stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'רי אוקונל
פילמוגרפיה

אני והחבר'ה (1986)
תרגיל לשוטרים מתחילים 5 (1988)
נערת לוח השנה (1993)
הדירה של ג'ו (1996)
ג'רי מגווייר (1996)
צעקה 2 (1997)
לא יכולים להתאפק (1998)
שנות ה-60 (1999)
לילה ללא מוצא (1999)
המשימה: מאדים (2000)
אמריקן גאי (2001)
בזהות אחרת (2002)
להתחתן או לא? (2002)
קנגורו ג'ק (2003)
שלי, שלך, שלנו (2004)
האליבי (2006)
להסתדר בחיים ולהישאר נשוי (2006)
חדר 6 (2006)
הכנה ללידה ולסקס פרוע (2009)
אובססיבית (2009)
פיראנה 3D‏ (2010)
The Lookalike ‏(2014)
שבע משאלות (2017)
Deep Murder‏ (2018)
על החיים ועל המוות (2019)
Satanic Panic‏ (2019)
שלטונם של הסופרמנים (2019) - דיבוב
Ballbuster‏ (2020)
הסוד: האומץ לחלום (2020)
מלכודת בספארי (2021)
Play Dead‏ (2022)
Summer Gold‏ (TBA)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

הזהות הסודית שלי (1991-1988)
סמוך על צ'ארלס (1989)
מחנה ווילדר (1992)
גולשים בזמן (1995–1999)
שנות ה-60 (1999) - מיני-סדרה
חזיונות לילה (2001)
Carpoolers‏ (2008-2007)
Do Not Disturb ‏(2008)
הסנגורים (אנ') (2011-2010)
We Are Men‏ (2013)
אמא משמעותית (2015)
אהבה בפריז (2017) - סרט טלוויזיה
המפץ הגדול (2018)
קרטר (2018-הווה)
איפה אפי? (2019) - דיבוב
מסע בין כוכבים: סיפונים תחתונים (2020-הווה)
יחסי צרפת–תאילנד

| יחסי צרפת–תאילנד |
| --- | --- |
צרפת: תאילנד


צרפת: תאילנד
שטח (בקילומטר רבוע)
643,801: 513,120
אוכלוסייה
66,608,755: 71,639,646
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,030,904: 514,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
45,503: 7,188
משטר
רפובליקה נשיאותית למחצה: מונרכיה

שגרירות תאילנד בפריז
היחסים בין צרפת לתאילנד משתרעים על פני תקופה ארוכה, החל מהמאה ה-16 ועד העת המודרנית. היחסים החלו ברצינות בתקופת שלטונו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת עם משלחות הדדיות וניסיון מרכזי של צרפת לנצר את ממלכת תאילנד (שכונתה אז סיאם) ולהקים פרוטקטורט צרפתי, שנכשל כאשר המדינה התמרדה נגד חדירות זרות ב-1688. צרפת חזרה רק יותר ממאה וחמישים שנה לאחר מכן כמעצמה קולוניאלית, ונאבקה על טריטוריה והשפעה נגד תאילנד בהודו-סין עד המאה העשרים.
המאות ה-16 וה-17 > המשלחות הצרפתיות הראשונות

המקרה הראשון של קשרים בין צרפת ותאילנד הוא גם התיעוד ההיסטורי הראשון של ניסיון להכניס את הנצרות לסיאם: על פי ג'ובאני פייטרו מאפי, בערך בשנת 1550, פרנסיסקני צרפתי, בונפרר, שמע על ממלכת הבאגאנים הגדולה והתאילנדים, שב מזרחה, נסע על ספינה פורטוגזית מגואה לקוסמה (באגו), שם במשך שלוש שנים הטיף את הנצרות ללא שום תוצאה.
המגעים העיקריים הראשונים בין שתי המדינות התרחשו לאחר שהוקמה נציגות אפוסטולית בתאילנד על ידי האפיפיור אלכסנדר השביעי ב-22 באוגוסט 1662. המשימה הוטלה על ידי החברה החדשה שהוקמה בפריז למשימות חוץ כדי להטיף לנצרות באסיה, וסיאם הפכה למדינה הראשונה שקיבלה מאמצים אלה, אחריה הגיעו משלחות חדשות 40 שנה אחר כך בקוצ'ינצ'ינה, טונקין ובחלקים מסין, מכיוון שסיאם הייתה סובלנית ביותר לדתות אחרות והייתה אכן המדינה היחידה בדרום מזרח אסיה בה הכמרים הקתולים יכלו להתבסס בבטחה.
פייר למברט דה לה מוטה, בישוף ביירות, הכומר-אפוסטוליק מקוצ'ינצ'ינה, וחבר המשלחות אטרנג'רס דה פריז, מלווה על ידי הכמרים דה בורז ודיאר, עזב את מרסיי ב-26 בנובמבר 1660, והגיע למרגואי 18 חודשים לאחר מכן. הוא הגיע לממלכת איוטאיה בשנת 1662.
בשנת 1664 הצטרפה קבוצת מיסיונרים בראשות פרנסואה פאלו, בישוף הליופוליס, אף היא של האגודה למשימות חוץ בפריז, ללמברט בעיר הבירה איוטהאיה לאחר 24 חודשים בנסיעות יבשתיות והחלה בעבודה מיסיונרית. בשנים 1665–1666 הם הקימו סמינר לכמרים באיוטהאיה באישור המלך נאראי, בית המדרש של סנט ג'וזף.
בשנת 1669, לואי לאנו, בישוף מוטלה, אף הוא חבר באגודת משימות החוץ של פריז, מונה לראש המשלחת הרומית הקתולית בדרום מזרח אסיה, עם מטהו באיוטאיה. הם הפיצו את האמונה הנוצרית וגם דאגו לנוצרים אנמיטים ולקהילות נוצריות יפניות בתאילנד. נאראי בירך על מיסיונרים אלה, וסיפק להם אדמות לכנסייה, בית שליחות וסמינר (סניף של סנט ג'וזף). הבישופים למברט ובאלו הקימו בית חולים מערבי בתאילנד בשנת 1669 באיוטאיה, כאשר האב לנאו היה הרופא הראשי. בית החולים סיפק טיפול רפואי לכ-200–300 איש מדי יום.
במהלך טיול בצרפת בשנת 1670, השיג פאלו מלואי ה-14 מכתב למלך נאראי, אשר יחד עם מכתב מהאפיפיור הוא מסר באיוטטהאיה באוקטובר 1673 ואשר התקבל ביראת כבוד רבה.
קשרים אלה היו קשורים קשר הדוק להתפתחות ההשפעה הצרפתית בדרום אסיה, ובמיוחד להקמתה של חברת הודו המזרחית הצרפתית בשנת 1664, והתפתחותה של הודו הצרפתית הקולוניאלית.
המאות ה-16 וה-17 > קשרי סחר ראשונים (1680)

