stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריצ'רד מיינרצהגן

| --- | --- |

ריצ'רד מיינרצהגן 1922
 לידה:  3 במרץ 1878 לונדון
 פטירה:  17 ביוני 1967 (בגיל 89) לונדון
 מדינה:  אנגליה
 פעילות בולטת:  קצין מודיעין
 ידוע בשל:  מעורבותו במערכה על ארץ ישראל בזמן מלחמת העולם הראשונה
 השכלה:  Aysgarth School  בית הספר הארו 
 תקופת הפעילות:  1899–1925 (כ־26 שנים)
 בן או בת זוג:  אני מיינרצהגן (3 במרץ 1921–?)  Armorel Le Roy-Lewis (1 בספטמבר 1911–?)  תרזה קליי 
 פרסים והוקרה:  Godman-Salvin Medal (1951)  אות השירות המצוין  מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 
ריצ'רד מיינרצהגן (באנגלית: Richard Meinertzhagen; נולד ונפטר בלונדון, אנגליה, 3 במרץ 1878 – 17 ביוני 1967) היה קצין (קולונל) מודיעין בריטי, סופר וצפר חובב (אורניתולוג). ידיד הציונות.
במסגרת שירותו הצבאי לפני שהוצב בארץ ישראל היה בקניה ב-1902, השתתף בדיכוי ההתקוממות של שבטי הנאנדי וחיסל את מנהיגם.
בשנים 1917–1920 שירת בחזית ארץ ישראל כקצין המודיעין של הגנרל אלנבי, ובמסגרת זו היה האיש שהפעיל את רשת הריגול היהודית ניל"י. כתוצאה מהיכרותו עם אנשיה הוא הפך בעצמו לציוני.
למיינרצהגן מיוחסת "תרמית התיק" (Haversack Ruse) המפורסמת לפני קרב באר שבע, אשר הודות לה הוטעה הצבא העות'מאני לחשוב כי הבריטים יתקפו בעזה, בעוד ההתקפה כוונה למעשה לבאר שבע. תרמית זו תרמה רבות להצלחת הבריטים בכיבוש ארץ ישראל.
ב-1919 מונה לתפקיד קצין מדיני ראשי לארץ ישראל וסוריה והשתתף במשלחת הבריטית לוועידת השלום בפריז, בה, בין היתר, נדונו גם עתידה של ארץ ישראל וגבולותיה. במסגרת זו התגלתה ברבים אהדתו לתנועה הציונית ותמיכתו בה. הוא קיים קשרי חברות הדוקים עם חיים ויצמן, יו"ר ההסתדרות הציונית דאז, ונפגש עם אישים ציונים נוספים.
גילויים מדעיים שייחס מיינרצהגן לעצמו וכן תיאורים היסטוריים שפרסם התבררו מאוחר יותר כמזויפים או בדויים.
קורות חייו

מיינרצהגן נולד למשפחת אצולה מכובדת. מצד אביו היה בן ליוצאי גרמניה מן העיר מיינרצהגן שבמדינת צפון ריין-ווסטפליה, שעל שמה נקראת משפחתו, ומצד אימו היה בן לאצולה בריטית. משפחת אביו הייתה אחת העשירות בבריטניה. בילדותו התוודע לחוקרים מפורסמים, כמו הרברט ספנסר (הוגה רעיון הדרוויניזם החברתי) וככל הנראה, בהשפעתם הפך לחוקר בעצמו.
קורות חייו > קריירה צבאית > שירות בהודו ובאפריקה

