stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המילטון פיש הרביעי
ביוגרפיה > הקונגרס האמריקאי

פיש היה מועמד לקונגרס ה-90 ב-1966. בזמן שניצח בפריימריז הרפובליקני, הוא הובס בבחירות הכלליות על ידי הדמוקרט ג'וזף י. רזניק. בפריימריז הרפובליקני של 1968, הוא ניצח את ג. גורדון לידי, והמשיך לנצח בבחירות הכלליות באותה שנה. הוא כיהן בקונגרס ה-91 של ארצות הברית, ונבחר מחדש ל-12 הקונגרסים הבאים, וכיהן מ-3 בינואר 1969 עד 3 בינואר 1995.
כחבר בוועדת המשפט של בית הנבחרים ב-1974, הוא הצביע בעד שני הסעיפים הראשונים מתוך שלושת סעיפי ההדחה (על שיבוש מהלכי משפט וניצול לרעה של כוח ) של הנשיא ריצ'רד ניקסון במהלך תהליך ההדחה נגד ניקסון.
פיש שימש פעמיים כמנהל ההדחה בבית הנבחרים, והיה בין אלה שהעמידו לדין בהצלחה את התיקים נגד השופטים הארי אי. קלייבורן ואלסי הייסטינגס במשפטי ההדחה שלהם.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 1951, פיש היה נשוי לג'וליה מקנזי (1927–1969), שנולדה במונטריאול, קוויבק, והייתה בתה של אליס מקנזי. יחד, הם היו ההורים של:
המילטון פיש החמישי (נולד ב-1952), שהתמודד לקונגרס ב-1988 וב-1994 כדמוקרטי ללא הצלחה. הוא נשוי לסנדרה הארפר.
ג'וליה אלכסנדריה "אלכסה" פיש (נולדה ב-1953), שנישאה לתומאס וורד, צאצא של סמואל גריי וורד.
ניקולס Stuyvesant פיש (1958–2020), גם הוא דמוקרט שהיה יו"ר מועצת הקהילה של מנהטן 5. חבר מועצת העיר פורטלנד 2008–2020.
פיטר ליווינגסטון פיש (נולד ב-1959)
לאחר מותה של ג'וליה בתאונת דרכים ב-1969, הוא התחתן עם בילי לאסטר קלין (1924–1985), בתם של מיין אי. לאסטר (1903–1972), חוואי בקר, ושל מילדרד (לבית גרינווד) לאסטר (1912). –1987), בשנת 1971. הם נשארו נשואים עד מותה ב-1985. ב-1988, נישא למרי אן טינקלפאו (נולדת 1930), סגנית עוזרת מזכירת המסחר בממשלי רייגן ובוש.
פיש, מעשן כבד, פרש מהקונגרס ב-1994, לאחר שאובחן כחולה בסרטן ריאות וסרטן הערמונית. הוא מת מסרטן בביתו בוושינגטון הבירה ב-23 ביולי 1996, בגיל 70.
הערות שוליים

1 2 3  "FISH, Hamilton, Jr. - Biographical Information". bioguide.congress.gov. המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7  Pace, Eric (24 ביולי 1996). "Hamilton Fish Jr., 70, Dies; Part of a Political Dynasty". The New York Times. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Another Hamilton Fish Is Sworn in the House". The New York Times. 4 בינואר 1969. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "To 2 Representatives, Recess Means Work; Time Is Used for Touring Districts". The New York Times. 27 באוגוסט 1969. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Farnsworth, Malcolm. "Analysis of the Impeachment Votes of the Committee on the Judiciary of the House of Representatives". watergate.info. נבדק ב-10 ביולי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "List of Individuals Impeached by the House of Representatives". United States House of Representatives. ארכיון מ-18 בדצמבר 2019. נבדק ב-15 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Wife of Rep. Hamilton Fish Dies in Auto Crash at 41". The New York Times. 28 במרץ 1969. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "JULIA MACKENZIE TO WED; Betrothed to Hamilton Fish Jr., Son of Former Congressman". The New York Times. 24 בינואר 1951. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "MISS MACKENZIE WED TO HAMILTON FISH JR". The New York Times. 5 בפברואר 1951. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "METRO DATELINES; Hamilton Fish 3d Joins Race for House". The New York Times. 13 באפריל 1988. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Feron, James (17 באפריל 1988). "Hamilton Fish Throws His Hat Into the Ring". The New York Times. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "THOMAS WARD DIES; HARVARD CLASS '66; Oldest Alumnus, 95, Former Banker Here, Friend of Justice Holmes and William James EX-AIDE TO LOUIS AGASSIZ With Scientist's Expedition to Brazil in 1865--Father Was College Treasurer, 1830-42". The New York Times. 19 ביולי 1940. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Representative Hamilton Fish Jr. To Wed Mrs. Billy Laster Cline". The New York Times. 28 בפברואר 1971. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Rep. Hamilton Fish Jr. Remarries". The New York Times. 4 באפריל 1971. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Billy Laster Fish, 60, Is Dead; Wife of U.S. Representative". The New York Times. 26 במאי 1985. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Mary Ann Knauss Is Wed To Rep. Hamilton Fish Jr". The New York Times. 1 בינואר 1989. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1188444778  ISNI: 0000 0000 2168 7973  LCCN: n79083779  SUDOC: 079426999  US Congress: F000141  VIAF: 62823895   WorldCat (עם VIAF): 62823895
ריצ'רד יאנג

