stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועידת ז'נבה (1973)

ועידת ז'נבה 1973 הייתה משא-ומתן בניסיון מציאת פתרון לסכסוך הישראלי-ערבי בהתאם להחלטה 338 של האו"ם, שהתקבלה בעקבות מלחמת יום הכיפורים. הוועידה נפתחה בארמון האומות בז'נבה ב-21 בדצמבר 1973. בוועידה השתתפו משלחות מישראל, מצרים וירדן. ארצות הברית וברית המועצות היו נותנות החסות המשותפות, והמדינות הלא מזרח-תיכוניות העיקריות המעורבות בוועידה. שולחן ריק הוכן למשלחת הסורית שלא הופיעה לוועידה. לאחר מושב הפתיחה התכנסו קבוצות עבודה צבאיות ישראליות ומצריות, כדי להמשיך את המשא ומתן להשגת הסכם הפרדת כוחות, שהתקיים קודם לכן בקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר. בוועידה לא הושג שום הסכם רחב, וניסיונות עתידיים להחיות את הוועידה נכשלו.
המחלוקת שהתעוררה בישראל בסוגיית כינוס ועידת ז'נבה היוותה נושא מרכזי בתעמולת הבחירות במערכת הבחירות לכנסת השמינית.
מטרותיה של מצרים

בזמנו של סאדאת המצרים ניתקו עצמם מהלאומיות הערבית, ומהנהגות קיצוניות באזור. מצרים הרתיעה מדינות אלו מלהשתתף בוועידת ז'נבה. מטרתה העיקרית של מצרים הייתה להשיב לעצמה את השטחים שהפסידה לישראל ב-1967, במלחמת ששת הימים, בזמן כהונתו של הנשיא גמאל עבד אל נאצר. זו הייתה מטרתם במלחמת יום הכיפורים שקדמה לוועידה, ובהסכמי קמפ דייוויד ב-1978.
סוגיית הייצוג הפלסטיני

המצרים, האמריקאים, הירדנים והסובייטים קיוו שבמהלך הוועידה תתפתח הסכמה בינלאומית כלשהי בנושא הבעיה הפלסטינית, ומי יהיו אלו שייצגו את הפלסטינים בעניינים בינלאומיים. מצרים תמכה בייצוג הפלסטינים על ידי אש"ף, ובהצטרפותו למצרים, ישראל, ארצות-הברית ומדינות אחרות בוועידת ז'נבה. גורמים סוריים הבהירו שאם אש"ף לא ישתתף בוועידה, גם סוריה לא תשתתף בה. ישראל וארצות-הברית התנגדו להכרה רשמית באש"ף בוועידת ז'נבה, משום שבאותה עת אש"ף לא הכיר בקיומה של מדינת ישראל. לכן, גם נציגים סורים לא נכחו בוועידה.
ראו גם

הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975
הערות שוליים

↑  Eran, Oded. "Arab-Israel Peacemaking." The Continuum Political Encyclopedia of the Middle East. Ed. Avraham Sela. New York: Continuum, 2002.
↑  Meital, Yoram. Egypt’s Struggle for Peace: Continuity and Change, 1967-1977.
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא המזרח התיכון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אן של אלף הימים

| --- | --- |

 בימוי:  צ'ארלס ג'ארוט 
 הופק בידי:  האל ואליס 
 תסריט:  בריז'ט בולנד לפי מחזה מאת מקסוול אנדרסון
 עריכה:  ריצ'רד מארדן 
 שחקנים ראשיים:  ז'נבייב בוז'ולד   ריצ'רד ברטון   אנתוני קווייל   אירן פאפאס
 מוזיקה:  ז'ורז' דלרו 
 צילום:  ארתור איבסטון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  Hal Wallis Productions 
 חברה מפיצה:  יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 בדצמבר 1969
 משך הקרנה:  145 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  אנגליה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   anneofthethousanddays
 פרסים:  עשר מועמדויות לפרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר
 דף הסרט ב־IMDb
 
ז'נבייב בוז'ולד בדמותה של אן
אן של אלף הימים (באנגלית: Anne of the Thousand Days) הוא סרט קולנוע מסוג דרמה היסטורית משנת 1969 המגולל את סיפור יחסיהם של הנרי השמיני, מלך אנגליה ואשתו השנייה אן בולין, שהייתה מלכה רעיה במשך כמעט שלוש שנים (קצת יותר מ-1,000 ימים), מהיכרותם ועד הוצאתה להורג, תוך התמקדות בדמותה של אן בולין. הסרט הוא עיבוד קולנועי של מחזה מאת מקסוול אנדרסון, שהועלה בברודוויי בכיכובו של רקס הריסון ב-1948. את הסרט הפיק האל ואליס וכיכבו בו ז'נבייב בוז'ולד בתפקיד אן (הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וזכתה עבור התפקיד בגלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר), ריצ'רד ברטון בתפקיד הנרי (מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר) ואנתוני קווייל בתפקיד הקרדינל תומאס וולזי (מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר). הסרט היה מועמד לעשרה פרסי אוסקר, בהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר וזכה באחד - על התלבושות. כן זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר.
עלילה

