stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דורית ביניש
ביוגרפיה > במשרד המשפטים

את התמחותה ביצעה במחלקת החקיקה של משרד המשפטים ובלשכה הראשית של פרקליטות המדינה. עד 1969 כיהנה כעוזרת לפרקליט מחוז ירושלים.
ב-1970 החלה לעבוד בפרקליטות המדינה. בתפקידה הראשון שם, כסגן פרקליט המדינה, ייצגה ביניש את המדינה בעיקר בתיקים פליליים. ב-1976 מונתה לתפקיד מנהלת מחלקת הבג"ץ בפרקליטות המדינה. כחלק מתפקידה זה עסקה בסוגיית ההתנחלויות והגירושים שאירעו בסוף שנות ה-70.
בשנת 1982 נתמנתה למשנה לפרקליט המדינה ומיד מונתה כראש צוות אוספי החומר ליד ועדת כהן לחקירת אירועי טבח סברה ושתילה והייתה כפופה במשך חצי שנה (אוקטובר 1982 - פברואר 1983) ישירות לוועדה. ביניש הייתה התובעת במשפטי המחתרת היהודית ומילאה תפקיד מרכזי בהעמדתם לדין. במהלך המשפט ספגה איומים על חייה. כן עמדה בראש צוות מיוחד שהכין את כתב האישום נגד מרדכי ואנונו.
לביניש היה תפקיד מרכזי בחקירת פרשת קו 300, כשעמדה לצד היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, בדרישה לחקור עד תום את אנשי השב"כ המעורבים בפרשה, לאחר שנתגלה לפרקליטות שהם הרגו מחבלים כפותים, שיקרו בחקירתם בנוגע לכך ושיבשו ראיות. זמיר וביניש התעמתו גם עם הממשלה, שהתנגדה להעמדת אנשי השב"כ לדין.
בנוסף, ייצגה את המדינה בכל הקשור לפסילת מפלגתו של מאיר כהנא, וייצגה את המדינה בענייני האינתיפאדה שאך פרצה.
ביוגרפיה > פרקליטת המדינה

בראשית שנת 1989 מונתה לתפקיד פרקליטת המדינה, על ידי שר המשפטים דן מרידור, והייתה לאשה הראשונה בתפקיד זה. בין האירועים המרכזיים שליוו את תקופת כהונתה כפרקליטת המדינה, ניתן למנות את העמדתו לדין של אריה דרעי באשמת קבלת שוחד. לאחר הגשת כתב האישום גרסה ביניש שעל דרעי להתפטר מכהונתו בממשלה, עמדה שנתקבלה על ידי חמשת שופטי בג"ץ שדנו בנושא ובניגוד לעמדתו של ראש הממשלה יצחק רבין שרצה בהשארותו בממשלה כל עוד לא הורשע.
בשתי פרשות ציבוריות נחקקה דמותה הציבורית של ביניש כמי שאינה מתפשרת על עמדותיה אף כנגד הממונים עליה, ואף הבכירים ביותר. בעת גירוש פעילי החמאס ללבנון התנגדה ביניש נחרצות למהלך וסירבה לייצג את המדינה בסוגיה בפני בית המשפט הגבוה לצדק ולאחר משבר מניות הבנקים בשנת 1983 דרשה להעמיד את ראשי הבנקים לדין על ויסות מניותיהם. בשתי פרשות אלו יצאה ישירות כנגד עמדתו של היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש. כפרקליטת המדינה בתקופת האינתיפאדה נקלעה לא אחת לעימותים עם שר הביטחון יצחק רבין על הוראות פתיחה באש, טיפול בחיילים חריגים, ירי ברעולי פנים ומאסר של פלסטינים ללא משפט.
במהלך כהונתה כפרקליטת המדינה אשרה, כמקובל בהפעלת סוכן, לסגור לאבישי רביב תיקים פליליים שנפתחו נגדו. בשנת 1999 התפרסם פרוטוקול, שכונה מסמך רביב, של אחת הישיבות עם השב"כ בו נכתב: "הוא [אבישי רביב] היה צריך להסיר מעליו חשדות. בדיון אצל דורית ביניש, היא נתנה אישור שיעשה פעילות על­ יד אוניברסיטת בר-אילן, ויחשיד אדם אחר כדי שייתפס". בעקבות פרסום הפרוטוקול נשמעו קולות בימין שעל ביניש להשעות עצמה מכס השיפוט, וחבר הכנסת אמנון רובינשטיין כינס את ועדת חוקה, חוק ומשפט בכנסת לדון בנושא. בפרקליטות נטען שדבריה של ביניש לא הוצגו נכונה בפרוטוקול. לאחר שנבחרה לבית המשפט העליון, המחליפה שלה בתפקיד פרקליטת המדינה, עדנה ארבל, הואשמה על ידי חבר הכנסת מיכאל איתן כי חיפתה על מעורבותה של ביניש בהפעלה לא ראויה של אבישי רביב, בשל ידידותן.
במסגרת "פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד" מ-1988, הגישה הפרקליטות בראשות ביניש ב-1991 כתבי אישום נגד בכירים בליכוד.
ביוגרפיה > שופטת בית המשפט העליון