עם תום לימודיו בבית הספר הארו הצטרף לאקדמיה הצבאית, הוסמך כקצין בדרגת סג"ם ונשלח להודו ב-1899 שם הצטרף ליחידת ה-Royal Fusiliers. זמן מה שהה גם בבורמה. ב-1900 הועלה לדרגת סגן.
ב-1902 נשלח למזרח אפריקה, קניה של ימינו, שם שירת כקצין מודיעין ב-King's African Rifles) KAR) ונחשב, לפי כמה מקורות, לאחד ממשרטטי המפות הטובים בצבא. מפקדיו הסתמכו עליו בכל האמור בתנועת כוחות ורכב בתוואי שטח קשים.
הצבא הבריטי עסק אז בדיכוי מרד שבטי הנאנדי, שאדמותיהם הופקעו לצורך הקמת מסילת ברזל. המרד נמשך כ-11 שנה והונהג על ידי קויטאלל אראפ סאמואיי (Koitalel Arap Samoei). ב-1905, על פי יומני מיינרצהגן ומקורות נוספים, הוא הזמין את מנהיג המרד למשא ומתן על הפסקת אש, וכשהגיע האחרון למפגש, ירה בו באקדח. הפמליה חוסלה במכונות ירייה והאירוע הביא לדיכוי המרד. לאחר המרד הוא אסף פריטים שונים של בני השבט, כולל חפצים מקודשים וסמל מנהיגות שבטי. אלה הוחזרו בשנת 2006 לקניה.
מיינרצהגן עמד לדין צבאי, טען שפעל מתוך הגנה עצמית וזוכה. אולם בלחץ משרד המושבות, הוא הודח מתפקידו ונשלח בחזרה לאנגליה לתפקיד משרדי במאי 1906.
לאחר מאבק, הצליח מיינרצהגן לטהר את שמו, לחלוטין. הוא הועלה לדרגת סרן, וב-1907 חזר ל-Royal Fusiliers בדרום אפריקה, שם שירת עד 1908. לאחר מכן שירת יחד עם יחידתו במאוריציוס ובהודו.
קורות חייו > קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוצב מיינרצהגן באגף המודיעין של חיל המשלוח הבריטי-הודי, ובשנת 1915 הוא קודם לדרגת רב-סרן ולתפקיד ראש אגף המודיעין הצבאי הבריטי במזרח אפריקה. בפברואר 1916 הוא קיבל את עיטור מסדר הכבוד על תפקודו.
בשנת 1917 נשלח למצרים על מנת ליטול לידיו את אגף המודיעין של הגנרל אלנבי ולרכז את המודיעין הקדמי בגזרת דיר אל-בלח שבצפון סיני (רצועת עזה של ימינו). שם פגש והפעיל את אנשי מחתרת ניל"י. דמותם ופועלם של אנשי היישוב היהודי, ובמיוחד אהרן אהרנסון כה הרשימה אותו, עד כי לפי עדותו הוא הפך מאנטישמי (כפי שחונך בילדותו) לפילושמי וציוני.
קורות חייו > קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > ההטעיה לפני הקרב על באר שבע

באביב 1917 ביצעו הבריטים שני ניסיונות כושלים, בפיקודו של גנרל ארצ'יבלד מאריי, לתקיפת עזה. לאור הכשלונות בכיוון זה, הם החליטו לפרוץ את קו ההגנה הטורקי מכיוון באר שבע, שנחשבה עד אז קשה יותר לתקיפה עקב מחסור במקורות מים בסביבותיה.
מיינרצהגן הגה תוכנית הטעיה, ולפיה הוכן תיק מסמכים שהוא עתיד היה "לאבד" בקרבת קו החזית. מן המסמכים יבינו העות'מאנים שהבריטים מתכוננים למערכה שלישית בעזה, בעוד לאמיתו של דבר יתקוף אלנבי בבאר שבע. לפי יומנו של מיינרצהגן, ב-12 בספטמבר נעשה הניסיון הראשון: קצין "איבד" את התיק, אך העות'מאנים לא מצאו אותו. ב-1 באוקטובר נכשל ניסיון שני. ב-10 באוקטובר, על פי יומניו, מיינרצהגן עצמו חצה את הקווים ונקלע בדרכו של סיור עות'מאני, אשר ירה לעברו. הוא נאלץ כביכול, כתוצאה מהירי, ליפול מהסוס ולשמוט את תיקו. הוא ומלווהו ברחו מהמקום, ותיק המסמכים המזויפים ורמזים נוספים שהבריטים "שתלו", כי ההתקפה תיערך שוב באזור עזה, נתפש על ידי הטורקים ועשה את שלו בהטעייתם.
ב-31 באוקטובר 1917 הבריטים אכן הפתיעו עת תקפו את באר-שבע, וכבשו אותה. המבצע זכה לכינוי The Haversack Ruse.
החל מחודש יולי חרש מיינרצהגן – בצוותא עם שני קצינים בכירים אחרים במטה אלנבי, וינדהם דידס וארצ'יבלד וייוול – מזימה אחרת, וזאת חרף התנגדותו של אלנבי. החל מחודש אוגוסט החלו מטוסים בריטיים לטוס מעל לקווי הטורקים ולהשליך אליהם חפיסות סיגריות ובהן מעט דברי תעמולה. בחלוף ימים אחדים התרגלו הטורקים לסיגריות ולאחר שהסתלקו המטוסים היו החיילים אוספים את החפיסות. הדבר נמשך עד ל-5 בנובמבר. ביום זה הושלכו אלפי חפיסות וכל סיגריה הייתה ספוגה באופיום.
עם תום המערכה על ארץ ישראל, קיבל מיינרצהגן דרגת ייצוג של סגן-אלוף, וחצי שנה לאחר מכן אף דרגת ייצוג של אלוף-משנה.
קורות חייו > לאחר מלחמת העולם הראשונה

