stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגם קיוו
דגה

זהו אגם דל דגה וסוגי דגים. סך הכל נמנו בו 28 זנים. כמחצית מסוגי הדגים נכללים במשפחת האמנוניים מסדרת הדקראים ואגם קיוו הוא המקום היחיד בו ניתן למצוא אותם. הנפוץ שבין הדגים באגם הוא הסרדין אשר לא היה מדגי האגם והובא לשם רק במחצית השנייה של המאה העשרים. הסרדין התרבה באגם ובהחלט תרם לרווחת הדייגים מחד גיסא אך מאידך גיסא שינה את המצב האקולוגי וגרם לירידה בכמות הזואופלנקטון, אותם אורגניזמים זעירים הנסחפים במים בקבוצות גדולות.
כמות הדגה השנתית עומדת על כ-21,400 טון. זו הכמות הגדולה מבין כל אגמי מזרח אפריקה. כחצי מיליון אנשים בהיקף האגם ברואנדה וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מתפרנסים מתעשיית הדגים המתפתחת. בספירה שנעשתה בתחילת שנות התשעים נמצא שפועלים באגם 6563 דייגים מתוכם 3027 דייגי סירות במים הפתוחים. יבול הדגה היה בדעיכה בשל עימותים צבאיים באזור והוא מתאושש לאיטו. המים מבחינת הרכבם והטמפרטורה הוכחו כמתאימים לגידול חקלאי של דגה- קרי גידול בכלובים בהם הדגים מוזנים מלאכותית ומוצאים מהמים לאחר שישה חודשים. הניסיונות הללו מתנהלים בעצלתיים. אוכלוסיית רואנדה צורכת דגים בכמות קטנה משמעותית מכל מדינות אפריקה המזרחית, רק 1.5 ק"ג בשנה לנפש, מה שכנראה מסביר את הקליטה האיטית של חקלאות המים המודרנית.
אוכלוסייה

האזור סביב חופי האגם מיושב בצפיפות יחסית. צידו המזרחי שבמדינת רואנדה זרוע בעיקר כפרי דייגים וערים קטנות. ליד הגבול בדרום עם קונגו האזור הוא אורבני. בקונגו אלה: kabare, goma, bukvu וברואנדה – Gisenyi, kibuye, cyanggugu. הצד הרואנדי מפותח יותר וניכרת בו פריחה כלכלית שלאחר מלחמת האזרחים הנוראה שגבתה חייהם של יותר ממיליון רואנדים בני שבט הטוטסי שנרצחו בידי שבט ההוטו. הצד הקונגזי עני משמעותית ורבים עוברים מדי יום את הגבול כרוכלי וסוחרי יום קטנים אל הצד הרואנדי במים הפתוחים מדווחים מעת לעת אודות עימותים בין דייגים רואנדים לקונגזים.
תחת האיום של התפרצות גזים רעילים נמצאים מיליונים של בני אדם, אלה יהיו בסכנת חיים ברורה ומיידית ולא יספיקו להימלט בטרם יקיפם הענן הרעיל. גם הרי הגעש הפעילים מהווים סכנה. בשנת 1977 מצאו את מותם כמאה בני אדם בעקבות התפרצות געשית. היקף האגם נמצא בהאצת פיתוח מבחינה תיירותית ונבנים בתי מלון בשל הקרבה לאתרי פארקים סמוכים. החשש הוא שהצפיפות העולה סביב האגם, הבנייה והחקלאות האינטנסיבית יפגעו באיכות המים ובדגה.
הערות שוליים

↑  Jean-Pierre Descy, François Darchambeau, Martin Schmid, Lake Kivu, Dordrecht: Springer Netherlands, 2012, עמ' 1–11, ISBN 978-94-007-4242-0
↑  Bertram Boehrer, Wolf von Tümpling, Ange Mugisha, Christophe Rogemont, Reliable reference for the methane concentrations in Lake Kivu at the beginning of industrial exploitation, Hydrology and Earth System Sciences 23, 2019-11-19, עמ' 4707–4716 doi: 10.5194/hess-23-4707-2019
↑  Natacha Pasche, Martin Schmid, Francisco Vazquez, Carsten J. Schubert, Methane sources and sinks in Lake Kivu, Journal of Geophysical Research 116, 2011-07-22 doi: 10.1029/2011jg001690
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545799405171  BnF: cb12489889r (data)  GND: 4098470-9  LCCN: sh85072598  NKC: ge687681  SUDOC: 034108211  VIAF: 315149531   WorldCat (עם VIAF): 315149531
אהל מגושם

| אהל מגושם> מיון מדעי |
| --- | --- |
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ציפורנאים
משפחה:: חיעדיים
סוג:: אהל
מין:: אהל מגושם
שם מדעי
 Opophytum forsskalii

