stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לחג'

| --- | --- |
צילום מרכז העיר על גלויה של אולפן אל-עבאסי משנות ה-1930. מאחורה רואים את ארמון הסולטן.
צילום מרכז העיר על גלויה של אולפן אל-עבאסי משנות ה-1930. מאחורה רואים את ארמון הסולטן.
 מדינה:  תימן תימן
 גובה:  136 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  30,661 (2004)
 קואורדינטות:  13°03′00″N 44°53′00″E﻿ / ﻿13.05°N 44.883333333333°E﻿ / 13.05; 44.883333333333 
 he
לחג או אל-חאוטה (בערבית:الحوطة) היא עיר בתימן, השוכנת בין תעז לעדן והיא בירת המחוז בעל אותו השם. ב-1994 חיו בעיר כ-19,000 תושבים. ב-2003 לפי ההערכות מספרם הוא מעל 27,000. במאות 20-18 לחג' הייתה בירת הסולטנות לחג' שהפכה במאה ה-19 למדינת חסות בריטית. היא הוקמה על ידי משפחת אל-עבדלי שהייתה ענף של שבט אל סאלמי ,הידועים כחלק מאהל אל-בית, המיוחסים לנביא מוחמד. האזור בפנים הארץ לא היה מוכר זמן רב לזרים, עד למיזם בניית מסילת הרכבת  ב-1907 שנועד לחבר את עדן דרך לחג' עם א-דאלע וצנעא.
ב-1967 הסולטן של לחג' הודח והעיר הייתה לחלק מרפובליקת דרום תימן הדמוקרטית והעממית. דרום תימן התאחדה עם הרפובליקה הערבית של תימן ב22 במאי 1990. 
העיר לחג' נמצאת בדלתא של ואדי טובאן על הדרך הראשית בין עדן מחד ותעז, איב וצאנע מאידך. היא ידועה במתחם הקודש לזכרו של אל-סאלח מוזאחם ג'עפר המושך בחודש רג'ב עולי רגל מכל רחבי תימן. לכן קוראים לה "אל חאוטה אל ג'עפרייה" לזכרו.
לאסלו אפשטיין

| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1865 טרנבה, סלובקיה 
 פטירה:  16 בספטמבר 1923 (בגיל 58) טרזווארוש (רובע 6), הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 שם לידה:  Epstein Sándor László 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת וינה 
 תפקידים:  נוירולוג, מרצה באוניברסיטה, פסיכיאטר 
 
לאסלו אפשטיין (בהונגרית: Epstein László; נאג'סומבט, 6 באוגוסט 1865 – בודפשט, טרזווארוש, 16 בספטמבר 1923) היה פסיכיאטר ונוירולוג יהודי-הונגרי, פרופסור (חיצוני, לא חלק מהסגל) באוניברסיטה, חבר במועצה לרפואה ציבורית ובמועצה לרפואה משפטית באימפריה האוסטרו-הונגרית ובממלכת הונגריה. מנהל בתי חולים.
קורות חייו

לאסלו אפשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של שאלאמון (שלמה) אפשטיין (1825–1909) ושל ז'וז'אנה וולף. אחיו ואחותו היו אילונה אפשטיין וזיגפריד אפשטיין. ביוני 1882 סיים בהצטיינות את בית הספר התיכון הראשי בעיר הולדתו. הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת וינה. הוא היה מתמחה בבית החולים סנט רוקוש כאשר ביולי 1890 מונה לרופא של בית החולים הפסיכיאטרי והנוירולוגי של אנגיאלפלד. משנת 1892 מונה במוסד כרופא ראשי. בשנת 1900, הוא מונה לתפקיד הפנוי של הרופא הראשי בבית החולים הממלכתי לחולי נפש ליפוטמזה. בין 1905 לבין 1910 היה מנהל בית החולים הממלכתי לחולי נפש נאג'סבן. מאז סתיו 1910 ועד מותו, הוא עמד בראש המכון הפסיכיאטרי והנוירולוגי של אנגיאפלולד. במרץ 1915 קיבל את התואר פרופסור פרטי חיצוני בתחום הפסיכולוגיה המעשית. במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית נבחר כחבר במועצת הבריאות הלאומית. בעבודותיו המדעיות עסק בעיקר במחלות נפש בהונגריה, וכן במחלות נפש של מהגרים מהונגריה. מותו נגרם כתוצאה מדלקת ריאות.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
משפחתו

אשתו הייתה אילונה אייזנשטדטר, בתם של וילמוש אייזנשטדטר ושל שרולטה אַדלֶר, עמה התחתן ב-1902 בברטיסלאבה (אז הונגריה) ב-15 ביוני.
ילדיהם:
ארמין קורנל אפשטיין (1903–1909)
אוטו אפשטיין (1905–1981) הוא רופא. אשתו ד"ר קרולה אברהם (1921–1981) הייתא רופאה.
שרולטה זוזסנה אפשטיין (1907–?). בעלה הוא יעקב מוזס.
כתביו ומחקריו (חלקי)

