stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שולמית אזרחי
ביוגרפיה

נולדה בירושלים, ארץ ישראל, בשנת 1932. אביה הרב מאיר חדש, משגיח ישיבת חברון ואמה צביה לאה, בתו של הרב נפתלי מנחם הוטנר, מרבני איישישוק בליטא שהיה תלמידו של ישראל מאיר הכהן (החפץ חיים). סבה רבה היה הרב יוסף זונדל הוטנר רבה של איישישוק ומגדולי רבני ליטא. אזרחי הייתה הבת הצעירה ולה ארבעה אחים בוגרים. אחיה הגדול היה הרב אהרן חדש משגיח ישיבת מיר, אחיה השני הרב משה מרדכי חדש, היה ראש ישיבת אור אלחנן.
גדלה בישיבת חברון בשכונת גאולה, משפחתה התגוררה בבניין הישיבה. מסופר כי ביתם היה פתוח בפני תלמידי הישיבה יומם ולילה, בכל ימות השבוע.
בצעירותה נסעה יחד עם אמה ואחיה הגדול לליטא, לקבל את ברכת החפץ חיים. בנוסף, שהתה באירופה כאשר החפץ חיים נפטר ולכן נכחה בהלווייתו.
למדה בסמינר בית יעקב. לאחר קום המדינה, כשהייתה בכתה י"ב ולמדה בסמינר, לימדה ילדים שעלו מתימן יהדות במעברות בראש העין ובעין שמר.
עוד בעודה בסמינר נסעה להקים את בית הספר בית יעקב בטבריה, שם עסקה בהוראה.
עם סיום לימודיה חזרה לירושלים, וב-1953 נישאה לרב ברוך מרדכי אזרחי מישיבת חברון.
אזרחי עבדה במשך 25 שנה בבית ספר חורב. לאחר מכן הייתה מנחה למתמטיקה ולהוראה מתקנת בבתי הספר של החינוך העצמאי.
בנוסף הייתה מעורבת ביוזמות ופעילויות שונות בישיבת עטרת ישראל, וכן עסקה בצדקה ופעילויות חסד למען נזקקים.
ביוגרפיה > פרסומיה

בשנות השישים כתבה את המילים לשיר "בני תורה אנחנו" עבור מחנה הקיץ "בני תורה" שהקים בעלה.
אזרחי חיברה שלשה ספרי ביוגרפיה, הראשון ב-1984 על החפץ חיים, השני ב-2002 על אביה ועל ישיבת חברון. הספר יצא במספר מהדורות, ביניהן גם מהדורה לנוער. השלישי אוטוביוגרפיה על חייהם שלה ושלבעלה בישיבת עטרת ישראל, הספר יצא לאור לאחר מותה ב-2023.
בנוסף פרסמה טור קבוע בשם "עטרת הפרשה" בעיתון קטיפה, מגזין לנשים מבית יתד נאמן.
בנוסף כתבה אזרחי שני ספרי לימוד: הבה נחשב, ספר לימוד חשבון לכיתה ה' וילדותנו: עבודות לתלמיד לכיתה ו'.
חיים אישיים ומותה

