stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אניד צ'ארלס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בדצמבר 1894 דנבי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  26 במרץ 1972 (בגיל 77) טורקי (אנגליה), הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, ויילס, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  אוניברסיטת קייפטאון  קולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג' 
 בן או בת זוג:  לנסלוט הוגבן 
 
אניד צ'ארלס (1894–1972) הייתה סטטיסטיקאית ופעילה סוציאליסטית ופמיניסטית. היא נמנית עם חלוצי המחקר בתחומי הדמוגרפיה והסטטיסטיקה של אוכלוסיות.
ביוגרפיה

צ'ארלס קיבלה ב-1916 תואר במתמטיקה, כלכלה וסטטיסטיקה בניונהאם קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. ב-1929, כאשר התגוררה בדרום אפריקה, לשם עברה בעקבות בעלה, קיבלה תואר דוקטור בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קייפטאון.
היא החלה לעסוק בסטטיסטיקה רק בתחילת שנות ה-30, כשאר התמנתה לעמיתת מחקר בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE). למעשה, היא התמקדה במחקר בתחום חדש שזה עתה החל להתפתח – דמוגרפיה. היא עסקה בעיקר בשני תחומים עיקריים – חקר הפוריות ותחזיות אוכלוסייה. עם זאת, לא נמנעה מלעסוק גם בתחומים אחרים.
ב-1932 היא פרסמה מחקר חלוצי על השימוש באמצעי מניעה שהתבסס על מדגם של 900 נשים באנגליה. כעבור שנתיים, פרסמה ספר רב השפעה על מגמת הירידה בגידול האוכלוסייה באנגליה. בספר זה תקפה את עקרונות האאוגניקה, שהיו אז מקובלים למדי בבריטניה ובמדינות נוספות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מצבה המשפחתי היה מסובך. בעלה שהה בשוודיה, ואחת מבנותיהם שהתה בנורווגיה. בדרך לא דרך המשפחה התאחדה בקנדה. היא עבדה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של קנדה בין 1940 ל-1946, בשנתיים הראשונות ללא תשלום, ועסקה שם במחקרים על מגמות נישואין, פוריות, והגירה פנימית. את סיכום מחקריה שם פרסמה בספר שיצא לאור ב-1948. לאחר שעזבה את קנדה החזיקה במספר משרות, בין היתר באוניברסיטת בירמינגהם והחל מ-1953 ועד לפרישתה ב-1964 (עם הפסקה בין 1959 ל-1962) עבדה בארגון הבריאות העולמי. במסגרת עבודתה בארגון ערכה ופרסמה 24 מחקרים שעסקו בעיקר בחקר אוכלוסיות ובריאות הציבור בעולם השלישי, כגון אפגניסטן, תאילנד, בורמה והודו. סילביה וארגון, שכתבה את סיפור המורשת של צ'ארלס טוענת כי בארגון הבריאות העולמי צ'ארלס ביצעה את המחקר המשמעותי ביותר בקריירה שלה, ולמרות זאת, פרק זה בחייה המקצועיים זכה להערכה הפחותה ביותר.
אסתר מרצעני

| אסתר מרצעני |
| --- | --- |
 אסתר מרצעני
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג:: אסתר
מין:: אסתר מרצעני
שם מדעי
 Aster ageratoides ‏Turczaninov, 1837
אַסתר מרצעני (שם מדעי: Aster ageratoides) הוא צמח עשבוני ממשפחת המורכבים. גבעוליו זקופים ומסתעפים והם עשויים להגיע עד לשני מטרים. פרחיו לבנים וקטנים.
בארץ ישראל

צמח זה הוא חדש בארץ ישראל, הגיע בשנות החמישים של המאה ה-20 מאמריקה ומאז התפתח והתפשט. הצמח נטפל לעיתים לשדות מושקים וכן נפוץ בשדות ובמקומות מיושבים. אסתר מרצעני קרובה במינה לאסתר הביצות, מין אשר היה קיים בארץ ישראל לפני המרצעני. פריחתו בישראל בחודשים מאי עד אוגוסט.
אניה (אנסטסיה)

| --- | --- |

 יוצרים:  דון בלות' 
 גילום הדמות:  קירסטן דנסט, מג ראיין 
 דיבוב:  מג ראיין (דיבור)  ליז קלאוואי (שירה) קירסטן דנסט (ילדה; דיבור) לייסי שאבר (ילדה; שירה)
 דיבוב בשפה העברית:  לימור שפירא   אנה שפיץ (ילדה)
 מידע
 גזע:  אדם
 מין:  נקבה
 אזרחות:  האימפריה הרוסית 
 
