stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסימפוניה הרביעית של מאהלר
מבנה ופרשנות > הפרק הראשון

הפרק נפתח במוטיב פשוט בסולם סי מינור שמנוגן בחלילים, בקלרינטים ובפעמוני מזחלת. מוטיב זה שב ומופיע פעמים רבות בפרק הראשון, ואף בפרק האחרון. לאחריו מופיע הנושא הראשון של הפרק, שהוא בעל אופי "מוצרטי" בילדותיות ובחן שלו. הנושא מורכב ממספר רב של מוטיבים שמופיעים בכינורות, בקונטרבסים, בצ'לי ובקרנות היער. כל המוטיבים הרגועים והעדינים הללו מרכיבים יחד את הנושא הראשון. לאחר שהנושא מופיע מספר פעמים על שלל המוטיבים שלו, מתחיל הגשר הסוער (בסימון המקום 2), המתחיל בקלרינטים וממשיך בכלי הקשת. לאחר הגשר הקצר והסוער מופיע בסימון המקום 3 הנושא השני של הפרק, שהוא כתוב, כמקובל בתקופה הקלאסית, בסולם הבנוי על הקווינטה של סולם סול מז'ור - סולם רה מז'ור. הנושא השליו והרגוע מופיע תחילה בכלי הקשת הנמוכים, ולאחר מכן באבובים. הנושא שופע רוגע ונינוחות, והוא מורכב משני משפטים שונים, כאשר המשפט הראשון מופיע שלוש פעמים, והשני (הכולל מעברים מינוריים) פעם אחת. לאחריו (בסימון המקום 4) מופיע נושא שמשמש כנושא קבוצות הסיום של הפרק. הנושא כתוב למספר כלים מצומצם מאוד, וגם הוא, כמו כל הנושאים בפרק הראשון, בעל אופי רגוע ונינוח. לאחר הזכרה של המוטיב הפותח עם פעמוני המזחלת והחלילים והמוטיבים של הפרק הראשון ומעין קודטה קצרה, מתחיל הפיתוח של הפרק, שהוא, ככל הנראה, החלק הסוער והעוצמתי ביותר בפרק הראשון, ואולי אף בסימפוניה כולה.
הפיתוח נפתח גם הוא עם מוטיב החלילים ופעמוני המזחלת, ולאחר מכן הוא מתחיל לפתח את כל שלל המוטיבים שמרכיבים את הפרק הראשון. התזמור נעשה יותר ויותר רחב עד למעין נקודת שיא קטנה, שלאחריה המוזיקה נרגעת. אז, בסימון המקום 10, מופיע נושא חדש בחליל בליווי כלי הקשת הנמוכים, שהוא בעל אופי "אינדיאני", ושופע תחושת טבע חזקה. לאחר מכן, המוזיקה מתקדרת שוב והמוטיבים של הנושא הראשון שבים ומתפתחים בכלים השונים. לאחר מכן, בסימון המקום 13, מופיע נושא המבוסס פחות או יותר על המוטיב הפותח של פעמוני המזחלת, והמוטיב הזה משתלט על הפיתוח, עד להופעתו של הנושא הראשון בכינורות שמתפתח בקטע ארוך וסוער שבו משולבים כמעט כל מה שנשמע עד כה בפרק, למעט הנושא השני. בסימון המקום 16 מנגנת כל התזמורת יחדיו ובעוצמה ווריאציה על נושא הגשר מהאקספוזיציה, ובסימון המקום 17 ניתן לשמוע בחצוצרות את המוטיב של הנושא הראשון מהפרק הראשון של הסימפוניה החמישית של מאהלר.
הרפריזה מתחילה כמעט וללא כל הכנה בסימון המקום 18, כאשר הנושא הראשון השליו שב להופיע. הנושא הראשון מועשר בתזמור שלו, וכלים רבים מצטרפים לנגן אותו. לאחר מכן מופיע הנושא הגשר הסוער שנית, כפי שהופיע בצורתו הגראנדיוזית לקראת סוף הפיתוח. לאחר מכן, בסימון המקום 20, מופיע שוב הנושא השני, אך הפעם, בניגוד לפעם הראשונה שבה הוצג באקספוזיציה בתזמורת מצומצמת ובפיאנו חרישי, כעת הוא מופיע בכל התזמורת בפורטיסימו רועם. לאחר שכל המוטיבים השונים של הנושא השני שבים ומופיעים (הפעם בסולם ה"נכון"- סול מז'ור), שב להופיע מוטיב קבוצות הסיום. לאחר מכן, כמו באקספוזיציה, שבים להופיע המוטיב הפותח של פעמוני המזחלת והנושא הראשון, שעובר מעין פיתוח קטן לקראת סופו של הפרק. לאט לאט המוזיקה נרגעת ונחלשת, עד שבסימון המקום 24 הכינורות מנגנים במנעד הכי גבוה שלהם קודטה חרישית. לאחר מכן, סולו הקרן יער מחזיר את הנושא הראשון, שמתפתח במהירות לקודה סוערת, קצרה ופתאומית שחותמת את הפרק הראשון של הסימפוניה.
ביצוע הפרק נמשך בדרך כלל בין 15 ל-18 דקות.
מבנה ופרשנות > הפרק השני

