stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרו ההימלאיה
מצב > שימור

סרו ההימלאיה רשום בנספח א' של אמנת וושינגטון האוסרת מסחר בינלאומי במין זה או במוצריו. להלן נתוני IUCN על שימור סרו ההימלאיה במדינות שבטווח תפוצתו (הרשימה אינה כוללת את מיאנמר ובנגלדש).
הודו הודו: הסרו רשום בחוק להגנת חיות הבר של הודו משנת 1972, ולכן הוא מוגן באופן רשמי לגמרי. מעמדו המוגן התקבל על ידי כל המדינות ההודיות מלבד נאגאלנד. הסרו מצוי בלמעלה מ-50 אזורים מוגנים ברחבי הודו, בעלי שטח של כ-17,000 קמ"ר. עם זאת, רבים מהאזורים האלה כוללים בית גידול שאינו מתאים כל כך לסרו, ומניחים שרק 8,000-6,000 קמ"ר מכלל השטחים המוגנים הם בעלי בית גידול מתאים לסרו. להלן רשימה חלקית של האזורים המוגנים ברחבי המדינות ההודיות: קשמיר וג'אמו - הפארק הלאומי דאצ'יגאם, ושמורת חיות הבר אווירה. הימאצ'ל פרדש - הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה, הפארק הלאומי ג'אמג'ול, הפארק הלאומי דאראנג'אטי, ומקדש חיות הבר קאדארנאט. אוטר פרדש - הפארק הלאומי קוגטי, הפארק הלאומי קהאוקהאן, הפארק הלאומי קאנאוור, הפארק הלאומי קאלאטופ, הפארק הלאומי בהי-סייה, הפארק הלאומי מנאלי, הפארק הלאומי נאינה-דווי, הפארק הלאומי סאצ'ו, והפארק הלאומי באבה-רופי. אוטראקהאנד - הפארק הלאומי נאנדה דווי, הפארק הלאומי גובינד פאשו-וויהר, שמורת הטיגריס גים-קרובט, הפארק הלאומי עמק הפרחים והפארק הלאומי גאנגוטורי. מערב בנגל - הפארק הלאומי עמק נאורה והפארק הלאומי סינגאלילה. סיקים - הפארק הלאומי קאנדצ'ינגזונגה. ארונאצ'ל פרדש - הפארק הלאומי נאמדפה, הפארק הלאומי מאגהקרייה והפארק הלאומי באלפאקרהם. עם זאת, המינים עשויים להיות מאוימים גם בחלק מהאזורים המוגנים הללו. צעדי השימור שמוצעים להודו: 1) להכריז על הפארק הלאומי סריקאהנד שהוצע כפארק לאומי חדש בשטחה של הימאצ'ל פרדש. 2) לפתח תוכניות לניהול בית גידולו של הסרו ולשמירה עליו מציד לא חוקי.
בהוטן בהוטן: הסרו מופיע תחת החוק של מחלקת היער ושימור הטבע של בהוטן. סרו ההימלאיה מצוי ב-3 אזורים מוגנים עיקריים: הפארק הלאומי המלכותי מאנאס שנמצא באזור הגבול של בהוטן עם מדינת אסאם ההודית; הפארק הלאומי דורג'י-ג'יג'מה המשתרע על פני שטח עצום של כל צפון בהוטן; והפארק הלאומי ההרים השחורים. צעדי השימור שהוצעו לבהוטן: לבצע סקרים כדי לקבוע את מספרי הסרו ותפוצתו העדכנית.
נפאל נפאל: סרו ההימלאיה מצוי באזורים המוגנים הבאים: הפארק הלאומי צ'יטוואן, הפארק הלאומי אגם לאנגטאנג, הפארק הלאומי רארה, הפארק הלאומי סגרמאטהה, הפארק הלאומי מקלו-בארון, הפארק הלאומי קאפטנג והפארק הלאומי ויינה-פהוקסונדו. הוא מצוי גם באזור השימור אנאפורנה ושמורת הציד דהורפאטאן. הוא עשוי להתרחש גם בשמורת חיות הבר פרסא, ואולי גם בפארק הלאומי המלכותי רדייה. צעדי השימור שמוצעים לנפאל: 1) לחקור את האקולוגיה של הסרו ו-2) את הדמוגרפיה של האוכלוסייה, 3) לפתח תוכניות שימור ספציפיות למין זה.
הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין: סרו ההימלאיה רשום במחלקה השנייה של יונקים מוגנים בסין. הוא מצוי בשתי שמורות טבע חדשות שהוקמו - שמורת אקסיאקה ושמורת מואוטואו, והוא כנראה גם מצוי בשמורת הטבע קיואומולאנגאמה על גבול נפאל-סין. צעדי השימור שהוצעו לסין: לבצע אומדני אוכלוסייה כדי לקבוע את מצבו של הסרו ותפוצתו העדכנית.
הערות שוליים

