stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולין וודל
הערות שוליים

↑  Schmalz, Valerie (23 בינואר 2015). "Seeing double at St. Ignatius – Drama director casts most roles twice". Catholic San Francisco. נבדק ב-12 במאי 2020. St. Ignatius [...] students have gone on to professional acting careers. [SI drama director Ted] Curry said he has two former students starring in television series right now: Jacqueline Toboni stars in NBC’s “Grimm” and Colin Woodell is the lead in “Devious Maids” on Lifetime. {{cite news}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  "Colin Woodell as Ethan Sinclair - Devious Maids Cast - myLifetime.com". web.archive.org. 25 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Unsane (2018) - IMDb, נבדק ב-11 בספטמבר 2019 {{citation}}:  (עזרה)
↑  "Colin Woodell". IMDb. נבדק ב-11 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Clement, Olivia (20 במרץ 2019). "Mary Elizabeth Winstead and Colin Woodell to Star in Dying City at Second Stage". Playbill. נבדק ב-11 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Review: Alfred Molina, Jane Kaczmarek and the slow burn of a 'Long Day's Journey Into Night'". Los Angeles Times (באנגלית אמריקאית). 10 בפברואר 2017. נבדק ב-11 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2018145531  SUDOC: 241314216  VIAF: 3662154137639115370001   WorldCat (עם VIAF): 3662154137639115370001
קלרנס קלמונס

| --- | --- |

 לידה:  11 בינואר 1942 נורפוק, ארצות הברית 
 פטירה:  18 ביוני 2011 (בגיל 69) פאלם ביץ', ארצות הברית 
 שם לידה:  Clarence Anicholas Clemons Jr. 
 מקום קבורה:  הוואי 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1961–2011 (כ־50 שנה) 
 סוגה:  רוק 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  סקסופון 
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס 
 מספר צאצאים:  4 
 www.clarenceclemons.com
 פרופיל ב-IMDb
 
קלרנס אניקולס קלמונס, ג'וניור (באנגלית: .Clarence Anicholas Clemons, Jr‏; 11 בינואר 1942 - 18 ביוני 2011) היה נגן סקסופון אמריקאי. מאז 1972 ועד מותו ניגן בלהקת אי סטריט בנד, להקת הליווי של ברוס ספרינגסטין, היה בה גורם מרכזי וניגן קטעי סולו בכל אלבומיו של ספרינגסטין. כן ניגן עם מוזיקאים אחרים, בהם רוי אורביסון, ג'ניס איאן, ג'ואן ארמטריידינג, ג'קסון בראון, ארית'ה פרנקלין, ג'ו קוקר, ליידי גאגא ואחרים. קלמונס התנשא לגובה של 195.5 ס"מ וכונה "האיש הגדול" (The Big Man). בנוסף לנגינה הופיע קלמנס גם כשחקן קולנוע במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה. על קטעי נגינתו, בעיקר באלבומים המוקדמים של ספרינגסטין, כתב מבקר הניו יורק טיימס ג'ון פרלזניו שהם שידרו "כיסופים חסרי מלים, מאבק חסר פשרות ותבונה מלאת הומור". יחסיו עם ספרינגסטין על הבמה ומחוצה לה, הפגינו אינטימיות רבה ושוויון, שלא כנהוג בין זמר סולן ונגן בלהקתו (על עטיפת האלבום Born to Run, למשל, משעין ספרינגסטין כביכול את ראשו על כתפו של קלמנס).
תולדות חייו

קלמונס נולד בווירג'יניה, בנעוריו למד סקסופון טנור וסקסופון בריטון וניגן בלהקת הג'אז של בית הספר. בנעוריו הושפע מהסקסופוניסט קינג קרטיס והחליט שסקסופון הטנור יהיה כלי הנגינה העיקרי שלו. בקולג' שיחק פוטבול ואף הוצע לו להצטרף כשחקן מקצועי לקבוצת דאלאס קאובויס.
בשנות השישים עבר לניו ג'רזי, עבד כמורה לחינוך מיוחד וניגן באירועים מזדמנים, בעיקר גרסאות כיסוי לשירי ג'יימס בראון. ספרינגסטין וקלמונס הכירו בניו ג'רזי, כאשר עבדו במקביל כמוזיקאים בבארים. בחורף 1971 ביקש קלמונס לנגן עם ספרינגסטין, ששכר אותו ללהקתו לקראת הקלטת אלבום הבכורה שלו, .Greetings from Asbury Park, N.J, במהלך ההקלטות ביצעו השניים ג'אמים ארוכים ובין הזמר לבן-העור והנגן האפרו-אמריקני נקשרו קשרי חברות והפריה אמנותית אמיצים. קלמונס ניגן קטעי סולו בשירים רבים, בהם Born to Run, Thunder Road ו-Jungleland, הנזכר כביצוע הסולו הטוב ביותר שלו, ‏Badlands, The Promised Land, The Ties That Bind, Sherry Darling, I Wanna Marry You, Drive All Night, Independence Day, Bobby Jea ו-I'm Goin' Down.
בנוסף, ניגן קלמונס עם מוזיקאים אחרים בשיתופי פעולה שונים, בהם ג'קסון בראון בשיר You're a Friend of Mine מ-1985, ארית'ה פרנקלין בשיר Freeway of Love מאותה שנה, ליידי גאגא בשירים Hair ו-The Edge of Glory מאלבומה Born This Way (שהיה להקלטתו האחרונה) ורבים אחרים. ב-1989 הופיע עם רינגו סטאר ולהקת "The All-Starr Band" בה שר בדואט עם בילי פרסטון את השיר "You're a Friend of Mine".
הופעות בסרטים ובטלוויזיה

