ריכרד בר-הופמן
עבודתו

בספרו הראשון "נובלות" (1893, "הילד" ו"קאמליות") ניכרת השפעתו של הסופר הצרפתי גי דה מופאסאן. ראשית מקוריותו מצא בספרו "שיר ערש למרים" (1898) שכל כולו ליריקה צרופה והלך רוח מלנכולי הנובע מן הטראגיות שבחיים. הרהורים על החיים לנוכח המוות הקרב פיתח גם ברומן שלו "מות גאורג" (1900). ביצירותיו התנ"כיות הטעים את הקשר הנצחי שבין חיי העולם ובין עקרונות החיים שנתנה תורת ישראל: "חלום יעקב" (1918) ו"דוד הצעיר" (1933). ב"חלום יעקב" מתואר המשבר הנפשי שבו נתון יעקב בשעת הברכה, הניתנת לו ולזרעו. ב"דוד הצעיר" יש מהטעמת היחסים בין אדם לחברו, כניגוד לתפיסה ההיטלריסטית.
מוטיב הקיום של בר-הופמן רווי בחוויות של לידה, מוות, ובחיים שבתווך פוסע האדם בבדידות. שלושת המרכיבים הללו שבים ועולים בכל אחת מיצירותיו, כמו גם החיפוש הנואש אחר מענה. ב"הילד", מספר בר-הופמן על פאול, טרזן צעיר הנוהג להשתובב עם נערות צעירות. בשלב מסוים מתברר כי משרתת וינאית הרתה לפאול, והלה מאיים לעזוב אותה, אלא אם תזנח את התינוק עם היוולדו. הנערה מוסרת את הילד לגידולם של איכרים, ולאחר זמן מתברר כי התינוק מת. מותו של התינוק מחולל מהפכה בנפשו של פאול, המכיר לראשונה בחייו באנוכיותו ונושא את הנערה לאשה. בסיפורו המאוחר יותר, "מותו של גיאורג", מופיע גיבור ששמו פאול. גם בלבו מתחוללת תמורה פנימית עמוקה כתוצאה ממפגש ישיר עם המוות, שעה שחברו הטוב מת בביתו. בשני הסיפורים הללו מתואר אדם החי חיים דקדנטיים, שחייו הופכים לבעלי משמעות כתוצאה ממפגש עם המוות.
שנים אחדות לאחר מות אשתו פרסם בר-הופמן ספר זיכרונות בעל מבנה אקספרסיוניסטי, שנקרא "פאולה - פרגמנט". בספר זה תיאר את המפגש עמה כאירוע בלתי נמנע, ואת השינוי הדרמטי שחולל מפגש זה בחייו:
קודם לכן, היה הכל רצף כאוטי מתמשך ובלתי מובן בעליל - היכן טמונה הייתה משמעותו? חייתי לי מיום ליום - כעת הבנתי הכל, הייתה זו הדרך לרגע זה...
ב-1897, שבועיים לאחר הולדתה של בתו, כתב בר-הופמן את "שיר ערש למרים", שהכה גלים בעולם התרבותי הדובר גרמנית. השיר שומר לכל אורכו על המבנה הקלאסי של שיר ערש, אלא שככל שנעים מבית לבית בשיר, מתעצם הדיון בשאלות הקיומיות, במוות, בבדידות ובאבדון. הבית הראשון פותח במוות, בדימוי עז של דם, והבית השני והשלישי עוסקים בחלל שבין לידה למוות ובבדידותו של האדם החי. בבית הרביעי, שמוגשת בו התשובה לחרדה הקיומית, שב בר-הופמן אל הדם, אלא שהפעם הוא הבסיס לחיים. המענה לאובדנו המהותי של האינדיבידואל הוא שלשלת הדורות, המתבטאת באהבה המיידית שבין הורה לילדו.
נומי ילדה, - אל תשעי לדברי!
לי - הם גורל ולך - הד בן-גיא;
הד כמו קול רוח ומים קולחים
לי הדברים - אולי פרי של חיים!
כתיבתו המאוחרת יותר כבר לבשה אופי ברור של שייכות קולקטיווית ארוכת דורות, לאחר שהזהות היהודית שלו ממשיכה להתגבש ולהתעצם. אף שגדל במשפחה מתבוללת, תחושה של יהודיות מסוימת ליוותה אותו כל העת. במחזה "הגרף משרלואה" דן בר-הופמן באנטישמיות וביהודים בזירה האירופית. זהותו היהודית המעמיקה של בר-הופמן לבשה אופי תנ"כי והתמקדה בתקופות שקדמו לברית החדשה ולפאולוס, בתוך פנייה ברורה לעבר "ארץ הבוקר" שבמזרח.
לימים החל בר-הופמן לכתוב את יצירתו המורכבת ביותר, שבה ראה את פסגת כתיבתו: "הסאגה על דוד המלך". בר-הופמן תכנן לכתוב רצף של שבעה מחזות המעלים סוגיות ואפיזודות מחיי דוד, אך בפועל השלים שלושה בלבד. שמותיהן של הדמויות במחזות האלה מופיעים בהגייתם בשפה העברית. הראשון שבהם, "חלום יעקב", נחשב לגולת הכותרת של יצירתו. המחזה הועלה על הבימה פעמים אין-ספור בגרמנית ובשפות אחרות, וגם לעברית תורגם המחזה והוצג על ידי הבימה. התיאטרון העברי הצעיר אף הציג את המחזה בברלין ב-1926 בשפה העברית בנוכחות המחזאי, שכתב על כך:
בתחילה ישבתי שם נדהם ומנוכר, והנה הבחנתי כי יד שרירותית ובוטחת, ועם זאת רכה, כמעט אוהבת, עיצבה מחדש את המחזה שלי לפי תחושותיה שלה... עברתי חוויה שיודע רק המת, שעה שיצירה מתנתקת, חיה את חייה, הולכת בדרכה שלה, אדישה ליוצרה... כאשר בסצנה השלישית נשמעה מוזיקה... שכחתי אף אני, שאני אני הוא יוצרו של המחזה. הדבר שנשמע כמסתורין המגיע מאי-שם, בשפה שלא הבנתי, אך במוזיקה שנראתה לי כה מוכרת מעידנים עברו, היה, כל-כולו, מוכר לי היטב, לי ולדמי
שפה כמעט-דתית זו אינה מקרית. הביקורות על המחזה מתייחסות אליו באופן תאולוגי, ואכן משלב זה ואילך גובר המרכיב הדתי בעבודותיו של בר-הופמן, ותפקידו של אלוהים מתחזק ועולה.