אנסטסיה ניקולאייבנה, הדוכסית הגדולה, המכונה גם אניה, היא דמות בדיונית מסרט ההנפשה "אנסטסיה", המהווה גרסה בדיונית של אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. היא הנסיכה הגדולה של רוסיה, והיא אחת משתי בנות המשפחה היחידות ששרדו מבין משפחת המלוכה הרוסית.
אניה הופיע לראשונה בסרט כנערה מבית יתומים הלוקה בשכחון ובעלת זיכרון מעורפל אודות חייה המוקדמים, היא מחפשת פרטים אודות עברה. בסנקט פטרבורג היא פוגשת בדמיטרי וולדימיר הבאים לגרום להעמיד פנים שהיא הנסיכה אנסטסיה, זאת מאחר שסבתה הקיסרית מארי מבטיחה להעניק גמול כספי למי שייצא את נכדתה ויביא לאיחוד המשפחתי, אך דמיטרי וולדימיר לא מודעים לכך שאניה היא למעשה אנסטסיה האמיתית.
אניה היא בעלת גזרת גוף רזה ודקה, שיער בגוון ערמוני (חום-ג'ינג'י) ועיניים כחולות. בתחילת הסרט היא לבושה בטוניקה צהובה עם מעיל ירוק, כשהיא נוסעת לפריז היא לבושה בשמלה כחולה עם שרוולים קצרים שניתנה לה על ידי דמיטרי, אחרי שהיא לובשת מספר תלבושות בסגנון פלאפר, במפגש בין אניה לסבתה הקיסרית היא לובשת שמלת ערב בגוון כחול כהה עם תסרוקת שהשיער מורם. בסוף הסרט כשמתגלה שהיא אכן הנסיכה אנסטסיה היא לובשת שמלה בצבע זהב עם קוקושניק על ראשה.
במחזמר אנסטסיה שהועלה בברודוויי היא מגולמת על ידי כריסטי אלטומאר.
הערות שוליים

↑  Lindsay Christians | The Capital Times, 'Anastasia' costume designer Linda Cho tells the story in gowns and crowns, madison.com (באנגלית)
↑  Brantley, Ben (2017-04-25). "Review: 'Anastasia,' a Russian Princess With an Identity Crisis (Published 2017)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-01-15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: f3fef7c9-4ce6-414b-b104-4315bab6e3eb
אש תופת

| --- | --- |
עטיפת הספר בעברית
עטיפת הספר בעברית
 מידע כללי
 מאת:  נלסון דה מיל 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  6 בנובמבר 2006 
 סדרה
 סדרת ספרים:  ג'ון קורי
 ספר קודם:  התרסקות לילית 
 הספר הבא:  האריה 
 
אש תופת (באנגלית: Wild Fire) הוא רומן משנת 2006 מאת הסופר האמריקאי, נלסון דה מיל. זהו הרביעי בסדרת הרומנים של דה-מיל שמציג את הבלש ג'ון קורי, שעובד כעת כקבלן של כח המשימה האנטי-טרוריסטי של ה-FBI בעיר ניו יורק. הרומן הוא ספר המשך ל"התרסקות לילית" ומתרחש כשנה לאחר מכן. אחרי "אש תופת" יצא רומן המשך בשנת 2010, האריה.
עלילה

ברוכים הבאים למועדון קאסטר היל, המצוי בבקתת הציד המפוארת, אדירונדאק. המועדון מונה בין חבריו כמה מהמנהיגים העסקיים, מאנשי הצבא ומפקידי הממשל הבכירים ביותר בארצות הברית.
למראית עין, מטרת המועדון לספק מרגוע לחבריו הוותיקים. אלא שבסוף-שבוע סתווי אחד, מועצת המנהלים של המועדון מתכנסת לדון בטרגדיה של האחד-עשר בספטמבר ולגבש סופית את פעולת התגמול, הידועה בשם הקוד שלה: "אש תופת".
באותו סוף שבוע מוצא חבר בכוח המשימה האנטי-טרוריסטי, את מותו. עד מהרה מוטל על הבלש ג'ון קורי ועל אשתו, סוכנת הבולשת הפדרלית, קייט מייפילד, לחשוף את המזימה האיומה, שתחילתה במועדון קאסטר היל וסופה באיום גרעיני על ערים אמריקניות.
קורי ומייפילד הם היחידים שיכולים להפסיק את האיום ולמנוע כאוס גלובלי.
הערות שוליים

↑  "Wild Fire". Nelson DeMille's Official Website. אורכב מ-המקור ב-2008-10-15. נבדק ב-2020-04-23.
אצטדיון GSP

| --- | --- |
האצטדיון בהפסקת המשחק בין אומוניה ניקוסיה למנצ'סטר סיטי ב-18 בספטמבר 2008
האצטדיון בהפסקת המשחק בין אומוניה ניקוסיה למנצ'סטר סיטי ב-18 בספטמבר 2008
 על שם:  Pancyprian Gymnastic Association 
 מיקום:  ניקוסיה, קפריסין
 קואורדינטות:  35°06′52″N 33°21′46″E﻿ / ﻿35.114542°N 33.362864°E﻿ / 35.114542; 33.362864
 אבן יסוד:  1998
 תקופת הפעילות:  6 באוקטובר 1999 – הווה (25 שנים)
 בעלים:  Pancyprian Gymnastic Association 
 מפעיל:  Pancyprian Gymnastic Association 
 קבוצות:  אפואל ניקוסיה, אולימפיאקוס ניקוסיה, אומוניה ניקוסיה, נבחרת קפריסין בכדורגל
 מושבים:  23,300
 www.gsp.org.cy
 he
 
