stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצור על וינה (1529)
רקע

באוגוסט 1526 הנחית סולימאן המפואר מהלומה צבאית מוחצת על כוחותיו של לאיוש השני מלך הונגריה בקרב מוהאץ' כשהוא סולל בזאת את הדרך להשתלטותם של העות'מאנים על שטחי דרום-מזרח הונגריה. במהלך הקרב נהרג המלך ההונגרי ומכיוון שלא היו לו צאצאים תבע גיסו הארכידוכס פרדיננד הראשון מאוסטריה אחיו של קרל החמישי קיסר האימפריה הרומית הקדושה את הכתר ההונגרי.
פרדיננד זכה להכרה בתביעתו רק במערב הונגריה כאשר אציל ממוצא קרואטי-סלובני בשם יוהאן זפוליה שהשתלט על טרנסילבניה קרא תיגר על פרדיננד ה-I וזכה להכרה כמלך הונגריה מסולימאן המפואר בתמורה להפיכתה לואסאלית של העות'מאנים. בכך הפכה הונגריה מחולקת בין ממלכת הונגריה (בשליטת בית האבסבורג) להונגריה העות'מאנית - חלוקה שנמשכה עד 1700.
הצבא העות'מאני

באביב 1529 קיבץ סולימאן צבא בבולגריה העות'מאנית במטרה להבטיח את שליטתו בכל שטחי הונגריה ולהפחית את האיום על גבולות האימפריה מצד פרדיננד ה- I והאימפריה הרומית הקדושה. הערכות לגבי צבאו של סולימאן נעות בין 120,000 ליותר מ-300,000 חיילים על פי מקורות שונים. צבא זה התבסס על יחידות עלית של סיפאהים (חיל פרשים), אלפי יניצ'ארים בנוסף למגויסים ממולדובה ועריקים סרביים מצבאו של יוהאן זפוליה. סולימאן שימש כמפקד בפועל שעמד בראש כוחותיו בשדה הקרב ובאפריל מינה את פרגלי אבראהים פאשא, עבד יווני לשעבר ששימש כווזיר הגדול (ראש השרים בממשלתו) כסרסקר (וזיר המשמש כמפקד צבאי עליון – מוסמך לתת פקודות בשמו של הסולטן).
ב-10 במאי 1529 פתח סולימאן במערכה כשהוא ניצב לפני קשיים מרובים. גשמי האביב האופיינים לדרום מזרח אירופה והבלקנים באותה שנה גרמו להצפות משמעותיות בבולגריה שהקשו על מעבר צבאו בדרכים המשובשות. רוב התותחים הכבדים הנגררים נתקעו בדרכים הבוציות וסולימאן נאלץ לנטוש חלק ניכר מקני הארטילריה שלו מאחור. בנוסף לכך איבד צבאו חלק ניכר מהגמלים שיובאו מהפרובינציות המזרחיות ששימשו כבהמות משא ולא היו רגילים לתנאי האקלים באזורים אלה. עקב תנאי המסע הקשים אבדו לסולימאן חיילים רבים שחלו במהלך מסעו הצבאי.
סולימאן הגיע לאוסייק קרואטיה ב-6 באוגוסט. ב-18 באוגוסט עמד צבאו בפתח מישורי מוהאץ' ההונגריים כשאת פניו קידם כוח פרשים גדול בפיקודו של יוהאן זפוליה (שיתלווה מאוחר יותר לסולימאן במסעו לווינה). זפוליה חידש את שבועת האמונים לסולימאן וסייע לו להשתלט מחדש על מספר מבצרים שאבדו לידי האוסטרים בקרב מוהאץ' כולל בודה (כיום בודפשט) שנפלה לידיו ב-8 בספטמבר. ההתנגדות הצבאית היחידה לסולימאן בשלב זה הייתה בברטיסלבה בה בוצע ירי ארטילרי לעבר צי הספינות הטורקי שהפליג במעלה הדנובה.
צעדי התגוננות

בעוד העות'מאנים מתקדמים לעבר וינה, התארגנו תושבי העיר להתגוננות אד-הוק כשהם נחושים להדוף את ההתקפה הבלתי נמנעת. המגינים נתמכו על ידי חילות שכירי חרב אירופיים שכללו את נושאי הרומח של הלנדסקנכט הגרמני ומוסקטרים ספרדיים שנשלחו על ידי קרל החמישי.
ההופמייסטר של אוסטריה וילהלם פון רוגנדורף מונה כאחראי על הגנת העיר כאשר הפיקוד המבצעי הופקד בידיו של ניקולאס, רוזן סאלם בן ה-70, שכיר חרב גרמני שהצטיין בקרב פאביה ב-1525. סאלם הגיע לווינה כמפקדה של יחידת שכירי חרב שנועדה לשבור את המצור על העיר והחל בביצורה של קתדרלת סטפנוס הקדוש שבסמוך לה מיקם את מטהו. על מנת להבטיח שהעיר תוכל לשרוד במצור ממושך, חסם סאלם את ארבעת שערי העיר וחיזק את חומותיה אשר במקומות מסוימים היה עוביין פחות מ-2 מטר והקים מערכת בסטיונים וסוללת עפר פנימית הגנתית, כשהוא משטח מבנים במקומות שנדרשו לצורכי מגננה.
המצור

