stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודים בימי הביניים
מנפילתה של רומא ועד לשלהי ימי הביניים (500–1500) > חוקי הכנסייה בשיא ימי הביניים

המרות דת של יהודים לנצרות, בכפייה וברצון, היו חלק בלתי נפרד מחיי הקהילות היהודיות בתקופת ימי הביניים.
עד המאה ה-10, רוב אירופה הייתה תחת שלטונם של מלכים נוצרים שהפכו את הנצרות לדת הרשמית. באימפריה הרומית, הנצרות הייתה כנסיית המדינה (אנ') מאז 380 בצו סלוניקי (אנ'). הכנסייה אסרה על נוצרים לגבות ריבית מנוצרים. בעקבות כך, מקור ההלוואות היחיד היו יהודים.
גורלם בכל מדינה מסוימת היה תלוי בתנאים הפוליטיים המשתנים.
בעקבות תבוסה צבאית לכוחות המוסלמים, ליאו השלישי מקונסטנטינופול סבר שחולשתה של אומתו טמונה באוכלוסייתה והחל בהמרה דת בכפייה של היהודים ושל הנוצרים החדשים (אנ'). בשנת 1040 נולד רש"י, ובעקבות הכיבוש הנורמני של אנגליה, יהודים עזבו את נורמנדי כדי להתיישב בלונדון ובערים אחרות כמו יורק, נוריץ', אוקספורד, בריסטול ולינקולן. בשנת 1095, הנרי הרביעי העניק ליהודים זכויות והוציא צו נגד הטבלה בכפייה. בשנת 1171, לאחר לידתו של רמב"ם, הואשמו יהודים בביצוע רצח פולחני ועלילת דם בבלואה. יהודי העיר הבוגרים נעצרו ורובם הוצאו להורג לאחר שסירבו להמיר את דתם. בשנת 1210 עלתה לארץ ישראל קבוצה של 300 בעלי התוספות. במהלך המוות השחור האשימו אנשי הדת את היהודים בהרעלת בארות באירופה כדי להרוג את כל הנוצרים.
מנפילתה של רומא ועד לשלהי ימי הביניים (500–1500) > החוקה ליהודים

החוקה ליהודים (אנ') הייתה בולה אפיפיורית ובה עמדתו הרשמית של האפיפיור בנוגע ליהודים. הבולה אפיפיורית הראשונה הונפקה בערך בשנת 1120 על ידי קליקסטוס השני, ונועדה להגן על יהודים שסבלו במהלך מסע הצלב הראשון. הצעת החוק אסרה על נוצרים לאלץ יהודים להתגייר, או לפגוע בה, לקחת את רכושם ולהפריע לחגיגת החגים היהודיים.
למרות העמדה הרשמית, הכנסייה הטילה מגבלות על יהודים. ועידת לטראנו הרביעית בשנת 1215 קבעה שיהודים ישאו טלאי צהוב או כובע מחודד.
בשנת 1229, מלך אנגליה הנרי השלישי אילץ את היהודים לשלם מחצית משווי רכושם במסים, בעקבות שריפת התלמוד בפריז וכיבוש ירושלים על ידי הטטרים. בתקופה הפאטמית שירתו במשטר פקידים יהודים רבים. המלך הנרי השלישי מאנגליה הורה לקיים את הפולחן היהודי בבית הכנסת בשקט כדי שהנוצרים העוברים במקום לא יצטרכו לשמוע זאת, ונתן הוראה שיהודים אינם רשאים להעסיק אחיות או משרתות נוצריות. כמה שנים לאחר מכן, המלך הצרפתי לואי התשיעי גירש את היהודים מצרפת. רוב היהודים נסעו לגרמניה ומזרחה.
מנפילתה של רומא ועד לשלהי ימי הביניים (500–1500) > ההגירה לגרמניה

