stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפיית מצות
מאפיית מצות

בדרך כלל אפיית המצות מתבצעת במבנה המכונה "מאפיית מצות" ובו כלים ומכשורים לאפייה איכותית ומהודרת. לרוב המבנה עומד נעול ושומם במהלך השנה, כדי לשמור על כשרות המקום, אך במהלך חודשי החורף המקום נכנס לפעולה עבור אפיית המצות לחג הפסח שחל באביב. המאפיות בדרך כלל מאבזרות את המקום בכלים מיוחדים על מנת להדר בכשרותן של המצות. נהוג לשמור על טמפרטורה קרירה בחדרי ההכנה והעריכה, כדי למנוע את החמצת המצות. מאפיות שיש להן חלונות שאור השמש יכולה להיכנס בהם, מכסות את החלונות כדי שקרני השמש לא יפגעו במצות.
קיימות שני סוגי מאפיות מצות: מאפיות של "מצות יד" (הנעשות באופן ידני), ומאפיות של "מצות מכונה" (מצות הנעשות באמצעות מכשור ומכונות אוטומטיות או חצי אוטומטיות).
לקריאה נוספת

שלום יהודה גרוס, אפיית המצות השלם, ירושלים תשמ"ג.
אברהם חיים עדס, אפית מצות למהדרין, ירושלים תשס"ו.
אפרים אליעזר ראטה, מצות חבורה - מדריך לאפיית מצות יד, בני ברק תשע"ד.
הערות שוליים

↑  בקרב הקהילה האתיופית הנוהג היה שנשות העדה היו אופות את המצות (קיטא) בתנור מיוחד שנבנה לשם כך בשדה תחת השגחתם הצמודה של מנהיגי העדה. כיום, יהודי אתיופיה בישראל משתמשים במצות התעשייתיות המקובלות והמוכרות.
↑  משנה ברורה תנג, כה.
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף מ', עמוד א'
↑  נריה גוטל, "השתנות הטבעים בהלכה", עמוד קע"ח
↑  מנחם מנדל אייזנברג, "החששות במצות מכונה של ימינו", תחומין כו (תשס"ו), באתר מכון צומת.
↑  הרב יוסף קאפח, הגדת תימן אגדתא דפסחא, ירושלים: תשנ"ה, עמ' 25
↑  אלי זילכה, הלילה הזה כולו מצה רכה, באתר דוסילנד
↑  הרב שלמה זלמן אוירבך, הליכות שלמה פרק ט' סמ"א הערה פ'. הרב אשר וייס התיר לחולה על ידי התרת נדרים.
↑  הביטויים האידיים משמשת בעגה מקצועית במאפיות המצות.
| חג הפסח |
| --- | --- | --- |
| ערב פסח | קמחא דפסחא • אפיית מצות • שבת הגדול • הגעלת כלים • בדיקת חמץ • ביטול חמץ • ביעור חמץ • מכירת חמץ • תענית בכורות • ערב פסח שחל בשבת |  |
| סיפור יציאת מצרים | שעבוד מצרים • עשר מכות מצרים • יציאת מצרים • קריעת ים סוף • שירת הים |  |
| ליל הסדר | הלכות ליל הסדר • קערת ליל הסדר • חרוסת • כרפס • מצה • מרור • זרוע • ארבע כוסות • כוס של אליהו • הסבה • אפיקומן |  |
| סדר ההגדה | סימני הסדר • הא לחמא עניא • מא כ'בר • מה נשתנה • עבדים היינו • ארבעה בנים • והיא שעמדה • דצ"ך עד"ש באח"ב • דיינו • אמונים ערכו שבח • קריאת ההלל (התחלה) • שפוך חמתך • הלל (המשך) • הלל הגדול • ברכת השיר • חסל סידור פסח • לשנה הבאה בירושלים • ובכן ויהי בחצי הלילה • ובכן ואמרתם זבח פסח • אדיר במלוכה • אדיר הוא • אחד מי יודע • חד גדיא |  |
| מצוות החג | איסור חמץ • קורבן פסח • סיפור יציאת מצרים • אכילת מצה • אכילת מרור • ארבע כוסות • מנחת העומר |  |
| מהלך החג | ערב פסח • ליל הסדר • חול המועד פסח • שביעי של פסח • פסח שני |  |
| מנהגים | סעודת אסתר • סהרנה • אמירת שירת הים • סעודת משיח • מימונה |  |
| תפילות ופיוטים | קריאת ההלל • אבוא בחיל להתיצבה • תפילת טל • ליל שמורים אותו אל חצה |  |
| חמץ ומצה | מצה עשירה • מצה שמורה • שרויה • קטניות בפסח • חמץ נוקשה • חמץ שעבר עליו הפסח |  |
| שונות | מסכת פסחים • לא בד"ו פסח • מטבח פסח • רומפלנאכט |  |
חגי ישראל ומועדיו • שלוש רגלים
מודעה בשבח אפיית מצות מכונה במאפייה שבשכונת מזכרת משה שבירושלים, שפורסמה על ידי רבי נפתלי אמסטרדם בשנת 1908
בית החרושת למצות חיפה, 1925. אוסף קרוזו מתוך האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה
שולחן ליל הסדר עם מצות רכות
אפיית מצות מתוך הגדת רוטשילד, הגדה של פסח, כמנהג אשכנז
האבא שיכולתי להיות (מחזה)