מאז ספטמבר 1919 כיהן כקצין המדיני הראשי של הממשל הצבאי. הוא היה אחד העדים שהעידו לפני ועדת החקירה של פלין, שבדקה את מאורעות תר"פ בשבוע הראשון של אפריל 1920. הוא טען כי במהלך הפרעות התייצבה הפקידות הבריטית לצד הערבים. הוא אף האשים את בולס וקצינים אחרים בגרימת הפרעות.
בין השאר נזקף לזכותו שחרורו של זאב ז'בוטינסקי מהכלא בירושלים, בעקבות מאורעות אפריל 1920 (פסח תר"פ). כתומך נלהב בציונות מחה בפני הלורד בלפור ולויד ג'ורג' (ב-14 באפריל 1920), על כך שהמדיניות שהותוותה בהצהרת בלפור אינה מיושמת כראוי. בתגובה לכך הודח מתפקידו בשל עקיפת סמכות. מיינרצהגן השתתף גם במשלחת הבריטית לשיחות השלום בוורסיי בתום המלחמה, וגם שם התעמת עם המדיניות הבריטית הרשמית, שהייתה פרו-ערבית לטעמו. בשנת 1925 מיינרצהגן השתחרר מן הצבא.
קורות חייו > לאחר שירותו הצבאי

בתום שירותו במזרח התיכון התמקד באורניתולוגיה. הוא פגש בברון וולטר רוטשילד, מגדולי הזואולוגים ואוספי הציפורים בבריטניה, והחל לעבוד על אוסף הציפורים שלו בטרינג (כיום חלק מן המוזיאון לטבע הבריטי). שם פגש את אן קונסטנס ג'קסון, אורניתולוגית צעירה ממשפחה עשירה. השניים נישאו, נולדו להם שלושה ילדים, והם יצאו יחד למסעות מחקר. אחד המסעות היה לסיקים ולדאק שבצפון הודו. הם פרסמו יחד מאמר בכתב העת החשוב "איביס". מאוחר יותר פרסם מיינרצהגן לבדו מאמר גדול נוסף, ובו מפורטים לא פחות מ-14 מיני ציפורים לא מוכרים למדע. אחר כך חלה התקררות ביחסים בין השניים. אן שינתה את צוואתה והורישה את רוב הרכוש לילדיה. היא הותירה לו הכנסה שנתית, כל עוד לא יינשא שוב. ב-1928 נסע לפגוש את אשתו אן וילדיו בבית מבודד בסקוטלנד, Swordale. זמן קצר אחר כך אירעה תאונת ירי. חוקר מקרי המוות המקומי קבע כי אן פלטה כדור שחדר אל ראשה והרג אותה. לא היו עדים לאירוע מלבד מיינרצהגן.
בני משפחתה של אן האמינו שמיינרצהגן רצח את אן, או דחף אותה להתאבדות, למרות שלא היו לאמונה זו שום ראיות.
קורות חייו > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה גויס שוב מיינרצהגן בן ה-60 לצבא הבריטי (בדרגת רב-סרן) בתפקידי מנהלה ודוברות.
קורות חייו > אחרית ימיו

על פי יומנו של מיינרצהגן, במלחמת העצמאות, בהיותו כבן 70, הגיע לנמל חיפה בספינה בריטית. הוא נטל רובה ותחמושת, יצא העירה, נכנס לאחת מעמדות ה"הגנה" ובמשך כחצי יום צלף ממנה על עמדות הערבים. אין לסיפור זה תימוכין משום מקור אחר, לא בריטי ולא יהודי, אך ידוע כי האונייה שעל סיפונה הפליג הייתה "אמפרס אוף סקוטלנד", שעגנה בחיפה, בדרכה מקהיר ללונדון, ב-25 באפריל 1948, ואף שהקרב על חיפה הוכרע למעשה כבר ב-22 באפריל, עם בריחתו של מפקד הכוחות הערביים, ידוע גם שחילופי אש ספורדיים המשיכו להתקיים עד לטיהור מלא של העיר ב-9 במאי, עובדה התומכת לכאורה בטענותיו.
מיינרצהגן הלך לעולמו ב-16 ביוני 1967, בגיל 89, זמן קצר אחרי מלחמת ששת הימים.
אורניתולוגיה וזיופים מדעיים

