stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות ארצות האסלאם
המאה ה-7 עד המאה ה-12

בארצות האסלאם המזרחיות היו ליהודים ארבעה ראשים - ראש הגולה וגאוני בבל (ישיבת פומבדיתא וישיבת סורא) וארץ ישראל. לכל אחד מהם היה אזור אחריות משלו - "הרשות". ספרד וארצות המגרב היו מחוץ לאזורי הרשות, אך בכל זאת היה קשר הדוק בין הישיבות לארצות אלה.
שלושה עניינים היו מוקד עיסוקן של הישיבות: הנהגה, חקיקה ושיפוט עליון. ראשי הישיבות, שנקראו גאונים, וראש הגולה מינו את חברי הישיבה לכהן כנציגיה בקהילות שבתחום הרשות של כל אחת מהן. ברוב ימות השנה היו הרבנים עסוקים בקהילות בפריפריה, כאשר אחת לכמה זמן הגיעו להתכנסות בישיבת האם. בארץ ישראל בהושענא רבה, ובבבל ב"ירחי כלה" - החודשים אלול ואדר.
תפקיד ראשי הרשות היה למנות ראשי קהילות (בדרך כלל היו דיינים), כאשר אל ראש הקהילה הצטרפו שני דיינים נוספים מהקהילה המקומית, ויצרו את בית הדין המקומי. הפקידות של הקהילה המקומית (שמשי בית הכנסת, מוהלים, שוחטים וכיוצא בזה) התמנו על ידי ראש הקהילה המקומית.
ראשי הגולה עד תחילת המאה ה-9 שימשו נציגיו של הציבור היהודי אצל השלטון המוסלמי המרכזי. בסוף הרבע הראשון של אותה מאה השתנה מעמדם וראש הגולה הפך מעתה לבעל "רשות" במקביל לשלוש הרשויות האחרות של גאוני בבל וארץ ישראל.
החלוקה בין הרשויות הייתה כדלקמן - ישיבת ארץ ישראל הייתה אחראית על הקהילות שבארץ ישראל, מצרים, סוריה ולבנון. ישיבות בבל ממונות על הקהילות שבעיראק, בטורקיה, באיראן ותימן. בין שני המרכזים, בבל וארץ ישראל, ניטש מאבק על הבכורה, כאשר עד תחילת המאה ה-11 שכך המאבק.
החל מהמאה ה-9 היו תנועות הגירה נרחבות מארצות המזרח (איראן ועיראק) לארצות המערב (מצרים וארצות המגרב). הגירות אלה הפגישו יהודים בעלי מנהגים ונוסחי תפילה שונים. הדבר הוביל במקומות מסוימים לאיחוד מנהגים ומסורות, ובמקומות אחרים לארגון קהילתי על בסיס "רשות". כך, למשל, ניתן למצוא בקהילה אחת שני קהלים - בית כנסת של ה"ארצישראלים" (כמו זה שנתגלה בו גניזת קהיר) ובית כנסת של הבבלים. עד סוף המאה ה-12 התקבל המנהג הבבלי כמעט בכל מקום.
הקהילות ממערב למצרים היו, כאמור, מחוץ לתחומי ה"רשויות", אבל עדיין הכירו בסמכותן של ישיבות בבל, ושלחו אליהן שאלות ותרומות. החל מהמאה ה-9 החל תהליך ארגונן של קהילות המגרב והקמת מוסדות לימוד מפותחים. ניתן להבין זאת לאור אירועי התקופה: בני משפחת אומיה שהודחו מהשלטון על ידי העבאסים, הקימו נסיכות עצמאית בספרד. בצפון אפריקה נוסדה במאה ה-10 ח'ליפות פאטימית שיעית. הפיצול הפוליטי בעולם האסלאמי דחף את הקהילות היהודיות לעצמאות גדולה יותר מהמרכז התורני הבבלי. לזה מצטרף ריחוק גאוגרפי, התחזקות כלכלית של אותן קהילות, והגירתם של חכמים רבים מבבל, מצרים ואיטליה אל המגרב וספרד. אמנם הכפיפות היחסית למרכז הבבלי נשמרה, אבל כבר במאה ה-9 ענו רבנים מקומיים ברחבי המגרב על שאלות הלכתיות לא מעטות. משנות ה-70 של המאה ה-10 זכו קהילות אלה לפריחה מואצת.
יהודי ארצות האסלאם היוו את החלק הגדול והפעיל של העם היהודי במשך מרבית ימי הביניים. לפי ההיסטוריון ברנרד לואיס, אותם יהודים "שחיו בארצות נוצריות, כלומר באירופה, היו מיעוט, ומיעוט חסר חשיבות יחסית. כל מה שהיה יצירתי ומשמעותי בחיי היהודים, פרט לדברים מעטים יוצאים מן הכלל, התרחש בארצות האסלאם. קהילות היהודים באירופה פיתחו מעין תלות תרבותית ביהודי העולם המוסלמי המתוחכם והמתקדם הרבה יותר, עולם שהשתרע מספרד המוסלמית במערב ועד עיראק, טורקיה, איראן, ומרכז אסיה במזרח. בימי הביניים המאוחרים - לא ניתן לקבוע כרונולוגיה מדויקת - חל שינוי משמעותי בתחום זה. יהודי האסלאם ירדו במספרם, גם מבחינה יחסית וגם מבחינה מוחלטת, ומרכז הכובד של העולם היהודי עבר ממזרח למערב, מאסיה לאירופה, מן האסלאם לנצרות".
המאה ה-7 עד המאה ה-12 > המנהיגות

