stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בת נווארה
עלילה

נערה מרקע צנוע מנווארה, אניטה (הנווארית), מאוהבת בחייל, אראקיל. אביו של אראקיל, רמיג'יו, מוצא שאינה מתאימה לו ומתעקש שהיא תשלם סכום של אלפיים דורו כנדוניה, בידיעה שהיא לא תוכל לגייס את הכסף. כששמעה זאת, אניטה שרה שיר קינה בעוד המפקד גארידו שר על שנאתו כלפי מפקד האויב, זוקרגה (לאחר ששמע על מותו של חברו בידיו של זוקרגה). אניטה שומעת את גארידו, ומציעה לו להרוג את זוקרגה תמורת סכום של אלפיים דורו. גארידו, אף על פי שהוא זהיר וחשדן, נענה להצעה. גארידו שואל לשמה, אבל היא רק ממהרת ואמרה "אני רק 'הנערה מנווארה'." אניטה נראית הולכת למחנה האויב על ידי החייל, רמון. כשרמון שומע שאראקיל מחפש את אניטה, הוא (רמון) אומר לארקיל שהיא במחנה האויב. רמון מפרש זאת לא נכון, חושב שאניטה היא בעצם מרגלת, ואראקיל חושב שהיא נסעה לפגוש מאהב סודי במחנה האויב.
לאחר אינטרמצו תזמורתי, אניטה מצליחה להרוג את זוקרגה ומשיגה את גמולה, אך נדרשה להישבע שלא לספר לאף אחד. בדיוק אז, אראקיל מובא, לאחר שנפצע אנושות תוך כדי חיפוש אחר אניטה. הוא מתעמת עם אניטה שתחת שבועה שלא לספר לאף אחד, יכולה רק לומר "לא עשיתי שום דבר רע". כשהוא רואה את הכסף שקיבלה, הוא מאשים אותה בכך שהיא מכרה את עצמה, דבר שהיא מכחישה נחרצות. ואז רמיג'יו, רמון והרופא מופיעים במקום. פעמונים נשמעים מרחוק ואראקיל שואל את אביו מדוע הם מצלצלים. רמיג'יו מספר לו שזוקרגה נרצח. אראקיל מביט שוב באניטה, רק אז מבין את האמת; עם המילים האחרונות "מחיר הדם! כמה נורא!" הוא מת. אניטה מתמוטטת באימה, ומנסה להתאבד. בזמן חיפוש אחר נשק התאבדות, היא מוצאת פסל של מרים הבתולה. היא משתגעת עם מותו של אראקיל ומדברת כאילו הוא עדיין שם: "אראקיל! יש לי את הנדוניה... אנחנו חייבים ללכת... הכנסייה מלאה! האושר בהישג יד!" ואז, היא נופלת לצחוק פרוע חסר היגיון, כשהאופרה מסתיימת בכך שגארידו אומר "לה פולי! לה פולי!" ("שוטה, שוטה!").
הקלטות

המידע עבור ההקלטות הוא מאתר הדיסקוגרפיה של בריאן קאפון.
1963 – ז'נב מואיזן (אניטה), אלן ואנזו (אראקיל); ז'אק מארס (גארידו), לוסיאן לובאנו (רמיג'יו), מרסל וינירון (בוסטאמנטה), ג'וזף פיירון (רמון); מקהלה ותזמורת של Radio Television Française, בניצוחו של ז'אן קלוד הרטמן. הוקלט משידור רדיו מ-29 בנובמבר 1963; הוצא בשנת 2004 על Gala CD cat. לֹא. GL 100.747 (2 תקליטורים; כולל גם הקלטה מ-15 בדצמבר 1973 של Le jongleur de Notre-Dame).
1975 – לוצ'יה פופ (אניטה), אלן ואנזו (אראקיל), וינצ'נזו סרדינרו (גארידו), ז'רארד סוזאיי (רמיג'יו), קלוד מלוני (בוסטמנטה), מישל סנצ'ל (רמון), קלוד מלוני (אומן סולד); התזמורת הסימפונית של לונדון, מקהלת האופרה של אמברוזיאן, בניצוחו של אנטוניו דה אלמיידה. הקלטת אולפן (מרץ 1975, לונדון) שהוצאה על LP 1 - Columbia M-33506 (ארצות הברית); CBS 76403 (בריטניה); CBS "Masterworks" DC 40134 (בריטניה).
1975 – מרילין הורן (אניטה), פלאסידו דומינגו (אראקיל); שריל מילנס (גארידו), ניקולה זקריה (רמיג'יו), גבריאל בקייה (בוסטמנטה), ריילנד דייוויס (רמון), לסלי פיסון (Un soldat); התזמורת הסימפונית של לונדון, מקהלת האופרה של אמברוזיאן, בניצוחו של הנרי לואיס. הקלטת אולפן (יולי 1975, לונדון) שהוצאה ב-LP 1 – RCA Red Seal ARL1-1114 – 1 CD – RCA Red Seal 50167-2
הקלטה נוספת שלא הוזכרה במקור לעיל היא:
2018 – אלכסנדרה קורזאק (אניטה), רוברטו אלאניה (אראקיל); ג'ורג' אנדגולדזה (גארידו), בריאן קונטס (רמיג'יו), מייקל אנתוני מגי (בוסטמנטה), איזאשה סאבאג' (רמון); תזמורת האופרה של ניו יורק, אנסמבל הפזמונים של ניו יורק, בניצוחו של אלברטו ורונזי. הקלטת אולפן (נובמבר 2011 – מאי 2017, מקומות שונים), Warner Classics.
הערות שוליים