ריצ'רד מונטגומרי יאנג (באנגלית: Richard Montgomery Young‏; 20 בפברואר 1798 - 28 בנובמבר 1861) היה סנאטור אמריקאי מאילינוי.
ביוגרפיה

יאנג נולד ב-20 בפברואר 1798 במחוז פאייט, קנטקי והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1816. בשנת 1817, הוא העביר את משרד עריכת הדין שלו לג'ונסבורו, אילינוי, ומונה לקפטן במיליציה של המדינה. הוא שירת בבית הנבחרים של אילינוי מ-1820 עד 1822 וכשופט בבית המשפט המחוזי מ-1825 עד 1837. הוא התפטר מתפקיד השופט לאחר שנבחר לסנאט האמריקאי בשנת 1837 כחבר במפלגה הדמוקרטית. כסנאטור פדרלי, כיהן כהונה אחת של שש שנים; במהלך ארבע השנים הראשונות מתוך שש שנות כהונתו הוא היה יושב ראש ועדת הסנאט לכבישים ותעלות.
עם תום כהונתו בסנאט, הוא מונה לשופט בבית המשפט העליון של אילינוי (1843–1847) ולאחר מכן הפך לנציב משרד הקרקעות במינויו של ג'יימס ק. פולק. הוא שימש כפקיד בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1850 ועסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה מ-1851 ועד מותו ב-28 בנובמבר 1861.
יאנג היה השופט היושב ראש במשפט של רוצחיו של ג'וזף סמית', מייסד התנועה של קדושי אחרית הימים ב-1844.
בבעלות יאנג היו כמה עבדים.
הערות שוליים

↑  Weil, Julie Zauzmer; Blanco, Adrian; Dominguez, Leo. "More than 1,800 congressmen once enslaved Black people. This is who they were, and how they shaped the nation". Washington Post (באנגלית). נבדק ב-2023-02-20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n96117417  SNAC: w6p0037d  US Congress: Y000050  VIAF: 4205664   WorldCat (עם VIAF): 4205664
ידיעות ספרים

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  הוצאת ספרים
 תקופת הפעילות:  1995–הווה (כ־29 שנים)
 חברת אם:  ידיעות אחרונות
 מיקום המטה:  ראשון לציון
 בעלות:  ידיעות אחרונות וספרי חמד
 ענפי תעשייה:  דפוס, הוצאות לאור
 מנכ"ל:  דב איכנולד
  
