stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחקרי תאומים
מטה אנליזות

מטא-אנליזה על מעל 17,000 תכונות הראתה שמקדם התורשתיות הכללי היה 49%. כותבי המאמר יצרו אתר אינטראקטיבי המאפשר לבדוק את מקדם התורשתיות של תכונה ספציפית. מחקר סקירה מוקדם יותר מראה כי מקדם התורשתיות יכול להיות גבוה למדי במחלות שונות. לדוגמה, מעל 50% למחלות כגון הפרעה דו-קוטבית, סכיזופרניה, מחלת אלצהיימר, אנורקסיה נרבוזה ואלכוהוליזם. ממצאי מחקרי התאומים תרמו לעלייתה של ההשקפה הדוגלת בעליונות התורשה. התברר שתאומים זהים שהופרדו בלידתם דומים זה לזה בצורה מפליאה. אף על פי כן אין ממצאי מחקרים אלו שוללים את הסברה שגם לסביבה יש השפעה על התפתחותו והתהוותו של האדם.
פסאבדו מדע ומחקרים מזויפים > ניסויי מנגלה בתאומים

כחלק מ-ניסויים בבני אדם על ידי הנאצים ערך מנגלה "ניסויים" שונים בתאומים שהיו למעשה פאסבדו מדע. מטרתו הרשמית של מנגלה ב"מחקר התאומים" שערך הייתה מציאת הסיבה הגנטית ללידת תאומים, מתוך הנחה שאם ימצא מהי הדרך בה נוצרים תאומים יוכל ליזום לידות תאומים, וכך יוכלו להיוולד יותר גרמנים אריים. מטרותיהן האמיתיות של מחקריו ברובן אינן ידועות. למרות רצח והתעללות במאות אנשים למחקריו לא היה שום ערך מדעי, הם לא הגיעו לשום מסקנה והם לא פורסמו כמחקרים מדעיים.
בין היתר הרעיל מנגלה תאומים, ניסה לשנות צבע עיניים על ידי הזרקה של כימיקלים לעיני ילדים או טפטוף על פני גלגל העין והזריק חומרים לאשכיהם של ילדים. לצורך מחקריו בתאומים נעזר מנגלה בצוות של רופאים בעלי התמחויות שונות – בחלקם הגדול אסירים יהודים, ובבעלי מקצוע אחרים.
במהלך "מחקרו" רצח כ-200 זוגות תאומים בגילים שונים, בנוסף לנמוכי קומה ש"חקר" בנפרד, וניסויים רפואיים אחרים שערך. חלק מההמתות נעשו בתאום ששימש "קבוצת בקרה" כאשר אחיו מת כתוצאה מהניסוי וזאת באמצעות הזרקת פנול דרך הצלעות ישירות ללבו. את זריקת ההמתה היה בחלק מהמקרים מבצע מנגלה בעצמו. לאחר ההמתה היה מבצע בשני התאומים נתיחה והשוואה אנטומית.
פסאבדו מדע ומחקרים מזויפים > מחקר שקרי של סיריל ברט

ב-1966 פרסם סיריל ברט, פסיכולוג בריטי בעל מוניטין, מחקר על 53 זוגות תאומים זהים שגודלו בנפרד. מממצאי המחקר עלה כי התורשה משפיעה במידה רמה על האינטליגנציה. ניתוח מאוחר יותר של הנתונים העלה כי הם היו שקריים.על סיריל ברט כותב אבשלום אליצור:
ראו גם

תורשה
תורשתיות
אריאל כנפו
לקריאה נוספת

Reut Avinun, Ariel Knafo, The Longitudinal Israeli Study of Twins (LIST) — An Integrative View of Social Development, Twin Research and Human Genetics 16, 2012-10-12, עמ' 197–201 doi: 10.1017/thg.2012.73
מבוך התשוקות

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  פדרו אלמודובר 
 הופק בידי:  לואיס בריאלס
 תסריט:  פדרו אלמודובר וטרי לנוקס
 עריכה:  חוזה סלסדו 
 שחקנים ראשיים:  ססיליה רות, אימנול אריאס, אנטוניו בנדרס
 מוזיקה:  ברנרדו בונצי 
 צילום:  אנחל לואיס פרננדס
 מדינה:  ספרד 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 בספטמבר 1982
 משך הקרנה:  97 דק' 
 שפת הסרט:  ספרדית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט להט"בי, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מבוך התשוקות (בספרדית: Laberinto de pasiones) הוא סרט קולנוע משנת 1982 שכתב וביים פדרו אלמודובר.
הסרט הוא קומדיה שגיבוריה הם סקסיליה, זמרת נימפומנית וריזה, בנו ההומוסקסואל של שליט מזרח-תיכוני. השניים מתאהבים זה בזה, חרף ההבדלים הקיצוניים בהעדפותיהם המיניות. הסרט מציג תמונה יוצאת דופן של אהבה ומין, המתרחשת במדריד של תחילת שנות ה-80.
שחקנים עיקריים