1 2  Milnes 1992.
↑  La Navarraise 26 November 1894, באתר תיאטרון לה מונה
↑  Wolff 1953, p. 126.
↑  George Hall: "Thérèse/La Navarraise; Cristina, Regina di Svezia – review" The Guardian, 27 October 2013
↑  La Navarraise by Jules Massenet at OPERADIS.HTM. Retrieved 10 August 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13916042q (data)  GND: 300553641  LCCN: no98006947  MusicBrainz work: 2b2093d0-d0eb-422e-b496-09b592643bc6  VIAF: 186517120   WorldCat (עם VIAF): 186517120 
יוגניה בורציו בתור אניטה
לילי ולני בתפקיד הראשי באופרה המלכותית השוודית ב-1906
אדגר (אופרה)

| --- | --- |

פוסטר תקופתי של האופרה
 מידע כללי
 מלחין:  ג'אקומו פוצ'יני
 לבריתן:  פרדיננדו פונטנה 
 תאריך יצירה:  1885 
 סוגה:  אופרה
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  ב-1302
 מקום התרחשות העלילה:  פלנדריה
 תפקידים
 Edgar  Tigrana  Frank  Fidelia  Gualtiero 
 
כותב הלברית פונטנה ופוצ'יני
אדגר (באיטלקית: Edgar) היא האופרה השנייה של ג'אקומו פוצ'יני. אופרה לירית שהלברית שלה נכתבה על ידי פרדיננדו פונטנה כמו באופרה הראשונה של המלחין הוויליות. בכורת האופרה הייתה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-21 באפריל 1889.
היצירה

פוצ'יני החל להלחין את האופרה ב-12 בספטמבר 1886. בשל קשיים בחייו הפרטיים ואיכותה הירודה והמבלבלת של הלברית, הושלמה היצירה באיטיות. הלברית הרומנטית והפרועה של פונטנה גרמה לפוצ'יני הרבה צרות בעת ההלחנה. כותב הלברית התבסס על אחת מיצירותיו החלשות של אלפרד דה מיסה (Le Coupe et les lèvres - הגביע והשפתיים), שגיבורה משמיד את עצמו. שמות הדמויות ביצירה סמליים (פידליה: "נאמנות", טיגרנה: "נמרה"). פוצ'יני השלים לבסוף את הפרטיטורה בספטמבר 1887. היצירה הייתה במקור בת ארבע מערכות, אך פוצ'יני שכתב אותה לשלוש מערכות אחרי הבכורה.
למרות הלברית המעוותת, "אדגר" עשירה יותר באפקטים דרמטיים מאשר האופרה הקודמת (הראשונה) של פוצ'יני, "הוויליות". גם קו המנגינה מפותח יותר, קרוב יותר לסגנון המאוחר יותר של המאסטרו. הוא פיתח באופרה זו עוד יותר את סגנון "דיבור השירה": ה"פרלנדו" מבוסס על רשת של מוטיבים, שמשתרעים על סצנה שלמה. בלווייתו של פוצ'יני נפרדו ממנו המוזיקאים באחד הקטעים של "אדגר", הרקוויאם שבאופרה.
תפקידים

| גמות | קול | בכורה, 21 באפריל 1889    (מנצח: פרנקו פאצ'ו) |
| --- | --- | --- |
| אדגר | טֶנוֹר | גרגוריו גבריאלסקו |
| פידליה | סוֹפּרן | אורליה קטנאו |
| טיגרנה | סוֹפּרָן | רומילדה פנטלאוני |
| פרנק | בָּרִיטוֹן | אנטוניו מג'יני-קולטי |
| אביהם של גואלטיירו, פידליה ופרנק | בַּס | פיו מריני |
איכרים, חיילים, אנשי חצר, נזירים, ילדים - מקהלה
העלילה (בגרסה השנייה) > מערכה 1

