stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הזיה
סוגי הזיות

דוגמאות להזיות הנגרמות עקב שימוש בסמים הן הזיות הקשורות בהופעת צבעים וצורות שונות שאינם נמצאים בקרבת האדם, שיחות עם דמויות שאינן קיימות במציאות או לחלופין עם יצורים או בני אדם קיימים אך שאינם נוכחים בשיחה וסינסתזיה (ערבוב חושי). הדבר קורה עקב גירוי מוגבר של מערכת העצבים שגורר אחריו פירוש מוטעה של המציאות המוביל לשיפוט לקוי של התנהגות והתרת עכבות.
הסמים הנפוצים ביותר המשמשים לצורך יצירת הזיות הם LSD, פסילוסיבין (נמצא בפטריות מסוימות), מסקלין (נמצא בקקטוסים מסוימים), ו-DMT (נמצא בצמחים רבים מהם, בשילוב עם צמחים המכילים מעכבי MAO, מכינים את תה האיוואסקה) שנחשבים לסמים פסיכדליים הנותנים השפעה חזקה (לכל אחד מהם השפעה שונה במקצת). כמו כן נמצאים בשימוש הסמים הדיסוציאטיביים כגון PCP (הידוע גם בשם אבק מלאכים), DXM (במינונים גבוהים), קטמין ואחרים, והדליריאנטים (תזזיתיים, מעוררי תזזית) אטרופין וסקופולאמין הנמצאים בצמחים רבים כמו דטורה ואטרופה בלאדונה. מנות גדולות של קנאביס עלולות לגרום להזיות, לרוב מינוריות. הפסקת השימוש בסמים מסוימים היוצרים תלות גופנית, כמו אלכוהול, אופיאטים (דוגמת הרואין ומורפין, ראו גם: אופיום ושיכוך כאב), בנזודיאזפינים ובארביטורטים, עלולה לגרום להזיות גם כן.
דוגמאות למחלות נפש הגורמות להזיות הן סכיזופרניה, בה אדם עלול להזות בעיקר הזיות אודיטוריות ("לשמוע קולות") אך לעיתים גם ויזואליות, מה שלעיתים מוביל אנשים לדילוזיות כמו תסמונת קוטאר, ובכללה גם סכיזופרניה פרנואידית בה אדם עלול להזות קולות או עיוותי ראייה מפחידים ומבהילים. דיכאון קליני עמוק (דיכאון פסיכוטי) או התקפי מאניה והיפומניה אצל אנשים הסובלים מהפרעה דו־קוטבית עלולים לעיתים לגרום להזיות.
ברוב המקרים, הזיה היא בעצם מחשבת שווא של אדם הנתון בסוג של התקף פסיכוטי, ובעצם היא פרי הדמיון בלבד של המוח, ללא חזות אמיתית. או לחלופין פרי מחשבה ופירוש של דבר שאכן קורה במציאות כמו צלילים (כגון ציוץ ציפורים, צלצול טלפון וכו'), או מראות שונים (כגון צבעים, תמונות, פסלים וכו').
כתוצאה מההזיה, האדם עלול לחוות קשיים בהבחנה בין מציאות ודמיון, אך דבר זה תלוי מאוד בטיב ההזיה כשלרוב האדם מודע לכך שההזיה היא הזיה ולא מציאות. בהפרעות פסיכוטיות כמו סכיזופרניה, נפוץ יותר שהאדם יחווה קשיים בבוחן המציאות, מכיוון שהוא פעמים רבות כלל לא מודע לכך שהוא הוזה, ונוטה לסבול מחוסר סדר מחשבתי.
הזיה מול חלום

ההבדל בין הזיה לחלום טמון בכך שהחלום מתרחש בשלב מסוים בשלב החמישי והעמוק ביותר של השינה (שנת רע"מ), שבה לפעילות העצבית יש דפוס קבוע, וכאשר האדם מתעורר ממנו הוא מודע לכך שמדובר בדמיון. לעומת זאת, הזיה מתרחשת במצב של ערנות ומקורה בפעילות עצבית מוגברת ובלתי מבוקרת, ובסיום ההזיה, נותר בו רושם חזק בשל אי-רגילותה של התופעה.
במקרים פסיכיאטריים, הטיפול במחלות פסיכוטיות הוא לרוב על ידי מתן תרופות אנטי-פסיכוטיות שתפקידן לייצב את הפעילות העצבית ואילו במקרים של שימוש בסמים ניתנת למטופל תקופה מסוימת "לחזור לעצמו" ואם אינו מתאושש והתנהגותו הופכת לפסיכוטית, הוא מופנה לקבלת טיפול פסיכיאטרי.
שימוש עבר