 אתר האינטרנט של ההוצאה
 
ידיעות ספרים בע"מ (לשעבר "משכל - הוצאה לאור"), שהוקמה בשנת 1995 על ידי ידיעות אחרונות וספרי חמד, היא מהוצאות הספרים הגדולות בישראל. בשנת 1994 נוצרה שותפות של "ספרי חמד" בבעלות דובי איכנולד עם "ידיעות אחרונות" והוקמה "משכל - הוצאה לאור", או בשמה המוכר יותר, "ידיעות ספרים". דובי איכנולד משמש מנכ"ל ההוצאה מאז ועד היום.
להוצאה שיתוף פעולה מתמשך עם הוצאת "ספרי עליית הגג", שבמסגרתו יצאו לאור סדרת ספרי "הארי פוטר", רב המכר "המשפט האחרון של פרמה", סדרת "הפילוסופים הגדולים" ועוד. להוצאה שותפות והוצאות-בת רבות: "פן הוצאה לאור" בה משמשת רחל פן כעורכת, מתרגמת ומו"לית "הוצאת בבל", "אסטרולוג", "ליריקה", "אחוזת בית", "טל־מאי", "סימנים", קול הספר, "רות סירקיס" והוצאת כרמל.
בהוצאה יצאו לאור ספריהם של סופרים ישראליים כאיל מגד, יורם קניוק, יצחק לאור, חביבה פדיה, אילנה ברנשטיין, אפרים קישון, אלון חילו, סמדר שיר, אסף ענברי, גבריאל בן-שמחון, אייל דותן, אורנה בורדמן, ואבי גרפינקל, וכן ספרים מתורגמים כגון ספריהם של הרלן קובן וג'יי קיי רולינג. ידיעות ספרים נודעת גם בסדרות הספרים שלה: סדרת פרוזה, סדרת פרוזה עשרה, סדרת רומנים למבוגרים, סדרת "יהדות כאן ועכשיו", ספרי יהדות, סדרת סביונים ועוד.
מימין: מנכ"ל ההוצאה דובי איכנולד עם סופרי ההוצאה: ד"ר עשהאל לובוצקי, סיון רהב מאיר, אמילי עמרוסי ועם עמיחי ברהולץ, עורך תחום יהדות. 2017
אנשי מפתח בהוצאה:
דב איכנולד - מנכ"ל
אייל דדוש - סמנכ"ל שיווק
באתר האינטרנט של ההוצאה ניתן לבצע חיפוש במאגר הספרים של ההוצאה, לקבל מידע מפורט אודות הספר, מחירו וכיוצא בזה, וכן לרכוש רכישה מקוונת.
ב-16 בנובמבר 2007 הכריזה ההוצאה על מיזם "עם הספר", שבמסגרתו יצאו לאור 27 ספרי יסוד של התרבות העברית. המנכ"ל דב איכנולד הסביר כי הוא רואה שליחות בחשיפת התרבות היהודית לציבור הרחב.
בחודש אפריל 2015 הכריזה ההוצאה על מיזם "אפריל ביכורים", שבמסגרתו יראו אור בחודש אפריל אך ורק ספרי ביכורים מאת סופרים ישראליים מבטיחים. המיזם אמור להילחם בסיכויי ההצלחה הנמוכים של ספרי ביכורים בעקבות "החוק להגנת הספרות והסופרים בישראל" שהוחל בשנה שלפני כן.
ב-15 ביוני 2017 פשטה משטרת ישראל על משרדי ההוצאה בראשון לציון והחרימה מחשבים ומסמכים הקשורים לספר שכתב אהוד אולמרט. לטענת גורמים בהוצאה נלקחו גם חומרים השייכים לספר שכתב בן כספית על בנימין נתניהו, ולספר שכותב משה יעלון.
באוגוסט 2022 קנתה ידיעות ספרים את הוצאת כרמל, שהייתה עד אז בבעלות מלאה של ישראל כרמל, שנשאר בתפקיד מו"ל ההוצאה.
הערות שוליים

↑  אודות ההוצאה ובעלי תפקידים באתר "ידיעות ספרים"
↑  קרן דותן, השאלון הקטן עם רחל פן, באתר ישראל היום, 5 באוקטובר 2018
↑  ynet, "ידיעות ספרים" רכשה את הוצאת "כרמל", באתר ynet, 8 ביוני 2022
↑  דובי אייכנוולד: "אני מרגיש כמי שמסביבו בוערות להבות רבות", ריאיון עם דב איכנולד, 28 בדצמבר 2014
↑  יניב קובוביץ וגילי איזיקוביץ, המשטרה פשטה על הוצאת ידיעות אחרונות בחיפוש אחר חומר מסווג שהעביר אולמרט, באתר הארץ, 15 ביוני 2017.
↑  ynet, "ידיעות ספרים" רכשה את הוצאת "כרמל", באתר ynet, 8 ביוני 2022
סיפור האבות

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ריצ'רד דוקינס 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מסה 
 נושא:  ביולוגיה אבולוציונית 
 הוצאה
 הוצאה:  הוטון מיפלין הארקורט 
 תאריך הוצאה:  2004 
 סדרה
 ספר קודם:  A Devil's Chaplain 
 הספר הבא:  יש אלוהים? 
 
