stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שואת הקניבלים
הפקה > פיתוח

הפקת הסרט החלה ב-1979 כאשר מפיצי קולנוע מערב גרמנים יצרו קשר עם רוג'רו דאודטו וביקשו ממנו ליצור סרט קולנוע הדומה לעבודתו הקודמת, עולם הקניבלים האחרון (אנ'). דאודטו הסכים לקבל על עצמו את הפרויקט ופתח בחיפוש אחר מפיק מתאים, ולבסוף בחר בחברו פרנצ'סקו פאלאגי. השניים טסו לקולומביה בכדי לתור אחר אתרי צילום אפשריים, ובחרו בלטיסיה לאחר שדאודטו פגש יוצר סרטים קולומביאני בשדה תעופה בבוגוטה אשר המליץ לו על המקום כאתר הצילום האידיאלי עבור סרט קולנוע. השניים בחנו מקומות נוספים, בייחוד אלו בהם צולם הסרט תישרף! (אנ') של ג'ילו פונטקורבו (אנ'), אך דאודטו דחה אותם בשל חוסר בצמחייה ויערות גשם.
דאודטו אמר כי הרעיון מאחורי הסרט נולד במחשבתו כאשר שוחח עם בנו על הסיקור העיתונאי של פעולות הטרור אשר בוצעו בידי קבוצת הבריגדות האדומות; בעיניו התמקדה התקשורת בהצגת האופי האלים של פעולות המחתרת, יותר מאשר בסיפור הרחב כולו, תוך התעלמות מאתיקה ויושר תקשורתיים. כמו כן האמין כי ביימו העיתונאים חלק מהמאורעות שהציגו על מנת לעצב את המתרחש כרצונם, בדרך שתיצור צילומים מעוררי מחלוקת. לפיכך, גולמה התקשורת האיטלקית באופן סמלי בידי צוות ההפקה הנעלם בג'ונגל.
במידה מסוימת הושפע אופיו של צוות ההפקה בשואת הקניבלים מעבודותיו של הבמאי גואלטירו ג'קופטי (אנ'), יוצר סרטים תיעודיים שדאודטו אהב. ג'קופטי ושותפו, פרנקו פרוספרי, הפכו את סרטי המונדו (אנ'), מעין שילוב בין סוגת הניצול והסוגה התיעודית, לפופולריים מאוד, עם יציאתו של סרטם מונדו קיין (אנ'). סוג זה של סרטים ניסה להציג תרבויות מרחבי העולם, עם דגש על מנהגי המקומיים בנושאי אלימות, מין ומוות. דאודטו הוסיף תוכן דומה בסרטו, כגון סצנות הריגת בעלי החיים או טקס ההפלה הכפויה, אשר הזכירו אלמנטים מסרט המונדו של הבמאי אנטוניו קלימטי (אנ'), הסוואנה האלימה (אנ'). למעשה, כל הצילומים אשר נמצאו כביכול בסלילי הצילום של צוות ההפקה, הזכירו בטבעם סרטי מונדו.
התסריטאי ג'אנפרנקו קלריקי (אנ') כתב את התסריט לסרט תחת הכותרת "הגיהנום הירוק"; הוא ודאודטו עבדו יחדיו בסרטיו הקודמים של הבמאי, עולם הקניבלים האחרון מ-1977, והבית בקצה הפארק (אנ') מ-1980, אשר צולם לפני שואת הקניבלים, אך יצא לאקרנים אחריו. התסריט המקורי כלל סצנות רבות אשר לא הופיעו בסרט, ביניהן אחת בה קבוצת לוחמי שבט היאנוממו כורתת את רגלו של לוחם שבט השאמאטרי, ומשליכה את גופתו כמאכל לדגי פיראניה. הסצנה הייתה אמורה להתרחש לאחר שצוותו של מונרו הציל את לוחמי היאנוממו, אולם מצלמת המים לא עבדה כראוי, והצוות לא הצליח לשלוט בדגים. כתוצאה מכך נטש דאודטו את הרעיון, ומספר תמונות סטילס שצולמו הן הזכר האחרון לסצנה.
כמו כן, סרטו הקודם של אלן יטס, הבמאי שנהרג בג'ונגל, "הדרך האחרונה לגיהנום", תואר בתסריט כיצירה תיעודית המציגה חיילים התוקפים עמדת אויב, אולם דאודטו החליט להשתמש בצילומי ארכיון פוליטיים של הוצאות להורג בכדי ליצור זיקה לסרטיו של ג'קופטי.
הפקה > ליהוק

