stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בניין אי גה פארבן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים 
 על שם:  הנס פלציג 
 כתובת:  וסטנד 
 מיקום:  פרנקפורט
 מדינה:  גרמניה 
 בעלים:  אוניברסיטת גתה בפרנקפורט 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1928–1930 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1930 
 אדריכל:  הנס פלציג
 סגנון אדריכלי:  האובייקטיביות החדשה 
 מידות
 אורך:  250 מ' 
 גובה:  35 מ' 
 קומות:  9 
 קואורדינטות:  50°07′32″N 8°40′03″E﻿ / ﻿50.125555555556°N 8.6675°E﻿ / 50.125555555556; 8.6675
 www.uni-frankfurt.de/de
  (למפת פרנקפורט מוגדלת) בניין אי גה פארבן(למפת פרנקפורט רגילה) בניין אי גה פארבן
 
מבט לחזית
בניין אי גה פארבן (בגרמנית: I.G.-Farben-Haus ) הנקרא גם בניין פלציג (Poelzig-Bau) נמצא בעיר פרנקפורט שבגרמניה ומשמש כיום כאחד המבנים בקמפוס אוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
הבניין נבנה בשנים 1928-1930 בתכנונו של האדריכל הנס פלציג, ושימש כמשרדי המטה וההנהלה הראשית של תאגיד אי גה פארבן, אשר עסקה בתחומי התעשייה הכימית על ענפיה השונים, ונחשבה בתקופה זו לחברה הרביעית בגודלה בעולם.
הדרישות התכנוניות היו למבנה משרדים אשר יהיה גדול מספיק כדי להכיל את משרדי הנהלת החברה, ובהתאם לכך נבנה ונותר כמבנה המשרדים הגדול באירופה במשך עשרות שנים.
היסטוריה

בניין אי גה פארבן בנוי על קרקע שנרכשה על ידי החברה בשנת 1927 במטרה להקים עליה את מבנה המטה שלה וזאת מתוך הכרה במרכזיותה של העיר, ודרכי הגישה הנוחות אליה באוויר וביבשה. היסודות למבנה הונחו בסוף שנת 1928, ובקיץ 1929 החלו בהתקנת שלד הפלדה של המבנה. העבודה נמשכה סביב השעון, תוך שימוש בחומרים ובטכניקות בניה חדשניות, והמבנה הענק הושלם תוך פחות מ-24 חודשים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה ולאחריה

בתקופת מלחמת העולם השנייה הופצץ האזור ונהרס אך הבניין עצמו כמעט לא נפגע, ושימש כמקלט ומגורים לאזרחים חסרי הבית של פרנקפורט. בחודש מרץ 1945 נכבשו המבנה וסביבתו בידי כוחות בעלות הברית והגנרל אייזנהאואר קבע בו את מפקדתו. בשנים 1945-1947 שימש המבנה כמטה כוחות בעלות הברית באירופה, ובו שכנו מפקדת כוחות הכיבוש האמריקנים ומשרדי המושל הצבאי. בתקופה זו נאסר השימוש בשם "בניין אי גה פארבן" ושמו הוסב ל"בניין המפקדה של הפיקוד האירופאי". בשנים 1949-1952 שוכנו במבנה משרדי הנציב העליון האמריקני בגרמניה, וגלגולים שונים של כוחות צבא ארצות הברית בגרמניה, וכן של גופי ממשל אמריקנים נוספים כמו ה-CIA אכלסו את המבנה עד שנת 1994.
היסטוריה > כיום

לאחר איחוד גרמניה הודיעה ארצות הברית כי בכוונתה להסיג את כוחותיה הצבאיים מאזור פרנקפורט ולהחזיר את החזקה במבנה לידי השלטונות הגרמניים. בשנת 1996 נרכשו המבנה וסביבתו בידי ממשלת מדינת הסה במטרה להפכו למבנה בקמפוס של אוניברסיטת גתה בפרנקפורט. המבנה עבר שיפוץ מקיף בעלות של כ-50 מיליון מרקים גרמניים.
המבנה

בניין אי גה פארבן בנוי משש כנפיים המחוברות ביניהן במסדרון מרכזי המתעקל בצורת קשת בסגנון "האובייקטיביות החדשה" הגרמני (Neue Sachlichkeit). צורה זו מאפשרת תאורה ואוורור טבעיים לכל חלקי המבנה.
הכניסה הראשית לבניין ממוקמת במרכזו של ציר הרוחב, בין הכנף השלישית והרביעית, והיא מובחנת באמצעות פורטיקו הבנוי מול דלתות הכניסה. הדלתות עצמן וכן דלתות המעליות עשויות ברונזה, התקרה וקירות האכסדרה מכוסות בלוחות ברונזה ונחושת באפריז. בלובי הפנימי ממוקמים שני גרמי מדרגות מעוקלים מעוטרי אלומיניום, והקירות מחופים בשיש.
החזית האחורית של המבנה, בעלת העיקול הנוטה פנימה, מזוגגת, ומשקיפה לבריכת נוי ולפארק, אשר בקצהו, במרחק של 100 מטרים מן המבנה המרכזי, הוקם מבנה נוסף (הקזינו). 
בכל אחת מכנפי המבנה הותקנה מעלית ייחודית - מעלית מתמדת (Paternosteraufzug).
המבנה > ממדים

