stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברונו טש
מעצרו, המשפט וההוצאה להורג

טש נחקר לראשונה בהמבורג על ידי הכימאי והקפטן הבריטי וולטר פרויד. פרויד לווה באמיל סאהם, מנהל החשבונות לשעבר של טש. סאם טען כי ראה תזכיר בדבר התכתבות בין טש לקצין ורמאכט אודות השימוש בציקלון בה על בני אדם. טש נעצר על ידי השלטונות הבריטיים ב-3 בספטמבר 1945 ושוחרר ב-1 באוקטובר, אם כי זמן קצר לאחר מכן נעצר שוב, ב-6 באוקטובר 1945.
טש נשפט בפני בית המשפט הצבאי הבריטי בהמבורג בין ה-1-8 במרץ. שני הנאשמים הנוספים שהיו עמו היו קרל וויינבכר ויואכים דרוסין, טכנאי הגזים הראשון של החברה.
התביעה טענה כי הציקלון בה שימש "להשמדה שיטתית של בני אדם אשר בסה"כ מספרם עומד על 6 מיליון, אשר 4.5 מיליון מהם הושמדו על ידי ציקלון בה במחנה ריכוז אחד בלבד, המכונה אושוויץ/בירקנאו". (הנתון של 4.5 מיליון קורבנות התבסס על הערכות סובייטיות שפורסמו מיד לאחר המלחמה).
הטענה הייתה כי טש סיפק גז רעיל ששימש להשמדתם של בני אדם רבים, ובראשם היהודים, והפר את דין המלחמה, וכי "בניגוד לסעיף 46 לאמנת האג משנת 1907.
בתום המשפט הרשיע בית המשפט את טש ווויינבכר וגזר עליהם עונש מוות; דרוסין זוכה. טש הוצא להורג ב-16 במאי 1946 בתלייה בכלא המלין.
ראו גם

ציקלון בה
אי גה פארבן
משפט אי גה פארבן
הערות שוליים

↑  "סעיף 46", באתר פרויקט אבאלון, ‏18 באוקטובר 1907
↑  בית המשפט הצבאי הבריטי, המבורג, ציקלון בה, משפטו של ברונו טש ושניים נוספים, באתר ארכיון האינטרנט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 121221962  ISNI: 0000 0000 1222 0562  VIAF: 50191687   WorldCat (עם VIAF): 50191687
בראסאי

| --- | --- |

ברסאי משחק "פליפר" בפריז בשנת 1954, צולם על ידי וילי רוני  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  9 בספטמבר 1899 בראשוב ,חבל טרנסילבניה, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  8 ביולי 1984 (בגיל 84) ניס, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מדינה:  צרפת, הונגריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות (1919) 
 בן או בת זוג:  ז'ילבר בראסאי (1948–?) 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 פרופיל ב-IMDb
 
בראסאי (בצרפתית: Brassaï) בשמו האמיתי דיולה (או גיולה) הלאס הבן (בהונגרית: Halász Gyula jr)‏; 9 בספטמבר 1899 בראשוב - 8 ביולי 1984 אז Èze,Alpes Maritimes) היה צלם, צייר, פסל ואיש קולנוע צרפתי ממוצא הונגרי-ארמני, יליד טרנסילבניה, שהנציח את חיי הלילה של פריז של שנות ה-1930. ידידו, הסופר הנרי מילר, כינה אותו "עיניה של פריז" .
ביוגרפיה

