stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וירה דרייק
רקע

בסרט שילב מייק לי אלמנטים מימי ילדותו. הוא גדל בסאלפורד שבלנקשייר. חייו היו רגילים, אביו היה רופא ואמו מיילדת, בסביבה שבה חיו אנשים במעמדות חברתיים שונים. בספר "The Cinema of Mike Leigh: A Sense of the Real" הוא אומר "אני חייתי בסביבה מיוחדת של מעמד הפועלים, כמה מקרובי המשפחה גרו במעלה הרחוב במקום עם יותר עלים. תמיד היה מתח, או לפחות דואליות. שני העולמות הללו התנגשו זה בזה. כך שאתה תמיד רואה בסרטים שלי את העולם האחד ויחסו לעולם השני."
הפקה

מייק לי ידוע בשיטות העבודה הייחודיות שלו ליצירת ריאליזם בסרטיו. הוא נוהג להשתמש באימפרוביזציה כדי ללכוד את תגובות השחקנים שאינן כתובות בתסריט. בזמן צילומי "וירה דרייק" רק אימלדה סטאונטון ידעה שנושא הסרט הוא הפלות. השחקנים שגילמו את תפקידי בני משפחתה, כולל סטאונטון עצמה, לא ידעו שהיא אמורה להעצר, עד אשר השוטרים דופקים בדלת הבית שבו הם עשו חזרות. תגובות ההפתעה והבלבול שלהם היוו את הבסיס לדיאלוג והחומרים שהופיעו בסרט.
תגובות

הסרט זכה להצלחה אצל המבקרים. האתר Metacritic האוסף ביקורות על סרטים ומחשב ממוצע, נתן לסרט ציון של 83 מתוך 100. 
באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes 92% מתוך 155 הביקורות היו חיוביות, ממוצע הציון הוא 7.9 מתוך 10.
הסרט ספג ביקורת מנשים שעבדו כמיילדות בשנות החמישים. עיקר הביקורת הייתה לגבי השיטה שבה השתמשה וירה דרייק לביצוע ההפלה. השיטה הייתה להחדיר בעזרת מזרק תמיסה של חומר חיטוי עם מי סבון פושרים לתוך רחם האישה. לטענת ג'ניפר וורת', שהייתה מיילדת בשנות החמישים, שיטה זו היא קטלנית. היא טוענת שהסרט "מסוכן", כיוון שנשים יכולות לחקות את השיטה הזו במקומות שההפלה היא עדיין בלתי חוקית.
פרסים

2004 פסטיבל הסרטים האירופי - זכה בפרס עבור השחקנית הטובה ביותר והיה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר.
2004 פסטיבל הסרטים של ונציה - זכה בפרס אריה הזהב לסרט הטוב ביותר ובגביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר.
2005 פרס גלובוס הזהב - מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
2005 פרס האוסקר - מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
2005 פרס באפט"א לקולנוע - זכה בפרס עבור הבמאי הטוב ביותר, פרס לשחקנית הטובה ביותר, ופרס לעיצוב תלבושות (ז'קלין דוראן). היה מועמד לפרסים בקטגוריות של הסרט הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר והסרט הבריטי הטוב ביותר.
הערות שוליים

↑  Watson, Garry. ''The Cinema of Mike Leigh: A Sense of the Real'', Wallflower Press, 2004, 207pp. Books.google.dk. ISBN 190476410X. נבדק ב-2010-01-01.
↑  "Vera Drake" Metacritic
↑  "Vera Drake" Rotten Tomatoes
↑  Jennifer Worth (nurse and midwife 1953–73) (2005-01-06). "A deadly trade". Guardian.co.uk. נבדק ב-2009-02-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010984338505171  LCCN: n2014061778   WorldCat (עם LCCN): n2014-061778
חוק ראול

בכימיה פיזיקלית, חוק ראול קובע שלחץ הגזים הנמצאים בשיווי משקל נוזל-גז עם תערובת אידיאלית של נוזלים, הלחץ הכולל שווה לסכום לחצי האדים כפול השבר המולי של הגזים המרכיבים את התערובת. החוק נקרא על שם הכימאי פרנסואה-מארי ראול (François-Marie Raoult) שגילה אותו בשנת 1882.
לדוגמה, עבור תערובת שני גזים:
כאשר:
p_{i} הוא הלחץ החלקי של מרכיב  i בתערובת,
p_{i}^{*} הוא לחץ האדים של המרכיב,
x_{i} הוא השבר המולי של המרכיב בתערובת,
הלחץ של כל מרכיב גזי בנפרד הוא:
ראו גם

