stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחל צלמון

| --- | --- |

שרידי טחנת קמח בסמוך לנחל צלמון
 מידע כללי
 אורך:  30 קילומטרים
 אגן ניקוז:  110 קמ"ר 
 יובלים:  נחל כמון, נחל ממלח, ואדי חמרא, נחל חזון, נחל הארי, נחל שבע, מסיל א-שולול 
 שפך:  הכנרת 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) נחל צלמון(למפת הגליל העליון רגילה) נחל צלמון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל צלמון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל צלמון
 
נַחַל צַלְמוֹן הוא נחל בגליל התחתון, המנקז את המורדות הדרומיים-מזרחיים של גוש הרי מירון. הנחל זורם דרומה דרך רכס שגור, מתנקז אל מאגר צלמון ממזרח לרכס יוטבת, יוצר "ברך" לכיוון מזרח ונשפך לכנרת ליד קיבוץ גינוסר.
במעלה הנחל, בסמוך למושב שפר וקיבוץ פרוד, ישנה סדרת מפלים ואשדים מרשימים, ששוצפים מים לאחר גשמים כבדים. משם הנחל זורם דרומה, פונה מערבה, זורם דרומה בין הר חוזה והר כמון, וממשיך עד לתל-עצמון[דרושה הבהרה].
ב־27 בדצמבר 2022 החלה הזרמת מים מותפלים מהים התיכון לנחל במסגרת פרויקט "הולכה צפונה" של חברת מקורות. מים אלו מגיעים לבסוף לכנרת, ומסייעים בשמירה על מפלסה בשנות בצורת.
בעבר זרמו אל הנחל מי המעיינות עין רמיאל, עין פרוד, עין צלמון, עין א-טבל, עין רביד ועין דישנה, אך כיום רוב מי המעיינות נתפסים ולכן הנחל אכזב ברובו, ורק מיעוטו איתן.
היסטוריה

יש המזהים את חורבת צלמון המצויה בלב הנחל עם מבצר בשם צולמין (אנ'), שבוצר על ידי יוסף בן מתתיהו בימי המרד הגדול.
חקלאות

בערוץ הנחל שבתחומי הגן הלאומי כרמי זיתים מטופחים.
לאורך הנחל טחנות קמח שפעלו בעת החדשה לטחינת קמח באמצעות כוח הכבידה של המים. מי הנחל נאספו במעלה הנחל, הובלו על גבי אמות מים מרחק של מאות מטרים, ונפלו בכוח מגובה לתוך ארובות הטחנה. המים הנופלים בארובה סובבו גלגל כפות, שבתורו סובב עמוד שהיה מחובר אל אבני הריחיים. שתי טחנות קמח ניצבות על גדתו המזרחית של נחל צלמון באזור הגן הלאומי, בין היישובים הבדווים ראס אל-עין וסלאמה, שמדרום לבקעת בית הכרם, בין הר כמון להר חזון.
גלריה

טחנת הקמח בנחל צלמון
טחנת הקמח בנחל צלמון
מים זורמים ובריכת שכשוך בגן
מפלי פרוד העליונים, בסמוך למושב שפר
הנחל ליד מושב שפר
מפלי פרוד התחתונים, בסמוך לקיבוץ פרוד
גביע ליברטדורס

| --- | --- |
סמל גביע ליברטדורס

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1960
 ארגון מפעיל:  CONMEBOL
 מספר מתמודדים:  32 (+ 15 נושרות בסיבובים המקדימים)
 יבשת:  אמריקה הדרומית
 שמות קודמים:  1960–1964 גביע אלופות אמריקה
 זוכה:  ברזיל בוטפוגו (1)
 הכי הרבה זכיות:  ארגנטינה אינדפנדיינטה (7)
 מפעל נמוך יותר:  גביע סודאמריקנה
 Conmebol.com עונת 2024 בגביע ליברטדורס
 
מסמלי הטורניר בעבר
מסמלי הטורניר
גביע ליברטדורס (השם הרשמי בספרדית: Copa Libertadores de América, החל מ-2017: Copa Conmebol Libertadores) הוא אליפות אמריקה הדרומית לקבוצות בכדורגל, המתקיימת אחת לשנה בחסות CONMEBOL. באליפות נפגשות, באופן מסורתי, כל הקבוצות הבכירות של היבשת - כאשר בין השנים 1998 ו-2016 השתתפו בטורניר גם הקבוצות הבכירות של מקסיקו. הטורניר נחשב במשך שנים ארוכות לחגיגת הכדורגל הגדולה של אמריקה הדרומית ורבים מקבילים אותו לליגת האלופות של אופ"א באירופה.
האלופה מתמודדת עם הזוכה בגביע סודאמריקנה על גביע רקופה סודאמריקנה, וכן משתתפת בגביע העולם למועדונים (ובעבר - בגביע הבין-יבשתי). הזכייה בטורניר העניקה בעבר כרטיס השתתפות קבוע בטורניר סופרקופה סודאמריקנה, שהתקיים בין השנים 1988 ו-1997.
היסטוריה