הספר נפתח ב-1536, ערב הוצאתה של אן בולין להורג, וכמעט כולו פלאשבק בו נזכר הנרי השמיני בהשתלשלות האירועים מפגישתו הראשונה עם אן ועד אותו רגע.
הנרי חוזר בזיכרונו לפגישתו הראשונה עם אן, ב-1527. הוא היה אז בעלה של קתרין מאראגון (בגילומה של אירן פאפאס), אותה שנא ופילגשו הייתה מרי בוליין. בנשף בארמון פגש הנרי באחותה הצעירה של מרי, אן בת ה-18, ששבה מלימודים בצרפת והתאהב בה. למרות שנודע לו שהיא מאורסת להנרי פרסי, הרוזן השישי מנורת'מברלנד היה המלך נחוש להשיגה לעצמו. אן מציגה דמות חצופה ועצמאית מול המלך ואינה נענית לחיזוריו המגושמים. הנרי דורש מהקרדינל וולזי (אנתוני קווייל) לבטל את האירוסין ומביא את אן לארמונו.
למרות התנגדותה, נכנעת אט אט אן לקסמיו של המלך ומכריזה באוזני אחיה שהכוח והשררה קוסמים לה לא פחות מאהבה ואושר. אן מסרבת להיות פילגשו של המלך ודורשת להינשא לו. כך מקדם הנרי את גירושיו מקתרין מאראגון, תוך שהוא מפר ברית חשובה עם ספרד וסקרמנט מקודש בכנסייה הקתולית. מקורבו של המלך, הקרדינל וולזי, שרואה בפרשת בוליין התאהבות חולפת, מפציר בו לנטוש את רעיון הגירושים, אך מסורב ואף נדרש לקדם את הנושא מול האפיפיור.
כאשר אן מציגה להנרי את הרעיון לפיו וולזי מתמהמה מדי ואינו מקדם את הגירושין, מדיח הנרי את וולזי ממשרתו כלורד צ'נסלור ומנשל אותו מארמון המפטון קורט. אן והנרי נישאים בחשאי ואן מוכתרת כמלכה לצידו, לקול מחאתם של בני העם הפשוט שאהבו את קתרין ומכנים את אן "זונה" ו"נואפת".
כאשר אן בהיריון עולה מעמדה בארמון והנרי בטוח שהנה-הנה נולד לו בן ויורש, שקתרין מאראגון לא סיפקה לו. בתה של אן, אליזבת נולדת לאחר מספר חודשים, לאכזבתו הרבה של המלך שציפה לבן. נקודה זו מהווה את התפנית לרעה ביחסיהם של בני הזוג. המלך מגלה עניין גובר והולך בנערתה של אן, ג'יין סימור והופך אותה לפילגשו. כאשר אן מגלה זאת היא מגרשת אותה מפמלייתה ומן הארמון. בהמשך היא מסרבת לשכב עם המלך עד שלא יערוף את ראשו של הוגה הדעות ההומניסטי תומאס מור, שסירב לקבל את נישואיו של הנרי עם אן ולהכיר בעליונות המלך על האפיפיור שהתבטאה בהם. לאחר מותו של מור נכנסת אן להיריון, המסתיים בלידתו של ולד מת.
לאחר שהתאכזב מיכולתה של אן להביא לו יורש זכר, מנסה הנרי למצוא דרך להיפטר מאן. הוא מבקש מהלורד צ'נסלור החדש שמינה, תומאס קרומוול, למצוא דרך לטפול עליה אשמת בגידה. קרומוול ממציא ראיות לניאוף של אן עם ארבעה מאנשי חצרו ומשליך אותה למצודת לונדון. לאחר מכן היא מואשמת אף בקיום יחסי מין עם אחיה. למשמע ההאשמות מבינה אן שהמלך נחוש להוציאה להורג.
במשפטה של אן היא מצליחה להוכיח שההאשמות אינם אלא שקרים. בערב לפני גזר הדין מבקר אותה הנרי בתאה ומציע לה את חירותה וחייה אם תסכים לביטול הנישואין, תוך הפיכתה של אליזבת לממזרה. אן מסרבת ומבינה שבסירובה חתמה את הגולל על חייה.
אן מוצאת להורג בעריפת ראש. הסרט מסתיים בצילום של אליזבת הפעוטה המטיילת בחצר מצודת לונדון ובצלילי יריית התותח המבשרת את מותה של אן בולין.
אי-דיוקים היסטוריים