נוסף על פעילותו הצבאית מיינרצהגן היה חובב צפרות ונחשב אורניתולוג מכובד. בין היתר פרסם את הספר "ציפורי ערב", וכן בנה אוסף ציפורים גדול ומכובד, שאותו הוא תרם למוזאון הבריטי לאחר מותו.
במסגרת שירותו הצבאי בקניה, צד באזור קאקאמגה את חזיר היער הענק (Hylochoerus meinertzhageni), אשר נקרא על שמו: Hylochoerus meinertzhageni.
ב-1990 החלו להתפרסם גילויים כי אוסף הציפורים שלו, הכיל זיופים ופריטים גנובים. ב-2005 פרסם המגזין "נייצ'ר" מאמר מחקר המגלה שהיקף המרמה של מיינרצהגן היה עצום. הוא גנב פריטים רבים ממוזיאון הטבע בלונדון והציגם כשלו. המחקר אילץ את האורניתולוגים לתקן מידע מדעי רב שהתברר כמזויף. כך לדוגמה, במקרה אחד זייף מיינרצהגן נתונים על ינשוף בשם Blewitt's owlet, וטען שצד אותו ב-1914 בהודו. בפועל, גנב מהמוזיאון לטבע פוחלץ שניצוד ב-1880 במיקום אחר, וזייף את הנתונים אודותיו. כתוצאה מכך נחשב הינשוף למין נכחד, עד שהתבררה התרמית, וב-1997 התגלו פרטים חיים של הינשוף באזור שהאדה בהודו.
ספרו "ציפורי ערב", התבסס על כתב-יד של חוקר בשם ג'.ל. בייטס (G. L. Bates) שנפטר לפני שפרסם אותו. מיינרצהגן פרסם את הספר בשמו, מבלי לתת קרדיט הולם לבייטס. בנוסף לכך, הוסיף לספר פריטי מידע בדויים.
יחסו לציונות

מיינרצהגן העיד על עצמו ביומניו שהגיע לאהדת הציונות למרות האנטישמיות שספג בילדותו. הוא היה מלא הערכה ליהודים בארץ ישראל, בעיקר לאחר שפגש את אהרון אהרונסון, איש מחתרת ניל"י שפעלה נגד הטורקים, ואת חיים ויצמן. הוא כתב רבות על אהדתו לציונות ועל הקמת המדינה היהודית. הוא אף הציע לממשלת בריטניה להקצות ביוזמתה את אזור אל עריש להקמת גרעין למדינה היהודית, אך הרעיון לא נקלט. על פי יומניו, מיינרצהגן צפה גם את התפרקות האימפריה הבריטית ואובדן שליטתה בתעלת סואץ.
מיינרצהגן ביקר ב-1953 בארץ והתקבל בכבוד רב, כתומך ותיק של הציונות ומדינת ישראל. על שמו נקראה הכיכר שבה הוצב הפסל אמונה בירושלים, בצומת שדרות בר-לב ושדרות לוי אשכול.
יומני מיינרצהגן

ב-1959 פרסם מיינרצהגן ספר בשם "יומן מזרח תיכוני", המבוסס על יומניו. בין השאר הציע בו את הגבולות של המדינה היהודית העתידית, שבשטחה ייכללו רמת הגולן, חלק מעבר הירדן המזרחי וכן רוב חצי האי סיני. שטח המדינה שהציע כללה 86,880 קמ"ר. מאוחר יותר נטען כי היומן מכיל רשימות בדויות, או שנכתבו שנים רבות לאחר המועד שבו נכתבו לכאורה.
אפיזודה שעליה דיווח ביומנו קשורה לפגישתו עם אדולף היטלר ב-1934, לפיה כשהאחרון הצדיע לו במועל יד וקרא "הייל היטלר", הצדיע לו בחזרה מיינרצהגן וקרא "הייל מיינרצהגן" בחיקוי. עם זאת, אין לפגישה זו תיעוד במקורות גרמניים. יומניו מכילים עוד עשרות אנקדוטות ואפיזודות נוספות שאין להן תימוכין ממקורות אחרים. עם זאת, בכמה פרשות מרכזיות, כמו תרגיל ההטעיה, גרסת מיינרצהגן התקבלה על ידי חוקרים והיסטוריונים בני זמננו שחקרו את הקרב. גם קצינים בריטים בני תקופתו, וביניהם הגנרלים וייול ואלנבי, תמכו בטענותיו.
ספריו של מיינרצהגן

1930 – ציפורי ניקול המצריים. (2 כרכים). לונדון: היו ריס
1947 – חייו של נער: דניאל מיינרצהגן 1925–1944. אדינבורו: אוליבר & בויד
1954 – ציפורי ערב. אדינבורו: אוליבר & בויד
1957 – יומן קניה 1902–1906. אדינבורו: אוליבר & בויד.
1959 – יומן מסע במזרח התיכון, 1917–1956. לונדון: Cresset Press
1959 – שודדי ים וטורפים. התכונות הפיראטיות והטורפיות של ציפורים. אדינבורו: אוליבר & בויד
1960 – יומן צבא 1899–1926. אדינבורו: אוליבר & בויד
1964 – יומנה של כבשה שחורה. אדינבורו: אוליבר & בויד (Diary of a Black Sheep. Edinburgh: Oliver & Boyd)
1973 – פרקי יומן מזרח תיכוני, שקמונה הוצאה לאור (בתרגום לעברית אהרן אמיר)
אזכורים בתרבות > סרטים בהם מופיעה דמותו של מיינרצהגן

The Lighthorsemen‏ (1987)
A Dangerous Man: Lawrence After Arabia‏ (1990)
אזכורים בתרבות > ספרים

