stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיאוליאי
היסטוריה > האימפריה הרוסית

אנתוני טיזנהאוס (Antoni Tyzenhaus), גזבר האיחוד הפולני-ליטאי ותעשיין, החליט לשקם את העיר בשנת 1769 ולבנותה בסגנון הנאו קלאסי (בניית מבני אבן מרשימים ורחובות מקבילים). בזכותו זכתה העיר לתנופת פיתוח משמעותית.
במאה ה-19 העיר גדלה והפכה למרכז תרבותי וחינוכי. בשנת 1858 הסתיימה סלילתו של כביש מריגה לטילזיט שבפרוסיה המזרחית וב-1871 הושלמה מסילת ברזל שחיברה בין ליפאיה לעיר רוֹמְנִי באוקראינה, שתיהן עברו בעיר.
בזכות מיקומה בצומת דרכי מסחר וחיבורה לדרכים ראשיות הפכה העיר למרכז תעשייתי בעיקר בתחום עיבוד העור.
בשנת 1872 כילתה שרפה גדולה כשליש מבתי העיר, אך העיר שוקמה ומפעלים לעיבוד צמר, משי, עור ולייצור שוקולד, סיגריות ובירה הוקמו.
חיים פרנקל (בליטאית: Chaimas Frenkelis) הקים בעיר ב-1879 את מפעל העור הגדול ביותר באימפריה הרוסית. מבנה המפעל מ-1889 שרד עד היום.
בשנת 1897 הייתה העיר השלישית בגודלה בליטא והתגוררו בה כ-16,000 תושבים.
הגירת יהודים מואצת לעיר שינתה את הדמוגרפיה בה ובשנת 1902 היו 58% מאוכלוסיית העיר יהודים.
במלחמת העולם הראשונה גורשו רוב היהודים לרוסיה בתואנה שהם עלולים לשתף פעולה עם הצבא הגרמני. בעת נסיגת הצבא הרוסי נשרפו ונהרסו 2/3 מהמבנים בעיר כולל מרכז העיר.
היסטוריה > ליטא העצמאית

בתום המלחמה עם כינון הרפובליקה הליטאית הראשונה הפכה העיר לזמן קצר לשנייה בגודלה במדינה (עקב סיפוח ליטא המרכזית ווילנה בידי פולין ב-1922) עד לסיפוח חבל ממל והעיר קלייפדה ב-1923. באותה שנה נפתח בעיר מוזיאון 'השחר' (Aušra).
בשנים הראשונות לאחר עצמאות ליטא סבלה העיר מאובדן השווקים ברוסיה ונאלצה לחפש שווקים חלופיים במערב אירופה.
עד לשנת 1929 הושלם שיקום מרכז העיר שכלל תחבורה ציבורית, תאורת רחוב, צנרת מים וביוב וכן קווי טלפון וטלגרף.
ב-1932 הושלמה מסילת הרכבת לקלייפדה ובכך נפתחה הדרך לשווקים חדשים במערב.
ב-1938 עיבדה העיר 85% מן העורות, 75% מסיבי הפשתן וייצרה 60% מן הנעליים במדינה.
העיר זכתה לפריחה תרבותית עם פתיחת ספריה, תיאטרון, מוזיאון ובתי ספר חדשים.
ביוני 1940 פלשו הסובייטים לליטא והיא סופחה לברית המועצות.
מיד לאחר הפלישה הולאמו מפעלים גדולים (כמו מפעליו של חיים פרנקל), פעילות הארגונים היהודיים ובתי הספר בעברית נאסרה.
ב-14 ביוני 1941 החלו הסובייטים בגירוש מסיבי של 'אלמנטים מסוכנים', מקצת המגורשים היו יהודים. הגירוש נפסק ב-22 ביוני עם פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות.
היסטוריה > הכיבוש הנאצי

