stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמק בית שאן
הערות שוליים

↑  https://deshe.org.il/wp-content/uploads/2021/04/HarodFinalForSite.pdf עמ' 19
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 109–110.
↑  ספר ירמיהו, פרק מ"ט, פסוק י"ט.
| אזורים בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| רמת הגולן וסביבתה | הר חרמון • טרכון • חורן • הבשן • רמת הגולן |  |
| הגליל והעמקים | הגליל העליון • אצבע הגליל • הגליל המערבי • הגליל התחתון • עמק יזרעאל • עמק חרוד • בקעת בית שאן |  |
| מישור החוף | מישור החוף הצפוני • הכרמל • חוף הכרמל • השרון • מישור חוף יהודה • גוש דן • מישור החוף הדרומי |  |
| הבקע הסורי-אפריקני | בקעת הירדן • עמק החולה • ארץ כינרות • עמק בית שאן • הערבה • בקעת ים המלח |  |
| מרכז שדרת ההר המערבית | הגלבוע • השומרון • הרי בנימין • הרי ירושלים • גוש עציון • השפלה • יהודה • מדבר יהודה • הר חברון |  |
| שאר עבר הירדן | הגלעד • ארץ המישור • עמון • מואב • הרי אדום |  |
| הנגב | הנגב הצפוני • חבל אשכול (חבל הבשור) • בקעת באר שבע • מכתשים בנגב • הר הנגב • מדבר פארן • הרי אילת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465872705171  VIAF: 316601074   WorldCat (עם VIAF): 316601074 
שדרת דקלי וושינגטוניה חסונה שנטעו הטמפלרים בעמק בית שאן
כתובת מבית הכנסת בתל רחוב בגן מוזיאון ישראל
ימאהה VMAX

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  ימאהה מוטור
 שנות ייצור:  1985–2007
 סיווג:  Power cruiser
 אורך:  2.3 מטרים
 רוחב:  0.795 מטרים
 גובה:  1.16 מטרים
 משקל:  263 קילוגרם
 מפרט טכני
 מנוע:  1,197 סמ"ק
| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  ימאהה מוטור
 שנות ייצור:  2009–הווה
 סיווג:  Power cruiser
 אורך:  2.395 מטרים
 רוחב:  0.820 מטרים
 משקל:  315 קילוגרם
 מפרט טכני
 מנוע:  1,679 סמ"ק
ימאהה VMAX (עד 2008 כונה V-Max) הוא דגם של אופנוע שיוצר על ידי חברת ימאהה היפנית בין השנים 1985—2007.
רקע

ה-V-Max נחשף על ידי ימאהה באוקטובר 1984. מנועו התבסס על מנועו של דגם ה-"Venture Royal" שתוכנן במקור לאופנוע תיור והיה בנפח של 1,200 סמ"ק מסוג ארבע פעימות.
במהלך התכנון הציבו לעצמם המהנדסים מטרה ליצור אופנוע עתיר כוח, תוך התבססות על מנועו הקיים של ה-Venture. בתחילה הם ניסו טכניקות שונות שכללו שימוש במגדש טורבו ומגדש על, אך כל הניסיונות הובילו ליצירת אופנוע בעל ממדים גדולים מעבר לרצוי. במסגרת החיפוש אחר פתרון יצירתי שישפר את הספק ה-Venture שעמד על כ-80 כוח סוסהגו המהנדסים את ה-V-Boost. המנוע שהוצג בסופו של דבר הפיק 145 כוחות סוס.
השילוב של אופנוע קסטום עתיר כוח היה חדשני ומהפכני לאותה תקופה וכך היה ה-V-Max אחראי במידה רבה להיווצרות קטגוריה חדשה שכונתה "Power Cruisers". ה-V-Max הציג חדשנות בנושאים רבים. ביצועי מנועו היו ייחודיים בקבוצתו ואף בלטו בכלל דגמי האופנועים. עיצובו החריג לאותה תקופה, ומערכות נוספות שפותחו במיוחד בשבילו כגון V-Boost השלימו את אופיו החדשני.
V-Boost

V-Boost היא מערכת הפותחת שסתומי "פרפר", בתוך סעפת היניקה בין צילינדרים 1 ו-2 ובין 3 ו-4 החל מ-5,750 סל"ד. שסתומים אלו נפתחים בהדרגה בהתאם לעליית הסל"ד עד לפתיחה מרבית ב-8,000 סל"ד. המערכת עובדת באמצעות קופסה שחורה קטנה שקוראת את סל"ד המנוע. מידע זה נשלח למנוע סרוו ייעודי של המערכת המחובר לשסתומים. ברגע שמנוע ה"סרוו" מקבל אות, מתבצעת פתיחת שסתומי הפרפר. מערכת V-Boost מוסיפה כעשרה אחוזים להספק המרבי בסל"ד גבוה.
נתונים כלליים בדגם המקורי