פרק זה הוא מעין סקרצו מתון יחסית, בסולם דו מינור. המאפיין העיקרי של הפרק הוא הכינור המזייף: סולו הכינור המכוון טון אחד מעל לשאר התזמורת, מה שמקנה לסקרצו אופי של מחול מוות. מאהלר כינה את הפרק בשם: "הידיד מוות מנגן". מאהלר כתב את תווי הכינור שבראשו אגדת פולקלור גרמנית על Freund Hein, "פרוינד היין" (גרמנית) הוא שלד המנגן על כינור את ה-Totentanz - "ריקוד המוות". כאמור, הפרק הזה מציג את המוות באור שונה מבשאר יצירותיו של מאהלר, והוא מוצג באור ידידותי וחיובי. במהלך הפרק ישנם מספר מקומות בהם נגני הוויולה והכינור נדרשים לנגן בטכניקה ייחודית: "קון לניו" ("col legno"), כלומר, עליהם לנגן לא בצד השערות של הקשת, אלא בצד העץ, מה שמעניק לכינור גוון מיוחד.
הפרק נפתח בסולו קרן יער, וכבר לאחריו נכנס סולו הכינור המזייף. אף כי הכינור מכוון באופן שונה משאר התזמורת, מאהלר הצליח להטמיע אותו באופן כזה שישמע כחלק מהותי מהמלודיה ולא יהיה דיס-הרמוני. אופיו של הנושא הראשי של הסקרצו הוא מאוד לחוץ ומעט מאיים, בעיקר בשל סולו הכינור והסולמות הכרומטיים הרבים שבנושא. למרות שהסקרצו הוא הפרק הקודר ביותר בסימפוניה, הוא עדין ולא מאיים או מלחיץ יתר על המידה. במהלך כל הפרק מנגנים רק כלים מועטים בו זמנית, ומאהלר מפגין את יכולות התזמור העשירות והמיוחדות שלו לאורך כל הפרק הרב גוני הזה.
הסקרצו מאופיין בתזוזה בלתי פוסקת של חלקי שש עשרה מתונים, מה שמקנה לסקרצו תחושת פעלתנות ומרץ תמידית. לאחר הופעתו הראשונה של נושאו הראשי של הסקרצו, מופיע הטריו- שמשמש כמעין אתנחתה רגועה בין חלקי הסקרצו הנמרצים. הטריו הרבה יותר רגוע, ומשרה אווירת נינוחות לאחר הסקרצו הפעלתני והתזזיתי. נושא הטריו מאוד שירתי ומלודי, ובולט בו השימוש בנבל, המוסיף לאווירה ה"שמימית" של הטריו. לאחר ההפוגה עם הטריו השליו והרגוע חוזר נושא הסקרצו. הפעם הנושאים בסקרצו מורחבים ומועשרים בתזמור חדש ועשיר יותר. לאחר חזרתו של נושא הסקרצו והרחבתו, חוזר גם נושא הטריו שנית, אשר גם הוא מורחב ומועשר בהופעתו השנייה.
לאחר חזרתו של הטריו הכפול מופיע בפעם השלישית נושא הסקרצו, ולאחר שלל פיתוחים וווריאציות שהוא עובר בכל כלי התזמורת, מגיע הפרק לסיומו הזוהר והאופטימי עם כלי הנשיפה מעץ.
נגינת הפרק אורכת בין 9 ל-11 דקות.
מבנה ופרשנות > הפרק השלישי

