stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מולוקאי
אטרקציות > חופים > Kapukahehu Beach – aka Dixie Maru Beach

החוף ממוקם במזרח האי, והוא מפרץ קטן ומוגן בצורת סהר, מה שהופך אותו למקום שחייה בטוח ופופולרי עבור משפחות ומקומיים, אף על פי שאין בו מתקני חוף. בעונת החורף הוא מסוכן לגלישת גלים. כדי להגיע אליו יש לעקוב אחרי כביש Kaluakoi, ולנסוע עד לכביש Pohakuloa, משם יש לפנות לכיוון האוקיינוס על כביש makai, להמשיך בכביש Pohakuloa עד שהוא מסתיים בדרך ללא מוצא. משם קיים כביש גישה לחוף. החנייה נמצאת כ-91.44 מטר (100 יארד) מכביש הגישה.
אטרקציות > חופים > Papohaku Beach

אחד מחופי הים הארוכים בהוואי עם חולות לבנים. אסור לשחות במקום אלא אם ידוע בוודאות שבאותו היום הים רגוע לחלוטין. בחוף יש שירותים, מים מתוקים ומקלחות. בכדי להגיע לחוף, יש לנסוע על כביש Kaluakoi לכיוון פארק חוף Papohaku, לאחר מכן יש שביל המוביל לחוף הים. זהו אחד הפארקים המאפשרים לינת לילה בפארק, אך יש לקבל אישור לכך מהרשויות.
אטרקציות > שמורות ופארקים > שמורת יער מולוקאי

שמורת היער הוקמה בשנת 1912, במטרה להגן ולתחזק באופן קבוע את היערות ולהבטיח המשך זרימה סדירה של נחלים. השמורה פרושה במזרח האי, ומרכיבים אותה מספר אזורים לא רציפים שכוללים 46,538.89 דונם (11,500 אקר) של קרקע ציבורית. מערב השמורה יבש ונגיש בדרך כלל וגדלים מספר מטעי עצים אקזוטיים. מזרח השמורה הוא רטוב, הררי ומכיל מערכות אקולוגיות מקומיות.
אטרקציות > שמורות ופארקים > פארק קאפואיווה קוקוס ביץ'

פארק קאפואיווה קוקוס ביץ' (Kapuāiwa Coconut Beach Park) הוא חורשת עצי דקל קוקוס הוואית עתיקה וקדושה, ששטחה כ־40.46 דונם (10 אקר). העצים הראשונים ניטעו בשנת 1860 (המאה ה-19) בתקופת שלטונו של המלך קמהאמהה החמישי - לוט קפואיווה (Lot Kapuāiwa).
בחורשה גדלים מאות עצי דקל קוקוס והיא נחשבת לאחד מציוני הדרך הטבעיים הידועים ביותר באי מולוקאי. חלק מהעצים המקוריים שנשתלו בשמורה בשנת 1860, עדיין נותרו, ותושבי הקהילה המתגוררים במקום מטפחים את החורשה על ידי טיפול בעצים הקיימים וטיפוח דור חדש של עצי קוקוס צעירים.
אטרקציות > שמורות ופארקים > פארק צוקי קלאופאפה

פארק צוקי קלאופאפה (Kalaupapa National Historical Park) הוא פארק היסטורי הנמצא בקצה הצפוני של מולוקאי. הפארק נחשב אחד המקומות היפים ביותר במולוקאי, היות שהוא מוקף במים הכחולים של האוקיינוס השקט.
היסטוריה ומטרת הפארק. הפארק הוקם בשנת 1980, במטרה להנציח את זכרם של האנשים המצורעים שנשלחו למקום בכפייה. בהתאם לחוקי מדינת הוואי כל המבקרים בפארק מחויבים באישור מיוחד לפני כניסתם, וצוות הפארק שפועל בשיתוף פעולה עם מחלקת הבריאות של מדינת הוואי דואג כי מספר מוגבל של מבקרים ייכנס לפארק. בנוסף, פועל הצוות להבטיח כי תושבי המקום, המטופלים, שנשארו בו יוכלו לחיות את חייהם בשלווה.
פעילות הפארק והעלאת המודעות למחלת הנסן. צוות הפארק פועל גם להעלאת המודעות למחלת הנסן שהייתה במשך מאות שנים אפופה פחד ובורות.
התנאים לביקור בפארק. מבקר המבקש לבקר בפארק חייב לעמוד במספר תנאים כדי להבטיח את שלומם של תושבי המקום ואת שמירת הפארק: (1) גיל המבקר - הכניסה מותרת למבקרים מעל גיל 16; (2) אספקה ומזון - אין אפשרות לקנות מצרכי מזון בפארק, לפיכך חייבים המבקרים בפארק להביא מזונם ולפנות בחזרה את האשפה שלהם; (3) צילום - צילום התושבים אסור, אלא אם התקבלה רשותם בכתב; (4 ) לינה - הלינה בפארק מותרת רק לאורחים שהוזמנו על ידי תושבי המקום; (5) קושי השביל - הגישה לפארק כרוכה בשביל תלול ותובעני מבחינה פיזית, ולכן מומלץ לשקול את רמת הכושר הגופני לפני הביקור; (6) שירותים רפואיים - בפארק אין מתקנים רפואיים וטיפול במקרי חירום רפואיים יכול להימשך שעות, ולעיתים עשוי לדרוש צורך של טיסה במסוק לאוהאו או למאווי.
אטרקציות > שמורות ופארקים > פארק עמק האלאווה

