stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שושלת בעלז
רבי יהושע רוקח

לרבי יהושע היו חמישה בנים וארבע בנות. בתו הצעירה הייתה מאשתו השנייה. בנו השני, רבי ישכר דב מילא את מקומו בבעלז. מלבדו כיהנו עוד ארבעה מבניו באדמו"רות:
רבי שמואל מסקאהל. נולד בשנת תר"ח. היה חתנו של רבי מנחם מנדל, ה"צמח צדיק" מוויז'ניץ. בשנת תרמ"ז החל לכהן ברבנות סקאהל. לאחר פטירת אביו בשנת תרנ"ד, החל לכהן באדמו"רות. בשנת תר"ס הקים ישיבה בסקאהל. נפטר בט"ז בתשרי תרע"ב. חתניו היו אחיינו רבי אהרן מבעלז, אחיינו רבי פנחס מבורשה ורבי אריה לייב ממושינא. בנו היה רבי שלום, חתן בן דודו רבי ישראל מוויז'ניץ ובזיווג שני חתן רבי אלתר מריגליץ. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הוברח דרך ההרים לוויז'ניץ משם נמלט עם חמיו לגרוסוורדיין. לפני מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית וכך ניצל מהשואה. לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב ובסוף ימיו בשיכון ויז'ניץ בבני ברק. נפטר בד' בטבת תשכ"ב ונקבר בטבריה. בנו רבי ברוך מילא את מקומו בבורו פארק. נפטר בכ"ו בשבט תש"ס. בן נוסף של רבי שמואל, רבי אליהו חיים, היה חותנו של אחיינו רבי ישראל בן רבי אהרן מבעלז. כיום מכהן בנו של רבי ברוך, רבי שלמה. בנו של רבי שלמה, רבי שלום, מכהן כאב"ד סקאהל וראש ישיב "תורת חיים" במונסי.
רבי נפתלי מנאווריה. נפטר בשנת תרס"ה. חתניו היו רבי שמואל אבא מזולקוב, רבי אלעזר מדז'בנה ורבי יצחק מנחם מוואלברום. בנו היה רבי פנחס, חתן רבי יחיאל מיכל מזווהיל כיהן בלבוב. נרצח בשואה.
רבי אריה לייביש ממגרוב ואחר כך בראווה-רוסקה. חתנו של רבי מנחם נחום מלויעב. בניו היו; רבי נחום אהרן שכיהן כאדמו"ר ממגרוב בלבוב. חתן דודו רבי משה מרדכי ממקארוב; רבי יהושע העשיל. מילא את מקום אביו בראווה רוסקה; רבי יצחק אליהו.
רבי יצחק מאיר כיהן ברדחוב וברעדים. בנו רבי משה כיהן בהולשיץ.
רבי ישכר דב רוקח

לרבי ישכר דב היו ארבעה בנים וחמש בנות. בנו ובתו הגדולים היו מנישואיו הראשונים. ממשיכו באדמו"רות היה רבי אהרן רוקח. בניו האחרים היו רבי יהושע רוקח מירוסלב, חתן רבי יוסף מאיר ממחנובקה, רבי מרדכי רוקח מבילגורייא (אביו של רבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר הנוכחי בשושלת בעלזא) ורבי שלום רוקח מאפטא, חתן רבי ישראל מסטולין.
בנו של רבי יהושע רוקח היה יצחק דוד, אביו של רבי יהושע האדמו״ר ממחנובקה בעלזא. חתנו של יצחק דוד הוא רבי שלמה לייב רוקח מירוסלב מאחוזת ברכפלד (מודיעין עילית). רבי שלמה לייב הוא בנו של רבי נפתלי בן רבי אלתר אליעזר בן רבי ישעיהו שלום רוקח נכד רבי יהודה זונדל רוקח.
רבי שלמה לייב מירוסלב כיהן לפני התמנותו לאדמו"ר, כראש רשת הכוללים של חסידות בעלז. חיבר מספר ספרים בהלכה ומשמש כאב"ד בבית הדין של מודיעין עילית (בהרכב החסידי), שם ייסד גם בית מדרש גדול. אחיו הרב אלעזר מכונה האדמו"ר מרופשיץ.
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, החסידות, 1977, עמ' 156–162.
אנרי מונטה

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1874 הרובע התשיעי של פריז, צרפת 
 פטירה:  12 באפריל 1943 (בגיל 69) זקסנהאוזן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Henri Philippe Moïse Monteux 
 מדינה:  צרפת 
 
אנרי פיליפ מואיז מונטה (נולד בפריז, 23 בפברואר 1874, מת במחנה הריכוז זקסנהאוזן, 12 באפריל 1943; בצרפתית: Henri Philippe Moïse Monteux) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-צרפתי, ואחיו של המנצח פייר מונטה. אבותיו היו יהודים ספרדים, שהיגרו לדרום צרפת.
חיים וקריירה