גביע הליברטדורס החל רשמית רק ב-1960, אך כבר 12 שנים לפני כן התקיים טורניר כדורגל בינלאומי בין הקבוצות הבכירות (בדרך כלל האלופות) מ-7 מדינות דרום-אמריקאיות. הטורניר, שנקרא "אליפות אמריקה הדרומית לאלופות" (Campeonato Sudamericano de Campeones) שוחק ב-1948 בסנטיאגו, צ'ילה, וזכתה בו קבוצת ואסקו דה גאמה מברזיל. הליברטדורס עצמו החל, כאמור, רק ב-1960 - כיריב החדש של ליגת האלופות של אירופה, שהחלה 5 שנים קודם לכן (ב-1955). תחילה נשא הטורניר את השם "גביע אמריקה לאלופות" (Copa de Campeones de América) והחל מ-1965 הוחלט לקרוא לו על שם הגיבורים שהביאו לעצמאותן של מדינות אמריקה הדרומית, ה"ליברטדורס דה אמריקה" (Libertadores de América, משחררי אמריקה).
בגביע הראשון זכתה קבוצת פניארול מאורוגוואי. עד שנת 2005 זכו בגביע 20 קבוצות שונות. הקבוצה המצליחה ביותר בתולדות המפעל היא אינדפנדיינטה מארגנטינה, שזכתה ב-7 גביעים - 4 מתוכם רצוף (1972–1975).
מלך השערים של הטורניר בכל הזמנים הוא אלברטו ספנסר מאקוודור, חלוץ פניארול בתור הזהב של הקבוצה בשנות ה-60, שכבש במדיה 48 שערים ב-70 משחקים. ספנסר שיחק גם בקבוצה ברצלונה ספורטינג קלוב מאקוודור, לזכותה כבש 6 שערים ב-7 משחקים. ספנסר, בדומה לג'ורג' בסט שלא היה מוכר במיוחד מחוץ לבריטניה, לא זכה לפרסום מחוץ ליבשת - וכמו בסט, מעולם לא שיחק בגביע העולם בכדורגל.
את הטורניר אפיינו לאורך השנים יריבויות מרתקות בין מדינות היבשת, כאשר העיקריות היו: ברזיל-ארגנטינה, ארגנטינה-אורוגוואי, ברזיל-אורוגוואי, ארגנטינה/פרו/אורוגוואי-צ'ילה. היריבויות האלה הובילו לא פעם לעימותים אלימים בין מחנות האוהדים ביציעים ומחוץ לאצטדיונים, וכן בין השחקנים על כר הדשא.
בשנת 1998 החלה יצרנית המכוניות הגדולה ביפן, טויוטה, באימוץ הטורניר ושמו שונה ל-Copa Toyota Libertadores, ב-2008 הפך שמו ל-Copa Santander Libertadores וב-2013 ל-Copa Bridgestone Libertadores.
בשנת 2017 חלו כמה שינויים בפורמט הטורניר. מספר הקבוצות הוגדל ל-47 (מספר המשתתפות בשלב הבתים נותר 32), אורך הטורניר הורחב מחצי שנה לשנה שלמה (מפברואר ועד נובמבר) ושם הטורניר שונה ל-Copa Conmebol Libertadores, או Copa Conmebol Libertadores Bridgestone.
אליפויות לפי קבוצה