מיד לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 נמלטו הצבא והממשל הסובייטים, והליטאים השתלטו על העיר. רוב היהודים בעיר לא עזבו עם הסובייטים ונשארו בעיר. הליטאים הקימו מיליציה ששמרה על הסדר בעיר והייתה אנטישמית מובהקת. המיליציה החלה במעצר יהודים, מעשי השפלה פומביים ורציחות מרוכזות עוד לפני שהנאצים החלו בניהול העיר.
הצבא הגרמני הגיע לעיר ב-26 ביוני 1941. תוך ימים ספורים עברה המשטרה לפיקוח גרמני. ב-29 ביוני נורו רב העיר אהרן בקשט, חתנו הדיין אייזיק רבינוביץ' והדיין אברהם יצחק נחומובסקי ויהודים אחרים ביער קוזאי (Kuziai) שבקרבת העיר לאחר שאולצו לחפור את קבריהם בעצמם. בשבועות הראשונים לאחר הגעת הנאצים נרצחו כ-1,000 מתוך 6,000 היהודים באופן דומה.
מטרת יחידת האיינזצגרופה 3, שבראשה עמד קרל יגר (SS-Standartenführer Karl Jäger), הייתה חיסול מהיר של כל היהודים, אולם בזכות העובדה שמפעלי העור בעיר ייצרו בעיקר נעליים ומגפיים ותופעלו על ידי יהודים החליט המפקח האזורי של הממשל האזרחי הנס גווקה (Hans Gewecke) לעצור את רציחות היהודים ולהקים גטו בקרבת המפעלים.
הגטו שהוקם נסגר ב-31 באוגוסט 1941. בגטו שררה צפיפות גדולה: בשטח של כשמונה דונמים הצטופפו כ-5,500 יהודים. מחלות שונות, בעיקר דיזנטריה, גרמו לשיעור תמותה גבוה. רוב היהודים הכשירים לעבודה נשלחו לעבודה במפעלי העור הסמוכים שהיו צמודים לגטו, ומיעוטם עבדו מחוץ לגטו, בעיר או בסביבה.
מדי פעם נערכו 'אקציות' בהן נשלחו הילדים, החולים והזקנים למחנות ההשמדה.
בסתיו 1943 הוציא הימלר הוראה על חיסול כל הגטאות בחבל אוסטלנד. בעקבות זאת בוטל הגטו והפך למחנה ריכוז, וניהולו הועבר לידי האס אס.
ביולי 1944, כאשר הצבא האדום היה קרוב לעיר והחל בהפצצתה, שילחו הנאצים את תושבי המחנה לשטוטהוף שליד דַנצִיג בפרוסיה המזרחית. המשלוח האחרון עזב ב-22 ביולי.
הצבא הרוסי ערך הפצצה ארטילרית מסיבית על העיר ב-26 ביולי והצבא הגרמני הצית את רוב הבתים שנותרו כאשר נסוג מערבה.
היסטוריה > הכיבוש הסובייטי

בעקבות הלחימה נהרסו מעל 80 אחוזים מהעיר כאשר שוחררה בידי הצבא האדום ב-27 ביולי 1944.
הסובייטים הקימו בקרבת העיר את שדה התעופה הצבאי הגדול ביותר בחלק האירופאי של ברית המועצות.
באמצע שנות ה-70 שופץ מרכז העיר ורחוב וילניוס הפך למדרחוב שבו נבנו חנויות, בתי קפה ומסעדות.
הקהילה היהודית בעיר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 1902 היו 58% מאוכלוסיית העיר יהודים, בשנת 1909 היה חלקם 56.4% מכלל אוכלוסיית העיר, במלחמת העולם הראשונה גורשו רוב היהודים לרוסיה בתואנה שהם עלולים לשתף פעולה עם הצבא הגרמני. הגירוש האחרון נערך במאי 1915 ובו גורשו רשמית כל שאר היהודים. מעטים הצליחו להסתתר ונותרו בעיר, שנכבשה באותו חודש בידי הצבא הגרמני. הצבא הגרמני לא רדף את יהודי העיר.
היהודים החלו לשוב מרוסיה לעיר מסוף שנת 1920, אולם חלק ניכר מן העוזבים לא שבו. במפקד האוכלוסין של 1928 נמנו בעיר 5,338 יהודים.
בשנת 1939 מנתה האוכלוסייה היהודית בשיאוליאי כ-8,000 איש, שהיוותה כרבע מהאוכלוסייה הכללית שבעיר. ביוני 1940 עם פלישת הסובייטים פעילות הארגונים היהודיים ובתי הספר בעברית נאסרה. ב-14 ביוני 1941 החלו הסובייטים בגירוש מסיבי של 'אלמנטים מסוכנים', מקצת המגורשים היו יהודים. הגירוש נפסק ב-22 ביוני עת נמלטו הסובייטים מליטא, הליטאים הקימו מיליציה ששמרה על הסדר בעיר והייתה אנטישמית מובהקת. המיליציה החלה במעצר יהודים, מעשי השפלה פומביים ורציחות מרוכזות עוד לפני שהנאצים החלו בניהול העיר ב-26 ביוני. כבר ב-29 ביוני החלו הגרמנים לרצוח יהודים, כ-1,000 יהודים נרצחו תוך כמה שבועות ולאחר מכן הוקם גטו שאוולי שאליו הוכנסו יתר 5,500 יהודי העיר. חלק מיהודי שיאוליאי הוכנסו לגטו זאגר שבאזור.
בסוף מלחמת העולם השנייה נותרו בעיר רק כ-500 יהודים. חלק מהיהודים שרדו בשל פעילות גרז'בילה ונצלאוסקאיטה ומשפחתה שקיבלו על כך הכרה כחסידי אומות העולם.
הקהילה היהודית בעיר > רבני העיר

הרב יצחק אייזיק רבינוביץ
הרב יעקב בנדטמן
הרב יוסף זכריה שטרן (תרכ"א-תרס"ד)
הרב מאיר אטלס
הרב אהרן יוסף בקשט (תרפ"ט-תש"א) - רבה האחרון של העיר שנספה עם קהילתו.
התפתחות האוכלוסייה