הצבא העות'מאני שהגיע סמוך לווינה לקראת סוף ספטמבר היו שרוי במחסור בבהמות משא (גמלים שאבדו בדרך) ותותחים רבים שהעות'מאנים נאלצו להשאיר מאחור בשל ההצפות. בנוסף לכך רבים מהחיילים סבלו מבריאות לקויה עקב תנאי המסע הקשים והיו בלתי כשירים לקרב. שליש מהחיילים שהיו כשירים להילחם היו הסיפאהים (חיל פרשים קל). הסולטן הלביש בבגדים מפוארים אסירים אוסטרים שנשלחו קדימה על מנת לנהל משא ומתן על כניעת העיר. סאלם לא השיב על ההצעה אך שיגר בתגובה שלושה מוסלמים לבושים בבגדי פאר.
בזמן שהצבא העות'מאני החל מתמקם בעמדות סמוך לעיר, שיגר הצבא האוסטרי יחידות פשיטה קטנות על מנת להפריע לפעולות החפירה והמיקוש של מנהרות מתחת לחומה על ידי העות'מאנים ובמקרה אחד כמעט הצליחו לשבות את איברהים פאשה. הכוחות המגינים הצליחו לאתר ולפוצץ מספר מוקשים שנועדו למוטט את חומות העיר, וב-6 באוקטובר שלחו 8,000 לוחמים על מנת לסכל את חפירת המנהרות הרסו רבות מהן אך במחיר של אבדות רבות לכוחות האוסטרים.
ב-11 באוקטובר ירד גשם כבד, והעות'מאנים שכשלו בניסיונותיהם להבקיע פרצות כלשהן בחומה חשו שסיכוייהם לניצחון הולכים ופוחתים. בנוסף לכך סולימאן עמד בפני מחסור קריטי במים ומזון לכוחותיו, כשהוא סובל ממספר גבוה של אבדות, חיילים חולים ועריקים מצבאו. היניצ'ארים החלו להביע בקול את חוסר שביעות רצונם מהמצב, כשהם תובעים להכריע האם להמשיך את המצור או לסגת. ב-12 באוקטובר כינס סולימאן את מועצת המלחמה על מנת להכריע בנושא. ההחלטה שהתקבלה הייתה לבצע מהלך התקפי אחרון מכריע לכיבוש העיר בכוונה ללכת על "הכל או כלום". לחיילים הובטחו תגמולים שונים על מנת לדרבנם לצאת לקרב. אולם ניסיון התקפה אחרון זה נחל כישלון והמתקיפים נהדפו לאחור על ידי חניתותיהם הארוכות ורובי הארקבוז של המגינים.
שלג כבד שירד לאחר מכן הפך את התנאים עבור העות'מאנים קשים עוד יותר כאשר נסיגת הצבא העות'מאנית הפכה לאסון במהלכו ננטשו מאחור חלק גדול מהאספקה וקני הארטילריה כמו גם רבים מהשבויים שמתו עקב התנאים הקשים.
השלכות המצור