המבנה בעל 9 קומות, בגובה של 35 מטרים ומשתרע לאורך של 250 מטרים. נפחו הכולל של המבנה כ-280,000 מ"ק. המבנה עשוי ממסגרת פלדה במשקל 4,600 טון, הרצפות והתקרות בנויות מבלוקים חלולים והקירות הפנימיים בנויות מלבנים. שטח המשרדים הנוצר בחלל הענק הוא יותר מ-55,000 מטר רבוע. המבנה מצופה בחלקו החיצוני ב-33,000 מ"ר של שיש טרבטין.
השמועות

מספר שמועות אשר מעולם לא הוכחו נפוצו בקשר עם המבנה:
האדריכל הנס פלציג, לא היה מקובל על המשטר הנאצי ונאסר עליו להיכנס למבנה.
הגנרל אייזנהאואר תכנן מראש להשתמש במבנה כמפקדתו לאחר הכיבוש. ולכן אסר להרוס אותו בהפצצות.
מתחת למבנה קיימים שתיים או שלוש קומות מרתף אשר נאטמו או הוצפו למניעת גישה.
קיימת מנהרה המקשרת בין המבנה לבין התחנה המרכזית של פרנקפורט. לחלופין, קיימת מנהרה המקשרת בין המבנה המרכזי למבנה הקזינו.
פסל של בת-ים עירומה שהייתה מוצבת על שפת האגם בפארק שמאחורי המבנה, הוסרה לבקשתה של אשתו של הגנרל אייזנהאואר בטענה שאינה מוסרית לעיני החיילים במתקן צבאי.
איור המבנה המקושת, הפארק, ומבנה הקזינו
מעלית מתמדת-אנימציה
ארמדיל שעיר צווחני

| ארמדיל שעיר צווחני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
על־סדרה:: דלשינאים
סדרה:: ארמדילאים
משפחה:: ארמדיליים
סוג:: ארמדיל שעיר
מין:: ארמדיל שעיר צווחני
שם מדעי
 Chaetophractus vellerosus ‏גריי, 1865
תחום תפוצה


ארמדיל שעיר צווחני (שם מדעי: Chaetophractus vellerosus; ידוע גם בשמות ארמדיל מייבב וארמדיל שעיר קטן) הוא מין של ארמדיל דרום אמריקאי. הוא חי במרכז ודרום דרום אמריקה. מקור שמו הוא ממנהגו להשמיע צווחות כשהוא חש מאוים או כשמרימים אותו.
טקסונומיה

הארמדיל תואר לראשונה על ידי דוקטור ג'ון אדוארד גריי בשנת 1865 באוסף במוזיאון הבריטי מבוליביה.
תיאור פיזי

הארמדיל השעיר הצווחני הוא אחד הארמדילים הקטנים ביותר בסוגו, אך יש לו אוזניים ארוכות יותר מלארמדילים השעירים האחרים. אורכו של הארמדיל הזכר הוא בין 32 ל-40 סנטימטר, ואורכה של הנקבה הוא בין 26 ועד 41 סנטימטר. הזכר שוקל בין קילוגרם וחצי לחצי קילוגרם, והנקבה בין 0.2 קילוגרם ל-1.2 קילוגרם. יש להם יותר שיער מארמדילים אחרים, והשריון שלהם מורכב מ-18 חגורות, מתוכן 6–8 ניתנות להזזה.
תפוצה

הארמדיל חי במחילות באזורים יבשים בגבהים משתנים. תחום תפוצתו כולל את המדינות ארגנטינה, בוליביה ופרגוואי. קיימת גם אוכלוסייה מבודדת בפרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה.
התנהגות

בקיץ פעיל הארמדיל בלילה ובחורף פעיל בשעות היום. הארמדיל מסוגל לחיות תקופות ארוכות ללא מים, והוא נוהג להתחפר בעיקר ליד שיחים ומרבדי דשא המספקים לו הסוואה. לארמדיל יש מספר מחילות בטריטוריה שלו, ולכל אחת יכולה להיות יותר מיציאה אחת. הקוטר של יציאה נע בין 20 ל-38 סנטימטר, ואורך המחילה מגיע למספר מטרים. שטח הטריטוריה של הארמדיל יכול להגיע ל-8 עד 34 דונם.
תזונה

הארמדיל מעביר את רוב זמנו בחיפוש אחר מזון. הוא אוכל כל וניזון מחרקים ופרוקי רגליים, בעיקר נמלים וטרמיטים, ומצמחים, בעיקר פקעות. הוא אוכל גם חולייתנים קטנים, כמו ציפורים, צפרדעים, לטאות ועכברים. בחורף הוא מעלה את משקלו בכ-10% ויוצר שכבה של שומן תת-עורי בעובי של סנטימטר או שניים. כשהוא ניזון הוא אוכל הרבה חול, שיכול להגיע ל-50% מנפח קיבתו בזמן העיכול.
רבייה