פרק זה כתוב גם הוא בסולם סול מז'ור. זהו הפרק האיטי ביותר בסימפוניה (poco adagio), והוא משמש כמעין הקדמה לפרק האחרון והווקאלי של הסימפוניה. הפרק מנוגן בתחילה רק בתזמורת מיתרים חרישית וקטנה, בעלת אופי של יצירה קאמרית, אך הפרק ממשיך להתפתח. בפרק שולט מוטיב אחד ראשי: מוטיב הרבעים אשר מנוגן בידי הקונטרבסים כבר בשניות הראשונות של הפרק. הנושא מאוד רך ומלודי, ולאט לאט מצטרפים כלי הנשיפה אל כלי הקשת בנגינתו. בסימון המקום 2 מופיע מוטיב חדש באבוב. המוזיקה הולכת ונעשית דרמטית יותר ויותר, עד להתפרצות של כל התזמורת. לאחר מכן מופיע שוב המוטיב הראשי בקונטרבסים, שלאחריו המוזיקה נעשית חרישית ורגועה שוב. לאחר סולו כינור רגוע ושליו, מופיע בסימון המקום 4 נושא חדש ומלודי מאוד, שבנוי על סולו הכינור שנשמע לפני הנושא. הטמפו נעשה מהיר יותר, מה שמקנה לנושא חיות וקלילות. גם נושא זה מאוד לירי והוא זורם בכל כלי התזמורת. לאחר מכן המוזיקה הולכת ומתקדרת והתזמור נעשה קאמרי יותר ויותר, עד שבסימון המקום 7 המוזיקה נעשית קודרת וסוערת, וכל התזמורת מנגנת את הנושא הדרמטי ומלא הייאוש, והמוזיקה מתעצמת עד לנקודת השיא בסימון המקום 8, שלאחריו המוזיקה נרגעת, אך נשארת קודרת ומלאת ייסורים.
לאחר מכן חוזר המוטיב הראשי של הפרק, שוב בתזמורת המיתרים המצומצמת בתחילה, אך גם הפעם הוא מתפתח בידי כל כלי התזמורת, והמלודיה השירית שלו עוברת ווריאציות רבות, כמו למשל שינוי המשקל לשלוש שמיניות בסימן המקום 9, שלאחריו המוזיקה נושאת אופי של מחול ריקודי ולירי מאוד, שקצת מזכיר את הסקרצו מהפרק השני של הסימפוניה. המוזיקה הולכת ונעשית מהירה יותר ויותר, עד לרגיעתה הפיתאומית בסימון המקום 11, כאשר הוילות מנגנות את המוטיב הראשי בליווי שאר התזמורת. לאחר קטע לירי ארוך וחרישי שאת כל נפחו ממלא המוטיב הראשי, מתפרצת לפתע כל התזמורת בעוצמה החזקה ביותר עד כה, בסימון המקום 12, באקורד מי מז'ור זוהר, והמוטיב הראשי מנוגן בעוצמה על ידי הטימפאני, על רקע התזמורת שמנגנת מוטיבים מהפרק הראשון. לאחר מכן המוזיקה נרגעת שוב, והפרק נגמר בקודה חרישית ומלאת רגש המלאה בתפקיד נרחב לנבל.
נגינת הפרק השלישי אורכת בין 18 ל-22 דקות, מה שהופך אותו לפרק הארוך ביותר בסימפוניה.
מבנה ופרשנות > הפרק הרביעי

מפרק זה החלה למעשה כתיבתה של הסימפוניה. הפרק כתוב בסולם סול מז'ור, סולמה הראשי של הסימפוניה. הפרק כתוב לסולו הסופרן, משום שהטקסט מתאר את גן העדן השמימי מנקודת מבטו של ילד קטן, וסולו הסופרן במנעדו הגבוה בא להעצים את מילות השיר: קול הסופרן הזך והגבוה בא לדמות את קול הילד הקטן, שהפואמה כתובה לכאורה מנקודת מבטו התמימה. מאהלר מציין במפורש בתווים שעל הזמרת לשיר את הטקסט כפשוטו וללא כל משמעות נסתרת. התפתחות הפרק כולו נעשית על ידי הטקסט הארוך. מאהלר כתב את המוזיקה לפרק כך שתתאים למילים, ותעצים את הרגשות והחוויות שהן מתארות. למשל: בסימון המקום 5 שרה הזמרת על שה קטן שמובל אל מותו ומיועד לארוחה השמימית. בקטע זה ניתן לשמוע מוטיב קצר שמנוגן בידי האבובים שבא לייצג את השה הקטן והתמים, ומורכב מסקונדות החוזרות על עצמן כל פעם בתווים אחרים. זהו מוטיב שמאפיין "אנחות" ועצב עוד מימי תקופת הבארוק (דוגמה נוספת בשימוש באפקט ה"סקונדות הנאנחות" ניתן למצוא בסימפוניה מס' 40 של מוצרט). לאחר מכן, כשהזמרת שרה על שחיטתו של שור בשביל הסעודה, חוזר המוטיב המתחנן של האבובים, אך כעת הוא מנוגן בידי קרנות יער וקונטרבסים בעלי הצליל העמוק, המייצגים את השור שמובל לשחיטה.
נושאו הראשי של הפרק מלאכי ונוגה, והוא מנוגן בתחילה על ידי הקלרינטים, בליווי הנבל וכלי הקשת הנמוכים. לאחר מכן הזמרת מצטרפת לנגינתו של המוטיב הראשי. בהמשך, המוזיקה מתפתחת ומשתנה, והיא רוויית מוטיבים שונים מהסימפוניה השלישית של מאהלר, שבמקור היה הפרק הזה חלק ממנה. אחר כך, בסימון המקום 3, חוזר המוטיב של פעמוני המזחלת מהפרק הראשון, אך הפעם הוא מנוגן בידי התזמורת כולה. לאחר מכן מתחיל קטע פראי יותר שמלווה על ידי הזמרת ששרה פסאג'ים וירטואוזיים ומהירים, כשברקע נשמעים מוטיבים רבים מהסימפוניה השלישית (הן מהפרק השני והן מהפרק החמישי) בחלילים ובפיקולו. המוזיקה נעשית קודרת ועצובה. לאחר אזכור קצר של מוטיב פעמוני המזחלת, חוזר הנושא הראשי והמלודי, והפעם הוא מפותח בידי הזמרת והתזמורת. לאחר מכן המוזיקה נעשית דומה לקטע הסוער יותר שקדם לו.
אחר כך חוזר מוטיב פעמוני המזחלת שוב, אך הוא גווע במהירות, והנושא הראשי של הפרק חוזר, הפעם בסולם מי מז'ור, כאשר הכינורות והחליל מנגנים נושאים חדשים על רקע הנושא הראשי. לאחר ההקדמה התזמורתית הקצרה, שרה הזמרת את הנושא הראשי בפיאניסיסימו. המוזיקה מקבלת אופי שמיימי, רך ונוגה. לאחר מעבר מינורי קודר במקצת, חוזרת המוזיקה לאופייה האופטימי והצח, ולאחר מכן היא הולכת וגוועת על רקע צלילי הנושא הראשי בקרן האנגלית, וצלילים ארוכים ושקטים בנבל ובקונטרבסים. הפרק נגמר בסולם מי מז'ור, ולא סול מז'ור כפי שהתחיל.
נגינת הפרק אורכת בין 8 ל-9 דקות, והוא הפרק הקצר ביותר בסימפוניה.
ביצועי בכורה