חלק מההיסטוריונים סבורים שהמתקפה האחרונה על העיר לא נועדה בהכרח לכבשה כי אם להסב לה נזק מרבי ולהחלישה לקראת התקפה מאוחרת יותר, טקטיקה בה השתמש סולימאן במתקפה על בודה ב-1526. סולימאן אכן פתח במערכה נוספת לכיבוש וינה ב-1532, אולם זו לא הגיעה לכדי מימוש משום שכוחותיו עוכבו על ידי הגנרל הקרואטי ניקולה ג'וריסיץ' במהלך המצור על גוינס. ניקולה ג'וריסיץ' עם כוח שמנה 700–800 חיילים קרואטים הצליח לעכב את הצבא העות'מאני עד בוא החורף. קרל החמישי שהיה מודע עתה לפגיעותה הרבה של וינה אסף כוח של 80,000 חיילים להתעמת עם צבא סולימאן. בתגובה הסיג סולימאן את כוחותיו לאחור כשהוא זורע חורבן תוך כדי נסיגתו במחוז האוסטרי שטיריה. למעשה ציינו שני ניסיונות נפל אלה את קצה גבול היכולת של הצבא העות'מאני מבחינה לוגיסטית באותה תקופה לשנע כוחות צבא גדולים לעבר מרכז אירופה.
למערכה של 1529 היו השלכות מעורבות. בודה חזרה לשליטתו של המלך הוסאל יאנוש זאפויה, כשהוא מחזק בזאת את אחיזתם של העות'מאנים בהונגריה. המערכה הותירה נזק סביבתי נרחב בהונגריה ההבסבורגית ובאוסטריה שפגעו ביכולתו של פרדיננד לבצע מהלך של התקפת נגד. עם זאת סולימאן לא הצליח לאלץ את פרדיננד לצאת לקרב בשדה פתוח ומבחינה אידאולוגית נכשל בניסיונו להוכיח את עליונותו על ההבסבורגים. המתקפה על וינה הביאה להתקרבות מחדש של קרל החמישי והאפיפיור קלמנט השביעי ותרם להכתרתו של קרל בידי האפיפיור כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-24 בפברואר 1530.
פרדיננד הראשון הקים מצבת זיכרון למפקד הגרמני ניקולס רוזן סאלם כהוקרה לפעולתו בהגנה על וינה. ניקולאס שרד את תחילת המצור אך נפצע קשה במהלך ההתקפה האחרונה על וינה ומת ב-4 במאי 1530. בנו של פרדיננד מקסימיליאן השני בנה מאוחר יותר את טירת נויגביודה בנקודה בה נאמר כי סולימאן הציב בה את אוהלו בזמן המצור.
הנרי נלסון אוניל

| --- | --- |

הנרי אוניל, צילום של ג'ון ווטקינס, 1860
 לידה:  17 בינואר 1817 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 במרץ 1880 (בגיל 63) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תקופת הפעילות:  1835–1870 (כ־35 שנים) 
 
הנרי אוניל, הפרה רפאליטים – ציור סאטירי, 1857
הנרי נלסון אוניל (באנגלית: Henry Nelson O'Neil;‏ 1817 – 1880) היה צייר ז'אנר היסטורי וסופר ויקטוריאני.
ביוגרפיה

הנרי נלסון אוניל נולד בסנט פטרסבורג ב-7 בינואר 1817. הוא הגיע עם הוריו לאנגליה בגיל שש, שנת 1823.
הוא נכנס לאקדמיה לאמנות בסקוטלנד בשנת 1836, ואחרי שנתיים כבר הציג את היצירה הראשונה שלו בתערוכה.
חברו הטוב היה הצייר אלפרד אלמור, שאיתו נסע כמה שנים מאוחר יותר לאיטליה. שניהם הפכו לחברים בקבוצת הציירים "הקליקה".
ביולי 1865 ליווה אוניל את האוניה "גרייט איסטרן" במסעה להנחת כבל הטלגרף האטלנטי, בתקווה למצוא על סיפונה נושאים שמתאימים לציור. תקלה בהנחת הכבל מנעה את יכולתו לצייר. במהלך ההפלגה ערך ואייר חמישה גיליונות של "עלון הספינה", ובשובו לאנגליה פרסם דיווח על המשלחת במגזין אדינבורו של בלקווד. בשנת 1866 הוא ליווה שוב את משלחת הנחת הכבלים, והפיק חמישה פרסומים נוספים שהודפסו. בהמשך כתב תיאור הומוריסטי של המסע למגזין London Society.
אוניל נפטר בקנזינגטון, לונדון ב-13 במרץ 1880, ונקבר בבית הקברות קנסל גרין, לונדון.
יצירתו

ציוריו הידועים ביותר עסקו במרד ההודי הגדול. הציור "מזרחה", מאוגוסט 1857, מתאר את הכוחות הבריטיים היוצאים להודו לדכא את המרד. בציור השני, "השיבה הביתה" (1859), נראים הכוחות השבים לאנגליה.
ציורים פופולריים שלו תיארו את מותם של המלחין מוצרט והצייר רפאל. הם מתוארים ברגעיהם האחרונים מוקפים עם אמנותם: מוצרט, הגוסס מאזין לזמרים שמבצעים חלק מהרקוויאם שלו. ואילו ברגעים האחרונים של רפאל, הצייר מהרהר בדמותו הבלתי נראית של ישו.
אוניל היה חבר "הקליקה", קבוצת אמנים בשנות הארבעים של המאה ה-19, שבדומה לאחווה הפרה-רפאלית המאוחרת יותר, נפגשו באופן קבוע כדי לדון בביקורת הדדית על יצירות חבריה. שאר חברי הקליקה היו אוגוסטוס ביצה, אלפרד אלמור, ריצ'רד דאד, ויליאם פאוול פרית', ג'ון פיליפ, אדוארד מתיו וורד.
מרבית חברי הקליקה התנגדו לאחווה הפרה-רפאלית, אך אוניל היה הכי עוקצני בגינויו את התנועה הזאת, ותקף אותם בציורים ובכתבים כאחד.  אלה כללו את הפנטזיה העתידנית שלו "בעוד אלפיים שנה"(1867), אשר מציגה את בריטניה בשנת 3867 כשממה קפואה שנחפרה על ידי ארכאולוג מניו זילנד. הארכאולוג חושף עדויות לשקיעת התרבות הבריטית במאה התשע-עשרה, ומאפשר לאוניל לבטא את השקפותיו הפוליטיות וניבא את ההשלכות הקשות של חוק הרפורמה 1867 – חוק שנתן זכות בחירה לכל הגברים באנגליה, כולל מעמד הביניים והפועלים, בניגוד למה שהיה קודם לכן – שרק בעלי נכסים ואצולה יכלו לבחור.
גלריה