בשנת 1977 הופיע כנגן חצוצרה בסרטו של מרטין סקורסזה ניו יורק, ניו יורק.
כן הופיע הן כשחקן והן בהופעת קמע בתפקיד עצמו בפרקים מתוך "על טעם ועל ריח", "משפחת סימפסון", "הסמויה" ועוד.
הערות שוליים

↑  ג'ון פרלזניו, ניו יורק טיימס, כתף לבוס, באתר הארץ, 26 ביוני 2011
↑  Clarence Clemons five best Bruce Springsteen sax solos
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420499205171  BNE: XX1501974  BnF: cb139779373 (data)  GND: 134348389  ICCU: LO1V298819  ISNI: 0000 0001 2029 8607  LCCN: n84157878  MusicBrainz: 7e4bfa5f-a8b8-4fb0-81b5-f74f6ac72133  NKC: xx0068251  NTA: 070737827  SNAC: w6cv5fkr  VIAF: 85745048   WorldCat (עם VIAF): 85745048
קליפורד אלכסנדר

קליפורד לאופולד אלכסנדר הבן (באנגלית: Clifford Leopold Alexander Jr.;‏ 21 בספטמבר 1933 – 3 ביולי 2022) היה עורך דין, איש עסקים ופקיד ממשל אמריקאי מניו יורק. הוא היה האפרו-אמריקאי הראשון שכיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית.
ביוגרפיה

קליפורד אלכסנדר נולד בניו יורק לקליפורד לאופולד אלכסנדר האב. הוא למד בבית הספר פילדסטון שבניו יורק. ב-1955 הוא סיים את לימודיו בקולג' של אוניברסיטת הרווארד וב-1958 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל. עם סיום לימודיו הוא התגייס למשמר הלאומי של מדינת ניו יורק ושירת לזמן קצר בגדוד התותחנים ה-369 בפורט דיקס, ניו ג'רזי.
ב-1959 נשא אלכסנדר לאישה את אדל לוגן. אדל הייתה לפרופסור באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון לאחר שסיימה את לימודי הדוקטורט שלה בהיסטוריה והתמחתה בהיסטוריה אפרו-אמריקאית. לשניים נולדו בת, אליזבת, ובן, מארק.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין, שימש אלכסנדר כעוזר פרקליט המחוז של מחוז ניו יורק בין השנים 1959–1961. הוא היה למנהל של מיזם השימור של שכונת מנהטנוויל-המילטון גרנג'. לאחר מכן הוא שימש כמנהל של מיזם ההזדמנויות לנוער של הארלם. במקביל הוא עסק בעריכת דין בניו יורק.
ב-1963, בתקופת ממשלו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, נקרא אלכסנדר לוושינגטון די. סי. כדי לשמש קצין ליחסי חוץ של צוות המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית. לאחר מכן הוא שימש כסגן העוזר המיוחד לנשיא לינדון ג'ונסון, כיועץ מיוחד וכסגן היועץ המשפטי המיוחד של צוות הבית הלבן בין השנים 1964–1967. לאחר מכן ועד 1969 הוא כיהן כיושב הראש של הוועדה לשוויון הזדמנויות בתעסוקה. הוא שימש כנציג מיוחד של הנשיא כאשר עמד בראש משלחת ארצות הברית לטקסים לציון עצמאותה של ממלכת סווזילנד ב-1968.
לאחר בחירתו של הנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון הוא עזב את עבודתו בממשל הפדרלי ועסק בעריכת דין במשרד עורכי הדין הוושינגטוני "ארנולד ופורטר" בין השנים 1969–1975. בין השנים 1972–1976 הוא שימש כפרשן חדשות בטלוויזיה. בשנים 1973–1974 הוא לימד כפרופסור למשפטים באוניברסיטת הרווארד. ב-1974 הוא התמודד ללא הצלחה על תפקיד ראש עיריית וושינגטון. הוא שב לעיסוקו במשפטים וב-1975 הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין "ליפפרט, ברנרד, מקפרסון והנד".
עם היבחרו של ג'ימי קרטר לנשיאות, שב אלכסנדר לשירות הממשלתי ובמשך כל תקופת נשיאותו של קרטר, בין השנים 1977–1981, הוא כיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית. הוא היה האפרו-אמריקאי הראשון שכיהן בתפקיד זה. במהלך כהונתו בתפקיד הוא התרכז בשיפור צבא המתנדבים, הוא שם דגש על תוכניות לשיפור המקצועיות ועל מתן חוזים לעסקים בבעלות מיעוטים כדי לקיים את המחויבות הפדרלית לעודד גיוון.
ב-1981 הקים אלכסנדר את חברת הייעוץ "אכסנדר ושות'". בנוסף הוא שימש כחבר דירקטוריון בכמה תאגידים ארציים והיה חבר במועצת הנגידים של הבורסה לניירות ערך בניו יורק.
בראשית המאה ה-21 בלט אלכסנדר בהתנגדותו למדיניות אל תשאל, אל תספר, שהוא קרא לביטולה על ידי הקונגרס.
משפחתו