אתילן ברומטום כחומר אנטי אפילפטי. (רפואה, 1891, 48.)
על מספר צרורות חריגים של המוח המוארך. (ארכיון רפואי הונגרי, 1892)
תוספות לפסיכיאטריה של הגזע (רפואה, 1909, 39)
הגירה לחו"ל מנקודת מבט פסיכיאטרית. (שבועון רפואי, 1914, 12)
פרסים והכרות

הצלב האדום דרג 2. עיטור אות כבוד עם הפרס הצבאי
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002)
Révai nagy lexikona VI. kötet (Duc–Etele). Budapest: Révai Testvérek Irodalmi Intézet Részvénytársaság. 1912. (הלקסיקון הגדול של רוואי)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a nagyszombati izraelita hitközség születési akv. 182/1865. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-09-01.
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 1465/1923. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-09-01.
↑  Budapesti Közlöny, 1890. július 8. (24. évfolyam, 155. szám)
↑  Gyógyászat, 1892. július 10. (32. évfolyam, 28. szám)
↑  "Kinevezés (1905)". Egyenlőség. 1905-07-23.
↑  Budapesti Közlöny, 1910. október 2. (44. évfolyam, 225. szám)
↑  Epstein Ottó és felesége sírhelye: Kozma u. izraelita temető (F-26-14)
↑  Budapesti Közlöny, 1915. szeptember 19. (49. évfolyam, 217. szám)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לאסלו אפשטיין".
כסאות הטבעה

אישה בכיסא הטבעה
כסאות הטבעה (באנגלית: ducking stools) היו אמצעי לענישת מכשפות בעבר. שפיטת המכשפות, והשימוש בכיסאות הטבעה, נעשה בעיקר באזורי בריטניה אך גם במקומות אחרים. הכיסאות היו כלי להשפלה וביקורת פומבית, מעשה זה נעשה לרוב בשל עבירת נזיפה או לשון הרע ולעיתים רחוקות עבור עבירות מין כמו לידת ילד לא חוקי או זנות.
הכיסאות היו אמצעים טכניים שהיו רק חלק משיטת אכיפת החוק באמצעות השפלה חברתית. חלופה נפוצה הייתה צו בית משפט כדי לחשוף את הפשעים או החטאים של האדם במקום פומבי. כיסאות ההטבעה היו בדרך כלל מייצור מקומי, נגיש, ללא עיצוב סטנדרטי. רובם היו פשוט כיסאות שאליהם ניתן היה לקשור את העבריין, לחלקם היו על גלגלים שיהיה שניתן היה לגרור את האדם ברחבי הקהילה. חלקם נשענות על מוטות כדי שניתן יהיה להטביע את העבריין למים.
המונח "כיסא ענישה" הוא ישן יותר, עם תיעודים כתובים המתוארכים למאות ה-13 וה-14. רישומים כתובים עבור השם "שרפרף הטבעה", מופיעים משנת 1597, והצהרה משנת 1769 מספרת כי "שרפרף ההטבעה" הוא שיבוש של המונח "כיסאות ענישה". המונח "שרפרף הטבעה" ממוקד יותר לאותם כיסאות ענישה המונחות על קרש מתנודד ששימש להטבעת האדם, אף על פי שכיסא ההטבעה שימש להשפלה עם או בלי להטביע את האדם במים.
כיסאות ענישה

בלדה, משנת 1615 לערך, בשם "הזריקה של האיש הכועסת", ממחישה את העונש שהוטל על נשים שהתנהגותן גרמה לזהות אותן כ-"מכשפה":
Then was the Scold herself,

In a wheelbarrow brought,

Stripped naked to the smock,

As in that case she ought:

Neats tongues about her neck

Were hung in open show;

And thus unto the cucking stool

This famous scold did go.
כיסא הענישה, או כיסא 'החזרה בתשובה', בעל היסטוריה ארוכה. בעבר קראו לו שרפרף החרפה או הנזיפה. הכיסא מוזכר בספר Domesday כנמצא בשימוש בצ'סטר, ונקרא cathedra stercoris. קשורה לשרפרף זה, אישה - ראשה ורגליה חשופות - נחשפה בפומבי ליד דלתה או הלכה ברחובות בין צווחי הקהל.
Now, if one cucking-stool was for each scold,

