stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מידות טובות
ביהדות > בחסידות

לפי הבעש"ט, הרע הוא רק מדרגה תחתונה שבטוב, וכשהוא נתקן אזי הוא נעשה טוב גמור. הטוב והרע אינם שני הפכים, אלא מהות אחת. כשאותה מהות במדרגות התחתונות קוראים לה "רע", וכשהיא במדרגות העליונות קוראים לה "טוב". טוב הוא מה שקרוב אליו יתברך. רע הוא מה שרחוק ממנו יתברך. לפיכך, אין כל הבדל שורשי ומהותי בין מידות טובות לבין מידות רעות, אלא כל מידה ומידה שבאדם, בשעה שהיא שקועה בגסות ובקטנות קוראים לה "רעה", ובשעה שהיא מזדככת ומתרוממת קוראים לה "טובה". כשהאדם מעלה את מידותיו, מחשבותיו, רגשותיו, ורצונותיו, הרי הוא "משבר את המידות ומקריבן כולן לקב"ה". הטוב המוסרי הוא שפע אצילי הנובע ממקור הנשמה האלוהית שבאדם, שעל ידו מצרפים ומזקקים את כל המידות שבאדם עד שהן נעשות שמימיות. החסידים עמלים להפוך כל מידה אנושית שבנפשם למידה אלוהית.
תורת המידות היא נקודת החיים של החסיד. החסידות היא מידה טובה ותורה. במידה שאדם נוהג בחסידות, הוא מרגיל עצמו לעשייה נכונה. הבא להיטהר נותנים לו טעימה מכל מידה טובה ונכונה. רוב שבחי צדיקים סובבים על טוב טעם ודעת במידות: במידות טובות ובמידות תרומיות. החסידות מלמדת את המידות הטובות של זריזות, אמונה, ביטחון, שמחה, ונאמנות. החמודה שבמידות החסידות היא השמחה. השמח לא יתייאש לעולם. לא זו היא מידה טובה שאדם מקיימה כל עיקרה כלפי חוץ. אין מידה שאי אפשר להגביהה דרגה אחת למעלה בקודש. כך, לדוגמה, לא כל לשון "אני" מעידה על יהירות ותקיפות. "אני" של אחריות ונאמנות הלב - מידה טובה היא. לעולם חייב האדם להיות אדון המידה, ולא שתהא המידה שולטת בו. בעל המידות הוא אדון על מידותיו. לפיכך, החסיד האמיתי מתון, בעל מזג ממוזג. היהודי הפשוט הוא אוצר של יראת שמים ומידות טובות.
לפי החסידות, השפלת האדם מתוך הטפת מוסר אינה מידה חינוכית, אלא הסגולה להרמת מידותיו של האדם היא הרמת מעלתו בעיני עצמו. לפיכך, על מנת להזכיר לאדם כי הוא בן למקום ונשמתו חצובה ממקום גבוה, המשל החסידי המעיט בדוגמאות מבעלי-חיים, ואף בדוגמאות ממלכים ומבני מלכים כמצוי אצל חכמי האגדה, והירבה בנפשות פועלות של מלאכים, שרפים, ואופני קודש. המלאך שימש יצור-מופת לאדם. המלאכים הנבראים מכל דיבור ודיבור של האדם, הם יצורי חזונו, המוכנים ומזומנים מששת ימי בראשית ללמד את בני האדם תורה ודרך ארץ, מוסר ומידות טובות.
פרט וכלל, לפי מושגי החסידות, אינם עניין של יחיד כנגד רבים, אלא הפרט הוא כלל ממש, שהרי זה וזה שרויים באינסוף, ובו אין כלל סוף. כל אחד מהצדיקים החסידים שיקף מידה טובה אחת. כך, לדוגמה, רבי לוי יצחק מברדיצ'ב היה התגלמותה של אהבת ישראל, רבי זוסיה ענווה שלבשה בשר ודם, רבי משה לייב מסאסוב רחמנות חיה, רבי אברהם המלאך - מלאך בצורת אדם, רבי אלימלך מליז'נסק פרישות בדמות הגוף, רבי פנחס מקוריץ האמת בת רמ"ח איברים.
אין מידה טובה מן הענווה והצניעות. הגאווה שטות. הענווה משורש החכמה. הענווה היא סייג לחכמה ועטרת לאמת, עצם החיות שמקורה באינסוף. העניו שרוי באינסוף ומקושר למקור החיים. משה רבינו היה מוטבע בתכלית המידות הרעות וכבש את מידותיו לתכלית הטוב האנושי והיה בעל המעלה האפשרית באדם, והיה עניו מכל אדם. אין השכינה שורה אלא על בעל המידות הרעות שנכבשו על ידו ונעשה עניו גמור, כל אחד לפי הדרגה שלו.
ביהדות > בתנועת המוסר > הרב שמחה זיסל זיו

