stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע סימפוניית החיים
לאחר המבצע

בעקבות הכשל המבצעי הוחלט להשעות את היחידה זמנית מפעילות מבצעית. לאחר המבצע מינה הרמטכ"ל, שאול מופז, ועדת חקירה בראשות האלוף שי אביטל, מתוקף ניסיונו כמפקד סיירת מטכ"ל לשעבר. אביטל מצא כשלים חמורים באופן פעולת הכוח והעיר לאלוף פיקוד המרכז, יצחק איתן, כי היה עליו לחנוך טוב יותר את מפקד אוגדת איו"ש שלמה אורן. בשל התקלה המבצעית החמורה התפטרו מפקד האוגדה, תא"ל אורן, ומפקד יחידת דובדבן, סא"ל אדלשטיין. בשל העובדה כי האינתיפאדה השנייה פרצה זמן קצר לאחר האירוע, נותר אדלשטיין בתפקידו כשנה נוספת, במהלכם שיקם את היחידה והוביל אותה במבצעים רבים כנגד הטרור הפלסטיני בשל כך מנע ממנו הרמטכ"ל את הפיקוד על יחידת שלדג, אולם מינה אותו למפקד גדוד 202.
ב-23 בנובמבר 2001 אבו הנוד חוסל מירי טילים ממסוק קרב של צה"ל לעבר המכונית בה נסע, סמוך למחנה הפליטים אל-פארעה במחוז טובאס. יחד איתו נהרגו שני אחים, אחמד וראשיד חשקייה, שסייעו לו בהוצאה לפועל של פיגועים. השניים נהרגו במקום. אבו הנוד הצליח לצאת מהרכב ונהרג מירי נוסף. המסוקים ירו בסך הכול שבעה טילים ששוגרו לאחר שהתקבל מידע מדויק על מסלול נסיעתו של אבו הנוד.
הערות שוליים

↑  רועי בית לוי, השב"כניק המזמזם? תשכחו מזה, באתר הארץ, 1 בינואר 2008.
↑  בן כספית, ‏הפיגועים הגדולים, החיסולים, המרגלים המפורסמים והחקירות: סגן ראש השב"כ לשעבר בראיון מצמרר, באתר מעריב אונליין, 28 במאי 2020.
↑  עפר שלח ויואב לימור, "שבויים בלבנון: האמת על מלחמת לבנון השנייה", הוצאת ידיעות ספרים, 2007, עמודים 376-377.
↑  אביחי בקר, בצל הדובדבן, הארץ, ‏ 08.09.2000, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  אביחי בקר, "מי זה בכלל יצחק איתן", הארץ, ‏ 17.11.2000, כפי שהועלה באתר "פרש".
↑  פליקס פריש, אחיו של תא"ל אורן: "הוא מרגיש מצוין", באתר ynet, 31 באוגוסט 2000
↑  פליקס פריש, מפקד דובדבן המתפטר מונה לתפקיד מג"ד, באתר ynet, 2 באוגוסט 2002.
↑  אלוף בן, ישראל התנקשה בחיי המבוקש אבו-הנוד; החמאס מאיים בפיגועי נקמה, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2001.
גסטרקטומיה

| --- | --- |

 מיקום אנטומי:  קיבה 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D005743
 
גסטרקטומיה או כריתת קיבה (באנגלית: Gastrectomy) היא קטיעה חלקית או שלמה של הקיבה.
רקע

כריתת קיבה מתבצעת בעת שישנו כיב מדמם דימום עז, או כשהכיב אינו מחלים על-אף טיפול תרופתי. כריתת קיבה מבוצעת לרוב בחולי סרטן בקיבה או בבעלי גידולים שפירים בקיבה. בלי קיבה לא ניתן לאכול שלוש ארוחות עיקריות ושלוש ארוחות ביניים ביממה. לפיכך, אם כן, ברוב המקרים העדרה של הקיבה מאלץ את האדם להסתגל לתפריט בו הוא ניזון מארוחות ביניים בלבד, המכילות כמות מצומצמת של מזון (כגון כריך), בתדירות של פעם בשלוש שעות. במהלך הניתוח כורתים את החלק הנגוע של הקיבה, בין אם בכריתה חלקית ובין אם בכריתה מלאה. טרם הניתוח נדרש לרוקן את הקיבה על ידי שאיבה באמצעות צינורית, אשר מוחדרת דרך האף, עוברת בוושט ומשם ממשיכה לקיבה. במהלך הניתוח מבוצע חיתוך של הבטן העליונה, על מנת לקבל גישה לביצוע כריתה חלקית של החלק הנגוע. לאחר הכריתה מבוצע חיבור גדם הקיבה לפיתול המעי הדק או לתריסריון. מקום בו מבוצעת כריתה מלאה, תופרים בזהירות את גדם הוושט לפיתול המעי הדק ויוצרים צינור רצוף למעבר המזון. מאז שפותחה שיטת הלפרוסקופיה, נהוג כיום, במקרים מסוימים, לכרות את הקיבה בלפרוסקופיה.
החלמה