בשנת 1993, בזמן כהונתה כפרקליטת המדינה, נשקל מינויה של ביניש כשופטת בבית המשפט העליון, בוועדה לבחירת שופטים בראשותו של שר המשפטים, דוד ליבאי. נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר התנגד למינוי, ומועמדותה נדחתה בהצבעה על חודו של קול, ברוב של חמישה (שלושת השופטים בראשות שמגר, ושני נציגי לשכת עורכי הדין) נגד ארבעה (הפוליטיקאים).
לקראת סוף שנת 1995 הועלתה בשנית מועמדותה של ביניש בפני הוועדה. כעת עמד בראש בית המשפט העליון אהרן ברק שהחליף את שמגר והוא פעל לקידום מינויה. הוועדה הצביעה פה אחד בעד מינויה כשופטת בבית המשפט העליון, וב-25 בדצמבר 1995 היא נכנסה לתפקידה.
ביניש כיהנה כיו"ר ועדת הבחירות לכנסת השבע עשרה. בבחירות אלה לא קיבלה ועדת הבחירות החלטה בדבר פסילת רשימות לכנסת, ולכן עיקר פעילותה התמקדה בתעמולת הבחירות.
ביוגרפיה > שופטת בית המשפט העליון > הדרך לנשיאות בית המשפט העליון

עם פרישתו של השופט מישאל חשין, ב-16 בפברואר 2006, התפנה כיסאו של המשנה לנשיא בית המשפט העליון. בגלל הוותק שלה, ביניש אמורה הייתה לקבל את התפקיד, אולם הוועדה לבחירת שופטים לא כונסה במשך חודשים רבים ומשרת המשנה לא אוישה, עד מינויה של ביניש לתפקיד נשיאת בית המשפט העליון. בכך היא הייתה הראשונה להחזיק בתפקיד נשיא בית המשפט העליון מבלי לכהן קודם כמשנה לנשיא.
מינויה הצפוי לנשיאת בית המשפט העליון לא עבר בצורה חלקה, שכן חיים רמון שהתמנה לשר המשפטים בתחילת מאי 2006 הודיע שהוא לא מקבל את שיטת הסניוריטי, אף על פי שהוא עצמו רואה את ביניש כמועמדת הראויה לתפקיד. אולם לאחר שרמון נאלץ להתפטר והוחלף על ידי מאיר שטרית, הודיע האחרון שהוא דבק בשיטת הסניוריטי. וכך, למרות התנגדות מסוימת לשיטת הסניוריטי מצד מספר אישים, בהם אמנון רובינשטיין וראובן ריבלין, החליטה הוועדה לבחירת שופטים פה אחד ב-7 בספטמבר 2006 על אישור מינויה לנשיאות בית המשפט העליון והיא נכנסה לתפקיד ב-17 בספטמבר 2006, עם פרישתו של הנשיא הקודם, אהרן ברק.
לקראת מינויה לתפקיד נשיאת בית המשפט העליון ביקשה ביניש מחיים רמון לסיים את כהונתו של מנהל בתי המשפט השופט בעז אוקון, על פי סיכום שהיה לה לטענתה עם אהרן ברק שאוקון לא ימשיך לכהן כאשר היא תהיה לנשיאה. רמון סירב למלא את בקשתה של ביניש, אולם אוקון הודיע מיוזמתו על התפטרותו.
ביוגרפיה > שופטת בית המשפט העליון > נשיאת בית המשפט העליון