הטבלה הבאה מראה את התפתחות האוכלוסייה בעיר במהלך השנים:
| שנה | אוכלוסייה |  | שנה | אוכלוסייה |  | שנה | אוכלוסייה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1589 | 1,100~ |  | 1928 | 21,878 |  | 1980 | 121,000 |
| 1710 | 900~ |  | 1931 | 23,249 |  | 1989 | 145,629 |
| 1797 | 3,118 |  | 1939 | 31,641 |  | 2001 | 133,883 |
| 1858 | 6,886 |  | 1945 | 19,000 |  | 2005 | 130,020 |
| 1902 | 16,968 |  | 1950 | 44,200 |  | 2007 | 128,396 |
| 1914 | 23,654 |  | 1959 | 57,900 |  | 2009 | 126,215 |
| 1920 | 11,000 |  | 1970 | 92,375 |  |  |  |
| 1923 | 21,387 |  | 1979 | 118,724 |  |  |  |
שיאוליאי כיום

שיאוליאי היא בעיקר עיר תעשייתית, מיוצרים בה מגוון רב של מוצרים ובעיקר ריהוט, מוצרי עור והנעלה, מכונות, אופניים, מוצרי פלסטיק ובירה. מבשלת הבירה 'גובֵּרנייה' היא הוותיקה ביותר בליטא .
מועצת העיר מונה 31 חברים הנבחרים ל-4 שנים.
בעיר פועלים 24 קווי אוטובוס פנימיים וגם קווים בינעירוניים. הרכבת מחברת לוילנה, קובנה וקלייפדה. ישנה גם תנועת רכבות בינלאומית בתחנה, למשל לריגה ולאוקראינה.
העיר שוכנת לאורך כביש ויה הנזאטיקה Via Hanseatica שהוא כביש המחבר בין ברלין לסנט פטרבורג.
בעיר קיים גם שדה תעופה בינלאומי.
משנת 1997 אוחדו שלוחת האוניברסיטה הטכנית של קובנה ובית הספר הגבוה לחינוך לאוניברסיטת שיאוליאי.
באוניברסיטה לומדים, נכון לשנת 2007, כ-12,000 סטודנטים.
בנוסף ישנם בעיר עוד 23 בתי ספר גבוהים, 6 פקולטות ובית ספר פרטי לכלכלה.
בעיר פועלים תיאטרון, גלריה לאומנות, מוזיאון, מרכז תרבות ובו קולנוע, תזמורת פילהרמונית ומקהלה קאמרית ממלכתית.
שיאוליאי כיום > אתרים בעלי עניין

גבעת הצלבים - אתר צליינות מהחשובים בליטא. שוכן כ-12 קילומטרים צפונית לעיר. האתר הוקם בעקבות מרד פולני-ליטאי ב-1831 ושימש סמל לעצמאות ליטא במהלך הכיבוש הסובייטי. השלטונות הסובייטים ניסו לפחות פעמיים להרסו. ב-1993 ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני באתר ותרם גם הוא צלב למקום.
קתדרלת פטרוס ופאולוס הקדושים - הכנסייה הראשונה בעיר, נבנתה במקור מעץ ב-1445. המבנה הנוכחי משנת 1634.
ארמון זובוב - נבנה במאה ה-17. החזית משנת 1875. הארמון משמש כיום כפקולטה לאומנות של אוניברסיטת שאולאי
הווילה של חיים פרנקל - ניצבת במרכז העיר (Vytauto gatve 89), נבנתה ב-1908 בסגנון אר נובו. בשנים 1940-1920 שימשה כבית הספר התיכון היהודי בשנים 1940-1920. שמשה במהלך המלחמה ראשית כבית חולים צבאי גרמני ואחר כך רוסי. נמסרה ב-1994 למוזיאון אושרה.
בית הכנסת בעיר - חיים פרנקל הרחיב ב-1907 את בית הכנסת הישן ברחוב וילניוס, שהיה בנוי מעץ, למבנה אבן בעל 2 קומות. המבנה נבנה בסגנון טיפוסי לבתי כנסת באותה תקופה.
מוזיאון אושרה - הוקם ב-1923, נקרא על שם העיתון הראשון בשפה הליטאית והכיל מוצגים היסטוריים, ארכאולוגיים ואתנוגרפיים. ב-1940 נוסף אוסף של פריטי אומנות. המוזיאון מכיל כיום למעלה מ-70,000 מוצגים וכולל 6 תצוגות קבע בנושאים שונים.
כנסיית איגנציוס הקדוש - שוכנת ברחוב וילניוס ליד המדרחוב. המבנה הוקם על ידי המסדר הישועי ב-1930. בתקופה הסובייטית שימש ראשית כמחסן ואחר כך כאולם ספורט ולבסוף כתיאטרון. בסוף 1990 הוחזר לידי המסדר הישועי.
כנסיית גאורגיוס הקדוש - שוכנת במרכז העיר בקרבת תחנת הרכבת. הוקמה ב-1909 במימון השלטון הצארי ושימשה בתחילה את הצבא הרוסי. במלחמת העולם הראשונה הפכוה הגרמנים למחסן. בתום המלחמה שופצה ושימשה ככנסיית הצבא הליטאי. בשנת 1999 הוקדשה לגאורגיוס הקדוש.
שיאוליאי כיום > ערים תאומות