סוג מנוע - 4V, ארבע פעימות 
יחס דחיסה - 10.5:1 
מספר שסתומים לצילינדר - 4 
מערכת דלק - ארבעה מאיידים
שליטה על מערכת דלק - DOHC 
שיטת קירור - נוזל, מים 
מספר הילוכים - 5
שיטת הינע - גל הינע
מתלה קדמי - טלסקופים 40 מ"מ, בתוספת לחץ אוויר 
מתלה אחורי - 140 מ"מ, שני בולמי קפיץ 
מידת צמיג קדמי - 110/90-V18 
מידת צמיג אחורי -150/90-V15 
בלמים קדמיים - שני דיסקים 
קוטר דיסקים קדמיים - 298 מ"מ, 11.7 inches
סוג בלם אחורי - דיסק 
קוטר דיסק אחורי -282 מ"מ
גובה הכיסא (מהקרקע) - 765 מ"מ 
גובה כללי - 1,161 מ"מ 
אורך כללי - 2,301 מ"מ 
רוחב כללי - 795 מ"מ 
בסיס גלגלים - 1,590 מ"מ 
תכולת מכל דלק - 15.4 ליטר, מעבר לרזרבי ב-3.4 ליטר
נתונים כלליים בדגם המקורי > מהירות בכל הילוך

מהירות בקמ"ש – לכל הילוך
הילוך 1 - 90 קמ"ש
הילוך 2 - 130 קמ"ש
הילוך 3 - 170 קמ"ש
הילוך 4 - 212 קמ"ש
הילוך 5 - 247 קמ"ש
הערות – מדוד עד לקו האדום, סל"ד ב 100 קמ"ש 3,800 סל"ד.
כרונולוגיה

1985 - הדגם הראשון ששווק, תחילה היה ללא DOT באגזוזים. בשנה זו זהו הדגם היחיד שסמל ה VMAX היה מוטבע על גבי הצדדיות – ללא הסמל התלת־ממדי המוכר מהדגמים המאוחרים לו. באותן שנים מידת הצמיג האחורי (15" 150/90) הייתה המידה הגדולה ביותר של צמיג שהורכב לאופנוע בייצור סדרתי.
1986 - בוצע שינוי באגזוזים בהתאם לדרישות התקינה. באותו זמן בוצע אף שינוי ב - VBoost עליה בקוטר הצינורות, מ 30 מ"מ ל 32 מ"מ וזאת כמובן במטרה לנסות לפצות את ההבדל או "הפסד" של כוח סוס מתוך "תיקון" של מערכת הפליטה בהתאם לתקנים. בשנה זו יצאה גם גרסה אירופאית אשר שווקה ללא מערכת ה V-BOOST. ההספק של המנוע היה כ 104 כוחות סוס.
1987 – בוצעו שינויים עיצוביים כגון שינוי הג'אנטים הקדמיים והאחוריים לעיצוב חדשני ועדכני יותר – בשלב זה עדיין בצבע אלומיניום בלבד. כמו כן כונסי האוויר – נצבעו בשחור.
1990 - התקנת הצתה אלקטרונית יחד עם כמה שינויים צנועים הקשורים בחיווט בסלילים (מספר המגנטים) ובגלגל תנופה ובמתנע.
1991 - שינויים בעיקר בדגם האירופאי. בעקבות תקינה הקשורה ברעש בוצעו מספר "קיצוצים" בביצועי המנוע – ובוצעה ירידה ל 95.2 כוחות סוס. כמו כן שינויים באורך השסתומים תרמו לשינוי במומנט מ 10.9 קג"מ ל 10.3 קג"מ.
1993 - בשנה זו בוצעו מספר עדכונים חשובים בעיקר בבלימה ובמזלג הקדמי. רוחב המזלג עלה מ 40 מ"מ לגודל הנוכחי של 43 מ"מ. צינורות המזלג החדשים כבר לא היו מצוידים "אוויר משותף". (צינור אוויר אשר משווה את הלחץ בין שני המוטות.) שני הדיסקים הקדמיים הוגדלו מ 282 מ"מ ל 298 מ"מ וחורי אוורור נוספו להם. כמו כן בוצע גם שינוי לקליפרים הקדמיים.
1996 - נוסף מנעול קסדה לאזור מסגרת השמאלי האחורי, בלוק המנוע החדש תוכנן לכל עניין מערכת השמן, כמו כן פילטר השמן השתנה לפילטר הסטנדרטי המוכר כיום. מבחינת הצביעה: הג'אנטים נצבעו בשחור, מערכת האגזוזים נצבעה בשחור, והכונסי אוויר והצדדיות נצבעו בצביעה של שחור ואלומיניום יחדיו.
1998 – שינויים עיצוביים בלבד, חזרה לאגזוזים מניקל
1999 - החזרה של הג'אנטים לצבע אלומיניום. יתר האופנוע נצבע בצביעה דמוי קרבון / סיבי פחם
2001 - נוספה הגנה למחזירי השמן במזלג הקדמי
2003 - שונה הסגנון העיצובי במד החום, מד הטורים והספידומטר, כמו כן ה "קו אדום" הורד מ 9500 סל"ד ל 9000 סל"ד. בנוסף, בשנה זו שוחררה גרסה בה הצבעים השחורים שנצבע בהם המנוע היו בגוון "מאט" ולא מבריק כפי שבוצע עד היום.
2005 - יום השנה העשרים של Vmax, לא הביאה לשינויים משמעותיים מלבד מה שהוזכר קודם לכן.
2007 - שנת היצור האחרונה של הדגם, השינוי היה בעיקר בצביעה שכלל צבע שחור עם אפליקציה של אדום מסולסל על כיסוי תיבת האוויר.
גרסאות על פני השנים