"הַהֲזָיָה הָעֲצוּמָה אֲשֶׁר יֶהֱזוּ בָּה... רֹב כִּתּוֹת הָעוֹלָם בִּזְמַנֵּנוּ" (מורה נבוכים, פתיחה).
"וְנוֹחַ הוּא לַהֲזָיָה וּלְדִבְרֵי הֲבַאי" (מנדלי מוכר ספרים, שסא).
"נִפְקְחוּ עֵינֵינוּ לִרְאוֹת, כִּי תָּעִינוּ עַד כֹּה בְּעוֹלָם שֶׁל דִּמְיוֹן וַהֲזָיָה" (אחד העם, כא).
"אִישׁ מִסְתּוֹרִין וַהֲזָיָה" (חיים נחמן ביאליק, הבחור מפדובה).
ראו גם

אשליה
הלוצינוגן
לקריאה נוספת

אוליבר סאקס, הזיות, מחברות לספרות, 2013
הערות שוליים

↑  https://www.lenstore.co.uk/eyecare/sensory-deprivation-hallucinations
↑  https://medicalxpress.com/news/2009-10-sensory-deprivation-hallucinations-minutes.html
↑  https://www.britannica.com/science/hallucination/Sensory-deprivation
↑  National Institute of Mental Health, Schizophrenia, National Institute of Mental Health, ‏2023
המפיקים (מחזמר)

| --- | --- |

כרזת המחזמר
 בימוי:  סוזן סטורמן
 הפקה:  רוקו לאנדסמן, בוב ויינשטיין, הארווי ויינשטיין, ריק סטיינר, רוברט פ' סילברמן, מל ברוקס
 כתיבה:  מל ברוקס
 מילות השירים:  מל ברוקס
 מבוסס על:  סרט הקולנוע "המפיקים"
 ליברטיסט:  מל ברוקס ותומאס מיהן
 דמויות:  מקס ביאליסטוק ליאו בלום
 מוזיקה:  מל ברוקס
 מקום ההתרחשות:  ניו יורק
 תקופת ההתרחשות:  1959
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 סוגה:  מחזמר
 הצגת בכורה:  2001 (ברודוויי) 2004 (ווסט אנד)
 מספר מערכות:  2
 שפה:  אנגלית
 פרסים:  זוכה 12 פרסי טוני ו-3 פרסי אוליבייה
המפיקים (באנגלית: The Producers) הוא מחזמר אותו עיבדו לתיאטרון מל ברוקס ותומאס מיהן על פי סרט קולנוע באותו השם משנת 1967 אותו כתב וביים ברוקס. במחזמר שירים מאת ברוקס עם עיבוד מוזיקלי מאת גלן קלי ודאג ביסרמן. כמו בסרט, העלילה עוסקת בשני מפיקי תיאטרון אשר זוממים להתעשר על חשבון משקיעים על ידי העלאת מחזמר כושל בברודוויי. סיבוכים מתעוררים כאשר באופן בלתי-צפוי המחזמר הופך להצלחה. הבדיחות שבהצגה מבוססות על מבטאים מגוחכים, קריקטורות של הומוסקסואלים ונאצים, ובדיחות פנימיות של עסקי השעשועים.
אחרי 33 הצגות הרצה, הפקת ברודוויי המקורית נפתחה בתיאטרון סנט ג'יימס ב-19 באפריל 2001, בכיכובם של נייתן ליין ומתיו ברודריק. ההצגה רצה במשך 2,502 הופעות, וזכתה בשיא של 12 פרסי טוני. הצלחת ההפקה האמריקאית הובילה להפקה מצליחה גם בלונדון, שרצה במשך קצת יותר משנתיים, סיבובי הופעות בארצות הברית ובבריטניה, הפקות רבות ברחבי העולם (לרבות בישראל, בכיכובם של שלמה בראבא, דרור קרן, איציק כהן ועידן אלתרמן) וכן לסרט קולנוע המבוסס על המחזמר.
רקע

דייוויד גפן היה מי ששכנע את מל ברוקס לעבד את הסרט למחזמר. כאשר ברוקס נפגש עם ג'רי הרמן כדי לדון באפשרות שיעבדו יחד, הרמן סירב, ואמר ברוקס כי הוא צריך לעשות זאת בעצמו, שכן הוא כותב שירים טוב. ברוקס ביקש שכפי שהוא כותב טוב. ברוקס פנה למחזאי תומאס מיהן וביקש ממנו להצטרף אליו לכתוב את הלברית של המחזמר. כמו כן, ברוקס שכנע מייק אוקראנט ואת אשתו סוזן סטרומן להצטרף לצוות הקריאטיבי של ההפקה, כבמאי וככוריאוגרפית. לאחר מותו של אוקרנט ב-1999, הסכימה סטרומן להמשיך כבמאית וככוריאוגרפית.
עלילה > מערכה שנייה