בתקופת ההחלמה מחובר המטופל למכשיר הזנה מלאכותית. כמו כן, מוחדרים לגופו נקז או שניים לניקוז נוזלים שהצטברו במהלך כריתת הקיבה. בתוך 5 ימים עד כשבוע מיום הניתוח יכול המטופל לאכול ולשתות כבשגרה. משך האשפוז הדרוש הוא בדרך כלל כשבוע וחצי או מעט למעלה מכך. עם זאת, ייתכן משך אשפוז ארוך יותר במצבים בהם מופיעים סיבוכים למיניהם. במהלך תקופת ההחלמה, בהנחיית פיזיותרפיסט, מבצע המטופל תרגילי נשימה. כמו כן נעזר המטופל בדיאטנית על מנת להסתגל לשגרת החיים החדשה מבחינת עיכול המזון. תופעות לוואי נפוצות לאחר הניתוח הן בחילות ושלשולים, אותן ניתן למנוע או לצמצם באמצעות תרופות. מרבית המטופלים יכולים לשוב לשגרה תוך חודש עד חודשיים. לאחר כריתת קיבה קיימת שגרת מעקב בה נהוג לבצע בדיקות דם. לעיתים נהוג להוסיף ויטמינים לתזונת המטופל.
מבצע קוטג'

מבצע קוטג' (באנגלית: Operation Cottage) היה תמרון טקטי אשר השלים את הקרב על האיים האלאוטיים ומטרתו הייתה כיבוש האי קיסקה (אנ'). ב-15 באוגוסט 1943, כוחות בעלות הברית נחתו על האי, שהיה בשליטת היפנים מאז יוני 1942. היפנים, לעומת זאת, נטשו בסתר את האי כשבועיים לפני הפלישה ותודות לכך בעלות הברית לא חוו התנגדות אויב. אף על פי כן, במשך יותר מיומיים בערפל כבד ובמצב מבולבל, כוחות ארצות הברית וכוחות קנדה זיהו בטעות אחד את השני כאויב היפני. הקרב הקצר הותיר 32 הרוגים ו-50 פצועים. בסך הכול, כוחות בעלות הברית ספגו מעל 300 הרוגים במהלך שהותם באי, מבלי שנתקלו בחיילי אויב.
רקע

היפנים, תחת פיקודו של קפטן טק'גי אונו, נחתו על האי קיסקה, בערך ב-01:00 בלילה ב-7 ביוני 1942, עם כוח של כ-500 נחתים יפנים. מיד לאחר הגעתם, הם הסתערו על תחנת מזג אוויר אמריקאית באי. הם הרגו שני חיילים ששהו שם ושבו שמונה, שנשלחו ליפן כשבויי מלחמה. בספטמבר 1942, 2000 חיילים יפנים נוספים הגיעו לאי. בשלב זה, אדמירל-משנה מונזו אקייאמה (אנ') עמד בראש הכוח היפני באי. בדצמבר 1942 ובינואר 1943 הובאו לאי אמצעים נוספים: יחידות נ"מ, מהנדסים ותגבורת של חיילי חי"ר. באביב 1943, השליטה בכוחות באי הועברה לקייצ'ירו היגוצ'י (אנ'). לאחר ניצחון הכוחות האמריקאיים והקנדים בקרב על האי אטו במאי 1943, האי קיסקה נותר הטריטוריה האמריקאית האחרונה שהייתה בשליטת היפנים.
תוכנית הפלישה וביצועה