ססיליה רות: סקסיליה, זמרת פופ נימפומנית. רות הופיעה ברבים מסרטיו של אלמודובר: "פפי, לוסי, בום" (1980), "הרגלים מגונים" (1983), "מה עשיתי שזה מגיע לי?" (1984), "הכל אודות אמא" (1999), "דבר אליה" (2002).
אימנול אריאס: ריזה, בנו ההומוסקסואל של שליט טיראן, המסתתר במדריד. אריאס הופיע גם בסרט נוסף של אלמודובר, "פרח הסוד שלי" (1995).
אנטוניו בנדרס: סאדק, טרוריסט מוסלמי המאוהב בריזה. בנדראס הופיע גם בסרטים נוספים של אלמודובר: "מטדור" (1986), "חוק התשוקה" (1987), "נשים על סף התמוטטות עצבים" (1988), "קשור אותי! אהוב אותי!" (1990).
הלגה לינה: טוראיה, אשתו לשעבר של שליט טיראן ואמו החורגת של ריזה.
מרתה פרננדס מורו: קטי, מעריצה של סקסיליה, הלובשת את דמותה. השתתפה גם בסרט "חוק התשוקה".
אופליה אנג'ליקה: סוסנה, פסיכותרפיסטית לאקניאנית המטפלת בסקסיליה ומשתוקקת לשכב עם אביה של סקסיליה.
פדרו אלמודובר עצמו ואחיו אגוסטין מופיעים אף הם בתפקידי משנה בסרט.
דבר המבקרים

סרט זה, השני בסרטיו המסחריים של אלמודובר, הופק בתקציב גדול יותר מאשר סרטו הראשון, "פפי, לוסי, בום", והשתמש בציוד משוכלל יותר.
עם תחילת הקרנתו בספרד, גורלו היה גרוע משל קודמו, ומרבית המבקרים התייחסו אליו בשלילה. מבקר העיתון "אל פריודיקו", היוצא לאור בברצלונה, כתב:
מבקרים שצפו בסרט שנים אחדות מאוחר יותר, לאחר שאלמודובר זכה למוניטין בינלאומי, התייחסו לסרט ביתר חיוב, תוך שהם מזהים בו את הסגנון שניכר גם בסרטיו המאוחרים יותר של אלמודובר. המבקרת מיכל ויניק כתבה:
פרשנות > טיראן היא איראן

בעיצוב חלק מהדמויות התבסס אלמודובר על משפחתו של מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה האחרון של איראן, שנפטר בשנת 1980, לאחר שהודח.
השם "טיראן", שמה של המדינה שממנה הגיעו ריזה, סאדק והנסיכה טוראיה, הוא וריאציה של השם "איראן".
שמה של הנסיכה טוראיה הוא וריאציה של שמה של הנסיכה סוראיה, אשתו של השאה, שסבלה מעקרות שהובילה לגירושיה.
טוראיה מספרת שבעלה לשעבר נמצא בגלות וסובל מסרטן, תיאור התואם את מצבו של השאה בשנותיו האחרונות.
ריזה נושא את אחד משמותיו של השאה.
פרשנות > דמויות

בנוסף לשני גיבורי הסרט, את הסרט מאכלסות עשרות דמויות נוספות. אלמודובר התייחס למאפיין זה של הסרט ואמר: "אני אוהב את הסרט, אף שניתן היה לעשותו טוב יותר. הבעיה העיקרית היא שסיפורם של שני גיבורי הסרט פחות מעניין מסיפוריהן של דמויות המשנה. אך דווקא משום שיש דמויות משנה רבות כל כך, אני אוהב חלק ניכר מהסרט." ג'נט מסלין, מבקרת הקולנוע של "הניו יורק טיימס" עסקה בסרט רק בתחילת 1990, כאשר הגיע להקרנה בארצות הברית. גם היא התייחסה לריבוי הדמויות בסרט, וציינה: "גישתו של פדרו אלמודובר לקומדיה דומה לגישתם של אחרים לביקוע גרעיני: בביטחון שאם מספיק חלקיקים יתנגשו זה בזה עם אנרגיה מספקת, מוקדם או מאוחר משהו חייב להתפוצץ. דמויותיו מתנגשות בפראות, בסערה, בקומיות ובאקראי."
פרשנות > המשפחה

