stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צקלג
בתנ"ך

ברשימות הנחלות בספר יהושע מופיעה צקלג בערי נחלת יהודה: "ויהיו הערים מקצה למטה בני יהודה אל גבול אדום בנגבה קבצאל ועדר ויגור ... וצקלג ומדמנה וסנסנה" ובנחלת שמעון: ”וַיֵּצֵא הַגּוֹרָל הַשֵּׁנִי לְשִׁמְעוֹן לְמַטֵּה בְנֵי שִׁמְעוֹן לְמִשְׁפְּחוֹתָם וַיְהִי נַחֲלָתָם בְּתוֹךְ נַחֲלַת בְּנֵי יְהוּדָה ... וְצִקְלַג וּבֵית הַמַּרְכָּבוֹת וַחֲצַר סוּסָה” (ספר יהושע, פרק י"ט, פסוקים א'–ה').
פירוש מקובל טוען שצקלג הייתה בנחלתו של שבט יהודה, אך ניתנה לאחר מכן לשבט שמעון.
ויהי אחרי מות שאול ודוד שב מהכות את העמלק וישב דוד בצקלג ימים שנים
לפי ספר שמואל הייתה אחת מ"ערי השדה" של אכיש מלך גת, שנתנה לדוד ואנשיו. לאחר תקופה יצא דוד מצקלג לחברון, שם הוא נמשח למלך. מצוין שהעיר נשארה בידי מלכי יהודה ("עַד הַיּוֹם הַזֶּה". ספר שמואל א', פרק כ"ז, פסוק ו').
לפי ספר נחמיה צקלג נושבה מחדש בתקופת שיבת ציון, בתקופתו של נחמיה.
השם צקלג אינו שם עברי, אלא שם פלישתי.
זיהוי

לצקלג הוצעו מספר זיהויים על ידי החוקרים:
היו שזיהו את צקלג עם ח'רבת זחיליקה, הנמצאת 18 קילומטר מזרחית לעזה, בגלל דמיון השם לצקלג.
אלברכט אלט הציע לזהות את צקלג בתל א-חויליפה שליד קיבוץ להב. זיהוי זה היה מקובל בשנות ה-50 ובעקבות זאת קבעה ועדת השמות הממשלתית את שם קיבוץ להב כ"צקלג".
בשנות ה-50 המאוחרות הועלו פקפוקים לגבי זיהוי זה ובנימין מזר, יוחנן אהרוני וארכאולוגים נוספים העדיפו לזהות את צקלג בתל שרע, וועדת השמות הממשלתית הסירה את השם צקלג מעל קיבוץ להב. זיהוי זה שנעשה על בסיס שיקולים היסטוריים וגאוגרפיים, נתמך לאחר מכן בממצא הארכאולוגי שנמצא בחפירות באתר, שכללו קרמיקה פלשתית.
ביולי 2019 הציעו פרופ' יוסף גרפינקל, ראש המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, סער גנור מרשות העתיקות וד"ר קייל קיימר מאוניברסיטת מק-קווארי בסידני שבאוסטרליה לזהות את צקלג באתר ח'ירבת א-ראעי שבשפלת יהודה - בין קריית גת ללכיש. זיהוי זה מתבסס על מציאת עיר פלשתית שנחרבה ועליה עיר יהודית המתוארכת לימי דוד המלך. פרופסור יגאל לוין שלל זיהוי זה בטענה שצקלג נמצאת על פי התנ"ך בנגב המערבי, ולכן לא היה יכול להיות בשפלת יהודה.
ביוני 2020 פרסם פרופ' משה גרסיאל הוכחה לזיהוי בתל שרע מהמסורת הערבית הלוקאלית. הכינוי "שריעה" הניתן לתל ולוואדי שלמרגלותיו, כמו גם הקיצור תל שרע, משמעותם העיקרית בערבית: חוק ומשפט, ובכך הנציחו את החוק והמשפט שקבע דוד באזור צקלג בדבר חלוקת שלל המלחמה בין אלה שנשארו מאחור ובין אלה שיצאו למלחמה בעמלקים שפשטו על צקלג (שמ"א ל, יח-כה).
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק ל"א
↑  ספר נחמיה, פרק י"א, פסוק כ"ח
↑  אנציקלופדיה מקראית, ערך צקלג
↑  קיבוץ להב התנחל בצקלג, דבר, 8 באוגוסט 1952
↑  רשימת שמות יישובים, ילקוט הפרסומים 277, 16 בפברואר 1953, עמ' 651
↑  אבי נבון, להב או צקלג?, אתר קיבוץ להב
↑  רשימת שמות יישובים, ילקוט הפרסומים 829, 13 במרץ 1961, עמ' 956
↑  Y. Garfinkel and S. Ganor 2019. Was Khirbet al-Ra‘i Ancient Ziklag? Strata: Bulletin of the Anglo-Israeli Archaeological Society 37: 51–59
↑  יוני רוטנברג, להוכיח שדוד היה מלך, באתר ערוץ 7, 11 ביולי 2019
↑  זיהויה של ציקלג לאור המקרא, הגאוגרפיה, המסורת הלוקאלית והארכאולוגיה, ד"ר לאה מזור: על מקרא, הוראה וחינוך
↑  ראו גם Garsiel, M., The Book of Samuel: Studies in History, Historiography, Theology and Poetics Combined, Part One, עמ' 239
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 316602946   WorldCat (עם VIAF): 316602946
קיוו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  חבל ארץ 
 מיקום:  הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו 
 מדינה:  הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו 
 
