stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מועצת העלייה
נוסח ההכרזה הרשמית על עלייתו של מונרך לכס

מועצת העלייה שהתכנסה ב-8 בספטמבר 2022 פרסמה את ההכרזה הרשמית על עלייתו של צ'ארלס השלישי לכס השלטון בזו הלשון:
כאשר, טוב היה בעיניו של האל הכל יכול, לקרוא לרחמיו את גבירתנו הריבונית המנוחה אליזבת השנייה, זכרה לברכה ולתהילה. במותה, נורש בצדק ובבלעדיות כתר הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד הצפונית לנסיך צ'ארלס פיליפ ארתור ג'ורג':
לפיכך, אנו, הלורדים הכוהנים והאצילים של ממלכה זו, וחברי בית הנבחרים, יחד עם חבריה האחרים של המועצה המלכותית של הוד מלכותה המנוחה, ועם נציגי הממלכות והנחלות, אצילים, ואזרחים של לונדון וערים אחרות, מפרסמים ומכריזים בזאת, בפה אחד ובהסכמת פה ולבב, כי הנסיך צ'ארלס פיליפ ארתור ג'ורג', הוא עתה, לאחר מותה של גבירתנו המנוחה, זכרה לשמחה, לשליטנו החוקי ולאדוננו המולך בצדק, צ'ארלס השלישי, בחסד האל, של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד הצפונית, מלך, ראש חבר העמים, מגן האמונה: לו אנו מגלים את כל האמונה והציות, בחיבה צנועה: מבקשים את האלוהים, אשר בזכותו מולכים מלכים ומלכות, לברך את הוד מלכותו בשנים ארוכות ושמחות לשלוט עלינו.
ניתן בארמון סנט ג'יימס, ביום העשירי הזה בספטמבר, בשנת אדוננו אלפיים ועשרים ושתיים.
אלוהים, נצור את המלך.
המקור באנגלית
Whereas it has pleased Almighty God to call to His mercy our late Sovereign Lady Queen Elizabeth the Second of Blessed and Glorious memory, by whose Decease the Crown of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland is solely and rightfully come to the Prince Charles Philip Arthur George:
We, therefore, the Lords Spiritual and Temporal of this Realm, and members of the House of Commons, together with other members of Her late Majesty's Privy Council, and representatives of the Realms and Territories, Aldermen, and citizens of London and others, do now hereby, with one Voice and Consent of Tongue and Heart, publish and proclaim, that the Prince Charles Philip Arthur George, is now, by the Death of our late Sovereign of happy Memory, become our only lawful and rightful Liege Lord Charles the Third, by the Grace of God of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland, and of his other Realms and Territories, King, Head of the Commonwealth, Defender of the Faith: To whom we do acknowledge all Faith and Obedience, with humble affection: beseeching God, by whom Kings and Queens do reign, to bless His Majesty with long and happy years to reign over Us.
Given at St James's Palace this tenth day of September in the year of our Lord two thousand and twenty-two.
God Save the King.
מבצעי פריחה

מבצעי פריחה היו סדרה של מבצעים שביצע חיל האוויר הישראלי בשנת 1970, במהלך מלחמת ההתשה. במסגרתם הופצצו מטרות איכות בעומק מצרים. בסך הכל ביצע חיל האוויר עשרים מבצעי פריחה שבמסגרתם נערכו 80 גיחות של מטוסי פנטום מטייסת 69 ומטייסת 201 ושמונה גיחות של מטוסי סקייהוק.
רקע

בתחילתה של מלחמת ההתשה נמנעה ישראל מהפצצות בעומק מצרים במטרה למנוע הסלמה בלחימה ומחשש לתגובת ארצות הברית. שגריר ישראל החדש בארצות הברית, יצחק רבין, ראה את הדברים אחרת ושיגר מברק ב-19 בספטמבר 1969 ובו העריך שהממשל האמריקאי אוהד את ישראל ואת פעולותיה הצבאיות במידה כזו שהאמריקאים עצמם היו מעוניינים בהחרפת הפעולות הצבאיות כנגד מצרים. למחרת היום הציע מטכ"ל צה"ל כי חיל האוויר יתקוף בעומק מצרים. תקיפות עומק אלה היו נוחות לביצוע מאחר שבסוף שנת 1969, בתקיפה אינטנסיבית של חיל האוויר, הושמדו סוללות רבות של טילי SA-2 בחזית התעלה, כך שנוצר מסדרון נקי מטילים שאיפשר טיסה בטוחה עד לעומק מצרים. ראש אמ"ן, האלוף אהרן יריב, קיים דיון של בכירי מחלקת מחקר, כדי לגבש את עמדת אמ"ן. הערכת אנשי המחקר הייתה שהפצצות העומק יביאו להפסקת מלחמת ההתשה. מפקד חיל האוויר מוטי הוד הסכים ליוזמה, ולאחר אישורה במטכ"ל היא הובאה לאישור ועדת השרים לענייני ביטחון, ולאחר דיון אושרו שתי התקיפות הראשונות.
המטוסים שנבחרו לבצע את משימות ההפצצה היו מטוסי פנטום חדישים שנקלטו בחיל האוויר כארבעה חודשים קודם. יכולות ההפצצה שלהם היו טובות משמעותית מאלה שהיו ברשות חיל האוויר עד אז. ביכולתו של מטוס פנטום יחיד לשאת עד שבעה טון פצצות לעומת טון אחד במטוס המיראז', וטווח טיסתו איפשר הפצצה של מטרה במצרים ללא תדלוק באוויר. הפנטומים הצטיינו גם ביכולות אוויר-אוויר ולפיכך לגיחות הפצצה אלה לא נדרש ליווי של מטוסי יירוט, מה שהקל עוד יותר על תכנון המבצעים ועל האפקטיביות שלהם.
המבצעים

