stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השירות החשאי של ארצות הברית
מבנה

בשירות החשאי מועסקים 5,000 אנשים, מהם 2,100 סוכנים (שתפקידם לבצע את ההגנה ואת החקירות בפועל), 1,200 שוטרים במדים (שתפקידם לבצע את ההגנה ההיקפית על המבנים שעליהם מגן השירות), ו-1,700 מועסקים בתפקידים טכניים ומינהלתיים. לשירות החשאי 125 משרדים ברחבי העולם. השירות מפעיל יחידה מיוחדת של רוכבי אופניים על מנת לבצע מרדפים מהירים אחר חשודים.
מבנה > סוכנים מיוחדים (Special Agents)

הסוכנים המיוחדים הם הכוח העלית של השירות החשאי, הידועים באבטחת נשיא ארצות הברית וסגנו, בני משפחותיהם, מועמדים לנשיאות, ומנהיגים זרים המבקרים בארצות הברית. סוכנים אלה מוצבים בארצות הברית וברחבי העולם כדי להגן על מנהיגים אמריקאים בעת נסיעות ואירועים בינלאומיים, כולל שגרירים ובכירים נוספים. התפקיד תובעני ביותר, והשירות החשאי בוחר את המועמדים המתאימים בקפידה רבה. לאורך הקריירה, סוכן מיוחד עשוי לשמש באבטחת מגוון אישים ולהיות מוצב במקומות שונים.
מבנה > היחידה המיוחדת במדים (Uniformed Division)

סוכני היחידה במדים אחראים על אבטחת מבנים ואתרים רגישים בארצות הברית, בהם הבית הלבן, מעון סגן הנשיא, מחלקת האוצר ושגרירויות זרות בוושינגטון, וכן ליווי מנהיגים לאירועים ברחבי המדינה.
סוכני היחידה במדים עשויים להתמחות ביחידות מיוחדות, בהן:
יחידת הכלבנים (Canine Unit) – כלבים מאומנים לאיתור חומרי נפץ, חבילות חשודות וסכנות אחרות.
יחידת תגובה לשעת חירום (Emergency Response Unit) – כוח מוכן לפעולה במקרה של תקיפה על הבית הלבן או מבנים מאובטחים אחרים.
צוות צלפים (Countersniper Team) – סוכנים בעלי אימוני ירי מתקדמים המשתמשים בציוד תצפית וכלי נשק מיוחדים לאבטחת אזורים נרחבים.
צוות ליווי בשיירות (Motorcade Support Team) – צוותים המאבטחים את נסיעות הנשיא, סגנו ומנהיגים זרים, כולל סוכנים רכובים על אופנועים.
יחידת חקירות זירות פשע (Crime Scene Search Unit) – סוכנים המתמחים באיסוף ראיות מזירות פשע, כולל צילום, טביעות אצבע, סיבים ופרטי לבוש.
מבנה > היחידות לחקירות פליליות, פשעי סייבר ותמיכה בחקירות

השירות החשאי של ארצות הברית מפעיל יחידות מיוחדות להגנה על מערכת הבנקאות והעסקים בארצות הברית מפני פשעי סייבר, זיוף והונאות פיננסיות. סוכני השירות החשאי ביחידות פעולות סייבר, חקירות פליליות ותמיכה בחקירות מתמקדים במניעה והתמודדות עם פשעי מחשב, כולל כופרות (Ransomware), דיוג (Phishing) וגניבת מידע רגיש.
הסוכנים משתמשים בטכנולוגיות מתקדמות כדי לאתר ולעצור פושעי סייבר לפני שיגרמו נזק. במקרי פשיעה, הצוותים פועלים לזיהוי עבריינים, איסוף ראיות, ואבטחת זירת הפשע הווירטואלית. השירות החשאי גם משתף פעולה עם משטרות ומחלקות בילוש מקומיות כדי לשפר את יכולת ההתמודדות עם פשעי סייבר.
המעבדה לזיהוי פלילי של השירות החשאי היא אחת המתקדמות בעולם, ומתמחה בניתוח ראיות הכוללות כתב יד, טביעות אצבע, תיעוד ממצלמות אבטחה, טלפונים סלולריים, כרטיסי אשראי ועוד. המעבדה מחזיקה באוסף הדיו הגדול בעולם, ומשמשת לזיהוי זיופים. בנוסף, סוכנים ביחידה מומחים בניתוח פוליגרף (מכונת אמת), ומסייעים לחוקרים להבין מתי עדים וחשודים אומרים אמת או משקרים.
השירות החשאי מפעיל למעלה מ-80 כוחות משימה מיוחדים המתמקדים בפשיעה אלקטרונית ופשיעה פיננסית. כוחות אלו משלבים סוכנים, חוקרים, מדענים, ממציאים ופקידים ממשלתיים במטרה להגן על קהילות בארצות הברית מפני פשעי סייבר ואיומים טרוריסטיים.
מבנה > משרדי השטח

