stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויקטור גרן
ביוגרפיה

ויקטור גרן נולד בשנת 1821 בפריז. הוא למד בבית מדרש למורים בפריז ב-1840. לאחר סיום לימודיו, הוא החל לעבוד כמורה לרטוריקה וחבר סגל בחטיבות ביניים ובתי ספר תיכוניים שונים בצרפת, לאחר מכן באלג'יריה ב-1850, וב-1852 הוא הפך לחבר בבית הספר הצרפתי של אתונה. עבודת הדוקטורט שלו משנת 1856 עסקה באזור החוף של ארץ ישראל, מח'אן יונס ועד הר הכרמל.
ביקר בארץ ישראל שמונה פעמים, בשנים 1852, 1854, 1863, 1870, 1875, 1882, 1884, 1888.
בשנת 1878 התמנה לפרופסור באוניברסיטה הקתולית של פריז. בספרים גרן כותב על זיהוי האתרים וההיסטוריה שלהם והוא מרבה להוסיף מראי מקום ומובאות מהתנ"ך, מהמיתולוגיה היוונית, מכתבי חוקרים אחרים בני זמנו כגון רובינסון, טוֹבְּלֶר ודה סוֹסִי. גרן מצטט גם מקורות עבריים כגון המשנה והתלמוד וגם נוסעים יהודים כמו יצחק חילו ובנימין מטודלה. ביומני המסע של גרן מצוינים במדויק זמני הביקור בכל אתר ואתר וכיווני המסע. החוקרים רוברט מקאליסטר, בנימין מזר ויהושע בן אריה משבחים את עבודתו, את מחקריו ואת כתביו.
הוא היה הראשון שחקר אזור ח'רבת אל-מקטיר.
גרן זכה בפרס האקדמיה הצרפתית למדעים על ספרו "ארץ הקודש - תולדותיה וזכרונותיה" שפורסם בשנים 1881–1883.
ספריו > ספרים בנושא ארץ ישראל

"תיאור ארץ ישראל", בשבעה כרכים (1869–1880)
"דוחות על שליחות לארץ ישראל" (1879)
"ארץ הקודש תולדותיה וזיכרונותיה" (1881–1883)
"ירושלים תולדותיה, תאורה ומוסדות הדת שבה" (1889)
ספריו > ספריו בנושאי ארצות שונות

"תוניסיה" (1862)
"איי יוון פטמוס וסאמוס" (1865)
"רודוס" (1866)
"צרפת הקתולית בתוניסיה במלטה ובטריפוליטניה" (1886)
"צרפת הקתולית במצרים" (1887)
ספריו > בתרגום לעברית

ויקטור גרן, תיאור גאוגרפי, היסטורי וארכאולוגי של ארץ-ישראל / תרגם מצרפתית והוסיף מבוא והערות חיים בן-עמרם (התרגום לפי מהדורת פאריס 1868), ירושלים: יד יצחק בן-צבי (ספרייה לתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל), תשמ"ב 1982 – תשמ"ה 1985. (כרכים: א–ג – יהודה; ד–ה – השומרון; ו–ז – הגליל).
הערות שוליים

↑  "Mission Scientifique en Palestine. Rapports envoyes a leurs Exc. le ministre d'etat et M. le ministre de 'instruction publique. | Folios" (באנגלית בריטית). נבדק ב-2022-12-15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262101705171  PLWABN: 9810530352605606  BnF: cb12462753c (data)  GND: 101360061  ICCU: LO1V090490  ISNI: 0000 0001 0919 927X  LCCN: n85074421  Léonore: 174320  NLG: 61883  NTA: 11585617X  RERO: 02-A024165961  SNAC: w69d0mhx  SUDOC: 07336567X  VcBA: 495/142528  VIAF: 82540942   WorldCat (עם VIAF): 82540942 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צרפתים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תפוס אותי אם תוכל

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  Catch Me If You Can 
 בימוי:  סטיבן ספילברג 
 הופק בידי:  סטיבן ספילברג
 תסריט:  ג'ף נתנזון ופרנק אבגנייל הבן
 עריכה:  מייקל קאן 
 שחקנים ראשיים:  לאונרדו די קפריו טום הנקס כריסטופר ווקן ג'ניפר גארנר מרטין שין
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס 
 צילום:  יאנוש קמינסקי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אמבלין אנטרטיינמנט, דרימוורקס 
 חברה מפיצה:  חברת דרימוורקס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 בדצמבר 2002
 משך הקרנה:  141 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט שוד, סרט קומדיה, סרט דרמה, סרט פשע, סרט שמבוסס על ספרים, סרט ביוגרפי 
 מקום התרחשות:  פלורידה, פריז, מרסיי, מונטריאול, אטלנטה, ניו יורק, קליפורניה, מלון אמבסדור 
 תקציב:  52 מיליון דולר
 הכנסות:  352.1 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   catchmeifyoucan
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
תפוס אותי אם תוכל (באנגלית: Catch Me If You Can) הוא סרט דרמת מתח אמריקאי, בבימויו של סטיבן ספילברג, שיצא לאקרנים ב-16 בדצמבר 2002. בכיכובם של לאונרדו דיקפריו, טום הנקס וכריסטופר ווקן. הסרט עוסק בחייו של נוכל מתוחכם המתחזה בין היתר לטייס, רופא ועורך דין.
הסרט מבוסס על חייו של פרנק אבגנייל.
עלילה

