stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טאקין זהוב
אקולוגיה > תזונה

בטבע הטאקין אוכל סוגים רבים של צמחייה הנמצאת בהישג ידו. בין פריטי התזונה שלו ניתן למנות עלי רודודנדרון, אורן, אלון, במבוק, שיחים, עשבי תיבול ועשבים. הטאקין נעמד לעיתים קרובות על רגליו האחוריות ונשען על העץ כדי להגיע לעלים הגבוהים, ובנוסף לכך הוא ידוע בכך שהוא מסוגל להפיל עצים ושתילי עצים עם גזע דק עד קוטר של 10 ס"מ על ידי שהוא דוחף אותם עם גופו המסיבי. בגני חיות מאכילים את הטאקין בחציר, אספסת, תירס, תערובת וכדורי עשב.
כמו פריים אחרים, הטאקין הוא בעל חיים מעלה גירה כקיבתו מחולקת ל-4 מדורים. לאחר הבליעה המזון מגיע תחילה למדור הראשון; החיידקים עוזרים לעקל את החלקיקים הקטנים של מזון במדור הראשון. חלקיקים גדולים יותר עוברים למדור השני, ואז הטאקין מקיא משם את החלקיקים ולועס אותם שוב לחתיכות קטנות מספיק כדי שיתעכלו כראוי. התנהגות זאת חוזרת על עצמה במדור השלישי והרביעי. הטאקין פעיל בחיפוש אחר מזון בדרך כלל בשעות הבוקר המוקדמות ושעות אחר הצהריים. שאר היום מנוצל למנוחה בתוך הצמחייה הצפופה, והטאקין מעז לצאת לאזורים חשופים רק בימים מעוננים או מעורפלים. הטאקין נח כאשר ראשו מונח על גבי הרגליים הקדמיות הפסוקות שלו בדומה לכלבים.
אקולוגיה > תקשורת וטורפים

הטורפים העיקריים של הטאקין הזהוב:
בגלל מבנה הגוף המאסיבי והקרניים החזקות והחדות, לטאקין הזהוב אין אויבים טבעיים רבים לבד מאשר דובים, דולים, זאבים טיבטים ונמרים הודו-סינים. אף על פי שהטאקינים די מגושמים ואיטיים, בעת סכנה הם יגיבו במהירות שלא אופיינית להם ובעת הצורך הם אף מסוגלים לזנק בזריזות בין הסלעים. כאשר אחד מהטאקינים בעדר חש בסכנה, הוא משמיע קריאת "שיעול" רמה שגורמת לכל העדר לתפוס מחסה בשיחים צפופים; הטאקינים נוטים להשתטח על האדמה בעומק הסבך עד שתחלוף הסכנה.
על פי רוב, הטאקינים הם בעלי חיים שקטים למדי, אך למרות זאת הם מפיקים מספר קולות כמו נחרות עמוקות, שריקות, וקול דמוי חצוצרה רמה היוצא מהאף המרשים. הטאקין משמיע מהגרון קול המזכיר גיהוק כאשר הוא רוצה משהו, והאם קוראת לטלה שלה על ידי קול גירגור הנשמע כ"רררר" צורמני. הזכרים בנוסף לכך משמיעים שאגה גרונית רמה במהלך הקרבות עם היריבים ובמהלך השאגה פיהם פעור ולשונם יוצאת החוצה.
הטאקינים מתקשרים ביניהם גם על ידי תקשורת חזותית המתבצעת על ידי מגוון של תנוחות גוף. לדוגמה, זכרים יציגו דומיננטיותך על ידי תנוחה זקופה וצוואר וראש מורמים. הטאקין יאותת על תוקפנות עם הטיית ראש למטה כאשר הצוואר מתוח בצורה אופקית ונוקשה. לאחר קשר עין ממשוך בין שני זכרים יריבים, הם יורידו את ראשם, יקמרו את גבם, ואז יסתערו אחד על השני תוך כדי ריסוק הקרניים במקביל בדומה לכבש המושק. תקשורת כימית מתבצעת על ידי פרומונים שמופרשים בשתן או על ידי הריח של הפרווה.
אקולוגיה > מחזור חיים