אָהָל מְגֻשָּם (שם מדעי: Opophytum forsskalii) הוא צמח צמח חד-שנתי בסוג אהל ממשפחת החיעדיים.
האהל המצוי הוא צמח בשרני נמוך, הגדל בסביבה מדברית ובמלחות.
לפרח עשרות של עלי כותרת חוטיים. עלים אלה מתפתחים מאבקנים מנוונים.
הצמח פורח בחודשים מרץ, אפריל ומאי. צבעי עלי הכותרת לבן או צבע צהבהב, והפרחים דו מיניים.
עלי הצמח נגדיים, שני עלים גדלים בכל מפרק. צורת העלים דמוית גליל.
בארץ ישראל גדל האהל המגושם באזורי הנגב והערבה.
ברפואה העממית מייחסים לריר של עלי האהל סגולה רפואית לטיפול במחלות עור ובכוויות קלות.
מזוהה עם "אהלות" שנזכר בתנ"ך כצמח בשמים.
ראו גם

אהל מצוי
אהל הגבישים
Woman Is the Nigger of the World

"Woman Is the Nigger of the World" (בעברית: "אישה היא הכושי של העולם") הוא שיר שכתבו ג'ון לנון ויוקו אונו בשנת 1972, באלבום "Some Time in New York City". השיר שיצא כסינגל בארצות הברית, הצית מחלוקת קשה, הן בשל שמו שנחשב פרובוקטיבי, והן בשל הנושא בו עסק.
השיר נועד במקור למחות נגד השוביניזם הגברי והדרת הנשים לאורך ההיסטוריה. אך השימוש בו במילה "Nigger", הנחשבת פוגענית בציבוריות האמריקאית, הביא לאי שידור השיר. לכן, הוא מוכר כיום יותר כ"שירו הלא מושמע" של לנון.
חיבור השיר

הביטוי "אישה היא הכושי של העולם" נטבע על ידי יוקו אונו בריאיון שנתנה למגזין Nova בשנת 1969, וצוטט על גבי שער המגזין. השיר מתאר את השיעבוד של נשים לגברים, את אפליית הנשים ואת השוביניזם הגברי החוצה את כל התרבויות.
השיר היה פורץ דרך בשני מובנים. ראשית, בגלל הכותרת, בה השתמש לנון במונח השנוי במחלוקת "Nigger" (בעברית: "כושי") הנחשב כפוגעני ומשפיל בציבוריות האמריקאית. המילה אינה ניתנת לתרגם מדויק, מאחר שבעברית לא נילווה למילה זו המִטְעָן התרבותי הגזעני השורשי שקיים לה בתרבות האמריקאית, בה התקיימה עבדות של בני אדם שחורים. בתרבות האמריקאית נילווה למילה זו מיטען תרבותי שורשי של 400 שנים של עבדות, בהן הייתה התייחסות אל בני האדם השחורים כאל תת-אדם וכאל רכוש, תוך ניצול קשה, העבדה בפרך לעיתים עד מוות, ובנסיבות אחרות רצח ואונס. הסיבה השנייה להיותו של השיר פורץ דרך, היא בגלל נושא השיר הפרובוקטיבי, המשווה את מצב האישה למצבו של העבד. בריאיון שנתן בשנת 1972 בתוכנית הטלוויזיה "המופע של דיק קאווט", הסביר לנון כי המהפכן ג'יימס קונולי היה עבורו מקור השראה לשיר. לנון ציטט משפט שאמר קונולי: "the female worker is the slave of the slave" ("האישה העובדת היא העבד של העבד") כשהסביר את ההשראה הפרו-פמיניסטית לשיר.
פרסום השיר

בשל השימוש במילה Nigger הנחשבת בתרבות האמריקאית בת זמננו כמילה פוגענית ולא נאותה, סירבו רוב תחנות הרדיו להשמיע את השיר. השיר פורסם בארצות הברית באפריל 1972, ואף על פי שכמעט לא הושמע בציבור, הגיע במהירות למקום 57 במצעד בילבורד הוט 100, תוך התבססות בעיקר על מכירות תקליטים, ובכך היה לאחד הסינגלים הנמכרים של לנון בחייו.
תגובות וביקורת

מסיבות תרבותיות והיסטוריות, מהווה המונח "Nigger" תזכורת כאובה לתקופה אפלה בתחום זכויות האדם ברוב שנות ההיסטוריה האמריקאית, מאחר שהיא נקשרת לעבדות בארצות הברית. בתקשורת האמריקאית כיום נחשב המונח כטאבו ואסור לשידור. לכן השימוש בו בשיר הרגיז כה רבים.
לנון הסביר כי כוונתו בשיר זה הייתה לתאר את מצבן הנמוך של הנשים בחברה, וציין כי הנשים נמצאות בתחתית שרשרת המזון ללא קשר לגזעים ותרבויות. להגנתו אף יצאו דמויות בולטות מהקהילה האמריקאית אפריקאית. הסנאטור מקליפורניה רון דלמס פרסם הודעה בתגובה לשיר, ובה כתב: "אם אתה מגדיר במילה 'כושי' (Nigger) מי שכל אורח חייו מוגדר בידי אחרים, שההזדמנויות שלו מוגדרות על ידי אחרים, שתפקידו בחברה מוגדר על ידי אחרים – אז החדשות הטובות הן שלא צריך להיות שחור באמריקה כדי להיות 'כושי' בחברה שלנו. חלק גדול מבני האדם באמריקה הם 'כושים'."
בהופעה המפורסמת בטלוויזיה נימק לנון את הנושא העומד מאחורי השיר ואף ביצע אותו, בעוד המנחה דיק קאווט, נאלץ להתנצל מראש בפני הקהל, למקרה שמישהו ייפגע.
בניגוד לתקשורת המסתייגת, ברך ארגון הזכויות האמריקאי לנשים (National Organization for Women) את ג'ון לנון ויוקו אונו על אמירתם הפרו-פמיניסטית.
הערות שוליים