 קואורדינטות:  2°30′S 28°00′E﻿ / ﻿2.5°S 28°E﻿ / -2.5; 28
 he
 
צפון קיוו ודרום קיוו 
("The Kivus")
קיווּ היה שמו של אזור מנהלי גדול ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו תחת שלטונו של מובוטו ססה סקו שגבל באגם קיוו. הוא כלל שלושה תת-אזורים (בצרפתית: "Sous-Regions") צפון-קיוו, דרום-קיוו ומַנְייֶמַה, המתאימים לשלושת המחוזות הנוכחיים שנוצרו בשנת 1986. עיר הבירה של אזור קיוו הייתה בּוּקווּ, והבירות של שלושת תת-האזורים היו גוֹמַא, אוּבירה וקינדוּ.
בקיוו מתרחשת מלחמת אזרחים (אנ') משנת 2004, בין כוחות הצבא לבין ארגוני מורדים מבני ההוטו, המגובים על ידי צבא רואנדה, בה מתו כ-12,000 בני אדם, רובם אזרחים.
ב-1 באוגוסט 2018 פרצה בקיוו מגפת אבולה (אנ') שגבתה את חייהם של 2,264 בני אדם.
גאוגרפיה

קיוו הוא שמו של כל האזור סביב אגם קיוו, כולל חלקים מרואנדה המכילים את הרוב המכריע של האוכלוסייה שסביב האגם המונה קרוב למיליון איש. האזור מאופיין על ידי צמחייה עבותה, ועונת גידול חקלאי ארוכה הנובעת בחלקה מרומו של האזור (1,500 מ' בגובה פני המים של האגם) והטבע הגעשי של הקרקע שלו. אזור קיוו מהווה את נקודת שיא הגובה של עמק השבר המזרח אפריקאי.
הערות שוליים

↑  International Crisis Group, Congo: A Comprehensive Strategy to Disarm the FDLR, Africa Report No. 151, 9 July 2009, p. 1
↑  Lake Kivu Home Page
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561961605171  GND: 4474163-7  VIAF: 191144783036100340009   WorldCat (עם VIAF): 191144783036100340009
תיאודור דנקר

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1913 טיבינגן, ממלכת וירטמברג, הקיסרות הגרמנית 
 התאבד:  10 בדצמבר 1945 (בגיל 32) באד טלץ, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר, גרמניה הנאצית 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
תיאודור דנקר או דאנקר (בגרמנית: Theodor Dannecker;‏ 27 במרץ 1913 טיבינגן – 10 בדצמבר 1945 באד טולץ) היה קצין אס אס בדרגת האופטשטורמפיהרר ששימש כקצין מיוחד (רפרנט) לענייני יהודים (Judenreferent או Judenberater) בצרפת תחת פיקודו של אדולף אייכמן. נחשב אחד המומחים וראשי המבצעים של "פתרון הבעיה היהודית".
ביוגרפיה

דנקר סיים לימודים בבית ספר תיכון מקצועי למסחר, עבד במסחר טקסטיל והצטרף למפלגה הנאצית ב-1932. ב-1934 הצטרף לזרוע הצבאית SS-Verfügungstruppe, הגוף שממנו צמח מאוחר יותר הואפן אס אס. הוא שירת בסגל בית המעצר קולומביה האוס בברלין. ב-1935 הצטרף לאס דה בו שובץ למחלקה היהודית (Judenreferat) והיה פעיל בארגון הכפוי של היהודים בווינה.
מספטמבר 1940 ועד יולי 1942 היה דנקר ראש המחלקה היהודית של האס דה בפריז. בתפקידו זה יזם את הקמת הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים ואת האוז'י"ף, והיה מעורב בגירוש יהודי פריז להשמדה. ממלא מקומו ומי שהחליף אותו בתפקיד היה היינץ רוטקה (Heinz Röthke).
בפברואר 1942 חזר דנקר לברלין ומונה כקצין הבכיר הממונה על הפתרון הסופי בבולגריה, כולל המחוזות שסופחו לבולגריה מיוון ויוגוסלביה. דנקר היה אחראי לשילוחם של יהודי איטליה בין ספטמבר 1943 לינואר 1944 ויהודי הונגריה במהלך 1944.
ב-9 בדצמבר 1945 נתפס דנקר על ידי כוחות צבא ארצות הברית, ולמחרת התאבד.
לקריאה נוספת

מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, ההצלה הנועזת של יהודי בולגריה מהשמדה, אור יהודה, הד ארצי, 1999.
הערות שוליים

↑  שואת יהודי צרפת - באתר יד ושם
↑  מונאסטיר בתקופת השואה, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260390405171  BnF: cb13326532z (data)  GND: 119430169  ISNI: 0000 0000 6674 4695  LCCN: n97030931  NTA: 156533952  SNAC: w6k35w6g  VIAF: 821715   WorldCat (עם VIAF): 821715
נדיה פרנקו כהן

נדיה פרנקו כהן
נדיה פרנקו כהן בקורס הראשון של "ההגנה" בצפון אפריקה
נדיה פרנקו כהן (17 בינואר 1924 – 29 ביולי 2024) הייתה פעילה מרכזית בתנועת "צעירי ציון" בצפון אפריקה בתקופת מלחמת העולם השנייה. בתקופת המלחמה ולאחריה פעלה רבות לעידוד העלייה לארץ בקרב יהודי צפון אפריקה ובארגון מבצעי העפלה לארץ, מאלג'יריה, מרוקו ותוניס.
ביוגרפיה

נדיה, בתם של נחום כהן ותרז לבית קיסראוי, נולדה בעיר תוניס למשפחה חילונית שלא הייתה ציונית במוצהר. בצעירותה הצטרפה ל"האגודה האוניברסלית של הנוער היהודי" שכונתה "הצופים היהודים", ממנה פרשה בהיותה בת חמש עשרה, משום שפעילותה הציונית הייתה שטחית בעיניה. בשנת 1939, בהיותה בת חמש עשרה לפני פרוץ המלחמה, נשלחה ללמוד בפנימייה בפריז, לימודים שנפסקו לאחר שנה לאור פריצת מלחמת העולם.
את לימודי התיכון סיימה בתוניס בשנת 1941 וביקשה להמשיך ללמוד כימיה במוסד להשכלה גבוהה בצרפת, על אף האיסור שהטיל משטר וישי על יהודים ללמוד באוניברסיטה. ניסיונותיה להתקבל לארבע עשרה אוניברסיטאות צרפתיות נענו בסירוב, משום שכדבריה, שם משפחתה הסגיר את מוצאה.
בנובמבר 1942 פלש הצבא הגרמני לתוניס, ושבוע לאחר מכן הורה להם הצבא הגרמני לפנות את ביתם בתוך 24 שעות. אביה נעצר לאחר שבועיים, ולאחר שהבית שאליו עברו נהרס בהפצצות בעלות הברית, נאלצו בני המשפחה להצטופף בחדר אחד של קרובת משפחה. לאחר שישה חודשים, עם תום הכיבוש הנאצי, חזרו בני המשפחה לביתם.
עם סילוק הגרמנים מתוניס, התארגנו צעירים יהודיים בבית משפחת חממה והחליטו להקים תנועה ציונית. תנועה זו קיבלה את השם "צעירי ציון", בהמלצת נחום ירושלמי, שליח שהגיע מישראל לתוניס לפני המלחמה ולימד בה עברית. תנועה זו משכה אליה יותר ויותר צעירים יהודים; נדיה השתתפה בפעילותם רק באופן חלקי משום שעברה לאלג'יר והחלה ללמוד כימיה.
בתום השנה הראשונה החליטה נדיה לעזוב את הלימודים, ולאחר שהוריה אסרו עליה לעלות לארץ, החליטה להתמסר לפעילות בתנועה הציונית בעקבות שניים מחבריה ללימודים. בשנת 1944 הצטרפה באופן רשמי לתנועת "צעירי ציון" בתוניס. בתנועה פעלה נדיה רבות לעליית מאות יהודים מתוניס, אלג'יריה ומרוקו באניות מעפילים; פעילותה חבקה גם מדינות באירופה בתיאום המוסד, ובמסגרתה נפגשה אף עם ראשי התנועה הציונית והנהגת היישוב, דוד בן-גוריון וחיים ויצמן.
בספטמבר 1948 ובהחלטת התנועה, עלתה נדיה לארץ. בדרכה לארץ גייסה קבוצה של ארבעה עשר בני ובנות נוער לעליה במסגרת 'עליית הנוער'. עם עלייתה לארץ התיישבה בקיבוץ רגבים והשתתפה בעלייתו לקרקע במיקומו הנוכחי. בקיבוץ נישאה לסרג'ו פרנקו, עולה מאיטליה, להם נולדו ארבעה ילדים. בקיבוץ שימשה בתפקידים שונים, בהם מורה לאנגלית, מרכזת החינוך ומזכירה רפואית, ובמקביל המשיכה בפעילות ציבורית במסגרת נעמ"ת לקירוב לבבות בין תושבי הקיבוצים, המושבים, הערים ובני המגזר הערבי באזור. נדיה חיה בקיבוץ רגבים עד לפטירתה בהיותה בת 100, והותירה אחריה שנים עשר נכדים ונין.
לקריאה נוספת