סיפור האבות: מסע לרגל לשחר החיים הוא ספר מדע פופולרי מאת ריצ'רד דוקינס ויאן וונג שמתעמק בנושא האבולוציה. הספר מאמץ גישה ייחודית, החוזר על דרכם של בני האדם בסדר כרונולוגי הפוך דרך ההיסטוריה האבולוציונית. לאורך הדרך, הוא מציג לקוראים מינים שונים, המכונים בני דודים של האנושות, כאשר הם מתכנסים לאבות קדמונים משותפים. הספר מסתמך על עקרונות ומחקרים מדעיים, ומציע מחקר נגיש ומעורר מחשבה של מקורות החיים והיחסים המורכבים המחברים את כל היצורים החיים.
הספר הולך אחורה בזמן דרך האבולוציה ופוגש קבוצות שונות של אורגניזמים. בכרונולוגיה לאחור זו, האבות הקדמונים של כל קבוצה של מינים נפגשים בסופו של דבר ברגע מסוים. האב הקדמון המשותף האחרון הוא זה שכולם חולקים אותו מכנים המחברים "קונסטור". הקדמון העתיק ביותר, LUCA, קיצור של Last Universal Common Ancestor, הוא האב הקדמון של כל צורות החיים ששרדו על פני כדור הארץ. הראיה לכך היא שכל האורגניזמים הקיימים חולקים חלקים משותפים מתוך קוד גנטי ולא סביר שהקוד הזה התפתח פעמיים. אין שום סימן למקורות חיים עצמאיים אחרים, וכפי שמסביר הספר, אם חיים חדשים היו מתעוררים כעת, האורגניזמים שלהם היו נאכלים במהירות על ידי צורות חיים קיימות.
צ'ארלס ואניק

צ'ארלס אלברט ואניק (באנגלית: Charles Albert Vanik‏; 7 באפריל 1913 – 30 באוגוסט 2007) היה פוליטיקאי דמוקרטי מאוהיו. הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1955 ל-1981.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ואניק נולד ב-7 באפריל 1913 בקליבלנד, אוהיו, והיה בנם של סטלה (לבית קוושניקה) וצ'ארלס אלברט ואניק, קצב. הוא היה ממוצא צ'כי. סבתו מצד אמו, אלז'בייטה סברובה (1868–1948), נולדה בכפר הרכולוסקי, דרום בוהמיה (אז חלק מאוסטריה-הונגריה). ואניק השלים לימודי תואר ראשון ותואר במשפטים באוניברסיטת וסטרן ריזרב. לאחר שכיהן במועצת העיר קליבלנד מ-1938 עד 1939 ובסנאט של מדינת אוהיו מ-1940 עד 1942, התגייס ואניק לעתודת הצי של ארצות הברית, ולחם בזירת האוקיינוס האטלנטי ובזירת האוקיינוס השקט. לאחר המלחמה כיהן ואניק כשופט עירוני בין השנים 1946–1954.
ביוגרפיה > בית הנבחרים של ארצות הברית

ב-1954 הוא התמודד על מחוז הקונגרס ה-21 של אוהיו. המחוז, שנמצא באיסט סייד של קליבלנד, היה מחולק באופן שווה בין אפרו-אמריקאים, שהיו אז מצביעים רפובליקנים מוצקים, ולבנים, שהיו ברובם דמוקרטים. בפריימריז הדמוקרטי, ואניק ניצח את חבר הקונגרס המכהן הוותיק רוברט קרוסר וכן את המתמודד האפרו-אמריקאי ג'ון הולי, מייסד ליגת ה-Negro Future Outlook.
בבחירות הכלליות, ואניק ניצח את הרפובליקני האפרו-אמריקאי פרנסיס א. יאנג, שעזר בארגון סניף קליבלנד של ה-NAACP. ואניק העביר מחוזות ב-1968 למחוז ה-22 השכן, כדי לפנות את מקומו ללואי סטוקס שהפעילות הפוליטית הגוברת שלו אתגרה אותו במרוצים קודמים, וניצח את פרנסס פ. בולטון, שכיהנה מטעם המחוז מאז 1939. ואניק כיהן מטעם המחוז עד 1981.
בשנת 1974, ואניק העניק חסות לתיקון ג'קסון-ואניק עם הסנאטור הנרי "סקופ" ג'קסון, אשר שלל יחסי סחר נורמליים למדינות מסוימות שהגבילו את חופש ההגירה. התיקון נועד לאפשר לפליטים, במיוחד למיעוטים דתיים, להימלט מהגוש הסובייטי. במהלך תקופה זו, ואניק היה יו"ר ועדת המשנה לדרכים ואמצעים של הבית למסחר.
הוא נהג להכניס לרשומה של הקונגרס את מה שהוא כינה "המחקר השנתי למס חברות", שבו הוא רשום תאגידים ששילמו מעט מס הכנסה פדרלי.
בשנת 1982, ואניק התמודד על המועמדות הדמוקרטית לסגן מושל אוהיו כחבר מתמודד עם התובע הכללי של אוהיו, ויליאם ג'. בראון, שהתמודד על תפקיד המושל. הצמד הפסיד לריצ'רד פ. סלסט ומירל שומייקר. ואניק היה ידוע בכך שענד פפיון שחור עם כל חליפה.
ביוגרפיה > מותו

