stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לשבור את הקרח 2
קמפיין מצד הקהילה הגאה

מעט לאחר יציאת הסרט המקורי לאקרנים פשטו ברשת האינטרנט שמועות לפיהן המלכה אלזה היא לסבית ושהאופן שבו היא נאלצת להסתיר את כוחותיה הוא אלגוריה למצבם של ההומוסקסואלים בחברה, הנאלצים להיאבק בנטייתם ולהסתיר אותה או לשלם את המחיר בנידוי. השיר "Let It Go" תואר כמדמה יציאה מהארון. השיר הפך להמנון עבור הקהילה הגאה שאימצה אליה את דמותה של אלזה. בסרט רמיזות נוספות לקהילה הלהט"בית, כגון הרגע שבו פוגשת הנסיכה אנה במוכר בתחנת דרכים המציג בפניה את משפחתו השוהה בסאונה וכוללת גבר מבוגר ומספר ילדים, ובקטע סיום במהלך הכתוביות בו ענק הקרח האימתני, מרשמלו, מוצא את כתר הנסיכה, מניח אותו על ראשו וזוכה לשלווה. עוד בטרם הודיעה דיסני רשמית על סרט ההמשך, החלו שמועות אינטרנטיות לפיהן בסרט ההמשך תוצג דמותה של אלזה רשמית כלסבית ובהמשך גם עצומות שונות. שיאו של המהלך התרחש בחודש מאי 2016 בקמפיין במסגרתו העלו גולשים לרשתות החברתיות בקשות לחברת דיסני להציג את דמותה של אלזה כלסבית בסרט ההמשך. הבקשות לוו בהאשטאג ‏ #GiveElsaAGirlfriend. בסרט זוטרופוליס הציגה דיסני לראשונה זוג הומוסקסואלי (האנטילופות באקי ופרונק), גם אם הדבר לא נאמר במפורש בסרט. הקמפיין זכה לתמיכה מפתיעה מצד אידינה מנזל, המדבבת את דמותה של אלזה. במאי הסרט, כריס באק, ציין בראיון שהסרט יתייחס לנושאים שונים שנערים ונערות, גברים ונשים, מתמודדים איתם וציין כי החברה מודעת למתרחש בחברה.
פסקול

שבעה שירים חדשים לסרט נכתבו והולחנו על ידי הזוג רוברט לופז וקריסטן אנדרסון-לופז אשר כתבו את השירים ללשבור את הקרח מ-2013, בנוסף לקאברים לשלושה מהשירים בקרדיטים מאת פאניק! אט דה דיסקו, קייסי מאסגרייבס וויזר.
| רשימת רצועות> מס' | רשימת רצועות> שם | רשימת רצועות> ביצוע | רשימת רצועות> משך | רשימת רצועות>  | רשימת רצועות>  | רשימת רצועות>  | רשימת רצועות>  | רשימת רצועות>  | רשימת רצועות>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | All Is Found / הנהר לא שוכח  | אוון רייצ'ל ווד |   |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Some Things Never Change / גם אם נשתנה  | קריסטן בל, אידינה מנזל, ג'וש גד, ג'ונתן גרוף וקאסט המדבבים של הסרט |   |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Into the Unknown / אל עבר הסוד  | אידינה מנזל בהשתתפות אורורה |   |  |  |  |  |  |  |
| 4. | When I Am Older / כשאגדל  | ג'וש גד |   |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Reindeer(s) Are Better Than People (המשך) / איש או אייל, מי יותר טוב (תוספת)  | ג'ונתן גרוף |   |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Lost in the Woods / איבדתי כיוון  | ג'ונתן גרוף |   |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Show Yourself / איפה את  | אידינה מנזל ואוון רייצ'ל ווד |   |  |  |  |  |  |  |
| 8. | The Next Right Thing / לעשות מה שצריך  | קריסטן בל |   |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Into the Unknown (end credits)‎  | פאניק! אט דה דיסקו |   |  |  |  |  |  |  |
| 10. | All Is Found" (end credits)‎  | קייסי מאסגרייבס |   |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Lost in the Woods" (end credits)‎  | ויזר |   |  |  |  |  |  |  |
סרט המשך

בפברואר 2023, הכריז בוב אייגר על סרט המשך שלישי, הנמצא בתהליך עבודה. מעט לאחר מכן הוכרז כי במקביל לסרט השלישי, מופק גם סרט רביעי.
נמל התעופה הבין-לאומי טשקנט

