stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטרובקטריופאג T4
תהליך ההדבקה > מעגל החיים

מעגל החיים הליטי (מספיחה ועד הרס התא) לוקח כ־30 דקות (ב־37°C) ומורכב מן השלבים הבאים:
ספיחה וחדירה (חל מיידית).
עצירת ביטוי גנים של המארח (חל מיידית).
סינתזת אנזימים (לאחר 5 דקות).
שכפול DNA (לאחר 10 דקות).
יצירת ויריונים חדשים (לאחר 12 דקות).
לאחר השלמת מעגל החיים, התא הנשא נפרץ ופולט לסביבה את הנגיפים שהורכבו זה עתה. כתוצאה מכך נהרס ללא תקנה התא הנשא. גודל הפיצה של T4 הוא כ־300 ויריונים לערך לכל תא נשא. בקטריופאגים אלו מדביקים את התא הנשא במידע הגנטי שלהם ומייצרים עותקים נוספים, עקב כך מושמד התא הנשא וכך מופץ הבקטריופאג.
תכונות מיוחדות

ל־T4 מספר תכונות ייחודיות:
אינטרונים בדומה לתאים אוקריוטים.
מנגנון העתקת DNA מהיר עם תדירות טעויות של טעות לכל 300 עותקים.
מנגנוני תיקון DNA מיוחדים.
מסוגל להדביק את הזן E. coli O157:H7 (זן אגרסיבי במיוחד הגורם להרעלת מזון המלווה בשלשול דמי ולעיתים כשל של הכליות).
גנום המכיל קצוות המורכבות ממקטעים החוזרים על עצמם (terminally redundant) – מאפשר מעבר מ־DNA ליניארי ל־DNA מעגלי.
גנום משוכפל כיחידה ולאחר מכן מספר יחידות מחוברות בצורה עוקבת ליצירת קונסטמר (Concatemer). לאחר האריזה הגנום נחתך באזורים לא ספציפיים אך באורכים שווים ומחובר מחדש ליצירת פרמוטציות (תמורות) מעגליות של הגנום.
מספר זוכי פרס נובל עבדו עם פאג'י T4 או פאג'ים דמויי T4, כולל: מקס דלברוק, סלבדור לוריא, אלפרד הרשי, ג'יימס ד. ווטסון ופרנסיס קריק. מדענים חשובים נוספים שעבדו עם T4 הם: מייקל רוזמן, סימור בנזר, ברוס אלברטס, גיסלה מוסיג, ריצ'רד לנסקי וג'יימס בול.
ראו גם

בקטריופאג
ויקטור שקלובסקי

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1893 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 בדצמבר 1984 (בגיל 91) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית העלמין קונצבסקויה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  מסה, תסריט, רומן 
 יצירות בולטות:  Lev Tolstoy 
 תקופת הפעילות:  מ-1916 
 בן או בת זוג:  Serafima Suok 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור הידידות בין העמים  צלב גיאורגי הקדוש 
 
ויקטור בוריסוביץ' שְׁקְלוֹבְסקי (ברוסית: Виктор Борисович Шкловский;‏ 12 בינואר ‏1893, סנקט פטרבורג – 5 בדצמבר 1984) היה חוקר ספרות וסופר רוסי ממוצא יהודי.
קורות חיים

ויקטור שקלובסקי נולד בסנקט פטרבורג, הצעיר מבין ארבעת ילדיו של בוריס שקלובסקי, יהודי מומר, מרצה למתמטיקה בבית הספר הגבוה לקציני חיל התותחנים, וברברה בונדל (שהייתה ממוצא גרמני). לאחר סיום בית ספר תיכון למד היסטוריה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לצבא. סיים קורס קצינים מזורז ושירת ביחידת שריוניות. לאחר מכן היה מדריך בבית הספר לקצינים. בשנת 1917 נפצע בחזית. באותה שנה עוטר בצלב גאורגי מדרגה 4 על אומץ ליבו בקרבות.
שקלובסקי לקח חלק פעיל במהפכת פברואר ואף נבחר להיות חבר בסובייט פטרוגרד מטעם המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. כחבר המפלגה הוא התנגד לההפיכה הבולשביקית. בתחילת 1918 לקח חלק פעיל במרד אנטי-קומוניסטי בסנקט פטרבורג. לאחר כישלון המרד נמלט לקייב, שם גויס לצבאו של פבלו סקורופדסקי, שליט אוקראינה. לאחר נפילת משטרו של סוקורופדסקי בנובמבר 1918 חזר שקלובסקי לרוסיה. בעזרתו של מקסים גורקי קיבל חנינה מהשלטון הקומוניסטי בתמורה להימנעות מכל פעילות פוליטית. בשנים 1919–1920 היה מרצה לספרות באחד המוסדות האקדמיים של סנקט פטרבורג. בקיץ 1920 גויס לצבא האדום והשתתף בקרבות נגד הצבא הלבן בדרום אוקראינה. בתום הקרבות חזר לסנקט פטרבורג.
שקלובסקי הקים את ה-OPOJAZ, אחת משתי הקבוצות (השנייה הייתה המעגל הבלשני של מוסקבה) של אסכולת "הפורמליזם הרוסי". שקלובסקי הוא הוגה מושג ההזרה, ובמיוחד ידועים מאמריו על "טריסטרם שאנדי" ועל האמנות כטכניקה.
הגותו הספרותית