Some towns, I fear, their numbers would not hold.
כיסאות הטבעה

שרפרף ההטבעה היה כורסת עץ משובח (הדגימות ששרדו הן מעץ אלון) שבה ישבה העבריינית, כשרצועת ברזל הונחה סביבה כדי שלא תיפול במהלך טבילתה. התיעוד המוקדם ביותר לשימוש בכיסאות אלה הוא לקראת תחילת המאה ה-17, כשמונח זה אושר לראשונה באנגלית בשנת 1597. ביטוי זה היה בשימוש באירופה וגם במושבות האנגליות של צפון אמריקה.
בדרך כלל, הכיסא היה מהודק לקורת עץ ארוכות ששימשו כנדנדה על שפת בריכה או נהר. אולם לפעמים שרפרף ההטבעה לא היה במקום קבוע אלא הותקן על זוג גלגלי עץ כך שניתן היה לגלגל אותו ברחובות, ובקצה הנהר השרפרף נתלה בשרשרת שהשתלשלה מקצה הקורה. בגזר הדין לאישה הורו השופטים את מספר ההטבעות שהיא תהיה צריכה לעבור. סוג אחר של שרפרף הטבעה נקרא עגלה (tumbrel). זה היה כיסא על שני גלגלים עם שני מוטות ארוכים המחוברים לצירים. כיסא זה נדחף אל תוך הבריכה ואז המוטות השתחררו, ובכך הפיל את הכיסא לאחור. לפעמים התברר שהעונש היה קטלני והאישה נהרגה.
עגלת מסעות (הגדרות אחרות)

העגלה, (באנגלית: tumbrel) הייתה עגלת מסע- המשמשת בדרך כלל לנשיאת חיטה, חול, אבנים וכן הלאה - שהובילה אסירים נידונים לגיליוטינה במהלך המהפכה הצרפתית.
זיהוי מכשפות

בימי הביניים עד תחילת המאה ה-18, הטבעה הייתה הדרך שבה קבעו אם חשודה היא מכשפה. שרפרפי הטבעה שימשו תחילה למטרה זו, אך לאחר מכן בוצעה ההטבעה ללא הכיסא. במקרה זה האגודל הימני של הנבדקת היה קשור לבוהן השמאלית. חבל נקשר על מותניה של הנאשמת והיא הושלכה לנהר או לבריכה עמוקה. אם היא צפה, זה מוכיח שהיא בליגה עם השטן, ושהיא דחתה את מי הטבילה. אם היא טבעה, היא "נוקתה מאשמת היותה מכשפה אך מתה".
דוגמאות נוספות

שרפרף הטבעה שלם מוצג לציבור במנזר Leominster, Herefordshire. שעון העיר, שהוזמן עבור המילניום, כולל ציור שרפרף הטבעה נע.
כרייסטצ'רץ', דורסט ממשיכה להחזיק בהעתק של שרפרף הטבעה, באתר שבו בוצעו פעם עונשים.
הכיסא של שרפרף ההטבעה נמצאת בקריפטה של הכנסייה הקולגיאלית של סנט מרי, וורוויק. קיים גם כיסא הטבעה בקנטרברי, היכן שהרחוב היי סטריט פוגש את נהר סטור.
שרפרף הטבעה ששרד מוצג לציבור מחוץ למוזיאון הפשע (Kriminalmuseum) ברוטנבורג אוב דר טאובר, עיירה מימי הביניים שהשתמרה היטב בבוואריה, גרמניה.
ישנה התייחסות משנת 1378 לערך לשרפרף הטבעה כ-wymen pine ("עונש נשים")
סוג של שרפרף ענישה ניתן לראות בקצרה בסרט Monty Python and the Holy Grail (1975).
בסרט העלילתי "לורל והארדי "בייבי בארץ הצעצועים, לורל והרדי נענשו בשרפרף ההטבעה, ואחריו גורשו לבוגילנד, על פריצה לביתו של ברנבי.
בסדרת הפנטזיה/ אקשן דוקטור הו (Doctor Who) מופיע שרפרף ההטבעה בעונה 11 פרק 8.
המקרים האחרונים שתועדות הם אלה של גברת גאנבל בפלימות' (1808); ג'ני פייפס, "נזיפה ידועה לשמצה" (1809), ושרה לייק (1817), שתיהן מלאומינסטר. במקרה האחרון, המים בבריכה היו כל כך רדודים עד שהעבריינית רק הוסעה ברחבי העיר בכיסא.
הערות שוליים

