stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוליוס ולהאוזן
קורות חייו

ולהאוזן נולד בעיר המלין במחוז וסטפאליה שבממלכת הנובר (כיום בגרמניה), לאב כומר נוצרי-פרוטסטנטי. ולהאוזן עצמו היה בן הכנסייה הלותרנית. למד תאולוגיה באוניברסיטת גטינגן מפי היינריך אוולד (חוקר מקרא בפני עצמו), וב-1870 קיבל שם משרת מרצה להיסטוריה של הברית הישנה. ב-1872 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת גרייפסוואלד. הוא התפטר ממשרתו בשנת 1882 מטעמי מצפון. במכתב ההתפטרות הוא כתב:
אני נהפכתי לתאולוג כי התעניינתי בגישה המדעית לתנ"ך; לאט לאט הבנתי שעל פרופסור לתאולוגיה גם להכין את תלמידיו לשרת בכנסייה הפרוטסטנטית, ושאני לא ראוי לתפקיד זה, ולמרות כל מאמצי להיזהר אני הופך את שומעי לבלתי ראויים למשרה הזאת. מאז (שהבנתי את זה) משרתי כפרופסור לתאולוגיה העיקה מאוד על מצפוני.
אחר כך הוא קיבל משרת פרופסור ללימודי מזרחנות בפקולטה לבלשנות בהאלה. נבחר לפרופסור מן המניין באוניברסיטת מרבורג (אנ') ב-1885, הועבר לאוניברסיטת גטינגן ב-1892, שם נשאר עד מותו ב-1918.
שיטתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מחקריו של ולהאוזן בנושאים נוספים מלבד חיבור התורה.
ולהאוזן ידוע כמנסח העיקרי של השערת התעודות. זיהוי התעודות השונות נעשה בידי חוקרים שקדמו לולהאוזן, אך הוא היה הראשון לנסח השערה מקיפה באשר ליחס ביניהן ולהשתלשלות ההיסטורית שהביאה לחיבורן לכדי תורה אחת, בחיבורו רב ההשפעה "אקדמות לדברי ימי ישראל" (Prolegomena zur Geschichte Israels)(אנ') שראה אור לראשונה ב־1878 ובמהדורה בשנייה ב־1883.
ולהאוזן טען כי התורה מורכבת מארבעה מקורות עיקריים שונים, שנכתבו בזמנים שונים בידי מחברים שונים, ומבטאים שלבים שונים בהתפתחות הדת הישראלית הקדומה: ס"י (ה"יהוויסט") המוקדם והפרימיטיבי יותר, ס"א (ה"אלוהיסט") המתוחכם והמאוחר יותר, ס"ד (ה"דויטרונומיסט" - משנה-תורתי) המבטא את הרפורמה של יאשיהו בדבר ריכוז הפולחן, וס"כ (ה"כוהני") מתקופת בית שני, המבטא את הדת שהנחילו הכוהנים לעם לאחר גלות בבל, הכוללת הקרבת קורבנות מפותחת ודקדוקי מצוות. מקורות אלה היו במקור מסמכים נפרדים, והם חוברו זה לזה בשלבים ובהדרגה בידי מספר עורכים במהלך הדורות.
ניתוחים מאוחרים של שיטתו מראים כי ניכרים בה בבירור השפעת האידאולוגיה הנוצרית-פרוטסטנטית שלו, כמו גם הפילוסופיה ההגליאנית, שלפיה ההיסטוריה מתקדמת בשילוב של התפתחות מן הפרימיטיבי למתוחכם, יחד עם תגובות נגד, היוצרות את הנוסחה המפורסמת "תיזה, אנטיתיזה וסינתיזה".
כך, על פי ניתוחיו, התפתח המונותאיזם היהודי בהדרגה מתוך האלילות, כאשר לשיאו הגיע בזמן כינון המלוכה, דהיינו מדינה (המבטאת, בהשקפה הפרוטסטנטית, ערך דתי עליון), ודווקא מתוך השיא המונותאיסטי המתבטא גם במוסר הנביאים ומיוצג על ידי אליהו הנביא, ישעיהו ועוד (אשר לדעתו התנגדו לעבודת הקורבנות, עקב היותה אלילית), החלה ההידרדרות, שהגיעה לשפל לדעתו בפיתוח התורה הכוהנית בימי בית המקדש השני, המבטאת עזיבה של האידיאלים הגדולים והתמקדות בדקדקנות מצוות טרחנית. עם זאת, דווקא השפל הזה, הוא אשר הכשיר את צמיחתה של הדת המבטאת לטעמו את שיא רוח האדם, דהיינו הנצרות.
שיטתו > ביקורת