| --- | --- |

 בימוי:  משה קפטן
 כתיבה:  איתי סגל
 מוזיקה:  כנען לבקוביץ
 מקום ההתרחשות:  ישראל ארצות הברית
 מדינה:  ישראל ישראל
 סוגה:  דרמה
 הצגת בכורה:  2024
 מספר מערכות:  5
 משך ההצגה:  90 דקות
 שפה:  עברית
האבא שיכולתי להיות הוא מחזה שהועלה לראשונה בתיאטרון הבימה ב-2024. המחזה עוסק בדילמות משפחתיות הנוגעות למשפחה מודרנית בה שני אבות מגדלים ילדה שנולדה בהליך פונדקאות. הצגת הבכורה נערכה ב-15 באוקטובר 2024.
הכותב והבמאי של המחזה עוסקים בדילמות הקשורות לקהילה הגאה גם במחזה את שאהבה נפשי המוצג גם הוא ב"הבימה" החל מ-2024.
עלילה

גידי (אבישי מרידור) ומולי (ישי בן משה) הם זוג הומואים המגדלים ילדה שנולדה בארצות הברית בהליך פונדקאות מתרומת ביצית של רייצ'ל ומזרעו של מולי.
עלילה > מערכה ראשונה

המחזה נפתח בשבעה שיושבים גידי ואימו נעמי (אורלי זילברשץ) לאחר פטירת אביו של גידי (דב רייזר). לשבעה מגיעים גם מולי וביתם המשותפת מיכאלה בת ה-15 (דריה רוזן).
במהלך השבעה מתברר לגידי שמאחורי גבו, ותוך זיוף חתימתו, פנתה מיכאלה לסוכנות שטיפלה בלידתה וביקשה פרטים על תורמת הזרע. כמו כן מתברר לגידי שכל השוהים בחדר (דהיינו אימו ובן זוגו) וכן אביו המנוח היו מודעים לסוד ושאימו אף הבטיחה למיכאלה להצטרף אליה לפגישה עם האם הביולוגית. גידי כועס על השימוש בשמו ללא הסכמתו ומתנגד נחרצות למעשה של בתו ודורש שתמתין עם התהליך עד הגיעה לגיל 18. לאחר משבר משפחתי גידי נרגע מעט ומסכים לנסיעה ולפגישה.
עלילה > מערכה שנייה

המערכה השנייה מתרחשת במלון בארצות הברית שם מתאכסנים כל הזוגות המטופלים על ידי סוכנות הפונדקאות. הדרמה המשפחתית שהחלה בשבעה עולה כאן מדרגה. הצופה נחשף למורכבות היחסים בין גידי ומולי ומתגלה לו שבתקופת הזוגיות שלהם בגד מולי בגידי מספר פעמים, בין השאר עם האקס של גידי. כמו כן צפים הכעסים של גידי על כך שלאחר שמיכאלה נולדה מזרעו של מולי הוא לא עזר מספיק להביא לעולם עוד ילד מזרעו של גידי.
בשיא המריבה בין גידי למולי עוזב מולי את החדר במלון וזמן קצר לאחר מכן נכנס לחדר דניאל (יובל סלייפר), שכנם מהחדר הסמוך בחיפוש אחר מטען לטלפון. דניאל ובן זוגו, איתמר, הגיעו למלון לקראת לידת בנם בפונדקאות ומסתבר לגידי שדניאל היה תלמידו בבית הספר. השיחה בין השניים עוברת לפסים אישיים כשדניאל מספר לגידי שהיה מאוהב בו עוד בתיכון. בניגוד לגידי הנאמן למולי, דניאל מתחיל לפלרטט עם גידי והם מגיעים אף לנשיקת אוהבים אך כניסתו של מולי קוטעת את הרומן הטרי בראשיתו.
מולי, שמבין מה קרה בחדר בהיעדרו, לוקח את חפציו ועובר לישון בחדר אחר. בבוקר, כשנעמי נכנסת לחדר של גידי היא והצופים מגלים שגידי בילה את הלילה עם שכנו למלון, דניאל.
עלילה > מערכה שלישית