תקופת הנשיאות שלי לא קלה. אני מאלה שלא מספיק להם שיקבלו את דעתם, אני רוצה שידעו שאני גם צודקת.
דורית ביניש היא האישה הראשונה (וגם ילידת הארץ הראשונה) בתפקיד נשיאת בית המשפט העליון, אותו מילאה במשך 6 שנים, עד הגיעה לגיל הפרישה לשופטים לפי החוק.
בשנה הראשונה לנשיאותה, נקלעה לעימות עם שר המשפטים, דניאל פרידמן, שהחל בשורה של רפורמות במערכת המשפט. ביניש הביעה התנגדות לשינויים המוצעים. בכנס של העמותה למשפט ציבורי בקיסריה אמרה: "החקיקה המוצעת כיום על ידי שר המשפטים היא שטחית, ללא קיום הליך ציבורי ודיון מקיף ומעמיק, ומתעלמת מהיעדרה של מגילת זכויות שלמה". בכנס של הפורום למשפט ולחברה של מכללת נתניה אמרה על עימות זה: "כל יום אנחנו קוראים כותרות בעיתונים שמציגות מאבק ביני לבין פרידמן. כאילו אנחנו קוראים פרק באיזו טלנובלה".
ב-2007 הקימה ביניש את ועדת השתיים, ועדה מייעצת חשאית ובלתי רשמית הכוללת שופטים בדימוס, שתפקידה לאסוף מידע ולגבש המלצות על מועמדים לבתי המשפט המחוזיים, לקראת דיונים בוועדה לבחירת שופטים. המידע וההמלצות מועברים לנשיאת בית המשפט העליון, וממנה לשופטים החברים בוועדה לבחירת שופטים. קיומה של הוועדה לא היה גלוי לציבור והתפרסם רק ב-2015, אז התעוררה ביקורת על חוסר השקיפות בפעולתה ועל העברת המידע לשופטים בלבד מקרב חברי הוועדה, והשפעתה על תהליך בחירת השופטים.
אחד משיאי העימות היה בספטמבר 2008 כאשר בניגוד לדעתו של היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, התנגדה ביניש לכינוסה של הוועדה לבחירת שופטים בטענה כי לוועדה אין סמכויות בזמן ממשלת מעבר. כל חברי הוועדה למעט נציגי בית המשפט העליון התנגדו למהלך זה. בתגובה הזכיר פרידמן כי ביניש עצמה מונתה לבית המשפט העליון בזמן ממשלת מעבר שהתקיימה לאחר רצח יצחק רבין. בסופו של דבר מרבית הרפורמות שתכנן פרידמן במהלך כהונתו לא יצאו אל הפועל לאחר שאהוד אולמרט התפטר והממשלה הוחלפה, מה גם שהוועדה לא בחרה שופטים חדשים עד מינויה של הממשלה ה-32.
בינואר 2010, במהלך דיון בבית המשפט העליון, נפגעה ביניש בפניה לאחר שאדם שנכח באולם השליך לעברה זוג נעליים בשל כעסיו על מערכת המשפט ועל פסיקות בסכסוך בינו לבין אשתו. ביניש, שנחבלה קלות בפניה, טופלה וחזרה לאחר שעה קלה לאולם המשפט, כדי להמשיך בדיון. הקהל הרב שהיה באולם קם על רגליו והריע לה ממושכות, דבר שאינו חיזיון רגיל באולם בית המשפט העליון. זורק הנעל הורשע בגרימת חבלה חמורה, בהיזק בזדון וזילות בית המשפט ונידון לשלוש שנות מאסר; עונשו קוצר בערעור בהסכמת המדינה לשנתיים מאסר.
ביוגרפיה > שופטת בית המשפט העליון > פסקי דין עיקריים כשופטת בבית המשפט העליון

נשיא המדינה, ראובן ריבלין, מקבל את דו"ח הוועדה הציבורית לבחינת חוק הבחירות מימין לשמאל: נשיא המדינה ראובן ריבלין עם יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין ונשיאת בית המשפט בדימוס דורית ביניש ,2017בעניין פלונית קבעה כי זכויות ההורים בחברה הישראלית לגדל ולחנך את ילדיהם אינן זכויות מוחלטות. ולכן, ענישה גופנית כלפי ילדים, או השפלתם וביזוי כבודם כשיטת־חינוך מצד הוריהם אסורה. בפסק דינה כתבה ביניש כי שיטות אלה הן שריד לתפיסה חברתית־חינוכית שאבד עליה הכלח. פסק־הדין נתפס בקהילה המשפטית כאחד מהשנויים ביותר במחלוקת שנתנה ביניש, בהיותו מאפשר, למעשה, הרשעתם בפלילים של הורים המכים את ילדיהם מכה קלה ואף הביא, בין השאר, לכתיבת הספר הורים טובים מדי: לדעת לחבק, לדעת לדרוש מאת פסיכיאטרית־הילדים ד"ר שולמית בלנק והפסיכולוגית הקלינית אורלי פוקס־שבתאי.
בבג"ץ ארגון מגדלי העופות בישראל ציינה כי על הכנסת לצמצם את השימוש במנגנון החקיקה של חוק ההסדרים בשל הבעייתיות הרבה הכרוכה בהליכי חקיקתו, הפוגעים בהליך הדמוקרטי התקין.
בעניין התנועה לאיכות השלטון אשר עסק בפרשת צחי הנגבי שנגדו התנהלה חקירה פלילית בהיותו השר לביטחון-פנים פסקה כי חקירות פליליות שנסגרו ללא אישום עשויות למנוע מאדם מינוי לשר לביטחון פנים; חקירה נמשכת מחייבת שלא יכהן כשר לביטחון פנים למשך כמה שנים.
בעניין רודריגז קבעה כי ניתן להכיר ב"גיורי קפיצה" כעלייה לישראל לצורך חוק השבות.
בעניין עדאלה קבעה (בהסכמה עם הנשיא אהרן ברק) כי הוראות "נוהל שכן" פגומות וגורמות להפרה בוטה של המשפט הבינלאומי. היא הייתה שותפה להרכב השופטים אשר פסל את ההוראות בשל אי חוקיות.
בעניין יששכרוב קבעה כי ניתן לפסול ראיה שהושגה "שלא כדין" ובמקרה הספציפי אף קבעה כי יש לפסול את ההודאה מחמת הפגיעה בזכות החוקתית להיוועץ בעורך דין.
ביוגרפיה > שופטת בית המשפט העליון > פסקי דין בולטים בתקופת כהונתה כנשיאה