כל המידות הטובות נובעות מחכמה ומשולבות בה. ומה שיחסר במידות טובות זהו אות על חסרונו בחכמה. קניין החכמה דורש שלושה דברים:
להתלמד להשכיל על דבר ביגיעה (להבין דבר לאמתו)
הכשר והרגל המידות לטוב
לעשות שותפות בין השכל ללב (התאמת חכמתו עם מעשיו)
מי שמבין שהחכמה היא נדבה וחסד מאתו יתברך, כל שמוסיף חכמה מוסיף הכנעה, כי "אין עוד מלבדו": כל מה שבעולם ובאדם, חכמתו וידיעתו, גופו ונפשו, מחשבותיו ותחבולותיו, הכל השפעה מאתו יתברך. רק בהיותו בעל מידות טובות (לב טוב), תנוח החכמה אצלו, שהמידות הטובות מעמידות החכמה להכיר דבר ליושרו ואמתו, לסבב כל דבר להמסבב סיבות, ומשפיע לכל אחד השפעה כפי חלקו אשר חלק לו ולא יותר.
ביהדות > בתנועת המוסר > הרב נתן צבי פינקל

לכאורה הדעה עיקרה בהבנת השכל, והמידות בהרגשת הלב. אולם השקפה זו מוטעה מיסודה, כי לפי האמת הדעות והמידות שורש אחד להן, והן דבר אחד ממש. באין מידות אין דעות, ובאין דעות אין מידות. כשם שאי אפשר לדעת את ה׳ בלא שלימות המידות, כך אי אפשר להיות שלם במידות בלי ידיעת ה׳. עיקרן ושרשן של המידות הוא בצלם האלקים שבאדם, וכל מהותן ושלימותן הן בהדמותן למידות ה׳ יתברך. וכשם שמידותיו של הקדוש ברוך הוא הן מקור הרוחניות ואין בהן שום מושג גשמי חס ושלום, כך מידותיו של האדם נובעות ממקורן הרוחני - מחלק אלקי שבו, וככל אשר הוא מתעלה בהכרת ה׳, הוא מתעלה בשלימות המידות.
ביהדות > בתנועת המוסר > הרב יוסף יהודה לייב בלוך

"דעה חסרת מה קנית, דעה קנית מה חסרת" - מידת הדעת היא היחידה המעשרת ומאשרת את האדם. למידת הדעת האדם מגיע על ידי חכמה רבה והבנת לב עמוקה ואמיתית:
חכמה: המאגר ואוסף החכמה בכמות מרובה חכם הוא.
בינה: אם אלו הידיעות, אשר רכש לו האדם, נצטיירו בשכלו, עד שהוא מרגישן במלוא רוחבן והיקפן ומבין דבר מתוך דבר, לזה נבון יקרא.
דעת: כשהחכמה, שנתרחבה ונצטיירה בלבו של האדם על ידי הבינה, מתאגדת ומתאחדת עם כל מציאותו ומהותו, עד כדי להחליט כי ידיעה זו אמת מוחלטת היא: להנהיג אותה בכל הלך חייו ועל פיה לפלס מעגלו ולכונן צעדו ואחרת בעדו אין.
בסין העתיקה ושל שושלות טאנג וסונג > בספר השירים הסיני

ספר השירים הסיני העתיק, שעריכתו מיוחסת לקונפוציוס, כולל שירים בשבח אנשים או נשים בעלי מידות טובות (במיוחד מלכים עתיקים שבמידותיהם הטובות שמרו על טבעם כתואם את צו השמיים, הסדר המוסרי המוכתב מלמעלה, ולפיכך הביאו ברכה לעמם), ושירי תלונה על אנשים שמידותיהם אינן טובות. כך השיר הראשון שבספר מתאר אִשָּׁה כלילת מידות (להלן הבית הראשון):
קוֹל עוֹפוֹת-מַיִם שָׁר שָׁר
עַל הָאִי אֲשֶׁר בַּנָּהָר,
מָה נָאוָה הָעַלְמָה הַבָּרָה,
אִשָּׁה טוֹבָה לָאִישׁ הַיָּקָר.
בשיר מס' 256 (עצות על חובות השליט) נאמר:
הָעֵץ הָרַךְ וְהַגָּמִישׁ
תּוֹאֵם אֶת חוּט הַמֶּשִׁי.
עֲדִינוּת וְיִרְאַת-כָּבוֹד
יְסוֹד מִדָּה טוֹבָה הֵן.
הָאִישׁ הֶחָכָם,
בְּאָמְרִי לוֹ מִלִּים (טוֹבוֹת עַתִּיקוֹת),
מִתְהַלֵּךְ אֶל מִדָּה טוֹבָה.
בסין העתיקה ושל שושלות טאנג וסונג > בקלאסיקה של המסמכים

בקלאסיקה של המסמכים נאמר שמידה טובה של המושל נראית בממשלתו הטובה, ובתמיכת הממשלה בעם; אם המושל דבק בכנות בדרך של מידות טובות, העצות המוצעות לו תהיינה נבונות, והביקורת הבונה שיקבל תהיה הרמונית. בכתובים של שאנג נאמר שאין מודל קבוע למידה טובה, אלא התייחסות עילאית למה שטוב מקנה לה את המודל שלה.
בכתובים של יו (ההתייעצויות של גאו-יאו) מנו את תשע המידות הטובות הבאות (המוצגות בתמידות אצל פקיד ממשלה טוב):
סבר פנים יפות וכבוד
נחישות ונעימות
בוטות והתחשבות
נאותות למשול עם זהירות רוחשת כבוד
צייתנות ונועזות
ישירות ועדינות
קלילות והבחנה
תעוזה וכנות
גבורה וצדק
בסין העתיקה ושל שושלות טאנג וסונג > קונפוציאניזם