השירות החשאי של ארצות הברית מפעיל 136 משרדי שטח וסוכנויות שטח ברחבי ארצות הברית ובעולם, לצד המטה הראשי בוושינגטון הבירה. המשרדים ממוקמים בערים מרכזיות בכל מדינה בארצות הברית, בעוד המשרדים הבינלאומיים ממוקמים במדינות אסטרטגיות למאבק בפשיעה פיננסית, פשעי סייבר ואבטחת אישים.
שיירת הרכבים של השירות החשאי

רכבי השירות החשאי ברובם כלי רכב בתוצרת פורד ושברולט ומורכבת אך ורק מרכבים מתוצרת ארצות הברית, מאז שנת 2001 בכל נסיעה מחוץ לעיר השיירה מונה כ-45 כלי רכב, בעוד הלימוזינות עצמן מתוחזקות על ידי הבית הלבן, רכבי ה"תמיכה" בשיירה מתוחזקים על ידי המשרד הצבאי בבית הלבן. על המכוניות הנשיאותיות תמיד יופיעו בקדמת הרכב שני דגלים, שאחד מהם באופן קבוע הוא דגל ארצות הברית והשני דגל המדינה המארחת. כמו כן מופיע על דלתות המרכב הסמל של נשיאות ארצות הברית. בין היתר ניתן למצוא באופן קבוע בשיירה המלווה רכב פיקוד מסוג שברולט סוברבן (רכב זה משבש גלי רדיו ופוגע לעיתים ברשת הסלולר של הנוכחים באזור על מנת למנוע מתקפה על השיירה דרך טלפון נייד, רכב זה לא אהוד על התושבים האמריקאים). בנוסף ניתן למצוא בשיירה רכב מסוג פורד לניטרול חומרים מסוכנים. (Ford F550/Horton) אשר נוכחת בעיקר לקראת סוף השיירה. עוד ניתן למצוא רכבי פורד גדולים אשר מסיעים את הפמליה של הנשיא, מספר כלי רכב להסעת הצוות הטקטי למקרי חירום (U.S. Secret Service ERT), שתי לימוזינות של הנשיא שאחת מהן היא לימוזינת כוננות למקרה שהשנייה נפגעת, אמבולנס שסוגר את סיום השיירה ורכבי ליווי משטרתי מיוחד של המדינה המארחת.
ראשי השירות החשאי

ויליאם פטריק ווד (1865–1869)
הייראם וויטלי (1869–1874)
אלמר וושברן (1874–1876)
ג'יימס ברוקס (1876–1888)
ג'ון בל (1888–1890)
אנדרו דראמונד (1891–1894)
ויליאם הייזן (1894–1898)
ג'ון אלברט וויקי (1898–1911)
ויליאם פלין (1912–1917)
ויליאם מוראן (1917–1936)
פרנק וילסון (1937–1946)
ג'יימס מאלוני (1946–1948)
אורבנוס אדמונד באומן (1948–1961)
ג'יימס ראולי (1961–1973)
סטוארט נייט (1973–1981)
ג'ון סימפסון (1981–1992)
ג'ון מאגאו (1992–1993)
אלג'יי באורון (1993–1997)
לואיס מרלטי (1997–1999)
בריאן סטפורד (1999–2003)
ויליאם ראלף באשם (2003–2006)
מארק סאליבן (2006–2013)
ג'וליה פירסן (2013-2014)
ג'וזף קלנסי (2014–2017)
רנדולף אלס (2017–2019)
ג'יימס מארי (אנ') (2019–2022)
קימברלי צ'יטל (2024-2022)
שון קוראן (2025–מכהן)
ראו גם

שירות חשאי
משה מנחמי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בינואר 1936 עפולה, ישראל 
 פטירה:  23 ביוני 2014 (בגיל 78) עפולה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות בעפולה
 
מצבתו של מנחמי בבית הקברות בעפולה
משה (מוישה) מנחמי (30 בינואר 1936 - 23 ביוני 2014) היה ממובילי התעופה האזרחית בישראל. בין הישגיו: הקמת חברת התעופה ישראייר, ייסוד מועדון הדאייה במגידו, הקמת בית הספר לנהיגה "הוד", והחייאת המנחת הנמצא מחוץ לעפולה הנקרא "מנחת מגידו" וניהולו עד יומו האחרון (כיום נקרא המנחת "מנחת מגידו מנחמי", על שמו).
ביוגרפיה

משה (מוישה) מנחמי נולד לאהובה מליקובסקי מנחמי וצבי מנחמי בשנת 1936 (ב-ו' בשבט התרצ"ו). מנחמי נולד בעפולה והתגורר בה כל חייו, עד לפטירתו.
את שירותו הצבאי עשה בגדנ"ע אוויר. בזמן שירותו רישיון טיס אזרחי. בגיל 17 זכה באליפות הארץ בהטסת טיסני מנוע חופשיים ואף הצליח, ביחד עם ברוך גינדין, לשכנע את מפקד חייל האוויר אז, הרצל בודינגר, להחזיר את הדאייה לגדנ"ע אוויר.
משה מנחמי נשא לאישה את אורה (שפייזמן) מנחמי בשנת 1962.
ביוגרפיה > פעולותיו בישראייר