המערכה השלישית מתרחשת בבית קפה בארצות הברית שם קבעה המשפחה להיפגש עם תורמת הביצית רייצ'ל. להפתעתם מופיעה במקום אישה מבוגרת בשם סטייסי (אילנה קיויתי דאבנפורט) שמתברר שהיא אימה של רייצל. סטייסי מספרת שביתה רייצ'ל נפטרה שנתיים לפני כן מסרטן ושהיא הציגה את עצמה כרייצ'ל כדי ליצור קשר עם מיכאלה "נכדתה" והיא אף מנסה לשכנע את מיכאלה להישאר בארצות הברית ולגור אצלה.
בני המשפחה, המרגישים מרומים, מביעים בקול רם את מחאתם על ה"תרגיל" שעשתה להם אמה של רייצ'ל. סטייסי מספרת שבתה ניסתה, ללא הצלחה, למצוא תורם מח עצם לריפוי הסרטן שלה ושלפני שלוש שנים ניסתה רייצ'ל לחדש את הקשר עם מיכאלה בתקווה שתתרום לה מח עצם עקב התאמתה הגנטית. תחילה מכחישים בני המשפחה פנייה שכזו אך בהמשך מתוודה גידי שאכן רייצ'ל פנתה אליו והוא התעלם מהפנייה. מיכאלה כועסת מאוד על גידי שלא העביר לה פנייה זו ולא איפשר לה להציל את אימה הביולוגית ומודיעה לו שהיא לא מעוניינת בקשר איתו.
עלילה > מערכה רביעית

המערכה הרביעית מתרחשת בביתה של נעמי בישראל, לשם עבר גידי לגור לאחר ניתוק קשריו עם מולי ומיכאלה. נעמי מבקשת מגידי לכתוב הספד על אביו, בקשה הפותחת שיחה על מורכבות יחסיו של האב עם גידי ונעמי. גידי טוען שאין לו שום מילה טובה להגיד על אביו ומתריס כלפי אימו על שהסכימה להמשיך לחיות עם אביו למרות שבגד בה.
לאחר שנעמי יוצאת מהחדר מנהל גידי דיאלוג עם אביו המת ופורש את טענותיו על יחסו של האב לגידי, על חוסר נכונותו של האב לקבל את יציאתו מהארון ועל רצונו "להחזיר אותו לשם". בסופו של המפגש הדמיוני מודה האב שאכן היה קשה מדי עם בנו וגידי משלים איתו.
עלילה > מערכה חמישית

המערכה החמישית מתרחשת בבית הקברות לציון 30 יום למותו של האב. המשפחה מתכנסת ובתהליך איטי מתחילה התקרבות בין בני המשפחה והשלמה. גידי מוסר למיכאלה מכתב שכתבה רייצ'ל שבה היא מאחלת לה חיים טובים. בסיום המערכה משלים גידי עם מיכאלה ועם מולי וחוזר אל חיק משפחתו.
ליהוק

| שם בהצגה | שם שחקן/שחקנית | הערות |
| --- | --- | --- |
| גידי | אבישי מרידור | בן זוגו של מולי, בנה של נעמי ואביה של מיכאלה |
| מולי | ישי בן משה | בן זוגו של גידי ואביה של מיכאלה |
| נעמי | אורלי זילברשץ | אימו של גידי |
| מיכאלה | דריה רוזן | ביתם של גידי ומולי |
| האב | דב רייזר | אביו של גידי |
| דניאל | יובל סלייפר | המאהב של גידי |
| סטייסי | אילנה קיויתי דאבנפורט | אמה של רייצ'ל |
ראו גם

את שאהבה נפשי (מחזה)
הערות שוליים

↑  לפני הצגת הבכורה, בפרופיל פייסבוק של הבימה, 14 באוקטובר 2024
זאב שחור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  אוגוסט 1869 רוז'ינוי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 בספטמבר 1941 (בגיל 72) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
זאב וולף שחור (כ"ד באלול תרכ"ט, אוגוסט 1869 – ט"ו באלול תש"א, 7 בספטמבר 1941) היה חלוץ סחר הרוקחות ביישוב הישן בירושלים ומעסקני הציבור בעיר.
קורות חיים