ההריון נמשך 60–75 ימים. הארמדילים מגיעים לבגרות מינית בגיל 9 חודשים ומולידים שתי המלטות בשנה.
איומים מצד האדם

הארמדיל ניצוד בשביל בשרו, ניצוד ונאכל על ידי כלבים באזורים חקלאיים בהם הוא נחשב למזיק, והוא גם נפגע מפעילות של מכרות. באזורים מסוימים הוא נתפס למטרת ייצור צ'רנגות משריונו.
הערות שוליים

↑  ארמדיל שעיר צווחני באתר הרשימה האדומה של IUCN
בנג'מין בריגז

בנג'מין בריגז
בנג'מין ספוּנר בְּרִיגְז (באנגלית: Benjamin Spooner Briggs;‏
24 באפריל 1835–נעלם ב-1872) היה יורד ים אמריקאי ורב החובל של ספינת הרפאים "מרי סלסט" בשעה שנתגלתה ב-4 בדצמבר 1872. הוא, אשתו שרה, ובתו סופיה מתילדה, נעלמו.
בריגז פיקד בעבר על בריגנית בשם Sea Foam ("קצף הגלים"), ובשעת נישואיו לשרה קוֹבּ בשנת 1862 פיקד על סקונר בשם Forest King ("מלך היער"). על ספינה זו הפליג הזוג לירח הדבש שלו באירופה. בשנת 1865 נטל את הפיקוד על הברקה "ארתור", והעביר את הפיקוד על "מלך היער" לאחיו אוליבר.
בנו, ארתור ס' בריגז, נולד בעיירה מָרִיוֹן שבמסצ'וסטס. המשפחה עברה למרסיי שנה לאחר מכן, וחזרה למריון לפני שנולדה בתם ב-31 באוקטובר 1870.
בשנת 1871 שקלו בריגז ואחיו לוותר על הימאות ולפתוח חנות למכירת מוצרי מתכת בניו בדפורד, מסצ'וסטס, אולם לבסוף נמלכו בדעתם.
בשנת 1872 קנה בריגז מניה בבריגנית "מרי סלסט", ושיפץ את תא הנוסעים כדי להתאימו למשפחתו. אשתו שרה ובתו נלוו אליו במסע לג'נובה, בשעה שבנו ארתור נותר עם סבתו במסצ'וסטס על מנת שלא לקטוע את לימודיו בבית הספר. הספינה עזבה את חופי אמריקה ב-7 בנובמבר לכיוון אירופה, ונתגלתה, כאשר היא נטושה באופן מסתורי, ב-4 בדצמבר כ-600 מייל מחופי גיברלטר.
ברנבא

| --- | --- |

פסיפס מהמאה ה-13 של ברנבא
 לידה:  8 קפריסין
 הוצאה להורג:  61 (בגיל 53 בערך) סלמיס, קפריסין
 חג:  11 ביוני
ברנבס מרפא את העני, ציור של פאולו ורונזה
ברנבא בקתדרלת סביליה
יוסף המכונה ברנבא (או בר-נבא; יוונית: Βαρνάβας) הוא דמות המוזכרת בברית החדשה, שם הוא מתואר כאחד ממפיצי הנצרות הראשונים אשר הצטרף אל שנים עשר השליחים לאחר צליבת ישו.
חייו

ברנבא מוזכר לראשונה בספר מעשי השליחים: ”וְיוֹסֵף אֲשֶׁר כִּנוּהוּ הַשְּׁלִיחִים בְּשֵׁם בַּר־נַבָּא פֵּרוּשׁוֹ בֶן־הַנֶּחָמָה אִישׁ לְבֵית לֵוִי אֲשֶׁר נוֹלַד בְּאֶרֶץ קִיפְרוֹס” שם מסופר כי לאחר שהתעמתו פטרוס ויוחנן השליח עם הכהנים בבית המקדש, קיבל עליו ברנבא את האמונה בישו, מכר את שדהו ונתן את הכסף לשליחים. פירוש שמו מוסבר שם כבן הנחמה, למרות שבארמית פירוש שמו הוא בן הנביא. קישור דומה בין נחמה לנבואה מופיע באיגרת הראשונה אל הקורינתים.
הוא נלווה לפאולוס בבואו לירושלים, ובמסעות אחרים באסיה הקטנה. נראה שלאחר פגישתם עם סרגיוס פאולוס, מושל קפריסין, התבלט פאולוס יותר מברנבא, ומשלב זה והלאה מוזכר שמו של פאולוס ראשון מבין שניהם.. בשובו מאנטיוכיה, נסע לירושלים והשתתף במועצת ירושלים, אשר דנה במצוות הנצרות (ושלאחריה נשלחה האיגרת אל הגלטים). לאחר מכן, שב ברנבא עם שליחים נוספים לאנטיוכיה. לאחר ששהו שם תקופת מה, נפרד ברנבא מפאולוס, ונסע לקפריסין עם מרקוס המבשר.
לדעת טרטוליאנוס, ברנבא הוא שכתב את האיגרת אל העברים. כמו כן, משייכת לו המסורת את כתיבת איגרת ברנבא (אנ') שנשמרה בקודקס סינאיטיקוס, שם היא נמצאת בסופה של הברית החדשה. בנוסף, נטען שהוא מחברה של הבשורה על פי ברנבא (אנ'), בשורה המתארת את חיי ישו ומתוארכת למאה ה-16 והיא ככל הנראה פסאודואפיגרפיה. הבשורה תואמת את השקפת האסלאם על ישו, ואינה מתארת אותו כבן האלוהים, אלא כנביא; כמו כן, לפי בשורה זו ישו לא נצלב וקם לתחייה, אלא עלה לגן עדן בעודו בחיים.
על פי המסורת, הוצא ברנבא להורג בשנת 61 בגלל אמונתו, בעיר סלמיס שבקפריסין. עם זאת, אין עדויות ברורות בנושא.
הערות שוליים

