stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טנריפה (כדורסל)
היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1939, בשנת 1978 השתתפה הקבוצה בגביע קוראץ' בזמן שהיא שיחקה בליגה השנייה (קבוצות מהליגה הראשונה סירבו להשתתף) והודחה בסיבוב הראשון. לאחר הרבה שנים בליגות הנמוכות בשנת 1981 העפילה הקבוצה לליגה הראשונה והפכה להיות קבוצת צמרת בעונות 1986/87 ו-1987/88 שבהן היא סיימה במקום ה6 בעונה הסדירה והודחה ברבע הגמר. הקבוצה ירדה ליגה ב-1991 והתאחדה עם קבוצות אחרות באי טנריפה כמה שנים לאחר מכן בשל בעיות כלכליות.
הקבוצה הוקמה מחדש בשנת 1994 לאחר כישלון האיחוד ששיחק בליגה השנייה שנתיים לפני שפורק לאחר התנגדות לאיחוד מקרב אנשי המועדון הישן שהקימו המועדון הנוכחי. הקבוצה שיחקה הרבה שנים בליגה הרביעית והשלישית עד שעלתה בשנת 2008 לליגה השנייה וב-2012 הקבוצה חזרה לליגה הראשונה. ב-2016 חזרה הקבוצה לאירופה כשנרשמה לליגת האלופות של פיב"א, ובאותה שנה הקבוצה זכתה בתחרות לאחר ניצחון 63-59 על בנאוויט בגמר. בשנת 2019 הקבוצה הגיעה לגמר ליגת האלופות אבל הפסידה לוירטוס בולוניה 73-61. בשנת 2022 זכתה הקבוצה בפעם השנייה בליגת האלופות לאחר ניצחון בגמר 98-87 על באסקט מנרסה. ב-2023 הקבוצה הגיעה לגמר הגביע הספרדי אבל הפסידה לאוניקאחה מלאגה.
הקבוצה השתתפה 3 פעמים בגביע הבין-יבשתי, בכל הפעמים היא זכתה בתחרות. ב-2017 ו-2023 כאשר היא הגיעה כמחזיקת ליגת האלופות וב-2020 כמאחרת התחרות.
שחקני עבר ומאמנים נודעים

שחקני עבר
ספרד פראן ואסקס
קנדה קארל אינגליש
גאורגיה גאורגי שרמדיני
ספרד דניאל דיאס
ברזיל מרסלו הוארטס
ארצות הברית קולטון אייברסון
ארצות הברית קייל סינגלר
מקסיקו גוסטבו איון
ארצות הבריתסלובניה מייק טובי
ארצות הברית לוק סיקמה
דנמרק גבריאל לונדברג
בוסניה והרצגובינה דז'נאן מוסה
ליטא מריוס גריגוניס
פולין מתאוש פוניטקה
ארצות הברית ג'וליאן גמבל
ארצות הברית וולט זרביאק
מאמני עבר נודעים:
רוסיה אלכסנדר גומלסקי
יוון פוטיוס קציקאריס
תארים והישגים

ליגת האלופות :
אליפות (1): 2017, 2022
סגנות (2): 2019, 2024
הגביע הבין-יבשתי :
זכייה (3): 2017, 2020, 2023
טטמיברי

טבלת טטמיברי לא פתורה
טטמיבּרי (ביפנית: タタミバリ) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי. החידה מבוססת על מחצלות טטאמי יפניות.
חוקים

המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת עם שלושה סוגי סמלים עליה: +, - ו-|. המטרה היא לחלק את הטבלה לאזורים מרובעים על פי הכללים הבאים:
כל חלק חייב לכלול בדיוק סמל אחד בתוכו.
+ חייב להיות בתוך ריבוע.
| חייב להיות בתוך מלבן שהצלע הארוכה שלו מאונכת.
- חייב להיות בתוך מלבן שהצלע הארוכה שלו מאוזנת.
אסור שארבע חתיכות יחלקו את אותה הפינה יחד.
ראו גם

רשימת החידות של ניקולי
הערות שוליים

↑  "Tatamibari rules and example". אורכב מ-המקור ב-2013-05-14. נבדק ב-2013-08-04.
טבלת טטמיברי פתורה
יואב אגם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 קבוצות כשחקן
 1965–1975:  הפועל קריית חיים
 הישגים כשחקן
 מלך הסלים של הפועל קריית חיים בכל הזמנים (4308 נקודות)
יואב אגם הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בהפועל קריית חיים ומלך הסלים של הקבוצה בכל הזמנים.
ביוגרפיה