סרט זה הוא הראשון שבו עוסק אלמודובר בהרחבה במשפחה, על שלל בעיותיה וחיפושיה אחר האושר. נושא זה חזר בהמשך בעוד רבים מסרטיו. בסרט שלפנינו שלוש משפחות:
סקסיליה ואביה.
ריזה ואמו. אביו של ריזה, שליט טיראן, נמצא ברקע העלילה, ומופיע בסרט בסצנה קצרה, שבה הוא מביע רצונו בכך שחצי מהילדים באומה שהוא שולט בה יהיו ילדיו - גישה המתייחסת לתואר "אבי האומה" כפשוטו.
קטי, אביה ואמהּ. אמהּ של קטי נטשה את אביה, הנוטל גלולות לחיזוק התשוקה המינית והיכולת המינית. הוא הוזה שקטי היא אשתו, ואונס אותה לעיתים קרובות.
כדברי טולסטוי בפתח ספרו "אנה קארנינה", כל אחת משלוש משפחות אלה אומללה על פי דרכה. חייהם של בני שלוש המשפחות נשזרים אלה באלה, ובסופו של הסרט כל משפחה מוצאת את אושרה.
פרשנות > סבלה של קטי כמשל לסבלה של ספרד

קטי סובלת מניצול מיני בידי אביה, שאונס אותה לאחר שאשתו עזבה אותו. סקסיליה, המשוחחת עם קטי על כך, שואלת אותה: "אולי את אוהבת את זה?" וקטי עונה "לא, אבל אפשר להתרגל לכל". Ernesto Acevedo-Muñoz, בספרו "Pedro Almodóvar", רואה בסרטים אחדים של אלמודובר את קורותיהם של הגיבורים כמשל לקורותיה של ספרד. את סבלה של קטי הוא משווה לסבלה של ספרד במשך קרוב לארבעים שנה תחת שלטונו הפטריארכלי והמנצל של פרנקו. בדומה לקטי, גם תושבי ספרד הבהירו ש"אפשר להתרגל לכל".
פרשנות > הופעתו של אלמודובר בסרט

אלמודובר עצמו מופיע פעמיים בסרט זה. הופעתו הראשונה היא מרומזת: ריזה קורא כתב עת המספר על כוכבת הפורנוגרפיה פאטי דיפוזיה, דמות בדיונית שבשמה פרסם אלמודובר בכתב העת "לה לונה" טור המתאר את הרפתקאותיה (ראה אור גם בעברית, בספר פאטי דיפוזיה וטקסטים אחרים, הוצאת בבל, 2002).
בהמשך הסרט מופיע אלמודובר כבמאי, בשם פדרו, המביים סרט בכיכובו של פאביו, ידיד של ריזה. לאחר מכן הולכים פדרו, פאביו וריזה למועדון, שבו מציג פדרו את הלהקה המופיעה.
לקריאה נוספת

Ernesto Acevedo-Muñoz, Pedro Almodóvar, British Film Institute, 2007, pp 26-36.
הערות שוליים

↑  מיכל ויניק, עכבר העיר אונליין, הומואים ואחלה וטפטים, באתר הארץ, 3 באוגוסט 2007.
↑  Frederick Strauss, Almodóvar on Almodóvar, Faber and Faber, 2006, p.29.
↑  Janet Maslin, Sex and So Many Characters In a Comedy by Almodovar, NY Times, 19.1.1990
↑  Ernesto Acevedo-Muñoz, Pedro Almodóvar, British Film Institute, 2007, p 32.
מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי

מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי (באנגלית: Department of Antiquities, Government of Palestine‏, 1920–1948) הייתה הגוף הממשלתי שנוצר בידי ממשלת המנדט הבריטי על ארץ ישראל כדי לטפל בכל העניינים הנוגעים לעתיקות בארץ-ישראל, ובכלל זה לאכוף את פקודת העתיקות.
הקמת המחלקה

