stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת בשאלון-אן-שמפן
תיאור המבנה

בית הכנסת אשר תוכנן בידי האדריכל אלקסיס וגני בסגנון מורי, נחנך בספטמבר 1875. גרם מדרגות מוביל אל פתח הכניסה, שעשוי קשת פרסה שבטבורו זגוגית עם מגן דוד צבעוני. הקימור הפרסתי נתמך בשני עמודים מימינו ומשמאלו. השער עטוף כולו במסגרת מפוסלת של רצועות מפותלות. מימין ומשמאל לשער ישנם בכל צד שני חלונות עשויות גם הם קשת פרסה. בקומה השנייה של בית הכנסת, מעל השער, ניתן לראות שלישיית חלונות בעלי קשתות משוננים, הנשענות על ארבעת עמודים. מימין ומשמאל של השלישייה הזו, קיים חלון נוסף מכל צד עם קשת משוננת שנסמכים גם הם על שני עמודי תווך. ממעל לחלונות האמצעיים חרוט הפסוק "מה ידידות משכנותיך, ה' צבאות" מתהילים פ"ד.
התצורה המשולשת שבקומת הכניסה (פתח ראשי ושני חלונות מכל צד) חוזרת על עצמה במידת מה בקומה השלישית, בדמות חלונות-תאומים עם קשת מעוגלת, וחלון שושנה בשני צידיהם. החלונות הללו ממולאים בתחרת אבן בצורת מגן דוד. אקרוטריונים מעטרים את כל הגג, שמכותר באמצעו באבן לוחות הברית.
בשנת 1993 הוצב מצבת זיכרון בחזית בית הכנסת ומדי שנה נערך בה עצרת זיכרון למגורשים.
מגן דוד בכניסה
ביאטה פרדנוב

| --- | --- |
צילום מ-1956
 לידה:  11 במאי 1913 צ'רנוביץ, דוכסות בוקובינה (כתר אוסטריה),  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  13 במרץ 1997 (בגיל 83) דיסלדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  ביאטה פרידמן
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית, רומניה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 פרסים והוקרה:  העיטור להצטיינות בתרבות של רומניה (1967) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ביאטה פרדנוב (בגרמנית: Beate Fredanov; שם ילדות: פרידמן (בגרמנית: Friedmann); ‏11 במאי 1913, צ'רנוביץ, האימפריה האוסטרו־הונגרית – 13 במרץ 1997, דיסלדורף, גרמניה) הייתה שחקנית ומורה למשחק יהודייה-רומנייה, ילידת בוקובינה, כיהנה כפרופסור במכון לאמנויות התיאטרון  והקולנוע בבוקרשט.
קורות חיים > ילדות וצעירות

ביאטה פרידמן נולדה בשנת 1913 בעיר צ'רנוביץ, בירת הדוכסות בוקובינה, חלק מהאימפריה האוסטרית (ציסליתאניה), שהייתה מרכיב של אוסטרו-הונגריה. עיר הולדתה הפכה בשנת 1918 לחלק מרומניה (כיום היא חלק מאוקראינה).
אביה למד לתואר דוקטור בווינה והיו לו 4 ילדים. פרדנוב הופיעה לראשונה על במה במסגרת הצגות בבית הספר שלה, על שם עמוס קומניוס.
בשנים 1933-1929 היא למדה באקדמיה למוזיקה ואמנות הדרמה בווינה.
באותה תקופה היא שיחקה בתיאטרון "רנסאנס-ביהנה" לצידו של רודולף טויבלר וגילמה תפקיד בסרט של האולפן "סאשה-פילם".
קורות חיים > הקריירה האמנותית והאקדמית

בשובה לרומניה שחקה פרדנוב בלהקת התיאטרון בולנדרה-מקסימיליאן-סטורין בבוקרשט. הופעת הבכורה שלה התרחשה בשנת 1934 במחזה "עולם של מלון" מאל ויקי באום. היא שינתה את שמה לפרדנוב.
בשנת 1940 בעקבות "חוקי הגזע" שהונהגו ברומניה נגד היהודים לפי דגם חוקי נירנברג מגרמניה הנאצית, סולקה פרדנוב מכל תיאטרון רומני או מוסדות חינוך ציבוריים. בשנים 1941–1944 התאפשר לה לשחק וללמד אך ורק במסגרות שנועדו ליהודים בלבד.
היא שיחקה אז בתיאטרון היהודי באראשאום בבוקרשט שבו היהודים יכלו לשחק רק ברומנית ובמחזות מאת מחברים יהודים בלבד. יחד עם הבמאי אלכסנדרו פינצי ועם מריה סנדו, היא נמנתה עם מייסדי אותו תיאטרון יחיד שהעסיק יהודים.
ברומניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אחרי הדחת משטר אנטונסקו חזרה למלוא זכויותיה ועבדה החל משנת 1945 התיאטרון קומדיה ובתיאטרון על שם מריה פילוטי, אחר כך בתיאטרון העירוני של בוקרשט, כשחקנית וכמנהלת שותפה יחד עם לוצ'יה סטורדזה בולנדרה. בשנת 1948 תחת המשטר הקומוניסטי התמנתה לפרופסור במכון לאמנות התיאטרון והקולנוע בבוקרשט. היא הצטיינה מאוד בהוראה וגידלה דורות של שחקנים ואנשי תיאטרון.
ביאטה פרדנוב הייתה נשואה לרופא היהודי יוליו גלרטר שכיהן כפרופסור לתולדות הרפואה בבית הספר לרפואה ורוקחות. יוליו גלרטר היה בנו של הרופא והמנהיג הסוציאל-דמוקרטי לאון גלרטר. בבוקרשט. לזוג נולד בן, פטרו גלרטר.
בשנות ה-1980 הצליחה להגר לגרמניה המערבית, בה המשיכה ללמד משחק, בשפה הגרמנית.
ביאטה פרדנוב נפטרה בדיסלדורף בשנת 1997.
מורשתה