לחץ חלקי
חוק הנרי
| תרמודינמיקה |
| --- | --- | --- |
| חוקי יסוד | חוקי שימור (החומר, האנרגיה) • חוקי התרמודינמיקה: אפס, ראשון, שני (ראו גם: תנועה נצחית, השד של מקסוול), שלישי |  |
| קבועים | קבוע הגזים • קבוע בולצמן • קבוע אבוגדרו • קבוע פלאנק |  |
| משתנים | אינטנסיבים (טמפרטורה, לחץ, פוטנציאל כימי) • אקסטנסיבים (אנטרופיה, נפח, מספר חלקיקים) • משוואת מצב |  |
| יחידות מידה | טמפרטורה (צלזיוס, קלווין, יח' אחרות) • נפח (ליטר, מטר מעוקב) • לחץ (בר, אטמוספירה, פסקל) • מספר חלקיקים (מול) • אנרגיה (ג'אול, קלוריה) |  |
| אפיון | הפיכות • שינוי האנתלפיה (תהליך אקסותרמי, תהליך אנדותרמי) • שינוי באנרגיה (תהליך ספונטני, תהליך מאולץ) • תהליך (איזוברי, איזותרמי, איזוכורי, אדיאבטי, איזנטרופי, איזואנתלפי) |  |
| פוטנציאלים תרמודינמיים | אנרגיה פנימית • אנתלפיה • האנרגיה החופשית של הלמהולץ • האנרגיה החופשית של גיבס |  |
| מצבי צבירה ומעברי פאזות | מצבי צבירה (מוצק, נוזל, גז) • מעברי פאזות (התכה, התאדות, המראה, התעבות, הקפאה) • נקודת התכה • נקודת רתיחה • נקודה משולשת • נקודה קריטית • דיאגרמת פאזות • משוואת קלאוזיוס-קלפרון • חוק הפאזות של גיבס |  |
| גזים | גז אידיאלי • גז ואן דר ואלס • התאוריה הקינטית של הגזים • לחץ חלקי • חוק ראול • מודל דלטון • חוק בויל-מריוט • חוק גה-ליסאק • חוק שארל• משוואת הגז האידיאלי |  |
| חום וטמפרטורה | האפס המוחלט • יח' מידה לטמפרטורה • שיווי משקל תרמודינמי • קיבול חום • יחס קיבולי החום • חום כמוס • חוק הס • קלורימטר • אפקט ג'ול-תומסון • הסעת חום • מוליכות חום • מעבר חום • קרינה תרמית • קשר מאייר • האינדקס האדיאבטי |  |
| מעגלי עבודה | מעגלים תרמודינמיים (קרנו, סטרלינג, ברייטון, אריקסון, רנקין, סטירלינג, דיזל, לנואר, אוטו, היגרוסקופי, סקודירי, סטודרד) • נצילות |  |
| יישומים | מכונות חום • מנועים • משאבות • משאבת חום • מחליף חום • מיזוג אוויר • מקרר • קירור תרמואלקטרי • תחנות כוח |  |
| מונחים נוספים | תאוריית הקלוריק • תנועה בראונית • פונקציית מצב • תרמודינמיקה סטטיסטית • קשרי מקסוול • תרמוכימיה |  |
| דמויות בולטות | דניאל ברנולי (1700–1782) • בנג'מין תומפסון (1753–1814) • סאדי קרנו (1796–1832) • אמיל קלפרון (1799–1874) • רוברט מאייר (1814–1878) • ג'יימס ג'ול (1818–1889) • ויליאם ג'ון מקורן רנקין (1820–1872) • הרמן פון הלמהולץ (1821–1894) • רודולף קלאוזיוס (1822–1888) • ויליאם תומסון (1824–1907) • ג'יימס קלרק מקסוול (1831–1879) • יוהנס דידריק ואן דר ואלס (1837–1923) • ג'וסיה וילארד גיבס (1839–1903) • לודוויג בולצמן (1844–1906) • מקס פלאנק (1858–1947) • פייר דוהם (1861–1916) • קונסטנטין קרתיאודורי (1873–1950) • לארס אונסגר (1903–1976) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563123505171  LCCN: sh85111395
הליארטוס

בויאוטיה העתיקה
הליארטוס (ביוונית: Ἁλίαρτος, בלטינית: Haliartus) הייתה עיר עתיקה בבויאוטיה שביוון ואחת מחברות הליגה הבויאוטית. היא שכנה על גדתו הדרומית של אגם קופאיס (Κωπαΐς) (אנ'), בתוואי שבין ההר והאגם. על שמה קרויה כיום הרשות המקומית אליארטוס (אנ') המשתייכת למחוז המשנה בִיאוֹטְיָה (Βοιωτία, Viotía).
תולדותיה

