stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קזינו גלי אביב
הערות שוליים

1 2  קפוח זכיות של יוצר, דואר היום, 17 בספטמבר 1922
↑  משה קולינסקי, העברית בקזינו גלי אביב, דואר היום, 14 במאי 1923
העברית בקזינו גלי אביב, דואר היום, 22 במאי 1923
↑  ה.מ. הנציב העליון ביפו, דואר היום, 25 באוקטובר 1923
↑  לורד אלנבי ורעיתו ביפו ות"א, דואר היום, 29 באפריל 1925
↑  האדון קיטרוטש בתל אביב, דואר היום, 20 ביולי 1925
↑  עירית תל אביב, נמסרת לחכירה הקזינו גלי אביב, דבר, 23 בדצמבר 1925
↑  פתיחת הקזינו, דואר היום, 1 במאי 1930
↑  במקום הזמנה פרטית, דבר, 12 במרץ 1937
קזינו גלי אביב
קזינו "גלי אביב" בתל אביב, 1923
קתדרלת הבשורה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה של הכנסייה האורתודוקסית, סימן נוף 
 על שם:  הבשורה למרים 
 מיקום:  טברסקוי ראיון 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1489
 תאריך פתיחה רשמי:  1489 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות רוסית 
 קואורדינטות:  55°45′00″N 37°37′00″E﻿ / ﻿55.75°N 37.616666666667°E﻿ / 55.75; 37.616666666667
 אתר רשמי
 he
 
מפת הקרמלין במוסקבה. למידע על מקום  לחצו עליו
קתדרלת הבשורה (ברוסית: Благовещенский собор; בתעתיק: "בלאגובשצ'נסקי סובור") היא קתדרלה במערב כיכר הקתדרלות שבמרכז הקרמלין, במוסקבה, בירת רוסיה. הכנסייה מוקדשת לבשורה (על פי הנצרות, ההודעה שהביא המלאך גבריאל למרים מאת האל, ובה נמסר לה כי היא הרה וכי תלד את ישו).
היסטוריה

קתדרלת הבשורה הוקמה על מנת לשמש כקתדרלה הראשית עבור הצאר. אב הכנסייה היה הכומר המוודה של משפחת הצאר מאז הקמת הכנסייה עד העברת הבירה לסנקט פטרבורג, ובעת שבני משפחת הצאר שהו במוסקבה. 
הכנסייה הוקמה בכיכר הקתדרלות בין השנים 1484–1489, באתר בו ניצבה קודם לכן כנסייה עתיקה שנבנתה בשנת 1416, שאף היא ניצבה במקום של כנסייה קדומה יותר, שנבנתה בראשית המאה ה-14.
בעת הקמתה היו לכנסייה שלושה גגות כיפתיים (קופולות). שניים מהם נבנו בשנת 1572 לערך. סביב המבנה היו חדרי מבואה. בין השנים 1562–1564 נבנו מחדש ארבעת חדרי המבואה כקפלות צדדיות.
במהלך המאה ה-16 עוטרו כניסות המבנה מכיוון צפון ומכיוון מערב בשערי אבן לבנים, בסגנון הרנסאנס האיטלקי. דלתות הברונזה שהוצבו עוטרו בזהב.
רצפת הקתדרלה עוטרה במאה ה-16 באבני ישפה שהובאו מרוסטוב, וקירות הקתדרלה עוטרו בציורי קיר במהלך המאות ה-15 - ה-17. האיקונוסטזיס כולל איקונות מהמאות ה-14 - ה-17 מעשה ידי אנדרי רובליוב, תאופנוס היווני ופרוקור.
קתדרלת הדוויג הקדושה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה קתולית, כנסיית רובע 
 על שם:  הדוויג מאנדכט 
 כתובת:  מִיטֶה 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1747
 תאריך פתיחה רשמי:  1747 
 תאריך פירוק:  2 במרץ 1943 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 אדריכל:  גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 קואורדינטות:  52°30′57″N 13°23′41″E﻿ / ﻿52.515833333333°N 13.394722222222°E﻿ / 52.515833333333; 13.394722222222
 www.hedwigs-kathedrale.de
  (למפת ברלין מוגדלת) קתדרלת הדוויג הקדושה(למפת ברלין רגילה) קתדרלת הדוויג הקדושה
 
פנים הקתדרלה
קתדרלת הדוויג הקדושה (בגרמנית: Sankt Hedwigskathedrale - זנקט הדוויגס קתדראלֶה) היא קתדרלה קתולית בכיכר בבל שבמרכז ברלין בירת גרמניה.
היסטוריה