אחד המתנגדים החריפים לשיטת ולהאוזן היה יחזקאל קויפמן. בספרו "תולדות האמונה הישראלית" יצא קויפמן במתקפה נחרצת על ולהאוזן, תוך חשיפת האידאולוגיה הפרוטסטנטית שלו וביקורת על יסודותיה הפילוסופיים של שיטתו, ובעיקר על הטענה כי כל אידיאה מופשטת מתפתחת מאידיאה פרימיטיבית יותר. קויפמן, אשר הושפע רבות מהפילוסופיה של הרמן כהן, טען כי האידיאה המונותיאיסטית נוצרה "יש מאין" (ex nihilo) בעם ישראל, ואף אם עברה התפתחויות, הרי אלו שינויים בלבושיה, ולא בעיקריה. עם זאת, קויפמן לא ערער על עצם תוקפה של השערת התעודות וקיבל במלואה את חלוקת התורה לאותם ארבעת המקורות שבהשערת ולהאוזן. השגתו המרכזית על שיטתו מתבטאת בתארוך ס"כ לתקופת בית ראשון והקדמת חיבורו לחיבור ס"ד, באופן השובר את התבנית של ולהאוזן בדבר ההתפתחות ההגליאנית אל עבר הנצרות.
גם חוקרים אחרים כמו וולף וילהלם פון באודיסין מתחו ביקורת על ולהאוזן. בין השאר נטען כי שיטתו התבססה רק על ניתוח ספרותי בצירוף לעקרונות מופשטים שנחשבו אצלו לוודאיים (התפתחות מן הפרימיטיבי למתוחכם, ועוד), ולא על מקורות חיצוניים כמו תעודות ארכאולוגיות שהתחילו מתגלות בסוף תקופתו. חוקרים יהודים בולטים שביקרו את עצם חלוקת התורה למקורות וטענו לאחדותה הספרותית היו הרב פרופ' דוד צבי הופמן בספרו "ראיות מכריעות נגד ולהויזן" הציג ומ"ד קאסוטו בסדרת הרצאותיו  "תורת התעודות" משנת תש"א (1941).
ביקורת מכיוון אחר הושמעה על עמדות אנטישמיות הניכרות מכתיבתו של ולהאוזן. לדוגמה, ב"אקדמות לדברי ימי ישראל" כתב ולהאוזן כי "דברי הימים א', כ"ב–כ"ט הם דוגמה מזהירה של אותה פנטזיה סטטיסטית של היהודים המתענגים מסכומים עצומים של כסף על הנייר". בעקבות הערות מעין אלה כתב החוקר ברוך הלפרן (אנ') במאמר מ-1983 כי ולהאוזן הציג את מחבר הספר דברי הימים כשקרן כושל פתולוגי.[דרוש מקור] משה ויינפלד, שנחשב לאחד המבקרים המאוזנים ביותר של ולהאוזן, טען במאמר מ-1980 כי האנטישמיות של ולהאוזן אינה מטילה דופי בניתוח שלו.[דרוש מקור] מגן ברושי, לעומת זאת, תהה כיצד ניתן לסמוך על חוקר בעל הטיה כזו של שנאה קדומה.
למרות הביקורת, השפעתו של ולהאוזן על החוקרים שבאו אחריו הייתה כבירה, והשערת התעודות כפי שעיצב אותה שימשה כבסיס מובן מאליו לחוקרי התורה במשך כמאה שנות מחקר. רק בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים החלה לעלות קרנן של תאוריות חלופיות לחיבור התורה המחלקות את התורה למקורות באופנים אחרים, במיוחד שיטת המסורות, עד שלבסוף דעך כוכבה של השערת התעודות. כיום ההשערה נחשבת למיושנת ולא מקובלת בעיני חוקרים רבים, במיוחד באירופה. עם זאת, קיימות גם גרסאות מתוקנות להשערה שזוכות לתמיכה בלתי מבוטלת במחקר, הבולטת ביניהן אסכולת "השערת התעודות המחודשת" (Neo-Documentary Hypothesis) של ברוך יעקב שורץ ותלמידיו.
פרסומיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פרסומיו > פרסומיו בתרגום לעברית

יוליוס וולהויזן, אקדמות לדברי ימי ישראל; תרגום: ישראל יברכיהו, תל אביב: (דפוס ספר), תרצ"ח. (2 כרכים: א. דברי ימי הפולחן; ב. תולדות המסורה)
יוליוס ולהאוזן, משפחות יהודה שנמנו בספר דברי הימים א, ב, ד; פתח דבר והערות: גרשון גליל; תרגמה מלטינית: ליזה אולמן, ירושלים: מרכז דינור, תשמ"ה 1985 (קונטרסים – מקורות ומחקרים).
ראו גם