בג"ץ 5277/07 מרזל נ' מפקד משטרת מחוז ירושלים
בג"ץ 8414/05 יאסין נ' ממשלת ישראל
בג"ץ 9132/07 אלבסיוני נ' מדינת ישראל (טרם פורסם, 30 בינואר 2008)
על פי 6659/06 פלוני נ' מדינת ישראל (11 ביוני 2008)
דנ"פ 10987/08 מדינת ישראל נ' כהן
בג"ץ 4124/00 יקותיאלי ז"ל נ' השר לענייני דתות
בג"ץ 10662/04 חסן נ' המוסד לביטוח לאומי
בג"ץ 8300/02 גדבאן נסר נ' ממשלת ישראל
בג"ץ 6298/07 רסלר נ' כנסת ישראל
רע"פ 10141/09 בן חיים נ' מדינת ישראל
בג"ץ 1758/11 אורית גורן נ' הום סנטר (עשה זאת בעצמך) בע"מ
בג"ץ 3809/08 האגודה לזכויות האזרח נ' משטרת ישראל
ביוגרפיה > לאחר פרישתה

במאי 2013 מונתה לנגידת האוניברסיטה הפתוחה וראש מועצת האוניברסיטה.
בשנים 2012–2015 לימדה סמינר במסגרת המכון לביטחון ולמשפט בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק (NYU). היא מלמדת קורס בנושא בית המשפט העליון בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2017 עמדה בראש ועדה ציבורית לבחינת חוק הבחירות לשם התאמת הפיקוח על תעמולת הבחירות לעידן האינטרנט.
בנובמבר 2021 הצטרפה לדירקטוריון של המכון למחקרי ביטחון לאומי.
ביוגרפיה > תוארי כבוד והכרה

ביוני 2010 הוענק לה תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. במאי 2012 הוענקו לדורית ביניש תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר "עמית כבוד" מטעם המרכז הבינתחומי הרצליה.
בחודש נובמבר 2012 הוענקו לדורית ביניש תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד מטעם מכון ויצמן למדע ברחובות ותואר דוקטור לשם כבוד מטעם קמפוס היברו יוניון קולג' בירושלים.
ביניש נושאת בתואר קצינה בלגיון הכבוד הצרפתי, תואר שהוענק לה בדצמבר 2012.
במאי 2013 קבלה את עיטור "יקיר ירושלים" "על שנים רבות של קידום ערכי הצדק, על אבטחת אמונו של הציבור במערכת החוק והשיפוט ועל ביצור מעמדה של ירושלים כהיכל המשפט בישראל".
ב-13 ביוני 2013 הוענק לה אות "עמית כבוד" מטעם המכללה האקדמית תל אביב-יפו. במאי 2015 הוענק לה תואר כבוד מטעם HIT מכון טכנולוגי חולון.
בשנת 2018 יצא לאור "ספר דורית ביניש" (בעריכת קרן אזולאי, איתי בר-סימן-טוב, אהרון ברק ושחר ליפשיץ) המאגד מאמרים בתחומי המשפט שביניש השפיעה על עיצובם במהלך הקריירה שלה. כמו כן, באוגוסט 2021 יצא לאור הספר הביוגרפי של מיכל שקד על ביניש, "הראשונה".
במרץ 2023 הוענק לדורית ביניש תואר אזרחות כבוד של העיר תל אביב-יפו.
מפרסומיה

"ההליכים המשפטיים הקשורים לגירוש פעילי החמאס ללבנון בדצמבר 1992" שורשים במשפט 469 (דינה זילבר עורכת, 2020), הוצאת נבו
1992 - ההליכים המשפטיים הקשורים לגירוש פעילי החמאס ללבנון, "שורשים במשפט", באתר משרד המשפטים, 25 במרץ 2019
אסור לנו להירדם בשמירה ולו לרגע קט, באתר ynet, 15 באוגוסט 2024
לקריאה נוספת

נעמי לויצקי, העליונים: בתוככי בית המשפט העליון, תל אביב: הספרייה החדשה, 2006
ללא גלימה - שיחות עם שופטי בית המשפט העליון - הפרק: דורית ביניש, הוצאת למשכל - ידיעות ספרים, 2017, עמ' 275–300
מיכל שקד, הראשונה, דורית ביניש - פרקליטה, שופטת, נשיאה, ידיעות ספרים, 2021
וירג'יניה מאיו

| --- | --- |

וירג'יניה מאיו, 1950
 לידה:  30 בנובמבר 1920 סנט לואיס, ארצות הברית 
 פטירה:  17 בינואר 2005 (בגיל 84) ת'אוזנד אוקס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית קברות ואלי אוקס 
 שם לידה:  Virginia Clara Jones 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1939 
 מקום לימודים:  Soldan International Studies High School 
 בן או בת זוג:  מייקל א'ושי (?–1973) 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 http://www.virginiamayo.com
 פרופיל ב-IMDb
 