הקתדרלה נבנתה במאה ה-18 לאחר שפרידריך הגדול, מלך פרוסיה התיר את בניתה. הכנסייה נבנתה בין השנים 1747–1773 על פי תוכניות של גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף, כאשר על הבנייה פיקח יוהאן באומן. כיפת הקתדרלה נועדה לחקות את כיפת הפנתיאון ברומא. במאה ה-18 הייתה הכיפה עשויה עץ, אולם במאה ה-19, עם התפתחות הטכנולוגיה, נבנתה כיפה מברזל.
הקתדרלה קרויה על שם הדוויג הקדושה, פטרונית שלזיה.
בערב שלאחר ליל הבדולח ערך כומר הכנסייה, ברנהרד ליכטנברג תפילה לזכרם של היהודים שנהרגו על ידי הנאצים. ליכטנברג נאסר על ידי הנאצים ונהרג בדרכו למחנה הריכוז דכאו. בשנת 1965 הועברו עצמותיו של ליכטנברג לקריפטה של הקתדרלה.
הקתדרלה עלתה באש בעקבות הפצצות חיל האוויר המלכותי בשנת 1943 במסגרת מלחמת העולם השנייה. עבודות השיקום החלו בשנת 1952 והסתיימו בשנת 1963. פנים הקתדרלה המחודשת עוצב על ידי האנס שוויפרט.
ריצ'רד ויטסחה

ריצ'רד פיטר ויטסחה (נולד ב-20 בספטמבר 1969 באמסטרדם) הוא כדורגלן עבר הולנדי, אשר שיחק בעמדות הקישור השמאלי וההגנתי. במהלך 18 שנות קריירת כדורגל מקצועני, שיחק ברובן עבור מועדון הפאר ההולנדי אייאקס אמסטרדם. אחיו הבכור, רוב ויטסחה, גם היה כדורגלן מקצועני.
קריירת מועדונים

ויטסחה גדל במחלקת הנוער של אייאקס אמסטרדם והופיע לראשונה בליגת העל ההולנדית ב-26 באוקטובר 1986, כבר בגיל 17, וכבש את שער הליגה הראשון שלו כשנה לאחר מכן. אחרי שביסס לעצמו מקום בהרכב המועדון בעונתו החמישית באיאקס, ויטסחה הצטרף לברצלונה הספרדית תחת הדרכתו של יוהאן קרויף. את הופעת הבכורה שלו בברצלונה, ערך ב-14 בספטמבר 1991, כאשר שיחק את מלוא 90 ה-דקות בניצחון הביתי 3:1 על ריאל סרגוסה. ויטסחה שיחק בקטאלוניה שנתיים, וזכה עם הקבוצה פעמיים בלה ליגה ופעם אחת בגביע אירופה לאלופות. לאחר מכן, שיחק שלוש שנים בבורדו הצרפתית, כאשר במהלך התקופה הושאל למחצית עונת 1994/1995 לבלקבורן מהפרמייר ליג. בבלקבורן, שותף במשחק ליגה אחד נגד ווסטהאם יונייטד, כאשר המועדון זכה באליפות היסטורית. לאחר שחזר לבורדו, היה ויטסחה שותף להעפלה לגמר גביע אופ"א 1996, בו נוצחה הקבוצה 5-1 על ידי באיירן מינכן בסיכום שני המשחקים. ב-1996/1997, חזר לקדנציה שנייה במועדון נעוריו איאקס בו שיחק עד סיום עונת 2002/2003, והיה שותף לקטיפת תארים רבים בליגה ההולנדית. בין לבין הושאל בעונת 2001/2002 לדפורטיבו אלאבס בספרד. אחר כך, חתם באדו דן האג, אך לא שותף באף משחק בשורותיה. את הקריירה המקצוענית שלו סיים בשנת 2004, בקבוצת אויטה טריניטה מיפן.
קריירה בינלאומית

ריצ'רד ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת ההולנדית ב-21 בפברואר 1990, במשחק ידידות נגד איטליה שהסתיים בתיקו 0:0. הוא נכלל בסגל הולנד למונדיאל 1990, תחת הדרכתו של לאו ביינהאקר. על אף שהיה שחקן סגל קבוע עבור הנבחרת, ויטסחה החמיץ את טורניר הגמר של יורו 1992 עקב פציעה שספג בעת ששיחק בברצלונה. הוא נמנה עם סגל נבחרתו מחדש במהלך יורו 1996, אך את מקומו בסגל תפס דווקא אחיו הבכור רוב. סך הכל, הופיע 31 פעמים במדי הנבחרת הלאומית ההולנדית, וכבש שער אחד במהלך משחקים אלו.
תארים