השלטון העות'מאני שקדם למנדט הבריטי לא קיים בארץ-ישראל כל מחלקת עתיקות שתפקידה לשמור על עתיקות הארץ. רישיון (פירמאן) לחפירה ארכאולוגית ניתן באיסטנבול בקשיים מרובים.
מיד עם שוך קרבות מלחמת העולם הראשונה הבינו שלטונות הכיבוש הבריטי כי בידיהם נפל חבל ארץ שרבים בו אתרי העתיקות, שחלקם אף בבחינת מקומות קדושים לשלוש הדתות. המייג'ור ג'נרל א"ו מוני, ששימש כראש המינהל, מיהר לפרסם ברבים "פְּרוֹקְלֵמַצְיָה" (הצהרה) - הוראות שעה המסדירות את הצד החוקי של שמירת עתיקות, סחר בעתיקות, חפירות ברשות בלבד וכיוצא בזה. בשלוש השנים שעברו מאז כיבוש הארץ מידי הטורקים, היה הטיפול בסוגיית העתיקות ובעיקר בשמירתן, נתון בידי הממשל הצבאי של "שטח האויב הנכבש - דרום" (.O.E.T.S) המדיניות הייתה לשמור על הקיים ולא לאפשר פעולות יזומות של חפירה ארכאולוגית. לפעולה זו הקצו שלטונות הכיבוש הבריטים והצרפתים ארבעה קציני עתיקות. על כל מרחב ארץ-ישראל המערבית היה ממונה קפטן מקקיי (Mackay), אך פרט לגילויים מקריים, כמו בית הכנסת של נערן שבעמק הירדן, וכנסית שלאל שליד נחל הבשור, שניהם מפגיעה אקראית של פגז, לא התקיימו פעולות מיוחדות, ובוודאי שלא חפירות מסודרות.
לאחר כינון הממשל הבריטי בחודש יולי 1920, מינה הממשל הבריטי האזרחי על ארץ-ישראל את פרופ' ג'ון גרסטנג, מאוניברסיטת ליברפול להקים את מחלקת העתיקות. פעולתו בארץ הייתה כפולה. מצד אחד פעל להקמתו של בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים (לקרן הבריטית לחקר ארץ-ישראל לא היה בסיס פעולה מקומי); ומצד שני, לסייע לשלטונות המנדט להקים את מחלקת העתיקות. ואמנם ב־14 ביולי 1920 אישר הנציב העליון את הקמתה של מחלקת העתיקות. המחלקה סונפה למחלקת העבודות הציבוריות (Public Works Department).
המועצה הארכאולוגית

במקביל למחלקת העתיקות הוקם גוף מייעץ היא המועצה הארכאולוגית, ובישיבתה הראשונה ב-20 בספטמבר 1920 היו מיוצגים בה, באיזון עדין, נציגי מוסדות המחקר, אך גם היישוב היהודי, הערבי והכנסייה. למשל, חברים במועצה בשנת 1922 היו האישים הבאים: ג'ון גרסטנג (מנהל מחלקת העתיקות), ויליאם אולברייט (בית הספר האמריקאי לחקר המזרח), האדריכל אנטוניו ברלוצי, הארכימנדריט קלאופס (הפטריארך האורתודוקסי של ירושלים), ארנסט ריצ'מונד (מחלקת העתיקות), אליעזר בן-יהודה (החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה), האב לואי-איג ונסאן (בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה), ו"ג פיתיאן-אדמס (Phythian-Adams) מבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים, איסמעיל ביי חוסייני, מושל ירושלים רונלד סטורס והפרקליט הראשי.
פעילות מחלקת העתיקות

אחת הפעולות הראשונות הייתה ניסוח תקנות לשמירת עתיקות הארץ שהחליפו את חוק העתיקות הטורקי ואת הוראות השעה (ה"פרוקלמציה") של הממשל הצבאי. תקנות אלה הוחלפו בשנת 1929 על ידי פקודת העתיקות, שהייתה בשימוש גם על ידי מדינת ישראל עד שהוחלפה בחוק העתיקות, תשל"ח-1978.
מחלקת העתיקות הנפיקה רישיונות לחפירה לחופרים ומוסדות מן הארץ ומארצות חוץ. במקביל ערכה חפירות משל עצמה, בעיקר חפירות הצלה. למשל, במספר מקומות שבהן הוקמו בשנות השלושים משטרות ה'טיגארט' נתגלו אתרים שנחפרו. כאלה הם תחנת משטרת מגידו ותחנת משטרת מעלות-תרשיחא. נערכו גם חפירות גדולות ממדים לשם מחקר כגון ארמון הישאם בח'רבת מפג'ר שליד יריחו, המצודה בירושלים והעיר הצלבנית של עתלית.
פעולה יוצאת דופן שיזם גרסטנג כבר בימיה הראשונים של מחלקת העתיקות היה ארגון מפעל חפירות בינלאומי משותף, למספר מוסדות מחקר בעיר דוד בירושלים. מתוך הכרה בחשיבותו ומיוחדותו של אתר זה. בהיותו בדעה שאין נכון להפקיד את חפירתו בידי מוסד אחד בלבד, פנה בקריאה למוסדות המחקר השונים בעולם להשתתף בחפירה. נענו לקריאה מעטים ולבסוף חפרו בפועל את החלקות שהקצו להם רק הקרן הבריטית (PEF) באמצעות רוברט מקאליסטר, ריימון וייל, בסיועו הנדיב של הברון רוטשילד ערך באתר את עונת חפירתו השנייה. החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, אשר באותם ימים החלה לחדש את פעילותה, לא הצליחה לגייס למשימה את הסכום הדרוש, ולא השתתפה למרות רצונה להשתתף.
בשנת 1926 התרחש חידוש נוסף בתחום הפעילות המדעית הארכאולוגית בארץ כאשר קיימה מחלקת העתיקות קונגרס ארכאולוגי בינלאומי. היה זה, ככל הנראה, הקונגרס המדעי הראשון בכל תחום שהוא שנערך בארץ ישראל. אופיו הבינלאומי של הכנס היה כפול: משתתפיו הגיעו ממוסדות מדע מארצות רבות, והוא גם ערך את סיוריו באתרי לבנון, סוריה, עבר הירדן; ולבסוף התכנסו הכול בירושלים.
בשנת 1927, הגיעה לפתע, הצעתו הנדיבה של ג'ון ד. רוקפלר (הבן) לתרום שני מיליון דולר לשם הקמתו של בניין שיחזיק בתוכו מוזיאון ארכאולוגי גדול ואת מחלקת העתיקות על משרדיה, מעבדותיה, מחסני הממצאים, ספריה, אולם הרצאות וכיוצא בזה. יתר על כן, רק מיליון אחד הופנה לבניין עצמו ולציודו, ואילו פירותיו של המיליון השני, שהופקד כקרן, היוו תוספת משמעותית להגדלת פעולותיה של מחלקת העתיקות. משנשלמה בניין המוזיאון לארכאולוגיה של ארץ ישראל (בשמו הבלתי רשמי: מוזיאון רוקפלר), הייתה מחלקת העתיקות בין היחידות הממשלתיות המעטות שהיו מותאמים ומצוידים כדבעי למלא את תפקידן.
צוות המחלקה