הייתה נשואה לרב ברוך מרדכי אזרחי שהיה ראש ישיבת עטרת ישראל וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה. לזוג היו חמישה ילדים.
נפטרה בגיל 91 ב-26 בדצמבר 2022 בהדסה עין כרם, בירושלים. נקברה בבית הקברות בהר הזיתים.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  יוסף זונדל הוטנר  יוסף זונדל הוטנר     |  יוסף זונדל הוטנר  יוסף זונדל הוטנר     |  יוסף זונדל הוטנר  יוסף זונדל הוטנר     |   |   |   |   |   |   | עץ משפחת אפשטיין | עץ משפחת אפשטיין | עץ משפחת אפשטיין |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |     |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |   |   |   |   |
| עץ משפחת הופשטיין | עץ משפחת הופשטיין | עץ משפחת הופשטיין |   |   |   |  יהודה לייב הוטנר  יהודה לייב הוטנר     |  יהודה לייב הוטנר  יהודה לייב הוטנר     |  יהודה לייב הוטנר  יהודה לייב הוטנר     |  |  |   | עץ משפחת קוק | עץ משפחת קוק | עץ משפחת קוק |   |  נפתלי מנחם הוטנר  נפתלי מנחם הוטנר     |  נפתלי מנחם הוטנר  נפתלי מנחם הוטנר     |  נפתלי מנחם הוטנר  נפתלי מנחם הוטנר     |     |  קריינא  קריינא     |  קריינא  קריינא     |  קריינא  קריינא     |   |   |   |   |
|  |   |   |   |   |   |   |     |   |   |   |   |  |   |  |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|  רחל  רחל     |  רחל  רחל     |  רחל  רחל     |   |  יהושע הוטנר  יהושע הוטנר     |  יהושע הוטנר  יהושע הוטנר     |  יהושע הוטנר  יהושע הוטנר     |  |  חוה לאה  חוה לאה     |  חוה לאה  חוה לאה     |  חוה לאה  חוה לאה     |   |  צבי יהודה הכהן קוק  צבי יהודה הכהן קוק     |  צבי יהודה הכהן קוק  צבי יהודה הכהן קוק     |  צבי יהודה הכהן קוק  צבי יהודה הכהן קוק     |   |  צביה לאה  צביה לאה     |  צביה לאה  צביה לאה     |  צביה לאה  צביה לאה     |     |  מאיר חדש  מאיר חדש     |  מאיר חדש  מאיר חדש     |  מאיר חדש  מאיר חדש     |  | עץ משפחת פינקל | עץ משפחת פינקל | עץ משפחת פינקל |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |     |   |     |   |   |   |   |  |   |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |  ברוך מרדכי אזרחי  ברוך מרדכי אזרחי     |  ברוך מרדכי אזרחי  ברוך מרדכי אזרחי     |  ברוך מרדכי אזרחי  ברוך מרדכי אזרחי     |   |  שולמית אזרחי  שולמית אזרחי     |  שולמית אזרחי  שולמית אזרחי     |  שולמית אזרחי  שולמית אזרחי     |   |  משה מרדכי חדש  משה מרדכי חדש     |  משה מרדכי חדש  משה מרדכי חדש     |  משה מרדכי חדש  משה מרדכי חדש     |   |  אהרן חדש  אהרן חדש     |  אהרן חדש  אהרן חדש     |  אהרן חדש  אהרן חדש     |   |  חסידה  חסידה     |  חסידה  חסידה     |  חסידה  חסידה     |
 
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  חיים אריה חדש  חיים אריה חדש     |  חיים אריה חדש  חיים אריה חדש     |  חיים אריה חדש  חיים אריה חדש     |   |   |   |   |   |   |   |   |
ספריה

זה האיש: תולדות חייו של ה"חפץ חיים" על רקע מאורעות התקופה, מוציא לאור לא ידוע, 1984. ציירה תרצה פלג.
המשגיח ר’ מאיר "הגביע שעלה על גדותיו..." הוצאת פלדהיים, 2002
אשירה - ספר אוטוביוגרפי שיצא לאחר מותה, הוצאת קולמוס, 2022
הערות שוליים

↑  כל רגע - המחנכת הדגולה: הרבנית מרת שולמית אזרחי ע"ה הלכה לעולמה, באתר kore.co.il
1 2 3 4 5 6  המחנכת הדגולה: הרבנית מרת שולמית אזרחי ע"ה הלכה לעולמה, באתר בחדרי חרדים, ‏2016-07-20
1 2  שידור חוזר: הלוויית רעיית ראש הישיבה, הרבנית שולמית אזרחי ע"ה
↑  ישראל רובין, המטבח הקטן והלב הגדול | על הרבנית אזרחי ע"ה, באתר רדיו קול חי, ‏2022-12-27
↑  ⁨בבית־־יעקב⁩ | ⁨שערים⁩ | 26 יולי 1945 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  כל רגע - "אין מושלמת ממך": הגרב"מ ספד לרבנית • צפו, באתר kore.co.il
1 2 3 4  האמא של בחורי הישיבה: סקירה מאלפת לדמותה של הרבנית שולמית אזרחי ע"ה, באתר www.hidabroot.org, ‏2023-01-05
1 2  הרבנית והסופרת החרדית שולמית אזרחי הלכה לעולמה בגיל 91, באתר ערוץ 7
↑  טלי פרקש, שברו את המחיצות: נשות האדמו"רים מחבקות אמהות שכולות, באתר ynet, 4 במרץ 2015
↑  שברו את המחיצות: נשות האדמו"רים מחבקות אמהות שכולות - חברותא, באתר b-2.co.il
↑  חודשים לפני הפטירה: הרבנית אזרחי ביקרה בפנימייה ונבהלה; זו המודעה שכתבה
↑  דוד אסף, עונג שבת (עונ"ש): גלגולו של ניגון: איך זרם הנחל לאטו מהרי אוּרָל ועד למחנה 'בני תורה', באתר עונג שבת (עונ"ש), ‏יום שני, 21 בפברואר 2011
↑  יונתן שורק, כעת בירושלים: מסע הלווית הרבנית אזרחי ע"ה, באתר רדיו קול חי, ‏2022-12-27
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306299505171  ISNI: 0000 0000 6693 5336  LCCN: no2002017331  VIAF: 61207465   WorldCat (עם VIAF): 61207465
הלן מ. ווקר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1891 קאוסאוקה, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בינואר 1983 (בגיל 92 בערך) טינק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  סטטיסטיקה, educational research 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה  טיצ'רס קולג'  מכללת וסליאן  אוניברסיטת לונדון 
 מוסדות:  טיצ'רס קולג' (1940–1957) 
 
