תוכנית חברי הוועדה (1811)
תגובות לתוכנית > שבחים

מראשיתה היו מי ששרו את שבחי תוכנית הרשת של חברי הוועדה. ב-1986, האנליסט העירוני דייוויד סקיילר אמר כי "ב-1811 הרשת הייתה מקובלת באופן נרחב כסידור הרחובות האופטימלי לעיר מסחרית, עד שהתוכנית קיבלה רק אזכורים שטחיים בעיתונות - למרות שהייתה לה השפעה דרמטית על הרכוש הקיים"
ב-Citizens and Strangers Guide משנת 1814 נכתב "האי כולו נסקר ומוסגר לשדרות נרחבות ורחובות נוחים, המהווים מורשת חשובה לדורות הבאים, שממנה ניתן לראות את היתרונות המוצקים ביותר", בעוד פרשן אחר באותה שנה כתב "הסידור של החלק המקורי או התחתון של העיר... לקוי במהותו. נראה כי סדר היופי והנוחות לא הוערכו על ידי אבותינו". הערה זו מעניינת במיוחד, בהתחשב בכך שרבים כל כך מבין מבקרי התוכנית ציינו את חוסר היופי שלה כסיבה למורת רוחם ממנה. מבקר אחד ציין לאחרונה כי השדרות הרחבות מושכות שימוש קמעונאי ומסחרי, בין היתר.
ג'יימס קנט  (בערך 1860–1865)
ג'ורג' טמפלטון סטרונג  (1870)
האדריכל ההולנדי רם קולהאס (1987)
רפאל וינולי  (2011)
ג'יימס קנט (אנ'), המשפטן והחוקר הבכיר, כינה את התוכנית "מבריקה", וכתב ב-1896:
המפה והתכנית של חברי הוועדה ערכו את הכבישים המהירים באי בקנה מידה כה מפואר, וביד כה נועזת, ובהשקפות נבואיות כל כך, לגבי צמיחתה והרחבתה העתידית של העיר, שתהווה אנדרטה נצחית של יציבות וחוכמת המידה.
עורך הדין והיומנאי הנודע ג'ורג' טמפלטון סטרונג (אנ') אימץ בהתלהבות את הרשת ואת צמיחתה וכתוצאה מכך, וכתב ביומנו ב-1850:
איך העיר הזו צועדת צפונה! (אנ') ההתקדמות של 1835 ו-1836 לא הייתה כאין וכאפס בהשוואה לרמת הגידול הפורה בשנה הזו. רחובות צצים, שכבות שלמות של אבן חול עברו ממקומות המנוחה העתיקים שלהן לשנים ארוכות כדי להשקיף על צירי תנועה שוקקים. העושר שועט אלינו כמו זר.
האדריכל רם קולהאס מציין בספרו "Delirious New York" (אנ') משנת 1978, כי התוכנית יצרה "חופש בלתי רצוי לאנרכיה תלת־ממדית", וכינה זאת "מעשה החיזוי האמיץ ביותר של הציוויליזציה המערבית". קולהאס חגג את "הצפיפות הפואטית" של העיר וראה בארכיטקטורה של מנהטן "פרדיגמה לניצול הגודש"; הוא אכן מברך על "תרבות הגודש" של העיר. בזכות "מרבד הקסם של הרשת", "כל הבלוקים זהים, השוויוניות שלהם מבטלת, בבת אחת, את כל מערכות הניסוח והבידול שהנחו את עיצוב הערים המסורתיות... [זה] עשה את ההיסטוריה של אדריכלות וכל הלקחים הקודמים של אורבניזם ללא רלוונטיים. זה מאלץ את בוני מנהטן לפתח מערכת חדשה של ערכים פורמליים, ולהשקיע באסטרטגיות להבחנה בין בלוק אחד למשנהו."
האדריכל המודרניסטי לה קורבוזיה התעקש על צמתים ישרי זווית, בעוד האדריכלית ונדי אוונס ג'וזף, היללה את הרשת כ"מגלמת משהו אמריקאי ייחודי, שקיפות דמוקרטית, נגישה ופתוחה לכל... האידיאל הרפובליקאי, הסינתזה של הסדר הכפרי של השורות והתלמים המוקמים בקפידה של החווה עם הטירוף התחרותי והכאוטי של העיר".