בסך הכל ביצע חיל האוויר עשרים מבצעי פריחה שבמסגרתם נערכו 80 גיחות של מטוסי פנטום מטייסות 69 ו-201 ושמונה גיחות של מטוסי סקייהוק. המבצע הראשון, "פריחה 1", בוצע ב-7 בינואר והאחרון, "פריחה 21" בוצע ב-13 באפריל 1970 (מבצע "פריחה 14" - בוטל טרם היציאה). במבצעים הופצצו 16 בסיסים עורפיים של צבא מצרים. בכל בסיס נבחרו היעדים בעלי ההשפעה המרבית על הצבא המצרי או כאלה בעלי השפעה ישירה על הלחימה בתעלה. חלק מהבסיסים הותקפו מספר פעמים. בנוסף הותקפו שש מערכות מכ"ם ושלוש סוללות טילי קרקע אוויר.
בשל יכולת נשיאת הפצצות הגדולה של מטוסי הפנטום (כל אחד מהם נשא מעל 5 טון פצצות) התקיפו זוגות מטוסים בלבד והצליחו לגרום לנזקים גדולים למטרות. מטוסי הפנטום הפציצו במתאר יעיל כאשר הפצצות כולן (ולעיתים אף מעל 10 פצצות) מוטלות ביעף יחיד על המטרות. בנסיקה מההפצצה הועברו המטוסים שהיו קלים ואווירודינמיים יותר למצב יירוט והיו ערוכים להגן על עצמם בקרבות אוויר במידת הצורך.
חלק גדול של ההפצצות היו קרובות מאוד לאזורי מגורים ותעשייה סמוך לערים. מיקום המטרות חייב תכנון מוקפד של המבצע וניווט מדויק. מסיבה זו אישור של מבצעי פריחה ניתן בדרג הממשלתי הבכיר ובדרך כלל על ידי ראש הממשלה עצמה, גולדה מאיר.
שינוי באופי המבצעים התרחש לאחר התקיפה השגויה של מפעל המתכת האזרחי באבו זעבל ב-12 בפברואר 1970 שבה נהרגו כשבעים פועלים מצריים. כתוצאה מטעות זו ירד קצב התקיפות מאחת לארבעה-חמישה ימים לאחת לעשרה ימים וגם סוג המטרות הוחלף מבסיסי צבא בעומק מצרים לסוללות טילים ומכ"מים מזרחית לקהיר בלבד.
בניגוד למצופה, ההתקפות ההרסניות הביאו לחיזוק מעמדו של נאצר ולשנאה גוברת של האוכלוסייה המצרית לישראל. במהלך ההפצצות שקלה ישראל לפזר ממטוסים כרוזים בערבית מעל לערי מצרים ולהסביר את הסיבות שהביאו להפצצות ובכך להקטין את התמיכה בנאצר אך פעולה זו לא בוצעה.
במהלך התקיפות הבינו המצרים כי מכיוון שאינם יכולים לבלום את חיל האוויר הישראלי לבדם, עליהם לפנות לברית המועצות לבקשת סיוע. לפיכך, במהלך חודשי ההפצצות בנו הסובייטים לפי בקשתו של נאצר על אדמת מצרים מערך מגננה מפני מטוסי חיל האוויר שכלל סוללות טילי קרקע-אוויר שהוצבו סביב קהיר ובנו אמ"ט כנגד חיל האוויר (סך כוח ההגנה האווירית היה דיוויזיוני) וכן טייסות של מיירטים חדישים מדגם מיג 21 שמופעלות כולן על ידי צוותים סובייטיים.
המגנן הסובייטי התקדם לאיטו עד שבסיום המלחמה באוגוסט 1970 הועמדו הסוללות קילומטרים ספורים מקו המים ועליונותו של חיל האוויר שהייתה כה ברורה במבצעי פריחה, נעלמה כלא הייתה.
לאחר מבצע פריחה 21 החליטה ממשלת ישראל להימנע מתקיפות נוספות של מטוסים במטרה להימנע מעימות עם טייסים סובייטים שהוצבו במצרים.
אף אחד מהמטוסים הישראלים לא הופל. תקופת מבצעי פריחה מינואר ועד אפריל 1970 הייתה תקופה בעלת הישגים לחיל האוויר במלחמת ההתשה. מומחים שונים טענו שהפסקת מבצעי פריחה בלב מצרים הייתה טעות — מאחר שנאצר עמד ממש לפני נקודת השבירה. הוערך שדי היה בכמה מהלומות נוספות כדי לגרום לזעזועים כבדים במצרים ולהפסקת מלחמת ההתשה.[דרוש מקור]
במהלך מבצעי פריחה הציעו מספר קצינים מצריים לגמול לישראל ולהפציץ מהאוויר מטרות עומק. באפריל 1970 בחן חיל האוויר המצרי יעדים לתקיפה בדומה ליעדי מבצעי פריחה. ב-23 באפריל וב-25 באפריל ניסו המצרים לתקוף בסיסי צה"ל בעומק סיני אך שתי התקיפות נכשלו והמצרים לא חזרו לתקוף שוב יעדי עומק.
תוצאות המבצעים