אצטדיון פאנקיפריאן גימנסטיק אסוסיאיישן, הידוע כאצטדיון GSP (יוונית: Στάδιο Γυμναστικός Σύλλογος) הוא אצטדיון כדורגל השוכן בניקוסיה שבקפריסין. האצטדיון משמש כמגרש הבית של מועדוני הכדורגל של ניקוסיה: אפואל ניקוסיה, אולימפיאקוס ניקוסיה, אומוניה ניקוסיה ושל נבחרת קפריסין בכדורגל.
האצטדיון נפתח לשימוש ב-6 באוקטובר 1999 לאחר טקס בנוכחות נשיא קפריסין, גלפקוס קלירידיס. המתחם שבו נמצא האצטדיון מורכב משלושה חלקים: אצטדיון הכדורגל עצמו, אצטדיון אתלטיקה ומגרש כדורגל קטן יותר המשמש לאימונים. תכולתו הרשמית של האצטדיון היא 23,300 מקומות, והוא מתקן הכדורגל הגדול ביותר בקפריסין. האצטדיון שוכן בכניסה לניקוסיה אליה מגיעים מכיוון הכביש המהיר A1.
מאז פתיחתו של האצטדיון הוא שימש כמגרש הבית של נבחרת קפריסין בנוסף להיותו מגרש הבית של הקבוצות הניקוסיאיות. לדוגמה, במהלך מוקדמות מונדיאל 2006 נערכו באצטדיון כל משחקי הבית של נבחרת קפריסין. ה-GSP הוא גם האצטדיון היחיד בקפריסין שעומד בתקנים של אופ"א, ולפיכך החל מ-2004 נערכים בו כל משחקי הבית של הקבוצות הקפריסאיות במסגרת הטורנירים האירופיים כגון ליגת האלופות והליגה האירופית. לדוגמה, בעונת 2008/2009 נערכו באצטדיון משחקי הבית של אנורתוסיס פמגוסטה בליגת האלופות, ובעונה שלאחר מכן נערכו באצטדיון משחקי הבית של אפואל ניקוסיה בשלב הבתים של ליגת האלופות. אחת לשנה נערך באצטדיון משחק הסופר קאפ הקפריסאי, ועד 2005 נערך בו בכל שנה משחק הגמר של הגביע הקפריסאי.
בעקבות המצב הביטחוני הרעוע ששרר בישראל ובמזרח התיכון הוחלט ב-2002 שהאצטדיון ישמש כמגרש הבית של הקבוצות הישראליות שהשתתפו בגביע אופ"א ובליגת האלופות. בתקופה זו נערך ב-GSP משחק הבית של הפועל תל אביב מול מילאן ברבע גמר גביע אופ"א, וכך גם משחקי שלב הבתים בליגת האלופות של מכבי חיפה. בנוסף, בקיץ 2014, במהלך מבצע צוק איתן, עירוני קריית שמונה השתמשה באצטדיון כמגרש ביתי במשחק המוקדמות נגד דינמו מוסקבה.
אנשים עלובים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פיודור דוסטויבסקי 
 שפת המקור:  רוסית 
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  האימפריה הרוסית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1846 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הספרייה החדשה
 תאריך:  2009
 תרגום:  רועי חן
 
אנשים עלובים (ברוסית: Бедные люди) הוא הרומן הראשון מאת פיודור דוסטויבסקי העוסק בקשר בין שני קרובי משפחה, מָקָאר דֶבוּשְׁקִין, מבוגר העובד כמעתיק מכתבים ולוָרֶנקה דוברוסלובה, קרובת משפחתו הענייה והצעירה. דֶבוּשְׁקִין ווָרֶנקה גרים בבתים סמוכים ומתכתבים בסדרת מכתבים המוצגים בספר.
הרומן נכתב על פני תשעה חודשים בין 1844 ל-1845.
בשל אורח חייו הבזבזני של דוסטויבסקי והתמכרותו להימורים לא הצליח למכור תרגומים של רומנים זרים לכן החליט לכתוב רומן משלו כדי לנסות ולהרוויח כספים.
בהשראת יצירותיהם של גוגול, פושקין וקרמזין, כמו גם סופרים אנגלים וצרפתים, כתב את "אנשים עלובים" כהתכתבות בין שתי הדמויות המרכזיות. הרומן מציג את חייהם של אנשים עניים, את הקשר שלהם עם אנשים עשירים, ואת העוני בכלל. ידידות עמוקה אך מוזרה מתפתחת ביניהן עד שדוברוסלובה מאבדת את התעניינותה בספרות ולאחר מכן מאבדת גם עניין בקשריה עם דֶבוּשְׁקִין, לאחר שאלמן עשיר בשם מר בייקוב מציע לה נישואין. דֶבוּשְׁקִין, אב טיפוס של פקיד המופיע רבות בספרות הנטורליסטית של אותה תקופה, שומר על תכונותיו הסנטימנטליות; דוברוסלובה נוטשת את האמנות, בעוד שדֶבוּשְׁקִין אינו יכול לחיות ללא ספרות.
מבקרים עכשוויים שיבחו את "אנשים עלובים" על הצגת הנושאים ההומניטאריים שלה. ויסריון בלינסקי כינה אותו הרומן הרוסי מספר אחד, ואלכסנדר הרצן כינה אותו יצירה סוציאליסטית גדולה. הרומן משתמש בפוליפוניה מורכבת של קולות מנקודות מבט שונות ובקולם של מספרים שונים. הרומן פורסם באלמנך, קולקציית סנט פטרסבורג ב-15 בינואר 1846 וזכה להצלחה גדולה ברחבי הארץ. חלקים ממנו תורגמו לגרמנית על ידי וילהלם וולפסון ופורסמו במגזין בשנת 1846/1847. התרגום הראשון לאנגלית בוצע על ידי לנה מילמן בשנת 1894, עם הקדמה מאת ג'ורג מור.
תקציר העלילה

