stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים
מערך הקרב במלחמה > מבצעי "תגר" ו"דוגמן 5" להשמדת סוללות הטילים

איום טילי הנ"מ הסובייטים היווה בעיה קשה. חיל האוויר הכין תוכניות מגירה לפגיעה בסוללות הטילים המצריות ("תגר") והסוריות ("דוגמן 5"). לפי תוכניות אלו, ייצא חיל האוויר במטסים גדולים לאחת החזיתות ולאחר השמדת כל סוללות הטילים, יעבור לחזית האחרת. בפועל, ההפתעה של מלחמת יום הכיפורים יצרה מספר בעיות:
השחיקה המהירה של כוחות הקרקע בשל עוצמת המתקפות בחזיתות, אילצה את חיל האוויר לפנות לתקיפת כוחות לפני תקיפת הטילים.
המצוקה של צה"ל ביומיים הראשונים למלחמה גרמה להזזת המטוסים מחזית לחזית עקב שינויים מהירים מדי בהערכות מצב הכוחות הקרקעיים.
גיחות צילום לא נערכו סמוך ליציאה לתקיפת הטילים, אלא רק יומיים קודם לכן.
במטכ"ל הוחלט בלילה שבין שבת לראשון כי תוכנית המתקפה הראשונה תהיה כנגד מערך הנ"מ המצרי במסגרת מבצע תגר. יציאת המטס הראשון לכיוון מצרים הייתה בשעה 6:30 בבוקר, אולם בעוד המטוסים בדרך למצרים הבינו במטכ"ל כי המצב בחזית הסורית קשה הרבה יותר ויש להעביר את הכוח האווירי לצפון. דיין, שר הביטחון, הורה לנטוש את החזית המצרית לטובת החזית הצפונית. בכך, פקודת תגר שהייתה אמורה להתבצע במספר מטסים (כל מטס מעל מאה גיחות) הספיקה רק לבצע את מתקפת ההכנה נגד תותחי הנ"מ המצריים מבלי שהושמד אפילו טיל אחד. חמור מכך, מאחר שהמבצע לא הושלם, שוקמו יחידות התותחים שנפגעו וכבר ביום שלמחרת יכלו לירות ולהפיל את מטוסי חיל האוויר המתקרבים.
מבצע דוגמן 5 נועד להשמיד את סוללות הטילים הסוריות, כדי לאפשר לחיל האוויר לסייע לחילות היבשה בבלימת הצבא הסורי ברמת הגולן. מרגע ביטול "תגר" היו רק מספר שעות לצוותי הקרקע לחמש ולתדלק מחדש את המטוסים כדי שעוד לפני הצהריים יהיו המטוסים מוכנים לבצע את דוגמן. כפי שצוין לא נערכו גיחות צילום ברמת הגולן מ-5 לחודש ולא היה מידע עדכני על מיקומן של סוללות טילי הנ"מ. חלק מהסוללות הסוריות היו נייחות, אך תותחי הנ"מ שליוו את כוחות הקרקע וסוללות הSA-6 היו ניידים ואלו זזו מהמקומות שהיו בהם יומיים קודם (למרות שזזו רק בין 6 ל-7 באוקטובר, כך שהיה צריך לצלם ביום ראשון בבוקר כדי לזהות את התזוזה).
מטוסי החיל המריאו למטס הראשון לאחר עיון חפוז בפקודת המבצע ומפות הניווט וללא תצ"אות מעודכנות. בדרך אל היעד הופלו שני פנטומים וארבעה הופלו בדרך חזרה. לעומת זאת הושמדה רק סוללה אחת מתוך 25 סוללות ועוד אחת נפגעה. שני אנשי צוות אוויר נהרגו (קיבלו את עיטור המופת על פעולתם) ותשעה נפלו בשבי הסורי.
כישלונו החמור של מבצע דוגמן גרם לכך שחיל האוויר לא יצא למתקפה כוללת על מערכי הנ"מ הערביים עד לשבוע האחרון של המלחמה, אלא כרסם את הנ"מ שבקצות האמ"ט והשמיד מערכי טילים מבודדים. הפגיעה העיקרית בסוללות הטילים התרחשה רק לאחר תחילת צליחת תעלת סואץ, במבצעי מפצח שהביאו להשמדתם המלאה, וכן על ידי כוחות החי"ר והשריון שפגעו בחלק מסוללות הטילים.
למרות כישלון "דוגמן" וביטול "תגר", המשיך חיל האוויר באופן שיטתי לפגוע במערכי הנ"מ של מצרים וסוריה עד לסוף המלחמה. היו תקיפות בחלק הצפוני של התעלה באזור פורט סעיד, באזור קנטרה, במובלעת הסורית, באזור הצליחה הישראלית ועוד. בסך הכל לאורך כל המלחמה הושמדו על ידי חיל האוויר 52 סוללות נ"מ בשתי החזיתות ועוד 12 על ידי כוחות הקרקע המתקדמים. בסך הכל אבדו 17 ממטוסי חיל האוויר במלחמה נגד הנ"מ, מתוכם 6 במבצע "דוגמן" ו-6 במבצע מפצח 22 לתקיפת סוללות הטילים בגזרת קנטרה ב-18
באוקטובר.
מערך הקרב במלחמה > פעילות חיל האוויר בחזית הדרום > יעפי קלע לתקיפת הגשרים בתעלה