יואב נולד בקיבוץ יגור ב -17/4/1941, שם גדל והחל לשחק כדורסל בקבוצה המקומית. בהמשך עבר לקבוצת הפועל קריית חיים .
בעונת 1964/1965 שיחק אגם לראשונה בקבוצה הבוגרת. באותן שנים עלתה הקבוצה מהליגה השנייה, והייתה קבוצת תחתית. למרות זאת, בנוסף לאגם, שיחקו בה מספר שחקנים בולטים, ובהם, האחים צבי ענבר ודני ענבר, שהיה הקפטן. לאורך כל השנים אגם היה שחקן מרכזי בקבוצה. המיקום הגבוה ביותר שהשיגה הקבוצה בתקופתו של אגם הוא המקום השישי בעונת 1968/1969. נקודות ציון מרכזיות נוספות להן היה שותף אגם הן הניצחון בשנת 1965 בדרבי על מכבי חיפה מסל של אגם מחצי מגרש, שתי שניות לסיום, וכן הניצחון על מכבי תל אביב הגדולה של שנות השבעים, שאותה אימן יהושע רוזין ושיחקו בה תנחום כהן-מינץ, טל ברודי ומיקי ברקוביץ'. בסיום עונת 1974/75 נשרה הקבוצה לליגה השנייה מהמקום ה-13.
לאחר 11 עונות בקריית חיים, לקראת עונת עונת 1975/1976 שוחרר מהקבוצה, ועבר לשמש כמאמן-שחקן באליצור חיפה מהליגה השלישית, שם שיחק עוד מספר שנים.
סך הכל שיחק אגם 11 עונות בליגה הראשונה, בהן קלע בממוצע 16.8 נקודות למשחק. אגם הוא מלך הסלים של הקבוצה בליגה הראשונה, עם 4308 נקודות.
בנבחרת ישראל רשם אגם 2 הופעות.
נכון לשנת 2022, יואב אגם ניצב במקום ה 28 ברשימת 'קלעי כל הזמנים בליגת העל'
הערות שוליים

↑  יואב אגם, באתר ארכיון ספסל 2018-2004
↑  פרץ סופר, הספורטאים הגדולים ביותר שצמחו בקריות מאז קום המדינה, אתר mynetkrayot, ‏ 20 באפריל 2018
↑  מרדכי רוזנבלום, המאמנים הרוקדים על כמה חתונות, מעריב, 13 בספטמבר 1976
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוון במלחמת העולם הראשונה

| --- | --- |
דגל ממלכת יוון

 צד בעימות:  חלק ממדינות ההסכמה  מדינה נייטרלית (רשמית, עד יולי 1917)
 תאריך כניסה לעימות:  7 בדצמבר 1916 (ממשלת ההגנה הלאומית) 2 ביולי 1917 (רשמית)
 העילה למלחמה:  הכרזת מלחמה על מעצמות המרכז
 תאריך סיום העימות:  29 בספטמבר 1918
 ראש המדינה:  קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון
 ראש המדינה בפועל:  אלפתריוס וניזלוס
 מפקדים בולטים:  פנאיוטיס דנגליס, פבלוס קונטוריוטיס
 נתוני הצבא
 גיס הים האגאי ("צבא וניזלוס"):  160,000
 תוצאות המלחמה
 אבדות בנפש:  5,000 הרוגים  21,000 פצועים ו-1,000 נעדרים
 
ראש ממשלת יוון אלפתריוס וניזלוס (במרכז) בליווי הגנרל מוריס סראי (מימין) והאדמירל פבלוס קונטוריוטיס (משמאל) סוקרים כוח מצבא יוון, 1918
יוון בעת מלחמת העולם הראשונה הייתה מפולגת בין המלוכנים, תומכי קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון שהיה גיסו של וילהלם השני, קיסר גרמניה (רעייתו הייתה סופיה, נסיכת פרוסיה, אחות הקיסר), בוגר אקדמיה צבאית פרוסית ותומך הקיסרות הגרמנית לבין רפובליקנים-לאומיים שהתנגדו למלוכה וראו במלך בוגד. בעוד יוון הרשמית הצהירה על נייטרליות, חברו הכוחות הרפובליקנים-לאומיים למדינות ההסכמה. ראש ממשלת יוון, אלפתריוס וניזלוס, התפטר באוקטובר 1915 וגייס כ-160,000 חיילים שאוגדו בקורפוס הים האגאי (שנקרא גם "צבא ונזילוס"). הכוח נלחם בקרבות החזית המקדונית נגד ממלכת בולגריה לצד חיילים מצרפת ובריטניה וספג כ-5,000 הרוגים. ב-11 ביוני 1917, כשסכנת מלחמת אזרחים מרחפת מעל ממלכתו החליט קונסטנטינוס הראשון לוותר על המלוכה וגלה לשווייץ. בנו אלכסנדר הומלך תחתיו אך תיפקד כשליט בובה. בהנהגת וניזלוס השתתפה יוון בוועידת ורסאי וזכתה ב-1920 בנכסים טריטוריאליים על חשבון בולגריה והאימפריה העות'מאנית, במסגרת הסכם סוור.
הקרע הלאומי