גביע אירופה לאלופות: 1991/1992
הסופרקאפ האירופי: 1992
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1986/1987, סגנות – 1987/1988
ליגת העל ההולנדית: 1995/1996, 1997/1998
הגביע ההולנדי: 1985/1986, 1986/1987, 1997/1998, 1998/1999
הסופרקאפ ההולנדי: 2002
לה ליגה: 1991/1992, 1992/1993
גביע אופ"א: סגנות – 1995/1996
פרמייר ליג: 1994/1995
ריצ'רד ווסטמאקוט הצעיר

| --- | --- |

 לידה:  1799 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  19 באפריל 1872 (בגיל 73 בערך) 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות 
 תחום יצירה:  פיסול 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 
ריצ'רד ווסטמאקוט הצעיר (באנגלית: Richard Westmacott (the younger);‏ 14 באפריל 1799, לונדון – 19 באפריל 1872; נקרא גם ריצ'רד ווסטמאקוט השלישי) היה פסל אנגלי.
ביוגרפיה

ווסטמאקוט נולד ב-14 באפריל 1799 לריצ'רד ווסטמאקוט (1775–1856). למד באקדמיה המלכותית מגיל 19, ונבחר כחבר באקדמיה המלכותית בשנת 1838, וכחבר בכיר בשנת 1849 החליף באופן תקדימי את אביו באקדמיה כפרופסור לפיסול בין השנים 1857 ל-1868.
גלריה

פסלי גמלון הבורסה המלכותית בסיטי של לונדון
אנדרטת הבישוף ג'ורג' פריטימן טומלין בקתדרלת וינצ'סטר
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 104149655  ISNI: 0000 0001 0830 4701  LCCN: no2009044450  SNAC: w6qz34jz  ULAN: 500117774  VIAF: 54922962   WorldCat (עם VIAF): 54922962
רוברטו בניני

| --- | --- |

 לידה:  27 באוקטובר 1952 (בן 71) קסטיליון פלורנטינו, איטליה 
 שם לידה:  Roberto Remigio Benigni 
 מדינה:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1996 
 בן או בת זוג:  ניקולטה בראסקי (26 בדצמבר 1991–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר (1999)  פרס דוד די דונטלו לשחקן הטוב ביותר (1989)  פרס הישג בקולנוע העולמי של האקדמיה האירופית לקולנוע (2000)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית של לוון (2007)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר (1998)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר (1998)  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (1999)  פרס דוד די דונטלו לשחקן הטוב ביותר (1998)  פרס אריה הזהב (2021)  פרס סרט הכסף לשחקן הטוב ביותר (1987)  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (26 במאי 2005)  פרס סרט הכסף לשחקן הטוב ביותר (1992)  פרס סרט הכסף לשחקן הטוב ביותר (1998)  מדליית זהב של מסדר ההצטיינות האיטלקי לתרבות ואמנות  פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברטו בניני בעת קבלת פרס בטרני
רוברטו בניני (באיטלקית: Roberto Benigni; נולד ב-27 באוקטובר 1952) הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע איטלקי זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור משחקו בסרט החיים יפים, ופרס אריה הזהב על מפעל חיים בפסטיבל הסרטים של ונציה 2021.
קריירה מוקדמת

בניני נולד בחבל טוסקנה שבאיטליה. הוא החל את הקריירה שלו בשנות השבעים כשחקן בסדרות טלוויזיה. כשחקן בסדרה הקומית "טלוואקה" הורד בניני מן המסך ביחד עם הסדרה לאחר ששר את ההמנון במילים המתייחסות לפעולות גופניות, ויצר מהומה תקשורתית. בשנת 1980, במהלך דיון בטלוויזיה, התייחס בניני אל האפיפיור יוחנן פאולוס השני באופן לא מנומס, ויצר מהומה נוספת.
בניני יצר סטנדרט חדש להתנהגותם של פוליטיקאים איטלקים, כאשר במהלך עצרת תמיכה במפלגה הקומוניסטית האיטלקית (בה הביע את תמיכתו) חיבק את מנהיג המפלגה אנריקו ברלינגר. הייתה זו סטייה מן הפרוטוקול הקפוא של התנהגות הפוליטיקאים האיטלקים, ונקודת שבר שממנה והלאה טרחו הפוליטיקאים האיטלקים להפגין גינונים "עממיים" יותר.
שיתוף הפעולה עם הבמאי ג'ים ג'ארמוש