גילה של בוליין כאשר נפגשה לראשונה עם הנרי השמיני אינו ידוע.
אין הכרעה האם בוליין הייתה גורם מכריע או משכנע בהחלטתו של הנרי להוציא להורג את תומאס מור.
שיחתם האחרונה של הנרי ואן ערב הוצאתה להורג לא התקיימה ולא יכלה להתקיים כפי שהיא מוצגת בסרט ובמחזה.
לאן בולין לא הותר לחקור את העדים נגדה במשפטה.
הערכה ופרסים > ביקורת

עם צאתו לאקרנים נקטל הסרט על ידי הביקורת כ"סרט תלבושות חלול", עם זאת זכה לאהדת הקהל ואף לפרסים רבים בבריטניה ובארצות הברית. מעמדו של הסרט וההערכה כלפיו עלו עם השנים. גם המבקרים שקטלו את הסרט העלו על נס את הופעת הבכורה באנגלית של השחקנית הקנדית-צרפתייה ז'נבייב בוז'ולד.
הערכה ופרסים > פרסי אוסקר

פרס אוסקר לתלבושות - זכייה
מועמדויות:
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לריצ'רד ברטון
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לז'נבייב בוז'ולד
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לאנתוני קווייל
פרס אוסקר למוזיקה לז'ורז' דלרו
פרסי אוסקר לעיצוב אמנותי, צילום וסאונד
הערכה ופרסים > פרסים נוספים

זכיות:
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה לז'נבייב בוז'ולד
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר לצ'ארלס ג'ארוט
פרס גלובוס הזהב לתסריט המעובד
מועמדויות:
פרס באפט"א לעיצוב אמנותי ולתלבושות
יאיר אבידן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1959 (בן 66 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 
יאיר אבידן (נולד ב-1959) הוא כלכלן ישראלי שנשא בתפקידים בכירים במספר בנקים בישראל, וכיהן כמפקח על הבנקים.
חיים אישיים

אבידן נשוי, אב לשלושה וגר בהוד השרון.
הערות שוליים

1 2  בנק ישראל - הודעות לעיתונות - נגיד בנק ישראל הודיע על מינויו של יאיר אבידן למפקח על הבנקים, באתר www.boi.org.il
↑  גיא בן סימון, ‏הנגיד ירון מינה את יאיר אבידן לתפקיד המפקח על הבנקים, באתר גלובס, 3 במרץ 2020
↑  רחלי בינדמן, יאיר אבידן ייכנס לתפקיד המפקח על הבנקים באמצע מאי, באתר כלכליסט, 23 באפריל 2020
↑   מיכאל רוכוורגר, "לא חבר של טייקונים ולא של בנקאים": מיהו יאיר אבידן, המפקח החדש על הבנקים, באתר TheMarker‏, 4 במרץ 2020
↑  יהודה שרוני, ‏המפקח על הבנקים הודיע כי יסיים את תפקידו - וזו הסיבה, באתר מעריב אונליין, 8 בפברואר 2023
↑  עירית אבישר, יאיר אבידן מאס במלחמות מול משרד האוצר, הח"כים והבנקים, באתר כלכליסט, 9 בפברואר 2023
↑  עירית אבישר, המפקח על הבנקים לשעבר יאיר אבידן נבחר לדירקטוריון בנק הפועלים, באתר כלכליסט, 20 בנובמבר 2024
Cold Case Love

| --- | --- |
 שיר בביצוע ריהאנה
 מתוך האלבום Rated R
 יצא לאור:  20 בנובמבר 2009
 מקום הקלטה:  גרמני, Roc the Mic (ניו יורק) ווסטלייק (לוס אנג'לס)
 סוגה:  R&B עכשווי
 שפה:  אנגלית
 אורך:  6:04
 חברת תקליטים:  דאף ג'אם • SRP
 כתיבה:  ג'סטין טימברלייק, רוב נוקס, ג'יימס פנטלרוי
 הפקה:  מקבה רידיק, The Y's
 