בשנת 1989 ייסד חברת תעופה בשם "כנפי העמק", עם השנים הכניס את הורן את ליבוביץ' כשותפים לחברה. לאחר הזכייה במכרז להפעלת קו טיסות ממגידו לאילת, בשנת 1996, שם החברה שונה רשמית ל"ישראייר" ועם הזמן היא הייתה לחברת התעופה השלישית בישראל. מנחמי עזב את החברה משום שלא היו לו כספים להשקעה בחברה ולכן מכר את חלקו בחברה לאלכס אכטמן.
ביוגרפיה > החייאת מנחת מגידו

מנחת מגידו הוקם על ידי הבריטים וכלל שני מסלולים נטושים ומגדל ועד לשנת 1965 עמד המנחת נטוש. מנחמי הצליח להשיג אישור להעברת מיקום מועדון הדאייה מבסיס חייל האוויר ברמת דוד למנחת מגידו. משה וד"ר דוד גור הנקרא גם "דדי" היו הראשונים לחזור להשתמש במנחת. כיום (נכון לשנת 2016) משמש המנחת לפעילות ענפה של מועדון הדאייה, לפעילות חברת מגידו תעופה וכן לפעילות גופים נוספים.
אנריקה רוטנברג

| --- | --- |

 לידה:  12 באוגוסט 1948 (בן 76) ארגנטינה 
 מדינה:  קובה 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר  פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנריקה רוטנברג (נולד ב-12 באוגוסט 1948) הוא מפיק קולנוע, במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה

אנריקה רוטנברג נולד בארגנטינה למשפחה שבבעלותה היה תיאטרון. אמו נפטרה כשהיה בן 3, ובגיל 13, אחרי שאמו החורגת התאבדה, הוא עלה לישראל לבד, לכפר הנוער אלוני יצחק. לאחר שירותו בצה"ל חזר לארגנטינה. בעקבות אחיו הגדול שהיה פעיל במפלגה הקומוניסטית, הצטרף למפלגה ושימש כמנהל עסקיה. לצורך מימון המפלגה היא עסקה במתן הלוואות בריבית. בעקבות השלטת המשטר הצבאי בארגנטינה ב-1976 חזר לישראל.
כשחזר לישראל, נכנס לשותפות עם ברוך חבס בחברה קבלנית חדשה, ויחד עם חבריו סרג'יו דיזנהויז ודני דוד הקימו את חברת "סאדאב" (ראשי תיבות של סרג'יו, אנריקה, דני וברוך). בשנות ה-80 של המאה ה-20 בנתה החברה אלפי דירות, בין השאר בקריית בן-גוריון בחולון בשותפות עם שמואל דנקנר, הקימה בניין משרדים באזור, והקימה את מרכז "קניותר" בנס ציונה, אחד הקניונים הראשונים שנבנו בישראל. ב-2005 מכרו את הקניון לפי שווי נכס של 24 מיליון דולר.
רוטנברג נכנס גם לעסקי הנעליים, שרכש ב-1979 את הזכויות לייצור מותג הנעלים הצרפתי "קיקרס" (Kickers) בישראל, בשותפות עם חברת "המגפר" הם יוצרו במפעל בירושלים. בעל חנות נעליים ברמת גן, שלו מכר את סחורתו, הציג בפניו את בנו, עמוס גוטמן, ורוטנברג החליט להשקיע בהפקת סרטו של הבן, "נגוע". הסרט לא הצליח מסחרית, אך רוטנברג השקיע בסרט נוסף של גוטמן, "בר 51". סרט שלישי שהפיק רוטנברג, ושכנע את גוטמן לביים אותו, הוא "חימו מלך ירושלים", על פי ספר מאת יורם קניוק. הסרט הבא שהפיק היה "המיועד", בבימוי דניאל וקסמן שזכה להקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 1992 כתב את התסריט של סרט הקולנוע המצליח "נקמתו של איציק פינקלשטיין" יחד עם אסטבן גוטפריד וגם ביים את הסרט, שבו שיחקו אסטבן גוטפריד, משה איבגי, דבורה קידר ושמיל בן ארי. הסרט נחל הצלחה, ובטקס פרסי אופיר לאותה שנה גרף שבעה פרסים, בהם פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס התסריט הטוב ביותר.
בשנת 1993 רוטנברג עבר להתגורר בקובה שם עסק בעסקי נדל"ן בשותפות עם איש המוסד לשעבר רפי איתן. חברה של איתן בשם "GBM - GRUPO BM" בקובה עסקה בתחומים מגוונים, כולל: נדל"ן, חקלאות, תעשייה, מסחר והיי-טק. GBM רכשה שטחים לגידול קני סוכר בקובה, אחר כך גם שטחי פרדסים, והסתייע בחברת אגרקסקו הישראלית כדי לשווק את הפרי לאירופה ולשבור את האמברגו האמריקאי על האי. בסוף שנות ה-90 החלה להקים בשותפות עם הממשלה הקובנית ואיש העסקים הרצל חבס (בנו של ברוך חבס), את ה"מירמאר טרייד סנטר" - מרכז עסקי ומסחרי רחב היקף בהוואנה, הכולל 18 בניינים, בהשקעה של כ-200 מיליון דולר. במהלך השנים נפוצו שמועות רבות על קשריו של רפי איתן עם פידל קסטרו, אך הוא הכחיש אותם. אך במאי 2006, כשר בממשלת ישראל נפגש עמו בגלוי לראשונה. בפברואר 2019, חשף רוטנברג, כי הם נפגשו עם קסטרו פעמים רבות, ולמעשה כל משא ומתן על עסקים במדינה התנהל איתו ישירות. ולאחר שראול קסטרו מונה לנשיא, ממשלת קובה לא חידשה את החוזים עם חברת GBM והוא חזר לישראל.
בשנת 2013 פתח בתל אביב, לקראת חזרתו לישראל, סטודיו שבו מוצגים צילומי סטילס שלו.
סרטים שהפיק