קונסטנטינוס הראשון עלה לשלטון במרץ 1913 לאחר שאביו גאורגיוס הראשון, מלך היוונים נרצח בחוצות סלוניקי. הוא נטה לתמוך במדיניותה של הקיסרות הגרמנית, אך בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הכריז על נייטרליות. עם זאת באוקטובר 1914 כבשו כוחות יווניים שטח באלבניה ("צפון אפירוס") למשך כחודשיים עד שכוחות ממלכת איטליה כבשו את עיר הנמל ולורה (Vlorë) והאיים שסביבה שהוחזקו על ידי היוונים.
יוון חתמה ב-1913 על הסכם הגנה עם ממלכת סרביה לפיו תסייע יוון אם סרביה תותקף על ידי בולגריה. כאשר גייסה בולגריה את כוחותיה סבר ראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס שבשלה העת להצטרפות יוון למדינות ההסכמה. סירובו של המלך לקיים את ההסכם הוביל להתפטרותו של וניזלוס מן הממשלה ב-5 באוקטובר 1915. ב-26 במאי הורה המלך לכוח היווני ששהה במבצר רופל (שהגן על גבול יוון-בולגריה במקדוניה היוונית) להיכנע לכוח בולגרי-גרמני משולב, תוך שהוא ממלא את הוראתו של ראש המטה הכללי הגרמני, אריך פון פאלקנהיין.
בין ה-17 וה-23 באוגוסט 1916 כבשו הבולגרים שטח ממזרח לנהר סטרומה. אזלת היד שנקט המלך לנוכח כיבוש השטחים היווניים על ידי צבא ממלכת בולגריה, הובילה לאי שקט ביוון והפגנות המונים. וניזלוס, יצא מאתונה לאי-הבית שלו כרתים ומשם לחיוס ולסבוס בדרכו לסלוניקי, שם חבר לאדמירל פבלוס קונטוריוטיס ולגנרל פנאיוטיס דנגליס. ב-29 בספטמבר הכריזו השלושה על הקמת מדינה עצמאית לאומית שכללה את צפון יוון, כרתים וחלק מאיי הים האגאי ("האדמות החדשות" שסופחו ליוון בעקבות מלחמת הבלקן השנייה) ובראשה "הממשלה הזמנית להגנה לאומית" (ביוונית: Προσωρινή Κυβέρνηση της Εθνικής Αμύνης), כממשלה מקבילה לממשלת המלך באתונה. היה זה למעשה מרד גלוי במלך. פעולתה הראשונה של הממשלה הייתה גיוס צבא. בסלוניקי חבר הכוח היווני שהתארגן החל מנובמבר לחיל משלוח בריטי-צרפתי (שכלל בהמשך גם יחידות מהאימפריה הרוסית ומסרביה) שהורכב בחלקו מנסוגי מערכת גליפולי ונועד לביצור עיר הנמל האסטרטגית. למרות קריאתו של ונזילוס: "איננו נגד המלך אלא נגד הבולגרים", רבים מן המתנדבים לצבא עשו זאת יותר משיקולים פוליטיים פנים-יוניים של התנגדות למלוכה מאשר מתוך איבה לאויב הבולגרי. יתרה מזו, חלקם הסתייג מהלחימה שכם-אל-שכם עם הסרבים, שדיכאו את המיעוט דובר היוונית בארצם.
אירועי נובמבר

מדינות ההסכמה ראו בכניעתו של מלך יוון שיתוף פעולה גלוי עם גרמניה וסברו שהוא תוצאה של הסכם סודי בין יוון לגרמניה, שמטרתו להפר את מאזן הכוחות בבלקן. נציגי מדינות ההסכמה, בפרט צרפת, קיימו מגעים עם ממשלת אתונה, ניסו לשכנע את המלך לשלוח חיילים ללחום על ריבונות ארצו והשתמשו בהטבעת ספינות סוחר יווניות על ידי צוללת גרמנית על מנת להשתלט על הצי היווני שחנה בסלמיס. פעולות אלה של בעלות הברית היו לצנינים בעיני תומכי המלך. ב-24 בנובמבר פקע אולטימטום צרפתי שדרש מהממשלה המלוכנית למסור לידי כוחות ההסכמה לפחות עשר סוללות תותחי הרים, הממשלה סירבה וב-1 בדצמבר (18 בנובמבר לפי הלוח הגרגוריאני) הנחיתו הצרפתים 3,000 נחתים בפיראוס, במה שהתחיל את האירועים שנודעו כ"אירועי נובמבר" (ביוונית: Νοεμβριανά, נובריאנה). ביממה שלאחר מכן נוהל קרב על העיר אתונה, שבסופו הייתה יד המקומיים על העליונה. הממשלה האשימה שכוחות מצבאו של וניזלוס סייעו לצרפתים ופתחו במסע למאסר אנשי וניזלוס.
ב-2 בדצמבר הכירו ממשלות צרפת ובריטניה בממשלת וניזלוס כממשלה היוונית החוקית. ב-7 בדצמבר (24 בנובמבר לפי הלוח הגרגוריאני) הכריזה ממשלת וניזלוס רשמית מלחמה על מעצמות המרכז (ממשלת יוון הרשמית הכריזה מלחמה ב-2 ביולי 1917, לאחר שהמלך ויתר על כסאו).
קרבות החזית המקדונית