רפאל וינולי (אנ'), אדריכל יליד אורוגוואי, כינה את הרשת "הביטוי הטוב ביותר של פרגמטיזם אמריקאי ביצירת צורה עירונית", וכתב:
הנוסחה המאוחדת היא ששולטת ומארגנת את הכוחות שהופכים את העיר למה שהיא, למה שהיא הייתה ולמה שהיא תהפוך... בסכימה הקומפקטית הזו, המרכזת מרשמים של קנה מידה, צפיפות ושירות, הכל באחד, המשחק בין אינטרסים ציבוריים לפרטיים נמצא באיזון הבלתי נמנע שמתעלה מעל ספקולציות מבלי להגביל את החירות. זה המנגנון שאיפשר לבינוניות להתקיים יחד עם מצוינות במכלול מלוכד. ... מנהטן ... לא צריכה אדריכלות כדי לקבל תוקף; זו תוצאה של משחק חופשי שבו הכללים ברורים ויעילים כדי לייצר אותו. ... אני לא מאמין שרשת התכנון הזו יכולה להוות מודל לחיקוי לערים אחרות, ואני גם לא חושבת שאפשר לחזור עליה, אבל אני כן מאמינה שזה שיעור בעקביות ובריאליזם.
נילס גרון, יליד דנמרק שהכיר היטב את ניו יורק, טען בשנת 1900 שלא נכון לצפות שניו יורק תהיה יפה:
לפני שהגעתי לארץ הזאת, ובכל הזמן שהייתי כאן, מעולם לא עלה בדעתי לחשוב על ניו יורק כיפה. לכן כל הדיבורים האלה על ייפוי ניו יורק נראים לי מוזרים. אם היינו דנים בביסמרק, אולי הייתי שואל עליו חמש מאות שאלות לפני שאחשוב לשאול אם הוא יפה. ... כך זה עם ניו יורק. אנו מצפים לעוצמה ולפאר שלה, אבל לא ליופי. אם אירופאי יבוא לכאן ויגלה שניו יורק יפה כמו ערי אירופה שהוא ידע, הוא יתאכזב מאוד. אני לא מבין איך אתה יכול להפוך את ניו יורק ליפה בצורה כזו עם החוקים והרוח הדמוקרטית שיש לך כאן. סוג היופי שהופך את פריז למקסימה יכול להתקיים רק כאשר זכויות פרטיות וחירות אישית נרמסות או נרמסו. רק כאשר האספסוף שולט, או היכן שמלכים שולטים, כך שלעיתים אין ממש כבוד לרכושם של העשירים ובזמן אחר לזכויות העניים, ניתן לממש את יפי פריז
העיתונאי ג'יימס טראוב (אנ') כתב כי "מנהטן הוא מקום חסר רחמים שאזרחיה מותאמים אליו באופן מיוחד. ונראה שתושבי חוץ מחבבים אותו בצורה שלא ניתן להסבירה. הוא תוכנן כך... לעולם לא אגיד שמה שאני אוהב בניו יורק הוא "השימוש" שלה, אבל הייתי אומר שתוכנית הרחובות התועלתנית אפשרה את חיי העיר המרוכזים של העיר - וזה מה שאני כן אוהב"
ב-2013 כתבה הילרי בלון, האוצרת של The Greatest Grid: The Master Plan of Manhattan 1811–2011, תערוכה במוזיאון העיר ניו יורק, על תוכנית חברי הוועדה:
[ב]עולם המשתנה במהירות שלנו שבו הטכנולוגיה מיושנת במחי יד והגנת העתיד היא תקן הזהב, הרשת הפגינה גמישות יוצאת דופן. במשך מאתיים שנה, קנה המידה של האדריכולות השתנה ממעליות של שלוש קומות לגורדי שחקים בגובה של יותר מ-1,000 רגל. הוקמו פארקים ושדרות שלא צפו בתוכנית. הרשת הולידה סוג מסוים של אורבניזם. בניגוד לוושינגטון הבירה וערי הבירה של אירופה, לניו יורק אין שדרות ציריות המתמקדות בבניינים. בניו יורק יש בניינים שיושבים לחי אל לחי ויוצרים באופן אנונימי חומות רחוב. יש בה קניונים צרים של חלל התחום על ידי אותם חומות רחוב עם נוף לאופק. יש לה צפיפות ותחימה אבל גם הריגוש של חלל פתוח. אולם כשהתיאוריות האורבניות המודרניסטיות פנו נגד האורבניזם העממי של ניו יורק, וסופרבלוקים ומגדלים בפארק הוטלו על העיר, הרשת ספגה את ההשמצות הללו. למרות שדינמיות הנדל"ן של ניו יורק קשורה בדרך כלל לחוסר כבוד להיסטוריה, עם מבנים שהופלו עבור הדור הבא של גבוהים יותר, הרשת של 1811 ממשיכה להיות היסטוריה חיה. התוכנית מותירה את חותמה על כל בלוק, מגרש ובניין במנהטן, ומספקת מסגרת גמישה להפליא לצמיחה ושינוי.