המנהיגות היהודית שאבה כוחה משלושה מקורות סמכות:
התורה - ידע תורני היה מקור לסמכות, כמו, למשל, גאוני בבל וארץ ישראל, וחכמי הקהילות השונות.
השלטון המוסלמי - מקורבים לשלטון כגון, רופאי חצר, בנקאים ופקידים חשובים. אישים אלה, שהיו גם בקיאים בתורה, פעלו רבות למען אחיהם היהודים וזכו להערכה רבה בשל כך.
הרעיון המשיחי - התקווה לבואו של משיח ולשיבת ציון הייתה המסד הרעיוני לסמכותם של ראשי הגולה, אשר יוחסו לבית דוד.
על דמות המנהיג כותב שלמה דב גויטיין: "רק תלמיד חכם (או מישהו שקנה לו שם של תלמיד חכם) יכול היה להיות מנהיג קהילה. היהדות הרבנית הייתה דת לנפשות תאבות לימוד. נתמזל מזלה של היהדות הרבנית, שתחיקתה והקנוניזציה שלה - בין רבינו סעדיה גאון - רס"ג (נפטר בשנת 942) לרבבינו משה ב"ר מימון - הרמב"ם (נפטר בשנת 1204) - התחוללו בתחום ההשפעה של האסלאם, שטיפח אידיאלים דומים".
המאה ה-7 עד המאה ה-12 > חברה וכלכלה

היהודים בארצות האסלאם היו בערך אחוז אחד מכלל האוכלוסייה. בערים גרו באחוזים גבוהים הרבה יותר, מאחר שהיו בעיקר אוכלוסייה עירונית. לא היה לקהילות היהודיות סמכות מעוגנת בחוק לאכוף תשלום מיסים למען הקהילה. הדבר נעשה בכל זאת על בסיס וולונטרי. מעשי נדבנות של אישים מרחבי ארצות האסלאם היו דבר שבשגרה, גם כלפי יהודים נצרכים מחוץ לקהילה המקומית.
בכל קהילה ממוצעת חיו במאות ה-7 עד ה-12 בין 60 ל-90 משפחות (300–500 נפש). בשנות ה-60 של המאה ה-12 מנתה הקהילה הגדולה בפוסטאט כ-3,300 נפש.
החלוקה החברתית-כלכלית בקהילות אלה הייתה מורכבת ממעמד גבוה, שעליו נמנו הדיינים ותלמידי החכמים, זקני העדה, נכבדי קהל ונושאי תוארי כבוד, חזנים, פרנסים, ראשי משפחות גדולות, מורים וסופרים; מאנשי עסקים ובעלי מקצועות חופשיים, בורגנות נמוכה (אומנים מומחים ורוכלים); מבעלי המלאכה והעובדים; ועובדי אדמה ועובדים זוטרים.
תפקיד מרכזי היה לסוחרים הגדולים, באשר הם היו רשת התקשורת בין חלקי העם היהודי.
מסמכים מחקר הגניזה הקהירית חושפים כ-450 סוגי מקצועות. כ-265 עיסוקים הכרוכים בעבודות כפיים, 90 סוגים של אנשים שעיסוקם היה מסחר ובנקאות, ומספר דומה של בעלי מקצועות חופשיים (כגון, פקידים ומלמדים). מאחר שהיהודים לא הוגבלו, ניתן היה למצוא אותם במגוון עיסוקים נרחב ביותר. היהודים בלטו בתעשיית הטקסטיל (בעיקר עיבוד משי וצביעתו), ייצור זכוכית ועיבוד מתכות (בעיקר צורפות כסף), מקצועות ייצור המזון ומקצוע הרוקחות.
היהודים עסקו באחוזים גבוהים במקצועות מהם מוסלמים אדוקים השתדלו להימנע - דיפלומטיה, מסחר וכספים, בנקאות, תיווך, ריגול ועיבוד זהב וכסף. יהודים רבים היו גם בורסקאים, קצבים, מנקי בורות שופכין, ושאר עיסוקים שנחשבו לבזויים.
היהודים גרו בשכונות ובאזורים עירוניים שמרבית תושביהם היו יהודים. הדבר נעשה לרוב לא מתוקף כורח אלא משיקולי נוחות. ישנן עדויות רבות למגורים בסמוך למוסלמים ונוצרים, ולעיתים אף באותו בניין. לעיתים התגוררו היהודים על פי שיוכם המעמדי וללא קשר לאפיון הדתי.
בימי הביניים יהודים מקצוות העולם המוסלמי ניהלו קשרים הדוקים ביניהם, ובמידה פחותה בינם לבין יהודי אירופה. כך למשל באחד ממסמכי הגניזה הקהירית נכתב על ידי ראש הקהילה היהודית בירושלים על הגעתו של סוחר מח'וראסאן (מחוז במערב איראן) שמחזיק במכתב המלצה מסוחר ידוע בסווילס (עיר בפורטוגל) ונמצא בדרכו למצרים. דוגמה אחרת היא מכתב שנשלח בשנת 1016–1017 על ידי הרשויות היהודיות בקירואן (עיר בתוניסיה) ליהודים בקהיר העתיקה שמבשר להם על מותו של סוחר יהודי בסיג'ילמסה (עיר במרוקו). המכתב ביקש מיהודי קהיר ליצור קשר עם הקהילה היהודית בבגדאד, ממנה הגיע הסוחר, כדי להודיע לבני משפחתו על מותו ולהעביר להם את הסחורה שהוא הותיר מאחוריו.
תודעת הזהות של היהודים הייתה בנויה מכמה מעגלים: זהות משפחתית, מצומצמת ורחבה; זהות רבנית או קראית; כפיפות לבבל או לארץ ישראל - הגם שלעיתים קרובות החלוקה לא הייתה דיכוטומית והיו כאלה שקיבלו את מרות המרכז הבבלי אך תרמו גם למרכז הארצישראלי; זהות העיר - "וטן", זהות חשובה ביותר; זהות האזור - למשל, בני עיראק, בני טורקיה, בני מצרים, בני המגרב ועוד. זהות זו הייתה קשורה למנהגים ולנוסחי תפילה שונים; זהות הקשורה ליחידה הכללית של ארצות האסלאם; זהות כלל יהודית; וזהות כלל אנושית.
המאה ה-7 עד המאה ה-12 > בית הכנסת

