stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיסו S-21
רקע היסטורי

דגם "סיסו S-21" פותח בתקופה מלחמת ההמשך (אשר הייתה אחת משתי המלחמות (לאחר מלחמת החורף) בין ברית המועצות לפינלנד במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר פרצה ב-25 ביוני 1941 והסתיימה ב-19 בספטמבר 1944) עבור כוחות ההגנה הפיניים ("Finnish Defence Forces" (אנ')). עם סיום המלחמה נפתחה מלחמת לפלנד, בסופה גורשו הגרמנים מאדמת פינלנד. באפריל 1945 גורשו הכוחות הגרמנים האחרונים מהמדינה.
הייצור הסדרתי לא הופעל לפני סיום המלחמה והחברה שנוסדה לייצור בזמן המלחמה ייצרה בסופו של דבר כלי רכב לארגוני מדינה וחברות פרטיות. רבים מהמשאיות לאחר המלחמה הונעו על ידי מנועי עודפים של צבא ארצות הברית
סוג הנעה : 4x2
דגמים

"S-21"
"S-22"
"S-22K" - יוצרה בעיקר לשוק האזרחי, משקל כולל : 7 טון
"Vanaja V-48" - יוצק בין השנים 1952 - 1948, יוצרו 650 יחידות
תמונות

"סיסו S-22"
דגמי "סיסו S-22" על קוו הייצור
דגם "סיסו S-22" על קוו הייצור
דגם "Vanaja V-48"
דגם "Vanaja V-48"
דגם "Vanaja V-48"
דגם "Vanaja V-48"
ראו גם

סיסו S-321
סיסו K-50SS
סיסיו KB-45
הערות שוליים

↑  Blomberg, Olli (2006). Suomalaista Sisua vuodesta 1931 – Monialaosaajasta kuorma-autotehtaaksi [Finnish Sisu since 1931 – From multi-industrial expert to lorry factory] (בפינית). Karis: Oy Sisu Auto Ab. ISBN 952-91-4918-2.
↑  Mäkipirtti, Markku (2008). Vanaja. Ajoneuvot Suomessa (in Finnish). Volume 1 (1st ed.). Tampere: Apali Oy. ISBN 978-952-5026-72-6.
↑  ייצור סדרה סיסו sisua.net/gallery3/var/albums/un-proto/Muita%20kuvia/skannaus/sv23
↑  Blomberg, Olli (2003). Yhteissisusta Vanajan ja Sisun kautta Patriaan (בפינית). Hämeenlinna:Patria Vehicles Oy. ISBN 952-91-5613-8
סמל סנט הלנה

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  סנט הלנה 
 תאריך אימוץ:  30 בינואר 1984 
 התקנים
 מגן:  צ'יף צהוב, מוטען בחופמי בצבעיו הטבעיים, גוף המגן מתאר ספינת מפרש המניפה את דגל אנגליה עוגנת ליד מצוק חום.
 
סמל סנט הלנה ניתן לאי ב-30 בינואר 1984.
הסמל הוא שלט אצולה שבשליש העליון שלו מתואר חופמי האופייני לאי, ובשני השלישים התחתונים מתוארים נופי חוף האי - ספינה עם הרי האי ברקע. תיאור החוף מקורו בחותם הקולוניאלי של המושבה.
על הכתר שמעל המגן מצוירת אישה, המייצגת את הלנה מקונסטנטינופול (הלנה הקדושה - סנט הלנה), על שמה קרוי האי. הלנה מחזיקה בידה צלב ופרח. הצלב מסמל את האמונה לפיה הלנה היא זו שמצאה את הצלב האמיתי.
מתחת לשלט רשום מוטו האי - "נאמן לבלי חת" (Loyal and unshakable).
הסמל אינו בשימוש באיים התלויים של סנט הלנה. לאי טריסטן דה קונה סמל אחר ואילו האי אסנשן משתמש בסמל בריטניה.
בסמל האי נעשה שימוש על דגל האי ועל דגל מושל האי.
ראו גם

גלריית סמלי הממלכה המאוחדת
סקוט אלטמן

| --- | --- |

סקוט אלטמן, 2004
 לידה:  15 באוגוסט 1959 (בן 65) לינקולן, אילינוי
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוט בשירות נאס"א
 לאום:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין  בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים  בית הספר לטייסי ניסוי של הצי האמריקאי 
 עיסוקים נוספים:  טייס ניסוי
 תקופת השירות:  1994–2010 (כ־16 שנים)
 דרגה:  קפטן
 זמן שהייה בחלל:  51 ימים 12 שעות ו-47 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  סקוט אלטמן
 משימות
 STS-90,‏ STS-106 ‏ STS-109,‏ STS-125
    
 עיטורים
  צלב התעופה המצוינת  לגיון ההצטיינות   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה  מדליית השירות הראוי לשבח  מדליית האוויר  מדליית השירות המצטיין של נאס"א  מדליית הטיסה בחלל של נאס"א (5 פעמים)
 