נולד ב-9 בספטמבר 1899 בעיר בראשוב בדרום-מזרח טרנסילבניה, אז חלק מהונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. עירו הייתה קרויה אז בהונגרית "בראשו" Brassó ובגרמנית "קרונשטאט". אביו היה הונגרי נוצרי קתולי, מורה לצרפתית בעל אותם השמות, דיולה (או גיולה) הלאס האב, ואילו אמו מטילד הייתה בת למשפחת ורזאר (Verzár), משפחה ארמנית מיוחסת ומתבוללת בתרבות ההונגרית.
כשהיה בן 3, בשנת 1903, עברה המשפחה לגור במשך שנה בפריז, שם האב לימד בסורבון.
מאוחר יותר גיולה הצעיר, שאהב ציור ופיסול, למד באקדמיה לאמנויות של בודפשט. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה
התגייס ליחידת פרשים של הצבא האוסטרו-הונגרי ושרת בו לכל אורך המלחמה. אחרי סיום המלחמה, בדומה להרבה אינטלקטואלים
ששאפו לשינוי, הצטרף לכוחות השמאל הרדיקלי שהקימו בהונגריה את
הרפובליקה הסובייטית ההונגרית קצרת הימים בהשראת הדוגמה הסובייטית. כלוחם בצבא של הרפובליקה, בעת מלחמת האזרחים נלקח בשבי על ידי הכוחות האנטי-מהפכניים וישב מספר חדשים במאסר.
בגלל "כתם" הפעילות הפוליטית הזאת לא יכול היה לקבל אשרת כניסה לצרפת כפי שביקש. בנסיבות אלה בשנת 1920 נסע לברלין ככתב של עיתונים הונגריים מטרנסילבניה וחידש שם את לימודיו באקדמיה לאומנות בשרלוטנבורג. בימים ההם הכיר
את הצלם בן ארצו, לאסלו מוהולי-נאג', את אוסקר קוקושקה
ואת וסילי קנדינסקי.
החל משנת 1924 השתקע בצרפת וחי בה 60 שנה.
למד צרפתית תוך כדי קריאה בספריו של מרסל פרוסט ובשיריו של ז'אק פרוור. המשורר פרוור, כמו משורר אחר, לאון פול פארג, והסופר האמריקאי הנרי מילר הפכו לידידיו הקרובים. ביחד נהגו לפקוד את המועדונים, בתי הקפה ומאורות הלילה של הרובע הארבעה - עשר (ה"ארונדיסמאן 14") ב שכונת מונפרנאס של פריז.
לאורך השנים בצרפת שמר בראסאי על קשר חם של מפגשים והתכתבויות עם הוריו.
פעילותו האמנותית

לאחר שהתרשם מאוד מעבודות הצלם הצרפתי אז'ן אטז'ה (Eugène Atget), ובהשפעת עבודתו העיתונאית ובעידודו של ידיד, הצלם ממוצא יהודי-הונגרי אנדרה קרטס, משנת 1929 התחיל האמן לצלם במצלמת פויגטלנדר את פריז של הלילה, את וילותיה, גניה, את גדות הסן, ואת סמטאות שכונותיה העתיקות, אף בשעות גשם וערפל. (אחד מצילומיו המרשימים היה למשל זה של פסל המרשל נה בערפל, 1931)
כאמן הצילום, שהחשיב עצמו "טרנסילבני", אימץ לעצמו את השם "בראסאי" - מהשם בהונגרית של עיר מולדתו "בראשו". הפסוידונים שבחר, המבוטא בהונגרית "בראשאי" משמעותו "איש בראשו". באותה התקופה פעלו גם שני צלמים יהודים-הונגרים מוערכים נוספים: לסלו מוהולי-נאג' ואימרה קינסקי.
בשנת 1933 פרסם את אלבום צילומיו הראשון בשחור- לבן "פריז של לילה", בליווי טקסט של הסופר פול מוראן, שזיכה אותו בהצלחה גדולה, במיוחד בחוגים האומנותיים.
חלק מעבודותיו בתחום הצילום הקדיש לחברה הגבוהה, לסלבריטאים של אותה תקופה - אקדמאים, אנשי התיאטרון והאופרה. בין השאר צילם תמונות של סלבדור דאלי, פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס ואלברטו ג'אקומטי, של ז'אן ז'נה ו אנרי מישו, ז'אן-פול סארטר, סימון דה בובואר ואחרים.
בראסאי קלט בתמונותיו גם זוגות מאוהבים (למשל "מאוהבים בבית קפה קטן בשכונת האיטלקים" 1932,שנשיקתם משתקפת בראי הסמוך), דמויות של זונות בפינות רחוב, רקדניות חשופות חזה מה"פולי ברז'ר", מסיבות ריקודים של טרנסג'נדרים במועדון "Magic City", כנופיות של פרחחים וכו'.
בהשפעת הסוריאליסטים צילם גם את ה"פסלים שלא מכוונה" מהסביבה - צורות כמו-פיסוליות של כרטיסי טיסה, קופסאות גפרורים או אצבעונים, חתיכות סבון, וכו'.
בסדרתו "טרנסמוטציות" השתמש בתשלילי צילום כחומר גלם לציורים וחשף אותם שנית. זאת לאחר שבשנת 1932 באחד מבקוריו הראשונים בסטודיו של פיקאסו בראסאי שכח תשליל כזה שהפך אחר כך בידי פיקאסו לציור "אשה מול ראי".
בראסאי צילם צילומים רבים על שיטות העבודה של פיקאסו
צילומים של בראסאי ושל אמני צילום אחרים איירו את ספרו של
אנדרה ברטון, "אהבה מטורפת" Amour fou
החל משנת 1937 במשך 30 שנה עבד בשביל כתב העת האמריקאי Harper's Bazaar.
בעת הכיבוש הגרמני נאצי בפריז נמנע בראסאי מלפנות לשלטון החדש ולבקש ממנו רישיון עיתונאי או צלם ופנה לעיסוקו האהוב עליו מצעירותו - השרטוט והציור. צייר במיוחד עירום נשי בדרך כלל נשים בריאות-בשר כמו בתמונותיו של רובנס.
בשנות החמישים של המאה ה-20 עסק גם בפיסול פיגורטיבי למחצה של דמויות הדומות לפסלונים הציקלדיים.
בראסאי צילם גם "גרפיטי" שעל קירות הבתים בפריז כשהם עוררו בו אסוציאציות לציורי הקיר הקדמוניות שבמערות.
בראסאי נפטר ב-8 ביולי 1984 ביישוב אז במחוז
האלפים הימיים בריביירה הצרפתית ונטמן בבית העלמין של מונפרנאס בפריז.
הנצחה