לאחר תקופת הריון של 7–8 חודשים, נולד טלה אחד במשקל של 5–7 ק"ג בתחילת האביב ולעיתים רחוקות תאומים. לקראת ההמלטה נקבות הטאקין מחפשות אזורים סבוכים במיוחד כדי ללדת את הטלה. בתוך מספר ימים מהלידה הטלה מצליח לנוע במהירות במרבית הטופוגרפיה ההררית של בית הגידול וזמן מה לאחר מכן הוא מצטרף עם אימו לעדר. מאפיין זה נחוץ במיוחד כדי להימלט מטורפים או כדי להצליח לנדוד יחד עם העדר בחיפוש אחר מזון. כאשר הטלה מאבד את אימו הוא נותן פעייה מבוהלת שתגרור אחריה תגובה קולית מהאם.
טלאי הטאקין מתאפיינים בצבע חום כהה בניגוד מובהק לבוגרים, מה שמספק להם הסוואה מושלמת בסבך השיחים ההררים. יש להם פס גבי כהה שנמוג ככל שהם מתבגרים. כעבור זמן הצבע של הפרווה מתחיל להתבהר לזהוב עד הבגרות המלאה. הטלה מתחיל לאכול מזון מוצק בתוך חודש מהלידה, והוא מפסיק לינוק לאחר 3 חודשים. עם זאת הוא עשוי להמשיך לשהות לצד אימו עד שהיא תמליט את העגל הבא. קרניו של הטלה מתחילות לצמוח בגיל 6 חודשים. טלאי הטאקין נוהגים לפזז ולשחק אחד עם השני עם קפיצות, נגיחות ובעיטות. הטאקינים מגיעים לבגרות לאחר 30 חודשים.
תוחלת החיים של הטאקין הזהוב היא 12–18 שנים בטבע, ועד 20 שנים בשבי.
מצב

האיומים העיקריים לטאקין הזהוב הם כריתת יערות, ציד, הפרעה אנושית ופיצול בית הגידול. הטאקין הזהוב מוגן על ידי חוק הגנת חיות הבר משנת 1988 ובשמורות הטבע בשאנשי, ונראה שהטווח שלו התרחב בשנים האחרונות כמו גם מספר האוכלוסיות. נכון לשנת 2003, ישנם כ-14 שמורות טבע שגודלם יחד הוא בסביבות 3,250 קמ"ר שהוקמו להגנה על הטאקין הזהוב ובית גידולו. איסורי כניסה לחלק מהשמורות בסוף 1990, שיפרו מאוד את תנאי בית הגידול וההישרדות של הטאקין.
גודל אוכלוסיית הטאקין הזהוב בסין נאמדה בסביבות 21,200 פרים בשנת 1990, אולם אומדנים מאוחרים יותר בשנת 2001 העריכו שגודל האוכלוסייה אינו עולה על 5,720 פרטים. מרבית הטאקינים מתרחשים בשלושה מרכזים עם צפיפות אוכלוסייה גבוהה סביב נהרות: טאיבאי, נינגשאן וזאוזי.
הטאקין הזהוב מצוי בגני חיות רבים ברחבי העולם.
במיתולוגיה

בסיפורי המיתולוגיה היוונית, ישנו סיפור על מסע גבורה של הארגונאוטים (קבוצת גיבורים יוונים) להשגת צמרו המוזהב של איל אגדי בשם כריסומאלוס. הסיפור והמסע ידועים בשם גיזת הזהב, ויש המשערים כי פרוותו של הטאקין הזהוב הייתה הבסיס לאגדה זאת.
הערות שוליים

↑  Xuehua Liu, Yuke Zhang, Xiangyu Zhao, Xiangbo He, Qiong Cai, Yun Zhu, Baisuo He, Qiang Jiu, Introduction to the wildlife camera-trapping database of the middle Qinling Mountains, Biodiversity Science 28, 2020, עמ' 1075–1080 doi: 10.17520/biods.2020094
טאקין זהוב רובץ.
נוף אופייני לבית גידולו של הטאקין הזהוב.
טלה של טאקין זהוב בגן חיות.
משה אייזנבט

הרב משה (מוריס) אייזנבט (ה'תרמ"ג/ה'תרמ"ד, 1883 – ד' בשבט ה'תשי"ח, 15 בינואר 1958) היה רב והיסטוריון צרפתי-אלג'יראי, רבה של קונסטנטין ואלג'יר ולאחר מכן רבה הראשי של אלג'יריה.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1883 בפריז. הוא למד בבית המדרש לרבנות בפריז. ב-1911 מונה לרבנות העיר סדאן. ב-1914, במלחמת העולם הראשונה, גויס לכוחות המזוינים של צרפת והשתתף בלחימה בוורדן. בשנת 1918 נישא ללור גולדשמידט, ממנה נולדו לו שלושה ילדים.
ב-1928 מונה לרבה של קונסטנטין, ב-1932 לרבה של אלג'יר וב-1941 החל לכהן כמשנה לרב הראשי של אלג'יריה. בשנת 1943 החל לכהן כרבה הראשי של אלג'יריה ומינה למשנהו את הרב אברהם משה פינגרהוט.
בשנת 1941 הקים את בית הספר היהודי באלג'יר. ב-1948 הוענק לו התואר קצין לגיון הכבוד.
הרב אייזנבט נפטר ב-15 בינואר 1958 באלג'יר.
חיבוריו

