stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכול
הערות שוליים

↑  דן לביא, עִבְרִית שָֹפָה יָפָה, באתר ישראל היום, 8 בינואר 2018
↑  פתיחת הסופרמרקט הראשון בישראל, אוגוסט 1958
↑  "המאבק על סופרמארקט בישראל", עיתון הארץ, 18 בספטמבר 1957
↑  י. משולח, המרכז החקלאי יקים חנויות "סופרמרקט" עצמיות בשיתוף "תנובה" והצרכניות, דבר, 24 בנובמבר 1957
↑  "תבוטל תוכנית הסופרמארקט של ההסתדרות הכללית בתל אביב", עיתון הארץ, 17 בספטמבר 1959
↑  נפתח המרכול הראשון בתל אביב, חרות, 29 באוגוסט 1958
↑  "ניסיונות הפרעה בפתיחת המרכול", עיתון הארץ, 29 באוגוסט 1958
↑  נתי גבאי, הסערה סביב פתיחת המרכול העברי הראשון, "הספרנים": בלוג הספרייה הלאומית, ספטמבר 2019
↑  הפודקאסט חיות כיס: פרק 121: איך מסדרים מרכול?
↑  משלחת סוחרים בפני ועדת הכלכלה תובעת הקפאה בפתיחת מרכולים, הצופה, 29 באוקטובר 1958
↑  "הצרכניות טרם מצאו דרכן", עיתון הארץ, 23 במרץ 1960
↑  ר. בן שושן, "חנות הסופרמארקט במחצית הדרך", 13 בפברואר 1963
↑  שי שלו, ‏המיזוג קו-אופ צפון עם גרינברג לקראת סיכום: פישמן יקבל כשליש ברשת המאוחדת ומזומן, באתר גלובס, 14 בנובמבר 1999
↑  דרור שטרום, ‏אין הצעות, אין דילמות, באתר גלובס, 11 בספטמבר 2005
↑  מיכל תוסייה־כהן ויעל גרוס אנגלנדר, אנשי השיווק בוחרים את המהלך שעשה את העשור, באתר כלכליסט, 4 בינואר 2010
↑  רוי רגב, אורגני להמונים, באתר nrg‏, 13 בספטמבר 2008
↑  יולן כהן - לא לשימוש, ‏בקרוב: משלוחים גם מהסופר השכונתי, באתר ‏מאקו‏, 24 בדצמבר 2018
1 2 3  נורית קדוש, הלפרין: חוק המזון נכשל בהורדת מחירים, באתר כלכליסט, 12 בפברואר 2020
↑  נורית קדוש, רשות התחרות: יימשך האיסור על ספק להעניק בונוסים לקמעונאים, באתר כלכליסט, 2 באוגוסט 2020
↑   עדי דברת, נחתם הסכם לרכישת מגה: האם המחירים בערים יוזלו?, באתר TheMarker‏, 30 ביוני 2016
↑  רשתות שיווק מזון, באתר BDI
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551033305171  BNC: 000000004  BnF: cb11937759r (data)  GND: 4058631-5  LCCN: sh85130623  NDL: 00571693  NKC: ph159591 
שוק אסטור (אנ') בניו יורק, אשר פעל בשנים 1915–1917. מהאותות המבשרים את הגעת המרכול המודרני
מרכול של רשת Leclerc בצרפת
מרכול בעיר וינה
מדפים במרכול באורגון
טקס הפתיחה של צרכניה בלוד, שנות ה-60
צרכניה בקריית אונו, 1965
מרכול בקריית עתידים
אזור הקופות העצמאיות בסניף רמי לוי בעיר נשר
שחף כסוף אדום-מקור

| שחף כסוף אדום-מקור |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: שחפאיים
משפחה:: שחפיים
סוג:: כרויקוצפלוס
מין:: שחף כסוף
תת־מין:: שחף כסוף אדום-מקור
שם מדעי
 Chroicocephalus novaehollandiae scopulinus ‏פורסטר, 1844

שחף כסוף אדום-מקור (שם מדעי: Chroicocephalus novaehollandiae scopulinus) הוא תת-מין של שחף כסוף, והוא בעל מקור אדום שנתן לו את שמו. הוא חי בטבע בניו זילנד ואיים מרוחקים כמו איי צ'טהאם ואיים ליד אנטארקטיקה.
כפי ששמו מרמז מקורו של השחף אדום, ובנוסף הוא בעל טבעת-עין צרה ואדומה. הרגליים אדומות והכנפיים אפורות בהירות. לצעירים יש מקור חום כהה עם קצה אדום, מה שמקשה להבדיל בינם לבין שחף בולר (Chroicocephalus bulleri).
זהו השחף הקטן ביותר בניו זילנד, והוא נחשב בעבר למין עצמאי של שחף, אך כיום רוב הרשימות מכירות בו כתת-מין של השחף הכסוף (Chroicocephalus novaehollandiae) מאוסטרליה, הדומה לו מאוד.
השחפים הם עופות חברתיים המקננים יחדיו בלהקות גדולות בחופים סלעיים שונים. הם ניזונים מדגים קטנים, צדפות, סרטנים וצבי ים צעירים, אך גם אוכלים נבלות וחוטפים מזון מעופות ים אחרים. לעיתים הם עלולים להתקיף גם אנשים שהסיגו גבול.
פודגוז'ה

