בים היוני במזרח ובים הטירני במערב.
פונטיפקס מקסימוס

אוגוסטוס כפונטיפקס מקסימוס
 פסל שיש מסוף המאה ה-1 לפנה"ס
פונטיפקס מקסימוס (בלטינית: Pontifex Maximus, "פונטיפקס הגדול"), היה הכוהן העליון של הדת ברומא העתיקה. הפונטיפקס מקסימוס עמד בראש קולגיום הפונטיפקס (בלטינית: Pontifex או Pontifices), שהיה אחד מארבעת הקוֹלֵּגיא (collegia) הגדולים של הכהונה ברומא, והופקד על ניהול חיי הפולחן והדת של המדינה.
לפי המסורת הרומאית, נוסדה המשרה בימיו של המלך השני של רומא, נומה פומפיליוס. כבר מראשית ימי הרפובליקה (סוף המאה ה-6 לפנה"ס), הופקד קולגיום הפונטיפיקס על החוק הדתי, שהשפיע במידה ניכרת על החוק האזרחי. הכהונה במשרת הפונטיפקס מקסימוס, בשונה משאר המשרות בקולגיום הפונטיפיקס, נשמרה לבני המעמד הפטריקי עד 254 לפנה"ס. במהלך כהונתו של אוגוסטוס קיסר מוזגה משרת הפונטיפקס מקסימוס לתוך האימפריום הקיסרי, והפכה לאחד מתאריו של הקיסר הרומאי, העובר בירושה. לימים הפך התואר פונטיפקס מקסימוס לאחד מתאריו הלא-רשמיים של הארכיבישוף של רומא, הלא הוא האפיפיור.
אטימולוגיה

המשמעות המקובלת של המילה 'פונטיפקס' בלטינית היא 'סולל דרכים' או 'בנאי גשרים'. לפי קווינטוס מוקיוס סקאיוולה (קונסול בשנת 95 לפנ' ופונטיפקס מקסימוס משנת 89), נגזרת המילה 'פונטיפקס' מ-posse facere, ומשמעותו ״מי שיכול לעשׂות״. על כל פנים, שימש המושג לתיאור הקולגיום הדתי הבכיר שמקורו עוד בתקופת המלוכה, ומראשית התקופה הרפובליקנית הופקד על הפיקוח הכללי של חיי הדת במדינה הרומאית, ולמעשה היה אחראי על כל ענייני הדת ברומא שלא הוגדרו במפורש תחת קולגיום אחר.
רקע

מקור היווצרותו של קולגיום הפונטיפיקס אינו ברור. האגדות של ראשית ימי המונרכיה מספרות כי נומה מרקיוס היה הראשון שכיהן כפונטיפקס מקסימוס, לאחר שמונה על ידי המלך נומה פומפיליוס. לפי מקורות רומאים קדמונים היה הפונטיפקס מקסימוס איש הדת החמישי במעלה בראשית ימיה של העיר. לא ידוע מתי הוכפפו משרות כהונה רומאיות דוגמת ״מלך הקדשים״ (rex sacrorum) והכהנים הפלאמינים תחת קולגיום הפונטיפקס, אולם הן נחשבו לבכירות יותר מן הפונטיפקס מקסימוס בתקופת המלוכה. גישה מסוימת גורסת כי ברומא המלוכנית היה למלך תפקיד דתי מרכזי, לצד כוהן ה'רקס סקרורום', הפונטיפקס מקסימוס ואנשי כהונה נוספים. לאחר הקמת הרפובליקה חולקו סמכויותיו הדתיות של המלך בין הקונסולים ובין הפונטיפקס מקסימוס, ולכן מבטלת גישה זו את מעמד הבכורה של כוהן ה'רקס סקרורום' על פני הפונטיפקס מקסימוס. ככל הנוגע לתקופת המלוכה ברומא, הדברים נותרים בחלקם הגדול בגדר השערה בלבד.
חברי קולגיום הפונטיפקס בתקופת הרפובליקה כללו את בעלי התפקידים המקוריים שמספרם (שלושה, ארבעה או חמישה) אינו ידוע בוודאות, ואשר בראשם עמד הפונטיפקס מקסימוס. נוסף על אלה נכללו בקולגיום הפונטיפקס ה'רקס סקרורום' והכהנים הפלאמינים. בשלהי הרפובליקה נוספו לקולגיום הפונטיפיקס כהנים זוטרים (pontifices minores), וכן כהנות הפולחן הווסטאלי. הכהונה במשרות הפונטיפקס הייתה לכל החיים, וחברים חדשים צורפו על ידי הקיימים.
בחירתו של הפונטיפקס מקסימוס השתנתה לאורך השנים. בראשית בחרו חברו קולגיום הפונטיפקס מי מביניהם יעמוד בראש. החל מן המאה ה-3 לפנה"ס החל הפונטיפקס מקסימוס להיבחר בתהליך בחירה ייחודי בו נטלו חלק רק 17 מתוך 35 השבטים. סמלו הבלעדי של קולגיום הפונטיפיקס היה ה-secespita, סכין הקורבן בעל להב הברזל, ששימש בידי הכהנים ברומא במסגרת טקס הקרבת הקורבנות.
מאפייניו ותפקידיו של הפונטיפקס מקסימוס

