stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכנה לצה"ל

"הכנה לצה"ל" היא שם כולל לתהליכים שונים שעובר המועמד לשירות ביטחון (בראשי התיבות המקובלים, "מלש"ב") לקראת שירות בצה"ל. רוב הפעילויות מועברות ביוזמת צה"ל והאגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון, בשיתוף ופיקוח משרד החינוך, אך קיימים גופים פרטיים המקיימים קבוצות וקורסי הכנה לצה"ל ומכינות קדם-צבאיות דתיות וחילוניות (קיימים גם בתי ספר ומכללות שעיקרם הכנה לשירות בצה"ל-כמפקדים, כטכנאים וכו').
מחנה הגדנ"ע בבאר אורה, 1951
הפעילויות הנערכות מתחלקות ל:
היכרות עם המערכת הצבאית - סדנאות הכנה בתיכונים, "יום בלשכת הגיוס", "שבוע התנסות בבסיס צבאי"-המכונה "גדנ"ע".
תהליכים מקדימים לגיוס - מיונים לתפקידים שונים, גיבושים צבאיים.
הכנה מקצועית - טיפוח כושר גופני וכושר קליעה, קורסים קדם צבאיים מקצועיים.
הכנה ערכית - מורשת קרב, דיונים בסוגיות שונות הנמצאות במחלוקת ובהן עלול להיתקל המלש"ב במהלך שירותו (למשל-טוהר הנשק, שירות במחסומים, הבחנה בין פקודות חוקיות, בלתי חוקיות ובלתי חוקיות בעליל).
פעילויות אלו הן ברובן התנדבותיות, כלומר ההשתתפות בהן תלויה ברצונו של המלש"ב, חלקן הן הכרח מכורח השתייכות למסגרת תיכונית, או מכוח צו צבאי, חלק מועט מבין הפעילויות ההתנדבותיות (כדוגמת קורסי הכושר הגופני) כרוך בתשלום.
גוף ההכנה לשירות צבאי הראשון בישראל הוא הגדנ"ע - לפני קום המדינה ריכז פעולות שונות של "ההגנה" לרתימת הנוער ושיתופו במאמץ המלחמתי. לאחר מלחמת העצמאות ארגן את החוגים החיליים שמהם צה"ל גייס את אנשי המקצוע הראשונים שלו (לחילות כמו התותחנים והקשר) ומאוחר יותר גובשו והתנהלו באופן עצמאי בצה"ל. בהמשך הוקמו מסגרות שונות לעידוד בני נוער לעיסוק במקצועות דרושים בצבא כמו גדנ"ע אוויר, גדנ"ע קליעה וגדנ"ע מזרחנות.
התוכנית הידועה ביותר להכנה לשירות בצה"ל היא "שבוע התנסות בבסיס צבאי". התוכנית מועברת על ידי חיל החינוך בפיקוח ושיתוף משרד החינוך ובמסגרתה תלמידי תיכון מתארחים במשך שבוע בבסיס צבאי (לרוב בסיס גדנ"ע), לובשים מדים, לומדים על שרשרת הגיוס וערכי צה"ל ומתנסים בהפעלת רובה שירות (בעשורים האחרונים היה זה ה-M16) ובשדאות. תכליתה של התוכנית להקל על המתגייסים לצה"ל בתהליך הקליטה בצבא בטרם התגייסו. מטרה זו מושגת באמצעות מתן שיעורי הסברה ויצירת הדמיה של החיים במסגרת הצבאית: תנאי מחיה, ניתוק מסביבה מוכרת לפרק זמן ממושך, משמעת, שגרה יומית ולוח זמנים צפוף, יחסי מפקד-פקוד (היררכיה ופקודות), תפקוד כפרט וכצוות, שמירה על ציוד והקפדה על זמנים.
תוכנית "הדור הבא" של חיל החינוך והנוער הנה אחת הפעילויות האחרונות שתוכננו, במסגרתה תוכנן להצמיד לכל בית ספר תיכון קצין שיהיה אחראי על מוטיבציית התלמידים לשירות. תוכנית זו זכתה לפרסום בתקשורת בעיקר בעקבות התנגדותם של אנשי חינוך ואקדמיה לתוכנית, שבוצעה בסופו של דבר באופן חלקי בלבד.
הוושרניוש

| --- | --- |
סמל הוושרניושסמל הוושרניוש

 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  צפון הונגריה
 מחוז:  הווש הווש
 נפה:  נפת אגר
 שטח:  17.02 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  567 (1 בינואר 2021)
 קואורדינטות:  48°00′43″N 20°14′06″E﻿ / ﻿48.012°N 20.235°E﻿ / 48.012; 20.235 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.hevesaranyos.hu
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.הוושרניוש(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.הוושרניוש  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הוושרניוש (בהונגרית: Hevesaranyos) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בהוושרניוש מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 745 ובשנת 2021 רק 567 תושבים.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-13 והוזכר לראשונה בכתבים משנת 1295.
יהודי הוושרניוש