עמק האלאווה (Halawa Valley) נמצא בקצה המזרחי של האי, אורכו 3 ק״מ ורוחבו כ- 1 ק״מ. בפארק קיים יישוב עתיק ואותנטי והמקדשים שבו הופכים את המקום לאטרקציה תיירותית למתעניינים בהיסטוריה ובתרבות הוואי. בפארק ניתן לראות את הנופים המרהיבים של הצוקים ושני מפלי המים הגדולים. הוא נחשב כאחד הפארקים הפופולריים באי.
המצורעים של קלאופאפה והאב דמיאן

בשלהי המאה ה-19, רבים מילידי איי הוואי חלו במחלת הצרעת הידועה גם בשם מחלת הנסן. באותה תקופה טרם נמצאה תרופה למחלה. בשנת 1865, העבירה ממשלת הוואי, שהייתה תחת שלטונו של לוטה קפואייווה Lota) Kapuâiwa) את החוק למניעת התפשטות מחלת הצרעת. חוק זה העניק סמכות למועצת הבריאות לחפש שטח אדמה שיתפקד כאזור מבודד לחולים. השטח שנבחר היה בחצי האי מקנלואה (Makanalua), הממוקם בקצה הצפון מזרחי של מולוקאי שמוכר בשם קלאופאפה.
בשנת 1866, גורשו התושבים המקוריים של האזור, והחולים הראשונים נאלצו לעבור לגור במושבת ההסגר בקלאופאפה, כחלק מהמאמץ למנוע את התפשטות המחלה. מספר המצורעים הגיע בשנת 1898 במושבת ההסגר ל-5,000 איש, כאשר 98% מהם היו ילידי הוואי.
חולי הצרעת נאלצו להתמודד עם תנאי מחיה קשים שכללו מחסור במזון, מים, מחסה ורפואה. עם זאת המשפחות שנותרו מאחור סייעו ותמכו בחולים, דבר שהביא ליצירת קהילה חדשה במקום. למרות הבידוד גבולות מושבת ההסגר היו חדירים יחסית, ויעילות ההסגר במניעת התפשטות המחלה לא הוכחה באופן משמעי. אך המשפחות ליוו אותם ועזרו להם וכך נוצרה קהילה חדשה במקום. בשנות ה-40 של המאה ה-20 התגלתה תרופה למחלה, ובשנת 1969 בוטל חוק הבידוד.
בשנת 1873, עזב האב הבלגי דמיאן דווסטר (Father Damien de Veuster) את ארץ הולדתו ועבר לטפל בתושבים החולים במולוקאי. אלא שלאחר 16 שנים של טיפול בחולים נדבק גם הוא במחלה ונפטר. הוא נקבר בכנסייה הרומית קתולית ההיסטורית של סנט פילומנה (St. Philomena Roman Catholic Church) בקלאופאפה. ובשנת 2009, הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור בנדיקטוס ה-16, על מסירותו בטיפול בחולי מחלת הנסן. בשנת 1988, מספר חודשים לפני מותו הגיעה לקלאופאפה האם מריאן קופ [(Mother) Marianne Cope)], שעמדה בראש המסדר הדתי שלה, והייתה מנהלת בבית החולים סנט ג'וזף בניו יורק (St. Joseph's Hospital). בנוסף, פיקחה על מספר בתי חולים ובתי טיפול בהוואי. לבקשת האב דמיאן, היא ואחיותיה הפרנציסקניות התנדבו לחיות בקהילה הגולה, והפעילו שם את בית הבנים (Boys' Home) שהקים האב דמיאן ואת בית הבישוף לבנות. האם מריאן קופ נפטרה בשנת 1918 ונקברה בשטח בית הבישוף, בשנת 2005, הועברו עצמותיה לעיר סירקיוז (Syracuse) שבמדינת ניו יורק ובשנת 2012 הוכרזה כקדושה.
נכון לאפריל 2024, מתגוררים במקום 8 חולי צרעת שנרפאו.
יצירות ספרות

מולוקאי, אלן ברנרט, רומן, 2024
סיפורו של ג׳ק לונדון על קולאו Koolau, שהיה מצורע ונאלץ לעבור למושבת המצורעים.
כנסיית הבשורה

ערך זה עוסק בכנסייה קתולית. אם התכוונתם לכנסיית הבשורה היוונית-אורתודוקסית, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בזיליקה זוטרה 
 על שם:  הבשורה למרים 
 מיקום:  נצרת 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1969
 תאריך פתיחה רשמי:  1969 
 אדריכל:  ג'ובאני מוציו 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות מודרנית 
 מידות
 רוחב:  27 מ' 
 גובה:  49 מ' 
 
 קואורדינטות:  32°42′08″N 35°17′52″E﻿ / ﻿32.70214°N 35.29769°E﻿ / 32.70214; 35.29769
 www.basilicanazareth.org
 he
 