הדת הרומית הייתה דת פוליתאיסטית שהושפעה מן המרחב האפניני והים תיכוני, ומיזגה לתוכה בשלב יותר מאוחר של הרפובליקה את הפולחן היווני. הפנתיאון היווני-רומי והמיתולוגיה היוונית, עמדו בלב חיי הדת ברומא העתיקה, עד הפיכתה של הנצרות לדת השלטת באימפריה במאה ה-4 לספירה. תפקידו המרכזי של קולגיום הפונטיפקס היה לשמור על ה-PAX DEORUM, כלומר להבטיח את פיוס האלים והשלום השמימי. ההקפדה על קיום הפולחן כהלכה נדרשה על מנת שלא לעורר את זעמם של האלים.
בתקופת הרפובליקה שימש הפונטיפקס מקסימוס כדובר של קולגיום הפונטיפקס בפני הציבור והסנאט. ייתכן שהיותו הכוהן הבולט והמשפיע ביותר מבין כהני הדת קשורה בעובדת היבחרותו בידי הציבור. חרף זאת, הוא עדיין יכול היה להיות מודח מתפקידו על ידי עמיתיו לקולגיום. בתקופת הרפובליקה לא ניתן לראות הפרדה ברורה בין פעילותו של הפונטיפקס מקסימוס ובין פעילות שאר חברי קולגיום הפונטיפקס. הפיכתו ל"כוהן גדול" התחוללה למעשה רק בתקופת האימפריה הרומית, לאחר שאוגוסטוס איחד את משרות הכהונה ברומא לתוך משרת הפונטיפקס מקסימוס.
בהיותו מופקד על קולגיום הפונטיפקס, לפונטיפקס מקסימוס הייתה השפעה רחבה על תחומים שונים ברומא; הפונטיפקס הופקד על מעמדו של החוק הקדוש, או הלכות הדת, ותרם באופן מובהק לקביעת החוק האזרחי - שחלק מנוסחיו הועתקו ישירות מן החוק הדתי. עד 280 לפנה"ס הייתה לחברי קולגיום הפונטיפקס השפעה מכרעת על החוק האזרחי מפני ששלטו על הגישה לתשובות שבכתבי הקודש.
הפונטיפקס זכה למונופול על ידיעת שפות הפולחן ופרשנות ניסים, להם נודע תפקיד מרכזי בתהליך קבלת ההחלטות הפוליטיות והאזרחיות. הפונטיפקס מקסימוס ארגן את זמן הקודש והחול על ידי קביעת מחזור לוח השנה הדתי, וריכז תחת ידיו את רישום האירועים היומי שנודע כ-ANNALES MAXIMI. בכך הייתה לו השפעה רבה על עיצוב ההיסטוריה הרומאית והשימוש בה למטרות פוליטיות.
השינויים במשרת פונטיפקס מקסימוס לאורך השנים