סצנת הפתיחה מראה את סוכן ה-FBI, קארל הנראטי (טום הנקס) מגיע לכלא במרסיי בשנת 1969 כדי להיפגש עם האסיר החולה פרנק הבן שבדיוק נכשל בניסיון בריחה.
שש שנים קודם פרנק האב  (כריסטופר ווקן) , יליד ארצות הברית מנסה ללא הצלחה לקבל הלוואה מהבנק. המשפחה נאלצת לעבור מביתם המרווח לדירה קטנה והדבר יוצר מתח רב כשהאם, פאולה, ילידת צרפת (נטלי ביי) מנהלת רומן עם אחד מעובדי הבנק ׁ(ג'יימס ברולין). פרנק הבן מתקשה להשתלב בבית הספר החדש ומוצא את עצמו מתחזה למורה מחליף לצרפתית, המתח בבית ממשיך ולבסוף הוריו מתגרשים. פרנק הבן בורח מביתו ומממן את חייו על ידי שימוש בצ'קים שאביו נתן לו. כשהכסף אוזל הוא עובר לזיופים והונאות, בתחילה בדרכים פשוטות אך עד מהרה מתחזה לטייס ומפקיד בחשבונות שונים תלושי משכורת מזויפים של חברת התעופה Pan Am. תוך זמן קצר הוא גונב כ-2.8 מיליון דולר.  הוא משתמש בזהות המפוברקת שלו כטייס פאן אם כדי להקסים ולתמרן נשים, מה שמוביל לכמה מפגשים מיניים מרומזים. אלה כוללים מפגש קצר עם דיילת בשם מרסי (אלן פומפאו), וטלרית בבנק במיאמי בשם לוסי פורסט (אליזבת' בנקס) שמלמדת אותו על ניתוב שיקים. מה שמדגיש את יכולתו למשוך נשים ללא מאמץ עם דמות הטייס שלו. בנוסף, פרנק גורם לשריל אן (ג'ניפר גארנר), נערת ליווי, לתת לו כסף אמיתי כעודף משיק מזויף.
בינתיים קרל הנראטי, סוכן הונאת בנקים של ה-FBI, מתחיל לעקוב אחריו תוך כדי שנתקל בחוסר מענה מצד מפקדיו אשר מזלזלים בחשיבות פשע ההונאה.
אחרי שכמעט נתפס, פרנק מחליט לשנות את זהותו לרופא לתקופה קצרה וכך מכיר את ברנדה (איימי אדמס), עוזרת רופא צעירה אשר הוריה גירשוה מביתה. פרנק מחליט להציע לה נישואין בתקווה שהוריה יקבלו אותה חזרה בגלל היותה מאורסת לרופא. השניים נוסעים להוריה אשר חיים בלואיזיאנה, שם "מגלה" פרנק למשפחה שבעבר למד גם עריכת דין וברצונו לחזור למקצוע זה. לאחר שאביה משתכנע ברצינותו נרשם פרנק למבחני עריכת הדין. הזוג המאורס מתגורר אצל הוריה של ברנדה ומתכנן את החתונה.
בעיצומה של מסיבת האירוסין, מגיע הסוכן קרל הנראטי בליווי משטרתי. פרנק נבהל ובורח במהרה מביתה של ברנדה לאחר שמסביר לה בקצרה את השתלשלות העניינים.
פרנק מגיע לאירופה וממשיך בזיופים עד שלבסוף נתפס על ידי קרל הנראטי העקשן. הוא נשלח לכלא בצרפת ולאחר זמן רב מועבר למשפט בתוך גבולות ארצות הברית. הוא נידון ל-12 שנות מאסר. במהלך המאסר מגיע אליו לביקור קרל הנראטי ומבקש את עזרתו בפיענוח צ'ק מזויף.
קרל מציע לפרנק לעבוד איתו ולרצות את יתרת מאסרו בעבודה עבור ה-FBI.
בסצנה האחרונה נראים קרל ופרנק יושבים מסביב לשולחן במשרדי ה-FBI. קרל שואל את פרנק בפעם השלישית "איך עברת את מבחני עריכת הדין בלואיזיאנה?" תשובתו של פרנק היא שלא רימה במבחנים ועבר אותם לאחר שלמד שבועיים ברציפות. קרל שואל אותו האם זאת האמת, פרנק מחייך ולא משיב.
צוות השחקנים

| שם השחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
לאונרדו דיקפריו: פרנק ויליאם אביגנייל הבן
טום הנקס: קרל הנראטי
כריסטופר ווקן: פרנק אביגנייל (האב)
מרטין שין: רוג'ר סטרונג
נטלי ביי: פאולה אביגנייל
איימי אדמס: ברנדה סטרונג
ג'יימס ברולין: ג'ק ברנס
ג'ניפר גארנר: שריל אן
אליזבת' בנקס: לוסי פורסט
הכנסות