| קבוצה | זכיות | סגנות | אלופה בשנים | סגנית אלופה בשנים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  אינדפנדיינטה | 7 | 0 | 1964, 1965, 1972, 1973, 1974, 1975, 1984 | - |
|  בוקה ג'וניורס | 6 | 6 | 1977, 1978, 2000, 2001, 2003, 2007 | 1963, 1979, 2004, 2012, 2018, 2023 |
|  פניארול | 5 | 5 | 1960, 1961, 1966, 1982, 1987 | 1962, 1965, 1970, 1983, 2011 |
|  ריבר פלייט | 4 | 3 | 1986, 1996, 2015, 2018 | 1966, 1976, 2019 |
|  אסטודיאנטס | 4 | 1 | 1968, 1969, 1970, 2009 | 1971 |
|  אולימפיה | 3 | 4 | 1979, 1990, 2002 | 1960, 1989, 1991, 2013 |
|  נסיונל | 3 | 3 | 1971, 1980, 1988 | 1964, 1967, 1969 |
|  סאו פאולו | 3 | 3 | 1992, 1993, 2005 | 1974, 1994, 2006 |
|  פלמיירס | 3 | 3 | 1999, 2020, 2021, | 1961, 1968, 2000 |
|  גרמיו | 3 | 2 | 1983, 1995, 2017 | 1984, 2007 |
|  סנטוס | 3 | 2 | 1962, 1963, 2011 | 2003, 2020 |
|  פלמנגו | 3 | 1 | 1981, 2019, 2022 | 2021 |
|  קרוזיירו | 2 | 2 | 1976, 1997 | 1977, 2009 |
|  אינטרנסיונל | 2 | 1 | 2006, 2010 | 1980 |
|  אתלטיקו נסיונל | 2 | 1 | 1989, 2016 | 1995 |
|  קולו-קולו | 1 | 1 | 1991 | 1973 |
|  פלומיננסה | 1 | 1 | 2023 | 2008 |
|  ראסינג קלוב | 1 | - | 1967 | - |
|  ארחנטינוס ג'וניורס | 1 | - | 1985 | - |
|  ולס סרספילד | 1 | - | 1994 | - |
|  ואסקו דה גאמה | 1 | - | 1998 | - |
|  אונסה קלדס | 1 | - | 2004 | - |
|  ליגה דה קיטו | 1 |  | 2008 |  |
|  קורינתיאנס | 1 | - | 2012 | - |
|  אתלטיקו מיניירו | 1 |  | 2013 |  |
|  סן לורנסו | 1 |  | 2014 |  |
|  אמריקה קאלי | - | 4 | - | 1985, 1986, 1987, 1996 |
|  דפורטיבו קאלי | - | 2 | - | 1978, 1999 |
|  קוברלואה | - | 2 | - | 1981, 1982 |
|  ניואל'ס אולד בויס | - | 2 | - | 1988, 1992 |
|  ברצלונה | - | 2 | - | 1990, 1998 |
|  אתלטיקו פרנאאנסה | - | 2 | - | 2005, 2022 |
| פרו אוניברסיטריו | - | 1 | - | 1972 |
|  אוניון אספניולה | - | 1 | - | 1975 |
|  אוניברסידד קאתוליקה | - | 1 | - | 1993 |
| פרו ספורטינג קריסטל | - | 1 | - | 1997 |
| מקסיקוקרוס אסול | - | 1 | - | 2001 |
|  סאו קייטנו | - | 1 | - | 2002 |
| מקסיקו גוודלחרה | - | 1 | - | 2010 |
|  נסיונל (פרגוואי) | - | 1 | - | 2014 |
| מקסיקו UANL | - | 1 | - | 2015 |
|  אינדפנדיינטה דל ואיה | - | 1 | - | 2016 |
|  לנוס | - | 1 | - | 2017 |
אליפויות לפי מדינה

| מדינה | זכייה | סגנות | סה"כ גמרים | שלישי/רביעי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  ארגנטינה | 25 | 13 | 37 | 69 |
|  ברזיל | 22 | 17 | 35 | 57 |
|  אורוגוואי | 8 | 8 | 16 | 35 |
|  קולומביה | 3 | 7 | 10 | 28 |
|  פרגוואי | 3 | 5 | 8 | 23 |
|  צ'ילה | 1 | 5 | 6 | 21 |
|  אקוודור | 1 | 3 | 4 | 13 |
|  מקסיקו | 0 | 3 | 3 | 7 |
|  פרו | 0 | 2 | 2 | 8 |
|  בוליביה | 0 | 0 | 0 | 4 |
|  ונצואלה | 0 | 0 | 0 | 3 |
גביע ליברטדורס עד גיל 20

בשנת 2011 התקיים לראשונה גביע ליברטדורס עד גיל 20 "עתיד אמריקה" (בספרדית: "Copa Libertadores Sub-20 "Futuro de América‏). הטורניר משוחק כולו במדינה שנבחרת למארחת. שתי המהדורות הראשונות התקיימו בפרו ואורגנו על ידי CONMEBOL והתאחדות הכדורגל הפרואנית. המהדורה השלישית שוחקה בפרגוואי בשנת 2016, והרביעית באורוגוואי ב-2018. בטורניר משתתפות אלופות הטורנירים המקומיים במדינות הקונפדרציה, כשאת המדינה המארחת מייצגות שתי קבוצות. לתחרות מוזמנות גם אלופות מחוץ לקונפדרציה. במהדורה הראשונה הוזמנה קבוצת קלוב אמריקה המקסיקנית, ובשנייה - אתלטיקו מדריד הספרדית. משחקי הגמר:
| שנה | מארחת | אלופה | תוצאה | סגנית |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011 | פרו פרו | פרו אוניברסיטריו | 1:1 (2:4 בפנדלים) | ארגנטינה בוקה ג'וניורס |
| 2012 | פרו פרו | ארגנטינה ריבר פלייט | 0:1 | אורוגוואי דפנסור ספורטינג |
| 2016 | פרגוואי פרגוואי | ברזיל סאו פאולו | 0:1 | אורוגוואי ליברפול |
| 2018 | אורוגוואי אורוגוואי | אורוגוואי נסיונל | 1:2 | אקוודור אינדפנדיינטה דל ואיה |
| 2020 | פרגוואי פרגוואי | אקוודור אינדפנדיינטה דל ואיה | 1:2 | ארגנטינה ריבר פלייט |
הערות שוליים