בשנת 1680 שלחה חברת הודו המזרחית הצרפתית החדשה, שהוקמה לאחרונה ספינה לתאילנד, ועליה משלחת סחר בהנהגת אנדרה דסלנדס-בורו, חתנו של המושל הכללי של ההתנחלות הצרפתית בפודוצ'רי, פרנסואה מרטין, והם התקבלו היטב על ידי התאילנדים.
בספטמבר 1680 ביקרה ספינה של חברת הודו המזרחית הצרפתית בפוקט ויצאה עם מטען מלא של פח. ההולנדים, האנגלים, ומשנות ה-80 של המאה ה-17 הצרפתים, התחרו זה בזה על סחר עם האי פוקט, שהוערך כמקור עשיר של פח. בשנת 1681 או 1682, המלך הסיאמי נאראי, שביקש לצמצם את ההשפעה ההולנדית והאנגלית, מינה כמושל פוקט את המיסיונר הרפואי הצרפתי האח רנה צ'רבונו, חבר במשלחת Société des Missions Etrangères. שרבונו מילא את תפקיד המושל עד שנת 1685.
המאות ה-16 וה-17 > משלחות תאילנדיות ראשונות לצרפת (1680 ו-1684)

המלך נאראי ביקש להרחיב את היחסים עם הצרפתים, כדי להתמודד עם השפעה פורטוגזית והולנדית בממלכתו, ובהצעת יועצו היווני קונסטנטין פאולקון. בשנת 1664, ההולנדים השתמשו בכוח כדי לגבש אמנה המקנה להם זכויות אקס-טריטוריאליות כמו גם גישה חופשית יותר לסחר. בשנת 1680 נשלח שגריר סיאמי ראשון בצרפת, פיאה פיפטקוסה על סיפון סוליי ד'אריאנט, אך הספינה נהרסה מול חופי אפריקה לאחר שעזבה את מאוריציוס והוא נעלם.
משלחת שנייה נשלח לצרפת בשנת 1684, בהובלתם של ח'ון פיג'אוואניט וחון פיג'יטמאיטרי, בבקשה לשלוח שגרירות צרפת לתאילנד. הם נפגשו עם לואי ה-14 בוורסאי. בתגובה שלח לואי ה-14 שגרירות בראשות שבאלייה דה-שומון.
המאות ה-16 וה-17 > משלחת שבאלייה דה שומון (1685)