הלן מרי ווקר (באנגלית: Helen M. Walker;‏ 1891–1983) הייתה סטטיסטיקאית אמריקנית וחוקרת בתחום החינוך. היא הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לנשיאות האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה (אנ') (בשנת 1944). כן כיהנה כנשיאת האיגוד האמריקני למחקר בחינוך (אנ').
ביוגרפיה

ווקר למדה פילוסופיה באוניברסיטת ווסליאן שבאיווה. לאחר מכן לימדה מתמטיקה בבתי ספר תיכוניים במשך 9 שנים. בשנת 1922 קיבלה תואר שני בחינוך מאוניברסיטת קולומביה ומונתה לפרופסור באוניברסיטת קנזס. בשנת 1925 חזרה לאוניברסיטת קולומביה כמרצה לסטטיסטיקה.
בזכות מחקרה על ההיסטוריה של הסטטיסטיקה (אנ') קיבלה ווקר תואר דוקטור ב־1929. בין האנשים שראיינה לצורך המחקר היה המתמטיקאי והביוסטטיסטיקאי האנגלי קרל פירסון. ווקר המשיכה לכהן כחברת סגל באוניברסיטת קולומביה וב־1940 מונתה לפרופסור מן המניין. מלבד אוניברסיטת קולומביה, לימדה ווקר גם באוניברסיטאות אחרות ברחבי העולם.
במקביל, למדה משפטים וב־1944 קיבלה תואר דוקטור למשפטים.
ווקר פרשה לגמלאות בשנת 1957 אך המשיכה ללמד מדי פעם במספר מכללות, עד לפרישתה הסופית מהוראה ב־1970, בגיל 78. היא כתבה מספר ספרי לימוד מתמטיקה וסטטיסטיקה עד 1979. ווקר הדגישה את החשיבות שהיא מקנה להוראת הסטטיסטיקה ללא־סטטיסטיקאים.
סימאון פס

סימאון דוויסון פס (באנגלית: Simeon Davison Fess;‏ 11 בדצמבר 1861 – 23 בדצמבר 1936) היה מורה ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. ייצג את מדינתו, אוהיו, בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1913 עד 1923, ובסנאט של ארצות הברית מ-1923 עד 1935.
ביוגרפיה

פס נולד בחווה ליד הארוד (אנ'), אוהיו, ארצות הברית להנרי וברברה (הרינג) פס. הוא למד בבתי הספר שבמדינתו וסיים את לימודיו באוניברסיטת צפון אוהיו (אנ') ב-1889, ושנה לאחר מכן נישא לאווה ס. תומאס. לאחר שסיים את לימודיו לימד היסטוריה ומשפטים באוניברסיטה וכן עבד בהנהלתה מ-1889 עד 1896. ב-1894 סיים פס את לימודיו במחלקה למשפטים של אוניברסיטת אוהיו הצפונית ושימש כדקאן המחלקה מ-1896 עד 1900. בשנים 1900–1902 היה סגן נשיא האוניברסיטה. פס עזב לאילינוי ללימודי תואר שני אך גם כדי להיות מרצה באוניברסיטת שיקגו מ-1902 עד 1907. לאחר מכן שב לאוהיו והיה נשיא אנטיוכיה קולג' (אנ') מ-1907 עד 1917.
עוד בעת כהונתו כנשיא אנטיוכיה קולג', ב-1912, היה פס נציג בוועידה החוקתית של המדינה וכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית מ-4 במרץ 1913 עד 3 במרץ 1923. הוא כיהן כיו"ר ועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים במהלך הקונגרסים ה-66–67. ב-1922 הודיע כי לא יתמודד מחדש על מקומו בבית הנבחרים, אלא בבחירות לסנאט של ארצות הברית, ניצח בהן, וכיהן כסנאטור מטעם אוהיו מ-4 במרץ 1923 עד 3 בינואר 1935. הוא כיהן כיו"ר ועדת הספריות של בית הנבחרים (אנ') במהלך הקונגרסים ה-69–72, וכמצליף הרוב בין 1929 עד 1933. פס פעל למען בחירתו מחדש של הנשיא המכהן דאז הרברט הובר בטענה שהוא "המנהיג הגדול ביותר של ארצות הברית בזמן השלום", אולם לבסוף הובר הפסיד לפרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-1932. הוא ניסה להיבחר לכהונה שלישית בסנאט ב-1934, אך נכשל.
פס היה מתודיסט, עורך, סופר וחבר תנועת הבונים החופשיים ואבירי פיתיאס (אנ'). הוא מת בוושינגטון די. סי. בגיל 75 ונקבר בבית הקברות גלן פורסט שביילו ספרינגס (אנ'), אוהיו.
הערות שוליים