הקשר ההדוק בין הפונטיפקס ובין המעמד הפטריקי החל בתפקיד הדתי שנטלו האליטות מקרב העמים האיטלקים בראשיתה של הדת הציבורית ברומא. לאחר נפילת המלוכה חולקו כאמור סמכויותיו הדתיות של המלך בין הקונסולים ובין הפונטיפקס מקסימוס, אולם הבלעדיות שנשמרה לפטריקים בתוך קולגיום הפונטיפקס החלה להסדק; החברות בקולגיום הפונטיפקס, והכהונה במשרת הפונטיפקס מקסימוס בפרט, נשמרו לאליטה הפטריקו-פלבאית, שהחלה להתגבש ב-367 לפנה"ס, והוגדרה לפי המשפחות שזכו לכהן בקונסולאט - מעמד ה"נוביליטאס". ב-304 לפנה"ס התאפשרה כניסת פלבאים לקולגיום. בדומה למשרות אחרות ברפובליקה, שהחלו לקבל אליהן פלבאים באופן הדרגתי, גם משרת הפונטיפקס מקסימוס לא נותרה מעוזם הבלעדי של הפטריקים, וב-254 לפנה"ס כיהן לראשונה פלבאי כפונטיפקס מקסימוס. ב-104 לפנה"ס בוטל למעשה העיקרון של צירוף חברים לקולגיום הפונטיפקס בידי חברי הקולגיום, והבחירות לקולגיום הפכו לבחירות של כלל האליטה הרומאית.
ב-44 לפנה"ס הכריז הסנאט כי תואר הפונטיפקס מקסימוס יעבור מעתה והלאה בירושה במשפחתו של יוליוס קיסר. למרות זאת, לאחר רצח קיסר נתמנה למשׂרה הטריאומוויר מרקוס איימיליוס לפידוס, שהחזיק בה עד אחרית חייו. ב-12 לפנה"ס, כחלק מביסוס שלטונו, צירף אוגוסטוס את התואר פונטיפקס מקסימוס לאימפריום הקיסרי, איחד את שאר משרות הכהונה בתוכו, ונטל על עצמו את התפקיד. בכך הפך אוגוסטוס את הפונטיפקס מקסימוס לכוהן הגדול העומד בראש הדת במדינה, להלכה ולמעשה. בתקופת הקיסרות הפכה הכהונה בקולגיום הפונטיפקס לפריבילגיה שניתנה מטעם הקיסר.
יש הסוברים כי התואר פונטיפקס מקסימוס הוסר בימיו של הקיסר גרטיאנוס (מאה רביעית לספירה), אולם הדבר לא אושש מעולם. עוד בטרם נפילתה הרשמית של הקיסרות המערבית, נמצא כי האפיפיור ליאו הראשון כינה עצמו בשם פונטיפקס מקסימוס. במאה ה-15, עם ההתעניינות הגוברת בעולם הרומי והניסיון לשלב מרכיבים וסמלים מתוכו במסגרת הרנסאנס, כינו עצמם האפיפיורים בתואר פונטיפקס מקסימוס. אף כי לא הפך לאחד מתאריו הרשמיים של האפיפיור, הוסיף תואר הפונטיפקס מקסימוס לעטר חותמות אפיפיוריות על בניינים, מטבעות ומדליות. הוא סימל את הקשר העתיק לרפוליקה של רומא, וככזה הייתה לו משמעות ייחודית כסמל שלטוני-דתי.
ראו גם