ביצוע בכורה עולמי: 25 בנובמבר 1901, בעיר מינכן, בניצוחו של מאהלר, יחד עם התזמורת הפילהרמונית של מינכן.
ביצוע בכורה באמריקה: 6 בנובמבר 1904, בעיר ניו יורק, בניצוחו של וולטר דאמרוש, יחד עם התזמורת הסימפונית של ניו יורק.
ביצוע בכורה בבריטניה: 25 באוקטובר 1905, בעיר לונדון, בניצוחו של הנרי ווד, במסגרת הפרומס.
הקלטה ראשונה: מאי 1930, בעיר טוקיו, בניצוחו של הידמרו קונויה, יחד עם התזמורת הסימפונית החדשה של טוקיו (זו הייתה ההקלטה הראשונה אי פעם של אחת מהסימפוניות של מאהלר).
במהלך המחצית הראשונה של 1901, הרהר ריכרד שטראוס באפשרות לנצח על הביצוע השלם הראשון של הסימפוניה השלישית של מאהלר. ואולם, שטראוס שחשש כי לא יהיה לו די פנאי להכין את ביצוע הבכורה של הסימפוניה השלישית, פנה אל מאהלר ב-3 ביולי בשאלה, אם יוכל לנצח תחת זאת אל ביצוע הבכורה של הרביעית. מאהלר גילה לו בתשובתו, שהבטיח  כבר את ביצוע הבכורה למינכן, "שם תזמורת קאים (שמה הראשון של הפילהרמונית של מינכן, על שם מקימה, פראנץ קאים) והאודיאון מתחרות עליה בשצף-קצף כזה, שאני מתקשה לנסות לבחור ביניהן". הפילהרמונית של וינה פנתה גם היא פעמים אחדות אל מאהלר בבקשה לנגן את ביצוע הבכורה של הסימפוניה, אבל בשלב זה כבר הבטיח מאהלר את הבכורה לפליקס ויינגרטנר, ראש תזמורת קאים. זמן לא רב לאחר חילופי הדברים עם הפילהרמונית, ביקש המלחין, במשך אוגוסט או ספטמבר 1901, רשות מווינגרטנר לנצח אל הבכורה בעצמו, תוך מתן ביטוי לדאגתו לסימפונה ולביצועה.
בסופו של דבר, התקבלה התוכנית, לפיה מאהלר ינצח על תזמורת קאים במינכן בביצוע הבכורה העולמי, שאחריו ינצח ויינגרטנר על הקאים בנגינת היצירה במסע הופעות בערים שונות בגרמניה וממאהלר עצמו ינצח על עוד קונצרט בברלין. לצורך סקירת התזמור לפני פרסומו, קבע מאהלר חזרת קריאה עם הפילהרמונית של וינה ב-12 באוקטובר, ששימשה גפ כחזרה לקראת הבכורה בווינה, שנועדה לינואר בשנה הבאה. מאהלר לא היה מרוצה מן התוצאות; הוא הכניס תיקונים בפרטיטורה וערך עוד ארבע חזרות מלאות לפני ביצוע הבכורה של הסימפוניה. אף כי הבכורה במינכן תוכננה במקור ל-18 בנובמבר, ביקש מאהלר בסוף אוקטובר מוויינגרטנרלדחות את הקונצרט ל-25 בנובמבר, בטענת "קשיים שאין להתגבר עליהם". הוא התנגד גם להכנסת יצירה ווקאלית לפני הסימפוניה בתוכנית הקונצרט, משום שרצה שהסופרן בפינאלה "תופיע כהפתעה גמורה". אנרי-לואי דה לה גראנז' כותב: "הסימפוניה הרביעית עלתה למאהלר ביתר עמל וייסורים מן הסימפוניות המונומנטליות שקדמו לה, ועל אף חששותיו מן התגובות של קהל מאזיניה הראשון, קיווה בסתר לבו, שממדיה הצנועים וצלילות סגנונה יעמדו לה להיות לרצון הן לקהל והן לנגנים."
לקריאה נוספת