ההפצצות זרעו הרס רב בבסיסים הצבאיים המצריים עד כדי כך שהמצרים נאלצו לפנות בסיסי אימון וטייסות הפצצה ללוב וסודאן.
בפברואר האפילו המצרים חלקים מקהיר ובאזורים מסוימים סביבה הוקמו חומות של שקי חול להגנה מפני ההפצצות.
חלק מההפצצות שמטרתן הייתה מתקנים צבאיים סביב קהיר נצפו על ידי תושביה והביאו ללחץ נוסף על הממשל המצרי.
בעקבות ההפצצות טס נאצר בחשאי לברית המועצות וביקש שכוח סובייטי יגן בעבורו על מצרים מפני חיל האוויר הישראלי.
בתגובה להפצצות יזמו המצרים הפצצות על בסיסי צה"ל בעומק סיני אך לאחר שני מבצעים כושלים לא חזרו עוד להפציץ.
בניגוד למצופה, התקיפות הישראליות הביאו לחיזוק מעמדו של נשיא מצרים, נאצר ולשנאה גוברת בציבור המצרי כנגד ישראל.
לקריאה נוספת

רוח רפאים מעל קהיר חלק ב' - חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה (1970-1967), דני שלום עמ' 730-611
יואב גלבר, התשה - המלחמה שנשכחה, הוצאת דביר, 2017, פרק עשירי: ההפצצות בעומק מצרים והשלכותיהן, עמ' 419–468.
"עליונות אווירית" מאת אהוד יונאי עמ' 217
הערות שוליים

↑  יואב גלבר, התשה - המלחמה שנשכחה, הוצאת דביר, 2017, עמ' 419–421
מגדל טרויצקאיה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  צריח, סימן נוף 
 מיקום:  טברסקוי ראיון 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1495
 תאריך פתיחה רשמי:  1499 
 אדריכל:  אלוזיו דה מילאנו 
 מידות
 גובה:  80 מ' 
 קואורדינטות:  55°45′08″N 37°36′53″E﻿ / ﻿55.752236°N 37.614602°E﻿ / 55.752236; 37.614602
  (למפת מוסקבה מוגדלת) מגדל טרויצקאיה(למפת מוסקבה רגילה) מגדל טרויצקאיה he
 
סכימה של חומות הקרמלין ומגדליו
מגדל טרויצקאיה (ברוסית: Троицкая башня - "טרויצקאיה באשנייה") הוא מגדל בגובה של 80 מטרים (הגבוה בין מגדלי הקרמלין) הממוקם בצידה המערבית של חומת הקרמלין במוסקבה בירת רוסיה.
המגדל משמש שער הכניסה הראשית למתחם הקרמלין מכיוון גן אלכסנדר.
היסטוריה