בשנת 1267 אילצה מועצת העיר וינה יהודים לחבוש כובע יהודי, בנוסף לטלאי הצהוב. בהמשך המאה, עלילת דם במינכן הביאה למותם של 68 יהודים, ו-180 יהודים נוספים נשרפו חיים בבית הכנסת באוברווסל (אנ') שבגרמניה. בשנת 1290, המלך האנגלי אדוארד הראשון גירש את כל היהודים מאנגליה. הם הורשו לקחת רק את מה שהם יכולים לשאת, ורובם נסעו לצרפת. פיליפ הרביעי מצרפת הורה לגרש את כל היהודים מצרפת, וכ-125,000 יהודים נאלצו לעזוב. בדומה להאשמות שהועלו במהלך המגפה השחורה, היהודים הואשמו בעידוד מצורעים להרעיל בארות נוצריות. לפי הערכות, כחמשת אלפים יהודים נהרגו לפני שהמלך, פיליפ החמישי, הודה שהיהודים חפים מפשע. לאחר מכן, שארל הרביעי גירש את כל יהודי צרפת בהאשמה שגרמו למגפה השחורה.
ב-1348 נשרפו מאות יהודים ורבים הוטבלו בבזל. תושבי העיר הנוצרים הסבו את בית הכנסת לכנסייה והרסו את בית הקברות היהודי (גר'). האפיפיור קלמנס השישי הוציא צו המכחיש את הוצאת הדיבה נגד היהודים, ואמר כי גם הם סובלים מהמגפה. בשנת 1385, קיסר גרמניה ואצלב עצר יהודים שחיו בברית השוואבית והחרים את ספריהם. מאוחר יותר, הוא גירש את יהודי שטרסבורג. בשנת 1391, פרנד מרטינז (אנ') הרג יותר מ-10,000 מיהודי ספרד והרס את הרובע היהודי בברצלונה. המלך פדרו הראשון הורה לא לפגוע ביהודים הנותרים ולא להפוך בתי כנסת לכנסיות. לאחר מכן הוא הכריז על ציותו לבולה האפיפיורית. בנדיקטוס ה-13 אסר על לימוד התלמוד. בשנת 1422, האפיפיור מרטין החמישי הוציא בולה אפיפיורית שהזכירה לנוצרים שהנצרות נגזרת מהיהדות והזהיר לא להסית נגד היהודים, אך הבולה האפיפיורית הוסרה בשנה שלאחר מכן. בסוף המאה ה-15 הוקמה האינקוויזיציה בספרד. מסביבות 1500 יהודים חוו שגשוג בפולין של היום.
מנפילתה של רומא ועד לשלהי ימי הביניים (500–1500) > מסעי הצלב

במסע הצלב הראשון (1096) נהרסו כליל קהילות פורחות על נהר הריין והדנובה. לפני התקפות אלו, יהודים רבים נתפסו כחברים אינטגרליים בחברה למרות הבדלי הדת. יהודים רבים עבדו במסחר בהלוואות כספים. במסע הצלב השני (1147) סבלו היהודים בצרפת תחת לואי השביעי. במסע הצלב השלישי (1188) סבלו בעיקר יהודי אנגליה. ב-1290 היהודים גורשו מאנגליה. עברו 365 שנים עד שהורשו להתיישב שוב (אנ') באי הבריטי. היהודים סבלו מהתקפות גם במסעי הצלב ב-1251 (אנ') ו-1320 (אנ').
מנפילתה של רומא ועד לשלהי ימי הביניים (500–1500) > עלילות דם

אף על פי שהאזכור הראשון של עלילת דם נמצא בכתביו של אפיון שטען שהיהודים הקריבו יוונים במקדש ירושלים, לא מתועד אזכור אחר עד המאה ה-12, אז עלילות הדם החלו להתרבות. במסגרת עלילות הדם יהודים הואשמו ברצח פולחני ובשימוש בדם ילדים נוצרים להכנת מצות.
אחת הדוגמאות לעוינות נוצרית כלפי יהודים היא ההאשמה ברצח פולחני בלואה. לפי העלילה גבר יהודי ומשרת נוצרי השקו את סוסיהם באותו עיקול בנהר. האיש היהודי הפחיד בטעות את סוסו של הנוצרי והמשרת נסע משם כועס ואמר לאדונו שראה את היהודי זורק ילד לנהר. הנוצרי, ששנא יהודים, ניצל את ההזדמנות הזו והאשים את היהודי ברצח. הנוצרים לקחו את האיש, יחד עם היהודים שניסו לשחררו, הכו ועינו אותם. היהודים נשרפו חיים.
במקרים מסוימים, השלטונות דיברו נגד ההאשמות. האפיפיור אינוקנטיוס השלישי כתב ב-1199:
אף נוצרי לא יעשה ליהודים פגיעה אישית, אלא בביצוע פסקי דין של שופט, או ישלול מהם את רכושם, או ישנה את הזכויות והפריבילגיות שלהם. במהלך חגיגת החגים שלהם, איש לא יפריע להם על ידי הכאתם באלות או על ידי יידוי אבנים. איש לא יכריח אותם להעניק שירותים כלשהם מלבד אלה שהם רגילים לתת. וכדי למנוע את השפלות של אנשים רשעים אנו אוסרים על איש להשחית או לפגוע בבתי הקברות שלהם או לסחוט מהם כספים באיומים להוציא את גופות מתיהם.
מנפילתה של רומא ועד לשלהי ימי הביניים (500–1500) > גירושים