פטר עמנואל גרדנויץ, "עולם הסימפוניה", הוצאת מסדה, 1974.
ג'ון סטנלי, "מוזיקה קלאסית- גדולי המלחינים ויצירות המופת שלהם", הוצאת "שבא", 1995.
פרטיטורה של הסימפוניה, בהוצאת "יוניברסל", 1905.
James L. Zychowicz, Toward an Ausgabe letzter Hand: The Publication and Revision of Mahler's Fourth Symphony, The Journal of Musicology 13, 1995, עמ' 260–276
Michael Steinberg, The Symphony: A Listener's Guide, New York: Oxford University Press, 1995
Donald Mitchell, Gustav Mahler: The Wunderhorn Years, Woodbridge, Suffolk, 2005
Henry-Louis La Grange, Gustav Mahler, כרך ב', New York: Oxford University Press, 1995
הערות שוליים

1 2  לקריאה נוספת על הסימפוניה באתר חובבי מאהלר, באתר classicalnotes.net
1 2 3 4  פטר גרנדוויץ, "עולם הסימפוניה", עמוד 217
1 2 3  פטר גרנדוויץ, "עולם הסימפוניה", עמוד 219
↑  Mitchell, עמ' 311.
↑  Zychowicz, עמ' 271.
↑  Steinberg, עמ' 301.
↑  La Grange, עמ' 761.
↑  La Grange, עמ' 764.
↑  La Grange, עמ' 766.
↑  La Grange, עמ' 769.
↑  "סימני מקום" הם מספרים המופיעים בפרטיטורה בתחילת קטעים חדשים, ומשמשים בעיקר כדי להקל על מציאת המקום בעת חזרות התזמורת. בערך הזה סימני המקום הם לפי ההוצאה לאור משנת 1905.
↑  הבשורה על פי מתי ב:1-18
↑  הבשורה על פי יוחנן, א:6-18
↑  הבשורה על פי לוקאס ה:1-11
↑  מט"ח
↑  לוקאס י:38-42
↑  1901 Concert Munich 25-11-1901 - Symphony No. 4 (Premiere) - Mahler Foundation, Mahler Foundation, ‏6 במרץ 2016
↑  Prom 58, BBC Music Events
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007421728705171  BnF: cb13915890j (data)  GND: 300098030  LCCN: no96011055  MusicBrainz work: b99a498c-2a7d-4e1d-85e5-9e60808b16f1  VIAF: 175598426   WorldCat (עם VIAF): 175598426 
כריכת ההוצאה לאור הראשונה של הסימפוניה, משנת 1905
הדף הפותח של הפרק הראשון של הסימפוניה
פעמוני מזחלת ככלי בתזמורת
ריקוד המוות
עמוד השער של קרן הפלא של הנער, מהדורת 1874
תווי היצירה
יוסף זליגר

| --- | --- |

צילום מספרו
 לידה:  29 במאי 1872 סניאטין, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  28 בפברואר 1919 (בגיל 46) ירושלים, מִנְהֶלֶת שטחי האויב הכבושים 
 מדינה:  התקופה העות'מאנית בארץ ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 בן או בת זוג:  לאה זליגר 
 צאצאים:  תקוה שריג 
 
יוסף הלוי זליגר (כ"א באייר תרל"ב, 29 במאי 1872, סניאטין (מזרח גליציה) – כ"ח באדר א' תרע"ט, 28 בפברואר 1919, ירושלים) היה פילוסוף, סופר ומשורר, מורה, עיתונאי ועסקן ציבור.
ספרים

כתבי הרב ד"ר יוסף זליגר, ערוכים ומוצאים לאור בידי לאה זליגר, ירושלים, תר"ץ
כתבי זליגר בפרויקט בן-יהודה
הערות שוליים

1 2  עותק מצולם של מכתבו מתאריך ח' כסלו תרס"ג נמצא בכתבי הרב ד"ר יוסף זליגר עורכים ומוצאים לאור לאה זליגר, ירושלים תר"ץ
↑  מכתב מתאריך יום ב' ויקהל פקודי ב' אדר תרס"ד.
1 2  כתבי הרב ד"ר יוסף זליגר עורכים ומוצאים לאור לאה זליגר
↑  מכתבי הרב זליגר
↑  אל האדון ד"ר עמיל ביק בלבוב
↑  לפרשת אמיל בק
↑  בית הספר העברי בקרקוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517359105171  GND: 1152404199  ISNI: 0000 0003 8962 7266  NTA: 306851822  VIAF: 283100807   WorldCat (עם VIAF): 283100807
ארץ הצבי