↑  מה שגרם לפרישתן של הקבוצות המקסיקניות מהתחרות, עקב התנגשות עם ליגת האלופות של CONCACAF
סמליל קודם של הטורניר, כאשר המממנת שלו הייתה חברת "טויוטה"
התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1947
 מדינה:  הונג קונג הונג קונג
 מיקום:  הונג קונג, הרפובליקה העממית של סין
 אולם קונצרטים:  מרכז התרבות של הונג קונג
 מנצח:  טארמו פלטוקוסקי (מיועד)
 אתר רשמי
 
התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג (בקנטונזית: 香港管弦樂團) היא תזמורת סימפונית שמקום מושבה בהונג קונג. התזמורת נוסדה בשנת 1947 כתזמורת חובבים בשם "סינו-בריטיש אורקסטרה" (中英管弦樂團). שמה שונה ל"תזמורת הפילהרמונית של הונג קונג" בשנת 1957 וב-1974 הייתה לתזמורת מקצועית במימון ממשלתי.
היסטוריה > התזמורת הסינו-בריטית

המועדון הסינו-בריטי היה ארגון שנוסד בשנת 1946, במטרה לקדם הרמוניה בין קבוצות שונות בהונג קונג (בעיקר של בריטים וילידי הונג קונג) באמצעות פעילויות תרבות. קבוצות שונות נוסדו בהנחיית המועדון, בהן דרמה, ספרות, קולנוע ומוזיקה.
בשנת 1947 הציע אנתוני בראגה, אחד ממנהיגי קבוצת המוזיקה של המועדון, ליצור תזמורת סימפונית שתקבץ נגנים מן העיר ותספק הופעות מוזיקליות לאזרחים, שהיו עדיין בשלבי התאוששות ממלחמת העולם השנייה. כ-20 נגנים חובבים נמצאו, ועד מהרה נוסדה תזמורת קאמרית. חזרות שבועיות החלו בקיץ.
סולומון בארד, כנר שזה עתה הוסמך לרופא בממלכה המאוחדת, חזר להונג קונג בסתיו 1947 ובראגה הזמין אותו לנצח על התזמורת. בארד לקח לידיו את התזמורת וניצח על הופעת הבכורה שלה ב-30 באפריל 1948 בקולג' סטפן הקדוש לנערות.
היסטוריה > אריגו פואה

בארד המשיך לנצח על התזמורת לאחר הופעתה הראשונה. ב-1953 הזמין בארד את הכנר והמנצח אריגו פואה להחליף אותו בניהול התזמורת, ובארד המשיך ככנר ראשי וכמשנה למנצח.
פואה היה מוזיקאי מקצועי שהצטרף לתזמורת העירונית של שאנגחאי ככנר ראשי בשנת 1919. בשנת 1942 החליף את מריו פאצ'י כמנצח תזמורת שאנגחאי תחת הכיבוש היפני. פואה היגר להונג קונג בשנת 1953 והתייצב מיד בראש התזמורת. בניצוחו ניגנה התזמורת עם הפסנתרן לואיס קנטנר בקונצרט, שזכה לשבחי הביקורת.
בהדרכתו המקצועית של פואה, השתפרה התזמורת במהירות, ועשתה לה שם בעיר. בין האמנים שניגנו עמה היו הפסנתרן יוליוס קאטכן והכנר רוג'רו ריצ'י.
היסטוריה > התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג

בשנת 1957 החליטו חברי התזמורת להפריד את הקבוצה מן המועדון הסינו-בריטי. כארגון עצמאי, שינתה התזמורת את שמה לתזמורת הפילהרמונית של הונג קונג, ונרשמה בשם "האגודה הפילהרמונית של הונג קונג". רוב הנגנים נשארו, ופואה ובארד המשיכו באותם תפקידים בהרכב החדש.
ב-1974 הייתה התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג לזתמרות המקצועית הראשונה בהונג קונג, ואילו המועדון הסינו-בריטי התפרק באותה שנה. קק-טיג'יאנג לים היה המנהל המוזיקלי הראשון של ההרכב במעמדו המקצועי, מ-1974 עד 1975. בפברואר 1986 יצאה התזמורת למסע הקונצרטים הראשון שלה בכמה ערים בסין, עם המנצח קנת סקרמרהורן והסולנים סטפאני צ'ייז (כינור) ולי ג'יאן (פסנתר). בסתיו 1995, יצאה התזמורת למסע קונצרטים בתשע ערים בארצות הברית וקנדה. היה זה מסע הבכורה שלה בצפון אמריקה, והמנצח היה דייוויד אתרטון
ב-2003 יצאה התזמורת למסע הבכורה שלה באירופה, וניגנה במרכז האמנויות ברביקן בלונדון, בבלפסט, בדבלין ובתאטר דה שאנז אליזה בפריז.
המנהל המוזיקלי הנוכחי, בעל הכהונה הארוכה ביותר, הוא יאפ ואן זביידן, מ-2012 עד 2024. ביוני 2023 ניצח טארמו פלטוקוסקי לראשונה כמנצח-אורח על התזמורת. ביולי 2024 הודיעה התזמורת על מינויו למנהל המוזיקלי הבא שלה, מינוי שייכנס לתוקף בעונת 2027-2026, בחוזה ראשוני לארבע שנים. הוא יכהן כמנהל מוזיקלי בפועל בעונת 2026-2025.
נוסף לקונצרטים של מוזיקה קלאסית, מופיעה התזמורת מדי פעם כגיבוי לכוכבי פופ מקומיים.
היסטוריית הקלטות

התזמורת הקליטה לראשונה לחברת התקליטים הקלאסיים פיליפס בשנת 1978. הרפרטואר שלה כולל קונצ'רטו לכינור "פרפרים נאהבים" ומבחר יצירות תזמורתיות סיניות, בניצוחו של האנס גונתר מומר. בשנות ה-80', ערכה התזמורת הקלטה רצינית לתקליטי ה"ק. הקלטות נעשו גם לחברת מארקו פולו אחרי שמרקוס היימן ייסד את נאקסוס.
בהנהגתו של דייוויס אתרטון, יצאו כמה תקליטים בחברת וירג'ין קלאסיקס ובחברת GMN. ב-1997, השתתפה התזמורת באלבום של טאן דון "?Heaven Earth Mankind: סימפוניה 1997" (סוני קלאסיקל רקורדס), לציין את העברת הונג קונג.
התזמורת החלה בשנת 2015 במיזם של ארבע שנים, שהציב אותה כתזמורת הראשונה בהונג קונג ובסין שביצעה את מחזור טבעת הניבלונג של ריכרד וגנר. ארבע האופרות בוצעו, אחת בכל שנה, בקונצרט ובהקלטה חיה לנאקסוס רקורדס.
מדי שנה עורכת התזמורת קונצרט משולב עם זמרי פופ נבחרים. לאחר כל הפקה נעשות הקלטות חיות.
אולמות קונצרטים

לאחר הארגון מחדש, מתזמורת סינו-בריטיש לתזמורתל הפילהרמונית של הונג קונג, ניגנה התזמורת בקונצרט הראשו שלה באולם Loke Yew, (אוניברסיטת הונג קונג). אולם הקונצרטים העירוני היה ביתה של התזמורת בשנותיה הראשונות. התזמורת הייתה הראשונה שהופיעה במרכז התרבות של הונג קונג לאחר פתיחתו בשנת 1989, שם לקחה חלק בחגיגת האמנויות הבינלאומית, פסטיבל חנוכת המרכז. מאז, הפילהרמונית של הונג קונג היא התזמורת שהופעותיה הן התדירות ביותר באולם. מאז שנת 2009 היא השותפה הרשמית לאולם הקונצרטים במרכז התרבות של הונג קונג.
התזמורת נותנת גם הופעה שנתית תחת כיפת השמים, "סימפוניה תחת הכוכבים", הקונצרט הסימפוני הפתוח הגדול ביותר בהונג קונג, שמושך אלפי משתתפים מדי שנה.
מנצחים > תזמורת סינו-בריטיש (1957-1947)

סולומון בארד 1953-1947)
אריגו פואה (1957-1953)
מנצחים > התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג (1957-הווה) > מנהלים מוזיקליים (תקופת החובבים)

אריגו פואה (1969-1957)
קק-טג'יאנג לין (1974-1969)
מנצחים > התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג (1957-הווה) > מנהלים מוזיקליים (בתקופה המקצועית)