העיר נזכרת על ידי הומרוס, המכנה אותה ποιήεις, "עֲטוּיַת הַדֶּשֶׁא", על שום כרי האחו המוריקים שלה. במהלך פלישת קסרקסס ליוון (484 לפנה"ס) הייתה הליארטוס העיר היחידה בבויאוטיה שנותרה נאמנה ליוונים ולא התמסרה למלך פרס ועל כן נחרבה בידי חייליו. לאחר ניצחון היוונים שוקמה העיר ונבנתה מחדש, ובמלחמה הפלופונסית הייתה אחת החשובות בבויאוטיה. היא זכורה בעיקר בשל הקרב שניטש ב-395 לפנה"ס למרגלות חומותיה בין צבאות ספרטה ותבאי, בו נהרג המצביא הספרטני ליסנדרוס. ב-171 לפנה"ס נחרבה הליארטוס בפעם השנייה. היא התייצבה לצדו של פרסאוס, מלך מוקדון במלחמתו נגד רומא, ובשל כך נכבשה על ידי הפראיטור לוקרטיוס, שמכר את תושביה לעבדות, בזז את פסליה ושאר שכיות החמדה שלה והחריבה עד היסוד. אדמתה נמסרה לידי האתונאים והיא לא שבה יותר לקדמותה. סטראבון כותב כי בימיו הייתה נטושה, ופאוסניאס, בתארו את המקום, מזכיר רק את ההֶרוֹאוֹן (אנ') של ליסנדרוס וכמה מקדשים שהועלו באש עוד בידי הפרסים ונותרו בחורבנם עד ימיו.
הערות שוליים

↑  סטראבון, 9.2 .
↑  הומרוס, איליאדה, 2.503; המנון לאפולון, 243.
↑  פאוסניאס, 9.32.5 .
↑  תוקידידס, ספר רביעי, צה.
↑  קסנופון, הלניקה, 3.5.17 ואילך; דיודורוס, 14.81; פלוטרכוס, ליסנדרוס, 28, 29; פאוסניאס, 3.5.3, 9.32.5 .
↑  פוליביוס, 30.18; ליוויוס, 42.63; סטראבון, 9.2 .
↑  פאוסניאנס, 9.33, 10.35.2 .
חופית מנוקדת

| חופית מנוקדת |
| --- | --- |
 חופית מנוקדת
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: חלזונות
תת־מחלקה:: חלזונות עילאיים
על־סדרה:: חלזונות גבוהים
סדרה:: Littorinimorpha
משפחה:: חופיות
סוג:: Echinolittorina
מין:: חופית מנוקדת
שם מדעי
 Echinolittorina punctata ‏גמלין, 1791

חופית מנוקדת או חוֹפִית נְקֻדָּה (שם מדעי: Echinolittorina punctata) הוא חילזון שתפוצתו בים התיכון ובמזרח האוקיינוס האטלנטי מספרד בצפון ועד החלק הדרומי של מערב אפריקה.
תיאור

קונכייתו כשל חופית חיוורת, אך צורתו פחות ביצית, בעלת פיתולים קמורים, חלקים ופתח עגלגל. אורכה של הקונכייה עד 10 מ"מ וצבע פניה משתנה בגילאים השונים בחיי החופית: חופתיים צעירים אורכם עד 2 מ"מ וצבע פני הקונכייה בדרך כלל שחור. בחופתיים הבוגרים, לעומת זאת, נפוץ יותר דגם משבצות שחור-לבן. החופית המנוקדת שכיחה מאוד על סלעי החוף ומופיעה בעיקר באזור העל-כרית - אזור הנמצא מחוץ לתחום השפעתן של תנודות הגאות והשפל. אזור זה אינו מתכסה או נשטף במים כל ימות השנה, ורק רסס ימים נוחת עליו בעת שבירת הגלים.
מזון

החופית המנוקדת פעילה בקיץ ומצויה בתרדמת בחורף והיא ניזונה מגירוד אצות מסלעים בעזרת מִשְׁנֶנֶת (רָדוּלָה; מעין לשון ארוכה באמצעותה החופית מצליחה לחדור לסלע ולתפוס את מזונה). שעות רעייתן העיקריות הן שעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב.
תנועה

החופיות מחליקות על סוליית רגליהן במהירות ניכרת, עד 2 מטר בשעה.
לקריאה נוספת

המדור לידיעת הארץ בתנועה הקיבוצית. חי וצומח בחוף הים התיכון. (עמ' 36, 50).
מרון ש., 1985. החוף הסלעי. סמינר אורנים. חוברות 1, 2, 3.
משה צורנמל, דוד דרום, 1992. מדריך הים התיכון וחופיו חי וצומח. הוצאת כתר. (עמ' 110, 178, 180, 182, 158, 200).
משרד הביטחון והחברה להגנת הטבע, 1985. החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 3 - החי במים, עמ' 70.
פרופ' אלי חרש, צ. צנציפר. רכיכות הים התיכון בישראל. (עמודים 29, 25, 34).
רחלי עינב, אוניברסיטת בר-אילן. אצות החוף של הים התיכון. (עמ' 96-97, 180-181).
הערות שוליים