הדת ברומא העתיקה
מוסדות פוליטיים ברומא
האפיפיור
קיסרופאפיזם
לקריאה נוספת

אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 97–99, מסת"ב 978-965-566-137-8
דר' אפי זיו, המיתולוגיה הרומית, כנרת זמורה-ביתן, 2024
The Oxford Classical Dictionary, Hornblower, Simon, Spawforth, Antony, Eidinow, Esther, Oxford : Oxford University Press, 2012
Brill's New Pauly : encyclopaedia of the ancient world: Antiquity, Cancik, Hubert, Schneider, Helmut, Salazar, Christine F., Orton, David E., Pauly, August Friedrich von, 1796-1845, Leiden, The Netherlands : Brill, 2002-2010
הערות שוליים

↑  The Oxford Classical Dictionary, Hornblower, Simon, Spawforth, Antony, Eidinow, Esther, Oxford : Oxford University Press, 2012, Pg. 1183
↑  Brill's New Pauly : encyclopaedia of the ancient world: Antiquity, Cancik, Hubert, Schneider, Helmut, Salazar, Christine F., Orton, David E., Pauly, August Friedrich von, 1796-1845, Leiden, The Netherlands: Brill, 2002-2010, Vol. 11, Pg. 593
↑  Titus Livius, Book 18
↑  Brill's, Pg. 593
1 2 3  Oxford, Pg. 1183
1 2  הערך בוויקיפדיה באנגלית
↑  Brill's, Pg. 594
↑  Brill's, Pg. 595
| מוסדות פוליטיים ובעלי תפקידים (מגיסטראטים) ברפובליקה הרומית ובאימפריה הרומית |
| --- | --- | --- |
| תפקידים רגילים | קנסור • קונסול • פראיטור • קוואיסטור • איידיל • טריבון • פרומגיסטראט • פרפקט • ליקטור |  |
| בעלי תפקידים מיוחדים | דיקטטור • מפקד הפרשים • טריומווירי • ועדת העשרה |  |
| משרות נוספות | פונטיפקס מקסימוס • פרינקפס סנאטוס • ויגינטיסקסווירי |  |
| תארים קיסריים | פרינקפס • אוגוסטוס • קיסר • טטררך • אימפרטור • פטריקיוס |  |
| מוסדות | הסנאט הרומי • המשפט הרומי • אספת העם • מסלול המשרות • אימפריום • קנסוס • קולגיום |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4229302-9 
מטבע דנאריוס הנושא את דיוקנו של יוליוס קיסר כפונטיפקס מקסימוס
כתובת הקדשה לקיסר אדריאנוס מהסנאט הרומאי לכבוד ניצחונו ודיכוי מרד בר כוכבא. בחלק השמאלי התחתון ניתן להבחין באחד מתאריו של הקיסר אדריאנוס - PONTIFI MAXIMO. הכתובת מוצגת כיום במוזיאון ישראל
תחריט של כריסטוף ווייגל הנושא את דמותו של האפיפיור קלמנס השישי המכונה Pontifex Maximus
קבר חאפז

| --- | --- |

הביתן מעל קבר חאפז
 מידע כללי
 סוג:  סימן נוף, קניין תרבותי, קבר 
 על שם:  המשורר חאפז
 כתובת:  שיראז 
 מיקום:  שיראז, איראן
 מדינה:  איראן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1935
 תאריך פתיחה רשמי:  1935 
 אדריכל:  אנדרה גודאר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות פהלווית 
 קואורדינטות:  29°37′33″N 52°33′30″E﻿ / ﻿29.625805555556°N 52.558444444444°E﻿ / 29.625805555556; 52.558444444444
  (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןקבר חאפז(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןקבר חאפז
 
קבר חאפז (בפרסית: آرامگاه حافظ) ואולם הזיכרון הסובב אותו, החאפזיה (בפרסית: حافظیه), הם שני מבני אנדרטה, הנמצאים בקצה הצפוני של שיראז, איראן, לזכר המשורר הפרסי, חאפז. הביתנים הללו נמצאים בגני מוסאלה שעל הגדה הצפונית של נחל אכזב, שם נמצא קבר השיש של חאפז. המבנים נבנו בשנת 1935 ועוצבו על ידי האדריכל והארכאולוג הצרפתי אנדרה גודאר ומבוססים על מבנים קודמים שהמפורסם בהם נבנה בשנת 1773. המבנים האלו מהווים מוקד תיירותי בשיראז.
היסטוריה