הסרט היה בעל תקציב גדול יחסית של 52 מיליון דולר והכניס בקופות 352 מיליון דולר, מה שהפך אותו לאחד הסרטים הכי מצליחים של סטיבן ספילברג, בתקופת שנות האלפיים. בסרט בלט לאונרדו דיקפריו, שהיה פייבוריט להיות מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר", אך לא נכלל ברשימה. לעומת זאת, כריסטופר ווקן, נכלל ברשימת המועמדים לפרס האוסקר בקטגוריית "שחקן המשנה הטוב ביותר".
משה אברמסון

| --- | --- |

משה וחנה אברמסון (צולם לפני 1929 אז נפטרה חנה)
 לידה:  1857 אוקראינה 
 פטירה:  27 בנובמבר 1936 (בגיל 79 בערך) כנרת, ישראל 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות כנרת 
 
משה אברמסון (1857 - 27 בנובמבר 1936) היה חלוץ, מראשוני אנשי העלייה השנייה. עבד בחקלאות בחוות כנרת, אום ג'וני וחוות פוריה.
ביוגרפיה > לפני עלייתו ארצה

משה אברמסון נולד בעיירה גרנוב בפלך פודוליה דרום מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), להוריו רפאל ושרה אברמסון (לבית דובס) שקיימו אומנם בית דתי אולם בני המשפחה נחשפו לתנועות הציוניות. אברמסון נישא בגרנוב לחנה-רות הוכברג ובגרנוב נולד בכורו רפאל. עסק בתעשיית הקמח והיין. ב-1881, בעקבות פרעות סופות בנגב, החליט אברמסון לעקור, עם משפחתו, לעיר אקרמן שם המשיך לעסוק בתחום טחינת חיטה ובחביות יין. באקרמן הולידו משה וחנה עוד 7 ילדים.
בעקבות פרעות קישינב ב-1903 גמלה בליבו של אברמסון ההחלטה לעלות ארצה ובהתאם לכך הכשיר את ילדיו במקצועות טכניים אותם החשיב כנחוצים בארץ ישראל. "הקש ששבר את גב הגמל" היה תוצאות הפוגרום ב-1905, שאירע לאחר כישלון ניסיון ההפיכה נגד הצאר, שהותיר את בני המשפחה עם שרידים שרופים של בתיהם ובתי העסק שלהם. אחיו של משה, אריה אברמסון שהיגר כבר לארצות הברית ניסה לשכנע את אחיו להגיע אליו אולם משה קבע בנחרצות "לא מחליפים גולה בגולה. ארץ ישראל הנה הברירה היחידה" וכך יצאה, בפסח 1906, המשפחה לדרך. 4 חודשים ארכה הדרך מאקרמן דרך אודסה ועל סיפונה של אוניית משא עד שהגיעו ליפו.
ביוגרפיה > לאחר העלייה ארצה

בהגיעם ארצה התיישבו ביפו ואברמסון החל לעבוד ביקב בראשון לציון. תחילה עבד בבציר ובהמשך תחזק את חביות היין של היקב. לאחר תקופת מה עברה המשפחה לגור בראשון לציון. לקראת סיום 1906 שכנע בנו של משה, רפאל, את אביו לעבור לגור ביהוד כדי לממש את חלומו להיות חקלאי אולם לאחר שהתברר שלא יוכל לקבל את האדמה באריסות ויתר וחזר לראשון לציון.
בשנים 1906–1908 עבדו 2 בניו של משה (אריה ויוסף) בחוות כנרת והם שכנעו את אביהם לעזוב את ראשון לציון ולבוא לגור איתם. ואכן ב-1908 עברה המשפחה לחווה. בסיום אותה שנה נשלחו אברמסון ומשפחתו לאום ג'וני על מנת לעבד את אדמות המקום מאחר שעמד לפקוע ההיתר בן 3 השנים שנתנו הטורקים לארתור רופין ב-1905 לעיבוד אדמות המקום. במשך כל העונה החקלאית גרה משפחת אברמסון לבד במקום ועיבדו שם את השדות ובסיומה חזרה המשפחה לחוות כנרת לאחר שהוחלפה ב"קבוצת הכיבוש". עם חזרתו לחווה קיבל אברמסון אחריות על האורווה וחיות המשק (משום כך כונה "שטאל מייסטר" - אדון האורווה).
ב-1910 קיבל יוסף אברמסון (בנו של משה) את האיכרות במושבה כנרת תוך שהוא מחליף, בבית מספר 3, את האיכר שאולוב שעזב את המושבה. בני המשפחה עברו מחצר כנרת למושבה. שנתיים חיה המשפחה ביתו של יוסף עד שהיה הבית צפוף מלהכיל את בני המשפחה ומשה החליט לעבור למקום אחר.
ב-1912 קיבל משה אברמסון הצעה משמעון גולדמן לנהל את האורווה ומשק החי בחוות פוריה המתחדשת. אברמסון הסכים והמשפחה המצומצמת (ההורים ושלושת הילדים הצעירים) עברה לגור בבית במתחם החווה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה חוות פוריה בין היישובים שנפגעו מרדיפת הטורקים עד שנסגרה והמשפחה חזרה למושבה כנרת.
בשנים שלאחר המלחמה החל אברמסון לאפות ולמכור לחם לאנשי המושבה ולישובים הקרובים. רבים מילדיו וחתניו שהיו מיוצאי השומר ופעילים ביטחונית השתמשו בבית בכנרת להסתרת כלי נשק.
ב-1929 נפטרה חנה אברמסון, אשתו של משה, והוא המשיך לגור עוד 4 שנים במושבה עד שעבר ב-1933 לבית זקנים בחיפה שם נפטר ב-1936. הובא למנוחות בבית הקברות כנרת.
בתו צביה נישאה ליוסף חריט.
בתו פסיה נישאה למאיר ספקטור.
בתו ציפורה טרטקוב חייה בקיבוץ גבע.
נכדתו רות (בתו של טוביה אברמסון) נישאה למאיר הר-ציון.
נכדתו מינה (בתו של יוסף אברמסון) נישאה למודי אלון ולאחר נפילתו נישאה ליעקב פרנק.
חימשו (נינו של רפאל אברמסון) אורי גרוס, הוא יוצר טלוויזיה ותסריטאי.
לקריאה נוספת

