stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ קולינגווד (1908)

| --- | --- |
אה"מ קולינגווד עוגנת, 1912
אה"מ קולינגווד עוגנת, 1912
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת סנט וינסנט
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בסיס הצי המלכותי דבונפורט 
 הוזמנה:  26 באוקטובר 1907
 תחילת הבנייה:  3 בפברואר 1908
 הושקה:  7 בנובמבר 1908
 תקופת הפעילות:  19 באפריל 1910 – 12 בדצמבר 1922 (12 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 19,700 טון
 אורך:  163.4 מטר
 רוחב:  25.7 מטר
 שוקע:  8.5 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  755–835
 טווח שיוט:  12,700 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  18 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 24,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 203–254 מ"מ  שריון סיפון – 19–76 מ"מ  צריחי תותחים – 279 מ"מ   ברבטות – 127–254 מ"מ  מגדל הניווט – 203–279 מ"מ  מחיצות – 203–279 מ"מ
 חימוש:  10 תותחי Mk XI BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/50 קליבר   20 תותחי Mk VII‏ 4 אינץ' (102 מ"מ)   3 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ קולינגווד הייתה אוניית מערכה דרדנוט מסדרת סנט וינסנט שנבנתה עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. היא בילתה את כל הקריירה שלה בצי הבית והצי הגדול, ולעיתים קרובות שימשה כאוניית דגל. הנסיך אלברט (לימים המלך ג'ורג' השישי) בילה מספר שנים על סיפון האונייה לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה. בקרב יוטלנד במאי 1916, קולינגווד הייתה באמצע מערך הקרב וגרמה נזק קל לסיירת מערכה גרמנית. מלבד הקרב הזה, והפעולה הבלתי משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שגרתיים ואימונים בים הצפוני. האונייה נחשבה למיושנת לאחר המלחמה; היא צומצמה למילואים ושימשה כספינת אימונים לפני שנמכרה לגרוטאות ב-1922.
תכנון ותיאור

העיצוב של סדרת סנט וינסנט נגזר מסדרת בלרופון, עם תותחים חזקים יותר וגידול קל בגודל ובשריון. האונייה הייתה באורך כולל של 536 רגל (163.4 מטרים), רוחב של 84 רגל 2 אינץ' (25.7 מטרים), ושוקע של 28 רגל (8.5 מטרים) בתפוסה סטנדרטית. הדחק האונייה היה 19,700 טונות ארוכות (20,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,800 טונות ארוכות (23,200 טונות) במעמס מלא. צוות האונייה מנה כ-758 קצינים ומלחים ב-1911.
קולינגווד הופעלה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס שכל אחת מהן הניעה שני צירי מדחף באמצעות קיטור שסופק על ידי 18 דוודי Yarrow על בסיס פחם. הטורבינות דורגו ב-24,500 כוחות סוס (18,300 קילוואט) ונועדו להעניק לאונייה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). במהלך ניסויי הים שלה ב-17 בינואר 1910, האונייה הגיעה למהירות מרבית רק של 20.62 קשרים (38.19 קמ"ש) מ-26,789 (19,977 קילוואט). קולינגווד נשאה מספיק פחם ומזוט כדי להעניק לה טווח של 6,900 מיילים ימיים (12,800 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תכנון ותיאור > חימוש ושריון

אוניות הסדרה היו מצוידות בעשרה תותחי נטעני עכוז (BL) Mk XI בחמישה צריחי תותחים, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים. החימוש המשני, או חימוש נגד סירות טורפדו, כלל עשרים תותחי BL 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk VII. שניים מהתותחים הללו הותקנו כל אחד על גגות הצריחים בקו המרכז הקדמי והאחורי וצריחי הכנפיים בצריחים לא מסוככים, והעשרה האחרים הוצבו במבנה העילי. כל התותחים היו בצריחים בודדים. האוניות היו מצוידות גם בשלוש צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ), אחד בכל צד רוחב והשלישי בירכתיים.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) בין הברבטות הקדמיות והאחוריות שהצטמצם ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) לפני שהגיע לקצה האוניות. הוא כיסה את צד הגוף מהסיפון האמצעי ועד 4 רגל 11 אינץ' (1.5 מטרים) מתחת לקו המים שבו הוא הצטמצם ל-8 אינץ' (203 מילימטרים) באמצע האונייה. מעל זה הייתה רצועה של שריון בעובי 8 אינץ'. מחיצות רוחביות בעובי 5–8 אינץ' (127–203 מילימטרים) חיברו את החלקים העבים ביותר של קו המים וחגורות השריון העליונות אל החלקים החיצוניים של הברבטות הקיצוניות ביותר.