צוות העובדים הקבוע של מחלקת העתיקות כלל, בשנים שלפני סיום המנדט הבריטי את רוברט המילטון, מנהל; סֶדריק ג'ונס, סגן מנהל; ג'ון אייליף, האוצר הראשי; גס"ב ריצ'מונד, משמר מונומנטים; עמנואל בן דור, מפקח עתיקות בכיר. מפקחי העתיקות היו ערבים, יהודים ונוצרים ובהם: דימיטרי בראמכי, נעים מַחוּלי, סלים חוסייני, יעקב עורי, ג'רלד לנקסטר הרדינג. בארכיון, בספרייה ובמוזיאון עבדו מיכאל אבי-יונה, יוחנן לנדאו, פטר כהנא, סטפאן חנא סטפאן, רות עמירן.
פרסומי המחלקה

מחלקת העתיקות המנדטורית הוציאה לאור כתב עת מקצועי, בעריכת מיכאל אבי-יונה: (QDAP) ‏Quarterly of the Department of Antiquities in Palestine.
ראו גם

| --- | --- |
פורטל ארכאולוגיה של המזרח הקרוב:  לפורטל ארכאולוגיה של המזרח הקרוב
רשות העתיקות
הערות שוליים

↑  פקודת העתיקות, ‏גיליון 40 של העִתון הרִשמי של ממשלת פלשתינה (א"י), מיום 1 באפריל 1921, באתר "נבו"
ממשלת בובות

ממשלת בובות היא ממשלה הנראית לכאורה כממשלה רגילה, ובה ראש ממשלה ושרים, אך היא אינה השליטה האמיתית במדינה, אלא פועלת על-פי הוראות של כובש זר או של מעצמה זרה. השליט בממשלה כזאת נקרא "שליט בובה".
בין ממשלות הבובות הידועות היו הממשלה הצרפתית של וישי, בראשותו של המרשל אנרי פיליפ פטן, וממשלת סאלו האיטלקית בראשותו של מוסוליני, שתיהן התקיימו בחסותה של גרמניה הנאצית.
המונח משמש את מבקריה של ממשלת הבובות, וכמובן אינו משמש אותה עצמה לתיאור שלטונה. מתנגדיה של ממשלת הבובות מקימים לעיתים ממשלה חילופית (בדומה לממשלת צללים) כדי לערער את הלגיטימיות של ממשלת הבובות. דוגמה לכך היא ממשלת "צרפת החופשית", שהוקמה בגלות כמשקל נגד לממשלת וישי.
הצירוף ממשלת בובות, משמש כביטוי כנגד ממשלה שאינה עצמאית במדיניותה ולצורכי תעמולה. למשל: במסגרת הסכסוך בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית, כינתה כל אחת ממדינות אלה את הממשלה היריבה "ממשלת בובות" (של ברית המועצות וארצות הברית, בהתאמה).
ראו גם