↑  אין מדובר בשגיאה. אישה, ולא האישה. ללא יידוע. בדומה ל-boy ללא יידוע, כ-שם מקטין. זו בדיוק כוונת המשורר.
↑  להרחבה בעניין השימוש במילת ה-N, ראו בערך Nigger בוויקיפדיה באנגלית.
↑  הריאיון הטלוויזיוני לתוכנית הבידור של קאווט, ששודרה ב-11 במאי 1972. מתוך יוטיוב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: fa56a331-fdf2-4358-8f3d-b59268a81cd3 
ג'ון לנון ויוקו אונו, יוצרי השיר

Woman Is the Nigger of the World
אהרן גרנות

| --- | --- |

 לידה:  24 במאי 1963 (בן 61) בני ברק, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
אהרן יאיר גרנות (גרנביץ) (נולד בא' בסיוון ה'תשכ"ג, 24 במאי 1963)  הוא עיתונאי וסופר ישראלי. בעבר כיהן כסגן עורך העיתון החרדי "משפחה".
ביוגרפיה

נולד בבני ברק לשמואל ולדינה גרנביץ. נקרא יאיר על שם כינויו המחתרתי של מנהיג הלח"י, אברהם שטרן. סבו תרם את מפעל הטקסטיל שלו לפועלי לח"י, אביו היה איש לח"י ורוב אחיו חסידי גור. למד בתלמוד תורה עד כיתה ה', משם עבר לישיבת תל אביב עד כיתה ח'. כבר בבית הספר היסודי התחבר לעיתונות, כשהוציא את עיתון בית הספר. כבחור החליט לעבור לציבור הדתי לאומי. למד בישיבת אור עציון של הרב חיים דרוקמן ובישיבת שבי חברון של הרב משה בלייכר במשך שבע שנים. עם סיום הישיבה התיכונית התגייס לצה"ל ושובץ בגדוד 931 של הנח"ל, שם שירת במשך שלוש שנים והשתתף במלחמת שלום הגליל. החל את דרכו בעיתונות עוד כשלמד בישיבה, כתב בעיתון הילדים "זרקור". בין השאר כתב בעיתונים יום השישי, בשבע ובהצופה, ביומן מורשת קול ישראל ובקו עיתונות דתית. חיבר ופרסם 12 ספרים עלילתיים וספר היסטוריה. לדבריו, בתקופת פינוי התושבים הישראליים מגוש קטיף התאכזב מהחזון הציוני דתי בהתייחסו למדינת ישראל כראשית צמיחת גאולתנו, והחליט לחזור למורשת שלו בחסידות גור. ב־2013 שב לחבוש כיפה סרוגה אך לדבריו עדיין קשור לחסידות גור.
כעיתונאי סיקר את ההפיכה הכתומה באוקראינה ב-2004, את המלחמה בעיראק, ב-2003, והיה בשדה הקרב במלחמת גאורגיה–רוסיה ב-2008, היה בהודו לסקר את הפיגוע במומביי (2008), ואף היה במקום שבו נפצע כתב 'ידיעות אחרונות' צדוק יחזקאלי, היה בבית הנבחרים בקירגיזסטן עת פרצה בו הפיכה צבאית, סיקר את ההפיכה בתוניס ב-2011, במהלך "האביב הערבי" היה בעזה במפקדת החמאס. וסיקר את המלחמה בין רוסיה לאוקראינה.
בשנת 2017 הודיע על עזיבה חלקית ממשרתו בעיתון, והקים את עמותת "עושי חיל" שמסייעת לחיילים חרדים בודדים.
חיים אישיים

גרנות נשוי ללאה, ילידת קריית ארבע, בה הם מתגוררים עם חמשת ילדיהם.
ב-2003, ברצח הרב אלי ודינה הורוביץ, הותקף ביתו שהיה בקומה מעל בית משפחת הורוביץ בירי ורימון רסס, ואשתו לאה נפצעה באורח קל.
גרנות הוא אב מאמץ למאיר פבלובסקי, גר צדק ממוצא אוקראיני. ב-2015 מאיר נפצע קשה בפיגוע דקירה בקריית ארבע.
ספריו