דאודטו בחר לצלם את הסרט באנגלית במטרה להנגיש אותו בפני קהל רחב יותר של אנשים, וגם בכדי להוסיף לאמינותו. עם זאת, רצה שהסרט ירכוש זהות אירופאית על מנת שהפצתו תהיה קלה יותר במדינות אירופה. תחת החוק באיטליה דאז, בכדי שהסרט ייחשב לאיטלקי, עליו היה להכיל לפחות שני שחקנים המדברים איטלקית כשפת אם. לוקה גיאורגיו ברבסקי ופרנצ'סקה קיארדי, שני שחקנים בתחילת דרכם מבית הספר למשחק אולפן השחקנים בניו יורק, גילמו את מארק תומסו ופיי דניאלס. דאודטו העסיק שחקן נוסף מאותו בית ספר, פרי פריקנן, עבור גילום דמותו של ג'ק אנדרס.
פירקנן הביא את אחד מחבריו לגלם את דמותו של אלן יטס, אולם הוא עזב בטרם טס צוות ההפקה לצילומים ביער האמזונאס, ובמקום זאת גילם את אחד מעמיתיו של יטס. לבסוף מצא במאי הליהוק, ביל ויליאמס, את השחקן קארל גבריאל יורקי, עבור דמותו של יטס. יורקי, שחקן תיאטרון במקור אשר למד תחת אוטה האגן, נבחר לתפקיד מאחר שגודל גופו התאים לתחפושות השונות ולמגפיים, אשר נרכשו בטרם עת. מאחר שהסרט הופק ללא שיתוף איגוד השחקנים (אנ') ביקש יורקי להופיע בקרדיטים תחת השם כריסטופר סוואג', אולם לבסוף החליט כי לא יהיה בכך צורך, הודות לאופיו המעורפל של הסרט ולמקומות המרוחקים בהם צולם.
רוברט קרמן, אשר גילם את דמותו של הרולד מונרו, היה שחקן עתיר ניסיון משנותיו בתעשיית הפורנו בה זכה לפרסום תחת השם אר. בולה, בייחוד בשל השתתפותו בסרט הפורנוגרפי המפורסם דבי עושה את דאלאס, בטרם פרץ לעולם הקולנוע האיטלקי. דאודאטו ליהק את קרמן קודם לכן בסרטו פרשת קונקורד 79' (אנ'), בו גילם פקח טיסה. בת זוגו של קרמן באותו הזמן הופיעה בסרט כאחת המנהלות של תאגיד השידור, מאחר שיכלה להשתתף בצילומים שהתרחשו הן בניו יורק והן ברומא.
הפקה > בימוי

היסטוריון הקולנוע דייוויד קרקס טען שהתחושה המציאותית המלווה את הסרט מבוססת על צורת הבימוי של דאודטו ועל ההתייחסות אל חלק מהסצנות כאל סרטי צילום אבודים אשר הושבו מהג'ונגל. קרקס הבחין כי התנועות המהירות הנגרמות כתוצאה מהחזקת המצלמה בידיים היא זו שאחראית לכך, וכי הגיהנום הירוק, קרי המסע של צוות ההפקה, הסרט בתוך הסרט, אינו יוצא דופן מהבחינה הזו.
דייוויד קרטר מקהילת פולחן האימה המקוונת "קולנוע פראי" טען כי שיטותיו של דאודטו הוסיפו לסרט מעין קריינות בגוף ראשון, דבר הגורם לצופים להרגיש כאילו הם נמצאים לצד אנשי הצוות, וחווים את הזוועות יחד איתם. דאודטו דיבר בשבח הסינמטוגרפיה של הסרט, בעיקר בשל הצילומים הרבים שנעשו תוך כדי תנועה, עם מצלמה שנחה על כתף הצלם, ללא שימוש בסטדיקאם.
קרקס ציין כי הריגת בעלי החיים וצילומי הארכיון של ההוצאות להורג הוסיפו למציאותיות של הסרט. לויד קאופמן מחברת טרומה אנטרטיינמנט השווה את הסצנות הללו לתאוריית המונטאז' של וסבולוד פודובקין (אנ') באומרו, ”בשואת הקניבלים אנו רואים את השחקנים הורגים צב מים ענקי וקורעים לחתיכות את גופו, בנוסף לכמה חיות אחרות. המחשבה שלנו התרגלה לרעיון כי הדברים שהיא רואה הם אמיתיים. השילוב הזה של אלימות מבוימת ואלימות אמיתית, יחד עם תנועות המצלמה הרועדת, והחלק השני של הסרט אשר כביכול לא נערך, הם בהחלט אלמנטים מספקים על מנת לשכנע את הצופים כי הסרט בו הם צופים הוא אמיתי”.
הפקה > פסקול