אורה מורג, בעקבות מפות המדבר, ידיעות ספרים, 2010
לקריאה נוספת

משה יגר, ריצ'רד מיינרצהאגן והציונות, ירושלים: הספרייה הציונית - ההוצאה לאור של ההסתדרות הציונית העולמית, 2012.
אבנר שץ, גברים לבנים מתים הוצאת לוקוס, 2016. הפרק תרמית הציפורים הגדולה ע' 21 -41. ניפוץ המיתוס של קולונל מיינרצהגן,
תומאש יירסאק

תומאש יירסאק (צ'כית: Tomáš Jirsák; נולד ב-29 ביוני 1984) הוא כדורגלן עבר צ'כי המשחק בעמדת הקשר.
קריירה

יירסאק התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הראדץ קראלובה ובגיל 19 הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון ולאחר שנתיים חתם בטפליצה. ביולי 2007 חתם ל-5 שנים בויסלה קרקוב שהייתה הקבוצה הראשונה שלו מחוץ לצ'כיה. במדי ויסלה זכה ב-3 אליפויות.
ב-3 ביולי 2012 חתם בבוטב פלובדיב. ב-11 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד סלביה סופיה. ב-7 ביולי 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור המועדון בניצחון 0-1 נגד אסטנה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-8 בנובמבר 2014 כבש שער במשחק ליגה נגד ליטקס לובץ' שנבחר לשער השנה של 2014. ב-5 באפריל 2015 הפך לזר הראשון שרושם 100 הופעות במדי המועדון.
ב-26 במאי 2015 חתם באירטיש בה שיחק שנתיים. בינואר 2017 חזר להראדץ קראלובה ובשנת 2018 פרש מכדורגל מקצועי.
תארים

אליפות פולין: 2007/2008, 2008/2009, 2010/2011
שער העונה בבולגריה: 2014
שולמית הלוי

שולמית חוה הלוי (נולדה ב-5 באפריל 1955) היא משוררת וחוקרת מסורות של צאצאי האנוסים.
ביוגרפיה

הלוי נולדה ב-1955 בלוצרן שבשווייץ לד"ר אורי לוי, מספרדיי ירושלים, ולחנה לבית מאיר, ממשפחה של וותיקי יהדות שווייץ. עלתה ארצה ב-1960. גדלה בפוריה עילית והתחנכה בבתי ספר באזור. התנדבה בבית החולים הדסה עין כרם ובשערי צדק. לימדה במדרשיית עמליה, בבית הספר אוולינה דה רוטשילד, ובחוות השומר בעודה נערה. למדה תנ"ך ותורה שבעל-פה במכללה ירושלים. לה תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (1981) ודוקטורט בהיסטוריה של עם ישראל מהאוניברסיטה העברית (2009), תחת הנחייתם של יום טוב עסיס ושלום צבר. שימשה כפרופסור נלווה במכון ספרטוס בשנים 6–1994. היא נשואה לנחום דרשוביץ.
הלוי חוקרת מסורות של צאצאי האנוסים. פרסמה מאות שירים בכתבי עת, בעיקר בעברית (אך גם באנגלית ובספרדית), ושלושה ספרי שירה.
אודות ספרה אות הבל כתב משה שמיר:
לא זכור לי מתי נפעמתי כל כך מדברי שירה כפי שנפעמתי מאות הבל... העיקר היופי הפיוטי, ההתעוררות של יצר המשל והנמשל והמטפורה הקולעת... ראוי ורצוי לשוב ולקרוא, לשוב ולהתדפק על פשר המעמקים של השירים.
ספריה

״הטירה הפנימית - מסע לירי אל ההווייה ואל הוויית האנוסים״, (עקד, 1998)
״אות הבל״ (כרמל, 2003)
״פרחי הערפד״ (הקיבוץ המאוחד, 2017)
הערות שוליים

↑  שולמית חוה הלוי [Schulamith Chava Halevy] (2009). "צאצאי האנוסים במקסיקו של ימינו [Descendants of the Anusim (Crypto-Jews) in Contemporary Mexico]" (PDF). האוניברסיטה העברית [Hebrew University].
↑  "פרחי הערפד".
שרלוויל-מזייר

שרלוויל-מזייר (בצרפתית: Charleville-Mézières) היא עיר בצפון צרפת ובירת מחוז ארדן בחבל הארץ גראנד אסט. שרלוויל-מזייר שוכנת על גדות נהר המז, אוכלוסייתה נכון לשנת 2009 מונה 49,975 תושבים.
אוכלוסייה

| שנה | אוכלוסייה |
| --- | --- |
1793: 7,240
1806: 8,430
1836: 8,878
1846: 9,353
1866: 11,244
1881: 16,185
1901: 18,772
1911: 22,654
1921: 21,689
1931: 22,708
1946: 20,193
1962: 24,668
1968: 55,343
1975: 60,176
1990: 57,008
1999: 55,490
2009: 49,975
היסטוריה ותרבות