אהרן גרנביץ, בנקיקי הירמוך, ה'תשנ"א, ספריית נעורים
יושב בדד
ילדי המרד
אהרן גרנביץ, גוי קדוש, קריית ארבע: ה'תשס"ח
גליקל - (גליקל מהמלין)
אהרן גרנביץ, שלשה שיצאו, ירושלים: ה'תשנ"ד, קשרים
שירת חיי - סיפור חייו של הרשל פינק.
המסע לארץ ברסלב, 2008
המיסתחבל, 2012
הערות שוליים

↑  עניין אישי והפעם עם אהרון גרנות, באתר ערוץ 7, 1 ביוני 2023
↑  כיכר השבת, ‏זו הסיבה שאהרון גרנות הפסיק להיות עיתונאי • צפו, באתר כיכר השבת, 30 באוקטובר 2021
↑  אהרן גרנות, ‏מחשב מסלול מחדש, באתר כיכר השבת, 18 בפברואר 2014
↑  איציק מן, העיתונאי אהרן גרנות עוזב את 'משפחה' לטובת החיילים החרדים, באתר בחדרי חרדים, 6 בפברואר 2017
↑  ריקי רט, אב הבית: הכתב החרדי שמאמץ חיילים מנודים, באתר nrg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301822905171  GND: 101851614X  ISNI: 0000 0000 8227 8129  LCCN: no2004020912  VIAF: 48933740   WorldCat (עם VIAF): 48933740
אבורונים

פסל אמביוריקס, שליט האבורונים במאה הראשונה לפני הספירה, בטונגרן שבבלגיה
אֶבּוּרוֹנִים היו שבט שחי באזור צפון-מזרח גאליה, בטריטוריה שכיום שוכנת בין דרום הולנד, מזרח בלגיה ואזור חבל הריין של גרמניה המודרניות. הם חיו באזור זה עד לכיבוש גאליה בידי הרומים. מאחר שישבו באזור גאליה, הם מתוארים כבעלי שורשים בלגיים, אם כי יוחסו להם גם שורשים גרמאניים.
יוליוס קיסר מציין בספרו, "מלחמת גאליה", כי האבורונים קיבלו מקום מחיה נרחב לעומת שאר השבטים באזור. קיסר תיארם כשבט המשמעותי ביותר מקרב השבטים הגרמאניים אשר ישב בגדתו המערבית של הריין, וטען כי השבט נמחה מעל פני האדמה על ידי כוחותיו כעונש לאחר המרידה של האבורונים בכוחות הרומיים, שישבו באזור גאליה בלגיקה כחלק ממסעות הכיבוש של קיסר בגאליה. לא נמצא אזכור לשבט בדיווחים היסטוריים לאחר מכן.
אהרון דורון (אדריכל)

| --- | --- |

האדריכל אהרן דורון במשרדו
 לידה:  15 במאי 1917 וינה, אוסטריה אוסטריה
 פטירה:  26 בינואר 2012 (בגיל 94) תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 תקופת הפעילות:  1938–2002 (כ־64 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  הסינרמה
 פרסים והוקרה:  פרס רוקח
 
מבנה מגורים ברחוב בארי 5 בתל אביב
מבנה מגורים ברחוב פינסקר 58 בתל אביב
אהרן דורון (15 במאי 1917 – 26 בינואר 2012) היה אדריכל ישראלי שהתפרסם הודות למבני המגורים המוצלחים והרבים שתכנן ועליהם זכה בפרס רוקח לאדריכלות.
חייו