↑  מילון אוקספורד האנגלי כולל בעלי מלאכה לא ישרים וכן נשים מופרעות ונזיפות כאנשים שעבורם שימש השרפרף ומצטט את השימוש בו בווינה וכי "אי אפשר להטיל את העונש על שרפרף ההטבעה בפנסילבניה". מה שמרמז על כך שניתן להשתמש בו בחלקים אחרים של ארצות הברית.
↑  מילון אוקספורד אנגלי. ל"שרפרף" יש אזכורים ב-70–1215 וב-1308 בערך, כולל השימוש בשרפרף לטבילה במים (c1308, 1534, 1633)
1 2 3 4  "A ghoulish tour of medieval punishments". BBC News (באנגלית בריטית). 2016-07-02. נבדק ב-2022-04-26.
↑  בהרינגר, וולפגנג (2004). מכשפות וצייד מכשפות: היסטוריה עולמית. נושאים בהיסטוריה. ווילי-בלאקוול. ע. 164. ISBN 0-7456-2718-8.
↑  שפירא, איאן (12 ביולי 2006), "אחרי עמל וצרות, 'מכשפה' נוקתה"., באתר וושינגטון פוסט
↑  Cucking stool - Alchetron, The Free Social Encyclopedia, Alchetron.com, ‏2017-08-18 (באנגלית אמריקאית)
כיסא הטבעה בכרייסטצ'רץ'
מאיר אבן גבאי

| --- | --- |
 לידה:  1480 ה'ר"מ ספרד 
 פטירה:  1540 (בגיל 60 בערך) 
 מדינה:  ספרד 
 תקופת הפעילות:  ?–1540 
 השתייכות:  אחרונים, מקובלים
 חיבוריו:  עבודת הקודש, דרך אמונה, תולעת יעקב
 צאצאים:  בנו ר' חיים, חתנו ר' שניאור בן יהודה פאלקון
 
רבי מאיר בן יחזקאל אבן גבאי, מכונה ר' מאיר ן' גבאי (ה'ר"מ (1480) – ה'ש' (1540) לערך), היה מחשובי המקובלים בתקופת גירוש ספרד. מחבר ספרי קבלה חשובים, בהם "עבודת הקודש" ו"דרך אמונה". מעט ידוע על חייו.
חייו וספריו

רבי מאיר נולד בספרד בשנת ר"מ (1480), וגלה מספרד בילדותו בעת הגירוש בשנת רנ"ב (1492), התיישב ככל הנראה בטורקיה ונקבר בארץ ישראל. הוא חיבר שלושה ספרים העוסקים בתורת הקבלה בהם גם פיתח תאוריות משלו.
את ספרו הראשון תולעת יעקב סיים לכתוב בשנת 1507, בהיותו בן 26. ספר זה מכיל פירוש על התפילות בדרך פרד"ס.
בין השנים 1523–1531 חיבר את ספרו העיקרי עבודת הקודש, בו הוא פורס את הדוקטרינה המלאה של תורת הקבלה. את דבריו בעניין זה חילק לארבעה נושאים עיקריים: חלק האחדות העוסק באחדות ה', חלק העבודה על עבודת ה' המוטלת על האדם, חלק התכלית על מטרת קיומו של האדם ביקום וחלק סתרי תורה, ביאור על היבטים אזוטריים בתורה (בו הוא מתמקד רבות בתיאורי מעשה בראשית המצויים בספר בראשית).
יצירה חשובה זו[דרושה הבהרה] מהווה ככל הנראה את הסיכום המקיף ביותר של תורת הקבלה שקדמה למקובלי צפת, והוא נחשב עד היום כאחד הספרים הפופולריים על הקבלה. בספר זה מרבה הוא להתפלמס עם קודמיו בתורת הקבלה, ביניהם ר' עזריאל מגירונה ור' שם טוב ביבאגו. הספר עבודת הקודש נדפס לראשונה ב-1566–1568 בשם "מראות אלוקים", דבר המתיישב יפה עם כך שאבן גבאי היה אחד התומכים המובילים בדעה כי הספירות הן מהות האלוהות.
רבי מאיר הדגיש בספר זה, כמו הרמח"ל, שיש להפוך כל רע לטוב, על ידי הבנת מקורו של הרע וכן על ידי הבנת התכלית שלשמה הרע הנ"ל נברא.
באחרית ימיו סיים את כתיבת ספרו דרך אמונה (בשנת 1539), הכולל הסבר על מבנה עשר הספירות במתכונת של תשובה לעשר שאלותיו של תלמידו ר' יוסף הלוי, על בסיס "שער השואל" שחובר בידי ר' עזריאל מגירונה, מראשוני המקובלים בימי הביניים, בשילוב מקורות מספר הזהר. המהדורה הקדומה ביותר מהספר שמצוייה, היא מדפוס פדואה שנת שכ"ג. מהדורה מוערת של הספר יצאה לאור על ידי הוצאת קה"ת בשנת תשמ"ח (1987) בעריכת הרבנים אלכסנדר זיסקינד פיקרסקי ואליהו מטוסוב.
הוא התנגד ללימודי הפילוסופיה שהיו נפוצים בזמנו, שיבח את חכמת התורה ("החכמה האמיתית") והזהיר את התלמידים כי "הפילוסופיה תרחיקם מהשלימות", וכדבריו:
הפילוסופיה, והיא החכמה העיונית המופתית. . אסורה על היהודי ללמדה, לפי שכבר יבוא לשער איזו טענה היותה אמיתית או מסופקת
משפחתו