בשנת 2000 אלמנתו ז'ילברט ארגנה תערוכה גדולה במרכז פומפידו בפריז, שהוקדשה לזכרו וליצירתו.
תארים ופרסים

בשנת 1956 סרטו Tant qu'il y aura des bêtes זכה בפרס המיוחד הגדול של פסטיבל קאן כסרט המקורי ביותר. בראסאי זכה בצרפת בהוקרה רבה.
פרס אמרסון לצילום - קיבל מידי פיטר אמרסון עצמו
עיטור הזהב בביאנלה לצילום בוונציה (1957)
פרס החברה האמריקאית של צלמי מגזינים (1966)
אות העיר ארל (1974)
אביר מסדר האמנויות והספרות (1974)
אביר לגיון הכבוד (1976)
"הגראן פרי (הפרס הגדול) הבינלאומי לצילום" בפריז (1978)
כתביו

בראסאי כתב 17 ספרים וכמו כן מאמרים רבים, בין היתר פרסם רומן ,
"סיפורה של מרי" (1948) ("Histoire de Marie") עם הקדמה של הנרי מילר.
בהוצאה לאור של אוניברסיטת שיקגו פורסם בתרגום "המכתב להורי"
ו"שיחות עם פבלו פיקאסו" (1964).
לקריאה נוספת

Krauss R. Les noctambules//Krauss R. Le Photographique. Paris: Macula, 1990, p. 138-153
Sayag A., Lionel-Marie A., Aillagon J.-J.Brassaï: the monograph. Boston: Little, Brown and Company, 2000
Gautrand J.-C. Brassai: 1899—1984: Brassai’s universal art. Köln; London: Taschen, 2004
Poirier D.E. Brassai: an illustrated biography. Paris: Flammarion; London: Thames & Hudson, 2005
בני פרנצי

| --- | --- |

 לידה:  18 ביוני 1890 סנטאנדרה, הונגריה 
 פטירה:  2 ביוני 1967 (בגיל 76) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מדינה:  הונגריה 
 מקצוע:  פסל, גרפיקאי, צייר, מרצה באוניברסיטה, מעצב מטבעות ומדליות 
 בן או בת זוג:  Erzsébet Ferenczy 
 מספר צאצאים:  2 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1948)  פרס קושוט (1965)  חסיד אומות העולם (29 בינואר 1990) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  בני פרנצי
 
בני פרנצי (בהונגרית: Ferenczy Béni; סנטאנדרה, 18 ביוני 1890 – בודפשט, 2 ביוני 1967) היה פסל הונגרי, אמן מדליות, גרפיקאי, זוכה פעמיים בפרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה ביותר בהונגריה, מקביל לפרס ישראל), חסיד אומות העולם.
משפחתו

אביו של בני (בנימין) פרנצי היה הצייר קארוי פרנצי, אמו הציירת אולגה פיאלקה והוא אח תאום של אמנית השטיחים נעמי פרנצי. אחיו הגדול, ולר פרנצי, היה צייר גם הוא. את נישואיו הראשונים ערך בווינה עם סטודנטית, ממנה נולדו לו שני ילדים, בת שלמדה צורפות, ממנה נולדו נכדיו, ובן, מתיאש (1923 – 1943), שנהרג בתאונת דרכים בגיל 20 כחייל גרמני. נישואיו הראשונים הסתיימו בגירושים. הוא פגש את אשתו השנייה, מריה ארז'בט פּלוֹפּ שכולם הכירו רק בשם ארז'י, אותה הכיר עוד בהיותו מתלמד בבאיה מארה. הם התחתנו במוסקבה ב-1932. גם ארז'י הייתה גרושה ומנישואיה הראשונים נולד לה בן, מיקלוש, ממנו הייתה מנותקת תקופה ארוכה, שכן בית המשפט פסק את אחזקת הילד לאב בלבד בעת גירושיהם, אך הבעל לשעבר הוצא להורג בעקבות משפט ראווה בברית המועצות, כך שהילד גודל למעשה על ידי הורים אומנים בברית המועצות וראה שוב את אמו בבודפשט רק בשנת 1956.
ביוגרפיה