דורון נולד בווינה שבאוסטריה כארמין גרוסקופף, במשפחה בת שני בנים. בגיל 4 עלה עם משפחתו לארץ ישראל ובה התגורר עד יום מותו. את הכשרתו המקצועית קיבל בבריסל אצל אנרי ון דה ולדה, ממייסדי סגנון האר נובו ואצל ז'ן ז'ול אגריקס, מבכירי המתכננים של ערי הגנים בבלגיה. באותה תקופה היו השניים שותפים מקצועיים ודורון הצטרף למשרדם כשכיר עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, אז נאלץ לשוב ארצה. הוא המשיך לשמור על קשר עם אגריקס, שהזמין אותו פעמים רבות לכהן כמרצה אורח בבית הספר הגבוה לאדריכלות.
בארץ ישראל עבד דורון כאזרח בצבא הבריטי, וב-1944 הצטרף לצוותו של מהנדס עיריית תל אביב יעקב בן סירה, הדמות המרכזית שהפכה את תל אביב ל"עיר הלבנה". דורון שירת בהגנה ולאחר קום המדינה כקצין בצה"ל, מהנדס חטיבת יפתח. ב-4 בנובמבר 1941 התחתן עם שרה סנדלר, לימים שרה דורון, ששימשה בין השאר כחברת מועצת עיריית תל אביב, חברת כנסת ושרה בממשלה ויו"ר הנהלת קופת חולים "מכבי". בני הזוג היו מעורים מאוד בחיי החברה המקומיים, עובדה שיצרה יחסי גומלין הדוקים בין החיים הפרטיים לבין היותו של אהרן מתכנן מגורים למשפחות. קבלנים ויזמים רבים היו מידידיו האישיים הקרובים ובהם משולם לוינשטיין, אינג' יוסף יודסין ויוסף זילברמינץ, כמו גם היהלומן משה שניצר.
ערב הקמת המדינה פתח דורון משרד עצמאי, שבו תוכננו במשך למעלה מחמשה עשורים, מאות מבני מגורים לצד מבני ציבור ותרבות ידועים:
שכונת נווה אביבים ברמת אביב
שכונת נווה אמירים בהרצליה
שכונת קריית צאנז בנתניה
שכונת קריית באבוב בבת ים
הסינרמה (שנקראה "הזירהטרון") בתל אביב
בית ההארחה של התזמורת הפילהרמונית בתל אביב
בית הכנסת "קוממיות" ברחוב מודיליאני בתל אביב
קולנוע "ארמון" ברמת גן
המעון לחולי סרטן ע"ש קלור ברמת גן
בניין חברת התקשורת JCS בשדרות ההשכלה בתל אביב
בניין משרד התחבורה ברחוב המלאכה בתל אביב
בשנת 1973 הצטרף למשרדו של דורון, האדריכל צבי שילוח שהפך לשותף, יחד זכו השניים בשנת 1987 בפרס רוקח לאדריכלות על פרויקט מגורים בשדרות דוד המלך בתל אביב. בשנת 2002 פרש מעבודתו כאדריכל.
לבני הזוג דורון הייתה בת יחידה, דפנה שניאור, שנפטרה ב-2007 (הם ובתם התגוררו בבניינים שדורון תכנן, ברח' דוד המלך ובנווה אביבים), נכדים, גיא ורון, ונינים. דפנה היא שבחרה את שם המשפחה העברי דורון.
פרופ' עופר גרוסקופף,  שופט בית המשפט העליון, הוא הנכד של אחיו, ישעיהו (אוטו).
ארכיונו המקצועי המלא של דורון, המקיף מאות עבודות תכנון משנות ה-30 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20, הופקד על ידי משפחתו בארכיון אדריכלות ישראל שבמגדל שלום מאיר בתל אביב. ב-2017 יצר אמן הרחוב שרדר אוריגינל מחווה לדורון והקים את "מוזיאון הסינרמה על שם אהרון דורון" ששילב תוכניות והסברים של דורון לסינרמה על מבנה קטן במגרש עליו עמד בניין הסינרמה בתל אביב אותו תכנן דורון ב-1966 וכן הקים אתר אינטרנט הכולל הסברים על הבניין, האדריכל וקטעים מהופעות נבחרות שהתקיימו בבניין שנהרס.
אדוארד ארתור וולטון

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1860 Barrhead, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  18 במרץ 1922 (בגיל 61) אדינבורו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית קברות דין 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות של גלאזגו 
 תקופת הפעילות:  1875–1922 (כ־47 שנים) 
 בן או בת זוג:  Helen Henderson 
 צאצאים:  Cecile Walton, Arthur Walton, John Walton, Margery Walton 
 
אדוארד ארתור וולטון (באנגלית: Edward Arthur Walton;‏ 15 באפריל 1860 – 18 במרץ 1922) היה צייר סקוטי של נופים ודיוקנאות, הקשור לבית הספר לציור בדיסלדורף.
ביוגרפיה