דן חריט, אברמסון - בית השורשים, הוצאת "מערכת" קיבוץ דליה, 2009
שאול דגן, ראשונים באום-ג'וני האברמסונים, הוצאה עצמית, 1986
נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - כרך ג' - יוסף אברמסון, הוצאת המרכז לתרבות וחינוך של הסתדרות העובדים, 1971, עמודים 238–241
הערות שוליים

↑  בגלל שם זה כונה משה דובס אברמסון
↑  באקרמן כבר חי אחיו של משה
↑  מכיוון שלא נמצא מקום למשפחה בבנייני החווה גרו באוהלים שהביאו מאקרמן והציבו על שפת הכנרת
↑  בקבוצת כיבוש העבודה נכללו אליעזר שוחט, חיים צימרמן, צבי נדב, ישראל בלוך, ישראל בצר, משה עמי-עד ושפרה שטורמן-בצר
↑  המשפחה עברה למעט הבנים אריה ורפאל שעברו להתיישב בבית גן ויבנאל והבנות פסיה וצפורה שנשארו בחוות העלמות
↑  באותה תקופה הגיעו לבית משפחתו של הבן רפאל ומשפחתו של איתמר אברמסון, אחיו של משה
↑  התאריך המופיע בערך מקורו בספר המשפחה לכן נמצא יותר אמין. במקורות אחרים מופיעה שנת 1935 כשנת הפטירה
↑  משה אברמסון למנוחות, דבר, 29 בנובמבר 1936
↑  לזכרה של ציפורה טרטקוב, באתר קבוצת גבע
↑  דן חריט הוא נכדו של משה אברמסון
איתן בלקינד

| --- | --- |

איתן בלקינד ב-1918
 לידה:  21 בספטמבר 1896 האימפריה העות'מאנית ראשון לציון, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  25 במאי 1979 (בגיל 82) ישראל ראשון לציון, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית עלמין גני אסתר 
 מקום מגורים:  ישראל ראשון לציון, ישראל
 ידוע בשל:  חבר במחתרת ניל"י   אחיו של נעמן בלקינד
 עיסוק:  קולנוע, חקלאות, תפקידים ציבוריים
 מפלגה:  הליכוד 
 
אבשלום פיינברג (על הסוס) עם בן דודו איתן בלקינד, ראשון-לציון, פסח 1903
קברו של איתן בלקינד בחלקת משפחת בלקינד בבית הקברות הישן בראשון לציון
איתן בלקינד (21 בספטמבר 1896, ראשון לציון – 25 במאי 1979, ראשון לציון) היה מחברי מחתרת ניל"י, פעיל ציבור בראשון לציון, חבר מחתרת אצ"ל ופעיל בתנועת החרות.
ביוגרפיה