בתו אליזבת אלכסנדר היא משוררת שהייתה פרופסור לאנגלית באוניברסיטת ייל. היא התבקשה לכתוב ולקרוא שיר עבור טקס ההשבעה של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה. בנו, מארק אלכסנדר הוא דקאן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת וילנובה שבפנסילבניה. הוא גם שימש כיועץ פוליטי למסעות הבחירות של ביל בראדלי, טד קנדי והנשיא אובמה.
קליפורד אלכסנדר נפטר ב-3 ביולי 2022.
קבוצת המליליט

| --- | --- |
אורתיט ומליליט (בכחול) עם קוורץ, משקף מנוסר דק תחת אורות מקוטבים ניצבים.
אורתיט ומליליט (בכחול) עם קוורץ, משקף מנוסר דק תחת אורות מקוטבים ניצבים.
 תכונות המינרל
 הרכב כימי:  ‎(Ca,Na)2(Mg,Al)[4][Si2O7]‎
 מערך קריסטלוגרפי:  טטרגונלי
 צורת הגביש:  מסיבי (גוש חסר צורה), גרגרי.
 צבע:  לבן, צהבהב, חום ירקרק, אפור, אפור ירקרק
 ברק:  זגוגי עד שמנוני
 שקיפות:  שקוף למחצה
 פצילות:  מובחנת על {001}, חלשה על {110}
 שבירה:  בלתי שווה
 קשיות:  5.5-5 בסולם מוס
 משקל סגולי:  3.0-2.9
 שרטוט:  לבן
 מינרלים נלווים:  דולומיט, קלציט, מרוויניט, דיופסיד, וילימיט, וזוביאניט, רודוניט, אפטיט
קבוצת המליליט היא קבוצת מינרלים סורוסיליקטיים (סורו ביוונית ערימה - סיליקטים במבנה טטרהדרונים כפולים) של סידן, נתרן, אלומיניום, מגנזיום ולעיתים ברזל.
המינרלים בקבוצת המליליט

המינרלים בקבוצת המליליט הם תמיסות מוצקות של כמה מיני מינרלים שהחשובים בהם הם הגהלניט והאקרמניט. בחלק מהמינרלים משתתפים גם היסודות בריליום, בריום ואבץ.
| --- | --- |
אוקיימליט: [Ca2B[BSiO7
אנדרמאיירליט: [BaFe2+2[Si2O7
אקרמניט: (Ca2Mg(Si2O7
בריליט: [BaBe2[Si2O7
גהלניט: [Ca2Al[AlSiO7
גוגיאיט: [Ca2Be[Si2O7
ג'פריאיט: [(Ca,Na)2(Be,Al)[Si2O6(O,OH)
הרדיסטוניט: [Ca2Zn[Si2O7
לאוקופניט: [(Ca,Na, Ce)2(Be,Al)[Si2O6(F,OH)
מליפניט: [(Ca,Na)2(Be,Al)[Si2O6(OH,F)
תכונות > הרכב וקריסטלוגרפיה

נוסחת המבנה הכימי הכללית של קבוצת המליליט היא Ca,Na)2(Mg,Al)[4]Si2O7)
המינרלים בקבוצת המליליט מתגבשים במערכת הטטרגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "חבורה טטרגונולית סקלנוהדרלית"  {\bar {4}}2m\ , וחבורת סימטריות מרחבית  P 421m . הפרמטרים של תא היחידה הם: Å‏a=7.715‏, ו-c=5.099Å.
למינרלים בקבוצת המליליט יש מבנה בסיסי זהה על פי הנוסחה הכללית הבאה: (A2B(T2O7. מבנה המליליט מורכבת מזוגות משולבים של TO4, כש-T יכול להיות צורן, אלומיניום או בור, בצורת עניבת פרפר. כשהם משתפים אחת הפינות הופכת נוסחת הזוג ל-T2O7. "עניבות פרפר" אלו מקושרות ביניהן ללוחיות באמצעות קטיוני B. הלוחיות מקושרות האחת לשנייה באמצעות קטיוני A, כשהנפוצים ביותר הם סידן ונתרן. אלומיניום משתתף גם כ-T וגם כ-B.
תכונות > תכונות פיזיקליות