ליאו ואולה נשארים לבדם במשרדו של מקס (לאחר שאולה עיצבה אותו מחדש), ומתחילים להתאהב זה בזו ("That Face"). מקס נכנס ורואה את דמותה של אולה ("That Face (Reprise 1)").
באודישנים לתפקיד הראשי במחזמר, אדולף היטלר, רוג'ר דוחה את השחקנים הרבים שבאים להיבחן, עד אשר פרנץ עצמו מבצע את השיר "?‏Haben Sie Gehört Das Deutsche Band‏" בביצוע ג'אזי, ובסוף הביצוע מקס קם וצועק: "מצאנו את ההיטלר שלנו!". ליל הבכורה מגיע ("Opening Night (Reprise)", ‏"You Never Say 'Good Luck' on Opening Night"), ופרנץ נופל במדרגות ושובר את רגלו. רוג'ר, שהוא היחיד שיודע בעל פה את התפקיד של היטלר, ממהר לחדר ההלבשה כדי להתכונן. המסך עולה, ומקס וליאו צופים במחזמר ("Springtime for Hitler (part 1)", ‏"Heil Myself", ‏"Springtime for Hitler (part 2)"), ומצפים לתגובות זועמות. להפתעתם, הביצועים של רוג'ר הם כל כך קאמפיים ושערורייתיים, כך שהקהל טועה וחושב שזוהי סאטירה נגד היטלר. ההצגה הופכת להצלחה כבירה ולשיחת היום ברחבי העיר. מקס וליאו חוזרים למשרדם מיואשים ("?‏Where Did We Go Right‏"), וכאשר רוג'ר וכרמן מגיעים לברך אותם, הם מוצאים את השניים מתקוטטים. פרנץ פורץ פנימה, שולף אקדח, ומביע את זעזועו מהופעתו של רוג'ר הלועגת לפיהרר האהוב שלו. מקס מציע לפרנץ שירה בשחקנים, לא במפיקים. המשטרה שומעת את המהומה ומגיעה למקום לעצור את פרנץ אשר מנסה להימלט, ושובר את רגלו השנייה. גם מקס נעצר, יחד עם ספרי החשבונות שלו. ליאו מתחבא ועל כן לא נעצר; אולה מוצאת אותו ומשכנעת אותו לקחת את כל שני מיליון הדולר ולברוח יחד איתה לריו.
מקס, הנמצא בכלא וממתין למשפט, מקבל גלויה מליאו, וחש נבגד. הוא מתאר בפניו הקהל את תקציר המערכה הראשונה ("Betrayed"). במשפטו, מקס נמצא "אשמה להפליא"; אבל ליאו, כעת נשוי לאולה, מגיע לבית המשפט ומספר לשופט כי מקס הוא אדם טוב שמעולם לא פגע באף אחד, למרות ההונאה שלו ("Till Him"). הסיפור נוגע לליבו של השופט, שמחליט שלא להפריד בין השותפים: הוא שולח את שניהם לכלא סינג סינג למשך חמש שנים (יחד עם פרנץ). בכלא, הם כותבים מחזמר חדש, בשם "אסירים של אהבה" ("Prisoners of Love"), שבסופו של דבר מגיע לברודוויי, בכיכובם של רוג'ר ואולה. בעקבות הצלחת המחזמר, השניים זוכים לחנינה ממושל ניו יורק. ליאו ומקס הופכים להיות "המלכים של ברודוויי", וצועדים יחד אל עבר השקיעה ("Leo and Max").
כל צוות השחקנים עולה יחד לבמה לשיר אחרון. הם פונים לצופים בקהל, ומגרשים אותם מהאולם ("!‏Goodbye").
עלילה > הבדלים בין עלילת הסרט משנת 1968 לבין עלילת המחזמר

אף על פי שהמחזמר כולל סצנות רבות ובדיחות שנלקחו מתוך הסרט, ישנם הבדלים רבים בין שתי העלילות. העלילה שבסרט מתרחשת בתקופה שבה הסרט הופץ לאקרנים לראשונה, בשנת 1968. לעומת זאת, עלילת המחזמר מתרחשת בשנת 1959; כתוצאה מכך, דמותו של לורנצו סנט דובואה (LSD), היפי ששיחק את היטלר, הושמטה מן המחזמר. בסרט המקורי, מקס וליאו מנסים לגייס מיליון דולר להפקת "שירו שיר לפיהרר"; במחזמר הם מגייסים 2 מיליון דולר. במחזמר יש לאולה תפקיד הרבה יותר גדול לעומת הסרט, בו היא מוצגת כשחקנית כושלת. במחזמר, פרנץ ליבקינד מתואר בצורה אוהדת יותר, לעומת דמותו בסרט, והוא זוכה לסוף טוב יותר. באופן כללי יותר, המחזמר הוא הרבה יותר אופטימי מאשר הסרט המקורי, שהיה קומדיה שחורה יותר.
דמויות ושחקנים

| שם הדמות | הפקת ברודוויי המקורית 2001 | הפקת לונדון המקורית 2004 | סרט הקולנוע המוזיקלי 2005 | הפקת ישראל המקורית 2005 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מקס ביאליסטוק | נייתן ליין | נייתן ליין | נייתן ליין | שלמה בראבא |
| ליאו בלום | מתיו ברודריק | לי אוונס | מתיו ברודריק | דרור קרן |
| רוג'ר דה ברי | גארי ביץ' | קונלת' היל | גארי ביץ' | איציק כהן |
| כרמן גיאה | רוג'ר בארט | ג'יימס דרייפוס | רוג'ר בארט | עידן אלתרמן |
| אולה | קנדי הופמן | לייגי זיממרמן | אומה תורמן | הילה עופר |
| פרנץ ליבקינד | בראד אוסקר |  | ויל פרל | אלי גורנשטיין |
שירים