ואניק מת בשנתו ב-30 באוגוסט 2007, בביתו בג'ופיטר, פלורידה. הוא היה בן 94. הוא הותיר אחריו את אשתו בטי, בן אחד, בת ושני נכדים.
חבר הקונגרס צ'ארלס א. ואניק (שלישי משמאל) וחבר הקונגרס מו אודל (שני מימין) מבקרים במפעל של סמסונייט באמבוס נוגאלס, חוליה בתפיסת "המפעל התאומים" שיצר מאות מקומות עבודה לקהילות משני הצדדים של גבול המדינות הבינלאומי, 1978
אריאן 3

אריאן 3 (Ariane 3) היה משגר לוויינים בינוני שפותח על עבוד סוכנות החלל האירופית. הוא נוצל בעיקר לשיגור לווייני תקשורת. יצורו הופסק אחרי שמשקל הלוויינים המשיך לעלות, ובמקומו החלה סוכנות החלל האירופאית עברה להשתמש באריאן 4.
החלטות על פיתוח משגר חדש התקבלו בשנת 1979, עוד לפני שיגור משגר אריאן 1. במקביל החל תכנון של משגר אריאן 2, פחות חזק.
מרכז החלל הגיאני עבר התאמות נדרשות בכן שיגור חדש ELA-1.
המשגר היה מסוגל להביא למסלול מעבר למסלול גאוסטציונרי עד 2 לוויינים במשקל כולל של 2,700 ק"ג. להגדלת יכולת המשגר הוא צויד ב-2 מאיצים שפעלו בתחילת השיגור.
השיגור הראשון בוצע בשנת 1984 (עור לפני שיגור ראשון של אריאן 2). מ-11 שיגורים 10 הסתיימו בהצלחה. השיגורים הופסקו בשנת 1989.
בהמשך שיגורים בוצעו על ידי משגרים חזקים יותר של אותה סדרה.
קמפנילה די ג'וטו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל פעמונים, מגדל 
 כתובת:  Piazza del Duomo 
 מיקום:  פירנצה 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1298
 תאריך פתיחה רשמי:  1298 
 אדריכל:  ג'וטו די בונדונה, ארנולפו די קמביו 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית 
 מידות
 רוחב:  14.45 מ' 
 גובה:  84.7 מ' 
 קואורדינטות:  43°46′24″N 11°15′24″E﻿ / ﻿43.773464°N 11.25653°E﻿ / 43.773464; 11.25653
 אתר רשמי
  (למפת פירנצה מוגדלת) קמפנילה די ג'וטו(למפת פירנצה רגילה) קמפנילה די ג'וטו
 
הקמפנילה די ג'וטו, מראה מכיפת הדואומו
המגדל ביחס לקתדרלה
קמפנילה די ג'וטו (באיטלקית: Campanile di Giotto, מילולית: מגדל הפעמונים של ג'וטו) הוא מגדל פעמונים עצמאי[דרושה הבהרה] הסמוך לקתדרלת סנטה מריה דל פיורה ("הדואומו") הקתדרלה של פירנצה. המגדל תוכנן בשנת 1334 על ידי ג'וטו די בונדונה והושלם בשנת 1359 על ידי ממשיכיו. המגדל מתנשא לגובה 84.7 מטרים ובנוי בתבנית ריבוע שצלעו 14.45 מטרים. הוא מצופה בשיש צבעוני והיה מקושט בעבר באריחים ותבליטים שהוסרו ומוצגים כיום במוזיאון הדואומו (Museo dell'Opera del Duomo), במקומם מוצגים כיום העתקים. אל ראש המגדל, ממנו נשקף נופה של פירנצה, ניתן לטפס ב-414 מדרגות.
היסטוריית הבנייה