ביקורת המקרא
לקריאה נוספת

דוד הופמן, ראיות מכריעות נגד ולהויזן; עם מאמר־הערכה על אישיותו ועבודתו המדעית [של הופמן] מאת רא"מ ליפשיץ; מתרגם מגרמנית (בצירוף הקדמה והערות) אליעזר בארישנסקי, ירושלים: דרום, תרפ"ח. HebrewBooks.org Sefer Detail: ראיות מכריעות נגד ולהויזן -- הופמן, דוד צבי בן משה, 1843-1921, באתר www.hebrewbooks.org
לא תאולוג (=יעקב רבינוביץ), לתורתו של ולהויזן, תל אביב: הדים, תרפ"ח.
מ"ד קאסוטו, תורת התעודות וסידורם של ספרי התורה: שמונה שעורים, ירושלים: חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תש"ב.
משה ויינפלד, 'משנתו של יוליוס ולהאוזן – הערכה חדשה במלאת מאה שנה להופעת חיבורו "אקדמות לדברי ימי ישראל"', שנתון למקרא ולחקר המזרח הקדום ד (תש"ם), 62–93.
משה ויינפלד, 'לשרשי משנתו של יוליוס ולהאוזן', הגות במקרא ג (תש"ם), 126–141.
זאב ויסמן, 'המגמה האכסטריטוריאלית של ספר-כהנים וזיקתו לישראל בגולה: בעקבות יובל המאה ל"אקדמות" של ולהויזן', ציון מו, א (תשמ"א), 1–13.
פרידמן בּוֹשֶויץ, יוליוס ולהאוזן, יסודות וקני-מדה בהיסטוריוגרפיה שלו; מגרמנית: תיאודור התלגי, ירושלים, תל אביב: דביר, תשמ"ב 1982.
פיטר שלומוביץ, 'ביקורתו של קויפמן על ולהאוזן: היבט פילוסופי-היסטורי', ציון מט, א (תשמ"ד), 61–92.
הערות שוליים

↑  מצוטט בספר: Cited in Robert J. Oden Jr.,"The Bible Without Theology", Harper and Row, 1987, ISBN 0-252-06870-X
↑  יחזקאל קויפמן, תולדות האמונה הישראלית, כרך א, ירושלים: מוסד ביאליק, תשט"ו, עמ' 221–588, במיוחד 221–254
↑  יחזקאל קויפמן, תולדות האמונה הישראלית, כרך א, ירושלים: מוסד ביאליק, תשט"ו, עמ' 113–184, 201–211
↑  ציטוט דבריו אצל מגן ברושי:
"I Chronik 22-29 ist ein abschreckendes Beispiel der statistischen Phantasie der Juden, die sich ergötz t an ungeheurigen Geldsummen auf dem Papier" ("Chronicles 22-29 is a warning example of that statistical fantasy of the Jews who revel in vast sums of money on paper").
↑  Magen Broshi, "How to Recognize a Jew" (1993), in Bread, Wine, Walls and Scrolls, 2001, Chapter 3, 3. Greed as a Genetic Trait, p. 51
↑  ברוך יעקב שורץ, התורה: חמשת חומשיה וארבע תעודותיה, ספרות המקרא: מבואות ומחקרים, כרך א, תשע"א, עמ' 211–218
↑  Joel S. Baden, The Composition of the Pentateuch: Renewing the Documentary Hypothesis, 2012 Jeffrey Stackert, A Prophet Like Moses: Prophecy, Law, and Israelite Religion, 2014 Lianne M. Feldman, The Story of Sacrifice: Ritual and Narrative in the Priestly Source, 2020 אריאל סרי־לוי, "הכעס האלוהי והדרכים לשיכוכו בתורה ובמקורותיה", עבודת דוקטורט, האוניברסיטה העברית, תשפ"א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269746805171  PLWABN: 9810676578505606  BIBSYS: 90150068  BNE: XX1494289  BnF: cb135366245 (data)  CiNii: DA03022994  GND: 118630849  ISNI: 0000 0001 0919 919X  LCCN: n50002966  LNB: 000070405  NDL: 00550515  NKC: skuk0001476  NLA: 35129101  NLG: 155869  NLK: KAC199629633  NSK: 000132719  NTA: 068693737  RERO: 02-A003966650  SELIBR: 295167  SUDOC: 050666649  TDVİA: wellhausen-julius  Trove: 835118  VcBA: 495/40756  VIAF: 81950780   WorldCat (עם VIAF): 81950780
שמעון בן צמח דוראן

| --- | --- |
 לידה:  1361 כתר אראגון פלמה דה מיורקה, כתר אראגון 
 פטירה:  1444 (בגיל 83 בערך)  אלג'יר, ממלכת תלמסאן (אנ') 
 מדינה:  כתר אראגון 
 תקופת הפעילות:  ?–1444 
 רבותיו:  ריב"ש, יונה דיסמאשתרי, אפרים וידל גרונדי, שם טוב פלכו 
 תלמידיו:  אברהם הכהן שלל, שלמה בן שמעון דוראן 
 חיבוריו:  ספר תשבץ 
 צאצאים:  שלמה בן שמעון דוראן 
 