| מס' | שם השיר | ביצוע |
| --- | --- | --- |
| 1 | אוברטורה | תזמורת |
| 2 | ‏Opening Night‏ | סדרניות והלהקה |
| 3 | ‏The King of Broadway‏ | מקס והלהקה |
| 4 | ‏We Can Do It‏ | מקס וליאו |
| 5 | ‏I Wanna Be a Producer‏ | ליאו, רקדניות ורואי-חשבון |
| 6 | ‏We Can Do It (Reprise)‏ | ליאו ומקס |
| 7 | ‏I Wanna Be a Producer (Reprise)‏ | ליאו ומקס |
| 8 | ‏In Old Bavaria‏ | פרנץ |
| 9 | ‏Der Guten Tag Hop-Clop‏ | פרנץ, ליאו ומקס |
| 10 | ‏Keep It Gay‏ | רוג'ר, כרמן, מקס, ליאו, צוות ההפקה והלהקה |
| 11 | ‏When You've Got It, Flaunt It‏ | אולה |
| 12 | ‏Along Came Bialy‏ | מקס והלהקה |
| 13 | ‏Act I Finale‏ | מקס, ליאו, אולה, פרנץ, רוג'ר, כרמן, צוות ההפקה והלהקה |
| מס' | שם השיר | ביצוע |
| --- | --- | --- |
| 1 | ‏That Face‏ | ליאו ואולה |
| 2 | ‏That Face (Reprise 1)‏ | ליאו ומקס |
| 3 |  ?‏Haben Sie gehört das deutsche Band‏ | פרנץ |
| 4 | ‏Opening Night (Reprise)‏ | סדרניות |
| 5 | ‏You Never Say 'Good Luck' on Opening Night‏ | רוג'ר, כרמן, פרנץ, ליאו, מקס |
| 6 | ‏Springtime for Hitler (part 1)‏ | טנור במדי אס אה, איכרים בווארים, רקדני סטפס בחולצות חומות, נערות מקהלה, אולה והלהקה |
| 7 | ‏Heil Myself‏ | רוג'ר, אולה, סטלין, צ'רצ'יל ורוזוולט |
| 8 | ‏Springtime for Hitler (part 2)‏ | רוג'ר, אולה והלהקה |
| 9 |  ?‏Where Did We Go Right‏ | ליאו ומקס |
| 10 | ‏That Face (Reprise 2)‏ | אולה וליאו |
| 11 | ‏Betrayed‏ | מקס |
| 12 | ‏Till Him‏ | ליאו, מקס והנשים הזקנות |
| 13 | ‏Prisoners of Love‏ | רוג'ר, אולה והלהקה |
| 14 | ‏Leo and Max‏ | מקס, ליאו והלהקה |
| 15 |  !‏Goodbye‏ | כולם |
הפקות

המחזמר "המפיקים" הועלה והוצג באופן מקצועי במדינות רבות ברחבי העולם, לרבות ב: אוסטריה, אוסטרליה, איטליה, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, ברזיל, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, הממלכה המאוחדת, הפיליפינים, ונצואלה, יוון, יפן, ישראל, מקסיקו, נורווגיה, ניו זילנד, סלובקיה, ספרד, סרביה, פורטוגל, פינלנד, פנמה, צ'כיה, קוריאה הדרומית, קנדה, רומניה, רוסיה ושוודיה.
הפקות > הפקת ברודוויי המקורית

לפני שההצגה עלתה בברודוויי, היא הועלה לתקופת הרצה בשיקגו, באולם Cadillac Palace, בין ה-1 ל-25 בפברואר 2001, בכיכובם של נייתן ליין ומתיו ברודריק.
בברודוויי, הופעת הבכורה נערכה ב-St. James Theatre ב-19 באפריל 2001, שם הוצגה 2,502 פעמים, עד שירדה ב-22 באפריל 2007. הבמאית והכוריאוגרפית הייתה סוזן סטרומן. במקור, כיכבו במחזמר נייתן ליין בתפקיד מקס ביאליסטוק (תפקיד אותו גילם גם בהפקת הווסט אנד המקורית בלונדון) ומתיו ברודריק בתפקיד ליאו בלום. גלן קלי היה המעבד המוזיקלי והמנצח. ההפקה זכתה ב-12 פרסי טוני, ושברה שיא שנמשך במשך 37 שנים, אשר נקבע על ידי המחזמר "הלו, דולי!" שזכה ב-10 פרסי טוני בשנת 1964‏.
לאחר הבכורה, "המפיקים" שברו את שיא המכירות הגדול ביותר ביום אחד במכירת כרטיסים לתיאטרון, והכניסו יותר מ-3 מיליון דולר. ב-17 במרץ 2002 פרשו ליין וברודריק מההפקה, ולעזיבתם הייתה השפעה רבה על מכירות הכרטיסים, שפחתו בצורה משמעותית, מה שהביא להחזרתם לתקופה מוגבלת מדצמבר 2003 עד אפריל 2004. בתקופה זו המכירות שוב שברו שיאים, עם הכנסות של יותר מ-3.5 מיליון דולר ביום אחד ממכירת כרטיסים.
הפקות > הפקת לונדון המקורית