↑  חופית מנוקדת כולל צילום
הליאיה

שרידי הליאיה
הליאיה (ביוונית עתיקה: Ἡλιαία; ביוונית דורית: Ἁλία) היה בית המשפט העליון של אתונה העתיקה. הדעה הרווחת בקרב חוקרים היא ששמו של בית המשפט נלקח מהפועל היווני העתיק ἡλιάζεσθαι, שפירושו 'קהילה'. הנחה נוספת היא שהשם נבע מהעובדה שהדיונים התקיימו בחוץ, תחת השמש (ἥλιος).
השופטים נקראו הליאסטים (ἡλιασταί) או דיקסטים (ὀμωμοκότες, δικασταί, = אלה שנשבעו, כלומר המושבעים).
משפטים מפורסמים שנערכו באיליה > משפט סוקרטס (399 לפנה"ס)

סוקרטס הואשם בחילול הקודש על ידי מלטוס, אניטוס ולייקון, ובסבב ההצבעה על גזר דינו, הוחלט ברוב של 280 קולות מתוך 500 לגזור עליו גזר דין מוות למרות גזר הדין, סוקרטס שמר על קור רוח לאורך המשפט, וכאשר ניתנה לו ההזדמנות לדבר, הוא לא הציע להגלות את עצמו מאתונה, ואף סירב להצעות חבריו לסייע לו להימלט.
הערות שוליים

↑  Comments on Socrates' Apology, page 17 (in Greek)
ערך זה הוא קצרמרבנושא יוון העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
היסטוריה של הקולנוע הישראלי

ערך זה עוסק בהיסטוריה של הקולנוע הישראלי. אם התכוונתם לסרטו התעודי של רפאל נג'ארי, ראו .
היסטוריה של הקולנוע הישראלי היא מונח לתיאור תקופת זמן היסטורית בתחום הקולנוע, בה נוצרו והופקו תוצרי הקולנוע הישראלי, החל מההפקות הראינוע הציוניות בארץ ישראל בראשית המאה ה־20 ועד הקולנוע הישראלי העכשווי במדינת ישראל.
תחילתה לפני קום המדינה, בשנת 1932 עם הסרט העלילתי הארץ ישראלי הראשון "עודד הנודד", אם כי הופקו לפני כן כמה סרטי קולנוע ישראליים החל מ-1918. מאמצע שנות ה-50, וביתר שאת בשנות ה-60, החלה להתפתח בישראל תעשיית קולנוע שייצרה סרטים במגוון סוגות, אשר רבים מהם זכו להערכה בארץ ובעולם. התעשייה עצמה ידעה עליות וירידות, ובשנות ה-80 חלה התרחקות של הקהל הישראלי מבתי הקולנוע. עם זאת, בעשור הראשון של המאה ה-21 החל עידן של פריחה לקולנוע הישראלי, הן בתחום הדוקומנטרי והן בתחום העלילתי. מספר לא מבוטל של סרטים הצליחו למשוך מאות אלפי צופים לבתי הקולנוע ולזכות בהכרה בתחרויות ובפסטיבלים ברחבי העולם. בסך הכל נוצרו בישראל מאות סרטי קולנוע, ומתוכם 12 היו מועמדים לפרס האוסקר[דרוש מקור].
תקופת היישוב ושנות החמישים

תעשיית הקולנוע בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ולאחר מכן, במשך שנות המדינה הראשונות, לא הייתה קיימת למעשה. סרטים צולמו בארץ ישראל החל מימי ראשית הראינוע עוד במאה ה-19, אך לא הוקם בסיס של ממש לתעשיית סרטים, הן בימי היישוב, והן לאחר מכן בימי ראשית המדינה. הסרטים שנוצרו היו נדירים, ולרוב באיכות שלא תאמה את הסרטים שיובאו מחו"ל. התעשייה התמקדה במיוחד בייצור סרטי תעמולה ויומני חדשות. שנות ה-50 הביאו להתפתחות מסוימת. הוקמו אולפני קולנוע ישראלים כ"סרטי גבע" ו"אולפני ההסרטה בישראל" בהרצליה, ומספר סרטים עלילתיים נוצרו. בשנת 1954 התקבל חוק לעידוד הסרט הישראלי, ובשנת 1955 הוסרט הסרט  "גבעה 24 אינה עונה", שהיה הסרט הישראלי הגדול ביותר שהופק עד אותה עת מבחינת תקציבו, אמצעיו הטכניים וכוכביו. עם סיום שנות ה-50 עמד הקולנוע הישראלי עדיין בשלבים עובריים, וטרם נוצרו עבורו מאפיינים מובהקים, שפה משלו, או אף תעשייה של ממש. המסרים שהועברו היו מסרים ציוניים אחידים ופשטניים.
שנות השישים