שלושת הברבטות בקו המרכז היו מוגנות על ידי שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) מעל הסיפון הראשי שהצטמצם ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) מתחתיו. ברבטות הכנפיים היו דומות פרט לכך שהיה להן מגני חזית בעובי 10 אינץ'. לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) עם גגות בעובי 3 אינץ'. שלושת הסיפונים המשוריינים נעו בעובי בין .75–3 אינץ' (19–76 מילימטרים). החזית והצדדים של מגדל הניווט הקדמי היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי הדופן האחורית והגג היו בעובי 8 אינץ' ו-3 אינץ' בהתאמה.
תכנון ותיאור > שינויים

התותחים על גג הצריח הקדמי הוסרו בשנים 1911–1912 וזוג התותחים הקדמי העליון במבנה העילי הוסרו בשנים 1913–1914. בנוסף, הותקנו מגני תותחים לכל התותחים במבנה העילי ומבנה הגשר הוגדל סביב בסיס תורן החצובה הקדמי. במהלך השנה הראשונה למלחמה הותקן מנהל בקרת אש גבוה על תורן החצובה הקדמי. בערך באותו זמן, נבנה מחדש בסיס המבנה הקדמי כדי לאכלס 8 תותחים בקוטר 4 אינץ' ותותחי הצריח הוסרו, מה שהפחית את החימוש המשני שלה לסך של ארבעה עשר תותחים. בנוסף, נוספו זוג תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ).
בערך 50 טונות ארוכות (51 טונות) של שריון סיפון נוסף נוספו לאחר קרב יוטלנד. עד אפריל 1917, קולינגווד כללה 13 תותחים נגד סירות טורפדו בקוטר 4 אינץ' וכן תותח נ"מ אחד בקוטר 4 אינץ' ואחד בקוטר 3 אינץ'. בשנת 1918 הותקן מד טווח זווית גבוהה והותקנו סיפוני טיסה על גגות הצריחים הקדמיים והאחוריים וצינור הטורפדו בירכתיים הוסר לפני תום המלחמה.
בנייה וקריירה

קולינגווד, על שם תת אדמירל קאת'ברט קולינגווד, הוזמנה ב-26 באוקטובר 1907. היא הונחה במספנה המלכותית של דבונפורט ב-3 בפברואר 1908, הושקה ב-7 בנובמבר 1908 והושלמה באפריל 1910. כולל חימושה, עלות האונייה מוערכת ב-1,680,888 ליש"ט או 1,731,640 ליש"ט.
ב-19 באפריל 1910, קולינגווד הוקצתה לפלגה הראשונה של צי הבית בפיקודו של קפטן ויליאם פאקנהאם. היא הצטרפה לאוניות אחרות בצי בתרגילים רגילים בזמן שלום, וב-11 בפברואר 1911 פגעה בציפוי התחתון שלה על סלע לא ידוע ליד פרול. האונייה השתתפה גם בסקירת צי ההכתרה בספיטהד ב-24 ביוני 1911. פאקנהאם הוחלף על ידי קפטן צ'ארלס ווהן-לי ב-1 בדצמבר. ב-1 במאי 1912 שונה שמה של הפלגה הראשונה שייטת אוניות המערכה הראשונה. ב-22 ביוני הועבר ווהן-לי לאוניית המערכה בלרופון וקפטן ג'יימס לי קיבל את הפיקוד; תת-אדמירל סטנלי קולוויל הניף את דגלו בקולינגווד כמפקד שייטת אוניות המערכה הראשונה. האונייה השתתפה בסקירת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד לפני שהחלה בשיפוץ ממושך בסוף השנה. במרץ 1913, קולינגווד ושייטת אוניות המערכה הראשונה ערכו ביקור נמל בשרבורג, צרפת. הנסיך אלברט (לימים המלך ג'ורג' השישי) הוצב על האונייה ב-15 בספטמבר 1913. קולינגווד אירחה את אחיו הגדול של אלברט, אדוארד, נסיך ויילס, במהלך שייט קצר ב-18 באפריל 1914. היא הפכה לספינה פרטית כשקולוויל הוריד את דגלו ב-22 ביוני.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה > קרב יוטלנד

בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח. קולינגווד הייתה האונייה השמונה עשרה מראש מערך הקרב לאחר שהצי הגדול נפרס לקרב.