במאמר המיוחס לקונפוציוס נכתב: "מהמלך ועד לפשוטי העם, הכל צריכים לראות את תיקון עצמם כעיקר".
בסין העתיקה ושל שושלות טאנג וסונג > קונפוציאניזם > ארבע המידות הטובות העיקריות

לפי קונפוציוס ומנציוס ארבע המידות הטובות העיקריות (בהתאמה לעונות השנה אביב, קיץ, סתיו, חורף) הן:
רֶן (仁): אנושות, אורח חיים מוסרי; הצגת הטבע האמיתי של האדם, בהתאם לדרך ארץ, על יסוד סימפתיה לאחרים; אהבת כל האדם, חסד, טוב לב, היעדר אנוכיות, שלמות עצמית.
יִי (義) - צדק, שיקול-דעת מוסרי, מה שנכון לעשות.
לִי (禮) - טקסים, תקינות טקסית, נימוסים, הליכות עולם, סדר חברתי נאות, דרך ארץ.
גִ'י (智) - חכמה, הבנת בני אדם, דעת המידות הטובות של רן, יי, לי; שלמות הדברים.
על הזיקה בין אנושות (רן), צדק (יי), וסדר חברתי (לי), אמר קונפוציוס: "אנושות מאפיינת את האדם. להרגיש חיבה טבעית לקרובי משפחתנו זה הביטוי הנעלה ביותר של אנושות. צדק הוא ההכרה מה צודק ונכון. לכבד את אלו הערכיים יותר מאיתנו זה הביטוי הנעלה ביותר של צדק. מידת הרגשות שעלינו להרגיש לקרובי משפחתנו, ודרגות הכבוד שעלינו לרחוש לאנשים ערכיים, מכוננים את הצורות וההבחנות של הסדר החברתי".
כשתלמידיו של קונפוציוס שאלוהו על רֶן (仁), הוא השיב להם תשובות שונות בהתאם למידותיהם, ביניהן התשובות הבאות (מלוקטות מהמאמרות, ספר 12):
לכבוש את עצמך ולשוב לדרך ארץ (לִי 禮). אל תביט על מה שאינו הגון, אל תקשיב למה שאינו הגון, אל תדבר דברים שאינם הגונים, אל תעשה שום תנועה הנוגדת את ההגינות.
כשאתה מחוץ לעירך, להתנהג לכולם כאילו אתה מקבל אורח גדול. להעסיק אנשים כאילו אתה עוזר לעבודת קודש. לא לעשות לאחרים מה שאינך רוצה שיעשו לך. אזי לא יתלוננו עליך בארצך ובמשפחתך.
להיות זהיר ואיטי בדיבור. כשאדם מרגיש את הקושי שבעשייה, היאך הוא יכול להיות בלתי-אם זהיר ואיטי בדיבורו?
לאהוב את כל האנשים.
לדעת מנציוס, יסודן של ארבע המידות הטובות ברגשות טבעיים המצויים אצל כל אדם: רגש השתתפות בצער הבריות זה התחלה של אנושות (רֶן 仁), רגש בושה או סלידה זה התחלה של צדק (יִי 義), רגש של היענות או יראת כבוד זה התחלה של דרך ארץ (לִי 禮), רגש של טוב ורע זה התחלה של חכמה (גִ'י 智). לפיכך, אם אדם יחפש את ארבע המידות הטובות, ימצא אותן; ואם יזניח, יאבד אותן.
שו גאן ביקר שליטים בורים, הסבורים שהם אנושיים, חכמים, נעלים, ורואים נכוחה, ומתנשאים בארבע המידות (של רן, יי, לי, ג'י), שכביכול כבר השיגו, על שאר האנשים. הוא הדגיש שמידת הענווה חשובה כארבע המידות הטובות העיקריות, והיא זו המאפשרת חשבון-נפש ולימוד של מידות טובות מאנשים אחרים.
בסין העתיקה ושל שושלות טאנג וסונג > קונפוציאניזם > מידות טובות נוספות