מראה כללי של נצרת מכיוון צפון-מערב - במרכז נראית כנסיית הבשורה. משמאל לה המנזר הפרנציסקני וכנסיית יוסף הקדוש הניכרת במגדל הפעמונים שלה
מרכז נצרת והכנסייה במרכזה. מבט מן האוויר
כנסיית הבשורה (בלטינית: Basilica Annuntiationis; בערבית: كَنِيسَةُ أَلْبِشَارَة, כַּנִיסַתֻ אַלְבִּשַׁארַה; באיטלקית: Basilica dell'Annunciazione) היא בזיליקה השוכנת במרכזה של העיר נצרת. על פי המסורת הקתולית, במקומה ניצב בעבר ביתה של מרים הבתולה, ובו בישר לה המלאך גבריאל כי היא צפויה להרות וללדת את בן האלוהים, ישו. נוסף על כך, הנוצרים מאמינים שבמבנה הכנסייה נתעברה מרים ובכך נתחוללה בה האינקרנציה, הפיכתו של הלוגוס לאדם בשר ודם. מסיבה זו נמנית כנסיית הבשורה, ונצרת כולה, עם המקומות המקודשים ביותר לנצרות.
החפירות הארכאולוגיות שנערכו במקום חשפו את שרידיהן של שלוש כנסיות קדומות, אשר ניצבו באתר זו אחר זו, ולמעשה שימש האתר כמקום פולחן כבר לפני זמנו של ישו. האתר שכן בדרומו של הכפר הקדום של נצרת, ונוסף על בתי התפילה, נחשפו בחפירות גם שרידים של מבני מגורים, בארות מים ואסמים.
המבנה הנוכחי תוכנן עבור משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית על ידי האדריכל האיטלקי ג'ובאני מוציו, והכנסייה נחנכה בשנת 1969. שותפו הישראלי של מוציו לתכנון הכנסייה היה האדריכל יצחק משה לבקוביץ, שהיה תלמידו של מוציו בפוליטכניקום בטורינו, עד שסיים את לימודיו בשנת 1940 ועלה לישראל. הבנייה התבצעה על ידי החברה הישראלית סולל בונה, והמהנדס הראשי היה אינג' שלמה לופטין (אלוף). הכנסייה ניכרת בכיפת חרוט אפורה וגדולה, שבראשה מנורה דמוית מגדלור, והיא המבנה הבולט בנצרת וסימן ההיכר הידוע ביותר שלה. במתחם שוכנים גם המנזר הפרנציסקני וכנסיית יוסף הקדוש.
המסורת הנוצרית

הבשורה למרים מתוארת בברית החדשה בבשורה על-פי לוקאס:
"וַיְהִי בַּחֹדֶשׁ הַשִּׁשִּׁי וַיִּשְׁלַח אֱלֹהִים אֶת-גַּבְרִיאֵל הַמַּלְאָךְ גָּלִילָה אֶל-עִיר אַחַת וּשְׁמָהּ נְצָרֶת׃ אֶל-בְּתוּלָה מְאֹרָשָׂה לְאִישׁ אֲשֶׁר-שְׁמוֹ יוֹסֵף מִבֵּית דָּוִד וְשֵׁם הַבְּתוּלָה מִרְיָם׃ וַיָּבֹא הַמַּלְאָךְ הַחַדְרָה וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ שָׁלוֹם לָךְ אֵשֶׁת-חֵן ה' עִמָּךְ בְּרוּכָה אַתְּ בַּנָּשִׁים׃ וְהִיא בִּרְאוֹתָהּ נִבְהֲלָה לִדְבָרוֹ וַתֹּאמֶר בְּלִבָּהּ מָה הַבְּרָכָה הַזֹּאת׃ וַיֹּאמֶר לָהּ הַמַּלְאָךְ אַל-תִּירְאִי מִרְיָם כִּי-מָצָאתְ חֵן לִפְנֵי הָאֱלֹהִים׃ וְהִנָּךְ הָרָה וְיֹלַדְתְּ בֵּן וְקָרָאתְ אֶת-שְׁמוֹ יֵשׂוּעַ׃ וְהוּא גָּדוֹל יִהְיֶה וּבֶן-עֶלְיוֹן יִקָּרֵא וַ-ה' אֱלֹהִים יִתֶּן-לוֹ אֶת-כִּסֵּא דָּוִד אָבִיו׃ וּמָלַךְ עַל-בֵּית יַעֲקֹב לְעוֹלָם וָעֶד וּלְמַלְכוּתוֹ אֵין קֵץ׃ וַתֹּאמֶר מִרְיָם אֶל-הַמַּלְאָךְ אֵיךְ יִהְיֶה הַדָּבָר הַזֶּה וַאֲנִי אֵינֶנִּי יֹדַעַת אִישׁ׃ וַיַּעַן הַמַּלְאָךְ וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ רוּחַ הַקֹּדֶשׁ תָּבוֹא עָלַיךְ וּגְבוּרַת עֶלְיוֹן תָּצֵל עָלָיּךְ עַל-כֵּן קָדוֹשׁ יֵאָמֵר לַיִּלוֹד בֶּן-הָאֱלֹהִים׃ וְהִנֵּה אֱלִישֶׁבַע קְרוֹבָתֵךְ אֲשֶׁר קָרְאוּ-לָהּ עֲקָרָה גַּם-הִיא הָרָה לָלֶדֶת בֵּן בְּזִקְנָתָהּ וְזֶה לָּהּ הַחֹדֶשׁ הַשִּׁשִּׁי׃ כִּי לֹא-יִפָּלֵא מֵאֱלֹהִים כָּל-דָּבָר׃ וַתֹּאמֶר מִרְיָם הִנְנִי שִׁפְחַת ה' יְהִי-לִי כִּדְבָרֶךָ וַיֵּצֵא מֵאִתָּהּ הַמַּלְאָךְ."
המסורת הקתולית הסיקה מהדיבור "ויבוא המלאך החדרה", כי הבשורה התקיימה בחדרה של הבתולה, ועל כן המעמד היה בבית מגוריהם של מרים ויוסף הקדוש. על-פי אחת המסורות הפופולריות הנוצריות, המבנה עצמו שוב אינו נמצא במקום, אלא בעיר האיטלקית לורטו שבמחוז מארקה. לפי מסורת זו, בשנת 1291 כאשר הממלוכים השלימו את כיבוש ארץ ישראל ובא הקץ על ממלכת ירושלים, נשקפה סכנה לבית. לכן, ב-10 במאי 1291, הוא הועבר על ידי מלאכים מנצרת לגבעת טרסט ברייקה שבקרואטיה, ונותר שם במשך שלוש וחצי שנים. בלילה שבין 9 ל-10 בדצמבר 1294 המשיך הבית בדרכו והגיע ללורטו.
לעומת הקתולים העדיפו האורתודוקסים את הגרסה לפיה התרחשה הבשורה ליד מעיין מרים שבצפון העיר העתיקה של נצרת, כאמור בבשורה (האפוקריפית) על-פי יעקב:
"ותיקח את הכד ותצא לשאוב מים, והנה, קול אומר: 'שלום מרים, רבת חן, ברוכה את מבין נשים.'"
ליד המעיין ניצבת כנסיית גבריאל הקדוש הקרויה על שמו של המלאך.
המחקר באתר

