היסטוריה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני
1967–1993: ממלחמת ששת הימים ועד הסכמי אוסלו

תבוסת מדינות ערב במלחמת ששת הימים הביאה לפריחה של הלאומניות הפלסטינית והעלתה את קרנם של ארגוני "ההתנגדות המזוינת", ובראשם הפת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין. ביולי 1968 ארגונים אלה, השיגו רוב במועצה הלאומית הפלסטינית, וב־3 בפברואר 1969 בכינוס המועצה הלאומית הפלסטינית בקהיר נבחר מנהיג תנועת פת"ח, יאסר ערפאת לתפקיד יושב ראש הוועד הפועל של אש"ף ובכך הפך למעשה למנהיג הארגון, תפקיד בו החזיק עד למותו. כבר בראשית ימיו של ארגון אש"ף, השתמש הארגון באלימות אשר כוונה נגד מטרות אזרחיות וצבאיות ישראליות כדפוס קבוע במאבקו נגד ישראל. אש"ף ניסה תחילה להשתלט על האוכלוסייה בגדה המערבית אולם עד מהרה גורש על ידי כוחות צה"ל ונדחק לירדן.
בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים התבססו ארגוני הטרור הפלסטינים בממלכת ירדן ופעלו בגלוי משטחה במסגרת אש"ף, בראשות יאסר ערפאת. אנשי פת"ח חמושים שלטו למעשה בריכוזי הפלסטינים בירדן. מכיוון שהשושלת ההאשמית, שבראשה עמד באותה עת חוסיין מלך ירדן ייצגה רק כ-20% מאוכלוסיית ירדן, בעוד שרוב האוכלוסייה בירדן הייתה פלסטינית, הפכו הארגונים הפלסטינים לאיום של ממש על יציבות המשטר. המתקפות הבלתי פוסקות של הארגונים הפלסטינים על ישראל משטחה של ירדן הביא לפעולות תגמול קשות מצד ישראל בעומק ירדן בהם השתתף גם הצבא הירדני. בשנת 1969 בלבד בוצעו 3,170 פעולות נגד ישראל משטח ירדן. בתגובה ערכו כוחות צה"ל פשיטות בעומק ירדן ומטוסי חיל האוויר הישראלי הפציצו מטרות בשטחה (המפורסמת בפעולות היא פעולת כראמה בשנת 1968). בנובמבר 1968 ניסה המלך חוסיין לראשונה לבסס מחדש את שלטונו באמצעות הסכם בן שבעה סעיפים עם הארגונים הפלסטינים, שניסה להגביל את פעילותם של אנשי אש"ף ולכפוף אותם לחוקי המדינה.
ההסכם בין השלטון הירדני והארגונים הפלסטינים הופר בספטמבר 1970 לאחר שהארגונים הפלסטינים אשר ביקשו לערער את השלטון הירדני ולבצע הפיכה בכח הזרוע ניסו להתנקש בחייו של המלך חוסיין. במהרה הפך העימות למלחמה כוללת בין צבא ירדן לארגונים הפלסטינים החמושים (אירועי ספטמבר השחור). המלך חוסיין הצליח לבסוף לדכא את ההתקוממות של הארגונים הפלסטינים (תוך ניסיון של סוריה לפלוש מהצפון) ולהבטיח את שלטונה של השושלת ההאשמית בירדן. גל האלימות הביא למותם של עשרות אלפי אנשים, רובם המכריע פלסטינים. העימות המזוין נמשך עד יולי 1971 עם גירושו של אש"ף ללבנון. מספר גדול של פלסטינים הועברו ללבנון לאחר ספטמבר השחור והצטרפו למאות אלפי הפליטים הפלסטינים אשר כבר שהו שם.