בשנת 1275, אדוארד הראשון מלך אנגליה הוציא צו האוסר על יהודים להלוות כסף בריבית, תוך שהוא מתיר ליהודים לעסוק במלאכה, במסחר ובחקלאות. היהודים גורשו מאנגליה ב-1290, מצרפת ב-1394, ובהמשך ממחוזות רבים של גרמניה, איטליה וחצי האי הבלקני. בין השנים 1200 ל-1600, הם נמלטו לממלכות הסלאביות, בהן לא פגעו בהם אז. רובם ברחו לפולין, מכיוון יצא בה כתב הזכויות של קאליש. כאן הם מצאו מקלט בטוח תחת שליטים נדיבים וזכו לשגשוג מסוים.
מנפילתה של רומא ועד לשלהי ימי הביניים (500–1500) > גירושים > ספרד

כמו במדינות סלאביות, כך גם תחת השלטון המוסלמי, היהודים שגשגו, במיוחד מהמאה ה-8 ואילך בחצי האי האיברי. אבל גם כבר במאה ה-13 עם נפילת הכוח הפוליטי ירדה התרבות הערבית ואיתו תור הזהב של יהודי ספרד.
בתחילה נעשה הניסיון לנצר את היהודים באמצעות כתבים וויכוחים. כאשר נכשלו הניסיונות הללו, הוגבלו זכויותיהם האזרחיות. הם נאלצו לגור ברבעים נפרדים של הערים וללבוש סמלים משפילים על בגדיהם. בשנת 1391, כאשר המון קנאי הרג ארבעת אלפים יהודים בסביליה, יהודים רבים התנצרו. אלפי אנוסים הושלכו לכלא, עונו ונשרפו. בשנת 1492 מלכת ספרד איזבלה הוציאה צו המגרש את כל היהודים מספרד בעקבות עלילת הדם בפרשיית כריסטופר מלה גווארדיה (אנ'). רבים מהיהודים ברחו לחצי האי הבלקני, שם הטורקים העות'מאנים (אנ') שלטו. הסולטאן באאזיד השני מהאימפריה העות'מאנית, ששמע על גירוש יהודים מספרד (אנ'), שיגר את הצי העות'מאני להביא את היהודים בבטחה לאדמות העות'מאניות, בעיקר לערים סלוניקי ואיזמיר. לאדינו הייתה מדוברת בקרב חלק מהקהילות היהודיות באירופה מאז המאה ה-15.
תקופת הרנסאנס > איטליה

הדוכסים האיטלקיים בתקופת הרנסאנס העניקו הגנות לקהילות יהודיות ממגוון סיבות פוליטיות או כלכליות. עם זאת, השלטונות הטילו חובת ענידת הטלאי הצהוב. רישומי המיסוי חושפים כמות גדולה של תרומה יהודית לכספי הדוכסות. תרומת המס היהודית בתקציב המדינה הייתה 0.2% בשנת 1460. עד 1480 הסכום גדל ל-1%. בשנת 1482, 6% מהמס הגיע מקהילות יהודיות. עדויות אלו מצביעות על עושרה של האוכלוסייה היהודית.
תקופת הרנסאנס > צרפת

יהודים נהנו מתקופת שגשוג עד סוף המאה ה-15 בפרובאנס. לא היו הבחנות משפטיות משמעותיות בין זכויות של יהודים ונוצרים לפי החוקים של מרסיי. יהודים קיבלו רשמית את אותן זכויות אזרחות בסן-רמי-דה-פרובנס (אנ') ב-1345 וב-1467 בטרסקון (אנ'). יהודי פרובנס קיבלו הגנה רשמית בגלל התועלת היהודית לבני המלוכה. עם זאת, זה לא מנע אנטישמיות שגרמה לעזיבות יהודיות מרצון. לאחר שפרובנס סופחה על ידי ממלכת צרפת ב-1481, התושבים היהודים גורשו ב-1498.
המשפחה היהודית באירופה של ימי הביניים

לפי ספרה של אלישבע באומגרטן: "חיי המשפחה באשכנז בימי הביניים", היה מעמד הנשים היהודיות באירופה נמוך יותר ממעמד הנשים הנוצריות.
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד

שירת ימי הביניים של יהדות ספרד היא שירה שנכתבה בעברית על ידי יהודים מספרד המוסלמית, אל-אנדלוס, בתקופת ח'ליפות קורדובה, פחות או יותר סביב השנים 950 עד 1492. יש המתייחסים לשירה כסוגה על פי מאפיינה הצורניים והתוכניים ולכן לא בהכרח שנכתבה במסגרת הזמנים המוזכרת, כמו כן לא הייתה מוגבלת לערי אנדלוסיה וזרחה ברחבי העולם המוסלמי, באיטליה ובצרפת. לשירים שנכתבו בתקופה זו מאפיינים כללים במבנה ובנושאים. מקובל שנושאי השירה נחלקים לשירת הקודש ולשירת החול כאשר שירת הקודש עוסקת באל ובדת וכיום מהווה חלק ממחזור התפילה בבית הכנסת ושירת החול עוסקת במגוון רחב של נושאים מחיי השגרה וההגות.
ראו גם

תור הזהב של יהודי ספרד
יהדות ארצות האסלאם
היהודים באימפריה העות'מאנית
הערות שוליים

↑  Ben Zion Dinur, ישראל בגולה: מקורות ותעודות, דביר, 1958
↑  בין יהודים לנוצרים: יהודים ונוצרים במערב אירופה עד ראשית העת החדשה, כרך 5, עמ' 191 הערת שוליים 1.
↑  "HHF Factpaper: Silkmaking and the Jews".
↑  "Already during Roman times, Jews resided in Cologne". Archäologische Zone – Jüdisches Museum. נבדק ב-1 בנובמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Medieval Source book Legislation Affecting the Jews from 300 to 800 CE". נבדק ב-1 בפברואר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Marcus, Ivan (2014). "Review of Anti-Judaism: The Western Tradition by David Nirenberg". Jewish History. 28 (2): 194. JSTOR 24709717.
↑  Gay, Ruth (1994). The Jews of Germany: A Historical Portrait (באנגלית). Yale University Press. ISBN 978-0300060522.
↑  Thurston, Herbert (1912). "History of Toleration" in The Catholic Encyclopedia. Vol. 14. New York: Robert Appleton Company. Accessed 12 July 2013.
↑  Joseph E. Katz (2001). "Continuous Jewish Presence in the Holy Land". EretzYisroel.Org. נבדק ב-12 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Timeline for the History of Judaism - Medieval Period in the West". Jewish Virtual Library. נבדק ב-9 בנובמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "This Week in History: The Jews of Basel are burnt". Jpost. נבדק ב-21 בדצמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Black Death and the Jews 1348–1349 CE" (PDF). www.ffst.hr. נבדק ב-21 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Martinez, Ferrand". Jewish Encyclopedia.
↑  Thatcher, Oliver J.; Edgar Holmes McNeal (1905). A Source Book for Medieval History. New York: Scribner's. pp. 212–213.
↑  Rozovsky, Lorne. "Will Ladino Rise Again?". Chabad.org. נבדק ב-7 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536168905171  LCCN: sh85070851
נחל שיזפים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 יובלים:  נחל גבע, נחל נעורה 
 שפך:  נחל חרוד 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) נחל שיזפים(למפת עמק בית שאן רגילה) נחל שיזפים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל שיזפים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל שיזפים
 
נחל שיזפים הוא נחל אכזב המצוי בעמק חרוד. מקורו בנעורה, והוא עובר דרך מספר יישובים, ומתנקז לנחל חרוד. מקור שמו מערבית "וואדי סידר"- שיזף בעברית.
גאוגרפיה

נחל שיזפים חוצה את עמק חרוד מצפון לדרום. הוא מתחיל סמוך ליישוב נעורה ומסתיים בחיבורו לנחל חרוד. בדרך הוא עובר בין קיבוץ גבע (המצוי ממזרח לו) לכפר יחזקאל (המצוי במערבו).
עקב עבודות לחידוש רכבת העמק, הוקם בתוואי הנחל, בין קיבוץ גבע למושב כפר יחזקאל, מאגר בשם "מאגר שיזפים". מטרת המאגר היא להגן על כביש 71, על תשתיות הרכבת ועל גן האירועים "בת הגלבוע" משיטפונות שמקורם בגשמי החורף השוטפים את הנחל. הגנה זו מושגת באמצעות השהיית מי הנגר, המאפשרת צמצום של הזרימה במורד נחל חרוד
מקור השם