המגדל נבנה בין השנים 1495–1499 על פי תכנונו של האדריכל האיטלקי אלוזיו דה מילאנו.
במהלך השנים כונה המגדל בשמות רבות ובהם: ריזופולז'נסקאיה, זנאמנסקאיה וקרטנאיה. שמו הנוכחי של המגדל ניתן לו בשנת 1658 על שם אכסניית טרויצקאיה (Троицкое подворье) שהייתה ממוקמת בסמוך לו.
גשר טרויצקי מוביל מעל לחפיר המקיף את חומת הקרמלין ומאפשר גישה אל הגשר הגבוה מסביבתו. מגדל קוטאפיה ניצב בקצהו המערבי של הגשר ומגן על הגישה אליו ואל מגדל טרויצקאיה הניצב בקצה המזרחי של הגשר. שתי הקומות התחתונות של המגדל שימשו במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 ככלא.
בין השנים 1585–1812 ניצב בראש המגדל שעון.
בשנת 1707, מחשש מפני תקיפה שוודית, הורחבו חרכי הירי שבמגדל על מנת להתאימם ולאפשר ירי תותחים מהמגדל.
בשנת 1935, ביוזמת השלטון הסובייטי הותקן בראש מגדל זה (כמו גם בראש מגדלים אחרים בחומת הקרמלין) כוכב אדום. המגדל הוא הגבוה במגדלי חומת הקרמלין, ועם התקנת הכוכב הגיע גובהו ל-80 מטרים.
כיום משמש המגדל ככניסה הראשית לתיירים המבקרים במתחם הקרמלין. חדריו הפנימיים של המגדל משמשים עתה את ההתזמורת הנשיאותית של רוסיה.
מבצר ריינפלס

וילהלם דיליך, שרטוט של מבצר ריינפלס, 1607
מבצר ריינפלס וזאנקט גואר. צויר בין 1890 ל-1905
תצפית על מבצר ריינפלס מכיוון הריין
מבצר ריינפלס בלילה
מבצר רַיינְפֶלס (בגרמנית: Burg Rheinfels) הוא חורבות מצודת שלוחה על גבנון ברכס שבין הגדה המערבית של הריין לבין ערוץ הגרינדלבך (Gründelbach) מעל לעיירה זאנקט גואר (Sankt Goar am Rhein). לאחר שהמבצר הורחב למצודה היה זה המבנה המבוצר הגדול ביותר בעמק הריין בחלק שבין קובלנץ לבינגן (Bingen), קטן רק ממבצר ארנברייטשטיין (Festung Ehrenbreitstein) בקובלנץ. שטח החורבות מכסה רק חמישית משטח המבצר ההיסטורי. מאז 2002 מהווה מבצר ריינפלס חלק מאתר המורשת העולמית עמק הריין המרכזי העילי.
הסיור באתר

מהתוכניות והשרטוטים שביצע וילהלם שֶפר (Wilhelm Schäfer), המכונה גם וילהלם דיליך (Wilhelm Dilich‏; 1571–1655), בשירות הלנדגרף מוריץ מהסן-קאסל בתחילת המאה ה-17, ניתן לשחזר בדייקנות רבה את מראה המבצר מהתקופה הראשונה בה נבנה והורחב במאות ה-13 וה-14 לפני ההרחבה הניכרת של המצודה באמצע המאה ה-17, המהווה שלושה רבעים מהחורבות של ימינו.