↑  לפי המסורת
↑  מעשי השליחים, פרק ד', פסוק 36.
↑  הברית החדשה, האיגרת הראשונה אל הקורינתים, פרק י"ד, פסוק 3.
↑  מעשי השליחים, פרק ט', פסוק 27.
↑  מעשי השליחים, פרק י"א, פסוקים 25–26.
↑  מעשי השליחים, פרק י"ג, פסוקים 7–12.
↑  השוו, למשל, בין פסוק 7 שם לבין פסוק 42 (והלאה).
↑  מעשי השליחים, פרק ט"ו, פסוק 2
↑  מעשי השליחים, פרק ט"ו, פסוק 39.
↑  איגרת ברנבא באנציקלופדיה הקתולית.
↑  הבשורה על פי ברנבא
↑  באתר bible places
| השליחים |
| --- | --- | --- |
| 12 השליחים | פטרוס הקדוש • אנדראס הקדוש • יעקב בן זבדי • יוחנן בן זבדי • פיליפוס הקדוש • ברתולומאוס הקדוש •  מתי (לוי) • תומאס הקדוש • יעקב בן חלפי • תדיאוס הקדוש (מזוהה גם עם יהודה, אחי ישו) • שמעון הקנאי • יהודה איש קריות ומחליפו מתיאס הקדוש |  |
| שליחים נוספים | פאולוס • סילא • ברנבא • יעקב הצדיק |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258380505171  PLWABN: 9810655467205606  BIBSYS: 90689085  BNC: 000308185  BNE: XX854951  BnF: cb121625132 (data)  CiNii: DA04187209  GND: 118652559  ISNI: 0000 0003 8700 5666  LCCN: n50065733  NLA: 35851961  NLG: 44721  NTA: 073511757  RSL: 000035933  SNAC: w6bp38sk  SUDOC: 030151619  Trove: 1116021  ULAN: 500355271  VcBA: 495/8694  VIAF: 279907297   WorldCat (עם VIAF): 279907297
ג'ו סמפולינסקי

ג'וזף סמפולינסקי (באנגלית: Joseph Sempolinski; נולד ב-10 בפברואר 1983) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-23 של מדינת ניו יורק. סמפולינסקי, חבר המפלגה הרפובליקנית, נבחר לקונגרס בבחירות מיוחדות שנערכו באוגוסט 2022, ופרש מהקונגרס בינואר 2023.
ביוגרפיה

סמפולינסקי נולד באלמירה שבניו יורק, והשלים את לימודיו התיכוניים בתיכון "קורנינג-פיינטד פוסט וסט" (Corning-Painted Post West) השוכן בעיירה פיינטד פוסט. לסמפולינסקי תואר ראשון מאוניברסיטת ג'ורג'טאון ותואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת ייל. בשנים 2010–2015 עבד סמפולינסקי בלשכתו של חבר הקונגרס טום ריד כמנהל מחוזי. בנוסף היה יושב ראש סניף המפלגה הרפובליקנית במחוז סטובן.
ב-10 במאי 2022 התפטר ריד מתפקידו כנציג מחוז הקונגרס ה-23 של ניו יורק, לאחר שהצהיר מבעוד מועד כי לא יתמודד אליו מחדש בבחירות 2022, ולפיכך הותיר מושב בלתי-מאויש בקונגרס ה-117. גבולות המחוז היו אמורים להיות משורטטים מחדש על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2020. אף על פי ששני מתממודדים רפובליקנים הכריזו על התמודדותם במחוז המחודש, קרל פלדינו והמנצח בפריימריז ניק לאנגוורת'י, התגוררו שניהם מחוץ לגבולות המחוז שזה עתה נקבעו, והחליטו שלא להתמודד בבחירתו המיוחדות להחלפתו של ריד. בעקבות זאת, הוועדה הרפובליקנית של מדינת ניו יורק בחרה בסמפולינסקי כמועמדה בבחירות המיוחדות.
בבחירות המיוחדות ניצח סמפולינסקי את מקס דלה פיה, מועמד המפלגה הדמוקרטית הן בבחירות המיוחדות והן בבחירות הכלליות, בהפרש בן 53%–47%. כבר בעת יום הבחירות המיוחדות הצהיר סמפולינסקי כי אין בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה מלאה בבחירתו הכלליות בנובמבר. ב-13 בספטמבר 2022 סמפולינסקי הושבע לתפקידו כחבר בית הנבחרים האמריקאי, וכהונתו תמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 ב-3 בינואר 2023.
הערות שוליים