מרכז הפעילות של ארגון אש"ף עבר בעקבות אירועי ספטמבר השחור ללבנון, כאשר הסכם חשאי (הסכם קהיר) אשר נחתם בשנת 1969 בין אש"ף לממשלת לבנון העניק תוקף חוקי לאוטונומיה הפלסטינית בחלקה הדרום-מזרחי של לבנון ולחופש הפעולה המדיני והצבאי של ארגון אש"ף בלבנון. תמיכה זו איפשרה לאש"ף להתבסס במקום ולהקים תשתית ללחימה נגד ישראל. פעילות זו הייתה חלק ממלחמת האזרחים הכוללת בלבנון ובעקבותיה קיבע יאסר ערפאת את מעמדו כשליט הבלעדי של חלקים נרחבים באזור דרום לבנון (ראו גם פתחלנד). ארגון אש"ף ניצל את שליטתו בדרום לבנון על מנת לבצע ירי של רקטות קטיושה אל עבר יישובי צפון ישראל ועל מנת לשלוח חוליות טרור לבצע פיגועי טרור על אדמת ישראל, ביניהם טבח מעלות (1974) והפיגוע במלון סבוי (1975).
בתחילת שנות השבעים החלו ארגוני הטרור הפלסטינים, בראשות אש"ף והחזית העממית לשחרור פלסטין בהפעלת גל טרור כנגד ישראל וכנגד מטרות יהודיות בחו"ל, בעיקר באירופה. בפברואר 1970 מחבלים תקפו את מטוס אל-על בטיסה 435 במינכן ובמאי הותקף אוטובוס ילדי אביבים ונהרגו 12 אנשים. שיא גל הטרור הפלסטיני נגד ישראל היה בשנת 1972, שבמהלכה התבצעו מספר פעולות טרור שהבולטות שבהן הן חטיפת מטוס סבנה, הטבח בנמל התעופה לוד וטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
ב-15 במרץ 1972 חוסיין מלך ירדן חשף במהלך שידור רדיו את תוכנית הפדרציה לפיה תוקם פדרציה המורכבת משני מחוזות פדרליים - הממלכה ההאשמית של ירדן ומחוז פלסטיני-ערבי בגדה המערבית באזור שהיה לפני מלחמת ששת הימים בשליטת ירדן. על פי ההצעה לכל מחוז יהיה פרלמנט משלו ולשני המחוזות יהיה מלך אחד. חוסיין התנה את הקמת הממלכה הערבית המאוחדת בהסכם שלום בין ישראל לירדן אשר במסגרתו ישראל תוותר על השליטה במזרח ירושלים על מנת שטריטוריה זו תהפוך בירת המחוז הפלסטיני-ערבי של הממלכה הערבית המאוחדת. בסופו של דבר התוכנית נגנזה לאחר שארגוני השחרור הפלסטינים ומדינות ערב הביעו התנגדות נחרצת לתוכנית ולאחר שישראל דחתה בתוקף את האפשרות שישראל תעביר את השליטה במזרח ירושלים לידי ישות זו.
טבח מינכן אירע בעיר מינכן שבגרמניה בספטמבר 1972 במהלך אולימפיאדת מינכן. בתחילת האירוע נלקחו בשבי 11 חברי משלחת ישראל לאולימפיאדת מינכן על ידי טרוריסטים פלסטינים חברי ארגון "ספטמבר השחור". החוטפים איימו להוציא להורג את בני הערובה אם דרישותיהם לא ייענו. בהמשך, במהלך ניסיון של משטרת גרמניה לחלץ את החטופים, נרצחו כל החטופים הישראלים. במהלך האירוע נהרגו גם חמישה מן המחבלים. שלושת המחבלים ששרדו את האירוע ונתפסו שוחררו ב-30 באוקטובר 1972, פחות מחודשיים לאחר האירוע, כאשר ממשלת גרמניה המערבית נכנעה לארגון "ספטמבר השחור", שחטף מטוס נוסעים של חברת "לופטהאנזה". בעקבות הטבח, תקפה ישראל בתחילה את מטה אש"ף בלבנון ובהמשך הגיבה לרצח הספורטאים במבצע זעם האל בו חיסלו סוכני המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים את רוב המחבלים האחראים לטבח.