הכניסה לאתר היא דרך מגדל השער (מגדל השעון, 1300). מסלול הסיור המקובל ממשיך לחזית רחבה של ארמון שהיה קרוי מבנה דרמשטט (Darmstädter Baus). במקור היה הארמון גבוה בשלוש קומות, עם גמלונים מחודדים מקורות עץ ופתחי חלונות ודלתות המקורים באבן אדומה. מהמגדל הגבוה של המבצר (בגובה 54 מטרים) כמעט שלא נותר דבר. חלקו התחתון היה בקוטר של 10.5 מטרים, וקירותיו בעובי של 3.5 מטרים. על גביו נוסף במאה ה-14 מגדל נוסף צר יותר, וצורה זו של מגדל צר על גבי מגדל רחב זכתה לכינוי "מגדל המחבצה" (מתקן לייצור חמאה). בדרך המובילה מפתח הכניסה לארמון ניתן להיכנס למרתף הגדול (Große Keller); במקור היה זה מיקום החפיר הקודם, שהפריד בין הארמון לגבעה שממערב לה (Halsgraben – מילולית "חפיר צוואר"), כשהמבצר היה קטן יותר. התקרה המקומרת נבנתה בשני שלבים בשנים 1587–1589. זהו המרתף המקומר נטול עמודי תמיכה הגדול ביותר באירופה; אורכו 24 מטרים, רוחבו וגובהו 16 מטרים והוא יכול להכיל 400 איש. עובי הקירות כארבעה מטרים. במרתף הותקנה חבית יין גדולה מאבן שהכילה כ-200,000 ליטרים של יין שהספיקו לכ-18 חודשי הספקה לחיל המצב במבצר. המרתף שופץ לגמרי ב-1997 והוחזר למצבו המקורי. מאז הוא משמש כאולם לקונצרטים ומחזות.
דרך שער נוסף (מ-1300) מגיעים לחלק המרכזי של המבצר (כיום מוזיאון המבצר) מהמאה ה-13, ובו מודל של המבצר השלם, מפות, שרטוטים, תלבושות וחפצים מתקופות שונות. צמוד אליו מגדל מדרגות לולייניות (Treppenturm) והחצר הפנימית (Innenhof), שבה היו האורוות (Marstall), המטבחים, המאפיה, גן תבלינים, ומבשלת בירה (Brauhaus). אזור זה כיום הרוס ברובו. מנקודה זו עוברים דרך באר מים בעומק של 60 מטרים, מתקן הכרחי למקום שנועד לעמוד במצור. מכאן ניתן לטפס אל מגדל השעון (Uhrturm) שמעל לפתח הכניסה, הנקודה הגבוהה ביותר במבצר כיום. ממנו נשקף נוף עמק הריין, העיירה זאנקט גוארהאוסן (Goarshausen) שבגדה ממול עם מבצר קאץ (Burg Katz – "מבצר חתול") וצפונית להם מבצר מאוס (Burg Maus -"מבצר עכבר"), העיירה זאנקט גואר, וערוץ נחל הגרינדלבך. מהמגדל יורדים במדרגות תלולות אל היציאה.
סיור נוסף חיצוני, המיועד בעיקר לילדים, מוביל למכרות (zu den Minengängen). על מנת להגן על המבצר חפרו המגינים סביב שנת 1600 בסמוך לחומות מנהרות, שעל גגותיהן הונחו חומרי נפץ במטרה לפוצץ מתחת לרגלי האויב הצר על המבצר. המנהרות עצמן ארוכות (כ-200 מטרים) נמוכות, חשוכות, לעיתים הם מסתעפות לדרך ללא מוצא ופה ושם מוצא המבקר את עצמו משכשך בבוץ.
הערות שוליים

↑  Castle Rheinfels above the Rhine river Germany
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537165905171  GND: 4103759-5  NKC: kn20020322197  SUDOC: 031953271  VIAF: 147054733   WorldCat (עם VIAF): 147054733 
מגדל השעון ובצמוד אליו המלון
חורבות מבנה דרמשטט
מוקדי הכוח של הלומברדים באיטליה

הלומברדים באיטליה, מוקדי הכוח (568–774 לספירה) הוא השם הרשמי שהעניק אונסק"ו לשבע קבוצות של מבנים היסטוריים המשקפים את הישגיו של שבט הלומברדים, הידועים גם כלונגוברדים, שיישבו את איטליה בין המאה ה-6 למאה ה-8. המבנים כוללים מנזרים, כנסיות ומבצרים שהוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ביוני 2011, כיוון שעל פי אונסק"ו הם מעידים על תפקידם המרכזי של הלומברדים בהתפתחות התרבותית והרוחנית של הנצרות באירופה בימי הביניים.
המבנים שנכללו בהכרזה של אונסק"ו הם בעלי השלמות והחשיבות האמנותית הגדולות ביותר, ואלו שהשתמרו בצורה הטובה ביותר.
רקע היסטורי

הלומברדים החלו להגר לאזור הדנובה בשלהי המאה ה-5, ויצרו את הקשרים הראשונים עם האווארים ועם ההונים. בשנת 568 כבשו הלומברדים את צפון איטליה, ובשליש האחרון של המאה ה-6 החלו להתפשט משם לכיוון דרום חצי האי האפניני. מלך הלומברדים באותה עת שלט על למעלה מ-30 דוכסויות ונסיכויות. הלומברדים נאבקו באימפריה הביזנטית, ששלטה על חלק ממרכז איטליה כך ששליטתם של הלומברדים באזור התפצלה לשני חלקים. במשך השנים ייצבו הלומברדים את שלטונם, והחברה שלהם הייתה דו-מעמדית: מעמד אריסטוקרטי-פוליטי-צבאי ופשוטי העם המקומיים. השליטים הלומברדים אימצו את הנצרות כדת המדינה שלהם, דבר שהוביל לתהליך האחדה של החברה.
ישנן עדויות המתארות את המבנים המפוארים שהוקמו לכבוד שכבת העילית של הלומברדים, ובהם ארמונות ומבני דת. לאחר אימוץ הנצרות בתהליך שנמשך לאורך המאה ה-7 והמאה ה-8 החלו הלומברדים במפעלי בנייה של כנסיות ומנזרים, ששימשו כמקלט עבור שכבת האצולה וביצרו את שלטונם של הלומברדים. בתקופה זו הגיעו הלומברדים לשיא כוחם באיטליה. באמצע המאה ה-7 סיפחו הלומברדים מבנוונטו את דוכסות גרגנו, שנודעה בפולחן שלה למלאך מיכאל. הלומברדים ראו חשיבות רבה בפולחן מיכאל שבעיניהם היה בעל דמיון לווטאן, ראש האלים הגרמאניים ומגן הגיבורים והלוחמים.
עם כיבוש רוונה במאה ה-8 הרחיבו הלומברדים את שלטונם למרבית חצי האי האפניני, למעט נאפולי ומדינת האפיפיור. האריסטוקרטיה הלומברדים, שבינתיים רכשה מאפיינים לטיניים ונוצריים, עמדה בראש החיים החברתיים הלומברדיים, וזאת במקביל לחברה האזרחית והדתית המקומית. למרות שלום יחסי זה עם האוכלוסייה הלומברדים היו עוינים למדינות האפיפיור, והטילו מצור ולחץ כמעט קבועים על רומא. האפיפיור אדריאנוס הראשון ביקש את סיועם של הקרולינגים, שכבשו חלקים מצפון איטליה בין 774 ל-776. הדוכסויות הלומברדיות הדרומיות בבנוונטו ובסלרנו נותרו עצמאיות עד שהנורמנים כבשו אותן במאה ה-11.
מקורות מתקופת הלומברדים מעידים על מפעלי הבנייה הגדולים שלהם ועל צורת ארגון העובדים לקבוצות מתמחות. הלומברדים ניצלו את כישורי האומנים המקומיים מאחר שלא היה להם סגנון אדריכלי משל עצמם. האדריכלות הלומברדית הושפעה מהשושלת המרובינגית, והסגנונות של הביזנטים והסורים השפיעו על אזור פריולי שבצפון איטליה. כתר הברזל של לומברדיה, שסימל את הריבונות על איטליה, שימש את קיסרי האימפריה הרומית הקדושה עד קרל החמישי, ולאחר מכן הוא שימש את נפוליאון הראשון.
מה חדש, טייגר לילי?

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  וודי אלן
 הופק בידי:  צ'ארלס ה. יופה
 תסריט:  וודי אלן, סנקיצ'י טניקוצ'י
 עריכה:  ריצ'רד קרון
 שחקנים ראשיים:  אקיקו ואקבאיאשי  טאטסויה מיאשי
 מוזיקה:  הכפיות המאוהבות 
 צילום:  קאזו ימאדה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  טוהו 
 חברה מפיצה:  American International Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 בנובמבר 1966
 משך הקרנה:  80 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ריגול 
 הכנסות באתר מוג'ו:   whatsuptigerlily
 דף הסרט ב־IMDb
 
מה חדש, טייגר לילי? (באנגלית:  ?What's Up, Tiger Lily) הוא סרט קומדית פשע אמריקאי משנת 1966 בכתיבה ובימוי וודי אלן שנחשב כעבודת הבימוי הקולנועית הראשונה שלו.
אלן לקח סרט יפני משנת 1965, מחק את כל הפסקול שלו, ערך אותו מחדש, דיבב אותו, שינה את העלילה, קיצר אותו, שינה את שמו, הוסיף קטעי מוזיקה עם להקת The Lovin' Spoonful(אנ') והפך אותו לסרט פרודיה על סרטי ג'יימס בונד. הוא מופיע בסרט בתור מרואיין על הסרט. העלילה מטופשת והסרט מלא במכות, יריות, שוד, עינויים והרוגים בשפע כפי רצונו של אלן.
תקציר העלילה