המשורר חאפז היה אהוב על העם האיראני ודמות משפיעה בעיר מולדתו והיה למשורר החצר. לזכרו, הוקם מבנה דמוי כיפה קטן בשיראז ליד קברו בגולגסט א-מוסאלה (לימים, גני מוסאלה) בשנת 1452 בפקודת בַּאבּוּר אִבְּן-בַּישוּנְקוּר, השליט הטימורי. גנים אלו, שהשתרעו על שטח של יותר מ-19 דונם, היו דומיננטיים בשירתו של חאפז, וגם שימשו כבית קברות לתושבי שיראז. ב-300 השנים שבאו, האתר שוקם על ידי השליטים עבאס שאה הראשון מפרס במאה ה-15 ונאדר שאה במאה ה-16, אשר הורו על שיקום האתר בסימנים שראו בשירתו של חאפז.
אנדרטה מוחשית יותר נבנתה בגנים בשנת 1773 בזמן שלטונו של כרים חאן זנד אשר שכנה על הגדה הצפונית של נחל חוּשְׁק הזורם בגני מוסאלה. החאפזיה הורכבה מארבעה עמודים מרכזיים ושני חדרים הבנויים בקצה המזרחי והמערבי, כאשר הצד הצפוני והדרומי פתוחים. המבנה פיצל את הגנים לשני אזורים, כאשר מטע עצי תפוזים בקדמתם, ובית הקברות בצידם האחורי. הקבר הנוכחי נבנה מחוץ למבנה, במרכז בית הקברות, כאשר חתיכת שיש גדולה מונחת מעל הקבר. אבן השיש נחקקה על ידי קליגרף, ועליה קטעים משירתו של חאפז.
הקבר שוחזר בשנת 1857 על ידי מושל מחוז פארס, ובשנת 1878 נסגר המבנה בהוראת מושל נוסף. בשנת 1899 פרצה מחלוקת כאשר ארדשיר, מזרם הזורואסטריות מהודו החל לבנות מקדש מסביב לקברו של חאפז. למרות שארדשיר קיבל אישור מעולמא משיראז לבנות את המקדש מעץ וברזל, רופא דתי ובעל השפעה, עלי אכבר פאל אסירי התנגד לבניית מבנה זורואסטרי על קבר של אדם מוסלמי. יחד עם חסידיו, הוא הרס את המבנה הבנוי למחצה. תושבי שיראז התנגדו להרס והממשלה הורתה לבנות מחדש את האנדרטה, אך פאל אסירי התנגד והודיע כי הוא יהרוס כל מבנה שיוקם שם, גם אם ייבנה על ידי המלך עצמו. האתר נשאר הרוס למשך שנתיים, עד שבשנת 1901 הנסיך מירזה א-סולטנה לבית מאלכּ מנסור (לימים ראש ממשלת איראן) הניח מחסום סביב הקבר.
המבנה הנוכחי

פעולות לשיחזור והרחבת האנדרטה לקבר חאפז החלו בשנת 1931 עם שיפוץ המטע והחאפזיה על ידי מושל מחוזות פארס ואספהאן, פרג'אללה בהראמי דבירעזאם. שר החינוך האיראני הורה על בניית מבנה חדש בשנת 1935. אנדרה גודאר, ארכאולוג ואדריכל צרפתי היה המפקח באגף העתיקות ומונה לעצב את המבנים החדשים.
שינויים בקבר חאפז כללו את העלאתו במטר אחד מעל הקרקע והקפתו בחמש מדרגות. כיפת נחושת אשר נתמכת שמונה עמודים בגובה עשרה מטרים עוצבה בצורת כובע דרוויש. צדה התחתון של הכיפה היא ערבסקה ופסיפס. אולם האנדרטה המקורי שנבנה בשנת 1773 הורחב בצורה ניכרת. שישה עשר עמודים תומכים נוספו לארבעת הקיימים יוצרים גזוזטרא ובחלקים מהחזית חקוקים ע'זלים וקטעים משירתו של חאפז.
אתרים תיירותיים