שבאלייה דה שומון היה השגריר הצרפתי הראשון של המלך לואי ה-14 בסיאם. הוא לווה במשימתו על ידי ראש המנזר דה שויסי, הישועי גי טשאר, והכומר בניג'ה ווצ'ה. במקביל, הוא החזיר לסיאם את שני השגרירים ממשלחת סיאם הראשונה בצרפת.
שבאלייה דה שומון הביא גם קבוצה של מתמטיקאים ישועים שמשימתם הייתה להמשיך לסין עבור משימות שונות. לה קונטה נשאר בסיאם עם המלך נאראי, אך האחרים הגיעו לסין בשנת 1687.
שבאלייה דה שומון ניסה ללא הצלחה להמיר את נאראי לקתוליות ולחתום על חוזה מסחרי משמעותי. נחתם הסכם זמני להקלה על הסחר בין צרפת לסיאם. צרפת קיבלה גם מונופול פח בפוקט, כאשר המיאטר ד'הוט לשעבר של שומון, זיור דה בילי, מונה למושל האי, וקיבל את שטח סונגקלה בדרום.
כששומון חזר לצרפת, הרוזן קלוד דה פורבין, נשאר בשירותו של מלך הסיאמים, וקיבל, אם כי בחוסר רצון רב, את עמדות האדמירל הגדול, גנרל כל צבאות המלך ומושל בנגקוק. אולם עמדתו נעשתה במהרה בלתי נסבלת על ידי הקנאה והתככים של השר קונסטנטין פאולקון, ואחרי שנתיים עזב את סיאם והגיע לצרפת בשנת 1688. הוא הוחלף כמושל בנגקוק על ידי שבאלייה דה ביורגר.
המהנדס הצרפתי למארה נשאר גם בסיאם לבקשת המלך כדי לבנות ביצורים. הוא התחיל על ידי בניית מבצר בבנגקוק, וביצורים בליגור (נאקון סי טמרט), סינגור (סונגקלה), פאתאלונג, איוטאיה, לובו (לופבורי), מרגי, אינבורי וטאלה שופסו.
המאות ה-16 וה-17 > משלחת תאילנד שנייה לצרפת (1686)

משלחת תאילנדית שנייה, בראשות קוסה פאן, נשלחה לצרפת לאשרר את האמנות. היא הביאה הצעה לברית נצחית בין צרפת לסיאם ונשארה בצרפת מיוני 1686 עד מרץ 1687. את קוזה פאן ליוו שני שגרירים סיאמיים נוספים, אוק-לואנג קנלאה ראצ'אמאטרי ואוק-ח'ון סי וויסאן וואצ'ה, והאב הישועי גי טשאר.
משלחתו של קוזה פן גרמה לסנסציה בבתי המלוכה ובחברה של אירופה. המשלחת נחתה בברסט ונסעה דרך היבשת לוורסאי, כשהיא מוקפת ללא הרף המוני צופים סקרנים.
הבגדים ה"אקזוטיים" כמו גם נימוסים של השליחים, יחד עם "מכונה" מיוחדת ששימשה להעברת המתנה של המלך נאראי למלך הצרפתי, גרמו להרבה הערות בחברה הגבוהה הצרפתית.
הרחוב הראשי של ברסט נקרא Rue de Siam לכבוד המשלחת.
המאות ה-16 וה-17 > מלחמת סיאם–אנגליה (1687)

בינתיים, ממלכת איוטאיה התנגשה עם חברת הודו המזרחית הבריטית, הכריזה רשמית על מלחמה באוגוסט 1687. הסיבה הייתה שהאנגלי סמואל וייט עלה לגדולה ומונה למושל מרגואי בשנת 1684, במקום בן ארצו ברנבי. משם הוא סחר תחת דגל ממלכת איוטהאיה ועסק בפיראטיות, ותקף לפעמים אוניות שנמצאו תחת שיפוט אנגלי. האנגלים הגיבו בשליחת ספינות מלחמה לנמל מרגואי, והתאילנדים, מחשש שאולי העיר תיכבש מינו את שבאלייה דה ביורגר הצרפתי למושל מרגואי על ידי מלך איוטהאיה בשנת 1687.
המאות ה-16 וה-17 > משלחת לובר-סברט (1687)

משלחת צרפתית שנייה נשלחה לסיאם במרץ 1687, ואורגנה על ידי קולבר. השגרירות כללה כוח משלחת צרפתי של 1,361 חיילים, מיסיונרים, שליחים וצוותים שהיו על סיפונן של חמש ספינות מלחמה, והייתה להן החובה הנוספת להחזיר את משלחת קוסה פן לסיאם. הזרוע הצבאית הובלה על ידי הגנרל דספרגס, והמשלחת הדיפלומטית על ידי סיימון דה לה לובר וקלוד צ'ברט דו בולאי, מנהל חברת הודו המזרחית הצרפתית. המשלחת הגיעה לבנגקוק באוקטובר 1687.
המשלחת כללה 14 מדענים ישועיים שנשלחו לסיאם על ידי לואי ה-14, בהנחייתו של הכומר טשאר. הישועים קיבלו את התואר "מתמטיקאים מלכותיים" והיו בחסות האקדמיה.
דספארז' קיבל הוראות לנהל משא ומתן על הקמת כוחות במרגי ובבנגקוק ולא בדרום סונגקלה, ולנקוט במקומות אלה במידת הצורך בכוח. המלך נאראי הסכים להצעה, ומצודות הוקמו בשתי הערים בפיקוד מושלי צרפת. דספארז' פיקד על המצודה בבנגקוק, עם 200 קצינים וגברים צרפתים, וקונטמנט סיאמי שסיפק המלך נאראי. דו ברואנט פיקד על מרגואי עם 90 חיילים צרפתים. בשנת 1688, ז'אן רייבל מונה למושל בנגקלי (פאנג נגה המודרנית). 35 חיילים נוספים עם 3 או 4 קצינים צרפתים הוצבו באוניות של מלך סיאם, במטרה להילחם בפיראטיות.
המשלחת הדיפלומטית השיגה מעט מלבד אישורה מחדש של האמנה המסחרית משנת 1685. הישועי טשאר קיבל הוראות סודיות מסיינליי, שאיפשרו לו להתמודד ישירות עם פאולקון. התקוות להמרתו של המלך נאראי לקתוליות, שהניעו במידה רבה את המשלחת ששלח לואי ה-14, לא התממשו.
כהערה צדדית להיסטוריה של המתמטיקה, סיימון דה לה לובר גם הביא ממסעותיו לסיאם שיטה פשוטה ליצירת ריבועי קסם, המכונים "השיטה הסיאמית" או "שיטת דה לה לובר", שככל הנראה התגלו לראשונה בסוראט בהודו על ידי צרפתי אחר, מ' וינסנט, ששט באוניה חזרה עם דה לה לובר.
המאות ה-16 וה-17 > משלחת תאילנד השלישית לצרפת (1688)