בני פרנצי היה פסל, מדליסט, שרטט, צייר צבעי מים, מאייר, סופר אמנות, אדם יוצא דופן באמנות ההונגרית של המאה ה-20. הוא החל את לימודיו במושבת האמנים של באיה מארה, המורה שלו היה אישטוואן רטי. בשנים 1909-1908 היה תלמידו של יוזף באר בפירנצה. לאחר מכן, בשנים 1911-1910 הפך לתלמידם של בלתזר שמיט, אמיל אנטואן בורדל ושל אלכסנדר ארכיפנקו באקדמיה של מינכן. הוא המשיך את לימודיו בפריז בשנים 1913-1912. אחרי 1919, (נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) הוא נאלץ לחיות בחו"ל במשך קרוב לעשרים שנה.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא השתתף באופן פעיל בחיי התרבות, אם כי, למרות הדעות שרווחו, הוא לא הפך לחבר ב"מנהלת המוזיאון והאמנות" שבגללה נאלץ להגר. הוא התגורר תחילה בבאיה מארה, אחר כך בברטיסלאבה ובעיר רוז'ומברוק, והגיע לווינה ב-1921, שם התחתן. בשנים 1922 – 1924 הזוג חי בברלין ובפוטסדאם. הוא שהה במוסקבה מ-1932 עד 1935. לאחר מכן עבר שוב לווינה ב-1936. לאחר האנשלוס חזר הביתה לבודפשט ב-1938, אך רק ב-1944 זכה בחזרה באזרחותו ההונגרית. לאחר השתלטות מפלגת צלב החץ, הוא ואשתו החביאו יהודים בבודפשט, על כך הוענק להם על ידי יד ושם, (בשנת 1990 לאחר מותם) התואר חסיד אומות העולם.
בין 1945 לבין 1950, הוא היה מורה באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות. בשנת 1945, הפך לחבר במועצת האמנות בראשות זולטאן קודאי. בשנים 1948-1947 נסע לשווייץ ולאיטליה. בשנות החמישים התפרנס מאיור ספרים. בשנת 1956 לקה בשבץ מוחי והיה משותק בצד אחד. בעשור האחרון לחייו הוא הכין דגמים ביד שמאל.
יצירתו

בתחילת הקריירה שלו, בני פרנצי היה אמן שעשה ניסיונות רבים, הוא היה מקורב לקוביזם ולאר נובו. הפיסול שלו נשלט מאוחר יותר על ידי הסגנון הקלאסיסטי. הפסלים הגדולים והקטנים שלו מאוזנים ועוצמתיים, קרובים לעולם הפסלים היווניים הארכאיים. יצירותיו נבנו בדרך כלל כדי להדגיש את מבנה גוף האדם ולהגזים בצורות גאומטריות. הדיוקנאות שלו משדרים אווירה לירית ומקרינים רגשות. הפסלים שלו משדרים דינמיות, והקומפוזיציות שלו בנויות בצורה מבנית קפדנית.
כאמן גרפי, הוא גם אחד הנציגים הגדולים של אמנות הרישום ההונגרית, וגם פעילותו כמאייר הייתה משמעותית. הוא גם הפיק ציורי צבעי מים רבים, בעיקר טבע דומם. לפסליו הקטנים יש זוהר מונומנטלי. אומנות המדליות שלו יוצאת מן הכלל. (אפשר לראות רבים מהפסלים ומהמטבעות שלו במוזיאון פרנצי בסנטאנדרה, אבל יש גם יצירות באוסף דיאק בעיסקשפהרוואר). כתביו פורסמו במגזינים Tér és Forma וב-Magyar Művészet.
יצירותיו

סנט ג'ורג', (ברונזה קטנה, 1913)
איש צעיר, (1919)
איזופוס, (1921)
רולנד, (1922)
אם עם ילדה, (1923)
אטלנטה, ( 1937)
אישה מהלכת, (1939)
ונוס כפרית, (1941)
אישה מתפשטת, (1946)
בנים משחקים (ארד, 1947, סקשפהרוואר, Lakatos Street)
אישה יושבת (ברונזה, 1961, בודפשט, Horváth-kert )
פטפי (ברונזה, 1960, דיולה )
תערוכות