"נגוע", בבימוי עמוס גוטמן (1983)
"בר 51", בבימוי עמוס גוטמן (1985)
"חימו מלך ירושלים", בבימוי עמוס גוטמן (1987)
"המיועד", בבימוי דניאל וקסמן (1989)
סרטים שביים

"נקמתו של איציק פינקלשטיין" (1993)
מריסול אסקובר

| --- | --- |

 לידה:  22 במאי 1930 הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  30 באפריל 2016 (בגיל 85) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Maria Sol Escobar 
 מקום לימודים:  Jepson Art Institute  מכללת אוטיס לעיצוב ואמנות  בית ספר הרווארד-וסטלאק  ניו סקול  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  האקדמיה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  פיסול 
 זרם באמנות:  פופ ארט 
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (2006) 
 
מריסול אסקובר (22 במאי 1930 - 30 באפריל 2016) שנודעה בשמה הפרטי "מריסול", הייתה אמנית פופ ארט אמריקאית שהתפרסמה בעיקר בזכות פסלי העץ המגולפים שלה. בשנת 1997 זכתה אסקובר בפרס Premio Gabriela Mistral מארגון מדינות אמריקה על תרומתה לתרבות האמריקאית. כמו כן, היא נבחרה כחברה באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות בשנת 1978.
ביוגרפיה > שנים ראשונות

מריסול אסקובר נולדה בפריז להורים מוונצואלה ובגיל 16 עברה יחד עם אביה ללוס אנג'לס, קליפורניה. במהלך נעוריה מתה אמה ג'וזפינה שהייתה בעלת השפעה רבה בסצנת האמנויות בוונצואלה, ולאובדן זה הייתה השפעה חזקה על מצבה הנפשי. בתקופה זו אסקובר נשענה על חפצים וסמלים בעלי אופי דתי כמקור לנחמה ובמקביל היא התחילה להתעסק באמנות, ובפרט בציור. אביה של אסקובר חיזק את התעניינותה באמנויות ותמך בהחלטתה לעבור לצרפת בשנת 1949, וללמוד בבית הספר לאמנות École des Beaux-Arts בפריז. שנה לאחר מכן היא חזרה לארצות הברית ולמדה בבית הספר המפורסם לאמנויות-The Art Students League שבניו יורק. בין השנים 1951-1954 לקחה קורסים באוניברסיטת ניו סקול למחקר חברתי ולמדה בבית הספר לאמנות יפה של הנס הופמן בפרובינסטאון, מסצ'וסטס. הופמן שנודע כ"דיקן האקספרסיוניזם המופשט", השפיע עליה רבות במהלך חייה. בתקופה זו החלה מריסול אסקובר לבלות חלק מזמנה ב-Cedar Tavern בר-מסעדה שהיווה מקום מפגש חברתי לכמה מאמני האקספרסיוניזם המופשט המובילים שאיתם התחברה, במיוחד וילם דה קונינג, פרנץ קליין וג'קסון פולוק.
ביוגרפיה > המעבר לפיסול

בשנת 1951 זנחה אסקובר את הציור ואת החפצים הפרה-קולומביאנים שבהם התמקדה עד אז, ועברה להתעסק בפיסול בעיקר בטרקוטה ובעץ. את רוב הידע שלה בפיסול רכשה אסקובר בעצמה. התערוכה הראשונה שלה הייתה בשנת 1958 בגלריית The Leo Castelli בניו יורק והיא זכתה להצלחה רבה. בתקופה זו זנחה את שם משפחתה על מנת להרגיש שהיא מצליחה בזכות עצמה. בשנת 1961 העבודות שלה נכללו בתערוכה "אמנות המכלול" של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
ביוגרפיה > הקשר עם אנדי וורהול והצלחה מקצועית