הקולנוע הישראלי קיבל תנופה בשנות ה-60 עם ההחלטה על מתן החזר מס על רכישת כרטיסים, שאפשרה הפקת סרטים ישראליים על ידי חברות מסחריות, תוך ציפייה סבירה להחזרת ההשקעה וקבלת רווחים. בתקופה זו החלו לפעול שלושה יוצרי קולנוע מסחריים, שפעלו ברציפות במהלך שנות השישים והיו היוצרים הפעילים ביותר באותו עשור: מנחם גולן, אפרים קישון ואורי זוהר.
בפתח העשור השלישי למדינת ישראל החל הקולנוע הישראלי להתבסס כאמנות לגיטימית. הנרטיבים האופייניים לו היו ברוח המגמות המערביות שהסתמנו בארץ בשלל תחומי החיים. אחד הסממנים של המגמות הללו היה נסיעתם של צעירים ללמוד קולנוע מעבר לים, שם נחשפו לאידאולוגיות ששטפו את אירופה וארצות הברית, למהפכה בשפה הקולנועית ולנרטיבים חדשניים אנטי-אידאולוגיים. צעירים אלה הפכו לימים לבמאים המובילים בקולנוע הישראלי של העשור השלישי. במאים כמו אורי זוהר, דן וולמן, אברהם הפנר ואחרים נתקלו בלימודיהם בחו"ל בתנועות המחאה באירופה אשר נטעו בהם את ההכרה כי הגיעה השעה "להגשים על הבד את חלום הנורמליזציה של הישראליות, קרי להיות עם ככל העמים". כך כבר בראשית שנות השישים הציג הקולנוע הישראלי כיוונים חדשים. כיוון אחד היה ביקורת הציונות כאידאולוגיה, וכיוון אחר היה שיקום הערכים הלאומיים תוך התאמתם לנורמות המערביות החדשות שהשתרשו בארץ. במחצית השנייה של שנות השישים נשמעו קולות נוספים שערערו על דרכו של הצבר המגשים את חזון אבותיו. קולות אלו הכתיבו במידה רבה את התפתחותו של דגם קולנועי חדש המכונה במחקר ההיסטורי "הקולנוע הלאומי המאוחר". לראשונה מאז הקמת המדינה, התמקד הקולנוע הישראלי בהווייתו של הפרט ובלבטיו על רקע הסוגיות הלאומיות שהעסיקו את המדינה הצעירה. במרכז עמדו דמויות של גברים ונשים "המתנודדים בין מימוש עצמי למימוש לאומי כמגיני המולדת החדשה".
הסרט הישראלי בשנות השישים טרם השתחרר מן התבניות של "הריאליזם הציוני", ואף סרטים שעסקו בקונפליקטים העדתיים והתרבותיים כגון "פורטונה" (1966) של מנחם גולן, לא מיצו את הקונפליקט עד תום, ונותרו שבויים בקווי עלילה והצגת דמויות שראשיתם בשנות החמישים. סרט "הריאליזם הציוני" משנות החמישים התפתח לסרט מן ה"ז'אנר המרכזי", יצירה עממית, מסחרית, אך תואמת את הקו האידאולוגי הציוני של מפא"י, מפלגת השלטון בשנים אלו. במקביל, התפתחו שתי סוגות שונות, בעלות קו שונה, אומנותי ואידאולוגי. "סרט הבורקס" הראשון, "סאלח שבתי" נוצר על ידי אפרים קישון בשנת 1964, ובמקביל יצר אורי זוהר בשנת 1965 את "חור בלבנה" אשר היה מבשרה של תנועת "הרגישות החדשה" שביקשה להביא לקולנוע הישראלי נושאים ומאפיינים צורניים ותכניים הלקוחים מן הקולנוע המודרניסטי האירופי, ובמיוחד מסרטי "הגל החדש" הצרפתי.
שני סרטים, סאלח שבתי והשוטר אזולאי, זכו בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
עד מלחמת ששת הימים שררה בקולנוע הישראלי שמרנות אידאולוגית יחסית. על רקע זה הפגינו סרטי "הרגישות החדשה" תהיות קיומיות גלויות שקיבלו ביטוי בשפה קולנועית חדשה ובבריאתו של צעיר ישראלי אוניברסלי ששפתו - העברית - היא היחידה המפרידה בינו לבין בני דורו שמעבר לים. הסרטים שהופקו בתקופה זו הביעו שאיפה להינתק מנרטיב-העל של הקולנוע הישראלי ומכובד משקלה של האידאולוגיה ביחס לנופי הארץ, לאתוס הצבאי וההתיישבותי ולשכול. הסרטים החדשים היו אורבניים ברובם והתרחשו בתל אביב, שנתפסה אז כמטרופולין חילוני, מעין "מדינה בתוך מדינה".
שנות השבעים