וָרֶנקה דוברוסלובה ומָקָאר דֶבוּשְׁקִין הם קרובי משפחה שחיים באותו רחוב דירות נורא. לדֶבוּשְׁקִין, למשל, יש רק חלק של מטבח והוא מתגורר עם עוד כמה שוכרים אחרים, דוגמת משפחת גורשקוב, שבנם גונח מייסורים של רעב כמעט כל הסיפור ובסופו של דבר מת. דֶבוּשְׁקִין ודוברוסלובה מחליפים מכתבים המעידים על תנאי המחיה הנוראים שלהם.
הקורא לומד בהדרגה את ההיסטוריה שלהם. דוברוסלובה עברה לסנט פטרסבורג (אותה היא שונאת), כאשר אביה איבד את עבודתו. וחיה עם אביה שנעשה אלים מאוד ואמה שנכנסה לדיכאון. לאחר מות אביה, היא ואמה עברו לגור עם אנה פיודורובנה, בעלת בית שהייתה אכזרית אבל לפחות העמידה פנים שהיא מרגישה אהדה למצבם. דוברוסלובה למדה אצל סטודנט עני בשם פורובסקי, שגם אביו השיכור מדי פעם בקר. היא מתאהבת בפוקרובסקי ונאבקת כדי לחסוך כסף כדי לרכוש את כל העבודות של פושקין בשוק בתור מתנה ליום הולדתו. היא משיגה את הספרים ונותנת לאביו לתת לו את הספרים בשמו בידיעה שכשהוא יקבל את הספרים הוא יהיה מאושר. פוקרובסקי נופל מיד לאחר מכן, משאלתו האחרונה היא לראות את השמש ואת העולם שבחוץ. דוברוסלובה פותחת את התריסים וחושפת עננים אפורים וגשם מלוכלך. בתגובה פוקרובסקי רק מנענע את ראשו ומת. גם אמה של דוברוסלובה מתה זמן קצר לאחר מכן. וכך נשארת דוברוסלובה כמעט לבד בעולם.
דֶבוּשְׁקִין עובד בתור פקיד, בגדיו שחוקים ומלוכלכים ותנאי גרועים משל דוברוסלובה. הוא מדמה עצמו לחולדה בחברה. הוא ודוברוסלובה מתחילים בחילופי מכתבים (וביקורים מדי פעם), ובהמשך הם גם מתחילים להחליף ספרים. דֶבוּשְׁקִין נעלב כשהיא שולחת לו עותק של הספר "האדרת", כי הוא מוצא את הדמות הראשית דומה לו מאוד.
דוברוסלובה שוקלת לעבור לחלק כשנגמר הכסף לאחר של העיר בו היא יכולה לעבוד בתור אומנת. כשנגמר הכסף לדוברוסלובה לדֶבוּשְׁקִין יש מזל: הבוס שלו מרחם עליו ונותן לו 100 רובל לקנות בגדים חדשים. דֶבוּשְׁקִין משלם את חובותיו ושולח קצת לדוברוסלובה. היא שולחת לו את 25 הרובל בחזרה כי היא לא צריכה את זה.
העתיד נראה מזהיר עבור שניהם, הוא מדמיין שעכשיו יוכל סוף סוף לחסוך כסף ולעבור לגור איתה ביחד.
דוברוסלובה מודיעה לו כי אדם עשיר, מר בייקוב, שהיו לו עסקאות רבות עם אנה פיודורובנה (בעלת הבית), הציע לה נישואין. היא מחליטה לעזוב את דֶבוּשְׁקִין והמכתבים האחרונים מעידים על כך שהתרגלה בהדרגה לכסף החדש שלה. לדוגמה, היא מבקשת מדֶבוּשְׁקִין להביא לה פשתן ומתחילה לחשוק במותרות שונות, אבל בסוף משאירה אותו לבדו.
בתכתובת האחרונה בסיפור, ב-29 בספטמבר, דֶבוּשְׁקִין מתחנן לדוברוסלובה לכתוב לו. דוברוסלובה אומרת ש"הכל נגמר" ושלא ישכח אותה. המכתב האחרון הוא מדבושקין שאומר שהוא אוהב אותה ושהוא ימות כשהיא תעזוב אותו.
דמויות ראשיות