מקור שמו העברי בשמו מהערבית "וואדי סידר", שפירושו, בעברית, "נחל שיזף". שמו שונה מנחל "שיזף" לנחל "שיזפים" מכיוון שקיים כבר נחל בשם "שיזף" בערבה.
הקשר לקיבוצי האזור

הנחל מהווה את קו הגבול בין כפר יחזקאל לקיבוץ גבע הסמוך. אחרי הקמת שני היישובים ב-1921, הוא שימש את תושביהם במשך שנים רבות לטיולים לאורך החלק הצפוני שלו, ותפקד גם כמקום ל"קרבות" של הילדים בין ה"גבונים" (הילדים מגבע), ל"טבונים" (הילדים מכפר יחזקאל).
הערות שוליים

1 2  רשות ניקוז, רכבת העמק (ארכיון)
↑  דני פלג, שולחן המשק, באתר שולחן המשק(הקישור אינו פעיל)
1 2  קהילת אג'נדה, המשך נחל (ארכיון)
| נחלי הגליל |
| --- | --- | --- |
| הגליל העליון | נחל עמוד • נחל עכברה • נחל אביב • נחל גוש חלב • נחל דישון • נחל חצור • נחל יראון • נחל מורן • נחל מחניים • נחל מירון • נחל נריה • נחל צבעון • נחל ראש פינה • נחל רבי ינאי • נחל פשחור • נחל סתר • נחל חנניה • נחל ליבנים • נחל הוזים • נחל שכוי • נחל שמאי • נחל חוקוק • נחל רזים • נחל עצבונית • נחל חלב • נחל עלמון • נחל קציון • נחל ברעם • נחל בן זמרה • נחל מרות • נחל פרוד • נחל עפאים • נחל פקיעין • נחל זבד • נחל זווית • נחל ברתות • נחל חירם • נחל אדמונית • נחל שפנים • נחל זוך • נחל יצהר • נחל אזהב • נחל דלתון • נחל סוד • נחל בר יוחאי • נחל בירנית • נחל משמש • נחל מתת • נחל שרך • נחל בצת • נחל חניתה • נחל נמר • נחל גליל • נחל מצובה • נחל שעל • נחל אשחר • נחל נחת  • נחל יסף • נחל כזיב • נחל מרווה • נחל מירב • נחל אשרת • נחל געתון • נחל ביריה |  |
| הגליל התחתון | נחל אבליים • נחל אדמי • נחל ארבל • נחל גדורה • נחל דנה • נחל השבעה • נחל חילזון • נחל חרוד • נחל יבנאל • נחל ימה • נחל יששכר • נחל כבול • נחל נהלל • נחל נון • נחל ציפורי • נחל צלמון • נחל שונם • נחל שיזפים • נחל שכניה • נחל שרונה • נחל תבור • נחל קנקן • נחל כמון • נחל חזון • נחל שבע • נחל הארי • נחל ממלח • נחל אוזנית • נחל סביונה • נחל נמרים • נחל מזגה • נחל עקב • נחל חמוד • נחל אזנות • נחל קשת  • ואדי אל-חסין • נחל מורסן • נחל נעיאל • נחל סח'נין • נחל שגב • נחל תמרה • נחל חנינה • נחל צוף • נחל עביד • נחל חנה • נחל שזור • נחל יפתחאל • נחל סרגונה • נחל זורעים • נחל שובב • נחל פוריה • נחל חרצית • נחל צידתה • נחל אלות • נחל ברית • נחל תולע • נחל יחמי • נחל גבול • נחל צבאים • נחל זיקה • נחל גבע • נחל נעורה • נחל עכין • נחל רכש • נחל כוכב • נחל סליל • נחל הקוסמת • נחל אוכל • נחל קיש • נחל יזיר • נחל ברק בן אבינעם • נחל קמה • נחל חמוד • נחל עין דור • נחל דבורה • נחל שומר |  |
| אצבע הגליל | נחל דן • נחל שניר • נחל חרמון • נחל עיון • נחל קדש • נחל משגב • נחל השומר • נחל מרגליות • נחל קורן |  |
| הגליל המערבי | נחל בית העמק • נחל בצת • נחל געתון • נחל יחיעם • נחל ינוח • נחל יסף • נחל כזיב • נחל שעל • נחל שרך |  |
משרד העתיקות (מצרים)

| --- | --- |
סמל מצרים
 מידע כללי
 מדינה:  מצרים 
 תחום שיפוט:  מצרים 
 תאריך הקמה:  1966 
 סוכנות קודמת:  המועצה העליונה לענייני עתיקות
 מטה מרכזי:  בירת מצרים החדשה 
 Antiquities.gov.eg
 