↑  סרו ההימלאיה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| יעלים |
| --- | --- | --- |
| כבשי שור | כבשי שור |  |
| כבש המושק | כבש המושק |     |
| טאקין | טאקין |     |
| יעלים | יעלים |     |
| עבדקן הרעמה | עבדקן הרעמה |     |
| טאר ההימלאיה | טאר ההימלאיה |     |
| טאר ערבי | טאר ערבי |     |
| טאר נילג'ירי | טאר נילג'ירי |     |
| כבש | כבש ארגאלי • כבש מופלון • כבש הבית • כבש אוריאל • כבש גדול-קרניים • כבש דאל • כבש השלג |     |
| כבש כחול | כבש כחול מצוי • כבש כחול גמדי |     |
| יעל | יעל קווקזי מערבי • יעל קווקזי מזרחי • עז מבריגה • יעל איברי • יעל האלפים • יעל נובי • יעל סיבירי • יעל אתיופי • עז הבר (תת-מין: עז הבית) |     |
| צפירים | צפירים |     |
| צפיר | צפיר האלפים • צפיר הפירנאים |     |
| צפיר הקורדילרים | צפיר הקורדילרים |     |
| סרו | סרו יפני • סרו סומטרי • סרו סיני • סרו ההימלאיה • סרו אדום • סרו טאיוואני |  |
| גוראל | גוראל סיני • גוראל ההימלאיה • גוראל אדום • גוראל אמור |  |
נוף אופייני לבית הגידול של סרו ההימלאיה.
סרו בבית גידול אופייני.
צייד סיקי לצד גופת סרו ההימלאיה.
יצחק ברנבלום

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1903 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 באפריל 2000 (בגיל 96) רחובות, ישראל 
 ענף מדעי:  ביוכימיה
 מקום מגורים:  אנגליה, ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לידס 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוקספורד 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס ישראל למדעי החיים (1974)
 תרומות עיקריות
 חקר הסרטן
 
ברנבלום, 1980.
יצחק ברנבלום (26 באוגוסט 1903 - 18 באפריל 2000) היה ביוכימאי ישראלי, מראשוני חוקרי הסרטן בישראל.
חייו

ברנבלום נולד בביאליסטוק שבפולין ובינקותו עבר עם משפחתו לבלגיה. באנטוורפן הוא סיים את בית הספר העממי ובשנת 1914 עבר לאנגליה, שם סיים את לימודיו בבריסטול. בשנת 1920 הוא החל בלימודיו האקדמיים: תואר ראשון בפיזיולוגיה וביוכימיה (בהצטיינות, 1923) ותואר שני בכימיה (1926) באוניברסיטת לידס ודוקטורט (ברפואה (בהצטיינות), 1930, ובמדעים, 1936).
בשנים 1927–1936 היה ברנבלום עמית מחקר במחלקה לביולוגיה ניסויית וחקר הסרטן באוניברסיטת לידס. בסיום לימודיו הוא הצטרף לסגל בית הספר לפתולוגיה של אוניברסיטת אוקספורד, בו הועסק עד 1949 ובמסגרתו הוא עבד במרכז לחקר הסרטן (1938–1948). משנת 1948 היה ברנבלום עמית מחקר במרכז הלאומי לחקר הסרטן בארצות הברית, בו פעל עד עלייתו לישראל בשנת 1950.
בשנת 1949, בעת ביקור בישראל, הוזמן פרופ' ברנבלום להקים את המחלקה לביולוגיה ניסיונית במכון ויצמן. ב-17 בספטמבר 1950 עלה לישראל יחד עם משפחתו ואמנם, עמד בראש המחלקה עד לשנת 1971. באותן שנים הוא הרצה בתחום האונקולוגיה באוניברסיטה העברית. כמו כן הוא הוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטת טקסס (1966) ולמכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית (1971).
ברנבלום היה בעל שם בתחומו, בעיקר בעקבות מחקרו משנת 1941 (באוניברסיטת אוקספורד) בו נמצא שמחלת הסרטן מתפתחת בתהליך רב שלבי ולכל שלב מאפיינים ייחודיים. ברנבלום הגדיר שני שלבים עיקריים בתהליך להם קרא בשמות "initation" ו-"promotion". מחקרו זה שימש בסיס לתאוריה הכוללת של התפתחות גידולים בבני אדם.
עבודתו זיכתה אותו בפרס ישראל למדעי החיים (1974), בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (1959), בפרס רוטשילד לביולוגיה (1966) ובאותות הוקרה מאגודות מחקר ואקדמיות לאומיות למדע ברחבי העולם.
בישראל היה ברנבלום חבר המועצה הלאומית למחקר (1952–1959), יו"ר האגודה הישראלית לסרטן (1955–1975), חבר המועצה להשכלה גבוהה (1958–1960) וחבר מייסד של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1959).
ברנבלום היה נשוי לדוריס לינה ברנשטיין (1904–1985) ואב לשתי בנות. נפטר בשנת 2000 בגיל 96, והובא למנוחות ברחובות .
הערות שוליים