קק-טג'יאנג לים (1975-1974)
האנס-גונתר מומר (1978-1975)
לינג טונג (1981-1979)
קנת שמרמהורן (1989-1984)
דייוויד אתרטון (2000-1094)
סמיואל וונג (2003-2000 מנהל מוזיקלי; 2005-2003 מנצח ראשי)
אדו דה וארט (2012-2004 מנהל אמנותי ומנצח ראשי)
יאפ ואן זביידן (2024-2012)
טארמו פלטוקוסקי (2026-2025 מנהל מוזיקלי מיועד; 2030-2026 מנהל מוזיקלי)
מנצחים > התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג (1957-הווה) > מנצח כבוד

דייוויד אתרטון (2009-2000)
מנצחים > התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג (1957-הווה) > מנצח אורח ראשי

מקסים שוסטקוביץ' (1985-1982)
קנת ג'ין (1993-1984)
יו לונג (2015 - הווה)
מנצחים > התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג (1957-הווה) > מנצחי הבית

ג'ון-צישנג לאו (1986-1984)
וינג-זי ייפ (2000-1986)
הארמן קנוסן (2006-2005)
ליאו קואוקמן (2020-הווה)
מנצחים > התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג (1957-הווה) > משנה למנצח

פרי סו (2010-2008)
ויויאן איפ (2018-2016)
ג'רארד סאלונגה (2019-2016)
מנצחים > התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג (1957-הווה) > מנצח שותף

פרי סו (2012-2010)
הערות שוליים

↑  אוליבר צ'ו, מורנינג פוסט של דרום סין: "והתזמורות המשיכו לנגן" 26 ביוני 2011
↑  הודעה לעיתונות מטעם התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג: טארמו פלטוקוסקי יהיה המנהל המוזיקלי של התזמורת, 4 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449255005171  BnF: cb14007287v (data)  CiNii: DA11801952  GND: 5518445-5  ISNI: 0000 0001 0668 9601  LCCN: n85369313  MusicBrainz: 238de242-20c6-4557-b20f-d6d64761367e  VIAF: 138254801   WorldCat (עם VIAF): 138254801
לואי פראנשה ד'אספרה

| --- | --- |

המרשל לואי פראנשה ד'אספרה
 לידה:  22 במאי 1856 מוסטגנם, אלג'יריה הצרפתית צרפת
 פטירה:  8 ביולי 1942  (בגיל 86) אלבי, טארן, צרפת צרפת
 מקום קבורה:  Vault of Governors 
 מדינה:  צרפת 
 כינוי:  "Desperate Frankie", על ידי ג'ורג' מילן מפקד הגיס הבריטי.
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר  תיכון סנט ז'נבייב  תיכון הוש  École de guerre 
 השתייכות:  הצבא הצרפתי צבא צרפת
 תקופת הפעילות:  1876–1920 (כ־44 שנים)
 דרגה:  מרשל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-28   מפקד הקורפוס ה-1   מפקד הארמייה החמישית   מפקד קבוצת הארמיות הצפונית   מפקד צבא בעלות הברית של המזרח
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה  מתקפת ניוול  הקרב הראשון על המארן  מרד הבוקסרים  המערכה על הגבולות  המערכה בבלקן במלחמת העולם הראשונה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 עיטורים
 אות לגיון הכבוד  מרשל צרפת   וויווד לשם כבוד מטעם צבא סרביה   חבר כבוד באקדמיה הצרפתית
 
לואי פראנשה ד'אספרה (בצרפתית: Louis Franchet d'Espèrey;‏ 22 במאי 1856 – 8 ביולי 1942) היה מרשל צרפתי, מפקד קורפוס, ארמייה וקבוצת ארמיות אשר לחמו בחזית המערבית. ד'אספרה כיהן כמפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה בעת הניצחון על צבא ממלכת בולגריה.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

ד'אספרה נולד לקצין פרשים אשר שירת בגיס הפרשים הקלים "האפריקני" של הצבא הצרפתי באלג'יריה, כך שהכיר את חיי הצבא משחר נעוריו. ב-1876 סיים ד'אספרה בהצלחה את האקדמיה הצבאית סן-סיר והוצב בגדוד רגלים בדרגת סגן. בין 1876–1881 הוצב באלג'יריה ודרום תוניסיה וב-1882 נשלח לאקדמית המטה הכללי הצרפתי, שם למד את מקצועות הפיקוד והמטה. בין 1885–1887 נשלח לאזור מפרץ טונקין שם לחם כנגד שודדי הים שחורי הדגל. לאחר חזרתו לצרפת הוצב לתפקידי מטה וב-1899 הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לסגן המדריך הראשי באקדמית סן סיר. ב-1900 השתתף ד'אספרה במסע הצבאי לדיכוי מרד הבוקסרים בסין ובהמשך כיהן כמושל הצבאי של אזור השליטה הצרפתי, שמרכזו בייג'ינג. ב-1903 הועלה לדרגת קולונל והתמנה למפקד חטיבת הרגלים ה-77, ב-1908 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל וב-1912 לדרגת גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-28 שהוצבה במערב מרוקו.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