בניני "התגלה" לקהל הצופים שמחוץ לאיטליה, בסרטו של הבמאי העצמאי האמריקני ג'ים ג'ארמוש, "נרדפי החוק" (Down by Law). בסרט זה שיחק בניני אסיר, המושלך לתא בבית כלא בעוון רצח של אדם באמצעות כדור ביליארד. בבית הסוהר הוא מוצא את עצמו עם שני בריונים קשוחים, בגילומם של טום וייטס (זמר רוק), המשחק אדם שנדון למאסר על שנתפס נוהג במכונית כאשר בתא המטען מצויה גופה, וג'ון לורי (מוזיקאי הג'אז), המשחק סרסור שהופלל על סרסרות לזנות של ילדה בת שתים עשרה. השניים, שכאשר היו לבדם בתא, היו מנוכרים זה לזה, התאחדו אל מול התנהגותו המשונה של בניני שידיעותיו בשפה האנגלית מתמצות במשפט - "I scream, you scream, we all scream, for ice cream". בהנהגתו של בניני הם מצליחים להגות תוכנית בריחה מן הכלא, בורחים אל בית בודד בביצות, שם פוגש בניני את ניקולטה (דמות זו מגולמת על ידי ניקולטה בראסקי, אשתו של בניני ושותפה למרבית סרטיו). בניני מתאהב בה, והשנים חיים באושר ובעושר. הסרט צולם בשחור לבן, והוא יצירת מופת בסגנונו הידוע של ג'ארמוש, מחשובי הבמאים שקמו לקולנוע העצמאי האמריקני בשנות השמונים. משחקם של ווייטס ולורי מעולה (בהתחשב בעובדה שהמדובר במוזיקאים מקצועיים), אך התנהגותו הקפריזית של בניני היא אחד מהאלמנטים שגרמו להצלחתו הגדולה של הסרט.
לאחר סרט זה צילם בניני עם ג'ארמוש סרט קצר בשם "קפה וסיגריות" (1986), שהורחב לאחר מכן לכלל סרט באורך מלא, הכולל עשרה קטעים נוספים פרט לקטע עם בניני, ויצא אל האקרנים בשנת 2003. כן שיחק בניני בשנת 1991 בסרטו של ג'ארמוש "מונית לילה", שהוא סרט המורכב ממספר אפיזודות הסובבות סביב נהיגה במונית, בערים שונות בעולם. בסרט זה שיחק בניני נהג מונית המביך עד מוות כומר שעלה במקרה למונית, כאשר הוא מתוודה בפניו על מגוון מרשים של סטיות מיניות משונות.
הקריירה באיטליה

לאחר "נרדפי החוק" המשיך בניני לשחק בסדרה של קומדיות דוברות איטלקית והפקות בינלאומיות שזכו להצלחה מעבר לגבולות איטליה. בין היתר שיחק בסרט "שטן קטן שלי", לצד וולטר מתאו, "המפלצת" וב"ג'וני סטקינו", אותם ביים בעצמו. המדובר בקומדיות עממיות, הנשענות על משחקו המוגזם של בניני, על חילופי זהויות, ועל הופעתה של ניקולטה בראסקי לצדו. בשנת 2002 יצר בניני גרסה חדשה לספר הילדים הקלאסי מאת קרלו קולודי "הרפתקאותיו של פינוקיו", אשר הייתה לסרט הקופתי ביותר באיטליה בשנה זו עליו זכה בפרס פטל הזהב לשחקן הגרוע ביותר ובהמשך גילם את ג'פטו בסרט משנת 2019 בשם "פינוקיו". בניני מוערך אף כחרזן מאלתר (צורת אומנות מקובלת במולדתו טוסקנה) וכן ידוע כמי שלמד בעל פה את "הקומדיה האלוהית" של דנטה אליגיירי ומסוגל לומר אותה מראשיתה ועד סופה.
בשנת 2012 הופיע בסרטו של וודי אלן, "לרומא באהבה" בתפקיד לאופולדו, פקיד זוטר שהפך לידוען הנמצא במרכז ההתעניינות של אמצעי התקשורת.
החיים יפים

בניני ידוע בעיקר בשל סרטו "החיים יפים" (1997), סרט טרגי-קומי אודות השואה. עלילת הסרט עוסקת בגואידו - יהודי איטלקי, שמנסה לגרום להישרדותו של בנו במחנה השמדה. האב, גואידו, מנסה לשכנע את בנו שהאירועים מסביבם הם רק משחק, ושעליהם לשמור על הכללים על מנת לנצח במשחק. בסרט משחקת גם אשתו של בניני, ניקולטה בראסקי. אביו של בניני שהה שנתיים במחנה הריכוז ברגן-בלזן, והסרט מבוסס במידת מה על התנסויותיו במחנה. הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, וזכה בשלושה - פרס הסרט הזר של השנה, פרס השחקן הטוב ביותר של השנה (עבור בניני שכיכב בסרט ואף ביים אותו), ופרס המוזיקה המקורית לסרט דרמה.
פעילות פוליטית