המבנה תוכנן על ידי ג'וטו, לפי תכנון קודם מ-1298 מעשה ידי אדריכל הדואומו, ארנולפו די קמביו שמת בשנת 1302. המיקום הבלתי שגרתי של המגדל, מחוץ לכנסייה נבחר ככל הנראה על מנת לאפשר את הקמת הכיפה הגדולה על כל שטח הבזיליקה. אבן הפינה למגדל הונחה ב-19 ביולי 1334. ג'וטו קבע את צבעי המגדל: שיש לבן מקרארה, שיש ירוק מפראטו ושיש אדום מסיינה, את העיטור הגאומטרי לאורך המגדל ואת הרעיון להקיף את קומת המסד של המגדל בתבליטים משושים ומעוינים. הוא הספיק לראות רק בהשלמת הקומה הראשונה לפני שמת בשנת 1337.
ב-1343 ירש אנדראה פיזאנו את ג'וטו כאדריכל וכאחראי על הבנייה והמשיך את הקמת המגדל ברוח קודמו. הוא בנה שלוש קומות (קומה ללא חלונות ושתי קומות עם חלונות), לפני שהעבודה נעצרה שוב ב-1348 עקב מותו של פיזאנו במגפת המוות השחור. בחלק זה נקבעו גומחות להצבת פסלים בפינות הקומות, אולם רק בגומחות שבקומה התחתונה מבין הקומות שבנה הוצבו פסלים. כמו כן עיטר פיזאנו את הקומה הראשונה בתבליטים בצורת משושה המציגים את דרכו של האדם בעולם, בפרט תבליטים המציגים מלאכות אמנות שונות. ב-1348 הרחיב פיזאנו את דלת הכניסה, תוך הוא מעביר שני תבליטים מן הצד המזרחי לצד הצפוני של המגדל שהיה ריק מתבליטים. הקירות בחלק שבנה עבים פחות מעובי הקירות בקומת המסד.
בשנת 1359 השלים פרנצ'סקו טלנטי את בניית שלוש הקומות האחרונות של המגדל (בעלות החלונות הגדולים על כל גובהן), אולם הוא לא בנה את הגג דמוי הפירמידה שתכנן ג'וטו והסתפק בגג שטוח.
תבליטים בקומת המסד של המגדל

קומת המסד של המגדל עוטרה בשתי שורות תבליטים מכל צדדיה, שורת תבליטים בצורת משושה שרוב נעשו על ידי פיזאנו והושלמו מאוחר יותר על ידי לוקה דלה רוביה (Luca della Robbia; ‏1400 – 1481) בשנים 1437–1439 ומעליה שורת תבליטים בצורת מעוין. לכל צד של המגדל נושא שונה, הקשור בדרכו של האדם בעולם.
הרעיון להקפת קומת המסד בתבליטים אלו היה של ג'וטו אך בוצע בעיקרו על ידי פיזאנו ובני זמנו.
בעקבות עליית נהר הארנו על גדותיו ב-1966 הוחלט להסיר מן המגדל את התבליטים המקוריים (שחלקם נפגעו בשיטפון) ולהציב במקומם העתקים. התבליטים המקוריים מוצגים כיום במוזיאון הדואומו (Museo dell'Opera del Duomo).
תבליטים בקומת המסד של המגדל > מערב

שורת שבעה תבליטי המשושה בחזית זו מתאר את המצאות האדם בדורות שמבריאת אדם וחוה ועד נח. העבודה היצירתית אליה נקלע האדם כתוצאה מגירושו מגן עדן מתוארת בתבליטים אלה לא כעונש אלא כברכה. התבליטים נעשו ברובם על ידי פיזאנו.
מעל שורת המשושים נמצאת שורת מעוינים, שנעשתה על ידי חברי סדנתו של פיזאנו, בהם בנו, נינו. המעוינים מציגים את הכוכבים: הירח, מרקורי (כוכב חמה), השמש, נוגה, מאדים, שבתאי וצדק.
בריאת אדם הראשון
בריאת חוה
"בזיעת אפיך תאכל לחם"
יבל, אבי יושב אהל ומקנה
יובל, אבי כל תופס כינור ועוגב
תובל קין, אבי מקצוע הנפחות
נח, ממציא היין
המעוין של כוכב הלכת נגה
תבליטים בקומת המסד של המגדל > דרום

שורת שבעת התבליטים המשושים בחזית זו נוצרה כולה על ידי אנדריאה פיזאנו ומציגה את האמנויות, בלי קשר ישיר לדמויות היסטוריות או מיתולוגיות ספציפיות. חריג יחיד הוא התבליט המציג את דיידלוס, דמות של ממציא ואדריכל גאון במיתולוגיה היוונית.
מעל שורת המשושים נמצאת שורת מעוינים, שנעשתה על ידי חברי סדנתו של פיזאנו. המעוינים מציגים את המידות הטובות: זהירות, צדק, מתינות וחוסן ואת המעלות התאולוגיות: אמונה, תקווה וצדקה.
אסטרונומיה
אדריכלות
רפואה
ציד
אריגה
משפטים
דיידלוס
המידה הטובה של הצדק
תבליטים בקומת המסד של המגדל > מזרח