בריכות מרובעות נוספו לצד הגנים, וכן גם עצי תפוזים, שבילים, מזרקות וערוגות פרחים. במקום נמצא בית תה וכל אלו הופכים את קבר חאפז למוקד תיירות. בלילה, הכיפה מעל הקבר מוארת והופכת למוקד משיכה חברתי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Encyclopedia Iranica Online, כרך 11
↑  "Tombs of Hafez and Saadi", מתוך אתר World Is Round
קארלסקירכה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 על שם:  קארלו בורומאו 
 כתובת:  Karlsplatz 
 מיקום:  וידן 
 מדינה:  אוסטריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1716
 תאריך פתיחה רשמי:  1737 
 אדריכל:  יוהאן ברנהרד פישר פון ארלך, יוסף עמנואל פישר פון ארלך 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הבארוק, רוקוקו 
 קואורדינטות:  48°11′54″N 16°22′19″E﻿ / ﻿48.198280555556°N 16.371880555556°E﻿ / 48.198280555556; 16.371880555556
 www.karlskirche.at
  (למפת וינה מוגדלת) קארלסקירכה(למפת וינה רגילה) קארלסקירכה
 
קָארֶלְסְקִירְכה (בגרמנית: Karlskirche) היא כנסייה בארוקית הנחשבת לכנסיית הבארוק המרשימה ביותר בווינה, אוסטריה, ולאחד המבנים הגדולים בעיר. היא נבנתה בין השנים 1713–1739 על פי הוראתו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהקדיש אותה לקדוש הנוצרי קארלו בורומאו, אחד הרפורמטורים הגדולים ביותר במאה ה־16.
הכנסייה, הנודעת בכיפתה הירקרקה בצורת אליפסואיד מוארך, ממוקמת בצד הדרומי של קרלספלאץ בווינה, אוסטריה, מחוץ לאינרה שטאדט בווידן והרינגשטראסה.
היסטוריה

בתחילת המאה ה-18 התחוללה מגפת דבר הבלוטות באירופה, אשר פגעה בין היתר גם בווינה. ב-22 באוקטובר 1713, קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נדר בקתדרלת סטפנוס הקדוש לבנות כנסייה מפוארת אם המגפה תחלוף. שנה לאחר מכן החל בבניית הכנסייה, אותה הקדיש לקדוש הנוצרי קארלו בורומאו, שנודע כמושיע חולי הדבר וגם כקדוש המגן של הקיסר עצמו. הקיסר הכריז על תחרות אדריכלים, שבה ניצח יוהאן ברנהרד פישר פון ארלך.
הבנייה החלה בשנת 1716 תחת פיקוחו של אנטון ארהרד מרטינלי. לאחר מותו של יוהאן ברנהרד פישר ב-1723, בנו, יוסף עמנואל פישר פון ארלך, השלים את הבנייה ב-1737 תוך שימוש בתוכניות של אביו, אשר השתנו חלקית. לכנסייה הייתה במקור קו תצפית ישיר לארמון הופבורג והיא הייתה גם, עד 1918, הכנסייה הפטרונית הקיסרית.
ליד הכנסייה היה בית קברות, בו נקבר בין היתר המלחין אנטוניו ויוואלדי, אך קברו אבד במרוצת הדורות. לכבודו של ויוואלדי מארחת הכנסייה קונצרטים קבועים של יצירותיו.
ב-10 באוגוסט 1933 שחקנית הקולנוע והממציאה הדוויג קיזלר (בת 19), שלימים נודעה לימים בשם הבמה הדי לאמאר, נישאה לפרידריך מנדל (בן 32), איש עסקים ואוסטרופשיסט, בקפלה הקטנה של הכנסייה.
עיצוב