רבים מתלמידיה נזכרו בהערצה בדמותה. הם ציינו את שיטת ההוראה שלה שהתאפיינה בתובענות מאסכולה הגרמנית-אוסטרית ובמשמעת יצירתית (ו. אוגשאנו, 2010) הייתה מותאמת לאישיות התלמיד (ס. פפיאני 2005)
עם תלמידיה נמנו סבסטיאן פפיאני, ליא קניג, וירג'יל אוגשאנו, יון קאראמיטרו, אנטון טאוף, ויקטוריה קוצ'אש, דאנה דוגארו, ג'ורג'ה באנו (היסטוריון של הקולנוע), אמה יאקובסקו, אלנה נגריאנו, ויקטור רבנג'וק, מיכאי צ'וקה, המשוררת נינה קסיאן ורבים אחרים.
פרסים ואותות הוקרה

1967 - עיטור המסדר להצטיינות בתרבות, דרגה ג - על זכויות מיוחדות בתחום אמנות הבמה
הנצחה

2018 - אחד מכיסאות אולם התיאטרון מטרופוליס מבוקרשט נקרא על שמה
תפקידים בתיאטרון

ימה במחזה "האחים זנגר" בתיאטרון באראשאום
האם - ב"צימוק בשמש" מאת לוריין הנסברי - בתיאטרון "לוצ'יה סטורדזה בולנדרה"
נסטיה ב"בשפל" מאת מקסים גורקי
אליזה ב"שלושה דורות" מאת לוצ'יה דמטריוס (1956) בתיאטרון העירוני בוקרשט
הרפרטואר שלה כלל מחזות מאת שייקספיר, לופה דה וגה, גורקי, לאוניד לאונוב ("אדם רגיל"), פרידריך שילר, מיכאיל סבסטיאן, ג'ורג' ברנרד שו, קלרה בות' לוס, קלמנס דיין וכו'.
עסקה גם בבימוי.
פילמוגרפיה

סרטים שבה שיחקה:
1967 - !Fii cuminte, Cristofor -(תירגע, כריסטופור!) סרט קולנוע לפי מחזה מאת אאורל ברנגה - בתפקיד המזכירה ויקטוריה סאווה -
1974 - Trecătoarele iubiri - האהבות החולפות - בתפקיד של קשישה על החוף
1980 - Bietul Ioanide (יואנידה המסכן) בבימוי דן פיצה, ותסריט מאת אאוג'ן בארבו, לפי רומן מאת ג'ורג'ה קלינסקו - בתפקיד קרבליקיואיה
תקליטים

1978 -תוכנית רדיופונית -בתפקיד מיס אליאן ב- Fram, ursul polar _פראם, דב הקוטב - מאת צ'זאר פטרסקו, Ulciorul cu omenie
(הכד עם אנושיות - מאת מירצ'ה סנטימבריאנו) - בחברת "אלקטרקורד"
1985 - קטע משחק מ"תירגע כריסטופור" מאת אאורל ברנגה, בבימוי ולריו מויססקו בתיאטרון "לוצ'יה סטורדזה בולנדרה" - בתקליט "ורלריו ויססקו - זיכרונות מהתיאטרון" Amintiri teatrale
ברונו מאדרנה

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1920 ונציה, איטליה 
 פטירה:  13 בנובמבר 1973 (בגיל 53) דרמשטאדט, גרמניה המערבית 
 מקום קבורה:  Alter Friedhof Darmstadt 
 מוקד פעילות:  ורונה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה, קונסרבטוריון ונציה על שם בנדטו מרצ'לו 
 זרם:  מוזיקה קלאסית של המאה ה-20 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  כינור 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 פרסים והוקרה:  Johann-Heinrich-Merck-Ehrung (1970) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ברונו מאדרנה (באיטלקית: Bruno Maderna;‏ 21 באפריל 1920 - 13 בנובמבר 1973) היה מלחין ומנצח איטלקי. שמו, מאדרנה, בא לו מצד אמו. אביו היה כנראה אומברטו גרוסאטו, אך הוא לא הכיר באבהותו באופן רשמי.
חייו > ילדות ונעורים