נדיה פרנקו, בדרך שלי, בהוצאת דוקוסטורי בע"מ, 2009
הערות שוליים

↑  עופר אדרת, לפני 78 שנה חרשה את אלג'יריה בחיפוש אחר יהודים לעלייה. בחודש שעבר מתה בת 100, באתר הארץ, ‏27.9.24
↑  רוב המידע בערך זה לקוח מספרה האוטוביוגרפי של נדיה פרנקו, "בדרך שלי", בהוצאת דוקוסטורי בע"מ, רעננה, 2009.
↑  "בדרך שלי", עמ' 20.
↑  "בדרך שלי", עמ' 35.
↑  "בדרך שלי", עמ' 41.
↑  "בדרך שלי", פרק רביעי: מחנה "מרגוע ובריאות".
↑  צבי בן צור, סיפור הפלגת 'יהודה הלוי', באתר ההעפלה והרכש
↑  "בדרך שלי", עמ' 86.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נדיה פרנקו כהן".
נדיה עם יצחק טבנקין, בכנס תנועת "דרור" בגרמניה.
נדיה עם דוד בן-גוריון ביום העלייה על הקרקע ברגבים.
ששת החיצים

ששת החיצים על דגל מפלגת העם הרפובליקאית
ששת החיצים (בטורקית: Altı ok) הם כינוי לסדרת העקרונות החברתיים של מוסטפא כמאל אטאטורק, המהווים סמל של מפלגת העם הרפובליקאית בטורקיה.
הרעיונות המהפכניים של אטאטורק, שבהם ראה את הדרך להוביל את טורקיה לעידן החדש, הושפעו מהתנזימאת שהונהגו באימפריה העות'מאנית במאה ה-19, בשילוב התאמות לסביבת המאה ה-20, ולאופי המערבי שרצה להנחיל לטורקיה.
העקרונות

עקרון הרפובליקה – שכלול המבנה המדיני של טורקיה שעליו הוכרז ב-29 באוקטובר 1923 וביטול מעמד הסולטאן, עריכת בחירות דמוקרטיות, ביטול מעמד הח'ליפות למרות התנגדות אנשי הדת, והעברת עיר הבירה מאיסטנבול לאנקרה.
עקרון הלאומיות – הלאומית הטורקית היא תחליף לעות'מאניות והיא נובעת מגבולותיה של טורקיה החדשה בעלת הרוב המוסלמי. אתאטורק החל להפיץ עיקרון זה באמצעות התקשורת. הלאומיות איחדה את הטורקים סביב מטרה אחת משותפת, ובכך החלישה את המחלוקות. אתאטורק דגל בעיקרון שעל פיו טורקיה לא צריכה להיות במצב מלחמה עם אף מדינה, והוא לא רצה שטורקיה תתפשט למדינות אחרות כפי שעשתה האימפריה העות'מאנית. הלאומיות הטורקית, שרצה שהעם יאמין בה, היא הלאומיות כפי שכתב בחוקה, שכוללת את כל השבטים האתניים והאזרחים שכלולים בשטח טורקיה הריבונית, ללא הבדל בין אזרחים או לאומים שונים. עיקרון זה הונהג בין השאר בבתי הספר.
עקרון העממיות – עיקרון זה הדגיש את חשיבות שמירת השלטון בידי העם, ולא בידי המעמד השולט. מכאן נבע חוק השוויון בפני החוק וחופש הביטוי, ללא הבדלים כלכלים ודתיים. בנוסף נוסדו כמה ממוסדות השלטון על ידי העם, כמו האספה הלאומית. אטאטורק טען שהוא פועל תמיד למען העם. כך למשל הוא הסביר את ביטול מעמד הסולטאן בכך שהסולטאן אינו נבחר על ידי העם.
עקרון המהפכניות – מתאר את הצורך לשנות את החברה המסורתית בעלת היסודות העות'מאניים ולהפוך אותה למדינה מודרנית, גם אם יהיה צורך להשתמש באמצעים לא דמוקרטיים באותה תקופה. מטרת הכמליזם היא להפוך את האימפריה העות'מאנית למדינה טורקית ומתפתחת. אטאטורק רצה לחנך בעיקר את הדור הצעיר לקבל את המהפכניות; הוא הורה ללמד בבתי הספר איך להיות עם טורקי גאה ומלומד, לנתק את התלמידים מהזיקה לעות'מאנים, ולחברם לזיקה הטורקית המודרנית.
עקרון החילוניות – החילוניות כללה לא רק הפרדת דת ממדינה, אלא גם הפרדת המדינה מהמוסדות האסלאמיים ושחרור המחשבה מתפיסות דתיות, דבר שהתבטא בחינוך החדש ובחוקים מודרניים במקום עקרונות הדת. המטרה הייתה לבטל ולהפחית את מעמדם של אנשי הדת, וליצור חופש פולחן דתי מבלי לזנוח את האסלאם כדת. החוק החשוב ביותר בעיקרון זה היה ביטול הח'ליפות ב-1924 והחלפת הכתב הערבי בכתב לטיני. הוחלפו גם הסמלים הערבים בסמלים מערביים, כמו הביגוד המסורתי העות'מאני שהוחלף בלבוש מערבי מודרני, יום המנוחה שונה מיום שישי החשוב באסלאם ליום ראשון, ולוח השנה ההג'רי הוחלף בלוח השנה הבינלאומי. בנוסף ניתנה זכות הצבעה לנשים לפרלמנט, דבר שהוביל להתנגדות ברחבי העולם המוסלמי השמרני.
עקרון המדינתיות – לפי עיקרון זה, מדינתיות היא אטטיזם - נדרשת התערבות ומדיניות של המדינה בנושאים כלכליים. עניין המדיניות הוא חדש יחסית: בשנים הראשונות של הרפובליקה לא השתמשו בעיקרון זה ולא חשבו על פיתוח כלכלי, בעיקר הסתמכו על חקלאות ועבודות שדה; אך לאחר נפילת הבורסה בניו יורק והמשבר הכלכלי העולמי של 1929, טורקיה נפגעה קשות. לכן אטאטורק ביצע רפורמות כלכליות לשיפור רמת החיים לצד צמצום הוצאות המדינה, חוקים כלכליים חדשים, פיתוח התעשייה באמצעות הון ממשלתי, הקטנת הייבוא והישענות על חומרי גלם מקומיים, ועוד. בהדרגה חל שיפור במצב הכלכלי.
ראו גם