בתוך כך, הישועי גי טשאר חזר לצרפת עם התואר "שגריר יוצא מן הכלל למלך סיאם", מלווה על ידי אוק-ח'ון חמאנן, וביקר בוותיקן בינואר 1688. הוא ומשלחתו הסיאמית נפגשו עם אינוקנטיוס האחד עשר ותרגמו לו את מכתבו של נאראי. בפברואר 1689 התקבלה המשלחת אצל לואי ה-14, והסכם הסחר אותו קיבל סמבר בשנת 1687 אושר. כעבור שבועיים נחתמה אמנה צבאית, המציינת את פרנסואה ד'אינלסו, מרקיז ארגני, כקפטן משמר הארמון באיוטאיה ומפקח הכוחות הצרפתים בסיאם.
המאות ה-16 וה-17 > מהפכת 1688

נחיתת חיילים צרפתים בבנגקוק ומרגואי הביאה לתנועות לאומניות חזקות בסיאם בראשותו של המנדרין ומפקד חיל הפילים, פראה פטרצ'ה. באפריל 1688 ביקש פאולקון עזרה צבאית מצד הצרפתים על מנת לנטרל את המרד. בתגובה נשלח כוח של 80 חיילים ו-10 קצינים מבנגקוק לארמון בלופבורי, אך הכוח נעצר בדרך באיוטאיה, ולבסוף נטש את תוכניתו ונסוג לבנגקוק מחשש שתותקף על ידי מורדים סיאמיים ונרתע על ידי שמועות שווא שהמלך כבר מת.
ב-10 במאי מינה המלך נאראי הגוסס את בתו יותת'פ לעוצרת. לאחר מכן נודע לו שפטרצ'ה מכין נגדו הפיכה. זה דרבן את פטרצ'ה לבצע את ההפיכה המתוכננת זמן רב באופן מיידי, ופתח מיד את המהפכה הסיאמית מ-1688. ב-17–18 במאי 1688 נעצר המלך נאראי וב-5 ביוני הוצא להורג פאולקון. שישה קצינים צרפתים נלכדו בלופבורי והושלכו לידי האספסוף, אחד מהם מת כתוצאה מכך. רבים מבני משפחתו של נאראי נרצחו (אחיו של המלך, יורשיו לפי החוקה, נהרגו ב-9 ביולי), והמלך נאראי נפטר במעצר ב-10 ביולי. פטרצ'ה הוכתר למלך ב-1 באוגוסט. קוזה פאן, שגריר צרפת משנת 1686, הפך לשר לענייני חוץ וסחר.
התקפות בקנה מידה גדול נפתחו על שתי המצודות הצרפתיות בסיאם, וב-24 ביוני נאלצו הצרפתים תחת דו בראנט לנטוש את חיל מצבם במרגואי. דו ברואנט ושבאלייה דה ביורגר נמלטו תחת אש על ידי תפיסת ספינת מלחמה סיאמית, המרגואי. דו ברואנט וחייליו היו תקועים על אי שומם במשך ארבעה חודשים לפני שנמצאו על ידי ספינת מלחמה בריטית. בסופו של דבר הם חזרו לפודוצ'רי דרך מדרס.
המאות ה-16 וה-17 > מהפכת 1688 > המצור על בנגקוק