בתי הכנסת היו משופעים באריגים שקישטו את הקירות ואת העמודים. המתפללים ישבו או נשענו על כרים, שהושמו על מחצלות ושטיחי בית הכנסת. המתפללים התיישבו לאורך דפנות בית הכנסת. רבי אברהם בן הרמב"ם ניסה לערוך רפורמות בבתי הכנסת - לשנות את אופן הישיבה כך שהמתפללים ישבו שורות שורות אל מול ההיכל. כמו כן ביקש להוציא את כרי הישיבה. הדבר עורר תרעומת רבה וניסיון זה לא צלח. קריאת התורה התבצעה כך שכל פסוק ופסוק תורגם לארמית, אף על פי שלאחר כיבושי האסלאם גם תלמידי חכמים היו בקיאים בה פחות מאשר עברית וערבית. מנהג זה השתמר עד ימינו רק אצל יהודי תימן. חלק מרכזי בתפילות היו הפיוטים, אשר התרבו עם השנים.
המאה ה-7 עד המאה ה-12 > חינוך יהודי

הפעילות המרכזית בבית הספר הייתה שינון טקסטים מהמקרא ומהתפילה. מטרתו העיקרית של מוסד חינוך זה היה להכין את הלומדים בו להשתתפות פעילה בבית הכנסת. תוכנית הלימודים לא הוגבלה אך ורק ללימודי קודש. רב האי גאון קבע כי "מותר ללמד תינוקות של בית הכנסת אגב לימוד התורה כתב ערבי וחשבונות, אבל שלא עם התורה אינו נכון".
בגניזה הקהירית נמצאו מחברות תרגול המעידות כי הוראת הקריאה במוסדות חינוך אלה התבצעה באמצעות לימוד האותיות הבודדות (יחד עם סימני הניקוד הבודדים) וצירוף שלהם. יצחק בן שמואל, דיין בפוסטאט (קהיר) בסביבות 1100 לספירה, גינה חידוש חינוכי במסגרתו לימדו מורים קריאה תוך כדי שימוש במילים שלמות ובמשפטים קצרים. הדבר מעיד כי חידושים מעין אלה עלו מדי פעם, אך זכו לגינוי ונשתכחו.
כדי לחבב את מלאכת לימוד הקריאה בשנה הראשונה השתמשו במספר שיטות. אחת מהן הייתה לשרטט תבניות של אותיות ועל התלמידים היה למלא את המסגרות בצבעים.
כל מלמד או מלמדת היו "מוסד" בפני עצמו. ההוראה התבצעה בבית הכנסת, בבית המורה, ובקרב המעמד הגבוה - בבית ההורים. הקהילה דאגה לשכור מלמדים מיוחדים ליתומים ולבני עניים, שלא יכלו לשלם בעצמם עבור המלמד. משרת המלמד הייתה משרת כבוד, ואשר על כן מלמדים הוסיפו תואר זה לחתימותיהם.
יציאת יהודי ארצות האסלאם