יהודים חיו בהוושרניוש במאה ה-18 ובמאה ה-19, החל משנת 1885 היו יהודי הכפר כפופים לקהילת פטרוואשארה. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1880 | 7 | 550 |
| 1910 | 9 |  |
| 1920 | 3 |  |
| 1930 | 3 |  |
| 1941 | 3 | 983 |
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודי הוושרניוש שנרצחו בשואה
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז הווש |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | אגר  |  |
| ערים |  בלפאטפלווה •  פיזשאבון •  ג'נג'ש •  ג'נג'שפטה •  הטוון •  הווש •  קישקרה •  לרינצי •  פטרוואשארה •  ורפלט |  |
| כפרים | אפץ •דורמאנד •אצ'ד • אנדורנקטאליה • באטור • דמיין • אגרבקטה • אגרבוץ' • אגרצ'הי • אגרסלוק • אגרסולאט • פלדברה • פלשטארקאן • הוושרניוש • קרצ'נד • מקלאר • נג'טאליה • נוסוואי • נובאי • אושטורוש • סרוושקה • סוץ' • אבשאר • אטקאר • אדאץ' • דטק • דומוסלו • ג'נג'שהלאס • ג'נג'שאורוסי • ג'נג'שוימוש • ג'נג'שטריאן • הלמאיוגרה • קראצ'ונד • קישנאנה • לודש • מרקז • נג'פיגד • נג'רדה • פאלושוורשמרט • וץ' • וישונטה • ויסנק • מאטראסנטאימרה • אטאן • בוצונאד • ארדטלק • ארק • הוושווזקן • קמלה • פיי • טרנבוד • טרנמרה • טרנארש • טרנסנטמיקלוש • טרנז'דאן • טנק • טיסנאנה • זראנק • בולדוג • צ'אן • הרד • הורט • קרקהרסט • נג'קקנייש • פטפיבאניה • רוז'סנטמארטון • סיצ'י • זג'ווסאנטו • בלטון • בקלצה • ביקסנטמארטון • נג'ווישניו • סילוואשווארד • אלדברה • בשנייטלק • אגרפרמוש • קאל • קאפולנה • קומפולט • מזסמרה • מזטארקאן • נגיוט • פורוסלו • שרוד • סיהלום • טופלו • אוילרינצפלווה • בודון • ביקסק • ביקסנטארז'בט • ארדקוושד • פדמש• אישטנמזיה • איוואד • קישפיזש • מאטרבלה • מאטרדרצ'קה • פראד • פראדששוואר • רצ'ק • שירוק • סאילה • סנטדומונקוש • טרנללס • טרפש • וארסו |  |
| יישובים בנפת אגר |
| --- | --- | --- |
| יישובים | אגר • אנדורנקטאליה • באטור • דמיין • אגרבקטה • אגרבוץ' • אגרצ'הי • אגרסלוק • אגרסולאט • פלדברה • פלשטארקאן • הוושרניוש • קרצ'נד • מקלאר • נג'טאליה • נוסוואי • נובאי • אושטורוש • סרוושקה • סוץ' • טרנסנטמאריה • ורפלט |  |
הווריד התת-בריחי

| --- | --- |

 שיוך:  subdivision of brachiocephalic vein, ישות אנטומית מסוימת 
 אספקה עורקית:  העורק התת-בריחי 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (664) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  vena subclavia 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A12.3.08.002 
 TA2 (2019):  4953 
 FMA:  4725 
 קוד MeSH:  A07.015.908.877 
 מזהה MeSH:  D013350 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0038532 
 
ורידי הראש והצוואר
הווריד התת-בריחי (TA: vena subclavia) הוא וריד זוגי הנמצא בבית החזה ומנקז את הדם המגיע מן הזרוע. הווריד הוא המשכו של וריד בית השחי, מהגבול החיצון של הצלע הראשונה, מתחת לעצם הבריח, לעבר גבולו התיכון של שריר המעלות הקדמי, שם הוא מתמזג עם וריד הצוואר הפנימי ליצירת וריד הזרוע והראש. וריד הצוואר החיצוני גם הוא מתמזג עם הווריד התת-בריחי.
לווריד התת-בריחי השמאלי תפקיד גם בניקוז הלימפה, בהיותו כלי הדם שאליו מתנקז צינור החזה. מכיוון שהווריד הוא וריד מרכזי, גדול וממוקם יחסית שטחי, הוא משמש לעיתים לצנתרים ורידיים מרכזיים.
מחלות