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  קרקוב 
 שטח:  25.67 קמ"ר 
 קואורדינטות:  50°02′30″N 20°01′04″E﻿ / ﻿50.0416°N 20.0177°E﻿ / 50.0416; 20.0177
  (למפת קרקוב מוגדלת) פודגוז'ה(למפת קרקוב רגילה) פודגוז'ה
 
פודגוז'ה (בפולנית: Podgórze) היא מחוז של קרקוב, פולין, על הגדה הימנית (הדרומית) של נהר הוויסלה, למרגלות גבעת לאסוטה. המחוז חולק בשנת 1990 לשישה מחוזות חדשים. השם פודגוז'ה משמעותו, בקירוב, "בסיס של גבעה". בתחילה היה זה יישוב קטן. בשנים שלאחר חלוקתה הראשונה של פולין ב-1772 קידם את פיתוח העיירה קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית יוזף השני, אשר בשנת 1784 העניק לה מעמד של עיר, כעיר המלכותית החופשית פודגוז'ה. בשנים שלאחר מכן הייתה זו יחידה מנהלית בשלטון עצמי. לאחר חלוקת פולין השלישית ב-1795 והשתלטות האימפריה על העיר כולה, איבדה פודגוז'ה את תפקידה הפוליטי כפרבר עצמאי של העיר העתיקה של קרקוב מעבר לנהר.
הרפורמה האדמיניסטרטיבית של 1810 שבאה בעקבות הרחבת דוכסות ורשה איחדה את פודגוז'ה עם שאר חלקי העיר ההיסטורית. עם זאת, לאחר שקונגרס וינה הפך את קרקוב לעיר חופשית ב-1815, פודגוז'ה שבה לשלטון האוסטרי למשך יתר המאה ה-19. לפי אנציקלופדיה בריטניקה, בשנת 1910 הייתה פודגוז'ה העיר ה-13 בגודלה בגליציה האוסטרית (אוכלוסייה של 18,142 נפש בשנת 1900). בשנים שהובילו להחזרת העצמאות הפולנית, בעקבות דיוני מועצת העיר מיולי 1915, שבה פודגוז'ה להיות חלק מקרקוב הגדולה (Wielki Kraków) ונשיאה היה סגן הנשיא של היחידה המנהלית המאוחדת.
היסטוריה

המבנה העתיק ביותר מעשה ידי אדם בפודגוז'ה הוא תל קראקוס (Kopiec Krakusa) בגבעת לאסוטה. על פי האמונה, זה קברו של הנסיך האגדי קראק. זהו התל הפרהיסטורי הגדול ביותר בפולין ואחת מנקודות התצפית הטובות ביותר בעיר.
גשר אוסטרי בשם גשר קרל (Karls Brücke), המקשר את פודגוז'ה עם קרקוב שמעבר לוויסלה, נבנה ב-1802. מבנה עץ זה, בין הרחובות מוסטובה וברודז'ינסקייגו של היום, נהרס בשיטפון ב-1813.
לקראת סוף השלטון האוסטרי, בשנת 1915, הגיע גודלה של פודגוז'ה לחמישית מגודלה של קרקוב. מאז החזרת עצמאותה של פולין בין מלחמות העולם, היא נותרה משולבת בעיר. היא כוללת את החלק ההיסטורי של פודגוז'ה עם כיכר השוק המשולשת וכנסיית סנט יוזף, את הגבעות הירוקות של קשמיונקי (Krzemionki), מחצבה ממלחמת העולם השנייה בשם Liban, אתר גטו קרקוב, מפעל של אוסקר שינדלר שהציל כמעט 1,200 יהודים מהמחנות, וכן את הכפרים הישנים (כיום פרברים) פלשוב, ריביטבי (Rybitwy) ופשבוז' (Przewóz). אוכלוסיית המחוז ב-31 בדצמבר 2006 הייתה 31,599 בשטח של 2,456 הקטאר.
אישים בולטים