ב-11 ביוני 1942, ארבעה ימים לאחר כיבוש האי על ידי היפנים, החלו כוחות אמריקאיים בתקיפה אווירית של האי מכיוון מזרח שנמשכה עד אוגוסט 1943. התקיפות האוויריות הקשו מאוד על פעילות היפנים באי ושהותם באי התמקדה במגננה.
במרץ 1943, החל מצור ימי על האי על מנת להגביל את יכולת האספקה של היפנים לאי. עם סיום כיבוש האי אטו במאי 1943 על ידי בעלות הברית, התחילו הכוחות בתקיפות אוויריות של האי קיסקה משדה התעופה שבאטו. כך, התאפשר לתקוף את האי גם מכיוון מערב.
בשל האבדות הכבדות שספגו הכוחות האמריקאיים והקנדים כשכבשו את האי אטו, והצפי שמספר החיילים היפנים שישהו בקיסקה יהיה גדול פי כמה ממספר החיילים באטו, צפו המתכננים של המבצע לכיבוש קיסקה למספר גבוה של אבדות מקרב כוחות בעלות הברית. עם זאת, הם יישמו את הלקחים מהלחימה באי אטו וציידו את כוחותיהם בציוד שמתאים יותר לתנאים באי. מנגד, היפנים, שחשו כי האי כבר לא בר-הגנה, הכינו תוכנית לנטישת האי. ב-28 ביולי 1943, בחסות החשיכה והערפל, הצליחו היפנים לחדור את המצור שהוטל על האי באמצעות צוללות וספינות. תוך שעה, פינו היפנים את כל החיילים מהאי (כ-5000 חיילים) בבטחה, מבלי שאותרו על ידי הכוחות שצרו על האי. בעת עזיבתם, השאירו היפנים מוקשים ומלכודות. כמו כן, הם השאירו פצצות שכוונו כך שפצצה אחת תתפוצץ מדי יום.
למרות חשאיות העזיבה של היפנים, היו סימנים לכך שהאי ננטש. הכוחות האמריקאיים והקנדים לא קלטו תשדורות רדיו מהאי במשך הזמן שבין עזיבת היפנים לנחיתה על האי. כמו כן, מטוסים אמריקאיים לא נתקלו באש נ"מ בגיחות ההפצצה שלהם על האי. למעשה, מטוסים אמריקאיים אף נחתו על המסלול המופצץ באי על מנת לאמת חשדות לכך שהאי ננטש. על אף הסימנים שהאי ננטש, מפקד הכוח בצפון האוקיינוס השקט, אדמירל-משנה תומאס קינקייד, סירב לבטל את המבצע.
ב-15 באוגוסט 1943, נחתו כוחות אמריקאיים וכוחות קנדים בחופים שונים באי. בשל הערפל הכבד ששרר והבלבול, כל אחד מהכוחות זיהה את הכוח השני ככוח יפני וכתוצאה מאש ידידותית נהרגו 28 חיילים אמריקאים ו-4 חיילים קנדים. כמו כן, נפצעו כ-50 חיילים בכל צד.
ב-17 באוגוסט, בזמן שהספינה USS Abner Read (אנ') שטה בקרבת האי, היא נפגעה ממוקש יפני שהושאר במקום. 71 חיילים אמריקאים נהרגו בתקרית זו, ו-47 נוספים נפצעו.
במהלך שני ימי הלחימה, נהרגו בסך הכול 313 חיילים אמריקאיים וקנדים. מלבד האש הידידותית והתקרית בספינה, אחת מסיבות המוות המובילות הייתה מחלות שנבעו מהתנאים הקשים ששררו באי, לרבות רגל חפירות, שממנה מתו יותר ממאה חיילים. מלבד הסיבות האמורות, החיילים נפגעו גם ממוקשים, מלכודות, פצצות מתוזמנות, פיצוצי תחמושת מקריים, תאונות דרכים, פיצוצי נפלים ופציעות שונות שנבעו מהתנאים באי.
הערות שוליים

↑  Operation Cottage: A Cautionary Tale of Assumption and Perceptual Bia, National Defense University Press
תקיפה אווירית של האי בזמן שלפני הנחיתה בו, 1943
צי הנחיתה בקיסקה יוצא מנמל Adak, אלסקה (אוגוסט 1943)
הנחיתה בקיסקה, 15 באוגוסט 1943
צוללות יפניות נטושות שנבחנות על ידי חיילים אמריקאים וקנדים, 1 בספטמבר 1943
ימי ראשית הקיץ

| --- | --- |
 שיר בביצוע ג'וזי כץ
 יצא לאור:  1977
 פורמט:  קלאסי
 שפה:  עברית
 אורך:  5:35
 כתיבה:  יענקל'ה רוטבליט
 לחן:  שמוליק קראוס
 עיבוד:  שמוליק קראוס
 גרסאות כיסוי:  אור אדרי וג'נגו   ברי סחרוף   בר בלפר   שרון מולדאבי וצילי ינקו
 
ימי ראשית הקיץ הוא שיר שנכתב על ידי יענקל'ה רוטבליט והולחן על ידי שמוליק קראוס בשנת 1977. השיר יצא לראשונה במסגרת אלבומו של קראוס "שבעים שמונים", שיצא באותה השנה.
השיר מתאר את הימים הראשונים של עונת הקיץ.
אלבומו של קראוס יצא תוך כדי ניסיונות להקים את להקת "כיף התקווה הטובה", שבה היו חברים ג'וזי כץ, חנן יובל ואלי מגן, שאף ביצע את השיר באלבום. הלהקה התפרקה והשיר נכלל באלבומו של קראוס ומבצעת אותו באלבום ג'וזי כץ. את השיר עיבד מוזיקלית אילן וירצברג.
השיר הועמד לבחירה במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' בשבוע של ה-30 במאי 1977. הוא צעד ארבעה שבועות בלבד ובשיאו הגיע למקום ה-20 במצעד.
גרסאות נוספות של השיר