וירג'יניה מאיו (באנגלית - Virginia Mayo ‏; 30 בנובמבר 1920 - 17 בינואר 2005) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ביוגרפיה

נולדה בסנט לואיס, מיזורי בשם וירג'יניה קלרה ג'ונס. בגיל 6 החלה ללמוד משחק וריקוד בסטודיו של דודתה. לאחר סיום לימודיה בבית ספר תיכון ב-1937 הצטרפה ללהקת וודביל של אחיה למחצה, אנדי מאיו, שינתה את שמה והופיעה ברחבי ארצות הברית.
בתחילת שנות ה-40 התרשם ממנה מפיק סרטי הקולנוע הנודע סמואל גולדווין והחתים אותה על חוזה. ב-1943 הופיעה בסרט "ג'ק לונדון" על חייו של הסופר ג'ק לונדון לצידו של השחקן מייקל א'ושי (1906–1973) לו נישאה ב-1947. עד מהרה התפרסמה בעיקר בגלל שערה הבלונדי ויופייה. סולטן מרוקו אמר אז כי "יופייה של וירג'יניה מאיו הוא הוכחה חותכת למציאותו של אלוהים". היא הופיעה בארבעה סרטים לצידו של דני קיי:
"עושה הנפלאות" (1945) Wonder Man
"הנער מברוקלין" (1946) The Kid from Brooklyn
"חייו הסודיים של וולטר מיטי" (1947) The Secret Life of Walter Mitty
"שיר נולד" (1948) A Song Is Born
ב-1946 ליהק אותה הבמאי ויליאם ויילר לסרט שנות חיינו היפות ביותר בתור אשתו הבוגדנית של חייל משוחרר (דיינה אנדרוז). הבמאי ג'ון יוסטון אמר כי היא ראויה לפרס אוסקר על תפקידה בסרט זה.
ב-1949 הופיעה בסרט חום לבן כאשתו של גנגסטר (ג'יימס קאגני).
בשנות ה-50 שיחקה בסרטים לצד ברט לנקסטר, פול ניומן, קירק דגלס, רקס הריסון, רונלד ריגן, גרגורי פק (קפטן הוריישיו הורנבלואר) ואחרים. בשנות ה-60 דעכה הקריירה הקולנועית שלה והיא החלה להופיע במחזות זמר ובסדרות טלוויזיה.
הייתה נשואה לשחקן מייקל א'ושי עד למותו ב-1973 ולהם בת אחת.
HFC

HFC (ראשי תיבות של Hybrid Fiber Coax - חיבור מילים באנגלית של סיב אופטי וכבל קואקסיאלי) היא ארכיטקטורה לפריסת רשתות טלוויזיה בכבלים, המשלבת פריסת תשתית של סיבים אופטיים בליבה של המערכת וחיבור יחידות דיור בכבלים קואקסיאליים.
ארכיטקטורה זו מאפשרת שדרוג של רשתות טלוויזיה בכבלים מסורתיות, (שאפשרו בעבר רק צפייה בערוצי טלוויזיה) לרשתות מודרניות, בעלות קיבולת תעבורה גבוהה, המאפשרות שירותים אינטראקטיביים מתקדמים כגון VOD, שירותי אינטרנט בכבלים, וטלוויזיה אינטראקטיבית, וטלפוניה בכבלים בשיטת VOIP.
הארכיטקטורה המסורתית

| --- | --- |
 :  ראו גם – טלוויזיה בכבלים
רשתות טלוויזיה בכבלים פותחו במקור בשנות ה-50 של המאה ה-20, ונועדו להעביר על גבי תשתית של כבלים מספר רב של ערוצי טלוויזיה, באיכות גבוהה.
הארכיטקטורה של רשתות הכבלים המסורתיות התבססה על תשתית של כבלים קואקסיאליים המגיעה לכל בית, ומחוברת לממיר ליד כל מכשיר טלוויזיה, הממיר את האות המגיע מתשתית הכבלים, לאות RF שממנו יכול מקלט הטלוויזיה לחלץ את אות הווידאו.
הכבלים שעליהם עברו תשתיות הכבלים המסורתיות היו כבלים קואקסיאליים: כבלים שבהם מוליך פנימי שמסביבו מוליך חיצוני. יתרונו של כבל קואקסיאלי, יחסית לכבל נחושת דו גידי, הוא רוחב הסרט הגבוה יחסית, מבחינת יכולת העברת אותות בספקטרום של תדרים. בתשתית המסורתית יוצאים הכבלים הקואקסיאליים מתחנת הפצה משותפת המכונה Headend, שבה מאופננים כל ערוצי הטלוויזיה בשיטת FDM, כאשר כל ערוץ טלוויזיה תופס תחום תדר של 6, 7, או 8 מגהרץ. הכבלים הקואקסיאליים נפרשים כך שהם מתפצלים במבנה של "עץ" וסופו של דבר מתפצל העץ למספר רב של "ענפים", שכל אחד מהם מגיע למקלט טלוויזיה יחיד.
מכיוון שהאות המשודר נחלש בכל פיצול כזה של ה"עץ", יש צורך במספר רב של מגברים, המפצים על ניחות האות בהתפצלות של העץ, ומאפשרים הגעת אות טלוויזיה באיכות סבירה לכל נקודת קצה.
הארכיטקטורה הזו של "עץ קואקסיאלי" אפשרה שידור עשרות ערוצי טלוויזיה, מ-Headend אחד, למספר גדול מאוד של יחידות דיור, עשרות ולפעמים מאות אלפים, באיכות סבירה, ובעלות נמוכה יחסית.
הארכיטקטורה המסורתית > מגבלות הארכיטקטורה המסורתית