משמאל נמצא בית מרזח, מימין כנסייה וברקע ביתו של אדגר. עלות השחר, אדגר ישן בהישענו על אחד משולחנות בית המרזח. המוזיקה מנסה ליצור אווירת בוקר. פידליה מופיעה במקום עם סל פרחים בידה ומנסה להעיר את אדגר. אדגר ופידליה שרים דואט ואז המקהלה מצטרפת לאט לאט לשיר. הדואט השליו מופרע מהופעתה של טיגרנה, המוזיקה הופכת לדרמטית. טיגרנה לועגת לאהבתם ומציעה במקומה אהבה גופנית. אדגר מנסה להתנגד, לפעמים מפריע לטיגרנה בזעקת "שתקי שדה!", אך לבסוף נמלט לתוך ביתו. המוזיקה מנסה להחזיר את ההפך: שאגת הקצב של העוגב מוחלפת בשירה של מוזיקת כנסייה בעוד טיגרנה שרה צורה מפתה.
האריה של טיגרנה מסתיימת עם הופעת פרנק, אחיה של פידליה. פרנק חוקר את טיגרנה היכן בילתה את הלילה. במקום לענות טיגרנה לועגת לאהבתו של פרנק ומתחילה בשירה ארוכה. בינתיים, מוזיקת הכנסייה מתנגנת ברקע, אבל טיגרנה ממשיכה בשיר הפרוע שלה. בצד האחד של הבמה טיגרנה שרה, בצד השני ההמון. ככל שקולות השירה מתעצמים, הקהל הזועם רוצה לסקול את היצאנית. אז פורץ אדגר מבית אביו ולוקח את טיגרנה תחת חסותו. הוא מקלל את העולם ומצית את בית אביו. כשהם עומדים לעזוב, פרנק חוסם את דרכם ומתחיל בדו-קרב חרבות עם אדגר. בינתיים, במהומה הגדולה המקהלה שרה כמחקה את המהומה, עד שאדגר מכה בפרנק בחרבו. אז המקהלה יורדת מהבמה יחד עם טיגרנה בצעקות פרועות של "אימה-טרור".
העלילה (בגרסה השנייה) > מערכה 2

על המרפסת, אדגר משתוקק לחייו הישנים חסרי החטאים ולפידליה. טיגרנה מופיעה, מנסה לפתות את אדגר, שקוטע אותה מספר פעמים בזעקות "שתקי שדה!". קול תוף נשמע ופרנק, מלווה בחיילים, מופיע ומנסה לכוון את אדגר לדרך נכונה וטובה. אדגר שמח לעזוב עם פרנק והחיילים. טיגרנה נשבעת לנקום, כי אדגר נטש אותה.
העלילה (בגרסה השנייה) > מערכה 3

אדגר, מעמיד פני מת, ואורב מחופש לנזיר ליד ארון הקבורה שלו שמונח בכנסייה לטקס. פידליה מתאבלת אחר אדגר ופרנק המתים לפי ידיעתה. בינתיים, אדגר המחופש נוזף בעצמו בקול רם, בצורה כה יעילה עד שהקהל מסתער על ארון הקבורה. טיגרנה מופיעה במקום, מתחילה להתאבל בבכי כבד על האיש שגם לדעתה מת. אדגר מתחיל להעליב אותה ואז מציע לה כסף, כדי לומר דברים רעים על המת. אז פונה היצאנית לקהל ומכריזה שהאיש שמתאבלים עליו בגד במולדתו. האנשים כועסים מאוד והופכים את הארון, שממנו נופל רק השריון של אדגר. אדגר מגלה את עצמו ונופל על זרועותיה של פידליה. כשטיגרנה רואה את זה היא דוקרת את פידליה בזעם. מסך הבמה יורד בין צעקות ה"אימה" של הקהל.
אריות ידועות

"O fior del giorno" - פידליה, מערכה 2
"Già il mandorlo vicino" - פידליה, מערכה 1
"Questo amor, vergogna mia" - פרנק, מערכה 1.
"Tu il cuor mi strazi" - טיגרנה, מערכה 1.
"Orgia, chimera dall'occhio vitreo" - אדגר, מערכה 2
"Addio, mio dolce amor" - פידליה, מערכה 3
"Nel villaggio d'Edgar" - פידליה, מערכה 3
"אה! Se scuoter della morte" - טיגרנה, מערכה 3 (בגרסה הראשונה)
"Un'ora almen" - פידליה, מערכה 4 (בגרסה הראשונה)
לקריאה נוספת

Fisher, Burton D. (2000), Opera Classics Library Puccini Companion: The Glorious Dozen. Opera Journeys Publishing. ISBN 1-930841-62-0
Hudson Elizabeth; Robert Parker (2001), in Holden, Amanda (ed.), The New Penguin Opera Guide, New York: Penguin Putnam. ISBN 0-14-029312-4
Kendell, Colin, The Complete Puccini: The Story of the World's Most Popular Operatic Composer, Amberley Publishing 2012 ISBN 978-1-4456-0445-9
Warrack, John and West, Ewan (eds.) (1992). The Oxford Dictionary of Opera New York: OUP. ISBN 0-19-869164-5
אורח האבן (אופרה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  אלכסנדר דארגומיז'סקי 
 לבריתן:  אלכסנדר פושקין 
 תאריך יצירה:  1995 
 מבוסס על:  The Stone Guest 
 סוגה:  אמנות במרחב הציבורי 
 שפה:  רוסית 
 מספר מערכות:  3 מערכה (תיאטרון) 
 