"Cold Case Love" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הברבדית ריהאנה עבור אלבום האולפן הרביעי שלה, Rated R‏ (2009). הוא נכתב והפיק על ידי ה-Y's (ג'סטין טימברלייק, רובין טדרוס וג'יימס פאונטלרוי השני). בעקבות ההתקפה של כריס בראון על ריהאנה, היא התחילה לעבוד על הסאונד של אלבומה החדש. טימברלייק, שהיה שותף בכתיבת "Cold Case Love", תייג את הצליל של הפרויקט החדש של ריהאנה כצעד קדימה עבור הזמרת. בפברואר 2010, ריהאנה הודתה שמילות השיר עוסקות ביחסים המורכבים שלה עם בראון.
רקע והפקה

בעקבות תקיפת בן זוגה של ריהאנה כריס בראון עליה, היו ספקולציות רבות אם שיר כלשהו יוצג באלבום הקרוב יהיה עליו. המפיק צ'אק הרמוני הרהר שלא משנה איזה שיר ריהאנה תוציא בתור הסינגל המוביל מהתקליט, מיד יראו אותו כמתייחס לבראון. במהלך ראיון עם מארק מלקין בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV, הזמר והיוצר האמריקאי ני-יו הצהיר שמאזינים צריכים לצפות לריהאנה "עצבנית" ו"כועסת יותר" באלבום. מאוחר יותר הוא אמר ל-In Touch Weekly שהאלבום בהחלט מאיים יותר מהעבודה הקודמת של ריהאנה, ותיאר את האלבום כ"משוחרר". האלבום יצא לאור תחת השם Rated R, ב-20 בנובמבר 2009.
"Cold Case Love" נכתב והופק על ידי ה-Y's (ג'סטין טימברלייק, רוב נוקס וג'יימס פנטלרוי). בהופעה של "Justin Timberlake & Friends" בלאס וגאס, טימברלייק אמרה ל-MTV News ש-Rated R הוא צליל חדש לגמרי ושהשירים החדשים הם לא רק חידוש של מה שהמעריצים שמעו באלבומה האחרון. "היא פרצה לסצנה כל כך קשה עם התקליט האחרון - שיש כל כך הרבה שירים במצעדים זה מרשים. אני חושב שהדבר הכי חכם שהיא עושה זה לא לנסות לחקות את מה שהיא עשתה אלא להתקדם", הסביר טימברלייק. בפברואר 2010, ריהאנה הודתה ש-"Cold Case Love" נוצר בהשראת מערכת היחסים הקשה שלה עם בן זוגה לשעבר כריס בראון, "זה שיר שכולם רצו לשמוע, כל מה שלא אמרתי בשמונת החודשים האחרונים, בדיוק איך הרגשתי לגבי מערכת היחסים הזו ואיך אני מרגישה לגביה עכשיו - השיר הזה אומר הכל." כשנשאלה מה השיר הכי חשוב לה מהאלבום, היא הצהירה שאין לה, אבל ריהאנה ציטטה את "Cold Case Love" יחד עם "Fire Bomb" כמועדפים שלה.
הלחנה ופרשנות

"Cold Case Love" היא בלדת R&B שנמשכת משך שש דקות וארבע שניות. הוא מכיל כלי נגינה עם דפוס פשוט של פסנתר, ליין בס חובט, מיתרי כינור וויולה וליקוקי גיטרה חשמלית. על פי קיטי אימפריה מ-The Observer, ל-"Cold Case Love" לוקח שש דקות "להתהפך מסיפור קצר מרתק עבור קול, עוגב ומכונה תומכת חיים" ל"הפרדה עמוסה בקטע מיתר חי ממשי". יש לו מנגינה קולחת והפקה קלה יותר שלפי ג'ים פרבר מ"דיילי ניוז" מאפשרת לריהאנה "להתרגש באופן מלא, להראות את התחושה מאחורי העמדה".
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט (ים) | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| כלל העולם | 20 בנובמבר 2009 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית | דאף ג'אם • SRP |  |
יוניברסיטי קולג' (אוקספורד)

| --- | --- |


 מכללות אוניברסיטת אוקספורד
 תקופת הפעילות:  1249–הווה (כ־776 שנים) 
 מייסדים:  William of Durham 
 בעלי תפקידים
 סגל:  190 (נכון ל־2016) 
 מיקום
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  51°45′09″N 1°15′07″W﻿ / ﻿51.752453°N 1.251996°W﻿ / 51.752453; -1.251996
 www.univ.ox.ac.uk
 he
 