עם התקדמות הטכנולוגיה, התברר כי לארכיטקטורה המסורתית מגבלות רבות, המקשות על הכנסת שיפורים טכנולוגיים.
חוסר אפשרות בהוספת ערוץ חזור - כלומר מידע דיגיטלי הזורם מן הממיר בבית המנוי לכיוון המקור (Headend), דבר המונע הוספת אינטרנט בכבלים, טלפוניה בכבלים ואף טלוויזיה אינטראקטיבית.
רוחב סרט לא מספיק - המבנה המסורתי מגביל את כמות הערוצים הניתנים לשילוב ברשת הכבלים.
אמינות ואיכות נמוכות - מספר המגברים הגדול פוגע באמינות ואיכות השידור.
מקשה מאוד על פריסת תשתית דיגיטלית.
הארכיטקטורה המסורתית > יתרונות HFC

לכאורה, קיימת טכנולוגיה המאפשרת בקלות מתן פתרון מעולה לאספקת כל השירותים המודרניים שצוינו לעיל - סיבים אופטיים. לסיבים אופטיים קיבולת גדולה מאוד, והם מאפשרים אספקת שירותים רחבי סרט מתקדמים.
קיימת אפשרות להגעת סיבים אופטיים עד הבית FTTH. הבעיה בטכנולוגיה זו היא עלותם הגבוהה של קישורי הסיבים. בנוסף, באזורים בהם קיימת כבר תשתית כבלים מסורתית, החלפת התשתית הקיימת בתשתית סיבים היא הוצאה גדולה מאוד, והדבר יהיה כרוך גם בחפירות, ברישות מחדש של בניינים, בהחלפת כל הממירים הקיימים בבתי הלקוחות וכיוצא באלה.
הטכנולוגיה שנבחרה מאפשרת מתן שירותים מתקדמים ודו כיווניים מצד אחד, תוך ניצול תשתית קיימת של כבלים מאידך, ואפשרות להמיר רשת באופן הדרגתי לרשת מודרנית.
ה-HFC משלב תקשורת אופטית עד לאזור מסוים (שכונה או מספר בתים) וחיבור לתשתית הקואקסיאלית הקיימת עד לבית.
הארכיטקטורה המסורתית > הסבר הארכיטקטורה

באתר המקור, ה-Headend, מומרים כל ערוצי הטלוויזיה הנקלטים בדרך כלל מלווייני תקשורת ומאופננים על גבי ערוץ רחב סרט. כל תעבורת הטלוויזיה, האינטרנט בכבלים, הטלפוניה בכבלים והווידאו על פי דרישה מועברים על גבי סיב אופטי בודד עד לשכונת המגורים. בניגוד לתשתית הקונבנציונלית שהצריכה שימוש במגבר כל כמה מאות מטרים, ניתן להעביר שידורים על סיב למרחקים גדולים מאוד ללא מגברים כלל. הסיב האופטי מגיע איפוא עד לשכונת המגורים ושם הוא מתחבר, באמצעות מתאמים, לרשת הקואקסיאלית הקיימת. בבית הלקוח ניתן לחבר ציוד קצה מגוון כגון מודם כבלים, ממיר, ומודם הטלפון הביתי.
ברשת HFC ניתן לחבר 25 עד 2000 יחידות דיור לסיב אופטי בודד, ואזור הכיסוי האופייני נע סביב רדיוס של מאות מטרים.
בגלל הטווח הקצר שבו עובר השידור על גבי התווך הקואקסיאלי, ניתן להעביר ערוץ חוזר מכל יחידת דיור או אפילו מכל ממיר או מודם כבלים באזור הכיסוי, לכיוון מרכזי התפעול של השירותים השונים הניתנים בכבלים.
הערוץ העולה מאפשר, בין היתר, את מתן השירותים הבאים:
אינטרנט בכבלים - מחייב תעבורה דו כיוונית.
שירותים אינטראקטיביים - הזמנת סרטים, משחקים אינטראקטיביים, השתתפות בהצבעות, משלוח מסרונים, משלוח דואר, בקשת האזנה לדואר קולי ועוד.
הפעלת טלוויזיה אינטראקטיבית.
טלפוניה בכבלים.
העובדה שהערוץ היורד הוא קצר יותר וכמעט ללא מגברים נותנת את היתרונות הבאים:
אפשרות שידור תוכן אינדיבידואלי לכל ממיר (למשל וידאו על פי דרישה).
הגדלת מספר הערוצים המגיעים לבתי האב.
שידורים רחבי סרט כגון HDTV - טלוויזיה בהפרדה גבוהה.
הגדלת אמינות והקטנת מספר הפסקות השידור והפרעות באיכות.
דיור ציבורי בישראל