משרד העתיקות, רשמית משרד התיירות והעתיקות (בערבית: وزارة السياحة والآثار) הוא הארגון הממשלתי המצרי המשמש להגנה ולשימור המורשת וההיסטוריה העתיקה של מצרים. המשרד אחראי להגדרת הגבולות סביב אתרים ארכאולוגיים והיא גם הגוף האחראי על שחזור או שימור מונומנטים מצריים. הארכאולוגים הזרים שעובדים במצרים נדרשים לדווח על כל התגליות והמציאות למשרד לפני פרסומם. אי קיומה בעבר אף הובילה בעבר לגירושם של ארכאולוגים ממצרים. המשרד גם מפקח על שחזור ומציאת עתיקות גנובים והוא האחראי הבלעדי להוצאת עתיקות ממצרים. ככלל החוק המצרי אוסר על הוצאת עתיקות ממצרים.
המשרד מעורב כיום בסכסוך עם המוזיאון המצרי בברלין על השבת פסל ראשה של נפרטיטי, שלטענתו הוצא מהארץ במרמה ושלא כחוק. בעבר המשרד כבר דרש להחזיר את אבן רוזטה מהמוזיאון הבריטי וגלגל המזלות של דנדרה (Dendera zodiac) מהלובר. מטה המשרד (כמו כל גופי העתיקות הקודמים) ממוקם בשכונת זמאלכ בקהיר.
עד ינואר 2011 גוף העתיקות העיקרי היה המועצה העליונה לעתיקות שהפכה למשרד עצמאי בשם המשרד לענייני עתיקות וביולי אותה שנה שוב נקראה בשם המועצה העליונה לעתיקות, אך לאחר מכן אורגן מחדש כמשרד ממשלתי לענייני עתיקות. בדצמבר 2019 הוא מוזג למשרד התיירות ובראשו ח'אלד אל-ענאני.
רקע

עד אמצע המאה ה-19 לא הייתה חקיקה בנושא הסחר בעתיקות במצרים ואלפי חפצים של תכשיטים, פסלים, תחריטים ואפילו מונומנטים שלמים הוסרו כדי להצטרף לאוספים פרטיים או לאוספים שונים של מוזיאונים ברחבי העולם. החיבה המערבית לעתיקות מצריות החלה בזמן המעורבות הצבאית הצרפתית (1798–1801) ופרסום כרכים רצופים של "תיאור מצרים", שיצר עניין עולמי במצרים ובמונומנטים העתיקים שלה.
הצעד הראשון לצמצום תופעת גניבת העתיקות המצריות מחוץ למדינה התקיים ב-15 באוגוסט 1835, כאשר מוחמד עלי פאשה, מושל מצרים, הוציא צו האוסר לחלוטין על ייצוא וסחר בעתיקות המצריות, שכללו גם בניית מבנה בגן אזבקיה בקהיר ששימש כבית שימור. חפצים אלה ניתנו בדרך כלל למנהיגי אירופה על ידי שליטי מצרים כמתנות, ועד אמצע המאה ה-19 אוסף החפצים הצטמצם לאולם קטן. ב-1855, כאשר הארכידוכס האוסטרי מקסימיליאן (בן משפחת המלוכה האוסטרית) ביקר באולם זה בזמן שהיה בקהיר, הוא העריץ את האוסף הארכאולוגי וזה ניתן לו על ידי מושל מצרים עבאס פאשה כשי והועבר לווינה.
במהלך 1858 תמך השלטון בהקמת מחלקת עתיקות והמדען הצרפתי אוגוסט א. מריאן מונה למנהל הראשון של מחלקה זו. המחלקה הממשלתית הייתה אחראית להקמת מוזיאונים, מתן אישור ופיקוח על משימות ארכאולוגיות זרות. באישור ח'דיב איסמעיל בנה מריאן את המוזיאון הלאומי הראשון במזרח התיכון והוא נפתח בשנת 1863 עם בניין ממשלתי זמני בבולאק (אנקח'אן).
ב-1956, עם פינוי כוחות הכיבוש הבריטיים, הפכה רשות העתיקות לגוף ממשלתי. המנהל המצרי הראשון היה מוסטפא עאמר, שנכנס לתפקידו ב-1953 ושימש כשלוש שנים. המחלקה לעתיקות פעלה על פי הסדר עם משרדי העבודות הציבוריות, החינוך וההכוונה הלאומית ובמהלך 1960 הועברה המחלקה לאחריות משרד התרבות. בשנת 1971, הפכה רשות העתיקות לרשות העתיקות המצרית והשם שונה מסמכות העתיקות המצרית למועצה העליונה לעתיקות במהלך 1994 ופרופסור ד"ר מוחמד עבדאל חלים נודין הפך למזכ"ל הראשון של המועצה העליונה לעתיקות.
היסטוריה