את השיר ביצעה בר בלפר בשנת 2006 בסרט "מישהו לרוץ איתו" בכיכובה.
בפברואר 2011 ביצעה מיקה שדה את השיר בהיכל התרבות בתל אביב בערב למען הגן השיקומי בירושלים.
בשנת 2013 ביצעו שרון מולדאבי וצילי ינקו את השיר במופע מחווה לזכר שמוליק קראוס במסגרת ג'אם 88 אף אם מבית היוצר של אקו"ם, נמל תל אביב.
בפברואר 2021 הוציאה המוזיקאית אור אדרי עם עמיר רוסיאנו (ג'נגו) גרסת כיסוי לשיר במסגרת האלבום "הוצאו מהקשרם - שרים רוטבליט", אלבום המחווה ליענקל'ה רוטבליט. השיר היה אחד המועמדים במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשפ"א.
בפברואר 2023 ביצע את השיר המוזיקאי ברי סחרוף בערב מחווה לג'וזי כץ שנערך בהיכל התרבות.
בינואר 2024 ביצעה את השיר ענת מושקובסקי לנגינת תזמורת הג'אז הישראלית במועדון הגריי.
הערות שוליים

1 2 3 4  ימי ראשית הקיץ – מילים וביצועים | קראוס, שמוליק, 1935-2013 מלחין | מוזיקה | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
1 2  ימי ראשית הקיץ – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑  רונה קינן ושלמה בר נפגשו באורקסטרה, באתר ynet, 4 במרץ 2014
↑  דרור גלוברמן, ‏שמוליק קראוס היה נהנה, ואז שובר להם גיטרה על הראש, באתר ‏מאקו‏, 8 במרץ 2013
↑  תומר פישר, הוצאו מהקשרם – שרים רוטבליט, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 7 בפברואר 2021
↑  אמיר שוורץ, ערב המחווה לג'וזי כץ נצמד לנוסטלגיה ופספס הזדמנות לתת טוויסט נועז ומרענן, באתר ynet, 9 בפברואר 2023
↑  יובל אראל‏, תזמורת הג'אז הישראלית עושה קסמים, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 6 בינואר 2024
לימודי מדונה

מדונה מופיעה בסיבוב ההופעות שלה "Rebel Heart Tour", אוחזת בכתבי קודש.
לימודי מדונה (הנקראים גם מלגת מדונה, מדונה-לוגיה או תופעת המדונה) הוא חקר יצירתה וחייה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה תוך שימוש בגישה בינתחומית המשלבת לימודי תרבות ולימודי מדיה. במובן כללי, הדבר מתייחס לכל לימודים אקדמאים שהוקדשו לה או נלמדים אודותיה. לאחר הופעת הבכורה של מדונה ב-1983, המוסדות להשכלה הגבוהה הגדילו להרחיב את תחומי המחקר ואפשרו להיכנס ללימודים נלווים אודות הזמרת; התחום הופיע לראשונה באמצע שנות ה-80, ובעשור העוקב זכה לפופולריות ואהדה רבה. המחנך דייוויד בקינגהאם (אנ') תיאר את נוכחותה בחוגים אקדמאים בתור ”עלייה מטאורית לקנוניזציה אקדמית”. ההשקפה האקדמאית הרטורית באותה העת, בעיקר במובן של פוסטמודרניזם, תיארה אותה בדרך כלל בתור ”האמנית המשמעותית ביותר של סוף המאה ה-20”, ולכן היא מובנת באופן שונה וכאמצעי לפתיחת סוגיות. במאה ה-21, מחקרים אקדמאים על מדונה נותרו והתפתחו בהיבטים רבים. בשיא התפתחות התחום, מחברי הכתבים האקדמאים הללו כונו לעיתים "החוקרים של מדונה" או "מדונולוגים", וגם אי. אן קפלן (אנ') וג'ון פיסק (אנ') הוגדרו כמבשרים.
במסגרת המחקרים הללו נותחו מספר נושאים; הדומיננטיים שבהם עוסקים במגדר, פמיניזם, גזע, רב-תרבותיות, מיניות ותקשורת ההמונים. המחקרים הרבים שפורסמו בנושא התבססו בחלקם על הסרטים, השירים, ההופעות החיות, הספרים, הראיונות או הווידאו קליפים שלה. הן לימודי מדונה והן חוקריה של הזמרת סוקרו לעיתים קרובות באקדמיות ובכלי התקשורת וזאת, בנוסף לביקורות הרבות שהופנו כלפיהם. עם זאת, היו שמתחו על כך ביקורת. לימודי מדונה מילאו תפקיד מרכזי בהכוונה של לימודי תרבות ארצות הברית, והביאו את אמני הפופ לקדמת תשומת הלב המדעית.
הפרסומים האקדמאים כמו גם כנסים, כתבי עת, קורסים, תזות, ספרים, סמינרים וספרי לימוד שפורסמו או עסקו במדונה, הפכו אותה באופן רשמי לחלק מהשיח האקדמי כפי שהייתה בתקשורת הפופולרית, כתוצאה מהשפעתה על עולם המוזיקה. מעבר לכך, הסמיוטיקה של מדונה הייתה מגוונת כמעט בכל הרבדים התאורטיים לפי החוקרים שלה, שלכל אחד מהם הייתה גישה משלו לתפקידה בחברה ובתחומי החיים השונים. לאור אותם הדברים, מדונה הפכה לזמן מה, לאמן הפופ או האמן הנחקר ביותר באוניברסיטאות ובמכללות הלימוד ככלל.
טרמינולוגיה