רפורמות אטאטורק
היסטוריה של האימפריה העות'מאנית
היסטוריה של הרפובליקה הטורקית
מפלגת העם הרפובליקאית
הערות שוליים

1 2  צ'ורשר, אריק ין. "טורקיה: היסטוריה מודרנית". תל אביב : אוניברסיטת תל אביב. 2005
↑  BALNCOV ILLALTA, JORGE. ATATURK .ANKARA: TURK TARIH KURUMU BASIMEVI. 1979 p 386-388
↑  ברנרד, לואיס. "צמיחתה של טורקיה המודרנית". ירושלים: האוניברסיטה העברית. 1977, עמ' 230-232
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541058905171  BnF: cb11971343n (data)  GND: 4030214-3  LCCN: sh85071904  NKC: ph381204
שכנא אפשטיין

שַכנא (אלכסנדר בוריסוביץ') אֶפּשטיין (ביידיש: עפשטיין; ברוסית: Шахно Эпштейн;‏ 1881, פלך וילנה – 27 ביולי 1945, מוסקבה) היה פובליציסט, עיתונאי ועורך בכיר יהודי סובייטי, שכתב ביידיש וברוסית. בין השנים 1942–1945 היה מזכירו של הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי, היה עורכו הראשי של עיתון הוועד, אייניקייט.
קורות חיים

אפשטיין נולד בכפר איוויֶיה שבמחוז אשמיאני, בפלך וילנה של האימפריה הרוסית.
עד גיל 16 למד אצל מורים פרטיים ובישיבה. ב-1903 הוא הצטרף לבונד. ב-1905 נעצר ונכלא בגין פעילות מהפכנית. לאחר השחרור עבד בתור כתב באחד העיתונים הרוסיים, משם עבר לעסוק בפובליציסטיקה ופרסם בעיתון "פֿאָלקסציַיטונג" של הבונד. הוא השתתף בכנס השני של הבונד בעיר לבוב כנציגה של העיירה סמורגון. ניהל תעמולה למען הבונד בפלך גרודנו בזמן הבחירות לדומה השנייה. נעצר שוב והוגלה לשנתיים, אך הצליח להימלט כעבור שלושה חודשים. הוא הגיע לווינה והחל לכתוב בעיתונות אמריקאית בשפת היידיש.
בשנת 1909 היגר לניו יורק. היה פעיל מאוד בתנועות סוציאליסטיות מקומיות, וכתב בשביל כמה עיתונים יידיים.
לאחר מהפכת פברואר הגיע לאוקראינה והחל לכתוב בעיתונות, הן ביידיש והן ברוסית. ב-1921 הוא היגר שוב לארצות הברית, שם היה ממייסדי היומון היידי "מאָרגען פרייהייט" (אנ'), ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. ב-1929 שב לברית המועצות. ב-1929 מונה לעורך ראשי של הירחון הספרותי די רויטע וועלט.
ב-1942 מונה לתפקיד מזכיר הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי ועורך ביטאונו "אייניקייט" ('אחדות'). נפטר ב-27 ביולי 1945.
ספריו