בניני ידוע כמתנגד חריף לראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני. הוא ביקר אותו בחריפות מספר פעמים, ואף הוביל נגדו הפגנה גדולה נגד החלטה לקצץ תמיכה ממשלתית באמנויות. שיא פעילותו נגד ברלוסקוני היה כשהופיע במהדורת החדשות הנצפית ביותר באיטליה לכבוד סרט חדש שלו, וקפץ מאחורי המגיש עם פתיחת המהדורה ומתח את הצופים בהכרזה "ברלוסקוני התפטר". לאחר מכן הותיר את מגיש החדשות פעור פה כשעשה מעין סטריפטיז, פרם את חולצתו במהלך הריאיון, והניח אותה על כתפי המגיש כשהוא מתגלגל מצחוק.
פילמוגרפיה נבחרת

ברלינגר, אני אוהב אותך (1977)
נמר בליפסטיק (1979)
לונה (1979)
בעין האפיפיור (1980)
אתה מפריע לי (1983)
נרדפי החוק (1986)
שטן קטן שלי (1988)
מונית לילה (1991)
קפה וסיגריות (2002)
ג'וני סטקינו (1992)
בנו של הפנתר הורוד (1993)
המופרע (אנ') (1994)
החיים יפים (1997)
אסטריקס ואובליקס נגד יוליוס קיסר (1999)
פינוקיו (2002)
כשתראי נמר בשלג (2005)
לרומא באהבה (2012)
פינוקיו (2019)
ריזיירה די סן סאבה

| --- | --- |

תאי הכלא במחנה
 מידע כללי
 סוג:  מחנה השמדה, מחנה מעצר, מחנה מעבר
 מדינה:  איטליה
 מחוז:  טריאסטה 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  8 בספטמבר 1943
 תאריך סגירה:  29 באפריל 1945
 אוכלוסייה
 השתייכות האסירים:  יהודים, פרטיזנים ומתנגדי המשטר הנאצי
 נתונים
 מספר קרמטוריומים:  לפחות אחד
 שימור היסטורי:  חלקי
 קואורדינטות:  45°37′15″N 13°47′21″E﻿ / ﻿45.620833333333°N 13.789166666667°E﻿ / 45.620833333333; 13.789166666667
  (למפת פריולי-ונציה ג'וליה מוגדלת) אודינה פורדנונה גוריציה מונפאלקונה סלובניה אוסטריה ונטוריזיירה די סן סאבה(למפת פריולי-ונציה ג'וליה רגילה) אודינה פורדנונה גוריציה מונפאלקונה סלובניה אוסטריה ונטוריזיירה די סן סאבה
 אתר
 
מפת השואה: אזורי השליטה הנאצית ונתיבי התעבורה אל מחנות ההשמדה
החצר ועקבות המבנה בו שכן הכבשן
ריזיירה די סן סאבה (איטלקית Risiera di San Sabba; סלובנית Rižarna pri Sveti Soboti) בטריאסטה היה מחנה ריכוז אשר שימש גם כמחנה ההשמדה היחיד שהוקם באיטליה בתקופת מלחמת העולם השנייה. כ-25,000 איש עברו דרך המחנה וכ-5,000 בני אדם נרצחו בו, ומתוך 123 משלוחי המוות שיצאו מאיטליה, מקורם של 69 היה בטריאסטה.
היסטוריה

המחנה הוקם במבנה ששימש כמפעל לעיבוד אורז ואשר הוקם ב-1913. יומיים לאחר שנחתם הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה ב-8 בספטמבר 1943, הוקם האזור המבצעי החוף האדריאטי בצפון-מזרח איטליה וזה היה כפוף ישירות לרייך למרות שהשתייך באופן רשמי לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. המחנה החל לפעול סמוך לאחר מכן כמתקן מעצר גרמני זמני וכונה "סטאלאג 339".
ב-20 באוקטובר 1943 שונה ייעודו של המחנה למתקן כליאה משטרתי לאסירים בטרם גירושם לגרמניה ולפולין, וכמתקן מעצר והוצאה להורג של יהודים, פרטיזנים ומתנגדי הנאצים. עוד שימש המחנה לאחסון רכוש מוחרם. מעשי הרצח במחנה נעשו באמצעות חבטות באלה בבסיס הגולגולת, בירי ובהרעלה באמצעות גז בכלי רכב סגורים שיועדו לכך. במחנה נמצאו אלה ושלושה שקי מלט ובהם שרידי עצמות ואפר אדם.
בשמו של המחנה נקשר גם אודילו גלובוצניק, יליד טריאסטה, שמונה למפקד האס אס והמשטרה (SS- und Polizeiführer) באזור והחל במבצע שזכה לקוד "Einsatz R" (פעולה R) לרדיפה ותפיסת יהודים, פרטיזנים ומתנגדי הנאצים. ב-4 באפריל 1944 הוקם במחנה כבשן לשריפת גופות. מבנה זה נהרס על ידי הנאצים ב-29 באפריל 1945 עם התקרב הצבא היוגוסלבי לטריאסטה, ובאותו מועד שחררו הנאצים את אחרוני האסירים במחנה.
מבנה המחנה

