stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חתול ספינקס
מבנה גופני

גופו של חתול הספינקס הוא בינוני ושרירי. יש לו זנב דק וארוך, ראש בגודל בינוני, אוזניים גדולות ועיניים מלוכסנות. סימן ההיכר הבולט ביותר של גזע זה הוא היעדר הפרווה. עורו רך מאוד ועקב המחסור בפרווה, הוא רגיש מאוד לשינויי טמפרטורה ולכן זקוק לטיפוח אינטנסיבי.
אלרגיה לחתול הספינקס

ישנה סברה מוטעית כי בשל היותו חסר פרווה חתול הספינקס אינו מעורר תגובה אלרגית. למעשה אלרגיה לחתולים מקורה בחלבון המיוצר על ידי החתול ומצוי ברוק שלו בבלוטות חלב המצויות על עורו. בגלל שחתול הספינקס חסר שיער, החשיפה של האדם האלרגי לחלבון שבבלוטות החלב בעור עשויה אף להיות חזקה יותר.
בתרבות הפופולרית

בקומדיית המצבים האמריקאית חברים, רייצ'ל קונה חתול מסוג ספינקס במחיר גבוה ומתקשה להיפטר ממנו.
בסדרת האנימה היפנית דרגון בול סופר, דמות אל ההרס בירוס מבוסס על החתול של יוצר הסדרה אקירה טוריאמה, שהוא מגזע חתול הספינקס.
בסרט הקומדיה אוסטין פאוארס, החתול של ד"ר רשע הוא חתול ספינקס, אך בסרט הוא מוצג כחתול שאיבד את פרוותו לאחר שהוקפא במשך 30 שנה והופשר מחדש. בראיון לאחר צאת הסרט אמר השחקן מייק מאיירס כי "להחזיק אותו הרגיש קצת כמו להחזיק ישבן של קשיש".
בונים הלר

| --- | --- |
תמונה של בונים הלר, צולמה ע"י חתנו אלן גינתון ב-1975
 לידה:  25 בינואר 1908 ורשה, פולין הרוסית
 פטירה:  12 במאי 1998  (בגיל 90) ט"ז באייר תשנ"ח תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  פולין, ישראל 
 לאום:  יהודי-פולני, ישראלי
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 שפות היצירה:  יידיש
 סוגה:  שירה
 פרסים והוקרה:  פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש (1981)
 
בונים הֶלֶר (נכתב גם בִּינֶם הלר; נהגה "בִּינֶם" בניב היידיש הדרומי; ביידיש: בינם העלער, לעיתים בינעם; בכתיב סובייטי: בינעמ העלער; 25 בינואר 1908 – 12 במאי 1998) היה משורר יידי יהודי פולני, מן הבולטים במשוררי היידיש בגוש הסובייטי. מ-1957 התגורר בישראל.
ביוגרפיה

בונים בן נח הלר נולד בעיר ורשה שבפולין הרוסית ב-25 בינואר 1908 למשפחה יהודית דתית ענייה. עד גיל 14 למד בחדר ובישיבה, ולאחר מכן היה פועל. בשנת 1930 החל לפרסם משיריו, ואף עסק בעיתונאות. בשנים 1937–1939 התגורר בפריז, וערב פרוץ מלחמת העולם השנייה שב לוורשה. מאוקטובר 1939 עד דצמבר 1947 גר בברית המועצות (ביאליסטוק, אלמה-אטה, מוסקבה). ב-1948 חזר לוורשה, כעת בפולין הקומוניסטית, והיה לעורך הירחון הספרותי "יידישע שריפטן".
הלר נטש את הקומוניזם, התגורר תקופות קצרות בצרפת ובבלגיה ולבסוף עלה לישראל בפברואר 1957 עם משפחתו באונייה "ירושלים" (לאחר שביקר בה בספטמבר 1956).
בשנת 1975 זכה בפרס מנדלי מוכר ספרים לספרות יידיש מטעם עיריית תל אביב, על ספריו "ביחידות" ו"בגטו ווארשה בחודש ניסן", שראו אור בתל אביב בשנים שלפני כן. בשנת 1981 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
אשתו הראשונה, גולדה, נפטרה בזמן מלחמת העולם השנייה. השניים היו הורים לבת יחידה, דינה. הוא נישא בשנית להדסה קסטין (1924–1995), שחקנית.
הלר נפטר בשנת 1998 בתל אביב, בגיל 90. נטמן לצד אשתו בבית העלמין ירקון.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
שיריו

שירו המפורסם ביותר של הלר הוא "חודש ניסן בגטו ורשה" ("אין ווארשעווער געטא איז חודש ניסן"), שנכתב בתקופת מלחמת העולם השנייה. שניים משיריו בוצעו על ידי חוה אלברשטיין בתקליטיה "די קרעניצע" ו"לעמעלע", והיא אף ראיינה אותו לסרטו התיעודי של בן זוגה, נדב לויתן, "מוקדם מדי לשתוק, מאוחר מדי לשיר" (1995), שבו התחקו אחר משוררי היידיש האחרונים שחיו בארץ.
מספריו