יהדות צפון אפריקה: מחקר דמוגרפי על בני ישראל מהעיר קונסטנטין, 1931
יהודי צפון אפריקה: דמוגרפיה ואונומסטיקה, 1936
האנציקלופדיה הקולוניאלית והימית של היהודים באלג'יריה, 1937
יהודי מרוקו: מסה היסטורית, 1948
היהודים באלג'יריה ובתוניסיה בעידן הטורקי (1515–1830), 1952
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  הרבי הגדול משה אייזנבט (בצרפתית)
1 2  שלמה א' גליקברג, בית הספר הרבני
באלג'יר (1948–1961)
1 2  Brock Cutler, Eisenbeth, Maurice, Encyclopedia of Jews in the Islamic World, Brill, 2010-10-01
↑  שאלות ותשובות הרב אברהם משה פינגרהוט ז"ל, באתר אוצר החכמה
| רבני אלג'יריה |
| --- | --- | --- |
| רבני מחוז אלג'יר | ריב"ש • רשב"ץ • אברהם אבן טוואה • סעדיה אזוביב • מימון יאפיל • רפאל ידידיה שלמה צרור • יהודה עייאש • שלמה זוראפה • סעדיה עמור • משה אייזנבט • אברהם משה פינגרהוט • יצחק מרעלי |  |
| רבני מחוז אוראן ותלמסאן | נתן ג'ייאן • חיים קצבי • פארוז קרסינטי • אברהם אנקווה • חיים בלייח • דוד הכהן סקלי • יוסף משאש • מסעוד הכהן (פרחי כהונה) • דוד אשכנזי (רב) • יצחק אלמליח (תלמסאן) • דוד אבן כליפא |  |
| רבני מחוז קונסטנטין (אלג'יריה) | סידי פרג' חלימי • יוסף גנאסיא • ישועה ללום • רחמים נאהורי |  |
מעבר מנחם בגין

| --- | --- |

מעבר מנחם בגין
 שם רשמי:  מעבר מנחם בגין, (מעבר טאבה; בערבית معبر طابا)
 מיקום:  ישראל אילת, ישראל   מצרים טאבה, מצרים
 מנוהל על ידי:  ישראל רשות שדות התעופה   מצרים מצרים
 פתיחת המעבר:  26 באפריל 1982
 קואורדינטות:  29°29′27″N 34°54′10″E﻿ / ﻿29.49097°N 34.90283°E﻿ / 29.49097; 34.90283
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אילת מוגדלת) הר יהושפט הר צפחות אילות חבל אילות מצרים ירדןמעבר מנחם בגין(למפת אילת רגילה) הר יהושפט הר צפחות א. חבל אילות מצרים ירדןמעבר מנחם בגין(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףמעבר מנחם בגין(למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףמעבר מנחם בגין  he מעבר מנחם בגיןhe מעבר מנחם בגיןמפת  __ אילת (in English: Eilat) [‌דרום הנגב‌]מצפון: __ מועצה אזורית חבל אילות (in English: Hevel Eilot Regional Council) ממזרח: עקבה (in English: Trace) מדרום: מפרץ אילת (in English: Gulf of Aqaba) ממערב: חצי אי (in English: Peninsula) סיני (in English: Sinai) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מעבר מנחם בגין, הידוע כמעבר טאבה במצרים (בערבית معبر طابا), הוא מעבר גבול יבשתי בין אילת בישראל וטאבה במצרים, השוכן כ-10 ק"מ דרומית למרכז העיר אילת על גבול ישראל-מצרים. המעבר נפתח ב-26 באפריל 1982 והוא משמש כמעבר עבור בעלי אזרחות ישראלית ותיירים זרים, למעט פלסטינים, וכן לבעלי תעודות מעבר המחזיקים בוויזה מצרית בדרכונם (עולים חדשים ופלסטינים המחזיקים בתעודת מעבר ישראלית). המסוף שוכן על רצועת חוף צרה ברוחב של 45 מטר ובאורך של 200 מטר, בין ים סוף והרי אילת. המעבר פתוח כל ימות השנה מלבד יום הכיפורים וחג הקורבן. צידו הישראלי של המעבר נקרא על שם ראש הממשלה לשעבר מנחם בגין.
טאבה ומעבר מנחם בגין בצילום אוויר
היסטוריה