לאורך השנים היו מספר רב של גרסאות: למשל בארצות הברית הותאמה גרסה לתקינה של קליפורניה בה נדרשה מערכת EPA המבקרת אדי מכל הדלק ובקרת הפליטות.
למשל לשוק היפני שוחררה גרסה שלא כללה את ה V BOOST, כללה מערכת פלטה עם מגבלות ודיאפרגמה מוגבלת, ללא ספק הגרסה ה"המקוצצת" ביותר שהופצה
כיום אופנוע ה Vmax הוא שם נרדף לקלאסיקה, לכוח, לכבוד. השילוב של אופנוע קאסטום, מנוע עתיר כוח, ותאוצה מדהימה. תצורה זו יצרה פוטנציאל עצום לשינויים והתאמה אישית של האופנוע על ידי משתמשים רבים.
חלק הסבו את ה VMAX לאופנוע ספורט של ממש כולל שדרוג מסיבי של מערכת המתלים והמנוע
חלק בחרו להסבו אופנוע קאסטום עתיר תוספות וניקלים
חלק האחר בחרו להעצים את הבשורה שהעביר המשורר מלכתחילה ובחרו לחזק את האלמנטים הקשורים ל "power crusher" או ה streetfighters"".
כך או כך, כיום ניתן למצוא מגוון עצום של הסבות ושדרוגים ברחבי העולם, כל אלו ובתוספת העובדה שמעל לשני עשורים האופנוע נחשב ל "שם דבר" – מוכיחים עד כמה החדשנות והבשורה הייתה חשובה וכמה היא השפיעה על עולם האופנועים בפרט והמוטוריקה בכלל.
ראו גם

ימאהה YZF-R1
ימאהה YZF-R6
הכוחות המזוינים של פולין

| --- | --- |


מצעד צבאי של הכוחות המזוינים עם הנשיא לך קצ'ינסקי
 מדינה:  פולין פולין
 תקופת הפעילות:  1918–הווה (כ־107 שנים) 
 מטה:  ראקובייצקה 4a, ורשה
 מנהיגות
 המפקד העליון:  אנדז'יי דודה 
 ראש הצבא:  וייסלב קוקולה
 שר ההגנה:  מריוש בלשצ'ק
 כוח אדם
 סוג שירות:  גיוס התנדבותי מאז 2009
 גיל הגיוס:  18–49
 זמינות לשירות צבאי מכלל האוכלוסייה:  11,077,504
 מתאימים לשירות צבאי מכלל האוכלוסייה:  9,083,554
 גודל מחזור שנתי המגיע לגיל הגיוס:  227,089
 כוחות פעילים:  160,000 (2022)
 כוחות מילואים:  1,700,000 (2022)
 תקציב
 תקציב שנתי:  14.5 מיליארד דולר אמריקני (2022)
 אחוזי תמ"ג:  2.2%
 תעשייה
 ספקים זרים:  האיחוד האירופי האיחוד האירופי  ארצות הברית ארצות הברית  קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית  נורווגיה נורווגיה  ישראל ישראל  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מלחמות שהשתתף בהן
 מלחמת פולין-אוקראינה  מלחמת המפרץ  האיטי  הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה  מלחמת עיראק  מלחמת ליטא-פולין  Polish–Czechoslovak War  מלחמת אפגניסטן  המלחמה הפולנית-סובייטית  מלחמת העולם השנייה 
 
 www.wojsko-polskie.pl
 
הכוחות המזוינים של רפובליקת פולין (בפולנית: Siły Zbrojne Rzeczypospolitej Polskiej) הם הכוחות המזוינים הלאומיים של פולין. הכוחות המזוינים כפופים למשרד ההגנה הפולני כאשר המפקד העליון הוא נשיא פולין.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה של פולין כוללים את: וויסקה לודוב (כוחות היבשה הפולניים), מרינארקה ווג'נה (חיל הים הפולני), סילי פובייטז'נה (חיל האוויר הפולני), ווויסקה ספציאלנה (הכוחות המיוחדים הפולניים) וכוח ההגנה הטריטוריאלי הפולני.
נכון לשנת 2020, תקציב הכוחות המזוינים עמד על כ-50 מיליארד זלוטים שהם 13 מיליארד דולרים ו-2.1% מהתוצר.
הכוחות הוקמו עם עצמאות המדינה בשנת 1918, ובמתכונתו הנוכחית לאחר תום המלחמה הקרה בינואר 1990. בשנים 2002–2014 היו כוחות הצבא הפולני חלק מכוחות הקואליציה שהשתתפו במלחמת אפגניסטן בהובלת נאט"ו. מלחמה זו הייתה הגדולה ביותר במסגרת המעורבות הפולנית בנאט"ו. כוחות פולניים השתתפו גם במלחמת עיראק בשנים 2003–2008, כוחות הצבא הפולני פיקדו על האוגדה הרב-לאומית (MND-CS), שמוקמה באזור הכיבוש הדרום-מרכזי בעיראק. כוחות אלו הורכבו מחיילים מ-23 מדינות והסתכמו בכ-8,500 חיילים.
ארגון