במהלך שנות ה-60 החלה אסקובר להיות מושפעת מסגנון הפופ ארט ומאמנים כמו אנדי וורהל ורוי ליכטנשטיין. ידידות פורייה התפתחה בינה לבין אנדי וורהל ואסקובר והיא אף הופיעה בשניים מסרטיו - "הנשיקה" (1963) ו-"13 הנשים היפות ביותר" (1964). בשנים אלו אסקובר זכתה להצלחה גדולה ועבודותיה הוצגו במספר רב של מוזיאונים יוקרתיים. בשנת 1968 הציגה אסקובר את יצירותיה בתערוכת יחיד בביאנלה שבונציה. בשנות ה-70 וה-80 הרבתה בנסיעות מסביב לעולם והתנתקה מהאמנות לפרקי זמן ממושכים. בכל פעם שחזרה לעשייה האמנותית היא התקשתה להתאים את עצמה למגמות העדכניות באמנות העכשווית. בשנת 1997 זכתה אסקובר בפרס Premio Gabriela Mistral מארגון מדינות אמריקה על תרומתה לתרבות האמריקאית. בשנת 2004 המוזיאון לאמנות מודרנית השיק תערוכה בין לאומית שכללה את עבודותיה. עשר שנים לאחר מכן, זכתה בתערוכת היחיד הראשונה שלה בניו יורק, במוזיאון דל בריו. בשנים 2014-2015 יצא לאור קטלוג של הפסלים והציורים של אסקובר שאורגן על ידי מוזיאון ממפיס ברוקס שבטנסי.
ביוגרפיה > פעילות אמנותית

אסקובר הושפעה מאמונותיה הדתיות ושילבה אותן ביצירותיה מתחילת דרכה באמנות. בנעוריה עסקה בציור ובשנות העשרים לחייה היא עסקה גם בפיסול וגילוף בעץ שהושפעו מאמנות פרה-קולומביאנית המשלבת חומרים כמו טרקוטה וחלקים מעץ תוך שימוש בהפשטה גאומטרית. במהלך לימודיה בבית הספר לאמנות של הנס הופמן, נחשפה אסקובר לטכניקה "משיכה ודחיפה", טכניקה אשר משלבת ניגודים של צבע, צורה ומרקם על מנת ליצור עומק ותנועה בציור.
ביוגרפיה > פופ ארט וזרמים נוספים

אסקובר השתייכה לזרם הפופ ארט שהתחיל בשנות ה-60 ועבדה בעיקר על דיוקנאות תלת־ממדיים, תוך שימוש בהשראה מתצלומים או מתוך זיכרונותיה האישיים. למרות שהיא משתייכת לסגנון הפופ ארט, אסקובר הושפעה מסגנונות רבים (קוביזם, פולק ארט, דאדאיזם וקולאז') ושילבה אותם בעבודותיה. חלק נרחב מיצירותיה מתאר וריאציות שונות של התא המשפחתי ובמהלך שנות ה-60 היא הרבתה לפסל דיוקנאות קבוצתיים של דמויות מפורסמות כמו שארל דה גול ולינדון ג'ונסון. בשלושים השנים שלאחר מכן היא המשיכה לפסל דיוקנאות של אמנים (ג'ורג'יה אוקיף עם כלבים,1977, דיוקן של מרסל דושן, 1981), ושל מנהיגים פוליטיים. בשנות ה-70 וה-80, לאחר שובה מנסיעות בעולם לפרקי זמן ארוכים, היא חזרה לרישומי עיפרון, שהפכו לאישיים יותר, כהים יותר ואלימים יותר. בתקופות אלה האמנות שיצרה נתפשה כפחות רלוונטית בשל המגמות החדשות, היותר פיגורטיביות וקונספטואליות ששררו בעת ההיא באמנות העכשווית. בנוסף, התחילה אסקובר להתייחס לאירועים היסטוריים ביצירותיה כדוגמת הפסל "משלחת בלאקפוט לוושינגטון 1916" (1993), אשר מתייחס לניסיון של שבט אינדיאנים מאמריקה לנהל משא ומתן עם ממשלת ארצות הברית על זכויותיהן בקרקעות שנגזלו מהם. בשנים שלאחר מכן המשיכה אסקובר לעסוק באמנות, אך הפסלים החדשים שיצרה היו בקנה מידה קטן יותר בהשוואה ליצירותיה המוקדמות יותר. אסקובר המעיטה במילים ונתפשה כיוצרת המנסה לתת לדממה צורה ומשקל בעבודותיה.
ביוגרפיה > מוות וזיכרון