כוחות מדינות ההסכמה בלמו את כוחות מעצמות המרכז הפולשים ועד לסיומה של 1916 התייצב קו החזית מצפון לסלוניקי תוך התפתחות מלחמת חפירות בין הצדדים.
הכוח הלוחם היווני כלל 160,000 חיילים שחולקו לתשע אוגדות. הגיוס והשיבוץ ליחידות היה גאוגרפי, כך שבני אותו אי או אותו אזור שירתו יחדיו באותה מסגרת. ב-29 במאי 1918 התחולל קרב סקרה, בו לחם גיס יווני לראשונה ככוח מרכזי עצמאי, תחת פיקודו של אמנואיל זימברקקיס, והנחיל לבולגרים תבוסה משמעותית. היוונים חברו לבריטים במתקפת הווארדאר שהובילה להכרעת החזית. הכוחות תקפו בגזרת אגם דויראן, ולמרות אבדות כבדות שספגו הצליחו להבקיע את קו ההגנה הבולגרי השני. מפקד הגיס הבריטי הגנרל מילן ציין שעזרת הצבא היווני הייתה חיונית להצלחת המתקפה. מפקד החזית, הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה, ציין את אוגדת הרגלים "סרס" של הצבא היווני (על שם העיר הכבושה סרס), אשר היוותה את הגורם העיקרי להצלחת ההבקעה של קו ההגנה הבולגרי לאחר שהכוחות הבריטיים ספגו אבדות כבדות בקרב דויראן השלישי והאטו את התקדמותם.
רוב הכוח היווני הורכב מחיל רגלים, ארטילריה וחיל רפואה והוכפף לפיקוד עליון בריטי או צרפתי. חוליות מתמחות של חיל הנדסה, לוחמה כימית, להביורים וכדומה סופחו ליחידות היווניות מצבאות צרפת ובריטניה לפי הצורך.
התפתחויות פנים ביוון במהלך המלחמה

ב-11 ביוני 1917, כשסכנת מלחמת אזרחים מרחפת מעל ממלכתו וללא גיבוי גרמני, החליט קונסטנטינוס הראשון לוותר על המלוכה וגלה לשווייץ. בנו אלכסנדר הומלך תחתיו.
לאחר המלחמה

במסגרת הסכם סוור שנחתם באוגוסט 1920, זכתה יוון בנכסים טריטוריאליים רבים. רשמית נותר אלכסנדר הראשון מלך יוון, אך בפועל הוא היה למעשה שליט בובה ועושה דברו של וניזלוס. באוקטובר 1920, נפטר המלך אלכסנדר הראשון לאחר שלקה באלח דם. בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר הפסיד אלפתריוס וניזלוס והודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים. תומכי המלוכה ביוון העלו הצעה להשבתו של קונסטנטינוס הראשון והחזרת סמכויותיו. ביוון נערך משאל עם וכמיליון בוחרים שהיוו 99 אחוזים מהמצביעים תמכו בחזרתו של קונסטנטינוס הראשון לשלטון. ב-19 בדצמבר 1920 שב קונסטנטינוס הראשון למלוך על יוון. הוא הרחיב את מלחמת יוון–טורקיה תוך אמונה בעליונותו המוחלטת של צבא יוון על פני צבא טורקיה, אך המלחמה הסתבכה והיוונים הוכו. ב-11 בספטמבר 1922 פרצה הפיכה צבאית בממלכה וב-22 בספטמבר ויתר קונסטנטינוס הראשון על כסאו, גלה לאיטליה ושם הלך לעולמו חודשים ספורים מאוחר יותר. בנו של קונסטנטין הראשון, גאורגיוס הומלך תחתיו. בהמשך, אולצו היוונים לחתום על שביתת הנשק של מודניה אשר עקרונותיה הוכללו בהסכם לוזאן והחל פרק חילופי האוכלוסייה בין טורקיה ויוון.
לקריאה נוספת

"הערה היסטורית" בתוך: סטראטיס מיריביליס, החיים בקבר, מיוונית: יחיאל קמחי, ספריה לעם 434, 1997 עמ' 371-372
הערות שוליים

↑  סטראטיס מרביליס, החיים בקבר עמ' 70
↑  2 ביולי - יוון מכריזה רשמית מלחמה על מעצמות המרכז
↑  "ג'ורג' מילן על מתקפת הוארדאר", באתר firstworldwar.com (באנגלית).
↑  "לואי פראנשה ד'אספרה על מתקפת הוארדאר-חלק ב", באתר firstworldwar.com (באנגלית).
| מדינות במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מדינות ההסכמה | איטליה • ארצות הברית • בלגיה • האימפריה הבריטית (אוסטרליה • אירלנד • דרום אפריקה • ניו זילנד • קנדה) • יוון • האימפריה היפנית • ליבריה • מונטנגרו • סין • סרביה • פורטוגל • צרפת • רומניה • האימפריה הרוסית • לוקסמבורג |  |
| מעצמות המרכז | האימפריה האוסטרו-הונגרית (הונגריה) • בולגריה • הקיסרות הגרמנית • האימפריה העות'מאנית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2010119528 
קונטוריוטיס וניזלוס, דנגליס
וניזלוס ודנגליס סוקרים את היחידות הראשונות של המגויסים היווניים בדרכן לחזית המקדונית
טיטו וילאנובה