נמל התעופה הבינלאומי טשקנט על שם אסלאם קרימוב (באוזבקית: Toshkent Xalqaro Aeroporti) הוא נמל תעופה הנמצא כ-10 ק"מ דרומית לעיר טשקנט בירת אוזבקיסטן, והוא נמל התעופה הגדול ביותר בה וגם העמוס ביותר בכל מרכז אסיה מבחינת כמות נוסעים. בשנת 2012 עברו דרך הנמל כמעט 3 מיליון נוסעים.
הנמל הוא בסיסה של חברת התעופה הלאומית אוזבקיסטן איירווייז.
כיום פועלים בנמל התעופה שני טרמינלים - טרמינל 2 המשמש לטיסות בינלאומיות מכלל חברות התעופה, וטרמינל 3, אשר נחנך בשנת 2011, המשמש לטיסות פנים-ארציות של חברת אוזבקיסטן איירווייז.
נמל התעופה, ובמיוחד טרמינל 2, סובל מבעיות יעילות אשר באות לידי ביטוי בעת נחיתה בו זמנית של מספר טיסות, כשהנוסעים המגיעים בטיסות אלו נאלצים להמתין בתורים ארוכים לביקורת הדרכונים ואיסוף הכבודה עקב כמות מוגבלת של עמדות שירות (4 עמדות ביקורת דרכונים ו-3 מסועי איסוף כבודה בלבד).
לקראת שנת 2030 צפוי נמל התעופה להיסגר ולהיות מועתק למיקום חדש.
מהנמל מופעלות טיסות למגוון יעדים ברוסיה ובחבר המדינות, מזרח אסיה, אירופה, המפרץ הפרסי, וכמו כן טיסות לניו יורק, איראן, טורקיה וישראל. טיסות פנים-ארציות מופעלות מהנמל לכל הערים הגדולות במדינה.
משבר הייצוג

משבר הייצוג (באנגלית: Crisis of Representation) הוא כינוי למשבר שהתפתח במחקר האנתרופולוגי בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים, ובמסגרתו הצביעו אנתרופולוגים על הבעייתיות בייצוג השדה החברתי באמצעים ספרותיים, וביחסי הכוח בין האנתרופולוגיה למושאי המחקר. משבר הייצוג היה בסיס להתפתחות האנתרופולוגיה הביקורתית.
רקע

תקופת משבר הייצוג הייתה בין השנים 1986–1990 והתאפיינה בביקורת פנימית על הסובייקטיביות של החוקר והשפעתה על תוצאות המחקר. כתוצאה מכתבים שונים שהופיעו בתקופה זו, החלו חוקרים איכותניים לבטא את נקודת מבטם בתוך המחקר ובכך לתת מקום לסובייקטיביות במדע.
בשנות ה-80 וה-90 מחברים כמו ג'ורג' מרכוס וג'יימס קליפורד עסקו בסמכות אתנוגרפית ובאיך ולמה ידע אנתרופולוגי אפשרי וסמכותי. השאלות שהעלו השניים היו חלק מנטייה כללית לפוסטמודרניזם שהיה פופולרי באותו זמן, ומחדירה של שיח זה לדיסציפלינה האנתרופולוגית, כשאחת מכותרותיו הייתה "משבר הייצוג" ו"מבט רפלקסיבי" של החוקר על עצמו. מרכוס וקליפורד טענו כי האנתרופולוגיה לא מייצגת את המציאות, והכתיבה האתנוגרפית דומה יותר לעלילה ספרותית מאשר למחקר מדעי.
משבר הייצוג ערער על סמכותם של החוקרים לייצג את הנחקרים, בני התרבות, ועל מדעיותו של המחקר האנתרופולוגי. האנתרופולוגים הבינו כי האנתרופולוגיה היא לא ממש מדע אלא ביטוי תרבותי סובייקטיבי, ולא ניתן לכתוב או לייצג בכלל מציאות חברתית בצורתה הטהורה. לכן החוקרים נידונים תמיד למידע מסדר שני או שלישי, כאשר בתוך המידע מגולמות דעותיו, אמונותיו ומחשבותיו של החוקר.
ככל שהאנתרופולוגים החלו לעבור ממחקר של חברות רחוקות – "מחקר בחוץ", לחקר החברה שבה הם חיים – "מחקר בבית", טכניקת ההזרה הפכה לכלי מתודולוגי במחקרם. מחקרה של מרי דאגלס על בני היאקירמא מבטא את הניצנים של משבר הייצוג.
המהפך הרפלקסיבי הביא להתמקדות באופי הדיאלוגי של עבודת השדה, כלומר בדרכים שבהן מופק הידע האתנוגרפי, מתוך המפגש בין החוקר לנחקרים. המהפך הרפלקסיבי התאפיין בעליית המודעות למרכזיותו של הסובייקט המתבונן (האנתרופולוג), בתהליך ייצור הידע ובתוצר הידע. ברגע שגירץ אמר שהחוקר הוא פרשן של התרבות, גברה ההבנה שהאנתרופולוג מפרש את מה שהוא רואה ולא מציג את התמונה כפי שהיא; הוא כבר לא אוסף נתונים וממצאים, אלא הוא מפרש את העולם דרך התודעה שלו. המציאות היא האובייקט והאנתרופולוג הוא הסובייקט, והידע מיוצר דרכו. כחלק מהמחקר אנתרופולוגים החלו להסתכל על האופן שבו הם השפיעו על המחקר ותוצריו, כלומר לבחון איך הסובייקט תורם לייצור הידע ומשפיע עליו.
מהפך זה הוליד את משבר הייצוג – ביקורת על האופן שבו ההקשר ההיסטורי-פוליטי השפיע על תהליך הפקת הידע האנתרופולוגי, ועל האופנים שבהם ההגמוניה של העולם המערבי (שממנו באו רוב החוקרים) השפיעה על הבניית ה"אחרים".
נוסף על המהפך הרפלקסיבי עלתה הפרדיגמה הנרטיבית במדעי החברה, ועימה המודעות לכך ש"חומרי גלם" יכולים להיות מעובדים ומאורגנים באופנים שונים, בתהליך היצירתי של הפקת הנרטיבים. הדגשת האופי המעובד והמובנה שביסוד ארגון החוויה האנושית; כל אלו הביאו להתרחקות מהמסורת הפוזיטיביסטית של ריאליזם אתנוגרפי תמים, וערערו את בסיסי הסמכות של המחקר האתנוגרפי, כלומר את היכולת להציגו כ-"מייצג נאמן של מציאות אמיתית".
משבר הייצוג הוביל לתמורות במחקר האנתרופולוגי ועורר את החוקרים להציע דרכים חדשות לביצוע אתנוגרפיה. לאור משבר הייצוג החלו להופיע מחקרים המביאים את נקודת הראות של היליד, מתוך גישה המבקשת לפרש את התרבות מנקודת מבטם של בני התרבות הנחקרת. בשל כך, החלו אנתרופולוגים לשלב במחקריהם את פרשנותם ופרשנות הילידים על מנת לקבל תמונה מלאה ואמיתית. גירץ, לדוגמה, תיאר בספרו "פרשנות של תרבויות" קרב תרנגולים המתקיים באי באלי - אשר במבט מבחוץ נראה כמו תחרות ספורטיבית, אך בעיני הילידים הוא נתפס כקרב אגו גברי. בספרו הציג גירץ את הגישה הפרשנית ושאף להראות כי מסקנות החוקר נובעות מתוך פרשנותו האישית, ולכן חוקר שיחקור את אותו שדה בגישה אחרת, תיאורו יהיה שונה ומסקנותיו יהיו בהתאם.
שני החיבורים המרכזיים

