stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יביע אומר
פרס הרב קוק

באלול תשט"ו זכה הספר יביע אומר חלק א' לפרס הרב קוק שע"י עיריית ת"א-יפו. מתוך נימוקי ועדת השופטים לפרס:
...רגילים לחשוב שהתורה הלכה ונתדלדלה מהעדה הספרדית, ירד קרנה, פנה זיוה הדרה וכבודה, ולא היא, נר האלהים טרם יכבה בין אחינו הספרדים, וכפעם בפעם אנו פוגשים אותם ביצירות ספרותיות תורניות. מהמעולה והחשוב שביצירות אלה הוא הספר שלפנינו 'יביע אומר'. צעיר לימים הוא המחבר, וכבר נתפרסם לגדול בתורה, וכבר הספיק לשמש לראב"ד בקהיר שבמצרים, ואחר כך חבר בית הדין בפתח תקווה... הספר 'יביע אומר' שלפנינו הוא שו"ת בשני חלקי השו"ע...מיוחד במינו הוא מחברנו בבקיאותו המפליאה, לכל פרט ולכל קו מהעניין הוא מביא המון מקורות מהראשונים והאחרונים, וכל ספרי השו"ת בין של הספרדים ובין של האשכנזים גלויים ופתוחים לפניו... ראוי הוא המחבר להכרה והוקרה בדמות 'פרס הרב קוק' ... החותמים: הרב שלמה יוסף זוין, הרב שמואל ברוך ורנר, הרב יונה מירקין
לקריאה נוספת

בנימין לאו, ממרן עד מרן - משנתו ההלכתית של הרב עובדיה יוסף, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005.
אביעזר רביצקי (עורך), ש"ס - היבטים תרבותיים ורעיוניים, הוצאת עם עובד, 2006.
אריאל פיקאר, משנתו של הרב עובדיה יוסף בעידן של תמורות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2007.
אדם ברוך, הרב עובדיה יוסף על פי פסקי הדין שלו בתוך סדר יום (עמ': 185-202) הוצאת כתר, 2000
משה סופר, המנהיג צפת תשע"ד.
הערות שוליים

↑  הרב ד"ר בני לאו, ממרן עד מרן - משנתו ההלכתית של הרב עובדיה יוסף, ידיעות ספרים, 2005, עמ' 121.
↑  אריאל פיקאר, משנתו של הרב עובדיה יוסף בעידן של תמורות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2007. עמ' 273
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597428605171
The Wall

The Wall (בעברית: החומה) הוא אלבום האולפן האחד-עשר של להקת הרוק המתקדם פינק פלויד. אלבום זה הוא אלבום קונספט ואופרת רוק, ונחשב לקלאסיקה בתחום מוזיקת הרוק. האלבום נודע במסריו הפילוסופיים והאידאולוגיים הבועטים והמחתרתיים, בין השאר על האנושות המערבית במאה ה-20, מלחמות, ומערכת החינוך הנוקשה שהייתה נהוגה אז בבריטניה, בשילוב עם מוזיקת רוק מתקדמת ומורכבת. אלבום זה מסמל את סוף תקופת תור הזהב של הלהקה שהתחילה ב-1973 עם הוצאת האלבום The Dark Side of the Moon. האלבום ראה אור ב-30 בנובמבר 1979.
רוג'ר ווטרס קיבל את ההשראה לאלבום במהלך הופעה בשנת 1977 במסגרת סיבוב ההופעות שקידם את האלבום Animals. בהופעה זו, שנערכה במונטריאול, קנדה, גרמה התנהגותו המפריעה של מעריץ אחד לווטרס לירוק בפניו. ווטרס נגעל מעצמו ועלה בו הרעיון לבנות חומה המפרידה בינו לבין הקהל, רעיון שאחר כך התפתח לאלבום, ואף יושם בהופעות.
האלבום הגיע 23 פעמים למעמד אלבום פלטינה, ונמצא במקום הרביעי ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בארצות הברית ומקום ראשון בשנת 1980 בטבלת האלבומים הנמכרים ביותר. האלבום המקורי וגרסת הרימסטר האמריקאית (בשנת 1997) יצאו לאור על ידי Columbia Records, ואילו גרסת הרימסטר הבריטית יצאה לאור ב-1994 על ידי EMI.
ריצ'רד רייט פוטר מהלהקה במהלך יצירת האלבום, אך השתתף בסיבוב ההופעות שלו. The Wall הוא האלבום האחרון של פינק פלויד שיצא בתקופה שבה חברי פינק פלויד היו רוג'ר ווטרס, דייוויד גילמור, ריצ'רד רייט וניק מייסון.
רעיון