שקלובסקי תפס את הספרות כאמנות שנועדה לשנות את תפיסת האדם את העולם סביבו. במקום התפיסה הרגילה של העולם המציאותי, שהיא תפיסה אוטומטית ומהירה, ללא כל רגש אמנותי, צריכה הספרות להביא לתפיסה איטית יותר, מעוכבת, מהורהרת. האמצעי להשיג אפקט זה הוא ההזרה. ההזרה גורמת לנו לראות דברים באופן אחר מזה שהורגלנו בו. יצירת הזרה יכולה להתבצע באמצעים שונים, כמו שינוי נקודת המבט, שימוש במילים מוקשות, או פירוק העולם לרכיבים.
שקלובסקי תפס את הצורה האמנותית כאלמנט העיקרי בספרות, ואת העולם הבדיוני המיוצג כאלמנט משני. האפקטים הספרותיים, לדידו של שקלובסקי, צריכים להיות מודגשים: על התחבולה האמנותית להיות מעורטלת מההסוואות ה"מציאותיות" של העולם הבדיוני.
ראו גם

הזרה
דוד גולומב

דוד גולומב (4 בפברואר 1933 – 27 ביוני 2019) היה חבר הכנסת מטעם המערך והתנועה הדמוקרטית לשינוי.
ביוגרפיה

גולומב נולד בתל אביב לאליהו גולומב ולעדה לבית שרת (אחותו של ראש הממשלה השני, משה שרת). למד כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד ככלכלן בבנק ישראל.
בשנים 1961–1965 היה מנהל המכון למחקר כלכלי של הוועד הפועל של ההסתדרות, והיה אחראי על קביעת תוספת היוקר מצד ההסתדרות.
בשנת 1966 הקים את המרכז לתכנון של חברת העובדים. במקביל לניהול מרכז התכנון הקים בסוף 1967 את מופ"ת, שבמהלך 1968 הייתה לחברה בשותפות עם הממשלה, להשקעה בתעשיות עתירות ידע. בשנת 1969 הציע להקים גוף מרכזי למחקר ותכנון וכשהגוף הוקם הועמד בראשו. אולם בפברואר 1970 התפטר גולומב מהתפקיד והתמנה למנהל החטיבה לתעשיות עתירות מדע וחבר ההנהלה של "כור תעשיות". במאי 1970 התמנה לראש אגף התכנון של כור וצורף להנהלה המצומצמת של החברה. בשנת 1972 היה ראש האגף לתכנון ופיתוח בהנהלת כור והמליץ להאט את קצב הגידול של הקונצרן, בגלל עלויות האשראי ולהתמקד בביסוס המפעלים הקיימים. בעת הארגון מחדש של כור בשנת 1976 יועד לו התפקיד של ראש אגף הכספים והתכנון. בשנים 1977–1981 בעת היותו חבר כנסת, היה בחופשה מכור. לאחר מכן שב לכור כראש אגף תכנון ופיתוח ובאוקטובר 1982 צורף מחדש להנהלת כור.
בשנת 1986 התמנה ליו"ר חברת אליאנס ולשליח של כור בארצות הברית. כשבני גאון הקים את "כור נכסים" מונה גולומב למנכ"לה, תפקיד בו כיהן עד נובמבר 1997, עת מונה למבקר הפנים של כור, עד פרישתו מהקונצרן ב-1998.
בשנת 1967 כיהן בוועדה לבחינת הסיבות לגרעון בקואפרטיב דן ובשנת 1976 עמד בראש ועדה לבחינת הגירעונות באגד. בשנת 2002, עת הפכה לחברה, מונה גולומב לדירקטור בדן חברה לתחבורה ציבורית.
פוליטיקה