מדינת חסות
גיס חמישי
דומיניון
רפובליקת בננות
מיס האו

מֵיס הָאוּ (Maeshowe או Maes Howe) הוא גל-עד וקבר מעבר מהתקופה הנאוליתית, הנמצא על האי מיינלנד באיי אורקני שבצפון סקוטלנד. מיס האו והמונומנטים סביבו, ובהם סקארה ברי, הוכרזו כאתרי מורשת עולמית מטעם אונסק"ו בשנת 1999.
על שמו של האתר נקראים מבני גל-עד חדר מסוג מיס האו, שאינם דומים לאף סוג אחר של מבנים באיי אורקני או מחוצה להם. מבנה התל הוא בעל כניסה ארוכה ונמוכה המובילה לחדר ראשי, אליו מתחברים עוד שלושה חדרים משניים. גובה התל הוא כ־7 מטרים וקוטרו כ־35 מטרים. התל נבנה מאבנים ומלט. האתר מייצג עד היום סטנדרט לבנייה ולתכנון קפדני, שלא נמצאו במקום אחר בבריטניה: הבניה כה איכותית שעדיין ישנם אבנים צמודות שלא ניתן להעביר דרך חיבורן סכין. מאפיין חשוב נוסף במבנה התל הוא צוהר קרני האור. באמצע החורף, ובמיוחד ביום ההיפוך, עוברות אחרונות קרני השמש דרך הצוהר ופוגעות בקיר האחורי.
האתר נבנה לראשונה על ידי בני תרבות הכלים המחורצים סמוך ל־2750 לפנה"ס, והוא קרוב למספר אתרים חשובים נוספים מתקופתו. עבור חלק מחוקרי האתר, המקום מסמן התפתחות במבנה השבטי־דתי של קבוצת העמים. שעות העבודה שנדרשו כדי לבנות את המונומנט הוערכו ב־39,000 עד 100,000 שעות, פי עשרה יותר משאר הקברים מתקופתו. הקבר נבנה עבור קבוצה מצומצמת של אנשים, כנראה מנהיגים שבטיים, על ידי כל השבט - פיתוח חשוב במבנה החברתי-שלטוני בעולם העתיק.
האתר נשדד על ידי ויקינגים במאה ה-12 לספירה. הוויקינגים השאירו באתר גרפיטי רוני ואיורי דרקון ונחש; הכתובת שהם הותירו היא הארוכה ביותר שנמצאה עד ימינו. הוויקינגים לקחו עמם את אוצרות האתר, ואלו מעולם לא נמצאו. הגג התומך נותץ בשנת 1861 על ידי מספר "ארכאולוגים" נלהבים יתר על המידה. הם לא גרמו לנזק משמעותי. בשנת 1910 החלו שיפוצים באתר; צורתו החרוטית עוגלה, ונוסף לו גג בטון.
פירוש השם אינו ידוע, ולאורך השנים הועלו מספר השערות בדבר מקורו, רובן נוגעות לשפה הגאלית.
ממשלת ארגנטינה

ממשלת ארגנטינה היא הרשות המבצעת בארגנטינה. הממשלה פועלת במסגרת מערכת פדרלית, דמוקרטית ייצוגית ונשיאותית. נשיא ארגנטינה הוא גם ראש המדינה וגם ראש הממשלה ומפקד הכוחות המזוינים. הרשות המחוקקת היא הקונגרס הלאומי. הרשות השופטת אינה תלויה ברשויות אלו.
קאסה רוסאדה, מעונו הרשמי של נשיא ארגנטינה
הנשיא וסגנו נבחרים באמצעות זכות בחירה אוניברסלית ידי אזרחי המדינה כולה. לאחר הרפורמה החוקתית של 1994 על מנת לנצח בבחירות יש לקבל גם יותר מ 45% מכלל הקולות, או לפחות 40% מהקולות עם הפרש של כ-10% לפחות המתמודדים האחרים. בכל מקרה אחר, שני המועמדים המובילים מתמודדים בסיבוב שני. בחלק משמעותי מן המקרים לא היה צורך בסיבו שני, אך שיטה זו הובילה לבחירתו של נסטור קירשנר בשנת 2003.
קבינט השרים ממונה על ידי הנשיא, אך אינו מהווה מבחינה טכנית חלק מהרשות המבצעת. סגן הנשיא שייך לרשות המחוקקת, שכן הוא מכהן גם כנשיא הסנאט.
בנוסף לממשלה הראשית של הפדרציה, לכל אחת מפרובינציות ארגנטינה ישנה ממשלה משלה (וגם רשות מחוקקת ורשות שופטת משלה), בראש ממשלות הפרובנציות עומדים המושלים.
משרדי הממשלה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| משרד | סמליל | אתר אינטרנט |
| מנהל הקבינט |  | www.jefatura.gob.ar |
| משרד הפנים |  | www.mininterior.gob.ar |
| משרד החוץ והסחר הבינלאומי |  | www.cancilleria.gob.ar |
| משרד ההגנה |  | www.mindef.gob.ar |
| משרד הכלכלה |  | www.minhacienda.gob.ar (אורכב 14.12.2020 בארכיון Wayback Machine) |
| משרד המשפטים וזכויות האדם |  | www.jus.gob.ar |
| משרד הביטחון |  | www.minseg.gob.ar |
| משרד הבריאות |  | www.desarrollosocial.gob.ar |
| משרד התשתיות |  | www.argentina.gob.ar |
משרד ההון האנושי:
מיס גלובוס הזהב

