stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד ברנדר
ביוגרפיה

נולד לרב שלום ברנדר, ראש ישיבת בעלז. למד בישיבת טשעבין. נישא למרים רבקה, בתו הצעירה של הרב אברהם אביגדור נחום לנדא, האדמו"ר מסטריקוב.
מונה על ידי חמיו לכהן בראשות ישיבת סטריקוב, יחד עם גיסו הרב ישעיהו פרנקל תאומים.
כשנה לאחר פטירת חמיו, הוכתר על ידי רוב חסידי סטריקוב לממלא מקומו באדמו"רות. אחיינו, הרב יעקב דן שטרן בן גיסו הרב משה שמואל שטרן, הוכתר לאדמו"ר על ידי מיעוט מהחסידים ופתח את חצרו בירושלים, ומכונה "האדמו"ר מסטריקוב ירושלים".
לחצר בראשותו כ-260 משפחות, נכון לשנת 2018. בתי כנסת של חסידי סטריקוב קיימים גם בירושלים, ביתר עילית ובית שמש. סמינר בראשותו קיים בירושלים, בהנהלת אשתו.
בכסלו תשפ"ב (נובמבר 2021) נפגש עם שר התקשורת יועז הנדל יחד עם עוד רבנים ואדמו"רים, בניסיון לשכנעו שלא להפעיל את רפורמת הסלולר שיזם, שהייתה פוגעת בקומה הכשרה.
היה מראשי הפעילים במאבק נגד חנויות בבני ברק המוכרות סמארטפונים ומכשירי טלפון שאינם מאושרים על ידי ועדת הרבנים.
מכהן כנשיא כולל חבת ירושלים, לצד הרב נפתלי נוסבוים ורבי בעריש שפירא האדמו"ר מנארול.
הערות שוליים

↑  Marcin Wodziński, Historical Atlas of Hasidism, הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2018. עמ' 199.
↑  גדולי הרבנים נפגשו עם שר התקשורת יועז הנדל, באתר כיכר השבת
יעקב מלמד, ‏פגיעה בכבוד התורה: שר התקשורת נועד עם הרבנים והטיח בהם דברים • צפו, באתר JDN‏, 29 בנובמבר 2021
↑  האדמו"ר הגיע לבית בעלי חנות הסלולר - ועוכב על ידי המשטרה, באתר בחדרי חרדים
דורה הוייר

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1911 דרזדן, הקיסרות הגרמנית 
 התאבדה:  31 בדצמבר 1967 (בגיל 56) ברלין, גרמניה המזרחית 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של פרנקפורט 
 השכלה:  Palucca School of Dance, Dresden 
 
דוֹרֶה הוֹיֶר (12 בדצמבר 1911 – 31 בדצמבר 1967) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית אקספרסיוניסטית גרמנייה. היא נחשבת "אחת מרקדניות הסולו החשובות ביותר במסורת המחול האקספרסיוניסטי". בהשראת מרי ויגמן, פיתחה הוייר יצירות סולו משלה, וערכה מסעות הופעות נרחבים לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה. ויגמן כינתה את הוייר "הרקדנית המודרנית הגדולה האחרונה באירופה".
ביוגרפיה