נולד ברוז'ינוי שבבלארוס. אביו, הרב אלכסנדר זיסקינד שחור (שהיה בנו של חיים לייב שחור ממיר, גיסו של הנצי"ב מוולוז'ין), הוא אבי משפחת שחור בארץ ישראל, היה ראש כולל וילנה, ובשנותיו האחרונות עמד בראש הוועד הכללי של הכוללים בירושלים. אמו רייזל הייתה בת הרב אפרים זלמן, שכיהן כאב"ד ברוז'ינוי.
בשנת תרל"ו (1876), בהיותו בן שמונה, עלה עם הוריו לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים. שלושה מאחיו, ובהם יוסף דוד שחור, נשארו בבלארוס להמשך לימודיהם בישיבות. בתחילה התגוררה המשפחה בנחלת שבעה. בשנת 1891 היה ממקימי שכונת ימין משה והתגורר בשכונה כחמישים שנה. הקפיד להישאר בשכונה גם בתקופות סכנה שבהן נטשו אותה תושבים רבים.
בתקופתם הראשונה בארץ פתחה משפחתו סמוך לביתם בשכונת נחלת שבעה חנות לבדים שהביאו עמם בעלייתם. כאשר בגר החל לעסוק במסחר סיטונאי בתרופות ושימש סוכן של חברות מפורסמות בעולם. היה חלוץ בהפצת שיטות הריפוי המדעיות שהחליפו את הרפואה העממית ("תרופות סבתא") שרווחה ביישוב הישן. עסקיו התרחבו והוא סיפק תרופות לבתי חולים ובתי מרקחת בארץ ישראל ובעבר הירדן.
בשנת תרס"ד (1904) ייסד את חברת "שחור ושות'" והכניס כשותף את בן אחותו זלמן יעקב אפרים מייזל. בנוסף לעסקי הרוקחות הוא החל לעסוק בשיווק ולייצוא חומרי דישון והדברה לחקלאות. החנות הסיטונאית המרכזית לממכר תרופות ודשנים הייתה ברחוב בצלאל בתל אביב. בשנת תרע"א (1911) הקים בית מסחר סיטונאי לתרופות ברחוב יפו בחצר בית פיינגולד מול מגרש הרוסים. החנות נשרפה בפרעות תרפ"ט.
לצד עסקיו הפרטיים עסק רבות בצורכי ציבור. היה מגבאי ישיבת תורת חיים וישיבת עץ חיים. פעל לרכישת השטח ליד שוק מחנה יהודה שעליו נבנו מבני ישיבת עץ חיים וכן בתי שכונת עץ חיים. בשנות מלחמת העולם הראשונה היה מעסקני הציבור בירושלים שפעלו לסיוע לתושבי העיר ושימש גזבר לחלוקת התמיכה שגויסה מאמריקה. הקים יחד עם אלתר ריבלין בית תמחוי לעניי העיר, בהם רבים שהיו בעבר אמידים וירדו מנכסיהם. כדי שלא לביישם היה סועד שם בעצמו מדי יום יחד עם הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי. נהג להקים שתי סוכות בחצר ביתו, אחת עבור משפחתו ואחת ענקית לתושבי השכונה ולנצרכים.
עסק בגאולת קרקעות בארץ ישראל, תוך ניצול קשריו הטובים עם התושבים הערבים. בעזרתו נגאלו שטחים רבים בירושלים – בקרבת שכונת תלפיות, שעל חלק מהן נבנה קיבוץ רמת רחל, בבתי הורודנא ובזיכרון משה. בהשפעתו רכש ידידו חיים כהן מחרקוב את הקרקע שעליה נבנתה שכונת מקור חיים, שנקראה על שמו של כהן. כמו כן פעל לגאולת קרקעות מחוץ לירושלים - בוילהלמה, ביפו ובתל אביב. בקרקע שרכש בפתח תקווה נטע פרדס והקפיד בו על שמירת דיני השמיטה.
בשנת תרפ"א (1921) נבחר ועד משותף לקהילות היישוב הישן בירושלים ושחור נבחר למזכיר הוועד.
נפטר בשנת 1941, ונקבר בהר הזיתים.
משפחתו

צאצאיו:
צפורה פייגא - אשת אליעזר דוד ברלין.
הרב משה לייב שחור.
בנימין שחור - חבר כנסת מטעם המפד"ל.
חיה שרה - אשת הרב יחיאל מיכל חרל"פ (בנו של הרב יעקב משה חרל"פ).
אפרים זלמן.
אלכסנדר זיסקינד.
אחיו הוא הרב יוסף דוד שחור, רבן של אנטופול וסמיאטיץ'. אחותו ליפשה נישאה בזיווג שני לקרוב משפחתם הרב דובער אפשטיין, בנו של הרב יחיאל מיכל אפשטיין, בעל "ערוך השולחן".
הערות שוליים