↑  סימאון פס, באתר Find a Grave
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007354734405171  BnF: cb17828357n (data)  GND: 1055647597  ISNI: 0000 0000 8451 2193  LCCN: n91080582  NARA: 10626976  SNAC: w63b5xbr  SUDOC: 131456180  Trove: 1171417  US Congress: F000096  VIAF: 45944194   WorldCat (עם VIAF): 45944194
תנו לנו יד ונלך

| --- | --- |
 סינגל בביצוע עירית דותן
 יצא לאור:  1973 
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  צבי זליקוביץ' 
 לחן:  יעקב הולנדר 
 
כריכת ספר שירים וצילומים מאת צבי זליקוביץ
"תנו לנו יד ונלך" הוא שיר שכתב צבי זליקוביץ' והולחן על ידי יעקב הולנדר. השיר בוצע בפסטיבל הזמר של שנת 1973 על ידי הזמרת עירית דותן, בעיבודו של אריה לבנון.
תוכן השיר

השיר מכיל תיאור נוסטלגי של אתרים שונים בתל אביב הקטנה כפי שהייתה בעבר.
תנו לנו יד ונלך,

 לעיר הקטנה הנושקת לים.

 תנו לנו יד ונלך,

 למקומות שהיו ואינם.
לקראת פסטיבל הזמר והפזמון 1973, שהתקיים בשנת חצי היובל למדינה, ביקש מנהל הפסטיבל, חנוך חסון מיוצרים ישראלים שירים בנושאי הווי "ארץ ישראל הישנה והטובה[דרוש מקור]". צבי זליקוביץ', שהיה פעיל במועצה לשימור אתרים, ביקש למחות על הריסת הגימנסיה הרצליה לשם הקמת מגדל שלום. מילות השיר מתרפקות על אתרים "שהיו ואינם" בעיר. לאו דווקא במובן הפיזי שלהם אלא יותר בהיבט האישי-רגשי, כמקומות שקטים ואינטימיים, המעוררים זכרונות טובים, ואשר נבלעו בקרבה של העיר הענקית שהתפתחה מסביב להם. אתרים כמו גימנסיה הרצליה, גן רינה, ובית העם העירוני השוכנים לצד חוף ים בתולי עליו פוסעות שיירות גמלים אינם עוד בנמצא, לפחות לא במתכונתם המקורית, ולכן מעוררים במאזין רגשות געגוע, וסקרנות, אשר ייתכן כי ישמשו כמניע לפעולת שימור המבנים והנחלת הזכרונות מן העבר, לדור שלא חווה אותם.
הלחן של הולנדר מעניק לשיר אופי מלנכולי ומרגש, המדגיש את העובדה כי האתרים השונים עדיין קיימים ואולי אף נגישים, אך איבדו את הקסם שהיה טמון בהם ולא יחזור עוד.
הגילוי מחדש

ההקלטה הראשונה ב"קול ישראל" המתעדת את עפרה חזה בת ה-15 הייתה עם השיר הזה בתוכנית "תשואות ראשונות", מספר חודשים לאחר פרסום השיר בביצועה של דותן.
במשך השנים פחתו השמעות השיר ברדיו, למעט בתוכניות ייעודיות לזמר עברי כ"שבת עברית" ב-103fm ו"ארבע אחרי הצהריים" בגל"צ. תרמה לכך גם היעדרותה של הזמרת המבצעת שפרשה מהופעות ומשירה.
השיר "התגלה" מחדש בשנת 2009 בעקבות תחרות לבחירת "שיר המאה של תל אביב" שיזמה עיריית תל אביב-יפו בשיתוף עם גלי צה"ל לרגל חגיגות המאה לעיר. בסיומה של התחרות שבה השתתפו אלפי מאזינים נבחר השיר במקום הראשון כשיר שתוכנו מייצג את העיר באופן הטוב ביותר. לכבוד התחרות הוקלטה גרסה חדשה שלו בביצועה של הזמרת מירי מסיקה שאף הופיעה איתו במשותף עם עירית דותן ובליווי מקהלה ושחקנים הלבושים בבגדים תקופתיים במופע הפתיחה של חגיגות המאה לעיר תל אביב. עם זאת, מעטים מתחו ביקורת שלילית על כך שלמסיקה ניתן חלק גדול בביצוע השיר ואילו דותן הופיעה על תקן "זמרת חימום" ושרה רק חלק קטן. גם מחיאות הכפיים מצד הקהל למסיקה ספגו ביקורת שלילית בטענה שזוהי השפלה לדותן, המבצעת המקורית של השיר.
הערות שוליים