שני הספרים המרכזיים עבור ההגדרה והביסוס של משבר הייצוג הם "Anthropology as Cultural Critique" ו-"Writing Culture", שניהם נכתבו בידי תלמידים לשעבר של קליפורד גירץ. "אנתרופולוגיה כביקורת תרבותית", מונוגרפיה שנכתבה בידי מייקל פישר וג'ורג' מרקוס, אחראית להגדרה של המשבר כ"בעיה בכלים שבהם האנתרופולוגיה מבקשת להציע תיאור מדויק של הנחקרים". השני, "לכתוב תרבות", נערך בידי ג'ורג' מרקוס וג'יימס קליפורד, מבקש להציע קריאה בקאנון האנתרופולוגי תוך התמקדות בדרכי הכתיבה שמאפיינות אותו. נציג כעת את שני הספרים, כל אחד בתורו.
שני החיבורים המרכזיים > אנתרופולוגיה כביקורת תרבותית

ספר זה, טוענים פישר ומרקוס, מבקש להציב במרכז את התמודדות האנתרופולוגיה עם שתי מטרותיה: לשמור על הגיוון האנושי מחד גיסא ולהציע צורה של ביקורת תרבותית על העולם המערבי (שהוא עיקר הקהל של האנתרופולוגיה, לדברי פישור ומרקוס). ביקורת זו מיועדת להטיל ספק בהנחות המוקדמות שלנו לגבי מה נכון/ראוי/הגיוני שיהיה בחברה.
זה בתוך הקונטקסט הזה, טוענים השניים, שעלינו להבין את מה שהם מגדירים כ"משבר הייצוג במדעי האדם" (שכוללים מבחינתם את כל המדעים למעט מדעי הטבע). לדבריהם, מדעי האדם ניצבים בפני דילמה: מערכות הייצוג של המדעים השונים, כלומר הדרכים בהן מדעי האדם מבקשים לתאר את שמתרחש בעולם החברתי, עומדות בפני שוקת שבורה. אולם דרכי ההתמודדות של כל דיסציפלינה עם הבעיה הזו שונות. כל זה מתרחש בזמן שהסמכות של הנרטיבים ההסבריים-מדעיים הגדולים עומדת בפני ביקורת כוללת ורדיקלית. בהקשר של מדעי החברה, בהם מתמקד הטקסט משלב זה והלאה, המשבר מתבטא בחוסר ביטחון בכלים שעומדים ברשותנו לתיאור המציאות החברתית. הדיונים המחקריים, טוענים בשלב זה פישר ומרקוס, עוברים להתמקד במתודות המחקריות, בעיקר על בסיס שיעורים מהפילוסופיה וחקר הספרות. הפתרון, לתחושתם, הוא נסיינות מושגית ומחקרית, נסיינות בכתיבה ובדרכי המחקר. המשך הספר מתמקד בניתוח מחקרים נבחרים שמראים נסיינות רבה, ובמקביל ניסיון לפתח באופן שיטתי את הייחוד בביקורת האנתרופולוגית.
שני החיבורים המרכזיים > לכתוב תרבות