מחלת פאג'ט-שרוטר כוללת פקקת של הוורידים התת-בריחיים.
ראו גם

העורק התת-בריחי
הערות שוליים

↑  E. S. R. Hughes, Venous obstruction in the upper extremity; Paget-Schroetter's syndrome; a review of 320 cases, Surgery, Gynecology & Obstetrics 88, 1949-02, עמ' 89–127
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TA98: A12.3.08.002 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הזמן שלנו

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
יוסי חרסונסקי: 
"הזמן שלנו" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן והזמר והמוזיקאי איתי לוי. השיר יצא לאור ב-11 בספטמבר 2019, כסינגל מתוך הפסקול של PLAY פסטיגל ואלבומו של איתי לוי שתישרף האהבה, בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
סינגל זה יצא כחלק מקידום מסע ההופעות של הפסטיגל 2019 בהשתתפותם של בן זקן ולוי.
רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על ידי אבי אוחיון, דולב רם ופן חזות והופק על ידי דולב רם ופן חזות. השיר הוא שיר ים-תיכוני קצבי, אשר משלב בתוכו גם את סגנון הפופ
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא של השיר הועלה לערוץ של הפסטיגל ב-2 באוקטובר 2019.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 13 |  |
הערות שוליים

↑  עדן בן זקן ואיתי לוי, הזמן שלנו,, באתר yosmusic.com
↑  כוכבי פסטיגל 2019 נחשפים, 24 ביולי 2019
↑  הזמן שלנו, נבדק ב-2019-09-11
↑  "הזמן שלנו" עדן בן זקן ואיתי לוי | מתוך #PLAYפסטיגל, נבדק ב-2019-10-02
| עדן בן זקן |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | מלכת השושנים • תאמין לי • לזאת שניצחה • חיים שלי • מועבט • עם או בלי לאהוב • 7 • דם שלי |  |
| אלבומים אחרים | Live קיסריה 2022 • הרמיקסים • מופע העשור (Live) |  |
| ערכים קשורים | NMC • ארומה מיוזיק • "אקס פקטור ישראל" |  |
| עדן בן זקן – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| מלכת השושנים | "מנגינה" • "מלכת השושנים" • "שיכורים מאהבה" • "פיסה מזכרוני" • "אלבינה" |  |
| תאמין לי | "תאמין לי" • "כל העיר שלנו" • "תזיזו" • "אף אחד" • "אין לי אותך" • "הייתי חוזרת" |  |
| לזאת שניצחה | "לזאת שניצחה" • "רציתי" • "כולם באילת" • "צועקת" |  |
| חיים שלי | "תל אביב בלילה" • "בא לי לחבק אותך" • "חיים שלי" • "מקסיקו" • "מילה של גבר" • "יאסו" • "תגיד לי Je t'aime" • "חצי מדינה" • "תרקדו" |  |
| מועבט | "אגרוף" • "כשתבוא" • "קוקוריקו" • "אהבה של אמא (חיים שלי)" • "אנא מג'נונה" • "חיים מאושרים" • "מתגעגעת אותך" • "הגענו הבנות" • "מועבט" • "ברחובות של תל אביב" • "איך אתה הולך" |  |
| עם או בלי לאהוב | "עם או בלי לאהוב" • "סירי" • "מה איתי" • "ניסיתי" • "אלף כוכבים" • "עשית לי טוב" • "WTF" • "הבת שלך" • "שוב תגיד לי בואי" • "דינרו" • "פילטרים יפים" • "כמה שנים" • "מה קרה?" • "ממתק" • "בסוף כל יום" |  |
| 7 | "חמסה" • "משחק קלפים" • "ילדת רחוב" • "עמנואלה" • "כינורות" • "ראשון בבוקר" • "להיות שלך" • "ריגוש זמני" • "מילה טובה" |  |
| דם שלי | "דם שלי" • "היית אחותי" • "תמיד נשאר אני" • "חיפשתי אותו בנרות" |  |
| סינגלים אחרים | "הללויה" • "Fresh" • "שונה מהנוף" • "Bonsoir" • "הזמן שלנו" • "והיא שעמדה" • יש בי אהבה" • "קטן עלינו" • "מקלט בטוח" • "תהמר עליי" • "מי אני בלעדיך" • "מלאכים" • "100 קילומטר" • "מסיבת הרווקות" • "נשבעת אמונים" • "עוד טיפה" |  |
| השתתפות בסינגלים | "מקסיקאנה" • "Godparent" |  |
| שירים אחרים | "הפשע המושלם" ‏•‏‏ "אולי תִּפָּתַח הדלת" |  |
| איתי לוי |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | מה עובר עלייך • כל העיר יודעת • שורדים אהבה • שתישרף האהבה |  |
| מיני-אלבומים | הולכת יחפה • סופה של חול |  |
| ערכים קשורים | ליאם הפקות • "הכוכב הבא" |  |
| איתי לוי - סינגלים |
| --- | --- | --- |
| מה עובר עלייך | "כמעט שיר אהבה" • "מה עובר עלייך" • "בלילות קרים" • "ילדות של פעם" • "נשב ונדבר" • "אף אחת אחרת" |  |
| כל העיר יודעת | "יום שני" • "חוטים ומיקרופונים" • "5 מילים" • "כל העיר יודעת" • "שריקות" • "בשעות המתות" |  |
| שורדים אהבה | "מסיבה בחיפה" • "הפוך" • "היי את" • "פרח בשממה" • "ג'סטה" |  |
| שתישרף האהבה | "שתישרף האהבה" • "מאמו" • "אחרי הכל מתגעגע" • "פתאום אהבה" • "מסיבת רווקים" • "כמעט שנתיים" • "הנה זה בא" • "קירות" • "חיוך קטן" • "קעקוע על הלב" • "השמחה שלנו" • "טכנו" • "בואי לתמיד" • "הזמן שלנו" • "NYC" |  |
| הולכת יחפה | "הולכת יחפה" |  |
| סינגלים אחרים | "עוד יום" • "גיבורים" • "ליום הזה חיכיתי" • "חיכיתי חיכיתי" • "הלו מאמי" • "לקחת את המפתחות" • "קפה אצל ברטה" • "חצי בשבילי" • "רק בנות" • "שן ילד שן" • "אם העולם יגמר" • "את יודעת אמא" • "בסוף תמיד חוזר" |  |
הזמן הצהוב