פטרצ'ה הטיל מצור על המצודה הצרפתית בבנגקוק עם 40,000 איש, ומעל מאה תותחים, במשך ארבעה חודשים. הכוחות הסיאמיים קיבלו ככל הנראה תמיכה הולנדית במאבקם נגד הצרפתים. ב-9 בספטמבר הגיעה ספינת המלחמה הצרפתית "אוריפלמה", שנשאה 200 חיילים בפיקוד דה לאסטרילס, אל שפת נהר צ'או פרייה, אך לא הצליחה לעגון במצודת בנגקוק מכיוון שהסיאמים חסמו את הכניסה לנהר.
אשתו היפנית-פורטוגזית של פאולקון, מריה גיאומאר דה פינאה, שהובטח לה הגנה על ידי מינויה כרוזנת צרפתית, מצאה מקלט אצל הכוחות הצרפתים בבנגקוק, אך דספארז' החזיר אותה לסיאמים בלחץ פטרצ'ה ב-18 באוקטובר; היא נידונה לעבדות תמידית במטבחו של פטרצ'ה. אחר כך ניהל דספארז' משא ומתן על חזרתם לפונדיצ'רי ב-13 בנובמבר, על סיפון האוריפלאמה ושתי אוניות סיאמיות, הסיאם והלובו, שסופקו על ידי פטרצ'ה.
חלק מהחיילים הצרפתים נשארו בפונדיצ'רי כדי לחזק את הנוכחות הצרפתית שם, אבל רוב המשלחת חזרה לצרפת ב-16 בפברואר 1689, על סיפון ספינות הצי הצרפתי Normande ו-Coche. שתי הספינות נתפסו על ידי ההולנדים בכף התקווה הטובה, בעקבות פרוץ מלחמת ליגת אוגסבורג. לאחר חודש במעצר, האסירים נשלחו לזיילנד שם הוחזקו בבית הכלא של מידלבורך. הם הצליחו לחזור לצרפת באמצעות חילופי שבויים כלליים.
ב-10 באפריל 1689 הוביל דספארז', שנותר בפונדיצ'רי, משלחת ללכידת האי פוקט בניסיון להשיב איזשהו שליטה צרפתית בסיאם. כיבוש האי לא הוביל לשום מקום, ודספארז' חזר לפונדיצ'רי בינואר 1690. לאחר שנקרא בחזרה לצרפת, הוא השאיר 108 חיילים בפונדיצ'רי כדי לחזק את ההגנות, ויצא עם כוחותיו הנותרים על האוריפלאמה וספינות החברה לונרה וסנט-ניקולאס ב-21 בפברואר 1690. דספארז' נספה על סיפונה בסמוך למרטיניק והאוריפלמה טבעה ב-27 בפברואר 1691, עם מרבית הכוחות הצרפתים שנותרו, מול חופי בריטני.
המאות ה-16 וה-17 > משלחת דוקסן-גיטון (1690)

משלחת סיאם משנת 1688 הוחזרה לסיאם על ידי צי שש ספינות המלחמה של אברהם דוקסן-גיטון (אחיינו של אברהם דוקסן) בשנת 1690, אך בגלל רוחות לא טובות, הצי נעצר בבלאסור, בפתח הגנגס, שם הנחיתו את המשלחת. המשלחת חזרה לבסוף לסיאם דרך היבשה.
המאה ה-18

המהפכה בתאילנד ניתקה את היחסים בין צרפת לתאילנד עד המאה ה-19, אם כי הותר לישועים הצרפתים להמשיך להטיף בתאילנד.
בין השנים 1760–1765 השתתפה ספינת תותחים צרפתית בראשות שבאלייה מילאר בפלישות הבורמזיות לסיאם, ככוח מובחר של הצבא הבורמזי.
לאחר הפלישות הבורמזיות, בשנת 1769 המשיך הכומר קורר את עבודתו המיסיונרית בסיאם, ואחריו המשיך בכך לבון. לבון נאלץ לעזוב בשנת 1775 לאחר רדיפות, אך ממשיכיו הבישופים קונדה וגרנו חזרו לסיאם. בשנים 1859–1867 הרחיבו כוחות צרפתים את שליטתם על כל ששת המחוזות בדלתת המקונג והקימו מושבה צרפתית, קוצ'ינצ'ינה. בשנת 1863, צרפת והמלך נורודום מקמבודיה חתמו על הסכם הגנה עם צרפת, שהעביר את המדינה מחסות סיאמית ווייטנאמית לשלטון הקולוניאלי הצרפתי. הסכם חדש נחתם בין צרפת לסיאם ב-15 ביולי 1867.
המאה ה-18 > מלחמת סיאם-צרפת (1893)

הסכסוך הטריטוריאלי בחצי האי הודו-סין להרחבת הודו-סין הצרפתית הוביל למלחמת סיאם–צרפת. בשנת 1893 הרשויות הצרפתיות בהודו-סין השתמשו בסכסוכי גבול, כמו פרשת גרוסגורין ותקרית פקנאם, כדי לעורר משבר. סירות תותחים צרפתיות הופיעו בבנגקוק ודרשו את מסירת שטחי לאוס ממזרח למקונג. המלך צ'ולונגונגקורן פנה לבריטים, אך השר הבריטי אמר למלך להגיע להסכם שלום בכל תנאי שיוכל להשיג, ולא הייתה לו ברירה אלא לקבל הצעה זו. המחווה היחידה של בריטניה הייתה הסכם עם צרפת שהבטיח את שלמותם של שאר סיאם. בתמורה נאלצה סיאם לוותר על תביעתה לחבל שאן דובר הטאי בצפון מזרח בורמה לבריטים, ולמסור את לאוס לצרפת, אם כי מלך לאו ביקש את ההגנה הצרפתית במקום השלטון הסיאמי. אף על פי שסיאם איבדה שליש משטחה, האסטרטגיה של פעולה כאזור חיץ בין שתי המעצמות הקולוניאליות שמרה על עצמאותה. בעקבות התבוסה בשנת 1893, צ'ולונגונגקורן יצא לחו"ל ללמוד דגמים אחרים. הוא ביקר בפריז בשנים 1897 ו-1907. כתוצאה מכך הוא העצים את תוכנית המודרניזציה שלו, ובכך בנה מדינה מודרנית ייחודית ואבסולוטיסטית.
המאה ה-20