רבי שמעון בן צמח דוּרָאן (הרשב"ץ; אדר ה'קכ"א, 1361– ה'ר"ד 1444), היה פרשן מקראי, פוסק הלכה בולט, פילוסוף והוגה דעות, מגדולי רבני אלג'יריה. מחבר שו"ת התשב"ץ וספרים נוספים.
קורותיו

מקור משפחת דוראן מפרובאנס מצאצאי הרמב"ן. נולד לאביו רבי צמח. ולאימו שהייתה ממשפחת דילישפילש. לא ברור אם נולד בברצלונה או בפלמה דה מיורקה. רבי שם טוב פלקון השני. וכן למד תורה מפי אביו. מוסכם שרוב שנות צעירותו עברו במיורקה, שם נתוודע לרבי וידאל אפרים תלמידו של הר"ן, ולמד תורה מפיו. וכן אצל  ממנו גם רכש ידיעות במדע ובחכמת התשבורת, פילוסופיה ותכונה עיקר השכלתו הייתה ברפואה שבה התמקצע. לדבריו "החכמה ההיא תחיה בעליה" - בספרד, אולם לימים באלג'יר לא יכול היה להתפרנס מהעיסוק בה.
נשא לאשה את בונגודא בת רבי יונה דיסמסטרי, שהיה מחשובי חכמי ספרד. כנראה, שתקופה מסוימת התגורר הרשב"ץ אצל חותנו. נכון לשנת ה'ק"ן נמצא בארגוניה, שם דרש ולימד תורה לרבים.
בגזירות קנ"א איבד את כספו וברח לאלג'יר, שם התמנה לדיין שלישי, לצד הריב"ש (דיין ראשון) ורבי יצחק בונאשטרוק (דיין שני). בית דין זה תיקן תקנות חדשות ליהודי אלג'יר. מתקנתם המפורסמת, שהסכימו לפסוק כהרמב"ם בכל ההלכות, מלבד הלכות בודדות. בשנת ה'קפ"א,  לאחר פטירתם של חברי בית הדין, התבקש הרשב"ץ, לבאר וללבן את התקנות שנתקנו.
יחסיו עם הריב"ש היו מורכבים, שכן מצד אחד כיבדו ופעמים שאף התבטל לפניו, ומצד שני פעמים שחלק עליו. הריב"ש היה הדיין היחיד הרשמי מצד השלטונות, והרשב"ץ ביקר מינוי זה של דיין יחיד, שהייתה שלא בהסכמת הקהל. אולם בפועל כנראה שהריב"ש לא דן יחידי, ולכן הרשב"ץ סיים שבפועל "נשתנו העניינים לטוב אחר זה". הריב"ש לעת זקנתו, הסמיך את הרשב"ץ להיות מורה ההוראה של העיר.
נפטר באלג'יר בשנת ה'ר"ד (1444). ואת מקומו מילא בנו רבי שלמה (הרשב"ש) עד לפטירתו בשנת ה'רכ"ז (1467).
הגותו

הגותו הפילוספית הקדימה את זמנה במאות שנים, בספרו מגן אבות, כתב כך - ״חוש הראות משיג המוחשים, והם המראים כולם, אשר הם בנושא , ואינו משיג הדבר הנראה באמיתות אלא בהקש אל המראה אשר הוא נשוא בו.״ - הערת הרב הנזיר על אתר: ״הנה זה הוא כמו בבקורת התבונה הטהורה, על הדעת הסובייקטיבית, שאינה יודעת את הדבר בעצמו אלא כמו שמופיע לפנינו, - כמו שהוא בנושא, ולא הדבר באמתות״.
הגותו > יחסו לחכמות חיצוניות ולחכמת הקבלה

הרשב"ץ כתב שבצעירותו, למדו את החוכמות החיצוניות, לרבות מדעי הטבע, אסטרונומיה, הרפואה והפילוסופיה. הרשב"ץ ראה בזה מעלה, כדי להשיב לאפיקורסים. אולם עם זאת, ראה בחכמת הקבלה יתרון ברור, והשווה את היחס בין חכמת הקבלה ליתר החכמות החיצוניות, כגבירה ושפחותיה.
הגותו > פסיקת ההלכה

לרשב"ץ, אף שככלל אין לפסוק במחלוקת הגמרא בניגוד למה שכבר נפסק על ידי הראשונים, בפסק הלכה שתלוי בסברא, יש כח בידי האחרונים לחלוק על הראשונים. כמו כן כל פסק הלכה, צריך להיות מעוגן בתלמוד, ואין לדיין להוסיף מדעתו דברים שלא נמצאו בתלמוד.
ספריו