ערך זה עוסק בכינוי לארץ ישראל. אם התכוונתם לספר של לובה אליאב, ראו .
וְאֵין עוֹמֵד לְפָנָיו וְיַעֲמֹד בְּאֶרֶץ-הַצְּבִי וְכָלָה בְיָדוֹ

— ספר דניאל, פרק י"א, פסוק ט"ז
צבי ארץ ישראלי בפסיפס הציפורים בקיסריה
אֶרֶץ הַצְּבִי הוא כינוי לארץ ישראל. מקור הביטוי בספר דניאל, שם הוא מופיע פעמיים.
המילה "צבי" בהקשר זה היא מן השורש השמי צ-ב-ה, המקביל במקרא לשורש ר-צ-ה, ומציינת יופי, פאר וחמדה. משמעו של הביטוי "ארץ הצבי" הוא אם כן: "הארץ הרצויה".
הביטוי במקרא

הופעותיו של הביטוי "ארץ הצבי" הם בפרק י"א שבספר דניאל, בפסוקים: ”וְיַעֲמֹד בְּאֶרֶץ-הַצְּבִי וְכָלָה בְיָדוֹ”, ”וּבָא בְּאֶרֶץ הַצְּבִי”.
הרעיון חוזר על עצמו בתנ"ך פעמים נוספות, בצורות קצת שונות:
באותו פרק שבספר דניאל: ”יִטַּע אָהֳלֵי אַפַּדְנוֹ בֵּין יַמִּים לְהַר-צְבִי-קֹדֶשׁ וּבָא עַד-קִצּוֹ וְאֵין עוֹזֵר לוֹ”.
בספר יחזקאל: ”בַּיּוֹם הַהוּא, נָשָׂאתִי יָדִי לָהֶם, לְהוֹצִיאָם מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם, אֶל-אֶרֶץ אֲשֶׁר-תַּרְתִּי לָהֶם, זָבַת חָלָב וּדְבַשׁ. צְבִי הִיא, לְכָל-הָאֲרָצוֹת”. לפי הביטוי, ארץ ישראל מתוארת כארץ היפה מכל הארצות. זהו ביטוי יחידאי במקרא בו מובע הרעיון כי ה' תר וחיפש ארץ בשביל בני ישראל. בפסוק ביחזקאל משתקף גם הביטוי ארץ זבת חלב ודבש.
בספר ירמיהו: ”אָנֹכִי אָמַרְתִּי: אֵיךְ אֲשִׁיתֵךְ בַּבָּנִים, וְאֶתֶּן-לָךְ אֶרֶץ חֶמְדָּה, נַחֲלַת צְבִי-צִבְאוֹת-גּוֹיִם; וָאֹמַר: אָבִי תִּקְרְאִי לִי, וּמֵאַחֲרַי לֹא תָשׁוּבִי”. הפסוק בירמיהו מסביר את יופייה של הארץ, שכל העמים רוצים בה. לדעת יאיר זקוביץ הביטוי "ארץ הצבי" מקורו בביטויים אלה, או שכל צורות הביטוי השונות, מקורן בביטוי "הצבי ישראל" המופיע בקינת דוד בספר שמואל.
הביטוי בפרשנות

בדרשת חז"ל מקבל הביטוי לראשונה את הקשרו לצבי:
למה ארץ ישראל נמשלה לצבי? לומר לך – מה צבי זה אין עורו מחזיק בשרו, אף ארץ ישראל אינה מחזקת פירותיה.

דבר אחר: מה צבי זה קל מכל החיות, אף ארץ ישראל קלה מכל הארצות לבשל את פירותיה
במקום נוסף דורשים חז"ל את הביטוי בהקשר לצבי, כשהם מבארים בזה את תופעת האכלוס הגבוה בארץ ישראל, כאשר עם ישראל נמצא בו, שאינו בדרך הטבע:
"ארץ צבי" כתיב בה. מה צבי זה אין עורו מחזיק את בשרו (שאחר שהופשט עורו ממנו, שוב אי אפשר להשיבו שיכיל את כל בשר הצבי), אף ארץ ישראל, בזמן שיושבין (=ישראל) עליה רווחא, ובזמן שאין יושבין עליה גמדא
ראו גם

ארץ זבת חלב ודבש
ארץ חמדה
ארץ צבי (שיר)
הערות שוליים

↑  ספר דניאל, פרק י"א, פסוק ט"ז; פרק י"א, פסוק מ"א.
↑  יאיר זקוביץ, המילון המקראי הסמוי מן העין, ירושלים, כרמל, 2014, עמ' 71.
↑  ספר דניאל, פרק י"א, פסוק ט"ז.
↑  ספר דניאל, פרק י"א, פסוק מ"א.
↑  ספר דניאל, פרק י"א, פסוק מ"ה
↑  ספר יחזקאל, פרק כ', פסוק ו'.
↑  רימון כשר, מקרא לישראל: יחזקאל א' -כ"ד, ירושלים, מאגנס, 2004, עמ' 393.
↑  ספר ירמיהו, פרק ג', פסוק י"ט.
↑  ספר שמואל ב', פרק א', פסוק י"ט. יאיר זקוביץ, עולם התנ"ך: דניאל, עזרא ונחמיה, תל אביב, דודזון עתי, 1997, עמ' 99-98
עמי וטורי

| --- | --- |

 לידה:  14 בדצמבר 1966 (בן 58) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  כלכלה, היסטוריה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה  המכללה החברתית-כלכלית 
 
