stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רני רהב
הערות שוליים

↑  "Agency title". BBC News.
↑  Lisa, Peretz. "Article about Rani Rahav". Makor Rishon.
↑  ליסה פרץ, אני ההון והשלטון, באתר nrg‏, 30 במרץ 2007
↑  רני רהב פורש מהגשת שרון ורני בע"מ בערוץ 13, באתר ‏מאקו‏, 31 ביולי 2019
↑   שרון שפורר, משחקי הרהב, באתר TheMarker‏, 7 בינואר 2014
↑  "List of Rahav's clients". Jpost.
↑  רז שכניק, כשאני מוחק אדם אין אצלי אלהים. 99 אחוז מהאנשים אני אוהב, אחד לא., 7 לילות - ידיעות אחרונות, 13/3/2020, עמ' 13
↑  ענת טל שיר, הייתי יועץ הסתרים של רבין, מוסף לשבת ידיעות אחרונות, 23/2/1996, עמ' 10-12
↑  100 המשפיעים של מעריב, מקומות 51-60: רני רהב, אפי נוה וגילה גמליאל, באתר מעריב אונליין, 2 בינואר 2019
↑  Arison, the miniseries, באתר TheMarker‏, 22 בספטמבר 2003
↑  רני רהב פורש מהגשת שרון ורני בע"מ בערוץ 13, באתר ‏מאקו‏, 31 ביולי 2019
↑  רני רהב, עידן הרוע, באתר ynet, 19 בפברואר 2007
↑  רני רהב, המכתב "שלי רעה", שכתב רהב בגנות שלי יחימוביץ', באתר ynet, 19 בינואר 2003
↑  רני רהב: "ניצחת, שלי יחימוביץ'", באתר ynet, 20 בספטמבר 2003
↑   התעוררות: רני רהב, סרטון בערוץ "yes tv (יס)", באתר יוטיוב
↑  רני רהב על הזמר: "לא עולה בדעתי שהוא עשה את זה", באתר nana10‏, 16 בנובמבר 2013
↑   ירון כהן-צמח, רני רהב מאבד שליטה, באתר TheMarker‏, 20 בנובמבר 2013
↑   שרון שפורר, משחקי הרהב, באתר TheMarker‏, 7 בינואר 2014
↑  המהדורה‏, האם רני רהב איבד את זה?, באתר וואלה, 7 בינואר 2014
↑   TheMarker Online, ארגון העיתונאים על האיומים של רני רהב: "זו פגיעה בציבור הישראלי", באתר TheMarker‏, 7 בינואר 2014
↑  רני רהב התנצל בפני העיתונאית שעליה איים: "מצר על כך אם נפגעת", באתר ‏מאקו‏, 8 בינואר 2014
↑  אלפי שאולי, קריסת המרפסות בחדרה: מי אחראי?, באתר ynet, 23 בדצמבר 2013
↑   רז סמולסקי, מרפסת בבניין חדש של גינדי השקעות בחדרה קרסה; העירייה ביטלה את האכלוס, באתר TheMarker‏, 23 בדצמבר 2013
↑  נועה פרייס‏, ביהמ"ש דחה את תביעת רני רהב נגד גבי גזית וישראל גודוביץ', באתר וואלה, 21 במאי 2017
↑  מערכת הצינור, לאחר שרני רהב תבע אותו והפסיד - ישראל גודוביץ' יתבע את היחצ"ן על לשון הרע?, באתר nana10‏, 22 במאי 2017
↑  יונתן כיתאין, ‏רני רהב משך את ערעורו בתביעה שהגיש נגד גבי גזית וגודוביץ', באתר גלובס, 2 ביולי 2018
↑  רני רהב תובע 100 אלף ש' מכתב הארץ שכינה אותו "חזיר חניה", באתר גלובס, 14 במאי 2018
↑  אורן פרסיקו, מה יגידו באיי מרשל, באתר העין השביעית, 29 ביולי 2018
↑  מתן וסרמן, ‏רני רהב נגד חיים לוינסון: התביעות הנגדיות התקבלו, אף צד לא ישלם, באתר מעריב אונליין, 27 במאי 2021
↑  admin, "פשוט מביך": עובדי בז"ן פנו ליועמ"ש שיקפיא את הוועדה שעשויה לסגור אותם בגלל הבחירות, באתר חדשות חיפה והקריות, ‏2021-02-03
↑  נווית זומר, הילה רהב: אני מעריצה את רני, באתר ynet, 8 במרץ 2005
↑  ידידי בית ליסין, באתר בית ליסין
↑  רועי ברק, ‏רני רהב: "מעולם לא לקחתי שקל אחד מתוכן שיווקי", באתר גלובס, 13 ביולי 2011
↑  "Rahav Mentioned as art collector". YNET.
↑  "Ran's art colection six's in Israel". Israel Hayom.
↑  Schechnik, Raz (13 מרץ 2020). "Ran's art collection size mentioned". Yedioth Aharonot. 7 nights: 8–13. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293254905171  ISNI: 0000 0003 7743 8548  VIAF: 255279267   WorldCat (עם VIAF): 255279267
הלנה קורקין