בלקינד נולד ב-1896 במושבה ראשון לציון לביל"ויים ומייסדי המושבה שמשון בלקינד ופנינה פריימן (בתו של אהרן מרדכי פריימן שהיה אף הוא ממייסדי המושבה). ב-1904 החל ללמוד בבית הספר חביב המקומי אך במהרה נשלח ללמוד בבית הספר "קריית ספר" שבשפיה. בספטמבר 1906 עבר בלקינד עם בית הספר לבן שמן ובהמשך חזר להשלים את לימודי היסוד במושבה. הוא נשלח ללמוד בגמנסיה העברית הרצליה בתל אביב והתגורר אצל משפחתו ביפו. עם השלמת לימודיו, נסע ב-1912 ללמוד באקדמיה הצבאית הטורקית בקונסטנטינופול.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה צורף למפקדת הארמייה הרביעית בדמשק בראשות ג'מאל פאשא שם התרשמו מהיותו דובר צרפתית, ערבית, טורקית וגרמנית ומינו אותו לתפקיד של מתרגם.
בזמן שהותו בסוריה, היה בלקינד עד לטבח בארמנים:
במרץ 1915, כשפשט הארבה על הארץ, מינו הטורקים את אהרן אהרנסון להילחם בו ואת בלקינד להיות מזכירו. לשם כך הועבר למפקדת המלחמה בארבה שישבה בירושלים. ב-1916 חזרה מתקפת הארבה, והטורקים מינו את בלקינד לנהל את המלחמה בארבה בארץ ומעבר לירדן ואף העניקו לו על כך אות הצטיינות.
ב-1917 חזר בלקינד ארצה ונאסר על ידי השלטונות הטורקים באשמת חברות במחתרת ניל"י (יחד איתו נאסר גם אחיו נעמן בלקינד שהוצא להורג). לאחר מאסרו נשלח לכלא חאן עלי פאשה בדמשק שם נידון למוות אך לא הוצא להורג. ב-1918 ניצל את המהומה בעת הגעת הכוחות הבריטים לדמשק, ברח מהכלא וחזר ארצה. זמן קצר לאחר מכן חזר עם אביו שמשון לדמשק והביא איתו את עצמותיהם של נעמן ויוסף לישנסקי לקבורה במושבה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

עם סיום המלחמה החל בלקינד לשקם את המשק החקלאי של המשפחה ואף רכש קרקעות חקלאיות נוספות. מאחר שלא ראה פרנסה טובה בחקלאות, הקים בראשון לציון אולם מופעים ובית קולנוע לו קרא "תיאטרון - סינמה נעמן" (על שם אחיו). המקום נחנך ב-1927. בלקינד עסק שנים רבות בתחום הקולנוע בארץ ואף היה שותף בסוכנות להפצת סרטי קולנוע בשם "יאיר פילם".
ב-1931 הצטרף בלקינד לארגון האצ"ל ועסק ברכישת נשק. לאחר פירוק האצ"ל (עם קום המדינה), הצטרף לתנועת החרות בה היה פעיל שנים רבות. כמו כן היה פעיל במועצת ראשון לציון ומילא בה מספר תפקידים.
פעילותו הציבורית

1919 - מזכיר הסתדרות בני בנימין
1922 מזכיר מועצת ראשון לציון
מזכיר מועצת אגודת הכורמים
יושב ראש ארגון בתי הקולנוע בארץ
תפקידים שונים בתנועת "חירות" (חבר מרכז, חבר הוועדה המוניציפלית המרכזית, נציג התנועה בקונגרס הציוני הכ"ה (1961) וחבר ועדת המינויים)
תפקידים שונים בעיריית ראשון לציון (סגן ראש העיר, ממלא מקום ראש העיר, מנהל מחלקת כספים ומנהל מחלקת פיתוח)
במסגרת פעילותו העירונית היה בין יוזמי הקמת אנדרטה בעיר לזכר עולי הגרדום
מנהל בית "יד לבנים" בראשון לציון
ספריו

כך זה היה.. סיפורו של איתן בלקינד איש נילי, הוצאת משרד הביטחון, 1972
ראשון לציון - המדינה בדרך למדינה, הוצאת עיריית ראשון לציון, 1972
משפחתו

הוריו, דודיו ודודתיו של איתן נמנים עם מובילי ההתיישבות בארץ ישראל (ביניהם ניתן למנות את יהושע חנקין, אולגה חנקין, ישראל בלקינד, סוניה בלקינד וישראל פיינברג). לאיתן היו 3 אחים ו-3 אחיות (אחד מאחיו הוא נעמן בלקינד שהוצא להורג בדמשק באשמת חברות במחתרת ניל"י).
איתן נשא לאשה את נחמה בת מרדכי ורבקה סגל (מוותיקי המושבה) ולזוג נולדו בן (נעמן - על שם האח) ובת (אולגה - על שם הדודה). נפטר ב-1979 והובא לקבורה בחלקת משפחת בלקינד בבית הקברות הישן בראשון לציון.
הערות שוליים