עולים רבים הגיעו לארץ ישראל מארצות האסלאם עוד לפני גל העלייה הגדול שאחרי הקמת המדינה.
יציאת יהודי ארצות האסלאם > עליות במאה ה-19

במאה ה-19 היו גלי עליה של יהודים מרחבי האימפריה העות'מאנית ומצפון אפריקה. היו עליות ממרוקו, מלוב ומאלגיר וממקומות נוספים, בין הדמויות מפורסמות הרב יהודה הלוי מרגוזה משפחתו עלתה ב-1801 הרב הלוי שימש כרבה של יפו והשתתף ברכישת חלקה על גדות איילון שעליה נטעו את הפרדס הראשון בארץ, משפחת עבו שעלתה מאלגיר בשנת 1817 והשתקעה בצפת בני משפחת עבו שימשו קונסולים של צרפת וסייעו להתיישבות בגליל. משפחת שלוש מאלגיר הגיעו ליפו בשנת 1840 המשפחה בנתה את ביתה מחוץ לחומות בשכונה שלימים תקרא נווה צדק. משפחת מויאל שעלתה ב-1852 אבי המשפחה ר יוסף מויאל שימוש קונסול ספרד ביפו, אברהם בנו היו מהיוזמים של היציאה היפואית מהחומות, אברהם מויאל ומשפחת שלוש ורוקח סייעו לרכישת הקרקעות של נווה צדק והשכונות הנוספות, אברהם מויאל סייע למתיישבי עקרון (מזכרת בתיה ולמושבות גדרה ויסוד המעלה עם עלייתן לקרקע ומונה לנציג חובבי ציון בארץ.
יציאת יהודי ארצות האסלאם > עליית "אעלה בתמר"

עלייה זו התרחשה החל מאוגוסט 1881 ולאורך 1882 תרמ"ב הגיעו עשרות משפחות תימניות לירושלים. העולים נאלצו לעבור דרך מצרים ודרך הודו לארץ ישראל. בארץ נתקלו ביחס עוין הן מצד הקהילה האשכנזית והן מצד הקהילה הספרדית. על היהודים שהגיעו מתימן נאסר להתיישב בין חומות העיר העתיקה והם התיישבו בכפר השילוח.
יציאת יהודי ארצות האסלאם > העפלה לארץ

ערך מורחב - העפלה מארצות המזרח
ההתעוררות להעפלה מארצות האסלאם החלה במחצית שנות השלושים של המאה ה-20, הסיבות לעלייה היו החשש של העולים שלא יוכלו לעלות בגלל מספר הרישיונות ותוצאה של הרעה במצבם של היהודים, התפרצויות אלימות בלוב, במרוקו ובעיראק הפרהוד. ההעפלה יבשתית מעיראק טורקיה סוריה ולבנון וימית מצפון אפריקה ומעוד מדינות.
עם התפתחות הציונות והקמת מדינת ישראל כ-850,000 יהודים נאלצו לנטוש את מדינות ערב,, ורבים מהם הפכו לפליטים. התהליך החל בשנות ה-30 של המאה ה-20, התעצם עם ייסוד הליגה הערבית בסמיכות להקמת מדינת ישראל, נמשך בשנות ה-50 וה-60, ובמהלכו חדלו להתקיים קהילות יהודיות בעלות היסטוריה של מאות ואלפי שנים.
מאז המהפכה האסלאמית ועלייתו לשלטון של האייתוללה ח'ומייני, התערער מצבה של הקהילה היהודית באיראן. עד לשנת 1990 עזבו את שטחה כ-55,000 יהודים: כ-30,000 יהודים לארצות הברית, כ-20,000 לישראל וכ-5,000 לאירופה. עם זאת, עם הקהילה כיום נהנית מאוטונומיה תרבותית יחסית, ולרוב אינה סובלת מפרעות והתנכלויות מצד המוסלמים. לקהילה אף יש נציג בפרלמנט האיראני - מוריס מותמד. בנוסף הקהילה מחזיקה במרכז הצדקה ובית החולים ד"ר ספיר שהוא מרכז הצדקה הגדול ביותר בקרב המיעוטים באיראן. נכון ליולי 2012 נותרו באיראן כ-8,756 יהודים. בנוסף ישנן קהילות מוסלמיות ובהאיות אשר ידוע כי מקורן בצאצאי יהודי פרס שהמירו את דתם.
פסיקה ספרדית