בשנת 1965 השתלב גולומב בפעילות במפא"י במסגרת קבוצת צעירים של המפלגה ואף השתתף בכתיבת המצע של המפלגה בהסתדרות. גולומב תמך בדמוקרטיזציה של האיגודים המקצועיים ברמה הארצית, תוך שמירה על קביעה מרוכזת של השכר כדי למנוע תחרות בין האיגודים השונים. לקראת הבחירות לכנסת השישית נבחר גולומב כמועמד הרביעי של מחוז תל אביב של מפא"י, לאחר דבורה נצר, מנחם כהן וארי אנקוריון והוא הוצב במקום ה-49 ברשימה לכנסת, מקום אחד לפני ארי אנקוריון.
גולומב החל לכהן כחבר הכנסת השישית ב-9 בדצמבר 1968 לאחר שפרש ממנה דב סדן והיה חבר בה עד סיום כהונתה בנובמבר 1969. הוא לא שולב ברשימה לכנסת השביעית, ככל הנראה בשל ביקורת שמתח על לוי אשכול, דרישה לבחירות חשאיות למזכירות המפלגה ותמיכה באיחוד עם רפ"י.
בינואר 1977 חבר למאיר עמית שהודיע על הצטרפותו לד"ש. הוא נבחר לכנסת התשיעית, מטעם מפלגת ד"ש ובמרץ 1978 נבחר למזכירות ד"ש במקום מאיר זורע. באוגוסט 1978 פרש עם קבוצתו של מאיר עמית מד"ש וחבר עם קבוצת עמית למפלגת שינוי, להקמת סיעת התנועה לשינוי ויוזמה. ב-1980 חזר עם עמית למפלגת העבודה.
חיים אישיים

גולומב היה נשוי למרים, ממנה התאלמן ב-2002. לזוג יש שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  דוד גולומב, ההבטחה ותשלום תוספת היוקר, דבר, 27 באפריל 1962
1 2  אליהו אגרס, הם אינם הולכים בתלם, דבר, 8 באוגוסט 1965
↑  נציגי ההסתדרות והתעשיינים, דבר, 21 ביולי 1964
↑  אושר מרכז התכנון של חברת העובדים, דבר, 14 ביולי 1966
דוד ליפקין, המרכז לתיכנון של חברת העובדים, דבר, 24 באוגוסט 1966
↑  דוד ליפקין, מופ"ת תשקוד על פיתוח תעשיות המדע, דבר, 28 באוגוסט 1968
↑  מחלוקת סביב ארגון, דבר, 6 בינואר 1970
↑  דוד ליפקין, דוד גולומב התפטר, דבר, 13 בפברואר 1970
↑  ד. גולומב - מנהל החטיבה לתעשיות עתירות מדע בכור, דבר, 15 בפברואר 1970
↑  ד' גולומב עומד להתמנות מנהל התיכנון בכור, מעריב, 4 במאי 1970
↑  גולומב: כור חייב להאיט, דבר, 17 ביולי 1972
↑  המפעלים עתירי המדע של כור יגיעו השנה לאיזון, דבר, 29 במרץ 1973
↑  דוד ליפקין, מבנה כור ישונה בחודשים הקרובים, דבר, 14 בספטמבר 1976
↑  חטיבת האלקטרוניקה בכור, דבר, 14 ביולי 1981
↑  מינויים ראשונים של המנכ"ל החדש, מעריב, 19 באוקטובר 1982
↑  אנשים, מעריב, 18 ביוני 1986
↑  עודד שורר, דוד גולומב יהיה נציב עליון של קונצרן כור בארה"ב, מעריב, 15 בספטמבר 1986
↑  אלעזר לוין, ‏כור מחסלת את כור נכסים שהקים גאון: הנדל"ן נמכר והעובדים מפוטרים, באתר גלובס, 2 בינואר 2001
↑  הליקום תשלם לכור 8 דולר למ"ר ביקנעם, באתר גלובס, 30 בנובמבר 1997
↑  שי שלו, ‏החברה שחישמלה את קונצרן כור, באתר גלובס, 28 באפריל 1998
↑  מעריב, ‏לקראת חילופי תפקידים בכור: קולבר ערך סבב פגישות אישיות עם בכירי הקונצרן, באתר גלובס, 1 באפריל 1998
↑  לוי יצחק הירושלמי, השכר העודף והעונש המצטבר, מעריב, 10 בפברואר 1967
↑  חגי קולטון, מסקנות ועדת גולומב, דבר, 24 באוגוסט 1976
↑  בן ציון ציטרין, קיסר הוצא מרשימת המועמדים לדירקטוריון דן, באתר הארץ, 10 במרץ 2002
↑  פעולות מרכזיות של המערך לידי אנשי הדור הצעיר, דבר, 4 באוגוסט 1965
↑  מועצות מפא"י בתל אביב וחיפה בחרו מועמדיהן, דבר, 3 בספטמבר 1965
↑  הוגשו 18 רשימות לכנסת, דבר, 8 בספטמבר 1965
↑  דוד גולומב, דיוקם של דברים, מעריב, 29 בספטמבר 1969
↑  מנחם תלמי, דוד גולומב: הצעיר שהורד ממסלול המירוצים, מעריב, 3 באוקטובר 1969
↑  עמית עומד להודיע על כניסתו לחיים הפוליטיים, דבר, 30 בינואר 1977
↑  ידין: לא הוחלט על הקמת ערים בשומרון, דבר, 2 במרץ 1978
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458455605171  SUDOC: 23473910X  VIAF: 95148874664649622483   WorldCat (עם VIAF): 95148874664649622483
ההורים שלי חייזרים