סקוט אלטמן (באנגלית: Scott Douglas "Scooter" Altman; נולד ב-15 באוגוסט 1959 באילינוי) הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
ביוגרפיה

סקוט אלטמן נולד בעיירה לינקולן שבאילינוי. הוא סיים לימודי בית הספר ולמד הנדסת אוירונאוטיקה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ממנה קיבל תואר ראשון בשנת 1981.
לאחר סיום הלימודים אלטמן התגייס לצי ארצות הברית. בשנת 1983 הוא סיים קורס טיס והוצב בבסיס החיל כטייס "F-14 טומקט". הוא השתתף במשימות מעל האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי. בשנת 1990 הוא קיבל תואר שני מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים והוסמך לטייס ניסוי. בשנות ה-90 של המאה ה-20 אלטמן השתתף בטיסות סיור מעל עיראק.
בסך הכול אלטמן צבר מעל ל-7 אלף שעות טיסה. בשנת 1986 הוא היה חלק של צוות טייסים בצילומי סרט "אהבה בשחקים".
שירות בתחום החלל

בשנת 1994 אלטמן נבחר לצוות אסטרונאוטים. הוא ביצע מספר משימות בצוות הקרקע.
בשנת 1998 הוא השתתף במשימת STS-90 של מעבורת החלל קולומביה כטייס (ריצ'רד סירפוס היה מפקד הצוות). המשימה העיקרית הייתה ביצוע ניסויים בעזרת מערכת ספייסלאב שתוכננה בסוכנות החלל האירופית וכבר הייתה בשימוש בעבר. בשנת 2000 הוא טס בפעם השנייה על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס כטייס (טרנס וילקאט היה מפקד צוות). מטרתה העיקרית של משימה זו הייתה המשך הרכבת תחנת החלל הבין-לאומית וביצוע ניסויים. בשנת 2002 אלטמן היה מפקד צוות של STS-109 של מעבורת החלל קולומביה. הצוות עשה עבודות תחזוקה בטלסקופ החלל האבל. בשנת 2009 אלטמן טס לחלל בפעם הרביעית. הוא היה מפקד צוות של STS-125 של מעבורת החלל אטלנטיס. משימה זו היא החמישית והאחרונה לתחזוקת טלסקופ החלל האבל.
אלטמן עזב את נאס"א בשנת 2010 והשתלב בתעשיית החלל הפרטית.
סרקומה על שם יואינג

| --- | --- |

 תחום:  אונקולוגיה 
 טיפול:  אטופוסיד  doxorubicin  איפוספאמיד  וינקריסטין  ציטוקסן  dactinomycin 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  990378 
 MeSH:  D012512
 סיווגים
 ICD-10:  C41.9 
 ICD-11:  XH8KJ8 
 
מיפוי עצמות הגוף לפי מקומות השכיחים להופעת הגידול ושכיחים פחות
סרקומה על שם יואינג הוא סוג של סרטן המופיע בעצם או ברקמות הרכות. המוקדים הראשוניים הנפוצים בו מופיע הגידול הם הרגליים, האגן ובית החזה. ב-25% מהמקרים הסרטן כבר גרורתי בעת האבחון. האבחנה מתרחשת בדרך כלל לאחר הופעת תלונות, כשהשכיחות - הופעת גוש, כאבים, תפקוד לקוי של הגפה, שבר פתולוגי ופקקת ורידים. התסמינים משתנים בהתאם למיקום הגידול ולשלב בו הוא נמצא. הטיפול כולל בדרך כלל ניתוח, כימותרפיה, הקרנות ולעיתים נדירות גם השתלת מח עצם. סדר הטיפולים ומישכם משתנה ממטופל למטופל.
הגידול סווג על ידי ג'יימס יואינג בשנת 1920. השכיחות היא 1 למיליון בארצות הברית.  הגידול שכיח יותר בקרב בנים (1.6 מקרים על כל 1 בקרב בנות), והוא מופיע בדרך כלל בילדות או במבוגרים צעירים, כשהשיא הוא בגילאי 10-20 והוא מהווה כ-2% מגידולי סרטן בקרב ילדים.
הגידול יכול להופיע בכל מקום בגוף, אך שכיח יותר באגן ובעצמות הגפיים הפרוקסימליות.
סימנים וסימפטומים

המיקום השכיח של סרקומה ע"ש יואינג הוא בעצמות הארוכות ובאגן, בייחוד באזורי פלטות הגדילה. הוא שכיח יותר בקרב גברים ביחס של 1.6:1, ובדרך כלל מופיע בשנות הילדות או הבגרות המוקדמת, כשהשיא הוא בגילאי 10-20. הדיאפיזה (גוף העצם) של הירך היא המקום הנפוץ ביותר, כשלאחריה הטיביה וההומרוס. גרורות מופיעות בקרב 30% מהחולים בעת האבחנה.
התסמין השכיח הוא כאב בעצמות. תיתכן נפיחות במקרה והגידול ממוקם באזור חיצוני יחסית. תסמינים נפוצים שכיחים הם חומים, אנמיה, לויקוציטוזיס, שקיעת דם מוחשת ותסמינים דלקתיים נפוצים אחרים.
עאטף צדקי