אדוארד דמבובסקי, פילוסוף, עיתונאי ופעיל עצמאות פולני, מת בפודגוז'ה
ארטור דונקלבלום, אמן שחמט בלגי יהודי, נולד בפודגוז'ה
סלומון בוכנר, מתמטיקאי אמריקאי יהודי, נולד בפודגוז'ה
איגנסי פרידמן (פרוידמן), פסנתרן, מלחין יהודי, ילידת בפודגוז'ה
יוזף הופמן, נולד בפודגוז'ה
אלכסנדר קוציס, מת בפודגוז'ה
ברנרד אופן, ניצול שואה, סופר, התגורר בפודגוז'ה
פולדק פפרברג, ניצול שואה, לימד בגימנסיה קושצ'יושקו כפרופסור
אוסקר שינדלר, איש עסקים גרמני שנחשב להצלת חייהם של 1,200 יהודים בפולין
אלבין פרנסיסקו שופף, נולד בפודגוז'ה
מייק סטנר, ניצול שואה, סופר, נולד בפודגוז'ה
רומן פולנסקי, במאי קולנוע פולני, ניצול שואה, חי בפודגוז'ה במהלך מלחמת העולם השנייה
ראו גם

גטו קרקוב היה ממוקם בחלק המרכזי של פודגוז'ה
חלק ממבצע ריינהרד בוצע בקרקוב בזמן השואה בפולין
חלקים גדולים מהסרט "רשימת שינדלר" משנת 1993 צולמו בקז'ימייז' הסמוכה - לא במקומות המקוריים בפודגוז'ה
טדאוש פנקייביץ', חסיד אומות העולם, פולני
הערות שוליים

↑  Cracow City Council official publication "Population by district" (בפולנית). נבדק ב-2007-09-22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562560205171  NKC: ge541528  VIAF: 127941209   WorldCat (עם VIAF): 127941209 
כנסיית סנט יוזף, נבנתה בין השנים 1905–1909
בית המרקחת "מתחת לעיט" של טדאוש פנקייביץ' בגטו קרקוב במלחמת העולם השנייה
סנטיאגו דה קומפוסטלה

סנטיאגו דה קומפוסטלה (Santiago de Compostela) היא עיר הבירה של הקהילה האוטונומית גליסיה שבספרד. נכון לשנת 2017 גרים בעיר כ-96,500 תושבים. העיר היא דיוקסיה ומוקד עלייה לרגל, ובנוסף מהווה מרכז חשוב לתעשיית התרופות.
בשנת 1985 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ובשנת 2000 הייתה עיר התרבות האירופית. הקתדרלה העירונית מהווה את סופה של דרך סנטיאגו, מסלול עלייה לרגל מימי הביניים ועד היום.
קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה
פתח ניקוז ברחוב בסנטיאגו דה קמפוסטלה
אטימולוגיה

מקור השם "סנטיאגו דה קומפוסטלה" - "סנטיאגו" הוא השליח הנוצרי יעקב בן זבדי, ופירושה של המלה "קומפוסטלה" בלטינית הוא שדה כוכבים (campus stellae). יחדיו שם העיר הוא "הקדוש יעקב בשדה הכוכבים". האגדה מספרת כי עצמותיו של יעקב הקדוש הגיעו מהמזרח התיכון לחופי ספרד על גבי קונכייה, וההגמון תאודומיר קבר אותן במקום אליו הוביל אותו כוכב. במקום הוקמה כנסייה, ומאוחר יותר - הקתדרלה של סנטיאגו דה קומפוסטלה. הסבר חלופי מציע שמקור השם הוא "אדמת קבורה" - Composita Tella בלטינית. הסבר שלישי מציע שמקור השם הוא שמו של השליח ותוארו: San Jacome Apostol.
בסמל העיר נראה קברו של יעקב בן-זבדי והכוכב שגילה את מיקומו.
מרכז עלייה לרגל

אחרי ירושלים ורומא השתייכה סנטיאגו לאתרי העלייה לרגל החשובים ביותר בנצרות של ימי הביניים. לפי המסורת, שהעדות המוקדמת ביותר לקיומה היא מהמאה ה-12, שרידיו של יעקב הקדוש נמצאו בשנת 835 בידי ההגמון תאודומיר, בצפון-מערב אסטוריאס. תאודומיר הונחה בידי כוכב למקומה הנוכחי של הקתדרלה.
בניית המבנה המשמעותי הראשון, מעבר למזבח, החלה בשנת 868, אולם זה נהרס לחלוטין בשנת 997 בידי הכובשים המוסלמים, אשר לא פגעו במזבח עצמו. עם התקדמות הרקונקיסטה, נבנתה העיר מחדש בידי ברמודו השלישי מלאון במאה ה-11 והדרכים המובילות אליה בצפון ספרד שופרו. כתוצאה, התפשט המוניטין של המזבח.
עלייה לרגל לעיר החלה כבר במאה ה-10 בתוך ספרד עצמה, ובמאה שלאחר מכן גם מחוץ לספרד. בראשית המאה ה-12 העלייה לרגל כבר הייתה מאורגנת למדי. ארבע דרכים ממוסדות מתחילות בצרפת ונפגשות בארץ הבסקים שבמערב הפירנאים. משם, דרך יחידה חוצה את צפון ספרד, ועוברת בבורגוס, קריון, סהגון, לאון, אסטורגה ולוגו. מסע העלייה לרגל נמשך מספר חודשים. עולי הרגל מחכים בטורי ענק כדי להיכנס לקתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה שבה נמצא פסלו של יעקב הקדוש.
מאז המאה ה-15 נהוג בעיר להכריז על שנים בהן "יום יעקב הקדוש" (25 ביולי) נופל על יום ראשון כ"שנים מקודשות". השנה המקודשת האחרונה הייתה 2010, שבה הגיעו לעיר מעל 270,000 עולים לרגל.
בתרבות