רובו של המחקר הארכאולוגי באתר התאפשר כאשר כנסיית הבשורה הקודמת נהרסה בשנת 1954, כדי לפנות מקום למבנה הנוכחי. מחקר זה נמשך מ-1955 ועד 1968, סמוך להשלמת הקמתה של הכנסייה. עם זאת, עצם קיומם של המבנים המוקדמים במקום, כמו גם חלק מהממצאים, נודע בחפירות שהתקיימו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20‏. חלק מהממצאים מוצגים במוזיאון השוכן בבניין המנזר הפרנציסקני שבמתחם, ושרידי המבנים עצמם שוכנים מתחת למפלס הרחבה הצפונית, וניתנים לצפייה באתרם. בשנת 2009 התגלו שרידיו של מבנה מגורים המתוארך למאה ה-1 או ה-2 סמוך למתחם הכנסייה.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

במקום התגלו שרידיו של מבנה פולחן יהודי-נוצרי מוקדם, ובין היתר נחשפו בו בפטיסטריום פרימיטיבי, רצפת פסיפס וגרם מדרגות שבו שבע מדרגות, ואשר הוביל אל מערת הבשורה. ממערב לשרידיו של המבנה נחשפה מערה נוספת ששימשה גם היא כאתר פולחן. ברצפת הפסיפס של מערה זו נחקקה הכתובת "לקונון, דיאקון ירושלים", ועל קירותיה התגלו כתובות גרפיטי וארבע עד שש שכבות טיח מעוטר. שכבות הטיח התחתונות מוקדמות לאמצע המאה ה-4, והן מתארות פרחים וצמחים, שלדעת החוקרים שימשו כאלגוריה לגן עדן. על אחד הקירות התגלתה כתובת שנרשמה באותיות גדולות בצבע אדום, ונוסחה:
"האדון, ישו, עזור לשפחתך וָלֶרְיָה... ותן מזור לכאב... אמן.
בכתובת אחרת נרשם:
"האדון ישו הצלוב, בן האלוהים, עזור לגנו ולאלפיסיוס, אכילס, אלפידיוס, פאולוס, אנטוניוס... משרתיו של ישו."
מספר כתובות שהתגלו במקום, הראו כי באתר נהג פולחנה של מרים הקדושה, לפחות בתחילת המאה ה-4. על בסיסו של עמוד סמוך התגלה כיתוב היווני "XE MAPIA", היינו "שמחי מרים" (Χαίρε Μαρία). כיתוב זה, המנציח את ברכתו של גבריאל לבתולה, מתוארך למועד שקדם לוועידת אפסוס בשנת 431, הוועידה האקומנית שהכירה במעמדה של מרים כ"יולדת האל". בכתובת יוונית אחרת נכתב "באתר הקדוש של מ..., כתבתי", ובכתובת ארמנית נרשם "נערה יפה".
היסטוריה > הכנסייה הביזנטית