התחום נקרא בדרך כלל לימודי מדונה, והביטוי הזה צץ בסוף שנות ה-80 לפי הסופרת מאורה ג'ונסטון (אנ'). על אף שאקדמאים רבים כמו דייוויד גונטלט השתמשו במונח הזה, החוקרות ג'ניס רדוויי וסוזנה דנוטה וולטרס והעיתונאית מורין אורת' כינו זאת בתור מדונה-לוגיה, או מדונלוגיה. קבוצה אחרת של אקדמאים כמו אי. אן קפלן כינו זאת בתואר "תופעת המדונה" (MP), בעוד שאחרים השתמשו במונח מלגת מדונה.
הספרות האקדמאית אודות מדונה, ו"התעשייה הקשורה אליה", כונתה בתור "תעשיית מדונה", "עסקי מדונה" או "מדונה בום" על ידי מגוון חוקרים כמו סיימון פרית' ומייקל ברובה (אנ') ועיתונאים כמו ג'ון פארלס. מבקרים כמו רוברט כריסטגאו הנמנה בין מבקרי המוזיקה המוכרים, הנערצים והמשפיעים ביותר כינו את התחום בתור "Madonnathinking" (Madonnathink) וציינו את המונח בתור פרשנות לתחום האקדמאי הזה.
מקורות והתפתחות > רקע

חוקר הספרות לואיס קרקמו-הואצ'נטה מאוניברסיטת הרווארד מציב את מקורם של לימודי מדונה בחישנות הקאמפ עם המושג שהציעה סוזן סונטג בשנות ה-60, עם רמיזה ”[ל]קסם של מלאכותיות והגזמה” ולמה שמדונה יצרה והוציאה בצורה מחזורית בקנה מידה תעשייתי ופלנטרי. הפרופסורית-חברה דיאן פקנולד בספרה American Icons (2006) ציינה גם היא את הקאמפ והוסיפה שבמשך רוב המאה ה-20, חוקרים אמריקאים חתמו על הרעיון של קאנון אובייקטיבי ועולמי (אנ') ואקדמאים שונים החלו לתאר מדונה באותן הצורות.
מבקר הספרות הצ'יליאני, אוסקר קונטרדו, הגדיר את הרקע שלו עם לימודי תרבות הממלכה המאוחדת כאשר החלו לנתח את תופעת הידוענים משנות ה-70. ההיסטוריון האמריקאי ריצ'רד ולין הבחין כי גישת לימודי התרבות פרחה במהלך שנות ה-80, והוסיף כי תחת השפעתו הגוברת של הפילוסוף וההוגה הצרפתי מישל פוקו, כמו גם סטיוארט הול ואסכולת ברמינגהאם, התרבות הפופולרית נתפסה כאמצעי של "התנגדות" לשלטון. בהמשך לכך, הוסיף וטען שברוח זו פרחו "לימודי מדונה" עד שהחלו להיות מלומדים בצורה מסדורת במוסדות אקדמאים שונים.
בספרה "מדונה: ביוגרפיה" (2007), מרי קרוס טוענת כי ”קלחת של תיאוריות חדשות שיובאו מאירופה ומלחמות התרבות של האידאולוגיה הביאה שינויים עצומים לעולם האקדמאי האמריקאי ולתוכנית הלימודים של המכללות. מחלקות שלמות המוקדשות לתרבות פופולרית ולמדיה החלו לפעול. כמו כן, מחקרים רבים צצו כמו גם לימודי נשים הגיעו לכשעצמם ונלמדו במוסדות שונים. כתוצאה מכך, נדמה שמדונה הדגימה וייצגה היטב את מה שקורה על חומות התרבות הקשות של סוף המאה ה-20 האמריקאית. [היא] דוגמה מושלמת לכל התאוריה של הפוסט-מודרניזם שהעולם האקדמאי היה פתאום כל כך שקוע בו”.
לדברי פרופסור סנטיאגו פוז-הרננדס, מחבר הספר Madonna's Drowned Worlds (2004), שפע העבודה הביקורתית על האמנית היה כמעט בוודאות חלק מהתפתחויות רחבות יותר במגמות מתודולוגיות באקדמיה: חקר התרבות הפופולרית עבר כברת דרך מאז. דייוויד ריזמן תיאר זאת ב-1960 כ"תחום חדש יחסית במדעי החברה האמריקאים".
מקורות והתפתחות > התפשטות