מאדרנה נולד בוונציה. בגיל ארבע החל ללמוד נגינה בכינור בקיוג'ה. סבו עמד על כישרונו של הילד, שהחל בקריירה של ילד פלא בבר ובאולם הריקודים של משפחת גרוסאטו והיה עד מהרה לנקודת המשיכה העיקרית בלהקה שהופיעה בבתי מלון ומופעי קאבארט כ"ברונטו" (ברונו הקטן, באיטלקית). כבר ב-1932 ניצח על קונצרט של רפרטואר אופראי מן המאה ה-19 עם תזמורת לה סקאלה. בין 1932 ל-1935 ניצח בהצלחה בערים שונות ברחבי איטליה ושמו הגיע לידיעת השלטון הפשיסטי. משנודע לאנשי השלטון, שגרוסאטו איננו אביו החוקי של ברונו, מסרו את הילד לחסותו של מוזיקאי מלה פניצ'ה והציגוהו כילד פלא לתפארת המשטר.
בשלב זה נכנסה לתמונה מעצבת אופנה מוורונה בשם אירמה מנפרדי (Irma Manfredi). היא פתחה את ביתה לפני הנער, הקנתה לו השכלה מקיפה ברמה גבוהה מידי מורים פרטיים, בהם מורו למוזיקה, המלחין אריגו פדרולו. מאדרנה המשיך בלימודיו במילאנו (1935), בוונציה (1939) וברומא (1940), שם קיבל לבסוף תואר בהלחנה ובמוזיקולוגיה באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה. מורו ברומא היה אלסנדרו בוסטיני (Alessandro Bustini). הוא השתתף גם בקורס ניצוח אצל אנטוניו גוארניירי בסיינה בשנת 1941 ואחר המשיך ללימודי הלחנה אצל ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו בוונציה, לו ראה עצמו חב חוב גדול, הן כמורה והן כאדם, שהקנה לו את אהבתו הרבה למוזיקה עתיקה, ונציאנית בעיקר, הנשקפת מעיבודיו הרבים ומהדהדת בבירור ביצירותיו הוא.
ילדותו הקשה והמסובכת של מאדרנה לא ניכרה בו לרעה בבגרותו. הרושם שטבע באנשים שפגשו בו היה של צעיר מאוזן המודע למגבלותיו ואיננו הולך שולל אחר הפרסום הרב שהקיפו.
חייו > קריירה

בשנות מלחמת העולם השנייה הצטרף למחתרת. אחרי המלחמה, בשנים 1947-50, הזמינו מאליפיירו ללמד הלחנה בקונסרבטוריון של ונציה. בשנים אלה היה בין תלמידיו לואיג'י נונו, שוויתר על לימודי משפטים ועבר ללימודי מוזיקה. בשנת 1948 פגש באמצעות מאליפיירו את המנצח הרמן שרכן. מאדרנה ונונו השתתפו יחד בקורס של שרכן בוונציה, וזה הנחה את מאדרנה אל שיטת שנים-עשר הטונים. ב-1951 הוזמן לנצח במסגרת סמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט, שם יזם את הקמתו של האנסמבל הקאמרי הבינלאומי (Internationales Kranichsteiner Kammer-Ensemble), קבוצה לנגינת מוזיקה קאמרית, שהתכנסה מחדש מדי שנה כהרכב אד-הוק. כאן פגש בין השאר את בולז, שטוקהאוזן, קייג' ופוסר ואת החשובים במבצעי המוזיקה החדשה, שנתנו לו השראה לחיבור יצירות חדשות. ב-1955 עזר ללוצ'אנו בריו להקים אולפן למוזיקה אלקטרונית במילאנו.
ברונו מאדרנה מת בדרמשטדט ב-1973. פייר בולז, שספד לו ביצירתו "ריטואל" (1975) אמר עליו, שהיה היחיד, פרט לו עצמו, שידע לנצח על מוזיקה חדישה.
יצירותיו

יצירותיו כוללות קונצ'רטי שונים, שלושה מהם לאבוב ואחד לכינור, ויצירה אליאטורית לתיאטרון על פי פרידריך הלדרלין. יצירתו "מוזיקה בשני ממדים" לחליל, כלי הקשה וסרט הקלטה (1952) הייתה הראשונה שבה שילב מקורות חיים ואלקטרוניים. עוד הלחין אופרה בשם "היפריון" (ונציה 1964), בלט אלקטרוני בשם "המלך אדיפוס" (מונטה קרלו 1970), "סרנדת ג'וליארד" לתזמורת קטנה וסרט הקלטה (1969)"ביוגראמה" לתזמורת גדולה (1972) ו"לילה בעיר", מוזיקה אלקטרונית שחיבר עם בריו.
האופרה "סאטיריקון", שבוצעה לראשונה בסכוונינגן שבהולנד בשנת 1973 ביטאה את השקפותיו על הדרמה ועל עתיד המוזיקה, שנראה לו פסימי מעיקרו. מאדרנה הסתייג מן המודרניזם המופשט שהיה מקובל על חבריו המלחינים ועל אף עבודתו בדרמשטדט במשך 14 עונות (1954-1967) והשתתפותו בהקמת האולפן למוזיקה אלקטרונית במילאנו, שמר אמונים לגישה הנאו-בארוקית השמרנית של מאליפיירו. אם כי הלחין מוזיקה אטונאלית ודודקאפונית, לא התייחס אליה ברצינות רבה מדי והיא מצטיינת בקלילות ובלבביות, כפי שאפשר להיווכח ביצירתו "קוודריוויום" לארבעה נגני כלי הקשה וארבעה הרכבים תזמורתיים (1969). ליום השנה ה-80 לייסוד התזמורת הסימפונית של שיקגו הלחין את "אאורה", יצירה המזכירה בסגנונה משהו שבין ברג לדביסי. המוזיקה של מאדרנה, כמוה כזו של בריו, שמרה על סגנון משלה ולא נכנעה להפרזות ולחריגות של אמצע המאה ה-20. .
הערות שוליים