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1939 (בת 85) מונטווידאו, אורוגוואי 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  סמינר הקיבוצים 
 
הלנה קורקין (נולדה ב-21 באפריל 1939) היא במאית, מחזאית, מתרגמת, מנהלת ושחקנית תיאטרון ישראלית ילידת אורוגוואי.
ביוגרפיה

הלנה קורקין, הצעירה מבין שלוש אחיות, נולדה וגדלה במונטווידאו, אורוגוואי. הוריה, דבורה מיצנמכר ווידל פרבר היגרו מפולין לאורוגוואי בשנת 1929. הלנה למדה בבקרים יידיש ועברית בבית ספר יהודי, ואחר-הצהריים בבית ספר ממלכתי; במקביל, בהיותה בת תשע, הצטרפה לתנועת השומר הצעיר, בה נשארה עד שעלתה לישראל. היא עבדה כקריינית בשתי תחנות רדיו, אחת מהן ביידיש, וגם הפיקה וניהלה למעלה משלוש שנים תוכנית שבועית במסגרת תנועת השומר הצעיר.
באפריל 1961 הייתה קורקין חלק מקבוצה של עשרים אנשים, מחציתם מאורוגוואי ומחציתם מארגנטינה. בדרכה לארץ, הקבוצה המתעתדת לעלות לישראל הכינה מופע, המורכב מתמונות אמנותיות, על נושאים יהודיים וישראליים, והופיעה באצטדיונים, בטלוויזיה ובאולמות התיאטרון בארצות אמריקה הלטינית: ארגנטינה, צ'ילה, בוליביה, פרו, קולומביה, ונצואלה, אקוואדור, גואטמלה, אל סלבדור, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה, ופנמה. קורקין קריינה וביימה את התמונה לזכר השואה, בה היא גם הופיעה. הלנה קורקין הגיעה לישראל בפברואר 1962 והצטרפה ביחד עם בן זוגה אלברטו לקיבוץ געתון, בו היא מתגוררת עד היום. הלנה נישאה לאלברטו שהיה מנחה קבוצות בתחום החינוך עד למותו ב-2021 ונולדו להם שני בנים. עד 1970 עבדה במפעל הקיבוץ בחריטה אוטומטית של מתכות. היא למדה מתמטיקה ושרטוט טכני בלימודי ערב ועבדה כמתכננת עבודה של אולם המכונות.
ב-1964 למדה משחק בגבעת חביבה בהדרכתה של שולמית בת-דורי, ב-6–1965 למדה משחק בבית הספר
האזורי אצל נולה צ'לטון. בשנים 1962–1975 למדה תנועה והכרה גופנית בבית הספר למחול, הגליל המערבי, אצל יהודית ארנון. ב-1971 למדה תיאטרון בסמינר הקיבוצים, תל אביב; בין מוריה: נולה צ'לטון, מייקל אלפרדס ונועה אשכול. מאז 1973 מלמדת משחק במסגרות שונות. ב-1973 קורקין יסדה את בית הספר למשחק בגליל המערבי (היום מועצה אזורית מטה אשר), בו לימדה ואותו ניהלה.
בשנת 1975 עברה עם משפחתה לאורוגוואי בשליחות הסוכנות היהודית ותנועת השומר הצעיר, היא שהתה שם שלוש שנים. בתקופה זו ארגנה את כל חגיגות התנועה. 1977 יצרה את Nace una Nacion (אומה נולדת), אירוע תיאטרלי גדול באמריקה הלטינית באצטדיון פניארול (אנ'), לציון 29 שנה למדינת ישראל. בעיתון סמנריו הבראו (אנ') נכתב: "זהו המופע הגדול ביותר שהקהילה היהודית העלתה באורוגוואי ובמדינות אחרות באמריקה הלטינית או בכלל. לקחו בו חלק 500 משתתפים". מאז חזרתה לישראל ב-1978 לימדה והכשירה שחקנים ומחנכי תיאטרון רבים במסגרות שונות, ביניהם ב"מיל"ב" (מרכז ישראלי לבימות חובבים) ותיאטרון הקיבוץ.
בשנים 1980–1983 הייתה הלנה קורקין המנהלת האמנותית של בימת הקיבוץ באזור הצפון. בשנים 1984–1985 למדה בימוי באוניברסיטת תל אביב. ב-1992 הצטרפה לרזי אמיתי ושימשה כסגניתו בניהול תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. ב-1997 התמנתה למנהלת האמנותית של תיאטרון הקיבוץ.
ב-2001 יצרה וביימה את "אימהות בכיכר" שהועלה בתיאטרון הבימה כחלק מפסטיבל תיאטרונטו. היה זה מופע בו שחקניות גילמו את אמותיהם האבלות של ילדים שנעלמו בזמן המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983), 25 שנה קודם לכן. בהצגה השתתפו 25 שחקנים בהם ליא קניג, דוית גביש, גיא זו-ארץ, הזמרת סילביה קיגל, להקת קרנבל ונגנים. את המוזיקה הלחין לאונרדו בוטיולי. ההצגה הולתה ביוזמתו של יעקב אגמון, בעקבות הקמתה של ועדה של משרדי החוץ והמשפטים לאיתור משפחות הנעדרים ומקום קבורתם בראשות חה"כ נעמי בלומנטל.
הצגות תיאטרון שביימה בישראל