מָקָאר אלכסייביץ דֶבוּשְׁקִין (Макар Алексеевич Девушкин) - גיבור הסיפור, פקיד ביישן עני ובודד בן 47. הוא מנסה להשתמש בספרות כדי להבין את החיים. הוא אינו מסתפק בספרות לבד ומעיד כי המכתבים של דוברוסלובה מעשירים את חייו. הוא מציג מאפיינים סנטימנטליים טיפוסיים; על פי רוברט פיין, דוסטויבסקי "כותב על קצה הסנטימנטליות, אבל הוא דמות אמינה ומעוגלת לחלוטין". שמו של דֶבוּשְׁקִין נובע מדבושקה, כלומר נער או נערה המסמל את התמימות.
וָרֶנקה אלכסייבנה דוברוסלובה (Варвара Алексеевна Добросёлова) בת 17; חיה בתנאים דומים כמו דֶבוּשְׁקִין. החלטתה לחיות עם מר בייקוב חסר המצפון הופכת אותה לזרה, לא טיפוסית לרומנים סנטימנטליים; שלא כמו הגיבורה בסופרת קלריסה משנת 1748 של סמיואל ריצ'רדסון, היא בוחרת בדרך החומרית ומאבדת את התעניינותה בספרות. השם שלה נובע מ-dobro, כלומר טוב, מסמל את אישיותה טובת לב.
מר ביקוב (Быков) - אלמן זקן אכזרי ועשיר. הציע נישואין בהצלחה לדוברוסלובה. השם שלו נובע byk, כלומר שור, המסמל כוח מיניות ותאווה.
נושאים וסגנון

אנשים עלובים, בוחן את העוני ואת מערכת היחסים בין העניים והעשירים. במידה רבה מושפע מיצירותיו של ניקולאי גוגול, "האדרת", ואלכסנדר פושקין, "התחנה" הכתובים גם הם בסגנון זה של רומן מכתבים.
בלינסקי ואחרים ראו את "האדרת" כהשראה לרומן. מבקרים מאוחרים יותר ציינו כי סגנון הכתיבה על הסבל הסנטימנטלי-הומניטרי הכיל הרבה פרודיה וסאטירה על ספרי גוגול; עם זאת, ישנם כמה מתנגדים.[דרוש מקור]
תרגום עברי

פ. מ. דוסטויבסקי, אנשים עלובים, מרוסית: רועי חן, בני ברק: הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה), תשס"ט 2009.
הערות שוליים

↑  (בדומה לאקאקיֶביץ' מספרו של גוגול "האדרת")
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007345290605171  GND: 4099165-9  LCCN: n85193661  VIAF: 186332221   WorldCat (עם VIAF): 186332221 
דוסטויבסקי בלבוש מהנדס
מָקָאר דֶבוּשְׁקִין
ארמופילה ביגנונית

| ארמופילה ביגנונית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: מיופוריים
סוג:: ארמופילה
מין:: ארמופילה ביגנונית
שם מדעי
 Eremophila bignoniiflora ‏מולר, 1859
תחום תפוצה
באופן טבעי הוא גדל באוסטרליה
ארמופילה ביגנונית (שם מדעי: Eremophila bignoniiflora) הוא מין שיח או עץ ממשפחת המיופוריים שמוצאו באוסטרליה. באנגלית הוא נקרא בשמות שונים, חלקם שמות אבוריג'יניים: Bignonia Emu Bush, Creek Wilga, Dogwood, Eurah, Gooramurra, Kurumbimi ו-River Argee.
הארמופילה הביגנונית יכולה לגדול בגדלים שונים ממטר עד לכ-8 מטרים. פרחיה גדולים וצבעם לבן או קרם.
תיאור המין פורסם לראשונה בשנת 1848 על ידי ג'ורג' בנטהאם, שקרא לו בשם Stenochilus bignoniaeflorus. שם המין נובע מדמיון צורת פרחיו לפרחי משפחת הביגנוניים.
הארמופילה הביגנונית מצויה במישורי הצפה ביבשת אוסטרליה. המין מסווג כ"מאוים" בתקנות ההגנה על החי והצומח (1988) של מדינת ויקטוריה.
אנמשמנט