לפני ווטרלו
מזרחה
מותו של מוצרט
משפטה של קתרינה מארגון
השיבה הביתה מהודו
הערות שוליים

↑  History of the Atlantic Cable & Submarine Telegraphy – Henry O'Neil, atlantic-cable.com
↑  John Henry Newman, The Letters and Diaries of John Henry Newman, Vol. 9: Littlemore and the Parting of Friends: May 1842–October 1843, Oxford University Press, 2006-02-23, עמ' 734–740, ISBN 978-0-19-925458-3
↑  Edward Walford, Representative Men in Literature, Science and Art, Bennett, 1868. (באנגלית)
↑  satirical dialogues : henry o'neil : Free Download, Borrow, and Streaming, Internet Archive (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AGSA: 2862  GND: 1081569263  ISNI: 0000 0000 6707 8452  LCCN: n90650802  MusicBrainz: 00389a15-45da-4671-893d-53ae1bbf4474  PIC: 23313  RKD: 60572  SNAC: w6k36r0h  ULAN: 500014170  VIAF: 63167256   WorldCat (עם VIAF): 63167256
הסרת בדי ארון הברית

| --- | --- |

חציית נהר הירדן עם ארון הברית
 מקרא:  ספר שמות, פרק כ"ה, פסוק ט"ו
 משנה תורה:  ספר עבודה, הלכות כלי המקדש והעובדין בו, פרק ב', הלכה י"ג
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, לאו פ"ו ספר החינוך, מצווה צ"ו
איסור הסרת בדי ארון הברית הוא איסור (מצוות לא תעשה) להוציא את הבדים (מוטות) המיועדים לנשיאת ארון הברית מהטבעות המחזיקות אותם. איסור זה חל אף לאחר בניין בית המקדש, כאשר לא משתמשים בבדים אלו לנשיאת הארון. האיסור נמנה במניין תרי"ג מצוות.
לאו זה המופיע בפרשת תרומה, הוא אחד משלשה לאווים העוסקים בכלי המקדש ובגדי כהונה ומופיעים בפרשות תרומה ותצוה. שני האיסורים הנוספים הם איסור על ניתוק החושן מהאפוד, ואיסור לקרוע את המעיל.
מקור האיסור

כתוב בתורה, שיש ליצור לארון טבעות זהב בארבע הפינות, ולהשחיל בתוכם ארבעה מוטות ("בדים") מעצי שיטים ולצפותם בזהב. לאחר מכן מופיע הפסוק: ”בְּטַבְּעֹת הָאָרֹן יִהְיוּ הַבַּדִּים, לֹא יָסֻרוּ מִמֶּנּוּ.” (ספר שמות, פרק כ"ה, פסוק ט"ו)
לא מוכח מהפסוק שזהו איסור ממש, וניתן לומר שזוהי הוראה שיש לבנות את הארון כך שהבדים לא יצאו מהמוטות. אך הגמרא דייקה מכך שלא כתוב "שלא יסורו", שמדובר באיסור של ממש. המשך חכמה מדייק איסור זה מכך שבמוטות השולחן והמזבח מודגש שמטרתם היא לנשיאת הכלים, ואילו בארון לא מופיע עניין זה.
מדיני האיסור

חיוב המלקות הוא על כל אחד מהבדים בנפרד, ואם הוציא את שני הבדים, לוקה 78 מלקות. לפי דעת ר' משה מקוצי (הסמ"ג), האיסור חל רק אם הבדים יצאו תוך כדי מסע, כאשר הארון נישא על הכתף.
דין נוסף המופיע בגמרא הקשור למצווה זאת, הוא בנייתם של הבדים כך שבאמצעם הם דקים יותר מאשר בצדדיהם, כך שהבדים יוכלו לזוז בטבעות אך לא לצאת ממנו.
פסוקים שעולה מהם שהבדים הוסרו