שרלוויל-מזייר נוסדה בשנת 1966 לאחר מיזוג בין שתי ערים סמוכות, שרלוויל ומזייר. העיר Le Theux אוחדה עם מזייר שנה קודם לכן. ב-2010 סופחו לעיר יישובים נוספים, ובמפקד האוכלוסין של שנת 2021 נמנו בעיר רבתי 57,792 תושבים.
בצפון העיר נמצא מוזיאון רמבו, המוקדש למשורר הנודע ארתור רמבו (1854–1891) יליד שרלוויל.
מאז שנת 1961 נערך באזור פסטיבל תיאטרון הבובות הבינלאומי המתרחש מאז כל שלוש שנים והחל משנת 2011 הפך לאירוע דו-שנתי. בעיר שוכנים משרדי אונימ"ה, האיגוד הבינלאומי לתיאטרון בובות, ומשרדי המכון הבינלאומי לתיאטרון בובות אשר נמצאים בבניין היסטורי שלצידו בובה מכנית גדולה של בובנאי (אדם המזיז את הבובות בהופעה) המופיע מופע בובות כל שעה שחולפת.
שרלוויל משמשת גם כמקום ההתחלה של שתי עונות של תוכנית תחרות הנסיעות ג'ט לג: המשחק.
ערים תאומות

איטליה מנטובה, איטליה
גרמניה דולמן, גרמניה
גרמניה אואסקירכן, גרמניה
גרמניה נורדהאוזן, גרמניה
יפן לידה, יפן
הערות שוליים

↑  "אתר אונימ"ה", Retrieved on September 21, 2015
↑  Jennifer Maas, ‘Jet Lag: The Game’ Hosts on How a ‘Strategic Blunder’ and ‘Two of the Rarest Moments’ in the Entire Series Led to Season 7 Finale Twist, Variety, ‏2023-10-11 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11963261k (data)  GND: 4090334-5  MusicBrainz: 57293274-0353-4aef-8352-3d9509141862  NKC: ge574169  SUDOC: 026514974  VIAF: 131358780   WorldCat (עם VIAF): 131358780 
מוזיאון רמבו
שאול לנדא

| --- | --- |
 לידה:  בסביבות 1790 בסביבות ה'תק"נ
 פטירה:  יוני 1854 כ"ח בסיון תרי"ד
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי החדש בקרקוב
 מקום פעילות:  האימפריה האוסטרו-הונגרית קרקוב, האימפריה האוסטרו הונגרית
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית
 תחומי עיסוק:  רבנות, קבלה דיינות
 בני דורו:  רבי דב בר מייזלש
 אב:  יעקב שמואל
 צאצאים:  בנו רבי אלכסנדר לנדא
 
רבי שאול רפאל לנדא (תק"נ, 1790 – כ"ח בסיוון תרי"ד, יוני 1854) היה רב ומקובל גליציאני במאה ה-19. שימש בדיינות בקרקוב, והתפרסם גם כסגפן וכבעל מופת. בניגוד לרוב הרבנים בקרקוב, היה ממעריצי תנועת החסידות.
שימש בפועל כרבה של חלק מהקהילה היהודית, וכאב בית דין אלטרנטיבי בעיר, תוך מחלוקת ארוכה עם רבי דב בר מייזלש שפילגה את הקהילה היהודית בעיר.
קורות חייו