מרבית שירי האלבום נכתבו על ידי ווטרס, שאחראי גם לרעיון שמאחוריו (למעשה ווטרס תכנן להוציא לאור את האלבום כפרויקט סולו אך אילוצים כספיים הביאו לכך שהלהקה כולה נרתמה לכך). למרות זאת, דווקא אחד השירים המפורסמים ביותר מהאלבום, Comfortably Numb, הולחן על ידי דייוויד גילמור. האלבום מתאר את חייו הבדויים של האנטי-גיבור הקרוי "פינק" בבריטניה של אחרי מלחמת העולם השנייה. החברה פוגעת ומדכאת את פינק כל חייו. בין גורמי מצוקתו נמצאים החיים ללא אב (שנהרג במלחמת העולם השנייה), אמא חונקת מרוב דאגה, המורה הרודה בו בבית ספר ואשתו. פינק שוקע בעולם חלומות משל עצמו ומתרחק מאנשים (כולל אשתו). במהלך הזיית סמים הופך פינק לדיקטטור פשיסטי, כשרק מצפונו ושיפוטו העצמי מצליחים לעצור בעדו ומורים לו להרוס את החומה שבנה לעצמו ולפתוח עצמו שוב לחברה.
ישנם המתארים את ה"חומה" גם כבמה לביקורת של ווטרס כלפי עצמו, כלפי בריטניה ואף כלפי העולם כולו. דבר זה בא לידי ביטוי בצורה חדה יותר בסרט המבוסס על האלבום, שווטרס היה פעיל מאוד בהפקתו.
האלבום

האלבום, אשר מורכב משני חלקים, נמכר בלמעלה מ-30 מיליון עותקים והוא האלבום השני הנמכר ביותר של הלהקה אחרי The Dark Side of the Moon. חרף הצלחתו של "The Wall", עמד אלבום זה בסימן רודנותו של ווטרס. ווטרס היה הרוח החיה מאחורי ההחלטות האמנותיות באלבום, בעוד תרומתם של יתר חברי הלהקה הייתה מזערית. במהלך ההקלטות אף החליט ווטרס לפטר את ריצ'רד רייט בטענה שאינו תורם מאומה ללהקה. רייט הוחזר ללהקה כמה שנים אחר-כך, לאחר עזיבתו של ווטרס.
האלבום סיפק מספר להיטים, אשר לראשונה מזה שנים הוצאו כסינגלים לשוק (הלהקה הנהיגה מדיניות נוקשה כנגד סינגלים עד אז), כגון "Another Brick in the Wall, Part 2", "Mother", "Run Like Hell", "Young Lust" ו-"Comfortably Numb".
הופעות חיות של "החומה"

האלבום קודם במסע הופעות נרחב שבו נעשה שימוש בפירוטכניקה מורכבת ובאנשי במה רבים. על האלמנטים הייחודיים במופע נמנתה החומה המיוחדת שנבנתה במהלך ההופעה ובסופה הייתה מפורקת באלימות. כמו כן כללו ההופעות וידאו-קליפים של ג'רלד סקארף ובובות מתנפחות מעופפות (כמו החזיר המעופף המפורסם).
למרות ההצלחה האדירה של האלבום ושל המופעים הפסידה הלהקה כסף רב בגלל ההוצאות הגבוהות על מסע ההופעות. המרוויח היחיד היה דווקא רייט שהוצא מהלהקה. בהיותו מחוץ לה הוא היה זכאי למשכורת קבועה על ההופעות.
ההופעות תועדו באלבום Is There Anybody Out There? The Wall Live 1980-81 שיצא לאור בשנת 2000.
פינק פלויד: החומה