עאטף מחמד נגיב צדקי (בערבית: عاطف محمد نجيب صدقى, 29 באוגוסט 1930 - 25 בפברואר 2005) היה פוליטיקאי מצרי, אשר כיהן בתפקיד ראש ממשלת מצרים בין השנים 1986-1996.
חייו הפרטיים

צדקי נולד בשנת 1930 בעיר טנטא שבדלתא של הנילוס. בהכשרתו הוא עו״ד וכלכלן. את הדוקטורט בכלכלה קיבל מאוניברסיטת פריז.
בשנת 1986 החליף את עלי לוטפי מחמוד בתפקיד ראש ממשלת מצרים.
נפטר בתאריך 25 בפברואר 2005 בבית חולים בקהיר.
קריירה פוליטית

כראש הממשלה, צדקי פיקח, ולעיתים אף מתח ביקורת על רפורמות שהוצעו על ידי קרן המטבע הבינלאומית. בנובמבר 1993, הוא ניצל מניסיון התנקשות בקהיר, שבוצע על ידי קבוצה אסלאמית מיליטנטית, כאשר במהלך ניסיון ההתנקשות נהרגה תלמידת בית ספר. ב -2 בינואר 1996, הוא, יחד עם ממשלתו, התפטר מתפקידו, וכעבור יומיים הוחלף על ידי יורשו, כמאל גנזורי.
תקופת כהונתו של צדקי כראש ממשלת מצרים היא הארוכה ביותר בהיסטוריה של ראשי ממשלת מצרים, מאז סוף שלטונה של האימפריה העות'מאנית במדינה בשנת 1914.
הערות שוליים

↑  דניאל סובלמן, גם אירופה נאבקת באופוזיציה למשטר מובארק, באתר הארץ, 13 בינואר 2002
| ראשי ממשלת מצרים |
| --- | --- | --- |
| ח'דיוות מצרים | נובהר פאשא (1878–1879) • אסמאעיל פאשא (1879) • תאופיק פאשא (1879) • מוחמד שריף פאשא (1879) • תאופיק פאשא (1879) • מוסטפא ריאד פאשה (1879–1881) • מוחמד שריף פאשא (1881–1882) • מחמוד סאמי אל-בארודי (1882) •  ראע'ב פאשא (1882) • אחמד עוראבי (1882) • מוחמד שריף פאשא (1882–1884) • נובהר פאשא (1884–1888) • מוסטפא ריאד פאשה (1888–1891) • מוסטפא פהמי פאשא (1891–1893) • חוסין פאחרי פאשא (1893) • מוסטפא ריאד פאשה (1893–1894) • נובהר פאשא (1894–1895) • מוסטפא פהמי פאשא (1895–1908) • בוטרוס ראלי (1908–1910) • מוחמד סעיד פאשא (ראש ממשלה) (1910–1914) • חוסיין רושדי פאשא (1914) |  |
| סולטנות מצרים  | חוסיין רושדי פאשא (1914–1919) • מוחמד סעיד פאשא (1919) • יוסף ווהבה (1919–1920) • מוחמד תאופיק נאסים פאשא (1920–1921) • עדלי יאקון פאשא (1921–1922) |  |
| ממלכת מצרים  | עבד אל ח'אלק סאוראט פאשא (1922) • מוחמד תאופיק נאסים פאשא (1922–1923) • יחיא איברהים פאשא (1923–1924) • סעד זע'לול (1924) • אחמד זוהיר פאשא (1924–1926) • עדלי יאקון פאשא (1926–1927) • עבד אל ח'אלק סאוראט פאשא (1927–1928) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1928) • מוחמד מחמוד פאשא (1928–1929) • עדלי יאקון פאשא (1929–1930) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1930) • איסמעיל סידקי (1930–1933) • עבד-אל פתח יחיא פאשא (1933–1934) • מוחמד תאופיק נאסים פאשא (1934–1936) • עלי מאהר (1936) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1936–1937) • מוחמד מחמוד פאשא (1937–1939) • עלי מאהר (1939–1940) • חסן סברי פאשה (1940) • חוסיין סירי (1940–1942) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1942–1944) • אחמד מאהר (1944–1945) • מחמוד פהמי נוקראשי (1945–1946) • איסמעיל סידקי (1946) • מחמוד פהמי נוקראשי (1946–1948) • אבראהים עבד אל-האדי (1948–1949) • חוסיין סירי (1949–1950) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1950–1952) • עלי מאהר (1952) • אחמד נגיב אל-הילאלי (1952) • חוסיין סירי (1952) • אחמד נגיב אל-הילאלי (1952) • עלי מאהר (1952) • מוחמד נגיב (1952–1953) |  |
| הרפוליקה של מצרים  | מוחמד נגיב (1953–1954) • גמאל עבד אל נאצר (1954) • מוחמד נגיב (1954) • גמאל עבד אל נאצר (1954–1958) |  |
| הרפובליקה הערבית המאוחדת  | גמאל עבד אל נאצר (1958–1962) • עלי סברי (1962–1965) • זכריא מוחי א-דין (1965–1966) • מוחמד סדקי סוליימן (1966–1967) • גמאל עבד אל נאצר (1967–1970) • מחמוד פאוזי (1970–1971) |  |
| הרפובליקה הערבית של מצרים | מחמוד פאוזי (1971–1972) • עזיז צדקי (1972–1973) • אנואר סאדאת (1973–1974) • עבדל עזיז מוחמד חיג'אזי (1974–1975) • ממדוח סאלם (1975–1978) • מוסטפא ח'ליל (1978–1980) • אנואר סאדאת (1980–1981) • חוסני מובארכ (1981–1982) • אחמד פואד מוחי א־דין (1982–1984) • כמאל חסן עלי (1984–1985) • עלי לוטפי מחמוד (1985–1986) • עאטף צדקי (1986–1996) • כמאל גנזורי (1996–1999) • עטאף עביד (1999–2004) • אחמד נזיף (2004–2011) • אחמד שפיק (2011) • עיסאם שרף (2011) • כמאל גנזורי (2011–2012) • הישאם קנדיל (2012–2013)  • חאזם אל-בבלאווי (2013–2014) • אבראהים מחלב (2014–2015) • שריף אסמאעיל (2015–2018) • מוסטפא מדבולי (2018–מכהן) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1193014255  ISNI: 0000 0003 8213 1436  LCCN: n88243879  SUDOC: 088945979  VIAF: 263673341   WorldCat (עם VIAF): 263673341
סינרג'י כבלים