חציה הראשון של עלילת הרומן "חסד ספרדי" מאת א. ב. יהושוע מתרחש בסנטיאגו דה קומפוסטלה, כאשר גיבור הספר, במאי הקולנוע יאיר מוזס, מגיע לביקור ברטרוספקטיבה לסרטיו אשר נערכת לכבודו בעיר.
סרט הקולנוע "הדרך", שכתב, ביים והפיק אמיליו אסטבז ואביו, מרטין שין מככב בו עם דבורה קארה אונגר, מתאר את מסע הצליינות של אב הנושא עמו את האפר של בנו, שנספה בסערה בנתיב המסע ומפזר אותו בהדרגה בנקודות ציון בנתיב הצליינות. הסרט מלווה את טום אייברי (מרטין שין) לכל אורך המסלול המפרך, יחד עם שלושת החברים שנספחו אליו בדרכו, עד לקתדרלה בסנטיאגו דה קומפוסטלה ומשם אל חוף הים, לפזר את שארית האפר. רוחו של הבן המת, בגילומו של אמיליו אסטבז, מלווה את האב ונגלית מדי פעם לעיניו בלבד במקומות שונים לאורך הנתיב.
ראו גם

קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה
אוניברסיטת סנטיאגו דה קומפוסטלה
דרך סנטיאגו
תאונת הרכבת בסנטיאגו דה קומפוסטלה
כנסיית הניאה

הצעת שיחזור של הכנסייה, מבט לכיוון צפון-מזרח
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
כנסיית הניאה (ביוונית: "חדשה") הוא שמה המקוצר של "הכנסייה החדשה על-שם מרים אם ישו", כנסייה ענקית קדומה בירושלים שנחנכה בשנת 543 לספירה והייתה קיימת עד המאה התשיעית או העשירית.
הכנסייה נבנתה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון באזור הדרומי ביותר של ירושלים של ימיו, ברום הר ציון, בתחילת השתפלותו דרומה לכיוון גיא בן הינום, במקום בו נמצאים כיום שער ציון ומגרש החניה של הרובע היהודי.
ציר החיים המרכזי של ירושלים הביזנטית היה בין כנסיית הקבר לכנסיית הניאה, ביניהן נסלל הקארדו הביזנטי, כפי שניתן לראות היטב במפת מידבא. לאורך הקארדו התקיימו התהלוכות הדתיות המרכזיות.
הסיבות להקמת הכנסייה

חוקרים מונים ארבע סיבות להקמת הכנסייה:
תכנון עירוני-פיזי: בימי יוסטיניאנוס הייתה ירושלים אחת הערים הגדולות והעשירות ביותר באימפריה. יתרה מכך, בתקופת יוסטיניאנוס הגיעה ירושלים לנקודת שיא בהתפתחותה כעיר מקודשת. בשל כך ובשל השקט והשלום היחסי בתקופה זו, זרמו אליה עולי רגל מכל רחבי העולם. העיר הייתה צריכה להכיל גידול ניכר במספר עולי הרגל המגיעים אליה. קירילוס מסקיתופוליס מספר שסבאס הקדוש (מר סבא) נשלח כשגריר מטעם ראשי ירושלים לקונסטנטינופול (בהיותו בגיל 94) על מנת לבקש מהקיסר לחדש את בניית כנסיית התיאוטוקוס (אם האלהים), הכוללת גם אכסניה ובית חולים לעולי הרגל הזרים. יוסטיניאנוס הרחיב את העיר דרומה ככל האפשר על-מנת ליצור מרחב בין כנסיית הקבר להר ציון. זהו גם מרחב קדוש (תהלוכות וכדומה) וגם מרחב לחיים אזרחיים, במיוחד לטובת עולי הרגל והשירותים הניתנים להם בעיר.
סיבה תאולוגית: בתקופה זו חלה התרחבות של פולחן מרים בכנסייה. במיוחד מתחדד הוויכוח האם מריה היא אם האלוהים או אמו של בשר-ודם, יוסטיניאנוס מדגיש שזוהי כנסיית התיאוטוקוס (מילולית: יולדת האל). באותם ימים רווחה כבר האגדה שאם האלהים נפטרה בהר ציון, ולכן הר ציון הוא המקום המתאים לבניית כנסייה על שמה.
האדרת שמו של יוסטיניאנוס: באמצעות בניית כנסייה אדירה באזור "חדש", שבו לא הייתה קודם לכן נוכחות בולטת של מונומנט אחר, טובע יוסטיניאנוס את שמו לדורות. כך יוסטיניאנוס דואג להנציח את שמו במקומות רבים באימפריה שלו - על ידי בנייה מאסיבית ופיתוח מקומות שלפני כן היו שוממים.
גרסה נוצרית למקדש: נראה שיש בכנסייה ובתיאור של פרוקופיוס רמזים למקדש שחרב. יוסטיניאנוס בנה מונומנט עצום על ידי הרחבה מלאכותית של ההר (כמו הורדוס על הר הבית), והשתמש בארזים בבניה (כמו שלמה המלך). המיקום הטופוגרפי של ה"ניאה" גבוה יותר מהר הבית וייתכן שנעשה שימוש בעמודים מהר הבית החרב.
שרידי הכנסייה כיום