יוניברסיטי קולג' (באנגלית: University College; שם מלא: The College of the Great Hall of the University of Oxford), הידוע בכינוי "Univ" הוא אחד הקולג'ים המנהליים של אוניברסיטת אוקספורד באנגליה. טוען לתואר הקולג' הוותיק ביותר של האוניברסיטה, מאחר שנוסד בשנת 1249 על ידי ויליאם מדורהאם.
נכון לשנת 2018, מוערך ההקדש הכספי של הקולג' בכ-132.7 מיליון ליש"ט.
היסטוריה

במאה ה-14 התפרסמה האגדה לפיה הקולג' נוסד על ידי המלך אלפרד בשנת 872. זה היווה כביכול הסבר לכך שמגן הקולג' הוא זה המיוחס למלך אלפרד, שמבקר המוסד הוא תמיד המלך השולט, ושהקולג' חגג את יובל המילניום ב-1872. אף על פי כן, יש הסכמה שבמציאות הקולג' נוסד בשנת 1249 על ידי ויליאם מדורהאם. הוא הוריש כסף לתמיכה בעשרה או שנים עשר תלמידי תאולוגיה, ונכס שנודע בשם Aula Universitatis (אולם האוניברסיטה) שנקנה ב-1253. תאריך מאוחר זה עדיין מאפשר את הטענה ש-Univ היא הוותיקה ביותר מבין מכללות אוקספורד, אם כי על התואר מתחרים בייליול קולג' ומרטון קולג' . האוניברסיטה הייתה פתוחה רק לעמיתים שלמדו תאולוגיה עד המאה ה-16.
בשנים 1332 ו-1336 רכש הקולג' ארבעה נכסים באתרו הנוכחי דרומית לרחוב הראשי (היי סטריט - High Street) ונבנה מרובע במאה ה-15. במהלך השנים גדל בגודלו ובעושרו, והבניינים מימי הביניים הוחלפו במרובע הראשי הנוכחי במאה ה-17. אף על פי שאבן היסוד הונחה ב-17 באפריל 1634, מלחמת האזרחים האנגלית גרמה לכך שהיא הושלמה רק ב-1676. מרובע רדקליף נבנה ב-1719, והספרייה ב-1861.
כמו רבים מהקולג'ים של אוקספורד, יוניברסיטי קולג' החל בחינוך מעורב מגדרית רק ב-1979, לאחר שעד אז היה מוסד לגברים בלבד.
מבנים

הכניסה הראשית נמצאת בהיי סטריט והשטח שלה תחום על ידי רחוב מרטון ומאגפיי ליין. הקולג' נחצה על ידי "סמטת לוג'יק" (Logic Lane) שבבעלות הקולג' ועוברת במרכז. בצד המערבי של הקולג' נמצאים הספרייה, האולם, הקפלה ושני המרובעים המאכלסים מגורים לסטודנטים ואת משרדי הקולג'. בצד המזרחי של המכללה נמצאים מגורי סטודנטים בחדרים מעל חנויות היי סטריט, ברחוב מרטון או בבניין גודהארט הנפרד.
בבניין שנבנה במיוחד בקולג', אנדרטת שלי, עומד פסל מאת אדוארד אונסלאו פורד של המשורר פרסי ביש שלי - חבר לשעבר בקולג', שסולק לאחר כתיבת "הצורך באתאיזם" (1811), יחד עם חברו תומאס ג'פרסון הוג. שלי מוצג בפסל שכוב, מת על חוף הים האיטלקי.
אנשים הקשורים לקולג' > ממשל ופוליטיקה

פוליטיקאים משפיעים רבים קשורים לקולג', כולל הרפורמטור החברתי ויליאם בוורידג', שהיה מאסטר בקולג', ושני ראשי ממשלות בריטניה: קלמנט אטלי והרולד וילסון. כמו כן למדו בקולג' נשיא ארצות הברית ביל קלינטון (על אף שלא סיים) וראש ממשלת אוסטרליה, בוב הוק. ראשי מדינות וממשלות נוספים שלמדו ביוניברסיטי קולג' כוללים את אדגר וייטהד (ראש ממשלת רודזיה), קופי אברפה בוסיה (ראש ממשלת גאנה) ופסטוס מוגאה (נשיא בוטסואנה). חתן פרס נובל לשלום רוברט ססיל למד משפטים בקולג', ושופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, ניל גורסוץ' קיבל בו תואר DPhil במשפטים.
אנשים הקשורים לקולג' > ספרות ואומנויות

בתחום האמנויות, אנשים הקשורים למכללה כוללים את המשורר פרסי ביש שלי, שסולק ממנה בשל כתיבת "הצורך באתאיזם", הסופר והמשורר אנדרו מושן ; מחבר ספרי נרניה ק.ס. לואיס, וזוכה פרס נובל לספרות וידיאדר סורג'פרסאד נייפול. אחד המתרגמים של תרגום המלך ג'יימס, ג'ורג' אבוט, היה מאסטר של הקולג'. השחקנים מייקל יורק ו-וורן מיטשל למדו בקולג'.
גלריה