מדונה הגיעה לגדולה לראשונה באמצע שנות ה-80. במגזין D דיברו על "מלגת מדונה" ב-1986. רוברט מיקליטש, פרופסור חבר באוניברסיטת אוהיו, התאים את תחילת לימודי מדונה לשנת 1987 ו-Rocking Around The Clock: Music Television, Postmodernism & Consumer Culture מאת אי. אן קפלן.
בשלב זה, חוקרים כמו קפלן וג'ון פיסק ייצגו את מדונה בפני הקהל האקדמאי שלהם כרגע שבו התרבות הפופולרית מחקה תאוריות ביקורתיות של היסטוריה, ידע וזהות אנושית. עבורם, מדונה היוותה במהירות "כלי לפתיחת נושאים", והיא הוצבה במרכז הדיון במאה ה-20 של התרבות הגבוהה והפופולרית. אקדמאים שונים ציטטו את נקודת המבט של סטיבן אנדרסון מווילג' ווייס: ”מדונה משמשת כמאגר לרעיונות שלנו על תהילה, כסף, מין, פמיניזם, תרבות הפופ ואפילו מוות”. במובנים רבים, מדונה נתפסה כדמות רב-ערכית, במיוחד בתפקידי נשים.
”מכל האמנים שזכו להצלחה ב-MTV, אף אחד לא זכה לתשומת לב רבה יותר בקרב האקדמאים מאשר מדונה”, כתב מורי סטיב בספרו "המדריך הקורא למוזיקה" (2013). לפי דיווחים נוספים, פרופסור מייקל ברובה, תהה מדוע דווקא היא זכתה להצלחה זו (הוא ציטט את מטאליקה, בתור דוגמה מקבילה ופוטנציאלית). בהמשך לכך, טען שהדבר אירע בעקבות כך שרוב אזרחי המדינות הדמוקרטיות המערביות המתקדמות נוטים להיות מעורבים יותר ומעודכנים יותר על מדונה או לחלופין, סרטים שוברי קופות. בסיכום הדברים, נאמר שמדונה מתגלה לא רק ככוכבת פופ אלא בתור ”[ה]אמנית המשמעותית ביותר של סוף המאה ה-20”. העיתונאית והסופרת אן האל סיכמה את המחקר סביב הזמרת וטענה שזו הפכה ”לנושא המתבטא בתככים אקדמאים, פמיניסטיות, תאולוגיות, מרקסיסטיות, סוציולוגיות, שרוצים לפרק אותה ולהביט בה מתחת למיקרוסקופ”.
בסופו של דבר כתבה פקנולד כי ”העובדה שלא רק עבודתה אלא האדם שהיא הפך לנושא פתוח לפרשנויות מרובות תרמה לעליית לימודי מדונה”.
סוגיות וגישות

לימודי מדונה הם שם כולל של למידה והוראה בינתחומית ולימודי תרבות, וכן לימודי מדיה ותקשורת. הפרופסורים אנדי בנט (אוניברסיטת גריפית') וסטיב וקסמן (מכללת סמית'), בספרם The SAGE Handbook of Popular Music (2014) העירו כי ”לימודי מדונה עצמם לבשו מגוון צורות (ולא כל אלה נחשבו בהכרח כלימודי תרבות)”. אן האל שכותבת עבור טמפה ביי טיימס תיארה זאת כתחום ”מקצועי מאוד”. מיקליטש הגדיר זאת בתור ”מיני-משמעת”. עבור סוזן מק'לארי כל המחקרים הללו נכתבו מנקודת מבט איקונוגרפית, ועבור הסופר דייוויד צ'ייני, כתבים אקדמאים אלה ”עוסקים בפירוש ההמצאה והאסטרטגיות הייצוגיות בדמותה של הכוכבת”.
פרופסור פמלה רוברטסון ויצ'יק מאוניברסיטת נוטרדאם העירה כי ”תשומת הלב התקשורתית מלבה את השיח האקדמאי, שבתורו מזין את השיח התקשורתי, ובסופו של דבר הכול הופך לחלק מהדבר הנקרא 'מדונה'”. בהקשר זה, האל הזכירה שהכול ”זה נתונים”. בסקירה שנדלתה מתוך המאמר האקדמאי Dissertation Abstracts International: The humanities and social sciences. A (2008), נכתב כי "מלגת מדונה" התמקדה באופן בלעדי בפוליטיקה של זהויות באמצעות קריאה פורמליסטית של טקסטים תרבותיים וקבלתם, במטרה לחקור את ההשפעה של ההקשרים הפוליטיים הכלכליים, ההיסטוריים והתרבותיים הגדולים יותר של החברה הקפיטליסטית.
במסגרת לימודי מדונה נחקר מגוון רחב של שיח מדעי ונושאים חברתיים בתחומי חיים שונים. קת'י שוויכטנברג, פרופסורית מאוניברסיטת ג'ורג'יה ועורכת של The Madonna Connection, טענה שישנו שימוש ”[ב]אבן בוחן לדיונים תיאורטיים” בנושאי מוסר, מיניות, מגדר, זכויות הומוסקסואלים, רב-תרבותיות, פמיניזם, גזע, גזענות, פורנוגרפיה וקפיטליזם, אם הייתה צריכה לציין זאת. המחברות של Encyclopedia of Women in Today's World, Volume 1 (2011) הוסיפו לקשת הנושאים גם את הניכוס התת-תרבותי, פוליטיקת הייצוג, תרבות הצריכה, המבט הגברי (פטריארכיה, בין היתר), שינוי הגוף, תורת הקבלה ופוסט-מודרניזם.
בדומה למשקיפים אחרים, גם הפרופסור למוזיקה אנטוני פיזה פרוהאנס (אנ') תיאר את הכתיבה האקדמאית שנידונה על מדונה ותיאר אותה ”[כ]ארוכה, מתוחה וכולי”. בין אותם נושאים, הוא הוסיף, גלובליזציה, זכויות מהגרים, זכויות מיעוטים או שחרור מיני. משקיף נוסף, ריקרדו באקה (אנ') הוסיף את נושאי הדת והמחזה בתור תחומים שנחקרו במסגרת לימודי מדונה והפרסומים האקדמאים אודותיה. בנוסף לכך, המבקר דניאל האריס סיפק סקירה כללית של התגובה האקדמאית והגישות למחקרי מדונה בטענה ”שעבודתה של מדונה הולידה תעשייה שלמה של פרשנות אקדמאית” הדנה בהשפעתה על מוזיקה, פמיניזם, מיניות ועוד עשרות נושאים אחרים.
חוקריה של הזמרת הקיפו גם קשת רחבה של משאבים, כולל יצירותיה של מדונה כדוגמת וידאו קליפים, הופעות, מוזיקה, סרטים וראיונות. שימוש זה נודע גם כ"טקסטים" בענף לימודי התרבות. ב-Madonna's Drowned Worlds, מחבריו ציינו כי ”הנטייה הזו להפוך את מדונה לדיון בכיתה הופכת ברורה יותר כאשר בוחנים את השיטות הבסיסיות שבהן מעריציה מפרשים את השירים והקליפים שלה”.
דוגמאות להמחשה של עבודות עיוניות