הפעולה הראשונית כללה בעיקר לחימה בין יחידות סיירות המערכה הבריטיות והגרמניות בשעות אחר הצהריים, אך עד השעה 18:00, הצי הגדול התקרב למקום. כעבור 15 דקות, ג'ליקו נתן פקודה להסתובב ולפרוס את הצי לפעולה. המעבר ממערך שיוט גרם לעומסים בפלגות האחוריות, ואילץ אוניות רבות להפחית את המהירות ל-8 קשרים (15 קמ"ש) כדי למנוע התנגשות זה בזה. במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, קולינגווד ירתה שמונה מטחים מהתותחים הראשיים שלה לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן מ-18:32, אם כי מספר הפגיעות שהושגו, אם בכלל, אינו ידוע. החימוש המשני שלה הופעל נגד המשחתת SMS G42, שניסתה לבוא לעזרתה של ויסבאדן, אך לא הצליחה לפגוע בה. בשעה 19:15 ירתה קולינגווד שני מטחים של פגזים סופר-נפיצים (HE) לעבר סיירת המערכה SMS דרפלינגר, ופגעה במטרה פעם אחת לפני שנעלמה בערפל. הפגז התפוצץ במרפאה של האונייה הגרמנית ופגע במבנה העילי מסביב. זמן קצר לאחר מכן, במהלך התקפת המשחתות הגרמניות בסביבות השעה 19:20, ירתה האונייה בחימושה העיקרי לעבר משחתת פגועה ללא הצלחה והתחמקה משני טורפדות שהחטיאו ב-10 יארד (9.1 מטרים) מאחור ו-30 יארד (27 מטרים) מלפנים. זו הייתה הפעם האחרונה שהיא ירתה בתותחיה במהלך הקרב.
בעקבות מתקפת המשחתת הגרמנית, צי הים הפתוח ניתק מגע, וקולינגווד ושאר הצי הגדול לא ראו פעולה נוספת בקרב. הדבר נבע, בין השאר, מבלבול על סיפון אוניית הדגל של הצי באשר למיקומו ולמסלול המדויק של הצי הגרמני; ללא המידע הזה, ג'ליקו לא יכול היה להביא את הצי שלו לפעולה. בשעה 21:30, הצי הגדול החל להתארגן מחדש למערך השיוט הלילי שלו. מוקדם בבוקר 1 ביוני, הצי הגדול סרק את האזור בחיפוש אחר אוניות גרמניות פגועות, אך לאחר שבילה מספר שעות בחיפושים, הם לא מצאו דבר. קולינגווד ירתה בסך הכל 52 פגזים חודרי שריון ו-32 פגזים סופר-נפיצים מהחימוש העיקרי שלה ו-35 פגזי 4 אינץ' במהלך הקרב. הנסיך אלברט היה תת-לוטננט שפיקד על הצריח הקדמי במהלך הקרב וישב בשטח פתוח על גג הצריח בזמן הפוגה בקרב.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה > פעילות לאחר מכן

לאחר הקרב, הועברה האונייה לשייטת אוניות המערכה הרביעית בפיקודו של תת-אדמירל סר דובטון סטורדי, שסקר את קולינגווד ב-8 באוגוסט 1916. הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט 1916 כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום הים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה לפלוש לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליו קרב בתנאים מתאימים.