1916, מוזיאון ארנסט, בודפשט
1918, מוזיאון ארנסט, בודפשט
1920, ברטיסלאבה
1924, שטורם, ברלין
1936, Heck, וינה
1937, ברטיסלאבה
1941, מוזיאון ארנסט, בודפשט
1952, אולם פנייש אדולף, בודפשט
1958, התערוכה העולמית של בריסל, ביתן הונגרי
1959, הסלון הלאומי (עם אוסף), גלריה נוצרית, אסטרגום
1963, בני פרנצי ובני דורו, Künstlerhaus, וינה
1964, מוזיאון Szent István Kiraly, סקשפהרוואר
1965, האג
1965, אמנות הונגרית של המאה העשרים, גלריית צ'וק, סקשפהרוואר
1966, פיסול הונגרי 1920 – 1945,
1967, הגרשהם וחוגו. אמנות הונגרית של המאה העשרים, גלריית צ'וק, סקשפהרוואר
1967, תערוכת זיכרון, מוזיאון Szent István Kiraly, סקשפהרוואר
1971, הביאנלה הבינלאומית הראשונה לפלסטיקה קטנה, היכל האמנות, בודפשט
1977, אמנות הונגרית 1945–1949
1977, אמנות הונגרית של המאה העשרים, גלריית צ'וק, סקשפהרוואר
1981, שנות החמישים. אמנות הונגרית של המאה העשרים, גלריית צ'וק, סקשפהרוואר
1982, האלם של בני פרנצי, שארוואר
1991, גלריה ויגאדו, בודפשט
חברות ארגונית

חוג גרשהם
פרסים

פרס קושוט (1948, 1965)
פרס האמן המצטיין (1956)
פרס האמן הדגול (1958)
חסיד אומות העולם (1990)
ספרות

בני פרנצי: כתיבה ותמונה, בודפשט, 1961
בני פרנצי: ספר הפרחים (עורך: Tamás Katona), בודפשט, 1974
שאנדור קונטה: בני פרנצי, בודפשט, 1981
רישומים מאת בני פרנצי (עם הקדמה מאת ג'ולה אייש), בודפשט, 1982
Pál Kovács: Sculptures of Yesterday, Szombathely, 1992
הערות שוליים

↑  Adatlapja a Jad Vasem nyilvántartásában
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272656705171  PLWABN: 9810562415605606  BnF: cb128649146 (data)  GND: 124323707  ISNI: 0000 0000 7835 212X  LCCN: n82211219  NKC: xx0314688  NTA: 070475040  RERO: 02-A003237941  RKD: 27679  SUDOC: 080495028  ULAN: 500029858  VIAF: 13668998   WorldCat (עם VIAF): 13668998 
בני פרנצי: בנים משחקים (1947)
אישה יושבת (ברונזה), 1961, בודפשט, גן הורבאט
לוח הזיכרון של בני פרנצי במעונו האחרון, Jászai Mari tér 5
קברו של בני פרנצי בבודפשט.
ג'וזפה טרטיני

| --- | --- |

 לידה:  8 באפריל 1692 פיראנו, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  26 בפברואר 1770 (בגיל 77) פדובה, הרפובליקה של ונציה 
 מקום קבורה:  church of St. Catherine 
 מוקד פעילות:  הרפובליקה של ונציה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פדובה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
ג'וזפה טרטיני (באיטלקית: Giuseppe Tartini;‏ 8 באפריל 1692 - 26 בפברואר 1770) היה מלחין וכנר איטלקי.
ביוגרפיה