המחזמר "המפיקים" הוצג בווסט אנד של לונדון 920 פעמים, החל מה-9 בנובמבר 2004 ועד ל-6 בינואר 2007.‏ צוות השחקנים המקורי כלל את נייתן ליין בתפקיד מקס (אחרי ש-4 ימים בלבד לפני תחילת הצגות ההרצה ריצ'רד דרייפוס "שוחרר" ממחויבותיו להפקה על ידי המפיקים, שסברו כי איננו מסוגל למלא את התפקיד התובעני), ואת לי אוונס בתפקיד ליאו. הפקה זו לא הייתה שיתוף הפעולה הראשון של ליין ואוונס - השניים הופיעו בעבר יחד, בסרט הקולנוע משנת 1997 "הצילו! עכבר בבית!". עוד לקחו חלק בצוות השחקנים המקורי: לייגי זיממרמן (אולה), קונלת' היל (רוג'ר) וג'יימס דרייפוס (כרמן).
כמו בניו יורק ההפקה הלונדונית זכתה להצלחה מסחרית רבה בקופות הכרטיסים, למרות עזיבתו של ליין את ההפקה לאחר מספר חודשים, ההפקה המשיכה ליהנות מהיענות רבה בקופות הכרטיסים. לאחר עזיבתו של ליין, את תפקיד מקס ביאליסטוק גילמו בראד אוסקר, פרד אפלגט וקורי אינגליש. את התפקיד של ליאו בלום גילמו מאוחר יותר גם ג'ון גורדון סינקלייר וריס שירסמית'.
הפקות > בישראל

ב-2005 העלה התיאטרון הקאמרי, בסיוע חברת הסרטים יונייטד קינג, גרסה עברית למחזמר על פי תרגום של דן אלמגור ובבימויו של מיכה לבינסון. בהפקה זו כיכבו שלמה בראבא בתפקיד המפיק מקס ביאליסטוק, דרור קרן בתפקיד מנהל החשבונות ליאו בלום, איציק כהן בתפקיד הבמאי רוג'ר דה-ביל, עידן אלתרמן בתפקיד עוזרו כרמן מירנדה, אלי גורנשטיין בתפקיד המחזאי פריץ ליבסקינד, הילה עופר בתפקיד המזכירה/פקידת הקבלה אולה ויוסי קאנץ בתפקיד אורח. את ההופעה ליוותה סימפונט רעננה, בניהולו המוזיקלי ובניצוחו של יוסי בן-נון.
ב-2022, רכש התיאטרון הקאמרי את הזכויות למחזמר בשנית, לטובת העלאת הפקה מחודשת.[דרוש מקור]
עיבוד קולנועי

בשנת 2005 המחזמר עובד לסרט מוזיקלי, והפך לסרט מבוסס מחזמר מבוסס סרט אודות מחזות זמר. את הסרט ביימה סוזן סטורמן וכיכבו בו רוב השחקנים מהפקת ברודוויי המקורית, למעט בראד אוסקר, שלא היה זמין לשוב לגלם את התפקיד של פרנץ ליבקינד בסרט, בשל מחויבות לגלם את התפקיד של מקס ביאליסטוק בהפקת המחזמר שרצה אותה עת בברודוויי. גם קנדי הופמן לא הייתה זמינה לשוב ולגלם את דמותה של אולה. את דמויות אלו גילמו ויל פרל ואומה תורמן, בהתאמה. עם זאת, אוסקר הופיע בסרט בתפקיד קמאו כנהג מונית.
השירים ‏"King of Broadway"‏, ‏"In Old Bavaria"‏, ו-"?‏Where Did We Go Right"‏ לא נכללו בגרסה הסופית של סרט הקולנוע כאשר שוחרר לאקרנים לראשונה, ב-16 בדצמבר 2005. השיר ‏"King of Broadway"‏ הופיע בגרסת ה-DVD של הסרט, כסצנה שנמחקה.
תרבות פופולרית