דורך שטאכעטן (ורשה 1932)
אין אומרו פון טעג (ורשה 1933)
אויפן ווינט (ורשה 1936)
לידער (מינסק 1940)
די ערד האט געציטערט (מוסקבה 1946)
דער וועג אויף ווארשע (מוסקבה 1948)
דורך שאט און שיין (לודז' 1948)
פרילינג אין פוילן (ורשה 1950)
היימערד (ורשה 1951)
דאס ליד איז געבליבן - אנתולוגיה של מחברים יהודים בפולין בזמן הכיבוש הנאצי - עורך (ורשה 1951)
געקליבענע לידער (ורשה 1952)
אין אונדזער צייט (ורשה 1954)
דאס ערשטע ליד (ורשה 1956)
קלארקייט (ורשה 1957)
ביים ראנד (ירושלים 1957)
נייע לידער (תל אביב 1964)
דור און דויער (תל אביב 1967)
א בוים אין אוונט (תל אביב 1971)
אין ווארשעווער געטא איז חודש ניסן (תל אביב 1973)
ביחידות (תל אביב 1975)
דאס צוגעזאגטע ווארט (תל אביב 1980)
זיי וועלן אויפשטיין (תל אביב 1984)
דער גייסט פונעם שטורעם (תל אביב 1992)
מספריו > בתרגומו

באָריס פאסטערנאק, דאָקטאָר זשיוואגאָ: ראָמאן ...; איבערגעזעצט פון רוסישן כתב-יד: משה גראָסמאן און בינם העלער, תל אביב: מנורה, תשי"ט.
לקריאה נוספת

בני מר, סמוצ'ה: ביוגרפיה של רחוב יהודי בוורשה (תשע"ח)
יוליאן הירשהויט, 'בינם העלער: זיין דיכטונג פון ווייטיק און נאסטאלגיע', די צוקונפט 82 (1976), 177–179.
חיים גראדה, 'בינם העלער', ביי זיך 8 (תשל"ז), 28–30.
יצחק יונסוביץ', 'בינם העלער (צו זיין ווערן א בן-שבעים)', די גאלדענע קייט 100 (1979), 73–78.
יצחק יונסוביץ', 'המשורר בינם הלר', מאזנים נ, 6–5 (תש"ם), 408–412.
הירש אושרוביץ, 'וועגן בינם העלערס דיטונג', די צוקונפט 86, 2 (1980), 58–61.
יצחק יונסוביץ', 'אויף א העכערן שטאפל: בינם העלער, "דאס צוגעזאגטע ווארט" (1980)', די גאלדענע קייט 104 (1981), 192–196.
ישראל חיים בילצקי, 'א פאר ווערטער: בינם העלער, "דאס צוגעזאגטע ווארט"', יידישע צייטונג 1583 (28 בנובמבר 1980), 5, 11.
שלמה וורזוגר, 'דער פאעט בינם העלער', ביי זיך 25 (תשמ"ד), 100–103.
משה שקליר, 'דער שליח פון יידישן ווארט: צו דער ערשטער יארצייט פון בינם העלער', חשבון 133 (תשנ"ט), 13–23.
הערות שוליים

1 2  בונים הלר באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  "משורר יידיש הנודע... השריד האחרון מבין המשוררים היהודיים בעלי השם בארצות הגוש הסוואֶטי ['הסובייטי']" (י. ש., "ברורות", דבר, 8 בנובמבר 1955); "החשוב בין סופרי ומשוררי יידיש בפולין" (רחל אדיב, יומן פולני (3): מצבות יהודים והסברות, דבר, 24 בפברואר 1956).
↑  המשורר בינם הלר סיכם ביקורו בישראל, קול העם, 26 באוקטובר 1956.
↑  פרס מנדלי מוכר ספרים לספרות בלשון יידיש ע"ש שלום יעקב אברמוביץ: הזוכים בפרס מנדלי מוכר ספרים לספרות יידיש עד כה, באתר עיריית תל אביב; פרס מנדלי מוכר ספרים יוענק ביום ב', דבר, 19 בספטמבר 1976.
↑  הדסה קסטין הלר, באתר BillionGraves.
↑  ארכיון בינם (בונים)הלר, בספרייה הלאומית
↑  ראו ביקורת: חיים רבינזון, בונים הלר, דבר, 7 במרץ 1958, המשך.
↑  ביקורת: י. ג., ז'יוואגו – באידיש, מעריב, 17 ביולי 1959.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312739305171  PLWABN: 9810675071105606  BnF: cb109035762 (data)  GND: 172132614  ISNI: 0000 0000 7855 6536  LCCN: n85214076  MusicBrainz: eae50871-6018-4bf1-b7fd-7aa06ef76b45  NLA: 35860009  NTA: 110382331  SELIBR: 60211  SNAC: w6806g28  SUDOC: 078095654  Trove: 1119745  VIAF: 68917379   WorldCat (עם VIAF): 68917379
מקדש הנמרים