מהיום השני למלחמה ועד לשלביה המתקדמים, בהם צה"ל כבר אחז בראש גשר בגדה המערבית של תעלת סואץ, ניהל חיל האוויר רצף של מתקפות להשמדת הגשרים שהצבא המצרי בנה על תעלת סואץ.
כיוון שכל אזור תעלת סואץ הוגדר כאמ"ט, לא יכלו מטוסי החיל לתקוף בקלות את הגשרים ביעף חתף, שהיה צורה התקיפה המדויקת ביותר, אך ביצועו היה חושף את מטוס התקיפה לפגיעת טילי ופגזי הנ"מ המצריים. למרות זאת, בוצעו מספר תקיפות בשיטת החתף, שהביאו לתוצאות מיידיות. רוב התקיפות בוצעו בלילה וביום ביעפי קלע לעבר הגשרים. בטכניקה זו המטוס התוקף מתקרב בגובה נמוך למרחק של כמה קילומטרים מהמטרה, כאשר בנקודה ידועה מראש הוא נוסק, ומשליך את הפצצות שממשיכות לעוף בצורה בליסטית לעבר המטרה. לאחר השלכת הפצצות פונה המטוס חזרה, וכך נמנע מעימות עם אמצעי הנ"מ. שיטה זו פחות מדויקת, אך חיל האוויר נתן לה עדיפות כדי לצמצם אבדות.
בסופו של דבר הצליחו מטוסי חיל האוויר במשימתם, ועל פי דיווחו של הרמטכ"ל המצרי סעד א-שאזלי נפגעו גשרים רבים ומרביתם לא היו כשירים לצליחה במשך שעות. בכך הואטה הצליחה המצרית אל תוך סיני. עם זאת, המצרים שהכירו את יכולותיו של חיל האוויר, הצטיידו בגשרים מפרקיים, שבהם ניתן היה להחליף חלקים שנפגעו (בניגוד למשל לגשר הגלילים הצה"לי). הקרב בין חיל האוויר הישראלי ליחידות התחזוקה של צבא מצרים על שלמות הגשרים, לא הסתיים עד לסיום הלחימה בכיתור הארמייה השלישית.
מערך הקרב במלחמה > פעילות חיל האוויר בחזית הדרום > תקיפות עומק במצרים במהלך המלחמה

לכל אורך המלחמה נתקפו שדות תעופה מרכזיים ששימשו את מטוסי הקרב המצריים.
ב-14 באוקטובר ניסה חיל האוויר לבצע תקיפת עומק על שדות תעופה חשובים בעומק מצרים, אך התקיפה השתבשה בחלקה עקב היערכות חיל האוויר המצרי להדיפתה, והפכה לקרב אווירי.
לאורך כל המלחמה נתקפו מפקדות, מרכזי תקשורת ומתקני מודיעין בעומק מצרים, כולל השמדת מרכז התקשורת הקווית ליד בנהא.
תקיפות העומק ותקיפות שדות התעופה גרמו לחיל האוויר המצרי לרכז את מרבית טיסותיו להגנת הנכסים האסטרטגיים בארצו (88% מסה"כ הגיחות), במקום לתקוף את הכוחות הישראליים בשטחי הקרבות.
מערך הקרב במלחמה > פעילות חיל האוויר בחזית הסורית > סיוע בבלימת הכוחות הסוריים ובמתקפת הנגד ברמת הגולן 6–11 באוקטובר

ביום המלחמה הראשון ביצע חיל האוויר 32 גיחות ברמת הגולן, גם בשל קוצרו של היום וגם בשל מצב הכוננות השגוי.
ביום המחרת, 7 באוקטובר, השתתף חיל האוויר בצורה מסיבית ביותר וסייע להחזיק את הקו בדרום רמת הגולן. חיל האוויר עסק בהשמדת כוחות קרקעיים, שיירות ורכבים על צירי התנועה ובמקומות ההתכנסות.
ב-8 באוקטובר היו אמורות להתחולל, לפי החלטת המטה הכללי, שתי מתקפות הנגד הגדולות של צה"ל בשתי החזיתות. בעוד שחיל האוויר נקרא לסייע בחזית הדרומית באופן מצומצם, בחזית הצפונית היה לו תפקיד חשוב. תפקידו של חיל האוויר היה להקדים את התקדמות השריון והחי"ר בתקיפה מסיבית של הכוחות הקרקעיים הסורים. מעל 100 גיחות נעשו באותו היום על הכוחות הסוריים שהתחילו לסגת לאחור עקב הלחץ הכבד של חיל האוויר וחטיבות שריון המילואים.[דרוש מקור]
מערך הקרב במלחמה > פעילות חיל האוויר בחזית הסורית > תקיפת בניין המטכ"ל הסורי