קנוט האמסון: ביאָגראפיע, ורשה: קולטור, תרע"א. (ספרון) ('קנוט האמסון: ביוגרפיה')
י"ל פרץ אלס סאָציאלער דיכטער, ניו יורק: אידישער פערלאג פיר ליטעראטור און וויסענשאפט, 1916. ('י"ל פרץ כמשורר סוציאליסטי')
דאס ארבייטס-פֿאָלק אין י"ל פרץ’ס ווערק, יקטרינוסלב: די וועלט, 1918.
דער "בונד": וואָס ער איז געווען און וואָס פֿון אים איז געוואָרן, ניו יורק: אידישע סעקציע וואָרקערס (קאָמוניסטישע) פארטיַי ('רויטע ארבעטער ביבליאָטעק'), 1927. ('הבונד: מה הוא היה ומה נהיה ממנו')
באם אופֿגאנג: 1905–1909, מוסקבה–חארקוב–מינסק: צענטרפארלאג, 1929.
אשער שווארצמאן: מאנאגראפיע, חארקוב: מעלוכע-פארלאג פון אוקראינע, 1929. ('אשר שוורצמן: מונוגרפיה')
אינם לאנד פון דער סאָציאלער רעוואָלוציע, חארקוב: מעלוכע-פארלאג פון אוקראינע, 1929. ('בארץ המהפכה הסוציאלית')
י’ סטלין, חארקוב: מעלוכע-פארלאג פון אוקראינע, 1930.
אינ צוריק-מארש: פֿונ דער סעריע: "אינ לאנד פונ דער סאָציאלער רעוואָליוציע", חארקוב–קייב: מעלוכע-פארלאג פאר די נאציאָנאלע מינדערהייטנ אינ אוסר"ר, 1933.
ספריו > בעריכתו

לעניין: אילוסטרירט זאמלבוך, ניו יורק: פֿרייַהייט, 1925. ('לעניין: מאסף מאויר')
ספריו > תרגום

סטאניסלאוו פּשיבישעווסקי (אנ'), דער שנעע: א דראמע אין 4 אקטען; איבערזעצט פון פוילישען פון ש’ עפשטיין, ניו יורק: מייזעל, 1911.
И.Л. Перец, Рассказы и сказки: перев. с еврейского; под ред., с литературно-критическим очерком и примеч. Шахно Эпштейна, Москва: Гос. издат. художественной лит-ры, 1941.
ריקן מינסייטו

| --- | --- |
 מדינה:  האימפריה היפנית 
 מנהיגים:  המאגוצ'י אוסאצ'י  ואקצוקי רייג'ירו
 תקופת הפעילות:  1927 – 16 באוגוסט 1940 (כ־13 שנים) 
 אידאולוגיות:  ליברליזם, חוקתנות 
 מטה:  טוקיו
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 
מטה המפלגה הראשי
ריקן מינסייטו (ביפנית: 立憲民政党, "המפלגה הדמוקרטית החוקתית") הייתה אחת המפלגות העיקריות שפעלו באימפריה היפנית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
המפלגה נוסדה ב-1 ביוני 1927, לאחר איחוד המפלגות קנסייקאי וסייו הונטו. מצע המפלגה היה ליברלי יותר מיריבתה, ריקן סייוקאי, והיא קראה לשלטון תחת הדיאט של יפן ולא תחת הגנרו, צמצום ההבדלים בין העניים לעשירים, שיתוף פעולה בינלאומי והגנה על זכויות האדם. קהל היעד שלה מעמד הביניים העירוני, אך היא קיבלה את עיקר תמיכתה הפיננסית מהזאיבצו של מיצובישי.
בבחירות הכלליות של 1928 זכתה המפלגה ב-217 מושבים בבית הנבחרים של הדיאט של יפן, לעומת 218 המושבים בהם זכתה יריבתה ריקן סייוקאי. בבחירות הבאות, ב-1930, זכתה מינסייטו ב-273 מושבים, לעומת 174 של ריקן סייוקאי, והשיגה את הרוב המוחלט בדיאט ונשיא המפלגה, המאגוצ'י אוסאצ'י, הפך לראש הממשלה. משימתו הראשונה של המאגוצ'י הייתה ריסון השפעות המשבר הכלכלי של 1929, והוא עשה זאת על ידי קיצוץ ההוצאות הממשלתיות ועידוד היצוא.
במהלך כהונתו של המאגוצ'י, תמכה מינסייטו בגישה פייסנית ביחסי החוץ של יפן, ואף אישרו את אמנת לונדון מ-1930. אולם, המאגוצ'י נפל קורבן להתנקשות בידי פעיל אולטרה-לאומני בתחנת הרכבת התחתית של טוקיו ב-14 בנובמבר 1930. ואקצוקי רייג'ירו החליף אותו בראשות הממשלה.
מינסייטו הביעה התנגדות נחרצת לתקרית מוקדן ב-1931. שר החוץ קיג'ורו שידהרה וראש הממשלה ואקצוקי נתקלו בביקורת רבה על כך שהם מתערבים בענייני צבא, ואף הואשמו בשחיתות. בעקבות זאת התמוטטה הממשלה.
בבחירות הכלליות של 1932 ערקו מספר חברי מפלגה לריקן סייוקאי, שזכתה ברוב המוחלט בבית, עם 301 מושבים. נשיא מפלגת ריקן סייוקאי, אינוקאי צויושי הפך לראש הממשלה. מינסייטו הצליחה להתאושש בבחירות הבאות ב-1936, והשיגה 205 מושבים, לעומת 175 מושבים של סייוקאי, וזאת הצליחה לעשות רק לאחר שאימצה גישה פרו-צבאית יותר. עם זאת, ההפרש הקטן בין מספר המושבים של שתי המפלגות המתחרות הביא לבית חצוי, ומינסייטו ירדה ל-179 בבחירות שנערכו שנה לאחר מכן, בעוד סייוקאי נשארה על 175ת והדבר הגביל עוד יותר את פעילות בית הנבחרים.
חברי מפלגת מינסייטו הצביעו בעד פירוקה ב-15 באוגוסט 1940, והצטרפות למפלגת טאיסיי יוקוסאנקאי, כחלק ממאמציו של פומימרו קונואה ליצור משטר חד-מפלגתי.
לקריאה נוספת