בתוכנית הטלוויזיה "תרגיע", המחזמר "המפיקים" אוזכר כמעט בכל אחד מפרקי העונה הרביעית, בה מל ברוקס מציע ללארי דייוויד לגלם את דמותו של מקס ביאליסטוק; לתפקיד של ליאו בלום מלוהק בן סטילר. אחרי שדייוויד וסטילר מסתכסכים ביניהם, סטילר מוחלף בדייוויד שווימר. דייוויד לא מצליח לזכור את תפקידו, והוא נאלץ לאלתר על הבמה, וכתוצאה מכך הקהל צוחק וההפקה זוכה להצלחה - למורת רוחו של ברוקס, שליהק את דייוויד בכוונה על מנת שיכשל, והמחזמר יירד סופית מהבמה, על מנת שברוקס יוכל להשתחרר ממחויבויותיו להפקה. בדומה לעלילת "המפיקים", ברוקס נראה בבר, יחד עם אשתו במציאות אן בנקרופט, שניהם צוחקים על הכישלון הצפוי דייוויד. בסופו של דבר, ההפקה בכיכובו של דייוויד הופכת להצלחה, ומל ברוקס נראה מוביל את אן החוצה, ממלמל לעצמו: "אין מוצא..."; צילום זה היה הופעתה האחרונה של בנקרופט לפני מותה.
יצירה המזכירה את "המפיקים" מוזכרת ברומן "In the Presence of Mine Enemies" משנת 2003, המתאר היסטוריה חלופית בה הנאצים שולטים. בספר מתואר בעל תיאטרון הכותב מחזה נורא על וינסטון צ'רצ'יל ויוסיף סטלין, שהופך ללהיט.
פרסים ומועמדויות

בשנת 2001, "המפיקים" היה מועמד ל-15 פרסי טוני, וזכה ב-12 מהם - בכך קבע שיא של מספר הזכיות הרב ביותר בתולדות הטוני, ואחד ממחזות-הזמר הבודדים שזכו בכל הקטגוריות בהן היו מועמדים (מאחר של-"המפיקים" היו שני מועמדים בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר, ושלושה מועמדים בקטגוריית השחקן הטוב ביותר). את השיא שקבע - מספר המועמדויות הרב ביותר - הישווה המחזמר "בילי אליוט" בשנת 2009, ובשנת 2016 השיא נשבר - על ידי המחזמר "המילטון", שזכה ל-16 מועמדויות. נכון לשנת 2017, השיא שקבע - מספר הזכיות הרב ביותר - טרם נשבר ("בילי אליוט" זכה ב-10 פרסי טוני, ו-"המילטון" זכה ב-11).‏
פרסים ומועמדויות > הפקת ברודוויי המקורית

| שנה | טקס הפרס | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2001 | פרס טוני | המחזמר הטוב ביותר | המחזמר הטוב ביותר | זכייה |
| 2001 | פרס טוני | המחזה הטוב ביותר עבור מחזמר | מל ברוקס, תומאס מיהן | זכייה |
| 2001 | פרס טוני | המוזיקה המקורית הטובה ביותר | מל ברוקס | זכייה |
| 2001 | פרס טוני | השחקן הראשי הטוב ביותר במחזמר | נייתן ליין | זכייה |
| 2001 | פרס טוני | השחקן הראשי הטוב ביותר במחזמר | מתיו ברודריק | מועמדות |
| 2001 | פרס טוני | השחקן הטוב ביותר במחזמר | גארי ביץ' | זכייה |
| 2001 | פרס טוני | השחקן הטוב ביותר במחזמר | רוג'ר בארט | מועמדות |
| 2001 | פרס טוני | השחקן הטוב ביותר במחזמר | בראד אוסקר | מועמדות |
| 2001 | פרס טוני | השחקנית הטובה ביותר במחזמר | קנדי הופמן | זכייה |
| 2001 | פרס טוני | הבימוי הטוב ביותר במחזמר | סוזן סטורמן | זכייה |
| 2001 | פרס טוני | הכוריאוגרפיה הטובה ביותר במחזמר | סוזן סטורמן | זכייה |
| 2001 | פרס טוני | ניצוח התזמורת הטוב ביותר | דאג בסטרמן | זכייה |
| 2001 | פרס טוני | עיצוב התפאורה הטוב ביותר | רובין ווגנר | זכייה |
| 2001 | פרס טוני | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | ויליאם אייבוי לונג | זכייה |
| 2001 | פרס טוני | עיצוב התאורה הטוב ביותר | פיטר ק'ורוקי | זכייה |
| 2001 | Drama Desk Award | המחזמר הטוב ביותר | המחזמר הטוב ביותר | זכייה |
| 2001 | Drama Desk Award | המחזה הטוב ביותר עבור מחזמר | מל ברוקס, תומאס מיהן | זכייה |
| 2001 | Drama Desk Award | השחקן הראשי הטוב ביותר במחזמר | נייתן ליין | זכייה |
| 2001 | Drama Desk Award | השחקן הראשי הטוב ביותר במחזמר | מתיו ברודריק | מועמדות |
| 2001 | Drama Desk Award | השחקן הטוב ביותר במחזמר | גארי ביץ' | זכייה |
| 2001 | Drama Desk Award | השחקן הטוב ביותר במחזמר | רוג'ר בארט | מועמדות |
| 2001 | Drama Desk Award | השחקנית הטובה ביותר במחזמר | קנדי הופמן | זכייה |
| 2001 | Drama Desk Award | הבימוי הטוב ביותר במחזמר | סוזן סטורמן | זכייה |
| 2001 | Drama Desk Award | הכוריאוגרפיה הטובה ביותר במחזמר | סוזן סטורמן | זכייה |
| 2001 | Drama Desk Award | ניצוח התזמורת הטוב ביותר | דאג בסטרמן | זכייה |
| 2001 | Drama Desk Award | מילות שירים הטובות ביותר | מל ברוקס | זכייה |
| 2001 | Drama Desk Award | עיצוב התפאורה הטוב ביותר | רובין ווגנר | זכייה |
| 2001 | Drama Desk Award | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | ויליאם אייבוי לונג | זכייה |
| 2001 | Drama Desk Award | עיצוב התאורה הטוב ביותר | פיטר ק'ורוקי | מועמדות |
פרסים ומועמדויות > הפקת לונדון המקורית