נולד ברחוב 16 rue de la Grange Batelière, הוא היה ילדם הרביעי של גוסטב וקלמנס מונטה שעברו לפריז ממרסיי ב-1864. הוא גדל במשק בית צנוע, אביו היה סנדלר ואמו מורה לפסנתר. אחיו הצעיר פייר נזכר מאוחר יותר שכשהיו ילדים הם בילו אחר הצהריים בהתבוננות בעוברים ושבים בכיכר המקומית, דבר שהכין את היסודות של השחקן העתידי שלו.
ב-30 בספטמבר 1895 מונטה ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הלאומי דה ל'אודאון בתור ז'ורז' ברוואל ב- La Vie מאת אדולף טלסו, לאחר שביולי הקודם זכה בפרס על טרגדיה בהקונסרבטואר של פריז (כתלמידו של גוסטב וורמס) עם הופעתו כאותלו. הוא שיחק את אותו תפקיד וזכה לשבחים רבים בהפקה של "More de Venise" של אלפרד דה ויניי באותו תיאטרון בדצמבר אותה שנה. ב-1903 הוא שחק ברביו בפולי ברז'ר: פנטומימה משעשעת עם כלבים, "une pantomime extrêmement amusante, jouée par des chiens".
הוא ביצע תפקידים ראשיים, כמו: מולייר ב-"Le Prêcheur converti", הדמות הראשית ב-"Britannicus", אורסטה ב-"Andromaque" ורוברט מורל בבכורה של "Les Irréguliers". מאוחר יותר הוא התפרסם בתיאטרון שרה-ברנהרדט ונחשב למומחה במחזות רוסטנד,  שצוין בתפקידים הקשורים לבנו-קונסטנט קוקלין (אנ'), והמשיך ליצור כמה סרטים ותקליטים.
ב-1937 כיכב מונטה ב-"Pas de ça chez nous" בתיאטרון הרנסאנס (תיאטרון הפול) בתור הנשיא. מבקר ציין כי אנרי מונטה הזכיר לכולם איזה שחקן מדהים הוא, מפגין עוצמה דרמטית יחד עם פנטזיה.
בזמן מעצרו בפריז הוא שיחק את האב השיכור בסרט "The Mother" של גורקי.
סרטים

Un roman parisien - 1913
Je t'aime - 1914
La maison du baigneur - 1914
L'équipage - 1928
1938 - Mon curé chez les riches
1939 - Cavalcade d'amour
1939 - La Brigade sauvage
עבודה תיאטרלית

1896 - Les Perses
1902 - Nos deux consciences
1905 - Les Oberlé
1907 - The Affair of the Poisons
1907 - Le Manteau du Roi
1908 - La Femme X...
1909 - Nick Carter
1909 - La Pierre de Lune
1911 - Les Deux Orphelines
1921 - Monsieur de Pourceaugnac
1925 - Mon curé chez les riches
1925 - L'Archange
1926 - Deburau
1927 - Les Amants de Paris
1929 - Tristan et Iseut
1931 - La Dame aux camélias
1931 - L'Aiglon
1932 - Une jeune fille espagnole
1938 - Là-bas
1938 - Font-aux-Cabres
הערות שוליים

↑  List of deaths following deportation (Arrêté du 31 janvier 1997 portant apposition de la mention << Mort en déportation >> sur les actes de décès), retrieved 24 June 2013.
↑  Canarina, John (2003). Pierre Monteux, Maître. Pompton Plains, New Jersey: Amadeus Press. p. 9. ISBN 978-1-57467-082-0.
1 2  Noel E & Stoullig E. Les Annales du Théâtre et de la Musique, 21eme édition, 1895. G Charpentier et E Fasquelle, Paris, 1896, p121-51.
↑  La Soirée parisienne. Revue illustrée des théâtres. January 1903 (no.3). Concerts et Music-Halls
↑  Mousnier, Jean-Philippe. Pierre Monteux. L'Harmattan, Paris, 1999 (in French), p163.
↑  Monteux, Doris G (1965). It's All in the Music: The Life and Work of Pierre Monteux. William Kimber, London, 1965, p17.
↑  Le Monde illustré 10 April 1937 p281 (review by Antoine)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb146536694 (data)  ISNI: 0000 0004 1960 4197  VIAF: 74112722   WorldCat (עם VIAF): 74112722
דורה אירופוס