דיור ציבורי הוא מדיניות דיור שמטרתה לספק פתרון דיור למשקי בית שאינם מסוגלים לרכוש או לשכור דירה בשוק הפרטי. בישראל התבצעה בנייה ציבורית נרחבת בעשור הראשון לקיומה לשם הקלת מצוקתם של העולים החדשים. הדירות הציבוריות בישראל מיועדות למשקי בית השרויים במצוקה כלכלית, לנכים ולעולים חדשים. מאז שנות השמונים, כחלק ממגמת ההפרטה בישראל יורד בהתמדה מלאי הדירות הציבוריות ותחזוקתן ירודה.
היסטוריה > ראשית הדיור הציבורי

| --- | --- |
 :  ראו גם – מעברה, שיכון
ראשיתו של הדיור הציבורי בישראל בתקופת העלייה ההמונית בשנות החמישים. דוד בן-גוריון הצהיר כי:
"לאורך ההיסטוריה שלה ראתה ממשלת ישראל את השיכון ככלי מרכזי להשגת יעדה של המדינה וגם כצורך אנושי שעל המדינה מוטל לספקו לאזרחיה: תחילה לחדשים שביניהם, העולים החדשים, ואח"כ גם לאחרים".
בהתאם לכך התבצעה בניה נרחבת של שיכוני דיור ציבורי למפוני המעברות. בשנים אלו הייתה הבניה הציבורית כמחצית הבניה למגורים בארץ.
בין תחילת שנת 1949 לאמצע 1958 נבנו בארץ כ-200,000 דירות לדיור ציבורי בנוסף לכ-60,000 דירות ארעיות. הבניה הציבורית בשנות החמישים הקיפה 57.5% מסך שטח הבנייה למגורים ו-72% מכלל חדרי המגורים שנבנו. בניה מואצת זו התאפשרה בכח תקנות התכנון המנדטוריות שהיו בתוקף עד לחקיקת חוק התכנון והבנייה בשנת 1965 ושלא חייבו אישור של ועדות תכנון ונתנו יד חופשית למתכננים הממשלתיים. בשנת 1959 היו 23% ממלאי הדיור בישראל בבעלות ציבורית. אחוז זה של דיור ציבורי נשמר בעשור הבא ובסוף שנות השישים היו 206,000 דירות מושכרות בדיור ציבורי בניהול עמידר. הבניה הציבורית נעשתה בעיקר בפריפריה בעוד במרכזים העירוניים הייתה רוב הבניה פרטית. בראש מנהל התכנון באגף השיכון (שפעל אז במסגרת משרד העבודה) עמד אריה שרון, אדריכל שהיה מקורב לצמרת מפא"י. סגנון הבניה המודרני שאפיין את השיכונים עיצב במידה רבה את המרחב שנתפש במלחמת העצמאות בהתאם לאידאולוגיה הציונית-סוציאליסטית של יצירת תרבות עברית חדשה;
העוברים היום בדרכי הארץ ורואים את מאות הבתים החדשים המלבינים מכל צד...מדמים בנפשם כאילו קיים הכל מימים ימימה
.
בשונה ממיזמי דיור ציבורי בעולם, שימש הדיור הציבורי בישראל, פרט לאספקת דיור לנזקקים, ככלי להשגת יעדים לאומיים ומיקומו נקבע בהתאם לשאיפה לרצף התיישבות יהודית ולא על פי צורכי הדיירים. דוד טנה, ראש אגף הדיור ולימים המנכ"ל הראשון של משרד השיכון, קבע את מרכזיות השיקול ההתיישבותי בתכנון: ”המטרה היא להקים את הדיור הציבורי במקום הנכון... לצורך אכלוס אזורים בלתי מפותחים.” 80% מהבניה הציבורית בעשור הראשון למדינה יועדה לעולים חדשים ולא נבנתה אף דירה ציבורית לציבור הערבי.
היסטוריה > שנות ה-60 - מעבר לבעלות פרטית