↑  המכון החדש לביולוגיה נסיונית יפתח בקרוב, חרות, 18 בספטמבר 1950
↑  עדית נוימן, פרופ' יצחק ברנבלום - על עכברים אנשים והסרטן, הַבֹּקֶר, 4 בספטמבר 1959
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258536105171  BnF: cb15126003x (data)  GND: 128035153  ISNI: 0000 0001 1000 3203  LCCN: no2002081163  NTA: 095037268  SNAC: w6zc8m8c  SUDOC: 250129256  VIAF: 97669490   WorldCat (עם VIAF): 97669490
ועד ההצלה (ארצות הברית)

| --- | --- |
 מטה הארגון:  ניו יורק 
 תקופת הפעילות:  נובמבר 1939 – 1963 (כ־23 שנים) 
 
ועד ההצלה היה ארגון יהודי-אמריקאי, שנועד בתחילתו להצלת בני ישיבות ורבנים מהשואה באירופה. הארגון הוקם בנובמבר 1939 על ידי "אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה"
הארגון גם העביר מידע מאירופה הכבושה לארצות הברית על אודות מצב היהודים במקום, בניגוד למדיניותה של מחלקת המדינה של ארצות הברית, שאסרה על העברת מידע בנוגע ליהודי אירופה.
ממייסדי הארגון היו הרב אהרן קוטלר, הרב יחיאל מרדכי גורדון, הרב מרדכי שולמן והרב אליעזר סילבר, שהיה נשיא הארגון. סגן נשיא ועד ההצלה היה הרב ישעיה קרלינסקי.
הרב נתן ברוך היה ממייסדי הארגון בגרמניה.
לקריאה נוספת

אפרים זורוף, תגובת היהדות האורתודוקסית בארצות הברית לשואה ("The Response of Orthodox Jewry in the United States to the Holocaust"), הוצאת ישיבה יוניברסיטי, 2000.
יוסף פונד, תנועה בחרבות: מנהיגות אגודת ישראל לנוכח השואה, ירושלים: מס, תשס"ח.
יעקב לופו, ועד ההצלה החרדי 1945 - 1955, בין אירופה ומרוקו לארצות הברית, הוצאת כרמל, 2019
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  An Inventory to the Vaad Hatzala Collection, 1940-1963, archives.yu.edu
1 2 3 4  Vaad Ha-Hatzalah, www.jewishvirtuallibrary.org
1 2 3 4 5  מרכז המידע יד ושם, ועד ההצלה של אגודת הרבנים בארצות הברית, יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269349005171  BnF: cb15032215j (data)  ISNI: 0000 0001 1537 4185  LCCN: n87915462  NKC: zmp20231199217  VIAF: 149303540   WorldCat (עם VIAF): 149303540
נסים בכור אלחדיף

דיוקנו של נסים בכור אלחדף
בית אלחדיף בייסוד המעלה (2011)
נסים בכור אלחדֵיף (לעיתים נכתב אלחדף; תרי"ז, 1857 – י"ג בתשרי תרע"ג, 24 בספטמבר 1912) היה אגרונום ארץ ישראלי, הבוגר הראשון של בית הספר החקלאי מקוה ישראל וממתיישבי המושבה יסוד המעלה.
ביוגרפיה

אלחדיף נולד ברודוס למשפחה שמוצאה בגירוש ספרד. אביו, פרחיה, היה סוחר ובעל ספינות. בגיל שנה וחצי נפטר אביו כאשר טבע יחד עם אחת מספינותיו. אמו ג'מילה עלתה עמו לארץ ישראל ב-1869 והתיישבה בירושלים. שם נפגש עם קרל נטר, שחיפש תלמידים לבית הספר החקלאי וכך הפך אלחדיף לתלמידו הראשון, עוד בטרם הוקמו בנייני בית הספר. לאחר שבגר נשלח על ידי נטר להשתלמות באגרונומיה בצרפת ולאחר מכן להשתלמות בגננות ובגידול פרחים בעיר ניס.
לאחר שחזר לארץ נשכר לעבודה בעיצוב גן ביתו של הברון פלטון פון אוסטינוב (לימים סבו של השחקן פיטר יוסטינוב) שהתגורר במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו (בית מלון פארק). כאשר ביקר הברון רוטשילד ביפו וראה את מלאכתו של אלחדיף הציע לו משרה כמנהל הנטיעות והעבודה החקלאית במושבות הברון. ב-1886 החל אלחדיף לעבוד בפתח תקווה ושם נשא לאשה את חנה ונולד לו בנו פרחיה. לאחר מכן עבר אלחדיף לראשון לציון וניהל את נטיעת כרם הגפנים הראשון במושבה. ב-1887 עבר אלחדיף לגליל תחילה לראש פינה ולאחר מכן ליסוד המעלה, שם ביקש הברון לייסד תעשיית בושם המבוסס על פרחי שדה. אלחדיף גידל חלקות פרחים והדריך בעבודה חקלאית את המייסדים שרובם ככולם היו עירוניים משכילים ממזריטש ובריסק ללא כל ניסיון בחקלאות.
עד מהרה קנה לו אלחדיף מקום מכובד במושבה. יכולות הגישור שלו הפכו אותו מקובל על יהודים וערבים. הוא הפך למוח'תאר בלתי רשמי של המושבה ועל עלילותיו נפוצו סיפורים ואגדות. על אף שמפעל הבשמים כשל כלכלית דבק אלחדיף במושבה מוכת הקדחת. הא הקים את אגודת "לינת צדק" שהקיפה את חברי המושבה וארגנה משמרות ביקור חולים של חברים בריאים אצל חבריהם החולים. לבסוף חלה גם הוא בקדחת ונפטר בגיל 55 בראש פינה. הוא נקבר בבית העלמין של המושבה.
נכון ל-2013 ביתו ניצב על תילו בקצה רחוב המייסדים ביסוד המעלה והוא נטוש ומוזנח.
לקריאה נוספת