↑  רוזאנה דלמונטה: "ברונו מאדרנה" גרוב אונליין
↑  דלמונטה:גרוב אונליין
↑  דלמונטה: גרוב אונליין
↑  נורמן לברכט, "אנציקלופדיה למוזיקה של המאה  העשרים" עמ' 443
↑  לברכט,  עמ' 443
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282825205171  PLWABN: 9810670564605606  BIBSYS: 90620524  BNE: XX1011457  BnF: cb13896930p (data)  CiNii: DA10523107  GND: 118781189  ICCU: CFIV005293  ISNI: 0000 0003 6861 8774  LCCN: n81093424  LNB: 000045718  MusicBrainz: 3ed7e293-4fd2-474c-82bc-c3d9814db820  NDL: 001347001  NKC: xx0031254  NLA: 35822571  NSK: 000695002  NTA: 07437737X  RERO: 02-A003548431  RKD: 255430  SNAC: w69604c8  SUDOC: 085237221  Trove: 1103430  VIAF: 100314304   WorldCat (עם VIAF): 100314304
ביאה שלא כדרכה

בהלכה היהודית, ביאה שלא כדרכה (בראשי תיבות בשל"כ) הוא הכינוי המקובל ליחסי מין אנאליים הטרוסקסואליים, בהם הגבר מחדיר את איבר מינו לפי הטבעת של האישה. המונח משלב את מושג ה'ביאה', המתייחס בהשאלה לחדירה המינית, עם המושג 'שלא כדרכה', המתייחס לעשיית פעולה בשינוי (לדוגמה 'עובד עבודה זרה שלא כדרכה').
בהלכה > ביהודייה

בדיני ישראל, ביאה שלא כדרכה נחשבת במרבית היבטיה ליחסי מין מלאים השקולים למין וגינלי, כפי שלומדים חז"ל מפירוש המקרא: "וְאִישׁ אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אֶת זָכָר מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה", מהמילה "משכבי" (ולא "משכב") לומדת המשנה שישנן שתי דרכים לקיום יחסי מין בין גבר לאישה: "לא חִלק בין ביאה לביאה".
כך, מדברי אביי בתלמוד הבבלי עולה שגם ביאה שלא כדרכה נחשבת כביאה לעניין קידושין: ”אמר להו אביי: עד כאן לא פליגי רבי ורבנן - אלא באחר, אבל בעל - דברי הכל אם בא עליה שלא כדרכה - עשאה בעולה”. ביאה היא אחת משלוש הדרכים בהן יכול אדם לקדש אשה. וכך נפסק להלכה. על זו הדרך, גם ביאת יבם ביבימתו שלא כדרכה מחשיבה את היבמה כאשתו של היבם: ”יבמה יבא עליה - כדרכה, ולקחה - שלא כדרכה”. במקביל, בתלמוד הבבלי מבואר שאיסור קיום יחסי אישות עם אשה הנחשבת לערווה כולל גם יחסים בדרך של ביאה שלא כדרכה: ”משכבי אשה - מגיד לך הכתוב ששני משכבות באשה. אמר רבי ישמעאל: הרי זה בא ללמד ונמצא למד”. גם לעניין אשה שנחשדה כסוטה, ובעלה קינא לה שלא תתייחד עם הנחשד אף לשכיבה שלא כדרכה, אם נסתרה איתו היא מקבלת דין סוטה.
הדין שונה לעניין טומאת הבא על אישה, שכן ביאה שלא כדרכה אינה מטמאת את הבועל. כך לומדים חז"ל מפירוש הפסוק: ”וְאִשָּׁה אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אִישׁ אֹתָהּ שִׁכְבַת זָרַע וְרָחֲצוּ בַמַּיִם וְטָמְאוּ עַד הָעָרֶב”. דעת חכמים היא שדין זה נלמד מהביטוי: 'אֹתָהּ' - למעט ביאה שלא כדרכהּ. דעת רבי יהודה היא שהדין נלמד מהביטוי "שִׁכְבַת זָרַע" - למעט ביאה שאינה במקום ההזרעה.
בהלכה > בגויה