| --- | --- |

 היסטוריה
 תרבויות:  רומא העתיקה, הממלכה הסלאוקית 
 תקופות:  התקופה ההלניסטית, דורה אירופוס, התקופה הרומית, דורה אירופוס, Arsacid Period in Dura-Europos 
 נבנה:  300 לפנה״ס? 
 מאורעות:  המצור על דורה אירופוס  עונה שביעית של החפירה הארכאולוגית ייל-צרפת בדורה אירופוס  עונה שישית של החפירה הארכאולוגית ייל-צרפת בדורה אירופוס  עונה שמינית של החפירה הארכאולוגית ייל-צרפת בדורה אירופוס  עונה עשירית של החפירה הארכאולוגית ייל-צרפת בדורה אירופוס  עונה תשיעית של החפירה הארכאולוגית ייל-צרפת בדורה אירופוס  עונת 1922 של החפירה הארכאולוגית של קימון בדורה אירופוס  עונה חמישית של החפירה הארכאולוגית ייל-צרפת בדורה אירופוס  עונה שלישית של החפירה הארכאולוגית ייל-צרפת בדורה אירופוס  רעידת אדמה בשנת 160 בדורה אירופוס  עונה רביעית של החפירה הארכאולוגית ייל-צרפת בדורה אירופוס  עונה ראשונה של החפירה הארכאולוגית ייל-צרפת בדורה אירופוס  עונה שנייה של החפירה הארכאולוגית ייל-צרפת בדורה אירופוס  עונת 1923 של החפירה הארכאולוגית של קימון בדורה אירופוס 
 אתר ארכאולוגי
 ארכאולוגים:  פרנץ קימון, קלארק הופקינס, מוריס פייה, פרנק אדוארד בראון 
 מיקום
 מדינה:  סוריה סוריה
 קואורדינטות:  34°44′51″N 40°43′48″E﻿ / ﻿34.7475°N 40.73°E﻿ / 34.7475; 40.73
  (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהדורה אירופוס(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהדורה אירופוס
 
שרידי בית הכנסת בדורה אירופוס
דורה אירופוס (מיוונית קוינה: Δοῦρα Εὐρωπός) הייתה עיר הלניסטית ורומאית מוקפת חומה שנבנתה על מדרון בגובה של כ-90 מטרים מעל גדת נהר הפרת. היא נמצאת ליד הכפר א-צלאחייה (אנ') בסוריה של ימינו.
העיר נוסדה על ידי הסלאוקים בסוף המאה ה-4 לפנה"ס על צומת של נתיב הסחר מערב-מזרח ונתיב הסחר על נהר הפרת. מאוחר יותר הפכה העיר למוצב קדמי של האימפריה הפרתית. העיר נכבשה על ידי הרומאים בשנת 165 לספירה, וננטשה לאחר המצור שנערך בשנים 256–257 על ידי האימפריה הסאסאנית, שבמהלכו השתמשו הסאסאנים בלוחמה כימית נגד הרומאים. שנים לאחר נטישתה, היא כוסתה באדמה ונעלמה מעין רואה.
דורה אירופוס ההלניסטית

דורה אירופוס היא עיר עתיקה במזרח סוריה, בנתיב המסחר בין הודו, ארם נהריים, תדמור-פלמירה שבמדבר הסורי לבין העיר אנטיוכיה שבסוריה ושאר נמלי הים התיכון. העיר נוסדה בשנת 303 לפנה"ס על ידי יורשו של אלכסנדר מוקדון - סלאוקוס הראשון ניקאטור כמבצר השולט במקום חציית נהר פרת על הדרך בין עריו החדשות, אנטיוכיה וסלאוקיה על החידקל. בנייתה מחדש כעיר גדולה, עם שכונות במתווה מלבני ורשת רחובות שתי וערב סביב אגורה גדולה מרכזית, בוצעה במאה השנייה לפנה"ס.
בתקופת שלטון בית סלאוקוס חיו בעיר אוכלוסיות שונות: אצולה יוונית, חיל מצב יווני-סורי, סוחרים יוונים, אוכלוסייה מקומית שהתייוונה מרצון, כמקובל באותה תקופה ואוכלוסיות קטנות אחרות, בהן היהודים.
העיר הייתה תחנת מעבר לסוחרים, לחיילים, לפקידי ממשלה ולשאר נוסעים. מיקומה ואופי תושביה יצרו עיר רב-לשונית ובה הווי דתי מגוון: נישואים בין האוכלוסייה היוונית לבין האוכלוסייה המקומית, שמות יוונים נפוצו בקרב רוב האוכלוסיות והדת הפרתית והיוונית היו לדתות משותפות לתושבי העיר. בסוף המאה ה-2 לפני הספירה עברה העיר לשלטון האימפריה הפרתית, אך הגיוון התרבותי בה נשאר יווני, והיוונית הייתה השפה הדומיננטית.
החברה בעיר הייתה קוסמופוליטית, ובראשה עמדה אריסטוקרטיה מקדונית פגאנית של צאצאי המתיישבים הראשונים. החפירות גילו מקדשים לאלים יוונים, רומים ותדמורים (בהם לאל בעל המוסופוטמי). במקום נמצאו גם בית כנסת והכנסייה הנוצרית העתיקה ביותר המוכרת בימינו. בחפירות התגלו מעל מאה רסיסי קלף ופפירוס וכתובות רבות כללו טקסטים ביוונית, לטינית (בין היתר ריבוע סאטור (אנ')), תדמורית (אנ'), עברית, צפאית (אנ'), ארמית של חטרא (אנ') ופרסית אמצעית (פהלווית).
גילוי העיר מחדש