| --- | --- |

ההורים שלי חייזרים
 סוגה:  קומדיית מצבים לילדים
 יוצרים:  אנדי ווטס
 שחקנים:  טוני גרדנר, קרלה מנדונסייה, ברברה דרקין, דניאל מק'קורמק, אלקס קיו, שרלוט פרנסיס, אוליסה אודלה, סטפני פירון.
 ארץ מקור:  בריטניה בריטניה
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  8
 מספר פרקים:  106
 הפקה
 חברת הפקה:  Granada
 הפצה:  אולפני ITV 
 אורך פרק:  כ-23 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ITV‏ CiTV (בריטניה) ערוץ הילדים (ישראל)
 תקופת שידור מקורית:  8 בנובמבר 1999 – 18 בדצמבר 2006
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
כרזת העונה הראשונה
דמויות העונה השביעית
(מימין לשמאל: סי.ג'יי, לוסי, בריאן, סופי, ג'וש והארי)
דמויות העונה השמינית
(מימין לשמאל: דן, סופי, ג'ק, בריאן, בקי ואדי)
ההורים שלי חייזרים היא סדרת ילדים בריטית, אשר הופקה לשידור בין השנים 1999 עד 2006 בערוץ הבריטי CiTV. בישראל הסדרה שודרה מספר שנים בערוץ הילדים. התוכנית מספרת על שלושה אחים יתומים, מלאני, ג'וש ולוסי אשר מאומצים על ידי זוג חייזרים שנחת במקרה על פני כדור הארץ. עקב הצלחתה הרבה בבריטניה, לסדרה הופקו 8 עונות על ידי חברת ההפקות "Granada Kids".
עלילה

מל, ג'וש ולוסי בייקר הם אחים יתומים אשר הוריהם נהרגו בתאונת דרכים בה מכוניתם הייתה מעורבת. השלושה נאלצים להעביר את חייהם בנדודים בין בתי יתומים רבים ומשפחות מאמצות, ומכיוון שאף משפחה אומנת לא הביעה רצון לאמץ את כולם לא פעם הם נאלצו להתפצל.
באותו הזמן, יצאו לשוטט זוג חייזרים מהכוכב וואלוקס ברחבי החלל החיצון. לפתע, אחד מהם חש דחף בלתי נשלט ללחוץ על כפתור אדום וגדול (אשר צוין עליו: "נא לא ללחוץ") על לוח הבקרה של החללית שלהם. כתוצאה מכך, החללית נוחתת על כדור הארץ והשניים נאלצים לשנות החללית לצורת בית רגיל ולאמץ לעצמם זהות אנושית תחת השמות בריאן וסופי ג'ונסון, על מנת להגן על זהותם האמיתית.
לא עובר זמן רב עד שהשניים מגלים שמשהו לא כשורה - שלא כמו שאר המשפחות ברחוב, להם כלל אין ילדים. לכן הם מבקרים בבית יתומים מקומי ומחליטים לאמץ את מל, ג'וש ולוסי שמאושרים מאוד להתאחד מחדש במסגרת היחידה המשפחתית החדשה.
בריאן וסופי חושפים בפני הילדים את האמת שלהם - שניהם חייזרים אמיתיים והם תקועים על כדור הארץ עד אשר ארגון ה-AA הבין-גלקטי יגיע על מנת לתקן את החללית הניזוקה ולגרום לה לפעול מחדש. לאחר שהילדים מתאוששים מההלם, הם מבינים כי זו הזדמנות שאינם יכולים לפספס, לנצל את הבורות של הוריהם החדשים לטובתם.
תוך כדי הילדים זוכים להכיר מחדש את החוקים של חיי משפחה והחייזרים לומדים לראשונה את החוקים הבסיסיים של החיים על פני כדור הארץ.
שינויים במהלך העונות

בשתי העונות הראשונות של הסדרה גילמה השחקנית ברברה דרקין את דמותה של סופי ובעונה השלישית הוחלפה בשחקנית קרלה מנדונסייה.
בעונה השישית בריאן וסופי מאמצים ילד נוסף בשם סי.ג'יי. (אוליסה אודלה).
בעונה השביעית מל עוזבת לקנדה ובמקומה בריאן וסופי מאמצים את הארי (סטפני פירון) על תקן "מל החדשה".
בעונה השמינית הסדרה עוברת מהפך בעלילה, בצוות השחקנים ובסטים.
העונה השמינית והאחרונה