מבני המחנה ערוכים סביב חצר מרכזית. במעבר הכניסה התת-קרקעי שוכנים "תאי המוות" בהם נכלאו אסירים אשר יועדו להשמדה בתוך שעות ספורות בכבשן שבמחנה. לפי עדויות, לצד האסירים בתאי המוות אוחסנו לעיתים גם גופות אשר יועדו לשריפה.
במבנה בן שלוש קומות שמשמאל לכניסה שכנו 17 תאים קטנים נוספים שיועדו לכליאה ושניים מהם שימשו כמתקני עינויים. במבנה זה גם התגוררו קציני האס אס ושכנו בו סדנאות העבודה של האסירים.
המבנה הסמוך בן ארבע הקומות שימש כמתקן המעצר המרכזי ובו רוכזו היהודים, האזרחים האחרים ושבויי מלחמה אשר יועדו למשלוח למחנה ההשמדה אושוויץ ומחנות הריכוז דכאו ומאוטהאוזן.
מצדה האחר של החצר המרכזית, שכן המבנה שבמרתפו נבנה הכבשן. מבנה זה אינו קיים עוד לאחר שנהרס בידי הנאצים בטרם נמלטו מהמחנה, אף כי עקבותיו ניכרים בקיר המבנה הסמוך ומיקומו על הקרקע מסומן במשטח מתכת.
המבנה המרכזי ובו 6 קומות, שימש למגורי חיילי האס אס וכמטבח, ומבנה סמוך לו ששימש כמוסך לכלי רכב הפך לבית תפילה. שני מבנים נוספים מחוץ למחנה שימשו כמפקדה, כמגורי מפקד המחנה וכמגורי סגל הנשים.
הנצחה באתר

לאחר המלחמה שימש המקום כמחנה פליטים ושקע בהזנחה. ב-15 באפריל 1965 הורה נשיא איטליה להכריז על המחנה כמונומנט לאומי, והמקום שופץ ב-1975, ומאז הוא משמש כ"מוזיאון העירוני של ריזיירה די סן סאבה" (Civico Museo della Risiera di San Sabba). במוזיאון מבקרים למעלה מ-100,000 איש בשנה.
ראו גם

האזור המבצעי החוף האדריאטי
הערות שוליים

↑  אלדד בק, כשסיפרתי לנכדה של מצילי משפחתי שיד ושם לא מכיר בהם, התביישתי, באתר ישראל היום, 5 ביולי 2019
רינה בן מנחם

| --- | --- |

רינה בן מנחם, 1960
 לידה:  26 ביוני 1935 בני ברק, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  12 ביוני 2004 (בגיל 68) אמסטרדם, הולנד 
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראל ישראל
 שם עט:  ש.ר.ב 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 שפות היצירה:  עברית
 
רינה בן מנחם, 1953
שרה רינה בן מנחם (26 ביוני 1935 – 12 ביוני 2004) הייתה סופרת, ציירת וצורפת ישראלית. מחברת הספר העברי הראשון על הומואים ולסביות, "הדווקאים" (1960), והרומן הלסבי העברי הראשון, "הצלע" (1961), תחת שם העט ש.ר.ב.
ביוגרפיה