↑  דודי פטימר,, ‏אחרי שנגנזה: ההקלטה האבודה של עפרה חזה מגיל 15 נחשפת, באתר מעריב אונליין, 2 באוקטובר 2023
↑  גיל פז, ‏"תנו לנו יד ונלך למקומות שהיו ואינם" / עירית דותן | טל גורדון – בית המקדש של תל אביב, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 27 באפריל 2018
שיר לערב חג

| --- | --- |
 סינגל בביצוע מירי אלוני
 מתוך האלבום פסטיבל הזמר 1973
 יצא לאור:  1973
 סוגה:  זמר עברי
 שפה:  עברית
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  תרצה אתר
 לחן:  יעקב הולנדר
 עיבוד:  משה וילנסקי
 
"שיר לערב חג" הוא שיר שכתבה, בשנת 1973, המשוררת תרצה אתר, הלחין יעקב הולנדר ובוצע בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ג (1973) על ידי מירי אלוני, בעיבוד של משה וילנסקי.
אודות השיר

המשוררת תרצה אתר כתבה את השיר "פתאום עכשיו פתאום היום", שאיתו התחרה שלמה ארצי בפסטיבל הזמר והפזמון 1970. השיר זכה להצלחה גדולה, כשזכה במקום הראשון בפסטיבל, ונבחר כ"שיר השנה" לשנת תש"ל (1970). בשנת 1971, הגיע למקום השני במצעד השנתי, שיר נוסף של אתר, "אני חולם על נעמי".
המשורר נתן אלתרמן, אביה של תרצה אתר, נפטר ב-28 במרץ 1970. אתר שהייתה קשורה מאוד לאביה, מביעה בשיר את געגועיה לאביה, שאינו נוכח בהצלחותיה המקצועיות.
מיקום במצעדי הפזמונים

השיר נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל ב־28 במאי 1973, זכה להצלחה וצעד 11 שבועות, עד 20 באוגוסט 1973. בשיאו הגיע למקום החמישי במצעד (23.7.1973).
הערות שוליים

↑  שיר לערב חג, באתר הספרייה הלאומית
↑  שיר לערב חג, באתר פזמונט
ויליאם טרלואר

ויליאם מיטשלסון טרלואר (באנגלית: William Mitchellson Treloar‏; 21 בספטמבר 1850 – 3 ביולי 1935) היה פרופסור למוזיקה אמריקאי, מלחין, מוציא לאור מוזיקלי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממיזורי.
ביוגרפיה

טרלואר נולד ב-21 בספטמבר 1850 ליד לינדן, ויסקונסין, ולמד בבתי הספר הציבוריים המקומיים. משפחתו עברה למאונט פלזנט, איווה בשנת 1864, והוא למד בבית הספר התיכון שם ולאחר מכן באיווה וסליאן קולג'. הוא עבר למיזורי ב-1872, שם החל קריירה בהוראת מוזיקה במאונט פלזנט קולג' בהאנטסוויל מ-1872 עד 1875. בשנת 1875, הוא עבר למקסיקו, מיזורי, שם הפך לפרופסור למוזיקה ב-Hardin College, וכן לימד במכללה הסינודילית לנשים בפולטון הסמוכה ובבתי הספר הציבוריים המקומיים.
טרלואר נכנס לראשונה לפוליטיקה ב-1894, שימש כציר בוועידת המדינה הרפובליקנית ורץ לקונגרס נגד חבר הקונגרס הדמוקרטי צ'אמפ קלארק, אותו ניצח במהלך שנת הסחף הרפובליקני. נאמר כי טרלואר הייתה הבחירה החמישית של המפלגה הרפובליקנית להתמודד על המושב, ועם הזכייה זכה ללעג על ידי העיתונים כ"נגן בנג'ו" ו"מכוון פסנתר". עם זאת, קלארק המובס הגן עליו באדיבות, כינה אותו "אדם בעל יכולת הוגנת ונימוסים טובים" ושיבח את הקריירה האקדמית והמלחינה שלו. לאחר שכיהן כהונה בקונגרס ה-54, טרלואר הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש ב-1896 במשחק חוזר עם קלארק, הפעם במהלך שנה של הישגים דמוקרטיים.
במהלך כהונתו הקצרה, הוא נתן חסות לחוק זכויות היוצרים של טרלואר שהיה יוצר מרשם זכויות יוצרים ומרחיב את תנאי זכויות היוצרים. הצעת החוק הייתה שנויה במחלוקת למדי, ונשאה מאמצי לובינג נרחבים הן מצד התומכים והן מצד המתנגדים. למרות שהיא לא יצאה מהוועדה, חלק מסעיפיה עברו מאוחר יותר.
לאחר שעזב את בית הנבחרים, הוא הפך למנהל הדואר של מקסיקו, מיזורי מ-1898 עד 1904. בשנת 1905, הוא עבר לקנזס סיטי, מיזורי כדי לפתוח עסק להוצאת מוזיקה. הוא ניהל את העסק בקנזס סיטי מ-1905 עד 1915, ולאחר מכן העביר אותו לסנט לואיס. שם, הוא גם לימד והלחין מוזיקה, ושימש כשופט בחירות מ-1920 עד 1924. הוא מת ב-3 ביולי 1935 בסנט לואיס, מיזורי, ונקבר בבית הקברות בלפונטיין.
העיירה טרלואר, מיזורי נקראת על שמו.
וירג'יניה אדמירל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בפברואר 1915 דה דאלז, ארצות הברית 
 פטירה:  27 ביולי 2000 (בגיל 85) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קנסיקו 
 צאצאים:  רוברט דה נירו 
 