| שנה | טקס הפרס | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005 | פרס אוליבייה | המחזמר החדש הטוב ביותר | המחזמר החדש הטוב ביותר | זכייה |
| 2005 | פרס אוליבייה | השחקן הראשי הטוב ביותר | נייתן ליין | זכייה |
| 2005 | פרס אוליבייה | השחקן הראשי הטוב ביותר | לי אוונס | מועמדות |
| 2005 | פרס אוליבייה | השחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמר | לייגי זיממרמן | מועמדות |
| 2005 | פרס אוליבייה | שחקן המשנה הטוב ביותר במחזמר | קונלת' היל | זכייה |
| 2005 | פרס אוליבייה | הבימוי הטוב ביותר | סוזן סטרומן | מועמדות |
| 2005 | פרס אוליבייה | הכוריאוגרפיה הטובה ביותר עבור תיאטרון | סוזן סטרומן | מועמדות |
| 2005 | פרס אוליבייה | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | ויליאם אייבוי לונג | מועמדות |
דרום אפריקה

ערך זה עוסק במדינת דרום אפריקה. אם התכוונתם לאזור הגאוגרפי בעל השם הדומה, ראו .
רפובליקת דרום אפריקה (באפריקאנס: Republiek van Suid-Afrika; בזולו: IRiphabliki yaseNingizimu Afrika; באנגלית: Republic of South Africa) היא רפובליקה השוכנת בקצה הדרומי של יבשת אפריקה.
דרום אפריקה גובלת בצפון עם נמיביה, עם בוטסואנה ועם זימבבואה, בצפון מזרח עם מוזמביק ועם אסוואטיני ומקיפה את לסוטו.
תחילתה של דרום אפריקה כמושבה קולוניאלית הולנדית, שבהמשך הפכה למושבה בריטית. ב-31 במאי 1910 קיבלה דרום אפריקה עצמאות כדומיניון תחת הכתר הבריטי בשם "איחוד דרום אפריקה". ב-31 במאי 1961 שינתה את שמה ל"רפובליקת דרום אפריקה" ופרשה מחבר העמים הבריטי, אליו שבה ב-1994.
דרום אפריקה היא אחת הגדולות במדינות אפריקה. על אף התהפוכות השלטוניות שידעה המדינה מעצמאותה עד היום, זוהי אחת המדינות היחידות באפריקה שמעולם לא התרחשה בהן הפיכה צבאית.
היסטוריה > פרהיסטוריה

דרום אפריקה היא אחת הטריטוריות המיושבות הקדומות ביותר בעולם. ממצאים ארכאולוגיים מראים שרידים פרה-היסטוריים של הומינואידים מלפני כשלושה מיליון שנים. אלו התפתחו לבני אדם והיוו את ערש האנושות. בהמשך נמצאו גם עדויות לשבטים אפריקאים שונים שיישבו את המקום.
היסטוריה > ההתיישבות האירופית עד לעצמאות