הגבישים של המינרלים בקבוצת המליליט זעירים (עד כמילימטר) והמינרלים מופיעים בטבע בדרך כלל כמסה חסרת צורה או גרגירית. יש להם פצילות מובחנת על {001} וחלשה על {110}, והם נשברים באופן בלתי שווה. הקשיות של המינרלים בינונית, 5.5-5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 2.95.
תכונות > תכונות אופטיות

אופטית המינרלים הם חד-ציריים שליליים. מקדמי השבירה של מינרלי המליליט הם: nε=1.626-1.658‏ ו-nω=1.632-1.669. גבישי המליליט שקופים למחצה, מינרלים טהורים של מליליט הם חסרי צבע, אבל בגלל זיהומים צבעם הוא בדרך כלל לבן, צהבהב, חום ירקרק, אפור או אפור ירקרק.
גילוי ומקור שם

המינרל הראשון בקבוצה נתגלה לראשונה ב-1796 בקפו די בובה (Capo di Bove) בהרי אלבן (Alban), בנפת רומא שבמחוז לאציו באיטליה. מקור השם מיוונית מלי (μέλι) – "דבש" על שם הגוון הצהוב הנפוץ של המליליט וליתוס (λίθους) – "אבן". הגאולוג והמינרלוג הצרפתי ז'אן-קלוד דלמטרי (Jean-Claude Delamétherie‏; 1817-1743) היה ראשון שתיאר את המינרל.
שימושים

למינרלים של קבוצת המליליט יש חשיבות כלכלית מועטה, מעבר לשימוש המקובל כמינרל במכירה לאספנים. כמה מהמינרלים משמשים כמקור משני מאוד להפקת מתכות. הלאוקופניט הוא מקור משני לצריום, וההרדיסטוניט הוא מקור משני לאבץ.
מקור ותפוצה

תפוצתם של מינרלים מקבוצת המליליט, שבהם בולטים המינרלים האקרמניט והגהלניט שביניהם יש תמיסה מוצקה, נרחבת למדי, אך הם אינם נפוצים. הם מופיעים בסלעים מותמרים סלעי יסוד ומטאוריטים.
המופע בסלעים מותמרים מתרחש בסלעי גיר שאינם טהורים שעברו התמרה בטמפרטורה גבוהה. לדוגמה, מליליט מופיע בכמה מסלעי הסקארן שנוצרו בטמפרטורה גבוהה.
מינרלים של מליליט מופיעים גם בסלעי יסוד דלים בסיליקה. נראה כי חלק מסלעים אלו נוצרים בתגובה בין מאגמה לאבן גיר. סלעי יסוד אחרים המכילים מליליט מתגבשים ממאגמה שמקורה במעטפת כדור הארץ שכנראה לא הזדהמה על ידי קרום כדור הארץ. קיומם של מינרלים של מליליט הוא מרכיב חיוני בכמה מסלעי היסוד הנדירים, כדוגמת אוליבין מליליט. סלעי יסוד נדירים במיוחד מכילים עד 70% מליליט, יחד עם מינרלים כדוגמת פירוקסן ופרוביסקיט.
מינרלים של מליליט הם מרכיבים של חלק מהתכלילים העשירים בסידן ובאלומיניום (Cal) במטאוריטים של כונדריט. ליחסים בין האיזוטופים של המגנזיום ויסודות אחרים בתכלילים אלו יש חשיבות גדולים בהסקת מסקנות לגבי תהליכים שיצרו את מערכת השמש שלנו.
כאמור תפוצת המליליט רחבה למדי. נכון לשנת 2010 ישנם 130 אתרים ברחבי העולם בהם מוצאים מליליט והם כוללים את: אלג'יריה, אנטארקטיקה, בוליביה, ברזיל, סין, גרמניה, צרפת, גרינלנד, ישראל (תצורת חתרורים), איטליה, תימן, קנדה, קזחסטן, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מדגסקר, מקסיקו, מרוקו, נמיביה, נורווגיה, אוסטריה, רומניה, רוסיה, שוודיה, שווייץ, טנזניה, צ'כיה, ארצות הברית ובריטניה.
לקריאה נוספת

Deer, W.A., Howie, R.A., and Zussman, J. (1986) Disilicates and Ring Silicates, Rock-forming minerals 1B, 2nd Ed., New York : John Wiley & Sons, pages 285-334, ISBN 0-582-46521-4
.
הערות שוליים

↑  אתר Webmineral
↑  אתר Mindat
↑  Rubin, Alan E. (במרץ  1997). "Mineralogy of meteorite groups". Meteoritics & Planetary Science. 32: 231–247. doi:10.1111/j.1945-5100.1997.tb01262.x. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat.
קציר התבואה