פרסום הבכורה של "אורח האבן" בתיאטרון מריאינסקי, מוסקבה
אורח האבן (ברוסית: Каменный гость) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין הרוסי אלכסנדר סרגייביץ' דרגומיז'סקי. הליברית עוקבת נאמנה, עם שינויים מזעריים, אחר הטקסט התיאטרלי של "אורח האבן", מיקרודרמה שהיא חלק מהטרגדיות הקטנות של אלכסנדר סרגייביץ' פושקין (1830).
הדמיון בינה לבין המחזה "דון ז'ואן" של מולייר, מרתק.
היסטוריה של הקומפוזיציה

דרגומיז'סקי החל להלחין האופרה בשנת 1863, אך בשל מחלת הלב שלו, היצירה התקדמה באיטיות. היצירה כמעט הושלמה כאשר המלחין מת בינואר 1869. בהתאם לבקשתו סיים את הלחן צזאר קואי ואת התזמור עשה ניקולאי רימסקי-קורסקוב. הצגת הבכורה של האופרה התקיימה בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג ב-28 בפברואר 1872, (16 בפברואר מנין ישן) בניצוחו של אדוארד נפראבניק עם אוסיפ פטרוב. כמה שנים לאחר מכן תיקן רימסקי-קורסקוב את התזמור שלו, כתב מחדש כמה מהקטעים המקוריים של דרגומיז'סקי והוסיף הקדמה תזמורתית. גרסה זו, שהושלמה ב-1903 והוצגה לראשונה ב-1907 בתיאטרון הבולשוי במוסקבה, היא המועלית כיום. ליצירה זו הייתה השפעה רבה על ההתפתחויות הבאות של האופרה הרוסית, במיוחד על חברי קבוצת החמישה. היא נכתבה בסגנון חדשני לתקופתהː ללא אריות, כמעט ללא שירה קבוצתית, בנויה כולה על רציטטיבים מלודיים והכרזות המושמעות באומר. מטרת הבחירה הזו הייתה לא רק ייצוג אמיתותה של הדרמה, אלא גם הייצוג האמנותי בעזרת מוזיקה של השפה האנושית על כל גווניה. מאוחר יותר רעיונות אלה התקבלו במיוחד על ידי מודסט מוסורגסקי, אשר התייחס לדרגומיז'סקי בהערכה רבה וראה בו אחד ממוריו. ניתן לראות את השפעתו בבוריס גודונוב ובמיוחד בחובנשצ'ינה.
באוסטריה עלתה הבכורה ב-1928 בפסטיבל זלצבורג, בהפקת תלמידי הקונסרבטוריון של לנינגרד. ב-1952 הוצגה באיטלקית, בפסטיבל Maggio Musicale Fiorentino. הבכורה של האופרה בארצות הברית ב-1986, בבצוע תיאטרון האופרה הקאמרי של ניו יורק בתיאטרון מרימאונט מנהטן בניו יורק עם רון ג'נטרי כדון חואן, רנדולף מסינג כדון קרלוס, סאלי סטיבנס כדונה אנה בניצוח ולדימיר קין.
עלילה

האופרה מתרחשת בספרד במאה ה-17.
עלילה > מערכה א'

סצנה ראשונה דון חואן, שגורש ממדריד בשל הריגתו של אחד מיריביו, חזר לשם בחשאי עם משרתו הנאמן לפורלו ומסתתר בבית הקברות של מנזר ליד העיר. מנזיר הוא לומד שבבית הקברות מבקרת מדי יום דונה אנה, אלמנתו של מפקד שהרג בדו-קרב. לאחר שראה אותה הוא מחליט לפגוש אותה והולך לעיר.
סצנה שניה חברים ומחזרים התאספו בביתה של השחקנית לורה. שירה של לורה מכשף את האורחים. אבל אחד מהם, דון קרלוס, מתמלא בכעס לאחר שנודע שהמילים נכתבו על ידי אהובו בעבר דון חואן, שכן הוא עצמו הרג את אחיו! לורה רוצה לגרש אותו, אבל האורחים האחרים מצליחים לפייס אותם. לורה שרה שוב ואז האורחים עוזבים, אך האישה מחליטה לעצור את דון קרלוס הנסער, בו התאהבה. שיחתם נקטעת עם הגעתו של דון חואן. לורה מקבלת אותו בשמחה. הדו-קרב הוא בלתי נמנע ומתרחש מיד: דון חואן הורג את דון קרלוס.
עלילה > מערכה ב'

לאחר שהרג את דון קרלוס, דון חואן מוצא מקלט שוב במנזר, שם הוא מתחפש כנזיר. דון חואן מצליח לפגוש את דונה אנה, תחת השם הבדוי של דון דייגו. האישה מקשיבה לו בסקרנות ובפחד, אך בסופו של דבר היא נכנעת ומזמינה אותו לביתה ליום המחרת. שיכור מההצלחה, דון חואן בחוצפה ויוהרה, מזמין את המפקד המנוח לפגישה. אימה מצמררת אוחזת בו ובלפורלו כשהם רואים את פסל הקומנדטור מרכין את ראשו בהנהון הסכמה.
עלילה > מערכה ג'