תוספות מקשים מהפסוק ”וּבָא אַהֲרֹן וּבָנָיו בִּנְסֹעַ הַמַּחֲנֶה וְהוֹרִדוּ אֵת פָּרֹכֶת הַמָּסָךְ וְכִסּוּ בָהּ אֵת אֲרֹן הָעֵדֻת... וְשָׂמוּ בַּדָּיו.” (במדבר, ד', ה'–ו'), המוכיח שבטרם המסע היו מכניסים את בדי הארון לטבעות, ועל כן מציע שם מהר"ם מרוטנבורג (באחד ההסברים) שהיו לארון שמונה טבעות ובהן ארבעה בדים. שני בדים היו קבועים ועליהם נאמר איסור זה, ושני בדים נוספים היו מיועדים לנשיאה והונחו בטבעות רק בשעת המסע. הצעה נוספת המובאת בדבריהם היא שכאמור לעיל הבדים היו יכולים לזוז מעט בתוך הטבעות, וקודם המשא היה צורך לסדרם במקומם, אך הם לא יצאו באופן מוחלט.
טעם האיסור

נאמרו לאיסור זה מספר טעמים. בעל ספר החינוך מביא שני טעמים למצווה: האחד, כדי שאם נזדקק להוציא את הארון בדחיפות נוכל לעשות זאת מבלי לחשוש שהבדים אינם במקומם, והשני, מפני שלצורת כלי המקדש יש משמעויות נסתרות שאסור לפגום בהן.
החזקוני ומפרשים נוספים כותבים כי בשל קדושת הארון התורה לא מעוניינת שיצטרכו לגעת בו, ולו בזמן הכנסת הבדים לנשיאה.
בעל המשך חכמה מסביר על פי המדרש ש"הארון נושא את נושאיו" - הארון אינו זקוק לאנשים שיישאו אותו אלא הוא נושא אותם - שכדי להדגיש עניין זה נאמר האיסור להוציא את הבדים, כדי להראות שכשם שבזמן שהארון מונח בקדש הקדשים הוא אינו זקוק לבדים, כך גם בזמן המסעות.
נאמרו למצווה זו הסברים רבים על דרך הדרוש, שבהם הארון הוא סמל לתורה, וקביעות הבדים היא לקח כלשהו ללומדי התורה.
לקריאה נוספת

שערי היכל על מסכת יומא (ירושלים: מכון המקדש, תשע"ד), מערכה קפב.
הערות שוליים

1 2  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ע"ב, עמוד א'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות כלי המקדש והעובדין בו, פרק ב', הלכה י"ג
↑  תוספות, מסכת יומא, דף ע"ב, עמוד א', ד"ה כתיב.
המיסיון (סרט, 1986)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  רולנד ג'ופה 
 הופק בידי:  פרננדו גיה דייוויד פטנאם
 תסריט:  רוברט בולט 
 עריכה:  ג'ים קלארק 
 שחקנים ראשיים:  רוברט דה נירו ג'רמי איירונס ליאם ניסן איידן קווין
 מוזיקה:  אניו מוריקונה 
 צילום:  כריס מנגס 
 מדינה:  אנגליה
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 במאי 1986 (פסטיבל קאן) 31 באוקטובר 1986
 משך הקרנה:  126 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דרמה היסטורית
 תקציב:  £16,498,000
 הכנסות:  $17,218,023 (ארצות הברית)
 הכנסות באתר מוג'ו:   mission
 פרסים:  פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (כריס מנגס)  פרס דקל הזהב  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 תרגום לעברית:  המשימה
 דף הסרט ב־IMDb
 
המיסיון (באנגלית: The Mission, גם "המשימה") הוא סרט דרמה בריטי אודות חוויותיו של מיסיונר ישועי בדרום אמריקה של המאה ה-18. הסרט בוים על ידי רולנד ג'ופה  ואת התסריט כתב רוברט בולט. בסרט מככבים רוברט דה נירו, ג'רמי איירונס, ריי מקנלי, איידן קווין, שרי לונגי וליאם ניסן. הסרט זכה בפרס דקל הזהב ובפרס אוסקר על צילום. באפריל 2007, נבחר הסרט במקום הראשון על ידי המגזין "צר'ץ' טיימס" ברשימת 50 הסרטים הגדולים הנוגעים בנושאי דת. את הפסקול כתב המלחין האיטלקי אניו מוריקונה וזה דורג במקום הראשון ברשימת "100 הפסקולים הקלאסיים בסרטים" של רשות השידור האוסטרלית.
דמויות