יוניברסיטי קולג', בצד הדרומי של הרחוב הראשי.
יוניברסיטי קולג': מבט אווירי עם מפתח וקנה מידה.
המרובע הראשי של הקולג' .
אנדרטת שלי ביוניברסיטי קולג'.
הקפלה של יוניברסיטי קולג'.
יוניברסיטי קולג', אוקספורד: הספרייה. תחריט מ-1861.
החצר הפנימית של הקולג'.
בית הסירות החדש של מועדון הסירות של הקולג'.
מבט על לוג'יק ליין לכיוון היי סטריט.
הערות שוליים

1 2  "University College Oxford". אתר הקולג'.
↑  "History - University College Oxford (Univ)". University College Oxford (באנגלית בריטית). נבדק ב-2022-11-01.
↑  "University College Oxford: Annual Report and Financial Statements: Year ended 31 July 2018" (PDF). ox.ac.uk. p. 28. נבדק ב-5 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Official College Web-site". אורכב מ-המקור ב-17 במאי 2013. נבדק ב-23 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Oxford History". נבדק ב-23 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Q&A: oldest established". balliolarchivist.wordpress.com. נבדק ב-8 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Brockliss, L. W. B. (2016). The University of Oxford: A History. Oxford: Oxford University Press. pp. 64–66. ISBN 9780199243563.
↑  "University College". british-history,ac.uk. נבדק ב-8 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "History - University College Oxford (Univ)". University College Oxford (באנגלית בריטית). נבדק ב-2023-09-25.
↑  "History - University College Oxford". University College Oxford (באנגלית בריטית). נבדק ב-2018-05-04.
↑  "Shelley Memorial". University College Oxford (באנגלית בריטית). נבדק ב-2021-03-19.
↑  "Judge Neil M. Gorsuch". Administrative Office of the United States Courts. The United States Court of Appeals for the Tenth Circuit. אורכב מ-המקור ב-2 בפברואר 2017. נבדק ב-31 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| אוניברסיטת אוקספורד |
| --- | --- | --- |
| קולג'ים |   אול סולס   אוריאל   אקסטר   בייליול   ברייזנוז   ג'יזס   גרין טמפלטון   האריס מנצ'סטר   הרטפורד   וודהם   וולפסון   ווסטר   טריניטי   יוניברסיטי   כרייסט צ'רץ'   ליידי מרגרט הול   לינקולן   לינקר   מודלין   מנספילד   מרטון   נאפילד   ניו   סאמרוויל   סנט אדמונד הול   סנט אן   סנט אנטוני   סנט ג'ון   סנט הילדה   סנט יוז   סנט פיטרס   סנט קטרין   סנט קרוס   פמברוק   קווינס   קורפוס כריסטי   קיבל   קלוג   ראובן   |  |
| אולמות פרטיים קבועים |  בלקפרירס הול •  ויקליף הול •  קמפיון הול •  ריג'נט פארק קולג' |  |
| מכונים ומוסדות | הוצאה לאור • חדשנות • מכון ביג דאטה • מכון האינטרנט |  |
| מוזיאונים, גנים וספריות | אשמוליאן • גן בוטני • ספריות בודליאן • פיט ריברס • תולדות הטבע • תולדות המדע |  |
קטגוריה‏ • ‏‏ויקישיתוף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269092605171  ISNI: 0000 0001 2223 9774  LCCN: n83212157  VIAF: 143109615   WorldCat (עם VIAF): 143109615 
הגשר המכוסה מעל לוגיק ליין העוברת דרך יוניברסיטי קולג', מבט מהיי סטריט.
לאוניד קאופמן

| --- | --- |

לאוניד קאופמן
 לידה:  26 באוגוסט 1958 (בן 66) הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, ברית המועצות (כיום בבלארוס) 
 מדינה:  ישראל 
 
לאוניד קאופמן (נולד ב-26 באוגוסט 1958) הוא המאמן הראשי של פנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט, מאמן נבחרת ישראל (1994–2002, 2007–2016) והמנהל המקצועי של איגוד השחייה בישראל.
ביוגרפיה