אסקובר נפטרה מדלקת ריאות ב-30 באפריל בשנת 2016 בניו יורק, כשהיא בת 85. לאחר מותה, נערכה לכבודה רטרוספקטיבה של עבודותיה במוזיאון ממפיס ברוקס לאמנות ובמוזיאון דל בריו בניו יורק. כיום, עבודותיה נמצאות באוספים של המכון לאמנות של שיקגו, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, במוזיאון דאלאס לאמנות, ובעוד מוזיאונים נוספים.
עם זאת, רבות מיצירותיה נשארו בידי חבריה ונמכרות רק לעיתים רחוקות בשוק החופשי.
ביוגרפיה > יצירות מפורסמות

"המפלגה" המונה 15 חלקים, היא אחת היצירות המפורסמות ביותר של אסקובר. היא עבדה על היצירה בין השנים 1965-1966. היצירה הגדולה הזו הכוללת 15 דמויות נפרדות, עוצבה באמצעות שילוב של צילום, גילוף עץ, יציקת גבס, ציור וקולאז'. אסקובר הרגישה לא בנוח בסצנה החברתית בשנות -60 ולכן בחרה להציג את הדמויות בסביבה שבה איש מהם אינו מתקשר זו עם זו, ורבות מהן נראות לגמרי שקועות בעצמן, בדומה לתחושותיה בתקופה זו. היצירה נמכרה בשנת 2005 בניו יורק במחיר של 912,000 דולרים .
אסקובר לרוב מזוהה עם עבודתה "הסעודה האחרונה" (1982-1984) שבה היא יוצרת מחדש את הציור המפורסם של לאונרדו דה וינצ'י, בעזרת מכלול פיסולי.
הפסל "משפחת קנדי" (1961) אשר מעביר ביקורת על תפישת המשפחה "כגדולה מן החיים", מוצג כיום במוזיאון ישראל שבירושלים.
הערות שוליים

1 2 3 4  rogallery
↑  New York Times
↑  bampfa
1 2  hyperallergic
↑  Toledo museum
↑  artnet
↑  Met museum
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500824205171  BIBSYS: 15035929  BNE: XX5502587  BnF: cb12300080f (data)  CANTIC: a11744789  CiNii: DA1105360X  GND: 118910418  ISNI: 0000 0001 0403 7271  LCCN: n50040707  NDL: 00471061  NTA: 070728372  RERO: 02-A018479972  RKD: 52687  SUDOC: 155714317  Trove: 913258  ULAN: 500027334  VIAF: 810752   WorldCat (עם VIAF): 810752
סיוע אווירי קרוב

סיוע אווירי קרוב הוא שימוש בכוחות אוויריים לתקיפת כוחות ומוצבים יבשתיים וימיים וזאת כחלק מלחימה יבשתית או ימית עיקרית.
סיוע אווירי קרוב בלוחמת יבשה

סיוע אווירי קרוב בלוחמת כוחות יבשה  הוא שימוש במטוסי או מסוקי קרב במשימות תקיפת קרקע כנגד מטרות הנמצאות בקרבת כוחות ידידותיים, כסיוע לכוחות אלו ובמשולב עימם. בתפקיד זה, המטוסים והמסוקים משמשים לתכלית הדומה לזו של ארטילריה.
סיוע אווירי קרוב הוא חלק מדוקטרינת הזרועות המשולבות המודרנית. סיוע אווירי קרוב נבדל מאמנעה אווירית, השימוש במטוסים לתקיפת מטרות קרקעיות שאינן נמצאות בקרבת יחידות ידידותיות לצורך מניעת תגבור ואספקת קווי האויב הקדמיים.
במשימות סיוע אווירי קרוב נדרש תיאום מלא בין הכוחות האוויריים והקרקעיים לשם מניעת מצב של "ירי דו-צדדי". תיאום זה נעשה באמצעות מערכות קשר ושליטה, ואמצעי זיהוי עמית-טורף.
סיוע אווירי בלוחמה ימית

סיוע אווירי בלוחמה ימית  הוא ביצוע מגוון רחב של משימות סיוע לכוח הימי. הסיוע האווירי יכול לכלול הפעלת פלטפורמות שונות מאוישות (כגון מטוסים ומסוקים) ובלתי מאוישות. המשימות העיקריות הן סיור להרחבת אזור הגילוי, זיהוי מטרות, ממסור תקשורת ואף השמדת מטרות אויב, כולל בחינת תוצאות במהלך הקרב ובסיומו. הפלטפורמות יכולות להיות חלק מאמל"ח הכוח הימי או הקצאה אד הוק באופן ייחודי.
מלחמת יום הכיפורים - שיתוף הפעולה אוויר-ים הופעל פעם יחידה בקרב פורט סעיד בפתיחת המלחמה. מפקד חיל הים עמד על כך שספינות הסער יתקפו רק לאחר הגעת המטוסים. השתתפו מטוס F-4 פנטום שהגיע לשטח והטיל נורים. אליו הצטרפו 3 מטוסי A-4 סקייהוק שתקפו בפצצות אך לא פגעו. לדעת חיל האוויר היה זה בזבוז, אך לספינות הסער היה זה בדיוק הסיוע שנדרש. ספינות הטילים המצריות עסקו בהתגוננות, פתחו במנוסה ולא נערכו לירי טילים. לאורו של הנור האחרון הטיל הF-4 פנטום את הפצצה האחרונה ופגע בספינת אוסה מצרית והשמידה. הכוונה להמשיך ולהזמין מטוסים לשלב ההסתערות נשארה בתוקף בתורת הקרב גם לאחר ההצטיידות בטילי הרפון וגבריאל ארוכי טווח וסגירת הפער בטווחי הטילים. סיוע אווירי מאפשר ניצול מקסימלי של הטווח המרבי של הטילים, מעבר לטווחי גילוי אמצעים שבידי ספינות הסער.
מסוק AH-64 אפאצ'י מספק סיוע אווירי קרוב לכוחות אמריקניים השטים בנהר החידקל
מנחם כהן (פרופסור)