האסכולה ההלכתית הדומיננטית במרחב המוסלמי הייתה זו של הפסיקה הספרדית. ניתן לאפיין באופן ברור פסיקה ספרדית עוד בטרם גירוש ספרד. התנועה הדו-סיטרית בין ספרד ובין צפון אפריקה שהתקיימה לאורך מאות השנים בטרם הגירוש, הן כבודדים (הרמב"ם, למשל) והן כקבוצות (למשל, יהודי קטלוניה ומיורקה שגורשו ב-1391 ועברו להתיישב במרוקו ובאלג'יריה), יצרה אסכולת לימוד ופסיקה אחת. על אף הגוונים בין פוסקי ההלכה השונים, רווחו בפיהם הביטויים "מנהג ספרדי" ו"רבני ספרד".
הגעתם של מגורשי ספרד לצפון אפריקה חיזקה את אחידות המנהגים, כתוצאה מעליונותם האיכותית והכמותית של מגורשי ספרד. הדברים באו לידי ביטוי כך ש"התפיסה הגיאו-תרבותית של המרחב המגרבי, כפי שהייתה מקובלת אצל רבני מרוקו בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה שלאחריה, אינה מותירה מקום לכל אי הבנה בעניין זה. מהים התיכון ועד שולי מדבר סהרה, למעט כמה "כיסי התנגדות" בפנים הארץ ובדרומה, הפך מערב המגרב כמעט כולו לאזור "קסטיליאני".
עד המאה ה-19 הפך הכינוי "ספרדים" לשם כולל לכל הקהילות שאליהן הגיעו מגורשי ספרד. בעיראק, אליהם כמעט ולא הגיעו מגורשי ספרד, הרבנים עבדאללה סומך והבן איש חי אמצו את השולחן ערוך של ר' יוסף קארו, אך בכל אתר ואתר היו הסתייגויות בהתאם למנהגי המקום, ובהתחשבות במנהגי קבלה. יוצאים מן הכלל הם חלק מהתימנים הנוהגים על פי פסקי הרמב"ם ולא לפי השולחן ערוך.
פסיקה ספרדית > התמודדות מול ההשכלה בעת החדשה

בשונה מיהדות אירופה וארצות הברית, בה נוצר פיצול בין זרמים שונים (יהדות רפורמית וקונסרבטיבית מחד, ויהדות אורתודוקסית מאידך), ביהדות ארצות האסלאם לא הייתה התפצלות לזרמים, והיצירה ההלכתית התייחסה למודרנה ולאתגריה בגמישות רבה, יותר מאשר באורתודוקסיה האירופית – אך בלא לוותר על שמירת כללי ההלכה, כפי שאירע בזרמים הלא אורתודוקסיים. כאשר רבנים יוצאי ארצות האסלאם נתקלו לראשונה במדינת ישראל בזרמים חילוניים ואנטי דתיים מובהקים, הצטמצמה התייחסות גמישה זו להשפעות המודרנה, והפסיקה ההלכתית הספרדית הלכה ויישרה קו עם הפסיקה של רבנים יוצאי אירופה, שהתמודדו עוד באירופה עם אתגרי המודרנה הערכית והחילונית במוצהר. לדעת חוקר ההלכה צבי זוהר, לא נבע השינוי בגישה מהאופי החילוני והערכי של המודרנה בישראל אלא מכניעה ללחצי עולם הישיבות האשכנזי בישראל.
ראו גם

עליות מגורשי ספרד ופורטוגל - לארץ ישראל
מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח
אנטישמיות מוסלמית
יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן
העלייה ממרוקו
יהדות ארצות האסלאם במלחמת ששת הימים
לקריאה נוספת

ברנרד לואיס, היהודים בעולם האסלאם, ירושלים: מכון זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ו
שלמה דב גויטיין, חברה ים-תיכונית תל אביב, 2005
מנחם בן ששון, צמיחת הקהילה היהודית בארצות האסלאם, ירושלים תשמ"ז
מנחם בן ששון, ההנהגה העצמית של היהודים בארצות האסלאם במאות ה-7 עד ה-12. בתוך: "קהל ישראל - השלטון העצמי היהודי לדורותיו". כרך ב: ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת. עורכים: אברהם גרוסמן, יוסף קפלן. ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ד, עמ' 11–55
משה גיל, במלכות ישמעאל בתקופת הגאונים, (ארבעה כרכים), תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, 1997
ירון צור, קהילה קרועה: יהודי מרוקו והלאומיות 1943 - 1954, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2001
צבי זוהר, האירו פני המזרח: הלכה והגות אצל חכמי ישראל במזרח התיכון, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשס"א, 479 עמ'
מארק כהן, בצל הסהר והצלב - היהודים בימי הביניים, חיפה ולוד, תשס"א
יוסף טובי, ארגון הקהילות היהודיות בארצות המזרח במאות ה-19 וה-20, בתוך: "קהל ישראל - השלטון העצמי היהודי לדורותיו". כרך ג: העת החדשה. עורך: ישראל ברטל. ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשסד, עמ' 191–209
יוסף הקר, הארגון הקהילתי בקהילות האימפריה העות'מאנית (1453-1676), בתוך: "קהל ישראל - השלטון העצמי היהודי לדורותיו". כרך ב: ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת. עורכים: אברהם גרוסמן, יוסף קפלן. ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשסד. עמ' 287–309
ירון בן נאה, יהודים בממלכת הסולטנים: החברה היהודית באימפריה העות'מאנית במאה השבע־עשרה, ירושלים: מאגנס, 2006
מרטין גילברט, באוהלי ישמעאל: תולדות היהודים בארצות האסלאם; תרגום: לבנה זמיר, תל אביב: כנס הפקות, 2013
נתן ויינשטוק, נוכחות כה ארוכה - כיצד איבד העולם הערבי והמוסלמי את יהודיו, הוצאת בבל, 2014
שמואל טריגנו (עורך), סוף היהדות בארצות האסלאם, הוצאת כרמל בשיתוף עמותת דיאלוגיה, 2018
טלי מסיקה, פוריות, לידה וילדות: המשפחה היהודית במרחב העות'מאני, הוצאת זלמן שזר, 2024
אמנון כהן, יהודים בשלטון האסלאם - קהילת ירושלים בראשית התקופה העות'מאנית, ירושלים תשמ"ב
הערות שוליים