ערך זה עוסק בציור מאת פיטר ברויגל האב. אם התכוונתם לכריתת יבולי התבואה בשדות, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פיטר ברויגל האב
 תאריך יצירה:  1565
 טכניקה וחומרים:  צבע שמן על לוח עץ
 ממדים בס"מ
 רוחב:  161 ס״מ  160 ס״מ 
 גובה:  117 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  1721 (Munich Central Collecting Point) 
 מיקום:  טירת לובקויץ (Lobkowicz) שבצ'כיה
 
"קציר התבואה" (1565) הוא ציור שמן על לוח עץ מאת פיטר ברויגל האב. הציור מוצג כיום בטירת לובקויץ (Lobkowicz) שבצ'כיה. הציור הוא חלק מסדרה של שישה ציורים המתארים תקופות שונות במהלך השנה, מהן נשארו כיום חמישה ציורים. מקובל להניח כי היצירה קציר התבואה מאפיינת את החודשים ספטמבר אוקטובר.
בקדמת הציור, מתוארת איכרים אשר עוסקת בפעולות שונות - נשיאת סלי פירות, נשיאת מגרפות ועוד. ברקע התמונה מופיעה קבוצת פועלים נוספת העוסקת באיסוף והעמסה של תבואה. הקומפוזיציה הפשוטה של התמונה מוליכה את העין של המתבונן אל צידו הימני של הציור, בכך תחושת העומק של הציור מועצמת.
ביצירה "קציר התבואה", כמו ביצירות אחרות של ברויגל בסדרת עונות השנה, נמצאים ברקע צוקים שאינם נמצאים בנוף הטבעי בארצות השפלה. ייתכן כי חלק מתיאורי ההרים מבוסס על רישומים שעשה ברויגל בעת ששהה באיטליה בשנת 1553, אך סביר להניח כי מקורם של נופים אלה הוא בדמיון היוצר של האמן.
ראו גם

הקוצרים
קוד נירנברג

קוד נירנברג הוא קוד האתיקה הרפואי הראשוני שהוצא על סמך החוקים שעל פיהם נשפטו הפושעים הנאצים שנשפטו על ניסויים רפואיים זוועתיים שערכו במלחמת עולם שנייה, במשפט הרופאים במשפטי נירנברג.
קוד נירנברג היווה בהמשך את היסוד לחקיקת הצהרת הלסינקי.
רקע

שורשיו של קוד נירנברג בפוליטיקה הפנים-גרמנית טרום מלחמת העולם השנייה, בייחוד בשנות ה-30 של המאה ה-20. האגודה הרפואית הגרמנית של אז נחשבה לאגודה מודרנית ודמוקרטית, הדואגת לבריאות הציבור, כפי שהתבטא, לדוגמה, בחקיקת חוק ביטוח בריאות חובה לפועלים גרמנים. עם זאת, החל מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 הקהילה הרפואית והציבור האשימו רופאים גרמנים, לרוב חסידי ההיגיינה הגזעית, בביצוע פרקטיקות רפואיות לא אתיות. השימוש בהיגיינה גזעית נתמך לרוב על ידי הממשלה כדי ליצור גזע ארי נעלה, ולהשמיד את כל אלה שלא התאימו לקריטריונים אלו. הקיצונים שתמכו בגישה זו התאחדו עם נציונל-סוציאליסטים כדי לקדם שימוש בביולוגיה כדי לממש יעדים של טוהר הגזע, שהיווה עיקרון בסיסי באידאולוגיה הנאצית. רופאים נמשכו לאידאולוגיה המדעית וסייעו להקמת הליגה הנציונל-סוציאליסטית של הרופאים בשנת 1929, שמטרתה הייתה "לטהר את הקהילה הרפואית הגרמנית מבולשביזם יהודי". דברים אלו זכו לביקורת נרחבת; אלפונס שטאודר, חבר משרד הבריאות של הרייך, טען כי "לניסויים המפוקפקים אין תועלת טיפולית", ופרדריך פון מילר, רופא ונשיא האקדמיה הגרמנית (גר'), הצטרף לביקורת.
בתגובה לביקורת על ניסויים קליניים לא אתיים בבני אדם, ממשלת הרייך פרסמה "קווים מנחים לתרפיות חדשות ולניסויים בבני אדם" בויימאר, גרמניה. הקווים המנחים התבססו על טיפול תועלתי ובלתי-מזיק, עם דגש על הסכמה מדעת. בנוסף, הודגש ההבדל בין ניסויים שמטרתם טיפולית לבין ניסויים שמטרתם אחרת (לדוגמה, מחקר בסיסי). למטרות טיפוליות, הותר לערוך ניסוי גם ללא הסכמה מדעת רק במצבים קשים, אך למטרות שאינן טיפוליות נאסר לעשות ניסוי ללא הסכמה מדעת. עם זאת, הנחיות ויימאר נדחו על ידי אדולף היטלר. בשנת 1942, למעלה מ-38,000 רופאים גרמנים היו חברים במפלגה הנאצית וסייעו ביישום תוכניות רפואיות, כגון תוכנית העיקור הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה התקיימה סדרת משפטים כנגד חברי המפלגה הנאצית על פשעי מלחמה רבים. המשפטים אושרו על ידי הנשיא האמריקני, הארי טרומן בינואר 1946 ונוהלו באופן בלעדי על ידי ארצות הברית. המשפטים נפתחו ב-9 בדצמבר 1946, בנירנברג, גרמניה, ונודעו כמשפטי נירנברג. באחד המשפטים, שנודע כמשפט הרופאים, הועמדו לדין רופאים גרמנים על ביצוע הליכים רפואיים לא אתיים על בני אדם במהלך מלחמת העולם השנייה. ההתמקדות הייתה על רופאים שביצעו ניסויים לא-אנושיים ולא-אתיים באסירים במחנות ריכוז, בנוסף לרופאים אשר השתתפו בעיקורם של למעלה מ-3,500,000 אזרחים גרמנים. חלק מהנאשמים טענו שהניסויים שלהם היו שונים מאלו שבוצעו לפני המלחמה, וכי אין חוק שמבדיל בין ניסוי חוקי ללא-חוקי. ב-20 באוגוסט 1947 נגזר דינם של קרל ברנדט ו-22 רופאים אחרים.
במאי 1947, במקביל להתנהלות המשפט, הוגשו לפרקליטות של פשעי מלחמה שש נקודות שהגדירו מהו ניסוי קליני לגיטימי. שלושה שופטים, בתגובה ליועצים הרפואיים המומחים של התביעה, אימצו את הנקודות הללו והוסיפו ארבע נקודות. עשרת הכללים הללו נודעו כקוד נירנברג, והם כוללים עקרונות כגון הסכמה מדעת והיעדר כפייה, תכנון מדעי של הניסויים ותועלת כלפי המשתתפים בניסוי. ההשערה היא שדברים אלו התבססו על שבועת היפוקרטס, בפרשנות המאשרת ניסויים קליניים תוך הגנה על המטופל.
עשרת הכללים של קוד נירנברג