בנו חיים, חיבר פירוש על הגדה של פסח בשם פסח לה'  שהודפס אחר פטירתו בידי גיסו ר' שניאור בשנת ש"כ בקושטא, אך ההדפסה כנראה לא הושלמה מעולם. הספר כולל ביאור סודות קבלה שונים על חג הפסח, כגון 'סוד ההגעלה', 'סוד מצה שמורה' ועוד, ולאחר מכן פירוש נרחב לנוסח ההגדה.
חתנו שניאור בן יהודה פאלקון, שימש כפי הנראה כשד"ר עבור קהילת יהודי ירושלים בטורקיה ובאיטליה. הדפיס את ספרי חמיו 'תולעת יעקב' ו'דרך אמונה' בשנת ש"כ בקושטא. בגניזה הקהירית נתגלה שריד יחיד מתשובותיו של ר' מאיר הממוען לחתנו זה ועוסק בסתירה המצויה בדברי ספר הזוהר על סדר נטילת ידיים מימין לשמאל או משמאל לימין, וכן באמירת "הא לחמא עניא" בארמית בהגדה של פסח למרות שמקובל שלא לומר קטעי תפילה בארמית, מכיוון שהמלאכים אינם מבינים שפה זו.
שבחיו

גדולי הרבנים בתקופתו והבאים אחריו התייחסו אליו בהערצה גדולה. המהר"ל מכנה אותו בתואר "הרב המופלא".
"ומצאתי פירוש להרב המופלא ר' מאיר גבאי ז"ל בספר "מראות אלהים"....(ספר גבורות השם - פרק סח)
מספרו תולעת יעקב ניתן לראות, שבמקומו, נהגו לפתוח את תפילת פסוקי דזימרא במזמור "הודו" ולא ב"ברוך שאמר"
גם השל"ה הקדוש מזכירו בהערצה גדולה כראשון בשרשרת דורות של גדולי המקובלים בספרו "שני לוחות הברית" וזה דבריו:
ספר השל"ה הקדוש - הקדמה - (יג)
ואני לא באתי רק לגלות קצת מהקצת ממה שקבלתי מפי סופרים ומפי ספרים הנמשכים אחרי הזוהר, ובפרט מגדולי האחרונים ספרי הקודש, האלהי מהר"ר מאיר גבאי ז"ל, והאלהי מהר"ם קורדוורא ז"ל, וגדול האחרון איש האלהים קדוש האריז"ל.
גם רב פנחס אליהו הורוביץ מזכירו בספרו "ספר הברית" - חלק א מאמר כ דרך אמונה - פרק טו
..."המקובל הגדול הרב רבי מאיר גבאי בעל מחבר ספר עבודת הקודש"
ועוד בהמשך הפרק:
ספר הברית - חלק א מאמר כ דרך אמונה - פרק טו
"כתב המקובל האלהי ר' מאיר גבאי בעל עבודת הקודש"
הערות שוליים