אירופים החלו ליישב את דרום אפריקה במאה ה-17, כאשר קבוצת מתיישבים הולנדים בראשות יאן ואן ריבק הקימה בשנת 1652 התיישבות בכף התקווה הטובה, ששימשה תחנת אספקה לאוניות בדרכן בין אירופה למזרח הרחוק. בהמשך הגיעו למושבה מתיישבים נוספים מהולנד, בלגיה, גרמניה וצרפת. מתיישבים אלה נקראו בורים (Boere – בהולנדית: איכרים). למושבה הובאו עבדים מעמי הסביבה, וכן ממדגסקר, מאינדונזיה ומהודו. נקודת ההתיישבות הראשונית התפתחה לעיר קייפטאון (בשמה ההולנדי – קאפסטאד) והייתה לבירת מושבת הכף (בהולנדית: Kaapkolonie), שהשתרעה על רבים משטחי החוף ופנים הארץ של דרום היבשת. בסוף המאה ה-18 היו בדרום היבשת, בעיקר באזור קייפטאון, 15,000 מתיישבים לבנים. המפגש האלים הראשון בין המהגרים הלבנים לילידים השחורים, ההוטנטוטים (אנ') ושבטי הבנטו, התרחש כבר בסוף המאה ה-18, כאשר החלו הלבנים לחדור מאזור קייפטאון שבדרום-מערב היבשת אל מרכזה של דרום היבשת.
בשנת 1795 כבשה בריטניה את המושבה בכף התקווה הטובה כדי למנוע את נפילתה לידי צרפת. היא הוחזרה לחברת הודו המזרחית ההולנדית ב-1803, אך לאחר שהחברה פשטה רגל, סופחה מושבת הכף לבריטניה ב-1806. ב-1820 החלה הגירה של בריטים לאזור קייפטאון ולמתיחות בין השחורים ללבנים נוספה מתיחות חדשה בין הבורים לבריטים. ב-1833 אסרו הבריטים את העבדות, ובעקבות כך פרץ סכסוך בינם לבין המתיישבים הבורים. הבורים נדדו צפונה לעומק הארץ וייסדו שתי מדינות עצמאיות – הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית.
מאמצע המאה ה-19 ועד סופה המשיכו הבריטים במאמצי התפשטות, הן בהקמת קולוניה נוספת – מושבת נטאל ב–1843, הן במלחמת הזולו ב–1879, שבה השתלטו על שטחי הזולו, והן במלחמות הבורים. גילוי מרבצי יהלומים במדינת אורנג' וזהב בטרנסוואל הניע את הבריטים לנסות להשתלט עליהן במלחמת הבורים הראשונה (1880–1881), אך ללא הצלחה. במלחמת הבורים השנייה (1899–1902) השיגו הבריטים את מטרתם, וכל ארבע הפרובינציות של דרום אפריקה הפכו לחלק מהאימפריה הבריטית. בשנת 1910 קיבלו הפרובינציות עצמאות מבריטניה, ויצרו מדינה שנקראה "איחוד דרום אפריקה", שהייתה דומיניון בריטי וחלק מחבר העמים הבריטי.
היסטוריה > עליית משטר האפרטהייד

בשנת 1948 עלתה לשלטון "המפלגה הלאומית" הימנית והחלה לעגן תחיקתית את האפליה וההפרדה הגזעית כמדיניות שנקראה אפרטהייד. משטר האפרטהייד דגל באידאולוגיה שהאמינה בעליונות הלבן על השחור או הצבעוני, על אף נחיתותו המספרית בדרום היבשת השחורה. החל מ-1949 החלה המפלגה הלאומית ביישום חוקי ההפרדה. מדיניות זו הפכה בהדרגה את דרום אפריקה למנודה בקהילת העמים. ב-1961 פרשה מחבר העמים הבריטי והפכה ל"רפובליקת דרום אפריקה".
אירועי טבח שארפוויל בשנת 1960 בו ירתה משטרת דרום אפריקה למוות ב-69 מפגינים וכן מהומות סווטו ב-1976 בהן נהרגו למעלה מ-600 שחורים בפעולות דיכוי אכזריות של המשטרה, היו שתי נקודות ציון משמעותיות במאבק השחורים לשוויון זכויות במדינה. אירועים אלה גם הפנו את תשומת לבה של הקהיליה הבין-לאומית למצוקת השחורים בדרום אפריקה, ולהתעלמותו של משטר האפרטהייד מנורמות בין-לאומיות בסיסיות של זכויות אדם, שהתפתחו בהדרגה. בשנות ה-80 הידרדר המצב במדינה לכדי הכרזת מצב חירום, בו העולם הגיב באמברגו בין-לאומי על נשק, לפי החלטת האו"ם ב-1977. מהלך זה היווה את תחילתה של פעולת מחאה בין-לאומית נרחבת כנגד האפרטהייד. בשנים 1986–1987 השלים העולם המערבי את הסנקציות הכלכליות – תרבותיות נגד דרום אפריקה ובכך הצטרף לעולם השלישי שהחרים את פרטוריה זה מכבר.
היסטוריה > ביטול האפרטהייד (1990) ועד היום

ב-11 בפברואר 1990 גינה הנשיא פרדריק וילם דה קלרק את האפרטהייד ושחרר את נלסון מנדלה וסגנו וולטר סיסולו, אחרי 27 שנים בכלא. החזרת ההנהגה של הקונגרס הלאומי האפריקני לזירה הציבורית סימנה את תחילתם של סדרת דיונים, כאשר בסופם נחתם הסכם שלום בו התחייבו להקים דמוקרטיה רב-מפלגתית שעקרונותיה הבסיסיים יהיו חופש המצפון, האמונה, הביטוי, ההתאגדות והתנועה וכן סיום האלימות. יתר על כן הוענקה זכות בחירה לשחורים – החלטה היסטורית שמשמעותה המעשית העברת השלטון לידי הרוב השחור. ב-1994 נערכו הבחירות הרב-גזעיות הראשונות במדינה, ולראשונה עמד בראש המדינה נשיא שחור – נלסון מנדלה. בעקבות כך חזרה דרום אפריקה למשפחת העמים ולחיק חבר העמים הבריטי. דה קלרק ומנדלה זכו במשותף בפרס נובל לשלום על פועלם המשותף לביטול האפרטהייד והעברה מסודרת ושקטה של השלטון מידי הלבנים לידי השחורים.