↑  ג'ף סמית', Joe Sempolinski, former aide to Tom Reed, announces run for Congress in 2022, באתר The Leader‏, 21 ביולי 2021 (באנגלית)
↑  מ. ג'. סטפורד, Della Pia, Sempolinski State Case For Short Term, באתר post-journal.com‏, 20 באוגוסט 2022 (באנגלית)
↑  ביל מאהוני, A House candidate in New York may be in Congress for just four months. And he's fine with it., באתר Yahoo!‏, 17 באוגוסט 2022 (באנגלית)
↑  ניקולס פנדוס, Republican Wins Special House Election in Rural New York, באתר הניו יורק טיימס, 24 באוגוסט 2022 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: S001219
ברברה בל גדס

| --- | --- |

ברברה בל גדס בעת שהופיעה במחזה חתולה על גג פח לוהט, צולם על ידי קרל ואן וכטן, 1955
 לידה:  31 באוקטובר 1922 ניו יורק
 פטירה:  8 באוגוסט 2005 (בגיל 82) נורת'איסט הרבור, מיין
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1947–1990 (כ־43 שנים) 
 מקום לימודים:  בית הספר בקסטון 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר (1980)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בדרמת טלוויזיה (1982)
 http://www.barbarabelgeddes.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ברברה בל גדס (אנגלית: Barbara Bel Geddes;‏ 31 באוקטובר 1922 – 8 באוגוסט 2005) הייתה שחקנית תיאטרון קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. על אף קריירה רבת שנים על במת התיאטרון בברודוויי, היותה השחקנית הראשונה שגילמה את "מגי" במחזה הקלאסי של טנסי ויליאמס, חתולה על גג פח לוהט, וקריירה קולנועית בה הופיעה בסרטיהם של במאים דגולים, ואף הייתה מועמדת לפרס האוסקר, זכורה בל גדס במיוחד בשל תפקידה של "מיס אלי" אותו גילמה בסדרת הטלוויזיה "דאלאס".
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

בל גדס נולדה בניו יורק. אביה היה המעצב נורמן בל גדס. בצעירותה נישאה למנהל הבמה קרל סוייר, ולזוג נולדה בת בשם סוזן. בל גדס התגרשה מסוייר ב-1951. באותה שנה נישאה מחדש לבמאי וינדזור לואיס, לו ילדה בת בשם בטסי.
ביוגרפיה > קריירת המשחק