שו"ת התשב"ץ - עיקר מפעלו הוא בתשובותיו ההלכתיות, למעלה מתשע מאות תשובות הלכתיות שקיבצן לשלושה חלקים, גם צירף אליהם דיונים הלכתיים ובירורים נוספים, הספר נדפס לראשונה באמסטרדם בשנת ה'תצ"ח. על עצמו העיד שמעולם לא חזר בו מפסיקה שנתן. הוא סבר שיש בכוחו לחלוק על קודמיו בסברותיהם, ופסיקתו הורתה דרך ליהודי צפון אפריקה דורות רבים.
חידושי התשב"ץ - פירושיו על מסכת ראש השנה ועל מסכת קינים, בספר זה כלל אף את פסקיו להלכות נידה על פי סדר המסכת. ספר זה נדפס לראשונה בליוורנו בשנת ה'תק"ה. בספר שיטה מקובצת הובאו אף מחידושיו על מסכת בבא מציעא שלא הגיעו אלינו. פירושו למסכת ברכות שנזכר בספר "יבין שמועה" מספר פעמים, נדפס לראשונה בשנת ה'תשל"א, ועוד במהדורה מדויקת ומוערת על ידי דוד צבי הילמן, הוצאת אהבת שלום, מודיעין עילית תשע"ב.
זוהר הרקיע - פירוש על אזהרות רבי שלמה אבן גבירול, למניין המצוות על פי דברי הרמב"ם והרמב"ן, בספרו הוא מגן על הרמב"ם מפני השגותיו של הרמב"ן. כפי שמציין בהקדמתו, את ספרו זה חיבר באלג'יר בשנת ה'קע"ז. יו"ל לראשונה בקושטא רע"ה.
מגן אבות - ספרו הפילוסופי הגדול ובו ארבעה חלקים: החלק הראשון דן במציאות הבורא, באחדותו, בקדמותו ובתאריו. החלק השני על נבואה, תורה מן השמים, ונצחיות התורה. בחלק זה הקדיש פרק ובו הוא מתעמת גם עם תפיסות נוצריות ומוסלמיות. בין השאר הוא טוען, בדומה להשקפת הרבה חוקרים מודרניים, שישו הקפיד על שמירת המצוות. אף נגד האסלאם הוא יוצא וציין שהקוראן רחוק מלהיות ספר כליל שלמות, כפי שרואים אותו המוסלמים וגינה את אופיו הגשמי של גן עדן באסלאם. חלקים פולמוסיים אלו צונזרו בהרבה מהדורות, ונדפסו כספר נפרד בשם "קשת ומגן". אף במהדורות חדשות שנוספו בהם קטעים אלו הוסיפום בגופן שונה, כדי לציין את היעדרותן מהספר למשך מאות שנים. החלק השלישי דן בידיעת ה', השגחתו והאמונה בביאת המשיח ובתחיית המתים. החלק הרביעי הוא פירושו על מסכת אבות, חלק זה נדפס בנפרד בליוורנו תקכ"ג, שאר חלקי הספר הפילוסופיים נדפסו מאוחר יותר בליוורנו בשנת תקמ"ה. בספר זה ניכרים יפה ידיעותיו בתחומי המדע והרפואה.
אור החיים - ספר פילוסופי ובו פולמוס רחב עם רבי חסדאי קרשקש בספרו "אור ה'"
יבין שמועה - פסקים בהלכות שחיטה וטריפות.
מאמר חמץ - פסקים בהלכות חג הפסח וליל הסדר, כולל פירוש להגדה של פסח, ועוד. הספר יו"ל בליוורנו בשנת תק"ד.
לוית חן - פירוש על התורה ובו מתעמת עם בן משפחתו הרב לוי בן גרשון.
אוהב משפט - פירוש על ספר איוב ודן בו בהשגחת ה' בעולמו. נדפס בוונציה ש"נ.
בניגוד לרמב"ם, החזיק בעמדה המתירה להתפרנס מלימוד והוראת תורה.
זיקתו לפילוסופיה ולמדעים לא מנעה ממנו לתת אמון באסטרולוגיה. כפילוסוף היה מתון לעומת השכלתנות המיימונית מרחיקת הלכת, כך למשל הוא היה מאלה שהתנגדו לדעת הרמב"ם, לפיה על כל יהודי להאמין בי"ג העיקרים ואפילו אם הוא מתכחש להם בשוגג הוא נחשב כופר. יחסו לקבלה היה חיובי - הוא ציטט את דברי המקובלים, ואת ספר הזוהר ייחס לרבי שמעון בר יוחאי.
כמו כן חיבר פיוטים רבים, ופירש רבות את פיוטי הקדמונים. אף את נוסח מצבתו כתב בעצמו. בלשון זו:
 ”הִנֵּה שָׁבָה רוּחַ חַיָּה 
 לָאֵל הָיָה לָנוּ מָעוֹן 
 אִם גּוּף נִקְבָּר זֵכֶר נִשְׁאָר 
 כִּי לֹא נֶעְדַּר שֵׁם מִשִּׁמְעוֹן”
צאצאיו