בשנות ה-70 הרבו ליצור בארץ סרטים בסוגה שנקראה "סרטי בורקס". סרטים אלו הצליחו בקופות אך כשלו בביקורות. הם היו לרוב קומדיות עממיות (כמו "צ'ארלי וחצי" ו"חגיגה בסנוקר") או מלודרמות רגשניות ("נורית"). הנושא המרכזי ברוב סרטי הבורקס היה התנגשות בין מעמדות ועדות שונות, בעיקר על רקע רומנטי. יוצרים בולטים של ז'אנר זה היו בועז דוידזון, זאב רווח, יהודה ברקן וג'ורג' עובדיה.
הסרטים באותה התקופה החלו לבטא את השינויים שעברה החברה הישראלית לאחר מלחמת יום כיפור, בירידת קרנם של המיתוסים הציוניים, ובמעבר מחברה שיתופית וחלוצית לעבר התרכזות בממד האישי. הדמויות שהוצגו בסרטים אלה היו מנוגדות באופיין לדמותו של ה"צבר" האידיאליסט כפי שהוצג בסרטי שנות החמישים והשישים. צעירים "צברים" תוארו בסרטי הפולחן "אסקימו לימון", "הלהקה" ו"מציצים" כמרוכזים אך ורק בעולמם האישי, ואפילו חיילי צה"ל ומפקדיו תוארו כדמויות נלעגות בסרט הפולחן "גבעת חלפון אינה עונה".
מלבד סרטי הבורקס, הייתה בשנים אלו גם יצירה קולנועית ייחודית ואיכותית, בהם של יוצרי זרם "הרגישות החדשה" שיצרו קולנוע אמנותי חברתי. אחד הסרטים הבולטים בזרם זה הוא "לאן נעלם דניאל וקס?" של אברהם הפנר. שלושה סרטים נוספים שנוצרו בשנות השבעים, "השוטר אזולאי" של קישון, "אני אוהב אותך רוזה" ו"הבית ברחוב שלוש" של משה מזרחי, היו מועמדים לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר.
מלחמת יום הכיפורים סימנה את תחילת סופה של תקופה בקולנוע הישראלי. בין 1974 לבין עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977, סרטי הבורקס שהופקו נעלמו בהדרגה מהמסכים, כך שבפתחו של המהפך הפוליטי ב-1977 לא בוימו עוד סרטי בורקס בישראל. ג'ורג' עובדיה, מהבמאים הבולטים המזוהים עם ז'אנר סרטי הבורקס, פרש מתעשיית הקולנוע, ואת זירת הקולנוע הישראלי עזבו במאים נוספים, ביניהם מנחם גולן שעבר להתגורר בארצות הברית, ומשה מזרחי שהיגר לצרפת. יוצרי "הרגישות החדשה" שבו לביים אחרי המהפך של 1977, סרטים שנשאו מסר פוליטי נוקב על הצורך בעריכת חשבון נפש ציבורי ולאומי.
שנות השמונים

שנות ה-80 הביאו להתרחקות של הקהל הישראלי מבתי הקולנוע, עם כניסתם של מכשירי הווידאו הביתיים לשימוש נרחב. כמו כן, התקציב הממשלתי לתעשיית הקולנוע היה דל ביותר, דבר שהקשה על יצירת סרטים חדשים ואיכותיים. מספר הצופים בשנה ירד משיא של 31 מיליון צופים בשנת 1974 לשפל של כ-12 מיליון בשנת 1984. שחקנים רבים הסכימו להופיע בחינם בתמורה לרווחים עתידיים מהסרטים בהם השתתפו
הסרטים החשובים והמצליחים שנוצרו בתקופה זו היו: "אלכס חולה אהבה" (בועז דוידזון), "מאחורי הסורגים" שהיה גם מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר (אורי ברבש), "הקיץ של אביה" (אבי כהן וגילה אלמגור), "אוונטי פופולו" (רפי בוקאי), "בלוז לחופש הגדול" (רנן שור), "נועה בת 17" (יצחק צפל ישורון), "חמסין" (דני וקסמן), "שתי אצבעות מצידון" (אלי כהן), "לא שם זין" (שמואל אימברמן) ו"אדמה חמה" (סרג' אנקרי).
שנות התשעים

בשנות ה-90 חל שיפור מסוים בנהירת הקהל לקולנוע, בעיקר למספר הצלחות קולנועיות בולטות, כששאר הסרטים סובלים מכישלון בקופות. סרטים אלו התרחקו מפוליטיקה ומז'אנר סרטי הבורקס והתמקדו בעיקר בהווי החיים האישי של החברה הישראלית (כמו בהווי התל אביבי ב-"שורו"). כמו כן החלו לבלוט סרטים העוסקים באנטי-גיבורים הנמצאים בשולי החברה. דוגמה בולטת לכך הוא הסרט "חסד מופלא" של עמוס גוטמן העוסק בחולי איידס.
הסרטים הבולטים של אותה תקופה היו: "החיים על פי אגפא" (אסי דיין), "מעבר לים" (יעקב גולדווסר), "זהר" (ערן ריקליס), "שירת הסירנה" (איתן פוקס), "חולה אהבה משיכון ג'" (שבי גביזון), "לילסדה" (שמי זרחין), "עפולה אקספרס" (ג'ולי שלז), "החברים של יאנה" (אריק קפלון), "מנת יתר" (שמואל אימברמן), ו"זרים בלילה" (סרג' אנקרי).
העשור הראשון של המאה ה-21

