stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נאשוויל
תחבורה

נאשוויל ממוקמת במרכזו של צומת דרכים ראשי של שלושה כבישים מהירים בין-מדינתיים בארצות הברית: 40-|, 24-| ו-65-| (הסימן | הוא קיצור של interstate, בינמדינתי). הכביש הבינמדינתי מס' 440, הוא מעקף דרך המתחבר אל שלושת הכבישים האלה בדרום העיר נאשוויל. רשות הדרכים העירונית מספקת שירותי אוטובוסים ברחבי העיר.
בעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי של נאשוויל, שהיה המוקד הראשי של חברת התעופה אמריקן איירליינס בין השנים 1986 ועד 1995, וכיום הוא מוקד-משנה של חברת התעופה סאות'ווסט איירליינס.
על אף שהעיר היא מוקד רכבות מרכזי, עם בסיס חשוב של רכבות המטען של חברת CSX תחבורה, נאשוויל היא אחת הערים הגדולות בארצות הברית שאין בה שירות של חברת הרכבות אמטראק.
ב-18 בספטמבר 2006 חנכה נאשוויל מערכת רכבות נוסעים חדשה, "מיוזיק סיטי סטאר" (כוכב עיר המוזיקה). הקו היחיד שקיים לפי שעה במערכת רכבות זו, מחבר את העיר לְבָּנון לנאשוויל. קווים למורפריסברו וגאלַטין נמצאים בשלבי תכנון. המערכת מתוכננת לשבעה קווים נוספים, שיחברו את נאשוויל עם פרבריה.
איליושין Il-276

| --- | --- |

דגם המטוס כפי שהוצג בסלון האווירי במוסקבה 2009.
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  התעשייה האווירית ההודית, Aviastar-SP 
 יחידות שיוצרו:  0 
 
איליושין Il-276 הוא מטוס תובלה צבאי בינוני שתוכנן בתחילה על ידי תאגיד המטוסים המאוחד (UAC) של רוסיה, וחברת Hindustan Aeronautics Limited (HAL) מהודו. שתי החברות החלו את המיזם המשותף בשנת 2009, אז היה צפוי שכל אחת מהן תשקיע בפרויקט 300 מיליון דולר.
המטוס נועד להחליף את צי המטוסים המזדקן של חיל האוויר ההודי של מטוסי ההובלה אנטונוב An-32. הוא נועד לבצע את תפקידי התובלה הרגילים ולסייע בפריסת צנחנים. המטוס היה צפוי לבצע את טיסתו הראשונה בשנת 2017 ולהיכנס לשירות עד 2018. ברם, בינואר 2016 הוכרז כי HAL כבר לא תהיה מעורבת בפרויקט וכי רוסיה תמשיך בפרויקט לבדה.
עיצוב ופיתוח

באוקטובר 2009 ערך שר ההגנה ההודי לשעבר, א.ק. אנטוני, ביקור רשמי ברוסיה, ובמהלכו שתי המדינות שילבו רשמית את המיזם המשותף. ממשלות רוסיה והודו הסכימו לייצר את המטוסים עבור כוחות המזוינים שלהם ועבור מדינות צד שלישי ידידותיות ולפתח גרסה אזרחית בדמות מטוס נוסעים של 100 מושבים, כאשר חברת Hindustan Aeronautics Ltd (HAL) - בבעלות ממשלת הודו - מהווה השותף הראשי והאינטגרטור הראשי. החלק ההודי מהייצור הסדרתי של המטוס היה אמור להיות מיוצר במחלקת מטוסי התובלה של HAL בקאנפור.
הודו ורוסיה סיכמו את ההסדרים לתמיכה בפיתוח המטוס בתרומה של 300.35 מיליון דולר. תאגיד המטוסים המאוחד של רוסיה (UAC) וחברת HAL בהודו תכננו להקים חברת בת לצורך פיתוח המטוס. החברה החדשה, הנתמכת במימון של 600.7 מיליון דולר, הייתה אמורה להתחיל בעבודה על פיתוח המטוס באופן מיידי. יו"ר HAL ומנכ"ל החברה אשוק נייק, אישר שהודו תרכוש 45 מטוסים ורוסיה 105. עם זאת, יהיה מקום לייצוא המטוסים, לשימוש אזרחי וצבאי כאחד וניתן יהיה לייצר מטוסים נוספים. באוקטובר 2012 חתמה HAL על חוזה תכנון ראשוני עם UAC, בו נקבע כי תחל עבודת תכנון משותפת במוסקבה, בה יהיו מעורבים 30 מהנדסים הודים וכן צוות העיצוב של UAC. בפברואר 2015, ביטלה הודו את המכרז הבינלאומי הקיים שלה על מטוסי תובלה צבאית בגודל בינוני, תוך מיסוד כוונתה לרכוש את המטוס. במרץ 2015 דווח כי סוגיות השיתוף בעבודה האטו את התקדמות פרויקט המטוס, אף שהוא נותר בעיצומו.
המטוס צפוי היה להיות מופעל על ידי מנועי טורבופן (אנ') מסוג Aviadvigatel PD-14M מתוצרת רוסיה המחוברים לכנפיים העליונים ויהיה להם זנב בצורת T. גודל תא הנוסעים יהיה דומה למטוס ה-Il-76, אך יהיה באורך מחציתו ותומך בעומס מקסימלי של 20 טון מטען צבאי או אזרחי. הטווח המרבי של המטוס צפוי להיות 2,500 קילומטרים והמהירות המרבית תהיה סביב 870 קמ"ש.
ב-13 בינואר 2016 דיווחו כלי התקשורת הרוסיים במדינה כי איליושין "הקפיאה" את הפרויקט הרוסי-הודי וכי רוסיה תטול על עצמה אחריות מלאה לעיצוב וייצור מפורט של המטוס.
באוקטובר 2017 דיווח העיתון הרוסי איזווסטיה כי ביוני 2017 קיבל המטוס שם רשמי חדש "איליושין Il-276". מוקדם יותר בתקשורת הרוסית נקרא הפרויקט MTA-SVTS Il-214. עוד דווח כי נכון לעכשיו המחלקה הצבאית מנהלת שיחות עם בוני המטוסים הרוסים על תזמון התוכנית ויצירת ה-Il-276. כבר היה בטוח שרוסיה תצטרך לא פחות מ-55 יחידות של מטוס זה.
מפרטים