קולינגווד קיבלה שיפוץ קצר ברוזית' בתחילת ספטמבר לפני שהצטרפה מחדש לצי הגדול. ב-29 באוקטובר עלה סטורדי להעניק לאונייה את תואר הקרב שלה, "יוטלנד 1916". קפטן וילמוט ניקולסון קיבל על עצמו את הפיקוד לזמן קצר ב-1 בדצמבר לפני שהועבר לסיירת המערכה החדשה גלוריוס והוחלף על ידי קפטן קול פאולר ב-26 במרץ 1917. יחד עם שאר שייטת אוניות המערכה הרביעית, קולינגווד יצאה לים לתרגילים טקטיים למשך מספר ימים בפברואר 1917. האונייה נכחה בסקפה פלו כשמחסני התחמושת של אוניית האחות שלה ואנגארד התפוצצו ב-9 ביולי והצוות שלה מצא את גופותיהם של שלושה אנשי צוות שנהרגו בפיצוץ. בינואר 1918, קולינגווד ואחרות מהדרדנוטים הישנות יותר שייטו מול חופי נורווגיה במשך מספר ימים, אולי כדי לספק חיפוי מרחוק לשיירה לנורווגיה. יחד עם שאר הצי הגדול, היא יצאה לפעולה אחר הצהריים של 23 באפריל, כאשר שידורי רדיו חשפו כי צי הים הפתוח נמצא בים, לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה. הגרמנים הקדימו את הבריטים רחוק מדי מכדי להיתפס ולא נורו יריות. קולינגווד עברה שיפוץ באינברגורדון ולא נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר. היא נפגעה קלות ב-23 בנובמבר בעת שניסתה לבוא לצד מכלית הנפט RFA Ebonol.
בינואר 1919 הועברה קולינגווד לדבונפורט והוצבה בצי המילואים. עם פירוק הצי הגדול ב-18 במרץ, צי המילואים סומן מחדש כצי השלישי וקולינגווד הפכה לאוניית הדגל שלו. היא הפכה לאוניית בסיס לאה"מ ויויד ב-1 באוקטובר ושירתה כספינת אימונים של תותחנים וטלגרפיה אלחוטית (W/T). בית הספר W/T הועבר לגלוריוס ב-1 ביוני 1920, ולאחר מכן אימוני התותחנים הועברו בתחילת אוגוסט; קולינגווד חזרה לעתודה. היא הפכה לספינת אימונים לצוערים ב-22 בספטמבר 1921 עד שהוצאה משירות ב-31 במרץ 1922. קולינגווד נמכרה לג'ון קאשמור בע"מ לגרוטאות ב-12 בדצמבר והגיע לניופורט, ויילס, ב-3 במרץ 1923 כדי להתפרק.
גובה ותוכנית ימין של הדור הראשון של הדרדנוטים הבריטיות מהמהדורה של 1912 של Brassey's Naval Annual
קולינגווד זמן קצר לאחר השלמתה
שייטת אוניות המערכה הראשונה בים, אפריל 1915
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
אה"מ רינואון (1916)

| --- | --- |
אה"מ רינואון במאי 1920
אה"מ רינואון במאי 1920
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  סיירות המערכה מסדרת רינואון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת פיירפילד 
 הוזמנה:  30 בדצמבר 1914
 תחילת הבנייה:  25 בינואר 1915
 הושקה:  4 במרץ 1916
 תקופת הפעילות:  20 בספטמבר 1916 – 19 במרץ 1948 (31 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 27,600 טון, מקסימלי: 32,740 טון
 אורך:  228.7 מטר
 רוחב:  27.5 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  32 קשרים
 גודל הצוות:  953–1,223
 טווח שיוט:  7,400 ק"מ
 הנעה:  4 טורבינות קיטור בהספק 112,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 3–6 אינץ' (76–152 מ"מ)   סיפונים: 1–2.5 אינץ' (25–64 מ"מ)   ברבטות: 4–7 אינץ' (102–178 מ"מ)   צריחי התותחים: 7–9 אינץ' (178–229 מ"מ)   מגדל הניווט: 10 אינץ' (254 מ"מ)   מחיצות: 3–4 אינץ' (76–102 מ"מ)