גרסת הקולנוע של The Wall הוסרטה ב-1982 על ידי MGM תחת הכותרת פינק פלויד: החומה. הסרט בוים על ידי אלן פארקר, בכיכובו של בוב גלדוף (אשר גילם את "פינק"), עם הופעה קצרה של בוב הוסקינס. הסרט הוסיף פרטים רבים לעלילה שאותה הגה ווטרס, והיה בנוי כווידאו-קליפ מוזיקלי אחד ארוך, עם סמלים ומוטיבים רבים ורב משמעיים. הסרט דיבר על ילד בשם פינק פלויד אשר איבד את אביו במלחמת העולם השנייה בגיל צעיר, ולאחר מכן פיתח יחסים מאוד קרובים עם אימו. מילד רגיש עם מעט חברים, שמורה רודן התעמר בו בבית הספר, הופך פינק לכוכב רוק מצליח ומתחתן עם אישה יפה. למרות זאת, חייו ריקניים - ולאחר שאשתו בוגדת בו ועוזבת אותו, הוא מנסה לשים קץ לחייו. המצב הנפשי הקשה בו הוא נתון, והשימוש הכבד בסמים, גורמים לו להזות שהוא מנהיגה של כת (עם רמיזה לכזו הדוגלת באידאולוגיה הנאו נאצית) ובסופו של דבר מובילים אותו אל התמוטטות עצבים מוחלטת (כל זאת קורה בדמיונו, כל עוד יש השוואה די ברורה אל תקופת מלחמת העולם השנייה, וגם אל תקופת הנאציזם).
הסרט הכיל מעט מאוד דיאלוגים, רובם חסרי חשיבות. מרבית עלילת האלבום מסופרת דרך הפסקול המוזיקלי, אשר משקף את מחשבותיו של פינק. קטעי אנימציה בידי האמן ג'רלד סקארף והשתלשלויות סוריאליסטיות אחרות משולבות בעלילה ומוסיפות לסרט מימד של שגעון והזיה.
הסרט קיבל השראה רבה מהביוגרפיה של חברי הלהקה רוג'ר ווטרס וסיד בארט (אשר עזב את הלהקה שנים לפני כן). ילדותו של ווטרס שולבה עם בגרותו של בארט, שבה הייתה שפיותו מעורערת.
ה"חומה" על הבמה

ב-2004 הוכרז שנחתמו חוזים להפיכת האלבום לאופרת רוק בברודוויי עם קטעי מוזיקה חדשים שייכתבו על ידי ווטרס. האופרה תכלול את כל מוזיקת האלבום שנכתבה על ידי ווטרס, אולם לא ידוע מה ייעשה עם החומר שנכתב בעזרתו של גילמור (Young Lust, Comfortably Numb, ו-Run Like Hell). המופע היה אמור להיות מוכן עד אמצע 2005.
ה"חומה" לאחר עזיבתו של ווטרס

לאחר שווטרס עזב את הלהקה, התנהל מאבק משפטי בקשר לזכויות על השם "פינק פלויד" והחומר שלה. ווטרס שימר לעצמו את הזכות להשתמש ב"חומה", כיוון שהיה התורם העיקרי לאלבום. ב-21 ביולי 1990, ערך ווטרס מופע ענק של החומה בברלין בשיתוף אמנים אורחים רבים, כגון ואן מוריסון, לבון הלם, שינייד או'קונור, סינדי לאופר, הסקורפיונס, ובריאן אדמס, כדי להנציח את נפילת חומת ברלין וכדי לגייס כספים לקרן מיוחדת שנותנת סעד לנפגעי אסונות. ההופעה שודרה ברחבי העולם, כולל בישראל, בשידור חי.
ביצועים של "החומה" בישראל