פסקול הסרט הולחן בידי ריז אורטולני (אנ'), אותו התעקש דאודטו להעסיק בשל עבודתו הקודמת בסרט מונדו קיין. דאודטו אהב במיוחד את המנגינה "אסתכל לתוך לבך" אשר הפכה ללהיט פופ עולמי תחת השם "עוד" כאשר צורפו לה מילים. בשואת הקניבלים נעה האווירה המוזיקלית בין סגנונות רבים, החל במלודיות עדינות וכלה בצלילים גסים ומלאי אלימות.
| "שואת הקניבלים – צד א'"> מס' | "שואת הקניבלים – צד א'"> שם | "שואת הקניבלים – צד א'"> כותב(ים) | "שואת הקניבלים – צד א'"> משך | "שואת הקניבלים – צד א'">  | "שואת הקניבלים – צד א'">  | "שואת הקניבלים – צד א'">  | "שואת הקניבלים – צד א'">  | "שואת הקניבלים – צד א'">  | "שואת הקניבלים – צד א'">  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | שואת הקניבלים (פתיח)   | ריז אורטולני | 02:55 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | עונשה של הנואפת  | ריז אורטולני | 03:21 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | לידתו מחדש של הצלם  | ריז אורטולני | 03:11 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | טבח הלהקה  | ריז אורטולני | 03:52 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | אהבה עם הנאה  | ריז אורטולני | 02:53 |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 16:12 |  |  |  |  |  |  |
| "שואת הקניבלים – צד ב'"> מס' | "שואת הקניבלים – צד ב'"> שם | "שואת הקניבלים – צד ב'"> כותב(ים) | "שואת הקניבלים – צד ב'"> משך | "שואת הקניבלים – צד ב'">  | "שואת הקניבלים – צד ב'">  | "שואת הקניבלים – צד ב'">  | "שואת הקניבלים – צד ב'">  | "שואת הקניבלים – צד ב'">  | "שואת הקניבלים – צד ב'">  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | אישה צלובה  | ריז אורטולני | 02:20 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | רוגע בסוואנה  | ריז אורטולני | 03:08 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | פולחן פראי  | ריז אורטולני | 03:40 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | לשתות שוקו  | ריז אורטולני | 03:24 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | שואת הקניבלים (קרדיטים)   | ריז אורטולני | 03:53 |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 16:25 |  |  |  |  |  |  |
הפצה

הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-7 בפברואר 1980 במילאנו, איטליה. אף על פי שהסרט הוחרם כעבור מספר ימים בשל תלונות אזרחיות רבות שהוגשו נגדו בבתי המשפט, תגובת הקהל הראשונית הייתה חיובית מאוד. לאחר שצפה בסרט, כתב הבמאי סרג'ו לאונה מכתב לדאודטו בו שיבח את הסרט; ”רוג'רו היקר, איזה סרט! החלק השני הוא יצירת מופת של ריאליזם סינמטוגרפי, אבל הכל נראה כל כך אמיתי שאני חושב שאתה עלול להסתבך בצרות עם כל העולם”; בעשרת הימים שבין הקרנת הבכורה של הסרט ועד להחרמתו, גרף סכום משוער של כ-2 מיליון דולרים. ביפן נרשמו הכנסות בסך של כ-21 מיליון דולרים, מה שהפך את הסרט למצליח ביותר בקופות באותו הזמן, למעט סרטו של סטיבן ספילברג, אי.טי. - חבר מכוכב אחר. מאוחר יותר טען דאודטו כי הסרט גרס כ-200 מיליון דולרים ברחבי העולם לאורך שנות הבכורה שלו.
הפצה > גרסאות חלופיות

בעקבות תוכנו האלים של הסרט נוצרו מספר גרסאות חלופיות אשר נערכו במידות שונות. בממלכה המאוחדת הופץ הסרט במקור בפורמט מערכת וידאו ביתית על ידי חברת גו וידאו (אנ') ב-1982 לאחר שהוסרו ממנו כ-6 דקות, אם כי העריכה בוצעה באופן עצמאי על ידי המפיץ, ככל הנראה בשל מגבלות טכניות. הוועדה הבריטית לסיווג קולנועי (אנ') אישרה את הפצתו של הסרט בפורמט די וי די ב-2001 לאחר שסצנות אלימות מינית והריגת בעלי חיים באורך של כ-5 דקות ו-44 שניות הוסרו ממנו; כל הסצנות מלבד כ-15 שניות הוחזרו בשחרור המחודש של הסרט ב-2011, אף על פי שדאודטו ערך אותו בשנית על מנת להסתיר חלק מהאלימות שהופנתה כלפי בעלי החיים. חברת ההפצה גריינדהאוס ריליסינג (אנ') פרסמה גרסה נטולת התעללות בבעלי חיים אשר אינה מציגה את שש החיות שנהרגו. כיום קיימות מספר גרסאות נוספות אשר אינן מכילות עירום ומיועדות במיוחד עבור קהל הצופים במדינות המזרח התיכון.
גרסאות שונות נוצרו עבור החלק המציג את סרטו הקודם של הבמאי, אלן יטס, "הדרך האחרונה לגיהנום", המכיל וריאציות רבות אפילו בשחרור הסרט נטול הצנזורה. הגרסה המלאה ארוכה ב-10 שניות יותר מהגרסה החלופית והקצרה יותר, ומכילה צילומים המציגים הוצאות להורג בכיתת יורים בזווית רחבה, גופות המועמסות למשאית, וצילום מקרוב של אחד המתים. כמו כן, מציגה הגרסה המלאה קרדיטים שונים בהם נכתבו שמותיהם הנכונים של חברי ההפקה, בעוד שהגרסה המקוצרת מציגה את שמותיהם כפי שהופיעו בתסריט.
ביקורת > מבקרי קולנוע