קאופמן נולד בבלארוס הסובייטית, אז חלק מברית המועצות, והחל לשחות בגיל שש. כשהיה בן 17 החל ללמוד לתואר ראשון בחינוך גופני וכשסיים את לימודיו בגיל 21 הצטרף לצבא האדום כמאמן של ספורטאים מצטיינים. בשנת 1984 החל לעבוד כמאמן שחייה. בין השנים 1987-1991 שימש כמאמן נבחרת השחייה של ברית המועצות. בין השאר אימן את ילנה רודקובסקאיה, האלופה האולימפית במשחה ל-100 מטר חזה מברצלונה.
באפריל 1991 עלה לישראל. באוגוסט 1991 גייס גלעד ויינגרטן (ששימש אז כמנהל מכון וינגייט) את קאופמן כמאמן השחייה של המרכז לטיפוח מחוננים בספורט, שפועל במכון וינגייט, והחל משנת 1994 הצטרף למסגרות השונות באיגוד השחייה בישראל. במקביל השלים תואר שני ושלישי. בין השנים 1994–2002 שימש כמאמן נבחרת השחייה של ישראל, וחזר לתפקיד שוב בין השנים 2007–2016. תחת הדרכתו השיג ענף השחייה בישראל פריצות דרך משמעותית, וצוות השחיינים שלו הגיע לראשונה למשחה הגמר באולימפיאדה של אטלנטה שהתקיימה ב-1996. קאופמן הדריך גם את הפיינליסט הבא של ישראל, יעקב טומרקין, שסיים במקום השביעי במשחה ל-200 מטר גב באולימפיאדת לונדון ב-2012, ההישג הישראלי הטוב ביותר בשחייה במשחקים האולימפיים. השחיינים הישראליים הגיעו גם לגמר באליפות העולם בפעם הראשונה במהלך כהונתו וזכו במדליות באליפויות אירופה רבות.
בין השחיינים הבולטים שאימן קאופמן, נמנים: מיקי חליקה, איתן אורבך, יואב גת, יואב ברוק, שילו איילון, קרן רגאל, עדי ביכמן, אניה גוסטומלסקי, רותם פלד, יעקב טומרקין, גיא ברנע, גל נבו, אנדראה מורז, קרן זיבנר, שי לבנת ועוד.
נבחר למאמן השנה לשנת 2011, על ידי הוועד האולימפי בישראל.
הערות שוליים

↑  רון קופמן, אין אורבך, יש אחרים (בעיקר אחרות), באתר הארץ, 11 באפריל 2002
↑  יניב טוכמן‏, ליאוניד קאופמן: "הבעיה היא שאין בכלל מקצוע כזה שנקרא מאמן", באתר וואלה, 17 באוקטובר 2016
↑  ליאוניד קאופמן לא ימשיך כמאמן נבחרת השחייה, באתר ONE‏, 17 בנובמבר 2017
↑  יואב גורן, בכמות דווקא נרשמה התקדמות. אבל באיכות, זה כבר משהו אחר, באתר הארץ, 20 ביולי 2003
↑  ניר יהלום, ילד רע? אני?, באתר הארץ, 19 במאי 2001
↑  רמי היפש, שחייה: 12 שחיינים יתמודדו באליפות אירופה, באתר הארץ, 5 במאי 2004
↑  אורי טלשיר, שחייה: הדברים החשובים בחייו של גל נבו, באתר הארץ, 13 בדצמבר 2009
↑  רון קופמן, הוא פורח מאוחר, אבל פורח, באתר הארץ, 11 ביולי 2003
וורן הרדינג