עמי וטורי (נולד ב-14 בדצמבר 1966) הוא עמית הוראה באוניברסיטת חיפה, פעיל חברתי ישראלי וממקימי ארגון כח לעובדים ויו"ר הנהגת הארגון.
ביוגרפיה

וטורי נולד וגדל באזור חיפה, הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית. עבד שנה במשרד האוצר. את התואר השני עשה באוניברסיטת תל אביב בבית הספר להיסטוריה. ב-1996 הגיש עבודת מאסטר שהשוותה בין הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים והסוציאל-דמוקרטים השוודים בשנים 1918–1933. את עבודת הדוקטורט עשה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וזו אושרה ביוני 2005. נושא הדיסרטציה היה "מדוע לא הצליחו הגולים הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים בסקנדינביה להביא לאימוץ הרעיונות והאידיאלים של הסוציאל-דמוקרטים הסקנדינבים על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית לאחר 1945". עשה פוסט-דוקטורט בווינה.
וטורי הוא מרצה במכללה החברתית-כלכלית ושימש כחבר בוועד המנהל שלה מ-2006 ועד 2009. ונמנה עם חוג יסו"ד (ישראל סוציאל-דמוקרטית). וטורי אוחז בהשקפת עולם המוגדרת כ"סוציאל-דמוקרטיה רדיקלית" ומרבה להדגיש את תפקידם המרכזי של ארגוני עובדים דמוקרטיים ביצירת חברה סוציאליסטית.
בנובמבר 2006, בעת שעבד כסבל, הוביל וטורי את שביתתם של חמש מאות וחמישים הפועלים הארעיים בחטיבת התפעול של נמל התעופה בן-גוריון, זאת במחאה על פיטורי מאה ועשרים מהם ודרישה לקבל קביעות. בית הדין הארצי לעבודה חייב את השובתים לחזור לעבודתם והתיר לרשות שדות התעופה להמשיך בהליך הפיטורים שבגללו שבתו, תוך איום על השובתים בתביעות נזיקין בהיקפים ניכרים. עם זאת בעקבות השביתה צומצם מספר המפוטרים מ-120 ל-70. השביתה הייתה השביתה הממושכת ביותר בתולדות נמל התעופה בן-גוריון.
וטורי הוא ממייסדי ומראשי ארגון כוח לעובדים, ארגון עובדים כללי שקם באמצע שנת 2007. היה חבר ברציפות ב"צוות ארגון" המהווה את הנהגתו הפעילה של "כוח לעובדים", ו"הסמכות השיורית" על תחומי אחריותו של "צוות ארגון" מראשיתו ועד ספטמבר 2015.
בסוף אוגוסט 2015 נבחר יחד עם 3 חברי ארגון נוספים, למזכ"ל משותף של "כוח לעובדים", באחריותו הוגדרו ענף תחבורה, ענף חינוך וענף רווחה. נבחר בספטמבר 2017 לקדנציה נוספת כמזכ"ל משותף. נבחר ביוני 2023 כיו"ר הנהגת כוח לעובדים לקדנציה בת שנתיים.
וטורי חבר בסגל הזוטר באוניברסיטת חיפה ומרצה בחוג לתולדות ישראל ובתוכנית חכ"מה.
הערות שוליים

↑  דורית קרן צבי, הדוקטור עם המזוודות, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2006
↑  גילי כהן, לראשונה: משא ומתן בין עובדי קבלן לחברת אבטחה, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2011
↑  שי ניב, ‏מכה לעיני: עובדי חיפה כימיקלים עברו ל"כוח לעובדים", באתר גלובס, 21 במרץ 2011
↑  ד"ר אושי שהם קראוס, ‏כך מעמד הפועלים יהפוך לשחקן משמעותי בזירה הפוליטית, באתר גלובס, 2 בספטמבר 2019
↑  administrator, הצוות שלנו, באתר כוח לעובדים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298249405171  VIAF: 98350710   WorldCat (עם VIAF): 98350710
רחוב משגב לדך