אף על פי שקיומה של דורה אירופוס היה ידוע בשל אזכוריה בספרות, מקומה לא נודע עד שחיילים בריטים גילו אותה לאחר המרד הערבי. ב-30 במרץ 1920 מצא חייל בריטי ציורי קיר מרהיבים. צוותים צרפתיים ואמריקאיים ערכו באתר חפירות ארכאולוגיות מקיפות בשנות העשרים והשלושים. את החפירות הארכאולוגיות הראשונות באתר ביצע פרנץ קומונט (Franz Cumont) בשנים 1922–1923. אז זוהה האתר כדורה אירופוס, ונחשף מקדש שהיה בעיר. חידוש פעולות האיבה באזור מנע את המשך החפירות. משלחות ארכאולוגיות נוספות בראשות מיכאל רוסטובצף (Michael Rostovtzeff) המשיכו לחפור באזור, במימון אוניברסיטת ייל. בשנת 1932 התגלה במקום בית כנסת עתיק מאמצע המאה ה-3 ובו ציורי פרסקאות. בית כנסת זה נחשב לגילוי הארכאולוגי המעניין והחשוב ביותר בחפירות העיר. בשנת 1937 אזל התקציב, החפירות הופסקו ורק חלק מהממצאים פורסמו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פסקו החפירות לתקופה ארוכה, עד שחודשו ב-1986.
ראו גם

| --- | --- |
פורטל ארכאולוגיה של המזרח הקרוב:  לפורטל ארכאולוגיה של המזרח הקרוב
בית הכנסת בדורה אירופוס
כנסיית דורה אירופוס (אנ')
לקריאה נוספת

P. V. C. Bauer, M. I. Rostovtzeff and A. R. Bellinger (eds.), The Excavations at Dura-Europos, I-IV, New Haven, (1933-6)
הערות שוליים

↑  רמי יושובייב, ממצאים מצביעים על לוחמה כימית עתיקה בסוריה, אתר הידען, 18 בינואר 2009
↑  מייסדה קרא לה בשם אירופוס על שם עיר הולדתו אירופוס (אנ') שבצפון מוקדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565354405171  LCCN: sh85040016  LNB: 000298563  NKC: ge612408  VIAF: 316430167   WorldCat (עם VIAF): 316430167 
רפליקה של קיר מבית הכנסת
אהרון מנצ'ר

| --- | --- |

 לידה:  18 באפריל 1917 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  7 באוקטובר 1943 (בגיל 26) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  אוסטריה 
 
אהרון מנצ'ר (26 באפריל 1917–1943) היה מנהל עליית הנוער בווינה בין השנים 1939–1941.
קורות חיים

מנצ'ר נולד בווינה למשפחה יהודית מסורתית מגליציה, רביעי מבין שישה ילדים. בשנת 1932 עלתה משפחתו לארץ ישראל, בעוד מנצ'ר עצמו נשאר בווינה ופעל בה כמדריך בתנועת "גורדוניה".
לאחר האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית במרץ 1938) ריכז מנצ'ר את פעילות תנועות הנוער הציוניות. כ-130 אלף מיהודי אוסטריה עזבו את המדינה בעקבות הרדיפות ונותרו בה כ-60 אלף, מרביתם חסרי אמצעים וחלקם חסרי אזרחות. רבים ממנהיגי התנועות עזבו את וינה במועד מוקדם יותר וארגוניהם נעדרו מנהיגות מנוסה. מנצ'ר לקח חלק מרכזי בארגון מוסדות ההשכלה, תגבורם במורים, וכן קיום פעילות ציונית. בתקופה זו הוא ארגן הברחת נוער יהודי, בעיקר חסרי אזרחות, ליוגוסלביה. פעילות זו בוצעה בשיתוף עם רחה פריאר וניצלו בה מאות ילדים.
בפברואר 1939 ליווה מנצ'ר קבוצת עולים לארץ ישראל. על אף שהיה לו סרטיפיקט לעלייה, הוא סירב להישאר על אף הפצרות בני משפחתו, וטען כי "כל עוד יש ילדים יהודים בווינה, מקומי איתם". כעבור כחודש שב לווינה ונותר בה.
מנצ'ר הוביל את ארגון עליית הנוער בווינה כארגון גג אידאולוגי לתנועות נוער מכל הקשת האידאולוגית. תחת הנהגתו, תנועות מקצוות שונים של הקשת הצליחו להתקיים זו לצד זו באחדות, ולהדגיש את המשותף ביניהן על פני השוני. מנצ'ר שם לו למטרה להעניק תחושת שייכות לכל בני הנוער בווינה, והקפיד על כך גם כאשר הגיעו לעליית הנוער יתומים שגדלו במשפחות מתבוללות ללא חינוך יהודי או ציוני. הם חשו שייכים, והתחברו מהר להווי התוסס של הארגון סביב ערכי התנועה. תחת הנהגתו הארגון קיים פעילות חינוכית ענפה, כדוגמת חינוך החקלאי. הפעילויות מילאו את ימי הנוער בעניין ומשמעות, בניגוד בולט לאווירת הימים הקשים שחוותה הקהילה היהודית באותם הימים. ניגוד זה יכול להסביר כיצד גדל הארגון באופן ניכר דווקא באותן השנים שבהן רוב הממסדים היהודיים נחלשו או חדלו מלהתקיים.
בספטמבר 1940 התקיימה בווינה תערוכה שהוצגו בה תוצרים שיצרו חניכי עליית הנוער. לכבוד המאורע כתב מנצ'ר מאמר מקיף על עליית הנוער ותיאר בו גם את משנתו החינוכית. מעדויות שורדי השואה שהיו חברים בארגון עליית הנוער בווינה, מצטיירת דמותו של מנצ'ר כדמות נערצת על כל פעילי התנועה - הן על המדריכים והן על החניכים מהתנועות השונות. מעדויות של שורדי המלחמה ניכר שערכי השותפות והסיוע ההדדי חיזקו את חניכי התנועה גם כאשר נשלחו כקבוצות לעבודות כפייה בתנאים קשים על ידי הנאצים. ערך נוסף שהוביל את התנועה בהנהגתו של מנצ'ר, היה החזון לעתיד משותף בארץ ישראל.
ב-24 בספטמבר 1942 הועבר מנצ'ר עם חניכיו אל טרזיינשטט, שבה נמשכה פעילותו החינוכית. באוגוסט 1943 הובאה אל המחנה קבוצה בת 1,260 ילדים יתומים מגטו ביאליסטוק. ילדים אלו, שחוו את אימי המלחמה, היו מוזנחים וסירבו להיכנס למקלחות בשל השמועות שנפוצו בגטו. מנצ'ר התנדב לטפל בקבוצה זו וטיפל בה. שישה שבועות לאחר מכן ביקש להצטרף למסעם לאושוויץ. קבוצת הילדים נרצחה בתאי הגזים ומנצ'ר עמם.
לקריאה נוספת