נדרשת הסכמה רצונית של המשתתף במחקר, המתקבלת מתוך הבנה של הניסוי.
על הניסוי לכוון להביא תוצאות חיוביות לטובת האנושות, שלא ניתן להשיגן באמצעים אחרים.
על הניסוי להיות מבוסס על ידע מוקדם (לדוגמה, מתוך ניסויים בבעלי חיים) המצדיק את עריכת הניסוי.
על הניסוי להיות מתוכנן בצורה שתמנע סבל (פיזי ונפשי) ופגיעות מיותרים.
אין לערוך ניסוי כאשר יש סיבה כלשהי להניח שהוא כולל סכנת מוות או נכות.
רמת הסיכון במחקר תהיה ביחס לרמת התועלת הצפויה מהתוצאות.
יש לדאוג כי החומרים וסביבת ביצוע הניסוי יהיו ברמת בטיחות נאותה אשר תגן על המשתתף מפני הסיכונים הצפויים.
צוות הניסוי יהיה בעל הכישורים הנדרשים לביצוע הניסוי.
המשתתף בניסוי יוכל לפרוש בכל עת, אם הוא חש שישנו דבר פיזי או נפשי המונע ממנו להמשיך בניסוי.
על צוות הניסוי לעצור את הניסוי כאשר הם מעריכים שהמשך הניסוי יהיה מסוכן.
מחבר הקוד

בעשרים השנים הראשונות לאחר חיבור הקוד, הוא זכה להתעלמות ציבורית. עקב כך, ישנם טענות שונות לזהות המחבר. היו שטענו כי הרולד סברינג, אחד משלושת השופטים האמריקאיים שניהלו את משפט הרופאים בגרמניה הוא המחבר. כמו כן, שני העדים המומחים של התביעה במשפט, הרופאים ליאו אלכסנדר ואנדרו אייבי זוהו כמחברים. במכתב ששלח אנדרו אייבי לרופא וסופר מוריס ה' פפרוורת' (מחבר הספר "שפני ניסיון אנושיים", "Human Guinea Pigs"), טען אייבי כי הוא המחבר היחידי של הקוד. טענה דומה השמיע גם ליאו אלכסנדר כ-30 שנים לאחר פרסום הקוד. עם זאת, לאור קריאה מדוקדקת של תמליל משפט הרופאים, מסמכי הרקע והפסיקה הסופית, מקובל לטעון כי הקוד צמח מתוך המשפט עצמו, ולכן כולל מספר מחברים.
חשיבות