1973 – "פיטר פן". עבודה קהילתית. קיבוץ געתון. בהשתתפות 80 שחקנים. כוריאוגרפיה: יהודית ארנון.
1978 - "חלום ליל קיץ". מחזה: ויליאם שייקספיר. עבודה קהילתית בקיבוץ געתון. 120 משתתפים. כוריאוגרפיה: יהודית ארנון.
1980 - "טרמינל הרוחות" (פסטיבל עכו הראשון) מאת עזרא אוריון עיבוד ובימוי: הלנה קורקין. מוזיקה: ישי קנול. השתתפו: יצחק גון, אורנה ספיר, חנה דרורי, עפרה רם, אריה בן חורין, ציון ניב, זאביק שפריר.
1981 – "בידרמן והמציתים". מאת מקס פריש. תיאטרון הקיבוץ. תפאורה: אלי סיני, מוזיקה: פולדי שצמן.
1983 - "מעשה במוקיון שאיבד את צחוקו" מאת רותי פאר. עבודה קהילתית עם שחקנים של המועצה האזורית הגליל המערבי. תזמורת בת 12 נגנים. ניהול מוזיקלי וניצוח: יוסי זייפרט. כוראוגרפיה: ויטוריה גרין. תפאורה וחיות: שמואל כץ.
1987 - "מנטנ-טירו-לירו-לה", מחזאית: מריה הלנה וולש. פסטיבל יפו, "לילות יפו": עיבוד מוזיקלי: מירון מינסטר. שחקנים: דינה בליי-שור, עפרה ויינגרטן, גדי סרי.
1989 – "כלילה ודימנה" הפקה: התיאטרון מארץ עוץ, עיבוד להצגה ושירים: קובי לוריא, ניהול מוזיקלי: אפי שושני. עיבוד הסיפורים המקוריים עירית שילה, ע"פ ספר בהוצאת זב"מ.
1989 – "גדא וביש גדא" מאת ורדה קנול, ע"פ יצחק בשביס-זינגר. פסטיבל חיפה להצגות ילדים ההצגה זכתה במקום השני. שחקנים: דינה בליי-שור, רוברטו פולק, שמואל וולף, עמנואל חנון.
1992 - "מפתח שער הזהב" תיאטרון הקיבוץ. עיבוד: ורדה קנול-יהלום, ניהול מוזיקלי ועיבודים: חיים צור. בהשתתפות: מיקי קם ואתי עמית.
1993 - "אהבה בצל האיידס". מאת הלנה קורקין ובבימויה. תיאטרון מופע. תפאורה: פרידה שהם. שחקנים: צופית (אלישיב) גרנט, אמנון דוייב ויוסי פרשיץ.
1995 – "מירד - הנער מבוסניה" מאת אד דה בונט. בימוי. תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. שחקנים: גיל אלון ושרי צוריאל. מוזיקה: לאונרדו בוטיולי.
1996 - "איפה רותי?" עריכה: יוספה אבן-שושן, שחקנית: תהל רן. פסטיבל תיאטרונטו 96. ההצגה זכתה בציון לשבח.
1997 - "מנטנ טירו לירו לה". תיאטרון הקיבוץ. עריכה: אורן נאמן, מחזה מוזיקלי על פי שירי ילדים דרום אמריקאיים.
1998 – "מה משנה מנשה". תיאטרון הקיבוץ. מאת אילנה לופט. תפאורה: פרידה שהם. מוזיקה: צוף פילוסוף וקובי אייזנר. משחק: גיל אלון, שרי צוריאל, דין דין אביב. נבחרה על ידי מגזין הורים וילדים כהצגה הטובה ביותר של השנה.
1999 – "ז'אק" (על חייו של ז'אק ברל), מונודרמה. ההצגה עלתה בבכורה בפסטיבל תיאטרונטו בתיאטרון הלאומי הבימה. עיבוד לבמה: רן יגיל. ניהול מוזיקלי: רפי קדישזון משחק: גיל אלון.
2001 - "אימהות הכיכר", מאת הלנה קורקין ובבימויה, על מאבק הנשים בארגנטינה בתקופת הממשל הצבאי, תיאטרון הבימה. תל אביב. פסטיבל תיאטרונטו 2001. בהשתתפות ליא קניג, דוית גביש, גיא זו-ארץ.
2016 - "פרחים זה לא מספיק", מונודרמה מאת נעמי אקרמן. משחק: ד"ר מיכל מנסובסקי.
2018 – "אגדת מקום". כתיבה ובימוי: הלנה קורקין. מופע לשנת השבעים לקיבוץ געתון. 95 משתתפים.
הצגות שביימה בחו"ל