נולד בשנת תק"נ בערך, לרבי יעקב שמואל בן רבי שאול לנדא מפשדבורז', שהיה מצאצאי רבי השיל מקראקא. כבר בצעירותו נשא ונתן בהלכה עם רבי מרדכי בנט ורבי מאיר קריסטינפולר רבה של ברודי, בגיל צעיר הגיע לקרקוב (לא יאוחר משנת תקס"ד), ושימש בה כדיין עשרות שנים.
התעשר מעיסוקו במסחר, בזכות כך ויתר על משכורתו מקופת הקהילה, ואף שיפץ את המקוה העירוני בקרקוב מכספו.
בשנת תקצ"ב לאחר פטירתו של רבי צבי דוד הלוי רבה של קרקוב, פרצה מחלוקת בינו לרבי דב בריש מייזלש על משרת הרבנות; באופן רשמי נבחר רבי בריש לרבנות, אולם רבי שאול הקים בית דין אלטרנטיבי בתמיכתם של חלק מבני הקהילה ובעיקר החסידים, שהכריז עליו כרב העיר. מחלוקת זו נמשכה 24 שנים עד לפטירתו של רבי סנדר בנו וממלא מקומו של רבי שאול, ועזיבתו של רבי בריש מייזליש לוורשה. בין התומכים ברבנותו בשנים המאוחרות של המחלוקת היה רבי חיים נתן דמביצר מדייני הקהילה, אך ככל הנראה רוב גדולי הדור הכירו ברבי בריש מייזליש כרב העיר.
בשנים הראשונות לאחר שהוכתר לרב, היו יחסיו עם חסידי צאנז עכורים, לאחר שדיבר בפומבי על כך שהוא עוסק בתיקון נשמות, ואף הזכיר בהקשר לכך את שמו של אחד מנכבדי הקהילה מחסידי צאנז שנפטר. נוספה על כך העובדה שאסר למינקת להינשא בעוד שרבי חיים מצאנז התיר. השלום בינו לבין חסידי צאנז הושב לבסוף כעבור תקופה, לאחר שאמר רבי שאול כי רבי שמעון סופר סת"ם, שהיה סופר מפורסם ונערץ מחסידי רבי אלימלך מליז'נסק ונפטר לפני כן, נגלה אליו בחלומו, והודיע לו על טעות שנפלה בספר תורה הנמצא באחד מבתי החסידים בעיר, אותו כתב שנים לפני כן, ואכן כאשר בדקו את הספר, גילו טעות שקשה מאוד היה לגלותה, ומאז כיבדוהו חסידי צאנז, וגם רבי חיים מצאנז בא לבקרו בביתו לאחר מכן.
אישיותו

נודע בסיגופיו הרבים וכמקובל גדול, מאכלו היומי הורכב מתפוח אדמה מטוגן וכוס קפה שחור בימים בהם לא צם, נהג לישון כשעתיים ביממה שבהם היה פיו ממלמל מזמורי תהלים מתוך שינה לפי עדות הסובבים אותו, למרות הסיגופים הוא מתואר כבעל קומה מרשימה וכבעל כח פיזי רב, עד שהקיסר פרנץ יוזף בביקורו בקרקוב התפעל ממראהו.
רבי אברהם שמואל בנימין סופר העיד עליו בהספדו: ”תלמיד חכם ומופלג בחסידות, לא אכל דבר מן החי, ולא ישן על המטה כמה שנים”.
על אף שלא היה חסיד מוצהר, היה ממעריצי החסידות, וכמה מהגדרותיו על חלק מצדיקיה התפרסמו לדורות, כמו למשל הגדרתו את המגיד מקוז'ניץ כמקובל אלוקי ואת היהודי הקדוש כ"איש המעוף הגדול". רבי שאול ביקר גם אצל רבי צבי הירש מרימנוב, וכן פגש את רבי אברהם יהושע השיל מאפטא. קיים קשרי ידידות גם עם רבי יוסף שאול נתנזון ורבי צבי הירש חיות.
אחד מסיפורי המופת המפורסמים אודותיו, אירע ערב פסח ה'תר"ב, בו כינס רבי שאול מנין לאמירת תהלים לתפילה על העיר רימנוב, מכיוון שהיא זקוקה לרחמים, ואכן לאחר מכן נודע כי פרצה שריפה בעיר.
שמעון ברמן יליד קרקוב מחובבי ציון הראשונים, שניסה להקים מושבה יהודית באמריקה ולאחר שנכשל עלה לארץ ישראל, הושפע ממה ששמע בצעירותו מרבי שאול, כי רק בארץ ישראל תיתכן אפשרות להקים יישוב יהודי.
עמדותיו

בשנת תקצ"ד פסל רבי שאול גט אותו סידר רבי בריש מייזליש, עמו היה מצוי במחלוקת קשה על רבנות העיר. המגרש היה אדם בשם זימל שכונה נפתלי, ורבי שאול פסל את הגט שנכתב בו "זימל המכונה נפתלי", בטענה שאין כל קשר בין שני השמות והשם זימל איננו כינוי של נפתלי. ולכן לפי שיטתו של רבי שאול צריך לכתוב "זימל דמתקרי נפתלי". טענה נוספת הייתה כי זימל זה התחתן בעת שאשתו הייתה נדה, וחופת נדה בלא ביאה איננה קונה, משום כך הגט לא מפריד ביניהם. בין הרבנים עמם החליף מכתבים בנושא היו, רבי משה סופר, רבי שלמה זלמן ליפשיץ, רבי חיים מצאנז, רבי נחום טרייביטש, רבי אברהם נפתלי הרץ ינר, אך למעשה הכשירו רבנים אלו את הגט.
בשנת תקצ"ז התיר לקדש את הלבנה בליל ט"ז לחודש, בכדי להרגיע את פחדם של תושבי קראקא שראו סימן מבשר רעות באי קידוש הלבנה, (כמה שנים לפני כן בשנת תקצ"א, כשהתפרצה בגליציה מגפת הכולרה, היה זה בתקופה שלא קידשו את הלבנה, והיו יהודים שראו בכך סימן רע). בנושא זה התכתב עם רבי משה סופר שהסכים עמו להקל אף כנגד הוראת הרמ"א בציינו על פסקו של רבי שאול: "כבר הורה זקן".
תמך באיסור הראשון שהוצא על אתרוגי קורפו, מכתבו לאיסור נדפס בקונטרס 'פרי עץ הדר' שנדפס בשנת ה'תר"ו.
בימי גזירת הלבוש בפולין בשנות ה-40 של המאה ה-19, היה מהיחידים בין רבני גליציה שהתייחסו לנושא, יחד עם רבי זאב וולף פרנקל מפשבורסק אסר להחליף את הלבוש המסורתי היהודי.
פטירתו

