ארתור פן
תקופת הזוהר

פן פרץ אל השורה הראשונה של הבמאים האמריקאים ביצירת המופת "בוני וקלייד" (1967). הסרט היה שיקוף נאמן של רוח התקופה ועסק בזוג השודדים הנודע, בוני פארקר (פיי דאנאוויי בתפקיד שהפך אותה לכוכבת) וקלייד בארו (וורן בייטי), שהטילו את חיתתם על דרום-מערב ארצות הברית בתקופת השפל הגדול.
הסרט התמקד בצעירים החיים בשולי החברה, כביכול על זמן שאול, בתקופה של שינויי תרבות ושל משבר חברתי. אף שהיצירה כללה שחזור נאמן לשנות ה-30, היא הייתה למעשה אמירה נוקבת על זמנה. הסרט הפך למודל מכונן של "תרבות הנגד" של שנות ה-60, ונחשב כאבן דרך בקולנוע האמריקני. בעשור השנים לאחר "בוני וקלייד" נעשו בהשראתו סרטים נוספים בעלי מודעות פוליטית ואמירה חברתית נוקבת.
שחקני הסרט היו צעירים מוכשרים בשיא כוחם. לצד ביטי ודאנאווי בתפקידים הראשיים, לוהק גם ג'ין הקמן, שנמנה עם בעלי הפנים המוכרות ביותר בקולנוע האמריקני של שנות ה-70. הסרט זכה להצלחה גדולה בארצות הברית ובעולם כולו, אף שכלל את אחת הסצנות האלימות ביותר שצולמו עד אז בקולנוע המסחרי והממוסד: סצנת הסיום שבה נקלעים בוני וקלייד למארב ה-FBI ומרוססים למוות בירי מתת מקלעים. הירי ארך כחצי דקה וצולם בהילוך איטי. בסרט זה הגיע סגנונו של פן לשיאו ולמיצוי כוחו האמנותי, הן מבחינה תוכנית (העיסוק באנשי שוליים, שהודרו מהחברה וחשים ניכור כלפיה; העיסוק במין, במוות ובאלימות) והן מבחינה צורנית – צילום בלתי שגרתי, פנורמי, לעיתים לא ממוקד, באווירה נוסטלגית משהו; התמקדות בשחקנים תוך הפגנה מלאה של יכולות המשחק שלהם. כל אלה מצאו מעריצים ומחקים בקרב במאי הדור הצעיר יותר, כגון "שביל הזעם" של טרנס מאליק (1973) הדומה בנושאיו ובמבנהו ל"בוני וקלייד" (מאליק אף העניק קרדיט לפן בכותרות הסרט). הדעה הרווחת היא כי מרטין שין וסיסי ספייסק, גיבורי סרט זה, לא הצליחו לשחזר את האפיל הקולנועי של דאנאווי וביטי.
הסרט הבא, "המסעדה של אליס", היה סרט פוליטי מובהק. בניגוד ל"בוני וקלייד", שהציג נושאים של שנות ה-60 באמצעות עלילה המתרחשת בשנות ה-30, נגע סרט זה ישירות בעצביה החשופים של ארצות הברית של זמנו - 1969. הוא נתן ביטוי לתרבות הנגד, למלחמת וייטנאם, למאבק הבין דורי ול"ילדי הפרחים", וכל זאת באמצעות סיפורו של ארלו גאת'רי. זהו סרט מסע במונטנה, מסצ'וסטס וניו יורק המלווה חבורה של ילדי פרחים טרם גיוסם.
סרטו הבא של פן היה "איש קטן גדול", מערבון אפי, חתרני ורוויזיוניסטי (במובן של הסתכלות בלתי מקובלת ושוברת מוסכמות על ההיסטוריה של ארצות הברית), שהציג את טבח האינדיאנים בסוף המאה ה-19 על ידי האדם הלבן דרך סיפור עמידתו של הגנרל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר בקרב ליטל ביגהורן. דסטין הופמן כיכב לצד פיי דאנאוויי ומרטין בלזם ולצד הקומיקאי ריצ'רד מאליגן (המוכר לצופי הטלוויזיה כ"ברט" מהסדרה "בועות") שגילם את הגנרל קסטר היהיר והמנותק מסביבתו. הסרט מלווה את הופמן באמצעות פלאש בק מזמן הסיפר של הסרט, שבו הוא מאופר כך שייראה כבן מאה שנים, ועד לתחילת הזמן המסופר - ילדותו בקרב שבטי האינדיאנים. המערבון האפי, רחב היריעה ופורץ הדרך היה סאטירה חריפה, קומדיה שחורה, שעסקה בטבח האינדיאנים, בהומוסקסואליות וביחסי הגזעים בארצות הברית. הסרט הציג אירוע היסטורי שנחרת כחוויה טראומטית בזיכרון הקולקטיבי של האומה האמריקנית.
ב-1973 ביים פן חלק מהסרט האולימפי " Visions of Eight" לצד הבמאים ג'ון שלזינגר ומילוש פורמן. סרטו הבא היה המותחן הפרנואידי "חקירה באפלה" (1975), שבו גילם ג'ין הקמן חוקר פרטי שהסתבך במזימה אפלה. ב-1976 ביים את "דו-קרב במיזורי" שבו שב לשתף פעולה עם מרלון ברנדו באחד מתפקידיו האקסצנטריים ביותר, לצדו של ג'ק ניקולסון המגלם בדרכו המיוחדת גנב סוסים הנתקל בצייד ראשים אירי (ברנדו). הסרט לא הובן בזמנו וזכה לביקורות מעורבות. נטען כי פן הבמאי נכנע לגחמותיו של ברנדו השחקן. היום יש מבקרים הרואים בסרט יצירת מופת.
הסרט החותם שלב זה ביצירתו של פן הוא "ג'ורג'יה" (1981), מבט טראומטי החוזר אל שנות ה-60 ואל נושאי מלחמת וייטנאם, זכויות האדם, הפוליטיקה של המגדר, ותרבות הסמים דרך סיפורו של נער יוגוסלבי הגדל באינדיאנה. הסרט נראה מעט נוסטלגי, וכך נוצרה תחושה כי אינו מחובר לזמנו, וכי הבמאי נותר מאחור, ואינו מחזיק עוד את אצבעו על דופק הנושאים המעסיקים את הקהל האמריקני.