בחדרה של דונה אנה. היא אינה אדישה לחיזוריו של דון חואן, אך האחרון פולט משפט על רצח בעלה. הוא לא רוצה לדבר על זה יותר, אבל בהתעקשותה של האישה הוא חושף בפניה את שמו האמיתי. הוא אינו מתחרט על הרצח ומוכן למות בידיה של דונה אנה, אך היא אינה חשה אליו שנאה ואכן מצהירה על אהבתה אליו. דון חואן זוכה לניצחון, אבל באותו רגע נשמעים צעדים כבדים: כאן מופיע פסלו של המפקד. דונה אנה מאבדת את ההכרה, והקומנדטור מושיט את ידו לדון חואן: הוא לוחץ אותה ושניהם צוללים לגיהנום.
קבר הקומנדטורה. סקיצה לתפאורה של אורח האבן
חומות מדריד, סקיצה לאופרה מאת אלכסנדר גולובין (1917)
הערות שוליים

↑  C. A. Cui, Opere scelte – Leningrado, 1952 (in russo)
↑  A. N. Serov, Opere scelte – Mosca 1950-1957 (in russo)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 300768931  MusicBrainz work: 9e6fbf76-ae81-4fc9-83cb-74c27d511d89  VIAF: 180635899   WorldCat (עם VIAF): 180635899
ביאנקה ופרננדו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  וינצ'נצו בליני
 לבריתן:  פליצ'ה רומאני 
 סוגה:  אופרה
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  2
 זמן התרחשות העלילה:  המאה ה-19
 מקום התרחשות העלילה:  דוכסות אגריג'נטו
 תפקידים
 Bianca  Filippo  Uggero  Viscardo  Fernando  Clemente  Eloisa  Carlo 
 
ביאנקה ופרננדו (באיטלקית: Bianca e Fernando) היא אופרה בת שתי מערכות של וינצ'נצו בליני שהועלתה בנאפולי ב-30 במאי 1826.
רקע

האופרה השנייה של בליני הולחנה במקור ליום הולדתו של פרדיננד, נסיך קלבריה, שציפה לכס המלכות של נאפולי. התאריך המתוכנן להופעה היה 12 בינואר. השם תוכנן להשתנות מביאנקה ופרננדו לביאנקה וג'רננדו ובכך למנוע מהקהל לזהות את הנסיך פרדיננד כגיבור היצירה. עם זאת, עקב מותו הבלתי צפוי של פרדיננד הראשון, הבכורה בוטלה. כך, הבכורה נדחתה בכמעט חמישה חודשים. כשהיה סוף סוף על הבמה, ביאנקה ופרננדו קיבלו קבלת פנים מעורבת. דוניצטי נכח בהצגת הבכורה וכתב בהערכה על האופרה, בעוד כמה מבקרים גינו.
בכל מקרה, היצירה הפכה את בליני למפורסם. שום דבר לא מוכיח זאת יותר מהעובדה שלרגל הפתיחה מחדש של בית האופרה קרלו פניצ'ה בג'נובה לאחר שחזורו, הוזמן בליני להלחין אופרה. עם זאת, הזמן שעמד לרשותו התברר קצר מדי כדי לכתוב אופרה חדשה, ולכן המלחין החליט בסופו של דבר לעבד מחדש את ביאנקה ופרננדו עבור בית האופרה. הסיפור והטקסט שוכתבו על ידי פליצ'ה רומאני (לברית האופרה נכתב במקור על ידי משורר החצר הנפוליטני דומניקו ג'ילארדוני). הגרסה החדשה שונה בסך הכל בשנים עשר פרטים עיקריים, אך יש הבדלים משמעותיים בחומר המוזיקלי, התוכן של שתי הגרסאות זהה בערך.
השירה של פרננדו דורשת טנור עם כישורים טובים מאוד, בעוד ביאנקה דורשת סופרן קולורטורה וירטואוזית. עובדות אלה משחקות תפקיד בכך שהאופרה מוצגת כעת רק מדי פעם.
דמויות

| שַׂחְקָן | מיקום סאונד |
| --- | --- |
ביאנקה, בתו של הנסיך המגורש מאגריג'נטו: סופרן קולורטורה
פרננדו, אחיה: טֶנוֹר
קרלו, הנסיך שגורש מאגריג'נטו: בַּס
פיליפו, המול העריץ של הדוכסות: בָּרִיטוֹן
קלמנטה, צמית זקן: בַּס
אוג'רו, איש סודו של פרנדו: טֶנוֹר
אלויסה: סוֹפּרןן