בהקדמה המכוננת לספר זה, כותב ג'יימס קליפורד כי העובדה שעד כה פעולת הכתיבה האנתרופולוגית לא זכתה לניתוח קשורה בנרטיב אידאולוגי ש"מספר" לנו כי פעולת הכתיבה היא פעולה מתודית שפשוט משקפת את המציאות הנחקרת בלא להחסיר ממנה דבר ובלא להוסיף עליה. הכתיבה כמתודה, ונקודת המוצא של הספר היא שחלק משמעותי מעבודת האנתרופולוגיה היא כתיבה מתודית, מלמדת (טוען קליפורד) על האופי המלאכותי והיצרני של תיאורים ומציאויות תרבותיות, אופי שלא פעם מייצר הבדלים בין המציאות לבין התיעוד והניתוח שלה בכתיבה האנתרופולוגית. האתנוגרפיה ממוקמת באופן אקטיבי, הוא ממשיך, בין מערכות משמעות כוחניות שיש לא פעם לאזן או לפצות עליהן. אתנוגרפיה, מנקודת מבטו, מקודדת ומפרשת יחידות משמעות ומלמדת על יסודותיהם של סדרים חברתיים על המגוון שמרכיב ומקיף אותם. אולם לא פעם היא גם משמרת יחסי כוח בסדרים החברתיים הללו, מה שעלול לייצג באור שיקרי את הציבורים הנחקרים.
בהתבסס על העבודות של מישל פוקו, מישל דה-סרטו וטרי איגלטון טוען קליפורד כי הרעיון של טקסט ספרותי - מונח שעומד בבסיס המיקוד בכתיבה - שינה את משמעותו לאורך ההיסטוריה שכן הוא קיבל את אותם ערכים שהמדע ביקש להתרחק מהם: רטוריקה, בדיוניות (Fictionality) וסובייקטיביות. ועם זאת, בכל טקסט ניתן לראות סיפור, טוען קליפורד, ובתוך כך טקסטים מדעיים. וזה מתוך הניתוח הספרותי של הטקסט המדעי, טוען קליפורד, שניתן להתמודד עם אותו משבר ייצוג. ניתוח ספרותי של הטקסט המדעי, טוען קליפורד, מסוגל לאתגר את ההנחות המוקדמות שלנו ולגלות אזורי עיוורון בשיח האנתרופולוגי לאורך השנים.
ראו גם

מחקר איכותני
אנתרופולוגיה
אתנוגרפיה
פוסטמודרניזם
הערות שוליים

↑  Denzin, NK, Lincoln, YS, Introduction: entering the field of qualitative research in: The landscape of qualitative research: theories and issues. part of the Handbook Of Qualitative Research, California: Sage, 1994, עמ' 1-34
1 2  תיאוריות אנתרופולוגיות: פוסטמודרניזם באנתרופולוגיה, באתר טקסטולוגיה
↑  פרשנות של תרבויות, כתר הוצאה לאור, 1973/1990
הגביע הצרפתי

| --- | --- |


 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1917
 ארגון מפעיל:  התאחדות הכדורגל הצרפתית
 מספר מתמודדים:  8,506
 מדינות משתתפות:  צרפת צרפת
 זוכה:  פריז סן-ז'רמן
 הכי הרבה זכיות:  פריז סן-ז'רמן (15)
 מפעל מקביל:  הליגה הצרפתית
 FFF FFF - Coupe de France
 
הגביע הצרפתי (בצרפתית: Coupe de France) הוא מפעל כדורגל צרפתי בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"), שנוסד בשנת 1917 ומנוהל על ידי התאחדות הכדורגל הצרפתית.
הגביע נקרא גם "גביע שארל סימון" על שמו של הכדורגלן הצרפתי שארל סימון שנהרג במלחמת העולם הראשונה. בגביע מתחרות כל קבוצות הכדורגל הרשומות בצרפת, וכן קבוצות ממחוזות צרפת מעבר לים, כמו מרטיניק וגיאנה הצרפתית. בטורניר הגביע של עונת 2013/2014 השתתפו 7,656 קבוצות.
גמר הגביע נערך מדי שנה באצטדיון סטאד דה פראנס בפריז, והמנצחת מעפילה אוטומטית לשלב הפלייאוף של הליגה האירופית. כמו כן, היא זוכה להשתתף בסופר קאפ הצרפתי בעונה שלאחר מכן.
מחזיקת הגביע הנוכחי (2024) היא פריז סן-ז'רמן שגברה בגמר על ליון בתוצאה 2–1.
בינואר 2019 נחתם הסכם חסות מול Konami.
היסטוריה