 חימוש:  6 תותחי 15 אינץ' (381 מ"מ), 17 תותחי 4 אינץ' (102 מ"מ), 6 תותחי 2 פאונד (40 מ"מ), 2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 מטוסים:  4 מטוסים ימיים
 
אה"מ רינואון הייתה האונייה המובילה של סדרה של סיירות המערכה של הצי המלכותי שנבנתה במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא הונחה במקור כגרסה משופרת של אוניות המערכה מסדרת רוונג'. בנייתה הופסקה עם פרוץ המלחמה בטענה שהיא לא תהיה מוכנה בזמן. אדמירל לורד פישר, עם מינויו ללורד הים הראשון, קיבל אישור להתחיל מחדש את בנייתה כסיירת מערכה שניתן לבנות ולהכניס לשירות במהירות. מנהל הבנייה הימית (DNC), יוסטס טניסון-ד'איינקור, יצר במהירות עיצוב חדש לחלוטין כדי לעמוד בדרישותיו של אדמירל לורד פישר והבונים הסכימו לספק את האוניות תוך 15 חודשים. הם לא ממש עמדו ביעד השאפתני הזה, אבל האונייה נמסרה כמה חודשים לאחר קרב יוטלנד ב-1916. רינואון, ואחותה אה"מ ריפאלס, היו אוניות הראשה המהירות ביותר בעולם עם כניסתן לשירות.
רינואון לא השתתפה בקרב במהלך המלחמה ושופצה פעמיים בין המלחמות; השיפוץ של שנות ה-20 הגדיל את הגנת השריון שלה וביצע שיפורים קלים יותר, בעוד שהשיפוץ של שנות ה-30 היה הרבה יותר יסודי. האונייה נשאה לעיתים קרובות בני מלוכה בסיורים שלהם בחו"ל ושימשה כאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה בעת השיפוץ של הוד.
במהלך מלחמת העולם השנייה, רינואון הייתה מעורבת בחיפושים אחר אדמירל גרף שפה ב-1939, השתתף במערכה הנורווגית של אפריל-יוני 1940 ובחיפושים אחר אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק ב-1941. היא בילתה את רוב השנים 1940 ו-1941 כחלק מכוח H בגיברלטר, בליווי שיירות והיא השתתפה בקרב שלא הוכרע בקייפ ספרטיבנטו. רינואון הוקצתה לזמן קצר לצי הבית וסיפקה כיסוי למספר שיירות ארקטיות בתחילת 1942. האונייה הועברה בחזרה לכוח H למבצע לפיד ובילתה חלק ניכר משנת 1943 בשיפוץ או בשינוע של וינסטון צ'רצ'יל וצוותו אל ומכנסים שונים עם מנהיגים שונים של בעלות הברית. בתחילת 1944, רינואון הועברה לצי המזרחי באוקיינוס ההודי שם תמכה בהתקפות רבות על מתקנים שנכבשו על ידי יפן באינדונזיה ועל קבוצות איים שונות באוקיינוס ההודי. האונייה שבה לצי הבית בתחילת 1945 והושמה בעתודה לאחר תום המלחמה. רינואון נמכרה לגרוטאות ב-1948.
תכנון ותיאור

אדמירל לורד פישר הציג לראשונה את דרישותיו עבור האוניות החדשות למנהל הבנייה הימית (DNC) ב-18 בדצמבר 1914, עוד לפני שהספינות אושרו. הוא רצה חרטום ארוך, גבוה ומתרחב, כמו בפרה-דרדנוט אה"מ רינואון, אך גבוה יותר, ארבעה תותחי 15 אינץ' בשני צריחים תאומים, חימוש נגד טרפדת של עשרים תותחי 4 אינץ' (102 מילימטרים) מותקנים גבוה ומוגנים במגני תותחים בלבד, מהירות של 32 קשר באמצעות דלק נפט, ושריון בקנה מידה של סיירת המערכה אינדפטיגבל. אולם תוך מספר ימים, פישר הגדיל את מספר התותחים לשישה והוסיף שני צינורות טורפדו. שינויים קלים באומדן הראשוני בוצעו עד 26 בדצמבר ותכנון ראשוני הושלם ב-30 בדצמבר.