אדוארד היה אחד משנים-עשר ילדיו של ג'קסון וולטון, נציג מנצ'סטר וצייר וצלם מוכשר. כמה מאחיו של אדוארד היו ידועים בתקופתם - אחיו ג'ורג' הנרי וולטון (1867–1933) היה אדריכל ידוע, מעצב רהיטים ומעצב ויטראז'ים, קונסטנס וולטון הייתה ציירת בוטנית מוערכת, ואילו הלן וולטון, ילידת 1850, הייתה אמנית דקורטיבי שלמדה בבית הספר לעיצוב של גלאזגו והייתה מנטור אמנותי למשפחה.
וולטון קיבל את הכשרתו באמנות באקדמיה לאמנות בדיסלדורף ולאחר מכן בבית הספר לאמנות של גלאזגו. הוא היה חבר קרוב של ג'וזף קרוהול - הגיס של אחיו, לאחר שהתחתן עם ג'ודית קרוהול בשנת 1878. וולטון היה ידידם של ג'ורג' הנרי וג'יימס גאת'רי בגלאזגו עד 1894 שם הוא הפך לחלק מחבורת גלאזגו, כולם היו מעריצים גדולים של הצייר ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
מקומות הציור האהובים עליהם היו בלינקולנשייר. ב-1883 הצטרף וולטון לגות'רי, ששכר בית בכפר בברוויקשייר. הוא גם הפיק סט יוצא דופן של צבעי מים בהלנסבורג ב-1883, המציגים את הפרבר האמיד ואנשיו היפים. התמונות הללו נחשבות לכמה מהטובות ביותר של אסכולת גלאזגו וזכו לשבחים על הבהירות, הצבע והייצוג הדקורטיבי החזק שלהן. ביצוע הזמנות דיוקן הפך למקור ההכנסה העיקרי של וולטון. בשנות ה-80 וה-90 צייר ציורי קיר בבניין הראשי של התערוכה הבינלאומית של גלאזגו ב-1888 ובבניינים נוספים בעיר.
וולטון השתתף גם בשיעורי ציור בסטודיו בגלאזגו של ויליאם יורק מקגרגור, אחת הדמויות המרכזיות של בית הספר בגלאזגו. וולטון הציג משנת 1880 הן בגלאזגו, במכון המלכותי לאמנויות גלאזגו והן באדינבורו, באקדמיה המלכותית הסקוטית, ונבחר כחבר באקדמיה ב-1889 וחבר מלא ב-1905. הוא היה בלונדון מ-1894 עד 1904 בצ'לסי, ושכן של ויסלר וג'ון לאברי. בהיותו בלונדון, וולטון צייר לעיתים קרובות בסאפוק, בילה בקיץ בבית הכומר הישן בוונהסטון. כאן הוא צייר סצנות פסטורליות בשמן ובצבעי מים.
ב-1907 ליווה את גות'רי למסע ציור באלג'יר ובספרד וב-1913 עבד בבלגיה. שנות מלחמת העולם הראשונה הביאו לגילויו את גלווי והוא הפך למבקר תדיר באזור.
משנת 1915 כיהן כנשיא החברה המלכותית לצבעי מים הסקוטית. השימוש של וולטון בשמן היה שמור במידה רבה לפורטרטים חשובים.
וולטון התחתן עם האמנית הלן לאו (לבית הנדרסון) לאחר שהתארס ב-29 בנובמבר 1889. הלן ויתרה על קריירת הציור שלה כדי לטפל במשפחתם. בנם ג'ון (1895–1971), הפך לפרופסור לבוטניקה באוניברסיטת גלאזגו. בתם ססיל (1891–1956), הייתה ציירת, פסלת ומאיירת מצליחה באדינבורו. בתם הצעירה מרג'רי נישאה לוויליאם אוליפנט האצ'יסון ב-1918.
חבר בעבודת מועדון האמנות של גלאזגו מאת ווולטון נכלל בתערוכת הזיכרון של המועדון ב-1935, לזכרם של חבריו שמתו מאז מלחמת העולם הראשונה.
הוא מת ונקבר בבית הקברות דין באדינבורו.
גלריה

בוקר קייצי
עובדת שדה בברקשייר
ג'ון ברטולומאו - כרטוגרף
תמונה קבוצתית
הערות שוליים

↑  Dictionary of Scottish Architects - DSA Architect Biography Report (March 26, 2023, 12:08 pm), www.scottisharchitects.org.uk
↑  Answers - The Most Trusted Place for Answering Life's Questions, Answers (באנגלית)
↑  "ExploreArt - Artists - Edward Arthur WALTON"
↑  Settlement and building: Artists and Chelsea | British History Online, www.british-history.ac.uk
↑  University of Glasgow :: Story :: Biography of John Walton, universitystory.gla.ac.uk
↑  Artworks | National Galleries of Scotland, www.nationalgalleries.org (באנגלית)
↑  Curator, Cecile Walton, Art Inconnu - Little-known and under-appreciated art., ‏2008-06-18
↑  The Glasgow Herald - Google News Archive Search, news.google.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1136604472  ISNI: 0000 0000 6706 9177  LCCN: nr93003934  NGV: 4370  RKD: 82782  SNAC: w6k402f4  TePapa: 2392  ULAN: 500118981  VIAF: 51559279   WorldCat (עם VIAF): 51559279
אהרן גרבלסקי

אהרן גרבלסקי בעת שירותו בצה"ל במלחמת העצמאות
אהרן גרבלסקי (נולד ב-1898, נפטר בח' באדר ב' תשי"ד, 13 במרץ 1954) היה תעשיין ישראלי, מאבות תעשיית האבן בארץ ישראל בעת החדשה, ומייסדו של מפעל האבן הראשון בארץ, שהתמחה באבן ירושלמית ושיש. גרבלסקי לקח חלק בהקמתם של כמה מהמבנים החשובים ביותר בירושלים בתקופת המנדט, ביניהם המוסדות הלאומיים, בניין ימק"א, מוזיאון רוקפלר, מצודות "טגארט" ואף שיפוץ מערת המכפלה בחברון.
בצעירותו

נולד בעיירה דראז'נה, בחבל פודוליה באוקראינה למשפחה אמידה מחסידות סדיגורה. יחד עם ציפורה חברתו (ואשתו לעתיד), הגיע אהרן לארץ ישראל בימי העלייה השלישית, דרך מצרים והתיישב במאהל שהפך לשכונת נורדיה בתל אביב. לאחר מכן עבר לירושלים, בעקבות אשתו ציפורה שהחלה בלימודיה בבית הספר לאחיות. לפרנסתו החל גרבלסקי לעבוד כפועל בניין ולמד את רזי המקצוע. הוא הקים שותפות עם התעשיין יצחק מנדלבליט, והשניים הועסקו אצל קבלנים יהודים וערבים בעיר.
הקמת בתי המלאכה