דוֹרֶה הוייר נולדה בדרזדן למשפחה ממעמד הפועלים ב-12 בדצמבר 1911. כנערה צעירה למדה ריתמיקה והתעמלות. היא התאמנה בסגנון הלראו־לאקסנבורג (Hellerau-Laxenburg) בשנים 1927–1928, ובמהלך 1929–1930 למדה מחול אקספרסיוניסטי במשך שנה אצל גרט פלוקה. ב־1931 הועסקה כסולנית בעיר פלאואן, ובשנת 1933 הפכה למנהלת בלט באולדנבורג. בשנת 1932 פגשה הוייר מוזיקאי בן 18 בשם פטר צ'ישלאק והתאהבה בו. צ'ישלאק הלחין מספר קטעי מחול סולו שלהם יצרה הוייר כוריאוגרפיה וביצעה אותם. ב־5 באפריל 1935 מת צ'ישלאק, אולי כתוצאה מהתאבדות.
בשנים 1935–1936 הופיעה הוייר עם להקת המחול של מרי ויגמן בגרמניה, הולנד, דנמרק ושוודיה. במהלך מסע ההופעות צילם האמן אדמונד קסטינג את הוייר ואת הרקדניות האחרות. בשנת 1937 צייר הנס גרונדיג, צייר אקספרסיוניסטי מדרזדן, את הוייר בדרך כפרית שוממת בשעת הדמדומים, לבדה לגמרי בחושך המתכנס.
בשנים 1940–1941 הצטרפה הוייר ל"במת המחול הגרמנית" ("Deutsche Tanzbühne") של הנס נידקן גבהרד בברלין. במהלך מלחמת העולם השנייה, הופיעה הוייר במקומות שונים, ובהם גראץ ב־1943. לאחר המלחמה, החלה לנהל את בית הספר למחול בדרזדן, שהיה של מרי ויגמן, עכשיו תחת השם "סטודיו דורֶה הוייר". מרי ויגמן איבדה את הבעלות על בית הספר מסיבות פוליטיות. בניהול הוייר, חוברה בבית הספר היצירה "ריקודים עבור קתה קולוויץ. האמנית הגרמנייה המבוגרת הזו הייתה מושא הזדהות עבור הוייר, וחלקה את הסתייגותה של הוייר מאלימות ומאליטיזם, ואת הזדהותה עם משוללי הזכויות והמדוכאים. בשנת 1948 נסגר הסטודיו, בגין רפורמת המטבע הגרמני, אשר הקשתה על קבוצות ללא מימון ממשלתי לשרוד.
בשנת 1949, הפכה הוייר למנהלת הבלט באופרה הממלכתית של המבורג, שם ניתן לה חופש אמנותי מוחלט. היא עזבה ב־1951, לאחר שתוכניותיה השאפתניות לא צלחו. היא המשיכה לקריירה משלה כסולנית וככוריאוגרפית.
הוייר בילתה עונות במנהיים (1952), באוּלם (1954), באתונה (1956), בברלין (1957), בזלצבורג (1963) ובפרנקפורט (1965). עד 1963 ערכה חמישה סיורים לאמריקה הדרומית ומשנת 1962 היא הרצתה באקדמיה לאמנות של המבורג.
בשנת 1962 יצרה הוייר מחזור כוריאוגרפי בשם "Affectos Humanos", שאותו הלחין שותפה הוותיק דימיטרי ויאטוֹביץ'. במחזור חמישה פרקים, וכל פרק עוסק באחד מסוגי הרגש שזיהה שפינוזה: "גאוות שווא", "תאווה", "פחד", "שנאה", ו"אהבה". היצירה בישרה סגנונות מחול פוסט־מודרניים, בהיותה קומפוזיציה תנועתית טכנית ביותר ומופשטת מאוד. היצירה נחקרה ובוצעה מחדש מספר פעמים, גם בשנת 2010.
הופעתה האחרונה של הוייר התרחשה ב־18 בדצמבר 1967 ב"תיאטרון המערב" בברלין. היא נשאה בכל עלויות ההופעה, שלא הצליחה למשוך קהל רב. היא הייתה שקועה בחובות, והתמודדה עם האפשרות שלא תוכל עוד לרקוד בגלל פציעה בברך. היא התאבדה בברלין ב־31 בדצמבר 1967. באחד המכתבים האחרונים שכתבה לפני מותה, קוננה הוייר: "רק במחול הצלחתי לתקשר".
לאחר מותה, החזיקה ואלטראוד לולי במסמכים ובארכיון של הוייר, אשר לימים נתרמו לארכיון המחול הגרמני בקלן.
הערות שוליים

1 2  "Dore Hoyer / Choreographer". Chamber Dance Company. אורכב מ-המקור ב-23 בפברואר 2014. נבדק ב-19 בפברואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Giersdorf, Jens Richard (2013). The body of the people: East German dance since 1945. Madison, Wis.: University of Wisconsin Press. ISBN 978-0-299-28964-5.
1 2 3 4  Bell-Kanner, Karen (1 בינואר 1991). The Life and Times of Ellen Von Frankenberg. Taylor & Francis. p. 118. ISBN 978-3-7186-5110-8. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7  Partsch-Bergsohn, Isa (1994). Modern dance in Germany and the United States : crosscurrents and influences. Chur: Harwood Acad. Publ. p. 122. ISBN 3-7186-5557-8.
1 2 3  "Dore Hoyer (1911–1967)" (בגרמנית). אורכב מ-המקור ב-12 בספטמבר 2011. נבדק ב-13 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Toepfer, Karl (1998). Empire of ecstasy : nudity and movement in Germany body culture, 1910–1935. Berkeley: University of California Press. ISBN 0-520-20663-0.
1 2  "Hoyer, Dore". Neue Deutsche Biographie (בגרמנית). p. 667. נבדק ב-19 בפברואר 2014. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  Newhall, Mary Anne Santos (2009). Mary Wigman. London: Routledge. ISBN 978-0-415-37527-6.
1 2  Fisher, Betsy (2002). Creating and re-creating dance : performing dances related to Ausdruckstanz (PDF). Helsinki: Teatterikorkeakoulu, Näyttämötaide ja Tutkimus. ISBN 952-9765-31-2.
↑  Nachbar, Martin. "A Contemporary Body Made History Dance reconstruction as artistic re search practice into the history of dance techniques and choreography" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-14 במרץ 2014. נבדק ב-13 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  von Wilcke, Sabine Gehm, Pirkko Husemann, Katharina (2007). Knowledge in motion : perspectives of artistic and scientific research in dance. Bielefeld: Transcript. ISBN 978-3-89942-809-4.
↑  Anderson, Jack (19 באוקטובר 1989). "Review/Dance; Premiere Honors a German Choreographer". New York Times. נבדק ב-14 במרץ 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Cultural news from Germany". 10–11. Bonn: Inter Nationes. 1967: 6. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  "Deutsches Tanzarchiv Köln". Deutsches Tanzarchiv Köln. נבדק ב-13 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454995205171  BnF: cb144533856 (data)  GND: 118553887  ISNI: 0000 0000 3219 308X  LCCN: n93041917  SNAC: w6698s1s  SUDOC: 07127376X  VIAF: 76536030   WorldCat (עם VIAF): 76536030 
פסל מחווה לדורֶה הוייר מאת גֵרלינדֵה בֶּק
דורית פורת