עוד בהיותה נערה בת 18 החלה בל גדס בקריירת במה משגשגת, וכיכבה בחמש עשרה הצגות בברודוויי במהלך הקריירה שלה. ב-1951 הופיעה בסרט "14 שעות". בין תפקידיה הידועים היה תפקידה של מגי "החתולה", בהפקה המקורית של המחזה חתולה על גג פח לוהט מאת טנסי ויליאמס בבימויו של איליה קאזאן, בשנת 1956. ב-1949 שיחקה בסרט "במלכודת" בבימויו של מקס אופולס. ב-1959 שיחקה בסרט "חצוצרת הקסם", לצידו של דני קיי כן שיחקה בקומדיה המצליחה של ג'ין קר, "מרי, מרי" ב-1961. על שני התפקידים הייתה מועמדת לפרס הטוני אך לא זכתה בו. משחקה על במות התיאטרון הביא לה פרסי תיאטרון רבים, וכן את התואר "אשת השנה של אוניברסיטת הרווארד" לשנת 1952. בשנת 1993 הונצחה בשל הישגיה אלו בהיכל התהילה של התיאטרון האמריקני, שם הונצח גם אביה, שבין יתר עיסוקיו היה גם מעצב תפאורות מוביל.
במקביל לקריירת התיאטרון, הופיעה בל גדס גם בסרטי קולנוע. הופעתה הראשונה הייתה לצד הנרי פונדה בדרמה "הלילה הארוך" בשנת 1947. בשנת 1948 הייתה מועמדת לפרס האוסקר כשחקנית המשנה הטובה ביותר על השתתפותה בסרט "כזאת הייתה אמא", דרמה העוסקת בחיי משפחה נורווגית בסן פרנסיסקו, בבימוי ג'ורג' סטיבנס. חשדות שהועלו כלפיה על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית פגעו בקריירת הקולנוע שלה לזמן מה. בל גדס פנתה לטלוויזיה, והופיעה בארבע תוכניות של "אלפרד היצ'קוק מגיש", סדרת טלוויזיה שהציגה סיפורי אימה קצרים, שלכל אחד מהם הוקלט פתיח בו הופיע אלפרד היצ'קוק. במיוחד זכורה הופעתה בפרק "כשה לטבח" המבוסס על סיפור של רואלד דאל בדבר עקרת בית הרוצחת את בעלה באמצעות שוק כבש קפוא, ולאחר מכן מבשלת את השוק, ומגישה אותו לשוטרים החוקרים את הרצח. היצ'קוק חיבב את השחקנית הצעירה, וליהק אותה לסרטו "ורטיגו (1958), בו שיחקה את מידג' וורד, ציירת אינטלקטואלית, שהיא חברתו של "סקוטי" פרגוסון, אותו גילם ג'יימס סטיוארט הנשכר לעקוב אחר אישה מסתורית, ומתאהב בה. הופעתה הפשוטה מעט והלא זוהרת של בל גדס היוותה משקל שכנגד לזוהר והמסתורין של כוכבת הסרט קים נובאק. כן כיכבה לצד דני קיי ולואי ארמסטרונג במחזמר "חצוצרת הקסם"(The Five Pennies)‏ (1959) המבוסס על חייו של נגן הקורנית, רד ניקולס.
במהלך שנות ה-60 שיחקה בעיקר בתיאטרון, ומעת לעת הופיעה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה. בשנת 1967 חלה בעלה, וינדזור לואיס. בל גדס הפסיקה את קריירת המשחק שלה, וסעדה אותו עד ליום מותו בשנת 1972. בתקופה זו חלתה בל גדס בסרטן השד ועברה ניתוח כריתת שד.
ביוגרפיה > דאלאס

בשנת 1978 הצטרפה בל גדס לצוות הסדרה "דאלאס". הסדרה תוכננה בתחילה כמיני סדרה בת חמישה פרקים, אך הצלחתה הובילה להקרנת ארבע עשרה עונות ברשת CBS בזמן צפיית שיא. בל גדס שיחקה את תפקיד "מיס אלי", אם המשפחה, במשפחת יואינג, משפחה של חוואים ואילי נפט עשירים בדאלאס. בל גדס הופיעה בסדרה בין 1978 ל-1990 (עם הפסקה בשנת 1984), והייתה היחידה מבין צוות הסדרה, שכללה שחקנים וותיקים ומוערכים, לצד שחקנים צעירים ופופולרים, שזכתה בפרס אמי בו זכתה בשנת 1978. כן זכתה על גילום תפקידה של מיס אלי בפרס גלובוס הזהב. לארי הגמן, ששיחק את בנה בסדרה, הנבל ג'יי אר יואינג התבטא כי "הסיבה בשלה הצטרפתי לתוכנית היא כי נמסר לי שבל גדס תשחק את אמי. אמרתי 'אתה יודע, זו רמה בפני עצמה', וברור שרציתי לעבוד איתה."
דמותה של "מיס אלי" עברה בסדרה תהפוכות רבות, בהן התאלמנות ונישואים מחדש ל"קלייטון פארלו", אותו גילם שחקן התיאטרון והקולנוע הוותיק הווארד קיל, וכן ניתוח כריתת שד, כשם שעברה השחקנית עצמה מספר שנים לפני כן. הייתה זו התמודדות דמותה הטלוויזיונית עם ניתוח כריתת השד, בשלה קיבלה בל גדס את פרס אמי.
במרץ 1983, בעוד שהסדרה הייתה בשיא הפופולריות שלה, עברה בל גדס ניתוח מעקפים מרובע, ונאלצה להפסיק את צילומי הסדרה. מפיקי הסדרה החליטו שלא להרוג את "מיס אלי", כשם ש"הרגו" את בעלה, ג'וק יואינג, אותו גילם השחקן ג'ים דייוויס, שנאלץ לפרוש מהסדרה לאחר שלקה בסרטן, אלא להחליף את בל גדס בשחקנית הוותיקה והמפורסמת דונה ריד, ששיחקה את דמותה של "מיס אלי" במהלך עונת 1984–1985 של צילומי הסדרה. עם זאת, לאור ירידת הפופולריות של הסדרה, והצלחת הסדרה המתחרה "שושלת" ולאור החלטתו של השחקן האהוב פטריק דאפי שגילם את "בובי יואינג", לעזוב את הסדרה, הסכימה בל גדס לשוב לצילומי הסדרה, ושבה והופיעה בין השנים 1985 ל-1990. ב-1990 פרשה בל גדס באופן סופי מצילומי הסדרה, ודמותה נשלחה אל "המזרח הרחוק" לירח דבש ממושך עם בעלה החדש. הסדרה ירדה מהמסכים כשנה לאחר שבל גדס עזבה אותה בפעם השנייה.
ביוגרפיה > פרישה