| --- | --- |
מפעל "חברה ארצישראלית לחוטי חשמל" בחיפה, ב-1946
מפעל "חברה ארצישראלית לחוטי חשמל" בחיפה, ב-1946
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 תקופת הפעילות:  1935–הווה (כ־89 שנים)
 מיקום המטה:  שדרות
 ענפי תעשייה:  תשתיות  ובנייה
 מוצרים עיקריים:  כבלי חשמל
 הכנסות:  626 מיליון ש"ח (2012)
 רווח תפעולי:  26 מיליון ש"ח (2012)
 רווח:  12 מיליון ש"ח (2012)
 הון עצמי:  36 מיליון ש"ח (2013)
 סך המאזן:  226 מיליון ש"ח (2013)
  
 www.synergy-cables.com
 
סינרג'י כבלים בע"מ (באנגלית: .Synergy Cables Ltd) היא חברה ישראלית העוסקת בייצור ושיווק כבלי חשמל. עד שנת 2012 היא הייתה חברה ציבורית ומניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היסטוריה > הקמת החברה

סינרג'י כבלים נוסדה באוקטובר 1935 במפרץ חיפה בשם "חברה ארצישראלית לחוטי חשמל" כמפעל לייצור כבלי חשמל. המפעל הוקם על ידי שני מהנדסים עולים חדשים מגרמניה, ברוידא ורוזנברג, שעבדו שנים רבות בבתי חרושת בתחום החשמל בגרמניה. לחברה גויס הון ראשוני בסך 25.000 לא"י ממספר משקיעים, ביניהם גם חברת החשמל הארצישראלית של פנחס רוטנברג. המפעל חכר מחברת "גב-ים" מגרש בשטח של 6 דונם עם הזכות לרכוש 6 דונם נוספים. במפעל הוקמו שלוש מחלקות שעסקו בכל שרשרת הייצור של כבלי חשמל. בזמן מלחמת העולם השנייה העסיק המפעל כ-200 פועלים, מאחר שהיה המפעל היחיד במזרח התיכון לכבלי חשמל, והייבוא מאירופה שובש. לאחר המלחמה העסיק המפעל רק 75 עובדים מאחר שהייבוא חודש.
לאחר הקמת המדינה שונה שם החברה ל"חברה לכבלים ולחוטי חשמל בישראל בע"מ" או בקיצור "כבלים", במפעל הועסקו כ-200 עובדים והוא היה הספק העיקרי של כבלי חשמל לחברת החשמל. בשנת 1963 ביצע הנפקה ראשונה לציבור של מניות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היסטוריה > גידול והתרחבות