לאחר שהסורים שיגרו רקטות סובייטיות מסוג פרוג-7 לעבר בסיס חיל האוויר רמת דוד ומגדל העמק, ובעקבות כישלון מבצע דוגמן 5 יומיים קודם לכן, הסכימו בממשלה לבצע תקיפות בסוריה בעלות אופי חמור יותר מאשר פגיעה סטנדרטית בשדות התעופה ומתקנים צבאיים. בצהריים של יום שלישי, 9 באוקטובר המריאו המטוסים לעבר דמשק כאשר מטרותיהם הם בניין המטכ"ל הסורי ובניין מפקדת חיל האוויר הסורי.
עננים כיסו את רוב שמי העיר ונדמה היה כי אין פרצה והמבצע כמעט בוטל בשיאו. לבסוף נמצאה פרצה בעננים ומטוסי הפנטום הנמיכו טוס אל עבר מטרותיהם. 7 מטוסים צללו והשליכו 35 טון פצצות, בניין המטכ"ל ספג נזק חמור בקומותיו העליונות ומטה חיל האוויר נפגע גם הוא אם כי פחות בחומרה. מטוס אחד נפל בהתקפה זו.
תקיפות עומק בסוריה
נתקפו שדות תעופה מרכזיים ששימשו את מטוסי הקרב הסוריים.
נתקפו והושמדו מתקני דלק אסטרטגיים, לדוגמה בתקיפת מתקני הדלק בצפון סוריה.
מערך הקרב במלחמה > פעילות חיל האוויר בחזית הסורית > תקיפות במובלעת הסורית

חיל האוויר השתתף בתקיפות על חי"ר ושריון באזור המובלעת הסורית וסייע לכוחות היבשה להחזיק בשטח גם מול התקפות הנגד החוזרות ונשנות של צבא סוריה, בסיוע הכוחות העיראקיים והירדניים.
מערך הקרב במלחמה > קרבות אוויר

מטוסי חיל האוויר סיכלו רבים מניסיונות התקיפה של מטוסי האויב שכוונו לכוחות הקרקע ולמתקנים צבאיים שונים.
בקרבות אוויר שהתפתחו בסיני ובשטח מצרים וסוריה, הגיעו הפלות חיל האוויר הישראלי ל-286 מטוסים ומסוקים. לחיל האוויר הופלו 5 מטוסים בקרבות אלו.
חילוץ, קישור ותובלה במלחמה > פעילות מסוקי חיל האוויר

בשנות השבעים המוקדמות לא היו ברשות חיל האוויר מסוקי קרב, לכן לא פעלו מסוקי החיל כציידי טנקים, כפי שהם מזוהים היום, אלא בעיקר במשימות תובלה. משימות מסוקי חיל האוויר במלחמה נחלקו לחמישה תפקידים עיקריים:
חילוץ והצלה – התפקיד החשוב ביותר בו עסקו מסוקי חיל האוויר במלחמה זו. עקב המרחק של החזיתות (בעיקר חזית סיני), נדרשה אפשרות להוביל פצועים באופן המהיר ביותר לבתי החולים במרכז ישראל כדי להציל את חייהם. המסוקים היוו את עמוד השדרה העיקרי של משימות אלה יחד עם מטוסי ההרקולס. במסוק האנפה נכנסו עד 4 אלונקות וביסעור - 18. המסוקים עסקו לא רק בחילוץ נפגעים אלא גם בחילוץ של חיילים ממקומות בעייתיים אליהם נקלעו, בהם היה חשש לנפילתם בשבי. במהלך המלחמה הוסקו לבתי החולים 2,995 פצועים על ידי מסוקי חיל האוויר.
הסקה מבצעית של כוחות חי"ר – במהלך המלחמה התרחשו מבצעים מוסקים בעורף האויב שללא המסוקים לא הייתה אפשרות לבצעם. המפורסם מכולם היה מבצע קינוח לכיבוש החרמון, בו הונחתו 300 צנחנים בחרמון הסורי. מבצעים שונים נערכו לכל אורך המלחמה בהם מבצע פונטיאק - הנחתת כוח תותחנים בג'בל עתקה מערבית לתעלת סואץ, ומבצע דוידקה - הנחתת כוח צנחנים בקטייפה, 250 ק"מ בעומק סוריה.
תובלת ציוד – מסוקי חיל האוויר הצניחו אספקה לכוחות הנלחמים, הובילו דו"חות מודיעין וצילומי אוויר ושימשו כשרות "דואר מהיר" מהחזיתות למפקדות.
לוחמה אלקטרונית – בדומה לתפקידם של מטוסי הסטרטוקרוזר, שימשו גם חלק ממסוקי החיל בפעולות שיבוש מכ"ם של האויב, פעולות אלו נועדו לסייע לתקיפות חיל האוויר על ידי שיתוק או פגיעה במכשירי הגילוי של הכוחות הנגדיים.
הובלת מפקדים – המסוקים טסו שעות רבות כדי להביא את חוליות הפיקוד לחזיתות עוד ב-6 באוקטובר. בנוסף, המלחמה שאיימה בתחילתה מאוד על ישראל גרמה לכך שבכירים רבים רצו להגיע לחזיתות ולהתרשם ממהלך הקרבות, שהיו מקור עניין עצום עבור אנשי צבא ותיקים.
חילוץ, קישור ותובלה במלחמה > פעילות הטייסות הקלות > טייסת המסוקים הקלים