↑  שנת לידתו עולה מן המבואות שכתב לספריו בהם הוא מפרט את גילו בשנת השלמת החיבור. שנת פטירתו אינה ידועה, אך אין להקדימה לשנת ה'ש', מפני שבתאריך ט' תמוז ה'ש' חתם על 'מעשה בית דין' המופיע בשו"ת הרלב"ח סימן קב. אך יש המאחרים את זמן פטירתו לשנת ה'ש"י, ראה: נחמיה אלוני, "מלשון ימי הביניים", סיני עו, עמ' קסא.
1 2  ר' מאיר ן' גבאי, תולעת יעקב, מהדורת קושטנטינה, ה'ש"כ, באתר היברובוקס
↑  בסוף החיבור הוא כותב: והייתה השלמתו יום ה', יב ימים לחודש ניסן שנת חמשת אלפים ומאתיים וששים ושבע (ה'רס"ז) לפרט היצירה... ואני בן כ"ו.
↑  כפי שמציין בסוף חיבורו: והיה השלמת חבורו ביום חמישי שני ימים לחדש טבת שנת חמשת אלפים ומאתים ותשעים ואחד לבריאת עולם (ב טבת, ה'רצ"א), והתחלתי להתעסק בחבורו ואני בן ארבעים ושתים שנה וגמרתיו ואני בן חמשים שנה".
↑  ר' מאיר אבן גבאי, עבודת הקודש, ירושלים: יריד הספרים, תשס"ד, עמ' מט' - נא' וכן בעמ' תרא
↑  הוא מציין בסופו: והייתה השלמתו יום שלישי שלשה ועשרים יום לחדש אדר ראשון שנת חמשת אלפים ומאתים ותשעים ותשעה לבריאת עולם (כג אדר ראשון, ה'רצ"ט).
↑  בספר אוצר הגדולים חלק ד עמוד קפד הועלתה השערה כי מדובר בר' יוסף ב"ר יצחק הלוי שעלה מאירופה לארץ ישראל בשנות ר"נ.
↑  בהוצאת ברלין תר"י של הספר דרך אמונה נדפס בתחילתו "פירוש עשר ספירות על דרך שו"ת" מרבינו עזריאל רבו של הרמב"ן - כתשובה לי"ב שאלות, בסגנון דומה לשאלות "יוסף הלוי" לרב גבאי.
↑  ל. בלוי גילה בשנת תרס"ו שני דפים של הוצאת בקונסטנטינופול ש"כ (1560), דף השער והקדמת המו"ל. רבי מנחם מנדל שניאורסון, שיער שרק שני דפים אלו נדפסו ואילו הספר כולו נדפס לראשונה בפדואה שכ"ג. (שלום דובער לוין, עבודת הקודש, עמ' 48. ובפתח דבר לספר מהדורת קה"ת ברוקלין תשמ"ח).
↑  סריקת הספר באתר הספרייה הלאומית פסח ליי : פרוש ההגדה ... / חברו ... כה'ר חיים ן' גבאי זצל בריה דמר חסידא הרמב"ג ... [הובא לביה"ד ע"י שניאור [בן יהודה פאלקון] .. | גבאי, חיים בן מאיר אבן (דפוס יוסף חכם הלוי | הספרייה הלאומית], באתר www.nli.org.il.
↑  אברהם יערי, שלוחי ארץ ישראל (ירושלים תשי"א), עמוד קסא.
↑  שמואל גליק, קטע מתשובת ר' מאיר ן' גבאי לר' שניאור פאלקון - שריד מאוסף גניזת קהיר שבקיימברידג'.
↑  בספרו גבורות ה' פרק ס"ח
| ראשוני המקובלים בימי הביניים |
| --- | --- | --- |
| חוג פרובנס | אברהם בן דוד מפושקירה • יצחק סגי נהור • אשר בן דוד •  יהודה בר יקר |  |
| חוג גירונה | רמב"ן • עזרא ועזריאל בני שלמה • יעקב בן ששת |  |
| חוג קסטיליה | משה מבורגוס • טודרוס בן יוסף אבולעפיה |  |
| ספרד | יצחק אבן סהולה • יצחק אבן לטיף • ברוך התוגרמי • אברהם אבולעפיה |  |
| חוג הזהר | משה די ליאון • יוסף ג'יקטיליה • יוסף אנג'לט • בחיי בן אשר • יוסף בן שלום אשכנזי • יוסף הבא משושן הבירה •  דוד בן יהודה החסיד |  |
| בעקבות הזהר | יצחק דמן עכו • מנחם רקנאטי • שם טוב אבן גאון • יהושע אבן שועיב • פרץ הכהן |  |
ראשוני המקובלים נוספים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261588405171  PLWABN: 9810697407905606  BNE: XX1540218  BnF: cb125617132 (data)  GND: 14077355X  ISNI: 0000 0003 7451 3506  LCCN: n83197497  NKC: jn20030923027  NTA: 073684821  SUDOC: 034915745  VcBA: 495/147619  VIAF: 37033413   WorldCat (עם VIAF): 37033413
יצחק יעקב רבינוביץ (פוניבז')

| --- | --- |

 לידה:  1854 ליטא 
 פטירה:  21 בפברואר 1919 (בגיל 65 בערך) ליטא 
 מקום קבורה:  וילנה 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 בפברואר 1919 
 רבותיו:  בן ציון שטרנפלד, ירוחם יהודה ליב פרלמן, יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק 
 תלמידיו:  נפתלי טרופ, ברוך הורוביץ 
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
קבר רבי איצלה מפונביז'
הרב יצחק יעקב רבינוביץ (ידוע גם בכינויו ר' איצל'ה או ר' איצל מפוניבז'; ה'תרי"ד, 1854 – כ' באדר, ה'תרע"ט, 1919) היה ראש ישיבה ליטאי, מגדולי התורה בדורו, וממתנגדי תנועת המוסר. רבה של פוניבז' וראש ישיבת "כנסת ישראל" בסלובודקה. ממניחי היסודות לדרך הלימוד הישיבתית-ליטאית (לומדעס) בדורות האחרונים.
תולדות חייו