פיל מוסקוביץ (טאטסויה מיאשי) הוא סוכן חשאי שנלחם כל הזמן באנשים רעים ושליחיהם שרוצים להרוג אותו אבל הוא מצליח תמיד להתגבר עליהם. הוא מתייצב לפני השליט של מדינת ראשפור שאינה קיימת עדיין על המפה. השליט מטיל עליו משימה כבדה - המרשם של סלט ביצים שהיה בכספת שלו, נגנב על ידי העבריין שפרד וונג (טדאו נקאמורו) שמחזיק אותו בכספת בספינת הקזינו שלו בנמל יוקוהמה שמלאה בנערות ליווי.
גם העבריין וינג פט (סוסומי קורובה) נמצא על הספינה מתכונן לשדוד את הכספת לאחר שהרוויח הון במשחק וקבל כסף מזויף. פיל מצליח להתגנב לספינה עם האחיות סוקי יאקי (אקיקו ואקבאיאשי) וטרי יאקי. פיל מציג עצמו כנציג משרד הבריאות ואומר שיש לפנות את הספינה ולחטא אותה. האנשים יורדים ופיל בעזרת עוזרים וסוקי יאקי שמומחית בפריצות מצליחים לפרוץ את הכספת ולמצוא את הוראות המרשם שהן מוצפנות. ויג פט תופס אותם והם מסכימים על חלוקת השלל ביניהם. בינתיים חוזרים שפרד וצוותו ומתנהל קרב יריות אך הם מצליחים להימלט ולהגיע לחוף. המסמך כתוב בצופן ופיל מפענח אותו אך אז וינג פט בוגד בהם ואוסר אותם אך הם מצליחים להשתחרר וממהרים לספינה שם עומד וינג פט להעביר את המרשם לשפרד אך יורה בו ושפרד הגוסס אומר שהשטרות במזוודה הם ממשחק מונופול. פיל מגיע לספינה ובדו-קרב אקדחים מצליח להרוג את וינג פט ועוזרו וכעת המרשם אצלו.
לבסוף רואים את וודי אלן שוכב על מיטה ולידה דוגמנית מתערטלת. מופיעות כותרות הסרט ונכתב כי מי שמסתכל עליהם ולא על הדוגמנית ראוי שייבדק על ידי פסיכיאטר או רופא עיניים....
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| טאטסויה מיאשי | פיל מוסקוביץ | סוכן חשאי |
| אקיקו ואקבאיאשי | סוקי יאקי |  |
| מיה האמה | טרי יאקי |  |
| טדאו נקאמארו | שפרד וונג | עבריין |
| סוסומו קורובה | וינג פט | עבריין |
מגי ג'ילנהול

| --- | --- |

מגי ג'ילנהול, 2010
 לידה:  16 בנובמבר 1977 (בת 46) ניו יורק שבארצות הברית
 שם במה:  Maggie Gyllenhaal 
 שם לידה:  Margalit Ruth Gyllenhaal 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 מקום לימודים:  בית ספר הרווארד-וסטלאק (1995)  The Mountain School  אוניברסיטת קולומביה  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה  The Center for Early Education 
 בן או בת זוג:  פיטר סארסגארד (2 במאי 2009–?) 
 צאצאים:  Ramona Sarsgaard, Gloria Sarsgaard 
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב
 פרופיל ב-IMDb
 
מרגלית "מגי" רוּת ג'ילנהול (באנגלית: Margalit "Maggie" Ruth Gyllenhaal; נולדה ב-16 בנובמבר 1977) היא שחקנית, תסריטאית, במאית ומפיקת קולנוע אמריקאית-יהודייה, זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה במיני-סדרה "אישה מכובדת" (2014), מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "לב לא שפוי" (2009); ומועמדת פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר לשנת 2022 על עבודתה בסרט "הבת האפלה"; אותו גם ביימה והפיקה.
קורות חיים

ג'ילנהול נולדה במנהטן, ניו יורק בתם של נעמי פונר ג'ילנהול (לבית אצ'ס) וסטיבן ג'ילנהול. השם הפרטי בתעודת הלידה של מגי הוא "מרגלית", שאותו גילתה רק ב-2013[דרוש מקור], כשאימצה שם משפחה מנישואים. יש לה שני אחים צעירים: השחקן ג'ייק ג'ילנהול ואח למחצה בשם לוק מנישואיו השניים של אביה.
אביה הוא במאי קולנוע ומשורר שהיה מועמד לפרס אמי, ואמה היא תסריטאית ובמאית. אביה, בן לשושלת המלוכה השוודית[דרושה הבהרה], הוא ממוצא שוודי ואנגלי, והוא גדל וחונך בכנסייה השוודית.
אמה נולדה בעיר ניו יורק (גדלה בברוקלין), והיא יהודייה, בת להורים יהודים אשכנזים שהיגרו מרוסיה ופולין. בעלה הראשון של אמה היה אריק פונר, היסטוריון ופרופסור ידוע להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה. ג'ילנהול הצהירה כי בפן התרבותי היא "גדלה בעיקר כיהודייה", והיא מזדהה כיהודייה. הוריה נישאו ב-1977, והגישו בקשה לגירושין באוקטובר 2008.
ג'ילנהול גדלה בעיקר בלוס אנג'לס ולמדה בבית ספר התיכון הרווארד-וסטלאק. היא בילתה ארבעה חודשים כתלמידה בבית הספר ההררי[דרושה הבהרה], בית ספר סמסטריאלי[דרושה הבהרה] לתלמידי תיכון בוורמונט. ב-1995 היא סיימה את לימודיה בהרווארד-ווסטלייק ועברה לניו יורק כדי ללמוד לתואר ראשון בספרות וחקר דתות של המזרח הרחוק באוניברסיטת קולומביה; שם סיימה את לימודיה בשנת 1999. היא גם למדה משחק לתקופת קיץ באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) בלונדון, אנגליה.
קריירה

ג'ילנהול קיבלה את תפקידה הראשון בגיל 15 בסרט "ארץ המים" שביים אביה. לאחר מכן השתתפה בתפקידים קטנים כולל בעוד אחד מסרטי אביה "גידולי פרא" ב-1998.
בשנת 2000 השתתפה בסרטו של ג'ון ווטרס, "ססיל בי דימנטד".
בשנת 2001 הופיעה לצד אחיה בסרט הקאלט "דוני דארקו".
בשנת 2002 שיחקה בתפקיד קטן בסרטו של ג'ורג' קלוני, "וידויים של מוח מסוכן", בסרטו של ספייק ג'ונז, "אדפטיישן" ובקומדיה "לא יכול בלי". תפקיד הפריצה שלה היה בקומדיה השחורה "המזכירה" משנת 2002. על תפקידה בסרט קיבלה תשבחות ואף מועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט מוזיקלי או קומי.
בשנת 2003 שיחקה בסרטו של מייק ניואל "חיוך של מונה ליזה" בתור ג'יזל לוי, ומאוחר יותר באותה שנה בסרט "בית הילדים".
בשנת 2005 השתתפה בסרט "סיפורים קצרים על אהבה", על תפקידה קיבלה מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט.
שנת 2006 הייתה שנה מוצלחת מאוד לג'ילנהול מבחינה קולנועית עם מועמדות לפרס סאטורן על תפקידה בסרט "מעבר לכל דמיון" ומועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב על תפקידה הדרמטי בסרט "שרי בייבי".
באותה שנה שיחקה ג'ילנהול גם בדרמת האסונות של אוליבר סטון המבוססת על פיגועי 11 בספטמבר, "מגדלי התאומים". דיבבה בסרט האנימציה מועמד פרס אוסקר, "מפלצת של בית".
בשנת 2008 כיכבה ג'ילנהול בסרט עטור השבחים ושובר הקופות "האביר האפל" שגרף למעלה ממיליארד דולרים, בסרט גילמה ג'ילנהול את דמותה של רייצ'ל דוז. על תפקידה בסרט זכתה ג'ילנהול לשבחים רבים ובמועמדות שנייה לפרס סאטורן בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2009 שיחקה בסרט "לב לא שפוי", עליו קבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, בסרט הופיעה ג'ילנהול בדמותה של ג'ין קראדוק, עיתונאית צעירה הנחושה בדעתה לגלות את האדם האמיתי מאחורי מוזיקאי מזדקן ושיכור.
בשנת 2010 שיחקה בסרט "נני מקפי: הקסם חוזר" כאמם של ילדי החווה.
בשנת 2013 שיחקה בסרטו של רולנד אמריך; "וושינגטון על הכוונת" בדמותה של קרול פינרטי, מנהלת האבטחה של הנשיא. בשנת 2014 כיכבה ג'ילנהול במיני-סדרת הטלוויזיה "האישה המכובדת; ועבור תפקידה זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
בשנת 2018 שיחקה בסרט הדרמה "הגננת", את ליסה ספינלי, גננת מסטטן איילנד שנאבקת בקשיים בחייה. ג'ילנהול היא גם אחת המפיקות בסרט, שהוא עיבוד לסרט הישראלי משנת 2014; "הגננת" של נדב לפיד.
בשנת 2021, ג'ילנהול ביצעה את הופעת הבכורה שלה כבמאית בדרמה הפסיכולוגית "הבת האפלה", שגם הפיקה וכתבה. הסרט זכה לשבחי המבקרים, והוצג בבכורה בפסטיבל הסרטים של ונציה, שם זכתה ג'ילנהול בפרס התסריט הטוב ביותר. הוא קיבל ארבעה פרסים, כולל הסרט הטוב ביותר ופרס לבמאית פורצת דרך, כמו גם מועמדות אחת נוספת בטקס פרסי גות'אם לשנת 2021. בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-79, ג'ילנהול קיבלה מועמדות לבמאית הטובה ביותר, לאחר מכן היא קיבלה מועמדות לתסריט המעובד הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה הבריטית ה-75, ואת המועמדות השנייה לפרס האוסקר בקריירה שלה, הפעם לתסריט המעובד הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-94.
חיים אישיים

בשנת 2002, ג'ילנהול החלה לנהל מערכת יחסים עם השחקן פיטר סארסגארד, חבר קרוב של אחיה, ג'ייק. בני הזוג התארסו באפריל 2006, ונישאו ב-2 במאי 2009, בטקס מצומצם שנערך בקפלה בברינדיזי, איטליה. יש להם שתי בנות, רמונה (ילידת 2006) וגלוריה ריי (ילידת 2012). המשפחה התגוררה בשכונת פארק סלופ, ברוקלין. בשנת 2019, הם הציעו למכירה את ביתם.