הגביע הצרפתי נוסד ב-15 בינואר 1917 על ידי ה-CFI (הוועדה האינטרפדרלית הצרפתית), אחד הארגונים המקוריים מהם הורכבה התאחדות הכדורגל, בדחיפתו של המזכיר הכללי של הארגון הנרי דלוניי, והוכרז כמפעל פתוח לכל הקבוצות, מקצועיות וחובבניות (על אף שאז עוד לא נוסד הכדורגל המקצועני בצרפת). המועדונים הגדולים בצרפת התנגדו תחילה לרעיון השתתפותן של כלל הקבוצות, ותמכו במודל הדומה לגביע ה-FA באנגליה, שהיה מוגבל אז לקבוצות הבכירות בלבד. דרישות הסף הנמוכות להשתתפות הובילו לכך שהטורניר הראשון הכיל 48 קבוצות. עד ל-1948, המספר גדל ל-1,000 קבוצות, וכיום הוא מונה מספר של מעל 8,000 קבוצות שונות. המספר העולה של הקבוצות הביא את ההתאחדות להוסיף שלבי מוקדמות, החל מעונת 1919/1920. כיום, הטורניר מכיל מספר משתנה של סיבובי מוקדמות אזוריים, בין 8-10 סיבובים בהתאם לאזור.
הזוכה הראשונה בגביע הייתה אולימפיק פנטאן (כיום: אולימפיק פריז), שניצחה במשחק הגמר את פ.צ. ליון בתוצאה 3–0 לעיני כ-2,000 צופים.
הקבוצות הגדולות בצרפת הוסיפו להביע את חוסר שביעות רצונן מהעדיפות שמקבלות הקבוצות הקטנות, כשעיקר הביקורת הייתה עקב סוגיית אירוח המשחקים. חוקי המפעל קובעים כי בהגרלת המשחקים, הקבוצה המוגרלת ראשונה למשחק היא הקבוצה הזוכה באירוח, אך החוקה גם מציינת כי אם הקבוצה שהוגרלה שנייה ואמורה להתארח ממוקמת שתי ליגות לפחות מתחת לקבוצה שהוגרלה ראשונה, זכויות האירוח עוברות אליה. הקבוצות הגדולות מתלוננות כי עקב מחסור במשאבים, הקבוצות הקטנות מארחות במתקנים קטנים ולא ראויים. כתוצאה מחילוקי הדעות, החליטה הליגה לכדורגל מקצועני, הגוף המנהל את שתי הליגות הבכירות, להקים מפעל נוסף ועצמאי, גביע הליגה הצרפתית. המפעל נוסד בשנת 1994.
לאחרונה, הקבוצות הקטנות החלו להעתיק את משחקיהן לאצטדיונים ראויים יותר מאשר מגרשן הביתי, וזאת בין היתר עקב הרצון להכנסה גבוהה יותר ממכירת כרטיסים.
המנצחת במפעל בכל שנה מקבלת את הגביע ושומרת עליו למשך שנה, לאחר מכן היא מחזירה אותו להתאחדות והוא עובר לזוכה הבאה. הגביע עצמו נגנב בתחילת שנות ה-80, אך נמצא במהרה והושב על ידי הרשויות. החל משנת 1927, נשיא צרפת מגיע למשחק הגמר ומעניק את הגביע לקפטן הקבוצה המנצחת. הנשיא הראשון שלקח חלק בטקס מסוג זה הוא גסטון דומרג.
השיטה > שלבי המפעל

המפעל, בדומה למפעלי גביע אחרים, משוחק בשיטת ה"נוקאאוט" (המפסיד יוצא). כל סיבוב משוחק במשחק אחד. במידה והמשחק מסתיים בשוויון, הוא עובר להכרעה בהארכה. במידה וגם ההארכה מסתיימת בשוויון, ההכרעה תושג בדו-קרב בעיטות עונשין. לפני שנת 1967, הארכה ודו-קרב בעיטות עונשין לא שוחקו, ובמידה והמשחק היה מסתיים בשוויון, ההכרעה הייתה עוברת למשחק חוזר, בדומה לגביע ה-FA. ההתאחדות החליטה לזנוח את השיטה בעקבות שלושה מפגשים ללא הכרעה בין אולימפיק ליון לקבוצה החובבנית אנגולם, בסיומם נאלצה לקבוע את העולה באמצעות הטלת מטבע.
בסך הכל, משוחקים 14 סיבובים במפעל, אמנם השלבים הראשונים משוחקים במסגרת אזורית, בעיקר על מנת לחסוך בהוצאות הנסיעה. כל אזור עובר מספר שונה של סיבובי מוקדמות, בהתאם למספר הקבוצות, עד שכל אזור שולח מספר קבוע של קבוצות לסיבוב השביעי של הגביע. החל מסיבוב זה, כל הקבוצות נכנסות לאותה הגרלה, ללא קשר להשתייכות אזורית. במחוזות צרפת מעבר לים, כל מחוז זוכה לשלוח נציגה אחת לסיבוב השביעי, כשבחלק מהמחוזות מתקיים סיבוב מוקדמות, בדומה לזה האזורי בצרפת, ומחלק מהמחוזות נשלחת הזוכה בגביע המקומי של העונה הקודמת. קבוצות ליגת המשנה מצטרפות אף הן לסיבוב השביעי. קבוצות הליגה הבכירה, וכן הנציגה שהגיעה דרך הגביע לליגה האירופית, במידה והיא אינה בליגה הבכירה, מצטרפות בסיבוב התשיעי (1/32 הגמר).
השיטה > השתתפות בליגה האירופית