נולד בשרשוב שבפלך גרודנא לשמואל לייב רבינוביץ'. בהיותו ילד קטן למד אצל הרב בן ציון שטרנפלד אב"ד בילסק (מחבר שו"ת "שערי ציון"), וכונה "העילוי משרשוב". לנוכח הבנתו הגדולה, אביו החליט לא לשולחו לישיבה כי "ילד עם הבנה גדולה כל כך אין מקומו במסגרת של סדר ומשמעת המגבילה את היחיד". בגיל ארבע-עשרה השתדך עם בתו של הנגיד רבי יעקב דב אייזנשטאט, חוכר אחוזות סביבות העיר בריסק. בשלוש השנים הבאות שהה במחיצת הגדול ממינסק בסלץ. בגיל שבע-עשרה נשא את אשתו והתיישב באחוזת חותנו. אזי היה מרבה לבקר את רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (מחבר הספר "בית הלוי") בעיר בריסק, ומציע לפניו את חידושיו. הוא התיידד עם בנו רבי חיים, ולמד עמו בחברותא כשנה-שנתיים. במהלך השנים הבאות, תוך יגיעתו בתלמוד תורה, חלה במחלה קשה, ורופאיו ציוו עליו שיפסיק את תלמודו למשך מספר חודשים, והוא ניצל את פרק-הזמן ללימוד הלשון הרוסית וספרי היסטוריה ומחקר.
בשנת ה'תרמ"ט, לאחר שלימד כשנה בישיבת ביאליסטוק, נקרא על ידי הסבא מסלובודקה - רבי נתן צבי פינקל - לכהן בראשות ישיבת "כנסת ישראל" בסלובודקה. רבי איצל כבש את הישיבה כבר בשיעורו הראשון, ובמהרה התפרסם כגאון כביר. במהלך חמש שנות הוראתו ב"כנסת ישראל", מיטב תלמידי הישיבות נהרו אל הישיבה, והוא העמיד מאות תלמידים. בשנת תרנ"ד התגברו חילוקי הדעות בהנהלת הישיבה אודות שיטת המוסר, ולאור דעתו הנחרצת נגד תנועת המוסר הוא עבר לכהן ברבנות גורז'ד. הוא לקח איתו חלק מן הבחורים וייסד שם ישיבה, ואחר כך עבר לאלקסוט.
בתרנ"ה (1895) התמנה לרבה של פוניבז'. בתקופה זו הוא חתם יחד עם רבנים ליטאים נוספים על קול קורא שבו הביעו את התנגדותם לתנועת המוסר ולשיטתה.
בשנת תרס"ג, פנה אליו רבי אליעזר גורדון, ראש ישיבת טלז לבוא ולכהן כראש ישיבה שם. רבי איצל נעתר, אך בני העיר פוניבז', שנקשרו אליו בשל ענוותנותו ודאגתו לעניים, דרשו ממנו להישאר רבם, והוא חזר בו. בשנת תרס"ט נבחר לעמוד בראש "קיבוץ", מוסד תורני גבוה, שהוקם בפוניבז' על ידי קרן שהוקדשה למטרה זו על ידי חתניו של קלונימוס זאב ויסוצקי ממוסקבה, בנדיט גברונסקי ורפאל שלמה גוץ. הקיבוץ כלל עשרים לומדים מצטיינים, מהם שנים עשר רווקים ושמונה אברכים נשואים. גם בהמשך קיומו נתרמו כל הוצאותיו בידי האלמנה ליבא גברונסקי, בתו של ויסוצקי. רבי איצל פנה לרב נתן צבי פינקל בבקשה לשלוח אליו תלמידים מובחרים. הרב ברוך בר ליבוביץ היה שולח תלמידים, שהצטיינו בהבנה אבל לא בחידוש, לשמוע את רבי איצל. הוא היה מגיד את שיעוריו שלוש פעמים בשבוע, וכל שיעור היה מערכת שלמה. בעולם הלומדים היה מקובל שאם ידוע שפלוני הוא מלומדי הקיבוץ של רבי איצל מפוניבז', הרי שהוא מופלג בתורה בשלבים הגבוהים.
בעת מלחמת העולם הראשונה רבי איצל עבר עם קיבוצו ללוצין ומשם למריופול ואחר כך להומל. עם תום המלחמה, שב לפוניבז'. זמן קצר לאחר מכן פרצה שם מגפת טיפוס, ורבי איצל, שעסק במסירות נפש בטיפול בחולים, נדבק ונפטר ביום כ' אדר תרע"ט. הוא נקבר בפוניבז'. כעבור שנים, כאשר עיריית פוניבז' החליטה להשתמש בשטח בית הקברות לצרכים אחרים, הועבר על ידי יהודים יוצאי קהילת פוניבז' לבית הקברות בוילנא, שם נקבר בסמוך לקברו של רבי חיים עוזר גרודזינסקי.
תורתו