כוחות הצבא הפולניים מורכבים מ־123,700 חיילים סדירים פעילים ו-73,400 משרתי קבע. תוהים אלו מציבים את הכוחות המזוינים במקום ה-42 בעולם בגודלם. בשנת 2020 כוח הכוחות בחמשת הענפים השונים היה כדלקמן:
כוחות יבשה – 61,200
חיל האוויר – 16,500
חיל הים – 7,000  ~ 83 ספינות
כוחות מיוחדים – 3,500
כוח ההגנה הטריטוריאלי – 21,700
בנוסף על כך, ישנם כ-20,000 משרתים בכוחות המילואים.
הערות שוליים

| נאט"ו ארגון האמנה הצפון-אטלנטית (NATO) |
| --- | --- | --- |
| הכוחות המזוינים של המדינות החברות | איטליה • איסלנד • אלבניה • אסטוניה • ארצות הברית • בולגריה • בלגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • מונטנגרו • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה • ספרד • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קנדה • קרואטיה • רומניה |  |
| פעולות צבאיות עיקריות | מלחמת המפרץ • מבצע משמר משותף • מבצע כוח מאוחד • מלחמת אפגניסטן • מלחמת עיראק • מבצע מגן האוקיינוס • התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב • מבצע המאמץ הפעיל • מבצע שומר הים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407509505171  ISNI: 0000 0001 0768 0967  LCCN: n79089290  VIAF: 159420132   WorldCat (עם VIAF): 159420132
אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה

הנסיך אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה (באנגלית: Alfred, Duke of Saxe-Coburg and Gotha, ‏6 באוגוסט 1844 – 30 ביולי 1900) היה בנם של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, וכיהן כשליט השלישי של דוכסות סקסה-קובורג-גותה, אותה ירש מדודו.
ילדותו

הנסיך אלפרד ארנסט אלברט נולד ב-6 באוגוסט 1844 בטירת וינדזור, ילדם הרביעי ובנם השני של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת המכהנת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. עם היוולדו היה הנסיך אלפרד השני בסדר הירושה לכתר הבריטי, אחרי אחיו אדוארד. הנסיך הוטבל ב-6 בספטמבר על ידי הארכיבישוף מקנטרברי כאשר בין סנדקיו היו הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג' (דודנה של אמו), ואלכסנדרינה, נסיכת באדן (רעייתו של דודו, ארנסט השני, דוכס סקסה-קובורג-גותה).
בגיל 14 הצטרף הנסיך אלפרד לצי המלכותי הבריטי ושנתיים לאחר מכן ביקר עם אונייתו במושבת הכף, שם הרשים את תושבי המושבה וילידיה, שקראו על שמו ושם אימו את רציף ויקטוריה ואלפרד.
בשנת 1861 ביקר בארץ ישראל, ואף ביקר בנצרת בליווי של השגריר הבריטי ג'יימס פין.
מועמד לכס המלוכה היווני

בשנת 1862, לאחר שאותון, מלך יוון ויתר על כתרו נבחר אלפרד באמצעות משאל עם כמלך החדש של יוון (קיבל 95% מהקולות), אולם ממשלת בריטניה מנעה ממנו מלתפוס את השלטון, ובמקומו הוכתר וילהלם, נסיך דנמרק. אלפרד נשאר בחיל הים ובגיל 22 קיבל את תפקידו הראשון כמפקד פריגטה. הנסיך נותר השני בסדר הירושה עד לתאריך 8 בינואר 1864, אז נולד בן ראשון לאחיו אדוארד ורעייתו אלכסנדרה - הנסיך אלברט ויקטור.
ב-24 במאי 1866, יום הולדתה ה-47, העניקה המלכה ויקטוריה לבנה אלפרד את התואר "דוכס אדינבורו, רוזן אלסטר וקנט", עם הקצבה שנתית של 15,000 ליש"ט. ביוני של אותה השנה תפס אלפרד את מקומו בבית הלורדים. בשנת 1867 יצא הדוכס למסע מסביב לעולם, והיה לנסיך הבריטי הראשון שביקר באוסטרליה.
ניסיון התנקשות