לחיל האוויר הייתה טייסת מסוקים קלים, שהורכבה מ-18 מסוקים, - 10 מסוקי אלואט צרפתיים ו-8 מסוקי בל 206. מסוקים אלה ביצעו במהלך המלחמה כ-650 גיחות, בהן עסקו בעיקר בהובלת כוחות ודו"חות מודיעין, אך גם פעלו בפינוי פצועים ומשימות אחרות כגון הובלת מפקדים במשימות מנהלתיות ומיבצעיות, בעורף ובחזית כאחד. טיווח ארטילריה ואיסוף מודיעין טקטי למפקדים באזורי החזית, ואף חלוקת דואר ללוחמים.
חילוץ, קישור ותובלה במלחמה > פעילות הטייסות הקלות > טייסת "כנף"

חיל האוויר הישראלי סבל ערב מלחמת יום הכיפורים ממחסור במטוסי סיור קלים. עקב כך עם פרוץ הקרבות נחכרה על ידי צה"ל טייסת אזרחית קלה שכללה 11 מטוסים. מטוסים אלו העבירו במשך המלחמה אח"מים ומפקדים מחזית לחזית וכמו כן העבירו דו"חות מודיעין מהמפקדות לחזיתות.
המטוסים הגיעו לחיל האוויר מחברת "כנף", עשרה מהם היו מסוג איילנדר ואחד צ'יפטיין. המטוסים הוטסו בעיקר על ידי טייסים יוצאי חיל האוויר שרובם גויסו למילואים במלחמה. למרות המחסור בכוח האדם הצליחה הטייסת להפעיל את מטוסיה והשתלטה במהלך המלחמה על כ-70 אחוזים מטיסות הטייסות הקלות. הסיבה לנתח הגדול לו זכו המטוסים האזרחיים הייתה נעוצה בכך שהם היו גדולים יותר ממטוסי הטייסת הקלה של חיל האוויר ויכלו לשאת יותר מטען.
המטוסים הצטרפו לכוחות חיל האוויר כבר ב-6 באוקטובר והשתחררו בתחילת פברואר, לאחר ארבעה חודשים. המטוסים, שבשלושת הימים הראשונים למלחמה לא פעלו מחשש לפגיעה בהם, טסו שעות רבות ותרמו לחיזוק כוחו של חיל האוויר בטיסות הפנים והקישור. לאחר המלחמה אף צורפו שני מטוסים מסוג איילנדר לשירות בטייסת הקלה של חיל האוויר.
חילוץ, קישור ותובלה במלחמה > פעילות הטייסות הקלות > מטוסים ללא טייס

בחיל האוויר פעלה החל מ-1970 טייסת שהפעילה מטוסים ללא טייס. מטוסים אלה פעלו באמצעות האצה רקטית ולא היו מתוחכמים. המל"טים שימשו כמטוסי צילום וכפיתיונות למשיכת טילי נ"מ. היות שמפעיל הנ"מ (בנשק נ"מ מונחה מכ"ם) יושב בקרון בקרה ואינו רואה את המטוס אלא רק את חתימת המכ"ם שלו, יכול הפיתיון הטס בפרופיל טיסה של מטוס קרב למשוך טילים וכך להוריד מיכולת הסוללות לשגר טילים על מטוסים מאוישים.
הנ"מ במלחמה

מערך הנ"מ השתייך מאז קום המדינה לחיל התותחנים משום שהיה מורכב מתותחי נ"מ בלבד. סוללות טילי ההוק, שנקלטו מארצות הברית ב-1965, דרשו הפעלה קרובה יותר לחיל האוויר ולתורות הלחימה שלו, זאת מפני שיכולותיהם יכלו להוות סיכון גם למטוסים ישראליים, אם לא התבצע תיאום מושלם בין המערכות. אי לכך, בעיצומה של מלחמת ההתשה, בה מטוסי חיל האוויר הישראלי הופיעו באופן תדיר על מסכי המכ"ם של מפעילי ההוק, עברו סוללות ההוק ושאר יחידות תותחני הנ"מ תחת פיקוד חיל האוויר.
הגם שישראל דגלה בעיקר בהפעלתם של מטוסי קרב כאמצעי לבלימת והשמדת כלי הטיס של האויב, היא לא זנחה לגמרי את כוחות הנ"מ שלה. בתקופה בה הייתה צריכה ישראל להתמודד עם הגנה על הגבולות הארוכים שלה ביותר מאז ומעולם, נדרשו כוחות הנ"מ להגן על מתקנים חשובים, במידה וכלי טיס עוינים היו מתקרבים ומטוסי חיל האוויר לא הספיקו להגיע לאזור.
מבחינת תורת הפעלת הכוחות, מערך הנ"מ היה הכוח השולי של חיל האוויר הישראלי. הוא לא נועד לתת מענה ראשוני לכול מתקפה, אלא רק לתרחישים מצומצמים ונקודתיים. בשונה ממדינות ערב, ישראל לא פרסה את כוחות הנ"מ של לכול אורך החזיתות, אלא רק סביב מתקנים חשובים כמו שדות תעופה, תחנות התרעה, או בסיסים שונים.
הנ"מ במלחמה > סוגי האמל"ח ומקומם באסטרטגיה ההגנתית