1977 - מופע גדול בשם "אומה נולדת" באצטדיון פניארול (אנ') במונטווידאו, אורוגוואי, לציון 29 שנה למדינת ישראל. במופע השתתפו 500 אנשים והוצג בו חיזיון המורכב מ-11 תמונות היסטוריות של העם היהודי.
1996 – "אהבה בצל האיידס". תרגום ובימוי: הלנה קורקין. הועלתה בטנריפה, ספרד, בתיאטרון Teatrapa Plus. בהפקת משרד התעסוקה והרווחה של ספרד ובהשתתפות משרד הבריאות הספרדי.
1996 – "אהבה בצל האיידס". צולמה והוקרנה בטלוויזיה הספרדית.
2001 – "אהבה בצל האיידס", כתיבה ובימוי: הלנה קורקין, הציגה בסנטנדר, קנטבריה, ספרד. בתיאטרון Miriniaque
2003 - "אהבה בצל האיידס", עלתה בשנית באיים הקנריים במסגרת התוכנית הממשלתית: Proyecto Pretea.
2005-2004 - "אהבה בצל האיידס". "כ-40.000 סטודנטים קנריים לומדים כיצד למנוע איידס והריונות לא רצויים באמצעות תיאטרון."
2006 – "אהבה בצל האיידס", תיאטרון סן ברטולומה (לנסרוטה), ביוזמת משרד החינוך, התרבות והספורט של ממשלת האיים הקנריים: טנריפה, אל יארו, פוארטה ונטורה, לנסרוטה, ספרד.
2006 – "אנה והחיים", "Ana y la vida" הצגה המבקרת את תופעת האנורקסיה. כתיבה ובימוי: הלנה קורקין. הועלתה בטנריפה, ספרד.
2007 – "אהבה בצל האיידס". הופיעה בספרד בכנס ה-Seisida x.
2008 – "אנה והחיים", Ana y la vida הועלתה בבואנוס איירס, ארגנטינה על ידי תיאטרון Teatrapa Plus. הופיעה ביריד הספרים הבין-לאומי של בואנוס איירס (אנ'), ארגנטינה.
2009 - Basta de Flores מאת נעמי אקרמן. תרגום מעברית לספרדית ובימוי: הלנה קורקין. באיים הקנריים. תיאטרון Teatrapa Plus.
אירועים מיוחדים

1976 – ערב תרבות למורים היהודים במונטווידאו. עריכה וקריאת שירה: הלנה קורקין. עבור ארגון פדרציה הארגונים הציונים של אורוגוואי OSU.
1984 – חבורת הזמר מטה אשר. מנהל: יואב נטע, עיצוב התלבושות והתנועה: הלנה קורקין. הופעה בצוותא ובחגיגות הזמר העברי בערד.
1986 - ערב למען נפגעי הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה. תיאטרון צוותא תל אביב. משתתפים: להקת "מחולות מנשה", אליסה דור, דין דין אביב, גדעון שירין, אורנה ספיר קם. הפקה ובימוי: הלנה קורקין.
1987 – בימוי חבורת הזמר "מעלות".
1988 - "40 שנה לעליה מאמריקה הלטינית". מפגש ראשון של עליית אמריקה הלטינית בפארק מקסיקו ביער בן שמן. השתתפו 60.000 איש. אירוע שהתפרש על שלוש במות. הפקה: הלנה קורקין.
1988 – מפגש של ארגון עולי אמריקה הלטינית (OLEI) בכרמיאל. מנחים: רוברטו פולק ודינה בליי-שור.
1991 – בימוי עצרת זיכרון במלאת 48 שנים למרד גטו ורשה בהשתתפות ריקי גל. בית לוחמי הגטאות ומשרד החינוך והתרבות.
1995 – הופעה של ההצגה "אהבה בצל האיידס" בקונגרס הבין-לאומי ה-9 לחינוך למניעת איידס בירושלים.
1996 – ערב שירת ספרד ואמריקה הלטינית. בספריית בית אריאלה. עריכה ובימוי: הלנה קורקין. קריאת שירה: הלנה קורקין, קלרה יאפו וגיל אלון. נגינה בפסנתר: לאונרדו בוטיולי.
1997 – "ערב לכבוד פבלו נרודה" עבור שגרירות צ'ילה. במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב. עריכה ובימוי: הלנה קורקין. משתתפים: עמי טראוב, שרון צור, גיל אלון, אדוארדו אברהמסון, ודר' מרי אלדר-יורדן.
2000 – ניהול "פסטיבל רנסאנס" במבצר יחיעם.
2000 – "ערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה" ביד ושם. ערב זיכרון לנוער. מרכז ההסברה של מדינת ישראל. בימוי: הלנה קורקין. שידור בטלוויזיה.
2000 - בימוי ערב סולידיות עם צ'ילה הדמוקרטית. תיאטרון צוותא, תל אביב. נאמו: שגריר צ'ילה, חבר הכנסת יוסי שריד. מופיעים: בן בר שביט, סילביה קיגל, עפרה ויינגרטן, דורית ראובני, מעגל מתופפים.
2000 - בימוי "ערב למען נפגעי האסון בוונצואלה", תיאטרון ירושלים, אולם שרובר. משתתפים: אהוד אולמרט (ראש עירית ירושלים דאז) קונסול ונצואלה, אנסמבל קולי קורל תל אביב, טריו אינדיו, יפה ירקוני, צמד הפרברים, בלדי אולייר, מקהלת ילדים "פעמון", זמר אורח מוונצואלה: אילן צ'סטר.
נובמבר 2021 - מופע הצדעה לגמלאי הסתדרות המורים. בנייני האומה, ירושלים.
פרסים וציונים לשבח