אהרון אבן חן, גן הבושם של אלחדף, בתוך: חתונה בצידון, הוצאת מסדה, 1972
הערות שוליים

↑  משפט שלמה של ניסים בכור אלחדיף
אריה גרושקביץ

אריה (לייב) גרושקביץ (ינואר 1897 - 18 בנובמבר 1960) היה ראש המועצה המקומית קריית מוצקין בין השנים 1941–1958.
ביוגרפיה

גרושקביץ נולד בינואר 1897, למשפחת סוחרים דתית, בעיירה פלונסק, שבפולין. הוריו שכרו לו מלמדים פרטיים, כדי שלא ייחשף לרעיונות הציוניים של הנוער. עם זאת, כבר בגיל 17 הוא היה פעיל בתנועת "המזרחי", הציונית.
בשנת 1920, גויס גרושקביץ לצבא פולין. אחרי השירות הוא התחתן וקיבל עבודה, בוורשה במשרד של תנועת "המזרחי", בו גויסו כספים עבור היישוב העברי בארץ ישראל. במסגרת זאת, הגיע לארץ ישראל כתייר ב-1924 וב-1925. במהלך הביקור השני, גמל בליבו החלטה לעלות לארץ ישראל ולכן, התפטר ממשרתו. בישראל, קיבל עבודה כבנקאי בחיפה.
בשנת 1934 היה גרושקביץ מראשוני רוכשי המגרשים במה שכונה אז "שכונת מוצקין". בניית ביתו הושלמה בשנת 1936 ומשנה זו הוא כיהן, לסירוגין, כראש ועד שכונת מוצקין, עד שנת 1940. ב-1940, שכונת מוצקין הוכרה כמועצה מקומית ובשנת 1941 גרושקביץ נבחר לראשות המועצה.
כראש מועצה הוא השתדל למנוע בידול בין זרמי החינוך, לפי מפלגות וזרמים פוליטיים, ולמנוע זיקה מפלגתית של גורמים במועצה. ב-1958 הוא הודח מראשות המועצה על ידי קואליציה בראשות מפא"י, אך נשאר חבר מועצה.
בנו של אריה גרושקביץ, אהרון, נהרג בהיותו טייס במפציץ "ליברייטור" במלחמת העולם השנייה, כשמטוסו נפגע בקרב אווירי של להק צבא ארצות הברית עם מטוסי אויב בים הצפוני, ליד אנגליה. מקום קבורתו לא נודע. מועצת קריית מוצקין קראה רחוב על שמו את "רחוב אהרון".
אריה גרושקביץ נפטר ב-18 בנובמבר 1960, בדרכו חזרה לישראל בעת מביקור בלונדון. הוא הובא למנוחות בבית העלמין צור שלום.
ביתו של גרושקביץ, שהוסב לאחר פטירתו לספרייה עירונית, משמש בשנות האלפיים כארכיון ומוזיאון לתולדות העיר. שמו של הרחוב בו המבנה הוסב מ"התקווה" ל"גרושקביץ".
הערות שוליים

↑  ישיבת אבל לזכר א. גרושקביץ׳ ז״ל, מעריב, 21 בנובמבר 1960
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012659058505171  ISNI: 0000 0000 2887 8182  LCCN: n84182608  VIAF: 40785934   WorldCat (עם VIAF): 40785934 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קרב סן-מייל