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  פרהיסטוריה 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  29°57′21″N 34°58′12″E﻿ / ﻿29.95583333°N 34.97°E﻿ / 29.95583333; 34.97
  (למפת דרום הנגב מוגדלת) מקדש הנמרים(למפת דרום הנגב רגילה) מקדש הנמרים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מקדש הנמרים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מקדש הנמרים
 
שלט הסבר באתר
מקדש הנמרים הוא אתר ארכאולוגי, בו התגלה מקדש פתוח ששימש אתר פולחן פרהיסטורי. האתר שוכן ממזרח לכביש הגישה ליישוב שחרות, צפונית-מזרחית לנמל התעופה עובדה שבבקעת עובדה. המקום הוא אחד מכ-160 מקדשים פתוחים שנתגלו עד כה בנגב ובמזרח סיני, והוא היה בשימוש במשך כ-4,000 שנים, החל מאמצע האלף ה-6 לפנה"ס (תקופת האבן החדשה המאוחרת) ועד המחצית הראשונה של האלף ה-2 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה).
האתר

האתר התגלה באקראי עקב מעבר טנק בסמוך לו, ונחקר בידי אורה יוגב ועוזי אבנר, מטעם רשות העתיקות, בשנים 1980 ו-1982. המקדש בנוי מחצר מעוינת מוקפת בקו אבנים כפול עשוי אבנים שקועות, ואורך כל אחת מצלעותיה הוא כ-12 מטרים. בחצר ארבעה מזבחות שקועים מתקופות שונות, העשויים מבורות בקרקע אשר דופנו באבנים. שרידי הפחמים שהתגלו במזבח הקדום ביותר תוארכו בעזרת פחמן-14 וגילם מוערך בכ-7,500 שנים. בצידה המערבי של החצר המעוינת שוכן מתקן שמפורש על ידי חופרי האתר כ"קודש הקודשים" - תא מוארך מוקף באבנים ובו 17 מצבות העשויות מאבנים ניצבות בלתי מעובדות, אשר ייתכן שייצגו אלים ואבות קדמונים.
ממזרח לחצר התגלה ממצא ייחודי של 16 דמויות בעלי חיים, העשויות מאבנים קטנות שננעצו בקרקע, ואשר נערכו בטור באורך של 15 מטרים. כל הדמויות זוהו כנמרים, על פי זנבם המורם ואבנים כהות המייצגות את חברבורותיהן; למעט דמות אחת שזוהתה כראם. נראה כי המדובר בנמרות נקבות אשר ייצגו אלות הפריון והן פונות מזרחה, לעבר מקום זריחת השמש בחורף. הראם הנטרף מתואר ללא ראשו, והוא מייצג את המוות.
בשנת 1988 נפגעו המקדש וציורי החיות על ידי טנקים בעת תרגיל של צה“ל. לאחר מכן הם שוקמו בעזרתו של בסיס חיל האוויר הסמוך, ודמויות החיות הושלמו באבנים קטנות ומרווחות, כך שהמבקר יכול להבחין בין המקור והשחזור. בשנת 2011 הוכשר המקום לביקור בידי רשות הטבע והגנים.
גלריה

מראה כללי של המקדש: בקדמת התמונה האזור המקודש, וברקע האזור בו נראות דמויות הנמרים כשהוא מוקף בגדר מלבנית נמוכה
האזור המקודש
חלק מדמויות הנמרים
לקריאה נוספת

עופר בר-יוסף ויוסף גרפינקל, הפריהיסטוריה של ארץ ישראל, הוצאת אריאל (ירושלים) ומוזיאון התרבות הירמוכית (קיבוץ שער הגולן), 2008. עמ' 187–188
חתול סומלי

| --- | --- |
חתול סומלי
 ארץ מוצא:  אוסטרליה אוסטרליה
 מיון
 משפחה:  חתוליים
 מין:  חתול בר
החתול הסומלי (Somali) הוא חתול אביסיני אלא שפרוותו ארוכה יותר. למרות שמו מקור החתול הסומלי הוא באוסטרליה. מקור השם הוא על שם סומליה שבאפריקה. החתול הסומלי משתייך למשפחת החתולים בעלי שיער באורך בינוני.
היסטוריה של הגזע