בנו רבי שלמה (הרשב"ש), מילא את מקומו ברבנות אלג'יר.
בנו של רבי שלמה, רבי צמח דוראן, אף הוא היה מחכמי אלג'יר וממלא מקום אביו משנת רכ"ז (1467). כתב תשובות רבות בהלכה שהובאו אצל כמה פוסקים, בהם רבי יוסף קארו בספרו בית יוסף. 150 מתשובותיו נדפסו יחד עם תשובות אחיו רבי שמעון בספר "יכין ובועז" (ליוורנו תקמ"ב).
רבי שלמה בן צמח דוראן, רשב"ץ האחרון (נינו של רבי צמח) ורבי שלמה דוראן (נכדו של רבי שמעון דוראן), פעלו באלג'יר כרבנים וראשי ישיבה, בסוף המאה ה-16.
נינו רבי אברהם אבן טוואה, כיהן ברבנות באלג'יר.
לקריאה נוספת

א' נחלון, ארגון הקהל לפי התשב"ץ, הקונגרס העולמי למדעי היהדות ו, ג (תשל"ו) 301-310.
הרב יואל קטן, תולדות רבינו הרשב"ץ, מבוא לשו"ת התשב"ץ חלק א, מהדורת מכון ירושלים, תשנ"ח.
י' ליבוביץ, ר’ שמעון בן צמח דוראן ותפיסת חילוף החומרים בספרו "מגן אבות", קורות ז, ט/י (תש"ם) 626-633.
הרב י' קטן, מבוא לשו"ת התשב"ץ, הוצ' מכון שלמה אומן-ישיבת שעלבים, מכון ירושלים-אור המזרח, כרך א, תשנ"ח, עמ' 19–59.
הרב א"ר זיני, מבוא לספר מגן אבות, ירושלים : ארז, תש"ס.
גולדמינץ, תשובות חדשות מכ"י מאת הרשב"ץ דוראן, מוריה 28, ה-ז (תשס"ז) טז-יט.
נחום אריאלי, משנתו הפלוסופית של ר’ שמעון בן צמח דוראן, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור, האוניברסיטה העברית, תשל"ו 1976.
אתי בן סעדון (ההדרה, מבוא, ביאור והערות), שירתו של רבי שמעון בר צמח דוראן, מכלול שיריו של הרשב"ץ, הוצאת יד בן צבי, 2012
אייל (קיבוץ)

| --- | --- |
חדר האוכל של אייל
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: דרום השרון
גובה ממוצע: ‎76 מטר
תאריך ייסוד: 1949
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 621 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) אייל(למפת נתניה רגילה) אייל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אייל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אייל32°12′42″N 34°58′45″E﻿ / ﻿32.2117107587434°N 34.9791480666128°E﻿ / 32.2117107587434; 34.9791480666128  heמפת היישובים של מועצה אזורית דרום השרון (in English: Drom HaSharon Regional Council) באדום - אייל בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10
http://www.eyal.org.il
דרדרה
חדר האוכל
אייל (אֱיָל) הוא קיבוץ בתחום המועצה האזורית דרום השרון. בסמוך לכוכב יאיר-צור יגאל וצפונית לעיר קלקיליה. הקיבוץ משתייך לארגון הקיבוץ המאוחד.
היסטוריה