במהלך השבוע שלאחר מכן מחלקת ה-DNC בחנה את החומר שנמסר עבור שתי סיירות המערכה והחליטה במה ניתן להשתמש בעיצוב החדש. החומר השמיש הועבר לבנאים, שקיבלו מספיק מידע מהמחלקה של ה-DNC כדי להניח את שדרית שתי האוניות ב-25 בינואר 1915, הרבה לפני השלמת החוזים המשתנים ב-10 במרץ.
לרינואון היה אורך כולל של 794 רגל 1.5 אינץ' (242.0 מטרים), רוחב של 90 רגל 1.75 אינץ' (27.5 מטרים), ושוקע מקסימלי של 30 רגל 2 אינץ' (9.2 מטרים). הדחק האונייה היה 27,320 טונות ארוכות (27,760 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-32,220 טונות ארוכות (32,740 טונות) במעמס מלא. טורבינות הקיטור שלה בראון-קרטיס עם הנעה ישירה תוכננו לייצר 112,000 כוחות סוס (84,000 קילוואט), שיעניקו לאונייה מהירות של 32 קשרים (59 קמ"ש). עם זאת, במהלך ניסויים בשנת 1916, הטורבינות של רינואון סיפקו 126,000 כוחות סוס (94,000 קילוואט), מה שאפשר לה להגיע למהירות של 32.58 קשרים (60.34 קמ"ש). האונייה נשאה בדרך כלל 1,000 טונות ארוכות (1,016 טונות) של מזוט, אך הייתה בעלת קיבולת מקסימלית של 4,289 טונות ארוכות (4,358 טונות). בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג במהירות של 18 קשרים (33 קמ"ש) לטווח של 4,000 מיילים ימיים (7,410 ק"מ).
האונייה הרכיבה שישה תותחי BL 15 אינץ' Mk I בקליבר 42 בשלושה צריחים תאומים המונעים הידראולית, המסומנים 'A'‏, 'B' ו-'Y' מלפנים לאחור. החימוש המשני שלה כלל 17 תותחי BL 4 אינץ' Mark IX, בחמישה צריחים משולשים ושני צריחים בודדים. בנוסף, האונייה הרכיבה זוג תותחי QF‏ 3 אינץ' 20 cwt נגד מטוסים שהותקנו על סיפון המקלט לצד הארובה האחורית. היא הרכיבה שני צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), אחד מכל צד לפני הברבטה 'A'.
חגורת השריון בקו המים של רינואון של שריון מוצק קרופ הייתה בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) באמצע האונייה. צריחי התותחים שלה היו מוגנים עם לוחות בעובי 7–9 אינץ' (178–229 מילימטרים) עם גגות 4.25 אינץ' (108 מילימטרים). כפי שתוכנן, סיפוני הפלדה בעלי מתיחה גבוהה נעו בין 0.75–1.5 אינץ' (19–38 מילימטרים) בעובי. לאחר קרב יוטלנד בשנת 1916, בזמן שהאונייה עדיין הושלמה, נוסף אינץ' נוסף של פלדה בעלת מתיחה גבוהה על הסיפון הראשי מעל המחסנים. לרינואון הותקנה בליטה רדודה נגד טורפדו המשולבת בגוף האונייה אשר נועדה לפוצץ את הטורפדו לפני שהוא פוגע בגוף האונייה ולשחרר את הפיצוץ התת-מימי אל פני השטח ולא לתוך האונייה.
למרות תוספות אלו, האונייה עדיין הורגשה פגיעה מדי לאש צוללת, ורינואון הוחזרה למספנה ברוזית' בין 1 בפברואר לאמצע אפריל 1917 ונוסף לה שריון אופקי, במשקל של כ-504 טונות ארוכות (512 טונות), שנוסף לסיפונים מעל מחסני התחמושת ומעל גלגל ההיגוי. סיפוני טיסה הותקנו על צריחי 'B' ו-'X' בתחילת 1918. האונייה נשאה מטוס קרב אחד ומטוס סיור.