קרב סן-מִיִיֶל (Saint-Mihiel) היה קרב במלחמת העולם הראשונה שהתחולל בין חיל המשלוח האמריקאי ו-48,000 חיילים צרפתים, תחת פיקודו של הגנרל האמריקאי ג'ון פרשינג, לבין הקיסרות הגרמנית בתאריכים 12 בספטמבר–16 בספטמבר 1918.
הכוחות האמריקאיים חיסלו את הטריז בסן-מייל שהיווה שטח מפתח שבו החזיקה גרמניה מאז 1914. טריז זה איים על קו הרכבת של פריז-ננסי. באותו קרב נעשה גם השימוש הראשון בחיל השריון של ארצות הברית, שהובל על ידי לוטננט קולונל ג'ורג' פטון. גם שירות האוויר האמריקני (לימים, חיל האוויר האמריקני) מילא תפקיד משמעותי בפעולה זו.
ההתקפה בסן-מייל הייתה חלק מתוכניתו של פרשינג לפרוץ את הקווים הגרמניים ולהשתלט על העיר המבוצרת מץ. קרב זה היה אחת המתקפות האמריקאיות הראשונות במלחמת העולם הראשונה. הגרמנים נתפסו בזמן נסיגה, כך שהארטילריה הגרמנית לא הייתה בעמדות והאמריקאים זכו להצלחה גדולה מאשר שהיו זוכים לה במצב אחר. לא רק שקרב זה היווה מכה חזקה מצד האמריקאים, הוא גם העצים אותם בעיני הכוחות הבריטיים והצרפתיים. קרב זה המחיש את החיוניות של הארטילריה במלחמת העולם הראשונה, ואת הקושי בהעברת אספקה לכוחות העצומים שנלחמו במלחמה זו בזמן שאלה בתנועה.
בהמשך, החל הצבא האמריקאי, אשר השאיר מאחור את הארטילריה ואספקת המזון, בשל הדרכים הבוציות שהקשו על התנועה, להסס בעוד הגרמנים תופסים מחדש את עמדותיהם. היעד - כיבוש העיר מץ - לא הושג, והאמריקאים הפנו את מאמציהם למתקפה במז-ארגון.
בקרב זה השתמשו האמריקאים לראשונה במושגים D-Day (כפי שנהגו באשר ליום הפלישה לנורמנדי) ו-H-Hour.
רקע

המתקפה הייתה חלק מתוכנית מבצעית גדולה יותר של ג'ון פרשינג. הוא התכוון לכבוש את "מבלט סן-מייל", שנקראה על שם העיירה הקטנה במז, ולפרוץ את הקווים הגרמנים לעבר העיר מץ, פעולה אותה במשך ארבע שנים ניסו הצרפתים לשווא.
לפני קרב סן-מייל, הכוחות האמריקנים נפרסו במקומות מפוזרים לאורך קווי החזית לתמיכה בבעלות הברית במהלך המתקפה הגרמנית של 1918, לאחרונה בקרב השני על המארן ביולי. ב-10 באוגוסט הופעלה מפקדת הארמייה האמריקנית הראשונה, וב-30 באוגוסט היא קיבלה את הפיקוד על הקטע הקדמי מפורט-סור-סיי מזרחית למוזל ועד לווטרונוויל, 11 קילומטרים דרומית-מזרחית לוורדן.
בוועידת מועצת המלחמה העליונה של בעלות הברית בבומבון ב-24 ביולי, הוכרעה המתקפה נגד המבלט בחזית. הארמייה האמריקאית הראשונה של פרשינג קיבלה את הקורפוס הקולוניאלי הצרפתי ה-2, בנוסף לשלושת הקורפוסים שלה. בפגישה אחרת באוגוסט, פרדיננד פוש, המפקד העליון של בעלות הברית, הורה לפרשינג להגביל את המתקפה שלו לפינוי המבלט, מכיוון שלקיחת מבצר מץ נראה לא סביר וחייליו יוצבו מאוחר יותר במקום אחר.
תוכנית ההתקפה של פרשינג