באוקטובר 2019 פורסם כי להקת המחווה לפינק פלויד המובילה בישראל Echoes - Pink Floyd Tribute Band, תקיים סיבוב הופעות מיוחד לרגל ציון 40 שנה לצאת האלבום. המופע הנקרא "החומה 2020" יכלול הפקת וידאו ארט ייחודית המשחזרת את סיבוב ההופעות המקורי ויבוצע על ידי 10 נגנים.
בשנת 2020 הופק מופע מחווה מרהיב במיוחד ללהקת פינק פלויד בידי להקת "echoes". להקת "echoes" היא להקת המחווה לפינק פלויד המובילה בישראל ומהמובילות בעולם, המציעה מופעים מחווה מרהיבים למוזיקה ולחוויה המקורית מהופעותיה של פינק פלויד. המופע אותו יצרה echoes משחזר את המופע הייחודי אותו העלתה "פינק פלויד" בתחילת שנות השמונים, ורוג'ר ווטרס בשנות האלפיים כאשר על מנת להתאים את המופע לרוח התקופה, יצרה הלהקה "חומה דיגיטלית" ענקית של מסכי לד אשר עליהן מוקרן וידאו ארט ייחודי ומשחזר בדיוק את המופע המקורי. התפאורה במופע מהווה חלק בלתי נפרד מהחוויה העוצמתית וכוללת הפקה של סאונד, תאורה ווידאו ארט ייחודי ברמות הגבוהות ביותר. המופע התקיים במגוון מקומות בישראל, כולל את היכל התרבות בתל אביב, מרכז הקונגרסים בחיפה והמשכן לאמנויות הבמה בבאר שבע.
לאחר שהועלו מספר קטעי ההופעה לערוץ היוטיוב, התעניין בהם מפיק גרמני מוביל שהציע לקחת את ההפקה לסיבוב הופעות אירופאי. בדצמבר 22, יצאה echoes לסיבוב הופעות אירופאי והופיעו ב-11 מדינות באירופה, ב-21 ערים. במסגרת סיבוב ההופעות האירופאי הצטרפו אל ההרכב הקלידן הארי ווטרס (בנו של רוג'ר ווטרס, הבסיסט וחבר ההרכב המקורי), המתופף גרהאם ברוד, ששיתף פעולה עם רוג'ר ווטרס מאז שנות ה-80 בסיבובי הופעות ובהקלטות, הגיטריסט צסטר קיימן, שניגן עם רוג'ר ווטרס בשנות ה-2000 ועם דייוויד גילמור בסיבוב ההופעות האחרון שלו, והזמר מארקי לנון, שהיה שותף לסיבוב ההופעות של "החומה" של רוג'ר ווטרס. לאחר הצלחתו של סיבוב ההופעות האירופאי, עתידים חברי ההרכב לצאת בחורף 2024 לסיבוב הופעות נוסף בצפון אמריקה, בארצות הברית וקנדה.
בשנת 2007 העלתה התזמורת הקאמרית הישראלית בשיתוף מקהלת בת-קול, להקת אובלינס והסולן אוליב (אופיר ליבנה) מופע בשם "קאמרית און דה וול" (Camerit on the Wall). ההפקה היא למעשה מופע רוק-קלאסי משולב, מחווה לאופרת הרוק של פינק פלויד, "החומה". המופע עבר שינויים במהלך ההופעות (את להקת בת קול החליפה תשיעיית Tzlil & Tonic, במקום התזמורת הקאמרית מופיעה התזמורת הסימפונית החדשה. את העיבודים המוזיקליים למופע עשה מנכ"ל התזמורת הקאמרית דאז אריה בר דרומא.
המופע כולל מעל 70 רקדנים ואורך כ-90 דקות, במהלכו הוקרנו קטעי וידאו קליפ מהמופע המקורי, והיה שימוש רב בתאורה, תפאורה, פירוטכניקה, לשם בנייה של החומה כולה. המופע מגיע לשיאו בהשלמת הבנייה ופיצוצה באפקט מתוזמן ומשולב, המרעיד את האולם, מתיז ומפזר קטעי לבנה נוזליים על הצופים.
רשימת רצועות (גרסת האלבום)

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי רוג'ר ווטרס (למעט היכן שמצוין אחרת).
| צד א'> מס' | צד א'> שם | צד א'> כותב(ים) | צד א'> משך | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | In the Flesh?  |   | 3:16 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | The Thin Ice  |   | 2:27 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Another Brick in the Wall, Part 1  |   | 3:11 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | The Happiest Days of Our Lives  |   | 1:46 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Another Brick in the Wall, Part 2  |   | 3:59 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Mother  |   | 5:32 |  |  |  |  |  |  |
| צד ב'> מס' | צד ב'> שם | צד ב'> כותב(ים) | צד ב'> משך | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Goodbye Blue Sky  |   | 2:45 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Empty Spaces  |   | 2:10 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Young Lust  | ווטרס, דייוויד גילמור | 3:25 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | One of My Turns  |   | 3:41 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Don't Leave Me Now  |   | 4:08 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Another Brick in the Wall, Part 3  |   | 1:18 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Goodbye Cruel World  |   | 1:16 |  |  |  |  |  |  |
| צד ג'> מס' | צד ג'> שם | צד ג'> כותב(ים) | צד ג'> משך | צד ג'>  | צד ג'>  | צד ג'>  | צד ג'>  | צד ג'>  | צד ג'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Hey You  |   | 4:40 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Is There Anybody Out There?  |   | 2:44 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Nobody Home  |   | 3:26 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Vera  |   | 1:35 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Bring the Boys Back Home  |   | 1:21 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Comfortably Numb  | ווטרס, גילמור | 6:23 |  |  |  |  |  |  |
| צד ד'> מס' | צד ד'> שם | צד ד'> כותב(ים) | צד ד'> משך | צד ד'>  | צד ד'>  | צד ד'>  | צד ד'>  | צד ד'>  | צד ד'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | The Show Must Go On  |   | 1:36 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | In the Flesh  |   | 4:15 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Run Like Hell  | ווטרס, גילמור | 4:20 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Waiting for the Worms  |   | 4:04 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Stop  |   | 0:30 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | The Trial  | ווטרס, בוב אזרין | 5:13 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Outside the Wall  |   | 1:41 |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 80:42 |  |  |  |  |  |  |
סיפור העלילה > רצועות בסרט

"When the Tigers Broke Free" (יצא לאור בדיסק השני של Echoes: The Best of Pink Floyd ובהוצאה לאור המחודשת של האלבום The Final Cut בשנת 2004)
"What Shall We Do Now?" (גרסה מורחבת ל"Empty Spaces" במהלך סצנת בניית החומה)
סיפור העלילה > רצועות מהאלבום שלא נכללו בסרט