עם השלמת הנסיגה הישראלית מסיני ב-26 באפריל 1982, על פי הסכם השלום בין ישראל למצרים, נפתח מעבר גבול זמני בין המדינות, דבר שנבע מהמחלוקת סביב הריבונות על טאבה. החל ממרץ 1989 התאפשרה תנועה רציפה במעבר טאבה והוא נפתח 24 שעות ביממה. תנועה זו התאפשרה אחרי בוררות בינלאומית שקבעה שהחוף הציבורי, הכפר של רפי נלסון ומלון סונסטה יועברו לידי השלטון המצרי. בספטמבר 1995 הוכרזה פתיחת המסוף החדש באופן רשמי. בינואר 1989, הועברה טאבה למצרים ומעבר הגבול עבר כקילומטר וחצי מזרחית ממיקומו הקודם. דבר זה גרם לגידול משמעותי בנפח התנועה במסוף, שכן גם היוצאים לטאבה עשו בו שימוש. ב-1995, הוקם מסוף ישראלי מחודש וב-1997 נחנך גם המסוף המצרי החדש.
בנתוני תנועת הנוסעים במסוף חלה ירידה דרסטית לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה. זו שבה והתייצבה בשנת 2004, אך לאחר הפיגוע במלון הילטון טאבה בסוף אותה שנה צנחה שוב. רק בשנת 2007 שבה תנועת הנוסעים במעבר והתאוששה, ואף חצתה לראשונה מאז 1999 את רף המיליון[דרוש מקור][מפני ש...]:
| שנה | 1999 | 2001 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| נוסעים | 1,038,828 | 375,655 | 725,374 | 991,421 | 783,672 | 648,542 | 1,145,422 | 1,433,892 |
| מכוניות | 89,422 | 26,065 | 45,555 | 48,692 | 27,170 | 22,546 | 36,297 | 21,936 |
במרץ 2020, במהלך תקופת הקורונה, המעבר נסגר באופן זמני. ב-2021, עם פתיחת המעבר מחדש, נכנסו במהלך השנה 167 אלף מבקרים לסיני. ב-2022 חלה עלייה ונכנסו בטאבה 565 אלף מבקרים, עלייה שהמשיכה גם ב-2023 עם 579 אלף מבקרים, עד פרוץ מלחמת חרבות ברזל שהביאה להפחתה משמעותית בכמות המבקרים, וב-2024 פחתה משמעותית כמות המבקרים, רובם ערבים־ישראלים.
הטרמינל הישראלי

הטרמינל הישראלי נחנך בספטמבר 1995 והקמתו עלתה כ-3 מיליון דולר. אולם הנוסעים פתוח 24 שעות ביממה, כל ימות השנה, למעט ביום כיפור ובחג הקורבן. במקום תחנות "דרייב אין" לבעלי מכוניות, שירות להחלפת כספים, וחנויות פטורות ממס. בשל הנתונים הגאוגרפיים, אין במקום מגרש חנייה. ניתן להגיע אל המעבר בקווי האוטובוס 15 ו-16 של אגד מהתחנה המרכזית אילת ובקו 30 מנמל התעופה רמון, במוניות וברכב פרטי דרך כביש 90. בספטמבר 2016 הטרמינל הישראלי נקרא על שמו של ראש הממשלה מנחם בגין שחתם על הסכם השלום הישראלי מצרי ב-1979, והוקמה תערוכה על פועלו בשער הכניסה לישראל.
הטרמינל המצרי

הטרמינל המצרי מכיל אולם נוסעים הפתוח 24 שעות ביממה, כל ימות השנה, למעט חג הקורבן. במעבר יש דיוטי פרי, שירות להחלפת כספים ומכס. על יד המעבר בית מלון של רשת הילטון ותחנה של משטרת התיירים המצרית. כמו כן, בטרמינל המצרי יושב קצין קישור ישראלי וכן נציגות של כוח המשקיפים הרב-לאומי.
הערות שוליים

↑  כך בעמוד הרשמי
↑  מעברי גבול יבשתיים, באתר רשות שדות התעופה בישראל
↑  "מעבר גבול טאבה". אורכב מ-המקור ב-2020-06-10. נבדק ב-2017-06-10.
↑   משה גלעד, לא מתווכחים עם אזהרת המסע: אין כמעט ישראלים בסיני, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2024
↑  מירב ארד, מעבר טאבה למצרים יקרא "מעבר בגין", באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 בספטמבר 2016
מראה הצד הישראלי במעבר
חותמת של מעבר הגבול הישראלי בטאבה
חותמת מעבר הגבול המצרי
המסוף המצרי
יוליה (דמות)

| --- | --- |

 יוצרים:  Luigi Da Porto 
 מידע
 מקום לידה:  ורונה 
 אזרחות:  הרפובליקה של ונציה 
 מקום מגורים:  Casa di Giulietta 
 מקום פטירה:  ורונה 
 דמויות קשורות
 משפחה:  Tybalt (maternal first cousin), Rosaline (דודנית) 
 