בתקופה הביזנטית הוקמה במקום כנסייה המתוארכת לשנת 427. במבנה היו שלוש ספינות ואפסיס בודד. אורכה של הספינה המרכזית היה 19.60 מטרים ממזרח למערב, ורוחבה עמד על שמונה מטרים. מערת הבשורה שכנה מחוץ למבנה הכנסייה בצידו הצפוני. הירונימוס פקד את הכנסייה בסוף המאה ה-4 וציין זאת בכתביו, דבר המעיד כי המקום היה לאתר עלייה לרגל כבר בשלב זה. מבנה זה תוחזק ושופץ במשך שתי מאות לפחות, ואנטונינוס מפיאצ'נצה פקד אותו בשנת 570. נראה כי המבנה נהרס, לפחות באופן חלקי, על ידי הערבים, לאחר שאלה כבשו את ארץ ישראל בתחילת המאה ה-7. בעת שוויליבלד הקדוש ביקר בנצרת בשנת 725, לא נהג פולחן בכנסייה, אך הוא התחדש בתחילת המאה ה-8. גם ההיסטוריון והגאוגרף המוסלמי אל-מסעודי מצא את הכנסייה כשהיא נטושה בשנת 943, וסופו המוחלט של המבנה בא לו בשנת 1010. במאה ה-21 ניתן לראות בכנסייה המודרנית שרידים המיוחסים לכנסייה, כפי שהייתה בתקופה הביזנטית.
היסטוריה > הכנסייה הצלבנית

טנקרד, נסיך הגליל כבש את נצרת בשנת 1099 והחל בהקמת הכנסייה הצלבנית בשנת 1101. היא הייתה גדולה בהרבה מהמבנה שקדם לה, והיא אף גדולה במעט מהכנסייה הנוכחית. הנזיר הרוסי דניאל, שעלה לרגל לנצרת בשנים 1106–1107 תיאר "כנסייה גדולה ורחבה, שבה שלושה מזבחים". אורכו של המבנה הגיע לכ-50 מטרים ורוחבו עמד על 30 מטרים. מדרום לו הוקם מנזר, וממערב הוביל אליו אטריום. הכנסייה חולקה לשלוש ספינות על ידי שתי שורות, שבכל אחת מהן שישה עמודים מסיביים. בקצה המזרחי של המבנה נקבעו שלושה אפסיסים - המרכזי רחב וארוך משני הצדדיים. מערת הבשורה נכללה הפעם בשטחה של הכנסייה, ושכנה בספינה הצפונית שלה (השמאלית). הצלבנים הותירו את הסלע המוגבה שבו שוכנת המערה במצבו, והקימו מעליו מזבח קטן וגרם מדרגות אשר הוליך אל המערה עצמה. הכנסייה עוטרה בעושר והיו בה לפחות 64 כותרות עמודים. חמש כותרות עמודים בסגנון רומנסקי שנמצאו חופשיות באתר, מעידות על כך שגימור המבנה לא הושלם מעולם. בשנת 1263 נהרסה הכנסייה הצלבנית בפקודתו של הסולטאן הממלוכי ביברס. בשלב כלשהו לאחר מכן קמה במקום קפלה קטנה שגוננה על מערת הבשורה, ומצב זה נותר בעינו במשך כ-400 שנים. מהרס הכנסייה נולדה המסורת אודות הצלתו בדרך נס של הבית הקדוש.
היסטוריה > הכנסייה הפרנציסקנית

בשנת 1620 העניק האמיר הדרוזי פח'ר א-דין השני אישור לפרנציסקנים להקים מחדש את כנסיית הבשורה ולבנות בסמוך לה מבנה מגורים לנזירים. בעקבות האישור קיבלו הפרנציסקנים לרשותם את מערת הבשורה ואת שרידי הכנסיות ההרוסות, והפכו לבעלי הזכויות על המקום הקדוש עד היום. עם זאת, רק בשנת 1730 הצליחו הנזירים להקים את הכנסייה באישורו של דאהר אל-עומר. הפירמן שאִפשר לפרנציסקנים להתחיל בעבודה הגביל אותה לשישה חודשים בלבד (הזמן הדרוש למוסלמי לעלות לרגל למכה ולשוב לביתו). בזמן הקצוב הצליחו הפרנציסקנים לבנות כנסייה צנועה, ששופצה והורחבה ב-1877, וחזיתה נבנתה מחדש.
הכנסייה הייתה קטנה פי כמה מהכנסייה הצלבנית שקדמה לה, ופנתה צפונה, ולא מזרחה. שתי שורות שבכל אחד מהן ארבעה עמודים חילקו אותה לאורכה לשלוש ספינות, ובסופן לא נבנו אפסיסים. מעל מערת הבשורה הוקם מזבח, וגרם המדרגות שהוליך אליה, הגיע תחילה אל פרוזדור שכונה "קפלת המלאך". בקפלה הוקמו שני מזבחים - אחד הוקדש למלאך גבריאל, והאחר להורי הבתולה חנה הקדושה ויהויקים הקדוש. במרכזה של המערה עצמה הוקם "מזבח הבשורה" ומאחוריו מזבח רביעי ליוסף הקדוש. סביב יתר שטחה של הכנסייה הצלבנית הוקמה חומה גבוהה.
לכנסייה זו לא היה ערך רב מבחינה אדריכלית ואסתטית, והוחלט להרוס אותה כליל ולהקים תחתיה כנסייה מודרנית. הכנסייה נהרסה ב-1954 כדי לפנות מקום לחפירות ארכאולוגיות, ולאחר מכן הוקם המבנה הנוכחי במקום.
היסטוריה > הקמת המבנה הנוכחי