↑  ראובן דוב דסלר, שנות דור ודור חלק ה, ירושלים, תשעז עמ' תב
↑  הובאה למנוחות, הצופה, 13 בדצמבר 1968, עמ' 8; הרב שמריהו אריאלי, זיכרון להולכים: הרבנית פייגיל ברלין ע"ה, שם, 22 בדצמבר 1968, עמ' 3
↑  הרב אליעזר דוד ברלין ז"ל, הצופה, 13 באוגוסט 1962, עמ' 1; נחום אריאלי, היהודי האלמוני: נפש לר' אליעזר דוד ברלין ז"ל, שם, 7 בספטמבר 1962, עמ' 6
הזמנה שפרסם הרב יעקב משה חרל"פ בעיתון דואר היום לנישואי בנו יחיאל מיכל עם חיה שרה, בתו של זאב שחור
בקעת אונו

| --- | --- |

אור יהודה והסביבה מן האוויר
 מידע כללי
 סוג:  עמק 
 
 heמפת בקעת אונו  __ קריית אונו  __ אור יהודה __ יהוד-מונוסון  __ גני תקווה  __ סביון  __ מחנה דורי [‌למפה דינמית של גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ פתח תקווה, __ גבעת שמואל ממזרח: __ מועצה אזורית דרום השרון, __ מועצה אזורית חבל מודיעין מדרום: __ נמל התעופה בן-גוריון, __ מועצה אזורית שדות דן ממערב: __ רמת גן, __ פארק אריאל שרון
 
ספורטק קריית אונו
בקעת אונו היא עמק בשפלה. הבקעה מהווה אזור מוניציפלי במחוז המרכז ובגבול מחוז תל אביב. נמצאים בה היישובים והערים קריית אונו, אור יהודה, יהוד-מונוסון, גני תקווה, סביון, גת רימון, כפר מעש, מגשימים וכן החלקים המזרחיים של העיר רמת גן (תל השומר, קריית קריניצי, רמת אפעל וכפר אז"ר).
לעיתים נוהגים לראות גם את העיר גבעת שמואל כחלק מבקעת אונו, ואולם בשנים האחרונות, בשל שינוי אופיה של העיר עקב בנייה מואצת, התקרבותה לעיר פתח תקווה וסלילת כביש מכבית (כביש 471), שניתק אותה משאר חלקי הבקעה, מקובל שלא לראותה כחלק מאזור זה. ההגדרה הממשלתית של בקעת אונו (ראו דו"ח ועדת שחר, להלן) לא כללה בה את גבעת שמואל מטעמים אלה.
בתחומי הבקעה עוברים שני נחלים: נחל אונו ונחל יהוד – המהווים יחדיו את אחד מיובליו של נחל איילון.
מקור השם

מקור השם "בקעת אונו" הוא בספר נחמיה, שם מתואר כי סנבלט החורוני וגשם הערבי הציעו לנחמיה להיפגש עימם ב"כפירים", מקום הנמצא ב"בקעת אונו": ”וַיִּשְׁלַח סַנְבַלַּט וְגֶשֶׁם אֵלַי לֵאמֹר לְכָה וְנִוָּעֲדָה יַחְדָּו בַּכְּפִירִים בְּבִקְעַת אוֹנוֹ” (נחמיה ו' ב').
העיר "אונו" הייתה עיר יהודית קדומה, הנזכרת בתנ"ך, במשנה ובתלמוד, ואשר שמה השתמר בשם "כפר עאנה" (באור יהודה דהיום).
תיחום גאוגרפי

הביטוי בקעת אונו מתייחס בטרמינולוגיה הממשלתית והאזורית, לכל האזור המתוחם כדלהלן:
בצפון: כביש 471 (מכבית) – ממחלף בר-אילן על כביש 4 (גהה), עד צומת נחלים על כביש 40;
במערב: כביש 4 (גהה) – ממחלף בר-אילן עד מחלף מסובים.
בדרום מערב: גבולה הדרומי של עיריית אור יהודה (ורמת פנקס שסופחה אליה ב-2007) עד כביש 412;
בדרום: כביש 412 עד צומת יהוד מזרח (סביונים) וכביש 461 עד צומת הטייסים (בני עטרות);
במזרח: כביש 40, מצומת הטייסים (בני עטרות) עד צומת נחלים.
מעמד מוניציפלי