גיליון "כותרת ראשית", 29 באפריל 1987
כריכת הספר בהוצאת הספריה החדשה
הזמן הצהוב הוא שמו של מיזם תיעודי שערך הסופר דויד גרוסמן ביהודה ושומרון במהלך אביב 1987. המיזם ראה אור בחוברת מיוחדת של השבועון "כותרת ראשית" שיצאה לאור ב-29 באפריל 1987, ערב יום העצמאות, לציון 20 שנה למלחמת ששת הימים. ביוני אותה שנה יצא בהוצאת הספריה החדשה הספר "הזמן הצהוב", שבו נוספו ל-14 הפרקים המקוריים עוד חמישה פרקים. החוברת והספר יצאו כחצי שנה לפני פרוץ האינתיפאדה הראשונה, והפנו זרקור לסוגיות האלימות האצורה, הקנאות הדתית ותחושת האסון המתקרב, שמעטים בציבור הישראלי דאז היו מודעים להן. הסופר יצא בעיקר נגד ההדחקה של הקיום המקביל, ונגד האמונה שרווחה אז, כי החיכוך והסכסוך ייפתרו מאליהם ברבות הזמן, והתריע כי מתקרב היום בו לא יוכלו הישראלים להתעלם עוד מן הנעשה בשטחים.
הספר תורגם לשפות רבות: ערבית (1987), אנגלית (1988), ספרדית (1988), צרפתית (1988), גרמנית (1988), הולנדית (1988) וטורקית (1992).
"הזמן הצהוב" ב"כותרת ראשית"