וורן גמליאל הרדינג (באנגלית: Warren Gamaliel Harding‏; 2 בנובמבר 1865 – 2 באוגוסט 1923) היה הנשיא ה-29 של ארצות הברית, החל מ-4 במרץ 1921 ועד מותו ב-1923. בזמן מותו נחשב לנשיא אהוד במיוחד, אולם חשיפת פרשיות שהתרחשו בממשלו, כמו פרשת ה"טיפוט דום", הורידו מהאהדה כלפיו, וכך גם חשיפה של רומן עם אחת המאהבות שלו, נאן בריטון. מעבר לפרשיות הנוגעות לו אישית, נשיאותו של הרדינג הייתה מוצלחת ועמדה בסימן שגשוג כלכלי יוצא דופן, קידום פשרות מול פועלים, כגון קביעת יום עבודה בן 8 שעות, קידום המודרניזציה הטכנולוגית וניסיון להביא להרגעת התסיסה האזרחית ששררה בעקבות השפעת הספרדית, הבהלה האדומה ואירועים נוספים.
הרדינג נולד בבלומינג גרוב שבאוהיו. הוא חי באוהיו כל חייו, מלבד בתקופות שבהן הקריירה הפוליטית שלו הכריחה אותו לעבור מקום. הוא התיישב במריון כשהיה בן עשרים, רכש עיתון קטן וכושל בשם "מריון דיילי סטאר" והפך אותו לבמה מצליחה לדעותיו הרפובליקניות. ב-1899, נבחר לסנאט של אוהיו, ולאחר ארבע שנים, נבחר לסגן מושל אוהיו ב-1903. הוא הובס בבחירות לתפקיד המושל ב-1910, אולם נבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1914. הרדינג ניסה להיבחר למועמד הרפובליקני לנשיאות ב-1920, אך נחשב למועמד שלא יצליח. המועמדים המובילים, כמו הגנרל לאונרד ווד, לא הצליחו להשיג רוב, והוועידה הייתה חלוקה. התמיכה בהרדינג גברה בהדרגה עד שנבחר בסיבוב העשירי. הוא ניהל מסע בחירות ממרפסת ביתו, נשאר במריון ונתן לאנשים לבוא אליו. הוא ניצח בניצחון סוחף את המועמד הדמוקרטי, ג'יימס קוקס, והמועמד הסוציאליסטי, יוג'ין דבס, כשהוא מבטיח "חזרה לנורמליות" והופך בכך לסנאטור הראשון שנבחר לנשיאות.
הרדינג מינה כמה אישים נכבדים לתפקידים בכירים, כאנדרו ויליאם מלון לתפקיד מזכיר האוצר של ארצות הברית, הרברט הובר לתפקיד מזכיר המסחר, וצ'ארלס אוונס יוז לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית. בתחום מדיניות הפנים הצליח ממשל הרדינג להתעלות מעל השפל הכלכלי בשנת 1921 והביא לתחילת עשור של שגשוג כלכלי הנודע בכינוי "שנות העשרים הסוערות." הישג בולט במדיניות החוץ שלו היה כינוס הוועידה הימית בוושינגטון, שבה המעצמות הימיות הסכימו להגביל את הציים שלהם, הגבלה שנמשכה כעשור. שני חברים בממשלו של הרדינג הואשמו בשחיתות: מזכיר הפנים של ארצות הברית, אלברט פול, והתובע הכללי של ארצות הברית, הארי דוהרטי. חשיפת הפרשיות לא התרחשה עד לאחר מותו של הרדינג, וגם לא חשיפת פרשיות האהבים של הרדינג מחוץ לנישואיו, אולם שני הנושאים פגעו בו. הרדינג מת מהתקף לב לאחר שחלה בסן פרנסיסקו במהלך מסע נאומים. הוא הוחלף בידי סגנו, קלווין קולידג'. הרדינג היה תומך נלהב של התנועה הציונית ובמהלך כהונתו הכירה ארצות הברית בהצהרת בלפור ובזכות העם היהודי ל"בית לאומי" בארץ ישראל.
ראשית חייו > ילדותו ולימודיו

הרדינג נולד ב-2 בנובמבר 1865, בבלומינג גרוב, אוהיו. הוריו כינו אותו "וויני" בילדותו, והוא היה הבכור מבין שמונה ילדים שנולדו לג'ורג' טריון הרדינג האב (1843–1928) ופיבי אליזבת' דיקרסון-הרדינג (1843–1910). פיבי הייתה מיילדת. טריון היה חקלאי ולימד בבית ספר קרוב לעיירה. לאחר לימודים, הפך טריון לרופא. אמו הייתה ממוצא הולנדי. להרדינג היו גם אבות מאנגליה, ויילס וסקוטלנד.
היו שמועות בעיירה שאם-סבתו של הרדינג הייתה שחורה. אביה של סבתו, עמוס הרדינג, טען שגנב שהמשפחה תפסה הפיץ את השמועה. גם לאחר מותו של הרדינג ב-1923, השמועות עדיין היו קיימות. ב-2015, מחקר גנטי על צאצאיו של הרדינג הכריע שלא היו להרדינג שורשים אפריקניים. משפחת הרדינג, שתמכה בתנועה לביטול העבדות, עברה לקלדוניה, שם רכש טריון את "דה ארגוס", שבועון מקומי. החל מגיל 11, החל הרדינג ללמוד את עקרונות עסקי העיתונות.
בסוף 1879, בגיל 14, נרשם הרדינג לקולג' של אוהיו והיה תלמיד מצטיין. בשנתו האחרונה במוסד הוציא יחד עם חבר עיתון לקולג'. בנוסף, עברה משפחתו למריון, מרחק עשרה קילומטר מקלדוניה, וכשהוא סיים את לימודיו ב-1882, הצטרף אליהם.