באזור שבו תוכננה שכונת רחביה פתח גרבלסקי בשנת 1923 בית מלאכה לעיבוד שיש וליציקת מרצפות מוזאיקה. בסוף שנות ה–20 החל בבניית הכנסייה הסקוטית סיינט אנדרוז בירושלים, ועבודות האבן שגרבלסקי ביצע בה היקנו לו פרסום ברחבי העיר בתור איש מקצוע מיומן ומומחה בתחומו. במהלך אותן שנים הוא רכש אדמה בשכונת רחביה המתפתחת, ברחוב רמב"ן, התגורר במקום והרחיב את מפעלו. בראשית שנות ה–30 העביר גרבלסקי את מפעלו לחצר בית–הספר "אליאנס" (כי"ח) ברחוב יפו, שהתפתח כאזור תעשייה קלה.
בשלהי שנות ה–20 החלו קשריו העסקיים של גרבלסקי עם המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל–חוסייני, והוא עבד בבניית מעונו בשכונת שיח' ג'ראח. באמצע שנות ה–30 פנתה אליו הנהלת הווקף המוסלמי בהצעה לבצע תיקוני אבן בקירות הפסיפס במערת המכפלה בחברון. אנשי הווקף הסדירו עבורו את אישורי העבודה ואת אישורי הכניסה הנחוצים. גרבלסקי נסע לחברון, ביצע מדידות באתר הקדוש ואף הביא דוגמאות שיש. לצורך התיקון הוא הזמין שיש ייחודי מבלגיה, כדי להתאימו לאריחי השיש השחורים העתיקים במקום. בסיום עבודתו הוזמן גרבלסקי לפגישה עם יו"ר הנהלת הוועד הלאומי וחוקר תולדות ארץ ישראל יצחק בן–צבי, ותיאר בפניו את כל שראה במערת המכפלה. לאחר מלחמת ששת הימים ביקר יחיאל, בנו של גרבלסקי, בחברון ונפגש שם עם נכבדים ערבים. הוא סיפר להם על מלאכתו של אביו במערת המכפלה, אך הם טענו כי זה לא ייתכן — הרי ידוע לכול כי יהודים לא הורשו להיכנס אליה, וודאי לא לעבוד בה. לבסוף הודה אחד השיח'ים כי יהודי ששמו אהרן אכן ביצע תיקונים באתר.
גרבלסקי אף היה אמור לבצע עבודה גדולה לשיקום כיפת הסלע ומסגד אל–אקצא במתחם הר הבית בעבור הווקף המוסלמי ואף נחתם חוזה העבודה, אך החוזה לא מומש בשל המתיחות ששררה בין היהודים לערבים בפרוץ מאורעות תרצ"ו- תרצ"ט (1939-1936). המאורעות חידדו גם את היחסים הכלכליים בין הצדדים והשפיעו על התפתחות ענף הבניין בכלל ועל תעשיית האבן בפרט, מאחר שהיהודים שאפו להשתחרר מהתלות בתעשייה הערבית. בחודש פברואר 1938 השתתף גרבלסקי בוועידה הראשונה של יצרני השיש בארץ ישראל, בה התקבלו כמה החלטות מרכזיות, ביניהן מיסוד ענף השיש, סיווג השיש הארץ ישראלי, מתן שמות לסוגי השיש השונים ועוד.
בשלהי שנות ה–30 עבר מפעלו של גרבלסקי למשכנו החדש בשכונת בית–וגן, ובראשית שנות ה–40 עסק בשיתוף עם חברת "סולל בונה" בבניית מצודות ה"טגארט", שהוקמו מטעם שלטונות המנדט בארץ ישראל. באותן שנים ביצע גרבלסקי עבודת אבן ייחודית בעבור המסדר הפרנציסקני במנזר סן–סלוודור, ברובע הנוצרי שבעיר העתיקה בירושלים. לאות תודה על פועלו פנה הוותיקן למשרד החוץ הבריטי בבקשה לסייע לגרבלסקי בהעלאת אביו בן ה–70 מברית המועצות, שהייתה אז בשלטון סטלין ולא איפשרה יציאת יהודים.
בתקופת המנדט הבריטי גרבלסקי נטל חלק בבניית דירות, בתים פרטיים ומבני ציבור ברחבי ירושלים ומחוצה לה, ביניהם ניתן למנות את בנייני המוסדות הלאומיים ברחוב קינג ג'ורג’, בניין הדואר המרכזי ברחוב יפו, בניין ימק"א ומוזיאון רוקפלר. בייחוד התמחה מפעלו בעבודות מוזאיקה מלאכותית (Artificial Mosaic).
במלחמת העצמאות שימש גרבלסקי קצין בחיל ההנדסה והיה אחראי על הביצורים בהר ציון לאחר כיבושו. במהלך עבודתו בהר נפצע קשה מירי צלפים ירדנים, וסבל מפציעתו עד למותו ב–1954. הוא נקבר בהר המנוחות בירושלים.
לאחר מותו