וירג'יניה אדמירל או וירג'יניה דה נירו, באנגלית: Virginia Admiral or Virginia De Niro (4 בפברואר 1915 – 27 ביולי  2000) הייתה ציירת, ומשוררת אמריקאית ואמו של השחקן רוברט דה נירו. היא למדה ציור אצל הנס הופמן בניו יורק, ועבודותיה נכללו באוסף פגי גוגנהיים.
חיים ועבודה

אדמירל נולדה באורגון, בתם של אליס קרוליין (לבית גרומן), מורה בבית הספר, ודונלד אדמירל, מתווך תבואה. אדמירל גדלה כפרסביטריאנית אך מאוחר יותר הפכה לאתאיסטית במהלך בגרותה. אביה היה ממוצא אנגלי, צרפתי והולנדי, ואמה הייתה ממוצא גרמני. ב-1920 היא התגוררה בדנוויל, אילינוי, לפי המפקד, עם הוריה ואחותה הצעירה, אלינור. ב־1930, הוריה של וירג'יניה התגרשו והיא גרה עם אמה ואחותה בברקלי, קליפורניה. בעודה בברקלי, אמה הפכה למורה בבית ספר.
מ-1932 עד 1935, אדמירל למדה לתואר ראשון ב-Coe College בסידר רפידס, איווה, שם התמחתה בעיתונאות. אדמירל למדה במכון לאמנות בשיקגו אצל הנס הופמן. בשנת 1938, היא עבדה על פרויקט האמנות הפדרלית, באוקלנד, קליפורניה. בזמן שהתגוררה בברקלי, קליפורניה, היא הייתה חלק מעולם האמנות, הסוציאליסטית והספרותית מחוץ לקמפוס. חברה לחיים בשנות הארבעים היה המשורר רוברט דאנקן. הם נסעו יחד מקליפורניה לגריניץ' וילג', ניו יורק. עם דאנקן, היא הפיקה גיליון של המגזין Epitaph (שנקרא מאוחר יותר ל-The Experimental Review).[6]
אדמירל, פגשה את רוברט דה נירו האב, אמן שאפתן, באחד משיעורי הציור של הנס הופמן בפרובינסטאון, מסצ'וסטס. תחילה הם עברו לדירת לופט ברחוב מזרח 14, מאוחר יותר לדירה ברחוב 8, ולאחר מכן התיישבו בדירה ברחוב בליקר בגריניץ' וילג'. הם נישאו בדצמבר 1942. באוגוסט 1943 ילדה וירג'יניה את בנם, השחקן והבמאי רוברט דה נירו ג'וניור
במשך זמן מה עבדה אדמירל כקלדנית. היא ורוברט דה נירו התגרשו ב-1945, אך נשארו קרובים לאורך כל חייהם. כאשר רוברט האב לקה בסרטן, היא טיפלה בו במהלך שנותיו האחרונות. מאוחר יותר, בניו יורק, היא כתבה למגזין True Crimes.
ב-1942 הציגה אדמירל את אמנותה בסלון לאמנים צעירים בגלריה "אמנות המאה הזו" של פגי גוגנהיים במנהטן. באותה שנה מכרה ציור למוזיאון לאמנות מודרנית תמורת 100 דולר. היא הייתה הראשונה מקבוצת האמנים שלה שמכרה ציור למוזיאון. ג'קסון פולוק ערך את המכירה הראשונה שלו למוזיאון שנתיים מאוחר יותר. היא ערכה תערוכת יחיד באותה גלריה בשנת 1946 ועבודותיה נכללו באוסף פגי גוגנהיים בביאנלה בוונציה בשנת 1947. בשנים מאוחרות יותר, מ-1973 עד 1980, האמנות שלה הוצגה בגלריה Buecker & Cembalo.
אדמירל הייתה פעילה בתנועות פוליטיות נגד מעורבות אמריקאית במלחמת וייטנאם ולמען זכויות האמנים והעניים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 היא הייתה גורם מרכזי בהשגת דיור בעלות נמוכה לאמנים שעבדו באזור סוהו בניו יורק.
עבודתה נמצאת באוספים הקבועים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות והמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ואוסף פגי גוגנהיים בוונציה. בנוסף, המסמכים שלה מוחזקים בארכיון לאמנות אמריקאית בסמיתסוניאן.
הערות שוליים