ב-אוגוסט 1914 פיקד ד'אספרה על הקורפוס ה-1 של הארמייה החמישית ולאחר קרב שרלרואה הצליח לארגן את כוחותיו לכדי נסיגה מאורגנת, תוך שהוא מנהל קרב מאסף נגד הגרמנים ומעכב את התקדמותם. ב-5 בספטמבר מונה ד'אספרה לפקד על הארמייה החמישית במקומו של הגנרל שארל לנרזאק ויכולתו הפיקודית תרמה משמעותית להישגים בקרב הראשון על המארן. ב-1916 מונה ד'אספרה לפקד על קבוצת הארמיות המזרחית של הצבא הצרפתי בחזית המערבית. בדצמבר 1916 מונה הגנרל ז'וזף ז'ופר לתפקיד מרשל, עניין שאפשר את העברתו המכובדת מתפקיד מפקד החזית של הצבא הצרפתי. ד'אספרה היה מועמד טבעי להחליפו, אך היותו קתולי אדוק הפריעה לחוגים מסוימים בצבא ולתפקיד מונה הגנרל רובר ניוול. בראשית 1917 הועבר ד'אספרה לפקד על קבוצת הארמיות הצפונית שחנתה באזור שמפן. ד'אספרה היה חסיד של מדיניות צבאית התקפית ולא אחת פעולותיו לא עלו בקנה אחד עם הנחיות הפיקוד הצרפתי להישאר במגננה. במאי 1918 נחלו כוחותיו תבוסה בקרב השלישי על האן, ד'אספרה הואשם אישית בתבוסה והועבר מתפקידו.
ביוני 1918 הוזעק הגנרל אדולף גיומא מהחזית המקדונית ומונה למושל הצבאי של פריז וד'אספרה החליפו כמפקד הזירה מטעם מדינות ההסכמה. ד'אספרה הצליח להעלות את מורל הכוחות, לארגנם מחדש והובילם למתקפה לאורך עמק הוארדאר. באמצע ספטמבר 1918 הגיע הכוח הצבאי בחזית זו לשיא עוצמתו ומנה 9 דיוויזיות מצבא יוון, 6 דיוויזיות סרביות, 6 דיוויזיות צרפתיות, 4 דיוויזיות בריטיות ודיוויזיה איטלקית. ב-15 בספטמבר לאחר הניצחון המוחץ בקרב דוברו פולה, נפרצו הקווים הבולגרים וב-29 בספטמבר נחתם הסכם הפסקת האש, לאחר שהבולגרים ביקשו לסיים את הקרבות ולהיכנע.
ביוגרפיה > שלהי הקריירה ואחריתו

מסיום המלחמה ועד לשלהי 1920 פיקד ד'אספרה על כוחות בעלות הברית באיסטנבול. ב-19 בפברואר 1921 הועלה לדרגת מרשל ומונה לפקד על כוחות הצבא הצרפתי בצפון אפריקה, תפקיד אותו מילא עד 1933. בתקופה זו ניהל את פרויקט הקמת מסילת הרכבת הטרנס-סהרית, וב-29 במרץ 1933 נפצע קשה בתאונת דרכים. ד'אספרה פרש מתפקידו והתמסר לכתיבת זכרונותיו.
בנובמבר 1934 נבחר לכהן באקדמיה הצרפתית. ב-1940 פרש סופית מכל פעילות ציבורית ועבר להתגורר באחוזתו אשר בחבל טארן, שם הלך לעולמו ב-1942. ד'אספרה נקבר בכנסיית לואי הקדוש שבאינווליד בפריז.
ראו גם

צרפת במלחמת העולם הראשונה
הערות שוליים

↑  צבא סרביה במלחמת העולם הראשונה, החזית המקדונית, באתר srpska-mreza (באנגלית).
1 2  המרשל לואי פראנשה ד'אספרה, באתר academie-francaise.fr (בצרפתית).
1 2 3 4  אינצקלופדיה לתולדות מלחמת העולם הראשונה, "המרשל לואי פרנשה ד'אספרה", באתר גוגל ספרים (באנגלית).
↑  המרשל לואי פראנשה ד'אספרה, באתר firstworldwar.com (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284390305171  PLWABN: 9810604040805606  BNE: XX1365078  BnF: cb127538536 (data)  GND: 123392055  ISNI: 0000 0001 0883 7372  LCCN: n00042043  Léonore: 148215  NKC: jo2015883594  NLA: 49782847  NTA: 125092334  SELIBR: 321418  SNAC: w6sx7mvk  SUDOC: 03015930X  Trove: 1495407  VIAF: 29658640   WorldCat (עם VIAF): 29658640
השבעתו הראשונה של דווייט אייזנהאואר לנשיאות ארצות הברית