לימודי מדונה התפתחו בכנסים אקדמאים, כתבי עת, קורסים, סמינרים, תזות וספרים (כולל ספרי לימוד). המאמרים המדעיים הראשונים אודותיה פורסמו לראשונה ב-1985, שנתיים ספורות מתחילת הקריירה שלה (1983) והפכו לפופולריים בתחילת שנות ה-90. לדברי האקדמאית לורי אואלט, ”חוקרים הובילו דיונים בכיתה ומילאו את כתבי העת וספרי הלימוד מאז ימיה כנערה חומרנית”. סיימון פרית', התייחס לזה בתור ”התנופה בעסקי מדונה האקדמאים: הספרים! המאמרים! הכנסים! הקורסים!”.
אוניברסיטאות אמריקאיות גדולות הקדישו שיעורים לזמרת ברחבי המדינה, בעיקר בשנות ה-80 וה-90. סטטיסטית, היה מספר רב יותר של שיעורים אודותיה בארצות הברית מאשר בשאר המדינות ברחבי העולם. בהקשר זה, כתב האקדמאי הצרפתי ז'ורז'-קלוד גילברט בספרו "מדונה כמיתוס פוסטמודרני" (2002), שפרינסטון, הרווארד, קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת קולורדו וראטגרס היו הראשונות שהציעו קורסים "על" מדונה. מכללות לאמנויות ליברליות כדוגמת 7 אחיות מעבירות קורסים הבוחנים את השפעתה של מדונה בתרבות. פרופסור מת'יו דונהיו מרצה על מדונה ברבים משיעוריו במחלקה לתרבות פופולרית (המחלקה הראשונה לתרבות פופולרית בארצות הברית) של אוניברסיטת באולינג גרין סטייט.
בשאר רחבי העולם, העורכת האמריקאית אנלי ניויץ העירה כי ”מדונה תופסת מקום מוגדר בתוכנית הלימודים של תרבויות פוסט-מערביות באוניברסיטאות בכל מקום”. באוניברסיטת אמסטרדם בהולנד, נוצרה הדיסציפלינה האקדמאית לבחירה, "מדונה: המוזיקה והתופעה", במסגרת המחלקה למוזיקולוגיה. בפינלנד, רוסי לינה-מאייג'ה מהלסינגין סנומט הודיעה ב-1995 כי ”מדונה הפכה לחלק אינטגרלי מחיי הלימודים האקדמאים הפיניים”. סיימון ריינולדס ציין את הדוגמה של חוקרים מפרנקפורט, והמחנך דייוויד בקינגהאם מאוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 2015, אירע תקדים כאשר קבוצת חוקרים הקדישה קורס למדונה באוניברסיטת אוביידו; זו הייתה הפעם הראשונה שאמנית נלמדה שם.
דוגמאות להמחשה של עבודות עיוניות > טקסטים