↑  מקים בית הספר בשפיה היה דודו ישראל בלקינד
↑  איתן בלקינד, כך זה היה... - סיפורו של איש ניל"י, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשל"ח - 1977; טבח הארמנים, עמ' 118-116.
וגם אצל: יאיר אורון, הבנאליות של האדישות, קבוצת ניל"י ויחסה לארמנים, עמ' 174–177 (ספר זיכרונותיו של בלקינד נכתב כ-60 שנה לאחר ההתרחשויות). וכן: יאיר אורון, "ג'נוסייד : רצח העם הארמני השכחה והכחשה", עמ' 44.
↑  מודעת פרסומת מטעם 'חברת בתי קולנוע בארץ ישראל בע"מ' (בה היה שותף בלקינד) להקרנות סרטים בבתי קולנוע, ביניהם "נעמן" בראשון לציון. עתון 'דאר היום', 24 ינואר 1936, באתר עתונות יהודית הסטורית
↑  פרסומת להקרנת סרט בהפצת 'יאיר פילם' בקולנוע אופרה מוגרבי בתל אביב.  עתון 'דבר' 22 בנובמבר, 1935, באתר עתונות יהודית היסטורית
↑  איתן בלקינד - סגן ראש עיריית ראשל"צ, חרות, 25 באוקטובר 1956
↑  ש. הלפרין, א. בלקין - מ"מ ראש עיריית ראשל"צ, חרות, 6 בדצמבר 1957
↑  אנדרטה לעולי הגרדום מוקמת בראשון לציון, חרות, 11 בדצמבר 1964
↑  בראשל"צ נחנכה האנדרטה לזכרם של עולי הגרדום, מעריב, 25 באפריל 1968
↑  מת איתן בלקינד, דבר, 24 במאי 1979
↑  מת איתן בלקינד ממייסדי ארגון ניל"י, מעריב, 23 במאי 1979
↑  איתן בלקינד, איש ניל"י, הובא לקבורות בראשל"צ, מעריב, 25 במאי 1979
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423338105171  GND: 1103480510  ISNI: 0000 0000 3134 3787  LCCN: n78034451  VIAF: 48017772   WorldCat (עם VIAF): 48017772
אנטונוב An-124 רוסלן

אנטונוב An-124 רוסלן (ברוסית: Антонов Ан-124 Руслан, קוד דיווח נאט"ו: קונדור) הוא מטוס תובלה כבד אסטרטגי בעל ארבעה מנועים שתוכנן בשנות ה-80 על ידי לשכת התכנון של אנטונוב ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. האנטונוב An-124 הוא מטוס המטען השני במשקלו בהיסטוריה, ומאז השמדת האנטונוב An-225 מרייה במלחמת אוקראינה–רוסיה הוא המטוס הכבד ביותר הנמצא בשירות.
תכנון המטוס החל בשנת 1971, במסגרת פרויקט שכונה בתחילה Izdeliye 400 (ברוסית: "מוצר מס' 400"), במטרה לתת מענה למחסור ביכולת נשיאת מטען כבד בחיל האוויר הסובייטי. קווי הייצור הוקמו בשני מפעלים: הראשון במפעל Aviastar-SP שבאוליאנובסק, רוסיה, והשני במפעל AVIANT שבקייב, אוקראינה. הרכבת המטוס הראשון החלה ב-1979, והמטוס ביצע את טיסת הבכורה שלו ב-24 בדצמבר 1982. אב-הטיפוס הוצג לראשונה בפני העולם המערבי בתערוכת פריז בשנת 1985. המהנדס הראשי של ה-An-124 וה-An-225 היה ויקטור טולמצ'ב. לאחר התפרקות ברית המועצות החל ה-An-124 להיכנס לשירות מסחרי, וב-30 בדצמבר 1992 קיבל תעודת הסמכה אזרחית מאנטונוב.
בשנת 2008 פורסם כי רוסיה ואוקראינה מתכננות לחדש במשותף את הייצור, ובשלב מסוים אף עלתה אפשרות להזמנת 20 מטוסים חדשים. עם זאת, באוגוסט 2014 דווח כי בוטלה התוכנית עקב ההתקוממות הפרו-רוסית באוקראינה. מתקן הייצור היחיד של המטוס נותר המפעל הרוסי Aviastar-SP באוליאנובסק.
המפעילים השונים של האנטונוב An-124 נמצאים בדילמה לגבי אישור כשירות אוויר מתמשך למטוסים הקיימים. המתכנן המקורי של המטוס אחראי לניהול תהליך הבדיקה וההסמכה השוטף, אך הסכסוך בין רוסיה לאוקראינה מקשה על ביצוע התהליך. נכון ל-2019, היו 26 מטוסי אנטונוב An-124 בשירות מסחרי.
פיתוח > רקע