כבר בתקופת השיא של הבניה הציבורית בשנות החמישים העדיפה המדינה למכור את הדירות הציבוריות לדיירים ועודדה בעלות פרטית באמצעות הנחות וסבסוד משכנתאות. מגמה זו נבעה מהרצון להקל על העומס התקציבי שבהקמת השיכונים ותחזוקת המבנים. דוד טנה קבע כבר בשנת 1959, 3 עשורים לפני פריחת מדיניות ההפרטה במערב כי ”מגמת המדיניות הפיננסית של השיכון היא להעביר את הדירות לבעלותם של העולים במקום להחזיקן כרכוש המדינה על יסוד שכירות”. מגמה זו התאימה להעדפת הציבור לבעלות פרטית על הדירות. מדיניות זו הביאה לשיעור בעלות פרטית על דירות מהגבוהים בעולם. בשנות השישים עברו לבעלות הדיירים כמחצית מהדירות הציבוריות שנבנו. הדירות שנותרו בבעלות ציבורית הושכרו לעולים במחיר של כ-50% משכר הדירה בשוק הפרטי. תחזוקת הדירות עברה למעשה לאחריות הדיירים שבמקרים רבים חסרו את המשאבים, הידע והמוטיבציה לשמירה על המבנים - ההזנחה שנבעה מכך תרמה למוניטין השלילי ולסטיגמה על הדיור הציבורי. בשנות השישים ובפרט בעקבות המיתון עלה חלקה של הבניה הפרטית למגורים וירד חלקה היחסי של הבניה לדיור ציבורי.
בעקבות חוק הדיור הציבורי ומבצעי המכירה

מאז נחקק חוק הדיור הציבורי בשנת 1998, תחת ממשלת ישראל העשרים ושבע בראשות בנימין נתניהו, לא נבנו דירות ציבוריות חדשות ומספרן ירד בהתמדה. על פי משרד הבינוי והשיכון, משנת 1999 בה נמנו 108,000 דירות ציבוריות ועד אוגוסט 2011 נמכרו כ-37,500 דירות – מתוכן 33,400 במבצעי מכירה לדיירים. מאז 1999 נערכו ארבעה מבצעי מכר כאלו בהם הוצע לדיירי הדיור הציבורי לרכוש את דירותיהם בהנחה.
| שם המבצע | תקופה | הנחה | קהל היעד | דירות שנמכרו |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| הבית שלי | מרץ 1999 עד אפריל 2000 | 3,000 שקלים לכל נפש לכל שנת מגורים | כלל הדיירים | 3713 |
| קנה ביתך | אפריל 2000 עד 2004 | 3% לשנת ותק ועד 90% מערך הדירה, מ-2003 - עד 80% | דיירים ותיקים (מעל 12 שנות מגורים בדירה) | 15,201 |
| כאן ביתי | 2005-2010 | 10-85% בהתאם למצב משפחתי ומקום מגורים | דיירים בותק 4 שנים לפחות באזורי עדיפות לאומית ו-6 שנים בשאר הארץ | 739 (נתון מ-2006) |
| דירה משלי | 2008-2010 | עד 90% באזורי עדיפות, 82.5% בשאר הארץ | דיירים בעלי ותק של 5 שנים לפחות |  |
| מרגישים בבית | 2014-2017 | עד 90% באזורי עדיפות, 82.5% בשאר הארץ | דיירים בעלי ותק של 5 שנים לפחות |  |
רוב רוכשי הדירות במבצעי המכירה היו דיירים ותיקים - כמחציתם בעלי ותק של 30 שנים ויותר, שני שלישים מהדירות שנמכרו שוכנות במרכז הארץ. מחקר העלה כי המניע העיקרי לרכישה היה הרצון להוריש נכס לדור הבנים, מתוך הדירות שלא נמכרו במבצעים אלו כ-2,160 נמכרו בשוק החופשי, באותן שנים נוספו רק 1,000 דירות לזכאי דיור ציבורי ו-4,000 דירות לעולים חדשים כך שלאחר מבצעי המכר ב-2011 נותרו 75,500 דירות ציבוריות. נתונים אלו משקפים ירידה של 30% במלאי הזמין לזכאי הדיור הציבורי. בשל המחסור בדירות הופסקה מכירת דירות ציבוריות מינואר 2011. בשנת 2012, על פי נתוני מבקר המדינה, נותרו 63,000 דירות ו-2,000 דירות נוספות אינן מאוכלסות אלא הופנו לשימושים אחרים כדוגמת מוסדות ציבור. בספטמבר 2013 הודיע שר השיכון אורי אריאל כי דירות ציבוריות יוקצו ל"גרעינים משימתיים ותורניים" בפריפריה. ביולי 2015 דיווח משרד השיכון בתשובה לשאילתא כי ברשות חברות הדיור הציבורי 823 דירות ריקות מהן 556 פנויות מעל 3 חודשים. רוב הדירות הריקות מצויות בפריפריה (למשל דימונה בה נמנו 162 דירות ריקות) משום שמספר הנזקקים שם העומדים בקריטריונים לזכאות קטן ממספר הדירות.