קפטן רודריגו מנדוזה (רוברט דה נירו)
האב גבריאל (ג'רמי איירונס)
קרדינל אלטמירנו (ריי מקנלי)
פליפה מנדוזה (איידן קווין)
קרלוטה (שרי לונגי)
דון הונטאר (רונלד פיקאפ)
דון קבזה (צ'אק לו)
האב ג'ון פילדינג (ליאם ניסן)
ילד אינדיאני (ברסליו מויאה)
איש רפואה (סיגיפרדו איסמרה)
צ'יף אינדיאני (אסונסיון אונטיברוס)
סגן הצ'יף (אלחנדרינו מויאה)
סבסטיאן (דניאל בריגן)
האב ראלף (רולף גריי)
ישועי (אלבארו גאררו)
אתרי צילום

נעשה שימוש במערות בפורט אמהרסט כחלק מתפאורת הסרט בסצנה בה נראה מנדוזה (רוברט דה נירו) כשהוא מוחזק כאסיר לאחר שרצח את אחיו.
פסקול

"האבוב של גבריאל" (Gabriel's Oboe) של אניו מוריקונה מתוך פסקול הסרט המיסיון:
את פסקול הסרט המיסיון כתב אניו מוריקונה. כשהוא מתחיל עם קטע פולחני (בארץ כמו שזה בשמיים) (On Earth as It Is in Heaven), שהופך להיות הפזמון "הספרדי", הוא במהרה הופך לפזמון "הגוארני", אשר נכתב באופן כבד כקטע מסורתי/תרבותי של הילידים ועושה שימוש בכמה וכמה כלי נגינה שבטיים. מאוחר יותר הגדיר מוריקונה את פסקול "המיסיון" כדואט בין הפזמון "הספרדי" וה-"גוארני". פזמונים אחרים במהלך הסרט כוללים את הקטעים "פנאנס" (Penance), "כיבוש" (Conquest) ו-"אווה מריה גוארני" (Ave Maria Guarani) שבו לוקחת חלק תזמורת גדולה הכוללת בני ילידים השרים ביצוע מבעית של "אווה מריה" בשפתם המקורית.
פסקול הסרט "המיסיון", בניצוח אניו מוריקונה
פרסים והוקרות

פרס אוסקר (1987)
סרט הכי טוב - פרננדו גיה ודייוויד פטנאם (מועמד)
במאי הכי טוב - רולאנד יופה (מועמד)
בימוי אמנותי הכי טוב - סטוארט קרייג וג'ק סטפנס (מועמד)
צילום - כריס מנגס (זכה)
עיצוב תלבושות - אנריקו סבטיני (מועמד)
עריכה - ג'ים קלארק (מועמד)
פסקול מקורי הכי טוב - אניו מוריקונה (מועמד)
פרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA)
הסרט הטוב ביותר - פרננדו גיה, דייוויד פטנאם ורלאנד יופה (מועמד)
הבמאי הטוב ביותר - רולאנד יופה (מועמד)
שחקן משנה הטוב ביותר - ריי מקנלי (זכה)
תסריט מקורי - רוברט בולט (מועמד)
צילום - כריס מנגס (מועמד)
עיצוב תלבושות - אנריקו סבטיני (מועמד)
עריכה - ג'ים קלארק (זכה)
פסקול - אניו מריקונה (זכה)
עיצוב הפקה - סטוארט קרייג (מועמד)
הפקת קול - איאן פולר, ביל ראו, קלייב וינטר (מועמד)
אפקטים חזותיים - פיטר האטצ'ינסון (מועמד)
פסטיבל הסרטים בקאן (1986)
פרס דקל הזהב - רולאנד יופה (זכה)
הפרס הטכני הגדול - רולאנד יופה (זכה)
פרס גלובוס הזהב (1986)
סרט הדרמה הטוב ביותר (מועמד)
הבמאי הטוב ביותר - רולאנד יופה (מועמד)
השחקן הכי טוב בסרט דרמה - ג'רמי איירונס (מועמד)
התסריט הטוב ביותר - רוברט בולט (זכה)
הפסקול המקורי הטוב ביותר - אניו מוריקונה (זכה)
רשימת "100 שנים, 100 שמחות" (מועמדות)
מספר 23 ברשימת "100 שנים של פסקולי סרטים"
ראו גם