אנמשמנט (לכידות יתר במבנה המשפחתי) הוא עיקרון בפסיכולוגיה ובפסיכותרפיה שהוצג על ידי סלבדור מינושין (1921-2017) כדי להסביר משפחות בהן גבולות אישיים מפוזרים, תת-מערכות לא מובחנות, ודאגת יתר לאחרים מובילה לאיבוד התפתחות אוטונומית.
להיות לכוד (enmeshed) בצרכים של ההורים, לכוד בפונקציית תפקיד לא תואמת, ילד עלול להפסיד את הקיבולת שלו להכוונה עצמית; הייחודיות שלו, תחת הכובד של גילוי עריות נפשי; ואם הלחץ המשפחתי גודל, עלול לגדול להיות המטופל המזוהה או השעיר לעזאזל במשפחה.
אנמשמנט שימש גם את ג'ון ברדשו כדי לתאר מצב של קשר בין-דורי בתוך משפחה, לפיו ילד (בדרך כלל מהמין השני) הופך לבן זוג פונדקאי עבור אמו או אביהם.
המונח מיושם לפעמים על מערכות יחסים בהן יש תלות שיתופית, כאשר קיימת סימביוזה לא בריאה.
עבור הילד המעורב (enmeshed) בצורה רעילה, הרגשות הנישאים של המבוגר עשויים להיות היחידים שהם מכירים, עולים על רגשותיהם ומאפילים אותם.
דרכי טיפול

הבהרת גבולות, הכנסת הדורות לתאים נפרדים, ומציאת איזון טוב יותר בין מעורבות להפרדה, הם כולם דרכי טיפול שימושיות.
עם זאת, חשוב שהמטפל ימנע מלהסתבך בתת-המערכות המשפחתיות עצמן - ההסתבכות הלא מודעת של עזרה למטפל/לקוח נזקק.
אסתר נרקיס

| --- | --- |

 לידה:  6 בנובמבר 1930 (בת 93) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים 
 בן או בת זוג:  עוזי נרקיס 
 
אסתר נרקיס (נולדה ב-6 בנובמבר 1930) היא מורה ישראלית לפסנתר.
ביוגרפיה

נרקיס נולדה ב-1930 בחיפה. אביה, דוד הכהן, היה ממנהיגי היישוב בתקופת טרום המדינה, חבר הכנסת, מדינאי ודיפלומט. נרקיס למדה בבית הספר הריאלי.
באפריל 1948 התגייסה לפלמ"ח במסגרת הכשרת הצופים. נרקיס שרתה בגדוד השביעי של חטיבת הנגב. היא סיימה קורס קשרים והייתה קשרית של מפקד הגדוד ולאחר מכן מזכירה גדודית. היא נטלה חלק בכיבוש באר שבע, במבצע חורב ובמבצע עובדה. בתקופה זו הכירה גם את בעלה, עוזי נרקיס.
לאחר תום שירותה הצבאי ב-1949 החלה ללמוד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ולאחר מכן בפריז. בשנים 1996-1979 ניהלה את הקונסרבטוריון שליד האקדמיה למוסיקה בירושלים.
נרקיס לימדה תלמידים רבים במשך שישים שנה. בין תלמידיה: אסנת נצר, זוהר שרון, בנג'מין הוכמן וליאור קרצר .
הערות שוליים

↑  אסתר נרקיס, באתר הפלמ"ח
אפסטייט ניו יורק

אַפְּסְטֵייט ניו יורק (באנגלית: Upstate New York, בתרגום חופשי "צפון מדינת ניו-יורק") הוא האזור של מדינת ניו יורק צפונית לגוש העירוני של העיר ניו יורק ופרבריה; כלומר, ללא העיר ניו יורק, פרבריה, ואזור לונג איילנד. באזור זה מתגוררים כ-7,121,911 תושבים, מתוך כ-18,976,457 תושבים בכל מדינת ניו יורק.
ערים באפסטייט ניו יורק

אולבני (בירת מדינת ניו יורק)
באפלו
אית'קה
סירקיוז
וודסטוק (בה התכוונו שיתקיים פסטיבל וודסטוק, שנערך לבסוף בוויט לייק שבבית'-אל, 67 ק"מ משם)
לייק פלאסיד (בה התקיימה אולימפיאדת החורף)
רוצ'סטר
אתרים באפסטייט ניו יורק

מפלי ניאגרה
רצועת הבורשט
הרי קטסקיל
אגמי פינגר
הרי אדירונדאק
תעלת אירי
מוסדות חינוך ידועים

אוניברסיטת קורנל
וסט פוינט
אפיה (עיר)

| --- | --- |

בניין הממשלה באפיה
 מדינה:  סמואה סמואה
 שטח:  123.81 קמ"ר
 גובה:  2.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  36,735 (2011)
  ‑ צפיפות:  300 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  13°50′S 171°45′W﻿ / ﻿13.833°S 171.750°W﻿ / -13.833; -171.750
 אזור זמן:  UTC +13:00
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סמואה מוגדלת) סללולוגה סמואה האמריקנית האוקיינוס השקטאפיה(למפת סמואה רגילה) סללולוגה סמואה האמריקנית האוקיינוס השקטאפיה    מפת העיר אפיה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אפיה (באנגלית: Apia) היא בירת סמואה. בעיר מתגוררים 37,391 תושבים (נכון לשנת 2016). העיר ממוקמת על חופו הצפוני של האי אופולו, ומהווה את הנמל העיקרי והעיר היחידה בסמואה. עיקר כלכלת העיר מתבססת על ייצוא דגים וקופרה, ויבוא כותנה, בשר, מכוניות וסוכר.
גאוגרפיה