| --- | --- |

 מיקום
 עיר:  ירושלים
 רובע:  הרובע היהודי
 
 קואורדינטות:  31°46′32″N 35°13′58″E﻿ / ﻿31.775666666667°N 35.232805555556°E﻿ / 31.775666666667; 35.232805555556
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) רחוב משגב לדך(למפת ירושלים העתיקה רגילה) רחוב משגב לדך(למפת ירושלים רגילה) רחוב משגב לדך(למפת ירושלים מוגדלת) רחוב משגב לדך  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מפת הרובע היהודי
רחוב משגב לדך הוא רחוב מרכזי ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים. הרחוב נקרא על שם בית החולים, בשם זה, שהוקם ברחוב בשנת 1854. שמו נקבע על פי הפסוק (בספר תהילים, פרק ט', פסוק י'): "וִיהִי ה' מִשְׂגָּב לַדָּךְ מִשְׂגָּב לְעִתּוֹת בַּצָּרָה".
בקצהו הצפוני, הרחוב נגמר בהצטלבות עם רחוב השלשלת.
מאמצע הרחוב מזרחה, מתפרס גרם מדרגות מרוצף בשם מעלות רבי יהודה הלוי, המהווה מן מחלף בין הרחוב לכותל.
בקצהו הדרומי, מצטלב הרחוב בגרם מדרגות ורחוב בית השואבה, המובילים לכיכר בתי מחסה ממערב.
היסטוריה

הרחוב וסביבתו הוקמו על גבי חורבות העיר העליונה של תקופת בית שני אשר נהרסה על ידי הרומאים, וכ-6 מטר מתחת למפלס החיים של הרחוב נחשף הבית השרוף.
ברחוב (שכיום קיים בו בית מספר 26, ונקרא משגב לדך 26) הוקם בית חולים בשטח שהיה שייך לעדה הספרדית, בתמיכת בני מאיר-אנשל אבי משפחת רוטשילד, ונקרא "בית החולים מאיר רוטשילד". הוא היה בית החולים הראשון בבעלות יהודית בירושלים, ובתחילתו היו בו 3 חדרים ו-18 מיטות. טופלו בו גם נוצרים ומוסלמים.
בשנת תרמ"ח 1888, בעקבות התפתחות היישוב היהודי מחוץ לחומות, הועבר בית החולים רוטשילד אל העיר החדשה, ובית החולים ברחוב משגב לדך חזר לחזקתה של העדה הספרדית.
במלחמת העצמאות היה משגב לדך בית החולים היחיד, ששירת את האוכלוסייה היהודית וכוח המגן שלה, אנשי ההגנה והאצ"ל, בקרבות כנגד הלגיון הערבי. אל בית החולים ברחוב הובאו פצועים רבים ובהם מפקד התגבורת אל הרובע: מרדכי גזית, לאחר שנפצע קשה ב-19 במאי 1948.
בשלהי המערכה על הרובע היהודי נשארו בו כ-50 לוחמים, כמעט ללא תחמושת, והאוכלוסייה היהודית, כ-1,700 נפש, הצטופפה בשטח שכלל כ-20 דונם. היהודים נטשו את הרחוב עם התקרבות הלגיון הערבי, ופינו את כ-120 הפצועים מבית החולים משגב לדך אל מבנה בתי מחסה.
הלגיון הערבי תפס את הרחוב ואת מבנה בית החולים משגב לדך ביום שישי, י"ט באייר תש"ח, 28 במאי 1948.
אחר כך, מבנה בית החולים נהרס, כרבים מבתי הרובע היהודי.
אתרים לאורך הרחוב > מכון המקדש

המכון ללימוד מחקר ובנין המקדש, המכונה מכון המקדש הוא מכון מחקר, מרכז תיעוד, הוצאת ספרים וגם מוזיאון העוסק בנושאי בית המקדש וכליו. מטרתו הרשמית היא בניין בית המקדש השלישי, ובפועל הוא עוסק בעיקר בהשבת נושא "בית המקדש" לתודעה הציבורית ובקידום העיסוק היומיומי בנושא זה. המכון נוסד בשנת 1984 ובראשו עומד הרב ישראל אריאל.
מאז הקמת המכון יוצרו בחסותו כלים רבים המיועדים על ידו לשימוש ככלי המקדש, כגון המנורה ומזבח הקטורת, שולחן הפנים והכיור, ונתפרו בגדים הזהים לבגדי הכהנים במקדש. המכון מציג תערוכה קבועה ובה תמונות שמן המתארות את סיפורי התנ"ך, מבריאת העולם, וכן את ההוויה והעבודות בבית המקדש. בנוסף מוצגים כלי מקדש ששוחזרו על פי מחקרי המכון. סמוך לתערוכה, ברחבת בית הכנסת החורבה, הוצבה מנורה מצופה זהב שהוקמה על ידי מכון המקדש.
בשנת 2012 (תשע"ג) עברה התערוכה למשכנה החדש, ברח' משגב לדך 40 ברובע היהודי (בקצה המדרגות העולות מן הכותל - מעלות רבי יהודה הלוי). בשנת תשע"ו הופעלה מערכת הדרכה בסיוע מולטימדית אור ושמע וכן סרט סיכום, כתחליף להדרכה האנושית שהייתה עד אז. ההדרכה תורגמה לשפות רבות וניתן להאזין לה בין השאר באנגלית, איטלקית, רוסית, ספרדית, סינית (מנדרינית), צרפתית, פורטוגזית, אמהרית, גרמנית, קוראנית ועוד.