דורית פורת
דורית פורת (נולדה ב-31 במאי 1944) היא מתעמלת עבר וכוראוגרפית. הייתה חברה בנבחרת ישראל בהתעמלות מכשירים ובהתעמלות אומנותית בין השנים 1962 – 1968 והיא המקימה והכוריאוגרפית של להקת גלים במחול.
ביוגרפיה

פורת היא מקיבוץ אפיקים, ובוגרת הוראת החינוך הגופני במכון וינגייט וסמינר אורנים. היא ייצגה את ישראל באליפויות עולם ותחרויות בינלאומיות, ביניהן: הגימנסטרדה העולמית בווינה (1964) ואליפות העולם בדורטמונד שבגרמניה (1966). בשנת 1967, במסגרת אירועי ספורט הפועלים בווינה זכתה עם נבחרת ישראל בשתי מדליות: זהב קבוצתי וכסף אישי במכשיר הקורה.
לאחר סיום לימודיה, עסקה בהוראת החינוך הגופני בבתי ספר בעמק הירדן (תיכון ויסודי) ובהדרכה פדגוגית בסמינר למורים באוהלו.
בשנת 1970 פנתה פורת לריקוד וכוריאוגרפיה, הקימה את להקת גלים במחול, והיא המנהלת האמנותית והכוריאוגרפית של הלהקה עד היום.
פורת מונתה כמפיקה וכוריאוגרפית בארבעה מופעי פתיחה המוניים של כינוסי הפועל: בשנת 1979 בכינוס הפועל ה-11 והגדול בכינוסים, בשנת 1983 בכינוס הפועל ה-12 בסימן 60 שנות קיומה של התארגנות "הפועל", בשנת 1987 בכינוס הפועל ה-13 ובשנת 1991 בכינוס הפועל ה-14.
בנוסף לניהול הלהקה, בשנים 2001–2014 פורת ניהלה את המרכז למחול של המועצה האזורית עמק הירדן שנתן חסותו ללהקה.
מספטמבר 2014, הפכה הלהקה לעצמאית, וחזרה לפעול כיזמות פרטית בביתה הראשון בקיבוץ אפיקים.
בדצמבר 2016 הוענק לפורת עיטור הכבוד "לאיש כפועלו" על ידי ועדת העיטורים של מרכז הפועל, וזאת לציון שירות מיוחד המאדיר את שמו של הפועל.
בספטמבר 2018 הוענק לפורת פרס עמק הירדן לשנת תשע"ח(הקישור אינו פעיל) על תרומתה לאזור. על התעודה שניתנה לפורת כתוב: "פרס המועצה האזורית עמק הירדן ניתן לה – על תרומתה להנחלת יסודות המחול לגווניו וסוגיו השונים למאות רקדניות ורקדנים בעמק הירדן וברחבי הארץ. על היותה פורצת דרך ויוצרת בקנה מידה בינלאומי, על הקמת להקת 'גלים במחול' אשר ייצגה את ישראל ברחבי העולם כולו, על ניהול והובלה של המרכז למחול בעמק הירדן במשך 14 שנים והפיכתו למוסד תרבותי מוביל ומעורר השראה; גוף אשר חינך את בוגריו לאהבת המחול וחשף את אנשי עמק הירדן אל אחד מתחומי היצירה האסתטיים והמוקפדים ביותר".
ד'של"ה