בפרק האחרון של העונה השביעית בריאן וסופי נוטשים את כדור הארץ בחזרה לכוכב שלהם, אך גם הפעם בריאן לוחץ בטעות על הכפתור האדום הגדול והחללית נוחתת שוב על כדור הארץ, הפעם במקום בסמוך לחוף ים. בפרק הראשון של העונה השמינית הם מגלים שעקב הכישלון במשימתם הם יאלצו להתאייד, אך מסתבר שישנה אפשרות שתמנע זאת - למחוק את זכרונם ולזכור אך ורק את משימתם ואת השפה. אחרי לבטים רבים, בריאן וסופי בוחרים למחוק את זכרונם ולשכוח את כל מה שעבר עליהם במשך שבע העונות הקודמות. בריאן וסופי המאופסים הופכים מחדש את החללית לביתם ומאמצים ארבעה אחים יתומים: ג'ק (ג'קלין), דן, בקי ואדי בנט.
העונה גררה תגובות שליליות רבות מאלפי המעריצים המושבעים של הסדרה שלפי טענתם הייתה אמורה להסתיים בעונה השביעית, שכן העונה השמינית "הרסה" את הסדרה.
השחקנים ודמויותיהם > ההורים

טוני גרדנר - בריאן ג'ונסון (עונות 1–8)
ברברה דרקין - סופי ג'ונסון (עונות 1–2)
קרלה מנדונסייה - סופי ג'ונסון (עונות 3–8)
השחקנים ודמויותיהם > הילדים

דניאלה מק'קורמק - מלאני (מל) בייקר (עונות 1–6)
אלכס קיו - ג'וש בייקר (עונות 1–7)
שרלוט פרנסיס - לוסי בייקר (עונות 1–7)
אוליסה אודלה - סי.ג'יי. (עונות 6–7)
סטפני פירון - הארייט (הארי) (עונה 7)
ג'סיקה וודס - ג'קלין (ג'ק) בנט (עונה 8)
דניאל פלת'הם - דן בנט (עונה 8)
קייטי פירסון - רבקה (בקי) בנט (עונה 8)
ג'ק יאנג - אדוארד (אדי) בנט (עונה 8)
השחקנים ודמויותיהם > דמויות משניות

פטריק ניקנג'אד - פיט ווקר (עונות 1–7)
ג'ורדן מקסוול - פרנקי פרקינס (עונות 1–7)
איזבלה מלינג - וונדי ריצ'רדסון (עונות 1–7)
קית' וורוויק - טרנס (טרנט) קלמנטס (עונה 2–7)
דן אובריין - מר גרהם וויטסייד (עונה 1–7)
ביאטריס קלי - גברת אליסון הרדמן (עונה 1–7)
הספר האדום הקטן של התלמידים

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  יספר הנסן, סרן יאן הנסן
 שפת המקור:  דנית
 סוגה:  עיון 
 נושא:  חינוך 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1969
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001886769
 
הספר האדום הקטן של התלמידים (בדנית: Den Lille Røde Bog For Skoleelever) הוא מדריך זכויות לתלמידים, שנכתב על ידי שני מורים דנים, יספר הנסן וסרן יאן הנסן והודפס לראשונה בדנמרק בשנת 1969. הספר תורגם לשפות רבות בתחילת שנות השבעים. שם הספר מתייחס לפורמט בו הודפס - ספר כיס בכריכה אדומה, ומהווה פרפרזה על שם ספרו של מאו דזה-דונג - "הספר האדום הקטן".
הספר מעודד צעירים לאמץ גישה ביקורתית כלפי נורמות חברתיות ומנחה אותם כיצד לעשות כן. מתוך 200 העמודים בספר, 20 עוסקים במין ו-30 עוסקים בסמים, כולל אלכוהול וטבק. הספר מתאר לעיתים את המבוגרים כנמרים של נייר ודן בחובותיהם של המורים, במשמעת, באינטליגנציה ובבתי ספר מסוגים שונים.
המהדורה האנגלית נפסלה על ידי הצנזורה בבריטניה ונמכרה במחתרת. בשנת 1979 יצאה המהדורה העברית אותה תרגם וערך יעקב לורך עם בתו רונית לורך-לומברוזו. תרגום הספר ייחודי יחסית בכך שכל מהדורה, כולל זו העברית, עודכנה לפי המצב החוקי והחברתי במדינה בה הוא יצא, כך לדוגמה קיימות גרסאות שונות באנגלית לבריטניה, ארצות הברית ואוסטרליה.
ספר זה היה מהפכני ושנוי במחלוקת, בשל גישתו שהתייחסה אל התלמידים כאל אנשים בוגרים הצריכים להיות מודעים לזכויותיהם ולעמוד עליהן. בכל מקום בו הופץ, ניסו גורמים שמרניים לעצור את הפצתו[דרוש מקור] ולעיתים אף הצליחו בכך, אך מבחינה רשמית בלבד, משום שתמיד המשיך להימכר במחתרת.
השלכות