בשנת 1973 פרצה מלחמת יום הכיפורים בעקבות מתקפת פתע מתוכננת היטב של צבאות סוריה ומצרים על ישראל. הכוחות המצרים והסורים נהנו מהפתעה טקטית כמעט מושלמת התקדמו באופן ניכר במהלך הימים הראשונים של המלחמה. בהדרגה עברו כוחות צה"ל מהתגוננות ובלימה בשתי החזיתות, למתקפת-נגד בשטחי מצרים וסוריה. בסופו של דבר הוכרזה הפסקת האש והמלחמה הסתיימה. אש"ף החרים את ועידת ז'נבה שסיימה את מצב הלחימה. מלחמת יום הכיפורים סללה את הדרך עבור הסכמי קמפ דייוויד בשנת 1978, אשר קבעו תקדים לתהליכי המשא ומתן העתידים עם ישראל.
בשנת 1974 אומצה תוכנית השלבים של אש"ף, הגורסת כי אין טעם לעסוק רק במאבק מזוין וכי כל פיסת אדמה של פלסטין שתוצע לפלסטינים בדרכים דיפלומטית, תילקח על ידם ותהווה עוד שלב בדרך לשחרור פלסטין. החלטה זו אפשרה לאש"ף למעשה לפנות גם לערוצים דיפלומטיים ונתנה הכשרה גם למדיניות של התפשרות.
במהלך אמצע שנות השבעים נעשו ניסיונות רבים מצד גרעינים של אנשי הציונות הדתית ליישב את אזור גב ההר ביהודה ושומרון ואת אזור רצועת עזה. שטחים אשר הוחזקו עד אז כקלף מיקוח להסדרי שלום עתידיים בין ישראל לפלסטינים. ניסיונות אלו נתקלו בתחילה בהתנגדות ממשלת ישראל אשר ביצעה פינויים חוזרים ונשנים של התנחלויות חדשות שקמו באזורים הללו. עם זאת, בהיעדר תהליך משא ומתן מול הפלסטינים ובשל פשרות שונות אשר הושגו לאורך השנים, נוסדו ההתנחלויות הראשונות באזורים הללו.
ביוני 1976 נחטף מטוס נוסעים של אייר פראנס שנשא 260 נוסעים בידי מחבלים פלסטינים וגרמניים. המחבלים חטפו את המטוס לנמל אנטבה שבאוגנדה ואחרי משא ומתן עם אידי אמין שחררו רק את הנוסעים הלא-יהודיים. החוטפים איימו להוציא להורג את 100 הנוסעים היהודיים הנותרים (ואת אנשי הצוות הצרפתי שסירבו לעזוב) אם דרישותיהם לא ייענו. ממשלת ישראל החליטה על מבצע חילוץ נועז וסיירת מטכ"ל, תחת פיקודו של יוני נתניהו שחררה את החטופים במבצע אנטבה.
עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977 הביאה להאצה בבניית התנחלויות על גב ההר ולתמיכת הממשלה אשר כללה הטבות כלכליות, בניית תשתיות והגנה משפטית. בשנת 1977 הוקמו אגודות הכפרים שהיו ארגונים פוליטיים פלסטינים שקמו בשטחי יהודה ושומרון ושמו להם למטרה הן את קידומו של האזור הכפרי, והן קידומה של מסגרת מדינית פלסטינית עצמאית שתתקיים בדו-קיום לצד ישראל תוך שלילתו של אש"ף. בין הפעילים הבולטים בהתארגנות היו מוסטפא דודין ומוחמד נאצר. בשנת 1983 פעילות אגודות אלו הופסקה.