יוליה קפולט (באנגלית: Juliet Capulet, באיטלקית: Giulietta Capuleti) היא הגיבורה הנשית בטרגדיה הרומנטית של ויליאם שייקספיר, רומיאו ויוליה, שבה היא נערה בת 13, בתו היחידה של ראש משפחת קפולט. היא מתאהבת בגיבור הגברי רומיאו, ממשפחת מונטגיו, אשר מנהלת סכסוך דמים עם משפחת קפולט. לסיפור יש היסטוריה ארוכה הקודמת גם לימיו של שייקספיר עצמו.
ג'ולייט מאת פיליפ ה. קלדרון (1888)
גילה של יוליה

במחזה, יוליה קרבה ליום הולדתה הארבעה עשר. היא נולדה ב"ערב חג הקציר" (1 באוגוסט), כך שיום ההולדת שלה חל ב-31 ביולי. יום הולדתה הוא "מכאן שבועיים", כך שזמן ההתרחשות של המחזה הוא באמצע יולי.
בתרבויות ובתקופות זמן רבות, נשים נישאו והולידו ילדים בגיל צעיר מאוד, כפי שמעידה ליידי קפולט עצמה במורת רוח על בתה: "לחשבוני, הייתי כבר אמך בגיל הזה, ואת עוד בתולה."
לעומת זאת, אביה מנסה לשכנע את הרוזן פריז, מחזר עשיר, שימתין מעט לפני שיחשוב לשאת את יוליה, מתוך תחושה שהיא עדיין צעירה מדי: "בתי זרה עדיין לעולם, לא ראתה ארבע-עשרה שנים עוד".
בשיר האנגלי שעליו מבוסס הסיפור ("רומאוס ויוליה" מאת ארתור ברוק), מתקרבת יוליה ליום הולדתה השש עשרה, ורומיאו הוא בן גילה. לעומת זאת, בנובלה של מתיאו בנדלו (אנ') עליה ביסס שייקספיר את המחזה, יוליה כמעט בת שמונה עשרה ורומיאו הוא בערך בן עשרים.
מבחינה עובדתית, פשוטי העם האנגלים בדרך כלל לא היו בשנות העשרה כאשר נישאו. אפילו בקרב בני האצולה של אותה תקופה כלה בת 13 הייתה נדירה מאד, ביחס מקורב של אחת מכל 1,000 כלות; באותה תקופה, הרוב המכריע של הכלות האנגליות היו לפחות בנות 19 כשנישאו לראשונה, וגיל הנישואין הממוצע באנגליה היה 25–26 שנים לנשים ו-27–28 לגברים. האצילות האנגליות היו לפחות בנות 16 כשהן נישאו, וגיל הנישואים הממוצע היה 19–21 (לעומת 24–26 שנים לאצילים האנגלים הגברים).
הסבר אפשרי לפער זה נעוץ בכך שבאותה תקופה התפקידים של נשים צעירות גולמו על ידי ילדים טרם גיל ההתבגרות, וייתכן כי שייקספיר לקח בחשבון בעת הכתיבה את מבנה גופם, כמו גם את היותם של רומיאו ויוליה ממשפחות עשירות ולכן סביר יותר שיינשאו מוקדם יותר מפשוטי העם.
מבצעות

"רומאו ויוליה" הוא אחד המחזות הפופולריים ביותר הוא אחד הפופולריים ביותר, וקיימים עיבודים רבים עיבודים שלו לתיאטרון ולקולנוע. בנוסף הופקו יצירות פארודיה, המשכונים, ויצירות אחרות שבהן מככבת דמותה של יוליה.
מבצעות > בעולם

מרי סונדרסון (אנ') הייתה האישה הראשונה שגילמה כשחקנית את התפקיד, במהלך המאה ה-17. קודם לכן כל השחקנים היו גברים בלבד.
פגי אשקרופט הייתה אחת היוליות הידועות ביותר בהיסטוריה, ובמיוחד בהפקה הלונדונית בשנת בבימויו של ג'ון גילגוד, שבה גילגוד ולורנס אוליבייה גילמו לסירוגין את תפקידיהם של רומיאו ומרקוציו.
נורמה שירר בסרט רומיאו ויוליה של הבמאי ג'ורג' צוקור משנת 1936, עם לסלי הווארד היה רומיאו שלה.
אדריאנה קאסלוטי שרה את תפקידה של יוליה המחפשת את רומיאו, בשירו של איש הפח "If I Only Had a Heart" בסרט הקוסם מארץ עוץ של ויקטור פלמינג משנת 1939.
ג'ודי דנץ' בהפקה הלונדונית של פרנקו זפירלי בשנת 1960 בתיאטרון אולד ויק.
משחקה של אוליביה הוסי בתפקיד הוא אחד המפורסמים, בסרט רומיאו ויוליה של פרנקו זפירלי משנת 1968 שהיה נכון לזמנו העיבוד המצליח ביותר בקופות של המחזה.
ניב קיוזאק בשנת 1986 במסגרת חברת שייקספיר המלכותית, עם שון בין כרומיאו שלה.
קלייר דיינס בגרסה המודרנית של באז לורמן משנת 1996, "רומיאו + יוליה", לצד לאונרדו דיקפריו בתור רומיאו.
גוגו אמבתה-רו בהפקה משנת 2005.
היילי סטיינפלד בעיבוד הקולנועי של קרלו קרלי, מול דאגלס בות' בתור רומיאו.
מבצעות > עיבודים מיוחדים