ב-Material Girls (1995), סוזנה דנוטה וולטרס החזיקה בכתבים אקדמאים, מהם הונפק טקסט שהוקדש למדונה. לפי הדיווח של אריק וייסברד (אנ'), רק ספרי לימוד של מדונה היו נפוצים בשנות ה-90 (לעומת מוזיקאים כמו מייקל ג'קסון ופרינס), ורובם נלמדו אצל קבוצה חדשה של אקדמאים ללימודי תרבות, בעיקר נשים. לדברי הפרופסורית שילה ג'פריס (אנ'), ”קיימים שלל ספרים מלומדים בשפה פוסט-מודרנית אודותיה”.
הפרופסורית ג'יין דזמונד מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין קבעה כי ”הביבליוגרפיה הרלוונטית היא עצומה” במחקרי מדונה, וציינה את קת'י שוויכטנברג (The Madonna Connection), ליסה פרנק ופול סמית' (Madonnarama) שפרסמו שני ספרים ב-1993. ספר נוסף מאותה השנה הוא Deconstructing Madonna (פראן לויד) המציג את מדונה בפרספקטיבה תרבותית בריטית ולא אמריקאית. אקדמאים החל מתומאס פרארו ועד סנטיאגו פוז-הרננדס עסקו בטקסטים מקוריים אודותיה, כמו Madonna, Bawdy & Soul של קרלין פיית' (1997) והאחרים שצוינו קודם לכן בידי דזמונד. עבור פוז-הרננדס, The Madonna Connection ”היה ללא ספק אירוע מכונן בהיסטוריה של מערכת היחסים בין הזמרת לאקדמיה”. הפרופסורית פמלה רוברטסון וויצ'יק סברה ששלושת הספרים הללו שפורסמו ב-1993, ”ביצרו את המיסוד של תת-חלוקה מרכזית של לימודי תקשורת אמריקאים אודות מדונה”.
וייסברד שם לב כיצד ביבליוגרפיה מסוימת על מדונה מערבבת ביקורת מוזיקה עם מחקרים אקדמאים ("צלעות אקדמאיות"); הוא ציין את הספר "מדונה: כמו אייקון" (אנ') מאת הסופרת הבריטית לוסי או'בריאן כדוגמה להמחשת דבריו. בכתיבה הפופולרית המשלבת גם ביקורות וגם מחקרים אקדמאים על מדונה, פוז-הרננדס העיר שהשיח האקדמי אודותיה ”מתמזג מעת לעת בהיקפים ובתצורות שונות כדוגמת Desesperately Seeking Madonna‏ (סקסטון, 1993), Madonna: The Rolling Stone Files (רולינג סטון, 1997) או The Madonna Companion (מץ ובנסון, 1999)”. עבור פרארו, הספר האחרון היה ”המשאב הטוב ביותר לביקורות על מדונה”. Bitch She's Madonna, ספר שיצא לאור ב-2018 על ידי קבוצת אקדמאים, קודם כספר התרבות הספרדי הראשון על מדונה, וכהרחבה של לימודי מדונה בספרד. באותה שנה, עוזר הפרופסור מנאב ראטי מאוניברסיטת סולסברי, שכותב עבור Journal of American Studies פרסם מאמר על ספרה "סקס" וכינה אותו הרחבה של ”המלגה על מדונה”. תזות מסוימות זכו לחשיפה תקשורתית ואזכורים, כדוגמת "מדונה, כמו תפילה: ביקורת של ביקורת על דור הגריטול" מאת צ'יפ וולס.
חוקרי מדונה

"חוקרי מדונה" היה השם שניתן לאקדמאים שעבדו על מחקרים אודות מדונה, אך כינוי מקביל היה "מדונולוגים". לדברי האקדמאי הצרפתי ז'ורז'-קלוד גילברט, הם עבדו בעיקר על תחומי התאוריה התרבותית, לימודי תרבות, קולנוע, לימודי תקשורת, פמיניזם, מגדר ולימודים אודות הומואים ולסביות. לטענתו, לימודיה בדרך כלל משתייכים לשמאל בפוליטיקה, העוסק באנטי-גזענות רדיקלית, פמיניזם קיצוני והומופוביה כלפי להט"בים.
בשנת 1986, צוות מגזין D ציין כי ”אקדמאים מדאלאס, היו בין המובילים בלימודי מדונה, שזה עתה החלו לחלחל באוניברסיטאות והמכללות”. בשנת 1992, ברברה סטיוארט מאורלנדו סנטינל דיווחה על ”מספר הולך וגדל של חוקרי מדונה” בארצות הברית מפרופסורים לאנגלית, אנתרופולוגים או אנשי תקשורת. אחד החוקרים הראשונים של מדונה שזוהו כ"מלומדי מדונה" היה ג'ון פיסק.