ב-11 במרץ 1978 הצליחו 11 מחבלים פלסטינים חמושים לחדור לישראל באמצעות סירת גומי ולבצע את פיגוע כביש החוף במהלכו נהרגו 35 ישראלים. הפיגוע הביא את ממשלת ישראל להחלטה לצאת למבצע ליטני שלושה ימים לאחר מכן במטרה לפגוע בתשתיות ארגוני הטרור הפלסטינים בדרום לבנון, ובכך להפחית את פעילותם כנגד ישראל. לאחר לחימה ממושכת הצליחו כוחות צה"ל להשיג יעד זה, וחברי ארגון אש"ף נסוגו צפונה אל מעבר לנהר הליטני אל תוך ביירות כאשר נוצרה רצועה רציפה לאורך קו הגבול (מובלעת חדד) בה שלט צבא דרום לבנון בתמיכה ישראלית. עם זאת, אש"ף נשאר באזור הר דב, משם המשיך לבצע ירי קטיושות ולשלוח חוליות טרור לישראל. למרות ההבנות בדבר הקמת יוניפי"ל והקמת צד"ל כחיץ בין ישראל לכוחות הפת"ח, נמשכה התחזקותו של אש"ף בדרום לבנון.
ניסיון ההתנקשות בשגריר ישראל בממלכה המאוחדת, שלמה ארגוב, על ידי מחבלים פלסטינים הביא את ממשלת ישראל להחלטה לצאת למבצע צבאי מוגבל ("מבצע שלום הגליל") במהלך יוני 1982, חרף הסכם שביתת הנשק של יוני 1981. המבצע התפתח בסופו של דבר למלחמת לבנון הראשונה. מטרתה המוצהרת של ההתקפה הייתה הגנה על יישובי צפון ישראל מהתקפות המחבלים ובעיקר מהארגונים הפלסטינים אשר התרכזו באותה העת בדרום לבנון. המטרה שקבעה הממשלה בתחילת המלחמה הייתה כיבוש רצועה באורך 40 ק"מ, אך צה"ל הגיע בסופו של דבר עד לצפון לבנון וכבש את ביירות. לבסוף הושגה הסכמה להעברת יאסר ערפאת וחברי ארגון הפת"ח מביירות, בחסות כוח בינלאומי גדול לתוניסיה. במהלך המלחמה, כחלק מהשתלטות צה"ל על מערב ביירות, ביצעו אנשי הפלנגות הנוצריות את טבח סברה ושתילה במהלכו רצחו מאות מתושבי מחנות הפליטים הפלסטינים שבמערב ביירות. על אף שהטבח בוצע על ידי הפלנגות הנוצריות, נתפסה ישראל כמעורבת בו, משום שצה"ל שלט באזור והפלנגות נכנסו למחנות באישורו. בעקבות הטבח קמה סערה ציבורית בישראל והוקמה ועדת חקירה ממלכתית בשם ועדת כהן אשר קבעה שלא נמצאו הוכחות למעורבות ישירה של צה"ל בטבח, אך קציני צה"ל ידעו, בשלב מסוים, על קיום הטבח ולא פעלו בנחרצות להפסקתו. ועדת החקירה הובילה להדחתו של אריאל שרון מתפקיד שר הביטחון. המלחמה הסתיימה לבסוף ביוני 1985 כאשר כוחות צה"ל נסוגו לרצועת ביטחון צרה בדרום לבנון, במטרה להקים חיץ שיגן על יישובי הצפון.
ב-21 במאי 1985 בוצעה עסקת שבויים שבמסגרתה שוחררו 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים פלסטינים שהיו כלואים בישראל כנגד שלושה שבויים ישראלים (חזי שי, נסים סאלם ויעקב גרוף) שנלכדו בידי ארגון הטרור של אחמד ג'יבריל בזמן מלחמת לבנון הראשונה. באותו הזמן, המשיך ארגון אש"ף לנהל בתוניסיה חזית דיפלומטית בינלאומית כנגד ישראל. בעקבות גל של פיגועי טרור נגד ישראלים, שהבולט ביניהם היא הרצח באקילה לאורו באוקטובר 1985, ישראל הפציצה את מפקדות אש"ף בתוניסיה במהלך מבצע רגל עץ.
בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה בשטחים אשר כללה הפרות סדר המוניות נגד השליטה הישראלית בשטחים. אף על-פי שאש"ף לא יזם את פריצת האינתיפאדה הראשונה, הרי יכולתו לשלוט בה במידה רבה חיזקה את מעמדו העולמי ובקרב הפלסטינים. האינתיפאדה הראשונה כללה בין היתר יידוי אבנים על ידי צעירים פלסטינים על כוחות צה"ל - דבר אשר הוביל להתעניינות רבה ולסיקור נרחב מצד התקשורת הבינלאומית. כמו כן, בשנת 1987 במהלך האינתיפאדה הראשונה ייסד אחמד יאסין את ארגון החמאס יחד עם עבד אל-עזיז א-רנתיסי. מאז הקמתו ארגון החמאס מעורב במה שהוא מכנה "התנגדות חמושה" נגד ישראל שכוללת בעיקרה ביצוע פעולות טרור כנגד האוכלוסייה האזרחית הישראלית. במהלך האינתיפאדה הראשונה, נהרגו בסך הכל 1,551 פלסטינים ו-422 ישראלים.
ב-15 בנובמבר 1988, שנה לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה, הכריז ארגון אש"ף על הקמת מדינה פלסטינית בעת כינוס המועצה הלאומית הפלסטינית באלג'יר. בפועל משום שלא היה כל שטח שבו יכלה "מדינת פלסטין" לממש את ריבונותה, לא הייתה להכרזה משמעות מעשית. הליגה הערבית הכירה מיידית במדינת פלסטין. לאחר לחץ אמריקאי הצהיר אש"ף כי הוא מכיר גם במדינת ישראל. בעקבות הצהרה זו הכירו ארצות הברית ומדינות רבות אחרות באש"ף.
מעמדו הבינלאומי של אש"ף הידרדר משמעותית בעקבות תמיכתו בסדאם חוסיין במהלך מלחמת המפרץ. למלחמה הייתה השפעה עמוקה על הפלסטינים. הגירוש ההמוני של פלסטינים מכווית גדע חלק גדול מהעורף הכלכלי של אש"ף, ותמיכת הפלסטינים ויאסר ערפאת בעיראק במהלך העימות העמידה אותם במצב קשה בעולם הערבי. למצב זה הייתה השפעה גדולה על נכונות ערפאת לקחת חלק ביוזמות הדיפלומטיות ובהמשך בתהליך אוסלו.
בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה, סבר הממשל האמריקאי כי המצב במזרח התיכון לאחר המלחמה יצר אווירה חדשה, שתאפשר את קידומו של המשא ומתן המדיני, וכי השעה כשרה לכינוסה של ועידה בינלאומית לשלום, שתנצל את "חלון ההזדמנויות" שנפתח. באוקטובר 1991 נערך כינוס ועידת מדריד אשר מטרתו היה קידום תהליך השלום בין ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב. את הוועידה כינסו במשותף נשיאי ארצות הברית וברית המועצות, שהזמינו אליה את נציגי ממשלות ישראל, סוריה, ירדן, לבנון ומצרים, וכן את נציגי האיחוד האירופי. הפלסטינים יוצגו בוועידה כחלק מהמשלחת הירדנית. עובדה זו הייתה למעשה התחכמות דיפלומטית שנועדה לאפשר משא ומתן ישראלי-פלסטיני מבלי שישראל תצטרך לשאת ולתת עם אש"ף.
בשנת 1992 התקיימו הבחירות לכנסת השלוש עשרה בהן ניצחה מפלגת העבודה בראשותו של יצחק רבין אשר הבטיח שהוא יגיע להסדר עם הפלסטינים תוך שישה עד תשעה חודשים.