גיום דופאי
ביוגרפיה

על פי צוואתו של דופאי, ניתן להסיק שנולד בבֶּרְסֶל, בסביבות בריסל שבדוכסות בראבנט. הוא היה בן בלתי חוקי של כומר לא ידוע ואישה בשם מארי דו פאי (Du Fayt). מארי עברה עם בנה לקמבריי בילדותו הרכה והתגוררה אצל קרוב משפחה, שהיה הכומר בקתדרלה המקומית. תוך זמן קצר עמדו ראשי הקתדרלה על כשרונותיו המוזיקליים של דופאי והקנו לו, כפי הנראה, הכשרה יסודית במוזיקה; הוא למד אצל רוחיר דה הסדי בקיץ 1409 והופיע ברשימת נערי המקהלה בקתדרלה בין 1409 ל-1412. במהלך שנים אלה למד אצל ניקולא מאלן ונראה שרשויות הכנסייה התרשמו מכשרונותיו של הנער, כיוון שהעניקו לו עותק של ה"דוקטרינאל" מאת וילדייה בשנת 1411, אירוע יוצא דופן ביותר לגבי נער צעיר כל כך. ביוני 1414, בגיל 16, קיבל כהונת כמורה בסן ז'רי, הצמודה לקמבריי. בהמשך אותה שנה יצא כנראה לוועידת קונסטנץ וייתכן שנשאר שם עד 1418, אז חזר לקמבריי.
מנובמבר 1418 עד 1420 שימש דופאי תת-דיאקון בקתדרלה של קמבריי. ב-1420 עזב שוב את קמבריי, הפעם לרימיני ואולי גם לפזארו, שם עבד אצל משפחת מאלאטסטה. שום תיעוד לעבודתו שם לא שרד, אומנם, אבל יש כמה יצירות שלו שאפשר לשייך לתקופה זו; הן מכילות אזכורים המחזקים במידה סבירה את הנחת מגוריו באיטליה. שם פגש את המלחינים הוגו וארנולד דה לאנטינס, שנמנו עם הנגנים בחצר מאלאטסטה. ב-1424 חזר דופאי לקמבריי, הפעם בגלל מחלתו, וכתוצאה ממנה מותו, של קרוב המשפחה שבביתו התגוררה אמו של דופאי. בשנת 1426 שב לאיטליה, הפעם לבולוניה, שם התקבל לשירות החשמן לואי אלמאן, ציר האפיפיור. בתקופת שהותו בבולוניה התמנה לדיאקון, או כומר זוטר, ובשנת 1434 היה לכומר בכיר. בשנת 1428 הדיחה משפחת קאנדולי את החשמן אלמאן, יריבה, ממשרתו בבולוניה, אבל גם דופאי עזב את העיר באותו זמן ונסע לרומא. הוא היה לחבר במקהלת האפיפיור, תחילה אצל האפיפיור מרטינוס החמישי ואז, לאחר מותו של זה בשנת 1431, אצל אאוגניוס הרביעי. בשנת 1434 קיבל את משרת הממונה על המוזיקה (maistre de chappelle) בסבויה, שם שירת את אמדאו השמיני, דוכס סבויה; נראה, שעזב את רומא בגלל משבר במימון מקהלת האפיפיור וכדי להימלט מסערת הרוחות וחוסר הוודאות ששררו בתקופת המאבק בין האפיפיורות למועצה בבזל. ואולם, בשנת 1435 היה שוב בשירות הקאפלה האפיפיורית, אלא שהפעם נמצא מקום שירותו בפירנצה, מאחר שרפובליקת הקושרים שקמה ברומא, אוהדת למועצת בזל ולתנועת הפיוס, הגלתה לשם את אאוגניוס הרביעי. בשנת 1436 חיבר דופאי את המוטט החגיגי Nuper rosarum flore,[דרוש תרגום] אחד המפורסמים ביותר בחיבוריו, שהושר לכבוד הקדשת הכיפה של ברונלסקי בקתדרלת סנטה מריה דל פיורה בפירנצה.
בתקופה זו החל דופאי גם בקשר הממושך שלו עם בית אסטה בפרארה, מפטרוני המוזיקה החשובים ביותר של הרנסאנס, שאליהם התוודע כנראה בימים שעמד בקשר עם משפחת מאלאטסטה; לא זו בלבד שרימיני ופרארה קרובות גאוגרפית, אלא שבין שתי המשפחות היה קשר נישואים ודופאי חיבר לפחות בלדה אחת לניקולו השלישי, מרקיז פרארה. בשנת 1437 היה דופאי בביקור בעיר. כשניקולו מת בשנת 1441 האריך המרקיז הבא את החוזה עם דופאי ולא זו בלבד שהמשיך את התמיכה הכספית במלחין, אלא גם העתיק והפיץ חלק מיצירותיו.