הביקורות על הסרט חלוקות במידה מסוימת אם כי חיוביות ברובן, זאת על אף התרעומת הרבה שהוא עורר בגין הדילמות המוסריות הטמונות בחובו. בעיני רבים נתפש הסרט כביקורת חברתית על היבטים שונים של העולם המערבי, זאת על ידי השוואה בין החברה המודרנית לקניבלים.
אתר האינטרנט עגבניות רקובות העניק לסרט, נכון ל-2022, ציון חיובי של 65% מתוך סיכום של שבע עשרה ביקורות; עם זאת לא פורסם קונצנזוס כללי מטעם המבקרים כנהוג עם סרטים אחרים.
ביקורת > מחלוקות

מאז הקרנתו הראשונה היה הסרט נתון לביקורת וצנזורה מידי אקטיביסטים שונים בשל הבעיות המוסריות שהוא משקף. מלבד אופי הצילום הגרפי, קרי ההתמקדות בדם ובאיברים הפנימיים בכל פעם שדמות או חיה כלשהי נרצחת, מכיל הסרט גם סצנות המציגות הרג אמיתי של בעלי חיים, אלימות מינית ואונס, מה שיצר מחלוקות רבות שבמרכזן עומד הסרט עד לעצם היום הזה. אי לכך נאסרה הפצתו ביותר מ-50 מדינות ברחבי העולם. מגזין האנטרטיינמנט ויקלי הציב ב-2008 את שואת הקניבלים כסרט השישי השנוי במחלוקת בכל הזמנים.
ביקורת > מחלוקות > האשמות

עשרה ימים לאחר הקרנת הבכורה במילאנו, איטליה, נאסרה הקרנת הסרט בידי שופט מקומי בשל תלונות אזרחיות רבות שהוגשו נגדו, והבמאי רוג'רו דאודטו הואשם בהתנהלות לא מוסרית. מאחר שכל העותקים היו אמורים להגיע לידי הרשויות, שוחרר הסרט במדינות אחרות בעולם, כגון בממלכה המאוחדת, בדרכים עקיפות ובאמצעים שלא בהכרח היו מעוגנים בחוק.
במהלך ההקרנה התיאטרלית של הסרט בצרפת ב-1981, הציע מגזין פוטו (אנ') את הרעיון כי חלק ממקרי הרצח שהוצגו בסרט היו למעשה אמיתיים, דבר שהיה הופך את שואת הקניבלים לסרט סנאף. לאחר פרסום המאמר הורחבו ההאשמות כנגד דאודטו בכדי לכלול גם את סעיפי הרצח. בתי המשפט האמינו כי השחקנים של צוות ההפקה הנעדר, וכן הילידה אשר שופדה מאיבר מינה ועד לפיה, נרצחו כולם עבור הצילומים.
הבעיות שהתעוררו לאחר מכן נבעו מכך שהשחקנים שלכאורה נרצחו בסרט התבקשו לחתום על חוזים מול חברת ההפקה אשר מנעו מהם להופיע באמצעים תקשורתיים, פרסומות או סרטי קולנוע, לאורך שנה שלמה לאחר הפצת הסרט; צעד זה נעשה על מנת להבטיח כי קהל הצופים יאמין לכך שסלילי הצילום אשר הושבו מהג'ונגל בידי מונרו הרכיבו הלכה למעשה סרט תיעודי אמיתי.
על מנת להוכיח את חפותו ביקש דאודטו מלוקה ברברסקי ליצור קשר עם שלושת השחקנים האחרים, ויחד התראיינו ארבעתם לתוכנית טלוויזיה איטלקית. כמו כן הסביר בבית המשפט כיצד יצר את האפקטים מאחורי הסצנה בה נראתה הילידה המשופדת; מושב אופניים חובר לקצה של מוט ברזל, עליו ישבה השחקנית. לאחר מכן הכניסה חתיכת עץ לפיה והרימה את ראשה לכיוון השמיים, כך שמרחוק נראה הדבר כאילו המוט עובר דרך גופה. כמו כן סיפק דאודטו לבית המשפט תמונות בהן נראית השחקנית בחברת שאר אנשי הצוות לאחר שהסצנה צולמה. עם הצגת הראיות, הסיר בית המשפט את כל האישומים כנגד דאודטו.
ביקורת > מחלוקות > צנזורה