לאחר עזיבת הסדרה פרשה בל גדס ממשחק, והתיישבה בעיר נורת'איסט הרבור במדינת מיין. היא עסקה בציור והוציאה לאור שני ספרי ילדים "אני אוהב להיות אני" ו"גם אני", וכן הוציאה לאור גלויות ברכה מאוירות. בל גדס לא השתתפה בשני סרטי הטלוויזיה שהיוו סרטי המשך לסדרה "דאלאס" ובהם השתתפו מרבית שחקני הסדרה המקורית, אך בשנת 2004 הופיעה בתוכנית טלוויזיה שהיוותה איחוד נוסטלגי של כוכבי דאלאס. בל גדס מתה ממחלת הסרטן בביתה בנורת'איסט הרבור באוגוסט 2005.
בל אייר (חברת תעופה)

בל אייר (באנגלית: Belle Air) הייתה חברת תעופה אלבנית, שהוגדרה כחברת תעופה זולה. בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה האם תרזה, שבעיר הבירה טירנה.
החברה הפעילה טיסות סדירות ליעדים באיטליה, יוון, גרמניה, צרפת, בלגיה, קוסובו ושווייץ, וכן טיסות שכר לטורקיה ומצרים.
תולדות החברה

החברה נוסדה במאי 2005, ותוך שישה חדשים בלבד, ב-17 בנובמבר 2006, מכרה 100,000 כרטיסי טיסה. החברה גדלה במהירות, בעיקר בהשוואה לחברת התעופה הלאומית של אלבניה, אלבניאן איירליינס. מאוחר יותר, עקב קשיים כלכליים, החברה הפסיקה את פעילותה ב-24 בנובמבר 2013.
צי המטוסים

| --- | --- |
דגם: מספר מטוסים
איירבוס A319: 2
איירבוס A320: 2
מקדונל דאגלס MD82: 1
ATR 72-500: 2
בל V-280 וולור
ראו גם

בל-בואינג V-22
הערות שוליים

↑  טיסת בכורה לאב-טיפוס של המטוס-מסוק החדיש V-280, באתר Israel Defense, ‏20 בדצמבר 2017
↑  אודי עציון‏, כסף בשמיים: מכירים את מסוק הסער הבא של חיל האוויר?, באתר וואלה, 7 בדצמבר 2022
בריונים: איך עובדת תרבות ההשתקה של השמאל

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  בן שפירו 
 הוצאה
 הוצאה:  סלע מאיר 
 תאריך הוצאה:  2019 
 מספר עמודים:  342
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  סלע מאיר
 תאריך:  2019
 תרגום:  תומר זאב
 
בריונים: איך עובדת תרבות ההשתקה של השמאל (באנגלית: Bullies: How the Left's Culture of Fear and Intimidation Silences Americans), הוא ספר עיון פובליציסטי מאת העיתונאי האמריקאי בן שפירו. המהדורה העברית יצאה לאור בהוצאת סלע מאיר, בצירוף הקדמה מאת אראל סג"ל.
הספר מתייחס לחברה האמריקאית בתקופת הקדנציה הראשונה של נשיא ארצות הברית ה-44 ברק אובמה. הוא יצא לאור בארצות הברית בדצמבר 2012. בישראל יצא לאור ב-2019.
מבנה הספר

הספר מורכב משבעה פרקים, המתארים את תפיסת המחבר:
בריונים ממוסדים - איך השמאל הפוליטי (לפי דבריו) השתלט על כל מוקדי הכוח הממסדיים, ביניהם: איגודי העובדים, העיתונאות, הוליווד, האוניברסיטאות, ובתי המשפט.
בריונים אנטי-פטריוטים - איך השמאל הפוליטי מקריב את מדינתו.
בריוני גזע - איך ברק אובמה מנצל את היותו אפרו-אמריקאי.
בריוניות מעמדית - איך השמאל הפוליטי מגדיל את הפער בין המעמדות העשירים לבין המעמדות העניים.
בריוני מין - איך השמאל הפוליטי מתנהג בצורה גזענית נגד נשים (שוביניסטית).
בריונים ירוקים - איך השמאל הפוליטי מרמה את האזרחים בטענה של "זיהום".
בריונים חילונים - איך השמאל הפוליטי גורם לכפייה חילונית.
הספר נחתם בסוף דבר - סיכום ומבט לעתיד.
תוכן הספר

הספר עוסק בשאלות:
כיצד השמאל הקיצוני מסמן סממנים ימניים במוקדי הכוח ומשמיד אותם?
מהן הטקטיקות בהן עושים שימוש הפרוגרסיבים בוויכוח עם השמרנים?
איך ימנים ידעו שפעלו נכון בזירה הציבורית?
איך התנהלותו של ברק אובמה תואמת את התזה המרכזית בספר?
בספר טוען שפירו שהשמאל הפך לבריון אלים שמטרתו להשתיק את מי שלא חושבים כמוהו, לעצב את דעת הציבור, לשלוט בשיח הפוליטי ולהפוך את המושג ימני למילה נרדפת לשוביניסטי, גזעני, הומופובי, פריבילגי ובלתי כשיר מוסרית.
הערות שוליים