Gordon, Andrew. A Modern History of Japan: From Tokugawa Times to the Present. Oxford University Press, 2003. ISBN 9780195110609.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n85004102  VIAF: 312906496   WorldCat (עם VIAF): 312906496
עדו נחמני

| --- | --- |

 לידה:  1968 (בן 57 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי 
 
עדו נחמני (נולד ב-1968) הוא כירורג ישראלי, מומחה לכירורגיה, השתלות איברים וכירורגיה הפטוביליארית, בין השנים 2020–2013 מנהל מחלקה כירורגית ב' (מחלקת השתלות איברים והשתלות כבד) בבית החולים איכילוב, משנת 2020 מנהל המחלקה לכירורגיה הפטוביליארית במרכז הרפואי תל השומר
תחומי עניין מיוחדים - גידולים מורכבים בכבד, לבלב ודרכי מרה, שחזור כלי דם וכירורגיה זעיר-פולשנית (לפרוסקופיה וכירורגיה רובוטית).
ביוגרפיה

נחמני למד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2006 סיים התמחות בכירורגיה כללית באיכילוב.
בין השנים 2008–2010 השתלם בהשתלות איברים במרכז ההשתלות ע"ש תומאס סטארזל באוניברסיטת פיטסבורג בפיטסבורג, פנסילבניה בארצות הברית ובהמשך השתלמות בניתוחי כבד, לבלב ודרכי מרה.
בין השנים 2010–2013 עבד נחמני ככירורג בכיר בבית החולים איכילוב.
בין השנים 2012–2015 היה נחמני יו"ר ועדת ההנצלה של המרכז הלאומי להשתלות איברים.
בין השנים 2013–2020 כיהן כמנהל מחלקה כירורגית ב' (45 מיטות) בבית החולים איכילוב ושימש במשך שנתיים כמנהל בפועל של יחידת ההשתלות.
משנת 2020 נחמני מנהל המחלקה לכירורגיה הפטוביליארית בבית החולים תל השומר.
נחמני עוסק בהשתלות כבד וניתוחים לגידולי כבד, לבלב ודרכי מרה וגידולי יותרת הכליה. בנוסף עוסק נחמני בכירורגיה זעיר-פולשנית.
נחמני הוא מרצה בכיר בלימודי המשך, החוג לכירורגיה, אוניברסיטת תל אביב.
נחמני נשוי ואב לשניים.
חברות באיגודים מקצועיים

האיגוד הכירורגי הישראלי
האיגוד האמריקאי להשתלות
האיגוד הבינלאומי לכירורגית כבד, לבלב ודרכי מרה
פרסומים מדעיים

ממחקריו של נחמני באתר PubMed
יצירת נוגדנים אנטי אידיוטיפים: על ידי ריגוש התורם כנגד המקבל ובדיקת פעילות נוגדנים אלו במניעת דחיה על-חריפה (1998)
הערות שוליים

↑  כירורגיה הפטוביליארית - ענף של הכירורגיה הכללית שעוסק בניתוחי כבד, לבלב, כיס מרה ודרכי מרה
↑  בית החולים איכילוב - ד"ר עדו נחמני מנהל כירורגית ב' tasmc.org.il/Personnel/pages/nahmani-ido
↑  ד"ר עדו נחמני אתר בית החולים שיבא
↑  מרכז השתלות ע"ש תומאס סטארזל Thomas E. Starzl Transplantation Institute
↑  לימודי המשך בכירורגיה כללית - עדו נחמני
↑  יצירת נוגדנים אנטי אידיוטיפים: על ידי ריגוש התורם כנגד המקבל ובדיקת פעילות נוגדנים אלו במניעת דחיה על-חריפה  1998
צ'ארלס וולטר דה ויס