אף על פי שסעיפי הרצח בוטלו, החליטו הרשויות האיטלקיות להחרים את הסרט בגין התאכזרות לבעלי חיים. רוג'רו דאודטו, פרנקו פאלאגי, פרנקו די נונזיו, ג'אנפרנקו קלריקי, אלדה פיה, ונציג חברת יונייטד ארטיסטס, סנדרו פרוטי, קיבלו עונש מאסר מושהה באורך ארבעה חודשים לאחר שהורשעו בהתנהלות לא מוסרית ואלימות. דאודטו נלחם בתיק המשפטי במשך שלוש שנים נוספות בטרם בוטל החרם על הסרט. בית המשפט פסק לטובתו ב-1984, והסרט קיבל סיווג של VM18, קרי הצפייה בו הותרה לבני שמונה עשרה ומעלה, עבור גרסתו הערוכה. הגרסה המלאה ונטולת הצנזורה הותרה לפרסום רק מאוחר יותר.
הסרט נתקל בבעיות צנזורה גם במדינות אחרות מרחבי העולם. גרסתו המלאה שוחררה בממלכה המאוחדת ב-1981 מאחר שבאותה תקופה לא נדרשו סרטים לעבור בפני הוועדה הבריטית לסיווג קולנועי קודם להפצתם, אולם ב-1983 פרסם התובע הציבורי רשימה בת שבעים ושניים סרטים, וביניהם שואת הקניבלים, אשר לא הובאו בפני הוועדה, והכריז עליהם כברי-תביעה באשמת הצגת תוכן לא מוסרי, ומאוחר יותר הסרט הוחרם.
שחרורו החוזר אושר רק בשנת 2001 לאחר שנחתכו ממנו כ-6 דקות, וב-2011 אישרה הוועדה את הפצת הגרסה המלאה למעט כ-15 שניות אשר הציגו הריגת חוטמן. נציגי הוועדה הודו כי הצנזורה הקודמת נעשתה לאו דווקא בשל הפרת הסטנדרטים שלה אלא בשל המוניטין הרע שהסרט צבר.
הפצת הסרט נאסרה גם באוסטרליה, ארצות הברית, נורווגיה, פינלנד, איסלנד, ניו זילנד, סינגפור, ומספר מדינות נוספות, קודם לשנת 1984. בארצות הברית שוחרר הסרט ללא צנזורה ב-1985 בידי מפיץ סרטי הניצול טראנס אמריקן פילמס, ומאוחר יותר גם בפורמט די וי די ובלוריי בידי חברת גריינדהאוס ריליסינג. באוסטרליה הוסר החרם על הסרט ב-2005, לאחר שהמשרד לסיווג קולנוע וספרות תייג את הסרט כ-R18, קרי לצפייה בידי בני שמונה עשרה ומעלה בלבד. בניו זילנד נאסר הסרט להפצה ב-2006, וההצעה לתייג אותו כ-R18 נדחתה.
ביקורת > מחלוקות > התאכזרות לבעלי חיים

רבות מבעיות הצנזורה שנגרמו לסרט נבעו בתגובה להרג הגרפי של בעלי החיים המוצג בו. דאודטו הביע חרטה על ההוראות שנתן כבמאי באומרו, ”היה זה טיפשי מצדי להכניס בעלי חיים לסיפור”; אף על פי שרק שישה מקרי הרג מופיעים בסרט, נהרגו בסך הכול שבע חיות, מאחר שהסצנה בה נחתך ראשו של קוף הסנאי צולמה פעמיים; שני הקופים נאכלו בידי ילידים שהשתתפו בהפקה הסרט, מאחר שבתרבותם נחשב מוח קופים למעדן. כלל בעלי החיים שנהרגו הם כדלהלן:
חוטמן (הנקרא באופן שגוי אונדטרה בסרט) שנהרג בסכין.
צב אראו שראשו נערף, גפיו נחתכו, שריונו נופץ ואיבריו הפנימיים הוצאו.
טרנטולה שנהרגה בעזרת מצ'טה.
רב חנק מצוי שנהרג בעזרת מצ'טה.
שני קופי סנאי שראשיהם נערפו בעזרת מצ'טה.
חזיר שנורה בראשו מטווח אפס.
היסטוריון הקולנוע אנדרו דהווס טען כי מקרי ההרג נידונו בחומרה על לא עוול בכפם הודות לסיווג הסרט תחת סוגת הניצול, בזמן שהתאכזרות לבעלי חיים ביצירות קולנועיות הנתפשות כסרטי פולחן או אמנות (אנ') אינה זוכה לדברי גנאי דומים. דהווס נקב במספר דוגמאות, ביניהן חוקי המשחק, אל טופו (אנ'), להתעורר בפחד (אנ') ואפוקליפסה עכשיו. הוועדה הבריטית לסיווג קולנועי הגיעה למסקנה דומה ביחס לצנזורה שהטילה על מספר סצנות בהן מתו בעלי החיים במהירות וללא כאב והוסיפה, ”הסרת החלקים הללו לא תהיה עקבית עם החלטותיה של הוועדה להתיר הריגה מהירה ונקייה כמו בסרטים אחרים כדוגמת אפוקליפסה עכשיו”.
מורשת > השפעה