כיום ניתן לראות שרידים הקשורים ב"ניאה" במקומות הבאים:
סמוך לשער ציון, בצידה הפנימי של החומה, ליד בתי מחסה, ניכרים שרידי קירות תמך.
לפנים מן החומה, סמוך למגדל המכונה בורג' כברית (מגדל הגופרית) מצוי המרתף הגדול שהוא למעשה בור מים ענק. המקום אינו פתוח לקהל.
מחוץ לחומה, בגן בני ברית נחשפה הפינה הדרומית-מזרחית של הכנסייה בידי מאיר בן דב.
במרתף של בית ספר ברובע היהודי (מצוי במקביל ומצפון לבתי מחסה), נמצא האפסיס הצפוני של הניאה. המקום אינו פתוח לקהל הרחב אלא במסגרת סיורים מיוחדים.
שרידי הכנסייה כיום > שיקום קמרונות כנסיית הניאה

בחלקו הדרומי של הרובע היהודי, ממזרח לקצהו הדרומי המשוער של רחוב הקרדו, ובמקום שבו אמורה הייתה להימצא על פי מפת מידבא, נחשפו בשנת 1975 בעומק רב, שרידיה של כנסיית "הניאה". המרשימים בשרידים הארכיטקטוניים של הכנסייה הם של קמרונות התמך - מונומנט ארכיטקטוני יחיד במינו בירושלים. קמרונות התמך מחולקים לשישה אולמות גבוהים, מקומרים ומטויחים הנשענים על אומנות מאסיביות.
בשנות השמונים פיתחה החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי את הקמרונות כאתר ארכאולוגי תיירותי. הקמרונות שפצו וחזקו ומעליהם נבנה תיאטרון פתוח. עקב התנגדות החרדים לקיומו של התיאטרון, הוא כוסה ברובו באדמה ונשתל בו גן וכן הותקנו בו מתקני שעשועים. המקום נקרא "גן התקומה" ובחלק המערבי גם מרוכזים מתקני הספורט. בשנת 2019 פנה ארגון עמק שווה לחברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי בבקשה שיאפשר ביקורים בכנסייה, המהווה את אחד מאתרי המורשת החשובים בעיר העתיקה. החברה לשיקום ולפיתוח הרובע הסכימה שיש לפתוח אתר זה לציבור הרחב ואף טענה כי היא עושה מאמצים לאפשר זאת. עם זאת, היא קבעה שאינה יכולה לעמוד בעלויות הכספיות של העבודות שיש לבצע על מנת לאפשר ביקורי קבוצות באתר.
לקריאה נוספת

נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, 1981, פרק ה: ירושלים הביזאנטית, 3. בעקבות כנסיית ה"ניאה", עמ' 229–246.
אריאל 83-84, ירושלים פב' 1992, הפרק על ירושלים בתקופה הביזנטית.
אורן גוטפלד, הקארדו וכנסיית הניאה בגבעה הדרומית מערבית של ירושלים: ניתוח סטראטיגרפי ואדריכלי, [חמו"ל], ירושלים, 2007.
אורן גוטפלד, "הכנסייה "החדשה" של מרים אם האל בירושלים: דיון אדריכלי", חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבותיה ה' (תשע"ב), עמ' 104–118.
הערות שוליים