בנייה ושירות > 1916–1925

רינואון הונחה על ידי פיירפילד בגובן, גלאזגו, סקוטלנד ב-25 בינואר 1915. האונייה הושקה ב-4 במרץ 1916 והושלמה ב-20 בספטמבר 1916, לאחר קרב יוטלנד בעלות של 3,117,204 ליש"ט. היא שירתה בצי הגדול בים הצפוני במהלך השנתיים הנותרות של מלחמת העולם הראשונה. רינואון שובצה בשייטת סיירות המערכה הראשונה למשך המלחמה, אך לא השתתפה בקרב במהלך המלחמה. ב-12 בדצמבר 1917 יצאה רינואון לים עם גורמים אחרים בצי בניסיון לא מוצלח ליירט את מחצית שייטת המשחתות השלישית הגרמנית שהשמידו שיירה סקנדינבית ואת רוב מלוותיה מול חופי נורווגיה. במשך שארית המלחמה סיירו הספינות בים הצפוני ללא תקלות. גם רינואון וגם ריפאלס נכחו בכניעת צי הים הפתוח בסקפה פלו ב-21 בנובמבר 1918.
כשהצי הגדול פורק באפריל 1919, רינואון שובצה בשייטת סיירות המערכה של הצי האטלנטי. ביוני היא שופצה לקראת סיור בקנדה, ניופאונדלנד וארצות הברית על ידי אדוארד, נסיך ויילס, ושני סיפוני הטיסה הוסרו. מד הטווח 30 רגל (9.1 מטרים) החליף את מד הטווח 15 רגל (4.6 מטרים) בצריח 'Y' ומד טווח 20 רגל (6.1 מטרים) נוסף לתא המשוריין מעל מגדל הניווט. מינואר עד מרץ 1920 שופצה רינואון בהרחבה כ"יאכטה מלכותית". צריח תותחי ה-4 אינץ' האחורי שלה ושני תותחי הנ"מ בקוטר 3 אינץ' הוסרו כדי שניתן יהיה לבנות מגורים נוספים וסיפון טיילת. על סיפון המקלט בין הארובות נבנה בית סיפון גדול. בצד הימני נמצא מגרש סקווש ואילו בצד הימני היה בית קולנוע. האונייה הפליגה במרץ לאוסטרליה וניו זילנד עם נסיך ויילס ופמלייתו ועשתה עצירות רבות בדרך. היא חזרה לפורטסמות' באוקטובר והוצבה בעתודה בנובמבר.
רינואון נכנסה לשירות מחדש בספטמבר 1921 לסיור בהודו, הפיליפינים ויפן על ידי נסיך ויילס והפליגה מפורטסמות' באוקטובר. האונייה חזרה לפורטסמות' ביוני 1922 והיא הוכנסה לעתודה בחודש שלאחר מכן. האונייה החלה בשיפוץ באותו חודש בנוסח אחותה, אם כי נעשו שינויים בהתבסס על החוויות עם ריפאלס. חגורת השריון הראשית של רינואון הוסרה והותקנה חגורתה שריון בעובי 9 אינץ' חדשה, תוך שימוש בלוחות שנעשו עודפים על ידי הסבת אוניית המערכה אלמירנטה קוקראנה (שהוזמנה במקור על ידי צ'ילה ונרכשה לאחר תחילת המלחמה) לנושאת המטוסים איגל כמו גם שריון חדש, אך הוא הותקן כ-3 רגל (0.9 מטרים) גבוה יותר מאשר בריפאלס כדי לקזז כל עלייה בשוקע. רצועה של שריון מחודד הותקן מתחת לחגורה הראשית כדי להסיט כל פגז שצלל מתחת לפני המים; עוביו היה 9 אינץ' בחלק העליון והצטמצם ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) בתחתית. שריון הסיפון של האונייה חוזק בכבדות בסמוך לחללי המכונות ומחסני התחמושת שלה. בין הסיפון העליון והראשי נוספו שני מחיצות אורכיות שנמשכו מבסיס מגדל הניווט ועד לקצה חדרי הדוודים. הבליטות עובדו מחדש והתבססו על אלו ששימשו באוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת למרות שצינורות ריסוק שימשו רק ליד מחסני התחמושת. הצריח המשולש של תותחי 4 אינץ' האחורי הוחלף. סיפון הטיסה בצריח 'B' הוחזר ונוספה עמדת שליטה בזווית גבוהה (HACP) לחלק הקדמי. זוג תותחי הנ"מ בקוטר 3 אינץ' ושני צריחי ה-4 אינץ' הבודדים שלה הוחלפו בארבעה תותחי נ"מ QF 4 אינץ' Mark V. היה להם הנמכה מקסימלית של -5° והגבהה מקסימלית של 80°. הם ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל 31 ליברות (14 קילוגרם) במהירות לוע של 2,387 רגל לשנייה (728 מטר לשנייה) בקצב של עשרה עד חמישה עשר סבבים לדקה. לתותחים הייתה תקרה מקסימלית של 31,000 רגל (9,400 מטרים), אבל טווח יעיל הרבה פחות. השיפוץ הוסיף רק 3,500 טונות ארוכות (3,600 טונות) להדחק האונייה ושלושה אינץ' לשוקע שלה ועלה 979,927 ליש"ט.