בדרכו של אהרן המשיך בנו יחיאל, שנולד בירושלים ב–1928. תחת ניהולו ייצא מפעל "שיש ירושלים, אהרן גרבלסקי ובנו בע"מ" אבן ירושלמית לשווקים בחו"ל, ובמקביל סיפק אבן למפעלי בנייה גדולים בירושלים דוגמת קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם ובית החולים "הדסה" עין כרם. לאחר מלחמת ששת הימים סיפק המפעל את אריחי השיש לריצוף רחבת הכותל המערבי. יחיאל זכה על פועלו בתואר יקיר ירושלים ויקיר התעשייה של התאחדות התעשיינים.
ב-1968 הועבר המפעל לאזור התעשייה בשכונת תלפיות, ואבניו שימשו לבניית טיילת ארמון הנציב, בית המשפט העליון, בניין משרד החוץ, בית הכנסת "החורבה" בירושלים, ולמאות מבנים ברחבי הארץ. בראשית שנות האלפיים עבר המפעל לאזור התעשייה הרטוב, וכיום הוא מעסיק למעלה ממאה עובדים, בניהולם של בני הדור השלישי למשפחת גרבלסקי, אריק וחנן גרבלסקי.
בשנת 2011, ביובל ה-90 להתאחדות התעשיינים, זכה אהרן גרבלסקי באות הוקרה על מפעל חייו, על היותו "מחלוצי תעשיית האבן והשיש בישראל. ציוני שעזב חיים של רווחה, והקים תעשייה יהודית חלוצית בארץ ישראל, שהיה סמל ליושר המוחלט, ובניית הארץ הייתה עבורו ערך עליון".
לקריאה נוספת

דותן גורן, היהודי ששיפץ את מערת המכפלה, עת-מול 206, יד בן צבי.
שיש ירושלים א.גרבלסקי ובנו
אהרן גרבלסקי באתר יזכור
הערות שוליים

↑  ישראל היום, עבודה יהודית, ‏05.12.2019
↑  אהרן גרבלסקי באתר GRAVEZ
↑  גרבלסקי יחיאל, באתר www.palmach.org.il
↑  "בישראל היו 14 מפעלי אבן ואנחנו נשארנו האחרונים", באתר ynet, 24 בספטמבר 2019
אבנר בן גל

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1966 אשקלון, ישראל
 פטירה:  9 במאי 2024 (בגיל 57) תל אביב, ישראל
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1993) 
 תחום יצירה:  ציור
 פרסים והוקרה:  פרס רפפורט (2008) 
 צאצאים:  אלכסנדר וארי
 
אבנר בן-גל (26 באוגוסט 1966 – 9 במאי 2024) היה צייר ואמן ישראלי.
ביוגרפיה

בן-גל נולד לאביגדור (יאנוש) בן-גל ולאסתר בן-גל באשקלון וגדל ברמת השרון. אביו היה לימים אלוף פיקוד הצפון.
לאחר שירותו הצבאי הוא עבר ללונדון ועבד תקופה קצרה באל על. עם חזרתו לארץ שכנע אותו חברו, אוהד מרומי, להירשם ללימודי אמנות ב"בצלאל", לימודים אותם סיים בשנת 1993. יחד איתו למדו גיל מרקו שני, סיגלית לנדאו, יהודית סספורטס, ניר הוד. תערוכת היחיד הראשונה שלו, "מסיבת יום הולדת אתיופית", הוצגה במוזיאון רמת גן בשנת 1994 ונאצרה על ידי נחום טבת. כמו כן הציג את התערוכות "סמים מתולתלים" בסדנאות האמנים בתל אביב בשנת 1998, "צבא חדש" בשנת 1999 בגלריה מרי פאוזי שפעלה ביפו ואת "ערב החורבן" בגלריה טל אסתר 2001.
בן-גל הציג תערוכות במוזיאון תל אביב, ביריד "Armory Show" בניו יורק בשנת 2001, ובביאנלה בוונציה בשנת 2003. הוא קיבל בשנת 2001 מלגת מחיה לשנה בניו יורק ואחר כך נשאר בעיר עוד שנתיים. בשנת 2010 הציג תערוכת יחיד בגלריית בורטולמי (אנ') בניו יורק. בשנת 2007 הציג את התערוכה המוזיאלית הראשונה שלו, "Sudden Poverty", במוזיאון לאמנות בעיר אספן שבקולורדו. הציג תערוכות יחיד גם במוזיאון לאמנות עכשווית בבזל ובגלריה סיידי קולס (אנ') בלונדון.
בשנת 2008 זכה בפרס רפפורט לאמן ישראלי בכיר.
ב־9 במאי 2024 נפטר לאחר שלקה בדום לב. הותיר אחריו שני בנים.