תכנון הכנסייה החדשה הופקד תחילה בידיו של האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי, שהקים מספר כנסיות בישראל ומחוצה לה. ברלוצי החל כבר ב-1939 בהכנת תוכנית מפורטת לכנסייה, אולם ב-1958 הועבר הפרויקט לאדריכל ג'ובאני מוציו, גם הוא איטלקי, שהכין תוכנית חדשה למבנה. תוכנית זו אושרה בשנת 1959, וב-30 בספטמבר 1960 נשכרו שירותיה של חברת הבנייה הישראלית סולל בונה. האפיפיור פאולוס השישי פקד את האתר בעת ביקורו בישראל בשנת 1964. עבודות הבנייה נמשכו למעלה משמונה שנים, והכנסייה הוקדשה בחג הבשורה שחל ב-25 במרץ 1969. יומיים לאחר מכן נערך טקס נוסף בהשתתפות נציגי זרמים נוצרים לא קתולים.
היסטוריה > היסטוריה עכשווית

האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בעיר בחג הבשורה, ב-25 במרץ 2000, והתפלל בכנסייה. על אירועי שנת ה-2000 העיב מאבק שפרץ בין נוצרים למוסלמים בעיר, בשל כוונת המוסלמים לבנות מסגד במקאם שהאב א-דין השוכן מול כנסיית הבשורה. הפרשה, שכונתה "מסגד המריבה" או "כיכר המריבה", כללה עימותים וחיכוכים בלתי פוסקים בין שני חלקי האוכלוסייה, החל באישור התוכנית על ידי הממשלה ב-1997, דרך ביטולה בשנת 2002 ואף לאחר מכן.
ב-3 במרץ 2006 הגיעו חיים אליהו חביבי, אשתו ובתו, אל הכנסייה, ופוצצו נפצים במרכזה. מאוחר יותר הסתבר כי המעשה נבע ממצוקה אישית של בני-הזוג. האירוע עורר מהומה בנצרת, והיה חשש שמדובר בניסיון פיגוע. חלק מתושבי העיר ניסו לערוך לינץ' בבני משפחת חביבי, אך חברי המפלגה הקומוניסטית הישראלית וחד"ש בעיר הגנו עליהם, וטענו כי עניינם יוכרע בבית המשפט. במהומה נפצעו כשלושים איש, מחציתם שוטרים והיתר אזרחים. לאחר כחצי שנה נשפטו בני-הזוג חביבי ונמצאו אשמים במעשה.
ב-14 במאי 2009 ביקר האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר בנצרת. הוא ערך מיסה המונית על הר הקפיצה, ולאחר מכן ביקר בכנסייה.
מתחם כנסיית הבשורה

מתחם כנסיית הבשורה ניצב ברחוב אל-בישארה (البشارة - "הבשורה"), רחובה הראשי של העיר העתיקה בנצרת, המוליך מכיכר העיר בדרום עד כיכר המעיין וכיכר הכנסייה בצפון. אורכו של המתחם מצפון לדרום הוא 180 מטר ורוחבו המרבי 140 מטר.
הכנסייה ניצבת בצידו הדרומי של המתחם. מצפון לה משתרעת רחבה גדולה הניצבת על גבי עמודים, ומתחתיה מוצגים שרידי הכפר הקדום של נצרת אין סיטו. ברחבה ניצב הבפטיסטריום של הכנסייה, ולידה גן מפלים.
בצידו המזרחי של המתחם ניצב מבנה המנזר הפרנציסקני שהוקם לראשונה בשנת 1620. ב-1930 נהרס המבנה ותחתיו הוקם המבנה הנוכחי, המשכן גם את בית הדין הדתי של העדה הקתולית בעיר, את בית הספר "טרה סנטה" ומוזיאון קטן בקומת המרתף, המציג את תולדותיה של הכנסייה ושל נצרת הקדומה. ליד הכניסה למנזר ניצב פסל מודרני משנת 1990 המתאר את המלאך גבריאל המבשר את הבשורה למרים. הפסל הוא תרומה מנמיביה, ועל בסיסו חקוקה תחינה להתפייסות ולהרמוניה באפריקה הדרומית. ברקע לכתובת ההקדשה רשומים שמותיהן של מדינות דרום היבשת.
מצפון למנזר שוכנת כנסיית יוסף הקדוש, שלפי מסורת מימי הביניים הוקמה במקום שבו שכן בית המלאכה של יוסף הנגר, בעלה של מריה. מבנה הכנסייה הנוכחי הוקם בשנת 1914 על-גבי התוואי של כנסייה צלבנית קודמת, וסגנונה נאו-רומנסקי. לידה ניצב מגדל פעמונים רבוע שגגו אדום.
בין המנזר לכנסיית יוסף הקדוש שוכן גן קטן שבמרכזו עמוד נושא כותרת קורינתית, ועל בסיסו רשום ביוונית "XAIPE MAPIA" (שלום מרים) ובלטינית "IUBILAEUM ANNUS DOMINI MM" (יובל האלפיים לשנת האדון).
פסל הבשורה בכניסה למנזר
העמוד לזכר שנת היובל בגינה
הכיתוב בבסיסו של עמוד היובל
לאורך חזית המנזר הפרנציסקני. מראה מצפון מכיוון כנסיית יוסף הקדוש
מבנה הכנסייה