טילי קרקע-אוויר: סוללות טילי הוק המתקדמות היו גאוות מערך הנ"מ הישראלי. המערכות החדישות נועדו מחד להתריע על התקדמות מטוסי אויב, ומאידך לנטרל את מטוסיו באמצעות שיגור טילים מונחי מכ"ם מתקדמים ומהירים לעבר כלי הטיס. הטווח היעיל היה מ-1.5 ק"מ ועד 40 ק"מ.
תותחי נ"מ: סוללות תותחי נ"מ 20 מ"מ על גבי זחל"מים, שהוצבו במקומו רגישים (כגון מתקני נפט, התרעה, מודיעין ובסיסים) נועדו להפיל כלי טיס שכבר חדרו לשטח ישראל, ובדרך כלל גם ביצעו את מתקפתם. מבחינה זו נקראו התותחים "נשק מעניש", כלומר כזה שאמור לפגוע במטוס שכבר הפציץ. הטווח היעיל היה עד 500 מטר. הם גם הגנו על סוללות טילי ההוק ממטוסים מנמיכי טוס.
באוקטובר 1973 ישראל החזיקה בשבע סוללות הוק. ארבע מהן היו פרוסות בסיני. (בלוזה, טסה, מעבר הגידי ואבו רודס).  בנוסף הוחזקו לא מעט סוללות תותחי נ"מ באזורים אסטרטגיים בסיני וברמת הגולן. התותחים הגנו בעיקר על מתקנים שונים שהיו מרוחקים ממרכז הארץ וקרובים לחזיתות כגון: בסיסי חיל האוויר ברפידים, אופיר (שארם א-שייח') ורמת דוד, כמו גם על מתקנים אסטרטגיים כגון שדה הנפט באבו רודס. הם הגנו גם על מוצבי פיקוד כמו "דבלה" (אום חשיבה) או הר כנען, ומתחמים אוגדתיים כמו טסה, בלוזה ונפח, וחלקם אף נעו עם הכוחות לתעלת סואץ.
כוחות הנ"מ הפילו 54 כלי טיס בימי המלחמה, רובם המכריע באמצעות תותחים. כלי טיס נוספים הופלו על ידי כוחות היבשה.
לקחים ומסקנות > טעויות מרכזיות

הטעויות שאפפו את הפעלת החיל בשלושים השעות הראשונות של המלחמה העיקו על טייסי החיל ומפקדיו ואף פגעו במורל ובפעילות לכל אורך המערכה. בספרו "30 שעות באוקטובר" מונה שמואל גורדון את שתי הטעויות העיקריות של חיל האוויר בפתיחת המלחמה: שינוי המשימה בבוקר 6 באוקטובר, וביטול מבצע תגר לטובת דוגמן.
לקחים ומסקנות > לקחים ושיפורים מרכזיים

תחקור ושיפור - לאחר המלחמה נעשו בחיל האוויר מאמצים גדולים כדי להבין את הטעויות שנעשו, ולמנוע את הישנותן. בחיל האוויר התמקדו רבות ברענון ועדכון תורות הלחימה, מתוך הבנה כי תוכניות מרובעות וקשיחות נוטות להישבר, וצריך לתכנן בצורה גמישה יותר.
יצירת נוהלים ברורים - חיל האוויר פנה להבהיר את שיטת הפעלתו בפני מקבלי ההחלטות ובפני שאר זרועות צה"ל ומפקדיו. הרצון היה למנוע מצב עתידי בו יטולטל הכוח האווירי מזירה לזירה, או ממתאר אחד לאחר, כפי שקרה בימים הראשונים ללחימה (נוהל שהיה מקובל גם לפני המלחמה אך לא יושם).
עליית חשיבות מערך ההגנ"א של האויב - בחיל האוויר הבינו כי תקיפת שדות תעופה ומטוסי קרב נחוצה אמנם, אך האויב הערבי של המטוסים הישראליים הוא לא המטוס כי אם הטיל הסובייטי. הטקטיקות החדשות לתקיפות טילים באו לידי ביטוי בהצלחה במלחמת לבנון הראשונה בעת חיסול סוללות הטילים הסוריות בבקעת הלבנון במבצע ערצב 19 בראשית המלחמה.
אבדות חיל האוויר במלחמה