איסור ניאוף ביחס לגויים נלמד בתורה מדרשת הכתוב ”וְדָבַק בְּאִשְׁתּוֹ”. על כך ”אמר רבא: ובן נח שבא על אשת חבירו שלא כדרכה - פטור. מאי טעמא? "באשתו" - ולא באשת חבירו. "ודבק" - ולא שלא כדרכה” רש"י פירש: "שלא כדרכה - אין כאן דבק שמתוך שאינה נהנית בדבר אינה נדבקת עמו". המהר"ל, לפי משנתו הפילוסופית, פירש שבישראל יש לזיווג מעלה מצד חיבור הצורה לחומר, אך אצל בני נח ביאה שאינה ראויה להפריה אינה נחשבת לדבקות. גם באיסור ביאת שפחה חרופה נכתב "שִׁכְבַת זָרַע", ולפיכך גם הוא חל מהתורה רק כשאדם מישראל בא על השפחה כדרכה. עם זאת, גוי שבא על יהודיה נשואה שלא כדרכה, חייב, מאחר שדנים אותו לפי דיני ישראל.
בהלכה > כיחסי אישות

ככלל, בין בני זוג שמותר להם לקיים יחסי מין, אין איסור בביאה שלא כדרכה. כך נלמד מהגמרא:
[. . .] א"ר יוחנן: [. . .] כל מה שאדם רוצה לעשות באשתו עושה; משל לבשר הבא מבית הטבח, רצה לאכלו במלח - אוכלו, צלי - אוכלו, מבושל - אוכלו, שלוק - אוכלו; וכן דג הבא מבית הצייד
עוד מסופרים שני סיפורים באותו הדף:
(א) ”ההיא דאתאי לקמיה דרבי, אמרה לו: רבי, ערכתי לו שולחן והפכו! אמר לה: בתי, תורה התירתך, ואני מה אעשה ליך?”.
(ב) ”ההיא דאתאי לקמיה דרב [אישה באה לפני רב], אמרה לו: רבי, ערכתי לו שולחן והפכו! אמר: מאי שנא מן ביניתא [מין דג שמותר לאכלו נא, צלי וכולי]? [במה זה שונה מדג?]”.
הדעה המקובלת היא שהפיכת שולחן היא כינוי בלשון נקייה בו השתמשו שתי הנשים לתיאור מין אנאלי. יוצאת דופן היא דעת הראב"ד הסובר שהפיכת שולחן היא כינוי ליחסי מין וגינאליים כאשר הגבר פונה לגבה של האישה (חדירה מאחור), ורק יחסים שכאלו התירה הגמרא, אך ביאה 'שלא כדרכה' אסורה.
"ביאה שלא כדרכה" נזכרת בהלכה במספר הקשרים הלכתיים הנובעים מהשוני הביולוגי בינה ובין 'ביאה כדרכה'. הבדל אחד הוא שפיזיולוגית אינה פוגעת בבתולי האישה; אולם ההבדל המרכזי הוא שביאה שלא כדרכה אינה עשויה להפרות את האישה, ולפיכך אף אם היא עצמה מותרת, עלולה להוביל לאיסור שפיכת זרע לבטלה. בסוגיה זו נחלקו הפוסקים, כפועל יוצא של הגדרתם לאיסור זה. הרמב"ם (לפי חלק מהגרסאות)  ובעקבותיו הטור אוסרים הוצאת זרע בביאה שלא כדרכה. מאידך בעלי התוספות אוסרים השחתת זרע בביאה, רק כשהיא כמעשה ער ואונן שהתכוונו למנוע מתמר להתעבר. אבל מי שבא על אשתו שלא כדרכה באקראי, מותר לו גם לשפוך את זרעו בפי הטבעת שלה.
רמ"א ציטט את הדעה המחמירה של הטור ואת הדעה המקילה של תוספות והוסיף הסתייגות: "ואף על פי שמותר בכל אלה, כל המקדש עצמו במותר לו - קדוש יאמרו לו". השל"ה הסתייג מביאה שלא כדרכה, באומרו: "צריך ללמוד, לשמור, לעשות ולקיים את כל דברי הטור או"ח סי' ר"מ ואה"ע סי' כ"ה, וצריך האדם להיות בקי בעל פה בכל מילה ומילה הכתוב שם, זולת עניין הפיכת שולחן המוזכר שם". הראי"ה קוק ראה את היתר הביאה שלא כדרכה כאמצעי עזר בהתמודדות של הנמשכים למשכב זכור, כשבמקביל התייחסותו השלילית של רבי יוחנן בן דהבאי להיפוך השולחן, אמורה להרחיק ממנו את כלל הציבור.
בפרשנות האגדה למקרא