כנסיית הבשורה הוא המבנה הייחודי והבולט ביותר בנצרת, והיה לסמלה המוכר ביותר של העיר. הכנסייה בנויה משני מפלסים גדולים הנבדלים לחלוטין זה מזה. המפלס התחתון, או הקריפטה, משמר את מערת הבשורה ואת השרידים העתיקים שנמצאו מתחת לכנסייה, והמפלס שמעליו הוא כנסייה מודרנית. שני המפלסים מקושרים זה לזה באמצעות פתח גדול בתקרת הקריפטה (רצפת הכנסייה), שצורתו כשל מתומן. הפתח נמצא מתחת לכיפת המבנה, והוא פיר פתוח המאחד את כל חלקי הכנסייה. אורכה של הכנסייה 44.60 מטרים, והיא קצרה בצידה המערבי בחמישה מטרים מהכנסייה הצלבנית בשל אילוצים גאוגרפיים הקשורים בתוואי רחוב הבשורה הסמוך. רוחבה של הכנסייה 27 מטרים, וגובהה הפנימי, מרצפת מפלס מערת הבשורה שבקריפטה ועד הנקודה הגבוהה ביותר בכיפה, הוא 49 מטרים.
הכנסייה עשירה מאוד בדימויים ובסימבוליות, המוקדשים בראש וראשונה למרים ולבשורה. אלה כוללים שילובים שונים של האותיות "A" ו-"M", שתי האותיות הראשונות של המילים "AVE MARIA" ("אווה מריה" - "שלום מרים") שבהן נפתחת הבשורה, ומסיבה זו רוב המעברים בכנסייה בנויים בצורת קשתות מחודדות. סמלים נוספים הם הספרה 8 המסמלת בנצרות את הרוחניות ואת החיים, וכן כפולותיה; וכביטוי לפולחנה העולמי של הבתולה, יש בכנסייה מגוון יצירות אמנות בסגנונות שונים מכל רחבי תבל.
מבנה הכנסייה > החזית המערבית

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
החזית המערבית של הכנסייה מוקדשת לבשורה, והיא פונה לעבר שער הכניסה ברחוב הבשורה. קבועות בה דלתות הכניסה אל הקריפטה (הכנסייה התחתונה). החזית קעורה ובשני צדדיה שני מגדלים מתומנים עטורי כיפות מחודדות בגוון אפור. חלקה העליון של החזית בנוי בצורת גמלון עם מעקה אבן משופע.
כמו יתר הכנסייה, החזית עשויה אבן בהירה ולרוחבה פסים של אבן בגוון ורוד. בפסים הוורודים שבחזית מופיעים עיטורים המייצגים את יסודות הבריאה - הארץ המיוצגת על ידי פרחים וציפורים, הים המיוצג על ידי גלי ים ודגים, האש המיוצגת בלשונות להבה, והשמים המיוצגים על ידי כוכבים.
בבסיסה של החזית שלוש דלתות, ומימין ומשמאל להן שתי קבוצות של 14 חלונות קטנים, המסודרים בצורת פירמידה, או האות A, המצביעה כלפי מעלה. מעל הדלת המרכזית קבועים 24 חלונות, גם הם ערוכים בצורת האות A ומצביעים כלפי מעלה. חלונות אלה, שכוללים ויטראז'ים צבעוניים, הם חלונות הספינה הראשית בכנסייה העליונה. בשני חלונות נוספים מעל שתי הדלתות הצדדיות נראה סמל המסדר הפרנציסקני (יד ערומה ויד לבושה) וצלב ירושלים.
חלקה התחתון של החזית מוקדש לבשורות ולמבשרים על בואו של ישו. על שורת האבנים הוורודות שמעל הדלת נכתב הפסוק מהבשורה על־פי יוחנן, פרק א', פסוק 14:
"VERBUM CARO FACTUM EST ET HABITAVIT IN NOBIS"
"והדבר נהיה בשר וישכון בתוכנו"
מעל כיתוב זה, משני צדדיו של החלון המרכזי, נראים ארבעת המבשרים. משמאל ניצבים מתי ומרקוס המבשר, ומימין לוקאס ויוחנן כותב הבשורה. הדמויות חצובות באבן ומופיעות לצד סמליהן המוכרים - מלאך, אריה, פר ונשר בהתאמה. עוד מופיעים שני פסוקים מהברית הישנה. משמאל לדמותו של מתי מופיע הפסוק מבראשית, ג', י"ד–ט"ו:
"AIT DOMINUS AD SERPENTEM IPSA CONTERET... CAPUT TUUM ET TU INSIDIABERIS CALCANEO EIUS"
"וַיֹּאמֶר ה' אֱלֹהִים אֶל-הַנָּחָשׁ... הוּא יְשׁוּפְךָ רֹאשׁ, וְאַתָּה תְּשׁוּפֶנּוּ עָקֵב"
המתאר את העונש שהטיל אלוהים על הנחש לאחר חטא עץ הדעת, ולפי הפירוש הנוצרי, הוא מתייחס לישו, זרע האישה, שידרוס את הנחש, המייצג את השטן.
מימין ליוחנן נכתב הפסוק מישעיהו, ז', י"ד. פסוק זה מדגים את התפיסה של ישו כמי שבלידתו מכפר על חטאיו של אדם הראשון:
"ECCE VIRGO CONCIPIET ET PARIET FILIUM ET VOCABITUR NOMEN EIUS EMMANUEL"
"הִנֵּה הָעַלְמָה (בתולה), הָרָה וְיֹלֶדֶת בֵּן, וְקָרָאת שְׁמוֹ, עִמָּנוּ אֵל"
חלקה העליון של החזית מוקדש לבשורה. מופיע בו הכיתוב "ANGELUS DOMINI NUNTIAVIT MARIAE" ("מלאך אלוהים בישר את מרים"), ומעליו משמאל נראה גבריאל, המבשר את הבשורה לבתולה. מעל שתי דמויות אלה, במרכז גג החזית, ניצב פסל הצלוב שגובהו יותר משלושה מטרים. כל הדמויות והדימויים המופיעים בחזית, החל ביסודות הבריאה, דרך הבשורות וכלה בבשורה למרים, מכוונים אל פסל זה בראשה של הפירמידה.
פרט: פרחים וציפורים בשורת האבנים התחתונה, וגלים ודגים בשורה שמעליה
לוקאס ויוחנן
מתי ומרקוס
החלון המרכזי, הבשורה למרים ופסל ישו בחלק העליון של החזית
ארבעת השליחים גם יחד
מבנה הכנסייה > החזית המערבית > דלתות החזית המערבית