הכתבים הקונפוציאנים העתיקים גם מדגישים את חשיבות המידות הטובות הבאות:
ג'וֹנְג (忠) - מצפון; נאמנות לצו השמיימי, לטבע האמיתי של האדם, לעקרון כללי, לדרך שהנחילו המלכים-חכמים העתיקים, לדברי חכמים, לסדר החברתי הנאות, לתפקידים החברתיים, לעשות מלאכתו כמיטב יכולתו, ל"אני" האמיתי, לאנשים אחרים.
שִׁן (信) - אמון, אמינות, כנות, התאמה בין הדיבור לבין המחשבות, הרגשות והמעשים; דיבור בהתאם למציאות הדברים. מידה החשובה במיוחד בין חברים.
שׁוּ (恕) - אמפתיה, אלטרואיזם, התחשבות באחרים; מה ששנוא עליך, אל תעשה לחברך.
גִ'ינְג (敬) - רצינות, יראת כבוד.
הֵא (和) - הרמוניה, שלום.
דונג ג'ונגצו הוסיף את המידה הטובה של אמינות (שִׁן 信) לארבע המידות העיקריות, ומאז הן מכונות "חמש המידות הטובות הקבועות" (ווצ'אנג).
שלוש מידות טובות אוניברסליות, מי שיודע אותן, בין באופן טבעי בין על ידי לימוד, יודע לתקן את עצמו:
חכמה - אהבת הלימוד
טוב לב - תרגול במרץ
אומץ - לדעת להתבייש
שתי מידות טובות נעלות מצויות אצל חכמים, וקשות להשגה:
צֶ'נְג (诚) - תום, אמת, אמיתיות, כנות טבעית.
צ'וֹּנְג-יוֹּנְג (中庸) - מרכזיות פשוטה: איזון פנימי, התבוננות פנימית, רגשות נכונים, סדר מוסרי אוניברסלי.
בסין העתיקה ושל שושלות טאנג וסונג > קונפוציאניזם > עצות היאך לתקן מידות

קונפוציוס הסביר פעמים רבות לתלמידיו מהן מידות טובות והיאך להתהלך בדרך של מידות טובות. כך, לדוגמה, אמר (המאמרות, ספר ראשון, 8):
החזק בנאמנות (ג'וֹנְג 忠) ובאמינות (שִׁן (信) כעקרונות יסוד.
בל יהיו לך חברים שאינם טובים כמוך (בנאמנות ובאמינות. כלומר היה זהיר בבחירת חבריך).
כשטעית, אל תפחד לתקן את טעויותיך (לא לתקן טעויות זו גם טעות).
צנג צו, תלמידו של קונפוציוס ששובח על כיבוד אב ואם שלו, אמר על ין יואן, בחיר תלמידיו של קונפוציוס, שהצטיין בשקדנותו ועמל בכל כוחו לתקן את טעויותיו ומשהכיר בטעות שעשה מעולם לא חזר עליה שוב: "ברוך כישרונות, אך שואל את חסרי היכולת; יש בו הרבה, אך שואל את אלו שיש בהם מעט; יש בו, אך נראה כאילו אין בו; מלא אך נראה ריק; נעלב אך לא עולב; פעם היה לי חבר שהקדיש עצמו לדרכים אלו" (המאמרות, ספר שמיני, 5).
עצה אחרת של קונפוציוס בתיקון מידות: ""כשאנו רואים אנשי מידות, עלינו לחשוב היאך להשתוות עליהם. כשאנו רואים חסרי מידות, עלינו להתבונן פנימה ולבחון את עצמנו" (מאמרות, ספר רביעי, 17). שון דזה הסביר: "כשאתה רואה דבר טוב, עליך לכבדו ולחקור את עצמך אם יש לך את המידה הטובה הזו אם לאו. כשאתה רואה דבר רע, עליך להיות מודאג ולבחון את עצמך אם יש בך את המידה המגונה הזו". לפיכך, הוא הסיק: "מי שמבקר אותי וצודק הוא מורי, מי שמצדיק אותי וצודק הוא חברי, מי שמחניף לי אינו הגון כלפי".
החכם הנאו-קונפוציאני צ'ן צ'ון הגדיר מידה טובה (טֶה 德) כהישג אמיתי של יגיעה (יגעת ומצאת תאמין).
עיקר היגיעה הוא בלימוד כדי לתקן עצמו.
קונפוציוס אמר לאחד מתלמידיו: "שי, אני רוצה ללמוד מאחרים כדי לתקן את עצמי. אם למדתי מאחרים ולא תיקנתי את עצמי, בשביל מה ללמוד מהם?"
בסין העתיקה ושל שושלות טאנג וסונג > קונפוציאניזם > דרגות באנשי מידות

מנציוס הגדיר את הדרגות הבאות באנשי מידות (ספר מנציוס, ספר שביעי, חלק שני, פרק 25):
אדם המוצא חן בעינינו נקרא אדם טוב.
אדם שהטוב בלבו נקרא אדם אמיתי.
אדם שלגמרי טוב נקרא אדם יפה.
אדם שטובו השלם מאיר הוא מה שנקרא אדם גדול.
כשאדם גדול השפעתו גורמת לשינוי גדול לטובה, הוא נקרא חכם.
כשחכם נשגב מבינתנו הוא נקרא איש-רוח.
בסין העתיקה ושל שושלות טאנג וסונג > טאואיזם