מיס גלובוס הזהב / מר גלובוס הזהב הוא תואר הניתן מדי שנה על ידי איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד מאז 1963 לצעיר/ה הנושאת את פסלוני הזוכים ומלווה אותם לבמה, בשנה הראשונה ניתנו שני פרסי מיס גלובוס הזהב אחד עבור קולנוע ואחד עבור טלוויזיה ולאחר מכן, באופן מסורתי, ניתן הפרס לבנות של שחקנים בהוליווד או ידוענים אחרים בעסקי השעשועים. רבות מזוכות הפרס נהיו לאחר מכן שחקניות ידועות בזכות עצמן.
בשנת 2018 שונה שם התפקיד מ"מיס גלובוס הזהב" ל"שגריר/ת גלובוס הזהב" כדי להפוך אותו לנטול מגדר ומכיל יותר.
זוכות ידועות

לינדה אוונס (1964)
אן ארצ'ר (1971)
מלאני גריפית' (1975)
לורה דרן (1982)
רונדה שיר (1983)
פרדי פרינז ג'וניור (1996, מר גלובוס הזהב)
דקוטה ג'ונסון (2006)
פרנצ'סקה איסטווד (2013)
סוסי בייקון (2014)
מיס הוואין טרופיק

מיס הוואין טרופיק היא תחרות יופי ודוגמנות בגדי ים המאורגנת על ידי מותג קרם ההגנה "הוואין טרופיק" (אנ').
התחרות אורגנה לראשונה ב-1984 על מנת למצוא דוגמנית בית לחברה, ומתמודדות רבות בתחרות הפכו לאחריה לדוגמניות מובילות.
ב-2008 נערך אירוע ספיישל לכבוד 25 שנה לתחרות. בשנת 2010 נערכה התחרות בפעם האחרונה.
בין משתתפות התחרות היו אנה אנקה וקינגה קסוזסור (מיס הונגריה 1990).
נציגות מישראל לקחו חלק בתחרות, ואורגנה תחרות יופי בישראל, "מיס הוואין טרופיק ישראל", בה הזוכה נשלחה לייצג את ישראל בתחרות העולמית.
הדוגמנית חניתה צנטנר הדריכה את המתמודדות על הופעה במסלול הדוגמנות.
נציגות ישראל בתחרות

1989-עינת זמורה
1991-אפרת רותם (אורכב 21.08.2016 בארכיון Wayback Machine)
2005-ויקה פינקלשטיין
מיכל שוורץ (אמן)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1926 הרי קטסקיל, ארצות הברית 
 פטירה:  9 בספטמבר 2011 (בגיל 85 בערך) 
 תחום יצירה:  גרפיקאי 
 
מִי֫כְל (מיכאל) שוורץ (Michel (Michael) Schwartz‏; תרפ"ו, 1926 - י' באלול תשע"א, 9 בספטמבר 2011) היה אמן יהודי אמריקאי, בין היתר צייר כמה מהסמלילים ("לוגואים") המוכרים של חסידות חב"ד.
ביוגרפיה

נולד בהרי הקטסקילס שבניו יורק צאצא למִי֫כְל הכהן. בצעירותו למד בישיבת תורת חיים בברוקלין ובישיבת יעקב יוסף במנהטן. בגיל 13 הוא נרשם לבית הספר לאמנות של ניו יורק.
בשנת ה'תש"ב, עשה עיצוב ועמוד שער לשיחות לנוער, בהדרכת האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון, בהם הורה לו על פרטי הציורים, על לוגו מסוים שיהיה "בסגנון הדומה לדיק טרייסי" ועל מדור "פינת הפלא" שכלל איור של חמישה-ששה ציורים ביקש שיהיה דומה לסגנונו של רוברט ריפלי, לפעמים הגיה הרב שניאורסון את התוכן במדורי העיתון.
בשנת ה'תש"ד הוא צייר לוגו לארגון המרכז לענייני חינוך.
עם הקמת ארגון הילדים צבאות ה' הוא נקרא לעשות לוגו לארגון, לאחר כמה תיקונים הרבי אישר את הסמל, בשנת תשמ"ג הוא עשה את הלוגו של תהלוכת ל"ג בעומר אצל הרבי ומאז משתמשים בזה בתהלוכת ל"ג ברחבי תבל.
בכ"ד באלול תשמ"ט במהלך חלוקת הדולרים ביקש ממנו הרבי מלובביץ' לצייר כיצד יראה העולם כשמשיח יבוא, שוורץ הכין את היצירה במשך כשלוש שנים, בי' בשבט תשנ"ג נערך מעמד סיום היצירה על ידי שוורץ במרכז חב"ד 770, כהיום הציור תלוי במוזיאון הילדים היהודי.
עבודותיו של שוורץ הן ייחודיות בהם משלבות דמויות עם אותיות ומילים מן המקורות. יצירותיו של שוורץ מוצגות במוסדות חשובים בארץ ובעולם כגון בניין האו"ם הבית הלבן, עיריית ירושלים, כנסת ישראל[דרוש מקור] ועוד.
הערות שוליים