נתוני תאגיד המטוסים המאוחד וחברת איליושין:
צוות: 3
תכולה: 70 עד 150 נוסעים
משקל: 2 טון
אורך: 37.7 מטרים
אורך כנף: 35.5 מטרים
גובה: 12.95 מטרים
שטח כנף: 160 מ"ר
משקל נשיאה מקסימלי: 72,000 קילוגרמים
תכולת דלק: 30,700 קילוגרמים
מנוע: 2 מנועי טורבופן מדגם × Aviadvigatel PD-14M
מהירות מקסימלית: 870 קמ"ש
ראו גם

איליושין Il-496
אנטונוב An-178
Embraer KC-390
Kawasaki C-2
הערות שוליים

↑  "Russia's new medium-airlift military transport aircraft to make its first flight in 2023". tass.com. אורכב מ-המקור ב-3 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Karnozov, Vladimir (5 בפברואר 2013). "Russian-Indian Military Transport JV Debuts at Aero India". אורכב מ-המקור ב-2013-10-04. נבדק ב-27 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "India chooses Multi-Role Transport Aircraft produced jointly with Russia, cancels tender". Russia Beyond The Headlines. 6 February 2015. Retrieved 29 September 2015.
↑  "Indian warplanes go missing during upgrade in Ukraine". Russia Today. 30 במרץ 2015. ארכיון מ-1 באוקטובר 2015. נבדק ב-30 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jennings, Gareth (13 בינואר 2016). "Russia 'freezes' India out of MTA project, to proceed alone as Il-214". Jane's Defence Weekly. 53 (10). ISSN 0265-3818. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Karnozov, Vladimir (11 באפריל 2016). "India Is Out, But Russia Continues Developing Il-214 Transport". AINonline. ארכיון מ-12 במרץ 2017. נבדק ב-25 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ил-276 ждут в армии". iz.ru. 20 באוקטובר 2017. ארכיון מ-21 באוקטובר 2017. נבדק ב-21 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  UACRussia.ru
↑  Ilyushin.org
מבט חתוך בצד של תא המטען של המטוס.
יוחנן סימון

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1905 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  16 בינואר 1976 (בגיל 70) ישראל 
 שם לידה:  הנס סימון
 מקום קבורה:  בית עלמין כפר שמריהו 
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  ציור, עיצוב גרפי 
 זרם באמנות:  אופקים חדשים 
 הושפע על ידי:  אנדרה דרן, דייגו ריברה 
 יצירות ידועות:  שבת בקיבוץ I 
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1945)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1953)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1946)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1961) 
 בן או בת זוג:  פיני לייטרסדורף 
 מספר צאצאים:  2 
 
יוחנן סימון (3 בנובמבר 1905 – 16 בינואר 1976) היה צייר ישראלי, נודע בפרסקאות (ציורי קיר) שצייר; ממייסדי מכללת אורנים ומורה לאמנות במכללה. בשנות חייו בקיבוץ (בין 1937 ל-1953), נחשב כאמן המייצג והמוביל של התנועה הקיבוצית כשיצר בסגנון האמנותי של הריאליזם החברתי.
יצירתו > התגייסות פוליטית: צייר כרזות (1937 -1953)

חודשים מעטים בלבד לאחר שסימון התקבל לשנת-ניסיון לקיבוץ גן-שמואל, גייסו אותו תנועת
"השומר הצעיר", "ארגון הציירים והפסלים של הקיבוץ הארצי" והמפלגה "הליגה הסוציאליסטית" לצייר כרזות פוליטיות למענן, בשל כישוריו הגרפיים המעולים וניסיונו הרב שצבר בעיתונות בצרפת.
הכרזות היו תעמולתיות במובהק. סימון עיצב כרזות לוועידות ומועצות של "השומר הצעיר", לבחירות לוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים, לאירועים שונים אחרים כמו, ציון 25 שנים למהפכת אוקטובר (1943), כרזות אחד במאי, כרזה נגד הפצצה האטומית עבור ועדת השלום הישראלית ועוד.
סגנונו הגרפי של סימון הצטיין בקווי מתאר שחורים וכבדים, באיברים נפחיים ובקומפוזיציות
דינמיות ודחוסות. בכרזותיו מונף הדגל האדום בפאתוס מהפכני, ובאחת מהן נראית מעל ההמון צלליתו של לנין המובילה אותו באלכסון קדימה, לעבר הסיסמה "הקידמה והאחווה". בתחתיתה של כרזה אחרת, 30 שנה למהפכת אוקטובר (1947), הופיעו הסיסמאות
"תחי מהפכת אוקטובר!" "תחי מלחמת ברית המועצות לחופש עמים ולסוציליזם!"
יצירתו > צייר המשפחות וההווי החברתי בקיבוץ

סימון התפרסם במראות הקיבוץ שתיאר בציוריו; ציוריו ביטאו את החיים וההווי החברתי בקיבוץ כאידיאליים וכמאושרים. אלה היו ציורים שביקשו להציג את השלמות והיופי שבחיי הקיבוץ השיתופיים, והדמויות המתוארות בהם גדולות-ממדים ומקרינות בריאות, עוצמה, אופטימיות והרמוניה עם הטבע. בייחוד ידועים ציורי הסצנות המשפחתיות מעשי ידיו: הורים וילדים באירועים ציבוריים בקיבוץ, אב מניף את ילדו במעין מחוות הגשת מנחה לאלים, רגע אינטימי בין אם לילדיה.
ציורי המשפחות שלו זכו לביקורת בחוגי הקיבוץ הארצי. לדעתם, הבחירה של סימון בנושאים שמבטאים רגעים פרטיים הייתה חריגה מסוכנת מהנורמה, בעיקר בתקופה שבה ראו במשפחה תא בורגני מאיים ופרזיטי שארוג בקולקטיב ושיש לנקוט כלפי חבריו הצעירים, הילדים, גישה חינוכית קשוחה וספרטנית, בלא הגזמה רגשית. המגע הפיסי בין ההורים לילדים בציוריו של סימון נחשב, בעיניה של הביקורת, לזליגה מסוכנת אל הסנטימנטליות של מבנה המשפחה הבורגנית. אכן, נכון שציורי המשפחה של סימון ביטאו את ביקורתו על אורח-החיים הקיבוצי שהיה נוקדני וקשוח מדי בעיניו
יצירתו > "התקופה החומה": אדמה ועבודה (1939 -1945)

לאחר תקופת הסתגלות לחיי-קיבוץ שבה סימון כמעט לא צייר, הוא חזר לצייר. בהתחלה, צייר בסגנון פוסט-אימפרסיוניסטי עם ניחוח צרפתי מובהק. בהמשך, עבודתו בשדות ובפרדס הצמיחו בו סגנון ייחודי, שהתאפיין בצבעוניות מונוכרומטית של גוני אדמה ותיאור עשיר ומונומנטלי של עבודת-האדמה; העובדים - חברי הקיבוץ - מופיעים בציוריו בתקופה זו כדמויות חסרות-פנים, גופניות מאוד, שקועות לגמרי בעבודתם. בכך, סימון הדגיש את העבודה כערך חברתי קולקטיבי מקודש, שבו דגלה התנועה הקיבוצית כולה.
יצירתו > רישומים

סימון עסק באופן אינטנסיבי ברישום ורכש מיומנות גבוהה כרשם. הוא היה ביסודו אמן של קו. הייתה לו שליטה וירטואוזית בקו, שהיה משועבד לגמרי לרצונו ולצרכיו השונים.
הרישום לבש צורות שונות במהלך חייו:
בשנות ה-40 היה למדיום הרישום מעמד כמעט עצמאי בעבודתו ולעיתים התפתחו הרישומים ליצירות העומדות בפני עצמן. הרישומים משנים אלה חושפים תהליך אינטנסיבי של חיפוש אחר נקודת איזון לקומפוזיציות מורכבות, המבקשות לארגן קבוצה גדולה של דמויות סביב מוטיב אחד, לדוגמה הדגל.
בראשית שנות ה-50 שלט ברישומיו של סימון הקו הגרפי-איורי, שחשף את יכולתו הנרטיבית לספר סיפור שלם באיור אחד קטן. בהמשך, שימש הרישום את סימון כאמצעי טכני לתכנון ולהגדלה של ציורי-הקיר רחבי-המידות שביצע באותה תקופה.
בשנות ה-60 וה-70 הצטמצם תפקידו של הרישום למעמד של כלי-הכנה, המסמן את מיקומם של הצורות והצבעים במרחב הציור.
בהשפעת שלושת מוריו יצא סימון בשנים 1954–1955 למסעו הגדול למדינות אמריקה הלטינית; המסע הטביע חותם בל ימחה על דרכו באמנות-הציור ואפשר היה להבחין בראשיתו של סגנון חדש בהשפעת האמנות המופשטת הנפוצה בברזיל.
יצירתו > ציורי קיר (1934 -1943)

סימון נחשף לאמנות ציורי הקיר בזמן ביקורו בניו יורק. הוא חקר את אמנות ציורי הקיר בעת ביקורו באיטליה. סימון סבר שיש לאמנות זו עתיד בארץ ישראל והחל לעסוק בה עם שובו לארץ, ואולם, ניסיונותיו הראשונים לא צלחו: הצבעים התפוררו על הקירות בשל תנאי האקלים השונים (ולכן, לימים, ציורי הקיר הראשונים שלו לא נשתמרו). לאחר ניסיונות מרובים והכנסת שיפורים בטכניקה (כמו שימוש בחומרי צבע המצויים בארץ ישראל והמתאימים לאקלימה), ציורי קיר אלה נשתמרו (אחדים מהם אבדו עקב עבודות בנייה ושיפוצים של המבנים בהם ועליהם צוירו).
סימון צייר ציורי קיר הן בארץ ישראל והן מחוצה לה, ובהם:
בארץ:
בקיבוצים גן שמואל (1943)(1950), שער הגולן ועמיר.
במפעל "שמן" בחיפה (1946).
סמינר השומר הצעיר בגבעת חביבה (1949)
מרכז נוער בחיפה
מועדון צה"ל ביפו
בנין "סן מרטין", מכון ויצמן למדע ברחובות (1957)
בנין המחלקה לכימיה, האוניברסיטה העברית, גבעת רם, בירושלים (1956)
בנין המינהלה, המוסד לביטוח לאומי בירושלים (1956)
מלון המלך דוד בירושלים
בנין הפיס בתל אביב
ברחבי העולם:
בית הספר "רנסאנס" (התחייה) בסאו פאולו, ברזיל (1954)
מרכז השומר הצעיר בבואנוס איירס, ארגנטינה (1955)
הגימנסיום העברי בלימה, פרו (1955)
מלון "דוקור" במונרוביה, ליבריה (1960)
מלון "אייבורי" באביג'אן, חוף השנהב (1963)
אוניות צים:
האוניה "תיאודור הרצל" (חברת "צים")
האוניה "שלום" (חברת "צים")
האוניה "הר תבור" (חברת "אל-ים")
האוניה "הר-ציון" (חברת "אל-ים")
יצירתו > ציורי קיר (1934 -1943) > ציור-הקיר "נוער בקיבוץ"

בזמן מסעו במרכז ודרום אמריקה, צייר סימון כמה ציורי-קיר במבנים יהודיים. עד שנת 2001, שרד מציורים אלה רק אחד – "נוער בקיבוץ" – שצויר על קיר בבית-ספר "התחייה" בסאו פאולו שבברזיל. לאוצרת תערוכת 2001 במוזיאון תל אביב, טלי תמיר, נודע ממורה בבית הספר שהמקום נמכר לחרדים אשר מתכוונים להרוס את הקיר. בעקבות זאת יצא לפועל מבצע הצלה שבמסגרתו פורק הקיר עם הציור והובל לארץ. הקיר הורכב בחדר האוכל של קיבוץ גן שמואל, ואמן שחזור מברזיל עמל על שחזור הציור. טקס חנוכת הציור נערך בחדר האוכל ב-29 ביולי 2006.
יצירתו > איורים לילדים ולמבוגרים

סימון הצטיין באיורים לילדים אשר צייר בשנת עבודתו בעיתון "על המשמר לילדים" (1952); הוא עשה כן כשליח מטעם תנועת הקיבוץ הארצי, בהיותו חבר פעיל ב"ארגון הציירים והפסלים של הקיבוץ הארצי" שחייב את חבריו להתנדב לשנת-שירות בתנועה. הוא התגלה כמאייר נפלא בעל יכולת גבוהה בעיצוב סצנות קומיות והעשיר את הסיפורים לילדים באיורים מעניינים בסגנונות שונים שתאמו את העלילות המגוונות של הסיפורים.
סימון נהג לאייר את כל מכתביו לבנותיו ולידידיו, ולצד הטקסט הכתוב צייר את הנופים שראה ואת המעשים שעשה, ולפעמים, הוסיף את הדיוקן שלו כדמות קומית. כך, נהג בשינויים המתחייבים, בספר הסיפורים הברזילאים שלו, שכתב ואיתר במסעותיו באמריקה הלטינית בשנים 1954 – 1955.
סימון היה גם קריקטוריסט מחונן, וצייר קריקטורות רבות ומשעשעות מחיי הקיבוץ, שהתפרסמו בעיקר בעלון-הקיבוץ.
יצירתו > איורים לילדים ולמבוגרים > מגילות "איורים מחייכים" של מנהיגי התנועה

בסוף שנת 2010 הופיע אספן אנונימי ומסר לידיו של יובל דניאלי, האוצר של ארכיון השומר הצעיר יד יערי בגבעת חביבה 5 מגילות שהיו ברשותו עם איורים, מהן 4 עם איורים לילדים; איגרת האיורים החמישית, המעניינת והנדירה מסוגה, נועדה למבוגרים; סימון צייר אותה בזמן ישיבה מתוחה וסוערת שהתקיימה בקיבוץ משמר העמק שבה נידונה השאלה אם על תנועת הקיבוץ הארצי להקים מפלגה פוליטית עצמאית. המגילה בצורה של גליל-נייר באורך של 3.80 מטר כללה 38 איורים על ריבועים שצלע כל אחת מהן 10 ס"מ, שהציגו רגעים מאותה ישיבה גורלית, בסגנון הומוריסטי-היתולי. יובל דניאלי מתאר את המגילה כך:
בהשראת הישיבה הסוערת, סימון מתאר בציוריו במגילה, כיצד פורצת התנועה עם הרעיון הסוציאליסטי וכובשת את העולם, עד לירח. הוא צייר את ראשי הקיבוץ הארצי יעקב חזן, מאיר תלמי ואליעזר כהן מארגנים טיסה לירח למעוניינים בהפצת הרעיון. בהמשך מתואר מסע הזוי שבו רואים חללית שממריאה מתוך הקיבוץ, עולה לשמיים ונוחתת על הירח, שם מקימים החלוצים קיבוץ חדש עם אהלים וחומה ומגדל. סימון הירשה לעצמו לגחך קצת. היו לו מנדט ואוטוריטה אמנותית לעסוק בזה. אף שסימון היה יוצר רציני שהירבה להתמודד עם הנרטיב של עבודה וקומונה, הוא הירבה לעסוק גם ב'איור המחייך'. להערכתי, זו הייתה בשבילו דרך של הרפייה מהרצינות, ולחברי הקיבוץ הוא איפשר לחייך, במסכת חיים מאוד נזירית וקשת-יום של אותה תקופה
יצירתו > נופי הנגב

בשנת 1953 השתתף סימון בהאדרת המיתוס הציוני של הנגב, כאשר יצר ציורי-קיר לתערוכת "כיבוש השממה" בירושלים.
בהתחלה, סימון ראה בנגב אתר של טיולי נוער בכובעי טמבל, במכנסיים קצרים ובסנדלים, אך בהדרגה הפך הנגב בציוריו למרחב נופי שטוח, שחולותיו בגוונים שונים של צבע חום, מהווה מצע להפשטה ציורית. בכל זאת, עדיין הופיעו בציורי-הנגב שלו סצנות של מדידה, סלילה והנחת צינורות-מים, שסימון מצא בהן עניין בגלל הדינמיות שבמפגש בין אדם, טבע ובנייה.
יצירתו > אל הציור המופשט והסוריאליזם

כשהצטרף סימון למייסדי "אופקים חדשים" הוא היה עדיין חבר-קיבוץ ונחשב לצייר סוציאליסטי מהשורה הראשונה. מעשה זה נתפס על ידי ציירי התנועה של הקיבוץ הארצי כמעין בגידה, חציית-קווים אדומים והפניית-עורף לריאליזם הסוציאליסטי; שהרי "אופקים חדשים" דגלה בציור מופשט אסתטי וב"אמנות לשם אמנות". סימון לא ראה סתירה בין היותו צייר-חצר של התנועה הקיבוצית לבין הצטרפותו ל"אופקים חדשים" אלא, המשכיות שמשוחררת מהסגנון הבוטה של הריאליזם הסובייטי מבית מדרשו של ז'דאנוב, האידאולוג הקנאי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
כך, בשנות ה-50 עדיין סימון המשיך לצייר ציורים תימאטיים על סף המופשט, שהתבטא (למשל) בצמחים משונים ומפותלים כלפי מעלה הנצמדים לדמויות רזות ומוארכות שצייר. היו שכינו את סגנונו זה כ"מופשט ווגטטיבי".
אולם, כשעזב סימון את הקיבוץ, הוא אכן היפנה בפועל עורף לריאליזם הסוציאליסטי והפך להיות צייר עירוני שחזר להתנסויות האמנותיות המודרניות שחווה בשנות חייו הבוהמיות בפריז. חרף ההפשטה בציוריו, הם היו די ברורים ומובנים, צבעוניים ואופטימיים.
מהציור המופשט הווגטטיבי אל עבר הציור הסוריאליסטי המרחק לא היה רב אצלו. בשנתיים האחרונות לחייו, המוטיבים הצמחיים הפכו לא-מציאותיים ועטו מימד סוריאליסטי, אירוטי וניכרה בציוריו השפעתו של הצייר הספרדי ז'ואן מירו.
מעבודותיו

נוער בקיבוץ
מוכרי אבטיחים
נוף עם עפיפון
אחר צהריים בקיבוץ
מבצע סיני
מופשט
שלושים שנה למהפכת אוקטובר האדום
כרזת יום העצמאות הראשונה של מדינת ישראל - ה'תש"ט 1949
כרזה לאחד במאי
מעבודותיו > השתתפות באלבום ציורים

חיים גמזו, עשרה ציירים בישראל, חיים אתר, יוסף זריצקי, מרסל ינקו, מרדכי לבנון, אריה לובין, משה מוקדי, יוחנן סימון, משה קסטל, ראובן רובין, מנחם שמי, מוציא לאור : אשכול, תל אביב, תשי"ב, 1952.
השכלה

בפרנקפורט, אצל מקס בקמן
באקדמיה לאמנות של מינכן
1931–1934 למד בבוזאר, פריז
השתתפות בתערוכות

השתתפות בתערוכות קבוצתיות חשובות מבחינה ההיסטוריה של האמנות הישראלית
השתתף בתערוכות אופקים חדשים, תל אביב
1948, 1958 השתתף בביאנאלה, ונציה
1953 השתתף בביאנאלה, סאו פאולו
תערוכות יחיד:
1935 גלריה ז'אן קסטל, פריז
1943, 1947 מוזיאון תל אביב
1951 גלריה בן אורי, לונדון
1953, 1958 מוזיאון תל אביב
1954,1958 גלריה אוחנה, לונדון
1954 מוזיאון לאמנות מודרנית, סאו פאולו
1956 מקרא סטודיו, תל אביב
1959 גלריה פלאטס, האג
לגריה בוארסרי, קלן
1961 ארט סנטר, לימה
1962 גלריה פורמה, סן סלבדור
סן פרנסיסקו
1963 מוזיאון לאמנות מודרנית, מיאמי
1964 לגריה ולכטורם, ציריך
1965 האוס אם ליצינפלץ, ברלין
1966 מוזיאון עירוני, הרצליה
1967 גלריה קרטר, לוס אנג'לס
1972 מינכן, פרנקפורט
1976 ביתן האמנים, תל אביב
פרסים

1945-46 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב
1951 פרס הקונגרס לתרבות יהודית, ניו-יורק
1952 פרס זכרון יעקב
1953 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב
1956 פרס הוועדה האולמפית הישראלית
1958 פרס גובליה, רמת גן
1960 פרס ההסתדרות
1961 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב
לקריאה נוספת

ספר מאת האמן
יוחנן סימון, סיפורי הארארה מז’אבאקוארה, רשמי מסע בברזיל, תל אביב 1970.
ספרים ומאמרים על האמן
רחל אדיב, בעקבות יהודים, רשמי מסע, ציורים: יוחנן סימון, תל אביב, 1964.
בנימין תמוז, אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1963 - 1966.
גדעון עפרת, יוחנן סימון: גן-שמואל 1942 - 1952, בתוך: ביקורי אמנות, 2005.
טלי תמיר, יוחנן סימון: דיוקן כפול,מוזיאון תל אביב לאמנות, 2001.
נחמן תמיר, יוחנן סימון: איזמל, טוריה ומכחול, "מעריב", 14 באוגוסט 1970 .
מ. דרומי, יוחנן סימון והתוכי שאינו משקר, "מעריב", 30 באוגוסט 1971 .
דב חומסקי, על יוחנן סימון, "מאזנים" ל"ט/1, יוני 1974. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
שרה בריטברג-סמל, בחינה חדשה של תקופה ומושגיה, תערוכת זיכרון ליוחנן סימון בבית האמנים בתל אביב, "ידיעות אחרונות", 11 בפברואר 1977.
דליה קרפל, מי מכיר את האיש שבקיר, "מוסף הארץ", 4 במאי 2001 .
סמדר שפי, אסקפיסט בקרבנו, "הארץ", 21 במאי 2001 .
דנה גילרמן, יש עתיד לתנועה הקיבוצית, "הארץ", 28 ביולי 2008 .
יגאל צלמונה, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, 2011 .
הערות שוליים

↑  בשן, רפאל, ידיעות אחרונות, 6.4.1973
↑  על-פי ספרו של יגאל צלמונה, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, 2001 עמ' 148
↑  על-פי מאמר שכתבה טלי תמיר על התערוכה שאצרה במוזיאון תל אביב לאמנות שנקראה "יוחנן סימון: דיוקן כפול". המאמר התפרסם בביטאון מכירה פומבית, גיליון 25, יולי-אוגוסט 2001, עמ' 6 -13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274799  NLI: 987007268203805171  GND: 123675316  ISNI: 0000 0000 6680 7203  LCCN: no2001097217  SUDOC: 235162957  ULAN: 500129407  VIAF: 18137558   WorldCat (עם VIAF): 18137558 
יוחנן סימון מלמד בסמינר בגבעת חביבה, 1949.
יוחנן סימון מצייר, הסטודיו של האמן בשדרות רוטשילד 125, אמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
"סוללי הכבישים", 1950
כרזת יום העצמאות ה-1, 1949
"נוער בקיבוץ", 1955 בחדר האוכל של קיבוץ גן שמואל
פרט מ"נוער בקיבוץ" על מגדל המים בשפיים
ציור קיר של יוחנן סימון באולם 7 של בניין הכימיה בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם בירושלים
""עץ הזית" של יוחנן סימון במבואה של מלון דן כרמל
"נוער בקיבוץ" של יוחנן סימון בחדר האוכל בגן שמואל
שלט הסבר על "נוער בקיבוץ" בחדר האוכל של גן שמואל
גוסטב קורבה

| --- | --- |

 לידה:  10 ביוני 1819 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, הרסטורציה 
 פטירה:  31 בדצמבר 1877 (בגיל 58) לה טור-דה-פייל, שווייץ 
 מקום קבורה:  Cimetière Communal d'Ornans 
 מקום לימודים:  Académie Suisse 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 הושפע על ידי:  שארל דה שטובן, Nicolas-Auguste Hesse, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 יצירות ידועות:  Source of a Mountain Stream, Source, מקורו של העולם, קבורה באורנאן 
 פרסים והוקרה:  Exhibition of French Artists  אביר בלגיון הכבוד 
 בן או בת זוג:  Virginie Binete 
 
קבורה באורנאן, 1849-1850
שוברי האבנים, 1849-1850
הסטודיו של הצייר, 1855
ז'אן דזירה גוסטב קורבּה (בצרפתית: Jean Désiré Gustave Courbet;‏ 10 ביוני 1819 - 31 בדצמבר 1877) היה צייר צרפתי מהזרם הריאליסטי.
חייו

קורבה נולד בעיר אורנאן בצרפת, למשפחת חוואים עשירה אשר חפצה כי ילמד משפטים. הוא נסע לפריז בשנת 1839 ועבד בסטודיו של הציירים סטויבן והסה. עד מהרה עזב, והעדיף לפתח את סגנונו האישי. לשם כך למד את ציוריהם של הציירים הספרדים, הפלמים והצרפתים הגדולים, והעתיק את עבודתם.
עבודותיו הראשונות "אודליסק", על פי נושא שהציע ויקטור הוגו, ו"ליילה", המנציחה את הסופרת ז'ורז' סאנד, היו על נושאים ספרותיים, אך עד מהרה העדיף את ציור הטבע הדומם.
מסע להולנד בשנת 1847 חיזק את תחושתו כי הציירים צריכים להביע את החיים שמסביבם, כשם שרמברנדט והאמנים ההולנדים הגדולים האחרים נהגו לעשות.
בין היתר צייר את עצמו עם כלבו ואת עצמו כשהוא מעשן מקטרת. ציורים אלו נדחו על ידי אנשי הסלון האמנותי בפריז, אך המבקרים הצעירים, הנאו-רומנטיקנים והריאליסטים, היללו בשבחיו. ב-1849 הפך לאמן ידוע היוצר תמונות כ"לאחר הארוחה באורנאן" או "עמק הלואר".
ריאליזם

קורבה ידוע כמחדש הריאליזם באמנות והוא שטבע את המושג. הוא צייר ציורי נוף ונוף ימי חדשניים. בניגוד לרוח התקופה, הסצנות שצייר אינן רומנטיות או אידיאליות. הוא נהג לצייר סצנות דינמיות הנתונות בעיצומה של תנועה ושינוי. קורבה האמין שמשימת האמן הריאליסטי היא חיפוש האמת, אשר רק באמצעותה יימחקו ההבדלים החברתיים והמעמדיים ואי-השוויון בחברה.
עבור קורבה הריאליזם לא היה רק שלמות הקו והצורה, אלא הטיפול הספונטני והגס בצבע, המרמז על צפייה ישירה של האמן במושא היצירה, והצגת אי-הסדירויות אשר עומדות בבסיסו של הטבע. הוא צייר את החיים כשלעצמם, קשים ואף גסים, ובעשותו כן קרא תיגר על הרעיונות האקדמיים של ציירי תקופתו, דבר אשר הביא לביקורת כי הוא אימץ במודע את הערצת הכיעור.
יצירתו, כיצירתם של אונורה דומייה וז'אן פרנסואה מילה, ידועה כ"ריאליזם".
קבורה באורנאן

יצירתו הידועה ביותר היא "קבורה באורנאן". יצירתו מתארת את אשר צפה בהלווייתו של אבי דודו, והפכה ליצירת המופת הראשונה שלו בזרם הריאליסטי. בספטמבר 1848 נכח בהלוויית אבי דודו באורנאן, ולאחר מכן צייר על בד גדול את "קבורה באורנאן". הוא השתמש בנוכחים בהלוויה כדוגמנים עבור הציור, דבר חסר תקדים באמנות זמנו. לפניו השתמשו בשחקנים כדוגמנים, ובבחירתו לצייר את האנשים אשר נכחו בהלוויה הייתה חדשנות. הדבר נתן מבט ריאליסטי באנשי העיירה אורנאן, שאותם הכיר קורבה מילדותו. הם מוצגים אל מול רקע ריאליסטי, המראה כיצד חיים תושבי אורנאן. התמונה עוררה רעש רב. הייתה זו יצירה ענקית בגודלה, שלושה מטרים על שבעה מטרים, והראתה את ההלוויה הכפרית באותה מידת פירוט שצוירו בעבר הלוויות מלכותיות. היה זה בלתי רגיל להשתמש באירוע יום יומי ולתת לו את אותה הדרת כבוד וחשיבות שניתנה למלוכה. על ידי יצירת עניין בדרך זו של ציור סצנה יום יומית, התרגל הציבור לרעיונות הריאליזם. הפנטזיה המנוונת של הרומנטיקה איבדה פופולריות, והאנשים רצו לראות ציורים ריאליסטיים יותר הקרובים יותר למציאותם הביתית. קורבה התייחס לעבודתו לא כאל הלווית אבי דודו, אלא כאל הלווייתו של הסגנון הרומנטי.
המוניטין של קורבה בימי חייו

, 1866
class=notpageimage|הצגה
הסלון ב-1850 הביא לקורבה ניצחונות אומנותיים בהצגת התמונה "הקבורה באורנאן" ו"שוברי האבנים" (אשר נהרסה בשנת 1945), וכן "האיכרים מפלאזי". סגנונו המשיך להתפתח באופן ייחודי ביצירות "נערות הכפר" מ-1852, וכן "המתאבקים", "הרוחצים" ו"נערה סובבת" משנה זו.
בשל זיהוי הריאליזם האמנותי עם רעיונות הסוציאליזם הפוליטי, קהלו היה מחויב לרעיונות של סוציאליזם ודמוקרטיה, והוא ניצל זאת לכתיבת מאמרים פוליטיים המקדמים את דעותיו. לידיד כתב בשנת 1850:
לקראת סוף שנות השישים של המאה ה-19 צייר קורבה סדרה של ציורים אירוטיים ששיאם הציור "מקורו של העולם" (1866), המתאר את אברי המין הנשיים, ו"הנמות" (1866) המתאר שתי נשים במיטה. על אף שלא הוצגו בציבור, היצירות הפכו את קורבה לאמן ידוע לשמצה.
סירובו לקבל את אות לגיון הכבוד שהוצע לו על ידי נפוליאון השלישי הפך אותו לפופולרי בקרב מתנגדי המשטר, ובשנת 1871 בזמן הקומונה הפריזאית מונה על ידי הקומונרדים כאחראי לכל המוזיאונים בפריז, וכך הציל אותם מביזה על ידי ההמון. לאחר נפילת הקומונה הואשם על ידי הממשלה החדשה בכך שהרס את העמוד בכיכר ונדום. בית דין צבאי דן אותו לשישה חודשי מאסר, ולקנס בן שלוש מאות אלף פרנק. הוא ריצה את מאסרו, אך לאחר שחרורו, בשנת 1873, נמלט לשווייץ, על מנת שלא ייאלץ לעבוד עבור המשטר החדש כדי לשלם את הקנס שהוטל עליו.
קורבה מת בשווייץ כתוצאה ממחלת כבד שהתפתחה עקב שתיית אלכוהול מוגזמת.
ראו גם

שלום אדון קורבה