בעשור הראשון של המאה ה-21 החל עידן של פריחה לקולנוע הישראלי, הן בתחום הדוקומנטרי והן בתחום העלילתי. הקהל נוהר לסרטים רבים, הביקורות לרוב משבחות ומספר סרטים ישראליים אף זכו לכבוד ולפרסים ברחבי העולם. הצלחה זו מיוחסת להשתפרות ניכרת באיכות הסרטים, להתרחקות הולכת וגוברת מיצירה פוליטית, ובעיקר לכספים שהחלו לזרום לתעשיית הקולנוע מהממשלה ומחברות הטלוויזיה. ערוצי הטלוויזיה המסחריים (ערוץ 2, הכבלים והלווין) חויבו בחוק לממן הפקת סרטי קולנוע תמורת זכויות שידור עתידיות. גם חלק מכספי התמלוגים שחברות הטלוויזיה מפרישות לממשלה מופנים כיום לתעשיית הקולנוע.
הסרטים הבולטים של התקופה הם: "חתונה מאוחרת" (דובר קוסאשווילי), "כנפיים שבורות" (ניר ברגמן), "ללכת על המים" ו"יוסי וג'אגר" (איתן פוקס), "האסונות של נינה" (שבי גביזון), "מדורת השבט" ו"בופור" (יוסף סידר), "אור" (קרן ידעיה), "סוף העולם שמאלה" (אבי נשר), "ביקור התזמורת" (ערן קולירין), "ואלס עם באשיר" (ארי פולמן) ו"עג'מי" (ירון שני וסכנדר קובטי). שלושה סרטים היו מועמדים לאוסקר בקטגוריית הסרט הזר בעשור זה: בופור (2008), ואלס עם באשיר (2009) ועג'מי (2010).
בשנת 2002 נפתח לראשונה סינמה סיטי, דבר שסייע מאוד להפצה וקידום הסרטים הישראלים בשל יחס אוהד של בעליו האחים אדרי, שעסקו בעבר בהפצת סרטים וכעת עוסקים גם בהקרנתם.
העשור השני של המאה ה-21

בעשור השני של המאה ה-21 פחתו מספר הסרטים העוסקים במלחמות שהיו אופייניים לעשור הקודם ובאו לידי ביטוי כישרונות קולנוע מקצועיים שלמדו בבתי הספר לקולנוע בישראל. כמו כן נוצרו לראשונה שני סרטי אימה מצליחים.
בשנת 2014 נוצרו בישראל 22 סרטים וצפו בהם 1.5 מיליון אנשים[דרוש מקור]. רק אחד מכל ארבעה סרטים ישראלים נחשב מצליח כלכלית; אך תחום הקולנוע הישראלי מבחינה עסקית אינו נחשב רווחי.
הסרט "הערת שוליים" היה מועמד לאוסקר לפרס הסרט הזר בשנת 2012. לפרס הסרט התיעודי היו מועמדים ב-2013 "חמש מצלמות שבורות" ו"שומרי הסף".
ראו גם

מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים
לקריאה נוספת

אלה שוחט, הקולנוע הישראלי: היסטוריה ואידאולוגיה, האוניברסיטה הפתוחה, 2005
אריאל שוייצר, הרגישות החדשה: קולנוע ישראלי מודרני בשנות השישים והשבעים, הוצאת בבל-האוזן השלישית, תל אביב, 2003
נלה הרוש, אהרון פרקש, חיים בסרט - אלבום הכרזות של הקולנוע הישראלי 1913-2004, בהוצאת גלריה "פרקש, 2004
אילנה טננבאום, "הקולנוע הישראלי בין אידאולוגיה למודרניזם", בתוך: וידאו Zero, הפרעות בתקשורת, הדימוי המוקרן - העשור הראשון, מוזיאון חיפה, 2003, עמ' 53-63
ליאת שטייר-לבני, שתי פנים במראה – ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי 1945 - 2008, ירושלים: הוצאת מאגנס – אשכולות, 2009.
יעל מונק ונורית גרץ, "הקולנוע הישראלי" בתוך צ. צמרת וח. יבלונקה (עורכים), העשור השלישי: תשכ"ח-תשל"ח, ירושלים ותל אביב: הוצאת יד יצחק בן צבי, 2008, עמ' 216-205.
הערות שוליים