הצרפתים המשיכו ללחוץ על סיאם ובשנים 1906–1907 ייצרו משבר נוסף. הפעם נאלצה סיאם לוותר לצרפתים על השטח בגדה המערבית של המקונג מול לואנג פרבאנג וסביב שמפאסק בדרום לאוס, כמו גם במערב קמבודיה. צרפת כבשה גם את החלק המערבי של צ'נטאבורי. בוועידת פרנקו-סיאם ב-13 בפברואר 1904, על מנת להחזיר את צ'נטאבורי, נאלצה סיאם לוותר על טראט להודו-סין הצרפתית. טראט הפך לחלק מתאילנד שוב ב-23 במרץ 1907 בתמורה לאזורים ממזרח לנהר המקונג כולל באטמבאנג, סיאם נחון וסיסופון.
הבריטים התערבו כדי למנוע התפשטות צרפתית יותר נגד סיאם, אך בתמורה בשנת 1909 הוחלה הריבונות הבריטית על קדה, קלנטן, פרליס וטרנגנו, תחת האמנה האנגלו-סיאמית משנת 1909. כל השטחים הנגזרים הללו היו בשולי תחום ההשפעה הסיאמיים ומעולם לא היו בשליטה בטוחה של סיאם, אך הדרישה לנטוש את כל הטענות עליהם הייתה השפלה משמעותית גם למלך וגם למדינה. בראשית המאה ה-20 אומצו משברים אלה על ידי הממשלה הלאומנית, כסמל של הצורך במדינה להתמודד עם המערב ושכנותיה.
המאה ה-20 > מלחמת צרפת-תאילנד (1940–1941)

זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, ממשלת צרפת הסכימה למשא ומתן על הגבולות עם תאילנד ולחולל שינויים קלים לטובת תאילנד. עם זאת, צרפת נפלה עד מהרה לכוחותיו של היטלר, והמשא ומתן לא התקיים מעולם. תאילנד ניצלה את החולשה הצרפתית כדי להחזיר לעצמה את השטחים שאיבדה בהודו-סין הצרפתית, והתוצאה הייתה מלחמת צרפת-תאילנד בין אוקטובר 1940 ל-9 במאי 1941. כוחות צבא תאילנדים הצליחו היטב ביבשה ובאוויר להביס את הצרפתים ולהשיג מחדש את השטחים, אך היעדים התאילנדים במלחמה היו מוגבלים. בינואר, לעומת זאת, כוחות חיל הים של צרפת של וישי השיגו ניצחון טקטי על כוחות חיל הים התאילנדים בקרב על צ'אנג. המלחמה הסתיימה במאי בעזרת היפנים, בעלי ברית של גרמניה הנאצית, שהכריחו את הצרפתים לוותר על אחיזתם בשטחי המחלוקת.
לזכר הניצחון הקימה תאילנד את אנדרטת הניצחון. תאילנד הזמינה את יפן וגרמניה להצטרף לחגיגה. יפן שלחה את Shjjirō Iida, ומשרד החוץ הגרמני שלח את רוברט אייסן להצטרף לחגיגה.
לאחר המלחמה, באוקטובר 1946, צפון קמבודיה ושתי מובלעות לאוס בצד התאילנדי של נהר המקונג הוחזרו לריבונות צרפתית לאחר שהממשלה הצרפתית הזמנית איימה להטיל וטו על חברות תאילנד באו"ם.
נציגויות דיפלומטיות

צרפת מחזיקה בתאילנד שגרירות בבנגקוק ו-6 קונסוליות בצ'אנג מאי, צ'אנג ראי, הואה הין, קון קאן, קו סמוי ופוקט. מאידך, תאילנד מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז וקונסוליה כללית בליון.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1950

| --- | --- |

אצטדיון מועדון הטניס וסט סייד
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  1950 
 מספר תחרות:  70 
 עיר מארחת:  ניו יורק, בוסטון
 אצטדיון:  מועדון הטניס וסט סייד מועדון הקריקט לונגווד
 זוכה:  גברים:[[ארתור לרסן]] (ארצות הברית) נשים:מרגרט אוסבורן דופונט (ארצות הברית) זוגות גברים:ג'ון ברומיץ'/פרנק סג'מן (אוסטרליה)  זוגות נשים:לואיז ברוף/מרגרט אוסבורן דופונט (ארצות הברית) זוגות מעורבים:מרגרט אוסבורן דופונט (ארצות הברית)/קן מקגרגור (אוסטרליה)
 