ב-12 במרץ 1868, במהלך מסיבה בסידני, נורה הנסיך אלפרד בגבו על ידי מתנקש במה שנחשב לניסיון הרצח הפוליטי הראשון באוסטרליה. הנסיך נפגע קרוב לעמוד השדרה אולם הצליח להתאושש מפציעתו כעבור מספר שבועות ושב לבריטניה ביוני. בשנת 1869 יצא הנסיך למסע נוסף במסגרתו היה לנסיך הבריטי הראשון שביקר בניו זילנד, הודו, ציילון והונג קונג.
נישואים וילדים

ב-23 בינואר 1874, בארמון החורף שבסנקט פטרבורג, נישא אלפרד למריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ילדתם השלישית ובתם השנייה של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ורעייתו מריה, נסיכת הסן. הנישואים של בני הזוג לא היו מאושרים, ומריה נחשבה למתנשאת בעיני החברה הלונדונית. יותר מכך, דרישתו של הצאר אלכסנדר השני כי יתייחסו לבתו בתואר "הוד מעלתך הקיסרית" (בניגוד לתואר "הוד מעלתך המלכותית", שהיה נהוג לדוכסית בבריטניה), וכי מעמדה יהיה גבוה משל נסיכת ויילס, הנסיכה אלכסנדרה, הכעיסה ביותר את המלכה ויקטוריה.
למריה ואלפרד נולדו שישה ילדים, מתוכם בן אחד מת בלידתו. חמשת הילדים הנותרים היו:
אלפרד, יורש העצר לדוכסות סקסה-קובורג-גותה (1874-1899) - התאבד, ככל הנראה כתוצאה ממחלת העגבת בה נדבק כששירת בצבא.
מארי, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה (1875-1938) - נישאה לפרדיננד הראשון, מלך רומניה.
ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה (1876-1936) - נישאה בראשונה לארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן (התגרשו ב-1901), ולאחר מכן לבן דודה קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של אחיה של מריה אלכסנדרובנה, ולדימיר.
אלכסנדרה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה (1878-1942) - נישאה לארנסט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג.
ביאטריס, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה (1884-1966) - נישאה לאלפונסו, נסיך ספרד, דוכס גליירה, נכדה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד.
המשפחה חילקה את זמנה בין אחוזתם בקנט, ביתם שבלונדון (בית קלרנס) והאחוזה המשפחתית טירת רוזנאו בקובורג, גרמניה. בנוסף, המשפחה התגוררה מספר שנים בארמון סנט אנטון שבמלטה, שם שירת אלפרד, שקודם לדרגת אדמירל, כמפקד הצי הים-תיכוני.
דוכס סקסה-קובורג-גותה

ב-22 באוגוסט 1893 נפטר ארנסט השני, דוכס סקסה-קובורג-גותה, דודו של אלפרד. הדוכס ארנסט, שהיה אחיו הגדול של הנסיך אלברט, מת ללא יורשים, ומכיוון שאדוארד, נסיך ויילס ויתר על זכותו לדוכסות, הפך אלפרד לדוכס סקסה-קובורג-גותה החדש והמשפחה עברה באופן קבוע להתגורר בקובורג. הוא ויתר על הקצבה השנתית שלו, שניתנה לו כבן משפחת המלוכה הבריטית, ועל מקומו בבית הלורדים ובמועצת המלך, אולם הוא המשיך לקבל קצבה של 10,000 ליש"ט בשנה על מנת להמשיך להחזיק בבית קלארנס שבלונדון.
בינואר 1899, במהלך חגיגות יובל הכסף לנישואיהם של מריה ואלפרד, ירה בעצמו בנם היחיד, אלפרד, לאחר שהיה מעורב בסקנדל עם מאהבתו. הוא שרד את הפציעה הראשונית והוריו המבויישים שלחו אותו למראנו כדי להחלים, שם נפטר מפצעיו שבועיים לאחר מכן. הדוכס אלפרד נפטר שנה לאחר מכן, ב-30 ביולי 1900, מסרטן הגרון. תואר הדוכסות עבר לאחיינו, צ'ארלס אדוארד.
מורשת

אדינבורו על שבעת הימים, היישוב העיקרי באי טריסטן דה קונה שבדרום האוקיינוס האטלנטי, נקרא על שם הנסיך אלפרד לכבוד ביקורו באי בשנת 1867. וכן העיירה פורט אלפרד (אנ'), שבדרום אפריקה.
רנו פלואנס Z.E

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  רנו
 שנות ייצור:  2011 -
 סיווג:  משפחתית סדאן 4 דלתות
 אורך:  474.8 סנטימטרים
 רוחב:  181.3 סנטימטרים
 גובה:  145.8 סנטימטרים
 משקל:  1,543 קילוגרם
 בסיס גלגלים:  270.1 סנטימטרים
 מפרט טכני
 מנוע:  חשמלי 70 קילו-וואט
 הילוכים:  ללא
 מהירות מרבית:  135 קמ"ש (מוגבל מחשב)
 צריכת דלק:  אין
רנו פלואנס Z.E היא מכונית חשמלית הראשונה בעלת סוללה מתחלפת שפותחה על ידי חברת בטר פלייס בשיתוף יצרנית הרכב הצרפתית רנו. מכונית זו יוצרה במפעל רנו אשר שוכן בטורקיה.
שיווק המכונית החל בשנת 2012 בישראל ובדנמרק.
מאפיינים טכניים