מקור החתול הסומלי הוא באוסטרליה, אך הוא בעצם וריאציה של החתול האמביסני השייך לקבוצת החתולים קצרי השיער, אלא שיש לגזע פרווה ארוכה יותר. הגן האחראי על הפרווה הארוכה הוא גן רצסיבי. החתול הסומלי בעל הפרווה הארוכה יותר נחשב נחות במהלך השנים 1920 עד 1930 אך מעמדו השתנה כאשר ב-1960 מרביע אמריקאי הצליח להרביע מספר פעמים חתולה מגזע אמביסני באופן עקבי, וכך נוצר גזע החתול הסומלי. החתולים האמבסינים בעלי הפרווה הארוכה התגלו בבתי הרבעה של אמבסינים. משערים כי גן הפרווה הארוכה הרציסיבי הגיע לחתולים האמבסינים במהלך מלחמת העולם השנייה, אז היה מחסור באמביסינים והרביעו אותם עם גזע זר ולא ידוע, אך זה אינו וודאי.
מבנה ומאפיינים

מבנה הגוף של החתול הסומלי בינוני, ומשקלו נע בין 2.5 ל-4 קילוגרמים.
לחתול הסומלי יש מראה "שועלי" בזכות הפרווה הארוכה, האוזניים הארוכות והזקורות והעיניים המלוכסנות מעט. זנב החתול הסומלי בצורת מניפה. גורי הגזע מתבגרים ומגיעים לגודלם המלא בגיל 18 חודשים. לחתולים הסומלים יש בעיות גנטיות, בעיקר בעיות שיניים, אך אלו נעלמו בין השנים 1990–2006 בזכות הרבעה בטוחה. הנקבה מגזע זה ממליטה 4-3 גורים בכל המלטה.
צבעיו של החתול הסומלי

פרוותו של הסומלי "טיקית" כלומר יש בה כמה גוונים. חום זהוב הוא הצבע הנפוץ ביותר בפרווה של הסומלי בשילוב טיקים שחורים. קשת הצבעים שיכולים להימצא בחתול הסומלי מונה כ-28 גוונים וביניהם: כחול, כסף, לילך, שוקולד, אדום שמנת ועוד.
אופי וטיפול בחתול הסומלי

החתול הסומלי הוא נוח, סקרן ומלא חיים, בדומה לאופיו של החתול האמבסיני. החתול הסומלי מלא אנרגיה, אוהב לשחק וזקוק לתשומת לב רבה, הוא אוהב, חכם, ואינו אוהב להיות סגור בבית.
אורך הפרווה הארוכה של החתול הסומלי משפיע על דרכי הטיפול והטיפוח שלו, ולכן בניגוד לחתול האמבסיני טיפוח השיער של החתול הסומלי מצריך הברשות תכופות. למרות אורך הפרווה הם אינם משירים שיער.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אקיטה
1 2 3 4  ביו פט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537115905171  GND: 4355965-7
אמילי שריידר

| --- | --- |

שריידר, 2024
 לידה:  20 באפריל 1991 (בת 33) ארצות הברית ארצות הברית 
 תאריך עלייה:  2015
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת דרום קליפורניה  אוניברסיטת תל אביב 
 תקופת הפעילות:  מ-2010 
 מעסיק:  Ynet, ויקלי סטנדרד, הפורוורד, ג'רוזלם פוסט, The Times of Israel, StandWithUs 
 בן זוג:  יוסף חדאד (2021-הווה)
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  emilyschraderil
 טוויטר:  emilykschrader
 emilyschrader.net
 
אמילי שריידר (באנגלית: Emily Schrader; נולדה ב-20 באפריל 1991) היא עיתונאית, פעילת הסברה ישראלית-אמריקאית, פעילה חברתית, יזמית ומומחית לשיווק דיגיטלי, וכיום משמשת כעיתונאית עצמאית עבור כלי תקשורת המונים, והיא בעלת טור בג'רוזלם פוסט.
ביוגרפיה

שריידר נולדה בעיר סיאטל, מדינת וושינגטון שבארצות הברית, וגדלה בעיר לוס אנג'לס, שבמדינת קליפורניה שבארצות הברית.
ב-2008 החלה שריידר את לימודיה לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC). ב-2012 סיימה את התואר הראשון, והחלה בלימודי תואר שני בתקשורת פוליטית באוניברסיטת תל אביב, אותם סיימה ב-2014. שריידר עלתה לישראל ב-2015.[דרושה הבהרה]
קריירה