↑  About the Artist, VirginiaAdmiral.com (באנגלית אמריקאית)
↑  Shawn Levy (2014). De Niro: A Life. Crown Archetype.
↑  Coe College. The Acorn, 1935.
1 2  "Virginia Admiral, 85, Painter and Writer". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 2000-08-15. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-02-10.
↑  Entertainment, HuffPost UK (באנגלית)
↑    Christopher Turner, ‏The bohemian life of Robert De Niro, senior, The Telegraph, 19 March 2009
↑  Robert De Niro, Sr. Paintings, Bio, Ideas, The Art Story
↑  L. A. Times Archives, * Virginia Admiral; Artist, Mother of Robert DeNiro, Los Angeles Times, ‏2000-08-16 (באנגלית אמריקאית)
↑  Turner, Christopher (Summer 2009). "An elegant mind". Modern Painters. 21
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 8065 2789  LCCN: nr2004032727  SNAC: w6904rc5  ULAN: 500044912  VIAF: 49180409   WorldCat (עם VIAF): 49180409
סומוביט (מחנה ריכוז)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מחנה מעצר, מחנה ריכוז
 מדינה:  בולגריה
 תאריכים
 תאריך הקמה:  26 במאי 1943
 תאריך סגירה:  17 בינואר 1944
 אוכלוסייה
 מספר אסירים בשיא:  לפחות 539
 השתייכות האסירים:  יהודים
 נתונים
 קואורדינטות:  43°41′11″N 24°46′21″E﻿ / ﻿43.68639°N 24.77250°E﻿ / 43.68639; 24.77250
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור מחנה סומוביט(למפת בולגריה רגילה) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור מחנה סומוביט
מחנה הריכוז סוֹמוֹבִיט (בבולגרית: Лагер Cомовит), היה מחנה ריכוז אשר הוקם על ידי הקומיסריון לענייני יהודים בכפר סומוביט אשר בממלכת בולגריה ופעל בין 26 במאי 1943 ועד 17 בינואר 1944. מספר הכלואים בו בזמן נתון עמד על כמה מאות. ייעודו היה כליאתם של מנהיגי יהדות סופיה ובהמשך נוספו אנשי ציבור מקהילות נוספות וחשודים בסיוע לפרטיזנים ולקומוניסטים. במקום נכלאו גם משפחות שלמות, גברים נשים וטף.
רקע והקמת המחנה

ב-15 במאי 1943 הציג אלכסנדר בלב את תוכניתו החדשה לגרש את כל יהודי בולגריה אל מחוץ לגבולות הממלכה עד ל-30 בספטמבר. סומוביט נקבע כאחד מיעדי השילוח של היהודים באמצעות מעבורות על הדנובה. ב-21 במאי אישרה הממשלה הבולגרית רק את הגליית יהודי סופיה לערי השדה.
צווי הגירוש הראשונים החלו להמסר לבני הקהילה וראשיה החלו לפעול לביטול הצו. הרב דניאל ציון הכריז על ה-24 במרץ כיום צום ותפילה ונאם בפני קהל המונים בבית הכנסת ברובע יוצ'בונאר. לאחר התפילה החל הקהל לנוע לכוון ארמון המלך ופוזר בכח רב על ידי המשטרה הבולגרית. 412 מבני קהילת סופיה וראשיה נעצרו. ראשי הקומיסריון לענייני יהודים החליטו להקים מחנה ריכוז בסומוביט ובשלב הראשון לעצור בו את הנהגת קהילת סופיה מתוך הנחה, שללא מנהיגות תקטן מאוד התנגדות הקהילה היהודית לגירוש ויעלה בידם לממש את "התוכנית הגדולה" ולגרש את יהודי בולגריה אל מחוץ לגבולות הממלכה.
בשלב ראשון נשלחו 170 מקרב בני הקהילה שנעצרו ובכללם הרב ציון והובלו לסומוביט ברכבת משא כשהם דחוסים בשני קרונות. ב-26 במאי הגיעו העצורים למקום. המחנה הוקם בתוך בית ספר יסודי שהוקף חומה גבוהה ואובטח על ידי חיילי הצבא הבולגרי.
המחנה בתקופת פעילותו