מעל לרבע מכוחו המוטס של החיל נפגע במלחמה. כ-102 מטוסים מתוך 383 מטוסי הקרב של החיל אבדו, בהם 32 פנטומים, 53 סקייהוקים, אחד עשר מיראז'ים ושישה מסוקי סער. אבדו גם 7 כלי טיס נוספים. בנוסף למטוסים שאבדו, רבים אחרים ניזוקו ונזקקו לתיקונים רציניים במהלך המלחמה ולאחריה. בתחילת המלחמה היו ברשות חיל האוויר רק 301 מטוסים כשירים, ומדי יום ירדה הכמות בכ-5 בממוצע, כך שברוב ימי המלחמה, או לפחות עד להפעלת הרכבת האווירית האמריקנית, פעל חיל האוויר עם פחות מ-300 מטוסי קרב כשירים. לעיתים אף התקרב מספר המטוסים לקו האדום שהציב מפקד החיל בני פלד - 220 מטוסים.
54 אנשי צוות אוויר נהרגו ויחד עם אנשי הקרקע (ממערך הנ"מ ומתומכי הלחימה) נהרגו במהלך המלחמה 91 חיילים. עד היום מוגדרים שישה מאנשי צוותות האוויר שנהרגו במלחמה כחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע. 50 מאנשי חיל האוויר נפלו בשבי (44 אנשי צוות אוויר ושישה ממוצב החרמון) ו-53 חולצו על ידי כוחות הקרקע והמסוקים.
לקריאה נוספת > ספרים

דני שלום, מטוסים בערפל הקרב - חיל האוויר במלחמת יום כיפור 1973 - כרך א', כרך ב', באוויר פרסומי תעופה וחלל, 2022, באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים.
שמואל גורדון, 30 שעות באוקטובר (הוצאת ספרית מעריב, 2008).
שמואל גורדון, "לקחים לעתיד ממלחמה בעבר" בתוך גולן, חגי ושאול שי (עורכים), מלחמה היום: חקרי מלחמת יום הכיפורים (הוצאת מערכות, 2003).
אורי בר-יוסף, מלחמה משלו - חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים (כנרת זמורה-דביר, 2021).
אריה אבנרי, שמיים בוערים (תל אביב: ספרית מדים, 1975).
דני אשר, הסורים על הגדרות: פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים, שער שלישי פרק ה' – חיל האוויר (הוצאת מערכות, 2008).
אבירם ברקאי, בשם שמים: טייסת "האחת" במלחמת יום הכיפורים (אור יהודה: כנרת זמורה-ביתן, 2013).
יורם רומם, אני לוקח (כנרת זמורה-דביר, 2021).
מירב הלפרין ואהרון לפידות, חליפת לחץ (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000).
עמוס ידלין, "תפקודו של חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים - מבט אחרי 30 שנה", בתוך מלחמת יום הכיפורים ולקחיה (האוניברסיטה המשודרת, 2005).
אהוד יונאי, עליונות אווירית (1995).
אליעזר (צ'יטה) כהן וצבי לביא, השמיים אינם הגבול (הוצאת ספרית מעריב, 1990).
יפתח ספקטור, חלום בתכלת שחור (כתר הוצאה לאור, 1991).
בני פלד, משה שורין (עורך) ימים של חשבון (הוצאת מודן, 2004).
דני שלום, כל מטוסי חיל האוויר (באוויר - פרסומי תעופה, 1990).
יהודה בלנגה, " 'תיאום כוונות': משקלה של תגובת ארצות הברית בהחלטת ישראל שלא להקדים מכה במלחמת יום הכיפורים", המזרח החדש נא (2012).
יצחק שטייגמן, מוכרחים להמשיך לנגן - חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים (מודן הוצאה לאור, 2023).
רן גורן, דיווח תוצאות: אלפא, קונטנטו נאו, 2022, פרק ט': מלחמת יום הכיפורים, עמ' 195–329.
הערות שוליים