ביחס לכמה מאורעות מקראיים מבארים חז"ל שנעשה שימוש בביאה שלא כדרכה:
ביחס למעשה האונס שאנס שכם בן חמור את דינה בת יעקב, דרשו חז"ל שהוא אנס אותה גם בביאה שלא כדרכה (שיש בה סבל נוסף לאשה מעבר לסבל של האונס עצמו): ”'וישכב אותה' - כדרכה, 'ויענה' - שלא כדרכה”.
ביחס לתיאורה של רבקה, נאמר בתורה שהיא הייתה: ”טֹבַת מַרְאֶה מְאֹד בְּתוּלָה וְאִישׁ לֹא יְדָעָהּ”, ודרשו חז"ל שהכתוב בא להעיד על רבקה שלמרות שהבנות הבתולות של הגויים היו שומרות עצמן מלהיבעל בביאה כדרכה, היו נבעלות שלא כדרכן. ורבקה שמרה עצמה גם מזה: ”ואיש לא ידעה - שלא כדרכה, לפי שבנות הגוים היו משמרות מקום בתוליהן ומפקירות עצמן ממקום אחר, העיד על זו שנקיה מכל”.
ביחס לחטאיהם של ער ואונן, מבואר בתלמוד הבבלי שהיו באים על תמר בביאה שלא כדרכה כדי שלא תיכנס להריון ויוכחש יופייה: ”ער ואונן שימשו שלא כדרכן... בשלמא אונן, משום לא לו יהיה הזרע, אלא ער מאי טעמא עבד הכי? כדי שלא תתעבר ויכחיש יפיה”.
ראו גם

ביאה דרך איברים
איסור משכב זכר
לקריאה נוספת

הרב אליעזר מלמד, שמחת הבית וברכתו פרק ב', הלכה י"ח.
האם ביאה שלא כדרכה מותרת מהתורה? שאל את הרב באתר אשובה
ארזורום (נפה)

| --- | --- |
צילום פנורמי של העיר ארזורום
צילום פנורמי של העיר ארזורום
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 מחוז:  מזרח אנטוליה
 בירת הנפה:  ארזורום
 שטח:  25,066 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  683,823 (דירוג: 30, 2021)
 קואורדינטות:  40°03′47″N 41°34′01″E﻿ / ﻿40.063055555556°N 41.566944444444°E﻿ / 40.063055555556; 41.566944444444 
 אזור זמן:  UTC +3
 http://www.erzurum.gov.tr
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה      (למפת נפת ארזורום מוגדלת) ארזורום אולטו אולור טורטום טקמןנפת ארזורום(למפת נפת ארזורום רגילה) ארזורום אולטו אולור טורטום טקמןנפת ארזורום tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
נפת ארזורום (בטורקית: Erzurum ili, בכורדית Erzirom) היא נפה במזרח טורקיה. בירת הנפה היא העיר ארזורום והיא מחולקת ל-19 יחידות משנה אדמיניסטרטיביות. מקור השם ארזורום בעיר הרומית ארזן (Erzen או Arzen), שכונתה במהלך ימי הביניים ארזן אל-רום (ארזן הרומית/הביזנטית).
גאוגרפיה

שטחה של נפת ארזורום הוא 25,066 קמ"ר, והיא הרביעית בגודלה בטורקיה. הנפה משתרעת על פני רמה שגובהה כ-2,000 מטרים מעל פני הים. בצפונה של הנפה שוכן רכס הרי ריזה (Rize Dağları) המהווה חלק מהרי הפונטוס ואשר פסגותיו מגיעות ליותר מ-3,000 מטרים מעל פני הים. בדרום הנפה מתנשאים הרי קראסו (Karasu Dağları) והרי פלאנדקן (Palandöken Dağları) לגבהים דומים. סמוך מדרום לבירה ארזורום שוכן אתר הסקי פלאנדקן הנחשב לבעל תנאי הגלישה הטובים במדינה. הרי אראס (Aras Dağları) סוגרים על הרמה ממזרח. בין רכסי ההרים נמצאים עמקים מישוריים שגובהם 1,500 עד 1,800 מטרים. העמקים העיקריים הם מישור ארזורום (בו שוכנת בירת הנפה) ומישור האסאנקאלה (Hasankale). הנהרות העיקריים הם האראס שמנקז את חלקה המזרחי של הנפה, הצ'ורו שמנקז את חלקה הצפוני (שני אלה נשפכים לים השחור), והקראסו שזורם ממערב הנפה אל הפרת. אקלים הנפה יבשתי ומתאפיין בחורף קר וממושך (טמפרטורה ממוצעת של מינוס 8.6 °C ו-50 ימים בשנה בהם יורד שלג), וקיץ ממוזג עם טמפרטורה ממוצעת של כ-20 °C. כמות המשקעים השנתית עומדת על כ-450 מ"מ.
היסטוריה