טרטיני נולד בעיר פיראנו, עיר נמל בחצי האי איסטריה לחוף הים האדריאטי (בימינו העיר פיראן שבסלובניה).
בגיל צעיר החל ללמוד נגינה בכינור. הוא עבר לפדובה ולמד משפטים באוניברסיטת פדובה תוך המשך עבודה כנגן ומורה לכינור. טרטיני התאהב באחת מתלמידותיו והם נישאו בחשאי. כשנודע הדבר לקרדינל העיר שהיה דודה, הוא שלח אנשים לאסור את טרטיני באשמת פיתוי וחטיפה. טרטיני נמלט מפדובה ונדד חסר כל ברחבי איטליה עד שמצא מקלט במנזר פרנציסקוס הקדוש באסיזי.
טרטיני המשיך לעבוד שם ככנר וכמורה לכינור. הוא היה גם בונה כינורות והכניס שינויים בצורת הכינור והמיתרים. בינתיים יצא לו שם של כנר-וירטואוז והוא הורשה לחזור לפדובה ולהתאחד עם אשתו.
ב-1721 נתמנה למנהל המקהלה בכנסייה בפדובה וב-1728 ייסד בפדובה בית ספר לנגינה בכינור, שהיה מפורסם בכל אירופה. על תלמידיו נמנה גם ניקולו פגניני.
טרטיני כתב יצירות רבות: כ-140 קונצ'רטי לכינור ותזמורת, כ-150 סונאטות לכינור ויצירות קאמריות רבות וכן יצירות דתיות למקהלה, אך הוא זכור עד היום בעיקר בזכות הסונאטה שלו לכינור בסול מינור, המכונה סונאטת סלסולי השטן (il trillo del diavolo).
הכיכר המרכזית של עיר הולדתו של טרטיני פיראן נקראת על שמו ועומד בה פסל גדול שלו מחזיק בידיו קשת וכינור.
הערות שוליים

↑  Tartini - Portorož & Piran, www.portoroz.si
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268846105171  PLWABN: 9810668326605606  BIBSYS: 90268219  BNE: XX993911  BnF: cb13900296j (data)  CANTIC: a12234205  CiNii: DA05606770  GND: 118620878  ICCU: CFIV023632  ISNI: 0000 0001 1028 632X  LCCN: n80035829  LNB: 000039221  MusicBrainz: 90c8118e-b5cc-4df8-80d3-8079879c9cef  NDL: 00999980  NKC: jn19990008426  NLA: 35808049  NLK: KAC200305946  NTA: 07317100X  SNAC: w6qr50hj  SUDOC: 074463055  Trove: 1096690  VcBA: 495/122772  VIAF: 66653168   WorldCat (עם VIAF): 66653168 
פסל טרטיני בפיראן
בול מסירה מאוחרת

ויקטוריה, 1855, בול מסירה מאוחרת
קולומביה, 1886, בול מסירה מאוחרת
קולומביה - מחוז אנטיוקיה, 1899, בול מסירה מאוחרת
פנמה, 1904, בול מסירה מאוחרת
דנמרק, 1923, בול מסירה מאוחרת
אורוגוואי, 1936, בול מסירה מאוחרת
בול מסירה מאוחרת (Too Late stamp או Late Fee stamp) הונפק במספר מקרים כאמצעי תשלום עבור טיפול במכתבים שנמסרו לבית הדואר לאחר שעות הפעילות המקובלות.
מסירה מאוחרת

שיגרת העבודה שהייתה מקובלת בבתי הדואר בבריטניה בסוף המאה ה-18, ואשר אומצה עם השנים על ידי הנהלות דואר רבות ברחבי תבל, קבעה כי הם יהיו פתוחים לציבור עד השעה שמונה בערב, וכל מכתב שיימסר עד שעה זו לפקיד הדואר יוחתם בחותמת הנושאת את תאריך אותו יום. עם זאת, בשעה שבע בערב החלו פקידי הדואר לרשום ולארוז את המכתבים שהצטברו במהלך היום אל תוך שק הדואר היומי, על מנת שיהיה מוכן להעברה אל מרכז המיון בשעה שמונה בערב.
המכתבים שהובאו על ידי הציבור לבית הדואר בין השעות שבע ושמונה בערב הוחתמו כאמור בחותמת של אותו יום, אולם נשמרו בבית הדואר ונארזו רק בשק הדואר של יום המחרת. מצב זה גרם לעיתים מבוכה להנהלת הדואר, אשר הייתה מחויבת להעביר את המכתב לנמען בתוך פרק זמן קבוע. החותמת שעל המעטפה העידה כי היא נמסרה למשלוח ביום מסוים, אולם לא היה כל ביטוי לעיכוב שנגרם עקב המסירה המאוחרת של המכתב לבית הדואר. מנקודת מבטו של הנמען הוא קיבל את המכתב 24 שעות לאחר פרק הזמן עליו התחייבה הנהלת הדואר.
כדי להימנע ממבוכה הונחו פקידי הדואר להטביע על כל מכתב שנמסר למשלוח אחרי השעה שבע בערב חותמת עם המילים "מאוחר מידי" (Too Late). להטבעת חותמת זו לא הייתה כל משמעות כספית, וכל מטרתה הייתה לציין כי הטיפול במכתב התעכב שלא באשמת הדואר. חוקרי תולדות הדואר תיעדו מאות טיפוסים שונים של חותמות Too Late ממדינות רבות דוגמת בריטניה, הודו ו-טרינידד, ואיסוף מכתבים הנושאים חותמות אלו מקובל על אספני בולים רבים.
דמי מסירה מאוחרת