חלק מהרעיונות שהובאו בספר מצאו דרכם לחוק זכויות התלמיד שנחקק בישראל בשנת 2000 ולפנקס זכויות התלמיד שהופץ על ידי משרד החינוך.
לקריאה נוספת

סרן הנסן, יספר הנסן, יעקב לורך ורונית לומברוזו, הספר האדום הקטן של התלמידים - מהדורה ישראלית מורחבת, ירושלים, יובל, 1979.
מלחמת אנגליה–זנזיבר

מלחמת אנגליה–זנזיבר (באנגלית: Anglo-Zanzibar War) התנהלה בין האימפריה הבריטית לזנזיבר ב-27 באוגוסט 1896. המלחמה ארכה 38 דקות ומקובל להכתירה כמלחמה הקצרה ביותר בהיסטוריה הכתובה.
המלחמה פרצה לאחר שסולטאן זנזיבר חמד בן תווויאני, ששיתף פעולה מרצון עם המנהל הקולוניאלי הבריטי, מת ב-25 באוגוסט ואחיינו חאלד בין ברע'ש תפס את השלטון בפועל בהפיכה צבאית. כיוון שהבריטים העדיפו מועמד אחר (חמוד בין מוחמד) שהאמינו כי ישתף אתם פעולה, הם הורו לברע'ש להתפטר מתפקידו. ברע'ש סירב ותחת זאת הקים צבא שכלל 2,800 איש ואת היאכטה לשעבר של הסולטאן, "גלאזגו", שחומשה. בזמן שכוחותיו של ברע'ש ביצרו את הארמון, התרכזו חמש ספינות מלחמה של הצי המלכותי הבריטי בנמל מול הארמון והנחיתו כוחות של חיל הנחתים המלכותי.
אף על פי שברגע האחרון ניסה הסולטאן לנהל משא ומתן על שלום באמצעות נציג ארצות הברית באי, פתחו תותחי ספינות הצי המלכותי באש על הארמון בבוקר 27 באוגוסט, לאחר שפקע האולטימטום הבריטי בשעה 9:00 בבוקר. כשהחל הארמון להתמוטט סביבו נמלט ברע'ש לקונסוליה של האימפריה הגרמנית שם קיבל מקלט מדיני והוא חי כגולה בדאר א-סלאם עד שנלכד על ידי הבריטים ב-1916. הוא קיבל רשות מהבריטים להתגורר במומבסה בה מת בשנת 1925. ההפגזה הופסקה אחרי 38 דקות שבמהלכן הוטבעה הגלזגו, נהרסו ארמון בית אל-חוכם והמגדלור המקומי, וניזוק ארמון בית הפלאים. העימות הקצר קיבל את התואר "המלחמה הקצרה ביותר בהיסטוריה".
הטלוויזיה הפולנית

| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 מדינה:  פולין פולין
 קטגוריה:  כללי, חדשות, תרבות
 תאריך השקה:  25 באוקטובר 1952 
 בעלות:  State Treasury 
 שפה:  פולנית
 משרד ראשי:  ורשה 
 
 www.tvp.pl
 
הטלוויזיה הפולנית (בפולנית: Telewizja Polska, בקיצור: TVP) היא תחנת הטלוויזיה הציבורית של פולין.
היסטוריה

ב-1935 המכון הלאומי הפולני לטלקומוניקציה החל לעבוד ביחד עם הרדיו הפולני על פיתוח ערוץ טלוויזיה ראשון במדינה וב-1937 הושלמה תחנת טלוויזיה המשדרת בשחור-לבן, ב-1938 נוסד ערוץ טלוויזיה ניסיוני אך תוכנית השידורים הקבועה החלה רק ב-1941.
ב-1939 במלחמת העולם השנייה כל הציוד של תחנת הטלוויזיה נהרס על ידי צבא גרמניה.
ב-1951 החל שידור הטלוויזיה בפולין לראשונה מאז המלחמה, ב-1971 החלו לשדר לראשונה בצבע.
ב-1993 נהייתה הטלוויזיה הפולנית לחברה באיגוד השידור האירופאי.
ב-1994 החלו לשדר בשיטת PAL.
ב-2009 נחנך בניין משרדים חדש להנהלת רשת הטלוויזיה.
הרשת מנהלת 13 ערוצי טלוויזיה ארציים ו-16 ערוצי טלוויזיה מקומיים.
ביולי 2016 השתלטה ממשלת פולין על רשות השידור הציבורי של פולין, כולל ערוצי הרדיו והטלוויזיה הפולנית. יותר מ–160 עיתונאים פוטרו או עזבו את תפקידם משום שלא הסכימו לקדם את מסרי מפלגת השלטון הלאומנית-שמרנית "חוק וצדק".
הערות שוליים