אסטוניה פרנו, אסטוניה
לטביה ילגבה, לטביה
פולין צ'נסטוחובה, פולין
בלארוס ברנוביץ', בלארוס
רוסיה קלינינגרד, רוסיה
אוקראינה חמלניצקי, אוקראינה
שוודיה קריסטיאנסטד, שוודיה
דנמרק פרדריציה, דנמרק
הולנד אטן-לור, הולנד
נברסקה אומהה, נברסקה, ארצות הברית
לקריאה נוספת

לייב גורפינקל (עורך), קורות גיטו שאוולי (1941-1944), יהדות ליטא ד: השואה, 1941-1945, תל-אביב: איגוד יוצאי ליטא בישראל, תשמ"ד, עמ' 183-232 (מידע בקטלוג רמב"י)
הערות שוליים

↑  כתב העת "יד ושם - ירושלים", גליון 39, ע' 6, באתר www.yadvashem.org
| ערי ליטא |
| --- | --- | --- |
| בירות מחוזות ליטא | אוטנה • אליטא • וילנה • טאורגה • טלז • מריאמפולה • פוניבז' • קובנה • קלייפדה • שיאוליאי |  |
| בירות מחוזות משנה של ליטא | אוקמרגה • איגנלינה • אלקטריינאי • אניקשט • בירז' • בירשטונאס • גרגז'דאי • דרוסקינינקאי • וילקובישק • ויסגינס • וריאנה • זרסאי • טרקאי • יאנובה • יורבורג • ינישוק • לזדיי • מולייטאי • מז'ייקיאי • נאויואי אקמנה • נידה • פגייגיאי • פאקרואוייס • פלאנגה • פלונגה • פסווליס • פרינאי • קדאיניאי • קופישוק • קזלו רודה • קאישיאדוריס • קלווריה • קרטינגה • ראסייניאי • רדווילישקיס • רוקישקיס • ריטובה • שאקי • שווינציאן • שלצ'ינינקאי • שילוטה • שיללה • שירווינטוס • שקוד |  |
| שאר ערי ליטא | אובליאי • אוז'וונטיס • אז'רליס • איישישוק • אקמנה • אריוגלה • בלטויי ווקה • גלגאודישקיס • גריגישקס • גרליאבה • דאוגאי • דוסיאט • דוקשטי • ובלנינקס • וייביס • וייסיאי • וילקי • וירבאליס • ונטה • וקשנה • ורניאי • זאגר • ז'ייז'מריאי • טרשקון • יונישקליס • יז'נאס • לינקובה • לנטבאריס • נמנצ'ין • סדה • סובצ'יס • סימנה • סלנט • סמלינינקאי • פבראדה • פנדליס • פנמוני • פרייקולה • ציטוביאן • קודירקוס נאומייסטיס • קוורסקס • קורשן • קיבארט • רודישקס • רמיגלה • שדובה • שוונצ'יונייליאי • שקודוויל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552817405171  BnF: cb14511383c (data)  GND: 5154038-1  LCCN: n82094408  MusicBrainz: 87976cc5-747b-48f9-a789-0ef72f3dc45c  NKC: ge485239  VIAF: 158299287   WorldCat (עם VIAF): 158299287 
המדרחוב ברחוב וילניוס, הרחוב הראשי בעיר
מבט על העיר
גבעת הצלבים
יחיאל מיכל הלוי אשר

אין תמונה חופשית
הרב ד"ר יחיאל מיכל הלוי אָשֵׁר (Maurice Ascher) (24 ביוני 1873 – 28 באפריל 1965; ה'תרל"ג – כ"ו בניסן ה'תשכ"ה) היה רב, סופר ואיש חינוך שווייצרי, אשר ייסד וניהל שנים רבות את "אשר סמינר" – בית ספר יהודי ייחודי בתנאי פנימייה לבנים ובנות, אשר היה מפורסם במיוחד בקרב יהדות שווייץ. חיבר עשרות ספרים בתחום החינוך והפרוזה.
היה מידידיו הקרובים של הראי"ה קוק באירופה ומאנשי תנועת דגל ירושלים בשווייץ שנים רבות.
ביוגרפיה

יחיאל מיכל (מוריס) אָשֵׁר נולד בשנת 1873 (ה'תרל"ג) בסנט איימיר (אנ'), קנטון ברן בשווייץ, לדוד וקרולינה. למד בבתי ספר בקורמונדרה (אנ'), נשאטל ובבית הספר של רש"ר הירש (גר') בפרנקפורט, השלים את לימודי התיכון, ולמד רפואה ופילוסופיה באוניברסיטאות בברן ובהמבורג. בסוף המאה ה-19 השלים עבודת דוקטורט על הפילוסוף הצרפתי שארל ברנאר רנוביה. לאחר מכן למד כשש שנים בישיבתו של הרב מרדכי עמרם הירש בהמבורג והיה לתלמידו המובהק.
ביוגרפיה > מוסד אשר ופעילות ספרותית