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא הגיוגרפיה.
לימודו התבסס על בקיאות בשני התלמודים וברמב"ם ועל חקירה וצלילה לעומק הסוגיה. עוד בהיותו ילד כבן שבע שנים, היה מרבה לחקור את כל קושיות התוספות, ובמוחו חדרה ההכרה כי בדבר התלוי בסברא כל אחד מוכרח לחקור ולהבין בשכלו הוא, ולא לסמוך על אחרים. כך כבש לו דרך חדשה בלימוד התלמוד, וגם יצר לו טרמינולוגיה חדשה. רבי איצל לימד, בדומה לרבי חיים מבריסק, חשיבה הגיונית והתרחקות מפלפול. הוא נחשב למחדש גדול: במוחו הצטברו אלפי סברות וחידושים בכל מקצועות התורה, וכולם היו מוכנים תמיד לשרותו, ומפליאים את לב השומע בהגיונם החריף והנעים כאחד.
ידיעתו את כל סוגיה הייתה שלמה סדורה וברורה, בין אם הייתה מרוכזת במקום אחד בין אם הייתה מפוזרת במקומות רבים. מערכות שיעוריו היו גדושות ורצופות סברות עמוקות וערבות ומוכרחות על-פי ההבנה ההגיונית של הסוגיה. כל סברה הייתה נבדקת ונבחנת מהמון ראיות ודיוקים בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי, והיו נאמרים בכמה אנפין במשך כמה שעות רצופות. הוא היה מעלה שבילים ושבילי שבילים של חקירות וחידושים, כמושכל ראשון, ובהדרגה היה מסדר את בירורי המושגים והערכים, וכך קובע את חידושיו המבוססים על הוכחות יסודיות, שיש להן "בית אב" בתלמוד ובראשונים, והנותנים נשמה לשורש וסעיפיו במערכת הסוגיה שעליה חל הדיון והבירור הסופי.
בזמנו שיעוריו הרעישו את עולם הישיבות, וחידושיו נחשבו המצאות מבריקות. כך תיאר את שיעוריו תלמידו חיים זאקס:
זו הייתה חוויה להאזין לשיעורו. יהודי קטן-קומה זה כאילו התעורר וגבה. הוא נעשה למכונה שהבזיקה ניצוצות, ירדה לעומקי התלמוד, עופפה ממקום למקום בש"ס ובפוסקים, חיפשה סתירות וענתה עליהן... היה אסור להסיט את המחשבה אפילו לרגע קל כדי לא לאבד את החוט שהוא טווה. לעתים אף לא היה משלים רעיון - יש להבין לבד מה שהוא רוצה לומר - שכן כבר נולד אצלו חידוש אחר. היה נראה כאילו הוא ממהר, רוצה להספיק לחטוף. יש לו כל כך הרבה חידושים לומר. הבקיאות והחריפות שלו דמו למעיין שאין גבול ליכולת השאיבה ממנו.
לדברי הרב שמואל ביאלובלוצקי, רבי חיים מבריסק ורבי איצל, כל אחד בפני עצמו ומדעת עצמו כיוונו דעתם לשיטה אחת; כשההבדל ביניהם: רבי חיים ייסד דבריו רק על ההבנה - לדעת "מה אמרו חכמים", ורבי איצל אף על ההגיון - לדעת "מפני מה אמרו חכמים". לדברי הרב יוסף בוקסבוים, יסודות שהוצקו על ידי רבי איצלה, המה הנדבכים לדרכי הלימוד והחשיבה בדורות האחרונים, אתם ועל ידם התעלו דורות של לומדים.
אם משום ענווה יתירה ואם בגלל היותו כמעיין מתגבר, או מטעם אחר, רבי איצל לא הוציא לאור את חידושיו בספר. לפיכך, לא נותרו מחידושיו אלא טיפה מן הים. שרידי תשובות וחידושי תורתו נאספו ויצאו לאור בירושלים בשנת ה'תש"ט על ידי הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא תחת השם זכר יצחק, ובמהדורה מורחבת בשנת ה'תש"ן על ידי מכון ירושלים, בעריכת הרב שלמה זלמן שפירא. שוב נדפס בשנת ה'תשפ"ב על ידי מכון הרצי"ה. תשובות וחידושים נוספים יצאו לאור בשנת תשפ"א בספר לקוטי "זכר יצחק" על ידי משפחת כהנא שפירא.
שיעוריו על המסכתות קידושין ובבא מציעא נרשמו על ידי תלמידו הרב דניאל זקש, ויצאו לאור בשנת ה'תשי"ב בירושלים תחת השם "חידושי הגריי"ר". כמו כן, יצאו לאור חידושיו על כמה מסכתות בשם חידושי הגרי"י מפוניבז'.
רבי איצל התפרסם בגדלותו בעבודת ד', ומסופר שהרב יצחק הוטנר הצעיר הרחיק עד ראדין על מנת ללמוד מתלמידו רבי משה לנדינסקי את דרכי הנהגתו. רבי איצל היה נוח מאוד לכל תלמידיו, כקטן כגדול שמע ולכולם השמיע דבריו.