↑  אליסון סמייל וג'ואנה ברנדט, ניו יורק טיימס, ממשלת פולין משתלטת על השידור הציבורי: יותר מ–160 עיתונאים עזבו, באתר הארץ, 4 ביולי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14289020h (data)  ISNI: 0000 0001 2192 3953  LCCN: n2013042124  MusicBrainz: c3519bf6-7d19-408e-9876-dbd384312845  VIAF: 156595218   WorldCat (עם VIAF): 156595218
מימן ציאנידי

| --- | --- |

 
 שם סיסטמטי:  Formonitrile
 שמות נוספים:  Hydrocyanic acid Prussic acid
 כתיב כימי:  CHN 
 מסה מולרית:  27.03 גרם/מול
 מראה:  נוזל כחול בהיר או גז שקוף
 מספר CAS:  74-90-8
 צפיפות:  0.687 גרם/סמ"ק
 מצב צבירה:  נוזל
 מסיסות:  מסיס לחלוטין
 ממסים:  אתנול
 טמפרטורת היתוך:  13.4- °C   -259.75 K
 טמפרטורת רתיחה:  26 °C   299.15 K
 מקדם שבירה:  1.2675
 חומציות:  9.2 ‏pKa
 נקודת הבזק:  17.8- °C   -255.35 K
 נקודת התלקחות:  538 °C   811.15 K
 NFPA 704:       4 ‏ 4 2 
 
מימן ציאנידי (ידוע בפשטות כציאניד) הוא תרכובת כימית של אטום מימן וקבוצת ציאנו שנוסחתה H−C≡N, והיא המפורסמת ביותר מבין הציאנידים. תמיסה של מימן ציאנידי במים מכונה חומצה פרוסית. המימן הציאנידי הוא נוזל נדיף מאוד, שנקודת הרתיחה שלו היא 26°C), ובה הוא הופך לגז. המימן הציאנידי הוא חומר רעיל ביותר וחסר צבע. ריחו חלש ומריר. אנשים מסוימים אינם מסוגלים להריחו כתוצאה מתכונה גנטית.
המימן הציאנידי הוא חומצה חלשה והוא מגיב כחומצה בהופכו ליון הציאניד ־CN בתמיסה מימית, תמיסה זו נקראת חומצה הידרוציאנית.
ייצור של מימן ציאנידי

ייצור של מימן ציאנידי בכמויות גדולות נעשה באחד משני תהליכים כימיים.
בשני התהליכים נעשה שימוש בתגובת אמוניה ומתאן בטמפרטורה
של 1200°C על גבי זרז מסוג פלטינה. השוני ביניהם הוא, שהאחד מתרחש בנוכחות נמוכה של חמצן והשני בנוכחות גבוהה של חמצן.

ניסוח התהליכים הם:
CH4 + NH3 → HCN + 3 H2
CH4 + NH3 + 1.5 O2 → HCN + 3 H2O
פעולתו של מימן ציאנידי כרעל

מימן ציאנידי הוא חומר רעיל ביותר, וריכוז של 300 יחידות ממנו למיליון יחידות אוויר מספיק כדי להרוג אדם מבוגר תוך דקות. היון -C≡N שבציאניד נקשר ליון ברזל Fe+3 באנזים המשמש בכל תאי הגוף כזרז לתגובת החיזור של חלבון הציטוכרום C, אשר בקרום המיטוכונדריון. בכך משובשת פעולת המיטוכונדריון, והתא לא מבצע נשימה תאית. טיפול בהרעלת ציאניד כולל מתן אנטידוטים דוגמת ניטריטים הגורמים מטהמוגלובינמיה -מחמצנים חלק מהברזל שבהמוגלובין מ Fe+2 ל Fe+3 במצב זה יון אטום הברזל שבמט-המוגלובין קושר אליו את הציאניד ומשחרר את הציטוכרום. בנוסף משתמשים ב תיאוסולפט המגיב עם יון הציאניד באמצעות האנזים Rhodanese :  CN^{-}+S_{2}O_{3}^{2-}\rightarrow SCN^{-}+SO_{3}^{2-}
מימן ציאנידי נמצא בכמויות מזעריות ברוב הפירות המכילים חרצן, כגון דובדבנים, משמשים ושקדים. הגוף מסוגל לפרק ציאניד אם מגיע אליו בכמות קטנה.
גרסה מסחרית של מימן ציאנידי הספוח על מצע נקבובי נקראה "ציקלון בה". הנאצים עשו בה שימוש נרחב במחנות ההשמדה, ככלי להשמדת יהודים.
ולנטין קטייב