חנה ויינר, נוער ציוני באוסטריה בשנים 1942-1940, בתוך דפים לחקר השואה י', תשנ"ג, 1993, ע' 144-129
הערות שוליים

↑  חנה ויינר, חיי יומיום בתקופת השואה, בית לוחמי הגטאות: אוניברסיטת חיפה, תשנ"ג, עמ' 129-140
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281541905171  PLWABN: 9810641564205606  BnF: cb15579956f (data)  GND: 119124807  ISNI: 0000 0000 3133 6288  LCCN: n96008124  VIAF: 47564709   WorldCat (עם VIAF): 47564709
אברהם דה-וולף

| --- | --- |

 לידה:  27 בפברואר 1878 דלדן, הולנד 
 נהרג:  2 ביולי 1943 (בגיל 65) סוביבור, רפובליקת פולין 
 מדינה:  הולנד
 השכלה:  Nederlands Israëlietisch Seminarium 
 תקופת הפעילות:  ? – 2 ביולי 1943 
 
אברהם דה-וולף (27 בפברואר 1878, דלדן – 2 ביולי 1943, סוביבור) היה רב ופוסק הלכה הולנדי, וכיהן כרבה האחרון של קהילת יהודי אלקמאר.
קורות חייו

דה-וולף נולד ב-1878 בדלדן שבהולנד. הוריו היו שלמה דה-וולף והנדרינה לבית דה-ליאו.
דה-וולף למד תאולוגיה בסמינר היהודי ההולנדי באמסטרדם. לאחר מכן מצא עבודה כרב באמרספורט. משנת 1913 היה רב וחזן בקהילה היהודית באלקמאר, ובאותה שנה נשא לאישה את ברטה נוח. לשניים נולדו 5 ילדים - שלמה, מרלינה, אליזה, בטסי וססיליה. ב-1923 דה-וולף, אשתו וילדיו עברו לגור בבית הרב הצמוד לבית הכנסת בהופסטראט שבעיר. בין שלל תפקידיו היה אחראי על ענייני הדת של הקהילה, וניהול פעיל בארגונים יהודיים רבים, כולל הוועדה המקומית לפליטים יהודים בשנות ה-30.
עם הכיבוש הנאצי של הולנד במלחמת העולם השנייה, הפך הוועד המקומי לפליטים לנציגות אלקמאר של המועצה היהודית. ב-5 במרץ 1942 גורשו כל היהודים מהעיר, ודה-וולף מצא מחסה באמסטרדם, בביתה של ביתו אליזה, בעלה אברהם אייזרקופר ושני ילדיהם. דה-וולף הצטרף למועצה היהודית באמסטרדם, ותפקידו זה אפשר למשפחתו להמשיך ולהתגורר בעיר עד מאי 1943. ב-26 במאי נשלחו אברהם וברטה למחנה וסטרבורק, וחודש לאחר מכן, ב-29 ביוני 1943, הם הועברו לסוביבור, והומתו בגז ב-2 ביולי 1943, שניהם בני 65.
מבין ילדיו שרדו את השואה רק ססיליה, שלמה, ומרלינה. ססיליה הייתה חלק מקבוצת מגורשים שנפדתה על ידי חברת פיליפס, ולאחר המלחמה היגרה לאוסטרליה. מרלינה עלתה לישראל, עבדה כאחות, ומתה ב-1951. בנו שלמה ששרד כתב מאוחר יותר ספר על משפחתו לפני השואה.
ב-2023 הונצח שמו על האנדרטה לקורבנות היהודים מאלקמאר מול תחנת הרכבת שממנה גורש.
הערות שוליים