הזוכה בגביע מקבלת בנוסף את הכרטיס לליגה האירופית. במידה וכבר הבטיחה את השתתפותה בליגת האלופות דרך מיקומה בליגה, המקום עובר לקבוצה שהעפילה לגמר. במידה וגם היא כבר העפילה לליגת האלופות, המקום בליגה האירופית עובר לקבוצה במקום הגבוה ביותר בטבלה שלא מזכה בהעפלה לליגה האירופית.
השיטה > מספור החולצות

שיטת המספור של חולצות השחקנים במפעל שונה מאשר המספור של משחקי הליגה. במשחקי הגביע, מחויבות הקבוצות להופיע עם מספרי החולצות 1–18, כאשר בהרכב הפותח ישחקו השחקנים עם חולצות הממוספרות 1–11.
המספרים מחולקים לפי עמדות השחקנים על המגרש, אך אם שחקן לובש את החולצה הממוספרת 1–11 במשחקי הליגה, הוא יורשה ללבוש את אותה החולצה גם במשחק הגביע, וזאת בתנאי והוא בהרכב הפותח ולא שחקן מחליף.
זכיות > זכיות לפי קבוצה

| קבוצה | זכיות | סגנות | עונות זכייה | סגנות אחרונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פריז סן-ז'רמן | 15 | 5 | 1981/1982, 1982/1983, 1992/1993, 1994/1995, 1997/1998, 2003/2004, 2005/2006, 2009/2010, 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018, 2019/2020, 2020/2021, 2023/2024 | 2019 |
| אולימפיק מרסיי | 10 | 9 | 1923/1924, 1925/1926, 1926/297, 1934/1935, 1937/1938, 1942/1943, 1968/1969, 1971/1972, 1975/1976, 1988/1989 | 2016 |
| סנט אטיין | 6 | 4 | 1961/1962, 1967/1968, 1969/1970, 1973/1974, 1974/1975, 1976/1977 | 2020 |
| ליל | 6 | 2 | 1945/1946, 1946/1947, 1947/1948, 1952/1953, 1954/1955, 2010/2011 | 1949 |
| מונקו | 5 | 5 | 1959/1960, 1962/1963, 1979/1980, 1984/1985, 1990/1991 | 2021 |
| ליון | 5 | 4 | 1963/1964, 1966/1967, 1972/1973, 2007/2008, 2011/2012 | 2024 |
| ראסינג פריז | 5 | 3 | 1935/1936, 1938/1939, 1939/1940, 1944/1945, 1948/1949 | 1990 |
| הכוכב האדום פריז | 5 | 1 | 1920/1921, 1921/1922, 1922/1923, 1927/1928, 1941/1942 | 1946 |
| בורדו | 4 | 6 | 1940/1941, 1985/1986, 1986/1987, 2012/2013 | 1969 |
| נאנט | 4 | 6 | 1978/1979, 1998/1999, 1999/2000, 2021/2022 | 2023 |
| אוקזר | 4 | 2 | 1993/1994, 1995/1996, 2002/2003, 2004/2005 | 2015 |
| סטאד רן | 3 | 4 | 1964/1965, 1970/1971, 2018/2019 | 2014 |
| שטרסבורג | 3 | 3 | 1950/1951, 1965/1966, 2000/2001 | 1995 |
| ניס | 3 | 2 | 1951/1952, 1953/1954, 1996/1997 | 2022 |
| סטה 34 | 2 | 4 | 1929/1930, 1933/1934 | 1942 |
| סדאן | 2 | 3 | 1955/1956, 1960/1961 | 2005 |
| סושו | 2 | 3 | 1936/1937, 2006/2007 | 1988 |
| מונפלייה | 2 | 2 | 1928/1929, 1989/1990 | 1994 |
| סטאד ריימס | 2 | 1 | 1949/1950, 1957/1958 | 1977 |
| מץ | 2 | 1 | 1983/1984, 1987/1988 | 1938 |
| גנגאן | 2 | 1 | 2008/2009, 2013/2014 | 1997 |
| CASG פריז | 2 | – | 1918/1919, 1924/1925 | – |
| אולימפיק פנטאן | 1 | 2 | 1917/1918 | 1921 |
| בסטיה | 1 | 2 | 1980/1981 | 2002 |
| CA פריז | 1 | 1 | 1919/1920 | 1928 |
| לה האבר | 1 | 1 | 1958/1959 | 1920 |
| קלאב פרנסה | 1 | – | 1930/1931 | – |
| קאן | 1 | – | 1931/1932 | – |
| רוביי | 1 | – | 1932/1933 | – |
| נאנסי-לוריין | 1 | – | 1943/1944 | – |
| טולוז (1937) | 1 | – | 1956/1957 | – |
| נאנסי | 1 | – | 1977/1978 | – |
| לוריאן | 1 | – | 2001/2002 | – |
| טולוז | 1 | – | 2022/2023 | – |
| לאנס | – | 3 | – | 1998 |
| נים | – | 3 | – | 1996 |
| קווילי | – | 2 | – | 2012 |
| ראסינג רוביי | – | 2 | – | 1933 |
| פ.צ. נאנסי | – | 2 | – | 1962 |
| אנז'ה | – | 2 | – | 2017 |
| פ.צ. ליון | – | 1 | – | 1918 |
| רואן | – | 1 | – | 1925 |
| ולנטייני | – | 1 | – | 1926 |
| שרלוויל | – | 1 | – | 1936 |
| פיב | – | 1 | – | 1941 |
| א. פ. ריימס-שמפיין | – | 1 | – | 1944 |
| ולנסיאן | – | 1 | – | 1951 |
| טרואה | – | 1 | – | 1956 |
| אורליאן | – | 1 | – | 1980 |
| קאלאיס | – | 1 | – | 2000 |
| אמיין | – | 1 | – | 2001 |
| שאטורו | – | 1 | – | 2004 |
| אביאן | – | 1 | – | 2013 |
| לה הרבייה | – | 1 | – | 2018 |
פריז סן-ז'רמן חוגגת את זכייתה בגביע, 2006
ינבוט השדה