המתקפה העיקרית של פרשינג כוונה נגד החזית הדרומית של הקשת הקדמית והייתה אמורה להיות מובלת על ידי שני קורפוסים אמריקאים בין אפרמונט לפונט-א-מוסון. באגף הימני היה הקורפוס ה-1 (מימין לשמאל עם הדיוויזיות ה-82, ה-90, ה-5 וה-2 מלפנים והדיוויזיה ה-78 בעתודה) בין פונט-א-מוסון על המוזל שממערב ללימי, תחת פיקודו של גנרל האנטר ליגט, כאשר המתקפה העיקרית שיועדה לו הייתה ממערב ליער פרטרה (Bois le Prêtre) לכיוון Thiaucourt. באגף השמאלי, הקורפוס ה-4 (מימין לשמאל עם הדיוויזיות ה-89, ה-42 וה-1, כמו גם הדיוויזיה ה-3 בעתודה) נאלץ לפרוץ את החזית הגרמנית בקו לימי - סייפריי לכיוון Marvoisin. המטרה שהוטלה על מפקד הקורפוס, גנרל ג'וזף דיקמן, הייתה להגיע לגזרת אירון ב-Vigneulles-lès-Hattonchâtel על מנת לחבור לקורפוס ה-5, שהיה פרוס מערבית לקשת החזית.
הקורפוס האמריקאי תחת מייג'ור גנרל ג'ורג' קמרון בחזית המערבית של הקשת הקדמית נאלץ לפרוס את הדיוויזיה ה-4 (מייג'ור גנרל ג'ון היינס) באגף השמאלי נגד פרסנה ורמות קומבר, במרכז הדיוויזיה הקולוניאלית הצרפתית ה-15 דחפה נגד רמת מיוז ב-Les Esparges, בעוד שהדיוויזיה ה-26 בפיקודו של מייג'ור גנרל קלרנס ר. אדוארדס הייתה אמורה לכפות פריצת דרך לדרום-מזרח ב-Vigneulles-lès-Hattonchâtel. החטיבה האמריקאית ה-8 מימין חיזקה את שורות דיוויזיית הפרשים הצרפתית ה-2 הדרומית יותר, שנותרה בהגנה כדי למשוך את הכוחות הגרמניים. בכיוון דרום מערב, הקורפוס הקולוניאלי הצרפתי ה-2 תחת גנרל ארנסט בלונדלאט נשאר גם הוא בהגנה, אבל היה צריך לנסות לאגף את הכוחות הגרמניים משני צידי סן-מייל. מימין, הדיוויזיה הקולוניאלית ה-39 הייתה מרוכזת מול סן-מייל, הדיוויזיה הצרפתית ה-26 בפיקודו של גנרל ז'אן דה בלנט שמרה על קשר עם הקורפוס האמריקאי ה-4 השכן בחזית הדרומית של הקשת הקדמית. שלוש דיוויזיות נוספות, ה-35, ה-80 וה-91, היו זמינות לגנרל פרשינג כעתודת הצבא.
האמריקאים גייסו 1,481 מטוסים תחת הגנרל ויליאם מיטשל לקטע התקיפה. לקרב הוקצו 28 טייסות קרב, כולל טייסות צרפתיות, בריטיות ואיטלקיות. נפרסו 701 מטוסי קרב, 366 מטוסי סיור, 323 מפציצי יום ו-91 מפציצי לילה. הם אכפו עליונות אווירית מוחלטת והתערבו באופן מסיבי בלחימה קרקעית. זה היה המבצע האווירי הגדול ביותר של מלחמת העולם הראשונה.
בסך הכל נפרסו 419 טנקים ללחימה קרקעית. חטיבות השריון ה-1 וה-3 האמריקאיות בפיקוד הקולונלים ג'ורג' פטון ודניאל ד' פולן מחיל הטנקים של AEF תוגברו על ידי 144 טנקי רנו צרפתיים ואומנו להתקפה בבורז' על ידי בריגדיר גנרל סמואל ד. רוקנבך. הגדודים ה-344 וה-345 היוו חלק מהקורפוס ה-4 ופעלו ב-Thiaucourt. המתקפה תוגברה ב-275 טנקים (216 טנקי רנו FT-17, 35 טנקי שניידר CA1 ו-24 טנקי סן שאמון) אך נותרה בפיקודו של הבריגדיר הצרפתי אסטיאן ולוטננט-קולונל שאנואן.
ההגנות הגרמניות

ההגנה הגרמנית בקשת הקדמית הייתה באחריותה של פלגת הארמייה C בפיקודו של גנרל לויטננט גאורג פוקס, שכללה שמונה דיוויזיות וחטיבה אחת בחזית, בתוספת שלוש דיוויזיות בעתודה.
"קבוצת קומבר" (הקורפוס ה-5 בפיקודו של גנרל חיל הרגלים אדוארד פון בלו) ששכנה במערב במרומי מאס בין פרסנה לסוזי כללה את דיוויזיות הלנדווהר ה-8 וה-13, הדיוויזיה האוסטרית ה-35, ומאחוריהן הדיוויזיה ה-88 בעתודה.
"קבוצת מייל" (קורפוס המילואים ה-12 (הסכסוני המלכותי) בפיקודו של גנרל לויטננט מקס לוטהולד) שהחזיקה את החזית הבולטת לדרום מערב ליד סן-מייל, כללה את דיוויזיית הלנדווהר ה-5 והדיוויזיה ה-192 בחזית, והדיוויזיה ה-31 בעתודה.
"קבוצת גרוצה" (הקורפוס ה-57 בפיקודו של גנרל לויטננט ברנהרד פון הארץ) אשר החליפה ב-8 במאי 1918 את קורפוס המילואים ה-38, החזיקה את החלק המזרחי של הקשת הקדמית ואת החלק האחורי עד המוזל, וכללה את הדיוויזיה ה-10, דיוויזיית המילואים ה-77 ומשני צידי המוזל הדיוויזיה ה-255. מאחוריהם, הדיוויזיות ה-107 וה-123 פעלו כעתודת הצבא במה שנקרא "עמדת מייקל".
הקרב