בדברי המבוא נכתב שגרוסמן יצא למסע ב"ארץ רחוקה", שעל אף שהיא סמוכה ביותר, היא מודחקת ומרתיעה. גרוסמן, שהיה בן 13 בלבד כאשר נכבשה הגדה המערבית, בילה שבועות מספר בשליחות "כותרת ראשית" מעבר ל"קו הירוק", נפגש ושוחח עם אנשים ברחוב, ולא עם פוליטיקאים, מנהיגים או אנשי צבא.
גרוסמן תיעד, מבעד למבטו ולשפתו האישיים, פגישות בלתי אמצעיות שערך: במחנה הפליטים דהיישה, עם ילדי גן, ועם זקנים שעוד זוכרים את בתיהם בהרי יהודה; עם מתנחלים בכפר אדומים, באלפי מנשה ובעופרה, שם שהה בשבת במחיצת חברי היישוב; עם איש-שטח לשעבר בשב"כ, שאותו ראיין על סדר יום סטנדרטי; ועם פועלים פלסטינים שפגש בביקור בגשר אלנבי ובתל אביב.
בסדרת המאמרים כתב על "מכבסת מילים" (בפיו של עמוס איילון), שבעיניו נועדה עבור "מדינה במבוכה המשכזבת לעצמה אוצר-מילים חדש", שבו אין הבעת דעה פלסטינית, אלא רק "הסתה"; אין חקלאים ערבים, אלא "כפריים"; אין בערי הגדה רחובות, אלא רק "סמטאות"; וערבים אינם נהרגים, אלא "מוצאים את מותם".
מסקנותיו של גרוסמן קשות ועגומות. הוא מסכם:
אני חוזר לירושלים (מדהיישה)... בשש בערב אני מגיע למדרחוב של בן-יהודה... הערב היה אפרפר, ערפילי, והאנשים היו טרודים בעינייניהם האזרחיים כל כך, המפורזים כל כך מן השנאה והסכנה, והלכתי ביניהם כמו נושא בשורה רעה בין החפים מידיעה... וכולם לא ידעו וכולם לא ניחשו דבר.
יש כאלה האומרים שאפשר להמשיך כך שנים. שברבות הזמן תגבר "רקמת החיים" (ההיכרות המשותפת, הקשרים הכלכליים וכו') על האיבה. זו שטות, והמציאות מוכיחה זאת כבר כעת. וככל שתמשך "רקמת החיים" הנוכחית, יתברר שהיא רקומה סביב אגרוף ברזל של שנאה ורצון נקם... ויום אחד נקיץ אל הפתעה מרה... ואין זו שאלה של מי צודק, אנחנו או הם, ימין או שמאל; זו שאלה של עובדות ומספרים... הנסיון ההיסטורי העולמי הוכיח כי מצב כמו זה שאנו משמרים פה אינו יכול להימשך לאורך זמן. ואם הוא נמשך - הוא תובע מחיר קטלני.
וכן:
אלבר קאמי אמר, שלמעבר הזה בין הדיבור לבין הפעולה המוסרית יש שם. קוראים לכך: "להיעשות אדם". במהלך השבועות האחרונים, ולמראה הדברים שגיליתי, תהיתי לא אחת כמה פעמים במהלך 20 השנים האחרונות הייתי ראוי לשם הזה, וכמה אנשים מבין מיליוני המשתתפים בדראמה הזו היו ראויים לו.
השם "הזמן הצהוב" נובע מתוך אחת מפסקאות הסיום:
מזה 20 שנה אנו חיים במצב מסולף ומופרך, התלוי על אשליות, על שיווי-משקל רופף שבין שנאות לחרדות, במדבר רגשי ותודעתי והזמן העובר הופך אט-אט לישות נפרדת, כבדה, התלוייה מעלינו כשיכבת אובך מצהיבה, מחניקה.
השפעה וקבלה

עורך "כותרת ראשית", נחום ברנע, סיפר כי בשעה שתפוצה רגילה של השבועון הייתה 14 אלף עותקים ולא יותר מ-20 אלף, גיליון "הזמן הצהוב" הגיע ל-40 אלף עותקים. הזכויות לפרסום המאמרים נרכשו על ידי הוצאות וכתבי עת ברחבי העולם. התמלוגים ששילם ה"ניו יורקר" לבדו עבור פרסום המאמרים, החזיק כלכלית את "כותרת ראשית", שעמד על סף פשיטת רגל, במשך מספר חודשים.
הכותב נח שמיר מיצה את דבריהם של חוקרים ומבקרים במשפט "הגילויים של הספר, הנראים היום טריוויאליים לחלוטין, הכו בתדהמה את הישראלים, אבל שום מסקנה אופרטיבית לא הוסקה מכך, ועדיין חשבנו שנוכל להמשיך ב"עסקים כרגיל"".
הזמרת והכותבת נורית גלרון כתבה ב-1989, כשנה וחצי לאחר פרוץ האינתיפאדה, את השיר הפוליטי "אחרינו המבול". בין שורות השיר: "יש מדינה של אבנים ובקבוקי תבערה/ ויש תל אביב בוערת ממועדונים ומעשי זימה" וכן: "לא אכפת לי מה נעשה בשטחים/ אל תספר על זמן צהוב, על עצורים ועל מורדים/ נעשה אהבה, נחיה את החיים". המילים "זמן צהוב" הפכו לציון המאפיין את "הנעשה בשטחים". גם שלמה ארצי בתקליטו חום יולי אוגוסט (1988) הזכיר את הספר בשיר "עבד הממהר" (""זמן צהוב" קורא גרוסמן למצב הרע").
ב-1987 הועלתה בתיאטרון יובל הצגה המבוססת על הספר, בעיבודה ובבימויה של אלה אלתרמן.
גם השחקן אבי פניני העלה הצגה המבוססת על הספר, והוא מכנה אותו "נבואה": "שיחקתי בזמנו בהצגה שנקראה "הזמן הצהוב", זו הייתה הנבואה של גרוסמן לגבי פרוץ האינתיפאדה הראשונה. באו האנשים שרצו לשמוע, וההצגה מתה בכדור הראשון. ההצגה הפסיקה להיות אקטואלית בפיגוע הראשון של האינתיפאדה."
מימין תקף משה שמיר את "הזמן הצהוב" כפוסט-ציוני. הוא פרסם אוסף מסות בשם "המקום הירוק", כהתרסה נגד "הזמן הצהוב" של גרוסמן, כאשר המקום הירוק הוא ארץ ישראל הנבנית ומקומה של הציונות. כן הגיב לספר יוסף שפירא במאמרו "הזמן הצהוב- תמונת מצב או תמונת נפש?".
לקריאה נוספת