בשנת 2011 המועצה העליונה לעתיקות הפכה למשרד עצמאי בממשלתו של אחמד שפיק ומונה שר ראשון של משרד המדינה לענייני עתיקות. במהלך 2015 הפך המשרד למשרד העתיקות תחת ממשלתו של ראש הממשלה שריף איסמעיל. בתקופת נשיאותו של חוסני מובארק לטיפול באבטחה וגניבת עתיקות מצריות. בשנים 2009–2014 המשרד עבד עם מכון גטי לשימור, לצורך ניהול ושימור קבר תות ענח' אמון.
שודדי קברים מצריים קדומים קיימה מזה מאות שנים. משרד העתיקות פועל להחזרת הפריטים למצרים, במידת האפשר. במהלך השנים אלפי עתיקות גנובות עשו את דרכן חזרה למצרים. למשל, בסוף 2016, השיב המשרד שניים מארבע מנורות העידן האסלאמי שנגנבו בשנת 2015. בשנת 2018 הוחזר גילוף בצורת אוזיריס שהוסתר ברהיטים ונשלח לכווית, למשרד העתיקות במצרים.
שרים

זאהי חוואס, 31 בינואר 2011–3 במרץ 2011
מחמוד אל-דמאטי, יוני 2014–מרץ 2016
ח'אלד אל-ענאני, 23 במרץ 2016–2022
מוסטפא ואזירי
חובות ומטרות

ב-2016 הצהיר השר, חאלד אל-ענאני, כי ההתמקדות העיקרית שלו תהיה בפתרון הגירעון התקציבי של המשרד, בהתחשב בכך שפרויקטים רבים נתקעו מחוסר מימון.
ראו גם

ממשלת מצרים
המועצה העליונה לעתיקות של מצרים
הערות שוליים

↑  New Minister of Antiquities Khaled El-Enany vows to tackle budget gaps: Interview
↑  "A Brief History of the Supreme Council of Antiquities (SCA): 1858 to present". SCA Egypt. אורכב מ-המקור ב-17 באוקטובר 2016. נבדק ב-25 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Conservation and Management of the Tomb of Tutankhamen". Getty. נבדק ב-16 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  El-Aref, Nevine (15 בדצמבר 2016). "Egypt antiquities ministry receives two stolen Islamic-era lamps from UAE". ahram online. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  El-Aref, Nevine (10 באוקטובר 2018). "Egypt receives coffin lid seized at Kuwait International Airport". Ahram Online. נבדק ב-16 באוקטובר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Egyptology: Zahi Hawass confirms resignation, Dan Vergano, USA Today, March 5, 2011
↑  Hawass loyalists call for him to stay on, Nevine El Aref, Ahram Online, March 6, 2011
↑  "BREAKING: New government swears in". Cairo Post. 17 ביוני 2014. נבדק ב-22 ביוני 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Egypt's new Cabinet: What changed and what didn't?". Mada Masr. 19 בספטמבר 2015. נבדק ב-19 בספטמבר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Who's who: Meet Egypt's 10 new ministers in Sherif Ismail's cabinet". Ahram Online. 23 במרץ 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  El-Aref, Nevine (23 מרץ 2016). "New Minister of Antiquities Khaled El-Enany vows to tackle budget gaps: Interview". ahram online. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 277881-6  ISNI: 0000 0004 0452 897X  SUDOC: 253987814  VIAF: 130797640   WorldCat (עם VIAF): 130797640
המפלגה הקומוניסטית של סין

| --- | --- |

סמל המפלגה הקומוניסטית של סין
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מייסד:  צ'ן דושיו, לי דאג'או 
 מנהיגים:  מאו דזה-דונג, לי שייניין, יה ג'יין-יינג, דנג שיאופינג, יאנג שאנג-קון, ג'יאנג דזה-מין, חו ג'ינטאו, שי ג'ינפינג
 מזכיר כללי:  שי ג'ינפינג
 תקופת הפעילות:  1 ביולי 1921 (רשמית)   23 ביולי 1921 (דה פקטו) – הווה
 אידאולוגיות:  סוציאליזם בעל מאפיינים סיניים  מרקסיזם-לניניזם  היסטורית:  מאואיזם
 מטה:  בייג'ינג, סין
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל רדיקלי
 ארגונים בינלאומיים:  המפגש הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות ושל הפועלים
 צבעים רשמיים:  אדום
 נציגויות בפרלמנטים
 חברי פרלמנט:  2,094 (הקונגרס הלאומי העממי) 
 