"Empty Spaces" (גרסה מקוצרת של What Shall We Do Now עם קולות רקע)
"Hey You" (שוחרר כתוספת מיוחדת בגרסת ה-DVD)
"The Show Must Go On"
"Outside the Wall" (השיר האחרון באלבום. בסוף השיר נשמעות המילים: "Isn't this where... we came in?" הממשיכות אל תוך השיר הראשון, ומכניסות את האלבום אל תוך לופ).
סיפור העלילה > רצועות מהופעות חיות

הגרסה החיה של האלבום, Is There Anybody Out There? The Wall Live 1980-81, כוללת שתי רצועות שלא מופיעות באלבום המקורי:
"What Shall We Do Now?" אחרי "Empty Spaces"
"The Last Few Bricks" אחרי "Another Brick In The Wall (Part III)"
ראו גם

פינק פלויד - החומה
אנדוטיאודון

| אנדוטיאודון |
| --- | --- |

תקופה
סוף פרם, 259–254 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
תת־סדרה:: Anomodontia
משפחה:: Endothiodontidae
סוג:: אנדוטיאודון
מינים
 E. uniseries  E. bathystoma  E. whaitsi
שם מדעי
 Endothiodon

אנדוטיאודון (שם מדעי: Endothiodon; מיוונית עתיקה: "שן פנימית") הוא סוג של סינאפסיד מקבוצת התראפסידה שחי בסוף תקופת הפרם שלפני 259 עד 254 מיליון שנה מזמננו.
סוג זה תואר לראשונה ב-1876 בידי החוקר ריצ'רד אואן, אשר גילה את ממצאיו בדרום אפריקה ובהם נכללו שרידי גולגולת ולסת תחתונה.
הוא היה קרובו של הדיקטודון וכמותו היה נפוץ מאוד לאורך פנגיאה ברחבי כל היבשות, כאשר המאובנים שלו התגלו בהודו, ברזיל ובהרבה מדינות באפריקה: מלאווי, מוזמביק, דרום אפריקה, טנזניה, זמביה וזימבבואה. בדומה לדיקינודנטים אחרים הוא היה אוכל צמחים, אף שחסרו לו שני החטים שאפיינו את רוב הדיקינודונים. קצוות הלסתות היו בעלי מקור מעוקל כלפי מעלה מה ששימש לעקירת צמחים ואולי אף עזר בחפירה.
במקור נכללו בסוג זה 9 מינים, אך בהמשך הורדו ל-3 בלבד: E. uniseries‏, E. bathystoma ו-E. whaitsi.
דיאדקטס

| דיאדקטס |
| --- | --- |
  מאובן ושחזור של דיאדקטס
תקופה
תחילת הפרם 290–272 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: Diadectomorpha
סוג:: דיאדקטס
מינים
 Diadectes lentus  Diadectes sideropelicus  Diadectes tenuitectus  Diadectes carinatus  Diadectes absitus
שם מדעי
 Diadectes ‏קופ, 1878

דיאדקטס (שם מדעי: Diadectes; משמעות השם: "נושך לרוחב") הוא סוג של חולייתן פרהיסטורי מהקבוצה דמויי זוחלים שחי באמריקה הצפונית  בתחילת הפרם לפני 290 עד 272 מיליון שנה. היצור היה מבין ראשוני החולייתנים הצמחונים ומראשוני החולייתנים הגדולים בעולם. מאובניו התגלו ב-1978 בידי החוקר אדוארד קופ בטקסס וכללו בעיקר שרידי לסתות. מקור שמו הוא ממבנה הלסתות השטוחות. בסוג זה התגלו 5 מינים שונים.
מאפיינים

הדיאדקטס היה דמוי-זוחל באורך 1.5-3 מטר והוא היה בעל גולגולת כבדה, חוליות וצלעות רחבות מאוד וגפיים קצרות ושטוחות. בעבר חשבו שמבנהו היה דמוי-חבית אך בהמשך התברר שהצלעות היו מחוברות לקצוות הגפיים. היה לו זנב ארוך כשל זוחל והוא דמה במראהו לסיימוריה ולדמויי זוחלים נוספים. הגולגולת הייתה בעלת שיניים חותכות שטוחות ורחבות המעידות שבעליהם היה צמחוני ומאחוריהם שיני לחיים שתיפקדו כטוחנות עבות. בניגוד למרבית הזוחלים הוא היה בעל חיך משני, כך שהוא יכל לאכול וגם לנשום בו זמנית. הגולגולת הייתה נמוכה ובעלת פתח צדי בקצה, המאפיין את מרבית הזוחלים.
מאפיינים מסוימים בתכונותיו דמו לאלה של הפליקוזאורים, אך הוא לא היה קרוב אליהם אלא מדובר באבולוציה מתכנסת מקבילה. הוא היה אוכל צמחייה גדול מאוד שאולי התפתח לזוחל.
בית הספר לשריון בקאזאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית ספר צבאי 
 מיקום:  טטרסטן 
 מדינה:  ברית המועצות 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 16 באפריל 1922
 תאריך פתיחה רשמי:  16 באפריל 1922 
 