במחצית הראשונה של שנות ה-60 פרץ במפעל סכסוך עבודה ממושך, לאחר שהוכנסו שיטות מודרניות למדידת תפוקה ועלות, רווחיות המפעל עלתה אך לא שכר הפועלים. במחצית השנייה של שנות ה-60, הרחיבה החברה את תחומי פעילותה והחלה לייצור גם חוטי זוג שזור למערכות טלפוניה, כבלי ריתוך, כבלים לתקשורת וכבלים לכלי רכב. ב-1966 רכשה גם שתי חברות: "איזלקו" שהיה לה מפעל בחיפה ו"החברה לפלסטיקה וכבלים" באשדוד. בנוסף החלה לייצא את תוצרתה. החברה באותן השנים הייתה בבעלות חברת "דיסקונט השקעות" ודן טולקובסקי שימש כיושב הראש שלה.
בשנת 1975, הקימה את מפעל "תרמופיל" במעלות-תרשיחא, שייצר כבלים ומוליכים חשמליים בעלי עמידות גבוהה בפני טמפרטורת גבוהות ותנאי סביבה קשים במיוחד (שחיקה, קרינה וכדומה), לתעשיות התעופה, האלקטרוניקה והכימיה. המפעל הוקם בשיתוף חברה מארצות הברית שסיפקה את הידע. ב-1977 יצאה החברה האמריקאית מההשקעה.
בשנת 1976 הקימה קבוצת תדיראן של קונצרן כור תעשיות מפעל בשם "דטיק" לכבלי תקשורת בבית שאן. בשנת 1981, רכשה תדיראן מחצית ממניות השליטה ב"חברה לכבלים וחוטי חשמל" ועד 1986 הגדילה את החזקתה ל-87% ממניות החברה (שאר המניות הוחזקו בידי הציבור ועדיין נסחרו בבורסה). "כבלים" הייתה כפופה לחטיבת הרכיבים של תדיראן. ב-1983, לאחר היערכות מחודשת, רוכזו ב"דטיק" בבית שאן פעילות ייצור כבלי התקשורת וכבלי הטלפון של קבוצת מפעלי "כבלים". במפעל בבית שאן הועסקו כ-140 עובדים, ובכל מפעלי הקבוצה יחד כ-650.
היסטוריה > צמצומים ומכירה

לאחר המהפך בבחירות 1977, שר האוצר שמחה ארליך הנהיג את תוכנית ליברליזציה כלכלית, שזכתה לכינוי "המהפך הכלכלי", שפתח את המשק לייבוא והסיר את ההגנות על תוצרת הארץ. ייבוא של כבלי חשמל זולים מהגוש המזרחי החל לפגוע בפעילות החברה, בעיקר במפעל ההיסטורי ל"חוטי חשמל" במפרץ חיפה. בשנת 1986 נקלעה החברה לקשיים והוחל בתוכנית הבראה שכללה פיטורי עובדים. בשנים 1988 ו-1989 חזרה לרווחיות והוחלט למכור את החברה.
בשנת 1990 נמכרה החברה לקבוצת משקיעים בראשות יולי עופר, תמורת 26.5 מיליון דולר. בשנת 1997 החלו מגעים למיזוג החברה עם המתחרה העיקרית שלה בישראל "כבלי ציון". החברה הציבורית "כבלים", שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב, הפכה בהדרגה לחברת החזקות. בשנת 1998 מכרה את הפעילות התעשייתית שלה, תמורת 42 מיליון דולר, לחברת "סופריור" מארצות הברית, שגם רכשה את "כבלי ציון". בתחילת שנת 1999 החלה החברה הממוזגת לפעול בשם "סופריור כבלים", והייתה חלק מקבוצת חברות בבעלות המשקיע היהודי-אמריקני סטיבן אלבאום.
היסטוריה > צמצומים ומכירה > כבלי ציון

חברת כבלי ציון נוסדה בשנת 1953 והייתה השנייה בגודלה בתחום הכבלים בישראל. החברה הוקמה כחברת בת של חברת מקלטי "רדיו בן גל" בראשון לציון. לאחר שמהנדס שעבד במפעל, שמעון אפטוביץ, הציע להקים פס ייצור לכבלי חשמל. המפעל החל לייצר בשנת 1954, זכה להצלחה רבה והגדיל במהירות את סל המוצרים שלו. המפעל ייצר כבלי חשמל במתח גבוה, כבלים למוצרי אלקטרוניקה, כבלי תקשורת וטלפון ומוצרים עבור משרד הביטחון.בשנת 1963 נחנך מפעל שני בשדרות, שקיבל את השם "כבלי ישראל", והוקם בהשקעה של כ2-2.5 מיליון ל"י. בשנת 1970 רכשה ההחברה הממשלתית "מכרות נחושת תמנע" את החברה, כדי שתשתמש בנחושת שחברה כורה בתמנע. אך בפועל רוב הנחושת בשימוש המפעל הייתה מיובאת. ביוני 1974 צורפה חברת "מכרות נחושת תמנע" לקונצרן כימיקלים לישראל, ו"כבלי ציון" הפכה לחברת בת של "כימיקלים לישראל". בנובמבר 1975 החליטה ועדת השרים לענייני כלכלה להקים מפעל חדש של "כבלי ציון" באילת. המפעל באילת נחנך ב-1977. המפעל באילת הפך למפעל המרכזי השל הקבוצה במקום המפעל בראשון לציון שהיה מוגבל בשטחו. בסוף שנות ה-70 ביקשה חברת "כימיקלים לישראל" למכור את "כבלי ציון", אך לבסוף הונפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, כאשר "כימיקלים לישראל" המשיכה להחזיק בשליטה. בשנת 1987 רכשה חברת כלל תעשיות שליש ממניות החברה וב-1990 שליש נוסף, כך שהשליטה בחברה עברה אליה.
היסטוריה > בשנות ה-2000