1980 – ציון לשבח על בימוי "טרמינל הרוחות" ע"פ עזרא אוריון. ב"פסטיבל עכו לתיאטרון אחר".
1989 – פרס מקום השני על בימוי "גדא וביש גדא" בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
1996 - ציון לשבח על בימוי "איפה רותי?" בפסטיבל תיאטרונטו 96.
2011 – ציון לשבח על בימוי "אהבה בצל האיידס", על ידי משרד השוויון של האיים הקנרים-ספרד, עבור תרומת ההצגה למאבק באלימות מגדרית. באותה השנה בטקס פרסי "רפליקה" לאומנויות הבמה באיים הקנרים הייתה ההצגה מועמדת לפרס ההצגה הטובה ביותר ולפרס השחקנית הטובה ביותר.
2015 – פרס על המאבק באלימות מגדרית, על בימוי ההצגה Basta de Flores, שהועלתה במסגרת התיאטרון Teatrapa Plus באיים הקנריים.
2019 - פרס "פריחת החבצלת" לאומנית יוצרת, מטעם קרנות חבצלת - קרן שוויצר ואורן תירוש.
מחזאית

1977 – (מספרדית: אומה נולדת) Nace una Nacion
1989- "הגלגלוס" - ע"פ מריה אלנה וולש (ארגנטינה)
1992 - "אהבה בצל האיידס".
2001 – "אמהות הכיכר"
2005 – "אנה והחיים"
Animalindos - 2005*
2016 – Atrapados בספרדית
2018 – "אגדת מקום"
תרגום

"פרעוש הלמה" "La pulga del porque” מאת לואיס נובאס-טרה (ספ'). עובד בידי ורדה קנול-יהלום והועלה בתיאטרון הקיבוץ (1982) ובפסטיבל חיפה להצגות ילדים (1987) בו זכה בציון לשבח.
"אהבה בצל האיידס" מאת הלנה קורקין (מעברית לספרדית).
"Ana y la vida" (אנה והחיים) מאת הלנה קורקין (מספרדית לעברית).
"Atrapados" (מספרדית לעברית).
"להכאיב וללטף" מאת אלון מרגלית (מעברית לספרדית).
"Esperando la carroza" מאת חקובו לנגסנר (באנגלית) מספרדית לעברית.
מצודת אל-מודוורה

| --- | --- |

מצודת אל-מודוורה
 היסטוריה
 נבנה:  1495 
 מיקום
 מדינה:  ירדן ירדן
 קואורדינטות:  29°19′25″N 35°59′29″E﻿ / ﻿29.323557417763°N 35.991254475418°E﻿ / 29.323557417763; 35.991254475418
  (למפת ירדן מוגדלת) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלמצודת אל-מודוורה(למפת ירדן רגילה) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלמצודת אל-מודוורה
 
מצודת אַלְ-מֻדַוַּרַה (בערבית: قلعة المدورة, בתעתיק מדויק: קלעת אלמדורה), או מצודת ג'ע'ימאן (قلعة جغيمان), היא מצודה בסמוך הכפר הירדני אל-מודוורה (ער'), בדרום ירדן, כ-15 קילומטרים מגבול ירדן–ערב הסעודית, מערבית לכביש האורך מס' 5. בתקופה הממלוכית והעות'מאנית שימשה תחנה לשיירות החג', והיא הייתה התחנה האחרונה, לפני הירידה דרומה למישור החולי בצפון חג'אז.
אטימולוגיה

זאב וילנאי מתייחס לשם על פי מובנו הערבי – "העגולה", והוא מציין שיש לא מעט מקומות בשם זה שהתקבע על שום היות הגבעה (לא המבנה) – עגולה.
היסטוריה