 → אליפות ארצות הברית הפתוחה 1949 אליפות ארצות הברית הפתוחה 1951 ← 
 
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1950 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא. תחרויות זוגות נשים וזוגות גברים התקיימו במועדון הקריקט בפרברי בוסטון. הם החלו ב-14 באוגוסט והסתיימו ב-21 באוגוסט. תחרות הנשים, תחרות הגברים וזוגות מעורבים התקיימו במועדון הטניס וסט סייד שבניו יורק. הם החלו ב-25 באוגוסט והסתיימו ב-5 בספטמבר.
מרגרט אוסבורן דופונט זכתה ב-3 תחרויות.
התחרות > תחרות הגברים

לתחרות זו נרשמו 64 טניסאים שחולקו ל-4 בתים. 20 הטניסאים החזקים קיבלו דירוג (לטניסאים אמריקאים וטניסאים זרים בנפרד).
| --- | --- |
 באדג' פאטי (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב הראשון  הרבי פלם (ארצות הברית ארצות הברית), הפסיד בגמר  גרדנר מלוי (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בחצי הגמר  טום בראון (ארצות הברית ארצות הברית), הודח ברבע הגמר  ויק סיישס (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב השלישי  ארתור לרסן (ארצות הברית ארצות הברית), ניצח בתחרות  ארל קושל (ארצות הברית ארצות הברית), הודח ברבע הגמר  דיק סאוויט (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בחצי הגמר  ביל טלברט (ארצות הברית ארצות הברית), הודח ברבע הגמר  ג'יימס ברינק (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב השלישי:  פרנק סג'מן (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב השלישי  ירוסלב דרובני (מצרים מצרים), הודח בסיבוב השלישי  ג'ון ברומיץ' (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב השלישי  קן מקגרגור (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב הראשון  טורסטן יוהנסון (שוודיה שוודיה), הודח בסיבוב השלישי  פליסימו אמפון (הפיליפינים הפיליפינים), הודח בסיבוב השלישי  רוברט אבדלסלם (צרפת צרפת), הודח בסיבוב השלישי  ג'ורג' וורתינגטון (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב השלישי  טוני מוטרם (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), הודח בסיבוב השני  גוסטבו פלפוקס (מקסיקו מקסיקו), הודח בסיבוב הראשון
מנצח אליפות 1949 פנצ'ו גונסאלס מארצות הברית לא השתתף. ארטור לרסן מארצות הברית שיחק במשחק הגמר נגד אמריקאי הרבי פלם וניצח ב-5 מערכות.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 49 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. 6 הטניסאיות החזקות האמריקאיות קיבלו דירוג כדלקמן:
מרגרט אוסבורן דופונט (ארצות הברית ארצות הברית), מנצחת תחרות 1949, ניצחה בתחרות
דוריס הארט (ארצות הברית ארצות הברית), הפסידה במשחק הגמר
לואיז ברוף (ארצות הברית ארצות הברית), מנצחת תחרות 1947, הודחה בסיבוב השלישי
בברלי בייקר (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בחצי הגמר
פטרישה טוד (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה ברבע הגמר
שירלי פריי (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה ברבע הגמר
מנצחת תחרות 1949 מרגרט אוסבורן דופונט שיחקה במשחק הגמר נגד אמריקאית דוריס הארט וניצחה ב-2 מערכות. באותה שנה היא ניצחה בתחרות הנשים גם באליפות וימבלדון.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו מספר זוגות. במשחק הגמר ג'ון ברומיץ'/פרנק סג'מן מאוסטרליה שיחקו נגד זוג אמריקאי ביל טלברט/גרדנר מלוי וניצחו אותם ב-4 מערכות. לג'ון ברומיץ' זה היה הניצחון השני ברציפות. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות וימבלדון אך עם פרטנר אחר.
התחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 20 זוגות. מספר זוגות חזקות זכו בדירוג כדלקמן:
| --- | --- |
 מרגרט אוסבורן דופונט/לואיז ברוף (ארצות הברית ארצות הברית), מנצחות תחרות 1943-1949, ניצחו בתחרות   שירלי פריי/דוריס הארט (ארצות הברית ארצות הברית), הפסידו בגמר:  ג'וי גנון/בטי הילטון (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), הודחו ברבע הגמר  אנה-ליזה בוסי (איטליה איטליה)/הלן ריבני, הודו בסיבוב הראשון
במשחק הגמר מנצחות תחרויות 1943-1949 מרגרט אוסבורן דופונט/לואיז ברוף מארצות הברית שיחקו נגד זוג אמריקאי שירלי פריי/דוריס הארט וניצחו אותן ב-2 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 40 זוגות. לא בוצע דירוג של הזוגות החזקות.
אלופי תחרות 1949 לואיז ברוף (ארצות הברית)/ארקי סטארגס (דרום אפריקה) לא השתתפו. מרגרט אוסבורן דופונט (ארצות הברית)/קן מקגרגור (אוסטרליה) שיחקו במשחק גמר נגד זוג דוריס הארט (ארצות הברית)/פרנק סג'מן (אוסטרליה) וניצחו ב-3 מערכות.
הערות שוליים