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1829 ברמינגהאם, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  30 באפריל 1915 (בגיל 85) בריזבן, אוסטרליה 
 מקום מגורים:  אנגליה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טוונג 
 מקום לימודים:  מודלין קולג' (קיימברידג') 
 מוסדות:  מוזיאון קווינסלנד 
 
צ'ארלס ולטר דה ויס (באנגלית: Charles Walter de Vis;‏ 9 במאי 1829 – 30 באפריל 1915) היה זואולוג, אורניתולוג, הרפטולוג ובוטנאי אנגלי.
הוא נולד בשם צ'ארלס דוויס, אך שינה את האיות לשם דה ויס בערך בשנת 1882.
דה ויס סיים תואר ראשון (BA) במודלין קולג' (אנ') באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1849, הוסמך לדיאקון בשנת 1852, ושימש ככומר בברין (אנ') שבמחוז סאמרסט בין השנים 1855 ל-1859. הוא ויתר על תפקידיו הדתיים כדי להקדיש את עצמו למדע, תחילה באנגליה ולאחר שנת 1870 באוסטרליה. דה ויס גם פרסם תחת השם "ת'יקת'ורן" (Thickthorn), על שם ביתו בעיר רוקהאמפטון.
הוא היה חבר מייסד של החברה המלכותית של קווינסלנד (אנ') ושימש כנשיא שלה בשנים 1888–1889, וכן היה חבר מייסד והסגן נשיא הראשון של איגוד האורניתולוגים המלכותי של אוסטרליה (אנ') (RAOU).
עבודתו העיקרית של דה ויס עסקה בעופות מאובנים מקווינסלנד (אזור דרלינג דאונס (אנ')) ומדרום אוסטרליה (אזור קופר קריק (אנ')), עם זאת, הוא גם תיאר מספר מיני עופות קיימים. למעשה, הוא הצליח יותר בתיאור המינים הקיימים, מאחר שבגלל ידע בלתי מספק בתחום הסטרטיגרפיה והאבולוציה, הוא – כמו אורניתולוגים רבים בתקופתו – טעה לעיתים בזיהוי שרידים תת-מאובנים של עופות קיימים כשרידים של מינים פרהיסטוריים שנכחדו.[דרוש מקור] .
בין המינים שתיאר ניתן למנות את "חטפית הכנף הלבנה (אנ')" בשנת 1890 ואת "מונרך צוואר-הצווארון (אנ')" בשנת 1895.
דה ויס עסק גם בתחום המדעי של הרפטולוגיה (חקר זוחלים), ותיאר מינים רבים של זוחלים חדשים למדע. על שמו קרוי נחש ארסי מאוסטרליה בשם "מוד אדיר (אנ')" ("Denisonia devisi").
הערות שוליים

1 2 3 4 5  "de Vis, Charles Walter (1829–1915)", Australian Dictionary of Biography (באנגלית)
1 2 3 4  "De Vis, Charles Walter (1829–1915)", Encyclopedia of Australian science (באנגלית)
↑  Church of England, Central Board of Finance, Church Commissioners (1865). Crockford's Clerical Directory, 1865. Oxford University Press. p. 176.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: de-vis-charles-walter-3406  Botanist: De Vis  GND: 119147971  ISNI: 0000 0000 6319 0885  SNAC: w66x15sr  TePapa: 45681  Trove: 521355  VIAF: 52492873   WorldCat (עם VIAF): 52492873
פאיס

| --- | --- |
סמל פאיססמל פאיס

 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  המישור הגדול הדרומי
 מחוז:  באץ'-קישקון באץ'-קישקון
 נפה:  נפת קלוצ'ה
 על שם:  Fajsz 
 שטח:  31.99 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  2,077 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  46°25′05″N 18°55′08″E﻿ / ﻿46.418°N 18.919°E﻿ / 46.418; 18.919 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.fajsz.hu
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.פאיס(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.פאיס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פאיש (בהונגרית: Fajsz, בקרואטית: Fajsin) הוא כפר בנפת קלוצ'ה שבמחוז באץ'-קישקון, בדרום־מזרח הונגריה.
הכפר ממוקם בחלקו המערבי של המחוז, על הגדה השמאלית של נהר הדנובה. היישוב מחולק לשני חלקים נפרדים: החלק הצפוני, שבו נמצא המרכז, והחלק הדרומי, המיושב פחות ומורכב ברובו מיערות הצפה ואדמות חקלאיות.
היישוב נגיש בעיקר בכביש, מאחר שאין תחבורה ימית או מסילות רכבת באזור. ניתן להגיע אליו מכביש 51, ובצפון היישוב עברה בעבר מעבורת שחיברה את פאיש עם פאד שבגדה הנגדית של הדנובה.
כמו כפרים רבים באירופה, גם אוכלוסיית דונסנטבנדק נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 2,077 תושבים ובשנת 2024 הצטמצם מספרם ל־1,536בלבד.