דוד הנשקה, "ללא עבר, ללא עתיד - עוד על 'הזמן הצהוב'", נקודה 115, חשוון תשמ"ח.
הערות שוליים

↑  אחד הפרקים הנוספים: הערבים הסמויים מעין, כותרת ראשית, 2 ביוני 1987
↑  דויד גרוסמן, הזמן הצהוב, פרק 4, מכבסת־מילים, עמ' 44.
↑  "כותרת ראשית, 29 באפריל 1987, עמוד 23, מסגרת
↑  הזמן הצהוב, באתר העין השביעית, 12 בפברואר 2008
↑  נח שמיר, אימגו
↑  אליקים ירון, להתמודד עם מציאות אומלה, מעריב, 21 באוגוסט 1987.
↑  משה שמיר, המקום הירוק: בלי ציונות זה לא ילך, תל אביב: דביר, תשנ"ב 1991. ראו יוסי בלום-הלוי, חזון "המקום הירוק" מול חזיון "הזמן הצהוב", באתר ערוץ 7, 22 באוגוסט 2004
↑  "עמודים", תשרי תשמ"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007379354205171
ההשתוללות במונטה קאסינו

ההשתוללות במונטה קסינו הוא רצף של אירועי אונס המוני שבוצעו בחודשים מאי-יוני 1944, לאחר סיום הקרב על מונטה קאסינו בדרום מחוז לאציו שבאיטליה, על ידי חיילי גומיה - חיילים בני שבטים ערביים ממרוקו ששירתו בצבא הצרפתי. באירועים אלו נאנסו מעל 2,000 נשים ונערות בגילאים 11 עד 86. בנוסף, נרצחו כ-1,000 גברים, שניסו להגן על בני משפחתם. אחוז גבוה מהנשים הנפגעות נדבקו במחלות מין כמו זיבה ועגבת.
בשנת 1996 החליט בית הנבחרים האיטלקי לדון בפיצוי נפגעות האונס. השלטונות הצרפתיים נטלו אחריות חלקית לאירוע. רק ב-15 במרץ 2004 הוכרו הנשים הנפגעות, המכונות מרוקינאטה (Marocchinate) כקורבנות מלחמה.
האירוע שימש השראה לספרו של הסופר האיטלקי אלברטו מורביה שתי נשים, שעליו התבסס סרטו של ויטוריו דה סיקה לה צ'וצ'ארה בכיכובה של סופיה לורן.
יום 14 באוקטובר נקבע ליום זיכרון מחוזי נגד אלימות כלפי נשים לזכרם של נפגעות האונס ה"מרוקינאטה".
נסיבות האירוע

בסתיו 1943 החליטו בעלות הברית לנסות להבקיע את ביצורי קו גוסטב, קו ביצורים שבנו הגרמנים במרכז איטליה ואשר נועד לבלום את פלישת בעלות הברית למרכז איטליה ולצפונה. במשך חמישה חודשים לא הצליחו בעלות הברית לפרוץ את קו הביצורים.
בידיעתו של מפקד צבא בעלות הברית, גנרל מארק קלארק, הועלה הרעיון כי חיילי הגומיה המרוקאי, שהיו בעלי ניסיון בלחימה באזור הררי, יפרצו את קו ההגנה הגרמני בדרום מחוז לאציו. על פי הרעיון, חיילי חיל המשלוח, שהיה תחת השליטה של הצבא הצרפתי ובפיקודו הישיר של מרשל אלפונס ז'ואן, יכבשו את הסוללות פאיטו ומאיו, יפרצו מעבר לסוללות מוסוני תוך פתיחת נתיב למרכז איטליה וצפונה, כדי לאפשר לבעלות הברית לסיים את כיבוש איטליה.
על פי התאחדות נפגעי פשעי המלחמה האיטלקים נאמר לצבא המשלוח המרוקאי כי בתום הכיבוש, הנשים האיטלקיות יעמדו לרשותם במשך שלושה ימים.
הפעם אתם לא רק משחררים את האדמות שלכם. אם תנצחו, תוכלו לקחת בידיכם את האויב: את הנשים, את הבתים ואת היין הטוב בעולם... במשך 50 שעות תהיו האדונים לכל מה שתמצאו... אף אחד מכם לא ייענש ולא יבוא חשבון על מה שיעשה.
אין כל עדות אחרת של מי ששמע את הדברים, או רישום אחר כלשהו המוכיח כי ז'ואן אכן הבטיח לחייליו הבטחה ברוח זו.
בתוך יומיים פרצה היחידה המרוקאית את הדרך לצ'פראנו ופרוסינונה. תוך שבוע הם הגיעו לאמסנו, והצבא הגרמני נסוג מקו גוסטב. במשך שבועיים תמימים, מ-15 במאי 1944 ועד תחילת יוני, ביצע חיל המשלוח המרוקאי, בידיעת הפיקוד הצרפתי, שורה של מעשי ביזה, רצח ואונס באוכלוסייה שהתגוררה בשטחים שנכבשו. לרוב התבצעו המעשים בריכוזים קטנים של אוכלוסייה. הפעולות האלימות היו שיטתיות ובממדים נרחבים, והפיקוד הצרפתי של היחידות המרוקאיות לא ניסה  למנוע או להפסיק אותן.
תוצאות האירוע