העיר שוכנת על החוף הצפוני של האי אופולו. אפיה ממוקמת בתוך נמל טבעי בפתח נהר הוואיסיגאנו. בעיר שוכנת בין הר ואיה (שגובהו 472 מטרים) לבין האוקיינוס.
היסטוריה

העיר החלה ככפר קטן. העיר המודרנית נוסדה בשנת 1850 והפכה לבירה הרשמית בשנת 1859. הקיסרות הגרמנית שלטה בסמואה בשנים 1900–1914, עם אפיה כבירתה.
אתרים בעיר

הבירה המסורתית של סמואה, מולינואו נמצאת במערבה של אפיה, במקום בו ניצב כיום בניין הפרלמנט (פאלה פונו). בעיר ממוקמים משרדי הממשלה, והבנק המרכזי של סמואה.
הסופר רוברט לואיס סטיבנסון התגורר בעיר 4 שנים, והוא קבור על הר ויאה, בקרבת המקום בו התגורר. הבניין בו התגורר משמש כיום מוזיאון לזכרו.
סמוך מדרום לעיר שוכן בית התפילה הבהאי בסמואה, אחד משבעה בתי תפילה בהאים ברחבי העולם.
תחבורה

נמל אפיה הוא הגדול והחשוב בנמלי סמואה. בסמואה אין רכבות, אולם רשת אוטובוסים היוצאת מהעיר מקיפה את כל האי. שדה התעופה הבינלאומי נמצא במערבה של העיר.
ערים תאומות

ארצות הברית קומפטון, קליפורניה, ארצות הברית (מ־2010)
הרפובליקה העממית של סין שנג'ן, גואנגדונג, הרפובליקה העממית של סין (מ־2015)
הנמל לפנות בוקר
ארמז

ערך זה עוסק באבי האלים במיתולוגיה הגאורגית. אם התכוונתם לרמיזה באמצעות מילה או ביטוי המופיעים בתוך יצירה כלשהי אל מקורות אחרים, ראו .
אַרמַז (בגאורגית: არმაზი אַרמַזִי) הוא אבי האלים במיתולוגיה הגאורגית. פולחן ארמזי היה מקובל מהמאה הרביעית לפנה"ס עד למאה הרביעית לספירה.
ההיסטוריון סטרבו, בתחילת המאה הראשונה לפני הספירה, מביא את סיפורו של ארמזי. על פי המיתולוגיה הגאורגית, מוצג ארמזי בצורת חייל עשוי זהב, גובהו 30 מטר, עיניו ירוקות, ובידו הימנית הוא מחזיק חרב.
המקורות הגאורגיים, מתארים באופן מדויק, את הפסטיבל הפגני ההמוני במצחתה בירת כארתלי, שאף המלך עצמו משתתף בו.
כשהנינו הקדושה, האישה שניצרה את הגאורגים (יחד עם המלך מיראן), נכנסה למצחתה, וראתה את החגיגה השנתית של פסטיבל ארמזי, היא החלה להתפלל, והפסל נשרף מפגיעת ברק.
מנזר הצלב ჯვრის მონასტერი במצחתה נבנה במקור לכבוד ארמזי. מאוחר יותר עם הגעת הנצרות לגאורגיה הפך המקום למקום פולחן נוצרי.
לארמזי ישנן מקבילות גם במיתולוגיות אחרות. תכונותיו זהות לאלה של ארמזד (Armazd) מהמיתולוגיה הארמנית. יש המזהים את ארמזי גם עם אל הירח בפנתאון החיתי. אחרים טוענים כי זו הגרסה הגאורגית לאל הפרסי אורמזד (ormazd).
אלכסנדר קימל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1927 פודהייצה, אוקראינה 
 פטירה:  2018 (בגיל 91 בערך) 
 מדינה:  ארצות הברית, פולין 
 שפות היצירה:  פולנית, אנגלית 
 
אלכסנדר קימל (באנגלית: Alexander Kimel;‏ 2018-1927) היה סופר ומשורר יהודי אמריקאי שכתב על השואה של יהודי אירופה במלחמת העולם השנייה. קימל הוא ניצול שואה ששרד כילד את גטו רוהאטין ועבודות פרך בגליציה בפולין ולאחר מכן התחבא ביערות ובמחבואים עם משפחתו. נודע בעיקר עקב כתביו ושיריו על חיי הקהילה היהודית בגטו ועל קורותיו כילד בעת מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים

קימל נולד בסביבות שנת 1927 בעיר פודהייצה (פולנית: Podhajce. אנגלית: Pidhaitsi) במחוז טרנופול בגליציה המזרחית בפולין. בעיר הייתה קהילה יהודית ענפה שרובה הושמדה בשואה כולל רבים מבני משפחתו המורחבת. במלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש עירו על ידי הסובייטים, הוא ברח כילד עם הוריו ואחותו מעירו לעיר רוהאטין. לאחר פלישת הנאצים הוא שהה בגטו רוהאטין. בגטו הוא אולץ לבצע עבודות פרך ולעסוק, בין השאר, בפינוי לקברי המונים של גופות יהודים שנרצחו. הוא ניצל מאקציות והצליח להתחבא בעת איסוף של יהודים למשלוחים למחנה ההשמדה בלז'ץ. אימו מתה בגטו והוא, אביו ואחותו ברחו מהגטו כחודש לפני השמדתו על ידי הנאצים ועוזריהם בשנת 1943. הם הצליחו להסתתר ביערות ובחוות אצל מקומיים שעזרו להם עד שחרור האזור על ידי הצבא האדום.
קורות חיים > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה עזבה המשפחה לדנמרק ולאחר מכן לארצות הברית. קימל חזר לבדו ללמוד הנדסה בפולין בעיר ורוצלב. הוא התחתן בפולין בשנת 1956 ולאחר מכן הגיע מפולין עם אשתו לישראל. מאוחר יותר עבר לניו יורק בארצות הברית. לאחר המעבר לארצות הברית נולדו לו שני ילדים. הוא פעל במשך מספר עשורים בארצות הברית לתיעוד השואה בפולין ולזיכרון וחינוך בעזרת הרצאות, ראיונות וכתיבה של שירים, סיפורים ומחזות. נפטר בגיל 91 מדלקת ריאות בשנת 2018 בניו ג'רזי.
כתיבה על השואה

קימל פרסם סיפורים המתארים את החיים בגטו ובמסתור. סיפוריו מציגים דמויות שונות בקהילה היהודית ואת הקשיים שהיהודים חוו. בנוסף הוא מתאר את האינטראקציה עם הסביבה המקומית שהורכבה מפולנים ואוקראינים. הוא תיעד את חייהם של ילדים בשואה. כתיבתו של קימל עסקה במספר נושאים מרכזיים דוגמת גבורה ועמידה מול רשע, התנהגות אנושית מול המוות, הישרדות וגורל, טוב מול הרע ואופיו של האדם.
כתיבה על השואה > גבורה ועמידה מול רשע

בסיפור הנקרא הקדיש הראשון שלי קימל תיאר את נחישותו להילחם בנאצים של יהודי צעיר מהעיר רוהאטין לו הוא קרה ווילי הבלתי מנוצח. בסיפור הוא מתאר את קורותיו של ווילי (ווילוש) בלך שהצליח לברוח מרכבת שיעדה תאי הגזים במחנה ההשמדה בלז'ץ. מתואר איך בעזרת כוח פיזי רב שניחן בו, למרות שאצבעותיו זלגו דם, פירק את קיר הקרון ואפשר לעצמו ולאחרים לקפוץ מהרכבת. הוריו ואחיותיו נרצחו אך בלך שרד במהלך השנים בגטו, ביערות ובבונקרים בתקווה להצטרף ללחימה בנאצים ולחזות בנפילת ברלין ומותו של היטלר. לאחר שחרור העיר רוהאטין על ידי הצבא האדום הוא הצטרף כחייל לכוחות בעלות הברית והשתתף בקרבות רבים בדרך לברלין. הוא השתתף בקרב על ברלין וראה בנפילת הרייך השלישי. הוא נהרג בעת אירועי הירי האחרונים בברלין כנראה לאחר החתימה על כניעת גרמניה הנאצית ב-9 במאי 1945.
כתיבה על השואה > התנהגות אנושית מול המוות

הסופר מציג במאמר ששמו הערות אוטוביוגרפיות ובמאמרים נוספים את החיים בגטו לפני השמדתו ובמהלך האקציות למשלוחים למחנה ההשמדה בלז'ץ. הוא מתאר את הניסיונות של יהודים להמשיך בחייהם למרות הקושי לשרוד והמוות היום יומי. הוא מתאר את חייהם של צעירים שבדומה לבני גילם התאהבו, ניסו לשמוח, משפחות שהוקמו וילדים שנולדו. אירועים שמחים ועצובים שליוו את הקהילה דוגמת קונצרט שבסופו נוגנה נעימת התקווה. כמו כן הוא מתאר את התנהגותם של היהודים לפני העלייה לרכבות למחנה ההשמדה. מוצגות התגובות למצב של דמויות שונות בקהילה דוגמת אלו שוויתרו, הנחושים לשרוד שהתחבאו בבונקרים, יהודים שמתו בעודם נלחמים ועוד.
בנוסף הוא מתאר את הקשיים להתנהג כבני אדם תחת המאבק להישרדות בתנאי רעב ומחלות. הוא מזכיר את תחושת האשמה והבושה שליוותה אותו במשך עשרות שנים על שהשיב ריקם את בקשת שכנו לפרוסת לחם כי הוא עצמו היה מורעב. השכן מת מספר שבועות לאחר מכן וקימל לא יכול היה להפסיק לחשוב על מותו.