בית הספר לשריון בקאזאן היה מתחם ניסויים חשאי לטנקים שהוקם במשותף על ידי גרמניה וברית המועצות סמוך לקאזאן, ואשר פעל בין השנים 1929–1933. בית ספר זה, מוקף בשטח שאפשר אימון טוב בתנועות שריון, יועד לאמן קצינים משני הצבאות במבצעי טנקים, לימוד תורות לחימה, ניסוי דגמי טנקים שונים וניסויים טכנולוגים. יתרונותיו של מתחם הניסויים בקאזאן לגבי הכוחות המזוינים של גרמניה היו גדולים לאין שיעור, שכן חוזה ורסאי אסר על גרמניה לפתח טנקים; לסובייטים מנגד, התברר בית הספר כחשוב מאוד להכשרת מהנדסי ומתכנני שריון שהצבא האדום חסר. במהלך שנות פעילותו, בית הספר בקאזאן הוציא כמה חידושים טכנולוגיים וטקטיים חשובים ביותר, דוגמת מכשיר הרדיו האלחוטי בטנק.
רקע

חוזה ורסאי שנחתם בתום מלחמת העולם הראשונה הגביל את הצבא הגרמני ואסר על גרמניה בין היתר להחזיק, לייצר או לייבא טנקים. בשנות ה-20 הגיע הפיקוד העליון של הרייכסווהר למסקנה כי הדרך הקלה והחשאית ביותר לקדם פיתוח טנקים (וכך גם מטוסים) היא לייצר מספר דגמים שהתעשייה והצבא יוכלו לבחון, ולאחר שאלו יבחנו ויעבורו ניסויים מקיפים, המדינה תחל לייצרם בהינתן אקלים פוליטי מתאים. הבעיה העיקרית שעמדה בפני הגרמנים הייתה מציאת מתחם ניסויים מתאים לרכבים. בפניהם עמדו שתי אפשרויות: הראשונה, להמשיך את שיתוף הפעולה הקיים עם השוודים, שם קצינים גרמנים אמנם קיבלו גישה לטנקים, אולם לא הותר להם להקים בסיסים על אדמת שוודיה. לפיכך, החליט הנס פון זקט, מפקד הצבא הגרמני לבחור את האפשרות השנייה ולהעמיק את שיתוף הפעולה עם הצבא האדום.
שיתוף הפעולה בין הסובייטים לגרמנים החל עוד באביב 1922, כאשר חתמו נציגים סובייטים וגרמנים על הסכם רפאלו, שהיווה את הבסיס לשיתוף פעולה בין שתי המדינות בין מלחמות העולם. עיקר ההסכם כלל שיתוף פעולה כלכלי ונירמול היחסים בין המדינות. אולם ההסכם כלל גם תוספת סודית שסללה את הדרך לשיתוף פעולה צבאי נרחב, ובין היתר התיר לגרמנים להקים בסיסים צבאיים בשטחי ברית המועצות. ב-1923 הקימו הגרמנים מפעל לייצור מטוסים בקרבת מוסקבה, ושנתיים מאוחר יותר הקימו את בית ספר לתעופה בליפטסק. בנוסף, נבנה ב-1926 מפעל לנשק כימי. גם הסובייטים, וסטלין בייחוד, היו מרוצים מהתוצאות של שיתוף הפעולה.
הקמת בית הספר ופעילות