דיווח ראשוני על האירוע, נמסר קרוב למועד התרחשותו ונשלח לרומא על ידי ראש העירייה של אספרייה (Esperia) בפרובינציה פרוסינונה (Frosinone). בדיווח הוא הודיע כי בעירו נאנסו 700 נשים, מתוך 2,500 תושבי העיר, בנוסף למספר לא ידוע של גברים שקמו להגן על בני משפחתם והכומר המקומי. העיר נפלה לקרבן עקב היותה מושב המפקדה הגרמנית של החטיבה ה-71.
במעשי הפשע, שאומתו בהצהרות בשבועה נאנסו כ-2,000 נשים, כאשר 90% מהן נדבקו במחלת המין זיבה ו-20% מהן נדבקו במחלת המין עגבת, ו-800 גברים נרצחו בהגנתם על בני המשפחה. בנוסף, 40% מבני הזוג נדבקו במחלות אלו אף הם, נולדו להם ילדים לא רצויים, 81% מאמצעי הייצור נבזזו, 90% מהבהמות נלקחו, וכמוהם תכשיטים, בגדים וכסף.
צעדי הצרפתים

חודשים ספורים לפני האונס ההמוני, במרץ 1944, ביקר הגנרל שארל דה גול בחזית האיטלקית. הוא ביקש להחזיר את החיילים המרוקאים למדינתם ולהעסיק אותם רק בשמירת הסדר הציבורי. הקצינים הצרפתים ביקשו ממנו הבאת זונות מצפון אפריקה, ואכן סופקו להם קרוב ל-600 נשים.
לאחר האירוע, עד ה-1 באוגוסט 1947, שילמו הצרפתים לקורבנות סכומים שנעו בין 30 מיליון ועד 150 לירות איטלקיות. סך הכול שולמו 30 מיליארד לירות. כעת עומדות בפני השלטונות האיטלקיים 60,000 תביעות, כולל הגִמלה המקובלת לנפגעי מלחמה אזרחיים.
שלטונות צרפת טענו כי התקיימו 169 משפטים ל-360 חיילים, חלקם נידונו למוות. הדרגים הגבוהים, מרשל אלפונס ז'ואן מפקד חיל המשלוח המרוקאי, ואנדרה דיאטלם שהיה המפקד במקום, לא היו יכולים שלא להבחין בפשעי חייליהם, אולם הם לא נענשו. גנרל הרולד אלכסנדר, מפקד הארמייה השמינית של הצבא הבריטי, שהייתה היחידה האחראית הישירה לגזרה, השעה את עצמו מתפקידו לזמן קצר.
הדיון בבית הנבחרים האיטלקי

בית הנבחרים האיטלקי ערך דיון על האירוע בשנת 1952. מספר חברות פרלמנט, ובהן רוֹסי מאריה מדאלנה, טענו כי הטיפול ב-60,000 התביעות לפיצויים לקורבנות אינו מתקדם בקצב סביר, וכי אין די בפיצוי הסמלי שהשלטונות האיטלקיים והצרפתיים שילמו, ובטיפול הרפואי הראשוני שסיפקו. כן צוינו מקרים של רצח גברים שקמו להגן על נשותיהם ושעקבות מבצעיהם לא נמצאו.
ראו גם

הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה
לקריאה נוספת

Bimberg, Edward L. The Moroccan Goums: Tribal Warriors in a Modern War. Westport, CT: Greenwood Press, 1999
הערות שוליים

↑  הצעת חוק לגבי פיצויים שנדונה בסנאט האיטלקי בשנת 1996
↑  מקור: כתבה בנושא האונס בצ'וצ'אריה וקישור לכתבה בטלוויזיה האיטלקית בנושא מ-27 במרץ 2007.
↑  Patto d'azione con Latina, באתר iltempo.ilsole24ore.com
1 2  אתר המוקדש למרוקינאטה
↑  ככל הנראה בין 12,000 ל-17,400 דולר לכל קורבן.
עדות, כתובה בכתב יד, של שלוש נשים, בנות 47, 53 ו-84 (הגיל מופיע על יד החתימה) לאישור האירוע בליל 17 במאי 1944
גנרל דה גול לוחץ יד של חייל מרוקאי
הייזל אייבל