↑  מתוך ירושלים לדורותיה, ירושלים בתקופה הביזאנטית, האוניברסיטה הפתוחה, 1985. ע. 76
↑  נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, עמ' 230–231.
↑  נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, עמ' 234–235.
↑  נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, עמ' 240–242, 245.
1 2  נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, עמ' 245.
↑  זיו ריינשטיין‏, כתובת פסיפס עתיקה נחשפה בסמוך לשער שכם בירושלים, באתר וואלה, 23 באוגוסט 2017
↑  ראו יאיר טלמור, בין קבר ישו ל'כנסיית מריה החדשה': שינויים תאולוגיים והשתקפותם במרחב הדתי בירושלים הביזנטית, בתוך: אייל ברוך, איילת לוי-ריפר, אברהם פאוסט (עורכים), חידושים בחקר ירושלים, הקובץ הארבעה-עשר, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ט עמ' 225-235
↑  אודותינו, באתר עמק שווה
↑  מאיה הורודניצ'אנו‏, האם אחת הכנסיות המפוארות בירושלים תיפתח לציבור אחרי עשרות שנים?, באתר וואלה, 25 בפברואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526442505171  GND: 1128187256  VIAF: 6475149068376965730002   WorldCat (עם VIAF): 6475149068376965730002 
מיקום כנסיית הניאה במפת מידבא
שרידי האפסיס הקטן הצפוני של כנסיית הניאה
עובי קירות הכנסייה עלה על מטר ומחצה.
התיאטרון שנבנה מעל קמרונות "כנסיית הניאה"
יצחק רפופורט

| --- | --- |

 לידה:  1901 ברדיצ'ב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1989 (בגיל 88 בערך) 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית "הרצליה"  האוניברסיטה הטכנית ברלין  בית הספר המיוחד לעבודות צבוריות 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 יצירות ידועות:  בית השגריר הצרפתי 
 
יצחק רפופורט (1901 – 1989) היה אדריכל ישראלי שעיקר עבודתו הייתה בתל אביב וביפו בתקופת המנדט הבריטי.
תחילת הקריירה כאדריכל

נולד למשפחה ציונית בברדיצ'ב, אוקראינה. עלה עם הוריו לארץ ישראל ב-1914, בשלהי העלייה השנייה. משפחתו השתקעה בתל אביב, שם החל את לימודיו בגימנסיה הרצליה.
ב–1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה גורש על ידי השלטון העות'מאני עם משפחתו למצרים, שם סיים לימודי תיכון ותעודת בגרות צרפתית בבית הספר אליאנס באלכסנדריה.
ב–1919 חזר לארץ ישראל ושנתיים אחר כך נסע לאירופה להמשך לימודיו.
בין השנים 1924-1921, למד הנדסת בנין במכון הטכנולוגי של ברלין (Technische Hochschule zu Berlin) בשרלוטנבורג שבברלין. משם המשיך לפריז ובין השנים 1925–1928, למד אדריכלות בבית הספר המיוחד לעבודות ציבוריות. לאחר שובו לארץ ישראל, עבד במע"צ (מחלקת עבודות ציבוריות) הבריטי, בין השאר כאדריכל אחראי על ביצוע בית הדואר המרכזי של יפו. ב-1930 עבד כשותף זוטר במשרדו של האדריכל ריכרד קאופמן וב-1931 פתח משרד עצמאי.
עבודותיו בתקופה זו כללו בניני מגורים רבים ובניני משרדים, בעיקר בתל אביב וביפו. הן אופיינו בסגנון הבינלאומי.
אל משרדו הצטרפו מהנדס הבניין אשר גלייברמן ואדריכל צבי (גרגורי) פרנקל, אשר לימים, הפכו לשותפיו.
בנייה ביפו ותל אביב בשנות השלושים