החדשנות של הסרט באה לידי ביטוי במבנה העלילתי שלו, ובייחוד רעיון הפאונד פוטאג', קרי צילומיו של צוות ההפקה אשר כביכול אבדו בג'ונגל והושבו חזרה לעולם בידי מונרו. ניתן למנות מספר סרטים הוליוודים בולטים אשר השתמשו בטכניקה דומה, כגון השידור האחרון (אנ') ופרויקט המכשפה מבלייר; כל אחד מהסרטים עוסק בצוות הפקה נעדר אשר צילומיו האבודים חושפים את שאירע לו; פרסומות הסרט פרויקט המכשפה מבלייר אף ניסו לקדם את הטענה כי הצילומים האבודים הם אמיתיים. דאודטו הכיר בדמיון שבין שני הסרטים, ואמר שאף על פי שאינו נוטר טינה כנגד המפיקים, הוא עדיין חש תסכול בשל הפרסום שצבר הסרט בתור הפקה מקורית. מפיקי השידור האחרון הכחישו את הטענות כי ההשראה לסרטם הגיעה משואת הקניבלים; עם זאת, במאי הסרט פאקו פלאזה (אנ') אמר שהשתמש בשיטת הפאונד פוטאג' עבור שני סרטים אחרים, Rec (אנ') ו-Rec 2 (אנ').
הסרט נחשב בעיני רבים כשיאה של סוגת סרטי הקניבלים, והוא נושא נקודות דמיון רבות לסרטי קניבלים אחרים שנוצרו באותה תקופה. רוברט קרמן ופרי פירקנן הופיעו גם בסרט קניבל פרוקס (אנ'), בו אחד השחקנים האחרים, ג'ובאני לומברדו רדיס, אמר כי הוא נעשה על בסיס ההצלחה של שואת הקניבלים. בין שני הסרטים נעשתה השוואה בכדי להצביע על הדמיון האנטי-אימפריאליסטי המתעורר עם הצגת האלימות המערבית כלפי התרבויות הפרימיטיביות. בביקורת מעורבת, אמר היסטוריון הסרטים ג'יי סלייטר כי, ”אף על פי שהוא בהחלט לקוח ממולח, קניבל פרוקס נופל היכן שדאודטו הצליח; לנזי אמנם מנסה לגעת בחילול תרבותי ובבעיות גזעיות, אולם הסרט הוא לא יותר מתרגיל זול בסדיסטיות ובהתאכזרות לבעלי חיים”.
מספר סרטי המשך לא רשמיים יצאו לאקרנים בשנים שלאחר הקרנת הבכורה של הסרט. לעיתים קרובות שונו שמותיהם זמן מה לאחר יציאתם בכדי שיזוהו עם שואת הקניבלים בשוקי הקולנוע השונים. הסרט עבדים לבנים: אלימות באמזונאס (אנ') בבימויו של מריו גריאזו (אנ') מ-1985 הופץ גם תחת השם שואת הקניבלים 2: סיפורה של קתרין מיילס. אנטוניו קלימטי, אשר הכיר את סוגת סרטי המונדו זה מכבר, ביים את הסרט נגד הטבע (אנ') ב-1988 שיצא לאקרנים גם תחת השם שואת הקניבלים 2 בממלכה המאוחדת.
מורשת > תרבות

להקת הדת' מטאל נקרופגיה (אנ') הוציאה ב-2001 את השיר "שואת הקניבלים" במסגרת מיני-אלבום בעל שם זהה (אנ').
עין משואות

| --- | --- |

המעיין
 שם נוסף:  עין חובלה, מעיין בת עין
 מיקום המעיין
 מדינה:  יהודה ושומרון 
 מחוז:  יהודה
 אזור:  גוש עציון
 קואורדינטות:  31°39′27″N 35°06′08″E﻿ / ﻿31.6576°N 35.1022°E﻿ / 31.6576; 35.1022
 נתוני המעיין
 סוג זרימה:  מעיין איתן
 סוג נביעה:  מעיין שכבה
 גישה למעיין
 נגישות לציבור:  פתוח
 דרך גישה:  אחרי הכניסה ליישוב בת עין, פונים ימינה כחצי ק"מ.
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) עין חובילה(למפת הרי ירושלים רגילה) עין חובילה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין חובילה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין חובילה
 
