ריצ'רד קובדן
מורשתו

קובדן, ומה שכונה "קובדניזם" (Cobdenism) ומאוחר יותר זוהה עם הלסה פר ספג ביקורת רבה מאסכולת הכלכלנים הבריטים שדגלו בפרוטקציוניזם, על בסיס רעיונותיהם של אלכסנדר המילטון ופרידריך ליסט. עם זאת, במהלך חלק ניכר ממה שנותר מהמאה התשע-עשרה, הצלחתו עם תנועת הסחר החופשי הייתה ללא עוררין, והפרוטקציוניזם הפך לחורג מהמקובל. התנועה לרפורמת המכסים בבריטניה שהחלה על ידי ג'וזף צ'מברלין הביאה מתנגדים חדשים לליברליזם של מנצ'סטר (אנ'), והנושא כולו הפך שוב לשנוי במחלוקת. שנות השיקום שלאחר מלחמת העולם השנייה ראו אופנה מחודשת להתערבות ממשלתית בסחר בינלאומי, אך החל משנות ה-80, מרגרט תאצ'ר בבריטניה (בהשפעת אנוק פאוול דרך קית' ג'וזף) ורונלד רייגן בארצות הברית הובילו לתחייה מחודשת של לסה פר, שעדיין שולט בחשיבה הכלכלית המרכזית.
קובדן הותיר חותם עמוק על ההיסטוריה הבריטית. אף על פי שהוא לא היה "כלכלן מדעי", רבים מרעיונותיו ונבואותיו הקדימו טיעונים ונקודות מבט שיופיעו מאוחר יותר בכלכלה האקדמית. הוא חשב שזה "טבעי" שבריטניה תייצר עבור העולם בתמורה למוצרים חקלאיים של מדינות אחרות. כלכלנים מודרניים קוראים לזה יתרון יחסי. הוא דגל בביטול חוקי הדגן, שלא רק הוזיל את המזון, אלא גם סייע לפתח את התעשייה ולהועיל לעבודה. הוא ראה נכונה שמדינות אחרות לא יוכלו להתחרות עם בריטניה בייצור בעתיד הנראה לעין. "אנחנו דוגלים", אמר, "בשום דבר מלבד מה שמתאים לציווים הנעלים ביותר של הנצרות - לקנות בשוק הזול ביותר ולמכור ביוקר". לאחר ביטול חוקי הדגן, הייצור הבריטי אכן ראה עלייה משמעותית בפריון, בעוד שהחקלאות הבריטית הלכה בסופו של דבר ודעכה עקב תחרות עם היבוא. הוא חזה ששאר העולם צריך ללכת לפי הדוגמה של בריטניה: "אם תבטל את חוקי הדגן ביושר, ותאמץ סחר חופשי בפשטותו, לא יהיה מכס באירופה שלא ישתנה תוך פחות מחמש שנים" (ינואר 1846). הקוסמופוליטיות שלו, שהובילה לתפיסה בקרב יריביו של קובדן שהוא "אנגלי קטן (אנ')" – הובילה אותו לפתח התנגדות לקולוניאליזם (אנ'). קובדן ראה גם את הקשר בין שלום וסחר חופשי. "השלום יבוא לארץ כאשר לאנשים יהיה יותר מה לעשות זה עם זה ופחות עם הממשלות. כלל ההתנהגות הגדול עבורנו ביחס לאומות זרות הוא - בהרחבת היחסים המסחריים שלנו - שיהיה איתם קשר פוליטי קטן ככל האפשר".
הביוגרפיה שלו, "חייו של ריצ'רד קובדן" מאת ג'ון מורלי, שנכתבה עם מידע מבני זמנו כמו ג'ון ברייט וסר לואיס מאלט, פורסמה ב-1881 (האחים רוברטס: בוסטון).
בשנת 1866 נוסד מועדון קובדן (Cobden Club) כדי לקדם "שלום, סחר חופשי ורצון טוב בין האומות". זה נבע ממאמציו של תומס ביילי פוטר (אנ'), יורשו של קובדן במושב של רוצ'דייל, שרצה מוסד שיתמוך בעקרונותיו של קובדן. ב-15 במאי 1866 נערכה מפגש הפתיחה של המועדון במועדון רפורם (אנ') בלונדון וארוחת הערב הראשונה של המועדון נערכה ב-21 ביולי 1866 במלון Star and Garter בריצ'מונד (אנ'), בהנהגתו של גלאדסטון. המועדון הפיץ ספרות סחר חופשי למטרות תעמולה.