בתחילת המאה ה-20 שב ד"ר אשר לשווייץ והתגורר בעיר נשאטל, הגובלת בצרפת. בשנת 1905 הקים במקום מוסד חינוכי־תורני אורתודוקסי ייחודי שנקרא "מוסד אשר" ("Jüdisches Institus Ascher") – בית ספר בו למדו בתנאי פנימייה ילדים וילדות יהודים מבתים אמידים מרחבי אירופה, שנשלחו ללמוד במוסד התורני, בשפה הצרפתית, "ספורט, בית ספר, הבראה ולימודים שמחים". המוסד החזיק גם פנסיון בו שהה במשך כשנתיים, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בשנת 1925 העביר הרב ד"ר אשר את המוסד לעיירה בֶּה (Bex-les-Bains), דרומית-מזרחית למונטרה. כחלק מחזונו של ד"ר אשר המוסד כלל חווה, לימוד מקצועות מסחריים, ועוד. בשלהי שנת 1938 עלה ארצה הרב ד"ר אשר, ובנו הרב שמעון – חניך ישיבת טלז – ניהל את המוסד אחריו. המוסד התפתח, העמיד דורות של תלמידים, ונודע גם בשל היותו מקלט לילדים בתקופת מלחמת העולם השנייה. בהמשך נוהל המוסד בידי הנכד אורי. בשנת 1978 נסגר המוסד, ובשנת 1982 החל הצלב האדום לפעול במבנהו.
ד"ר אשר חיבר כעשרים ספרים בשפה הגרמנית בענייני חינוך, תרבות ופרוזה. בספריו הפדגוגיים־פילוסופיים הציג את נקודת מבט של היהדות האורתודוקסית או הנאו־אורתודוקסית.
ביוגרפיה > קשריו עם הראי"ה קוק ופעילותו ב"דגל ירושלים"

הרב ד"ר אשר נתוודע לראי"ה קוק בהיותו האחרון בשווייץ בתקופת מלחמת העולם הראשונה, והשניים היו לידידים קרובים ביותר. לאחר שהראי"ה היגר ללונדון, והקים לאחר הצהרת בלפור את תנועת דגל ירושלים – אשר מטרותיה היו הקמת רבנות ראשית בארץ ישראל, ישיבת מרכזית עולמית בירושלים והפצת כתבי הראי"ה – היה ד"ר אשר מהראשונים שהצטרפו לתנועה (בשבט ה'תרע"ט, 1919), התמיד בעבודה בה במשך למעלה מעשרים שנה, ועסק רבות בגיבוש עקרונותיה וכן בביסוסה הכלכלי והחברתי.
עם עלות הראי"ה קוק ארצה בשלהי שנת ה'תרע"ט, מונו הרב שלמה זלמן פינס וד"ר אשר להוביל את התנועה בשווייץ. לצורך קידום התנועה בא ד"ר אשר בדברים עם אישי ממשל באוסטריה, הונגריה ואנגליה. כמו כן שימש ציר מטעמה, לצד הרב פינס והרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו, לאספת אגודת ישראל בציריך בחורף ה'תרע"ט. ביחס לעבודתו בתנועה ציין ד"ר אשר במכתב פרטי אל הרב צבי יהודה הכהן קוק – אשר ניהל מהארץ ואף לעיתים מאירופה את ענייני דגל ירושלים – מיום ז' באלול תשט"ו: ”זה עשרים שנה אני הייתי לוחם חריף דגל ירושלים, ואני מרגיש את עצמי מחובר ומתקשר אל רוח כתביו של אביו הגאון”.
לצד עבודתו בדגל ירושלים היה בעל יחס חם לכל היישוב היהודי בארץ, ואף תרם לארגון הסעד של תנועת פועלי אגודת ישראל.
ביוגרפיה > אחרית ימיו

בכעשרים וחמש שנותיו האחרונות התגורר ד"ר אשר בזכרון מאיר בבני ברק, התקרב לחזון איש ועסק רוב יומו בלימוד תורה. הוא נפטר כבן 91 ב-28 באפריל 1965 (ה'תשכ"ה).
משפחתו

ד"ר אשר היה נשוי לרבקה (1882–1977; ה'תרמ"ב-ה'תשל"ח), בתו של אברהם ארלנגר מלוצרן, ולהם חמישה ילדים.
חיבוריו