תחילת הבנייה של המצודה הייתה בשנת 1495, בתקופת האמיר הערבי סלאמה בן פוואז בן ראשד אל-מפארג'ה א-לאמי א-טאאִי (سلامة بن فواز بن راشد المفارجة اللامي الطائي), מנהיג השבטים הערבים, באזור שנמצא כיום בתחום ירדן. שבטים אלו התגוררו באזור ובמשך מאות שנים עסקו בהגנה על שיירות החג' מהלבנט וממצרים שחצו את האזור.
המצודה נבנתה מחדש בתקופה העות'מאנית בזמן שלטונו של עבדאללה פאשה, מושל דמשק (1730–1733), ואז היא נודעה בשם הערבי גַ'עִ'יפָאן (בערבית: جغيفان; בטורקית: Çegivan) או בשם העות'מאני מצודת מוּדֶוֶרֶה (טורקית: Müdevereh).
התיאור המערבי הראשון של המצודה ניתן על ידי צ'ארלס מונטגו דוטי בתיאור שפורסם לראשונה ב-1888, כך: ”...בקלעת מודוורה, שבה הגענו למים, המקום שומם מאוד; המבצר בנוי ליד מעיין... הרגשנו את חום הצהריים. השמש מביטה גם מהחול. היינו בין שני חום...”.
המבנה

המצודה בנויה בצורת ריבוע, שצלעותיו באורך 19 מ', וגובה הקירות המרבי הוא כ-9 מ'. מכל עברי המצודה נבנו "חרכי ירי". בארבע פינות המצודה נבנו תומכות, בגובה מטר מעל הרצפה, ומעליהן נבנו מגדלים. בכל מגדל נבנה מַשִׁיקוּלִי לתצפית והגנה. בקיר הצפוני ובקיר המערבי, יש מרפסות מדורגות.
הקירות בנויים משני סוגי אבנים. החלקים העליונים שונים מהחלקים התחתונים, דבר שמשקף שתי תקופות, שבהן נבנתה המצודה.
למצודה נכנסים דרך שער מלבני, המוביל דרך מסדרון מקורה ומקומר לחצר הפנימית בגודל 8X8 מ'. סביב החצר המרכזית מבנה בן שתי קומות, שבכל אחת מהן תשעה חדרים מקורים בצורת קמרונות. העלייה לקומה העליונה נעשית דרך שני גרמי מדרגות אבן שנבנו משני צידי המסדרון. מעל שער הכניסה נבנה קמרון.
המבנה הושחת בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי בוזזים, שחיפשו זהב ובשימושם בדחפורים גרמו להתמוטטות החלק הדרומי.
הערות שוליים

↑  זאב וילנאי, אריאל - אנציקלופדיה לידיעת א"י, 1976, עמ' 4218
1 2 3 4  اسم المبنى: قلعة المدوَّرة, islamicart.museumwnf.org
↑  B. Moritz, Kastell Mudauara, www.loc.gov, ‏Berlin : Dietrich Riemer, 1916. (באנגלית)
↑  Charles Montagu Doughty, Travels in Arabia Deserta, Cosimo, Inc, 2010, עמ' 58
↑  Ammar Khammash, Hajj Hotels, The Jordan Times Weekender, ‏נובמבר 2002 (באנגלית)
תחנת הרכבת החג'אזית ליד אל-מודוורה
טריטוריאליזם יהודי

ההסתדרות הטריטוריאליסטית לאחר הפרישה מההסתדרות הציונית. ישראל זנגוויל ורעייתו במרכז. יהודה חיים חזן בשורה השנייה, השמיני מימין. (מתוך ארכיון השומר הצעיר, יד יערי)
טריטוריאליזם יהודי (באנגלית: Jewish Territorialism), או בקיצור טריטוריאליזם היה שמה של גישה מקבילה לציונות ששאפה להשיג טריטוריה ליהודים, לאו דווקא בארץ ישראל, ובה יתקיימו חיים אוטונומיים לאומיים. לטריטוריה זו, שתהיה המתאימה ביותר לצורכי היהודים, יהגרו יהודים ממקומות שונים בעולם ויקימו לעצמם בית לאומי. הטריטוריאליזם מנוגד לאוטונומיזם יהודי - הגישה הרואה ביהדות ישות רוחנית-חברתית וביהודים עם בלי ארץ, ושואפת לאוטונומיה משפטית ועצמאות רוחנית-חברתית של היהודים במקום מושבם.
הקמת מדינה כחלק מארצות הברית

מקובל לראות כניסיון מעשי ראשון (שכשל) להקים מדינה יהודית שלא בארץ ישראל, את רעיונו של היהודי האמריקני מרדכי מנואל נח, אשר בראשית המאה ה-19 רכש את האי גרנד איילנד הנמצא ליד מפלי ניאגרה קרוב לגבול עם קנדה וקרא בשנת 1825 ליהודים להתיישב בו כדי להקים מדינה בשם "אררט" שתשתלב בתוך ארצות הברית. למעשה היה זה עוד צעד אופייני לתקופה ולמקום: בארצות הברית של אותם ימים פעלו אינספור דמויות שהציעו הצעות שונות ומשונות.
רעיון אחר הקשור לארצות הברית, עלה ברבע האחרון של המאה ה-19, על ידי תנועת "עם עולם". בהינתן הכללים להקמת מדינות נוספות בברית של ארצות הברית, הרעיון היה להפנות הגירה יהודית לאזור מסוים, ולפעול להקמת 'מדינה' יהודית כחלק מארצות הברית. בפועל העדיפו רוב המהגרים היהודים ממזרח אירופה להתיישב במזרח המתועש בכלל ובניו יורק בפרט.
תוכנית אוגנדה

