הגליאנים שמאליים
היסטוריה של הקבוצה

השיח הציבורי הסוער שיצר חיבורו של דוד שטראוס "חיי ישו" ב-1835 היה שהביאה לראשונה למודעות את קיומם ה"הגליאנים הצעירים" כקבוצה התייחסות מובחנת. יחסם לדת הוא שיצר את ההבדל בין ממשיכי הגל "משמאל" לממשיכיו מ"ימין" מאז ואילך (אוגוסט צ'ישקובסקי (אנ')הוא יוצא מהכלל). חרף הצנזורה והיעדר חופש הביטוי הפוליטי בפרוסיה באותה תקופה, המלך פרידריך וילהלם השלישי, אפשר לבטא כמעט כל דבר על דת כל עוד היה ציות מעשי למיזוגו הכפוי של קלוויניזם ולותרניות והפצת הפרוטסטנטיות באזורים קתולים (בהשפעת שר הדת, הבריאות והחינוך, קרל זיגמונד פרנץ (אנ') שהיה נאור באופן יחסי). לכן, בתחילה להגליאנים השמאליים היה קל יותר להפנות את עיקר הביקורתיות שלהם כלפי הדת ולא לפוליטיקה.
הקבוצה התגבשה בין היתר סביב כתב העת Hallische Jahrbücher (השנתונים הַאלֶתִיים) ‏שפורסם בין השנים 1838–1841 ושלימים נקרא Deutsche Jahrbücher (השנתונים הגרמניים) בין השנים 1841–1843. כתב העת נערך על ידי ארנולד רוגה ותרומו לו רבים מההגליאנים השמאליים האחרים (ובראשיתו, מהגליאנים ימניים). כתב העת תקף את הקתוליות והפרוטסטנטיות-האורתודוקסית, אך בתחילה היה מוגבל בביקורת הפוליטית, ונקט בעמדה שפרוסיה היא התגלמות התבונה ההיסטורית, שדרשה ממנה להתפתח באמצעות רפורמה שלווה לעבר מדינה בורגנית שוויונית עם מונרכיה חוקתית, דת פרוטסטנטית וחופש הביטוי.
גרעין נוסף של הקבוצה ההגליאנית הצעירה היה "מועדון הרופאים בברלין", שנודע מאוחר יותר בשם "החופשיים" (Die Freien), אגודה של אינטלקטואלים שנוסדה ב-1837 ובהנהגת ברונו באואר, שהיה תלמיד ישיר של הגל, וכתב את החיבורים האנטי-נוצריים ביותר בגרמניה באותה העת.הקבוצה התגבשה באוניברסיטת הומבולדט והתאספו לדיון לא רשמי במשך תקופה של כמה שנים. בין המשתתפים היו מקס שטירנר, ארנולד רוגה, פרידריך אנגלס וקארל מרקס. אף על פי שלא ידוע הרבה על הקבוצה, נראה שהיא הייתה מכוננת עבור מרקס ואנגלס (שכתבו את "המניפסט הקומוניסטי", ואת "האידאולוגיה הגרמנית" זמן קצר לאחר המעורבות) ועבור שטירנר (שכתב את "האגו ועצמו" בערך באותו זמן). כתוצאה מכך, ההשפעה הכוללת של הקבוצה על המחשבה הפוליטית המודרנית יכולה להיחשב מונומנטלית. כפי שמראה קריקטורה של אנגלס (בראש הערך), בפגישותיהם השתתפו לעיתים גם אנשים לא מוכרים, שחלקם היו למעשה "סמויים", שדיווחו על פעילותם לרשויות מטעם הצנזורה תחת תקנות קרלסבאד (שבוטלו רק ב-1848). חברי "החופשיים" החזיקו בדעות שונות ונפגשו לצורך דיון. הם לא ייצגו השקפה פוליטית או אידאולוגית מאוחדת, אם כי רובם נתפסו לאחר מכן כ"הגליאנים השמאליים". על פי הביוגרפיה של ג'ון הנרי מקאי על מקס שטירנר, הם היו ידועים בשימוש בשפה גסה, ובשלב מסוים גרמו לכך שארנולד רוגה הדך בהם לפני שיצא בסערה. על פי הדיווחים, היו נשים רבות מעורבות בקבוצה, אם כי מידע שרד רק עבור אשתו השנייה של שטירנר, מארי דנהרדט (אנ').
ההקצנה והפוליטיזציה של הקבוצה התרחשו כאשר המלך החדש, פרידריך ויליאם הרביעי, שבו תלו הגליאנים השמאליים את תקוותיהם לרפורמה פוליטית, עלה לשלטון ב-1840 וצמצם את החופש הפוליטי ואת הסובלנות הדתית יותר מבעבר. בפילוסופיה ההקצנה לבשה צורה של פריצת משנתו של הגל בדבר המדינה הפרוסית כהגשמת ההיסטוריה. בביקורת הדת ההקצנה התבטאה בדחייתה המוחלטת, אפילו בצורתה הפנתיאיסטית, ואימוץ מלא של אתאיזם (בהנהגת באואר ופוירבך). בפוליטיקה נטשו ההגליאנים השמאליים חלקים נרחבים מהתיאוריה הפוליטית של הגל ופנו ברובם לרפובליקניזם - יוצאי הדופן היו משה הס, שעירב את הגליאניזם עם קומוניזם, ומרקס ואנגלס. בכל התחומים הללו, שינוי מרכזי היה אימוץ רעיונות מסוימים של יוהאן גוטליב פיכטה, במיוחד התפיסה שההתעלות העצמית של העולם על ידי האדם היא אפשרות וחובה, אך כזו שלעולם לא תוכל להתממש באופן סופי.
אף על פי שהם הפיצו רעיונות דמוקרטיים בכל רחבי גרמניה במידה מסוימת, המאמצים האינטלקטואלים של ההגליאנים הצעירים לא הצליחו להתחבר או לעורר שום תנועה חברתית רחבה יותר, וכאשר דוכא כתב העת Deutsche Jahrbücher ב-1843 הקבוצה החלה להתפורר.