לא אחת קרה ששולח המכתב, אשר הגיע לבית הדואר אחרי השעה שבע בערב, ניסה לדבר על לבם של פקידי הדואר ולבקש ש"יעשו טובה" וישלבו את המכתב הדחוף שלו בערימת המכתבים הנמצאים עדיין בטיפול למשלוח באותו ערב. כאשר גבר הביקוש לשירות זה החליטו מנהלי הדואר על נוהל מיוחד שיאפשר למכתבים שהגיעו באיחור לצאת לדרכם מיד ולא להמתין ליום המחרת. נוהל זה פורסם במדריך לבתי הדואר הבריטי:
ברבים מבתי הדואר ניתן להעביר בדואר הלילה מכתבים שנמסרו באיחור, והממתינים למשלוח, וזאת בתוספת תשלום של ½ פני כדמי מסירה מאוחרת.
על המעטפה הוטבעה חותמת שציינה כי דמי המסירה המאוחרת שולמו, וזאת במקום החותמת הרגילה שהעידה על מסירה מאוחרת. התשלום הנוסף בסך ½ פני נגבה באמצעות בולי דואר רגילים. ניתן היה לרכוש את השירות המיוחד הזה עד השעה 7:45 בערב לכל המאוחר, וזאת על מנת שניתן יהיה להספיק ולצרף את המכתב החריג אל שק הדואר היומי מבלי לעכב את יציאתו לדרך במועד הקבוע של שמונה בערב.
נוהל זה הופעל לראשונה בשנת 1790 בבית הדואר המרכזי של העיר לונדון, ובאותה תקופה התשלום עבור הטיפול המיוחד במסירה מאוחרת נקבע ל-6 פני. המחיר הופחת לסכום של חצי פני בשנת 1840, עם הרפורמה בשירותי הדואר.
בולי מסירה מאוחרת

במרבית המדינות אשר הציעו שירות של מסירה מאוחרת בוצע התשלום באמצעות בולי דואר רגילים. בחלק מן המקרים הוטבעה על המעטפה חותמת שציינה כי נגבה תשלום נוסף עבור השירות המיוחד.
במספר קטן של מקרים הוחלט על הנפקת בולים מיוחדים עבור השירות.
בולי מסירה מאוחרת > ויקטוריה

המדינה הראשונה שהנפיקה בולי דואר מיוחדים עבור מסירה מאוחרת הייתה ויקטוריה (כיום חלק מאוסטרליה), שביום 1 ינואר 1855 הנפיקה בול מיוחד ועליו הכיתוב "מאוחר מידי" (Too Late). הציבור גילה התעניינות מועטה בלבד בשירות זה, והוא הופסק ביום 1 ביולי 1857.
בולי מסירה מאוחרת > קולומביה

בשנת 1886 הונפק בקולומביה בול מיוחד בערך נקוב של ½2 סנטבוס עבור תשלום דמי מסירה מיוחדת. על הבול נרשמה המילה "איחור" (RETARDO). בולים נוספים מסוג זה הונפקו בקולומביה עד שנת 1914.
בולי מסירה מאוחרת > קולומביה > היוזמה הפרטית במדיין

הבולים שהנפיקה קולומביה בשנת 1914 אזלו מן השוק, ולמעשה השירות של מסירה מיוחדת חדל מלפעול. חלק מלקוחות הדואר, שלא היו מודעים להפסקת השירות, המשיכו לחפש את הבולים בבתי הדואר. את המצב הזה ניצל לטובתו חואקין ארבלאס (Joaquin Arbelaez), אחד הפקידים בסניף הדואר של העיר מדיין, אשר עבד במקביל גם כסוחר בולים במשרה חלקית. הוא החליט "להנפיק" בולי מסירה מיוחדת משלו על ידי הוספת הדפס רכב פרטי על בולי דואר רגילים של קולומביה. בשנת 1919 קנה ארבלאס גיליונות של בולים קולומביאנים שונים, ובעזרת מכונת כתיבה מסוג רמינגטון שהייתה ברשותו הדפיס על כל בול את המילה RETARDO. הוא חזר על הפעולה שנתיים מאוחר יותר, והפעם הדפיס על כל בול, בנוסף למילה RETARDO, גם את השנה 1921. את הבולים המזויפים מכר ארבלאס לאספני בולים, שהאמינו כי מדובר בבולים לגיטימיים של קולומביה.
בולי מסירה מאוחרת > קולומביה - מחוז אנטיוקיה