עין משואות (עין חובלה, מעיין בת עין) הוא מעיין שכבה בשטח ההתנחלות בת עין בגוש עציון. למעיין בריכה חיצונית גדולה ובריכה פנימית קטנה בתוך מבנה שמשמשת כמקווה. מהמבנה יוצאת נקבה ארוכה שמסתיימת בחדר איגום.
קיומו של המעיין היה שיקול מרכזי בהקמת היישוב משואות יצחק. המעיין היה מקור המים של היישוב, ומכאן שמו "עין משואות". תושבי משואות יצחק בנו מקווה טהרה שניזון ממימי המעיין, והוא היה המקווה היחיד בגוש עציון. בנפילת משואות יצחק במלחמת העצמאות, חרב המקווה שבמקום.
בסתיו ובאביב סביבת המעיין פורחת כולה. בין הצמחים נמנה שיח נדיר: מרווה כחולה.
לקריאה נוספת

אל המעיין: כל החלומות מתגשמים בספר אחד – מאת משה קוסטה. בהוצאת ספריית בית אל 2008.
מפת טיולים וסימון שבילים 9: מבואות ירושלים. בהוצאת "הוועדה לסימון שבילים בישראל".
הערות שוליים

↑  4 יישובה של הנקודה השנייה בהרי חברון: מהיאחזות בג'בע להתיישבות במשואות־יצחק
↑  "אגודת בני גוש עציון"
↑  שלוחת משואות - מכפר עציון לבת עין
פתח הנקבה
הנקבה
הבריכה החיצונית ומבט מבחוץ
חדר האיגום בסוף הנקבה
תל עין הבשור

| --- | --- |

 מידות
 שטח:  30 דונם
 גובה מעל פני הים:  72 מטר
 היסטוריה
 תרבויות:  תרבות מצרים העתיקה התרבות הכנענית
 תקופות:  תקופת הברונזה התיכונה II תקופת הברונזה המאוחרת תקופת הברזל I תקופת הברזל II
 ננטש:  התקופה ההלניסטית בארץ ישראל
 סוג:  תל
 אתר ארכאולוגי
 חפירות:  1970–1983 אוניברסיטת תל אביב
 ארכאולוגים:  רם גופנא ודן גזית
 מצב:  הרוס
 גישה לציבור:  כן
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  סמוך למעיין עין הבשור
 קואורדינטות:  31°18′28″N 34°29′34″E﻿ / ﻿31.307714°N 34.492671°E﻿ / 31.307714; 34.492671
 he
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) תל עין הבשור(למפת מערב הנגב רגילה) תל עין הבשור
 
תל עין הבשור, הוא תל בנגב הצפוני על גדתו של נחל הבשור, בתוך גן לאומי אשכול. יחודו של התל הוא בהיותו עדות לנוכחות של ממלכת מצרים העתיקה באזור כבר מראשיתה באלף ה-3 לפנה"ס, בנוסף נמצאה במקום עדות ארכאולוגית ראשונה למבשלת בירה בארץ ישראל.
מיקום

התל ממוקם על גבעה קטנה כ-50 מטר מדרום מערב למעיין עין הבשור, בסמיכות לשני תלים ארכאולוגיים גדולים באפיק נחל הבשור, תל שרוחן כקילומטר מדרום ותל גמה כחמישה קילומטר מצפון. במהלך מלחמת העולם הראשונה סלל צבא האימפריה העות'מאנית מסילת רכבת מרפיח לבאר שבע, לצורכי אספקה. מסילה זו חצתה את אפיק נחל הבשור בגשר סמוך לתל.
החפירות

האתר זוהה לראשונה על ידי יוסף יחזקאל. התל נחפר על ידי משלחת מאוניברסיטת תל אביב בשנים 1970–1983 בניהולם של רם גופנא ודן גזית. באתר נמצאו ארבע שכבות יישוב. שלוש שכבות מתקופה הברונזה התיכונה (3,300-2,900 לפנה"ס) ושכבה אחת מהתקופה ההלניסטית (המאה ה-2 לפנה"ס). באחת מהשכבות הקדומות נתגלו שרידי תחנת דרכים מצרית ממלכתית. ממצאים אלו מוכיחים קיום נוכחות מצרית קבועה בדרום כנען בראשית השושלת הראשונה של מצרים. בין הממצאים שנתגלו בתל היו פסל של אל מצרי עשוי מפיאנס מצרי, הקדום ביותר שנמצא בארץ ישראל ומעל מאה גושי טין ששימשו לחתימת כלים, ועליהם טביעות חותמות.
עדות ארכאולוגית למבשלת בירה בארץ ישראל נמצאה לראשונה בתל עין הבשור בתקופת השושלת הראשונה המצרית (3100–2890 לפנה"ס). האתר מאופיין במבני לבנים מיובשות בשמש ובכלי חרס המאפיינים מבשלות מצריות כמו קערות קמח. ניתן לומר שהמבשלה של עין בשור היא תופעה מצרית שקושרה לשלטון המצרי בארץ ישראל בתקופת השושלות הראשונות של הממלכה הקדומה ולא תופעה מקומית עתיקת יומין.
תמונות