דיפיקה פדוקון גילמה את יוליה בעיבוד ההינדי של סנג'אי לילה בהנסאלי ל-2013 לרומיאו ויוליה.
תרזה פאלמר גילמה את תפקיד את ג'ולי גריג'יו, בת דמותה של יוליה בעיבוד לסרט הזומבים "מת עליה" משנת 2013, מול ניקולס הולט כ-R, בן דמותו הזומבי של רומיאו.
בסרט המצויר "רומיאו ויוליה: חתום בנשיקה", יוליה היא למעשה כלבת ים לבנה, המדובבת על ידי פטרישיה טריפט בגרסה המקורית ועל ידי טליה ברקאי בדיבוב לעברית.
בסרט המצויר נומיאו ויוליה, יוליה היא גמדת גינה בדיבובה של אמילי בלאנט, שחזרה לתפקיד גם בסרט ההמשך עולמם הסודי של גמדי הגינה. בגרסאות של הסרטים בעברית דיבבה את הדמות דקלה הדר
בסרט זוכה פרס האוסקר "שייקספיר מאוהב", מגלמת גווינת' פלטרו את ויולה דה לספס, לכאורה השחקנית הראשונה בהיסטוריה שגילמה את יוליה, תחת זהות בדויה של גבר.
הזמרת והיוצרת האמריקאית טיילור סוויפט נכנסה לתפקיד יוליה בקליפ שלה לשיר Love Story, ובו הסוף שונה מטרגי לטוב.
בסרט רוזליין משנת 2022, שהוא עיבוד קומי לטרגדיה, איזבלה מונר היא יוליה.
מבצעות > בישראל

המחזה הועלה ועובד פעמים רבות בישראל, ושחקניות רבות גילמו את תפקיד הנערה המאוהבת:
| שנה | ההפקה | תרגום | במאי | רומיאו | יוליה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1957 | תיאטרון הקאמרי | רפאל אליעז | יוסף מילוא | יוסף מילוא | אורנה פורת |
| 1975 | תיאטרון חיפה | אברהם עוז | גזה פרטוש | מוני מושונוב | ג'יטה מונטה |
| 1978 | תיאטרון באר שבע | אברהם עוז | יורם פאלק | דורון תבורי | רבקה נוימן |
| 1980 | "שקספרימנט" תיאטרון חיפה | אברהם עוז | עודד קוטלר | מוחמד בכרי | חוה אורטמן |
| 1993 | אנסמבל עיתים במסגרת התיאטרון הקאמרי | רפאל אליעז | רנה ירושלמי | נעם בן עזר, גדי צדקה, גיל צ'רנוביץ' | פנינה ברט-צדקה, אייר וולפה, יפעת גלעדי, עמיחי פרדו |
| 1994 | תיאטרון החאן | אהוד מנור, חוסיין ברגותי | פואד עווד, ערן בניאל | ח'ליפה נאטור | אורנה כץ, ענת פדרשניידר |
| 1996-1994 | תיאטרון החאן עם תיאטרון אל-קאסבה מרמאלה | אהוד מנור, חוסיין ברגותי | ערן בניאל, פואד עווד |  |  |
| 2000 | תיאטרון חיפה | דורי פרנס | יוסי פולק | אבשלום פולק | מיטל דוהן |
| 2008 | תיאטרון תמונע | אברהם עוז | עידו שקד, טל ברנר, דפנה רובינשטיין | יובל סטוניס | רינת מטטוב |
| 2011 | התיאטרון הקאמרי | אלי ביז'אווי | נועם שמואל | דן שפירא | נלי תגר |
| 2015 | תיאטרון באר שבע | אלי ביז'אווי | עירד רובינשטיין | תום אבני | אביגיל הררי |
| 2021 | תיאטרון הבימה | אלי ביז'אווי | משה קפטן | עמית רהב | רוני דלומי |
| 2022 | תיאטרון גשר | דורי פרנס | אילאיל סמל | נעם פרנק | נטע רוט |
המחזה ההומוריסטי "הו, הו יוליה" של אפרים קישון משנת 1974 מציג את המשך קורותיהם של רומיאו ויוליה לולא התאבדו. במחזה גילמה את יוליה השחקנית שושיק שני, כשלצידה בעלה אריק לביא בתפקיד רומיאו.
בוורונה המודרנית > ביתה של יוליה