| --- | --- |

 לידה:  28 בינואר 1897 אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  12 באפריל 1986 (בגיל 89) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  רומן קצר, סיפור קצר, סיפור סקטץ', מחזה, מעשייה, רומן, פובליציסטיקה 
 בן או בת זוג:  Ester Katayeva 
 צאצאים:  Pavel Katayev 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 3  מסדר סנטה אנה, דרגה 4  עיטור הידידות בין העמים  עיטור לנין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  גיבור העמל הסוציאליסטי  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור מהפכת אוקטובר  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 4 
 
קטייב במרכז
ולנטין קטייב (ברוסית: Валенти́н Петро́вич Ката́ев;‏ 16 בינואר (28 בינואר) 1897 - 12 באפריל 1986, מוסקבה) היה סופר סובייטי. על פעילותו הספרותית זכה בפרס סטלין (1946). על פעילותו הספרותית והציבורית הוענקו לקטייב מספר עיטורי ברית המועצות כולל עיטור לנין 3 פעמים, עיטור הדגל האדום של העמל, עיטור מהפכת אוקטובר וגיבור העמל הסוציאליסטי.
שנותיו הראשונות

ולנטין קטייב נולד באודסה (אז בתחומי האימפריה הרוסית) למשפחה אמידה. אביו לימד במוסדות להשכלה גבוהה ואימו הייתה בת למשפחת אצולה מאזור פולטבה. כאשר היה בן 6 נולד אחיו הצעיר, לימים הסופר יבגני פטרוב, זמן קצר לאחר הלידה נפטרה אימם ממחלה. הילדים חונכו על ידי אחותה של האם וגדלו במשפחה שעסקה בחיי תרבות. כבר בגיל 9 קטייב החליט שיהיה סופר.
בשנת 1910 פורסמה יצירתו הראשונה, זה היה שיר שהודפס בעיתון של ברית העם הרוסי. בהמשך פורסמו באותו עיתון מספר שירים נוספים. עוד לפני מלחמת העולם הראשונה הכיר את איוואן בונין שהיה על פי עדותו של קטייב, המורה העיקרי שלו. באותן השנים הוא הכיר גם את יורי אולשה ואדוארד בגריצקי, ידידות זו נשמרה לאורך כול השנים. מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה קטעו את מסלול השכלתו הפורמלית אותה לא השלים.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים

בשנת 1915, לפני סיום הגימנסיה, התנדב לצבא. הוא הוצב ביחידת תותחנים שלחמה באזור סמורגון. על אומץ ליבו בקרבות עוטר בצלב גיאורגי. באחד הקרבות נפצע ולאחר שהחלים נשלח לקורס קצינים מזורז בסיומו הוענקה לו דרגת סגן משנה. בהמשך שירת כקצין תצפית בסוללת תותחים בחזית הרומנית.
במקביל לשירות בצבא, קטייב המשיך בפעילות ספרותית וכתב מספר סיפורים קצרים על הנעשה בחזית.
על חייו בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה לא ידוע הרבה. הוא עצמו לא הרבה לדבר על הנושא. בהתאם לגרסה הרשמית החל משנת 1919 הוא לחם בשורות הצבא האדום. לעומת זאת קיימות עדויות שהוא לחם בשורות צבא המתנדבים במהלך השנים 1919-1920.
בתחילת 1920 קטייב חלה בטיפוס הבהרות והועבר לבית החולים באודסה שהייתה תחת שלטונו של הצבא הלבן. לאחר שיפור במצבו הועבר לבית המשפחה. בתקופה זו השליטה באודסה עברה לידי הצבא האדום. ולנטין קטייב הצטרף לקבוצת קצינים שפעלו להכנת מרד נגד השלטון הקומוניסטי ותכננו להתחיל אותו כאשר צבא בפיקוד של פיוטר וראנגל יתקרב לעיר. המשטרה החשאית, הצ'קה גילתה את דבר ההכנות ועצרה את רוב הפעילים ובהם קטייב ואחיו (שככל הנראה לא היה קשור כלל לנושא). לחלק מראשי הקושרים היו קשרים עם גריגורי קוטובסקי והוא פעל לשחרורם. להמשך החקירה הגיעו חוקרים נוספים מחרקוב ואחד החוקרים הראשים הכיר את קטייב ושחרר אותו ואת אחיו בספטמבר 1920. זמן קצר לאחר שחרורם יתר הקושרים הוצאו להורג.