מעמדה המוניציפלי המפוצל של בקעת אונו (ראו תבנית להלן), נתון לדיונים חוזרים ונשנים במהלך השנים וקיימות תוכניות לבצע איחודי רשויות מקיפים בו, עד כדי איחוד כל בקעת אונו לעירייה אחת (דו"ח ועדת פרופ' אריה שחר מטעם משרד הפנים משנת 1998).
לפי הצעת איחוד הרשויות משנת 2003, היו אמורות להתאחד: (א) קריית אונו, גני תקווה, סביון, גני יהודה ונוה מונוסון לעירייה אחת, תוך החלפת המועצה המקומית של נוה מונוסון בוועד רובע עירוני, ו-(ב) רמת אפעל עם רמת גן, כפר אז"ר עם קריית אונו ורמת פנקס עם אור יהודה, תוך החלפת הוועדים המקומיים של שלושת היישובים האלה בוועדי רובע עירוניים. במהלך חקיקת חוק איחוד הרשויות, בוטל האיחוד הראשון, בשל קיומן של בחירות מוקדמות בקריית אונו בתחילת 2003, ונותרה ממנו הצעה לאחד את המועצה המקומית סביון עם הוועד המקומי של גני יהודה (שהיה חלק מהמועצה האזורית דרום השרון) ואת המועצה המקומית נוה מונוסון והוועד המקומי של רמת פנקס עם עיריית אור יהודה. תושבי שני היישובים הקהילתיים הנ"ל התנגדו נחרצות לאיחוד המוצע.
בסופו של דבר, איחודן המלא של סביון וגני יהודה, למועצה מקומית אחת, יצא אל הפועל, ואילו נוה מונוסון אוחדה עם עיריית יהוד במסגרת עיריית-גג משותפת (עיריית יהוד-מונוסון), תוך הענקת מעמד של ועד רובע עירוני לנוה מונוסון.
בשנים 2003–2007, נותר גורלה של מועצה אזורית אפעל, שסבלה מבעיות כספיות וניהוליות קשות, בלתי ברור. במהלך השנים 2005–2006 עשו ראשי המועצה ניסיון להפוך למועצה מקומית, אך ראשי הוועדים המקומיים של רמת אפעל וכפר אז"ר התנגדו למהלך ומשרד הפנים דחה את ההצעה. ביום 2 במרץ 2007 הודיע משרד הפנים על פירוקה לאלתר של מועצה אזורית אפעל, על סיפוחם של היישובים רמת אפעל וכפר אז"ר לעיריית רמת גן ועל סיפוחו של היישוב רמת פנקס לעיריית אור יהודה. שתי עתירות לבג"ץ שהוגשו כנגד החלטה זו, נדחו במהלך חודש נובמבר 2007. הפירוק והסיפוח בוצעו בפועל בתחילת שנת 2008.
איחוד הרשויות המרכזי במרחב, של קריית אונו וגני תקווה, תוכנן להתבצע בשנת 2008 אך לא בוצע.
תודעה אזורית

אף שהאזור מורכב מיישובים רבים בעלי אופי והיסטוריה שונים, יש אלמנטים כלכליים, חברתיים וחינוכיים רבים המאחדים אותם. את בקעת אונו משרתים שלושה מקומונים, הזוכים לאחוזי חדירה גבוהים ("חדשות אונו", "גל גפן" ומהדורת בקעת אונו של "עיתון תל אביב"). ובנוסף להם, גם אתר חדשות מקומי של ערי בקעת אונו בשם ״אונו ניוז״. לתושבי בקעת אונו קיימת מודעות פוליטית גבוהה באשר למתרחש ביישובים השכנים. הדבר נכון במיוחד בקרב תושבים שבאו להתגורר באזור בשכונות חדשות שהוקמו מאז תחילת שנות ה-90 – קריית הסביונים (יהוד), נוה סביון (אור יהודה), נווה רבין (אור יהודה), גבעת סביון (גני תקווה), אונו החדשה ורימון החדשה (קריית אונו). מאידך, לצד הערים הגדולות (קריית אונו, יהוד ואור יהודה) קיימים יישובים קהילתיים בעלי תודעה קהילתית חזקה ואוכלוסייה ברמה סוציו-אקונומית גבוהה, כגון סביון (מועצה מקומית), גני תקווה (עיר), נוה מונוסון (ועד רובע עירוני) וכפר מעש (מושב), הדורשים להבטיח את המשך האוטונומיה הקהילתית שלהם בכל איחוד מוניציפלי גורף עליו יוחלט.
אליהו הכרמלי