ב-1926 החלו הסובייטים והגרמנים בשיחות חשאיות במוסקבה, ולאחר מספר חודשים של משא ומתן, חתמו הרמן פון דר ליט-תומסן (Hermann von der Lieth-Thomsen), קצין בחיל האוויר הגרמני והנציג של גרמניה, ויאניס ברזינש (Jānis Bērziņš), ראש המודיעין הצבאי הסובייטי על הסכם להקמת בית ספר לטנקים בקאזאן, על גדות הוולגה. בעוד הגרמנים קיוו לבנות מספר דגמים מוגמרים שייכנסו בסופו של דבר לייצור, הצבא האדום מנגד, קיווה לנצל את הידע הטכנולוגי של הגרמנים כדי לסייע לתעשיית הטרקטורים והטנקים הסובייטית.
הגרמנים הסכימו לשלם את כל ההוצאות, בעוד הסובייטים יהיו אחראים לבניית הבסיסים ולתיקונים. מימון בית הספר בקאזאן, בדומה לתוכניות חימוש לא חוקיות אחרות, הוסתר בתקציב הגרמני הרשמי על ידי העלאת התקציב לכלי נשק חוקיים והעברת הכספים הנותרים לתקציב "שחור" שישמש לפעילויות הלא חוקיות. בהסכם נקבע כי המתקנים יפעלו לפרק זמן של שלוש שנים, עם אפשרות להארכתם. ראשות בית הספר - שיפתח בקיץ 1927 - תהיה בידי הגרמנים, תוך התחשבות בבקשות מצד הסובייטים. במטרה לשמירת החשאיות של תחנת הניסויים בקאזאן, הגרמנים נתנו לה את שם הקוד קאמא (KAMA), שילוב המילים קאזאן ומלברנדט (קולונל גרמני שהיה אחראי לבחירת מיקום בית הספר). אולם בצירוף מקרים ביש מזל, קאמא התברר גם כשמו של נחל קרוב הנשפך אל הוולגה.
בדצמבר 1926, מספר חודשים לאחר שנחתם ההסכם, פרסם העיתון הבריטי המנצ'סטר גרדיאן מאמר על העברת משלוח לא חוקי של פגזי ארטילריה ונשק אחר מברית המועצות לגרמניה. בעקבות כך הושהה שיתוף הפעולה הסובייטי-גרמני למספר חודשים. בסופו של דבר, הפיקוד הצבאי בשתי המדינות מנע את ביטול הפרויקט המשותף.
ההקמה של בית הספר בקאזאן השתרכה למשך שנה וחצי נוספים. בספטמבר 1928 ביקרה בקאזאן משלחת רמת דרג של קצינים מהרייכסווהר, אשר אורגנה על ידי מפקד הצבא האדום, קלימנט וורושילוב, שקיווה לקדם את שיתוף הפעולה הצבאי בין המדינות. ראש המשלחת הגרמנית היה מיור גנרל ורנר פון בלומברג, שהתרשם מהתקדמות הבנייה של האתר. מנגד, הוא לא היה מרוצה מצוות ההדרכה, וציין כי יש לשלוח לקאזאן טנקים וציוד בהקדם האפשרי. הטנקים הגרמנים היוו בעיה, מאחר שהתעשייה הגרמנית לא הצליחה להשלים אפילו טנק בודד לניסויים עד 1928.
בית הספר החל לפעול רשמית ב-15 במרץ 1929, תחילה אומנם ללא הטנקים שאיחרו להגיע מגרמניה. תוכנית הלימודים שהותוותה על ידי המדריכים הגרמנים כללה קורסים תאורטיים יחד עם אימונים פרקטים. החניכים למדו על דגמי הטנקים והמנועים השונים, על סוגי החימוש והתחמושת; נערכו הרצאות על טקטיקות של הפעלת פלוגות ומחלקות שריון; בנוסף היו קורסים על לוגיסטיקה, תחזוקה, הפעלת ציוד תקשורת, תיקונים בסיסיים ותיאום עם חיל רגלים. מספר קילומטרים מהקסקרטינים היה מתחם הניסויים לטנקים, שטח שאפשר אימון טוב בתנועות שריון.
כפי שנקבע בהסכם המקורי, סגל הפיקוד בבית הספר היה כמעט כולו גרמני, כמו גם מדריכי תורות לחימת השריון. כתוצאה, הקצינים הסובייטים נחשפו לאסכולות החשיבה לטקטיקות שריון החדישות ביותר של הגרמנים.
מדיניותו האנטי סובייטית של היטלר גרמה לכך, שבקיץ 1933 נסגר בית הספר לטנקים בקאזאן, יחד עם שאר המתקנים הצבאיים על אדמת רוסיה.
ניסויים והשפעות