מתרחש בדוכסות אגריג'נטו במאה ה-19.
עלילה > מערכה 1

פרננדו חוזר למולדתו עם נאמניו תחת השם הבדוי אדולפו. פיליפו השיג את השלטון בהפיכה עוד בילדותו של פרננדו: הוא כלא את הנסיך הזקן והגלה את הילד יורשו. ביאנקה אמנם נשארה בדוכסות והתחתנה, אבל עד מהרה התאלמנה עם ילדה. כעת הוא יורש העצר הנקוב של הדוכסות, אך ללא הסכמתו של פיליפו, היא לא יכולה לעשות דבר וחייבת לעמוד בקרוב מול המזבח עם גוזל הכס כדי שלא תוכל לעזוב את שטח הדוכסות ללא רשותו. קלמנטה, הצמית הוותיק, מזהה את פרננדו, אך נשבע שלא לחשוף את זהותו. פרננדו פתאום נתקל בפיליפו, שמתחיל לחשוד. אבל פרננדו מוצא פתרון עד מהרה: הוא מספר לפיליפו שבנו של השליט הישן (כלומר פרננדו) מת וכעת הוא נמצא בדוכסות כדי להציע את שירותיו לנסיך החדש של אגריג'נטו. המושל מרוצה מאוד מהחדשות ולוקח את פרננדו תחת חסותו. הוא מחליט להרוג את הנסיך הזקן לאחר שסיפר לו על מות בנו.
אז עולה לבמה ביאנקה מלווה באנשי החצר. הנסיכה הייתה נחושה להיענות להצעת הנישואין של פיליפו למען השלום ותו לא. לאחר מכן, המושל מציג בפניה את פרננדו בתור אדולפו. ביאנקה מזהה במהרה בזר את אחיה, אבל פרננדו מתחמק משאלותה.
עלילה > מערכה 2

פרננדו מתבקש על ידי ביאנקה להופיע בפניה. אבל פרננדו רוצה קודם לסגור חשבון עם פיליפו. פיליפו שאינו חושד מגלה לו שאף על פי שכולם חושבים שהנסיך הזקן מת, הוא עדיין בחיים. הזקן, הסובל בכלא, עומד הוא להרוג כעת והוא מפקיד בידי אדולפו-פרננדו את תפקיד המבשר לנסיך שבנו מת וביאנקה תינשא לו לפיליפו.
פרננדו ממהר מיד לאחותו. הוא חושף בפניה את זהותו ונוזף בה על כך שמוכנה להיות אשתו של פיליפו. ביאנקה אומרת לו שהיא התנגדה לדרישת האיש עד כה, אבל חשבה שאביה מת ואחיה אבוד, אז היא לא ראתה אפשרות אחרת מאשר לקבל את הצעתו של פיליפו. האח ואחות מתפייסים ומתכננים כעת נקמה בפיליפו ביחד. פרננדו מלביש את ביאנקה בבגדי גברים ואז מבריח אותה יחד עם קלמנטה ואוג'רו לכלא אביהם. פיליפו מגיע לכלא עם הבן של ביאנקה. כשהוא מגלה שאדולפו הוא בעצם פרננדו, הוא מרים את הפגיון שלו על הילד, אבל אוג'רו מוציא אותו מידו. בינתיים, חסידי הנסיך עוררו התקוממות ברחובות ומחצו את חיילי פיליפו. פיליפו נידון למוות, והנסיך הזקן וילדיו מוחזרים לשלטון.
לקריאה נוספת

Galatopoulos, Stelios (2002), Bellini: Life, Times, Music: 1801–1835. London, Sanctuary Publishing Ltd. ISBN 9781860744051
Osborne, Charles (1994), The Bel Canto Operas of Rossini, Donizetti, and Bellini, Portland, Oregon: Amadeus Press. ISBN 0931340713
Weinstock, Herbert (1971), Bellini: His life and His Operas, New York: Knopf. ISBN 0394416562
מייק ליוויט

מייקל אוקרלנד "מייק" ליוויט (באנגלית: Mike Okerlund Leavitt; נולד ב-11 בפברואר 1951) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל יוטה בשנים 1993–2003, כמנהל הסוכנות להגנת הסביבה בשנים 2003–2005 וכמזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בשנים 2005–2009.
ביוגרפיה > משפחה וחיים אישיים

מייקל אוקרלנד ליוויט נולד בסידר סיטי, יוטה שבארצות הברית, לאמו פיליס אן (לבית אוקרלנד), ולאביו דיקסי ל. ליוויט (אנ').
לליוויט יש תואר במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת דרום יוטה (אנ').
הוא נוצרי-מורמוני (חבר כנסיית ה-LDS).
ליוויט נשוי לג'קלין סמית', ולהם יש חמישה ילדים.
קריירה עסקית

הקריירה העסקית של ליוויט החלה עם הצטרפותו לקבוצת ליוויט (אנ'), חברת ביטוח אזורית שהוקמה על ידי אביו, הוא נבחר להיות נשיא ומנכ"ל החברה. לאחר מכן הוא מונה לדירקטוריונים של חברות מקומיות ואזוריות רבות, כולל חברות הכוח והחשמל של יוטה, וכן חבר במועצת המנהלים של מדינת יוטה. כעוצר, הוא עזר לפקח על תשע המכללות הציבוריות והאוניברסיטאות ביוטה. במשך ארבע שנים הוא כיהן כיושב ראש חבר הנאמנים של אוניברסיטת דרום יוטה.
בשנת 1976 סייע ליוויט לאביו אז סנטור מטעם מדינת יוטה, בקמפיין בחירות למושל יוטה, שלא-צלח.
בשנות ה-80 ליוויט עבד גם בקמפיין בחירות של סנאטורים נוספים, כגון ג'ייק גארן (אנ') ואורין האץ'.
קריירה פוליטית > מושל יוטה