↑  אריאל פיקאר, להחזיר עטרה ליושנה: משנתו של הרב עובדיה יוסף, עמ' 40–42
↑  מרים פרנקל, תיבת ההיסטוריה של יהודי ארצות האסלאם בימי הביניים - ציוני דרך וסיכויים, פעמים 92, תשס"ב, מכון בן צבי, עמ' 24–30
↑  Mark R Cohen, "Islam and the Jews: Myth, Counter-Myth, History", Jerusalem Quarterly 38, 1986, pp. 125-137
↑  ברנרד לואיס, היהודים בעולם האסלאם, עמ' 55–56
↑  ברנרד לואיס, היהודים בעולם האסלאם, עמ' 64
↑  שלמה דב גויטיין, חברה ים-תיכונית, עמ' 262
↑  Andre Raymond, Cairo, Harvard University Press, 2002, p. 41
↑  שמחה אסף, מקורות לתולדות החינוך בישראל, כרך ב', ד'-ה', תל אביב: דביר, 1925
↑  Moshe Gil, "The political history of Jerusalem during the early Muslim period", in Joshua Prrawer ad Haggai Ben-Shammai (eds), The history of Jerusalem, The early Muslim period, 638-1099, New York University press, 1996, pp. 15-30
↑  Goitein, S. D. Mediterranean society: the Jewish communities of the Arab world as portrayed in the documents of the Cairo Geniza, University of California Press, 1967-1993, vol. 2, p. 287
↑  ,Daniel H. Frank, Daily Life of the Jews in the Middle Ages, Institute of Jewish Studies (London, England), p. xiv
↑  Norman A. Stillman, The Jews of Arab Lands: A History and Source Book, Jewish Publication Society, 1979, p. 59
↑  H. Z. Hirschberg, A History of the Jews of North Africa, vol. I (Leiden: Brill, 1974), pp.127–28
↑  R. Stephen Humphreys, From Saladin to the Mongols: The Ayyubids of Damascus,SUNY Press, 1977, p.359
↑  Norman A. Stillman, The Jews of Arab Lands: A History and Source Book,Jewish Publication Society, 1979, p.66
↑  רבי יהודה הלוי,  הפיוט ישראל בחירי אל, באתר הפיוט והתפילה.
↑  ברנרד לואיס, היהודים בעולם האסלאם, הוצאת זלמן שזר, 1996, עמ' 127
1 2  ד"ר מורדכי נאור, המנהיג המזרחי הראשון - אברהם מויאל, ‏5/7/2019
↑  ברנרד לואיס, היהודים בעולם האסלאם, הוצאת זלמן שזר, 1996, עמ' 143
↑  מופיע אצל יובל ארנון-אוחנה, קו החריש והאש, נתניה, אחיאסף, 2013, עמ' 313.
↑  01 משפחת עבו לדורותיה, באתר ההגדה לבית עבו האתר הרשמי The Abbo Family Tradition of Safed (ב־)
↑  סיפור בדרך - משפחת שלוש, נבדק ב-2022-09-18
↑  העפלה מארצות האסלאם
↑  Jewish Refugees from Arab Countries: The Case for Rights and Redress, Co-authored by: The Hon. Irwin Cotler, David Matas, Stanley A. Urman, NOVEMBER 5, 2007, P - 3,4,21
↑  צעדים אנטי-יהודיים פרי תכנון הליגה הערבית. ראו עמוד 1 מתחת לכוכביות.
↑  יהודי מוצא להורג באיראן של חומייני, באתר הארץ, 9 במאי 1979
↑  אביטבול, 1992: 24 - 25
↑  יאיר שלג,'"`UNIQ--nowiki-0000001F-QINU`"'לאן נעלמה המתינות הדתית, באתר הארץ, 25 ביוני 2007
↑  ביקורת: יצחק בצלאל,'"`UNIQ--nowiki-00000021-QINU`"'‏חכמי המזרח בפנים מאירות, קתדרה 108, יולי 2003, עמ' 192-183
משפחה יהודית מתוניסיה עם כלי נגינה
ילדות יהודיות באלכסנדריה במהלך טקס בת מצווה.
רבנים בבגדאד 1906: עומדים מימין לשמאל: הרב יחזקאל עזרא, הרב אליה בסא, הרב שמעון מרדכי, הרב ששון כדורי, הרב יהודה פתייה, הרב חיים מועלם.
יושבים מימין לשמאל: הרב שמואל אברהם מג'לד, עזרא כהן, משה חיים שמאש, אברהם הלל, ששון שמוחה ויצחק אברהם מג'לד.
דיוקנו המפורסם של הרמב"ם
אשוויל