הצעתו של ג'וזף צ'מברלין לרפורמה במכסים, שהושקה ב-1903, הציתה מחדש את הדיון על סחר חופשי מול פרוטקציוניזם בבריטניה. לרגל מאה שנה להולדתו של קובדן התאספו 10,000 איש בארמון אלכסנדרה (אנ') בלונדון ביוני 1904. קובדן "סימל את החזון הליברלי של סדר עולמי שליו ומשגשג המוחזק יחד על ידי הכוחות הטובים של הסחר החופשי" כמו אף דמות אחרת מהמאה התשע-עשרה. בנאום בפגישה אמר המנהיג הליברלי סר הנרי קמפבל-באנרמן:
המניע שהעניק השראה לאלה שחיברו את המכלול היה כפול. הם ביקשו להראות את הערצתם, ואת הכרת התודה שלהם כלפי אנגלי גדול שליבו האוהד, חוכמתו, האינטואיציה שלו, האומץ ורהיטות הדיבור הראויה לשבח שלו הביאו להם ישועה גדולה בימי אבותיהם. הם גם ביקשו להצהיר על דבקותם בדוקטרינות שהוא לימד, ועל נחרצותם שבכוחן של דוקטרינות אלו, אלוהים יעזור להם, אין לפגוע. מה שהם חייבים לו ולעצמם היה להבהיר לעיני כל בני האדם שהם מתכוונים לאחוז במורשת שהוא, אולי יותר מכל פרט אחר, זכה עבורם; וכי את פירות המערכה שניהל כנגד סיכויים אדירים אין לשלול מהם בקלות. הם לא היו שם כדי להעריך את קובדן כנביא בעל השראה, אבל הם ראו בו אזרח גדול, מדינאי גדול, פטריוט גדול ומנהיג גדול ופופולרי... קובדן בילה את חייו בהסרת ההגבלות והמחסומים המלאכותיים האלה. שבזמן הנוכחי ביקשו אנשים נמהרים ופזיזים להקים מחדש - חסמים לא רק למסחר, אלא גם לשלום ולרצון טוב, ולהבנה הדדית; כן, ומכשולים לחירות ולממשלה טובה בבית. אלה שהביעו תדהמה מכך שהפועל האינטליגנטי לא הסתכל במבט עקום על היצרן, קובדן, התעלמו מהעובדה שהוא נתן לאנשים אוכל זול ותעסוקה בשפע, ועשה הרבה יותר; שהוא פוצץ את הבסיס הכלכלי של שלטון מעמדי וכפיפות מעמדית.
סטנלי בולדווין אמר בדצמבר 1930, בתקופת השפל הגדול בבריטניה, שהשמרנים היו "מפלגה לאומית של כל אלה המאמינים שכל שיפור במצבה התעשייתי והכלכלי של המדינה הזו יכול להיות מושג רק על ידי התנתקות מהקובדניזם של הדור הקודם, והצבת המדינה הזו על מה שהוא, וחייב להיות, בסיס פרוטקציוניסטי". שבועיים לאחר מכן תקף בולדווין את הטיפול של ממשלת הלייבור בוועידה האימפריאלית: "בוועידה ההיא הייתה לממשלה הזדמנות נפלאה לעשות משהו מעשי כדי לעזור לתעשייה הבריטית ולקשור את האימפריה יחדו בשותפות סחר הדוקה. הם לא הצליחו לנצל הזדמנות זאת משום שלא ניתן היה ליישב את הצעות הדומיניון עם תאוריות הסחר החופשי העתיקות שעבר זמנן של הקובדניזם". בריטניה נטשה את הסחר החופשי ב-1932 ואימצה מכס כללי. ב-1932 אמר שר האוצר לשעבר של הלייבור, פיליפ סנודן (אנ'), שאף פעם לא הייתה טעות גדולה יותר מאשר לומר שהקובדניזם מת: "הקובדניזם מעולם לא היה חי יותר ברחבי העולם מאשר היום... היום הרעיונות של קובדן מתקוממים נגד הלאומיות האנוכית. הצורך בפירוק מגבלות הסחר, אשר לבשו צורות שונות, הוכר באופן אוניברסלי אפילו על ידי אלה שלא היו מסוגלים לזרוק את הכבלים הללו". פרנסיס הירסט (אנ') אמר ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, שרעיונותיו של קובדן "בולטים בהתנגדות כמעט מוחלטת ל'בשורה' על פי מרקס":
רעיונותיו הבינלאומיים של קובדן התבססו על פטריוטיות ושלום, הרמוניה בין המעמדות, רפורמה בשיטות חוקתיות, רצון טוב בין אנשים ואומות. קובדן... האמין בחירות הפרט וביזמות, בשווקים חופשיים, בחופש הדעה ובחופש המסחר. כל תורתו הייתה תועבה עבור קרל מרקס. לא הייתה לו תחושה של פטריוטיות או אהבת הארץ. הוא דחק במה שכינה "הפרולטריון" בכל המדינות להפיל את החברה על ידי מהפכה אלימה, להשמיד את מעמדות הביניים ואת כל המעסיקים, אותם גינה כקפיטליסטים ונוגשי עבדים. הוא דרש החרמת רכוש פרטי ודיקטטורה חדשה, הדיקטטורה של הפרולטריון. כשם שקובדן פירש ותרגל את הוראותיו של אדם סמית, כך לנין פירש ותרגל את הוראותיו של קרל מרקס. שני האנשים הגדולים האלה, אף על פי שמתו עדיין מדברים. הם בולטים בפני העולם המתורבת כגיבורים של שתי מערכות של כלכלה פוליטית, מחשבה פוליטית וחברה אנושית... כשהמלחמה הזו תסתיים, אנחנו בבריטניה נצטרך בהחלט לבחור אם העיתונות והפרלמנט שלנו יהיו חופשיים, אם אנחנו אמורים להיות אומה מגויסת, בין אם יש להבטיח או להחרים רכוש פרטי וחסכונות, בין אם נכלא ללא משפט; האם שוב נהנה מזכות הקנייה והמכירה היכן ואיך שבא לנו - בקיצור בין אם ישלטו עלינו כעבדים על ידי הבירוקרטיה של מדינת משטרה או כבני חורין על ידי נציגינו הנבחרים. הסמלים של קונפליקט זה יהיו דמותם של ריצ'רד קובדן וקרל מרקס.
ארנסט בווין, שר החוץ של הלייבור, אמר ב-26 ביולי 1947 כי "איננו יכולים לחזור לכלכלה הקובדניטית". בשנת 1966 תקף ראש ממשלת הלייבור הרולד וילסון את פיליפ סנודן על כך שהוא מחזיק בדעות של "קובדניזם פוריטני" אשר "מנע כל פעולת התפשטות להקלה על האבטלה" על ידי הממשלה במהלך השפל הגדול.