פרנססק "טיטו" וילאנובה אי באיו (בקטלאנית: Francesc Vilanova i Bayo;‏ 17 בספטמבר 1968 – 25 באפריל 2014) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ספרדי. וילאנובה שיחק כקשר מרכזי במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. לאחר פרישתו ממשחק פנה וילאנובה לקריירת אימון. בעונת 2007/08 היה עוזרו של ז'וזפ גוארדיולה בברצלונה אתלטיק, קבוצת המשנה של ברצלונה, ולאחר מכן בקבוצה הבוגרת של המועדון. בתקופתו של טיטו כעוזר מאמן ברצלונה זכתה הקבוצה ב-14 תארים. לאחר עזיבתו של גוארדיולה ב-2012, מונה וילנובה למאמן ברצלונה, אך לאחר עונה אחת בלבד בתפקיד, בה זכתה הקבוצה באליפות, נאלץ לעזוב בשל מחלת הסרטן שפקדה אותו. ב-25 באפריל 2014 נפטר מהמחלה.
קריירה ככדורגלן

וילאנובה הצטרף בילדותו למערכת הנוער של ברצלונה. בעונת 1988/89 קודם וילאנובה לקבוצת המשנה של ברצלונה, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה אז בליגה השנייה תחת המאמן ליואיס פוז'ול. בעונתו הראשונה בקבוצה פתח וילאנובה ב-17 משחקים ונכנס במחליף ב-8 נוספים. ב-18 ביוני 1989, במחזור ה-37 ולפני האחרון של העונה, הבקיע וילאנובה את שערו הראשון במדי הקבוצה, בניצחון 4-2 על פיגרס. ברצלונה אתלטיק סיימה את עונה זו במקום ה-17, ממנו ירדה לליגה השלישית. בעונה הבאה השתתף וילאנובה במספר משחקים רב יותר וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני, אך קבוצתו לא הצליחה להעפיל בחזרה לליגה השנייה.
לאחר שלא התקבל לסגל הקבוצה הראשונה, עבר וילאנובה לקבוצה הספרדית פיגרס ששיחקה אז בליגת המשנה. כבר בעונתו הראשונה במועדון, עונת 1990/91, היה וילאנובה שחקן קבע בהרכב הקבוצה. הוא השתתף ב-36 משחקים, הבקיע פעמיים, שתיהן מול חרס, ופיגרס סיימה במקום ה-7 בליגה. בעונתו השנייה, במהלכה הבקיע 4 שערים ב-36 הופעות, היה וילאנובה משמעותי בהישגה הגבוה ביותר של פיגרס בליגות הספרדיות, הגעה למקום ה-3, אך בפלייאוף ההעפלה לליגה הראשונה הפסידה פיגרס לקדיס.
בזכות יכולתו בפיגרס חתם וילאנובה בקבוצת סלטה ויגו. בעונת 1992/93 שיחק וילאנובה ב-19 משחקי ליגה במדי סלטה, 13 מתוכם כשחקן מחליף ו-6 כשחקן הרכב. בעונה הבאה השתתף וילאנובה במשחק ליגה יחיד, בניצחון 4-0 על אוסאסונה בו נכנס כמחליף למשך 5 הדקות האחרונות של המשחק. בעונת 1994/95 שותף וילאנובה ב-6 משחקים, בכולם כמחליף. ב-30 באפריל 1995 הבקיע וילאנובה לראשונה במדי סלטה ובליגת העל הספרדית, בבעיטה חופשית לרשתה של ריאל אוביידו, במשחק שהסתיים בתוצאה 2-2.
בקיץ 1995 עזב וילאנובה את סלטה ויגו והצטרף לבדחוס מליגת המשנה, שם שיחק באופן קבוע. את שער הבכורה שלו במועדון כבש וילאנובה בניצחון 4-0 על אייבר ב-26 בנובמבר 1995. ב-10 בדצמבר הבקיע שער שני, בניצחון 2-1 על קבוצת נעוריו, ברצלונה אתלטיק. וילאנובה ערך 33 הופעות באותה עונה ועזר לבדחוס להגיע למקום ה-6. בסוף העונה עזב את בדחוס והצטרף למיורקה, שהייתה אז גם היא בליגה השנייה. במיורקה מיעט וילאנובה לשחק. הוא פתח פעם אחת ונכנס כמחליף ב-9 משחקים נוספים בעונת 1996/97. בסוף העונה הצליחה מיורקה להעפיל לליגה הראשונה, אך וילאנובה החליט לעזוב את הקבוצה ולעבור לקבוצה נוספת מהליגה השנייה, ליידה. בעונתו היחידה בליידה, עונת 1997/98, שיחק ב-21 משחקי ליגה, 11 מתוכם בהרכב הפותח, בהם הבקיע 3 פעמים, כולל בעיטת עונשין לרשתה של אחת מקבוצותיו הקודמות, בדחוס.
בקיץ 1998 הצטרף וילאנובה לאלצ'ה, ששיחקה באותה עונה בליגה השלישית. באלצ'ה השתתף וילאנובה ב-34 משחקים והבקיע 5 שערים, ביניהם צמד במשחק מול ז'ימנסטיק ב-8 במאי 1999. וילאנובה עזר לאלצ'ה לעלות לליגה השנייה דרך הפלייאוף, לאחר שהקבוצה סיימה את העונה במקום השלישי. בעונת 1999/00 פתח וילאנובה ב-13 משחקים ונכנס כמחליף ב-16 נוספים. ב-24 באוקטובר 1999 נכנס וילאנובה כמחליף במשחק מול רקראטיבו ולבה והבקיע תוך דקות ספורות את שערו היחיד באותה עונה, וקבוצתו ניצחה 3-1. בסוף העונה עבר וילאנובה לגרמנט ששיחקה בליגה השלישית. בעונת 2000/01 הופיע וילאנובה ב-25 משחקי ליגה והבקיע פעמיים. בעונתו השנייה נכנס כמחליף בשלושה משחקים, לפני שנפצע באופן חמור בברכו ופרש ממשחק, בגיל 33.
קריירת אימון > תחילת הדרך