קיבוץ אייל הוקם ב-1 בנובמבר 1949 על ידי חלק מחברי גרעין עצמאות, עולים ממזרח אירופה, ניצולי שואה מתנועת הנוער "דרור" שעברו הכשרה בכפר סבא. בשנת 1947 עלו הגברים להכין את ההתיישבות בדרדרה, על שפתו המזרחית של אגם החולה. עם חתימת הסכמי הפסקת האש בתום מלחמת העצמאות הובהר שלא תהיה אפשרות לקיים את הקיבוץ בדרדרה ואברהם הרצפלד בחר עבור הקיבוץ את הגבעה מזרחית לרמת הכובש, ניר אליהו וכפר סבא, בה נמצא הקיבוץ עד היום. שמו של הקיבוץ כשם הגרעין המייסד שמשמעו עוז, כוח, אומץ.
רק חלק מחברי הגרעין בחרו להתיישב בקיבוץ והכשרות שהגיעו לקיבוץ בשנת 1950 הלכו כלעומת שבאו. חיזוק משמעותי העניקה קבוצה של כ-30 חברים שעזבו את בית העמק על רקע אידאולוגי והגיעו לאיל.
ביולי 1951 תואר הקיבוץ:
רוח של עבודה ויצירה נושבת על פניך באזור המנמנם דורות על דורות. המתיישבים הצעירים, שהועברו הנה מקיבוץ דרדרה שבגליל, שנהרס על ידי הסורים, הספיקו גם כאן הרבה. רוחם טובה ואיתנה. הנה, 4800 דונם מעובדים כולם, חבילות חציר נערמות "עד לשמים". המשק מתפתח יפה ובין הצריפים נראים כבר בתי לובן, בתים ממש, שעל מפתניהם משתעשעים, בשעות של פנות־ערב, פעוטים חמודים ילדי המשולש. קיבוץ אייל סובל ממחסור במים. ...
בשנת 1953 הצטרפו לקיבוץ 60 חברים מתנועת הצופים החלוציים ומספר החברים הגיע ל-120. ביולי 1953 חגגו בקיבוץ את האיחוד בין שני הגרעינים ואת פתיחת הבאר החדשה שפתרה את בעיית המים של הקיבוץ. אולם במהרה עזבו רבים את הקיבוץ שסבל מחוסר בכח אדם ומבעיות כלכליות. העזיבות יוחסו לבעיות חברתיות וכלכליות וגם לבעיות ביטחון בגלל הקרבה לקלקיליה, שהביאה התנכלויות שכללו חדירות, גנבות, נזקים ליבולים ועוד. גם היחסים עם ערביי ישראל בטייבה היו מתוחים. בשנת 1959 הגיע לחזק את הקיבוץ גרעין עולים מצרפת, אך גם הם עזבו תוך זמן לא רב. בשנת 1960 נחנך בקיבוץ באר מים נוסף. בשנת 1962 נשלחו לקיבוץ שני גרעינים נוספים: גרעין של בני קיבוצים מבוססים התארגנו במסגרת צו התנועה לחזק קיבוצים חלשים וגרעין של מחנות העולים. אחרוני החברים הוותיקים עזבו (פרט לשני רווקים שהתעקשו להישאר), ואת מקומם תפסו בני הגרעינים, בוגרי הנח"ל. בשנת 1966 התקיימה במקום ועידה של תנועת הנוער הישראלית "המחנות העולים", שציינה מבחינת חברי הקיבוץ את עלייתו על דרך המלך.
בשנת 1966 הוקם צור נתן ליד קיבוץ אייל, וגאל אותו מבדידותו. בשנות השמונים הוקם צפונית לקיבוץ היישוב כוכב יאיר, שהרחיב את ההתיישבות באזור, ומאוחר יותר הוקם היישוב צור יגאל על אדמות המטעים של הקיבוץ. כיום הקיבוץ מופרט.
ענפי המשק

הקיבוץ מתקיים כיום ממעט חקלאות (גידולי שדה, מטע אפרסמון ואבוקדו, רפת), תעשייה (מפעל ליצור עדשות אופטיות בשותפות עם קיבוץ שמיר, ומפעל ליצור רכיבים בתדרי מיקרו גל), שירותים (לימפולנד, מערכת חינוך לגיל הרך, מכבסה, משרד הנדסי, השכרת מבנים לשימושים שונים) ועבודת חוץ של חבריו.
בקיבוץ בריכה שבקיץ 2017 נסגרה לחברי הקיבוץ ואורחיהם בלבד.
כלכלה

הקיבוץ היה אחד הקיבוצים הראשונים שעברו תהליך של הפרטה, הנחשב לאחד המוצלחים בתנועה הקיבוצית. כל חבר מרוויח - בקיבוץ או מחוצה לו - על ידי כישוריו וכישרונותיו, ומשלם לקיבוץ מסי קהילה. קיימת מערכת של ערבות הדדית מצומצמת, מערכות חינוך, תרבות ובריאות משותפות. בקיבוץ נמצא קאנטרי בשם: "לימפופו", ומגיעים אליו תושבים מכל אזור השרון והמרכז.
בקיבוץ נמצא מרכז המבקרים של יקב ססלוב.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  הקיבוץ "איל" עלה שנית על הקרקע, דבר, 2 בנובמבר 1949
↑  אייל, קיבוץ צעיר בעל עבר עשיר, על המשמר, 31 באוקטובר 1952
↑  שנתיים לקיבוץ אייל, הארץ, 29 ביולי 1951
↑  חג המים וחג האיחוד הוחגו בקיבוץ אייל, על המשמר, 7 באוקטובר 1953
↑  מנחם אחידורון, החיים באייל חזרו למסלולם התקין, מעריב, 17 באוקטובר 1956
1 2 3  ישעיהו אביעם, קיבוץ אייל יוצא למרחב, מעריב, 23 באוקטובר 1966
↑  חבלה בחקלאות הערבית-חבלה במשק הלאומי הישראלי, קול העם, 27 בינואר 1954
↑  ושאבתם מים בששון בקיבוץ אייל, מעריב, 14 באפריל 1960
↑  הדיון על גידול היישובים, למרחב, 13 בינואר 1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465860505171
יחסי איראן–קנדה

| יחסי איראן–קנדה |
| --- | --- |
איראן: קנדה


איראן: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,648,195: 9,984,670
אוכלוסייה
91,923,060: 39,903,067
תמ"ג (במיליוני דולרים)
401,505: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,368: 53,632
משטר
רפובליקה אסלאמית: מונרכיה חוקתית