המאבק בין האפיפיורות למועצת בזל נמשך בשנות ה-30 של המאה ה-15, ודופאי הבין כי מעמדו עלול להיפגע מן הסכסוך המתרחב והולך, בייחוד לאחר שהמועצה הדיחה את אאוגניוס הרביעי מן הכס והכתירה תחתיו את אמדאו השמיני, דוכס סבויה כאפיפיור (אנטי-אפיפיור) פליקס החמישי. בזמן זה חזר דופאי למולדתו והגיע לקמבריי בדצמבר של אותה שנה. כדי לקבל משרת קאנון – ממונה על הכנסייה – בקמבריי, היה עליו לקבל תואר במשפטים, שאותו השיג בשנת 1437; ייתכן שלמד באוניברסיטת טורינו בשנת 1436. אחד המסמכים הראשונים המזכירים אותו בקמבריי הוא מתאריך 27 בדצמבר 1440, כשקיבל משלוח של 36 חביות יין לחגיגת הקדוש יוחנן, אחד משליחי ישו; לא ידוע כמה זמן נדרש לשתיית הכמות הזאת.
דופאי נשאר בקמבריי במשך שנות ה-40' של המאה ה-15 ובזמן הזה עבד גם בשירותו של דוכס בורגונדיה, שם הושפע מאוד מג'ון דאנסטפל האנגלי. דאנסטבל שם דגש על מצלול טבעי ואקספרסיבי יותר בפוליפוניה, גישה שתאמה את נטיית ההומניזם והרנסאנס לעיסוק ברגשות היחיד. בעת שהותו בקמבריי עבד עם ניקולא גרנו על תיקון ועיבוד מלא של אוסף המוזיקה הליטורגית של הקתדרלה, שכלל כתיבת אוסף מקיף של מוזיקה פוליפונית לטקסי תפילה. נוסף לעבודתו המוזיקלית, היה פעיל בניהול הכללי של הקתדרלה. בשנת 1444 נפטרה אמו, מארי, ונקברה בקתדרלה; וב-1445 עבר דופאי לבית הממונה הקודם, שנשאר מעונו העיקרי למשך שארית חייו.
אחרי הסתלקותו מן הכס של האנטי-אפיפיור האחרון (פליקס החמישי), מי שהיה בעבר מעסיקו של דופאי, הדוכס אמדאי השמיני מסבויה, החל הקרע בין הפלגים השונים בכנסייה להעלות ארוכה ודופאי עזב שוב את קמבריי ופניו דרומה. הוא נסע לטורינו ב-1450, זמן קצר לפני מות הדוכס אמדאי, אבל חזר לקמבריי בהמשך אותה שנה; ובשנת 1452 חזר שוב לסבוי. הפעם לא חזר לקמבריי במשך שש שנים, ובמשך התקופה הזו ניסה למצוא פטרון או מעסיק שיאפשר לו להישאר באיטליה. יצירות רבות, ביניהן אחת מארבע קינות שחיבר על נפילת קונסטנטינופול בשנת 1453, המיסה המפורסמת שלו, המבוססת על Se la face ay pale, כמו גם מכתב אל לורנצו דה מדיצ'י שרדו מתקופה זו; אבל מכיוון שלא הצליח למצוא משרה משביעת רצון לפרישתו, חזר צפונה בשנת 1458, שם נשאר עד מותו. בימים שעשה בסבויה שימש, באופן רשמי פחות או יותר, כמנצח מקהלה בחצר לואי מסבויה, אבל סביר יותר שתפקידו היה טקסי בלבד, מכיוון שרשומות הקאפלה אינן מזכירות את שמו.
כשחזר לקמבריי לשנותיו האחרונות, מונה לקאנון של הקתדרלה. עכשיו היה המלחין הנודע ביותר באירופה. הוא חידש את קשריו הקרובים עם החצר הבורגונדית בבריסל והמשיך לחבר מוזיקה בשביל אנשיה; נוסף לכך קיבל אורחים רבים, ביניהם אנטואן בינואה, אוקכם, יוהנס טינקטוריס ולואזה קומפר, שמילאו כולם תפקיד מכריע בפיתוח הסגנון הפוליפוני של הדור הבא. בתקופה זו כתב מן הסתם את המיסה שלו, המבוססת על שיר העם הפופולרי L'homme armé, כמו גם את השאנסון על אותו שיר; את ההשראה לשאנסון קיבל אולי מקריאתו של פיליפ הטוב למסע צלב חדש נגד הטורקים, שכבשו זמן קצר קודם לכן את קונסטנטינופול. כן כתב בשנת 1460 רקוויאם, שאבד.
אחרי מחלה שנמשכה שבועות אחדים, מת דופאי ב-27 בנובמבר 1474. הוא ביקש שבשעת מותו ישירו למענו את המוטט שלו, "אווה רג'ינה קלורום", בשילוב תחינות לרחמים בין בתי האנטיפון, אך לא היה די זמן לארגן את הדבר. דופאי נקבר בקאפלה של סן אטיין בקתדרלת קמבריי; דיוקנו גולף על המצבה שעל קברו. אחרי הריסת הקתדרלה אבדה המצבה, אך נמצאה שוב בשנת 1859 (היא שימשה לכיסוי באר) ושמורה עכשיו במוזיאון בליל, צרפת.