המתקפה החלה ב-5:00 בבוקר ב-12 בספטמבר לאחר ארבע שעות של אש הכנה כבדה. הוא פגש את החיילים הגרמנים באמצע ההכנות לתנועת נסיגה של הכוחות מהמבלט. את המתקפה הממשמשת ובאה חזה נכון גנרל פון גלוויץ, המפקד העליון של קבוצת הארמיות. פירוק הארטילריה הגרמנית בחזית הדרומית של הקשת הקדמית, שכבר נמשך עקב הנסיגה המתוכננת, מנע את הלחימה האפקטיבית ביחידות השריון האמריקאיות החזקות. האמריקנים זכו אפוא להצלחה יוצאת דופן ומהירה. הגזרה של דיוויזיית המילואים הגרמנית ה-77 הותקפה על ידי כוחות חי"ר ושריון חזקים בין ריצ'קורט לרג'ניוויל, והדיוויזיה, שבה נלחמו גם לוריינים רבים, נמחצה לחלוטין בהתקפה.
בקשת המערבית של החזית, דיוויזיית הלנדווהר ה-13 בפיקודו של גנרל פון גייל איבדה בתחילה את רמות קומבר החשובים מבחינה אסטרטגית במישור ווברה, אך כבשה אותם בחזרה לאחר זמן קצר על ידי התקפת נגד שאורגנה במהירות. אולם בינתיים, החזית של דיוויזיית הרגלים האוסטרית ה-35 (גנרל מיור גוסטב פונק) קרסה לחלוטין לאחר נסיגת הדיוויזיה ה-192, שהייתה מדרום ליד סוזי. אף על פי כן, התקפת בעלות הברית בחזית המערבית של המבלט נעצרה לעת עתה; התפקידים שם היו בידי הגרמנים עד הצהריים. ממערב, הקורפוס האמריקני ה-5 עם הדיוויזיה ה-26 והדיוויזיה הקולוניאלית הצרפתית ה-15 שהוקצו לו השתלט לבסוף על כל קו הקרב הראשי של "קבוצת קומבר". בסביבות הצהריים, לאחר הקריסה המוחלטת של החזית הדרומית שלו, נאלץ הגנרל פוקס להורות על נסיגה מיידית ל"עמדת מייקל". היסטוריוגרפיית המלחמה הגרמנית מתחה עליו מאוחר יותר ביקורת על כך שניצל את העתודה החזקה היחידה שלו, הדיוויזיה ה-123, על ידי התקפת נגד בשלב מוקדם, בניגוד להוראות פיקוד הצבא העליון.
בבוקר ה-13 בספטמבר, הדיוויזיה האמריקנית ה-1 בפיקודו של מייג'ור גנרל צ'ארלס פ. סאמראל, שדחפה צפונה מדרום דרך להאיוויל ונונסארט, הצליחה לפגוש את הדיוויזיה ה-26 בפיקודו של מייג'ור גנרל קלרנס ר. אדוארדס ב-Vigneulles-lès-Hattonchâtel, ובכך ניתקו את נסיגת הגרמנים. בסוף היום השני כבשו כוחות אמריקאים חלק גדול מ"קבוצת מייל" הגרמנית. העיירה הקטנה סן-מייל, כולל מצודת קמפ דה רומאינס, שעליה נלחמו קשות בספטמבר 1914, נכבשה כמעט ללא קרב על ידי כוחות קולוניאליים צרפתיים בפיקודו של גנרל בלונדלאט. הצרפתים התעקשו לכבוש את העיר לאור כמות הדם הגבוהה מהם סבלו בקטע זה של החזית בשנים קודמות. המתקפה האמריקנית נתקעה בסופו של דבר מול עמדת מייקל שהוכנה על ידי הגרמנים לאחר שבעלות הברית היו מחוץ לטווח הארטילריה שלהן והאספקה דשדשה.
קרב סן-מייל רומם את מעמדה של ארצות הברית עם בעלות בריתה, צרפת ובריטניה הגדולה. הוא הראה שוב את חשיבותה הבולטת של הארטילריה במלחמת העולם הראשונה ואת הקשיים הכרוכים באספקת יחידות גדולות בתנועה. חיילים אמריקאים הועברו לארגון לאחר הקרב לקראת מתקפת מז-ארגון, שהייתה אמורה להתחיל לפני סוף החודש. ההתקדמות לעבר מץ שתוכננה ל-15 בנובמבר 1918 לא בוצעה על ידי הארמייה האמריקנית השנייה מכיוון שהמלחמה הסתיימה ב-11 בנובמבר.
מייג'ור גנרל ג'ורג' ה. קמרון, מפקד הקורפוס האמריקאי ה-5
גנרל חיל הרגלים גאורג פוקס
אזור הקרב של הדיוויזיה האוסטרית ה-35 בגזרת "קבוצת קומבר"
הנשיא פואנקרה מבקר בסן-מייל (אוקטובר 1918)
אלכסיי אנטונוב