בהגיע העצירים, נערך חיפוש על גופם והוחרמו מהם כל חפציהם האישיים. הכלואים ישנו בתוך כיתות בית הספר על הרצפה וקיבלו 2 פרוסות לחם ו-2 כוסות מרק ליום ובנוסף מימיית מים אחת ליום לשתייה ושטיפה. לאחר שבועיים הגיעו למחנה עצורים נוספים מסופיה ובאמצע יוני גדל מספר האסירים ל-250, בכללם הנער שלמה קאלו. בשל הדוחק ובהיעדר תנאי סניטציה החלו רבים לסבול ממחלות זיהומיות. בנוסף, הכו חיילי המשמר הבולגרי את העצורים מעת לעת בקתות רוביהם והטרידו אותם וכן הרבו להתעלל ברב דניאל ציון. בראשית יולי הוחלפה האבטחה ובמקום חיילי הצבא הבולגרי הוצבו במקום אנשי משטרה.
בנוסף, הנחה מפקח מטעם הקומיסריון לשאלות יהודיות להקל את תנאי הכלואים ובכפוף להנחייתו הוגדלה כמות המזון שסופקה להם. בהמשך, נשלחו למחנה יהודים מקהילות יהודיות נוספות ובכללם עסקנים ואנשי ציבור שהפרו לכאורה את החוק להגנת האומה או נחשדו בסיוע לפרטיזנים. העצורים כללו 101 מבני קהילת פלובדיב, 21 מפאזארדז'יק ו-44 מרוסה. לקראת אמצע יולי הגיעה קבוצת עצירים נוספת מדופניצה וקיוסטנדיל שכללה משפחות שלמות. לקראת סוף יולי שוחררה קבוצת עצירים בני קהילת סופיה ומספר הכלואים במחנה הגיע ל-500 נפשות. החל מה-5 באוגוסט נשלחו הגברים לעבודות כפייה.
בין הכלואים נמנו גם ילדים ואחת העצורות הפעילה עבורם גן ילדים מאולתר. בראשית אוקטובר שוחררה קבוצת עצירים נוספת ומספר העצירים במחנה ירד לכדי 200 נפשות ובסוף החודש הגיעה שוב קבוצה גדולה של עצירים וחלקם שוכנו בצריפים שהוקמו במקום.
סגירת המחנה

ב-17 בינואר 1944 הועברו עצורי סומוביט לכפר "טאבאקובה צ'שמה" הסמוך יותר לפלבן. מאוחר יותר הועברו חלקם מ"טאבאקובה צ'שמה" לקאייליקה ושם נספו 11 מהם בשרפה שככל הנראה נגרמה מהצתה. ב-9 בספטמבר 1944 לאחר ההפיכה שחוללה חזית המולדת הבולגרית בחסות הצבא האדום, שוחררו עצירי המחנות. לאחר המלחמה הוקם בית דין מיוחד לשפיטת "משתפי הפעולה עם הנאצים". ארבעה מהנאשמים היו מפקדי מחנות סומוביט, טאבאקובה צ'שמה וקאייליקה.
מבין הארבעה, אחד נפטר, שניים הוכרזו "נעדרים" ורק מפקד מחנה קאייליקה הועמד לדין וזוכה. עוד הועמדו לדין 18 מראשי הקומיסריון לשאלות יהודיות אשר להם בין השאר, היה חלק בהקמת המחנה. אלכסנדר בלב שכבר נורה למוות בידי פרטיזנים נדון למוות וכן נדון למוות קיריל דאלקצ'ייב מפקד משטרת דופניצה, אשר בין השאר גירש משפחות שלמות של בני הקהילה היהודית מעירו לסומוביט. השאר נדונו לתקופות מאסר שונות או זוכו.
לקריאה נוספת

סטיבן סייג', סומוביט, קאייליקה וטאבאקובה צ'שמה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 36–37), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)