המכונית מעוצבת חיצונית כדגם הפלואנס המונע במנוע בנזין שהוארך ב-13 סנטימטרים כדי שיכיל את סוללת יוני ליתיום המותקנת מאחורי המושב האחורי. לסוללה קיבולת של 22 קילו-וואט-שעה ומשקל של כ-250 קילוגרם, מאפשרת לטענת היצרן נסיעה של 160 קילומטר בתנאים רגילים[דרוש מקור], ויכולה להיטען במספר דרכים:
באמצעות שקע ביתי של 10 אמפר (קיים בישראל ביבוא שאינו רשמי)
באמצעות מערכת הטענה ביתית של 16 אמפר אשר מותקנת על ידי חברת בטר פלייס
בתחנת החלפת סוללה לאחר החלפתה באמצעות רובוט בסוללה מלאה אחרת (בטכנולוגיה שנלקחה מעולם מטוסי הקרב לטעינת טילים)
ההספק המרבי של המנוע החשמלי 91 קילו-וואט ומשקלו 130 קילוגרם.
במכונית מותקנת מערכת זיהוי אוטומאטית "אוסקאר" האחראית על ההפניה אל תחנות ההחלפה וניהול ממשק הטעינה מול מרכז הבקרה בבטר פלייס. מחשב האוסקאר כולל מקלט לוויני מובנה ותקשורת סלולרית המאפשרת קבלת שירותי מידע שונים ויישומים אחרים.
שיווק הרכב

כחלק מהסכם הפיתוח בין חברת בטר פלייס לרנו התחייבה בטר פלייס לרכוש 10,000 מכוניות.
בינואר 2012 נמסרו כמאה מכוניות לעובדי חברת בטר פלייס בישראל ולאחר חודשים אחדים החלו מסירות לרוכשים פרטיים. סך הכל נמסרו עד ספטמבר 2012 כ-450 מכוניות מדגם זה בישראל והוזמנו כאלפיים מכוניות נוספות מפרטיים ומחברות.
בדנמרק שווקו כ-400 רכבים עד מאי 2013.
בשנת 2014, לאחר קריסת חברת בטר פלייס נמכרו על ידי מפרק החברה כמה מאות כלי רכב לחברת קרסו מוטורס אשר שיווקה את הרכב לאנשים פרטיים ולחברות ממלאי החברה.
חוויית נהיגה

הפלואנס החשמלית הציעה חווית נהיגה של רכב חשמלי מלא: הנסיעה ברכב חלקה ושקטה ביותר לעומת רכב עם מנוע בנזין או מנוע דיזל עד כדי כך שגם ניתן לשמוע ציוצי ציפורים במהלך נסיעה מהירה.
המנוע החשמלי העביר המון כח באופן מהיר ביותר אל הכביש דרך הגלגלים, וזו גם נקודת התרופה של רכב זה השוחק את הצמיגים הקדמיים בזמן נסיעה מאומצת.
אילולא הגבילו אלקטרונית את הספק המנוע, רכב זה היה יכול להתחרות עם רכבי ספורט יוקרתיים ולהתמודד בכבוד, אך נהיגה זו הייתה מרוקנת את הסוללה בזמן קצר ביותר.
בעקבות שינוי מבנה רכב קיים והתאמת המרכב לסוללה פריקה הניתנת להחלפה מהירה נגזל מקום רב מתא המטען של הרכב והותיר מקום קטן לאחסון מטען.
אך לא לכל בעלי הרכב זה הפריע שכן לחלקם הגדול קניית רכב חשמלי מלא הייתה בעיקר במניעים אידאולוגים של איכות הסביבה.
המעבר לנסיעה ברכב חשמלי הצריכה שינוי בהרגלי הנהיגה הרגילים ומעבר לנהיגה במסלולים מתוכננים מראש עקב הטווח הקצר יחסית של רכב חשמלי.
עם קריסתה של בטר פלייס צורך זה נהיה הכרחי במיוחד עקב סגירתן של תחנות ההחלפה מהירה של סוללות טעונות והידרדרות של מצב הסוללות שנשארו ברכבים.
סיום ייצור ושיווק

במפעל בטורקיה הופסק הייצור בסוף שנת 2013.
יצרן הרכב, רנו, שינה במהלך שנת 2017 את יחסו אל הרכב, אותו מיצב כראשון במכירות כלי רכב חשמליים באירופה ובעולם (ביחד עם הניסאן ליף, המבוססת על אותם רכיבים) ופתח במבצע לגניזת הרכבים. רנו הציעה במפורש לרכוש את הרכבים מהלקוחות במחיר השוק לאותו זמן.
.SM3 Z.E