ד'של"ה (4335)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-3 בספטמבר 574 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 20 בספטמבר 575. שנה מסוג בחה, היא מעוברת, ואורכה 383 ימים. זו שנה שנייה לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בחה, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
היסטוריה של עם ישראל
גרשם קורט פרייער

| --- | --- |
צילום מ-1964
 לידה:  25 במאי 1885 אוזיורסק, רוסיה 
 פטירה:  24 במאי 1973 (בגיל 87) כְּפַר סָאלְד, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1911
 
גרשֹם קורט פרייער (בגרמנית: Kurt Gerschom Freyer; ‏25 במאי 1885, דַרְקֶמֶן, הקיסרות הגרמנית – 24 במאי 1973, כפר סאלד, ישראל) היה חוקר אמנות ופילוסופיה שעסק ביישום התאוריה המרקסיסטית בתולדות האמנות ובפילוסופיה ההומניסטית.
חייו

גרשם קורט פרייער נולד בעיירה דַרְקֶמֶן שבפרוסיה המזרחית (כיום אוֹזְיוֹרְסְק במחוז קלינינגרד, רוסיה), למשפחה יהודית אמידה. אביו היה רופא וסבו רב בעיירה מַרְגְרַבּוֹבָה, אף היא בפרוסיה המזרחית (כיום אוֹלֶצְקוֹ בפולין). בילדותו עברה משפחתו לשטטין שבפרוסיה (כיום בפולין), שם גדל. בנעוריו נמנה עם מקימי הארגון הציוני הראשון בשטטין, שהתאפיין בנטייה לסוציאליזם (אם כי שנים אחרי כן העיד כי הבריות לא ידעו אז באמת מהו סוציאליזם).
מגיל צעיר התעניין בספרות, פילוסופיה ואמנות, והחל לאסוף רפרודוקציות של יצירות אמנות. בבחרותו נסע ללמוד באוניברסיטת מינכן, ובשנת 1911 קיבל תואר דוקטור לאמנות. בתקופה זו נשא לאשה את אנה היימן. מאחר שכיהודי התקשה לקבל משרה באקדמיה, פנה לתחום המוזיאונים, ושימש במשך שנים אחדות כעוזר וסגן-מנהל במוזיאונים לאמנות בערים האגן, האלה ופלנסבורג. בהאלה נולדה בתו הבכורה, ובפלנסבורג שתי בנות נוספות.
ב-1916, בעת מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא גרמניה, ושירת כמורה לאיתות בבית הספר למתרגמים בברלין. בעת שהותו שם התקרב שוב לתנועה הציונית. עם תום המלחמה חזר לפלנסבורג, אך גילה שעקב המשבר הכלכלי קוצצו תקציבי המוזיאונים, ומשרת סגן-המנהל בוטלה. בעזרת הקשרים שיצר בברלין, השיג שם משרה בהוצאת ספרים יהודית ועבר לשם עם משפחתו.
כעבור שנים אחדות פתח חנות ספרים עצמאית בשם "אוטופיה", שהתמחתה בספרים נדירים ועתיקים ובספרות סוציאליסטית. ב-1933, זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, עברה המשפחה לאמסטרדם, ובה הצטרף כשותף לחנות ספרים אחרת.
ב-1936 הצליח להשיג סרטיפיקט ועלה לארץ ישראל. תחילה התגורר ברמת גן והתפרנס בדוחק מהרצאות והוראה, אך ב-1940 עבר לקיבוץ כפר סאלד, בו היו חברות שתיים מבנותיו. בקיבוץ עבד בספרייה, עסק בהוראה ובהדרכת מורים, ובמקביל התפנה לכתיבת ספריו.
פרייער נפטר בכפר סאלד ב-24 במאי 1973, ערב יום הולדתו ה-88, כשבועיים לאחר שסיים את כתיבת ספרו האחרון, שיצא לאור לאחר מותו.
גרשם קורט פרייער הוא סבם של העיתונאי וחוקר הלשון רוביק רוזנטל ושל הסופר דן שביט.
עיקרי עבודתו

מחקריו המוקדמים של פרייער התמקדו באמנות בגרמניה בימי הביניים. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בניתוח אמנותי של שערי ערים גרמניות, ומאמרים נוספים שכתב עסקו באמנות עממית ובפיסול.
בתקופת המשבר הכלכלי שלאחר מלחמת העולם הראשונה התעניין פרייער במצב הסבל האנושי, וכתב ספר קצר על שפינוזה ועל תורתו כדרך להתגבר על הסבל. בתקופה זו גם התפתחה בו הכרה עמוקה של המרקסיזם. הוא הקדיש זמן רב לקריאת ספרות סוציאליסטית וקומוניסטית והזדהה עם רעיונותיה, אם כי מעולם לא הצטרף למפלגה. גמלה בו ההחלטה לכתוב על עקרונות המרקסיזם ולהפיצם בדרכים אינטלקטואליות ולא באמצעים פוליטיים.
לאחר השתקעותו בישראל החל לשלב במחקריו את שני הנושאים שעניינו אותו במיוחד: האמנות והפילוסופיה המרקסיסטית.
עיקרי עבודתו > "היסטוריית אמנות מרקסיסטית"