בתחילת שנות השלושים הצטרף לארגון ההגנה והיה חבר, כקצין הנדסה וחבלה, במפקדתה בתל אביב.
למרות מאורעות 1936 המשיך רפופורט לעסוק בתכנון ופיקוח על ביצוע עבודות גם ביפו הערבית. אלה כללו, בין היתר, את חווילתו של ידידו ואחד ממנהיגי "הכנופיות הערביות" ביפו, מוחמד אחמד עבדול רחים. אחת לכמה ימים, היה עושה דרכו במכוניתו עד פאתי שכונת מנשייה הערבית, שהייתה בתווך שבין יפו לתל אביב. שם עטה על עצמו גלבייה, כאפייה ועקל. מחופש לערבי חצה את הקווים מצפון לדרום, מקום בו המתין לו עבדול רחים. רפופורט, שדיבר ערבית רהוטה, הוצג בפני ידידיו של המארח כקרוב משפחה המתגורר בכווית, אשר הגיע לביקור. לעיתים קרובות נכח בתכנון מבצעים נגד היהודים על ידי מפקדי הכנופיות שהיו מתכנסים בבית. לאחר שרפופורט חצה את הקווים צפונה באותה דרך הוא מיהר לדווח למפקדת ההגנה על המזימות כדי למנוע פגיעה ביישוב היהודי. עם זאת הקפיד שעבדול רחים לא ייפגע וכי ייעשה שימוש הגנתי בלבד במודיעין שאסף. בשנת 1948, סיפר עבדול רחים לרפופורט על כוונתו לעזוב את הארץ, במענה לפניית מדינות ערב אשר פלשו לארץ ישראל ובקשו מהערבים לפנות את השטח כדי להקל על כיבושו. למרות שהיו לו בני משפחה שבחרו להישאר ביפו, השאיר עבדול רחים ייפוי כוח בלתי חוזר על כל רכושו בארץ ישראל דווקא בידי רפופורט ובקשו לנסות ולממש אותו עבורו בתום המלחמה. עם קום מדינת ישראל שחרר רפופורט את הרכוש מידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים באמצעות המסמך ומכר אותו לגורמים שונים, לרבות ממשלת צרפת, אשר רכשה את בית מגוריו של עבדול רחים והפכה אותו למעון הרשמי של שגרירה בישראל. את כל הכסף העביר לידי עבדול רחים שהשתקע בנאפולי שבאיטליה.
פרויקט משמעותי אחר של רפופורט ביפו מאותה תקופה הוא תכנון וביצוע האגף החדש של בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו הממוקם בקרן הרחובות יפת ולואי פסטר.
כמו כן תכנן ביפו את בית החולים דג'אני (צהלון), בית ספר סנט ג'וזף ועוד.
שירות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה

ב-1939 הפסיק את עבודתו בתכנון, השאיר את המשרד בידי שותפיו, המהנדס ד"ר אשר גליברמן והאדריכל צבי (גריגורי) פרנקל והתגייס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, בו שירת כקצין הנדסה. במסגרת זו גייס חיילים יהודים רבים לשורות חיל ההנדסה המלכותי, עבר קורס קצינים, שרת כקצין בפלוגה מורחבת מספר 738 . עם מינויו למפקד הפלוגה גייס וביסס אותה על טהרת חיילים וקצינים ארצישראליים. הפלוגה פעלה כיחידה עצמאית, במתכונת של גדוד, במסגרת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בפיקודו של פילדמרשל מונטגומרי.
בין היתר היה אחראי על הקמת ביצורים באל עלמיין, לקראת המתקפה של הצבא הגרמני, בפיקודו של רומל, על מצרים.
משימה מיוחדת ביצע כשחצה את מדבר סהרה ממצרים, בראש יחידת סיור של כוחות סיור מיוחדים, לבדיקת עבירות, חיפוש צירים אוגפים ואיתור יחידות אויב, כדי לכתר את הכוחות הגרמנים. אחרי כ-10 ימים הצליח לחבור לכוחות צרפת החופשית במרוקו, דרך צ'אד, בפיקוד הגנרל פיליפ לקלרק. על פעולה זו זכה לציון לשבח וקבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי בהמלצת הגנרל.
במהלך שחרור לוב מידי האיטלקים והגרמנים, הגיע עם הפלוגה לקהילה היהודית בטריפולי ובבנגזי. היחידה סייעה ליהודי לוב להקים מחדש את בתי הכנסת שנחרבו על ידי הגרמנים ולשקם את בית העלמין היהודי בדרנע, שחולל.
במהלך השרות הושם בכלא צבאי עקב סירובו להפסיק להניף את הדגל הציוני (כיום דגל ישראל) במחנה היחידה. הדבר גרם למרד ביחידות ארצישראליות נוספות. לאחר 10 ימים שוחרר ללא משפט, בשל הצורך הדחוף להצטרף לכוחות הנחיתה באיטליה, עם הניצחון על הנאצים במערכה במדבר המערבי.
השתתף בפלישה הצבא הבריטי לדרום איטליה ובקרבות לדחיקת הגרמנים צפונה, עד לכניעתם ב–1945. במערכה זו היה אחראי, בין היתר, על סילוק מוקשים והכשרת דרכים שחובלו על ידי הגרמנים בנסיגתם.
בעת המערכה על נהר סניו עוטר בעיטור מסדר האבירות הבריטי על אומץ ליבו בפועלו להקמת גשר תחת אש כבדה על נהר למונה (Lamone) בצפון איטליה, גשר שהריסתו על ידי הגרמנים מנעה מכל הארמייה להתקדם.
בחורף 1944 פעל יחד עם יחידתו להצלת הפסיפסים היוסטיניאניים המפורסמים ברוונה, על ידי בניית סכרים משקי חול סביב הכנסיות, למניעת הצפתן במי הנהר שעלה על גדותיו. על חלקו בפעולה להצלת נכסי התרבות ההיסטוריים, קיבל את עיטור לגיון הכבוד מממשלת איטליה. בסך הכל זכה מהצבא הבריטי, לשישה עיטורים במלחמת העולם השנייה.
בתפקידו האחרון שימש כמפקד הצבאי של ונציה, משם שלח את אנשי יחידתו לאיתור ניצולים ששרדו את השואה וסייע לאוניות מעפילים שהפליגו מהנמל המקומי לכיוון ארץ ישראל. לאחר שובו לארץ ישראל, ב–1946, חזר למפקדת ההגנה ובמלחמת העצמאות שימש כקצין ההנדסה של מחוז תל אביב.
עבודה אדריכלית לאחר מלחמת העצמאות