↑  Abraham de Wolff, Joods Monument (באנגלית)
1 2 3 4  De laatste rabbi van Alkmaar, Abraham de Wolff, Joods Monument (באנגלית)
↑  Kaddiesj voor Joods Alkmaar : de geschiedenis van Joods Alkmaar door J.D. Kila en de herinneringen van Abraham Drukker over de jaren 1940-1944 | WorldCat.org, search.worldcat.org (באנגלית)
↑  Rond het huis van de laatste rabbi van Alkmaar | WorldCat.org, search.worldcat.org (באנגלית)
↑  BATA, Unveiling of the Jewish Names Monument in Alkmaar, Bath Alkmaar Twinning Association, ‏2023-09-15 (באנגלית אמריקאית)
פארק הזהב

| --- | --- |

 נתונים ומידות
 שטח:  110 דונם
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  קריית שמונה 
 קואורדינטות:  33°12′16″N 35°34′28″E﻿ / ﻿33.2044°N 35.5744°E﻿ / 33.2044; 35.5744
 he
 
פארק הזהב הוא פארק עירוני ומרחב טבע אורבני בליבה של קריית שמונה. זהו השטח הציבורי הפתוח הגדול והמרכזי בעיר, המשתרע על שטח של כ-110 דונמים. הוא ממוקם בדופן המערבי של עמק החולה, בחלקה המזרחי של העיר קריית שמונה, למרגלות גבעת שחומית, שהיא שלוחת בזלת המתנשאת לגובה של 172 מטר מעל פני הים. שמו ניתן לו על שם "נחל עין זהב" החוצה אותו מצפון לדרום וספיקתו השנתית הממוצעת היא 3.668 מיליון מ"ק ב-30 השנים האחרונות. לאחר שיקום הנחל והפארק, מקיים האזור מערכת אקולוגית טבעית בלב העיר, המזכיר באופיו את שמורות הטבע הבניאס והדן. במאי 2023 הוחלט ששביל ישראל יעבור בפארק הזהב.
היסטוריה

בשנות ה-40 המאוחרות של המאה ה-20 עם הקמת מדינה ישראל ובריחת תושבי חלסה הערבים מבתיהם נתפסו המים של מעיין עין זהב על ידי חברת מקורות כדי לשמש כמי שתייה לעולים החדשים שהגיעו לא מכבר לקריית שמונה.
חברת מקורות חיברה את הבתים החד-קומתיים שנבנו בקריית שמונה והיא הניחה צינור מים בקוטר 20 אינץ' ממעין עין זהב לקיבוץ מנרה, לאורך 9 קילומטר, ובהפרש גבהים של 760 מטר וב-28 במאי 1953, נחנך לראשונה קו מים לקיבוץ ולראשונה היה לקיבוץ אספקת מים סדירה, במקום אספקה במכליות ומאגר מי גשמים. בתאריך 24/7/1953 חגגו גם היישובים מרגליות ומשגב עם יחד עם קיבוץ מנרה את חיבורן לעין זהב. שלושת היישובים קבלו 480 אלף מטר מעוקבים לשנה וקריית שמונה קבלה 400 אלף מטרים מעוקבים לשנה.
קריית שמונה תוכננה כישוב של 5,000 תושבים וכבר בסוף שנת 1963 אוכלוסייתה עמדה על 15,000 תושבים והצפי אז היה ל-30,000 תושבים בשנת 1980, מה שחייב הכנת תוכנית אב להספקת מים ל-15 השנים הבאות. הסיבות לתוכנית האב: 1. גידול באוכלוסייה וצפי לגידול נוסף; 2. העלייה בתצרוכת האישית בשל עלייה ברמת החיים; 3. התרחבות אזורי התעשייה; 4. צורך לעלות את המים אל השכונות חדשות שנבנו מערבה על מדרונות הרי נפתלי ומזרחה על מדרון גבעת שחומית, סביב לשכונות הישנות, ששכנו לאורך ערוץ הנחל; 5. עליה בתצרוכת של שלושת יישובי גב ההר והוספת שטחי נעמה השייכים לחקלאי מטולה.
במשך השנים העיר גדלה והשאיבה גברה והשיבושים באספת המים נמשכו למשל, בסוף יולי אספקת המים ליישובי גב ההר שובשו בשל ירידה במפלס מי התהום. בנוסף בשנת 1989 חברת נביעות טבע הגליל החלה לשאוב מן המעיין מים מינרליים איכותיים בהיתר חברת מקורות, בהסכמת עיריית קריית שמונה וללא תשלום תמלוגים על שימוש במשאבי טבע. מי המעיין הוזרמו ישירות למפעל באזור התעשייה הדרומי של קריית שמונה, באמצעות צינור תת-קרקעי לארבעה קווים אוטומטיים הממלאים את המים בבקבוקים ומשנת 1991 גם בכדים. תפיסת מי המעיין ייבשה במשך שנים את נחל עין זהב, ועד כדי כך שרק ביום כיפור זרם בנחל זרזיף ומצב הפארק הלך והידרדר. גל העלייה מברית המועצות לשעבר בסוף 1989 והלאה הציפו את הצורך למציאת פתרון למים בכלל ולהצלת הפארק בפרט.
היסטוריה > המלחמה על הפארק