בן מנחם נולדה וגדלה בבית מבודד בבני ברק עם אחיה עודד ואחותה תמרה, לאמא אסתר לבית אבניאל ילידת תל אביב ואבא נחום יליד סלונים שבבלארוס. אביה היה חבר "ההגנה". בגיל 15 עזבה את בית הספר והחלה ללמוד צורפות בבצלאל ירושלים. התנדבה לצה"ל בגיל 17. שירתה בחיל האוויר, שימשה כמדריכת ספורט לבנות. בסיום השרות הצבאי חזרה לירושלים ועבדה בצורפות. היא התפרנסה מיצירת תכשיטים ומכתיבת ספרונים של ספרות זולה. היא גרה בירושלים ועין הוד. בעת שהותה בירושלים פרסמה בהוצאה עצמית את שלושת ספריה.
כשיצא "הדווקאים" לאור, הממסד הספרותי הישראלי התנער ממנו לחלוטין. בריאיון לשבועון העולם הזה ב-18 במרץ 1960, כתב העת היחיד שהתייחס להופעת הספר, סיפרה שרה על מאמציה להוציאו לאור. היא עברה ממו"ל למו"ל, ספגה סירובים, פגיעות ועלבונות, ובכל זאת לא ויתרה. כדי להתקיים, כתבה מערכונים ורומאנים זעירים בסיטונות, עבור פרוטות. אך תמיד הייתה חוזרת אל אוסף הסיפורים של הדווקאים. עד שלאט לאט הצטברו אצלה הלירות הדרושות להוצאת הספר על חשבונה. בעקבות הכתבה, שהביאה ציטוטים מתוך הספר, מכירות הספר גברו, כפי שמדווח השבועון בגיליון שיצא שבועיים מאוחר יותר:
יומיים אחרי שפירסם 'העולם הזה' לקט פיקנטי מתוך הספר, אי אפשר היה להשיג טופס אחד של "הדווקאים" בדוכני הספרים המרכזיים, כי היתה זו הפעם הראשונה שנכתב בישראל על הווי זה — לא בתור בעיה אלא בתור הווי חי ומוכר היטב לסופרת.
בתחילת שנות ה-70 עזבה את ישראל והשתקעה באמסטרדם שבהולנד, שם היה לה דוכן בשוק הפשפשים לממכר משקפיים אופטיות יד שנייה.
בן מנחם הפגינה תעוזה בכך ששילבה את דיוקנה בעטיפת שער "הדווקאים" שעיצבה בעצמה אך לא שיתפה בכתיבתו ובהוצאתו את משפחתה ומכריה. אפילו מכריה הקרובים לא ידעו כי כתבה ספרים נוספים לאחר "הדווקאים", ובמשפחתה הספרים היו טאבו ולא דיברו עליהם.
בשנתיים האחרונות לחייה סבלה מאמפיזמה כתוצאה מעישון. חבריה ומשפחתה ליוו אותה מקרוב. היא נפטרה באמסטרדם.
משפחה

תמרה, אחותה הצעירה של בן מנחם נשואה לעיתונאי נחום ברנע. בני דודה של רינה בן מנחם הם יצחק בן מנחם ("גוליבר") ואריה ורדי.
רשימת ספריה

הדווקאים - חמו"ל, תל אביב, 1960
הצלע או יומנה של הצלע ה-13 - בני ברק, מרץ 1961
הפרחחית - תל אביב, ינואר 1963
שלושת הספרים: "הדווקאים", "הצלע או יומנה של הצלע ה-13" ו"הפרחחית" יצאו לאור במהדורה חדשה בשנת 2018 בהוצאת "עם עובד"
הערות שוליים

↑  "סיפור אימים", חרות, 8 באפריל 1960
↑  מצב רוחו של בן-ארצי על הגובה..., חרות, 20 במרץ 1963
↑   שרה מענית, קשה להאמין שספר אמיץ שכזה ראה אור בארץ ב-1961, באתר הארץ, 22 באפריל 2015
↑   שרה מענית, הפרחחית: פרק אחרון על הסופרת שהקדימה את זמנה, באתר הארץ, 21 באפריל 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304295605171  BnF: cb178376772 (data)  ISNI: 0000 0004 0291 317X  LCCN: nr2001047075  RKD: 6391  VIAF: 299138288   WorldCat (עם VIAF): 299138288
קתדרלת המלאך מיכאל

מפת הקרמלין במוסקבה. למידע על מקום  לחצו עליו
מבט מכיכר הקתדרלות
קתדרלת המלאך מיכאל (ברוסית: Архангельский собор - "ארכאנגלסקי סובור" - קתדרלת המלאך הראשי) הוא שמה של קתדרלה הממוקמת בכיכר הקתדרלות שבמרכז הקרמלין במוסקבה בירת רוסיה.
היסטוריה