בתחילת שנות ה-2000 היו לחברה 10 מפעלים וכ-900 עובדים בישראל. זאת כתוצאה מרכישה של שתי חברות נוספת "דאש תעשיות כבלים" ו"פיכה פלסט", שהייתה החברה השלישית בגודלה בישראל ונרכשה בדצמבר 1999. בעקבות רכישת הפעילויות הרבות עבר התאגיד תהליך של מיזוג פעילויות דומות לשתי חטיבות עסקיות: פעילות יצור כבלי חשמל רוכזה במפעל חדש בשדרות ואילו יצור כבלי התקשורת הועבר למפעל בבית שאן. במהלך הארגון מחדש נסגרו שמונה אתרי יצור ומרכזי הפצה. החברה סבלה גם מתחרות במכרזים של חברת החשמל מול ייבוא במחירי היצף מאסיה. כמחצית מתוך כ-900 העובדים של החברות שמוזגו פוטרו. השלב האחרון של הארגון מחדש הסתיים בסוף 2004 עם סגירת המפעל במעלות והעברת ציוד היצור למפעל בבית שאן.
בשנת 2003, רכשה מניות במפעל בקזחסטן.
בשנת 2007, גייסה כ-100 מיליון שקל בהנפקת איגרות חוב.
בשנת 2008, מכרה את המפעל כבלי התקשורת בבית שאן לחברת טלדור כבלים ומערכות. באותה שנה גם שינתה חברה את שמה מ"סופריור כבלים" ל"סינרג'י כבלים".
בשנת 2010, הגיעה החברה להסדר חוב עם מחזיקי איגרות החוב של החברה, לאחר שנקלע לקשיים עסקיים. כחלק מההסדר עברה ביצעה החברה תוכנית התייעלות שכללה, בין השאר, פיטורי עובדים, מכירת פעילויות שלא היו בליבת העסקים והתמקדות במוצרים של כבלי מתח גבוה, בינוני ועליון ומוצרים מיוחדים. כחלק מתהליך ההתייעלות, החליטה החברה גם להעביר את המטה שלה לשדרות כדי לחסוך בעלויות התפעול. לאחר תוכנית התייעלות ירד מספר העובדים של החברה לכ-220. בינואר 2015, אישר בית המשפט המחוזי בבאר-שבע הסדר חוב שני לחברה, שוב בעקבות קשיים בתשלום איגרות החוב שלה. במסגרת ההסדר, קרן ההשקעות הפרטיות פורטיסימו קפיטל קיבלה לידיה את השליטה בסינרג'י.
בעקבות הסדר החוב קרן פורטיסימו רכשה את מלוא הבעלות בחברה. סינרג'י נותרה יצרנית כבלי כוח להולכת חשמל היחידה בישראל, והיא מהווה ספק אסטרטגי לחברת החשמל. אך כ-80% מהכבלים שנמכרים בישראל מיובאים מטורקיה ונמכרים במחירים זולים יותר. הפסדי החברה הגיעו לעשרות מיליוני שקלים בשנה וביוני 2017 הודיעה על מהלך פיטורים נרחב של מרבית עובדי החברה, וכולל רוב חברי ההנהלה, שבסיומו נותרה עם כ-50 עובדים בלבד.
במאי 2021, קרן פורטיסימו העבירה את הבעלות בחברה לידי חברת "מגוון" של איש העסקים רונן אלעד, בתמורה להקצאה של 12.5% ממניותיה של מגוון. במרץ 2024, קרן ההשקעות הפרטיות מנור אוורגרין נכנסה כשותפה בחברת סינרג'י כבלים, תמורת הזרמת הון של כ-80 מיליון שקל.
סמירה מוסא

| --- | --- |

סמירה מוסא
 לידה:  3 במרץ 1917 Sinbu Al Kubra, מצרים 
 פטירה:  5 באוגוסט 1952 (בגיל 35) קליפורניה, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה גרעינית
 מקום מגורים:  מצרים
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קהיר (1939) 
 מוסדות:  אוניברסיטת קהיר 
 תרומות עיקריות
 "אטום למען השלום"
 
סמירה מוסא (ערבית מצרית: سميرة موسى) (3 במרץ 1917 - 5 באוגוסט 1952) הייתה פיזיקאית גרעינית מצרית בעלת דוקטורט בקרינה אטומית ופעלה כדי להפוך את השימוש הרפואי בטכנולוגיה גרעינית לנגיש לכל. היא ארגנה את ועדת האנרגיה הגרעינית למען שלום והקימה ועידה בינלאומית תחת הכותרת "אטום למען השלום".
נעוריה ותחילת דרכה