כיוצר של אדריכלות היסטורית, פישר פון ארלך האב איחד את אלמנטים מגוונים. בחזית הכנסייה ישנה אכסדרה בסגנון מקדש יווני עתיק, עם גג משולש ועמודי תמיכה מעוטרים המזכירים את הפנתאון. החלק הפנימי של הכנסייה עשיר בעבודות אבן משיש, ציורי קיר, תבליטים, פסלים, גילופים וציורים. בחזית מוצגת שמש מוזהבת כאות זיכרון למגפה, ובמרכזה כיתוב בעברית של השם המפורש: יהוה. סביב השמש מוצבים פסלים המציגים את חייו של קרל הקדוש. בצידי ההיכל המרכזי ישנם שני עמודים גבוהים, העתקים של עמוד טראיאנוס. על גבי העמודים תבליטים של הפסל האיטלקי לורנצו מתיאלי המתארים אנקדוטות מחייו של הקדוש קארלו בורומאו. לצדם משתרעים שני ביתני מגדלים ומראים את השפעת הבארוק הרומי (ברניני ובורומיני).
לפני הכנסייה ניצבת בריכת השתקפות שתוכננה על ידי הנרי מור, אחד האמנים הבולטים במאה העשרים, ובמרכזה פסל בפיסולו. בתוך הכנסייה מזבח גבוה ומעוטר והציור על הכיפה המתאר סצנות מן הברית החדשה.
הכיפה הסגלגלה הענקית מגיעה לגובה של 72 מטרים ומזכירה את הכיפה של כנסיית פטרוס הקדוש (אנ') בעיר העתיקה של וינה. ההשראה לכיפה נלקחה מתוך איה סופיה.
בכנסייה מעלית פנורמית לכיפה, המובילה למעבר בגובה 32.5 מטר. מן המעבר ניתן להתבונן מקרוב בציורי הקיר של יוהאן מיכאל רוטמאייר (אנ') וכן להביט מהתצפית על העיר וינה.
השפעה

מבנה הזצסיון הווינאי משמש כמענה לקארלסקירכה, הן מבחינת מיקום מרחבי והן מבחינת עיצוב.
ניתן למצוא את השפעותיה גם בכנסיית בית הקברות של הקדוש קארלו בורומאו (אנ') וגם בכנסיית אם שטיינהוף (אנ').
הערות שוליים

↑  Brook, Stephan (2012). DK Eyewitness Travel Guide: Vienna. London: Dorling Kindersley Ltd, pp. 146–147.
↑  Vienna Concerts (באנגלית)
↑  Stephen Michael Shearer, Beautiful: The Life of Hedy Lamarr, p.39.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370567905171  GND: 4376368-6  LCCN: no2017125567  MusicBrainz: a5711b7c-9b37-4ae4-9115-b490664b329d  VIAF: 1874150688323412660003   WorldCat (עם VIAF): 1874150688323412660003
קונאל מק אאדיין

קונאל מק אאדיין (בגאלית סקוטית: Conall mac Áedáin) היה, מלך דאל ריאטה בין השנים 807–811.
קונאל מוזכר ב"דברי ימי אלסטר" בהם מצוין כי הרג בשנת 807 את מלך דאל ריטה קונאל מק טאיידג בקינטייר. בעקבות ניצחון זה עלה לשלטון בממלכת דאל ריאטה.
ב"דואן אלבאנאך" מוזכרת מלכותו של קונאל שנמשכה ארבע שנים, ובעקבות זאת מתוארכת מלכותו עד שנת 811.
לאחריו מלך, ככל הנראה, דומנל מק קאוסטנטין.
קוזמינקי

קוזמינקי (ברוסית: Кузьминки) היא נפה של המחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח הנפה הוא 8.15 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 146,208 תושבים (2020).
על שטח הראיון יש שתי תחנות מטרו: "קוזמינקי" (במרכז) ו"וולז'סקאיה "(בגבול עם ראיונים טקסטילשצ'יקי וליובלינו) ואחד הכבישים הראשיים של העיר – וולגוגרדסקי פרוספקט. התשתית בראיון מפותחת, כולל פארק-יער קוזמינסקי עם מקומות היסטוריים, תיאטרון הדרמה האזורי במוסקבה על שמו של אוסטרובסקי, קולנוע, אולם הקונצרטים "ויסוטה" ומתחם מזרקות ענק.
אתרים ראויים לציון