בליל שבת כ"ח בסיוון תרי"ד, ביקש רבי שאול שישאוהו לבית הכנסת, התחזק ואמר לפני התיבה את מזמור כ"ט שבספר תהלים, לאחר מכן קידש על היין, ונפטר.
נקבר בקראקא ביום ראשון כ"ט בסיוון בבית הקברות היהודי החדש בקרקוב.
בהלווייתו שנערכה ביום ראשון ספד לו רבי משה יעקב דמביצר, מדייני העיר הבולטים, שאמר: "אין לצפות שיהיה עוד צדיק במדרגה כמותו".
למרגלות מצבתו נחרט הנוסח :
קול תאניה, שמש צדקה מרפא ישרון בכנפיו, אסף נגהו אור חשך בערופיו, ואבדה צדקת תום גוע שר התורה, לוקח צנור הקדושה שבתה הטהרה, רבים על תפלתו כעל מטר ייחלו, פי חכם חן אשרי עצתו שאלו, איה חסיד? איה עניו? בחיר י-ה איהו? למרום עלה כבוד א-ל אספהו, לבנו נקרע במר נשמיע יללה, נזר ישראל הוסר עטרתו נפלה, דור אבד מנהיגו היה לנו לעיניים, אותנו עזב לֵאור שמה באור החיים.
תנצבח"ע.
ולמראשותיו הנוסח:
שאל אביך ויגד לך, בליל ש"ק עת לכתו למקום אין ליל, רוח אלקיו לבשהו ויתאזר חיל, לביהמ"ד בא ויפלל בקהל לא-ל הכבוד, קולו בכח המזמור "מזמור לדוד", גם על הכוס קידש בשובו החדרה, על טהרת הקדש נפשו מטוהרה, על קדושתה קדושת שבת נוספה, ובזה לחזות בנועם ה' היא נאספה, לעת מצוא כזו יתפלל כל גבר, אחריתו תהי כמוהו ישיש במצאו קבר.
משפחתו

בנו רבי אלכסנדר לנדא מילא את מקומו ברבנות, אולם נפטר כשנתיים לאחר מכן, בט"ו באדר א' ה'תרט"ז בגיל 46.
חתנו מאיר וינברגר מדוקלא.
מצאצאיו היה ד"ר שאול רפאל לנדאו מפעילי הציונות הבולטים בקרקוב, שנקרא על שמו.
ביאורים והרחבות

↑  השם רפאל נוסף לו בעת מחלתו, והוא גם נחקק על מצבתו.
↑  בספריו של רבי אברהם אליעזר דמשק, דיין בקרקוב, שיצאו לאור בשנת תקע"ט, הוא כבר מוזכר בתואר "הדיין החריף".
↑  לזכותו של רבי שאול נזקפת גם עובדת היותו נכד לרבי השיל מקראקא שהיה רב העיר כ-170 שנה לפני כן.
↑  ניתן לראות זאת גם ממכתבו של רבי משה סופר לרבי שאול: "ברם נאמן עלי הדיין הרב הגאב"ד, ומי יהרהר ח"ו וכו' ולהיות כי פאר רום מעלת כבוד תורתו מפורסם לתלמיד חכם צדיק וחסיד, ולא חשיד ח"ו שיאהב הניצוח בתורת ה', והשלום טוב מן הכל".
↑  לפי מרקוס כתב לו רבי אברהם יהושע השיל במכתב: "כשהייתי אצלכם במחנכם הקדוש".
↑  ראו: ראובן דב דסלר, "רבי שאול לנדא אב"ד קראקא לרבי זאב וואלף פרנקל אב"ד פשעוורסק, תר"ד, תשובה בענין מלבושי נכרים", בתוך: שנות דור ודור, חלק ה', ירושלים תשע"ז, עמ' תקכ"ו, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  בר פלוגתתו הוותיק על רבנות הקהילה, עזב לוורשה כעבור תקופה קצרה, בקהילה היהודית בקראקא הזכירו בקשר לסמיכות האירועים את מאמר חז"ל: "שני תלמידי חכמים הדרים בעיר אחת ואין נוחין זה לזה בהלכה אחד מת ואחד גולה" (תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ט, עמוד א').