מוסא נולדה בשנת 1917 בנפת גרביה שבמצרים. לאחר שאמה נפטרה ממחלת הסרטן, היא ואביה, שהיה פעיל פוליטי, עברו לקהיר והוא השקיע את כספו בבית מלון קטן באזור אל-חוסיין. בהתעקשותו של אביה, מוסא למדה בקאסר אל-שוק, אחד מבתי הספר היסודיים הוותיקים בקהיר. לאחר סיימה את בית הספר היסודי, היא למדה בבנאת אל-אשרף, בית ספר על יסודי, אשר הוקם ונוהל על ידי אביה.
למרות העובדה שמוסא קיבלה ציונים גבוהים בהשכלתה התיכונית, ויכלה להתקבל ללימודי להנדסה, היא התעקשה ללמוד בפקולטה למדעים באוניברסיטת קהיר. בשנת 1939, סיימה תואר ראשון ברדיולוגיה בהצטיינות לאחר שחקרה את השפעות קרינת רנטגן על חומרים שונים. ד"ר מוסטפא מושרפא, הדיקן הראשון של הפקולטה, שהאמין בה מאוד, עזר לה להיות מרצה יוצאת מן הכלל בפקולטה. לאחר מכן, הייתה הראשונה, מבין נשים וגברים כאחד, להתקבל לתפקיד עוזרת פרופסור בפקולטה, האישה הראשונה שהחזיקה משרה באוניברסיטה, והראשונה לקבל דוקטורט בקרינה אטומית.
מחקר גרעיני

מוסא האמינה ב"אטום למען השלום" ואמרה "החלום שלי הוא לראות טיפול גרעיני זמין וזול כמו אספירין". היא עבדה קשה לצורך מטרה זו ולאורך מחקר אינטנסיבי, גילתה דרך להשתמש במתכות זולות כגון נחושת למחקר גרעיני, ועזרה לסלול את הדרך לפצצה גרעינית זולה.[דרוש מקור]
היא ארגנה ועידת האנרגיה האטומית למען שלום, והקימה ועידה בינלאומית תחת הכותרת "אטום למען השלום", שאליה הוזמנו מדענים בולטים רבים. הוועידה המליצה על הקמת ועדה כדי להגן מפני מפגעי האנרגיה הגרעינית.
מוסא התנדבה לסייע בטיפול בחולי סרטן בבתי חולים שונים, במיוחד מכיוון שאמא שלה עברה מלחמה קשה נגד המחלה.
ביקור בארצות הברית

מוסא קיבלה מלגה מתוכנית פולברייט על מנת שתכיר את מתקני מחקר המודרניים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. כאות הכרה למחקר הגרעיני החלוצי שביצעה, ניתנה לה רשות לבקר במתקני הגרעין הסודיים של ארצות הברית. הביקור גרם לוויכוחים במעגלים האקדמיים והמדעיים בארצות הברית מכיוון שמוסה הייתה הזרה הראשונה שזכתה בגישה למתקנים אלה.
מוות

ב-5 באוגוסט 1952, לאחר ביקורה בארצות הברית, מוסא התכוונה לחזור הביתה, אבל הוזמנה לטיול בקליפורניה. בדרך, המכונית נפלה מגובה 40 מטר, ומוסא נהרגה מיד. כמה אנשים מאמינים שמותה של מוסא לא היה תאונה אלא התנקשות מתוכננת. ההזמנה לנסוע לקליפורניה הוכחה כלא אמיתית, ונהג המכונית קפץ ממנה לפני שנפלה. נטען כי המוסד עמד מאחורי ההתנקשות בחייה של מוסא, בעזרת יהודייה-מצרית, שחקנית, ראקיה אברהים, שהייתה ידידה קרובה שלה.
פרסים ואותות הוקרה

בהכרה בפועלה, זכתה מוסא במספר פרסים ואותות הוקרה. ביניהם:
1953 זכתה להוקרה על ידי הצבא המצרי.[דרוש מקור]
1981 הוענק לה את עיטור המדע והאומנות, מדרגה ראשונה, על ידי הנשיא אנואר סאדאת.[דרוש מקור]
מעבדה בפקולטה למדעים באוניברסיטת קהיר ובית הספר בכפר שלה נקראים על שמה.
בטלוויזיה המצרית שודרה סדרה ביוגרפית על חייה.
יצא לאור ספר המספר על חייה ועל תרומותיה המדעיות.
הערות שוליים

1 2  אסלם, סייד, "20th Century Muslim Scientists - Sameera Moussa", The Muslim Observer, ‏12 במאי 2011 (ארכיון)
↑  צבי בראל, מצרים: הצד היפה של החיטוט המכוער בעבר המועמדים, באתר הארץ, 9 באפריל 2012
↑  אל מסרי אל יום, "Raqia Ibrahim: Egyptian Jewish actress recruited by Israel to prevent Egypt owning nuclear bomb", Egypt Independent, ‏1 בדצמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312133205171  GND: 1193021103  ISNI: 0000 0000 7354 3613  LCCN: no00071760  VIAF: 103628676   WorldCat (עם VIAF): 103628676
סרפד קרומי