↑  חוק לעידוד הסרט הישראלי, תשי"ד—1954), קריאה שנייה וקריאה שלישית, דברי הכנסת, באתר הכנסת
↑  David B. Green, "This Day in Jewish History 1955: Israel's First Full-length Feature Film Premieres, in New York", Haaretz.com, November 2,2016
1 2 3 4  יעל מונק ונורית גרץ, "הקולנוע הישראלי" בתוך צ. צמרת וח. יבלונקה (עורכים), העשור השלישי: תשכ"ח-תשל"ח, יד יצחק בן צבי, 2008, עמ' 216-205
↑  מיכל הולצמן, ענף הסרטים ממתין לבום, מעריב, 18 ביוני 1985
↑  טלילה בן זכאי, לא רק למיליונרים, מעריב, 17 באוקטובר 1980
הלמוט בקר

| --- | --- |

הלמוט בקר, 1944
 לידה:  12 באוגוסט 1902 אלטרופפין פרובינציית ברנדנבורג, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  28 בפברואר 1953 (בגיל 50) מחוז סברדלובסק, ברית המועצות ברית המועצות
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1920–1945 (כ־25 שנים)
 דרגה:   בריגדפיהרר
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית האס אס ה-3
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב   אות המערכה של החזית המזרחית   מגן דמיאנסק
 
הלמוט בקר (בגרמנית: Hellmuth Becker,‏ 12 באוגוסט 1902- 28 בפברואר 1953), היה פושע מלחמה, קצין בכיר בוואפן אס אס בדרגת בריגדפיהרר אשר פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס ה-3. נידון למוות והוצא להורג בברית המועצות.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

המלוט בקר נולד בעיירה אלטרופפין בפרובינציית ברנדנבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1920 התגייס לרייכסווהר. שירת במשך 12 שנים והשתחרר בדרגת שטאבס-פלדוובל (מקבילה לרס"ר בצה"ל). בפברואר 1933 התגייס לאס אס והצטרף למפלגה הנאצית. הוא הוצב לשרת ביחידת אס.אס. בעיר גרייפסוואלד, שם שירת ביחד עם הרמן פרייס ווילהלם ביטריך. ביולי 1934 הועלה לדרגת אונטר-שטורמפיהרר – דרגת קצונה הזוטרה ביותר באס.אס. בשנת 1935 הוצב כמפקד פלוגה ביחידת אס.אס. במחנה הריכוז דכאו (עם הזמן תהפוך היחידה לדיוויזיית האס אס ה-3 "טוטנקופף"). בשנת 1938 כמפקד גדוד השתתף בסיפוח אוסטריה ובפלישה לחבל הסודטים.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

במהלך המערכה בפולין פיקד בקר על גדוד אס.אס. שפעל בעורפה של הארמייה העשירית. באוקטובר 1939 הוקמה דיוויזיית האס אס ה-3 "טוטנקופף". בקר התמנה למפקד גדוד ברגימנט רגלים ה-1 של הדיוויזיה. השתתף במערכה על צרפת. על חלקו במערכה עוטר בשתי הדרגות של צלב הברזל.
בשלבים ראשונים של מבצע ברברוסה פיקד בקר על גדוד הסיור של הדיוויזיה. באוקטובר של אותה שנה מונה למפקד הרגימנט ה-3 של הדיוויזיה. במהלך הקרבות על כיס דמיאנסק על בסיס הרגימנט שלו ויחידות נוספות הקים "כוח בקר" – יחידה שהגנה על הפרוזדור הצר שחיבר בין הכוחות המכותרים לכוח הגרמני העיקרי מחוץ לכיתור. על חלקו בקרבות אלו קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר ומונה למפקד הרגימנט ה-6 הממונע של הדיוויזיה. השתתף בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק. בספטמבר 1943 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל. באוקטובר 1943 נשלח לאיטליה, שם השתתף בהקמת דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-16.
ב-13 ביולי 1944 מונה בקר למפקד דיוויזיית האס אס ה-3, ופיקד עליה עד סוף המלחמה. באוקטובר 1944 הועלה לדרגת בריגדפיהרר. בקר קיבל על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. יחד עם הדיוויזיה השתתף בקרבות הבלימה בפולין, בקרב אגם בלטון ובקרבות באוסטריה. לאחר כיבוש וינה על ידי הצבא האדום נסוג עם שרידי הדיוויזיה לאוסטריה תחתית. במאי 1945 נכנע לכוחות צבא ארצות הברית. ביום הכניעה היו בשורות הדיוויזיה קצת פחות מ־1,000 חיילים ורק שני טנקים שמישים.
ביוגרפיה > אחרי מלחמת העולם השנייה

בקר נמסר על ידי האמריקאים לברית המועצות. הוא הוחזק בכלא צבאי בעיר פולטבה. בנובמבר 1947, ביחד עם קצינים נוספים של דיוויזיית אס.אס. השלישית נשפט על פשעי מלחמה שביצעו חייליו בשטח ברית המועצות. נמצא אשם ונידון ל־25 שנות מאסר. את עונשו ריצה במחנה עבודה במחוז סברדלובסק. במהלך המאסר ניסה מספר פעמים לארגן שביתות אסירים. לאחר אחד הניסיונות נשפט על ידי בית הדין הצבאי ונמצא אשם בניסיון המרדה. ב-9 בספטמבר 1952 נידון לעונש מוות. גזר הדין בוצע ב־28 בפברואר 1953.