האזור היה מיושב בתקופת החיתים במחצית השנייה של האלף השני לפנה"ס, ועבר מיד ליד פעמים רבות בדומה לחלקיה האחרים של אנטוליה המזרחית. אחד מנתיביה של דרך המשי עבר במישור ארזורום. הנפה היוותה את הספר המערבי של ממלכת אוררטו במחציתו הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס, ולאחר מכן נכבשה על ידי הכימרים, מדי, והאימפריה הפרסית. במאה הרביעית נכבש רובה של הנפה בידי הרומאים שהקימו במרכזה את העיר ארזן. בתקופת האימפריה הביזנטית הוקמה באזור העיר תאודוסיופוליס (Theodosiopolis). האזור ששכן בגבולה המזרחי של האימפריה הביזנטית, היה מוקד לחוסר שקט ביחסי הביזנטים עם הערבים והפרסים. במאה העשירית לספירה היה האזור חלק ממלכת טאיק הארמנית, ומאז ועד לרצח העם הארמני במלחמת העולם הראשונה, היוו הארמנים יסוד אתני דומיננטי באזור. ב-1049 כבשו הסלג'וקים את ארזן, אך תאודוסיופוליס הדפה את התקפותיהם במשך כ-150 שנים, עד שב-1201 הצליחו הסלג'וקים לכבוש גם אותה. ב-1242 שטפו המונגולים את האזור, ובמאה ה-14 הוא היה ליחידה אדמיניסטראטיווית אילחנאטית. לבסוף, ב-1514 כבשו העות'מאנים בהנהגת סולימאן הראשון ("המפואר") את האזור. במאה ה-19 כבשו הרוסים את האזור מספר פעמים, אך לבסוף הושב לשליטה טורקית במסגרת חוזה ברסט-ליטובסק שנחתם ב-3 במרץ 1918. נפת ארזורום של הרפובליקה הטורקית הוקמה בשנת 1924.
אוכלוסייה וכלכלה

בנפת ארזורום התגוררו בשנת 2020 758,279 תושבים, ולמעלה משליש מהם בבירה ארזורום. מבחינה אתנית מתחלקים התושבים לטורקים, כורדים (בעיקר בדרום) ועדיין קיים מיעוט ארמני קטן.
כחמישית משטח הנפה ניתן לעיבוד, והכלכלה האזורית נסמכת על חקלאות (בעיקר דגנים), תעשיית עץ, תעשייה כימית, טקסטיל, כרייה וגידול בעלי חיים. בעבר היווה ענף גידול בעלי חיים מקור תעסוקה עיקרי באזור, אך מאז שנות השמונים של המאה ה-20 איבד מחשיבותו בשל הנהגת כלכלה חופשית וייבוא. כעת נעשים מאמצים להחיות את הענף (בעיקר עיבוד בשר, גידול דגים וכוורנות). בשנים האחרונות החלה גם התיירות להתפתח באזור (בין היתר סקי, רפטינג וטרקינג). בעיר ארזורום ממוקמת אוניברסיטת אתא תורכ (Atatürk Universitesi) הנחשבת לאחת הגדולות בטורקיה עם למעלה מ-40,000 סטודנטים.
שדה התעופה העיקרי בנפה שוכן ליד הבירה ארזורום, ומספר חברות תעופה טורקיות מפעילות מספר טיסות ביום בינו לבין איסטנבול, ואנקרה, ומספר טיסות בשבוע לאיזמיר ולאנטליה. העיר ארזורום מחוברת לרשת מסילות הברזל של טורקיה, ומקושרת לאיסטנבול ואנקרה בשירות יומי ("אקספרס המזרח", "Doğu Ekspresi"). בנוסף עוברות בנפה דרכים ממרכז אנטוליה למזרחה ולעבר הגבול עם איראן וארמניה מחופי הים השחור בצפון דרומה לדרום מזרחה של אנטוליה.
בעל (משפחה)

בַּעַל הוא השותף הגברי בנישואים. חובותיו, זכויותיו וסמכותו של הבעל ביחס לבת-זוגו הרעיה, או לבן-זוגו בנישואים חד-מיניים, משתנים בהתאם לתרבות ולחוק.
במערכות יחסים מונוגמיות, הבעל יכול להיות נשוי לאישה אחת בלבד בכל עת, והרעיה יכולה להיות נשואה לגבר אחד בלבד בכל עת. לעומת זאת, במערכות יחסים ביגמיות ופוליגמיות (פוליאנדריות ופוליגניות) ניתן שלבעל ו/או לרעיה יהיו שני בני זוג, שתי בנות זוג או יותר בכל עת.
מסורתית, ברוב התרבויות, הבעל נחשב כראש משק הבית וכמי שאחראי על פרנסת בני הבית.
גם לאחר סיום הקשר, אם על ידי פטירת הבעל או גירושים, בתרבויות רבות, בת זוגו לשעבר מוגדרת כאלמנה, או כגרושתו והוא כגרושהּ, עם משמעויות שונות – חוקיות ותרבותיות.
בעת העתיקה, לבעל הייתה סמכות רבה על אשתו ועל צאצאיו, ובמידה רבה נחשבו לרכושו.
ראו גם