שריידר החלה את הקריירה שלה בשנת 2010 כדוברת וסופרת עצמאית, והחלה לעבוד ככתבת בפרט עבור כלי תקשורת לקהל יהודי באנגלית ובעברית, כגון הג'רוזלם פוסט, הפורוורד, ויקלי סטנדרד, The Times of Israel‏ UT San Diego, PoliticsWeb ועוד.
ב־2011 החלה לשמש כמנהלת דיגיטלית של ארגון החינוך וההסברה הבינלאומי - StandWithUs, ארגון לא-ממשלתי נגד אנטישמיות, במהלך 8 שנות עבודתה בארגון התמקדה ביצירת תוכן, פרסום ושיווק מקוון. שריידר גם ייצגה את הארגון בתקשורת, לצד כתיבת מאמרים למדיה המודפסת והדיגיטלית.
במרץ 2015, שריידר עלתה לישראל.
ב־2019 הקימה שריידר את Social Lite Creative, חברת שיווק וייעוץ דיגיטלי המתמקדת בפוליטיקה ואקטיביזם.
לאורך הקריירה שלה, שריידר הייתה מעורבת בתיעוד אירועים פוליטיים שונים ברחבי ישראל.
שריידר היא פעילה ידועה בקמפיין עבור רשתות חברתיות לאמץ את ההגדרה הבינלאומית לזיכרון השואה (IHRA) לאנטישמיות, וכן דיברה רבות בכנסת ישראל בנושא מסוים זה.
היא גם עובדת ומתנדבת בארגונים לא-ממשלתיים (NGOs), ויוצרת תוכן הסברתי לתמיכה במדינת ישראל בזירה הבינלאומית.
החל מ-2010 שריידר מועסקת כעיתונאית-עצמאית ("פרילאנסרית") עבור מספר כלי תקשורת, וכמו-כן היא בעלת טור ב"ג'רוזלם פוסט".
קריירה > הוקרה

ב-2021 שריידר נבחרה על-ידי Hello Israel TV לאחת מהפעילים הבינלאומיים המשפיעים בישראל.
ב-2023 קיבלה את פרס בוני ציון בקטגוריית "מנהיגות צעירה".
חיים אישיים

במאי 2021 התארסה לפעיל ההסברה הערבי-ישראלי יוסף חדאד.
הערות שוליים

↑  ""#KoyakToYouToo Malaysians!" Israeli Content Creator 'Exposes' the Malaysian Troll Army - WORLD OF BUZZ". worldofbuzz.com. 13 ביולי 2021. נבדק ב-13 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  מלחמת ההסברה, באתר ynet, 21 במאי 2021
1 2  By EMILY SCHRADER, Musk must consider social media's impact on terrorism - opinion, The Jerusalem Post, ‏1 בנובמבר 2022
1 2  Wane, Joanna (3 במרץ 2023). "American-Israeli journalist Emily Schrader calls for 'international backbone' on Iran - New Zealand Herald". www.nzherald.co.nz. נבדק ב-31 במרץ 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lampert, Nicole. "Me & You: Emily Schrader and Yoseph Haddad 'We argued about saying 'I love you'". www.thejc.com (באנגלית). The Jewish Chronicle. ארכיון מ-2024-03-31. נבדק ב-2024-03-31.
↑  "Emily Schrader". The Jerusalem Post | JPost.com. נבדק ב-13 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Analysis, Middle East Center for Reporting an (20 בנובמבר 2020). "'A political climate shift': Emily Schrader talks Israel-Emirati relations". Israel Gulf Report (באנגלית). נבדק ב-13 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  יותר ממאה ארגונים יהודים ופרו-ישראלים דורשים מפייסבוק: "הילחמו באנטישמיות", באתר ‏מאקו‏, 11 באוגוסט 2020
↑  "ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות". www.nevo.co.il. נבדק ב-13 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  האתר הרשמי של Social Lite Creative
↑  Tara Kavaler / The Media Line, Record wins for Israeli women on Election Day, but progress still elusive, ynetnews, ‏27 במרץ 2021
↑    קרי רובינשטיין, ניו-יורק, משא הסברה, באתר "ידיעות אחרונות", 24 במאי 2021
↑  "Hamas fire rockets at crossing of ‘their own’ humanitarian aid convoy". skynews (באנגלית). 19 במאי 2021. נבדק ב-13 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  שי רגב, ‏בין כל האזעקות והפיצוצים: הצעת הנישואין המרגשת בעוטף עזה, באתר מעריב אונליין, 20 במאי 2021
↑  עמוד פרופיל הכותב של EMILY SCHRADER באתר הג'רוזלם פוסט.
↑  ראיון עם אמילי שריידר במסגרת ראיון בסלון של תנועת אם תרצו, 12 ביולי 2021, באתר יוטיוב
אמילי שריידר, מייק פומפאו ורעייתו סוזאן בסיור בעוטף עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל, פברואר 2024
יוסף חדאד ואמילי שריידר עם משלחת של עמותת "ביחד - ערבים זה לזה" באושוויץ-בירקנאו, אפריל 2022
אביה וגיא הוכמן (מימין), יוסף חדאד ואמילי שריידר (משמאל) בטקס הענקת פרס גיבורי העורף, הספרייה הלאומית בירושלים, ינואר 2024
שם משפחה יהודי

שם משפחה יהודי מעיד לכאורה על השתייכותו של אדם למשפחה יהודית. בתרבות היהודית כמו בתרבויות רבות אחרות נהוג שבני זוג וילדיהם מזוהים באותו שם משפחה, שעובר מדור לדור.
שם משפחה כשלעצמו אינו מעיד בהכרח על קרבה משפחתית בין אנשים, ולעיתים קרובות קשה להוכיח קרבת-דם בין אנשים שנושאים שם משפחה זהה.
שמות משפחה יהודיים לפני העידן המודרני