אדריכלית נוף, יוהנה נזרי יחד עם אהרון לוין (1922–2018) וחברים נוספים ייסדו את העמותה לשימור קסמי טבע ונוף בקריית שמונה בשנת 1990. העמותה הוקמה במטרה לסייע, לעודד ולעזור בפיתוח ושמירה של ערכי הטבע והנוף, החי והצומח, נחלים ומעיינות, אתרים ארכאולוגיים והיסטוריים שנמצאים בתחום פארק הזהב בקריית שמונה. יו"ר העמותה אהרון לוין (1922–2018), דאג להתרים את הקהילה היהודית בסן פרנסיסקו לצורך תכנון וטיפוח פארק הזהב במסגרת פרויקט שיקום שכונות. יוהנה ניזרי, הרוח החיה בעמותה, הגיעה לקריית שמונה מאמסטרדם הרחוקה בשנת 1979. הימים היו ימי מבצע ליטני, והעיר הצפונית החלה להרגיש לראשונה את נחת זרוען של קטיושות שנחתו באזור. אבל, בצל האיום הביטחוני והדאגה המתמשכת מהעתיד להתרחש בעיר המופגזת, ניהלה "העמותה לשימור קסמי טבע ונוף" בסיוע כמה ארגונים גדולים מאבק כדי להשיב עטרה לפארק שפיאר את עברה. אלא שדווקא כשהחל לשרור באזור שקט התחילה העמותה לקצור את הישגיה המשמעותיים ביותר. בסוף שנת 2005 נאבקה העמותה יחד עם החברה להגנת הטבע, מגמה ירוקה ושתיל בתוכנית שהופקדה לבניית 70 יחידות דיור בלב הפארק ובסמוך לערוץ הנחל עין זהב היבש. בשנת 2007 אנשיה כבשו את היעד הראשון שלהם, אחרי שהביאו לביטול הכוונה לבנות את יחידות הדיור.
היסטוריה > המלחמה על המים

בשנת 2008 החל מאבק ציבורי של ארגוני סביבה ובראשם "העמותה לשימור קסמי טבע ונוף קריית שמונה" בהובלתה של יוהנה נזרי להשבת מי המעיין. לאחר כשלוש שנים המאבק נשא פרי. במאי 2011 הודיעה רשות המים שהחל מקיץ 2011 תשחרר חלק מהמים בכמות התחלתית של 50–70 מ"ק/שעה בשעה לאפיק הנחל. ואכן, בקיץ 2011 התקיים הטקס הממלכתי לחידוש הזרמת המים לנחל עין זהב. במעמד ראש עיריית קריית שמונה נסים מלכה, יו"ר רשות ניקוז נחלים וכנרת אהרון ולנסי ונציגי רשות המים, חברת מקורות, רשות הטבע והגנים ופעילי "העמותה לשימור קסמי טבע ונוף" ו"מגמה ירוקה", נפתח השיבר שמנע במשך שנים ארוכות את זרימת המים. שנה מאוחר יותר בקיץ 2012 חברת נביעות טבע הגליל עברה לשאוב את מימיה מקידוח של חברת מקורות מקידוח "החולה 7" בשטחי כפר יובל. חברת מקורות מצאו בשנים 2007 עד 2009. קידוח חולה 7 וגם חולה 11 ו"קדוח חורשת טל 1" נמצאו שופעים מים איכותיים בספיקה קבועה ללא צורך בציוד שאיבה (קידוח ארטזי) משכבה אוצרת מים מתקופת קנומן-טורון.
גם העיר קריית שמונה עברה להשתמש במי קידוחים של עמק החולה, ובכך התאפשר שחרור חלק ממי הנחל לטובת הפארק. בהמשך שוחררו מים מעין זהב בשיעור 150 עד 200 מ"ק/שעה שהפכו אותו לנחל איתן. הפסקת השאיבה קרתה אחרי שנים, שבהן העמותה בשיתוף האגודה לצדק חלוקתי, ניהלה מאבק נגד הגדלת מכסות השאיבה, שרשות המים נתנה למפעל נביעות. תאגיד מי תנור אינו מקבל מים ממעיין עין זהב. בהתאם לנתונים, שבידי התאגיד "מי תנור", מעיין עין זהב אינו פעיל לאספקת מי שתייה ואזור המעיין מתופעל כתחנה לאספקת מים.
היסטוריה > אירועים מיוחדים