רעיה (משפחה)
הערות שוליים

↑  סקירה בנושא מאת תאודור מומזן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533748605171  BnF: cb13318363z (data)  GND: 4070668-0  LCCN: sh85063215
ברונו ליליפורס

| --- | --- |

 לידה:  14 במאי 1860 Uppsala Cathedral Assembly, שוודיה 
 פטירה:  18 בדצמבר 1939 (בגיל 79) Uppsala Cathedral Assembly, שוודיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הישן של אופסלה 
 תחום יצירה:  ציור 
 יצירות ידועות:  A Fox Family, Eider Ducks, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  Anders Liljefors, Lindorm Liljefors 
 חתימה:   
 
ברונו ליליפורס (בשוודית: Bruno Liljefors; ‏14 במאי 1860 – 18 בדצמבר 1939) היה אמן שוודי. הוא ידוע בעיקר בזכות ציורי הטבע והחיות שלו, במיוחד בסיטואציות דרמטיות. הוא היה צייר חיות הבר השוודי החשוב ביותר וכנראה המשפיע ביותר של סוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים. הוא גם צייר כמה סיפורי תמונות, מה שהפך אותו לאחד מיוצרי הקומיקס השוודים המוקדמים.
ביוגרפיה

ליליפורס נולד באופסלה, שוודיה. הוריו היו אנדרס ליליפורס ומריה מרגרטה לינדבק. הוא היה אחיו של המלחין והמנצח רובן ליליפורס (1871–1936). הוא למד בבית הספר בקתדרלת אופסלה במשך שש שנים. הוא קיבל הדרכה בשנים 1879–1882 באקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות יפות. בין השנים 1882–1883 ערך מסע לימודי לדיסלדורף, באיירן, ונציה, פירנצה, נאפולי, רומא ופריז. הוא קיבל השראה ממושבת האמנים הסקנדינבית בצרפת בגרז-סור-לוינג. ב-1886 הוא הפך לחבר באיגוד האמנים (Konstnärsförbundet), שהיה מתחרה לאקדמיה המלכותית. בין השנים 1888–1889 לימד באקדמיה ואלנד בגטבורג.
ב-1887 נישא לאנה אוליביה אולפסון (1864–1947). הנישואים הסתיימו בגירושים בשנת 1895, אז התחתן עם אחותה הצעירה של אשתו הראשונה, סיגנה אדולפינה הלנה אולפסון (1871–1944). הוא היה תושב אופסלה, עד קיץ 1894. בין השנים 1905–1917 התגורר ב-Ytterjärna שב - Södermanland ומ־1917 באוסטרביברוק ב-Uppland. הוא הקים סטודיו באוסטרביברוק, שם חי ועבד בין 1917 ל-1932.
במהלך השנים האחרונות של המאה התשע-עשרה נכנס ליצירתו אלמנט של עצב, אולי תוצאה של סערה בחייו הפרטיים. לעיתים קרובות היה חסר לו כסף ובשנת 1925, הוא סבל מכאבים עזים בפניו. משנת 1932 התגורר ליליפורס בקונגהולמן בסטוקהולם. את השנתיים האחרונות לחייו בילה באופסלה.
ליליפורס מת ב-1939 ונקבר בבית הקברות הישן של אופסלה.
ביוגרפיה > יצירה

ליליפורס זוכה להערכה רבה עבור ציורי חיות הבר. כל חייו היה ליליפורס צייד, ולעיתים קרובות צייר אירוע של טורף-נטרף: שועל וארנבת, עיט ים ואידר המשמשים דוגמאות מצוינות לעבודותיו. עם זאת, הוא מעולם לא הפריז באכזריותו של הטורף או בפאתוס של הנטרף, ותמונותיו נטולות רגשנות.
האיכות הכהה יותר בציוריו החלה לעורר עניין בהדרגה, וציוריו הוצגו בסלון פריז. ניתן לראות את השפעתם של האימפרסיוניסטים בתשומת הלב שלו להשפעות הסביבה והאור, ומאוחר יותר השפעת האר נובו. ברונו היה מוקסם מהדוגמאות שניתן למצוא בטבע, ולעיתים קרובות יצר אמנות מדפוסי הסוואה של בעלי חיים וציפורים. הוא אהב במיוחד לצייר גחליליות בחורש, והציור המוצלח ביותר שלו בנושא זה הוא גחלילית בקנה מידה גדול, 1888, שבו הוא לכד את אווירת היער עם שחר. הוא הושפע גם מהאמנות היפנית.
אוספי האמנות שלו מוצגים במוזיאון הלאומי, במוזיאון גטבורג לאמנות, ובאוניברסיטת אופסלה. עבודתו הייתה גם חלק מאירוע הציור בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ של 1932.
הוא צבר אוסף של בעלי חיים שישמשו כמודלים חיים שלו. ארנסט מלמברג נזכר:
נראה היה שלבעלי החיים יש אמון אינסטינקטיבי ומשיכה ממשית אליו. במתחם החיות שלו, היו שועלים, גיריות, ארנבות, סנאים, סמורים, נשר, אוח מצוי, נץ ועוד. גדולתו הייתה טמונה ביכולתו להראות בעלי חיים בסביבתם הטבעית.
גלריה

ארנב החורף
השועל בציד
תרנגולות בר
נץ הים וגוזליו
הצייד