אליהו הכרמלי (לולו) (ט' בתמוז תרנ"ב, 1 באוגוסט 1891 – ג' בטבת תשי"ג, 21 בדצמבר 1952) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י.
ביוגרפיה

הכרמלי נולד בשם אליהו לולו בחיפה בשנת 1891. את לימודיו התיכוניים סיים בבית ספר "כל ישראל חברים" בחיפה, לאחריהם השתלם בבית המדרש למורים "כל ישראל חברים" בפריז שבצרפת.
בשנים 1920–1930 עסק בהוראה והיה מורה ומחנך במנחמיה, יבנאל וטבריה. בתקופה זו שימש יו"ר סניף הסתדרות המורים בגליל התחתון. פעילותו הציבורית התרחבה מעבר לתחום ההוראה, בהיותו יו"ר הסתדרות "חלוצי המזרח" (לימים ספרדים ועדות מזרח) היה ציר באספת הנבחרים השנייה.
במהלך תקופה זו, בשנת 1930, עבר להתגורר בירושלים. פעילותו המפלגתית נמשכה במפא"י, מטעמה כיהן כחבר הוועד הלאומי באספת הנבחרים הרביעית. בשליחות התנועה יצא למרוקו ותוניסיה.
לאחר קום המדינה נבחר לכהן כחבר הכנסת, תפקיד בו שימש עד לפטירתו. לאורך ארבע שנות כהונתו, בשתי כנסות, היה חבר ועדת החינוך והתרבות וועדת השירותים הציבוריים. הכרמלי פעל למען עליית עדות המזרח לארץ ישראל ונחשב כלוחם למען זכויותיהן בשנותיה הראשונות של המדינה.
נפטר ב-1952 בירושלים ונקבר בחיפה.
פרסומיו

בשליחות – צפון-אפריקה: טבת-אייר תש"ז / אליהו הכרמלי (לולו), תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל - הוועד הפועל - המחלקה ליוצאי ארצות המזרח ותימן, [1947?].
סכומים / אליהו הכרמלי (לולו), תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל - הוועד הפועל - המחלקה ליוצאי ארצות המזרח ותימן, [1949].
עד עלות השחר / מאת אליהו הכרמלי (לולו); מבוא: ישראל ישעיהו; עריכה: ישראל ישעיהו יונה הכהן, ירושלים: קריית ספר, תשל"ח.
הערות שוליים

↑  אליהו הכרמלי (לולו), דבר, 22 בדצמבר 1952
↑  הקבר של אליהו הכרמלי בבית הקברות שדה יהושע, באתר BillionGraves
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311531405171  ISNI: 0000 0000 6692 4856  LCCN: n79090552  VIAF: 25885462   WorldCat (עם VIAF): 25885462 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האימפריה הסאסאנית

האימפריה הסאסאנית (224–651), או בשמה הרשמי איראנשהר (בפרסית תיכונה: 𐭠𐭩𐭥𐭠𐭭𐭱𐭲𐭥𐭩, "מדינת האיראנים") הייתה האימפריה הפרסית הקדם-אסלאמית האחרונה.
השושלת הסאסאנית (אנ') כבשה את השטח מהשושלת הארסאקידית הפרתית. כעבור ארבע מאות שנה נכבש השטח על ידי האימפריה המוסלמית כחלק מהכיבושים של הח'ליפים האיסלאמיים. הסאסאנים כינו עצמם "מדינת האיראנים/ארייאנים", ותואר העומד בראשה היה "שאהנשאה", מלך המלכים. בירתה הייתה בקטסיפון. דת האימפריה הייתה הזורואסטריות אך פרחו בה דתות שונות ובהן היהדות, כנסיית המזרח, נצרות ארמנית ומניכאיזם.
תקופת הסאסאנים היא אחת מהחשובות בהיסטוריה של איראן: במהלכה התפתחה התרבות הפרסית והיא הייתה האימפריה הפרסית הגדולה האחרונה לפני הכיבוש המוסלמי. הייתה לה השפעה הן על התרבות הרומית, והן על תרבויות מזרח אסיה בתקופה זו. חלק גדול מהמורשת של האימפריה הסאסאנית נמשכה אל תוך תקופת הכיבוש המוסלמי, והשפיעה על דפוסי השלטון וכן על תרבותה של האימפריה המוסלמית.
הסאסאנים אף הגיעו בשנת 614 לירושלים ובעזרת היהודים כבשוה מידי הקיסר הביזנטי הרקליוס, אך ב-628 נאלצו להשיבה לידיו.
מכיוון שהסאסאנים שלטו בבבל בתקופת ההתגבשות והחתימה של התלמוד הבבלי, הייתה לתרבותם גם השפעה על עיצוב ההלכה היהודית בתקופה זו, ועל התלמוד עצמו בכלל.
היסטוריה > תור הזהב הראשון (309–379)