הטאואיזם דרך חיים מיסטית שמקורה בדרום סין. על-פי לאו דזה, טאו (道), הדרך, הוא עקרון כללי נעלם שבאמצעותו כל הדברים מתהווים. טה (德), סגולה, מידות טובות, זה מה שכל בריה כאינדיבידואל השיגה מטאו. כלומר, מידות טובות הן טאו ספציפי כשטבוע בדבר. האן פיי דזה הסביר: "טה פירושו שלמות של האישיות. כלומר, להשיג טה זה לתקן את מידותיו". טה זה המאפיינים הייחודיים האמיתיים של כל בריה, סגולתה, מידותיה הטובות שלה-היא.
לאו טצו הגדיר את איש הטאו, מי שמידותיו באמת נובעות מהדרך, כך (ספר הדרך והסגולה, 8):
האיש הטוב ביותר הוא כמו מים,
המים טובים, מועילים לכל ואינם מתחרים עמם.
הוא גר במקומות נמוכים שכולם בזים.
לכן הוא כה קרוב לטאו.
במגוריו הוא אוהב את הארץ.
בלבו, הוא אוהב מה שעמוק.
בקשריו, הוא אוהב אנושות.
במילותיו, הוא אוהב נאמנות.
בממשלה, הוא אוהב סדר.
בעסקיו, הוא אוהב מיומנות.
במעשיו, הוא אוהב דייקנות.
מאחר שאינו מתחרה, אין טענות כנגדו.
לאו דזה הדגיש שלושה אוצרות של הדרך (ספר הדרך והסגולה, 67): אהבה עמוקה לכל הבריות, מקור הגבורה; צניעות וזהירות או פשטות, מקור הנדיבות; לא להעז להקדים את העולם או ענווה, מקור הנהגת העולם. המידה הטובה (טה) היא סגולה לא מודעת. מידה טובה גדולה נראית כמו עמק (ריק), מידה טובה מרחיקת-לכת נראית בלתי מספקת, מידה טובה איתנה נראית לא יציבה (ספר הדרך והסגולה, 44). סגולה מודעת נובעת מהיעדר טאו (ספר הדרך והסגולה, 38):
איש מידה טובה נעלה אינו מודע למידתו, ובדרך זו מחזיק בה.
איש מידה טובה בינונית לעולם אינו חדל מלהשגיח על מידתו, ובדרך זו מאבד אותה.
איש מידה טובה נעלה לא נוקט פעולה, ואין לו מניע נסתר לעשות כן.
איש מידה טובה בינונית נוקט פעולה, ויש לו מניע נסתר לעשות כן.
איש של אנושות נעלה נוקט פעולה, ואין לו מניע נסתר לעשות כן.
...
לפיכך, רק כאשר טאו אובד, דוקטרינת מידה טובה נעלה מופיעה.
כשמידה טובה נעלה אובדת, דוקטרינת האנושות מופיעה.
בסין העתיקה ושל שושלות טאנג וסונג > הבדלים בין קונפוציאניזם וטאואיזם

קונפוציוס דגל בלימוד ודעת. לאו דזה העדיף לא להוסיף חכמה ולא לרכוש ידע. קונפוציוס החשיב את המעשה המוסרי. לאו דזה העריך אי-עשייה פעילה. אצל קונפוציוס התכלית: לשוב לאנושות (רֶן 仁) על ידי דרך ארץ (לִי 禮). אצל לאו דזה התכלית היא לשוב לחיים של פשטות, שלווה, וטהרה.
החכם ואנג בי סבר שהטאואיזם אינו סותר את הקונפוציאניזם, ובפירושיו הראה קוים מקבילים בין שתי הדרכים.
החכם הקונפוציאני האן יו הסביר את ההבדל בין מידה טובה (סגולה) לפי קונפוציוס לבין מידה טובה לפי לאו דזה. לשם כך הגדיר את ההגדרות הבאות:
אהבה אוניברסלית נקראת אנושות (רן).
לממש אותה נכון נקרא צדק (יי).
להתהלך לפי אנושות וצדק נקרא דרך (טאו).
להיות שמח בחלקו מבלי להיות תלוי בדברים חיצוניים נקרא מידה טובה (טה).
לדעתו, אנושות וצדק הם ערכים, בעוד דרך ומידה טובה אין להם תוכן כשלעצמם. לפיכך, מה שקונפוציוס קרא דרך ומידה טובה כרוך באנושות וצדק. לעומת זאת, מה שלאו דזה קרא דרך ומידה טובה נעדרים אנושות וצדק, ועל-כן אינם דרך ומידה טובה כלליים, אלא דעה פרטית.
בסין העתיקה ושל שושלות טאנג וסונג > נאו-קונפוציאניזם