קוד נירנברג לא התקבל באופן רשמי כחוק באף מדינה או גוף אתי. למעשה, התייחסות הקוד לשבועת הרופאים כלפי הפרט המטופל יחד עם החובה לתת לו מידע לא התקבל בעין יפה על ידי איגוד הרפואה האמריקאי (ה-AMA). העולם המערבי התייחס לקוד בתחילה כקוד המיועד ל"ברברים" ולא לרופאים וחוקרים מתורבתים. בנוסף, פסק הדין הסופי במשפט הרופאים לא ציין בפירוש האם הקוד חל גם על מקרים כגון אסירים פוליטיים, עבריינים מורשעים ומתנדבים בריאים. חוסר הבהירות של הקוד, יחד עם הקיצוניות של ניסויי הנאצים והשפה הבלתי מתפשרת של קוד נירנברג יצרו דימוי שהקוד תוכנן עבור עבירות חמורות במיוחד.
עם זאת, הקוד נחשב למסמך החשוב ביותר בהיסטוריה של האתיקה של מחקרים קליניים, בעל חשיבות מכרעת על זכויות האדם בקנה מידה עולמי. קוד נירנברג, והצהרת הלסינקי שבאה בעקבותיו, הם הבסיס לחוקים ולתקנות הקיימות כיום במדינות רבות הנוגעים לאתיקה של ביצוע מחקרים בבני אדם, ומכוחן פועלים ועדות הלסינקי. בנוסף, הרעיון החדשני של הסכמה מדעת של המשתתף בניסוי התקבל באופן אוניברסלי באמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (סעיף 7). הקוד שימש גם כבסיס לקווים מנחים בינלאומיים אתיים למחקר ביו-רפואי בבני אדם המוצעים על ידי ארגון הבריאות העולמי.
ראו גם

משפטי נירנברג
משפט הרופאים בגרמניה
קיי-19

ערך זה עוסק בסרט קולנוע. אם התכוונתם לצוללת סובייטית, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפורו של לואיס נוארה
 בימוי:  קתרין ביגלו 
 הופק בידי:  קתרין ביגלו, סיגורג'ון סיגווטסון, אדוארד פלדמן 
 תסריט:  כריסטופר קייל 
 עריכה:  וולטר מרץ' 
 שחקנים ראשיים:  האריסון פורד ליאם ניסן פיטר סארסגארד
 מוזיקה:  קלאוס באדלט 
 צילום:  ג'ף קרונוויית 
 מדינה:  קנדה, ארצות הברית, גרמניה, הממלכה המאוחדת, רוסיה 
 חברת הפקה:  Intermedia Films נשיונל ג'יאוגרפיק
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית19 ביולי 2002
 משך הקרנה:  132 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מתח, סרט אסונות, סרט דרמה, סרט היסטורי 
 תקציב:  $100,000,000
 הכנסות:  $65,716,126
 הכנסות באתר מוג'ו:   k19
 דף הסרט ב־IMDb
 
קיי-19 (באנגלית: K-19: The Widowmaker) הוא סרט קולנוע אמריקאי מז'אנר סרטי המתח המספר על האסון הגרעיני שפקד את הצוללת הסובייטית K-19. הסרט לא מומן על ידי אולפן גדול (נשיונל ג'יאוגרפיק הייתה המשקיעה המרכזית), מה שהופך אותו לאחד הסרטים העצמאיים היקרים ביותר עד כה עם תקציב של 100 מיליון דולר.
הסרט בוים על ידי קתרין ביגלו ומבוסס על סיפור שנכתב על ידי לואיס נוארה. ליאם ניסן, האריסון פורד ופיטר סארסגארד מככבים בסרט.
עלילה