לאחר מותו של הורמיזד השני, ערבים מהדרום החלו לפלוש לערים הדרומיות של האימפריה ולבזוז אותן. הם התקיפו אפילו את מחוז פארס, מחוז לידתם של המלכים הסאסאנים. בינתיים, אצילים פרסים הרגו את בנו הבכור של הורמיזד השני, עיוורו את השני וכלאו את השלישי (שלאחר מכן נמלט לטריטוריה הרומאית). כס המלכות נשמר עבור בנה של אחת מנשותיו של הורמיזד השני, שעדיין לא נולד. יש אומרים כי שאפור השני (309–379) היה המלך היחיד בהיסטוריה שהומלך כבר כעובר, והכתר הונח על בטן אמו, והילד, שנקרא על שם שאפור, נולד כמלך. כשהיה צעיר, האימפריה נשלטה בידי אמו והאצילים. לאחר שהגיע לפרקו, נטל את הכוח לידיו והוכיח את עצמו תוך זמן קצר כשליט אקטיבי ויעיל.
שאפור השני הוביל את צבאו הקטן אך הממושמע כנגד הערבים בדרום, וכך הבטיח את גבולותיה הדרומיים של האימפריה. לאחר מכן החל במסעו הראשון כנגד הרומאים במערב, בו הפרסים לא הצליחו לכבוש שטחים נוספים. מסעות אלה פסקו בשל פלישות נוודים בגבול המזרחי של האימפריה שאיימו על טראנסאוקסאניה, אזור אסטרטגי חשוב מבחינת השליטה על דרך המשי. לפיכך חתם שאפור על חוזה שלום עם קונסטנטיוס השני (353–361) בו הסכימו שני הצדדים שלא לתקוף זה את זה במשך תקופה מסוימת.
שאפור צעד מזרחה לטראנסאוקסאניה כדי להילחם בנוודים המזרחיים. הוא ניצחם, סיפח שטחים חדשים כמחוז נוסף לאימפריה, והשלים את כיבוש האזור שהוא כיום אפגניסטן. בעקבות הכיבושים הללו, התפשטה התרבות הסאסאנית עצמה, ואמנות סאסאנית חדרה לטורקיסטאן והגיעה עד לסין. שאפור השני, יחד עם המלך הנווד גרומאטס, החל במסע שני כנגד הרומאים ב-359, והצליח לכבוש את הערים סינגארה ואמידה. בתגובה, הקיסר הרומאי יוליאנוס הכופר (361–363) פלש עמוק לתוך השטח הפרסי וניצח את כוחותיו של שאפור בקטסיפון, אך לאחר שנכשל בניסיון לכבוש את הבירה, נהרג תוך כדי נסיגה אל השטח הרומאי. יורשו יוביאנוס, שנלכד בגדה המזרחית של הפרת, נאלץ להסכים להעביר את כל המחוזות שהפרסים העבירו לרומאים ב-298 וכן את סיניביס וסינגארה, על מנת להבטיח מעבר בטוח לצבאו אל מחוץ לפרס.
שאפור השני נקט במדיניות דתית קשוחה. תחת שלטונו נחתמה האווסטה, הכתבים הקדושים של הדת הזורואסטרית, כופרים נענשו ונוצרים נרדפו. רדיפת הנוצרים הייתה תגובה לניצור האימפריה הרומית בידי קונסטנטינוס הגדול (324–337). שאפור השני, בניגוד לשאפור הראשון, שהיה ידידותי כלפי יהודים - דיכא את היהודים בממלכתו, וגבה מהם מיסים מופרזים.
בסוף שלטונו של שאפור, האימפריה הפרסית הייתה חזקה מתמיד, כשאויביה ממזרח נכנעו לה וארמניה נמצאה תחת שלטון פרסי.
ראו גם

ספר אלף הפסיקות
יחסי זורואסטריות-יהדות
מטבע מח'וראסאן שעליו דמותו של הורמיזד הראשון
המצור על קונסטנטינופול ב-626
שמואל ברליאנט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1905 ריצ'מונד, ארצות הברית 
 פטירה:  26 בינואר 1972 (בגיל 67 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה  ישיבה יוניברסיטי  הסיטי קולג' של ניו יורק 
 
שמואל ברליאנט (1905 - 26 בינואר 1972) היה רב אמריקאי ונשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה.