stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלש מאתיו
קריירת מועדונים > ברייטון אנד הוב אלביון

ב-4 באוגוסט 2017 חתם מאתיו על חוזה לשלוש עונות בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
קריירת מועדונים > ברשה

בעונת 2018/2019 הושאל מאתיו לברשה מהסרייה ב', ועזר לה לסיים במקום הראשון בליגה ולהעפיל לסרייה א'. בתום העונה חתם על חוזה קבוע במועדון. ב-1 בינואר 2022 הסתיים חוזהו במועדון בהסכמה הדדית.
קריירה בינלאומית

ב-7 באוקטובר 2020 ערך מאתיו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה, בניצחון 2-1 על נבחרת קפריסין במשחק ידידות. הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר יורו 2020 בשנת 2021.
תארים

אליפות צ'כיה (1): 2015/2016
הסופר קאפ הצ'כי (1): 2015/2016
הערות שוליים

↑  Brighton sign Czech U21 right-back Ales Mateju from Viktoria Plzen באתר סקיי ספורטס, 4 באוגוסט 2017 (באנגלית)
↑  Albion defender Ales Mateju seals permanent switch to Brescia באתר The Argus, ‏ 1 ביולי 2019 (באנגלית)
↑  Risoluzione consensuale con Ales Mateju באתר הרשמי של ברשה, 31 בדצמבר 2021 (באיטלקית)
| נבחרת צ'כיה – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 ואצליק •  2 קדראבק •  3 צ'לוסטקה •  4 בראבץ •  5 צופאל •  6 קאלאס •  7 ברק •  8 דרידה •  9 הולש •  10 שיק •   11 קרמנצ'יק •  12 מסופוסט • 13 שבצ'יק •  14 ינקטו • 15 סוצ'ק • 16 מנדוס • 17 זימה • 18 בוריל • 19 הלוז'ק • 20 וידרה • 21 קראל • 22 מאתיו • 23 פבלנקה • 24 פקהארט • 25 פשק • 26 סאדילק • מאמן: שילהאבי |  1 ואצליק •  2 קדראבק •  3 צ'לוסטקה •  4 בראבץ •  5 צופאל •  6 קאלאס •  7 ברק •  8 דרידה •  9 הולש •  10 שיק •   11 קרמנצ'יק •  12 מסופוסט • 13 שבצ'יק •  14 ינקטו • 15 סוצ'ק • 16 מנדוס • 17 זימה • 18 בוריל • 19 הלוז'ק • 20 וידרה • 21 קראל • 22 מאתיו • 23 פבלנקה • 24 פקהארט • 25 פשק • 26 סאדילק • מאמן: שילהאבי | צ'כיה |
חוטף הכלבים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  דייוויד הנד
 הופק בידי:  וולט דיסני
 מדבבים:  קלרנס נאש פינטו קולביג מלווין ג'יי גיבי
 מוזיקה:  פרנק צ'רצ'יל
 אנימטור:  קלייד ג'רונימי ג'וני קאנון דיק לנדי ביל רוברטס בוב וייקרסהאם הארדי גרמטקי מרווין וודוורד
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  וולט דיסני הפקות
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 הקרנת בכורה:  17 בנובמבר 1934
 משך הקרנה:  8 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קצר, סרט הנפשה, סרט קומדיה, סרט לכל המשפחה, סרט מוזיקלי
 דף הסרט ב־IMDb
חוטף הכלבים (באנגלית: The Dognapper) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1934 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס. בסרט מככבים מיקי מאוס ודונלד דאק בתור שוטרים שרודפים אחרי פיט רגל-עץ לאחר שהוא חטף את כלבת המחמד של מיני מאוס, פיפי. הסרט בוים על ידי דייוויד הנד וכולל את דיבובם של קלרנס נאש כמיקי ודונלד, פינטו קולביג כפיט ומלווין ג'יי גיבי כפיפי. זו הייתה הפעם הראשונה והיחידה שמיקי דובב על ידי נאש; וולט דיסני היה באירופה באותה תקופה ולא היה זמין להקליט את השורות שלו עבור מיקי, לכן נאש לקח את התפקיד. זהו הסרט הקצר ה-70 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והשמיני באותה השנה.
הסרט היה סרטו השלישי של דונלד והיה סיפור ההרפתקאות הראשון שהציג את מיקי ודונלד יחדיו. זה היה הסרט שחור-לבן השני מבין שלושה בלבד שהציגו את דונלד דאק (השניים האחרים היו ה"ההתרמה לבית היתומים" ו"תחנת השירות של מיקי"). מכיוון שצבע כפות רגליו של דונלד אינו מופיע בשחור-לבן, רגליו היו שחורות בסרטים הללו.
עלילה

העלילה מוצגת תחילה דרך כותרות בעיתונים לפיהם פיפי, כלבת המחמד של מיני מאוס, נחטפה, יחד עם תיאורו של החשוד, פיט רגל-עץ. שידור רדיו המפרט את מכונית המילוט של החשוד נשמע על ידי השוטר מיקי מאוס ועוזרו דונלד דאק. מיד צמד השוטרים רואים את פיט חולף על פניהם במכונית והם מתחילים לרדוף אחריו, מיקי נוהג באופנוע ודונלד יושב בסירה ליד. למרות תרגילי ההתחמקות של פיט הוא לא מצליח להימלט ממיקי ודונלד, ובסופו של דבר הם עוקבים אחריו למחבוא שלו במנסרה נטושה.
בפנים, פיט כובל את פיפי לקיר ותופס תת-מקלע. מיקי ודונלד הולכים בעקבותיו לתוך המנסרה ועוצרים אותו באיומי אקדח. הרצף הבא מלא בצחקיקים ובדיחות שונות המציגות את שני אנשי החוק פועלים באופן לא יעיל וחסר כישורים, אך בכל שלב הם איכשהו מצליחים להקדים את פיט, אך לא ללכוד אותו.
לבסוף, בזמן שמיקי ודונלד עומדים על בול עץ, פיט מפעיל מסור עגול הממוקם כך לחתוך את הבול. מיקי ודונלד רצים קדימה כדי לחמוק מהלהב, אבל בסופו של דבר הבול עץ מסתיים ולהב המסור מתנער ומסתובב ללא שליטה. הלהב מתגלה איום עבור כל שלוש הדמויות, אך לבסוף רגל-העץ של פיט נתקעת בחור המרכזי של הלהב מה שגורם לו לעצור. מיקי ודונלד כובלים את פיט באמצעות מחוך, ויחד הם צועדים איתו לכלא בליווי האינסטרומנטלי של "The Girl I Left Behind" (אנ') כשלצידם פיפי, החופשייה כעת, נובחת לעברו בכעס.
דמויות ומדבבים

מיקי מאוס – קלרנס נאש
דונלד דאק – קלרנס נאש
פיט – פינטו קולביג
פיפי הפיקנזית – מלווין ג'יי גיבי
מיני מאוס (קמאו)
הערות שוליים

↑  Smith, Dave (1996). "Dognapper, The". Disney A to Z: The Official Encyclopedia (1st ed.). New York: Hyperion. pp. 143. ISBN 0-7868-8149-6.
↑  Kaufman, J.B.; Gerstein, David (2018). Walt Disney's Mickey Mouse: The Ultimate History. Cologne: Taschen. ISBN 978-3-8365-5284-4.
↑  The Dognapper at The Encyclopedia of Animated Disney Shorts
↑  "The Dognapper". The Internet Animation Database.
↑  Lenburg, Jeff (1999). The Encyclopedia of Animated Cartoons. Checkmark Books. pp. 108–109. ISBN 0-8160-3831-7. נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
זמן תגובה (פסיכולוגיה)

זמן תגובה (באנגלית Reaction Time - RT) מתייחס למהירות שבה נצפה שינוי התנהגותי בעקבות הופעתו של גירוי כלשהו. זהו משך הזמן שלוקח לאורגניזם (אדם או בעל חיים) להגיב לשינוי בסביבה.
תהליכים המתרחשים במהלך זמן התגובה

במהלך זמן התגובה מתרחשים מספר תהליכים.
תהליך הקליטה מתייחס לעצם ההבחנה בקיומו של הגירוי באמצעות הקלט של מערכת החישה. בתהליך התפיסה הגירוי מפוענח כדי להפיק משמעות. בתהליך זה המידע שנקלט דרך החושים, מקודד בזיכרון ועובר עיבוד הקוגניטיבי.
עיבוד זה יכול להתרחש ברמות שונות של מערכת העצבים והוא יקבע אם ואיזו תגובה תופק ממערכת השרירים.
למשל, רפלקס הוא תגובה מידית ולא רצונית של הגוף המשמשת בדרך כלל למטרות הישרדותיות. לעומת זאת, לחיצה על דוושת הבלם היא תגובה נשלטת התלויה בערנות הנהג לשינויים בכביש.
שימושים באבחון ומחקר

זמן התגובה משמש כמדד עבור מחקרים התנהגותיים וקוגניטיביים רבים.
לדוגמה: אפקט סטרופ מאפשר להסיק על רמת האוטומטיות על פי זמני התגובה של הנבדק.
כמו כן, השונות בזמן התגובה יכולה להיות מדד למוסחות.
גורמים המשפיעים על זמן התגובה

השונות הרבה בזמן התגובה האופיינית לאנשים עם הפרעת קשב, משויכת לליקוי ביכולת הדיכוי של רשת ברירת המחדל במצבים תובעניים מבחינה קוגניטיבית.
הערות שוליים

↑  Basar, K., Sesia, T., Groenewegen, H., Steinbusch, H. W., Visser-Vandewalle, V., & Temel, Y. (2010). Nucleus accumbens and impulsivity. Progress in neurobiology, 92(4), 533-557.
1 2  Fassbender, C., Zhang, H., Buzy, W. M., Cortes, C. R., Mizuiri, D., Beckett, L., & Schweitzer, J. B. (2009). A lack of default network suppression is linked to increased distractibility in ADHD. Brain research, 1273, 114-128.
נואף מסאלחה

נואף מסאלחה (בערבית: نواف مصالحة; 26 בנובמבר 1943 – 26 באוקטובר 2021) היה איש ציבור שכיהן כחבר הכנסת, סגן שר, מנהל המחלקה הערבית בהסתדרות וחבר מרכז מפלגת העבודה.
ביוגרפיה

מסאלחה נולד ב-26 בנובמבר 1943, בכפר קרע. הוא למד באוניברסיטת תל אביב, ובמקצועו היה מורה.
בשנת 1988 נבחר מסאלחה לכנסת ה-12 מטעם סיעת המערך. הוא חבר לשמינייה של חברי הכנסת הצעירים במפלגת העבודה אברהם בורג, חיים רמון, יוסי ביילין, עמיר פרץ, חגי מרום, נסים זווילי ויעל דיין. מסאלחה היה ראש המגזר הערבי במפלגת העבודה ובישראל אחת. ב-1992 מינה אותו חיים רמון לסגן שר הבריאות, והשניים שיתפו פעולה בקידום שירותי הבריאות הציבורית במגזר הערבי ובעיקר בהקמת כמאה תחנות "טיפת חלב". בממשלת ברק שימש בשנים 1999–2001 כסגן שר שר החוץ תחת דוד לוי ושלמה בן עמי. בבחירות המקדימות במפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה, לא הצליח מסאלחה להתברג למקום ריאלי, ובעקבות כך הצטרף למפלגת עם אחד ושובץ במקום ה-12 הלא-ריאלי ברשימתה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 התמודד לראשות עיריית כפר-קרע, אך לא עלה לסיבוב השני, ורשימתו למועצת עיריית כפר-קרע אף לא עברה את אחוז החסימה.
עמדותיו המדיניות של מסאלחה נחשבו חריגות בין חברי הכנסת הערבים. הן לא שללו את המדינה היהודית והציגו תמונה מאוזנת ביחס למעמד הערבים במדינת ישראל. הוא הביע הסתייגות מהזדהות גורפת עם אויבי מדינת ישראל, אף על פי שהעיד על עצמו כי הוא חצוי ברגשותיו, והציג את עצמו כמי ש"מאמין בדרך הפשרה". בריאיון עיתונאי לגידי וייץ מ-2015 אמר: ”אנחנו באפרטהייד וחצי. הימין הקיצוני אצלנו יכול ללמד את הדרום־אפריקאים שיעור בגזענות”.
מסאלחה נפטר ב-26 באוקטובר 2021 בגיל 77, כתוצאה מסיבוכי מחלת נגיף קורונה.
הערות שוליים

1 2  איתמר אייכנר, חסן שעלאן, סגן שר הבריאות והחוץ לשעבר הלך לעולמו מסיבוכי קורונה, באתר ynet, 26 באוקטובר 2021
יורי ילון, נואף מסאלחה, ח"כ לשעבר ממפלגת העבודה, נפטר בגיל 77, באתר ישראל היום, 26 באוקטובר 2021
↑  דבר, ‏סגן השר לשעבר, נואף מסאלחה, הלך לעולמו בגיל 77, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 26 באוקטובר 2021
↑  דן שיפטן, ‏זהותם החדשה של הח"כים הערבים, תכלת 13, סתיו התשס"ג 2002
↑  עופר אדרת, ח"כ לשעבר נואף מסאלחה, חבר השמינייה של מפלגת העבודה, מת בגיל 77, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349358105171  VIAF: 924149368872285980009   WorldCat (עם VIAF): 924149368872285980009 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יצחק יצחקי

ערך זה עוסק בחבר כנסת ממפלגות שלומציון והליכוד. אם התכוונתם לחבר כנסת ממפלגת מפ"ם, ראו .
יצחק יצחקי (26 בנובמבר 1936 - 19 בפברואר 1994) היה חבר הכנסת, איש חינוך וסופר ישראלי.
ביוגרפיה

יצחקי נולד בטבריה למשפחה ששורשיה בסוריה והיה פעיל שם ב"מכבי הצעיר". למד פסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטאות בר-אילן ותל אביב. לימד התעמלות בבתי-ספר יסודיים והיה מנהל בית-הספר הממלכתי ח' בטבריה לילדים חריגים בשנים 1963-1961. בנוסף ייסד וניהל את כפר ”עידוד” לילדים פגועי מוח בשנת 1961.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 הצטרף למפלגת שלומציון של אריאל שרון כמספר 2 ברשימה ונכנס יחד עם שרון לכנסת. מיד לאחר הבחירות התמזגה המפלגה עם הליכוד. ב-14 באוקטובר 1980 פרש יצחקי מהליכוד והקים סיעה עצמאית בשם "ישראל אחת". לפני שזכה להכרה כסיעה, הוסיף יצחקי את המילים "ישראל אחת" לשם משפחתו, כדי שיושב ראש הישיבה יקראנו בשמו המלא "חבר הכנסת יצחקי ישראל אחת" ובכך יביא את שם הסיעה שביקש להקים לתודעת הציבור. כאשר זכה להכרה כסיעה נפרדת, כעבור מספר שבועות, חזר לשמו הישן. כחבר כנסת עסק בעניינים חברתיים, ובפרט בנושאים הקשורים לזכויות הילד, לשכבות החלשות וללוקים במוגבלות שכלית התפתחותית. בין היתר יזם תיקון לחוק חינוך חובה, המטיל על המדינה את ההשתתפות בחינוכם של ילדים חריגים מגיל שלוש.
יצחקי חלה במחלת הסרטן, ונפטר ב-19 בפברואר 1994.
ספריו

להיות ככל הילדים (1975)
לחש וקמיע (1976)
אדוני היו”ר, כנסת נכבדה! לקסיקון שימושי למונחי הכנסת (1975)
זכויות הילד בחקיקה הישראלית (1983)
סמים וקטינים (1983)
הערות שוליים

↑  וייקרא שמו בישראל יצחק ישראל אחת יצחקי, מעריב, 21 באוקטובר 1980
↑  יצחק יצחקי שוב מחליף את שמו, מעריב, 16 בנובמבר 1980
↑  יוסף וקסמן, המדינה תממן את חינוכם של ילדים חריגים, מעריב, 24 בדצמבר 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263373905171  ISNI: 0000 0000 7902 7687  LCCN: n82232133  VIAF: 13671605   WorldCat (עם VIAF): 13671605 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מדליית הגבורה והנאמנות

| --- | --- |

  
 פרטים
 מדינה:  רומניה 
 נוסד:  3 בנובמבר 1903 
 
מדליית הגבורה והנאמנות (ברומנית: Medalia pentru bărbăție și credință) היא מדליה רומנית, שנוסדה בצו מלכותי 2812 מיום 3 בנובמבר 1903 ושונתה על פי הצו המלכותי הגבוה 2523 מיום 12 באוקטובר 1904. המדליה נועדה במקור לקציני משטרה ולשוטרים  שהוכיחו גבורה ומסירות במילוי תפקידם או לכל עובד ציבור או אדם פרטי, שנתן למשטרה שירותים חשובים או הציל חיי או רכוש אדם אחר, תוך סיכון חייו או ביצע מעשה גבורה או מתוך מסירות.
בשנת 1913 הוענקה המדליה לאנשי הצבא הרומנים שהשתתפו  במלחמת הבלקן השנייה.
בשנת 1916 הורחב מעגל תנאי הענקת המדליה לממשתפים במערכות צבאיות (מדליית "הגבורה והנאמנות" עם סמלי מלחמה)
המדליה הוענקה למעשי גבורה של חיילים וקצינים, והייתה לעיטור המלחמה הנמוך ביותר בהיררכיית העיטורים הצבאיים ברומניה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה מדליה זו נפוצה מאוד, וכך גם במלחמת העולם השנייה כשהוענקה על ידי רומניה גם לאנשי צבא גרמנים בני בריתה.
תיאור המדליה

נקבעו שלוש דרגות עבור מדליה זו: דרגה ראשונה מזהב, דרגה שנייה מכסף, ודרגה שלישית מארד. המדליה בעלת צורה סגלגלה בגובה 35 מילימטרים ורוחב 27 מילימטרים. על חזית המדליה חרוט בתבליט ראשו של קרול הראשון, מלך רומניה ומסביבו חרוטות אותיות המילים "Carol I Rege al României". מהצד השני של המדליה מוטבעת הסיסמה "Bărbăţie şi Credinţă" (גבורה ונאמנות) וזר עלי דפנה.
התפתחויות

לאחר 1947 נפסקה חלוקתה של מדליה זו ברומניה וחודשה רק לאחר המהפכה הרומנית, בשנת 2000 על בסיס חוק 29/2000.
לקריאה נוספת

Kurt-Gerhard Klietmann: Phaleristik. Band 1. Rumänien. Die Ordens-Sammlung, Berlin 1975, ISBN 3-87778-400-3
הזאבים האפורים

| --- | --- |
דגל הזאבים האפורים
 תקופת הפעילות:  1968–הווה (כ־56 שנים)
 אידאולוגיה:  לאומנות טורקית, פאן-טורקיות, נאו-פשיזם, טוראניזם, אנטי-קומוניזם, אנטישמיות, הומופוביה
 מייסדים:  אלפארסלן טירקש
 אזורי פעילות:  טורקיה, קפריסין הצפונית, סוריה, מערב אירופה
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 חברים:  1.9 מיליון (טורקיה)  18,000+ (גרמניה)
 ulkuocaklari.org.tr
 
הזאבים האפורים (בטורקית: Bozkurtlar) או בשמה הרשמי Ülkücüler (האידיאליסטים) או Ülkücü Hareket ("התנועה האידיאליסטית") היא ארגון נוער ימני קיצוני והזרוע הצבאית למחצה של מפלגת התנועה הלאומנית בטורקיה  (Milliyetçi Hareket Partisi, MHP). מקור שמם של הזאבים האפורים ב"אסנה" (Asena), זאבה מיתולוגית אפורה אשר הובילה לחופשי שבויים טורקיים במונגוליה, ולפי גרסה אחרת הניקה תינוק טורקי שניצל מהתקפה סינית.
אידאולוגיה

ארגון הזאבים האפורים נחשב לארגון טרור בעל אופי פשיסטי, גזעני, אתנוצנטרי ולאומני. הארגון שותף לאידאולוגיה של מפלגת התנועה הלאומית, ותומך כמוה ברעיון הפאן-טורקיות (Türkçülük), לפיו כל העמים הטורקים משתפים מוצא אחד, ומטרתו להקים ישות מדינית טורקית אחת מהבלקן במערב ועד לסין במזרח. הארגון מחזיק בדעות גזעניות המכוונות כנגד לא טורקים, ובמיוחד כנגד כורדים, אלבנים, יוונים, יהודים וארמנים, ופועל על מנת למנוע הכרה בינלאומית ברצח העם שנעשה בארמנים בראשית המאה ה-20. השפעתו של הארגון חורגת מגבולות טורקיה ומשתרעת ברחבי טורקסטן (במיוחד באזרבייג'ן ובקרב האוכלוסייה הטורקית בצפון קפריסין) ובקרב קהילות מהגרים טורקים באירופה.
היסטוריה > עד ההפיכה הצבאית ב-1980

באמצע שנות השבעים של המאה ה-20 התערערה היציבות הפוליטית והחברתית בטורקיה והמדינה גלשה לעימותים אלימים בין הימין והשמאל. מספר הקורבנות באירועים אלה עמד על למעלה מ-5,000 איש, מספר שמשמעותו כ-10 מקרי רצח בכל יום בממוצע. הגורם הימני הקיצוני העיקרי ובעל המשקל הרב ביותר בעימותים אלה היה ארגון הזאבים האפורים. לפי החשדות פעל הארגון אגב קשר או תיאום כלשהו עם "המדינה העמוקה" ועם "גרילת הנגד" (Kontrgerilla) קנן אוורן, ראש המטות המשולבים של טורקיה, מחולל ההפיכה הצבאית השלישית במדינה ב-1980, ונשיא טורקיה החל מ-1982 ועד 1989.
המדינה העמוקה הוא הכינוי המקובל בטורקיה ל"גורמים" ול"כוחות" בקרב מוסדות השלטון, הצבא, הארגונים החשאיים, ואפילו הפשע המאורגן, המתפקדים כ"מדינה בתוך מדינה", ומשיגים את מטרותיהם בדרך של יישום דוקטרינת אסטרטגיית המתח (מאיטלקית Strategia Della Tensione). במסגרת זו משפיעה המדינה העמוקה על דעת הקהל ומנווטת אותה אגב פחד, תעמולה, הטעיה, לוחמה פסיכולוגית, הפעלת סוכנים כפולים ומעשי טרור במסווה (דגל כוזב). ראיה חותכת לקשר בין המדינה העמוקה לבין הארגון נמצאה על ידי ועדת החקירה הפרלמנטרית שהוקמה בעקבות שערוריית סוסורלוק. שערורייה זו התעוררה בעקבות תאונת דרכים שארעה ב-1996 ושבה מצאו את מותם אבדולה צ'טלה, מנהיג הארגון, בכיר במשטרת איסטנבול, אשת הפשע המאורגן, וכן נפצע חבר פרלמנט מכהן. כל הארבעה נסעו ברכב אחד.
על רקע זה נקשר שמו של ארגון הזאבים האפורים למספר אירועים מרובי נפגעים במהלך שנות ה-70, ובהם:
ב-1 במאי 1977 במהלך הפגנה לרגל "חג הפועלים" (1 במאי) בכיכר טקסים באיסטנבול בה השתתפו כחצי מיליון אנשי שמאל[דרוש מקור] נפתחה על המפגינים אש צלפים, ובין 34 ל-42 איש נהרגו ו-126 עד 220 איש נפצעו באירוע, רובם נמחצו או נדרסו במהלך הפאניקה שהשתלטה על הכיכר.
ב-16 במרץ 1978 נרצחו שבעה סטודנטים בכיכר באיזיט סמוך לאוניברסיטת איסטנבול.
ב-9 באוקטובר 1978 נרצחו שבעה פעילי שמאל נוספים ברובע בהצ'ליבלר ב-אנקרה (Bahçelievler).
ב-23 בדצמבר 1978 רצחו פעילי ימין לפחות מאה אלווים בעיר קרמאנמרש בדרום המדינה. בעקבות התקרית שנודעה כטבח קרמאנמרש הוכרז שלטון צבאי ב-14 מ-67 נפות טורקיה, ומאוחר יותר הורחב זה לשש נוספות.
ב-1 בפברואר 1979 התנקש חבר ארגון הזאבים האפורים מהמט אלי אג'ה בחייו של אבדי איפקצי' (Abdi İpekçi), עיתונאי, אינטלקטואל ופעיל זכויות אדם טורקי, אשר שימש אותה עת כעורך הראשי של היומון הטורקי השמאלני המתון "מילייט" (Milliyet). אג'ה התפרסם שנתיים לאחר מכן בניסיון ההתנקשות באפיפיור יוחנן פאולוס השני.
היסטוריה > לאחר ההפיכה הצבאית

בעת ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה ב-12 בספטמבר 1980 הוערכה עוצמתם של הזאבים האפורים בכ-200,000 פעילים שהיו מאוגדים ב-1,700 בסיסים ובכמיליון תומכים. מחולל ההפיכה, קנן אוורן שהיה עתה לראש המדינה, הוציא את הארגון אל מחוץ לחוק לאחר ששוב לא היה מעוניין בהמשך יישומה של דוקטרינת המתח במדינה. בד בבד הוצאו אל מחוץ לחוק כל המפלגות הפוליטיות ומרבית הארגונים במדינה. כ-220 מאנשי הארגון כמו גם חלק מאנשי מפלגת התנועה הלאומית ומנהיג המפלגה אלפארסלן טירקש, הועמדו לדין במאי 1981 בהקשרם של כ-700 מקרי רצח, והואשמו בכוונה לפגוע במשטר החוקתי במדינה ובמטרה להקים בה דיקטטורה פשיסטית.
לאחר סיומו של המשטר הצבאי בטורקיה ועריכת בחירות כלליות במדינה ב-1983, עברו רבים מחברי הארגון ומחברי מפלגת התנועה הלאומית לשורות מפלגת המולדת החדשה שזכתה בבחירות. עם זאת מפלגת האם המקורית של הזאבים האפורים קמה מחדש באותה שנה בשם "מפלגת המשימה הלאומית" או "מפלגת המאבק הלאומי וב-1992 אף שבה אל שמה המקורי. במהלך שנות ה-80 נטל הארגון חלק פעיל במאבק הצבאי שהתחולל בין טורקיה ומפלגת הפועלים של כורדיסטן והואשם בגרימת מותם של אלפים. יש הסוברים שגם בעניין זה שירת הארגון אינטרסים של המדינה או של המדינה העמוקה ופעל אגב תיאום עימה, ובכלל זה גם במעשי טרור במסווה של אנשי מפלגת הפועלים של כורדיסטן (מבצעי דגל כוזב).
ראו גם

היסטוריה של הרפובליקה הטורקית
שערוריית סוסורלוק
הערות שוליים

↑  Ata Gil, Le Monde diplomatique, "La Turquie à marche forcée", February 1981
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4158091-6  LCCN: n98011918  NLG: 207662  VIAF: 132705008   WorldCat (עם VIAF): 132705008 
האנדרטה לזכר אבדי איפקצ'י ברחוב הנושא את שמו באיסטנבול
פטר סושיצקי

| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1941 (בן 83) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  המכון ללימודי קולנוע מתקדמים 
 פרסים והוקרה:  פרס ג'יני לצילום הטוב ביותר (1989)  פרס ג'יני לצילום הטוב ביותר (1996)  פרס ג'יני לצילום הטוב ביותר (1992)  פרס ג'יני לצילום הטוב ביותר (2007) 
 פרופיל ב-IMDb
 
פטר סושיצקי (באנגלית: Peter Suschitzky;‏ נולד ב-6 באפריל 1941) הוא צלם קולנוע יהודי-בריטי.
ביוגרפיה

סושיצקי נולד בלונדון, בנם של אילונה הבריטית וצלם הקולנוע האוסטרי ממוצא יהודי, וולפגנג סושיצקי. בין עבודותיו הידועות ביותר כצלם קולנוע ניתן למנות את מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית ואת סרטיו המאוחרים של דייוויד קרוננברג. סושיצקי הוא היורש של מרק ארווין כצלם הקבוע של קרוננברג.
סושיצקי זכה ב-2007 בפרס ג'יני לצילום הטוב ביותר עבור עבודתו בסרטו של קרוננברג, סימנים של כבוד.
נסים אליעד

נסים אליעד (1 ביולי 1919 – 15 בנובמבר 2014) היה חבר הכנסת מטעם סיעת ליברלים עצמאיים.
קורות חיים

אליעד נולד בטבריה בשם ניסים אמסלם למשפחה יוצאת צפון אפריקה. בנעוריו היה פעיל בתנועות הנוער "המכבי הצעיר" ובית"ר. בהיותו בין 13 וחצי החל לעבוד בשירות הדואר המנדטורי בחיפה, בו עבד במשך עשר שנים. בשנת 1944, בהיותו בפתח תקווה, נחשד על ידי האצ"ל כסוכן בריטי והוצא נגדו פסק דין מוות על ידי בית דין של האצ"ל. ראש המטה של האצ"ל היה מסופק בעניין, השהה את ביצוע פסק הדין ובעקבות בדיקה מחודשת טוהר שמו של אליעד ופסק הדין בוטל.
בשנת 1945 סיים בחינות בגרות אקסטרניות והחל ללמוד משפטים בבית הספר למשפטים בירושלים ומזרחנות, תנ"ך והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית. הוא שירת בצה"ל כקצין ממשל צבאי באשקלון. הוסמך כעורך דין בשנת 1951.
פעילותו המפלגתית החלה כחבר המשמרת הצעירה של מפא"י. בשנת 1950 הצטרף לשורות המפלגה הפרוגרסיבית והיה פעיל בסיעתה בהסתדרות, סיעת "העובד הציוני". לאחר הקמת המפלגה הליברלית כאיחוד של הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית, הוא היה חבר מרכז המפלגה הליברלית. בעת הפיצול, עבר אליעד לליברלים העצמאיים ושימש כמזכ"ל מפלגה זו. הוא נודע במיוחד בפעילותו בקרב עדות המזרח וערביי ישראל. בשנת 1965 הוצב בין שבעת המועמדים הראשונים של המפלגה לכנסת.
בשנת 1968 הושבע לכנסת השישית מטעם הליברלים עצמאיים במקומו של פנחס רוזן. אליעד המשיך לכהן בכנסות ה-7 ו-8 הודות להתפטרות של משה קול, על פי הנוהג במפלגה ששרי המפלגה מתפטרים מהכנסת לטובת הבאים אחריהם ברשימה. במהלך הכנסת השמינית היה חבר בוועדת הפנים ובוועדת חוקה, חוק ומשפט. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית נבחר בבחירות הפנימיות בל"ע למקום השלישי ברשימה לכנסת. אולם, התחזקות ד"ש על חשבון ל"ע, הותירה את המפלגה עם מנדט אחד בלבד והוא לא נבחר שוב לכנסת. אליעד המשיך לכהן כמזכ"ל ל"ע והוצב במקום השני ברשימתה בבחירות לכנסת העשירית, בהם לא עברה את אחוז החסימה. הוא גם המשיך להיות פעיל בהסתדרות הכללית בראשית שנות ה-80. בבחירות לכנסת ה-11 היה שוב במקום השני ברשימת המפלגה לכנסת, ששולבה ברשימת המערך, אולם הוא לא נבחר לכנסת.
במשך שנים רבות ועד מותו היה פעיל בקהילת היהדות המתקדמת (הרפורמית) בתל אביב, בית דניאל. במהלך שנות השמונים כיהן כיו"ר ההנהלה של התנועה הרפורמית - יהדות מתקדמת בישראל.
כיהן כחבר הוועד הפועל של ההסתדרות וחבר נשיאות הוועד הפועל הציוני, מטעם ארצנו, הפדרציה הבינ"ל של התנועות הרפורמיות הציוניות.
הערות שוליים

1 2 3  מ. מייזלס, עמדתנו איננה עמדת יונים, מעריב, 24 בדצמבר 1968
↑  שלמה לב עמי, ‏הפרוטוקולים של מפקדת הארגון הצבאי הלאומי יולי – נובמבר 1944, הציונות ד', 1975, עמ' 419–420 
יצחק אלפסי, הארגון הצבאי הלאומי בארץ־ישראל: אוסף מקורות ומסמכים, מכון ז'בוטינסקי בישראל, 2002, עמ' 123
↑  העובד הציוני, מעריב, 8 במאי 1959
הליברלים בעד שיתוף העובדים ברווחים במפעלי ההסתדרות, דבר, 2 ביוני 1961
↑  אנשים ומוסדות, דבר, 14 בדצמבר 1964
↑  מ. מייזלס, ל"ע: ההתפתחויות בגח"ל אינן מפתיעות אותנו, מעריב, 26 בפברואר 1967
↑  הליבראלים העצמאיים: שני חדשים בין שבעת המועמדים הראשונים, מעריב, 7 בספטמבר 1965
↑  דניאל בלוך, ככל המפלגות - ד"ש, דבר, 9 במרץ 1977
↑  ארצי ראשון ברשימת ל"ע, דבר, 5 במאי 1981
↑  אריה כנרתי, צמודים בבורסה הפוליטית, דבר, 28 במאי 1981
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416424205171  VIAF: 58156674888033580161   WorldCat (עם VIAF): 58156674888033580161
ויקטור צ'אנוב

ויקטור ויקטורוביץ' צ'אנוב (באוקראינית: Віктор Вікторович Чанов ;‏ 21 ביולי 1959 – ‏8 בפברואר 2017) היה כדורגלן סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת השוער.
ביוגרפיה

נולד בעיר דונצק במשפחה של ספורטאים. אביו, ויקטור גברילוביץ' צ'אנוב, שיחק כשוער בקבוצת צסק"א מוסקבה ושחטאר דונצק. אחיו הבכור, ויאצ'סלאב, שיחק כשוער בקבוצות טורפדו מוסקבה, שחטאר דונצק ונפטצ'י באקו.
ביוגרפיה > קריירה

צ'אנוב החל את דרכו בקבוצת שחטאר דונצק, ואת מרבית הקריירה עשה בקבוצת דינמו קייב, עמה זכה בשלוש אליפויות וחמישה גביעים, וכן בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1986.
בשנים 1982 - 1990 שיחק צ'אנוב 21 משחקים במדי נבחרת ברית המועצות. בכל תקופת השתתפותו בנבחרת היה צ'אנוב שוער שני, כאשר הבכורה ניתנה לרינאט דסאייב. צ'אנוב היה בסגל הנבחרת בשלוש אליפויות עולם (מונדיאל 1982, מונדיאל 1986, מונדיאל 1990) וביורו 1988. אבל, בכל המפעלים הללו, השתתף בשני משחקים בלבד - במשחק מול נבחרת קנדה בשלב הבתים של מונדיאל 1986 ובמשחק מול נבחרת אירלנד בשלב הבתים של יורו 1988 (נכנס כמחליף בדקה 69).
בתחילת שנות ה-90 הגיע צ'אנוב לישראל והוחתם בקבוצת מכבי חיפה על ידי יעקב שחר, מספר ימים לאחר ששוער הקבוצה, גיורא אנטמן, הפגין יכולת חלשה בהפסד הקבוצה 0–5 למכבי נתניה. בארבעת המשחקים הראשונים שלו בישראל לא ספג צ'אנוב אף שער, ובתום העונה זכה עם הקבוצה בדאבל. בסך הכל שיחק שלוש שנים בחיפה, ובעונתו האחרונה בישראל הושאל לקבוצת בני יהודה תל אביב. לאחר מכן חזר למולדתו, ושיחק את עונתו האחרונה בקריירה בקבוצת צסק"א קייב.
לאחר פרישתו אימן את ארסנל קייב לתקופה קצרה, ובעונת 2006/2007 היה חלק מהצוות המקצועי בדינמו קייב.
ביוגרפיה > מותו

ויקטור צ'אנוב מת בבית החולים בקייב ב-8 בפברואר 2017, בו אושפז לאחר פגיעת ראש קשה. נסיבות הפגיעה אינן ברורות. חלק מהמקורות טוענים שהוא הוכה קשות על ידי אלמונים. חלק - כי הפגיעה היא תוצאה של תאונת בית. הוא נקבר בבית העלמין באיקובה.
תארים כשחקן

מקום שני באליפות אירופה - 1988
אליפות ליגת העל הסובייטית - 1985, 1986, 1990
הגביע הסובייטי - 1980, 1982, 1985, 1987, 1990
גביע אירופה למחזיקות גביע - 1986
שוער השנה בברית המועצות - 1986
אליפות ליגת העל - 1991
גביע המדינה - 1991, 1993
אולן בטור

אולן בטור
אוּלָן בָּטוֹר (במונגולית: Улаанбаатар/ᠤᠯᠠᠭᠠᠨᠪᠠᠭᠠᠲᠤᠷ – אולאנבאטר) היא בירת מונגוליה והעיר הגדולה ביותר בה. העיר מחולקת לתשע נפות ובשנת 2021 אוכלוסייתה נאמדה ביותר ממיליון וחצי תושבים.
היסטוריה

אולן בטור נוסדה ב-1639 כעיירה בודהיסטית בשם אורגה (במונגולית: Өргөө אורגו, "ארמון"). היא נקראה גם איח חורה (במונגולית: Их хүрээ, "המעגל הגדול") או ניסלל חורה (במונגולית: Нийслэл хүрээ, "מעגל הבירה") כיוון שמשך 139 שנים הייתה למעשה יישוב נייד אשר לבו מעגל אוהלי לבד, מושבה של המנהיגות הדתית העליונה של החָלְח (הקבוצה האתנית המהווה כיום את רוב תושבי מונגוליה העצמאית) ורק ב-1778 השתקעה לבסוף באתר הנוכחי. בשנות ה-60 של המאה ה-19 שגשגה העיר, בעקבות הימצאותה על דרך המסחר בתה בין סין לרוסיה. לאחר הכרזתה של מונגוליה על היותה אוטונומיה ב-1911, הפכה העיר לבירת הרפובליקה החדשה ושמה שונה לאולן בטור (בתרגום מילולי ממונגולית – גיבור אדום), לכבודו של הגיבור הלאומי המונגולי דמדין סוחבאטאר. פסלו של סוחבאטאר, ששחרר את מונגוליה מהשלטון הסיני ושירת בצבא האדום, ניצב בכיכר על שמו במרכז העיר.