בשנות ה-70, פיקוד התובלה האווירית של חיל האוויר הסובייטי סבל ממחסור ביכולת תובלה אווירית אסטרטגית כבדה. כלי הטיס הגדולים ביותר שלו כללו כ-50 מטוסי אנטונוב An-22, ששימשו בעיקר לתפקידי תובלה טקטית. דו"ח של ה-CIA שהותר לפרסום משנת 1975 קבע כי ברית המועצות "אינה משתווה לארצות הברית ביכולת לספק תמיכה לוגיסטית כבדה לטווח ארוך". בכירים סובייטים חיפשו לא רק כלי טיס נוספים, אלא גם הגדלה משמעותית ביכולת הנשיאה שלהם, כך שניתן יהיה לבצע יותר משימות בפחות טיסות.
בשנת 1971 החלה עבודת התכנון במשרד התכנון אנטונוב, בהובלת המהנדס הראשי ויקטור טולמצ'ב, שתכנן גם את אנטונוב An-225 מרייה הגדול יותר. במהלך פיתוחו, המטוס היה ידוע בשם Izdeliye 400 ("מוצר 400") בברית המועצות ובתור An-40 במערב. עיצובו הכללי דמה ללוקהיד C-5 גלקסי, מטוס התובלה האסטרטגי האמריקאי, אך הוא כלל מספר שיפורים, כמו שימוש נרחב יותר בסיבי פחמן מרוכבים (כ-5% ממשקל המטוס) ושימוש מוגבר בטיטניום. החומר העיקרי ששימש בבנייתו היה אלומיניום, לצד שימוש מוגבל בסגסוגות פלדה וטיטניום. בניגוד ללוקהיד C-5 גלקסי, לאנטונוב An-124 אין תא מטען מדוחס לחלוטין והוא אינו מצויד ביכולת תדלוק אווירי.
בשנת 1973 החלה בניית מתקני הייצור למטוס החדש. שני קווי ייצור נפרדים הוקמו: אחד במפעל Aviastar-SP, בעיר אוליאנובסק ברוסיה, והשני במפעל AVIANT בקייב, אוקראינה. בנוסף, הפרויקט הסתמך על רכיבים ומערכות מיותר מ-100 מפעלים ברחבי ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה. בשנת 1979 החלה הרכבת המטוס הראשון.
ב-24 בדצמבר 1982 ביצע המטוס את טיסת הבכורה שלו. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1985, הופיע האנטונוב An-124 לראשונה בעולם המערבי בתערוכת האוויר בפריז. לאחר קריסת ברית המועצות, החלה הפעלת האנטונוב An-124 לטיסות מסחריות, ולשם כך הונפק לו אישור תעופה אזרחי על ידי אנטונוב ב-30 בדצמבר 1992.
פיתוח > לאחר נפילת ברית המועצות

מכירות האנטונוב An-124 למפעילים מסחריים שונים נמשכו במהלך שנות ה-90 ועד אמצע שנות ה-2000; רבים ממטוסים אלו היו מטוסים צבאיים לשעבר, ששופצו על ידי אנטונוב, או גופי מטוסים לא גמורים שנשמרו. בתחילת שנות ה-2000, מפעילת המטענים וולגה-דנייפר ארליינס בחרה לשדרג את צי מטוסי ה-An-124 שלה, וביצעה שינויים במנועים כדי להתאים לתקנות הרעש, שיפורים מבניים להארכת חיי השירות, ושדרוגי מערכות ואוויוניקה שאיפשרו תפעול על ידי ארבעה אנשי צוות בלבד, במקום שישה או שבעה.
באפריל 2008, הוכרז כי רוסיה ואוקראינה הגיעו להסכמה על חידוש ייצור האנטונוב An-124 ברבעון השלישי של 2008. חודש לאחר מכן, הוכרזה גרסה חדשה, האנטונוב An-124-150, שכללה מספר שיפורים, ובהם יכולת נשיאה מרבית של 150 טון. עם זאת, במאי 2009, שותפתה של אנטונוב, תאגיד המטוסים המאוחד של רוסיה, הודיעה כי אין בכוונתה לייצר מטוסי An-124 בין השנים 2009–2012. בסוף 2009, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב הורה על חידוש הייצור של המטוס, כאשר באותה תקופה רוסיה ציפתה לרכוש 20 מטוסי An-124 חדשים.
באוגוסט 2014, דווח כי סגן שר התעשייה והמסחר הרוסי, יורי סלוסר, הודיע כי ייצור האנטונוב An-124 הופסק בעקבות ההתקוממות הפרו-רוסית באוקראינה. ככל שהחריף הקרע בין רוסיה לאוקראינה, החלה אנטונוב לחפש ספקים חדשים ובמקביל לקדם את ההתמערבות של האנטונוב An-124.‏ בשנת 2018, חברת GE Aviation האמריקאית בחנה אפשרות להתקנת מנועי CF6 במטוס עבור CargoLogicAir, חברת בת של וולגה-דנייפר איירליינס, שינוי שהיה עשוי להגדיל את טווח הטיסה. בינואר 2019, אנטונוב חשפה את כוונתה לחדש את ייצור האנטונוב An-124 ללא סיוע מרוסיה.
פיתוח > תכנון מחליף רוסי