מקובל להמשיך ולומר, זאת למרות מחקרים חותכים שנעשו בנושא כי אף שהרצל האמין שמקומו של העם היהודי בארץ ישראל, הוא הציע את הפתרון הטריטוריאליסטי המפורסם ביותר, תוכנית אוגנדה, בשנת 1903. למעשה הרצל לא הציע שום פתרון טריטוריאליסטי. מטרתו הייתה להעמיק את הקשרים המדיניים עם החשובה באימפריות של אותה תקופה: האימפריה הבריטית. ההצעה שעלתה כבר ב-1902 על ידי הבריטים מסיבותיהם שלהם, שמחה כמובן את הרצל מעצם העובדה שגורם חשוב כמו הממשלה הבריטית פונה אל התנועה הציונית, ולא למשל לאריסטוקרטיה היהודית-אנגלית או לבית רוטשילד, שבאותה תקופה נחשבו לנציגים יהודים מכובדים לכאורה בהרבה מהתנועה הצעירה ונטולת המשאבים בראשה עמד. מודע לכך שההצעה לא תזכה לאהדה בקרב הציבור היהודי - הרצל עצמו לא האמין בה יותר מאשר האמין בכל 'טריטוריה' אחרת - נאלץ הנשיא הציוני למכור את הרעיון כ"מקלט לילה" - פתרון זמני דחוף למצוקות היהודים בכלל ועל רקע 'פוגרום קישינב בפרט שהתרחש ארבעה חודשים לפני כינוסו של בקונגרס הציוני הששי. 'תוכנית אוגנדה' שהוצגה בקונגרס לא דיברה על שינוי רשמי של מטרות הציונות. צירי הקונגרס, כ-600 איש, התבקשו להכריע בשאלה האם לשלוח משלחת חקר למזרח קניה ('אוגנדה'), שתפקידה יהיה להכין דין וחשבון שיוצג בפני הקונגרס השביעי (עצם איטיותו של המהלך מלמד כי הסיסמה 'מקלט לילה' היא סחריר פוליטי ותו לאו). בהצעה הזו תמכו כ-62% מצירי הקונגרס, כולל 'המזרחי' שהלכו בעניין זה אחר הוראתו של יעקב ריינס, שהבין היטב את "התכסיס" של הרצל כפי שהבר תואר בעיתונות התקופה שבוע לאחר תום הקונגרס. המשלחת יצאה בסופו של דבר לאפריקה והדו"ח השלילי שהציגה עלה בקנה אחד עם התנגדותם של גורמים מקומיים להתיישבות יהודית באזור זה. אך הרצל השיג את היעד המדיני שלו: חיזוק הקשרים בין התנועה הציונית לאימפריה הבריטית. אחת התוצאות של פרשת אוגנדה הייתה שבמהלך הקונגרס נוצרה סיעה טריטוריאליסטית גדולה בהסתדרות הציונית.
דער פריילאנד ליגע

בשנות ה-30 של המאה ה-20 חלה עדנה לרעיון הטריטוריאליסטי, והוקמה בווילנה אגודה טריטוריאליסטית בשם היידי "דער פריילאנד ליגע" ("הליגה לארץ חופשית"). הארגון, שהרוח החיה בו היה יצחק נחמן שטיינברג, ניהל משאים ומתנים עם ממשלות שונות כמו בריטניה (על גיאנה), אוסטרליה (תוכנית קימברלי) והולנד (על סורינאם) - כולם ללא הצלחה רבה.
שקיעתו של הרעיון הטריטוריאליסטי

השואה שהביאה מצד אחד להתחזקות התנועה הציונית בעיני תומכיה היהודים, הביאה מצד שני גורמים שלמרות שהביעו תמיכה עקרונית בציונות, סברו שארץ-ישראל איננה יכולה להיות מענה מספיק לרצון של יהודים רבים באירופה למצוא לעצמם בית חדש. כזו הייתה עמדתו של ריצ'רד קרוסמן, חבר פרלמנט בריטי ששימש בין השאר כחבר 'הוועדה האנגלו-אמריקנית' בשנת 1946. קרוסמן כתב בזכרונותיו כי אין ספק שמדינות אחרות בעולם, כמו ארצות הברית או אוסטרליה, חייבות לפתוח שעריהן בפני פליטי המלחמה היהודים. לאחר הקמת מדינת ישראל, הפך הרעיון הטריטוריאליסטי ללא רלוונטי גם בעיני תומכיו. עם זאת, הפריילאנד ליגע המשיכה להתקיים גם במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 וטענה שמדינת ישראל אינה מספקת את הצורך של העם היהודי, וכי עדיין ישנו צורך בטריטוריאליזם.
ביקורת הטריטוריאליסטים על הציונות