↑  ביריונים: איך עובדת תרבות ההשתקה של השמאל, בוקמי.
↑  'בריונים - איך עובדת תרבות ההשתקה של השמאל' הוא ספר פרי עטו של בן שפירו, באתר ערוץ 7, 5 בדצמבר 2019
ג'ורג'ונה

| --- | --- |

 לידה:  שנות ה־70 של המאה ה־15 קסטלפרנקו ונטו, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  1510 ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 תחום יצירה:  ציור, אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  הרנסנס הגבוה, רנסאנס, האסכולה הוונציאנית 
 הושפע על ידי:  ג'ובאני בליני 
 יצירות ידועות:  לאורה, הסערה, שלושת הפילוסופים, דיוקן עצמי 
 
הסערה (1508), שמן על בד
ג'ורג'ונה (באיטלקית: Giorgio Barbarelli da Castelfranco; ‏1477–1510) היה צייר ונציאני בתקופת הרנסאנס. ג'ורג'ונה ידוע בציורים פואטיים. רק ציורים בודדים (כשישה) מזוהים בוודאות כעבודות שלו. ביצירותיו בולטים הצבעים מלאי הרגש, ונראה כי דמויותיו נתונות בהליך נפשי עמוק ועז, הגובל במסתורין. אי ודאות אופפת את זהותו ואת יצירותיו ומשמעותן.
ביוגרפיה

חייו של ג'ורג'ונה נזכרים באנציקלופדיה חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר של ג'ורג'ו ואזארי. הוא נולד בעיירה קסטלפרנקו ונטו שליד ונציה, ומכונה לפעמים זוֹרזוֹ (צורת הביטוי הוונציאנית של שמו) מקסטלפרנקו. לפי מסורת מהמאה ה-17 (שהופרכה מאז) נהגו לחשוב שהוא בנו מחוץ לנישואין של אחד מבני משפחת האצולה ברברלי, ושל בת איכרים מהכפר הסמוך, וֵדֵלַגוֹ, ומכאן כינויו "ג'ורג'ו ברברלי" או "ג'ורג'ו ברברלה".
סביר כי סביבת קסטלפרנקו, שהייתה נוף ילדותו של ג'ורג'ונה, היא המקור לאידיאל שלו של נופים פסטורליים, גבעות ומעיינות. לא ידוע באיזה שלב בילדותו עבר לוונציה. לפי רידולפי היה ג'ורג'ונה שוליה של ג'ובאני בליני. הוא התגורר אצלו ושם הכירו בכישוריו בגיל צעיר. לפי מסמכים מהתקופה, כשהיה בן 23 נבחר לצייר פורטרטים של הדוג'ה אגוסטינו ברבריגו ושל שכיר החרב קונסלבו פרנטה, ב-1504 הוטל עליו לצייר לזכר מטאו קוסטנצו בקתדרלה של עיירת הולדתו, וב-1507 קיבל תשלום מאחד מגופי הממשל הוונציאניים עבור תמונה שצייר עבור ארמון הדוג'ים. ואזארי מספר כי ג'ורג'ונה נפגש עם לאונרדו דה וינצ'י ב-1500, בעת ביקורו של זה בוונציה. היה זה אירוע חשוב בחיי ג'ורג'ונה, שהשפיע על עבודותיו לאחר מכן. ואזארי מציין כי ג'ורג'ונה צייר ישירות על הבד, ולא באמצעות רישום מקדים כפי שנהוג היה בפירנצה.
ג'ורג'ונה מת בספטמבר או באוקטובר 1510 ממגפת הדבר שהכתה אז בוונציה.
ראו גם

הסערה (ציור)
ונוס היישנה
יהודית עם ראש הולופרנס
גלריה

דיוקן של קשת בגלריה הלאומית של סקוטלנד
הערות שוליים

↑  ג'ורג'ונה באתר הגלריה הלאומית בלונדון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261745905171  PLWABN: 9810598296605606  AAG: 2292  BNE: XX879321  BnF: cb11954736s (data)  CANTIC: a11272302  CiNii: DA03939637  GND: 118539469  ICCU: CFIV019055  ISNI: 0000 0001 2128 7942  KulturNav: ff802a49-e6c4-4167-9591-96103df34a9d  LCCN: n79029786  LNB: 000226833  MusicBrainz: 781f9ef3-2b79-4a45-bbcf-7d71e47d8d6d  NDL: 00440980  NGV: 3439  NKC: xx0011782  NLA: 36509446  NLG: 256147  NTA: 069874808  RERO: 02-A000072137  RKD: 31833  SELIBR: 188258  SNAC: w60g3sc7  SUDOC: 027525708  Trove: 1263954  ULAN: 500028290  VcBA: 495/10350  VIAF: 39385864   WorldCat (עם VIAF): 39385864