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1928 (בן 96) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  מקרא, חינוך
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תרומות עיקריות
 כפר בתיה, חקר המסורה, מהדיר ועורך מדעי מקראות גדולות הכתר
 
מנחם כהן (נולד ב-4 באוגוסט 1928, י"ח באב ה'תרפ"ח) הוא פרופסור העוסק בחקר המסורה, שימש כדיקן הפקולטה למדעי היהדות ועמד בראש המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן. עומד בראש מפעל "מקראות גדולות הכתר" ומשמש כמהדיר והעורך המדעי שלו.
ביוגרפיה

מנחם כהן נולד לשמואל צבי כהן (קאהן) שעלה מליטא, ולדבורה לבית סגל, ילידת חברון. הוריו היו ממייסדי שכונת נווה שאנן שבחיפה, שם נולד. למד בישיבה התיכונית בכפר הרא"ה, והצטרף לגרעין הכשרה בקיבוץ טירת צבי. בשנת 1947, כשלמד בסמינר למורים ומדריכים של עליית הנוער בירושלים, הצטרף לצוות ההקמה של כפר בתיה, כפר לילדים ניצולי השואה.
עם קום מדינת ישראל התגייס לצה"ל לחטיבה 7 ונלחם בקרבות בלטרון לפריצת המצור על ירושלים. בזמן ההפוגה עבר קורס קצינים וחזר לחטיבה 7 להילחם על שחרור הגליל. שירת במילואים בדרגת רב-סרן והיה סגן מפקד גדוד בחטיבת ירושלים. בסיום מלחמת העצמאות חזר לעבודה החינוכית בכפר בתיה, וכעבור שלוש שנים עלה ללמוד באוניברסיטה העברית בחוגים למקרא וללשון עברית. ב-1958 נישא לרחל לבית אנג'ל, והם קבעו את ביתם בירושלים. נולדו להם ארבעה ילדים. במקביל ללימודיו עסק בהוראה בבית הספר היסודי 'לדוגמה' בירושלים ובסמינר ליפשיץ למורים.
בשנת 1966 נקרא ללמד במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן, ובשנים 1975–1980 עמד בראשה. בשנים 1980–1984 שימש כדיקן הפקולטה למדעי היהדות. מאז 1984 עוסק כהן במפעל "מקראות גדולות הכתר", שאותו ייסד ואותו הוא מנהל גם אחרי שפרש לגמלאות.
עבודתו המדעית

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא ניסוח לא אנציקלופדי, פרטים טפלים.
עבודתו המדעית > עבודת הדוקטורט

בעבודת הדוקטורט של כהן "מגבשי כתיב במצחפי מסורה עתיקים ומשמעם לתולדות נוסח המקרא המקובל" הוא סלל דרכים חדשות להבנת תולדות המסירה של נוסח המקרא מקומראן ועד לדפוסים הראשונים. העבודה התבססה על בחינה מדוקדקת של הכתיב בכתבי יד מקראיים של ימי הביניים בכל רחבי התפוצה היהודית, ומטרתה הייתה לחשוף את שורשי מגוון השינויים העצום המצוי בהם ולעמוד על משמעותו לתולדות המסירה.
עד לעבודה זו נטה המחקר לזלזל בכתבי היד המאוחרים של ימי הביניים כמקור לחשיפת תהליכים קדומים, וסבור היה כי אינם משקפים אלא השתבשות מאוחרת של נוסח המסורה המוסמך, שנקבע סמוך לחורבן בית שני.
כהן הוכיח, באמצעות שיטות בדיקה חדשניות של קטגוריות כתיב, כי מרבית שינויי הכתיב בכתבי היד של ימי הביניים מקורם לא בשיבושים ספוראדיים של מעתיקים, אלא בגיבושי כתיב קדומים בעלי קווים שיטתיים, ששורשיהם נעוצים במגוון הכתיבי של "טיפוס המסורה" עוד מלפני חורבן בית שני.
עבודתו המדעית > מפעל חקר כתבי היד של המקרא והמסורה מימי הביניים