גם בחזית זו היו שבעה תבליטים משושים, אך כבר ב-1348 הועברו שניים מהם לחזית הצפונית, עקב הרחבת דלת הכניסה. הנושאים ממשיכים את תמת האמנויות והקישור שלהן לדמויות היסטוריות ומיתולוגיות. גם בחזית זו התבליטים המשושים הם מעשי ידי פיזאנו.
מעליהן שבעת המעוינים שהוכנו על ידי סדנתו של פיזאנו, מציגים את שבע האמנויות החופשיות, הטריוויום: דקדוק, רטוריקה ולוגיקה והקואדריוויום: אריתמטיקה, גאומטריה, אסטרונומיה ומוזיקה.
ניווט וימאות
הרקולס
חקלאות
תספיס (אבי אמנות הדרמה ולאחד ממייסדי אמנות הטרגדיה)
גאומטריה
דקדוק
רטוריקה
לוגיקה או דיאלקטיקה
תבליטים בקומת המסד של המגדל > צפון

צד זה, הפונה אל הדואומו, היה לפי התכנון ריק מתבליטים. ב-1348 הועברו לצד זה מן הצד המזרחי התבליטים של אמנויות הציור ("אפלס") והפיסול ("פידיאס"). ב-1437 הוזמנו חמישה תבליטים נוספים על מנת להשלים את הסדרה מלוקה דלה רוביה. אמנות הדקדוק מיוצגת על ידי דמותו של המדקדק הרומי בן המאה ה-4 אליאוס דונאטו, הפילוסופיה על ידי אריסטו ואפלטון, המוזיקה על ידי אורפאוס, הגאומטריה על ידי אוקלידס והאריתמטיקה על ידי פיתגורס.
שורת המעוינים מציגה את שבעת הסקרמנטים של הנצרות: טבילה, וידוי, נישואין, מיסה, אישור (קונפירמציה), הסמכה והמשיחה האחרונה.
פיסול
ציור
דקדוק
פילוסופיה
מוזיקה (אורפאוס)
גאומטריה ואריתמטיקה
נישואין
מיסה
פסלי הגומחה בקומה השנייה של המגדל

בקומה השנייה של המגדל, מעל קומת המסד, נקבעו בתקופות שונות פסלים בגומחות בארבעת צידי המגדל, ארבעה פסלים בכל צד. כיום מוצבים במקום הפסלים המקוריים העתקים, בעוד הפסלים המקוריים מוצבים במוזיאון הדואומו.
פסלי הגומחה בקומה השנייה של המגדל > בצד הצפוני

בצידה הצפוני של הקומה נקבעו בין השנים 1320 עד 1343 ארבעה פסלים גותיים מעשי ידי ניקולא פיזאנו המציינים את דמויות של חכמים: הסיבילה הטיבורטינית (Sibilla Tiburtina באיטלקית), דוד המלך, שלמה המלך והסיבילה החבשית (Sibilla Etritrea). הפסלים חסרי-גב משום שתוכננו מראש להצבה בגומחות.
הסיבילה הטיבורטינית
דוד המלך
שלמה המלך
הסיבילה החבשית
פסלי הגומחה בקומה השנייה של המגדל > בצד הדרומי

הפסלים בצד הדרומי נקבעו בין השנים 1341 ו-1334. הפסלים מתארים דמויות נביאים, בהם מזוהה רק זו של משה רבנו. ככל הנראה משה ודמות נביא נוסף הם מעשי ידי מסו די בנקו, נביא נוסף הוא של אמן מסדנתו של פיזאנו והנביא האחרון נעשה על ידי אמן בלתי ידוע.
משה רבנו (מסו די בנקו)
נביא (מסדנתו של פיזאנו)
נביא (מסו די בנקו)
נביא (אמן לא ידוע)
פסלי הגומחה בקומה השנייה של המגדל > בצד המזרחי

הפסלים בצד זה נקבעו בין השנים 1408 ו-1421. הנודעים והחשובים בפסלים הם מעשי ידי דונטלו: הנביא חסר הזקן מ-1418, המתאר את פיליפו ברונלסקי בדמות נביא; הנביא המהורהר ועקדת יצחק מ-1421. הפסל הרביעי, הידוע כ"נביא המזוקן" הוא מעשי ידי נני די ברטולו מ-1408.
הנביא חסר הזקן (דונטלו)
הנביא המזוקן (נני די ברטולו)
עקדת יצחק (דונטלו)
הנביא המהורהר (דונטלו)
פסלי הגומחה בקומה השנייה של המגדל > בצד המערבי

בצידה הצפוני של הקומה נקבעו בין השנים 1420 ו-1435 פסלים בסגנון קלאסי, מסדנתו של נאני די ברטולו. הפסלים של הנביאים חבקוק, וירמיהו חתומים על ידי דונטלו, בנוסף מצויים פסליהם של הנביא עובדיה ונביא לא מזוהה.
יוחנן המטביל
חבקוק (דונטלו)
ירמיהו (דונטלו)
הנביא עובדיה
תבליטים בצד הדרומי
ג'יימס קלארק (פוליטיקאי מאיווה)

| --- | --- |

 לידה:  5 ביולי 1812 גרינסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית  
 פטירה:  28 ביולי 1850 (בגיל 38) ברלינגטון, איווה, ארצות הברית  
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Aspen Grove Cemetery 
 