לאחר פרישתו ממשחק החל וילאנובה לעבוד כמאמן. ב-2001 הפך למאמן קבוצת הנערים (עד גיל 15) של ברצלונה. תחתיו שיחקו שחקנים כגון ג'רארד פיקה, ססק פברגאס וליונל מסי. ב-2002 המשיך וילאנובה עם קבוצת הנערים עד גיל 16, והיא זכתה בטורניר "קופה מסטראלי". בעונת 2003/04 התמנה וילאנובה למאמנה של פלפרוז'ל, קבוצה מעיירה קטנה ליד ז'ירונה, ששיחקה בליגה הרביעית. בעונתו היחידה בקבוצה סיימה הקבוצה את הליגה במקום ה-18 וירדה לליגה החמישית. לאחר מכן התמנה וילאנובה לתפקיד מנהל טכני בקבוצה טראסה, ששיחקה באותן שנים בליגה השלישית והשנייה.
לקראת עונת 2007/08, עת מונה ז'וזפ גוארדיולה לתפקיד המאמן בברצלונה אתלטיק, קבוצת המשנה של ברצלונה, מונה וילאנובה להיות עוזרו. ברצלונה אתלטיק שיחקה אז בליגה הרביעית, ויחד הובילו את הקבוצה למקום הראשון בתום הליגה הסדירה, ולאחר מכן להעפלה לליגה השלישית הודות לניצחונות בפלייאוף. בסוף העונה, לאחר פיטוריו של פרנק רייקארד מעמדת המאמן בברצלונה, מונו צמד המאמנים למאמני הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשגם שם שימש וילאנובה כעוזרו של גוארדיולה.
סוף חייו

בקלאסיקו מול ריאל מדריד שנערך ב-26 באוקטובר 2013 בקאמפ נואו הוצגה מוזאיקה עם הכיתוב "Força Tito" (בקטלאנית: "קדימה טיטו") כתמיכה במלחמתו של וילאנובה במחלה.
ב-24 באפריל 2014 אושפז וילאנובה בבית חולים בברצלונה בגלל בעיה במערכת העיכול שנוצרה בעקבות מחלתו. הוא נותח ונשאר לאשפוז במצב קריטי. למחרת, ב-25 באפריל, נפטר וילאנובה בגיל 45 ממחלת הסרטן. ב-20 בפברואר 2015 שינה המועדון את שמו של מגרש האימונים מספר 1 במתחם האימונים של המועדון לשמו של וילאנובה.
חיים אישיים

וילאנובה נישא ב-1992 למונטסה צ'אורה. ב-1994 נולדה לזוג בת, קרלוטה, וב-1997 נולד בן, אדריה.
תארים

אליפות ספרד (3) - 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011
ליגת האלופות (2) - 2008/2009, 2010/2011
גביע המלך הספרדי (2) - 2008/2009, 2011/2012
הסופר קאפ הספרדי (3) - 2009, 2010, 2011
הסופר קאפ האירופי (2) - 2009, 2011
אליפות העולם לקבוצות (2) - 2009, 2011
אליפות ספרד (1) - 2012/2013
פרס מיגל מוניוס (מאמן השנה בליגה הספרדית לפי מארקה (1) - 2012/2013
הערות שוליים