אייזנהאואר נושא את נאומו הראשון כנשיא ארצות הברית
ההשבעה הראשונה של דווייט אייזנהאואר לנשיא ארצות הברית התקיימה בבניין הקפיטול בוושינגטון, ביום חמישי, 20 בינואר 1953. ההשבעה סימנה את תחילת כהונתו הראשונה של דווייט אייזנהאואר כנשיא ושל ריצ'רד ניקסון כסגן הנשיא. שבועת האמונים ניתנה לאייזנהאואר על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית פרד וינסון.
אייזנהאואר הניח את ידו על שני כתבי קודש כשהושבע לתפקיד: התנ"ך ששימש את ג'ורג' וושינגטון בהשבעתו הראשונה לנשיאות ב-1789 ואת התנ"ך האישי שלו.
הערות שוליים

↑  42ND INAUGURAL CEREMONIES, United States Senate
השבעתו של רתרפורד הייז לנשיאות ארצות הברית

רתרפורד הייז נשבע אמונים לתפקיד נשיא ארצות הברית
השבעתו של רתרפורד הייז לנשיאות ארצות הברית התקיימה ביום שני, 5 במרץ 1877, בבניין הקפיטול בוושינגטון הבירה, ארצות הברית. זו הייתה ההשבעה ה-23 וסימנה את תחילת כהונתם היחידה בת ארבע השנים של רתרפורד הייז כנשיא וויליאם א. וילר כסגן הנשיא.
כש-4 במרץ 1877 חל ביום ראשון הושבע הייז בחדר האדום של הבית הלבן ב-3 במרץ, והפך לנשיא הראשון שהושבע בבית הלבן. טקס זה נערך בחשאי תחת אבטחה הדוקה, שכן הבחירות לנשיאות בשנה הקודמת היו כה סוערות עד כדי כך שהנשיא היוצא יוליסס ס. גרנט חשש מהתקוממות מצד תומכיו של סמואל טילדן, תוך שהוא מבטיח שכל ניסיון של המפלגה הדמוקרטית לחבל בטקס ההשבעה הפומבי ייכשל.
לאחר שהושבע כבר בחשאיות הושבע שוב הייז בפומבי יומיים לאחר מכן, וכיהן כנשיא עד 4 במרץ 1881. הייז הפך לנשיא הראשון שלא קרא לאלוהים או לאישיות עליונה בנאום ההשבעה שלו.
הערות שוליים

↑  Ken Drexler, Research Guides: U.S. Presidential Inaugurations: A Resource Guide: Introduction
השבעתו השנייה של ג'ורג' וושינגטון לנשיאות ארצות הברית

ציור מאת ז'אן לאון ז'רום פריס (אנ'), המתאר את השבעתו השנייה של וושינגטון
ההשבעה השנייה של ג'ורג' וושינגטון לנשיא ארצות הברית התקיימה באולם הקונגרס (אנ') של הסנאט בפילדלפיה, פנסילבניה, ביום שני, 4 במרץ 1793. ההשבעה סימנה את תחילת כהונתו השנייה של ג'ורג' וושינגטון כנשיא ושל ג'ון אדמס כסגן הנשיא. שבועת האמונים ניתנה לג'ורג' וושינגטון על ידי שופט בית העליון של ארצות הברית ויליאם קושינג. זו הייתה ההשבעה הראשונה שהתקיימה בפילדלפיה (אז בירת המדינה), והתרחשה בדיוק ארבע שנים לאחר שהממשלה הפדרלית החדשה החלה לפעול תחת חוקת ארצות הברית.
נאום ההשבעה השני של ג'ורג' וושינגטון הוא הקצר ביותר שנמסר אי פעם, 135 מילים בלבד.
הערות שוליים

↑  Inaugural Addresses of the Presidents of the United States : from George Washington 1789 to George Bush 1989, avalon.law.yale.edu
אדולף יופה

אדולף יופה בשנת 1924
יופה חותם על חוזה טרטו, 1920
קברו של אדולף יופה בבית העלמין במוסקבה
אדולף יופה (ברוסית: Адольф Абрамович Иоффе‏ (10 באוקטובר לפי הלוח היוליאני או 22 באוקטובר לפי הלוח הגרגוריאני, 1883 סימפרופול – 17 בנובמבר 1927 מוסקבה) מהפכן יהודי רוסי, בן בריתו של לאון טרוצקי ומראשי משרד החוץ הסובייטי.