↑  לפי מקורות אחרים - 108 מטוסים
↑  אורי בר-יוסף, התאוששות: צה"ל במבחן מלחמת יום הכיפורים, הוצאת דביר, 2023, עמ' 27
↑  הועלה לדרגת תת-אלוף ב-2007.
↑  אורי בר-יוסף, מלחמה משלו, הוצאת דביר, 2021, עמ' 101
↑  אבירם ברקאי, בשם שמים, ישראל: כנרת, זמורה-ביתן, 2013, עמ' 182–184
↑  יורם רומם, אני לוקח, ישראל: כנרת, זמורה, דביר, 2021, עמ' 97-99
↑  אבירם ברקאי, בשם שמים, ישראל: כנרת, זמורה-ביתן, 2013, עמ' 342-358
↑  אביאם סלע, האם ניגן חיל האוויר את המנגינה הנכונה, הכנס התשיעי לביטחון לאומי: תובנות ולקחים ממלחמת יום הכיפורים: הדגשת תפקידו של הכוח האווירי, Publication No. 53, מכון פישר למחקר אסטרטגי אויר וחלל, פברואר 2014, עמ' 63
↑  יצחק שטייגמן, מוכרחים להמשיך לנגן - חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים, מודן הוצאה לאור, 2023, נספח ט' - הפלות, עמ' 628–641
↑  יצחק שטייגמן, מוכרחים להמשיך לנגן - חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים, מודן הוצאה לאור, 2023, טבלה 4 - רשימת הפלת מטוסים על ידי סוללות הנ"מ, עמ' 642–643
↑  יצחק שטייגמן, מוכרחים להמשיך לנגן - חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים, מודן הוצאה לאור, 2023, נספח ד' - חללי חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים, עמ' 610–614
↑  יצחק שטייגמן, מוכרחים להמשיך לנגן - חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים, מודן הוצאה לאור, 2023, נספח ה' - פדויי השבי של חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים, עמ' 615–617
מטוס F-4 פנטום ("קורנס"), "מטוס הקו הראשון" במלחמה
מטוס נשר של חיל האוויר הישראלי במהלך מלחמת יום הכיפורים
זנב מטוס סוחוי 7 מצרי שהופל ביום הראשון של המלחמה
אלואט II
מסוק בל 206 צבאי
איילנדר
בית הלל – הנהגה תורנית קשובה

| --- | --- |

 תחום:  דת
 מדינה:  ישראל 
 חברים:  158 (2024)
 יושב ראש:  הרב מאיר נהוראי
 מנכ"ל:  שלומית פיאמנטה
 עובדים:  15 (2024)
 תקופת הפעילות:  2012–הווה (כ־13 שנים)
 www.beithillel.org.il
 
בית הלל – הנהגה תורנית קשובה הוא ארגון רבנים ורבניות ציוני דתי ליברלי ישראלי, שהוקם בשנת 2012.
מאפייני הארגון

הארגון הוקם ביוזמתו של הרב רונן נויבירט, שהיה מנכ"ל הארגון עד שנת 2015. הארגון מגדיר את מטרתו כ"גיבוש מנהיגות תורנית שתהיה מחוברת לחברה הישראלית". הוא מזוהה עם הזרם הליברלי בציונות הדתית ומאופיין בגישה הלכתית פלורליסטית. הוא ספג על כך ביקורת מהזרמים האחרים בחברה הציונית-דתית.
הארגון כולל גם נשים בתקן "נשים תלמידות חכמים", מהלך שאין לו תקדים בארגוני רבנים אורתודוקסיים.
הארגון קיים ערבי עיון וכנסים בנושאי דת ומדינה, לצד פרסום עמדות הלכתיות, והקמת מערך השו"ת הראשון מסוגו ברשת החברתית פייסבוק.
הארגון קרוי על שם חכמי בית הלל, שנהגו בענווה ובכבוד כלפי יריביהם הרעיוניים, ואנשי הארגון מזהים את עצמם כהולכים בדרכם.
הארגון מונה כ-170 חברים, בהם רבני קהילות, רבני מוסדות לימוד, תלמידות חכמים ואנשי חינוך.
חברים בולטים בארגון:
• מר"ן אביה רוזן – מייסד מדרשת השילוב בנטור
מנכ"ל הארגון לשעבר ומייסדו – הרב רונן נויבירט
יו"ר הארגון – הרב מאיר נהוראי, רב המושב משואות יצחק ור"מ בבית המדרש לנשים במגדל עוז
מנכ"לית הארגון הנוכחית – הרבנית שלומית פיאמנטה
הרב אהד טהרלב, ראש מדרשת לינדנבאום
הרב יהודה גלעד, ראש ישיבת מעלה גלבוע ורב קיבוץ לביא
הרב עמית קולא ראש בית המדרש ורב קיבוץ עלומים
הרבנית אסתי רוזנברג, ראש בית המדרש לנשים במגדל עוז
הרב שלמה ריסקין, רב המועצה המקומית אפרת
הרבנית מיכל נגן, ראש מכינת צהלי
הרב פרופ' ג'פרי וולף, המחלקה לתלמוד, אוניברסיטת בר-אילן
הרב אילעאי עופרן, רב קבוצת יבנה וראש מכינת רוח השדה
כמה חברים בולטים הצטרפו לארגון בהקמתו (חלקם היו בין מייסדיו), אך פרשו ממנו לאחר מכן: הרב חיים נבון, הרב אמנון בזק, הרב אלישיב קנוהל והרב זאב וייטמן שאף שימש כראש בית המדרש. וכן פרש מן הארגון ד"ר גבריאל חזות.
הארגון ממומן על ידי תרומות, שברובן מגיעות מחוץ לישראל.
עמדות הארגון