אה"מ ברהאם (1914)

| --- | --- |
אה"מ ברהאם באמצע שנות ה-30
אה"מ ברהאם באמצע שנות ה-30
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  קווין אליזבת
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ג'ון בראון ושות' 
 הוזמנה:  1912
 תחילת הבנייה:  24 בפברואר 1913
 הושקה:  31 בדצמבר 1914
 תקופת הפעילות:  19 באוקטובר 1915 – 25 בנובמבר 1941 (26 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי הצוללת הגרמנית U-331
 מיקום:  32°34′00″N 26°24′00″E﻿ / ﻿32.566666666667°N 26.4°E﻿ / 32.566666666667; 26.4 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 32,590 טון, מקסימלי: 33,260 טון
 אורך:  196.2 מטר
 רוחב:  27.6 מטר
 שוקע:  10.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  24 קשרים
 גודל הצוות:  1,016 איש
 טווח שיוט:  14,446 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  24 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 56,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 330 מ"מ   שריון סיפון – 25–76 מ"מ   צריחי תותחים – 279–330 מ"מ   ברבטות – 178–254 מ"מ   מגדל הניווט – 330 מ"מ
 חימוש:  8 תותחי Mk I BL‏ 15 אינץ' (381 מ"מ)/42 קליבר   16 תותחי Mk XII‏ 6 אינץ' (152 מ"מ)/45 קליבר   2 תותחי נ"מ QF‏ 3 אינץ' (76 מ"מ)   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ ברהאם הייתה אחת מחמש אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-1910 המוקדמות. היא הושלמה במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-1915, היא שובצה לצי הגדול והשתתפה בקרב יוטלנד. מלבד הקרב הזה, והפעולה הבלתי חד משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך המלחמה כלל בדרך כלל סיורים ואימונים שגרתיים בים הצפוני.
במהלך שנות ה-20 וה-30, הוקצתה האונייה לציי האוקיינוס האטלנטי, הים התיכון והבית. ברהאם מילאה תפקיד מינורי בזמן מאורעות תרפ"ט ובמהלך המרד הערבי הגדול. האונייה הייתה בים התיכון כשהחלה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, במסעה הביתה שלושה חודשים לאחר מכן, היא התנגשה בטעות והטביעה את אחת המשחתות המלוות שלה, אה"מ דאצ'ס.
היא השתתפה בקרב דקר באמצע 1940, שם גרמה נזק לאוניית מערכה צרפתית של וישי וניזוקה קלות בתמורה. לאחר מכן הועברה ברהאם לצי הים התיכון, שם חיפתה על שיירות מרובות של מלטה. היא עזרה להטביע סיירת כבדה איטלקית ומשחתת במהלך קרב כף מטפן במרץ 1941 וניזוקה על ידי מטוסים גרמניים חודשיים לאחר מכן במהלך פינוי כרתים. ברהאם הוטבעה מול חופי מצרים בנובמבר שלאחר מכן על ידי הצוללת הגרמנית U-331 עם אובדן של 862 אנשי צוות, כשני שלישים מהצוות שלה.