| סרפד קרומי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: סרפדיים
סוג:: סרפד
מין:: סרפד קרומי
שם מדעי
 Urtica membranacea ‏Poiret
סרפד קרומי (שם מדעי: Urtica membranacea) הוא צמח חד-שנתי צורב מסוג סרפד ממשפחת הסרפדיים. הוא מצוי בעיקר בשפלה ובשרון אך ניתן למצוא אותו גם בירושלים. תפוצתו העולמית משתרעת בארצות סביב אגן הים-התיכון (לא כולל מצרים וסיני). סימן בולט ומבדיל את סרפד קרומי משלושת המינים בישראל הוא התפרחות. התפרחות הזכריות ארוכות יותר מהפטוטרות, 5 עד 10 ס"מ, מפושקות, צירן משוטח ומורחב ל-2 כנפיים צרות וקרומיות והפרחים יושבים בצדו העליון של הציר. מלבד זאת לסרפד קרומי ישנם רק 2 לוואים ירוקים (ולא 4 לוואים קרומיים) בכל מפרק והם קטנים וקצרים בהרבה מהפטוטרת הארוכה.
שמות נרדפים במגדירים: Urtica caudata Vahl, Urtica dubia Forssk.
מאפיינים

סרפד קרומי הוא צמח חד-שנתי, חד-ביתי או לפעמים דו-ביתי, זקוף, גובהו 20 עד 50 ס"מ ובעל שערות דלילות, סמורות וצורבות.
הגבעולים זקופים או מזדקפים, פשוטים או מסועפים, והם מחורצים (מתולמים) או רְבוּעִים (בעלי 4 צלעות).
הפטוטרות ארוכות, בכל מפרק ישנם רק 2 לוואים ירוקים, קטנים וקצרים בהרבה מהפטוטרת, כל לוואי מורכב משני עלעלים מאוחים (בשונה מסרפד הכדורים וסרפד צורב להם 4 לוואים קרומיים).
העלים נגדיים, פשוטים, דמוי-ביצה, בעלי שערות צורבות או גם בעלי שערות פשוטות, צבעם ירוק מבריק, בסיסם דמוי לב או מעוגל. והם משוננים עד שסועים (השיניים קהות). השיניים בקודקוד העלה שווים זה לזה (בשונה מסרפד החולה שקודקוד העלה שלו מסתיים בשן צרה שאורכה גדול פי 2 או יותר משאר שיני העלה).
התפרחות חד-מיניות (זכריות או נקביות) או דו-מיניות (זכריות וגם נקביות) על אותה תפרחת על אותו פרט או על פרט אחר. התפרחות חיקיות (שניים בכל חיק של עלה), דמויות שיבולת רפה (עגילים, catkins) וירוקות.
התפרחות הזכריות ארוכות יותר מהפטוטרות, 5 עד 10 ס"מ, מפושקות, צירן משוטח ומורחב ל-2 כנפיים צרות וקרומיות והפרחים יושבים בצדו העליון של הציר.
התפרחות הנקביות, דמויות עגיל, ארוכות כמעט כמו הפטוטרות, ללא הרחבה של הציר, מפושקות או כמעט משולשלות.
הפרחים החד-מיניים, ללא חפים, עם עטיף ירוק בן 4 עלי עטיף.
הפרחים הזכריים רבים, גודלם מ"מ אחד ויושבים רק בצדו העליון של הציר. והם בעלי 4 אבקנים, שערוכים מול עלי עטיף שווים ועם שריד של שחלה מנוונת שהתפתחותה ראשונית.
הפרחים הנקביים, כמעט יושבים, גודלם 1.5 מ"מ, עם 4 עלי עטיף מהם 2 חיצוניים קטנים בהרבה מהפנימיים; השחלה אחת ובעלת צלקת יושבת (ללא עמוד שחלה).
הפרי הוא אגוזית פחוסה במקצת, מוארכת, כלואה בתוך עטיף משתייר ושעיר.
הנביטה מתחילה בתחילת נובמבר והתייבשות העלווה מסתיימת בסוף מאי. הפריחה מסוף דצמבר עד תחילת יוני. פרי ירוק מצוי מאמצע ינואר, פרי בהפצת הזרעים מצויים  עד אמצע יולי.
בית גידול ותפוצה

טיפוס תפוצתו ים-תיכונית עם חדירה לאזורים אירו-סיבירים. תפוצתו של סרפד קרומי משתרעת במקרונזיה ובכל ארצות הים התיכון (לא כולל מצרים וסיני). בישראל גדל סרפד קרומי בשרון בשפלה ובמישור החוף הדרומי ונמצא בירושלים (קריית שמואל ורחביה, 2024). בספרות הישנה ובמפות התפוצה לא צוין שהוא גדל בירושלים.
הצמח גדל בבתי גידול עשירים בחנקן, וחולות מיוצבים כגון: ריכוזי אשפה, חצרות בתים, גינות מוזנחות, ומטעים ופרדסים נטושים.
סרפד קרומי הוא צמח אלרגני לפי הספרות הבוטנית.