הכנסייה הראשונה במקום נבנתה ככל הנראה בשנים 1247–1248. בשנת 1333 במשך הקיץ איוואן הראשון, נסיך מוסקבה בנה קתדרלה חדשה מאבן. בהתאם למסורת זה היה לאות ציון סיום הרעב בנסיכות. ב-20 בספטמבר 1333 הקתדרלה נפתחה לקהל. הקתדרלה הנוכחית הוקמה בין השנים 1505–1508 על פי תכנונו ותחת פיקוחו של האדריכל האיטלקי אָלוֹיזִיוֹ נוּאוֹבוֹ (Aloisio Nuovo) באתר בו הייתה ממוקמת קתדרלה קדומה יותר שנבנתה בשנת 1333.
הקתדרלה בנויה בסגנון הרנסאנס האיטלקי, והיא מעוטרת בתמשיחים (פרסקאות) בסגנון רוסי אורתודוקסי שמקורם מהמאה ה-16 והמאה ה-17 מעדה ידי יאקוב מקזן, סטפן מריאזאן ויוסף ולדימירוב.
הקתדרלה נבנתה ב-5 ראשים וכוללת בתוכה חדר נפרד בחלק המערבי. היא נבנתה מלבנים ומעוטרת באבן לבנה. בכנסייה איקונוסטאזיס עשוי עץ ומצופה זהב שגובהו 13 מטרים, והוא מועטר באיקונות מהמאות ה-17 - ה-19.
נברשות הכנסייה הוצבו במהלך המאה ה-17.
הכנסייה שימשה לטקסים שנערכו לציון הניצחונות הרוסיים, החל מ-1340 ועד המאה ה-17 נהגו נסיכי מוסקבה והצארים של רוסיה להיקבר בכנסייה. בין 54 הקברים בכנסייה ניתן למנות את קברי הנסיכים איוואן הראשון, דמיטרי דונסקוי, איוואן השלישי ואיוואן הרביעי, וכן הקיסר פיוטר השני (היחיד מבין הצארים שמלכו לאחר פטר הגדול, שכן השאר נקברו בקתדרלת פטרופבלובסקיה שבסנקט פטרבורג).
ראו גם

קתדרלה הקתולית של מוסקבה
קתדרלת ישו המושיע
רוזמרי קלוני

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1928 מייזוויל, קנטקי
 פטירה:  29 ביוני 2002 (בגיל 74) בוורלי הילס
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1953–2001 (כ־48 שנים)
 מקום לימודים:  תיכון וית'רו, St. Patrick's School, Western Hills High School 
 עיסוק:  זמרת, שחקנית, תסריטאית
 סוגה:  ג'אז, פופ
 סוג קול:  קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  קולומביה, MGM, RCA
 בן או בת זוג:  חוזה פרר (1 ביוני 1953–1961) חוזה פרר (22 בנובמבר 1964–1967) דנטה דיפאולו (1997–29 ביוני 2002) 
 צאצאים:  מיגל פרר, מוניסטה פרר, רפאל פרר, גבריאל פרר 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי למפעל חיים (2002)  זוכרים את נשות קנטקי  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 http://www.rosemaryclooney.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
רוזמרי קלוני (באנגלית: Rosemary Clooney; ‏23 במאי 1928 – 29 ביוני 2002) הייתה זמרת קברט, פופ, ג'אז וקאנטרי, ושחקנית אמריקאית. היא הגיעה לראשונה לתהילתה בשנות ה-50 המוקדמות עם שורה של להיטים כולל שירים הומוריסטיים כדוגמת "Mambo Italiano" ושירי פופ וג'אז כדוגמת "Tenderly". הקריירה שלה חוותה נפילה בשנות ה-60, בין היתר בגלל בעיותיה האישיות של קלוני, שסבלה מדיכאון והתמכרות לתרופות, אך היא חוותה תחיה בשנות ה-70 כאשר בינג קרוסבי הזמין אותה להשתתף בחגיגות 50 השנה שלו בעולם הבידור. היא המשיכה להקליט מוזיקה עד מותה ב-2002.
שנותיה הראשונות

קלוני נולדה במייזוויל, קנטקי, בתם של מארי פרנסס (שם נעורים גילפויל) ואנדרו ג'וסף קלוני. אימה הייתה ממוצא אירי ואנגלי ואביה היה ממוצא אירי וגרמני. היא הייתה אחת מחמישה ילדים. היא גדלה בדת הקתולית. כשהייתה בת 15, אמה ואחיה ניק (אנ') עברו לקליפורניה, והיא נשארה עם אביה ואחותה בטי (אנ') בקנטקי.
המשפחה נמשכה לעולם התקשורת והבידור: רוזמרי ובטי פיתחו קריירה בתור מופיעות, בעוד ניק היה למפיק ומגיש טלוויזיה. גם ילדיה של קלוני, מיגל פרר ורפאל פרר, וכן אחיינה ג'ורג' קלוני, היו לשחקנים. ב-1945 הופיעו האחיות קלוני בפעם הראשונה ברדיו, בתחנה WLW בסינסינטי. השתיים המשיכו להופיע כצמד במשך מרבית התקופה המוקדמת של הקריירה של רוזמרי.