Renouvier und der französische Neu-Kriticismus. Dissertation. Sturzenegger, Bern 1900 (= Berner Studien zur Philosophie und ihrer Geschichte. XXII)
Ausflüge in das Reich des Geistes und der Seele. Concordia Deutsche Verlags-Anstalt, Berlin 1904
Von der Wiege bis zum Grabe : Streifzüge durch Zeit und Ewigkeit. Max Spohr, Leipzig 1906
Kein Widerspruch zwischen Judentum, Wissenschaft und Leben! Neuchâtel & Berlin 1908
Sogenannt „liberales“ und sogenannt „konservatives“ Judentum. Zürich 1911
In den Schlachten der Erkenntnis. Delachaux & Niestlé, Neuchâtel 1912
Guilliver’s neue Reise. Concordia Deutsche Verlags-Anstalt, Berlin 1915
Englische Übersetzung: Gulliver's New Travels. Tel Aviv 1940
Oded, das Buch des Friedens. Neuchâtel 1916
Familie Königtreu und der Krieg. Ostheim, Zürich 1917
Offenbarung im Lichte des Judentums und Menschenfresserei. Neuchâtel 1919
Briefe über Allerlei aus der jüdischen Religion. Post Tenebras Lux, Neuchâtel 1919
Sexuelle Fragen vom Standpunkte des Judentums. A. J. Hofmann, Frankfurt a. M. 1922
Ausflüge in das Reich des Geistes und der Seele. Concordia, Berlin [um 1928]
Der jüdische Robinson. Bach, Bex 1930
Beitrag zur Ueberwindung der Krisen (im Lichte des Judentums). Hofmann, Frankfurt a. M. 1931
Vorsehung, Freiheit, Glück. Bex ca. 1931
Angesichts des Todes : Hungert nicht auch die Seele?! Hermon, Frankfurt a. M. 1933
Landwirtschaft und Thora. Fiba-Verlag, Wien 1935
לקריאה נוספת

B. Cohen: Der Engel, der Amen sagen muß. Zum 60. Geburtstag Dr. Maurice Aschers. In: Israelit, 6. Juli 1933, Frankfurt am Main
רנטה הובר (גר'), (Hrsg.): Lexikon deutsch-jüdischer Autoren. Bd. 1. Saur, München u. a. 1992, ISBN 3-598-22680-2, S. 209–211
Nessun Saprà: Lexikon der deutschen Science Fiction & Fantasy 1870-1918. Utopica, 2005, ISBN 3-938083-01-8, S. 35 f
Dr. Maurice Ascher zu seinem 60. Geburtstage am 24. Juni 1933. In: Israelit, 29. Juni 1933, Frankfurt am Main
בית אברהם, ירושלים תשנ"ח, עמ' מז-מט
הרב צבי יהודה הכהן קוק, לזכר איש סגולה, הצופה, 14 במאי 1965 (י"ב באייר ה'תשכ"ה); הנ"ל, תיקון, הצופה, 25 במאי 1965 (כ"ג אייר תשכ"ה)
דודי לצבי, ירושלים תשס"ה, עמ' לג הע' 13
הערות שוליים

1 2  ראו: חיים שלם, מנובהרדוק דרך מונטה לירושלים, ירושלים תשע"ו, עמ' מ
↑  לקסיקון המחברים היהודים-גרמנים, Bd. 1. Saur, München u. a. 1992, S. 209–211.
↑  Anzeige des „Institut Dr. M. Ascher“ in der Zeitschrift Der Israelit vom 3. Mai 1928, abgerufen am 15. August 2019.
↑  ראו לדוגמה: אגרות הראיה ג, אגרות תשמה, תשס, תשסא, תשסג, תתיט, תתלו, תתלט, תתמא, תתמב, תתמג, תתמח ועוד.
↑  ראו אגרות הראיה ג, נספחות, עמ' רפט. במכתב אל הרב שלמה זלמן פינס מחודש סיון תרע"ט כתב הרב צבי יהודה קוק בין השאר: "אז הביע [ד"ר אשר] את מסירותו הנאמנה לעבודת קדשנו... ע"ד כל תכנו וערכו של ה"ירושלים" בכלל בדעתו לכתוב ספר שלם... החליט לתרגם לאשכנזית את כל אשר בחוברת האנגלית ולהדפיסו... ולהוסיף ע"ז הוא נערך ונדפס על ידי ועד ההסתרות "ירושלים" אשר בשויץ, שאתם שניכם עומדים בראשו ומנהלים אותה... אלא שהוא דורש עוד להוסיף דברים... שיביעו ביתר בירור את תכנו וערכו הכללי והחיובי של ה"ירושלים" ובייחוד ע"ד ההתייחסות אל הציוניות" (צמח צבי, ירושלים תשנ"א, פ, עמ' קצו-רה).
↑  צמח צבי, ירושלים תשנ"א, עמ' קצו-רה.
↑  ראו לדוגמה: צמח צבי, ירושלים תשנ"א, עמ' קעו-ז
↑  אגרות הראיה ג, תתקסב.
↑  צמח צבי, ירושלים תשנ"א, עמ' קפה
↑  אגרות הראיה ג, תתקמב, עמ' רנה-ה.
↑  הרב צבי יהודה הכהן קוק, לזכר איש סגולה, הצופה, 14 במאי 1965
↑  ראו: יחיאל מיכל אשר, באתר Geni
↑  המאמר נדפס בספר לנתיבות ישראל ב, ירושלים תשנ"ז, עמ' עו-פג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273427305171  PLWABN: 9810545421705606  GND: 101689969  ISNI: 0000 0000 6665 4948  LCCN: n87902066  VIAF: 19145857773923020375   WorldCat (עם VIAF): 19145857773923020375
יוחנן כהן

יוחנן כהן (31 בדצמבר 1917 – 20 במאי 2013) היה איש ציבור ודיפלומט ישראלי. כיהן כחבר הכנסת בשנים 1957–1959 מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
חייו