מיסיון
גוארני
ישועים
מפלי איגואסו
היסטוריה של המיסיון הנוצרי
הזייפנים

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  סדנת השטן 
 בימוי:  סטפן רוזוביצקי 
 הופק בידי:  Josef Aichholzer 
 תסריט:  סטפן רוזוביצקי, אדולף בורגר 
 עריכה:  Britta Nahler 
 שחקנים ראשיים:  אוגוסט דיהל (אדולף בורגר) קארל מרקוביץ' Arndt Schwering-Sohnrey דולורס צ'פלין Holger Schober Werner Daehn Leander Modersohn Tim Breyvogel Louie Austen Marie Bäumer לן קודריאביצקי טילו פרוקנר מרטין ברמבץ' דויד סטרייסו Gode Benedix אוגוסט זירנר סבסטיאן אורזנדובסקי וייט סטובנר אנדריאס שמידט Jan Pohl 
 מוזיקה:  Marius Ruhland 
 צילום:  בנדיקט נוינפלס 
 מדינה:  גרמניה, אוסטריה 
 חברת הפקה:  Babelsberg Studio 
 חברה מפיצה:  UFA, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  10 בפברואר 2007 
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית, אנגלית, רוסית, עברית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט היסטורי, סרט פשע 
 הכנסות באתר מוג'ו:   counterfeiters
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הזייפנים (בגרמנית: Die Fälscher) הוא סרט דרמה אוסטרי-גרמני משנת 2007 שכתב וביים סטפן רוזוביצקי. הוא מדמה את מבצע ברנהרד, תוכנית סודית של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה, כדי לערער את יציבותה של בריטניה על ידי הצפת כלכלתה בלירות שטרלינג מזויפים של בנק אנגליה. הסרט מתמקד בזייפן יהודי, סלומון 'סאלי' סורוביץ', שנאלץ לסייע במבצע במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
הסרט מבוסס על ספר זיכרונות שכתב אדולף בורגר, טיפוגרף יהודי סלובקי, שנכלא בשנת 1942 על זיוף תעודות הטבלה להצלת יהודים מגירוש ולאחר מכן נכלא בזקסנהאוזן כדי לעבוד במבצע ברנהרד. רוזוביצקי התייעץ עם בורגר כמעט בכל שלב של הכתיבה וההפקה. הסרט זכה בשנת 2007 בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר בשפה זרה בטקס פרסי האקדמיה האמריקאית לקולנוע השמונים במספר.
עלילה

זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, אדם מגיע למונטה קרלו. לאחר שביצע צ'ק אין במלון יוקרתי ושילם במזומן, הוא מנצל את חייו במונטה קרלו, מהמר בהצלחה בקזינו ומושך את תשומת לבה של אישה צרפתית יפה. מאוחר יותר היא מגלה ספרות מקועקעות על זרועו וחושפת אותו כניצול מחנות הריכוז הנאצים.
בברלין של שנת 1936, האיש, סלומון סורוביץ', נחשף על ידי משטרת ברלין כזייפן מוצלח של מטבעות ודרכונים. הוא נתפס על ידי הגסטפו ונכלא, תחילה במחנה עבודה, אחר כך במחנה הריכוז מאוטהאוזן ליד לינץ. במאמץ להבטיח לעצמו הגנה ונוחות במחנה, הוא מפנה את כישורי הציור שלו לזיוף דיוקנאות, ומושך את תשומת לבם של השומרים, שמזמינים אותו לצייר אותם ואת משפחותיהם בתמורה למנות אוכל נוספות.
כישרונו של סורוביץ' מעורר תשומת לב רבה יותר והוא מועבר מחוץ למחנה הריכוז. הוא מבא לפני השוטר שעצר אותו בברלין ומוצא את עצמו מצורף לאסירים אחרים עם כישרונות אומנותיים או בעלי בתי דפוס ומתחיל לעבוד במחלקה מיוחדת במחנה הריכוז זקסנהאוזן המוקדשת לזיוף. הזייפנים מוחזקים בתנאים הומניים יחסית, עם דרגשים נוחים, חדר רחצה ומזון הולם, למרות ששומריהם ממשיכים להתעלל בהם אכזריות ועולבים בהם. לחבריו האסירים רקע מגוון: החל במנהלים, בנקאים יהודים וכלה באסירים פוליטיים ובעוד חלקם מסתפקים בעבודה עבור הנאצים כדי להימנע מלהישלח למחנות ההשמדה, אחרים רואים במאמציהם תמיכה במאמץ המלחמתי הגרמני.
תחילה נראה שהשמירה על אני העצמי מנחה את סורוביץ', אך מניעי הזיוף שלו לנאצים מסתבכים בשל דאגתו ההולכת וגוברת לחבריו האסירים, מודעותו לתפקידם במלחמה הרחבה נגד הנאצים וגאוותו המקצועית בזיוף דולר אמריקאי, מטבע שהוא לא הצליח בעבר לזייף.
סורוביץ' מלהטט בין דרישות הנאצים להתקדם, לנחישותם של חבריו לזיוף לחבל במבצע ולנאמנויותיו לחבריו האסירים. האסירים מזייפים בהצלחה את הלירה הבריטית אך מעכבים בכוונה את זיוף הדולר האמריקני. בהדרגה, האסירים מבחינים במלוא הראיות לכך שהמלחמה התהפכה באופן מוחלט כנגד הנאצים. יום אחד מודיעים פתאום שומרי המחנות כי יש לפרק את מכונות הדפוס ולהעבירם, מה שמוביל את הזייפנים לחשוש שייהרגו לבסוף. לפני שקורה להם משהו, השומרים הגרמנים בורחים מהמחנה עם בוא הצבא האדום. אסירים מורעבים מאזורים אחרים במחנה, חמושים בכלי נשק שהוחרמו, משתלטים ופורצים למתחם בו הוחזקו הזייפנים במותרות יחסית. האסירים משוכנעים שהם קציני אס אס ומאיימים לירות בהם ומשתכנעים רק כשהם רואים את הספרות המקועקעות על ידיהם של הזייפנים, שמספרים על מעשי הזיוף שלהם לאסירים האחרים.
לאחר מכן, הסרט חוזר למונטה קרלו שלאחר המלחמה, שם סורוביץ', נראה נגעל מהחיים שהוא מנהל עכשיו במטבע שזייף עבור הנאצים, מהמר במכוון על כל כספו. כשהוא יושב לבדו אחר כך על החוף, מצטרפת אליו האישה הצרפתייה, מודאגת לאחר הפסדיו הרבים. כשהם רוקדים לאט יחד על החוף, היא ממשיכה להעיר על כל הכסף שאבד לו, אך הוא משיב בצחוק, "אנחנו תמיד יכולים להרוויח יותר".
שחקנים ודמויות