.
| ינבוט השדה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים
מחלקה:: דו־פסיגיים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: מימוסיים
סוג:: ינבוט
מין:: ינבוט השדה או ינבוט סורי
שם מדעי
 Prosopis farcta ‏מקברייד
יַנְבּוּט הַשָּׂדֶה (שם מדעי: Prosopis farcta) בן-שיח רב-שנתי, נשיר וקוצני ממשפחת הקטניות (בעבר שויך למשפחת השיטיים, המימוסיים).תפוצתו העולמית משתרעת בעיקר במערב אסיה, גם הלאה מערבה.
פירות ינבוט (לא בשלים, כאשר יבשילו יגדלו וצבעם יהפוך לחום)
ינבוט השדה או בשמו העממי ינבוט סורי (Syrian mesquite) הוא מעין עץ תת-קרקעי (כלומר, חלק מענפיו צומחים גם מתחת לאדמה ואלו מהם שצומחים מעליה מהווים את צמרת העץ).
על פני השטח הוא נראה כשיח או בן שיח בגובה של 20 ס"מ עד מטר מעל פני הקרקע (בגאון הירדן יש פרטים בגובה 4 מטרים)[צריך מקור מוסמך ותמונה]. עם זאת, מתחת לפני הקרקע מקיים הינבוט מערכת שורשים שהיא למעשה גזע מסועף ענפים לעומק של כ-20 מטרים ויותר. כך שזהו למעשה עץ שרק קצה צמרתו מבצבצת מעל פני הקרקע. צמרת העץ היא אוסף שיחים שיכול להשתרע על פני דונם ויותר, שכולם קשורים לאותו גזע. [צריך מקור]
השיחים גדלים באופן ניכר בחודשי הקיץ החמים. הינבוט עמיד מאוד לתנאי מזג אוויר וקרקע (כולל בקרקעות עם מליחות גבוהה) ומשגשג בחום הים-תיכוני, אך "שונא" צל. הינבוט נחשב למזיק קשה לחקלאות בקרקעות עמוקות וכבדות. על מנת להיפטר ממנו לא מספיק לברא את השיחים אלא יש לעקור כליל את כל שורשיו-גזעיו העמוקים, אם נותר בקרקע בדל-שורש עמוק, יכול לצמוח ממנו ינבוט חדש. נפוץ מאוד ברמת הגולן, במישור החוף, בעמק יזרעאל, בעמק הירדן ובעמק החולה.
טקסונומיה

הסוג ינבוט כולל 3 מינים בלבד הגדלים בעיקר באזורים מדבריים ובמקומות יבשים מצפון אפריקה עד מרכז אסיה ועד הודו. מלבד ינבוט השדה הגדל בישראל ישנם שני מינים נוספים כדלהלן:
ינבוט צינרריה (Prosopis cineraria (L.) Druce) שיח ועץ  הגדל במדבריות שתחום תפוצתו הטבעית דרום מערב אירן ודרומה אפגניסטן, הודו, ובארצות חצי האי-ערב: איחוד האמירויות, כווית, עומאן, פקיסטן, ערב הסעודית.
העץ Prosopis koelziana Burkart גדל במדבריות של דרום איראן, מדרום עיראק ועד דרום איראן, באיחוד האמירויות, בעומאן, בערב הסעודית ותימן.
בית גידול ותפוצה