ליוויט רץ לראשונה לתפקיד מושל יוטה בשנת 1992. הייתה לו תחרות קשה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית עם ריצ'רד אייר (אנ'), שהיו לו יותר נציגים שהצביעו עבורו בכנס הרפובליקני במדינה. הוא ניצח בבחירות הכלליות את מועמד המפלגה העצמאית מריל קוק ואת המועמד הדמוקרטי סטיוארט הנסון ונבחר למושל ה-14 של מדינת יוטה.
מעט לפני הצהריים ב-15 בדצמבר 1993, פרצה שרפה באחוזת מושל יוטה (אנ') השרפה הרסה חלק ניכר מהאחוזה, אך לא גבתה קורבנות בנפש, (ג'קלין ליוויט וכמה מבני משפחת ליוויט וצוות התחזוקה של האחוזה שהו בבית בזמן השרפה).
ליוויט נבחר לקדנציה נוספת ב-1996 עם סך הקולות הגדול ביותר בתולדות המדינה. בשנת 1997 בעת כהונתו כמושל, הוא ורוי רומר (אנ') מקולורדו היו שני המייסדים המרכזיים של אוניברסיטת המושל המערבי (אנ'), אחד ממוסדות הלימוד המקוונים הראשונים ביוטה. בנוסף לליוויט ורומר 17 מושלים אחרים חתמו על חקיקה שיצרה את בית הספר כאוניברסיטה פרטית ללא כוונת רווח.
ליוויט ספג ביקורת חריפה בשנת 1998, לאחר שנשאל מדוע לא מעמידים לדין לעיתים קרובות עברייני פוליגמיה (ריבוי-נשים) ואמר כי אינו בטוח, אולם "הדבר עלול להשפיע על חופש הדת במדינה." מאוחר יותר הוא נאלץ להתנצל על דבריו וטען כי פוליגמיה צריכה להיות אסורה לפי חוק.
בשנת 2000 ליוויט נבחר לכהונה נוספת וכך הפך למושל השני בתולדות יוטה שנבחר לכהונה שלישית. כמושל מילא תפקידי מנהיגות בארגונים לאומיים ואזוריים, כגון מועצת ממשלות המדינה (אנ'), אותן ניהל במשך שנה.
קריירה פוליטית > מנהל הסוכנות להגנת הסביבה

ב-11 באוגוסט 2003, נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש מינה את ליוויט למנהל הסוכנות להגנת הסביבה במסיבת עיתונאים באורורה, קולורדו. המינוי אושר על ידי הסנאט ב-28 באוקטובר 2003 ברוב של 80 סנאטורים. ב-5 בנובמבר, לאחר שהתפטר מתפקיד המושל, הושבע ליוויט כמנהל העשירי של הסוכנות להגנת הסביבה.
כמנהל הסוכנות להגנת הסביבה הוא יישם תקנים גבוהים יותר עבור אוזון, דלקים סולריים ומזהמי אוויר אחרים. הוא ארגן וניהל תוכנית שיתוף פעולה פדרלית לפיתוח וניקוי הימות הגדולות.
קריירה פוליטית > שר הבריאות ושרותי האנוש

ב־13 בדצמבר 2004, ליוויט הועמד על ידי בוש לרשת את טומי תומפסון כמזכיר הבריאות ושירותי האנוש, המינוי אושר על ידי הסנאט בהצבעה קולית (אנ') ב-26 בינואר 2005.
בחודש יוני 2006, הועברה על ליוויט ביקורת על כך שהשתמש במטוס ה-Gulfstream III (אנ') של המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC), לקידום רפורמת המדיקר. המבקרים טענו שליוויט השתמש במטוס ללא אחריות החל מינואר 2006, תוך שהוא רושם זמן טיסה בשווי של יותר מ-700,000 דולר במטוס הפרטי בעל 14 המושבים. בלשכתו של ליוויט טענו כי השימוש בכלי הטיס היה הכרחי וחוקי מאחר שוועדת ההקצאות של הסנאט אישרה את השימוש בכלי הטיס, מכיוון שהטיסות המסחריות לא יכלו לעמוד במועדים של הפגישות שערך בנושא.
לוויט תיאר את וירוס שפעת העופות כאיום החמור ביותר לביטחון האמריקאי. ליוויט ציטט את עבודתו של ד"ר מייקל מקוי מארגון הבריאות העולמי, כעבודה המדעית המשכנעת ביותר בנושא איום שפעת העופות. זה עודד את ליוויט לגייס את צוות המוכנות למגפה במדינה להביא לתצורה מחודשת של תוכניות החירום הרפואיות של המדינה.
קריירה פוליטית > ייעוץ למיט רומני