מתוך הזדהותו עם המרקסיזם, התעורר בו הרצון לבחן מחדש את הנחות היסוד שעליהן הושתתו ידיעותיו בתחום האמנות, לאור הפילוסופיה המרקסיסטית. שני ספריו הראשונים שיצאו לאור בעברית עסקו במחקר זה. מחקרו הסתעף לדיון בשתי בעיות: הסוציולוגיה של האמנות ותולדות האמנות. בעיית הסוציולוגיה דנה במקום האמנות בבניין החברה וביחסים שבין האמנות לבין חייה החומריים והמדיניים וחיי הרוח של החברה. בעיית תולדות האמנות דנה בדמיון ובהבדל בין יצירות אמנות בנות תקופות שונות ובגורמים לתמורות ההיסטוריות בסגנונות, מתוך ניסיון לזהות את חוקי התהליך המתחולל בתמורות אלו. אולם כבר בראשית מחקרו מבהיר פרייער כי ההפרדה בין הבעיות היא מתודולוגית בלבד, וכי למעשה מדובר בשני פנים של אותה בעיה: ראייה אופקית של התופעה החברתית באמנות, וראייה אנכית שלה בציר הזמן. הבנת כל אחת מנקודות המבט חיונית להבנת רעותה.
פרייער התבסס על קביעתו של קרל מרקס כי "ההוויה היא הקובעת את התודעה", ועל עקרון המטריאליזם ההיסטורי, וקבע כי האמנות בכל תקופה משקפת את תודעת אנשי התקופה כפרטים וכחברה, ומכאן גם את ההוויה שיצרה את התודעה הזו. כך למשל, האמנות בתקופה הפיאודלית מתאפיינת בדמויות שאינן מייצגות פרטים אנושיים אלא טיפוסים אידיאליים של בני אדם, במבנה התמונה שולטת חוקיות סימטרית קפואה, אין כמעט התייחסות לחומרים ולתיאור החלל – הכל מצוי במשטח אחד. כשם שהחברה הייתה משועבדת לשלטון אבסולוטי והיררכי, כך מראה גם האמנות חוקיות אבסולוטית.
לעומת זאת, בתקופת הרנסאנס, עם התפתחות מעמד בורגני בערים, החלה התודעה האנושית להתמקד במציאות ובאנושיות – מעבר מאידיאליזם למטריאליזם והומניזם. אמנות הרנסאנס משקפת היטב את השינוי באמצעי הייצור ובתודעה החברתית שהשתנתה בעקבותיו: הדמויות מייצגות אנשים אמיתיים עם הבעות ורגשות, ויש פירוט רב של חפצים, של אריגים וחומרים אחרים ושל עומק החלל.
פרייער אף טוען כי האמנות מצביעה על שינויים בתודעה החברתית, לעיתים עוד בטרם חלחלה ההכרה בשינויים אלו בתודעת ההמונים והשלטון. כדוגמה הוא מביא את השינוי בתיאור רגלי ישו הצלוב, אשר בימי הביניים היו מצוירות כמסומרות זו לצד זו, אך מתחילת המאה ה-13 החלו לציירן במערב אירופה כמשׂוכלות זו על גבי זו. המעבר מסמל טרנסצנדנטי סימטרי, על-אנושי וכבול, לתיאור הנובע מהתבוננות בטבע ובאנושי ולהבעה של חופש התנועה האינדיבידואלי, מעיד על תמורות במבנה החברתי, עוד בטרם הכירו בכך אנשי התקופה.
האמנות אינה רק ייצוג של ההוויה והתודעה החברתית, אלא יש בכוחה להשפיע עליהן. פרייער מבהיר כי "אמנות" אינה רק יצירתו של האמן, אלא התהליך המתחולל בינה לבין הצופה. לדבריו, "חווית האמנות היא תמיד התייחסות בין התודעה החברתית האובייקטיבית המעוצבת ביצירה האמנותית, לבין התודעה הסובייקטיבית הפועלת בצופה". תודעת הצופה מושפעת מחוויית האמנות ומעוררת תגובה, המשפיעה בתורה על התודעה החברתית של החברה שהוא חלק ממנה.
בכך תורמת החוויה האמנותית להנעת התהליך הדיאלקטי הבונה את החברה ומשנה אותה.
עיקרי עבודתו > הפילוסופיה המרקסיסטית