כהן נולד בשנת 1917 בלודז' שבפולין, בה סיים את לימודיו בגמנסיה העברית והיה משנת 1935 ראש הקן המקומי של תנועת "הנוער הציוני".
בשנת 1937 עלה ארצה, החל את לימודיו באוניברסיטה העברית והצטרף לגרעין המייסד של קבוצת תל יצחק, בה חי עד שנת 1959. במקביל, בשנת 1938 החל בפעילות בארגון ההגנה והיה פעיל בהנהגה הארצית של "הנוער הציוני" (1939 - 1941). בהמשך שירת כנוטר (1941 - 1944) והיה שליח התנועה בפולין (1945 - 1947) שם סייע לתנועת הבריחה. בין השנים 1946–1950 היה חבר הוועד הפועל הציוני.
במלחמת העצמאות שירת כהן כמפקד פלוגה בחטיבת גולני, בה המשיך לימים בשירות המילואים כמפקד גדוד בדרגת סגן-אלוף.
בשנים 1950–1953 נבחר לחבר הוועדה המרכזת של הסתדרות העובדים הכללית. פעילותו בתנועת הנוער הציוני נמשכה ובשנת 1957 נשלח מטעם מחלקת הנוער והחלוץ של התנועה להשתלמות באנגליה. עקב פעילותו במפלגה הפרוגרסיבית, בה היה חבר הנהלה, נכנס באותה שנה לכנסת השלישית במקומו של ישעיהו פורדר. בתקופה זו היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט.
לאחר פיזור הכנסת נכנס כהן לעבוד במשרד החוץ, בו שירת בין השנים 1960–1983. במהלך השנים שירת במגוון תפקידים דיפלומטים ואדמיניסטרטיביים, ביניהם: סגן מנהל מחלקת ההסברה (1960 - 1963), קונסול כללי בבוסטון (1965 - 1968), מנהל מחלקת מזרח אירופה (1968 - 1972), שגריר ישראל ברומניה (1973 - 1976), שגריר ישראל בפינלנד (1976 - 1979) ומנהל מחלקת ההיסטוריה (1979 - 1982).
בהיותו בגמלאות התמסר כהן להנחלת זיכרון השואה, כחבר הוועד המנהל של מכון "משואה" ובשנים 1990–1997 כיו"ר מערכת השנתון של המכון.
נפטר בשנת 2013, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ תל יצחק, אשר היה בין מייסדיו. אשתו מרים נפטרה שנתיים אחריו, ונקברה לצידו.
ספריו (רשימה חלקית)

אומות במבחן (1986), תורגם לאנגלית: Small Nations in Times of Crisis & Confrontation (1989)
עוברים כל גבול: הבריחה 1945-1946 (1995)
המפתח בידי הערבים: לפתרון בעיית הפליטים הערבים (1962)
הנוער הציוני - צמיחתה של תנועה (1976)
קוסטאס סלוקאס

קונסטנדינוס "קוסטאס" סלוקאס (ביוונית: Κωνσταντίνος "Κώστας" Σλούκας; נולד ב-15 בינואר 1990) הוא כדורסלן יווני המשחק בפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית וביורוליג ובנבחרת יוון בכדורסל.
קריירה

סלוקאס החל את הקריירה שלו באולימפיאקוס ב-2008, איתה הוא זכה בגביע היווני ב-2010. ב-2010, הושאל סלוקאס לאריס סלוניקי על מנת לצבור ניסיון. בתום העונה, חזר סלוקאס לאולימפיאקוס והיווה גורם משמעותי יותר בקבוצה, הוא זכה עם אולימפיאקוס פעמיים באליפות יוון (2012, 2015), פעמיים ביורוליג (2012, 2013) ופעם בגביע הביניבשתי. ב-2015, עזב סלוקאס את אולימפיאקוס לטובת פנרבחצ'ה.  הוא זכה איתה שלוש פעמים באליפות טורקיה (2016–2018), פעם אחת ביורוליג (2017), פעם בגביע הטורקי (2016) ופעמיים בגביע הנשיא הטורקי (2016, 2017).
בקיץ 2020 חתם סלוקאס באולימפיאקוס פיראוס. בקיץ 2023 חתם ביריבה המרה פנאתינאיקוס.
בסוף עונת 2023/2024 זכה עם קבוצתו פנאתינאיקוס ביורוליג וגם זכה בתואר הMVP של הפיינל פור ביורוליג.
תארים

יורוליג: 2011/2012, 2012/2013, 2016/2017, 2023/2024
MVP של הפיינל פור ביורוליג:2023/2024
משה בן-משה

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1947 (בן 77) שכונת שבזי, תל אביב, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1965
 כלי נגינה:  גיטרה
 חברת תקליטים:  האחים ראובני, בן-מוש הפקות
 שיתופי פעולה בולטים:  צלילי הכרם, חיים משה, ישי לוי, אלי לוזון, דקלון
 
משה בן-משה (נולד ב-24 באפריל 1947; ידוע בכינוי בן מוש) הוא מוזיקאי, מפיק, גיטריסט ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה

בן-משה נולד בשכונת שבזי בתל אביב. כשהיה בן 16 לימד אותו משה משומר מצמד "השובלים" לנגן במנדולינה, לאחר שנפגשו בהופעה. בהמשך למד לנגן גם בבוזוקי. בן מוש הצטרף כנגן להופעות "השובלים". בשנת 1969 הקים עם דקלון, חבר נעוריו, את להקת "צלילי הכרם" (שנקראה גם "דקמוש"- הלחם של דקלון ובן מוש). בשנת 1970 שהה בלונדון, בה למד לנגן בגיטרה ובמכונת תופים. ללהקה הצטרפו בהמשך המתופף ניסים שושן, דב הסקסופוניסט וגם הקלידן חיים חדד-הדר.
בשנת 1975 יצא לאור תקליטם הראשון של "צלילי הכרם", בהפקת האחים ראובני ובעיבודו של יגאל חרד. תקליט זה יצא במקביל לאלבומם של "צלילי העוד". בן מוש ניגן בגיטרה בלהקה שהוציאה כמה אלבומים. ב-1979 נפרד הצמד בסוף סבב הופעות בלונדון שארך כשלושה חודשים, ובסיומו נשאר דקלון להתגורר בעיר. חיים משה הצטרף כסולן של הצמד במקום דקלון. לאחר כחצי שנה חזר דקלון וההרכב פעל בצורה זו עוד כשנתיים. ההרכב התפרק לאחר צאת התקליט "יום שישי הגיע" בשנת 1981.
בשנת 1983 הפיק בן-מוש מוזיקלית וניגן באלבום הפריצה "אהבת חיי" של חיים משה, בו נכללו הלהיטים "לינדה לינדה", "הגיטרה" וכן שיר הנושא. לאחר הצלחת האלבום עזב חיים משה את בן-מוש ועבר לניהולו של האמרגן אשר ראובני. בשנת 1984 גילה בן-מוש את הזמר הצעיר ישי לוי והפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה שלו "חפלה עם בן-מוש עם הסולן ישי לוי". האלבום שכלל מחרוזות להיטים שהתפרסמו בביצועם של זמרים אחרים, זכה להצלחה מסחרית גדולה, כוללו את השיר הראשון שהקליטו השניים "ילדונת", ואת הלהיט "ליסה ליסה".
באמצע שנות ה-80 הקים בן-מוש חברת הפקות והוצאת אלבומים יחד עם אחיו אביגדור. החברה ואולפן ההקלטות שכנו בקרבת התחנה המרכזית בתל אביב בשדרות הר-ציון 23. הוא הפיק ועיבד מוזיקלית את שני אלבומיו הראשונים של אלי לוזון, ובהם השירים "איזו מדינה", "אנא אלי", "ילדה" ו"הנשמה".
בשנות ה-80 היה שותף ליצירת שירים בביצוע זוהר ארגוב וביניהם השירים "הפרח בגני", "סוד המזלות", ו"להיות אדם".
בשנת 1986 עיבד (יחד עם יגאל חרד) את אלבומו השני של ישי לוי "הנה בא היום", בו בלטו שני להיטי ענק בהם ניגן סולואים מרשימים: "חלום" ו"רעיה". עוד באותה שנה ניגן והיה שותף ללחן של שיר הנושא של אלבומו של זוהר ארגוב, "להיות אדם".
ב-1987 עיבד שלושה שירים לאלבום הבכורה של נתי לוי "שלום נערתי", בהם השיר שהפך ללהיט הגדול ביותר מתוכו, "סוכר", וכן ניגן באלבומו של גבי פרחי, "בואי יפהפייה".
בשנת 1989 הוציא בן-מוש, באמצעות חברת ההפקות שלו, את אלבום הפריצה "בגלל הרוח" של שלומי שבת, שמתוכו הצליחו להיטים רבים, בהם שיר הנושא והמחרוזת "מרגריטה". ב-1990 עיבד את כל שירי אלבומו השני של עופר בדיחי "אהבה חדשה" וכן עיבד שני שירים לאלבום הבכורה של יואב יצחק, "זה הזמן לסלוח". עוד באותה תקופה ניגן בגיטרות באלבום הבכורה של אביבה אבידן, "יהיה בסדר".
ב-1991 הפיק מוזיקלית ועיבד (יחד עם דודו מויאל) את האלבום הכפול "חפלה עם דקלון ובן-מוש", שכלל מחרוזות לשירים מוכרים.
ב-1992 ניגן בהקלטות אלבומו של ישי לוי, "עלם חמודות", ובאלבום הסולו השני של אביהו מדינה, "מה יהיה".
ב-1994 הלחין ועיבד את מרבית שירי אלבומו של אהרון ירימי, "קומו נעלה".
ב-1998 עיבד את שירי אלבומו הבא של אהרון ירימי, "חפלה עם בן מוש".
בשנת 2000 עיבד וניגן באלבומו השלישי של רונן עניא, "בראש אחר - עם בן מוש", שכלל מחרוזות של שירים מוכרים.
בשנת 2002 הפיק אלבום איחוד לצמד "השובלים".
בן מוש נישא בשנת 1993.