בחזית המערבית קבועים שלושה פתחים המובילים אל מבואה שבה ניצבות שלוש הדלתות אל הקריפטה. מעל הפתח המרכזי חצוב סמל הכי רו, ומשני צדדיו נראים המלאך האוחז במאזניים והבתולה האוחזת בצלב. תקרת המבואה מכוסה בפסיפס צבעוני שבו צורות גאומטריות וצלבים. הדלתות עצמן עשויות נחושת וארד. הדלת המרכזית מוקפת במסגרת גרניט, ובמרכזה נראה סמל השילוש הקדוש - אלוהים, היונה, המייצגת את רוח הקודש, והצלוב בעת הצליבתו. משמאל להם מופיע הפסוק מהאיגרת אל העברים (פרק א', פסוק 1):
"MULTIFARIAM MUTISQUE MOIDIS OLIM DEUS LOQUENS PATRIBUS IN PROPHETIS"
"האלהים... דבר מקדם פעמים רבות ובפנים שונים אל אבתינו ביד הנביאים"
מימין מופיע הפסוק מהבשורה על-פי לוקאס (פרק ו', פסוק 13):
"VOCAVIT DISCIPULOS SUOS ET ELEGIT DUODECIM EX IPSIS QUOS ET APOSTOLOS NOMINAVIT"
"אסף אליו את תלמידיו ויבחר מהם שנים עשר אשר גם קרא להם שליחים"
הרעיון המובע בשני הפסוקים, האחד מתייחס לאירועים שקדמו להופעתו של ישו והאחר למעשיו של ישו, מובע גם במשקוף הדלת. צד שמאל שמתחת לפסוק הראשון מוקדש לדמויות החשובות בברית הישנה, שחזו, לפי המסורת הנוצרית, את בואו של הצלוב - אדם הראשון, אברהם, שלמה, יצחק, יעקב, נח, אליהו, משה, ירמיהו, שמואל ודוד וכן יוחנן המטביל, הנחשב למבשרו של ישו. הצד הימני מוקדש לשנים-עשר השליחים.
על הדלת עצמה מופיעים שישה מאורעות מחיי ישו על רקע סצנות הקשורות בהם - לידת ישו על רקע סצנות סגידת האמגושים, סגידת הרועים, הבריחה למצרים, טבח התמימים, ישו בחברת יוסף הקדוש לצד תיאורו בין המורים, טבילת ישו לצד השבת בן האלמנה לחיים, הדרשה על ההר על רקע סירת דייגים, צליבת ישו לצד תחייתו.
הדלת השמאלית מוקדשת לברית בין האדם לאלוהים, ומתוארים בה חטא עץ הדעת ועונשיהם של אדם וחוה, דימויים המסמלים את זרע האישה שידרוס את ראש הנחש. בהמשך מופיעות תיבת נח והצלת נח מהמבול, וכן הברית שכרת עמו אלוהים. עוד מופיעות ברית בין הבתרים, אברהם ועקדת יצחק. הנצרות רואה במי המבול סמל לטבילה, תיבת נוח היא משל לכנסיית האל, ועקדת יצחק היא משל למסירתו של בן האלוהים למותו למען גאולת האדם ומחילת חטאיו.
הדלת הימנית מתייחסת לאירועים מהברית הישנה שניבאו את בואו של ישו. למעלה נראים המדונה והילד, ומתחתיהם מופיעים, בין היתר, יונה הנביא, ששהה שלושה ימים בבטן הדג, סמל לשהותו של ישו בקבר במשך שלושה ימים; נבואת ישעיהו על התעברות העלמה; והפסוק "דָּרַךְ כּוֹכָב מִיַּעֲקֹב" (במדבר, כ"ד, י"ז) ולצידו מגן דוד, סמל למלכות ישו אשר יצא מקרב ישראל.