באוגוסט 2012 האתר פוליטיקו פרסם כתבה שבה דווח על כך שליוויט " מתכנן את התוכנית ממשלתית למעבר נשיאותי (אנ') עבור מיט רומני " וכי אם ירצה יוכל לקבל שריון לאחד מהתפקידים החשובים בממשל רומני פוטנציאלי כגון ראש מטה הבית הלבן או מזכיר האוצר אם רומני היה זוכה בבחירות לנשיאות שנערכו באותה השנה נגד הנשיא ברק אובמה המכהן. אובמה ניצח באותן בחירות.
קריירה פוליטית > רפורמת בחירות

בשנת 2013, ליוויט שיתף פעולה עם הגברת הראשונה של יוטה לשעבר, נורמה מת'סון (אנ') ואשת העסקים גייל מילר (אנ'), כדי להשיק את "Count My Vote", מיזם דו-מפלגתי שנועד להוביל לשינוי שיטת הבחירות ביוטה. יחד הם קידמו בהצלחה חוק חדש המאפשר בחירות מקדימות פתוחות במדינה.
הערות שוליים

↑  England Leeds Mission Alumni | Presidents, Mission.net.
↑  MIKE ALLEN and JIM VANDEHEI, Who's on the inside track for a Romney Cabinet, Politico, ‏28 באוגוסט, 2012
↑  Norma Matheson, the ‘godmother’ of the Utah Democratic Party, dies at 89, Salt Lake Tribune
| מזכירי הבריאות ושירותי האנוש ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| מזכירי הבריאות, החינוך והרווחה   (1953 - 1980) | אובטה קאלפ הובי • מריון ב. פולסום • ארתור שרווד פלמינג • אברהם ריביקוף • אנתוני ג'וזף סלברצה • ג'ון ו' גרדנר • וילבור ג. כהן • רוברט פינץ' • אליוט ריצ'רדסון • קספר ויינברגר • פ. דייוויד מתיוס • ג'וזף א. קליפנו • פטרישה רוברטס האריס |  |
| מזכירי הבריאות ושירותי האנוש   (1980 - הווה) | פטרישה רוברטס האריס • ריצ'רד שוויקר • מרגרט הקלר • אוטיס בוון • לואיס וייד סאליבן • דונה שלאלה • טומי תומפסון • מייק ליוויט • קתלין סבליוס • סילביה מתיוס ברוול • טום פרייס • אלכס אזר • חבייר ביסרה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1043954694  ISNI: 0000 0000 5026 0389  LCCN: nr2002039522  SNAC: w6m085z2  SUDOC: 175798990  VIAF: 78717871   WorldCat (עם VIAF): 78717871
האצילה ורה שלוגה

| --- | --- |

דיוקן של המלחין משנת 1898.
 מידע כללי
 מלחין:  ניקולאי רימסקי-קורסקוב
 לבריתן:  ניקולאי רימסקי-קורסקוב 
 תאריך יצירה:  1898 
 מבוסס על:  העלילה של המשרתת מפסקוב, לפי מחזה מאת לב מאי
 סוגה:  דרמטית
 שפה:  רוסית
 מספר מערכות:  1
 זמן התרחשות העלילה:  1555
 מקום התרחשות העלילה:  פסקוב, רוסיה
 תפקידים
 Boyar Ivan Semyonovich Sheloga  Vlasyevna  Vera Dmitriyevna  Prince Yuriy Ivanovich Tokmakov  Nadezhda Nasonova 
 
האצילה ורה שלוגה (ברוסית: Боярыня Вера Шелога) היא אופרה במערכה אחת מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב. רימסקי-קורסקוב כתב את הלברית, המבוססת על המערכה הראשונה של האופרה שלו, המשרתת מפסקוב, על פי מחזה מאת לב אלכסנדרוביץ' מאי. האופרה הולחנה ב-1898, על סמך הפרולוג שהלחין רימסקי-קורסקוב לגרסה השנייה של האופרה. בגרסה הראשונה והשלישית של המשרתת מפסקוב אין את הפרולוג.
היצירה הוצגה לראשונה במוסקבה ב-1898. מאוחר יותר היא שימשה כפרולוג למשרתת מפסקוב בהופעה ב-1901.
היסטוריה

הצגת הבכורה של האופרה התקיימה במוסקבה ב-27 בדצמבר 1898 בתיאטרון סולודובניקוב. היא הוצגה מחוץ לרוסיה לראשונה בארצות הברית ב-9 במאי 1922 בניו יורק.
תפקידים

איוון סמיונוביץ' שלוגה, בעלה של ורה- בס.
ורה דמיטרייבנה שלוגה, ילדה את אולגה- סופרן.
נדז'דה נסונובה, אחותה של ורה- מצו סופרן.
איוון הרביעי, באופרה מסופר כי הוא אדם אלמוני- בריטון.