חכמים נאו-קונפוציאנים ביארו את הכתבים הקונפוציאנים העתיקים לעומק, תוך יצירת מושגים חדשים ואימוץ אלמנטים מהטאואיזם ומהצ'אן-בודהיזם, על אף שהתנגדו לדרכים אלו. הם למדו וחקרו את עקרונות הדברים, הדגישו את נחיצותן של רצינות וכנות; ואת חשיבות ספריהם של מנציוס ודזה-סה, ובהשראתם ביארו את חמש המידות הטובות הקבועות ואת שאר המידות. המידות הטובות קיבלו משמעויות חדשות:
רֶן (仁): ללא פניות, מודעות, זרעים יוצרים, הרצון לצמוח, אחד היוצר גוף אחד עם שמים וארץ, עקרון שכלי כללי של יצירה ויצירה מחדש, מאפיין השכל ועקרון האהבה.
יִי (義): כושר שיפוט שכלי והחלטה התואמת למה שנכון.
לִי (禮): רצינות של השכל, איפוק, קישוטים יפים - והכל בהתאם לעקרון שמיימי.
גִ'י (智): לדעת לגמרי שהנכון נכון ושהשגוי שגוי.
שִׁן (信) - אמיתות מהתחלה ועד סוף.
הם הבחינו הבחנות דקות בין מידות טובות הדומות זו לזו. לדוגמה:
הרֶן (仁) ספונטני. האלטרואיזם (שׁוּ 恕) מתורבת. הרן טבעי. אלטרואיזם דורש מאמץ. הרן אינו מחושב ואין לו כוונה. האלטרואיזם מחושב ויש לו כוונה. (ג'ו שי)
נאמנות (ג'וֹנְג 忠) ואמינות (שִׁן 信) קרובות לתום (צֶ'נְג (诚). נאמנות ואמינות פירושן להיות אמיתי, ותום פירושן להיות אמיתי. אולם, להיות אמיתי בתום בא בטבעיות, ואילו להיות אמיתי ב-נאמנות וב-אמינות מגיע בביצוע משימה. כשמשווים בין תום לבין נאמנות ואמינות, תום היא דרך השמיים, בעוד נאמנות ואמינות דרך אדם. כשמשווים בין נאמנות ואמינות, נאמנות היא דרך השמיים, בעוד אמינות דרך אדם. (צ'ן צ'ון)
ספרו של צ'ן צ'ון, "מונחים נאו-קונפוציאנים מוסברים", המסביר את מהותה של כל מידה ומידה, נחשב למסר האולטימטיבי של הנאו-קונפוציאניזם.
באנתולוגיה הנודעת "מחשבות על דברים קרובים" ג'ו שי ולו צו-צ'יין העבירו את העצות הבאות לתיקון מידות:
כשאדם מתחיל ללמוד, עליו לדעת להיכן לכוון את מאמציו. לאחר שהתחיל ללמוד, עליו לדעת במה הוא מוכשר.
לקנות נאמנות ואמינות בתוך עצמו, זו הדרך להתקדם במידות טובות.
קניין מידות טובות נהיה גדול באמצעות הלימוד. הוא תלוי בידיעת הדברים והמעשים של חכמים ואנשי-מידות קודמים. נדרש לחקור את מעשיהם ולראות את יישומם, ולבחון את דבריהם ולגלות את מחשבותיהם. על האדם להבין את הדברים האלו ולתפוס את משמעותם כדי לקנות מידות ולתקן את מידותיו.
מי שהוא חסר פניות וצודק, זה מפני שהוא בעל-מצפון ואלטרואיסטי. אם אדם מתקדם במידות טובות, הוא יהיה בטבעיות בעל-מצפון ואלטרואיסטי. שהמידות האלו לגמרי מפותחות, הוא יהיה חסר פניות וצודק.
התלמידים כיום לומדים כמו מטפסי הרים. כל עוד השביל מאוזן ופנוי, הם מדלגים. כשהם מגיעים לנקודה מסוכנת, הם מיד עוצרים. מה שנדרש לעשות זה להיות איתנים ונחושים ולהמשיך בהחלטיות ובאומץ.
מי שיודע ללמוד יאהב ללמוד. מי שאוהב ללמוד, יבקש ללמוד. מי שיבקש ללמוד, יצליח בתלמודו. עבור הקדמונים ללמוד היה דרך חיים.
תיקון עצמי דורש רצינות, עיסוק בלימוד תלוי בהרחבת הידע.
כשעוסקים בלימוד, עלינו להתכוון אל הדרך; ובלהיות איש, עלינו להתכוון להיות חכם.
למד באופן מקיף, חקור בדייקנות, חשוב בזהירות, בחן בבהירות, ותרגל ברצינות. לימוד המזניח את אחד מהדברים האלה איננו לימוד.
ג'ו שי כתב: "לכל אורך עיסוקו של אדם בדברים, אין נקודה בה עקרונות מוסריים אינם נוכחים. אף על פי שאינו יכול לדעת את כולם, ככל הנראה שמע עיקרים גדולים. הנקודה החשובה היא להוציא לפועל בנמרצות מה שכבר ידע, ולהתאמץ להתהלך מעבר לזה. בדרך זו הוא מסוגל להתהלך מהקרוב לרחוק, מהגס לדק, באופן שיטתי ומסודר, ותוצאה ניכרת ניתנת להשגה מדי יום".
בסין העתיקה ושל שושלות טאנג וסונג > בספרות העממית