אשוויל (באנגלית: Asheville) היא עיר במחוז באנקומב שבקרוליינה הצפונית. העיר נמצאת בלב המחוז, והיא הגדולה ביותר במערב קרוליינה הצפונית. נכון לשנת 2000 באשוויל התגוררו בה כ-68,889 תושבים, וב-2023 עלתה לכדי 93,776 תושבים. המטרופולין של אשוויל מונה כ-398,009 איש. אשוויל היא מקום הולדתם של ידוענים רבים כגון: תומאס וולף וצ'ארלס פרייזר.
היסטוריה

לפני הגעת האירופאים, היה שטחה של אשוויל חלק משטחו של השבט האינדיאני צ'ירוקי. החוקר הספרדי הרנדו דה סוטו הגיע לאזור ב-1540, יחד עם המבקרים האירופאים הראשונים. לאחר תקופת השתלטות, עבר השטח לידי האירופאים. אך למרות זאת הוא נותר אזור פרא עד המאה ה-19.
ההיסטוריה של אשוויל מתחילה ב-1784. בשנה זו באו לאזור הקונסול סמואל דייוידסון ומשפחתו, והקימו בקתה על יד הנהר הסמוך. זמן קצר לאחר מכן, נחטף דיווידסון ונרצח על ידי אינדיאנים. אשתו, ילדיו ועוזרת הבית שלהם, ברחו לנמל דייוידסון שנקרא על שם אביו של סמואל. הנמל ממוקם כ-16 מייל משם.
חודשים מספר לאחר מכן, חזרו למקום מייג'ור ויליאם דייווידסון, אחיו של סמואל, עם קרובי משפחה נוספים והתיישבו בפתחה של ביי טרי כריק.
מפקד האוכלסין של שנת 1790 מצא כי באזור כ-1000 תושבים, מלבד בני הצ'ירוקי. המחוז הוכרז רשמית כמחוז באנקומב ב-1792. לב המחוז נקרא ב-1793 "מוריסטאון", על שמו של המישור אותו סימנו וחצו שני אינדיאנים קשישים. ב-1797 שונה שם המקום ל"אשוויל" ע"ש מושל קרוליינה הצפונית דאז - סמואל אש.
היסטוריה > מלחמת האזרחים

ב-1861 עלה מספר התושבים הכולל באשוויל ל-2500. מלחמת האזרחים בארצות הברית פסחה על האזור, אם כי העיר תרמה מספר פלוגות לצבא ארצות הברית ומספר קטן של חיילים לצבא הקונפדרציה. מפעל הייצור של רובה ה"לי אנפילד" מוקם בעיר. "הקרב של אשוויל" התרחש בסביבת העיר בתחילת אפריל 1865 במקום בו נמצאת כיום האוניברסיטה של צפון קרוליינה.
היסטוריה > המאה העשרים

צמיחתה של אשוויל הואטה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים. העיר נפגעה קשות מתוצאותיו של השפל הגדול. רוב הבנקים באשוויל נסגרו. חובות התושבים גדלו מאוד, והיו הגדולים ביותר לנפש בכל ארצות הברית. התאוששות העיר ממצב זה ארכה כ-50 שנה, מתחילת השפל ועד שנות ה-90. קצב הגדילה הכלכלית היה איטי ביותר. מאידך, גרם הקיפאון הכלכלי לשימור בנייני העיר העתיקים שבאזור המסחרי, שכן כתוצאה מהמחסור לא נהרסו הבניינים הללו כדי לבנות אחרים תחתיהם. כתוצאה מכך נותרה בעיר אדריכלות מרשימה, בסגנון אר דקו.
גשמים כבדים והשפעות עקיפות של ההוריקנים יבן ופרנסס גרמו לשיטפונות כבדים בספטמבר 2004, במיוחד באחוזת בילטמור.
בספטמבר 2024 הכה הוריקן הלין בעיר בצורה קשה. תשתיות המים, החשמל והתקשורת קרסו. עצים שנעקרו ומפולות בוץ גרמו לחסימת דרכים. בתים וגשרים נסחפו.
גאוגרפיה