בקיץ 1929 הגיעו הטנקים הגרמנים הראשונים לקאזאן. אלו היו חמישה טנקים בינוניים מדגם גרוסטרקטור(אנ')(פירוש השם בגרמנית:"טרקטור גדול") בני 19 טון, חמושים בתותח 75 מ"מ, אשר הובאו לקאזאן מפורקים והורכבו שם מחדש. בגלל החשאיות המרובה שנשמרה סביב פיתוח הטנקים הללו, התוצאה הייתה שהם כלל לא נוסו בגרמניה. שני הטנקים של דיימלר בנץ לדוגמה, כללו מגרעות בתכנון שמנעו מהם לנוע לחלוטין בשנה הראשונה.
מספר כולל של שמונה דגמי טנקים שונים מגרמניה והממלכה המאוחדת נבחנו בקאזאן, רובם בין השנים 1931–1933. שמונת הדגמים הללו היוו את הבסיס למרבית הפיתוחים העתידים של הגרמנים, וכמו כן הותירו השפעה עמוקה על תכנון הטנקים הסובייטים. אחד מהטנקים החשובים שנבחנו בקאזאן היה מדגם קארדן לויד(אנ') הקל, תוצרת הממלכה המאוחדת. מספר טנקים כאלו נרכשו על ידי ברית המועצות ב-1930, שניים מתוכם נשלחו לקאזאן. טנק קארדן ללויד היה ההשראה לטנק הייצור הגרמני הראשון של שנות השלושים - הפאנצר סימן 1 הקל, שבו נעשה שימוש רב במערכה בצרפת ב-1940.
באחד הניסיונות של המהנדסים הגרמנים, הותקן תותח בקוטר 75 מ"מ על טרקטור. המעבר מתותח בקוטר 77 מ"מ, הקוטר הסטנדרטי של הארטילריה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, ל-75 מ"מ התברר כמעבר קבוע לצבא הגרמני. מאוחר יותר יהפוך תותח 75 המ"מ לנשק הסטנדרטי של כלי רכב רבים, ובהם השטוג סימן 3 והפאנצר סימן 4 בתחילת מלחמת העולם השנייה.
הגרמנים השקיעו רבות בפיתוח רדיו אלחוטי שיכול לפעול בתנאים הקשים של טנק בתנועה, ושלחו קבוצת טכנאי רדיו לקאזאן. קודם לקאזאן, קציני טנקים נעזרו לרוב בדגלים לשם תקשורת עם יחידותיהם. יישום רדיו בטנקים נתן לוורמאכט יתרון בל ישוער בעת שפלש לפולין ולצרפת, שכן אף אחת מהשתיים לא אימצה רדיו בטנקים בהיקף נרחב.
אחד מהלקחים החשובים ביותר שנתגלו בקאזאן נגע למערך הצוות, ובמיוחד זה של המפקד, בטנק. אופן ישיבת אנשי הצוות בגרוסטרקטור התבררה כבעייתית - מיקום המפקד בתובה לצד הנהג היה משגה ניכר, מאחר שהיה לו שדה ראייה דל, והתקשורת עם שאר אנשי הצוות בטנק הייתה מסורבלת. ב-1932–1933, נוצר קונצנזוס שיש למקם את המפקד בצריח מאחורי התותח, ולהעניק לו צריחון עם שדה ראייה רחב. כמו כן, המערך של שלושה אנשי צוות בצריח של קרופ שימש מאוחר יותר את טנקי הפאנצר סימן 3 ו-4, ועזר ליצור את המערך הקלאסי בצריח הטנק לחצי המאה הבאה.
כמו כן, בהתבסס במידה מסוימת על הניסויים בקאזאן, החליטה מחלקת גיסות התובלה הגרמנית שכוחות השריון זקוקים לשני סוגי טנקים עיקריים: טנק עיקרי החמוש בתותח בקוטר 37 מ"מ, בדומה לדגם הלייכטרקטור, וטנק סיוע בינוני חמוש בתותח בקליבר 75 מ"מ, בדומה לגרוסטרקטור.
ההשפעה על תכנוני הטנקים בצד הסובייטי הייתה ניכרת גם כן, כפי שניתן ללמוד מדו"ח שנכתב לפוליטביורו על ידי ראש מחלקת המיכון בצבא האדום, גריאזנוב, בו הוא ציין כי קאזאן תרמה רבות לפיתוחים הסובייטים בתחום השריון. הסובייטים "שאלו" את מערכת המתלים של קרופ (שימש את טנק T-28); את הסידור הפנימי של הצוות בחרטום הטנק הגרמני הבינוני (אומץ ב-T-28 וב-T-35); את השלדה המולחמת בטנקים גרמנים (בה נעשה שימוש ב-T-26 ,BT ו-T-28); וכמו כן, את האמצעים האופטים, כוונות תותח, ושילוב רכיבים אלקטרונים עם המקלע.
מתוך הקצינים הגרמנים שלמדו בקאזאן, כ-17 ימשיכו לפקד על יחידה בסדר גודל של דיוויזיה או גבוה מכך בורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. בצד הסובייטי לקצינים בוגרי קאזאן הייתה השפעה פחותה בהרבה,
זאת בעקבות הטיהורים הצבאיים שחיסלו בין היתר רבים מהם.