הייזל המפל אייבל (באנגלית: Hazel Hempel Abel‏; 10 ביולי 1888 — 30 ביולי 1966) הייתה אשת ציבור אמריקאית שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה מנובמבר עד דצמבר 1954. אחרי התפטרותה מהסנאט המשיכה לעסוק בפעילות ציבורית עד שהלכה לעולמה.
ביוגרפיה

אייבל נולדה בעיר פלטסמות' שבדרום נברסקה. היא למדה בבתי הספר הציבוריים של אומהה, וסיימה את לימודיה באוניברסיטת נברסקה בלינקולן ב-1908. היא עבדה כמורה למתמטיקה בתיכון וכמנהלת בתי ספר על-יסודיים במספר יישובים בנברסקה. אחר כך עבדה כמזכירה וגזברית, ובסופו של דבר כנשיאת חברת הבנייה של בעלה.
הבל הייתה ציר בוועידות הרפובליקניות של מדינת נברסקה בשנים 1939–1948 ולאחר מכן בשנים 1952–1956. ב-1954 נבחר הבל לסגנית יושב ראש הוועדה הרפובליקנית המרכזית של המדינה. באותה שנה היא נבחרה להשלים את כהונתו של הסנאטור דווייט גריזוולד, שנפטר בעודו מכהן בתפקידו. בכך נהפכה אייבל לאישה הראשונה שנבחרה לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה, כמו גם לאישה הראשונה שקדמה לה בתפקיד אישה אחרת (אווה בורינג מונתה לאייש את מושבו של גריזוולד באופן זמני עד לקיום בחירות מיוחדות). היא כיהנה בסנאט החל מנובמבר 1954 עד להתפטרותה ביום האחרון של אותה השנה.
בזמן כהונתה בסנאט הצביעה בעד החלטת הסנאט לגנות את הסנאטור ג'וזף מקארתי ממדינת ויסקונסין כמי שהתנהג "באופן שיש בו כדי להביא לסנאט אי כבוד ומוניטין גרוע". תקופת הכהונה ה-15 של חטיבת הסנאטורים השנייה (אנ') מנברסקה, שנמשכה בין 3 בינואר 1949 עד 3 בינואר 1955, הייתה יוצאת דופן בכך ששישה סנאטורים שונים כיהנו בה, בהם אייבל הייתה החמישית.
היא הייתה ציר בוועידת החינוך בבית הלבן ב-1955, ויו"ר המשלחת של נברסקה בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956. בשנים 1955–1959 הייתה חברה בוועדת המאה של תאודור רוזוולט. היא גם שימשה כנשיאה ומייסדת "פדרציית הנשים הרפובליקניות של נברסקה", והייתה חברה במועצת המנהלים במכללת דויין ובמכללת ווסליאן שבנברסקה. ב-1960 התמודדה אייבל, ללא הצלחה, למועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל נברסקה.
ב-30 ביולי 1966 הלכה אייבל לעולמה בלינקולן ונטמנה בבית העלמין וייוקה (Wyuka) שבאותה העיר.
תקופת השפל האתיופית

תקופת השפל היא תקופה בהיסטוריה של האימפריה האתיופית לאחר תקופת תור הזהב ולפני תקופת גונדר. אין הסכמה לגבי התאריכים של התקופה. חלק מההיסטוריונים מתארכים את התחלת התקופה לתחילת הפלישה של האימאם אחמד גראן ב-1527 ואחרים לעלייתו של הקיסר לבנה דנגל ב-1508. תאריך הסיום של התקופה גם הוא נתון לדיונים. חלק מההיסטוריונים מתארכים את עלייתו של פאסילידס ב-1632 ותחילת הראנסנס האתיופי כסיום התקופה ואחרים נוקבים בעלייתו של הקיסר סוסניוס לשלטון ב-1606.
| שם הקיסר | שנות שלטון |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
קיסרי התקופה

| דווית השני | 1508–1540 |  |  |
| גלאוודיוס | 1540–1559 |  |  |
| מינאס | 1559–1563 |  |  |
| סרצה דנגל | 1563–1597 |  |  |
| יעקב | 1597–1603 |  |  |
| זה דנגל | 1603–1604 |  |  |
| יעקב | 1604–1606 |  |  |
| סוסניוס | 1606–1632 |  |  |
בתקופה זו כוחו של הקיסר האתיופי היה בתהליך של ירידה, האימפריה האתיופית החלה במאבקים כנגד האגרסיביות של המדינות המוסלמיות השכנות אדאל והאימפריה העות'מאנית, ההגירות המסיביות של האורומו מדרום סומליה ומזרח אתיופיה לתוך האימפריה עצמה, הלחימה העזה כנגד היהודים של ביתא ישראל בצפון מערב האימפריה והמאמצים של הפורטוגזים שהוזמנו לעזור כנגד האסלאם להעביר את תושבי אתיופיה המאמינים בכנסייה האתיופית לנצרות הקתולית.