הספרות העממית הסינית גדושה בפתגמים, אגדות וסיפורים בשבח מידות טובות. להלן מקצת פתגמים סינים על מידות טובות:
הימנע מכל מידה רעה, התהלך בכל מידה טובה
התהלכות במידה טובה זו עליה תלולה; התנהגות במידה רעה זו תהום פעורה
מידה טובה היא יסוד האושר; מידה רעה אות האומללות
מידה טובה המתורגלת כדי שתיראה אינה מידה טובה אמיתית; מידה רעה שחוששים פן תיראה היא מידה רעה אמיתית
מי שמידותיו הטובות עולות על כישרונותיו הוא אדם גדול; מי שכישרונותיו עולים על מידותיו הטובות הוא אדם בינוני
ביוון העתיקה

המשמעות של המידה הטובה בפילוסופיה ובתרבות היוונית היא המצוינות, ארטה (ἀρετή). המצוינות איננה מאפיין רק של בני אדם, אלא של כל דבר שיש לו פעולה שייחודית לו. למשל, סכין יהיה מצוין כאשר הוא חותך בצורה הטובה ביותר, ועין כאשר היא רואה בצורה הטובה ביותר. לפיכך בפילוסופיה היוונית השאלה מהן המידות הטובות של האדם כרוכה בשאלה מהי הפעילות (ἔργον) הייחודית לאדם, שאותה הוא יכול לקיים באופן מצוין.
הסופיסטים היו מלמדים מידות טובות. לסופיסט פרודיקוס מיוחס המשל "הרקולס על פרשת דרכים": הרקולס הצעיר ישב במקום שקט ושקל בינו לבין עצמו האם לבחור בדרך של מידה טובה (ארטה) או של בדרך של מידה רעה (קקיה); אזי הופיעו לפניו שתי נשים: אחת התגלמות של מידה טובה, ואחרת התגלמות של מידה רעה; קקיה הציעה לו חיי-חושים מהנים וקלים; ארטה הציעה לו חיים שכליים הדורשים עבודה ויגיעה; קקיה אמרה לו שהדרך של ארטה קשה וארוכה, ואילו דרכה קצרה ומהנה ומובילה לאושר; ארטה הסבירה לו את החסרונות של תאווה ובטלה, ואת היתרונות של מילוי חובות, ותהילה, המבטיחים אושר נעלה.
בחלק מהמקורות מהתקופה של יוון העתיקה קיים שימוש במונח פילוטימו.
ביוון העתיקה > המידות הטובות הקלאסיות

ארבע המידות הטובות הקלאסיות מיוחסות לסוקרטס ונלמדו בדיאלוגים של אפלטון:
חכמה (σοφία) - שכל ישר, תבונה, חכמה מעשית.
אומץ־לב (ἀνδρεία): עוז, כוח, סיבולת, יכולת להתמודד עם פחד ואי-ודאות.
מתינות (σωφροσύνη): איפוק, שיקול-דעת, שליטה עצמית.
צדק (δικαιοσύνē): איזון בין שכל, רוח ותיאבון, באדם ובעיר; הרמוניה בנפש ובעיר, לא להזיק לזולת ולחיות בהתאם לחוקי העיר.
המידות הטובות הן הנושא של רבים מן הדיאלוגים האפלטונים המוקדמים. כך, למשל, "כרמידס" דן במתינות, "קריטון" בצדק, ו"לכס" באומץ הלב. בדיאלוג "אותיפרון" מופיעה מידה טובה חמישית: האדיקות. הדיאלוגים "פרוטגורס" ו"מנון" עוסקים במידות טובות באופן כללי, תוך שאלה האם ניתן ללמדן.
לדעת הפילוסופים הסטואיים, מידות טובות הן הדבר היחיד שהוא טוב באופן מוחלט עבור בני אדם. תורת המוסר הסטואית היא אודימוניסטית, כלומר השאיפה העליונה בה היא האושר. המידות טובות הן התנאי ההכרחי והמספיק לאושר. מידות טובות נובעות מהתאמה בין הרצון והטבע. המידות הטובות העיקריות הן חכמה, צדק, אומץ־לב ומתינות, ומהן נגזרות מידות טובות נוספות. חכמה היא המידה הטובה העיקרית המאחדת את כולם. צדק הוא חכמה חברתית. אומץ־לב הוא חכמה במצבים קשים. מתינות היא החכמה של הכרעת דעת נכונה.
לפי אפלטון מעלותיו של המלך-פילוסוף הן: זיכרון טוב, תפיסה מהירה, פאר, חינניות, וחברות לאמת, צדק, אומץ, ומתינות.
ביוון העתיקה > המידות הטובות האריסטוטליות