↑  מיקום תחרויות
ארתור לרסן, מנצח תחרות הגברים
מרגרט אוסבורן דופונט, מנצחת תחרות הנשים
תומאס א. בראמלט

תומאס אליוט בראלמט (באנגלית: Thomas Elliott Bramlette;‏ 3 בינואר 1817 – 12 בינואר 1875) היה המושל ה-23 של קנטקי. הוא נבחר ב-1863 והנהיג את המדינה בחלק האחרון של מלחמת האזרחים ותחילת תקופת השיקום. בפרוץ המלחמה, בראלט עזב את הקריירה הפוליטית המבטיחה שלו והתגייס לצבא האיחוד, הקים ופיקד על חיל הרגלים השלישי של קנטקי. בשנת 1862, מינה אותו הנשיא אברהם לינקולן לפרקליט המחוז בקנטאקי. שנה לאחר מכן, הוא היה המועמד למשרת מושל מטעם איגוד הדמוקרטים. התערבות בבחירות של צבא האיחוד העניקה לו ניצחון מוחץ על יריבו, צ'ארלס וויקליף(אנ'). עם זאת, בתוך שנה, מדיניות פדרלית כגון גיוס אפרו אמריקאים מקנטקי לצבא האיחוד והשעיית הצו "הביאס קורפוס" עבור אזרחי קנטאקי גרמו לבראמלט לנטוש את תמיכתו בלינקולן ולהכריז כי הוא "יטביל את המדינה בדם למען הקונפדרציה".
לאחר המלחמה, בראמלט הוציא חנינה כללית לרוב המדינות לשעבר במדינה. הוא התנגד לאישורו של התיקון הארבע עשרה והתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית ולהקמת "המשרד לטיפול בפליטים, עבדים משוחררים ואדמות נטושות" (אנ') בקנטאקי. בין הישגיו, שאינם קשורים למלחמה ותוצאותיה, היו: הפחתת החוב של המדינה והקמת המכללה החקלאית והמכנית של קנטקי (כיום אוניברסיטת קנטקי). בתום הקדנציה שלו כמושל, חזר בראמלט לקריירה המשפטית שלו בלואיסוויל.
ביוגרפיה

תומאס בראמלט נולד ב-3 בינואר 1817, במחוז קמברלנד (אנ') (כיום קלינטון(אנ')), קנטקי. הוא היה בנו של קולונל אמברוז ס. ושרה (אליוט) בראמלט. אביו שירת שתי קדנציות בסנאט של קנטקי ומספר קדנציות בבית הנבחרים של קנטקי.
בראמלט למד משפטים, בשנת 1837, בגיל 20, הוסמך ללשכת עורכי הדין, והחל להשתלם בלואיוויל, קנטקי. בספטמבר של אותה שנה, בראמלט נישא לסאליל טראוויס, הראשונה מבין שתי נשותיו. לזוג היו שני ילדים, תומאס וקורין.
הקריירה הפוליטית של בראמלט החלה בשנת 1841, כאשר נבחר לייצג את מחוז קלינטון באספה הכללית. בשנת 1848, מינה אותו המושל ג'ון ג. קריטנדן (אנ') לעורך הדין של חבר העמים. הוא התפטר מתפקידו בשנת 1850 כדי להמשיך את הפרקטיקה המשפטית שלו, עבר לקולומביה, קנטקי (אנ') בשנת 1852. הוא היה נציג המחוז שלו כמועמד המפלגה הוויגית למושב בבית הנבחרים ב-1853, אך הובס על ידי המועמד של המפלגה הדמוקרטית ג'יימס קריסמן(אנ'). בשנת 1856, הוא נבחר כשופט במחוז השיפוט ה-6 של קנטקי, שם שירת במשך חמש שנים.
ביוגרפיה > שירות צבאי

ב־7 באוגוסט 1861 התפטר בראמלט מתפקידו וקיבל תפקיד כקולונל בצבא האיחוד. בניגוד להסכם של קנטקי להישאר נייטרלים במלחמת האזרחים, הוא ייסד ופיקד על גדוד חיל הרגלים השלישי של קנטקי. ב-19 בספטמבר הגיע הגדוד ללקסינגטון כדי להפסיק ועידת שלום שתוזמנה להתקיים ב-21 בספטמבר, ולעצור את הסנאטור הצעיר ג'ון ברקנרידג'. עיכוב בהגעה איפשר לברקנרידג להימלט לפני המעצר.
בראמלט התפטר מתפקידו הצבאי ב-13 ביולי 1862 בדצ'רד(אנ'), טנסי. הוא חזר ללואיסוויל וקיבל את הצעתו של הנשיא אברהם לינקולן להיות התובע המחוזי של ארצות הברית בקנטקי. במהלך כהונתו בתפקיד זה, הוא אכף במרץ את חוקי שעת חירום בעת המלחמה של קנטקי נגד קונפדרציית המדינות של אמריקה ואוהדיהם.