בתום מלחמת העצמאות השתחרר ושב למשרדו. מאז שובו עסק המשרד בעיקר בתכנון בניני ציבור ובניני משרדים.
בשנת 1981, בגיל שמונים, פרש לגמלאות והותיר את המשרד בידי בנו האדריכל עודד רפופורט הממשיך לנהל גם היום את "רפופורט אדריכלים".
נפטר בביתו בתל אביב בשנת 1989.
רשימה חלקית של עבודותיו

בניינים לשימור
רשימה חלקית של עבודותיו > יפו

1931 - שדרות ירושלים 12 פינת רחוב הדואר, אדריכל אחראי על בית הדואר המרכזי (יפו)
1933 - שדרות ירושלים 100 פינת רחוב ארליך, בית החולים צהלון (דג'אני) בבית משפחת דג'אני,
1934 - רחוב יפת - בית משפחת בוסט
אגף חדש בבית החולים הצרפתי, רח' יפת (נהרס ב-2008, לאחר שתועד בתיק תעוד לבקשת צוות השימור של עיריית תל אביב)
1936 - בית ספר סנט ג'ורג'
בית השגריר הצרפתי (בית עבד אל-רחים), רח' טולוז 1 *
רשימה חלקית של עבודותיו > תל אביב

1931-1939 -
רחוב יהודה הלוי 45, 94, 81–79
רחוב אחד העם 9–27, 138–140
שדרות רוטשילד 112, 116, 117*, 118* , *134, 136
רחוב פיארברג 32-30*
1945-1981 -
שיכון הקצינים נווה דוד בשותפות עם אדריכל בנט
רחוב מאפו 16
רחוב נצח ישראל 15
1931-1939 -
רחוב אלנבי 10, 27, 130
רחוב נחלת בנימין 72, 146
רחוב אחד העם 9 – בניין בנק קופת עם
רחוב אחד העם 25 – משרד האוצר
1945-1981 -
רחוב פינסקר 2*
רחוב אלנבי 32, 94*
רחוב דיזנגוף 173
רחוב אחד העם 7 – בניין בנק אגוד
שדרות בן ציון 48 (בכיכר מיכאל'ס) - קולנוע מקסים, בו שוכנת כיום האוזן השלישית
שדרות רוטשילד – בית חברת הביטוח מנורה*
שדרות רוטשילד – בית חברת הביטוח מגדל
שדרות רוטשילד – בניין בנק מרכנתיל
שדרות ח"ן 38 - בית אלקון
שדרות הר ציון/ רחוב קיבוץ גלויות/ שוקן - קריית המלאכה בתל אביב
רחוב אחד העם 34*
רחוב רידינג 26 – בית ספר תיכון עירוני י', אליאנס
רחוב יהודה הלוי 25 – בניין בנק דיסקונט
רחוב הפטמן – בית מפעל הפיס ובית אוצר השלטון המקומי
רחוב לינקולן – בניין חברת מקורות
רחוב הירקון – מלון בזל
רחוב שוקן – בניין מערכת ובית הדפוס של עיתון "הארץ"
רשימה חלקית של עבודותיו > בניינים מחוץ לתל אביב

רמת גן - בניין המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן (היום בית הספר לתקשורת)
רמת גן - בניין המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן
אופקים - מפעל אופ-אר
הערות שוליים

↑  תצלום מפעל אופאר ב-1963, אוסף התצלומים הלאומי, צלם: משה פרידן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010650786805171  VIAF: 15164114775510051800   WorldCat (עם VIAF): 15164114775510051800 
בנין ברחוב רוטשילד בתכנונו של יצחק רפופורט
בית החולים צהלון (דג'אני) - כיום מרכז גריאטרי
קריית המלאכה בשדרות הר ציון
פנחס היט

| --- | --- |

 לידה:  1888 לבוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1949 (בגיל 61 בערך) ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 זרם באמנות:  הסגנון האקלקטי בארץ ישראל, הסגנון הבין-לאומי 
 יצירות ידועות:  יריד המזרח 
 
פנחס פיליפ היט (1888 – 8 בנובמבר 1949) היה אדריכל תל אביבי שתכנן מבנים רבים בעיר.