אריסטו חילק בין מידות טובות אינטלקטואליות של מחשבה והגיון: חכמה (תאורטית), מדע, הבנה אינטואיטיבית, זהירות (חכמה מעשית), מלאכה; לבין מידות טובות אתיות הממתנות תיאבון, יצרים ורגשות.
ב"אתיקה הניקומכאית" שלו, הוא הגדיר מידה טובה אתית כנקודה שבין חוסר לעודף תכונה מסוימת. נקודת הסגולה הגדולה ביותר נמצאת לא באמצע המדויק, אלא בשביל הזהב, שאינו בהכרח האמצע המדויק בין שני קצוות מנוגדים. כפי שאומר אריסטו ב"אתיקה הניקומכאית": "בזמנים הנכונים, על הדברים הנכונים, כלפי האנשים הנכונים, למטרה הנכונה, ובדרך הנכונה, הוא מצב הביניים והטוב ביותר, וזה ראוי לסגולה." לדוגמה, נדיבות היא מידה טובה בין שני הקצוות של קמצנות ובזבזנות. דוגמאות נוספות כוללות: אומץ בין פחדנות לטיפשות, וביטחון עצמי בין זלזול עצמי ויוהרה. לפי אריסטו, מידה טובה היא הצטיינות בלהיות אנושי.
למידה טובה ארבעה מאפיינים:
היותה אמצע, ואמצע ביחס לתכונותיו של האינדיבידואל.
דורשת החלטה מעשית נכונה בהתאם לנסיבות.
דורשת הבנה מה העקרונות המוסריים הנכונים ואיך להשתמש בהם במצבים שונים.
נקנית בפעילות על ידי הרגלים נאותים.
מידות לא טובות נובעות מהיעדר שליטה עצמית (אקרסיה - ἀκρασία) הבא לידי ביטוי בפזיזות או בחולשת הרצון. תאווה וכעס מביאים לאקרסיה.
לפי אריסטו ישנן הדרגות הבאות בקניין מידות טובות:
אנקרטס (ἐγκρατής) - מרוסן: נאבק ומצליח לכבוש את יצרו. בדרך כלל עושה טוב כאיש בעל מידות טובות, אך אינו בעל מידות טובות.
ספודיוס (σπουδαῖος) - רציני: חפץ במה שבאמת טוב, מבחין נכון ורואה את האמת בכל דבר.
פרונימוס (φρόνιμος) - נבון, זהיר: איש מוסר, הרואה את האמת בכל דבר, מהווה בעצמו אמת-מידה, ומייעץ לאנשים עצות-מוסר מעשיות חכמות.
בדתות > נצרות

בנצרות, שלוש המעלות התאולוגיות הן אמונה, תקווה ואהבה, רשימה שמקורה באגרת הראשונה אל הקורינתיים: "וְעַתָּה שְׁלָשׁ־אֵלֶּה תַעֲמֹדְנָה הָאֱמוּנָה וְהַתִּקְוָה וְהָאַהֲבָה" (פרק 13, פס' 13). אותו פרק מתאר את האהבה כגדולה מבין השלושה, ובהמשך מגדיר את האהבה כ"סבלנית... חביבה... לא מקנאה, או מתרברבת, או יהירה, או גסה" (פרק 13, פס' 4–8).
בברית החדשה מוכרות סגולות נוספות, כגון ב"פרי רוח הקודש": "לעומת זאת, פרי הרוח הוא אהבה, שמחה, שלום, סבלנות, טוב לב, נדיבות, נאמנות., עדינות ושליטה עצמית. אין חוק נגד דברים כאלה" (האיגרת אל הגלטיים, פרק ה, פס' 22–23).
בשנת 410 לספירה, אורליוס פרודנטיוס קלמנס (אנ') מנה שבע "סגולות שמימיות" בספרו 'פסיכומאכיה' ('קרב נשמות') שהוא סיפור אלגורי של התנגשות בין מידות טובות למעלות. סגולות אלו (שנקראו מאוחר יותר שבע המידות הטובות) הן:
צניעות
מתינות
צדקה
חריצות
סבלנות
טוב לב
ענווה
תומאס אקווינס מיזג בין האתיקה של אריסטו לבין התאולוגיה הנוצרית, בין ארבע המידות הטובות הקלאסיות (זהירות, צדק, אומץ, מתינות) לבין שלוש המעלות התאולוגיות (אמונה, תקווה, אהבה). הוא דן לפרטי פרטים והסביר תאולוגית את שבע המידות הטובות ומידות הקשורות אליהן בחלק השני של ספרו "מכלול התאולוגיה".
בימי הביניים והרנסאנס היו מספר מודלים של חטא, המפרטים את שבעת החטאים הקטלניים ושבע המידות הטובות המנוגדות להם.
| חטא | לטינית | מידה טובה | לטינית |
| --- | --- | --- | --- |
| גאווה | Superbia | ענווה | Humilitas |
| קנאה | Invidia | טוב לב | Benevolentia |
| גרגרנות | Gula | מתינות | Temperantia |
| תשוקה | Luxuria | צניעות | Castitas |
| זעם | Ira | סבלנות | Patientia |
| חמדנות | Avaritia | צדקה | Caritas |
| עצלות | Acedia | חריצות | Industria |
ספר המוסר הנוצרי "פרחי המידות הטובות", שחובר באופן אנונימי באיטליה במאה ה-14, כולל שלושים וחמישה פרקים על מידות טובות ומידות רעות לסירוגין. כל מידה כוללת הגדרה, המקושרת לתכונתה של חיה, אוסף אמרים, וסיפור מעשה. הספר היה מספרי המוסר הפופולריים ביותר באירופה במשך מאות שנים. הוא עובד והותקן על ידי רבי יהודה אריה ממודנה לספר המוסר העברי "צמח צדיק".
בדתות > אסלאם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.