לקראת הפסקת שיווק הפלואנס החל בקוריאה הדרומית שיווק דגם זהה בשם רנו סמסונג SM3 Z.E, בעל סוללה קבועה. הדגם הצליח שם ונמכרו ממנו 10,600 יחידות עד דצמבר 2019.
הערות שוליים

↑  אפשרות זו אינה קיימת עוד עם קריסתה של בטר פלייס
הרפורמה בשירותי הבריאות בארצות הברית

מפגין אמריקאי בתחפושת הקורא ליישום מודל "משלם יחיד" במערכת הבריאות. צולם ב-4 באפריל 2010 בהפגנה בניו יורק.
הרפורמה בשירותי הבריאות בארצות הברית היא שינוי מקיף בחוק ובאופן התנהלות מערכת הבריאות בארצות הברית, שאת יישומו יזם וקידם ממשלו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה. מטרת הרפורמה לאפשר שירותי בריאות וביטוח רפואי לכל אזרח, באמצעות שינוי תנאי קבלת שירות רפואי וביטוח רפואי והרחבת מעגל הזכאים והמחויבים בביטוח, כך שיכלול גם אוכלוסיות שעד לרפורמה זו, לא בוטחו או שלא ביקשו להיות מבוטחים.
הצעות החוק השונות המרכיבות את הרפורמה, קיבלו במרץ 2010 את תמיכת הקונגרס, אשר המפלגה הדמוקרטית  נהנתה בו מרוב משמעותי. החוקים הועברו בשתי חטיבות נפרדות: חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, שאושר בסנאט ב-23 במרץ 2010, וחבילת "תיקונים לחוק ביטוח בריאות", שזכו לאישור ב-30 במרץ אותה שנה. אף לא רפובליקני אחד תמך בהצעות החוק הללו. בקונגרס הצביעו 34 מחברי בית הנבחרים הדמוקרטיים נגד ההצעות.
מערכת הבריאות האמריקנית

מערכת הבריאות בארצות הברית משלבת מערכות פרטיות וציבוריות. המערכת הציבורית כוללת את:
תוכנית מדיקר המיועדת לאוכלוסייה מעל גיל 65, וזכאים לה מי ששילמו מיסים עשר שנים לפחות.
תוכנית Medicaid המיועדת בעיקר למשפחות במצב כלכלי חמור. התנאים לזכאות לתוכנית מחמירים, וכ 60% מהנמצאים מתחת לקו העוני לא היו זכאים לה[דרוש מקור].
שתי התוכניות הוקמו במסגרת תוכנית "החברה הגדולה" של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
בנוסף מנהל הממשל הפדרלי תוכניות ליוצאי צבא אשר הוצאותיהם הרפואיות מכוסות במידה משתנה התלויה בשירותם, מצבם הכלכלי ואם נפצעו תוך כדי השירות.
שוק הביטוח הרפואי הפרטי פועל בשתי דרכים שונות. ראשית הוא נחלק בין אלה אשר נהנים מביטוח רפואי ממקום עבודתם ואלה אשר קונים ביטוח כפרטים. אלה הראשונים נהנים ממספר יתרונות: שייכות לקבוצה גדולה מוזילה משמעותית את הביטוח ומעניקה תנאים מועדפים ובנוסף התשלומים לביטוח פטורים ממס. כמו כן, יש יתרון מחיר משמעותי למי שהמעסיק שלו גדול.
במספר מדינות בארצות הברית המצב היה מעט שונה, בשל חקיקה מקומית: מספר מדינות יצרו קבוצה שתאגד את כל העצמאים, הלא מועסקים או כל מי שלא מקבל ביטוח בריאות ממקום העבודה. במטרה לעודד את המעסיקים לתת ביטוחי בריאות לעובדים, ניתנות הטבות מס משמעותיות, הן פדרליות והן על ידי המדינות ובמדינות מסוימות החוק מחייב את המעסיקים לבטח את העובדים. מדינות מסוימות מחייבות את האזרחים המרוויחים מעל לסף מסוים לרכוש ביטוח מינימלי[דרוש מקור], ומבטחות את אלו שאין ידם משגת[דרוש מקור].
דרך החלוקה השנייה היא ל-PPO ול-HMO. מבוטחי ה-PPO הם מבוטחים שמשלמים עבור פוליסות יקרות יחסית, העומדות בסטנדרטים המקובלים בעולם ביטוח הבריאות. לעומתם מבוטחי ה-HMO משלמים על פוליסות זולות שאינן עומדות בסטנדרטים כאלה ומותרות בארצות הברית בעזרת חוק ה-HMO של ריצ'רד ניקסון. חוק זה נועד לאפשר ביטוח בריאות זול לעניים על ידי פשרות באיכות הטיפול ובאתיקה הרפואית, הפך פשרות אלה לקבילות בנורמות החברתיות.
קבוצת חסרי ביטוח מכילה, בעיקרון, אנשים שבוחרים לא לרכוש פוליסות ביטוח בריאות למרות שהם יכולים לעמוד ברכישת פוליסות, ואנשים שאינם יכולים לעמוד ברכישה זו.
מערכת הבריאות האמריקנית > המשבר