↑  Tito Vilanova (2012-2013),‏ באתר הרשמי של ברצלונה
↑  The Premio Maestrelli award for the best coach in Europe will bear the name of Tito Vilanova,‏ באתר הרשמי של ברצלונה, 12.2.2014
↑  De Palafrugell al Camp Nou en 10 anys,‏ Diari de Girona,‏ 28.4.2012 (קטלאנית)
↑  Guardiola’s right-hand man,‏ באתר הרשמי של ברצלונה,‏ 22.6.2008
↑  Guardiola hails Messi's 'false nine' mastery,‏ goal.com
‏ 4.5.2013
↑    Telegraph Sport, ‏How Lionel Messi was transformed at Barcelona - thanks to late-night phone call from Pep Guardiola, The Telegraph, 16 October 2014
↑  Vilanova, 'padre' del falso '9',‏ מונדו דפורטיבו‏ 10.1.2014
↑  Tito Vilanova: from the shadows to Barcelona's next great hope,‏ The Guardian‏ 27.4.2012
↑  Barcelona roll out 'Pep's twin' Tito Vilanova as Camp Nou kingpin,‏ The Guardian,‏ 28.4.2012
↑  Mourinho sees eye-poke ban lifted,‏ ESPN,‏ 10.7.2012
↑  Tito Vilanova, operado de un tumor en Barcelona,‏ La Vanguardia,‏ 22.11.2011
↑  תומר גנור, מספר 2 נקרא להנהיג את ברצלונה, באתר ynet, 27 באפריל 2012
↑  תומר גנור, דיווחים בספרד: וילאנובה חלה בסרטן, באתר ynet, 19 בדצמבר 2012
↑  ‘Força Tito’, the mosaic for the Clasico,‏ באתר הרשמי של ברצלונה,‏ 23.10.2013
↑  Tito Vilanova, gravely ill, מארקה, 24.4.2014
↑  טרגדיה: טיטו וילאנובה, מאמן בארסה לשעבר, הלך לעולמו, באתר ‏מאקו‏, 26 באפריל 2014
↑  ברצלונה חנכה מגרש על שם טיטו וילאנובה, באתר ynet, 20 בפברואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CANTIC: a11510146  GND: 1051115507  ISNI: 0000 0004 1858 573X  NDL: 001143799  VIAF: 305237474   WorldCat (עם VIAF): 305237474
טנרו (נהר)

| --- | --- |

נהר "טנרו" ליד אלסנדריה
 מידע כללי
 אורך:  276 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  123 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  8,234 קמ"ר
 מוצא:  האלפים הליגוריים
 יובלים:  Stura di Demonte, Armella, Borbore, Corsaglia, Ellero, Pesio, Belbo, בורמידה, Versa, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שפך:  נהר הפו
 מדינות באגן הניקוז:  איטליה
 
 
נהר הטנרו מבוטא ‘Tànaro’ נקרא בזמן העתיק "טנרוס" (Tanarus). אורך הנהר הוא 276 ק"מ. הוא נובע מהאלפים הליגוריים, קרוב לגבול עם צרפת. הוא היובל הימיני החשוב ביותר  לנהר הפו מבחינת אורכו ובגודל אגן ההיקוות שלו: שפיעתו היא 123 מ³ לשנייה ואגן ההיקוות שלו 8,234 קמ"ר. אגן ההיקוות מצוי בהרי האלפים ובהרי האפנינים
מי הנהר

נהר ה"טנרו" מתחיל בליגוריה במפגש שני נהרות:
נהר "טרנלו" (Tanarello), שנוצר במורדות "הר סאקרלו" (Monte Saccarello), בגובה 2,200 מטר מעל פני הים,  מעל הכפר  "מונסי" ( Monesi) השייך לעיריית "טריאורה (Triora) בחבל הארץ "אימפריה" במחוז ליגוריה. ההר משתפלת לשלושה צדדים: הצד הצרפתי שלהאלפים הימיים (French département of Alpes-Maritimes), חבל הארץ "קונאו" (Cuneo) במחוז פיימונטה וחבל הארץ "אימפריה" (Imperia) במחוז ליגוריה.  מקורות המים של הנהר באים משלושה אגני היקוות: ה"טנרו" עצמו, "רויה" (Roya) שמקורו בצרפת איך נשפך לים הליגורי ב"מונטמיג'ליה" (Ventimiglia) שבאיטליה ו"ארגנטינה" שנשפך אף הוא ל"ים הליגורי" ב"טג'יה" (Taggia).
נהר "נרונה" (Nerone) מגיע מאזור המצוי 10 ק"מ צפונה, בקרבת הגבול הצרפתי בדרום Punta Marguereis.
היובלים התורמים מים לנהר הם: משמאל, "סטורה די דמונטה" (Stura di Demonte) ומימין בורמידה
(Bormida) ו"בלבו". ה" סטורה די דמונטה" אורכו 110 ק"מ, חוצה את צפון חבל הארץ פיימונטה ומקורו מהרי האלפיים הצרפתיים. הוא חולף בדרכו את חבלי הארץ "דמונטה" (Demonte) ו"קונאו" (Cuneo) בטרם יישפך ל"טנרו" ליד העיר "ברה" (Bra).
מהלך מי הנהר הוא כדלקמן: הנהר עובר את הערים "צ'בה" (Ceva), "אלבה" (Alba), אסטי (Asti) ואלסנדריה (Alessandria) בטרם יישפך לנהר הפו ב"בסיניאננה" (Bassignana) שבחבל ארץ אלכסנדריה.
שפיעת הנהר