פארק יער קוזמינסקי
אחוזת קוזמינקי
בריכות קוזמינסקי
מקדש אייקון של אם האל בקוזמינקי
תחנות המטרו קוזמינקי ווולז'סקאיה
קבוצת הארמיות לאופולד מבוואריה

| --- | --- |

סמל המטה הכללי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  קבוצת ארמיות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  5 באוגוסט 1915 – 15 בדצמבר 1917 (שנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים:  לאופולד, נסיך בוואריה
קבוצת הארמיות לאופולד מבוואריה (בגרמנית : Heeresgruppe Prinz Leopold von Bayern) הייתה קבוצת ארמיות של הצבא הגרמני, שפעלה נגד רוסיה בין ה-5 באוגוסט 1915 ועד ה-15 בדצמבר 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-29 באוגוסט 1916 שונה שמה לקבוצת הארמיות ווירש.
1915 - 1917

קבוצת הארמיות הוקמה באוגוסט 1915, לאחר כיבוש ורשה על ידי הארמייה התשיעית תחת פיקודו של לאופולד, נסיך בוואריה. קבוצת הארמיות הייתה מורכבת רק מהארמייה התשיעית וממפקדת קבוצת הארמיות. כשהארמייה התשיעית פורקה ביולי 1916 והועברה לבלקנים, נותרה קבוצת הארמיות קיימת, אך כעת היא הייתה בפיקודו של רמוס פון ווירש, משום שהנסיך לאופולד מבוואריה הפך למפקד העליון של החזית המזרחית. קבוצת הארמיות פורקה לבסוף ב-15 בדצמבר 1917.
סדר הכוחות

הארמייה התשיעית הגרמנית (לאופולד, נסיך בוואריה) (עד יולי 1916)
פלגת הארמייה ווירש (רמוס פון ווירש)
קאבקו

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גבינה צרפתייה, גבינת חווה, גבינה תעשייתית, גבינת עיזים, גבינה חלבית 
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  חלב עיזים 
 
קאבקו (בצרפתית: Cabécou) היא גבינת עיזים רכה שמגיעה מאזור מידי-פירנה בדרום צרפת.
מאפיינים

יש לה קליפה דקה עם פסים ולאחר שבועיים גדל הקרום שלה לעובש כחול שמשנה את טעמה של הגבינה. זהו אחד המאכלים המפורסמים ביותר של אקוויטניה. אקוויטניה הוא אזור בתחתית (חלקה הדרומי) של צרפת. הצבע של גבינה זו הוא שמנת רגוע.  קאבקו היא גבינה העשויה בדרך כלל מחלב עיזים גולמי (לא מפוסטר) שמקורו באזורי המאסיף סנטרל (Massif Central) כגון Quercy, Rouergue, Haute-Auvergne, לימוזן ו-Périgord .
תקופת הצריכה הטובה ביותר של הגבינה נמשכת מאפריל עד אוגוסט.
שמה בא מהמילה האוקסיטנית cabra/craba שפירושה עז.
ראו גם

רשימה של גבינות מחלב עיזים
הערות שוליים

↑  Jeanne Strang (2018). Goose Fat and Garlic. Octopus Books. ISBN 9780857837080. נבדק ב-24 בדצמבר 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Kathe Lison (2013). The Whole Fromage: Adventures in the Delectable World of French Cheese. Broadway Paperbacks. pp. 72–75, 90–93. ISBN 9780307452061. נבדק ב-24 בדצמבר 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Manger du reblochon l'été, du mont-d'or l'hiver: quelle saisonnalité pour les fromages?". Le Monde.fr (בצרפתית). 2018-08-02. נבדק ב-2022-05-19.