כהן ייסד מפעל זה בשנת 1975 במסגרת המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן. במפעל זה שקד כהן להוסיף ולצבור חומר רב על הניקוד, הטעמים והגעיות של כתבי היד שמוצאם במרכזי המסירה השונים של ימי הביניים, במטרה למפות את המציאות הטקסטואלית על כל גילוייה מיפוי טיפולוגי, לאפיין את קווי ההיכר של הטיפוסים השונים ולבחון את היחס בין מה שנודע בסופו של דבר כ"נוסח המסורה הטברני" ובין טיפוסים אחרים, שאי אפשר לכלול אותם בקטגוריה זו.
החומר הרב שנאסף במפעל הוכיח, כי קווי התיאור העקרוניים שהציע כהן בעבודת הדוקטורט שלו באשר לתולדות המסירה של נוסח האותיות לאחר קיבוע הנוסח המוסמך, כוחם יפה גם לגבי נוסח הניקוד והטעמים, לאחר שקיבלו על עצמם את סמכותו של נוסח בן אשר הטברני. הווה אומר: גם אלפי השינויים של ניקוד, טעמים וגעיות, שאנו מוצאים בכתבי היד המאוחרים של ימי הביניים, אינם, בדרך כלל, פרי שיבושים או התפתחות מאוחרת המשתלשלות מהנוסח הטברני המוסמך, אלא משקפים מצבי נוסח ותהליכי התפתחות שקדמו לו. יתרה מזו, כתבי יד המכילים שינויים אלה, לא זו בלבד שלא נעקרו מן המסירה עם קיבועו של הנוסח הטברני המוסמך, אלא שעד עידן הדפוס הם מהווים את רוב מניין ורוב בניין של המסירה בתפוצות ישראל.
גם כאן כמו בתחום הכתיב, מלמד המחקר שעשה כהן על עבודת הסופרים והמסרנים, שהגורם העיקרי למציאות זו הוא הפער בין האידיאל הטקסטואלי - "נוסח בן אשר", שהכל שותפים לו, ובין היכולת המעשית של מסרנים ונקדנים מקומיים לזהות את הנוסח המייצג אידיאל זה ולהשליטו הלכה למעשה.
עבודתו המדעית > מחקר תהליכי המסירה בעידן הדפוס

כדי להשלים את תמונת המסירה של הנוסח, עבר כהן לבדיקה מעמיקה של תהליכי המסירה בעידן הדפוס. הטכנולוגיה החדשה של המצאת הדפוס, הכניסה גורמים חדשים לתולדות המסירה, שיצרו לראשונה סיכוי אמיתי להגשמת השאיפה הקדומה להאחדת הנוסח בכל תפוצות ישראל. ההשפעה העיקרית על דמות הנוסח עברה מעתה לידי המהדירים, והכרעות הנוסח שלהם היו עתידות להשפיע על תחומים רבים של המסירה.
את הבכורה בעניין זה נטל יעקב בן חיים אבן אדוניהו, שההדיר בוונציה בשנים 1524–1525 את מהדורת היסוד של 'מקראות גדולות'. מהדורה זו רכשה עד מהרה יוקרה מיוחדת כמייצגת את נוסח המסורה בדיוקו, בעיקר בשל העובדה, שהיא הייתה הראשונה בין מהדורות הדפוס שהעלתה על הדף גם את המסורה הגדולה והקטנה, כמתכונת מצחפי המסורה בעידן כתבי היד. המהדירים הבאים שאפו לחקותה, וכך נעשתה אבטיפוס לדורות הבאים.
בן חיים עצמו וכל המהדירים שבאו בעקבותיו סבורים היו שהם מנציחים את נוסחו של בן-אשר, אבל היום, שספרו המקורי של בן-אשר מצוי בידינו, ניתן להיווכח עד כמה רחוקים היו מהשגת מטרה זו. לפי אמות המידה הטיפולוגיות שקבע כהן, ניתן אומנם להגדיר את נוסח המקרא של מהדורת בן חיים ו"צאצאיה" כ'נוסח המסורה', אבל לא כנוסח מסורה מדויק. בקטגוריות לא מעטות של כתיב, ניקוד וטעמים אין עקביות מלאה בהגשמת דרישותיה של המסורה, וניכר שכתבי היד ששימשו לבן-חיים כמצע לעבודתו לא היו מן המשובחים ביותר. השוואת נוסחו של בן חיים לכתר ארם צובא, מעלה שינויים רבים במגוון קטגוריות, המצטרפים יחדיו לכמה אלפים. יתר על כן: בתחום הגעיות חורג נוסחו של בן-חיים לחלוטין לא רק מנוסח "הכתר" אלא גם מנוסחם של כל כתבי היד של "נוסח המסורה" המובהק.