שחזור שרידי תחנת דרכים מצרית עתיקה, 3,200 לפנה"ס
שלט באתר
צלמית מפיאנס מצרי שדומה לה נמצא בתל
ראו גם

בירה בעת העתיקה
הערות שוליים

↑  צבי אילן, התחנה המצרית בעין הבשור, דבר, 13 באוגוסט 1971
↑  צבי אילן, פסיל של אל מצרי נמצא בעין הבשור, דבר, 11 באוקטובר 1983
↑  Ram Gophna, The Early Bronze I Settlement at 'En Besor Oasis, Israel Exploration Journal 40, 1990, עמ' 1 - 11
↑   ניר חסון, "או שזה טעים או שנמות": חוקרים הצליחו לייצר בירה משמרים ששרדו אלפי שנים, באתר הארץ, 22 במאי 2019
מעיין כפיר

| --- | --- |

עין כפיר
 שם נוסף:  עין אל-כבירה
 מיקום המעיין
 מחוז:  יהודה ושומרון
 אזור:  אלון מורה
 קואורדינטות:  32°13′19″N 35°20′06″E﻿ / ﻿32.2219787°N 35.3349955°E﻿ / 32.2219787; 35.3349955
 גובה:  540 מטר
 נתוני המעיין
 סוג זרימה:  מעיין איתן
 סוג נביעה:  מעיין שכבה
 גישה למעיין
 נגישות לציבור:  פתוח
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) עין אל-כבירה(למפת צפון השומרון רגילה) עין אל-כבירה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין אל-כבירה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין אל-כבירה
מעיין כפיר (בערבית: عين الكبيرة, תעתיק: עין אל כבירה, תרגום: המעיין הגדול) הוא מעיין שכבה קדום הסמוך להתנחלות אלון מורה.
ככל הנראה, כבר בשלהי תקופת בית שני השתמשו תושבי הסביבה השומרונים במעיין (זאת לפי ממצאים של חרסים שנמצאו במקום החל מתקופה זו).[דרוש מקור] ליד המעיין קיימת ניקבה עתיקה מהתקופה הביזנטית ולצידה בריכה, ששימשו להגברת זרימת המים. אורך הניקבה כ-70 מטר, היא מצופה אבנים מסותתות ומקורה בקשתות ובקמרונים מחודדים מאבן. כמו כן, ישנם שרידים עתיקים של אמת מים שהובילה מים לעיר שכם ו-5 ברכות גדולות (כ-100 קוב כל אחת). גובה קמרונות הנקבה נע בין 1 ל-2 מטרים ורוחבה כחצי מטר. משערים כי הסיבה להשקעה הרבה בנקבה למרות ספיקת המים הנמוכה של המעיין היא העובדה שהמעיין הוא מקור המים היחיד הנובע במורדותיו המערביים של הר כביר וכתוצאה מכך היה בעל חשיבות לתושביהם הקדומים של הכפרים סאלם, בית דג'ן, דיר אל-חטב ועזמוט.
ב-2009 שופצו המעיין וסביבתו בידי תושבי אלון מורה. במסגרת השיפוץ נבנתה ללא אישור בריכת בטון, ניטעו סביבה עצים והוקמו שולחנות פיקניק. שיפוץ המעיין נעשה לזכרו של אבנר כפיר חזי, חייל צה"ל תושב אלון מורה, שנהרג בלבנון בדרך לבופור ב-19 במרץ 1997, בעת ששימש חובש קרבי
ובעקבות השיפוץ החלו התושבים לכנות את המעיין "עין כפיר". בנובמבר 2010 הרס המנהל האזרחי את הבריכה. באפריל 2011 במהלך אירועי חול המועד פסח נחנכה בריכה חדשה וגדולה יותר במיקום מאושר ומוסדר, במרחק 50 מטר מהבריכה הקודמת.
פסיפס ליד המעיין
נקבת עין כפיר
שלט הסבר בכניסה לנקבה
לקריאה נוספת

משה קוסטה, אל המעיין: כל החלומות מתגשמים בספר אחד,  ספריית בית אל, 2008
מפת טיולים וסימון שבילים 5–6 - בקעת הירדן ומזרח השומרון. בהוצאת "הוועדה לסימון שבילים בישראל".