אשוויל ממוקמת ליד הרי הבלו רידג' וליד מקורות מים. בעיר כ-106.0 קמ"ר של יבשה ו-1.0 קמ"ר מים מהווים 0.94% מכלל שטח העיר.
גאוגרפיה > אקלים

אקלים העיר הוא כמו כל ערי דרום מזרח ארצות הברית, הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בעיר היא כ-37 מעלות צלזיוס והייתה בשנת 1983 והטמפרטורה הנמוכה ביותר שנקבעה שם היא -27 מעלת צלזיוס שיא זה נקבע ב-1985. הטמפרטורות בעיר כמעט כל שנה יורדות מתחת לאפס והרבה פעמים יש שלג או ברד.
דמוגרפיה

אשוויל היא העיר הגדולה ביותר ב"אזור המשותף סטטיסטית ברוורד-אשוויל" שכולל את אשוויל ואת אזורה המטרופוליני (שכולל את המחוזות באנקומב, הייווד, הנדרסון ומדיסון) ואת ברוורד ואת אזורה המטרופוליני (מחוז טרנסלבניה) שלפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 כולל 398,505 איש.
ערים תאומות

לאשוויל 6 ערים תאומות:
יוון קארפנסי, יוון.
מקסיקו סאן קריסטובל דה לאס קאסאס, מקסיקו
צרפת סומיר, צרפת
ספרד ואיאדוליד, ספרד
רוסיה ולדיקווקז, רוסיה
ניגריה אוסוגבו, ניגריה
אז'ן דלקרואה

| --- | --- |

דיוקן עצמי, 1837
 לידה:  26 באפריל 1798 סן-מוריס, הרפובליקה הצרפתית הראשונה 
 פטירה:  13 באוגוסט 1863 (בגיל 65) פריז, הקיסרות השנייה 
 מקום קבורה:  Grave of Delacroix 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  תיכון לואי הגדול  תיכון פייר-קורניי 
 תקופת הפעילות:  1815–1863 (כ־48 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  הרומנטיקה 
 יצירות ידועות:  A Young Tiger Playing with its Mother, Babylonian Captivity, החירות מובילה את העם, The Massacre at Chios 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 
חתונה יהודית במרוקו, הציור מוצג במוזיאון הלובר. העתק נמצא ברשות מוזיאון ישראל
"הסירה של דנטה"
 (La barque de dante),‏ 1822
הציור "החירות מובילה את העם" מתאר את מהפכת יולי 1830. עם הזמן הפך הציור לסמל של המהפכה הצרפתית, 1830
"מות סארדאנאפאלוס" (אשורבניפל), 1827
פרדיננד ויקטור אז'ן דלקרואה (בצרפתית: Ferdinand Victor Eugène Delacroix;‏ 26 באפריל 1798 – 13 באוגוסט 1863) היה צייר צרפתי המזוהה מאוד עם זרם האומנות הרומנטי. נחשב לצייר הרומנטי הצרפתי החשוב ביותר. הוא נהנה ממעמד גבוה בחברה הצרפתית ועסק ביצירותיו באירועים קשים ומטרידים, בין אם התרחשו ממש ובין אם נלקחו ממחזות תיאטרון בתקופתו. ידוע בזכות ציורו "החירות מובילה את העם".
לקריאה נוספת

אז'ן דלקרואה – על היפה (מצרפתית: שירן בק), דחק, סדרת דרש לכתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2025.
אז'ן דלקרואה – שאלות על היפה (מצרפתית: שירן בק), דחק, כרך יז', 2024.
Barthélémy Jobert, Delacroix: New and Expanded Edition, Princeton University Press; July 24, 2018. ISBN 978-0691182360
הערות שוליים

↑  אז'ן דלקרואה באתר www.historyofpainters.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260223005171  PLWABN: 9810597373105606  AAG: 1513  AGSA: 3157  BIBSYS: 90131998  BNC: 000066054  BNE: XX1121672  BnF: cb118991616 (data)  CANTIC: a10460470  CiNii: DA01087999  GND: 118524461  ICCU: CFIV052170  ISNI: 0000 0001 2098 8878  KulturNav: ce66bcaa-7e43-4613-8165-052f5cd94da1  LCCN: n79086855  LNB: 000029344  Léonore: 105752  MusicBrainz: b11edf42-ca57-4d4e-93bf-f1cea4106396  NDL: 00465474  NGV: 923  NKC: jn19981000628  NLA: 35034640  NLG: 67538  NLK: KAC199606841  NSK: 000002195  NTA: 068690746  PIC: 997  RERO: 02-A003165109  RKD: 21569  SELIBR: 183616  SNAC: w6zs2x28  SUDOC: 026818345  TePapa: 6549  Trove: 807097  ULAN: 500115509  VcBA: 495/15698  VIAF: 7389086   WorldCat (עם VIAF): 7389086