בספרו על הטריטוריאליסטים כתב אליהו בנימיני:
הטריטוריאליסטים מאשימים את רוב מנהיגי התנועה הציונית על שלא בחלו, לדעתם, בכל אמצעי כדי להוסיף מכשול ולהפריע לכל משא-ומתן שהחל בו ארגון הגירה יהודי כלשהו בין שתי מלחמות-עולם, בתקופת מלחמת העולם השניה ואף לאחריה. [הם חזרו והעלו האשמות קשות] ״כלפי ההסתדרות הציונית ומנהיגיה, על תעמולתם, הפרעותיהם והתערבויותיהם נגד העשייה הטריטוריאליסטית ועל חוסר המעש ואי-רגישות שאיפיינו, לדעתם, את המפלגות הציוניות בעומדן מול האסון הממשמש ובא על יהדות אירופה.
עם זאת, הוא הטעים כי
הטריטוריאליסטים, לא שללו, רובם, את הציונות ואת מפעל ההתיישבות בארץ-ישראל. הם פשוט לא ראו את ארץ-ישראל כמקום האחד והיחיד, שאפשר לפתור בו עד תום את בעיית היהודים הדחופה והיסודית [...] הציונים והטריטוריאליסטים היו שותפים בדיאגנוזה של בעית היהודים ובשלילת הפזורה (אי-הגלות). הם גם היו תמימי-דעים לגבי התחום הגיאוגרפי של הבעיה: יהודי מזרח-אירופה.
לקריאה נוספת

מירה קצבורג-יונגמן, זנגוויל מול פינסקר והרצל: גישות שונות ל"בעיית היהודים", הקונגרס העולמי למדעי היהדות, 11, ב-2, תשנ"ד, עמ' 171–177.
גור אלרואי, מחפשי מולדת: ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית (יט"א) ומאבקה בתנועה הציונית בשנים 1925-1905, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות והוצאת מוסד ביאליק, תשע"ג (2011).
אליהו בנימיני, ׳מדינות ליהודים: אוגנדה, בירובידז'אן ועוד שלושים-וארבע תוכניות׳, 1991 בהוצאת ספריית הפועלים והקיבוץ המאוחד)
שואת הקניבלים

| --- | --- |

 בימוי:  רוג'רו דאודטו (אנ')
 הופק בידי:  פרנקו די נונזיו פרנקו פאלאגי
 תסריט:  ג'אנפרנקו קלריקי (אנ')
 עריכה:  וינצ'נזו תומסי 
 שחקנים ראשיים:  רוברט קרמן (אנ') קרל גבריאל יורקי (אנ') פרנצ'סקה קיארדי (אנ') לוקה ברברסקי (אנ') פרי פירקנן (אנ')
 מוזיקה:  ריז אורטולני (אנ')
 צילום:  סרג'יו ד'אופיזי
 מדינה:  איטליה ארצות הברית קולומביה
 חברת הפקה:  אף. די. סינמטוגרפיקה
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  DVD, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  7 בפברואר 1980
 משך הקרנה:  96 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית ספרדית
 סוגה:  אימה
 מקום התרחשות:  ניו יורק, אמריקה הדרומית 
 תקציב:  100 אלף דולר
 www.cannibalholocaust.net
 דף הסרט ב־IMDb
 
שואת הקניבלים (באיטלקית: L'Olocausto Dei Cannibali; באנגלית: Cannibal Holocaust) הוא סרט קולנוע איטלקי ידוע לשמצה מסוגת האימה, בבימויו של רוג'רו דאודטו (אנ'), אשר עורר מחלוקת רחבה עם יציאתו לאקרנים ב-1980. עלילתו מתארת את מסעו של הרולד מונרו, אנתרופולוג מאוניברסיטת ניו יורק, המגיע ליער האמזונאס בחיפוש אחר ארבעה צעירים שעקבותיהם נעלמו כאשר נכנסו לג'ונגל בכדי להפיק סרט המתעד את חיי השבטים הקניבלים.
עם הפצתו ספג הסרט תגובות גנאי חריפות בשל האלימות האכזרית המוצגת בו, הכוללת סצנות של התעללות בבעלי חיים, תקיפה מינית, אונס ורצח; מספר בעלי חיים אף נהרגו בכוונה תחילה על סט הצילומים. דאודטו נעצר לאחר הקרנת הבכורה והואשם בהתנהלות לא מוסרית, וכעבור זמן מה גם ברצח השחקנים. אף על פי שלבסוף נוקה מאשמה, נאסרה הפצת הסרט באיטליה ובמדינות נוספות בעולם.
ליהוק

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  רוברט קרמן – פרופסור הרולד מונרו  קרל גבריאל יורקי – אלן יטס  לוקה גיאורגיו ברבסקי – מארק תומסו  פרנצ'סקה קיארדי – פיי דניאלס  פרי פירקנן – ג'ק אנדרס |  סלבטורה בסיל – צ'אקו לוסוג'וס  פאולו פאולוני – מנהל בניו יורק  ליונלו פיו די סבויה – מנהל בניו יורק  דייוויד סייג' – אביו של אלן  אנריקו פפה – מראיין בטלוויזיה |  |  |  |  |  |  |