זרימת הנהר נתונה לתנודות עונתיות. למרות היותו היובל השמאלי היחידי, הנשפך לנהר הפו והמגיע מהרי האלפים, הרי "האלפיים הליגוריים" אינם בעלי גובה מספיק וקרובים מדי לים ולכן לא נוצרים בהם די שלגים או קרחונים, אשר יאפשרו בחודשי הקיץ זרימה קבועה של מים לנהר. מה עוד שהרי האלפיים מהווים רק חלק של אגן היקוות. התנודות העונתיות בזרימה תלויות יותר במי הנגר של האגן היקוות המישורי.
שיטפונות

הנהר גורם לשיטפונות באזור באופן תדיר. בין השנים 1801 עד 2001 אזורים באגן הניקוז של הטנרו הוצפו 136 פעמים. השיטפון ההרסני ביותר התרחש בנובמבר 1994 כאשר העיר אלסנדריה ניזוקה קשות.
לקריאה נוספת

Giovanni Rapetti, I pas ant l'èrba (a cura di Franco Castelli), "Alessandria", All'Insegna del Moro, 1987
Riccardo Motta, Tanaro, Bormida e l'inconscio collettivo di Alessandria, Maxmi Editore, Castelnuovo Scrivia 1995
Ugo Boccassi, Alessandria in barca - Quando la Canottieri Tanaro remava, in "Nuova Alexandria" Anno III N° 10, Ugo Boccassi Editore, Alessandria 1997
AA.VV., Tanaro: un fiume, il suo mondo... una volta, Edizioni i Grafismi Boccassi per Museo Etnografico di Alessandria "C'era una Volta", Alessandria, 2005
Tony Frisina, Ricordi... immagini in Tanaro: un fiume, il suo mondo... una volta, Edizioni i Grafismi Boccassi per Museo Etnografico di Alessandria "C'era una Volta", Alessandria, 2005
Massimo Arattano, Fabio Brunamonte, Fabio Luino: Evento alluvionale del 5-6 Novembre 1994 in Piemonte: considerazioni sulla vulnerabilità di alcuni centri abitati. Atti 1° Convegno del Gruppo Nazionale di Geologia Applicata, Giardini Naxos (ME), 11-15 giugno 1995, p. 89-108, N. pubbl. GNDCI: 1231, 1995
טקס פרסי לורנס אוליבייה 1987

| --- | --- |
 תאריך:  1987 
 →1986 1988←
 
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 1987 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות

ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
4: "נשקיני, קייט"
3: A Lie of the Mind, "מראה מעל הגשר", Groucho: A Life in Revue ו-Up on the Roof
2: A Penny for a Song, "אנטוניוס וקלאופטרה", Blues in the Night,‏ Follies,‏ Lettice and Lovage, "מקבת'" (ליטלטון), "מדיאה", Sarcophagus,‏ The Rover, "שני שארים אצילים", "שלושה גברים על סוסים" ו"הלילה השנים עשר"
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
2: "מראה מעל הגשר", "אנטוניוס וקלאופטרה" ו"נשקיני, קייט"
טריסטן לייק לאבו

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1999 (בן 25) ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2006 
 פרופיל ב-IMDb
 
טריסטן לייק לאבו (באנגלית: Tristan Lake Leabu נולד ב-19 באוגוסט 1999) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי.
ביוגרפיה

לאבו נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, לג'ף לאבו וג'ניפר לאבו. יש לו אחות צעירה, אריה ליריק לאבו, שהיא גם שחקנית.
קריירה

לאבו ערך את הופעת הבכורה שלו בתפקיד ג'ייסון ווייט, בנה של לויס ליין, בסרט "סופרמן חוזר" משנת 2006. על הופעה זו הוא זכה בפרס האמן הצעיר לשנת 2007 להופעה הטובה ביותר בסרט עלילתי - בקטגוריה שחקן המשנה הצעיר ביותר והיה מועמד להופעה הטובה ביותר של שחקן צעיר יותר בטקס פרסי סאטורן לשנת 2007. באותה שנה הופיע בסרט "בייבי סיטר". הוא שיחק את ריד הלסטרום באופרת הסבון, צעירים חסרי מנוח לאבו הוא מוזיקאי וחבר בלהקת הרוק האלטרנטיבי בלטו מלוס אנג'לס.