אלכסיי ווסטריקוב (בגילומו של האריסון פורד) הוא קצין בחיל הים הסובייטי שקיבל את הפיקוד על צוללת גרעינית חדישה, K-19, בעיצומה של המלחמה הקרה בשנת 1961. המפקד הקודם של הספינה, קפטן מיכאיל פוליינין (בגילומו של ליאם ניסן) מורד בדרגה אחרי שטען כי הצוללת אינה ראויה עדיין לצאת להפלגה וכי יש בה עדיין כשלים. בנוסף, הצוות של הצוללת מדוכא, מאמין שהספינה 'מקוללת', ומעניק לה את הכינוי 'המאלמנת' (זה מקור שם הסרט). לא פחות מעשרה מבוניה נהרגו בתאונות הקשורות לפזיזות שבה הצוללת נבנתה, אבל גם תאונות מצערות אחרות. הרופא של הספינה נדרס על ידי משאית בהכנות האחרונות להפלגה, והוא ההרוג ה-11.
חששות פוליינין מבוססים היטב. חלקים אינם מותקנים עדיין, ציוד חסר וקצין הכור הגרעיני מודח על שכרות. הלחץ הפוליטי גורם לשלטון למנות מיד את ווסטריקוב ולהפליג עם הצוות שלו למעמקי האוקיינוס האטלנטי בכל מקרה, כדי לבחון שיגור טיל בליסטי בין-יבשתי שישמש אזהרה לארצות הברית, האויב הגדול של ברית המועצות. הרופא וקצין הכור המחליפים, שהובאו בדחיפות לצורך ההפלגה, הם מומחים הרבה פחות מקודמיהם בתפקידם, עובדה שתשפיע רבות על שיתרחש בהפלגה.
מבחן שיגור הטיל עובר בהצלחה, אבל דליפה הרסנית של מערכת הקירור בכור הגרעיני הצוללת מאיימת ליצור מספיק חום כדי לפוצץ את הכור הגרעיני של כלי השיט מה שעלול לגרום לפיצוץ גרעיני ולעורר מלחמת עולם שלישית.
ללא שום ברירה אחרת ובאמצעים דלים, מורה ווסטריקוב על המלחים לתקן את הנזק על אף התנגדותו של פוליינין והסכסוך בין השניים מסלים. חברי הצוות מצליחים לתקן את מערכת הקירור אך לא את הדליפה הרדיו-אקטיבית והצוות סובל מקרינה רדיואקטיבית. ווסטריקוב מחליט להתפנות למשחתת אמריקאית בסביבה, אבל צוללת רוסית מגיעה ברגע האחרון לחלץ אותם.
במהלך החקירה הרשמית של הממשל על אירועי הצוללת מחפים שני הקפטנים זה על זה ויוצאים זכאים.
בשנת 1989, בדיוק 28 שנים לאחר התאונה ואחרי שקיבלו הוראה לא להיפגש או לשוחח על האירועים נפגשים לראשונה ניצולי האירוע בבית הקברות שם קבורים חבריהם שלא שרדו את הקרינה בצוללת. ווסטריקוב מברך את המלחים ומודיע להם כי הוא ביקש לעלות את 28 המלחים שמתו מהקרינה לדרגת גיבורים, אך בקשתו נדחתה בגלל שהתקרית הייתה בתרגיל ולא במלחמה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| האריסון פורד | סא"ל אלכסיי ווסטריקוב | מפקד הצוללת, הדמות מבוססת על ניקולאי זטייב |
| ליאם ניסן | רס"ן מיכאיל פוליינין | סגן מפקד הצוללת, הדמות מבוססת על וסילי ארחיפוב |
| פיטר סארסגארד | סגן ואדים רדוצ'נקו | ראש צוות הכור הגרעיני |
| דונלד סאמפטר | רס"ן גנאדי סברן | רופא הצוללת |
| כריסטיאן קמרגו | רב-סמל פאבל לוקטב | טכנאי בכיר בכור גרעיני |
| מיכאל גלדיס | רב"ט יבגני בורזנקוב |  |
| ג'יי ג'יי פילד | טוראי אנדריי פריטולה |  |
| ג'וס אקלנד | מרשל זולנצוב | שר ההגנה |
| ג'ון שרפנל | אדמירל בראטייב | מפקד הצי הסובייטי |
| טים וודוורד | אדמירל קונסטנטין פרטונוב | מפקד הצי הצפוני |
הפקה

כינוי הצוללת בסרט היה "הסוף ההוליוודי" אולם הוא היה בשימוש בסרט בלבד ולא במציאות. התאונה הגרעינית המתוארת בסרט העניקה את הכינוי הרשמי "הירושימה" לצוללת. מפיקי הסרט הודו לאחר מכן כי שם הסרט היה "אחת הטעויות הגדולות ביותר שלהם".
המפיקים עשו כמה מאמצים כי לעבוד עם הצוות המקורי של K-19, אך אלה הסתייגו מהגרסה הראשונה של התסריט שקיבלו לרשותם. לאור בקשתם שוּנָה במעט התסריט, כמה סצנות נחתכו ושמות אנשי הצוות הוחלפו לבקשת בני משפחותיהם.
ההבדל המשמעותי ביותר בין העלילה לבין אירועים היסטוריים היא הסצנה שבה זרק הקפטן כמעט כל כלי נשק קל של צוללות למים מתוך דאגה על האפשרות של מרד. בסרט עצמו כן מתואר ניסיון מרד.
הסרט צולם בקנדה, ברובו בטורונטו ובנובה סקוטיה.
ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות למדי וזכה לציון של 60% מתוך 167 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes.
ראו גם

K-19
הערות שוליים

↑  Amelia Gentleman (23 בפברואר 2001). "Hollywood infuriates Russian veterans". The Guardian. נבדק ב-2010-10-06. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "k19_the_widowmaker ‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4731619-6  VIAF: 218119330   WorldCat (עם VIAF): 218119330
קליפורד אדמונד בוסוורת'

קליפורד אדמונד בוסוורת'
קליפורד אדמונד בוסוורת' (באנגלית: Clifford Edmund Bosworth;‏ 29 בדצמבר 1928 – 28 בפברואר 2015) היה היסטוריון ומזרחן אנגלי.