בעת העתיקה לא היו שמות המשפחה בשימוש נרחב, ובני האדם נקראו על שם אביהם. כך למשל "יהושע בן נון", או שם מלא יותר: "נח בן למך בן מתושלח בן חנוך". לאמנציפציה ליהודים באירופה התלוותה החובה לבחור בשם משפחה ולדבוק בו.
עד לעידן המודרני, נקראו היהודים והלא יהודים בשמות אבותיהם או בכינויים שנגזרו מעיסוקם, מחזותם, מתכונותיהם או מאופיים, כגון גובה, נכות, קמצנות, טוב לב. כתוספת לשמו הפרטי של אדם, רווח השימוש בשמות האב או בכינויים שנגזרו מהעיסוק/חזות/תכונות/אופיו, של אבי המשפחה.
שמות משפחה קבועים קיימים כיום אך צברו פופולריות בקרב יהודים ספרדים בחצי האי האיברי, ובמקומות אחרים רק במאה ה-10 או ה-11 ולא התפשטו באופן נרחב ליהודים האשכנזים בגרמניה או במזרח אירופה עד למאות ה-18 וה-19.
אמנם היו מספר משפחות יהודיות, בעיקר משפחות מבוססות ועשירות, שהשתמשו בשמות משפחה גם במאות שקדמו למאה ה-18, כמנהג האצילים הלא-יהודים. שמות משפחה אלו הם עתיקי יומין ונמצאים בשימוש מאות רבות של שנים. כדי לחזק עוד יותר את מעמדן החברתי והכלכלי, רשמו משפחות אלו עצי משפחה המתארים את ייחוסן, ובמקרים רבים גם את מקור שמן. ידוע למשל המקרה של שם המשפחה "קצנלנבוגן" (גם "קצנלנבויגן"), הנגזר משמו של מקום (כלומר, הוא שם טופונימי) במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה. שם משפחה זה הופיע בקרב יהודים, זמן רב בטרם שמשפחות יהודיות הוכרחו לקבל שמות משפחה בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 באירופה. משפחת קצנלבויגן היא משפחה רבנית המתייחסת על המהר"ם מפדובה שבאיטליה (1482–1565). הראשון שידוע לנו שנקרא בשם הזה הוא אברהם בן שמרגנסבורג שבגרמניה, בערך בשנת 1455. רבים מצאצאי המשפחה היו רבנים בקהילות שונות באירופה.
בחירת שמות משפחה כחלק מסדרי המדינה המודרנית