ברחוב Via Cappello מס' 23 בעיר ורונה שוכן "קאסה די ג'ולייטה", בית מתחילת המאה ה-14 שנטען כי הוא בית משפחת קפולט ובשל כך הפך לאטרקציה תיירותית, על אף שהוא ריק ברובו. השם האמיתי של המשפחה שהתגוררה בו היה באיטלקית קפלטי (Cappelletti), משפחת אצולה, ולא קפולטי (Capuleti). מקורם של בני משפחת קפלטי הוא בדלמטיה ואלבניה, והם היו חלק מחיל הפרשים של הרפובליקה של ונציה, אשר לחמו עבורה מאז המאה ה-13. בבית מוצגת המרפסת של סצנת האהבה המופיעה בתמונה השנייה של המערכה השנייה (אם כי קריאה מדויקת תגלה כי מדובר שם דווקא בחלון), וכן חצר קטנה שבה פסל ברונזה של יוליה. זהו אחד האתרים המתויירים ביותר בעיר.
ישנן מספר אמונות טפלות ומסורות הקשורות באתר, וביניהן:
האגדה מספרת כי מי שילטף את הצד הימני של החזה של הפסל שבחצר, יזכה לגורל טוב ומזל באהבה. עקב כך, שבו נשחקה המתכת בחלק של החזה
אנשים רבים כותבים את שמותיהם ואת שמותיהם של יקיריהם על קירות הכניסה לבית, המכונה החומה של יוליה. במהלך שנת 2019, עבר המבנה שיקום וניקיון, והייתה כוונה לקבוע לוחות הניתנים להחלפה או יריעות לבנות מחוץ למבנה על מנת שהכתובות ייעשו עליהם.
מכתבי אהבה קטנים מונחים מדי שנה ברבבות על קירות המבנה,. עובדי האתר מסירים אותם באופן קבוע על מנת לשמור על ניקיון החצר.
אוהבים נוהגים לרשום את שמם ושם מושא אהבתם על גבי מנעול, אותו הם מצמידים לשער המקושט הגדול שנמצא באחורי החצר.
בוורונה המודרנית > מועדון יוליה

מאז שנות ה-30 הגיעו לורונה מכתבים הממוענים ליוליה. נכון לשנת 2010, התקבלו מדי שנה למעלה מ-5,000 מכתבים, ש-75% מתוכם היו מנשים. קבוצת השולחים הגדולה ביותר הייתה של בני נוער אמריקאים.
המכתבים נקראים על ידי מתנדבים מקומיים, שגם משיבים עליהם. המתנדבים התארגנו מאז שנות ה-80 ב"מועדון יוליה" (Club di Giulietta) אותו מממנת עיריית ורונה. אודות המועדון נכתב ספר מאת ליז וסיל פרידמן, שבעקבותיו נוצר בשנת 2010 הסרט מכתבים ליוליה.
לקריאה נוספת

"אילוף רומיאו של ג'ולייט" קרולין אי בראון; SEL: Studies in English Literature 1500–1900, Vol. 36, 1996
"פרופיל פסיכולוגי של ג'ולייט של שייקספיר: או שזה היה רק הורמונים?" Nancy Compton Warmbrod The English Journal, Vol. 69, מס' 9 (דצמ' 1980), עמ'. 29
הערות שוליים

