מונטה אלבאן
היסטוריה של האתר

כפי שעולה מהסקר של בלנטון באתר, נראה שגבעות מונטה אלבאן לא היו מיושבות לפני 500 לפני הספירה (סוף שלב כלי החרס של רוסאריו). באותה תקופה, הייתה סן חוסה מוגוטה מרכז האוכלוסייה העיקרי בעמק ובבסיסו של משטר צ'יף ששלט ככל הנראה בחלק גדול מהזרוע הצפונית של העמק, זרוע אטלה (Etla). אולי עד שלושה או ארבעה מרכזים אחרים, קטנים יותר, בעיקר שלטו בתת-אזורים אחרים של העמק, כולל טילקחטה (אנ') בזרוע הדרומית של ואייה גרנדה (Valle Grande) ויַגוּאִיהּ (Yegüih) בזרוע המזרחית של טלקולולה (Tlacolula). נראה כי תחרות ולוחמה אפיינו את שלב רוסאריו. נתוני הסקר האזורי מצביעים על קיומו של אזור חיץ לא מאוכלס בין משטר הצ'יף בסן חוסה מוגוטה לאלה שמדרום וממזרח.
בתוך שטח ההפקר הזה נוסדה מונטה אלבאן בסוף תקופת רוסאריו והיא הגיעה במהירות לאוכלוסייה שנאמדת בכ-5,200 עד סוף השלב הבא של מונטה אלבאן (סביב 300 לפני הספירה). גידול האוכלוסייה יוצא דופן זה לווה בהצטמצמות מהירה באותה מידה של האוכלוסייה בסן חוסה מוגוטה ובאתרי לוויין שכנים, ולכן סביר שעיקר האליטות שלהם היו מעורבות ישירות בהקמת בירת זפוטק העתידית. המעבר המהיר הזה של האוכלוסייה וההתיישבות, מיישובים מקומיים מפוזרים לאתר עירוני מרכזי באזור לא מיושב בעבר, כונה על ידי מרקוס ופלנרי בשם "הסינויקיזם של מונטה אלבאן" (Monte Alban Synoikism)  בהתייחסות למקרים דומים מתועדים באזור הים התיכון בעת העתיקה.
אף על פי שקודם לכן חשבו שתהליך דומה של נטישה בקנה מידה גדול, ובכך השתתפות בהקמת מונטה אלבאן, התרחש במרכזים של משטרי צ'יף אחרים בעיקר, כגון יגואיה וטילקחטה, לפחות במקרה של האחרון זה נראה לא סביר. פרויקט שנערך על ידי צ'ארלס ספנסר (Charles Spencer) ואלזה רדמונד (Elsa Redmond) מהמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק הראה כי בניגוד להשערה שהאתר ננטש, הוא גדל באופן משמעותי באוכלוסייתו בתקופות מונטה אלבאן המוקדמת I והמאוחרת I (בערך 500–300, לפנה"ס ו-300-100 לפנה"ס, בהתאמה). ייתכן שהיישוב בטילקחטה התנגד באופן פעיל להשתלבות במדינת מונטה אלבאן שהלכה והתחזקה.
בתחילת שלב העיצוב המאוחר (שלב מונטה אלבאן II, סביב 100 לפנה"ס - 200 לספירה), הגיעה אוכלוסיית מונטה אלבאן המוערכת לכ-17,200 תושבים,  מה שהופך אותה לאחת הערים הגדולות ביותר במסו-אמריקה באותה תקופה. ככל שגדל כוחה הפוליטי, התפשטה מונטה אלבאן מבחינה צבאית, באמצעות קואופטציה ובאמצעות קולוניזציה ישירה, למספר אזורים מחוץ לעמק ואחאקה, כולל קניאדה דה קואיקטלאן (Cañada de Cuicatlán) מצפון ועמקי אחוטלה (Ejutla) וסולה דה וגה (Sola de Vega). (פיינמן וניקולס 1990) במהלך תקופה זו ולתוך התקופה הקלאסיקה המוקדמת שלאחר מכן (שלב מונטה אלבאן IIIA, בסביבות 200–500 לספירה), הייתה מונטה אלבאן בירתה של ישות אזורית גדולה בעלת השפעה שלטונית על עמק ואחאקה ולרוחב חלק גדול מרמות ואחאקה. עדויות במונטה אלבאן מרמזות על קשרים בחוגים הגבוהים בין האליטות של האתר לבין אלה בעיר החזקה המרכזית במקסיקו, טאוטיווקאן, שבה זיהו ארכאולוגים שכונה בה גרו זפוטקים אתניים מעמק ואחאקה (פאדוק 1983). בהגיע התקופה הקלאסית המאוחרת (מונטה אלבאן IIIB/IV, בערך 500–1000 לספירה), פחתה השפעת האתר מחוץ לעמק ובתוכו. אליטות במספר מרכזים אחרים, שפעם היו חלק ממדינת מונטה אלבאן, החלו ליישם את האוטונומיה שלהן, כולל אתרים כמו קואילפן (אנ') וסאצ'ילה (אנ') בוואייה גרנדה ולמביטייקו (אנ'), מיטלה, ואל פאלמייו (El Palmillo) בזרוע טלאקולולה המזרחית. האחרון הוא מוקד הפרויקט המתמשך של גארי פיינמן ולינדה ניקולס ממוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו (פיינמן וניקולס 2002). בסוף אותה תקופה (בערך 900–1000 לספירה), הבירה העתיקה ננטשה ברובה. מדינת מונטה אלבאן החזקה בעבר הוחלפה בעשרות ישויות פוליטיות קטנות מתחרות, מצב שנמשך עד הכיבוש הספרדי.