מתוך ניסיונו בהוראה ובהדרכת מורים, חש פרייער כי חסר ספר לימוד שיציג באופן סדור וממצה את השקפת העולם המרקסיסטית, ולקח על עצמו לכתוב מבוא לפילוסופיה המרקסיסטית. המבוא מציג את העקרונות המרכזיים של המרקסיזם – מטריאליזם ודיאלקטיקה – על רקע הרצף של הפילוסופיה המערבית, מיוון הקלאסית ועד העת החדשה, ודן באמצעותם בשאלות הריאליזם והאידיאליזם, תורת ההכרה ותורת המוסר.
בספרו האחרון מיקד את הדיון בהומניזם המרקסיסטי, מתוך רצון להשיב על ביקורת והשגות כנגד המרקסיזם, על כך שהתמקד במבנה החברתי-כלכלי והזניח את הפרט, ועל הניסיון של המהפכה הרוסית והמהפכה הסינית. נוכח ביקורת זו, טוען פרייער כי המרקסיזם עודו תפיסה מסכמת ובסיס להבנת כל התופעות המהותיות של האדם והחברה. בספרו הוא מבקש להציג את מהות ההומניזם המרקסיסטי ולבחון באיזו מידה הוגשם ומה ניתן לעשות כדי להביאו להגשמה מלאה. לשם כך הוא מתאר את התפתחות ההומניזם מהרנסאנס ועד ימינו, ואת העקרונות המרכזיים שלו: שוויון, חירות, זכויות האדם ופיתוח חופשי של האישיות האינדיבידואלית.
הניגוד העיקרי בין ההומניזם הבורגני לזה המרקסיסטי, לדידו, מתבטא בכך שבעוד שהבורגני עוסק במושגים מופשטים של "האדם", "החוזה החברתי" ו"רוח העולם", נקודת המוצא של המרקסיסטי היא בני אדם של ממש וקיומם החומרי. עניינו של ההומניזם המרקסיסטי, אם כן, אינו "מהו האדם" אלא "מהו האדם במסגרת היחסים החברתיים ההיסטוריים הממשיים".
פרייער משווה את החברה הקפיטליסטית, הסוציאליסטית והקומוניסטית מנקודת מבט של עקרונות השוויון, החירות, הדמוקרטיה וזכויות האדם. הוא סוקר את הגשמתם של עקרונות ההומניזם המרקסיסטי במדינות שונות בעולם, תוך ביקורת חריפה על המדינות הקומוניסטיות, ברית המועצות בראשן, אשר עיוותו את העקרונות המרקסיסטיים והפכו למשטרי דיכוי. אולם עיוות זה אינו פוגם באמונתו כי עקרונות ההומניזם המרקסיסטי נכונים, והספר מסתיים בהצעת דרכי פעולה להגשמתו.
כתביו

האמנות, התהוותה והתפתחותה, הוצאת ספרית פועלים, 1953
אמנות המופת ותמונת העולם, הוצאת ספרית פועלים, 1957
מבוא לפילוסופיה המרכסיסטית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1963
הומאניזם מרקסיסטי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974
לקריאה נוספת

רוביק רוזנטל, רחוב הפרחים 22, הוצאת כתר, 2003 – סיפורם של ארבעה דורות במשפחת פרייער.
הערות שוליים

↑  "האמנות, התהוותה והתפתחותה", עמ' 330.
↑  הומאניזם מרקסיסטי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974, עמ' 23
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011946576405171  GND: 116785748  ISNI: 0000 0000 2009 6039  VIAF: 773040   WorldCat (עם VIAF): 773040
ד'של"ג

ד'של"ג (4333)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-24 בספטמבר 572 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 13 בספטמבר 573. שנה מסוג זשג, איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים. זו שנת שמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
דוד ברטוב

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1924 מוטאל, בלארוס
 פטירה:  30 במרץ 2018 (בגיל 94) ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1949
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 השתייכות:   נתיב
 תקופת כהונה:  ? – 30 במרץ 2018 
 תקופת הפעילות:  ? – 30 במרץ 2018 
 תפקידים בולטים:  מנהל לשכת נשיא מדינת ישראל  רשם בית המשפט העליון  סגן משיא בית המשפט המחוזי בירושלים  מזכיר ועדת אגרנט וועדת כהן  ראש לשכת הקשר נתיב
 פעילויות נוספות:  יו"ר יד בן צבי
 
דוד ברטוב (לעיתים גם בר-טוב) (1 בפברואר 1924 - 30 במרץ 2018) היה משפטן ואיש ציבור שכיהן כמנהל לשכת הנשיא, כשופט שלום ומחוזי, כרשם בית המשפט העליון וראש ארגון "נתיב".
קורות חייו

ברטוב נולד בשם דוד גוטנסקי בעיירה מוטאל שבבלארוס. הוא למד בבית ספר תיכון עברי "תרבות" בעיר פינסק, וסיים לימודיו ב-1939. בשנת 1941 הוגלה למחנה עבודה סובייטי בסיביר. הוא שוחרר מהמחנה כנתין פולני ועסק בעבודות שונות בברית המועצות. ב-1946 עזב את ברית המועצות לפולין, ופעל בתנועת "הנוער הציוני" בפולין ובגרמניה.
עם עלייתו לישראל בשנת 1949 עברת את שם משפחתו ל"ברטוב" והתמנה למזכיר לשכת נשיא המדינה חיים ויצמן (שנולד באותה עיירה). בשנת 1952 התמנה למנהל הלשכה של הנשיא יצחק בן-צבי. ב-1959 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1960 קיבל תואר מוסמך במשפטים. לאחר תקופת התמחות בירושלים הוסמך ב-1961 כעורך דין, ומונה על ידי הנשיא יצחק בן צבי ליועצו המשפטי.
ב-1964 יצא לשליחות בברית המועצות ושימש כאיש צוות "נתיב" בברית המועצות וכמזכיר ראשון בשגרירות ישראל במוסקבה. לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל ב-1967 שב לישראל ולפעילות משפטית, וכיהן כשופט בבית משפט השלום בירושלים וכרשם בית המשפט העליון. ב-1979 מונה לכהונת סגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. בתקופה זו פעל גם במישור הציבורי וריכז את שתי ועדות החקירה המשפטיות החשובות ביותר בשנים אלו: ועדת אגרנט, ועדת החקירה של מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, ובשנים 1982–1983 ריכז את ועדת כהן, הוועדה לחקירת האירועים במחנות סברה ושתילה.
בשנים 1986–1992 היה ראש "נתיב", ומ-1992 עד 1994 – ראש משלחת "נתיב" במדינות של ברית המועצות לשעבר.
אחרי פרישתו היה דוד ברטוב פעיל בוועדות למען יהודי ברית המועצות לשעבר. כיהן כיו"ר הוועדה לעניין "חוק המסייעים לנטרול תוצאות אסון צ'רנוביל" וכיו"ר רשות ועדת אסירי ציון.
במשך שנים רבות היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית ובוועד הפועל של האוניברסיטה. בין השנים 1997–2003 שימש כיו"ר הוועד המנהל של יד יצחק בן-צבי בירושלים, כיהן כיו"ר המועצה הציבורית של יד יצחק בן-צבי.
דוד ברטוב היה נשוי לאסתר ברטוב, והוא אחיו הבכור של חיים ישראלי, עוזרם הבכיר של שרי הביטחון לדורותיהם. לזוג נולדו שלושה בנים.
ברטוב נפטר בירושלים ב-30 במרץ 2018 ונטמן בהר המנוחות.
פרסים

במהלך השנים קיבל את הפרסים הבאים:
1991 פרס בן-גוריון
1992 פרס ישראל גולדשטיין, ירושלים
1993 פרס שלמה בובליק, האוניברסיטה העברית בירושלים
1993 פרס קרן הזיכרון
1998 פרס "מעשים טובים" של הג'וינט בניו-יורק
2007 פרס "יקיר יד יצחק בן-צבי" לשנת תשס"ז על תרומתו ופועלו רב השנים למען יד יצחק בן-צבי.
ד'שמ"ב

ד'שמ"ב (4342)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-15 בספטמבר 581 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 2 בספטמבר 582. שנה מסוג בחג, איננה מעוברת, ואורכה 353 ימים. זו שנה שנייה לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בחג, ובה 353 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
גיל יפמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1979 (בן 45 בערך) רמת יוחנן, ישראל 
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (2003)  עלמא בית לתרבות עברית (2010) 
 תחום יצירה:  ציור, סריגה, מיצב, וידאו ארט, הדפס 
 הושפע על ידי:  אבינעם קוסובסקי 
 פרסים והוקרה:  פרס האמן הצעיר (2010)   פרס רפפורט 2017
 