קרל מרקוביץ, סלומון סורוביץ' (מבוסס על דמותו של סלומון סמוליאנוב)
אוגוסט דילר, בורגר (מבוסס על דמותו של אדולף בורגר)
דייוויד סטריסוב, שטורמבנפירר הרצוג (מבוסס על ברנהרד קריגר)
וייט סטובנר, אטצה
סבסטיאן אורזנדובסקי, קארלוף/קוליה
אוגוסט צירנר, ד"ר קלינגר
מרטין ברמבאך, האופטשארפיהרר הולסט
אנדריאס שמידט, זילינסקי
טילו פרוקנר, האן
לן קודריאביצקי, לוז'ק
הפקה

פרט למוזיקה של מריוס רוהולנד, הפסקול מורכב מטנגו קלאסי שנרשם לפני עשרות שנים על ידי נגן המפוחית הארגנטיני הוגו דיאז והקלטות אופרה משנות השלושים והארבעים.
הכרה וקבלה > תגובת המבקרים

"הזייפנים" מחזיק בציון של 78/100 באתר Metacritic. הסרט הופיע ברשימת עשרת הסרטים של שנת 2008 באתר. ג'וש רוזנבלט מ"האוסטין כרוניקל" ציין את הסרט בתור הסרט הרביעי הטוב ביותר של 2008 ואלה טיילור מעיתוןLA Weekly תיארה אותו בתור הסרט השמיני הטוב ביותר של 2008. מבקרים בישראל לעומת זאת, סברו שהסרט עלול לשחק לידיהם של אנטישמים בשל הסטריאוטיפים כלפי יהודים.
הכרה וקבלה > פרסים

פרסי האקדמיה 2007 (24 בפברואר 2008)
זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר
הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע של ברלין, 2007
מועמד לפרס דב הזהב: סטפן רוזוביצקי
פרסי הסרטים הגרמניים, 2007
זכה בביצוע הטוב ביותר על ידי שחקן בתפקיד משנה: דוויד סטריסוב
מועמד לצילום הטוב ביותר: בנדיקט ניוינפלס
מועמד לעיצוב התלבושות הטוב ביותר: ניקול פישנאלר
מועמד לביצוע הטוב ביותר על ידי שחקן בתפקיד מוביל: קרל מרקוביץ'
מועמד לעיצוב ההפקה הטוב ביותר: איזידור ווימר
מועמד לתסריט הטוב ביותר: סטפן רוזוביצקי
מועמד לתפקיד יוצא דופן בסרט קולנוע: נינה בולמן, באבט שרדר, יוסף אייכולצר
מדיה ביתית

"הזייפנים" שוחרר (עם כתוביות באנגלית) ב-DVD ובדיסק Blu-ray בבריטניה על ידי Metrodome Distribution ב-17 במרץ 2008 ובארצות הברית על ידי Sony Pictures Home Entertainment ב-5 באוגוסט 2008.