↑  The Tragical History of Romeus and Juliet, Arthur Brooke.
↑  Franson, J. Karl (Summer 1996). ""Too Soon Marr'd": Juliet's Age as Symbol in 'Romeo and Juliet.'". Papers on Language & Literature. 32 (3).
↑  Young, Bruce W. (2008). Family Life in the Age of Shakespeare. Westport, Connecticut: Greenwood Press. p. 41. ISBN 978-0313342394.
↑  Laslett, Peter (1965). The World We Have Lost. New York City: Charles Scribner's Sons. pp. 82–86. ISBN 978-0415315272.
↑  
Renato Groppo. "Casa di Giulietta". Verona.com. נבדק ב-10 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  
Veronissima. "Veronissima – Juliet's Wall Graffiti". Veronissima.com. נבדק ב-4 בנובמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Desenzano Lake Garda Italy – Verona – Romeo and Juliet". DesenzanoItaly.com. אורכב מ-המקור ב-1 במאי 2012. נבדק ב-4 בנובמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  
Hooper, John (19 במאי 2010). "Dear Juliet: the fans who write to Shakespeare's heroine". The Guardian. נבדק ב-20 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420016505171  PLWABN: 9810548552005606  GND: 1136495266  LCCN: nb2017012913  VIAF: 42150030500810961625   WorldCat (עם VIAF): 42150030500810961625 
התרשמותו של הצייר ג'ורג' דייו משנת 1816 ממיס אוניל בתפקיד ג'ולייט
קיר הכניסה המכונה חומת ג'ולייט
בדידות מזהרת (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  עמיחי שלו
 שפת המקור:  עברית 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת עם עובד
 תאריך הוצאה:  2015
 מספר עמודים:  236
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9789651325328
 הספרייה הלאומית:  003872923
 
בדידות מזהרת הוא רומן מאת עמיחי שלו. הספר יצא לאור בעברית בשנת 2015, במסגרת ספריה לעם של הוצאת עם עובד.
הספר

במרכז הספר עומדים ארקדי וחיים, עולים חדשים מברית-המועצות בתחילת שנות ה-90, העובדים במחלקת שרות חדרים במלון מפואר בתל אביב, שהוא בעצם מעין חדר מכונות גדול ומיוזע של החברה הישראלית. הספר כתוב בשני קולות, ובעיקר בפרקים המובאים מתוך קולו של ארקדי, ניכרת כתיבה אחרת מבחינה פואטית, יותר צפופה, קדחתנית, פיגורטיבית, מזכירה מאוד את הנובלה הראשונה ב"על החתרנות", אך גם שונה ממנה מאוד. גם בספרו זה מסתייע שלו ביצירות מוזיקליות על מנת להעצים את החוויה הסוריאליסטית בה נתונות הדמויות, בספר זה בחר המחבר להסתייע במלחין הקלאסי, סטרווינסקי.
צור ארליך כתב בביקורת על הספר:
TBF אוונג'ר

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 סוג:  מפציץ טורפדו
 ארץ ייצור:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  גראמן, ג'נרל מוטורס, Budd Company
 טיסת בכורה:  7 באוגוסט 1941
 תקופת שירות:  1942 – יולי 1960 (כ־18 שנים)
 צוות:  3
 יחידות שיוצרו:  9,839
 משתמש ראשי:  הצי האמריקני   הצי המלכותי הבריטי   הצי המלכותי הקנדי   הצי המלכותי של ניו זילנד
גראמן TBF אוונג'ר (באנגלית: TBF Avenger או TBM Avenger הוא מטוס שיוצר על ידי חברת ג'נרל מוטורס) הוא מפציץ טורפדו שתוכנן תחילה לשימוש בשביל הצי האמריקני וחיל הנחתים האמריקני אך במשך השנים נעשה בו שימוש בצבאות רבים ברחבי העולם. האוונג'ר נכנס לראשונה לשירות בארצות הברית בשנת 1942 והקרב הראשון שהשתתף בו היה קרב מידוויי.
תכנון ופיתוח

מטוס הדאגלס TBD דבסטייטור (TBD Devastator) שהוכנס לשירות ב-1935 ושימש כמפציץ הטורפדו העיקרי של הצי, נחשב למיושן בשנת 1939. באותה שנה, הגישו חברות רבות הצעות לפיתוח מפציץ טורפדו חדש. לבסוף נבחר דגם ה-TBF של חברת גראמן להחליף את מטוס הדבסטייטור. מתכנן המטוס החדש היה לירוי גראמן והאב טיפוס הראשון נקרא XTBF-1. אחד משני אבות הטיפוס הראשונים התרסק ליד העיירה ברנטאוד שבניו יורק, למרות זאת ייצור המטוס נמשך במרץ.
מטוס האוונג'ר היה מפציץ הטורפדו הראשון של גראמן והמטוס החד-מנועי הכבד ביותר שיוצר במלחמת העולם השנייה. במטוס שולב מנגנון חדשני שאפשר את התכנסות הכנף ונועד לנצל בצורה מרבית את שטח האחסון של נושאות מטוסים. שני מטוסיה האחרים של גראמן שיוצרו מאוחר יותר, ה-F4F ויילדקט וה-F-6F הלקט, כללו גם הם מנגנון דומה. מנוע המטוס היה הרייט R-2600 וצוות המטוס כלל שלושה אנשי צוות: טייס, תותחן שמפעיל את צריח התותח, ואיש קשר. ציוד הרדיו היה מאחורי תא הטייס והיה עצום בגודלו בהתחשב בסטנדרטים של ימינו.