↑  האמן מיכל שוורץ ליד הציור
מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית

הול לארס לרסון בעבודתו
תמונת טקס כניעת ירושלים בפני הבריטים 1917. התמונה עברה צביעה מאוחרת בצבע שמן
תמונה סטריאוסקופית של העיר העתיקה
שירות הצילום של מטסון נראה בתחתית בניין מלון פאסט
שירות הצילום של מטסון
מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית (באנגלית: American Colony Photo Department) פעלה במושבה האמריקאית בירושלים משנת 1898 ועד מחצית המאה ה-20, ובמסגרתה צולמו אלפי תמונות בכל רחבי המזרח התיכון. חלק מהתמונות הפכו לסמלי תקופה, מפני שהנציחו אירועים היסטוריים חשובים. ביניהם ניתן למנות את ביקורו של וילהלם השני, קיסר גרמניה בארץ ישראל ב-1898, או את כניסתו של הגנרל הבריטי אדמונד אלנבי דרך שער יפו לירושלים, עם כיבוש העיר ב-1917. רוב התמונות של מחלקת הצילום נתרמו לספריית הקונגרס האמריקאי בשנת 1964, ובכך הפכו לנחלת הכלל.
הקמת מחלקת הצילום

המושבה האמריקאית בירושלים הוקמה בשנת 1881 על ידי קהילה אמריקאית-שוודית אוטופית. הקהילה הורכבה מנוצרים פרוטסטנטים דבקי אמונה, שדגלו בערכי שיתופיות דמויי סוציאליזם, וראו את ייעודם בעיסוק בצדקה וחסד למען תושבי העיר.
מחלקת הצילום של המושבה הוקמה על ידי אלייז'ה מאיירס (Elijah Meyers), יהודי מומר שהיגר לארץ ישראל מהודו. מאיירס היה חובב צילום מושבע ולכן כאשר בשנת 1898 התבקש הצלם היהודי ישעיהו רפאלוביץ לצלם אלבום מתמונות הארץ (עבור הקונגרס הציוני השלישי, שהתקיים בשנה שלאחר מכן) הוא ביקש ממאיירס להתלוות אליו. השניים יצאו למסע בחודשים פברואר-מרס 1898, ועברו במושבות יהודה והדרום, מישור החוף ומושבות הגליל. באוקטובר 1898 תיעד מאיירס במצלמתו את מסעו של קיסר גרמניה וילהלם השני, קיסר גרמניה לארץ ישראל. הביקוש לתמונות היה גבוה מאוד, ומכירתן הכניסה כסף רב לקופת המושבה האמריקאית. בעקבות ההצלחה הוקמה מחלקת הצילום במושבה, בה פעלו ברבות השנים צלמים ידועים כמו הול לארס לרסון ואריק מטסון. לרסון, שהיה מהמתיישבים השוודים במושבה, נחשב למוכשר שבצלמי מחלקת הצילום, ובמהלך מסעותיו הרבים במזרח התיכון הנציח אנשים ומקומות רבים. דב גביש כותב על עבודתו של לרסון: "ניחן בכשרון התבוננות ותפיסה המאפיינים צלם אומן. הוא הנציח במצלמתו את האמיתי והמקורי שבכל תופעה, וערנותו לימדה אותו לחפש תמונות ואירועים בעלי משמעות בתולדות הארץ...". לזכותו של לרסון יש לזקוף חלק ניכר מהתמונות ההיסטוריות של המושבה מתקופת מלחמת העולם הראשונה. לרסון מונה לראש מחלקת הצילום בשנת 1904, תפקיד בו כיהן במשך 30 שנה, והמשיך לכהן בו גם כאשר מונה כקונסול שוודיה בארץ ישראל המנדטורית בין השנים 1921–1925.
צלם נוסף שהיה פעיל במחלקת הצילום היה ג'ון ד. וויטינג. וויטינג התמחה בעיקר בכתיבה ופרסם כתבות רבות על רשמי מסעותיו בארץ ישראל ובארצות השכנות, אשר חלק גדול מהן פורסמו בביטאון החברה הגאוגרפית האמריקנית.