לאחר שהתפתחו צורות ממשל מתקדמות יותר והואצלו סמכויות למרכזי שליטה מרוחקים, היה צורך בזיהוי מדויק יותר של תושבי הפריפריות כדי לפקח עליהם ולתכנן ניהול יעיל יותר של משאבי המדינה. צווים שנשלחו לכל קצוות אירופה על ידי נציגי השלטון קבעו תקופות זמן שבהן היה על היהודים לבחור שמות משפחה ולרשום אותם במשרדים שנקבעו לכך. בתקופה זו כבר הייתה קיימת מערכת בירוקרטית יעילה למדי שעסקה ברישום התושבים בכלל וברישום היהודים בפרט. הרישום התבצע על מנת לאפשר גביית מיסים ופיקוח דמוגרפי אפקטיביים.
בעקבות צווים שהוצאו על ידי ממשלות אירופאיות (כמו באוסטרו-הונגריה), אולצו חלק מהיהודים לאמץ שמות משפחה. כך למשל בשנת 1787 החליטה האימפריה הרומית הקדושה להעניק שמות משפחה לכל נתיניה. חלק מן השמות ניתנו על ידי נציגי המשטרים והשלטונות המקומיים, ואחרים בחרו בעצמם את שמות משפחה. אחת מהוראותיה הראשונות של הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה (הסמכות היהודית הרשמית במדינה גרמנית גרורה של צרפת הנפוליאונית) הייתה חיוב יהודי וסטפאליה באימוץ שמות משפחה תקניים, לפי החוק החדש, במקום המתכונת המסורתית של "פלוני בן אלמוני". כך למשל, נשיא הקונסיסטוריה היהודית, שינה את שמו מ"ישראל בן יעקב" המסורתי לישראל יעקובסון. עלייה לתורה נשללה ממי שסירבו לאמץ להם שם משפחה.
בפרוסיה לאחר קרב ינה-אאורשטדט, בצו שהוצא ב-11 במרץ 1812 ניתנה אזרחות לכל יהודי שחי בפרוסיה באישור חוקי ובתנאי שתוך חצי שנה יקבע וירשום שם משפחה ויהיה מסוגל לכתוב אותו ולחתום אותו באותיות גרמניות או לטיניות.
אין הפרדה חותכת בין שמות משפחה יהודיים לבין שמות משפחה של גויים. כך למשל, ישנם שמות משפחה שאומצו על ידי היהודים בחלקים ממזרח-אירופה בהשפעת סממנים מהתרבות הגרמנית. דוגמאות: אדלר - עיט; שטרן - כוכב; שוורץ, שוורצמן - שחור, איש שחור.
הטענה לפיה יהודים היו צריכים לשלם עבור שמות משפחה "יפים", היא טעות-למחצה שרווחה. גם ללא יהודים היו שמות משפחה "לא יפים" ורבים חשו צורך לאמץ לעצמם שם משפחה חדש - יהודים ולא יהודים. לא ידוע על מקור מוסמך בו מוזכרת קניית שמות. ברחבי האימפריה הגרמנית חויבו היהודים לשאת שם משפחה ובחירת השם הייתה כרוכה בתשלום מס משתנה לפי הביקוש לשם. שמות משפחה דוגמת: גולדברג (הר זהב), זילברברג (הר כסף), מורגנשטרן (כוכב השחר) עלו ביוקר למבקשיהם. לעומתם, שמות "סטנדרטיים" יותר המבוססים פעמים רבות על מקצועו של אחד מאבות המשפחה, דוגמת: שניידר (חייט/תופר), קאופמן (מוכר סחורה) וכדומה עלו פחות והעניים נאלצו לשאת שמות מעליבים.
ביהדות אשכנז נקבעו לראשונה מסה גדולה שמות משפחה רשמיים עקב "צו הסובלנות" של הקיסר ההבסבורגי יוזף השני. לפי נוסח הצו, היהודים הם שיבחרו את שם משפחתם, אך למעשה ברוב המקרים לא ניתנה ליהודים הזדמנות כזו, אלא היו אלה שמות משפחה שנבחרו על-ידי פקידי השלטונות הגרמאניים שבחרו עבורם שם משפחה. זו הסיבה העיקרית לשמות משפחה משפילים, מלגלגים או כלליים-מדי שהעניקו הפקידים האנטישמיים.
ועדת השמות הרשמית במאה ה-18 הקלה על עצמה את הליך הבחירה, והעניקה להמונים שמות משפחה שונים, ביקר לפי המראה החיצוני הראשוני (כולל בגדיו/בגדי עבודתו) כביכול של אותו ראש משפחה או נציג מטעמה שהופיע מול ועדה זו: קליין, מיטל, גרוס, קורץ, לאנג, בראון, וייס, בלאו, נוייר, וכו'. מנגנון דומה פעל גם בפרוסיה (צו שמות משפחה פרוסי נקבע בשנת 1812) ומכאן זלגו שמות משפחה מהלשונות הגרמאניים גם ליהודי פולין, יהודי ליטא, יהודי אוקראינה ויהודי לטביה - שהתגוררו בקהילות יהודיות על טריטוריות ושטחים שסופחו הן לפרוסיה והן לאוסטרו-הונגריה.
סיומות ותחיליות טיפוסיות של שמות משפחה לפי אזורי מוצא

לעיתים קרובות מופיעה סיומת טיפוסית לשם המשפחה, כזו המקלה על זיהו מוצאה. משמעות הסיומות בדרך כלל היא "בן" ("בַּר" בארמית ובארמית יהודית) בשפות השונות. כך למשל:
שמות משפחה המסתיימים ב-"קֵר" הם לרוב ממקור הודי או בכלל אשכנזי.
שמות משפחה המסתיימים ב-"שְׁוִוילִי", "דזה", "יה" או "לוב" הם לרוב גאורגים.
שמות משפחה המסתיימים ב-"זדה", או "זאדה" הם לרוב ממקור פרסי-איראני.
שמות משפחה המסתיימים ב-"יאן" שעשוי להיות גם פרסי-איראני וגם ארמני.
שמות משפחה המסתיימים ב-"קִין", "נִיק", "סְקִי", "צקי", "קוב", "יץ`", "אב", "וב", "נקו", "צ'יק", או "קִי" הם לרוב סלאבים: רוסיים, אוקראיניים, בלארוסיים, רומניים, צ'כים, קרואטים, סרבים, מולדובניים או פולניים.
שמות משפחה המסתיימים ב-"נקוֹ" או "וֹק" הם בדרך כלל אוקראיניים, מולדובניים.
שמות משפחה המסתיימים ב-"וֹב", "וֹף", "ובה" ולפעמים גם "ייב", "ייף", "יוב" או "יוף", לעיתים עם מילה בעברית לפניהם, הם לרוב קווקזיים, בוכריים או רוסיים.
שמות משפחה המסתיימים ב-"ובִיץ`", "וויץ`", "וויץ" או "בֵץ" הם בדרך כלל פולניים, צ'כים, רומניים, בלארוסים סרבים, בוסנים, קרואטים, אוקראיניים או רוסיים.
שמות משפחה המסתיימים ב-"רוּ", "קוּ", "צ'יו", "צ'וק","יאנו","צקו" או "סקו" הם בדרך כלל רומניים, מולדוביים או אוקראיניים.
שמות משפחה המסתיימים ב-"שטיין", "מן", "פלד", "בלום", "באום", "שטרן", "קופף" או "ברג" (אבן, איש, שדה, פרח, עץ, שחר, ראש, הר) הם לרוב ממקור גרמאני-יידי-אשכנזי.
שמות משפחה המסתיימים ב-"סון" או "זון" הם פעמים רבות ממקור גרמאני-יידי-אשכנזי.
שמות משפחה המסתיימים ב"וּש" הם לרוב ממוצא ספרדי מצפון-אפריקה, מצרפת, מבלגיה או משווייץ.
שמות משפחה המתחילים/המסתיימים ב"אַס", הם בדרך כלל ממוצא ספרדי, בדרך כלל גם מיוון או מבולגריה.
שמות משפחה המתחילים ב"דה", "ד`" או "די", "דל" הם לרוב ממוצא ספרדי.
שמות משפחה המתחילים ב"אל", "אבּוּ", "אוח" או "אִבְּן" ולאחריהם מילה שאינה-בעברית, הם בדרך כלל ממוצא מזרחי-ספרדי.
הערה: ישנן גם משפחות לא יהודיות רבות עם שמות משפחה כאלה. לפי כך, סיומת/תחילית שכזו לא בהכרח תעיד על יהדותה של משפחה מסוימת, בפרט בארצות הגולה (מחוץ לארץ ישראל) שלהם מוצאות אתניים שונים, או בקרב דתות וזרמי דת שוני.
החלפת שם המשפחה המקורי