| --- | --- |

 לידה:  15 בספטמבר 1896 (יוליאני) גרודנו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 ביוני 1962 (בגיל 65) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות של חומת הקרמלין 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 השכלה:  אקדמיית פרונזה  אקדמיית פרונזה 
 השתייכות:  הצבא האדום, חיל רגלים 
 תקופת הפעילות:  מ-1919 
 דרגה:  גנרל הצבא, פראפורשיק 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה  מלחמת האזרחים ברוסיה  מלחמת העולם השנייה  המלחמה הסובייטית-יפנית 
 עיטורים
 עיטור לנין (1945, 1946, 1956)  מסדר סובורוב, דרגה 1 (1943, 1944)  מסדר סנטה אנה, דרגה 4 (1917)  מדליה להנצחת 20 שנים לצבא האדום (1938)  עיטור קוטוזוב, דרגה 1 (1944)  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה (1943)  עיטור הדגל האדום (27 במרץ 1942, 13 בדצמבר 1942, 1944)  עיטור הניצחון (4 ביוני 1945)  צלב המלחמה 1939-1945  וירטוטי מיליטארי  לגיון ההצטיינות  אות מסדר אנה הקדושה  מסדר האריה הלבן  מסדר אלכסנדר הקדוש של בולגריה  הצלב הגדול עם כוכב של וירטוטי מיליטארי  מדליית הנצחת קרב מעבר דוקלה  Medal "For the Victory over Japan" of Mongolia  Sino-Soviet Friendship Medal  עיטור הדגל האדום (מונגוליה)  עיטור כוכב הפרטיזנים  עיטור ההצטיינות של העם היוגוסלבי  מדליית הניצחון על יפן  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה על הגנת הקווקז  צלב המלחמה של צ'כוסלובקיה 1939–1945  מפקד בלגיון הכבוד  מדליה להנצחת 40 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 30 שנים לייסוד צבא היבשה והצי של ברית המועצות  מדליה לציון 50 שנה למהפכה המונגולית  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  Medal "For Liberation of Korea 
 
אלכסיי אינוקנטייביץ' אנטונוב (ברוסית: Алексей Иннокентьевич Антонов;‏ 28 בספטמבר‏ 1896 - 18 ביוני 1962) היה מצביא סובייטי בעל דרגת גנרל ארמייה (דרגה אחת מתחת לדרגה הבכירה ביותר בצבא האדום). את פרסומו קנה בעיקר בעת שירותו במלחמת העולם השנייה ובסופה אף הגיע עד תפקיד ראש המטה הכללי של הצבא האדום.
אנטונוב נולד בעיר גרודנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) במשפחתו של קצין תותחנים. בשנת 1916 לאחר שסיים קורס קצינים השתתף במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1919 גויס לצבא האדום ולחם נגד הצבא הלבן בחזית הדרומית בתפקיד ראש מטה של חטיבת ח"יר. לאחר סיום מלחמת האזרחים נשאר לשירות קבע בצבא, מילא שורה של תפקידי מטה שונים. למד באקדמיה הצבאית על שם פרונזה ובהמשך אף הרצה בה.
בשנת 1941, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות מונה לראש המטה של החזית הדרומית. בהמשך המלחמה היה ראש המטה של החזית הצפון קווקזית, ראש המטה של החזית הטרנס קווקזית וראש המטה של עוצבת הים השחור (חזית היא המונח הרוסי לקבוצת ארמיות).
בשנת 1942 קודם לתפקיד הסגן הראשון של ראש המטה הכללי ובפברואר 1945 מונה לראש המטה הכללי. הוא מילא תפקיד זה עד למרץ 1946, אז הוחזר שוב לתפקיד הסגן הראשון של הרמטכ"ל. בשנת 1948 הועבר ממוסקבה לקווקז ובמשך 6 שנים היה מפקד מחוז צבאי שם. בשנת 1954 הוחזר למוסקבה ושוב מונה לתפקיד סגן הרמטכ"ל. במקביל, החל משנת 1955 היה ראש המטה של הכוחות המזוינים של ברית ורשה. נפטר ב-18 ביוני 1962 ואפרו נטמן בחומת הקרמלין.
הערות שוליים

↑  לפי הלוח הגרגוריאני המקובל כיום. בעת הולדתו היה מקובל באימפריה הרוסית הלוח היוליאני, לפיו נולד ב-15 בספטמבר
↑  בברית המועצות ראש המטה הכללי הוא לא המפקד העליון של הצבא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1056074671  ISNI: 0000 0003 6641 2828  LCCN: n78099139  NARA: 10581495  NKC: pna2012688815  NTA: 130649422  SNAC: w64k6h80  VIAF: 33265380   WorldCat (עם VIAF): 33265380 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.