בית הגידול של ינבוט השדה הוא שדות חקלאיים, ובתי גידול מופרים בחבל הים-תיכוני וגם בשולי מְלֵחוֹת (בחגורה הלא מוצפת, שאדמתה ספוגה מלח) בהן הוא שולט ביחד עם הגה מצויה, צידי דרכים בחבל המדברי.
ינבוט השדה נפוץ בכל הארץ למעט החרמון והנגב הדרומי. הוא נפוץ מאוד לאורך כל אזור ים המלח וצפונה עד עמק החולה והגולן, במישור החוף ובעמקים שבחבל הים-תיכוני וכתמי בערבה.
טיפוס התפוצה של ינבוט השדה הוא  אירנו-טורני, שהוא אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי, המשתרע מטורקיה ודרום רוסיה במערב, דרך איראן וצפון הודו עד מונגוליה במערב.
ינבוט השדה נפוץ מהודו ואיראן (כולל דרום רוסיה ואוקראינה) על פני כל המזרח התיכון כולל קפריסין וטורקיה ולאורך חופי צפון אפריקה עד אלג'יר. משרעת תפוצתו היא מצפון אפריקה (אלג'יריה, לוב, תוניסיה, מצרים) בואכה סיני, ערב הסעודית, ישראל וירדן, לבנון וסוריה, קפריסין ומשם צפונה לטורקיה, קזחסטן, קירגיזסטן, פקיסטן, טדז'יקיסטן, טרנס-קווקז, טורקמניסטן, אוזבקיסטן ומזרחה לעיראק, איראן, אפגניסטן והודו.
פנולוגיה (מחזור חזותי)

העלווה מאמצע מרץ ועד אמצע אוקטובר. הפריחה מסוף מרץ ועד תחילת ספטמבר. פרי ירוק מאמצע יולי והפצת זרעים עד אמצע נובמבר.
העלה ירוק-אפרפר משונן ומנוצה פעמיים ונשיר-מותנה בתנאי האקלים בסוף הקיץ ובסתיו. ענפיו קוצניים.
בין מאי לאוגוסט פורח הצמח בפרחים קטנים וצהבהבים בעלי חמישה עלי-כותרת בצורת שיבולת קטנה, דומה לפריחת השיטה. הפרח עשיר בצוף ומהווה צמח דבש בקיץ העני בפרחי דבש במזרח התיכון. הפרי במהלך הבשלתו משתנה צבעו מוורוד לחום, מרקמו ספוגי (מזכירה רקמת שעם) וטעמו תפל. הפירות נופלים על הקרקע, מתבלים ואז נובטים הזרעים. הפצת הזרעים באמצעות בעלי חיים גדולים. הצמח מתחדש על פי רוב ממגדילה וגטטיבית.
מורפולוגיה

בן שיח או שיח סבוך נשיר, קוצני, בעל בליטות קוצניות לאורך הגבעולים, גובהו 20 עד 50 ס"מ לעיתים רחוקות 70 ס"מ ואינם עולים על פי רוב על מטר אחד. צורתו של השיח כדורית עד סוככנית.
השורשים קנה שורש, עבים, ארוכים ומעמיקים.
הגבעולים רבים, עדינים מכוסים בפלומת שערות ומכוסים לכל אורכם שיכים משולשים שהם בליטות כפופות. השיכים אינם לוואים. הלוואים רכים, צדדים, נשירים ואורכם 2 עד 3 מ"מ.
העלים מסורגים, מורכבים-מנוצים פעמיים, ובעל 3 עד 5 סעיפים ובכל סעיף 9 עד 13 זוגות עלעלים קטנים מוארכים, דמויי אזמל ותמימים. אורכו של העלה 3 עד 7 ס"מ ורוחבו 2 עד 3 ס"מ.
התפרחות חיקיות, בעלות עוקץ, דמויות שיבולת מוארכת עד 7 ס"מ, שעליה יושבים בצפיפות פרחים בצבע קרם-צהבהב.
הפרחים דו-מיניים, נכונים (סימטריה דו-צדדית), בעלי עטיף כפול, ושחלה עילית.
הפרחים קטנים, רבים, צהובים-ירוקים, וערוכים בתפרחת בשיבולים צפופות גליליות שאורכן 4 עד 7 ס"מ. בעלי שחלה עילית. עלי הגביע עלי הכותרת מאוחים מחת לשחלה כל אחד לחוד.
הגביע דמוי פעמון, בעל 5 אונות (שיניים).
הכותרת נכונה, בעלת 5 עלים מפורדים עד לבסיסם, שאורכם 24 עד 5 מ"מ. צבעם צהוב חיוור.
האבקנים 10, צבעוניים, כפליים ממספר עלי הכותרת. בולטים מן הכותרת.
השחלה עילית בעל עלה שחלה אחד.
הפרי תרמיל (קטנית), נפוחה, מגושמת, חומה, משונצת במקצת בין הזרעים, אך אינו נפתח ואינו עשוי פרקים-פרקים. דמוי ביצה מוארך, על פי רוב עגול בחתך רוחב. קליפתו עבה וספוגית. וצבעו חום לעת הבשלה.
הפירות נפוחים, אינם נפתחים ואינם רגולריים. במהלך ההבשלה מאדימים ובהבשלה מלאה חומים.
הזרעים מעטים ונתונים בתוך רקמה ספוגית. הפצת הזרעים באמצעות בעלי חיים גדולים שאוכלים את הפירות.