שגרירות איראן לשעבר באוטווה
יחסי איראן–קנדה (בפרסית: روابط ایران و کانادا, באנגלית: Canada–Iran relations) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין קנדה. בין המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים מאז 2012. שירותי קונסוליה ודרכון קנדים ניתנים באמצעות משלחות דיפלומטיות קנדיות אחרות במדינות אחרות במזרח התיכון, בעוד איראן מקיימת אגף אינטרסים בשגרירות פקיסטן בוושינגטון די. סי.. הממשלה שבראשה עומד ראש הממשלה ג'סטין טרודו שנכנס לתפקידו בשנת 2015, על פי הדיווחים, הייתה סקירת היחסים עם איראן וכמו מרבית המדינות ביטלה את מרבית הסנקציות הכלכליות שלה בעקבות הסכם הגרעין באיראן ביולי 2015.
היסטוריה

לפני שנת 1955 טופלו הנושאים הדיפלומטיים הקנדיים על ידי השגרירות הבריטית. יחסי חוץ וקשרים דיפלומטיים בין קנדה לאיראן החלו עם הקמתה של משלחת איראנית באוטווה בשנת 1956, ומשלחת קנדית בטהראן בשנת 1959. המשלחת הקנדית קיבלה מעמד של שגרירות בשנת 1961.
האירוע המשמעותי ביותר התרחש במהלך המהפכה האיראנית בשנת 1979, כאשר השגרירות הקנדית הסתירה שישה דיפלומטים אמריקנים לאחר ההשתלטות האלימה על שגרירות ארצות הברית. ממשלת קנדה מילאה תפקיד מפתח בסידור יציאתם של דיפלומטים אלו שלא התגלו על ידי גורמים רשמיים. בינואר 1980 הוברחו האמריקאים בחשאי מאיראן באמצעות דרכונים קנדיים. במקביל, כל הדיפלומטים הקנדים עזבו כדי להימנע מנקמה של המשטר האיראני.
היסטוריה > קרע ביחסים תחת משטר חומייני

היחסים הרשמיים בין שתי המדינות נמשכו ללא הפרעה משנת 1955 עד 1980. כאשר המהפכה האיראנית של איתוללה רוחאללה ח'ומייני הביאה להדחת השאה ולגירושו מהארץ בשנת 1979, שגרירות קנדה פעלה כדי לפנות את 850 העובדים הקנדים באיראן בזמן שצוות השגרירות נותר על מכונו. שישה דיפלומטים אמריקאים חיפשו מקלט בשגרירות קנדה לאחר שמפגינים סטודנטים איראניים הסתערו על שגרירות ארצות הברית, וממשלת קנדה, בתיאום עם סוכנות הביון המרכזית, פינתה אותם בבטחה מהארץ באמצעות דרכונים קנדיים עם אשרות איראניות מזויפות. הצלה סמויה זו נודעה בשם "הכוכב הקנדי", ובעוד שהיא שיפרה את קשריה של קנדה עם ארצות הברית, היחסים בין קנדה לאיראן הפכו לתנודתיים יותר. צוות השגרירות פונה במהירות מחשש לגמול נגד קנדים, והשגרירות נסגרה בשנת 1980.
היסטוריה > חידוש היחסים הדיפלומטיים תחת חמינאי

בשנים 1980–1988 לא היו לקנדה ולאיראן קשרים דיפלומטיים נורמליים, אם כי היחסים לא נותקו רשמית. ממשלת קנדה לא ששה לפתוח את השגרירות, הן בגלל ההיסטוריה, והן בהתחשב בהיסטוריה של ממשלת איראן של חטיפה ועינויים של דיפלומטים. בשנת 1988 הסכימו שתי הממשלות לחדש את היחסים הדיפלומטיים ברמה נמוכה, ושגרירות קנדה בטהראן נפתחה מחדש.
בגלל יחסים סוערים אחרי המהפכה האיראנית, איראן לא הקימה שגרירות בקנדה עד 1991. בטהראן שגרירות קנדה הייתה מאוישת על ידי ממונה על היחסים ולא שגריר רשמי.
המדינות החליפו רשמית שגרירים בשנת 1996. חששות קנדיים מפני פגיעות בזכויות אדם באיראן, פעולותיה בנושאי תוכנית הגרעין האיראנית, הכחשת השואה, איומים להשמדת ישראל והתנגדותה האקטיבית לתהליך השלום במזרח התיכון הביאו למדיניות של "מעורבות מבוקרת" על ידי דיפלומטים קנדים. קשרים דו צדדיים הוגבלו, כגון מניעת קשרים אוויריים ישירים בין המדינות או פתיחת קונסוליות ומרכזי תרבות איראניים בקנדה (מלבד השגרירות באוטווה).
קנדה המשיכה גם להביע את דאגתה מזכויות האדם באיראן, ובמיוחד בנושאים כמו עצמאות הרשות השופטת, מעצר שרירותי, חופש הביטוי, טיפול בנשים וטיפול באנשים המשתייכים למיעוטים דתיים ואתניים, כולל הקהילה היהודית הקטנה שנותרה באיראן וחברי הדת הבהאית.