גיל יפמן (נולד ב-1979 בישראל) הוא אמן ישראלי רב תחומי, המשתמש במגוון של מדיומים כגון: ציור, וידאו, מיצבים, סריגה, והדפסים. השימוש במגוון סוגי מדיום הוא לחקירת הפוטנציאל הגלום ביוצא מן הכלל ולעיסוק בנושאים שנחשבים לטאבו בחברה הישראלית כמו שואה, פורנוגרפיה ומוות. יפמן בוחן את גבולות הזהות העצמית, את ההגדרות החברתיות המבנות אותנו, את הדימויים הסובבים אותנו ואת השימוש שאנחנו עושים בהם לצורכי עינוג ויופי, תעמולה וזיכרון. מזה שנים משתמש יפמן בטקסטיל כסוג של טקסט שבאמצעותו הוא מפרק ומרכיב מחדש אתוסים חברתיים ומיתולוגיות שונות, ומציע בהם קריאה חדשה ומאתגרת.
ביוגרפיה

גיל יפמן נולד בקיבוץ רמת יוחנן בשנת 1979. גיל הוא הבן הצעיר אחרי רונה, ועומר. כל האחים הם יוצרים אמנותיים המתעסקים בעבודתם בטשטוש גבולות, מגדר ומיניות.
בגיל 16 אובחנה אצל יפמן מחלת האנורקסיה שבעקבותיה נאלץ להתאשפז בביתו בהשגחתה של אימו. "היא טיפלה בי ואני שמח שמאוחר יותר יכולתי לעזור לה עם ההתמודדות שלה עם הטרנסג'נדריות שלי, כי זה דור שמסרב ללכת לטיפול או לקבל עזרה מבחוץ", הוא אומר. המחלה הייתה תגובה לניסיון של יפמן לשלוט על הגוף שלו ולעצור אותו מההתפתחות הטבעית שלו שנראתה לו כל כך מוזרה. "באותה תקופה, לקיחת הורמונים להשהייה הייתה אסורה מתחת לגיל 18, אז האנורקסיה עזרה לי להימנע מאינטראקציות חברתיות." יפמן אומר.
העיסוק במגדר החל בגיל צעיר יחסית אצל יפמן. האינטואיציה הובילה אותו בתור נער לאמנים שעסקו בטשטוש ופריצת גבולות מגדריים, כמו לי באורי (Bowery) שפעל בתחום האופנה, הפרפורמנס ואמנות הגוף.
בשנת 2003 סיים יפמן את לימודיו באקדמיה לאמנות ועיצוב בבצלאל. במהלך לימודיו בבצלאל החל ליטול תרופות הורמונליות על מנת לעבור תהליך לשינוי מין שאליו שאף. "האמנתי באמת ובתמים שנולדתי למגדר ולמין הלא נכונים. זה מסע לגילוי עצמי, וככל שהתקדמתי לכיוון הנשי וחייתי בתור אשה 24/7 יכולתי גם להכיל יותר." שינוי המגדר שעבר יפמן הוביל אותו להתעסק בחומרים רכים ובטכניקות של תפירה וסריגה, מלאכות יד "נשיות" וביתיות שמצויות מחוץ לקאנון האמנותי.
ב־2002 שינוי המין של יפמן עמד גם במרכז תערוכה משותפת עם האחות רונה יפמן במוזיאון הרצליה: תיעוד מרתק ואמיץ של תהליך ההתבגרות שכל המשפחה נאלצה לעבור. באחת העבודות הזכורות, שתיהן נשענות עירומות על עץ ונראות כתאומות.
לאחר מספר שנים הפסיק יפמן לחיות כאישה וחדל מלקחת תרופות הורמונליות. "לא רציתי שהשמחה שלי תהיה תלויה בתרופות והורמונים." "בנקודה מסוימת, הבנתי שמגדר הוא סוג של משחק תפקידים, ועל כן אני ממשיך בתהליך ברבדים העמוקים ביותר שלי (...) אני נמנע בעצמי מהגדרות שלתפיסתי רק מצמצמות אותי." אומר יפמן.
השכלה

2003 - האקדמיה לאמנות ועיצוב, בצלאל B.F.A
2008-2010 - מלגה במכללת עלמא לתרבות עברית, תל אביב.
פרסים

2008-2010 - מלגה במכללת עלמא לתרבות עברית, תל אביב
2010 - חתן פרס "אמן צעיר" מטעם משרד התרבות והמדע
2011 - מלגת אמן שניתנה על ידי NRW Kunstiftung and The Bronner Family, דיסלדורף
2012 - סדנת פיתוח קריירה, NYC, ARTIS, ניו-יורק
2013 - מלגת אמן בטוקיו (A.R.T)
2014 - מלגת אמן פאונטיינהד, מיאמי
2014 - מלגת אמן IDA Schir, הנובר
2015 - Aomori מרכז לאמנות עכשווית, יפן
2017 - פרס רפפורט לאמנים ישראלים צעירים.