 
ג'יימס קלארק (באנגלית: James Clarke‏; 5 ביולי 1812 - 28 ביולי 1850) היה המושל השלישי של טריטוריית איווה מ-18 בנובמבר 1845 עד 3 בדצמבר 1846, ומונה לתפקידו, כדמוקרטי, על ידי הנשיא ג'יימס פולק.
ביוגרפיה

קלארק נולד ב-5 ביולי 1812 בגרינסבורג, פנסילבניה, והיה מזכיר טריטוריית איווה בין השנים 1839–1841 וראש עיריית ברלינגטון, איווה בין השנים 1844–1845.  קלארק היה חתנו של הנרי דודג', שפורט דודג', איווה, נקרא לכבודו.   מחוז קלארק, איווה נקרא על שמו של ג'יימס קלארק.
קלארק מונה למושל השלישי של טריטוריית איווה ב-1845. הוא כבר היה מוכר בחוגים פוליטיים מאז שהיה מזכירו הטריטוריאלי של המושל הטריטוריאלי הראשון של איווה, רוברט לוקאס.
קלארק היה מדפיס במקצועו כאשר בשנת 1836 הוא עבר לבלמונט, הבירה החדשה של טריטוריית ויסקונסין.  הוא התחתן עם כריסטיאנה דודג', בתו של המושל הטריטוריאלי הנרי דודג', והפך לספרן טריטוריאלי.
כאשר עברה הבירה הטריטוריאלית מבלמונט לברלינגטון (כיום איווה) עברו בעקבות כך קלארק ומשפחתו, והוא ייסד את העיתון Wisconsin Territorial Gazette and Burlington Advertiser, ב-10 ביולי 1837.
כאשר הוקמה טריטוריית איווה, הנשיא ואן ביורן מינה את קלארק ל"מזכיר בטריטוריה של איווה", כפי שמוצג בשניים מהמסמכים שנתרמו, מ-27 בנובמבר 1839 ו-19 בפברואר 1840.
עד 1842 עברה הבירה הטריטוריאלית מברלינגטון לאיווה סיטי, שם קלארק סייע למושל לוקאס בעסקים ממשלתיים ופוליטיים. כמה אנשים התנגדו למינויו של קלארק בגלל קשריו האישיים ההדוקים עם משפחת דודג', אבל כראש עיריית ברלינגטון ועורך העיתון ברלינגטון גאזט, קלארק צבר מוניטין של אחד התומכים המובילים להקמת מדינה.
הנשיא פולק מינה את קלארק למושל טריטוריית איווה ב-8 בנובמבר 1845.
קלארק מילא תפקיד מרכזי בהתפתחותה של איווה, ועזר להגדיר את גבולות המדינה ולגבש את המוסכמות החוקתיות הראשונות. ארבעה שבועות בלבד לאחר שקלארק מסר את הודעתו הרשמית האחרונה כמושל בדצמבר 1846, הפכה איווה למדינה ה-29 שהצטרפה לאיחוד.
קלארק חידש את עבודתו כעורך עיתון בברלינגטון. הוא הפך לנשיא הראשון של מועצת בית הספר ברלינגטון ונשאר פעיל בעניינים פוליטיים מקומיים עד שהתרחשה טרגדיה ביולי 1850.
אשתו ובנו התינוק נכנעו למגפת כולרה ששטפה את ברלינגטון וערים אחרות בנהר המיסיסיפי. רק שבועיים לאחר מכן, ב-28 ביולי 1850, קלארק, שהיה רק בן 38, מת גם הוא מכולרה. בני הזוג קלארק קבורים בבית הקברות אספן גרוב, ברלינגטון.
הערות שוליים

1 2  "How Iowa Became a Territory".
↑  "The Political Graveyard: Index to Politicians: Clark-coleman to Clarke".
↑  Gannett, Henry (1905). The Origin of Certain Place Names in the United States. Govt. Print. Off. pp. 129. נבדק ב-26 באפריל 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Gue, Benjamin (1903). History of Iowa from the earliest times to the beginning of the Twentieth Century, Volume 1. New York: The Century History Company. p. 267. נבדק ב-26 באפריל 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  The Biographical Directory of Iowa-James Clarke
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2008-07-20. נבדק ב-2009-04-18. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Archived copy" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2011-06-11. נבדק ב-2009-04-18. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1183212267  VIAF: 7140155566444113380003   WorldCat (עם VIAF): 7140155566444113380003