באוקטובר 2012 השתוללה שרפה במשך מספר שעות בערוץ נחל עין-זהב בקריית שמונה וגרמה נזק כבד לצומח ולחי בסביבותיו. שרפה נוספת השתוללה ב-1 ביוני 2019 וכובתה באמצעות מטוסים קלים. ביוני 2023 פרצה שריפה גדולה שכילתה חלק נכבד מאתר הקינון והלינה.
עצרת לציון 40 שנה למלחמת לבנון הראשונה נערכה בפארק ב-22 ביוני 2022.
החי בפארק הזהב > ציפורים

סקר אוכלוסיות ציפורים נערך בעונת סוף האביב וראשית הקיץ בשנת 2010. בסקר נצפו 25 מיני ציפורים. ואלו הם: אֲדֹם-הֶחָזֶה (מין מקייץ נדיר), בּוּלְבּוּל צְהוֹב-שת, דְּרוֹר הַבַּיִת, דררה מצויה, זהבן מחלל, חוחית, חטפית אפורה, ירגזי מצוי, יַרְקוֹן, נקר סורי, סבכי אפור, סבכי שחור-כיפה, עורב אפור, עלווית חורף, פשוש, צוּפִית בּוֹהֶקֶת, צוֹצֶלֶת, צ'טיה, קנית קטנה, שַׁחֲרוּר, שיחנית הזית (מין נדיר), שיחנית קטנה, שלדג לבן חזה, תור מצוי, תור צווארון, לילית מצויה.
רשימה זו היא רשימת חסר ובהחלט סביר שמינים נוספים פועלים בפארק בעונות אחרות במיוחד בעונות נדידה.
החי בפארק הזהב > עטלפים

בסקר שנערך בשנת 2010 אותרו חמישה מיני עטלפים: עטלפון לבן שוליים, רמשן לילי, עטלפון אירופי, אשף מצוי ועטלף פירות מצוי. הפארק משמש מרחב לשיחור מזון למושבת עטלפים משני מינים: עטלפון לבן שוליים ורמשן לילי. המושבה התמקמה באולם הספורט הישן, מבנה ציבור במזרח הפארק, בגלל המבנה של פתחי האוורור של האולם, שמתאימים לאכלוס עטלפים, ואולי אף בגלל היותם במפנה דרומי. עטלפון לבן שוליים הוא המין השכיח ביותר בשטח הפארק. פרטים רבים של מין זה משתכנים גם בגג אולם הספורט החדש של בית ספר תיכון ע"ש דנציגר. מין זה מביא תועלת רבה לתושבי העיר כמי שאוכל חרקים מעופפים וביניהם יתושים. תפוצתו של רמשן לילי היא באירופה וישראל מהווה את גבול תפוצתו הדרומי בעולם. בישראל הרמשן מוגדר כמין בסכנת הכחדה. גם תפוצתו של עטלפון אירופי באירופה, ישראל מהווה את גבול תפוצתו הדרומי בעולם. בישראל קיים מעט מידע על מין זה והוא נחשב למין בסכנת הכחדה. אשף מצוי הוא עטלף ממוצא ים תיכוני החי בסדקים, במצוקים ובבניינים. בשטח הפארק נצפו עטלפים רבים ממין עטלף פירות מצוי, הם ניזונים מתות עץ, המצוי בפארק ובתאנים. מין זה נוהג לשתות מים תוך כדי תעופה, הנחל הזורם בפארק - במיוחד חלקו העליון, בו ברכות - מתאימים לעטלפי הפירות למטרה זו.
החי בפארק הזהב > פרפרים

פארק הזהב הוא בעל ביוטופים לחים ומוצלים. ביוטופים כאלו מועטים בישראל. הפארק שוכן במרכז נתיב נדידה (צפון-דרום) של הבקע הסורי אפריקני ומהווה נתיב נדידה והתפשטות לפרפרים. שיקום הפארק, כלומר שתילת פונדקאים, צמצום נזקי הפרעות האדם ושיפור מגוון הביוטופים יאפשר לחלק מ-17 מינים נוספים החסרים בפארק, אך מעופפים באזורים סמוכים לחצות על נקלה את המרחק הקצר משולי הרכס אל הפארק ולהתאכלס בו. ולהפוך לגן פרפרים מרהיב תוך זמן קצר יחסית ובהשקעה לא גדולה.
עושר המינים (25) הוא גבוה עבור גן עירוני שנמצא בלב אזור אורבני, אולם שפע הפרטים אינו גדול. סה"כ נצפו 25 מינים: זנב-סנונית, חמישה מיני לבניניים, שני מיני נימפיות, שלושה מיני סטיריות, עשרה מיני כחליליים ומיני הספריות. בפארק מעופפת "סטירית מנומרת", הנדירה בישראל, ומופיעה בעיקר בשמורת דן ובחרמון.