בשנת 1899 הונפק באנטיוקיה בול מסירה מיוחדת. בולים נוספים הונפקו בשנים 1901 ו-1902.
בולי מסירה מאוחרת > קולומביה - מחוז בוליבר

בשנת 1903 הונפקו בבוליבר ארבעה בולים לתשלום עבור מסירה מיוחדת.
בולי מסירה מאוחרת > פנמה

בשנת 1903, עם קבלת העצמאות מקולומביה, הסבה פנמה בול מסירה מאוחרת של קולומביה לשימוש דואר פנמה על ידי הוספת הדפס רכב בנוסח "הרפובליקה של פנמה". בשנת 1904 הוא הוחלף בבול חדש שהודפס במיוחד כאמצעי תשלום עבור דמי מסירה מיוחדת. החל משנת 1910 הסבה פנמה במספר מקרים בולים רגילים לבולי מסירה מיוחדת, וזאת על ידי הטבעת הדפס רכב עם המילה RETARDO על הבולים באמצעות חותמת ידנית.
בולי מסירה מאוחרת > דנמרק

בדנמרק היה נהוג לשלם אגרה בבית הדואר עבור שירותים מיוחדים שסופקו על ידי הפקידים, דוגמת מילוי טפסים או רישום כתובת על המעטפה. אגרה זו נגבתה באמצעות בול הכנסה מיוחד שהודפס לשם כך.
בשנת 1923 הסב הדואר בדנמרק את בול ההכנסה לשימוש כבול דואר מיוחד עבור דמי מסירה מאוחרת, וזאת על ידי הטבעת הדפס רכב הכולל פעמיים את המילה "איחור" בדנית (GEBYR). בשנת 1926 הוחלף הבול הזמני בבול חדש ועליו הכיתוב "בול איחור" (GEBYRMAERKE). בולים אלו היו בשימוש עד שנת 1934.
בולי מסירה מאוחרת > אורוגוואי

ביום 18 במאי 1936 הנפיקה אורוגוואי סידרה בת שישה בולים שנועדו לשלם עבור מסירה מאוחרת ושירותים דחופים אחרים. בעיצוב הבולים נכלל הכיתוב "שירותים של הרגע האחרון" (SERVICIO DE ALCANCE Y ULTIMA HORA).
בולי מסירה מאוחרת > אקוודור

בשנת 1945 הסבה אקוודור בול מס דואר משנת 1940 לשימוש כבול מסירה מאוחרת על ידי הוספת הדפס רכב עם האותיות .U.H, ראשי תיבות של המילים שמשמעותן "הרגע האחרון" (ULTIMA HORA).
לקריאה נוספת

Kenneth A. Wood, This is Philately, 1982, p' 731-732.
Mackay Robin(Ed), International Encyclopedia of Stamps, IPC, 1970, p.1845
הערות שוליים

↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 1, p. 643
1 2  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 2, p. 500
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 2, p. 503
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 2, p. 505
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 5, p. 532
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 5, p. 533
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 2, p. 884
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 2, p. 884
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 6, p. 1233
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 2, p. 1044
ברונו גנץ

| --- | --- |

צילום מ-2011
 לידה:  22 במרץ 1941 ציריך, שווייץ 
 פטירה:  16 בפברואר 2019 (בגיל 77) Au, שווייץ 
 מקום קבורה:  בית הקברות רהאלפ 
 מדינה:  שווייץ שווייץ
 תקופת הפעילות:  1960–2018 (כ־58 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ציריך לאמנויות 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  טבעת איפלנד (1996)  פרס התיאטרון של ברלין (2001)  פרס במבי (2004)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (2005)  פרס מפעל חיים של האקדמיה האירופית לקולנוע (2010)  מדליית קרל צוקמאייר (2015)  צלב ההצטיינות של מסדר ההצטיינות של סקסוניה התחתונה (1 ביוני 2001)  אביר בלגיון הכבוד (2007)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (4 באוקטובר 2006)  Swiss Grand Prix for performing arts / Hans Reinhart Ring (1991)  קצין מסדר האמנויות והספרות  פרס דוד דה דונטלו למפעל חיים 
 פרופיל ב-IMDb
 
ברונו גנץ (בגרמנית: Bruno Ganz;‏ 22 במרץ 1941 – 16 בפברואר 2019) היה שחקן תיאטרון וקולנוע שווייצרי בינלאומי. מוכר בעיקר בזכות דמות המלאך "דמיאל" שגילם בסרט "מלאכים בשמי ברלין", ודמותו של אדולף היטלר בסרט "הנפילה".