המקרה הנפוץ ביותר של שינויי שמות משפחה, התרחש כשמשפחות היגרו מארץ אחת לשנייה, או כשהשלטון במדינה התחלף. במקרים אלו, תורגמו לעיתים השמות משפחה לשפה, כמו וייס שהפך ל-White, מאייר הפך למאיר או רוזנברג שהפך לורדי. במקרים אחרים, נבחרו שמות מקומיים שהזכירו בצלילם את השמות הקודמים. כך, למשל, במקרים רבים של עברות השם, כמו: גלבשטיין שהפך לגביש, רוטנברג הפך לרותם, או ברקוביץ הפך לברק. מובן שבמקרים רבים, נוצלה ההזדמנות לרענון שם המשפחה ולבחירת שם חדש. אף כאן במקרה של עברות שמות המשפחה עם המעבר לישראל, לעיתים מאמצים לעצמם אנשים שמות משפחה על פי מקום מגוריהם, כמו משפחת יגורי (על שם הקיבוץ יגור). דוגמה להשפעת המעבר לישראל על שמות המשפחה היהודיים מצויה גם בקרב קהילת בני ישראל (הודו): אף כי ישנם כ-130 שמות משפחה שונים ומוקדמים יותר אותם הביאה עימה קהילה זו מארץ מוצאה, הרי שבתחילת המאה העשרים, ובמיוחד עם עלייתם לישראל, החלו רבים לשנות את שם משפחתם, לרוב על-פי שמו הפרטי של הסב או אב הסב, כגון ראובן, יוסף או שמואל.
כך קרה לא רק במעבר גאוגרפי של המשפחה אלא גם במקרים של הגירה חברתית או מוביליות כלכלית: נטייה להתבוללות או צורך חברתי-כלכלי של משפחות יהודיות בתפוצות הובילו לעיתים לניסיון לטשטש את זיהוי האדם או המשפחה כיהודית באמצעות שם יהודי מובהק. כך למשל, בשליש האמצעי של המאה ה-19, בעקבות התעוררות רגשות לאומיים-הונגריים בקרב יהדות הונגריה, היה מעבר לשמות בעלי אופי "הונגרי" יותר, בייחוד בקרב היהודים, שקיבלו מהקיסר פרנץ יוזף תוארי אצולה על רקע תרומה לממלכה. אקדמאים, אנשי ממשל ובעלי מקצועות חופשיים שהיו בקשרים יומיומיים עם האוכלוסייה הלא יהודית - ביקשו לעיתים לצמצם את היכולת לקשר בין נושא השם היהודי לנושא השם ה"חדש", למעט במקרים של תרגום משפה לשפה. למעשה, במקרים רבים, שם המשפחה עבר גלגולים והשתנה פעמים לא מעטות. הדבר נכון במיוחד לבני העם היהודי שעברו תהפוכות רבות במהלך מאתיים השנים האחרונות - גלי הגירה רבים, שינויים מדיניים מרחקי לכת, רדיפות והשמדה. כל האירועים הללו מוליכים לשינויי שם, המערימים קשיים עד כדי הפיכת משימתו של חוקר, המנסה להתחקות אחר קורותיו של אדם, לבלתי אפשרית.
ראו גם

שמות ביהדות
שמות פרטיים יהודיים בישראל