הארגון מכריז כי הוא מאמין בנצחיותה של תורת ישראל ומחויב באופן מוחלט להלכה היהודית.
הארגון מדגיש כי לדעת חבריו רק יהדות ש"דרכיה דרכי נועם", תוכל להביא בשורה אמיתית לחברה הישראלית.
הארגון מאמין בשיתוף נשים בתפקידי הנהגה ציבוריים.
לארגון ביקורת על התנהלות המרחב הציבורי בישראל, אך הוא שואף להעביר ביקורת זו מתוך אהבה והזדהות.
הארגון מביט בעין יפה על העולם המודרני ועל חידושיו, בתחומי החברה, המדע, הטכנולוגיה והתרבות. הוא מעוניין לברור את הטוב מתוך הרע בתחום זה. לימודי חול חיוניים לדעת אנשי הארגון לבניין אישיותו של יהודי מאמין.
הארגון מצהיר כי הוא מסור למדינת ישראל וסבור שהמשך שגשוגה והחזון הציוני חיוניים להתפתחותו של העם היהודי.
הארגון מעודד זוגות מאורסים לחתום על הסכם קדם נישואין המכונה "הסכם לכבוד הדדי", כדי למנוע סרבנות גט. הרבנות הראשית לישראל והעמדה המקובלת בעולם הרבנות והדיינות האורתודכסי מתנגדים להסכם ופוסקים כי גיטין המבוססים עליו – נחשבים גט מעושה ופסולים.
הארגון סבור כי יתומה המעוניינת לומר קדיש יכולה לומר קדיש במניין של עשרה גברים אך לא להיכנס לעימות בנושא זה.
הארגון תומך בשירות נשים דתיות בצה"ל, במקביל להמשך האפשרות הניתנת לנשים לשרת בשירות לאומי.
פעילות

הארגון השיק בשנת 2013 את מיזם 'שבת ישראלית', שבו נקראים יהודים מכל גוני החברה הישראלית לארח ולהתארח זה אצל זה בשבת. המיזם הוקם בעקבות פרויקט השבת והחל משנתו השנייה הוא מתקיים בסנכרון עם פרויקט זה. המיזם שואף להפוך את השבת מסלע מחלוקת לאבן פינה מאחדת.
בין השותפים במיזם של ארגון בית הלל: חברת המתנס"ים, המדרשה באורנים, תנועת תיקון, המכון הישראלי לדמוקרטיה, הישיבה החילונית בינ"ה, תנועת גשר, קואליציית ירו-שלם, תנועת מתחברים ועוד. לפי הערכות המארגנים, בשנתו השנייה השתתפו במיזם בערך 50000 איש. שבת ראשונה התקיימה בפרשת חיי שרה, כ"ב בחשוון תשע"ד, 26-25 באוקטובר 2013. שבת שנייה התקיימה בפרשת נח, א' במרחשון תשע"ה, 24-25 באוקטובר 2014, ושלישית בפרשת לך לך, י"א במרחשון תשע"ו, 23-24 באוקטובר 2015.
בשנת 2017 הקים הארגון את מערך שו"ת "משיבת נפש", שבו רבניות עונות לשאלות מכל התחומים.
בשנת התשע"ט הארגון הוציא לאור את "ובית הלל אומרים – פסקי ההלכה של רבני ורבניות בית הלל" (ידיעות ספרים, 2018). פסקי ההלכה בספר נכתבו בידי צוותים רבניים. בספר התייחסות לסוגיות הלכתיות דוגמת הזמנה לסעודת שבת אנשים שיגיעו ברכב, עידוד לתרום לנזקקים בסוריה, חיבוק איש את אשתו נידה הסובלת מדיכאון, הכלה של זוגיות חד-מינית בקהילה, סוגיית גיוס נשים לצה"ל ועוד.
לקראת פתיחת שנת הלימודים ה'תשפ"א הוציאו הפורום הדיגיטלי – שומרים על הילדים ברשת בשיתוף בית הלל קול קורא למודעות הורית לשמירה על ילדים ברשת הקורא להורים להתקין אמצעי סינון תכנים באינטרנט להגנה על הילדים מתכנים פוגעניים
בשנת 2022 לרגל עשור לפיעלות בית הלל, יזם הארגון את "מסע ההקשבה" שנועד להוות גרסה מודרנית למסע המושבות, שיזם הראי"ה קוק בשנת 1913. במהלך המסע פגשו רבני בית הילל מגוון אוכלסיות מוחלשות מהפרפריה החברתית בישראל. כגון הפזורה הבדואית, תושבי דרום ת"א, נערי גבעות, וערבים ישראלים.
בשנת 2024 בעקבות מלחמת חרבות ברזל הוביל הארגון פרויקט הענקת מזוזות למפוני בארי. את בתי המזוזות תרמה משפחתו של איתן נאמן, שנהרג בקרב בשדרות יום אחרי טבח שבעה באוקטובר.
באותה שנה פרסם הארגון נייר עמדה, לפיו שירות נשים בצה"ל הוא מצווה.