 12371.cn
 
המפלגה הקומוניסטית של סין (בסינית מפושטת: 中国共产党, בסינית מסורתית: 中國共產黨, פין-יין: Zhōngguó Gòngchǎndǎng) היא המפלגה המייסדת והשלטת ברפובליקה העממית של סין. המפלגה היא הגוף השליט העיקרי בסין, וביחד עם 8 גופים מפלגתיים נוספים היא משתייכת לחזית המאוחדת (אנ'). המפלגה נוסדה בשנת 1921 על ידי צ'ן דושיו, לי דאג'או וחברים נוספים תוך קבלת סיוע מהנק סנבליט כנציג הקומינטרן. לאחר ייסודה גדלה המפלגה במהירות, ובשנת 1949 ניצחה את מפלגת הקוומינטנג במלחמת האזרחים הסינית וייסדה את הרפובליקה העממית של סין. המפלגה היא הגדולה בעולם ובשנת 2017 היו חברים בה 89.45 מיליון בני אדם.
המפלגה הקומוניסטית של סין מבוססת על עקרונות של צנטרליזם דמוקרטי, אחד מעקרונות היסוד של הלניניזם. הגוף השלט במפלגה הוא הקונגרס הלאומי, אשר מתכנס כל חמש שנים. כאשר הקונגרס הלאומי לא במושבו, הוועדה המרכזית (אנ') היא הגוף השולט, אך מכיוון שהלז מתכנס רק פעם בשנה, רוב החובות והאחריויות מוטלות על הפוליטביורו ועל ועדת הקבע של הפוליטביורו (אנ'). ראש המפלגה מחזיק גם במשרת המזכיר הכללי (אשר אחראי לתפקידים האזרחיים במפלגה), יושב ראש ועדת הצבא המרכזית (אשר אחראי לעניינים הצבאיים) ונשיא המדינה (תפקיד סמלי בעיקר). דרך תפקידים אלה, ראש המפלגה הוא שליט המדינה הראשי. ראש המפלגה הנוכחי הוא שי ג'ינפינג אשר נבחר בקונגרס הלאומי ה-18 בשנת 2012.
בעוד רשמית המפלגה הקומוניסטית של סין עדיין נאמנה לאידאולוגיה הקומוניסטית, הדעה הרווחת היא כי המפלגה חסרת-אידאולוגיה. לפי חוקת המפלגה, המפלגה הקומוניסטית של סין פועלת על פי עקרון המרקסיזם-לניניזם, עיקרון המאואיזם, סוציאליזם עם מאפיינים סיניים (אנ'), תאוריית דנג שיאופינג (אנ'), שלושת המייצגים (אנ') והמבט המדעי על פיתוח (אנ'). הסיבה הרשמית לרפורמות הכלכליות בסין היא כי סין נמצאת בשלב הראשוני של הסוציאליזם, שלב התפתחותי אשר דומה למצב הייצור הקפיטליסטי. הכלכלה המתוכננת אשר נוסדה תחת מאו דזה-דונג הוחלפה בכלכלת השוק הסוציאליסטי (השיטה הנוכחית) על בסיס העיקרון "ניסיון הוא הקריטריון היחיד לאמת".
מאז נפילת הגוש המזרחי בשנת 1989 והתפרקות ברית המועצות בשנת 1991, המפלגה הקומוניסטית של סין חיזקה את קשריה עם המפלגות השלטות במדינות הסוציאליסטיות הנותרות. בעוד שהמפלגה מחזיקה בקשרים עם מפלגות קומוניסטיות בלתי-שולטות, מאז שנות ה-80 המפלגה חיזקה את קשריה עם מפלגות בלתי-קומוניסטיות אחדות, בעיקר מפלגות שולטות של מדינות חד-מפלגתיות, מפלגות דומיננטיות במדינות דמוקרטיות ומפלגות סוציאל-דמוקרטיות.