הילרי בלון ממשיכה:
עבור המבקרים המוקדמים, הרשת הייתה מבלבלת: הרחובות נראו דומים ולא הציעו ציוני דרך או אמצעי מנמוני שיבדיל אחד מהשני. עם זאת, כאשר ניו יורק התבגרה והרשת הוגדרה על ידי שכונות שונות, חוסר ההתמצאות ברשת פג. בתוך השפע והמגוון האינסופי של העיר, הרשת ומערכת הכתובות והמספרים שלה סיפקו מסגרת מכוונת. אין צורך בידע קודם כדי למצוא כתובת; מבקרים יכולים לנווט בקלות, למעט היכן שהעיר נמצאת מחוץ לרשת. מערכת הרחובות של ניו יורק יוצרת שקיפות ונגישות כזו, שהרשת משמשת מטפורה לפתיחות של ניו יורק עצמה!
העיתונאי והסופר דייוויד אוון (אנ') כתב בספרו Green Metropolis (2009) כי "תוכניות רחוב דמויות רשת אולי נראות חסרות דמיון, אבל הן מגבירות את הניידות של הולכי רגל וכמעט תמיד מובנות מאליהן; הליכה ברוב חלקי מנהטן נהדרת, אפילו באזורים שבין השדרות, זה כמו ללכת על מפה". בדומה, הכלכלן אדוארד גלייזר, מחבר הספר Triumph of the City (2011), כתב כי "הרשת של מנהטן כופה בהירות על הכאוס המפוצץ של האי ומאפשרת להולכי רגל רגילים לנהל משא ומתן עם המערכת האקולוגית המורכבת של ניו יורק. בעוד שתוכניות של ערים רבות יפות יותר במופשט, אף אחת לא עשתה יותר כדי להקל על האנרגיה הנהדרת של העיר האנושית הזורמת. הרשת מאפשרת לנהל את האנושות המבולגנת של מיליונים... אולי זה לא האידיאל העירוני היפה של המתכנן, אבל כמכונה לחיים עירוניים, הרשת היא די מושלמת"
האדריכל לאנס האוסי (אנ') כותב ב-The Shape of Green (אנ'), שהרשת מותאמת היטב לסביבה הטבעית שלה:
התוכנית של מנהטן חכמה יותר מהחוכמה הקונבנציונלית. לא רשת מרובעת, רוב הרחובות עוברים מנהר אל נהר במקום למעלה ולמטה, בין השאר משום שהמתכננים הניחו שמסחר ימי לאורך גדות הנהר ייצור יותר תנועה חוצת עיר. הבלוקים ארוכים כמעט פי חמישה בממד המזרח-מערבי (שדרה לשדרה) מאשר בצפון-דרום (רחוב לרחוב), כך שרוב הבניינים מוסתרים מהשמש הנמוכה של הבוקר ואחר הצהריים, ובכך מבטיחים שפע של אור ללא יותר מדי חום. מכיוון שהרשת יושבת בזווית של עשרים ותשע מעלות מהצפון המוחלט, ייתכן שכל בניין בכל רחוב יכול לקבל אור יום ישיר בכל יום בשנה.
לבסוף, רולאן בארת, תאורטיקן הספרות, הפילוסוף, הבלשן, המבקר (אנ') והסמיוטיקאי הצרפתי, כתב ב-1959: "זוהי מטרת הגאומטריה של ניו יורק: שכל פרט צריך להיות, מבחינה פואטית, הבעלים של בירת העולם".