במחצית השנייה של המאה העשרים ובעשור הראשון של המאה ה-21 חלה שחיקה הדרגתית ביכולת מימון הבריאות של מרבית תושבי ארצות הברית. שיעור גדל והולך מהתושבים נאלץ להסתפק בפוליסות ביטוח בעלות כיסוי נמוך יותר מבעבר או שאינו יכול להרשות לעצמו כל ביטוח בריאות שהוא. יתרה מזאת, הפער בין זכויות המבוטחים בכוח לבין הזכויות בפועל הולך וגדל- יותר ויותר זכויות שהמבוטחים כן רכשו אינן באות למימוש[דרוש מקור]. מעבר לזאת, רשתות הבריאות החלו לחייב את מי שאין לו ביטוח בסכומים הגבוהים פי כמה מאלה שיש ברשותם ביטוח. כך, למעשה, מי שאין לו ביטוח סבסד את מי שיש לו.
מחירי הטיפול הרפואי בארצות הברית גבוהים ביחס למדינות מתועשות אחרות. הוצאות אלה היו, למשל, גורם משמעותי ב 62% מפשיטות הרגל של אנשים פרטיים במהלך 2007[דרוש מקור].
למרות שהחל מ-2006 תוכניות הביטוח הרפואי הממשלתי בארצות הברית כוללות כיסוי לתרופות מרשם, תרופות חדשות שעדיין תחת הגנת פטנט יקרות בארצות הברית יותר מאשר במדינות אחרות. בין הסיבות לכך ניתן למנות את היעדר פיקוח על המחירים ואכיפת ההגנה על זכויות יוצרים, שמונעת מתרופות גנריות זולות להיכנס לשוק. ישנם אזרחים אמריקאים שרוכשים תרופות מחוץ לגבולות ארצות הברית בשל פערי המחירים.
עם התפתחות המשבר קבוצת האנשים שלא יכלו לרכוש כל ביטוח רפואי שהוא גדלה והכילה אנשים שאינם עניים, למשל אלה שעובדים אצל מעסיק קטן. בריאותם של חברי קבוצה זו ירודה באופן משמעותי מזו של שאר הקבוצות.
מערכת הבריאות האמריקנית > עלות שירותי הבריאות בארצות הברית

הערכות מסוף שנת 2009 [דרוש מקור] מראות כי הוצאות בריאות מהוות 16% מהתוצר המקומי הגולמי של ארצות הברית. ב-2007, 2.26 טריליון דולר הוצאו בארצות הברית על שירותי בריאות; $7,439 לנפש. עלויות הבריאות עולות בקצב גבוה הן מעליית מדד המחירים לצרכן, הן מהגידול בשכר הממוצע והן מהתמ"ג לנפש.
בפועל, הוצאות הממשלה לבדה על בריאות גבוהות באופן קבוע במונחי אחוז מהתמ"ג ממדינות אחרות כמו קנדה, בריטניה, איטליה ויפן – מדינות שבהן מערכת הבריאות היא בעיקרה ציבורית[דרוש מקור][דרושה הבהרה][דרושה הבהרה] ויותר מכל מדינה אחרת החברה באו"ם[דרוש מקור]. זאת בנוסף לחלק אף גדול יותר של התמ"ג שמשולם לביטוחי בריאות פרטיים ולשירותי בריאות שלא דרך ביטוח[דרושה הבהרה]. ב-2004, ארצות הברית הוציאה $6,102 לנפש על שירותי בריאות – 92.7% יותר מכל מדינה אחרת ב-G7[דרוש מקור].
משרד התקציבים של הקונגרס טען כי תוכניות הבריאות הממשלתיות לא יוכלו להמשיך להתקיים במתכונתן הנוכחית לאורך זמן, כי הכנסות המס המתקצבות אותן לא מכסות את העלויות ההולכות וגדלות. בנוסף, הראה המשרד כי "ההוצאה הפדרלית על תוכניות בריאות תעלה מ-4% מהתמ"ג ב-2007 ל-12% ב-2050 ול-19% ב-2082 – שהוא נכון להיות כלל ההוצאה הפדרלית מהתמ"ג. הגידול בהוצאות נובע מגידול בעלויות לכל מבוטח, ולא מגידול במספר המבוטחים, שצפוי בשל הזדקנות האוכלוסייה".
משרד הבקרה הממשלתי (Government Accountability Office) דיווח כי הגרעון של תוכניות הבריאות הממשלתיות, בצפי ל-75 השנים הבאות מגיע ל-32.1 מיליארד דולר במתכונת הנוכחית של התוכנית. הצפי הוא שעלויות תוכניות הבריאות הממשלתיות יוכפלו עד 2018. ללא שינוי, תוכניות הבריאות צפויות "להרוס את יסודות התקציב הפדרלי", הצהיר אובמה ביולי 2009.