בתערוכת MAKS בשנת 2017, המכון האווירו-הידרודינמי המרכזי הכריז על הדגם אנטונוב An-124-102 סלון (Slon) כתחליף לאנטונוב An-124-100. בינואר 2019 פורסמו פרטים על התכנון לפני ניסויי מנהרת רוח שתוכננו לאוגוסט–ספטמבר. המטוס מיועד לייצור במפעל Aviastar-SP בעיר אוליאנובסק. הוא צפוי לשאת 150 טון למרחק של 7,000 ק"מ, או 180 טון למרחק של 4,910 ק"מ במהירות של 850 קמ"ש. משרד ההגנה של רוסיה מעוניין בטווח של 7,600 ק"מ עם חמישה טנקים קלים מדגם Sprut-SDM-1 (אנ'), או 300 חיילים חמושים.
האנטונוב An-124-102 סלון מתוכנן להיות באורך של 82.3 מטר, בהשוואה לאורך של 69.1 מטר של רוסלן, עם מוטת כנפיים של 88.8 מטר, לעומת 73.3 מטר של רוסלן, וגובה של 24 מטר, בהשוואה ל-21 מטר של רוסלן. כנף חדשה עם פרופיל אווירודינמי גבוה יותר ושלדת מטוס במשקל של 214–222 טון תאפשר משקל המראה מרבי (אנ') של 490–500 טון. המטוס צפוי להיות מונע במנועי PD-35 רוסיים, שיפותחו עבור המטוס CR929, ויספקו דחף של 342.5 קילו-ניוטון לעומת 226.8 קילו-ניוטון של רוסלן. מתוכננים שני סוגי גופי מטוס – אחד עבור חברת וולגה-דנייפר איירליינס ברוחב של 5.3 מטר, בהשוואה ל-4.4 מטר של רוסלן, והשני עבור משרד ההגנה הרוסי ברוחב של 6.4 מטר כדי לאפשר נשיאת רכבים בשתי שורות.
ב-5 בנובמבר 2019 פרסם המכון האווירו-הידרודינמי המרכזי תמונות של דגם באורך של 1.63 מטר וברוחב של 1.75 מטר, לקראת ניסויי מנהרת רוח. ב-26 במרץ 2020 פרסם המכון תמונות נוספות של דגם מנהרת רוח, והודיע כי החוקרים השלימו את מחזור הבדיקות הראשון, שאישר את מאפייני המטוס שנקבעו בשלב המחקר המקדים.
עיצוב

האנטונוב An-124 רוסלן הוא מטוס תובלה אסטרטגי בעל ארבעה מנועים. למטוס יש קווי דמיון חיצוניים רבים ללוקהיד C-5 גלקסי, כולל גוף מטוס כפול המאפשר דלת מטען אחורית הנפתחת בטיסה ללא פגיעה בשלמות המבנה, וכן סידור משטחי בקרת הטיסה כגון מדפים, ספוילרים ומשטחי בקרה נוספים של ה-C-5. לאנטונוב An-124 גוף קצר מעט יותר, מוטת כנפיים גדולה יותר, וכושר נשיאה גבוה בכ-17% בהשוואה ללוקהיד C-5 גלקסי. במקום זנב בצורת T, לאנטונוב An-124 יש מבנה זנב קונבנציונלי, הדומה בעיצובו לזה של בואינג 747. המטוס כולל מערכת בקרת טוס-על-חוט היברידית, המשלבת בקרות מכניות קונבנציונליות עבור חלק מהמערכות, כדי לספק יתירות במקרה של כשל במערכת ההידראולית.
אנטונוב An-124 יחיד מסוגל לשאת עד 150 טון של מטען פנימי בתצורה צבאית סטנדרטית, וכן 88 נוסעים בסיפון העליון מאחורי הכנפיים. הסיפון העליון כולל את תא הטייס ואת אזור הצוות, עם מעבר בין הסיפון העליון והתחתון באמצעות סולמות פנימיים מתקפלים. תא המטען של האנטונוב An-124 הוא בגודל 36×6.4×4.4 מטרים (118×21×14 רגל), גדול בכ-20% מזה של C-5 גלקסי, שגודלו 36.91×5.79×4.09 מטרים (121.1×19.0×13.4 רגל). בשל מגבלות הלחץ בתא המטען הראשי (24.6 kPa, 3.57 psi), המטוס שימש רק לעיתים רחוקות להצנחת חיילים או להובלת נוסעים, שכן נדרשו מסכות חמצן וביגוד חם בתנאים אלה. רצפת תא המטען עשויה טיטניום, מתכת יקרה שבדרך כלל אינה בשימוש נרחב במטוסים. עיצוב זה מאפשר נשיאת כלי רכב כבדים, כולל טנקי מערכה וסוללה ארטילרית שלמה.
המטוס מופעל על ידי ארבעה מנועי פרוגרס D-18T טורבו-פאן, שכל אחד מהם מסוגל לייצר עד 238–250 קילו-ניוטון (kN) של דחף. כדי להקטין את מרחק הנחיתה הנדרש, קיימים היפוכי דחף. הטייסים הצהירו כי המטוס קל יחסית בפקדים וקל לטפל בו יחסית למטוס בסדר גודל שלו. שתי יחידות כוח עזר TA18-200-124 (APU) נמצאות בתוך יריעות גלגלי הנחיתה הראשיות. כתוצאה מהשפעות החום והפיצוץ המיוצרים על ידי יחידות כוח עזר אלה, שדות תעופה מסוימים דורשים פריסת הגנה על המדרכה. גלגלי הנחיתה של האנטונוב An-124 מצוידים במערכת מתלים אולאו עבור 24 הגלגלים שלו. מתלה זה כויל כדי לאפשר נחיתה בשטח גס ופריקה קדמית, מה שמאפשר טעינה ופריקה קלה יותר דרך דלת המטען הקדמית. תכונות אחרות שנועדו להקל על הטעינה כולל עגורן גשר על סיפון המטען, המסוגל להרים עד 30 טון, בעוד פריטים של עד 120 טון ניתן להרים על הסיפון. שתי יחידות מכ"ם נפרדות קיימות בדרך כלל, האחת מיועדת למטרות מיפוי קרקע וניווט, בעוד שהשנייה מיועדת למזג האוויר.