stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נבחרת ליטא בכדורגל

נבחרת ליטא בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של ליטא. הדירוג הנוכחי של נבחרת ליטא ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-142 בעולם, נכון ל-19 בדצמבר 2024; הניקוד הוא 1,069.96 – ללא שינוי לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 37 נמדד לראשונה באוקטובר 2008, והדירוג הנמוך ביותר 149 נמדד לראשונה בדצמבר 2017.
נבחרת ליטא שיחקה את משחקה הרשמי הראשון ב-24 ביוני 1923, נגד נבחרת אסטוניה. במשחק הובסה ליטא 5:0. ב-1939 הצטרפה ליטא לברית המועצות והופסקה פעילות הנבחרת.
הנבחרת חזרה לפעילות בתחילת שנות ה-90, לאחר הכרזת העצמאות המחודשת של ליטא, בעקבות פירוק ברית המועצות. הנבחרת שיחקה את משחקה הראשון לאחר הכרזת העצמאות המחודשת ב-27 במאי 1990, נגד גאורגיה.
נבחרת ליטא מעולם לא העפילה לטורניר גמר משמעותי והיא נחשבת לאחת הנבחרות החלשות באירופה, בעיקר משום שכדורגל אינו ענף הספורט המוביל במדינה. כדורסל הוא ענף הספורט הפופולרי בליטא. הנבחרת מדורגת במקום ה-112 של פיפ"א (נכון לספטמבר 2013).
כל גביעי העולם

1930 - לא נרשמה
1934 - לא העפילה
1938 - לא העפילה
1950 עד 1990 - לא נרשמה, הייתה חלק מברית המועצות
1994 עד 2022 - לא העפילה
כל אליפויות אירופה

1960 עד 1992 - לא נרשמה, הייתה חלק מברית המועצות
1996 עד 2024 - לא העפילה
ליגת האומות של אופ"א

| שנה | דרג | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פורטוגל 2018-2019 | ג | שלב הבתים | 6 | 0 | 0 | 6 | 3 | 16 |
| איטליה 2020-2021 | ג | שלב הבתים | 6 | 2 | 2 | 2 | 5 | 7 |
| הולנד 2022-2023 | ג | פלייאוף נגד ירידה | 8 | 2 | 1 | 5 | 4 | 14 |
| 2024-2025 | ג | ירדה לדרג ד | 6 | 0 | 0 | 6 | 4 | 11 |
| 2026-2027 | ד |  |  |  |  |  |  |  |
| סה"כ | סה"כ | סה"כ | 26 | 4 | 3 | 19 | 16 | 48 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
שחקנים מפורסמים

אדגאראס יאנקוסקאס.
אנדראס סקרלה.
ארמניאס נארבקובאס.
אסודרס קיבסניסיס.
תומאס דניאלביצ'יוס.
ריימונדס ז'וטאוטאס.
ויאצ'סלב סוקריסטוב.
דיווידס שמבראס.
שיאי שחקנים

נכון ל-20 בנובמבר 2024.
שיאי שחקנים > שיאני ההופעות

| דירוג | שחקן | שנים בנבחרת | הופעות | שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | סאוליוס מיקוליאונס | 2004–2022 | 101 | 5 |
| 2 | פדור צ'רניץ' | 2012–הווה | 97 | 15 |
| 3 | ארווידאס נוביקובאס | 2010–הווה | 96 | 12 |
| 4 | אנדריוס סקרלה | 1996–2011 | 84 | 1 |
| 5 | דיווידס שמבראס | 1996–2013 | 82 | 0 |
| 6 | תומאס דנילביצ'יוס | 1998–2012 | 71 | 19 |
| 6 | ויקינטאס סליבקה | 2015–הווה | 71 | 3 |
| 7 | ז'ידראונס קרצ'מארסקאס | 2003–2013 | 66 | 0 |
| 8 | אאורליוס סקארבליוס | 1991–2005 | 65 | 5 |
| 8 | מריוס סטנקביצ'יוס | 2001–2013 | 65 | 5 |
שיאי שחקנים > מלכי השערים

| דירוג | שחקן | שנים בנבחרת | שערים | הופעות | ממוצע למשחק |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | תומאס דנילביצ'יוס | 1998–2012 | 19 | 71 | 0.27 |
| 2 | פדור צ'רניץ' | 2012–הווה | 15 | 97 | 0.15 |
| 2 | אנטאנס לינגיס | 1928–1938 | 12 | 33 | 0.36 |
| 2 | ארווידאס נוביקובאס | 2010–הווה | 12 | 92 | 0.13 |
| 5 | אדגראס ינקאוסקאס | 1991–2008 | 10 | 56 | 0.18 |
| 6 | וירג'יניוס בלטושניקאס | 1990–1998 | 9 | 42 | 0.21 |
| 7 | ירוסלאבאס קיטאביצ'יוס | 1926–1933 | 8 | 24 | 0.33 |
| 7 | ולאדאס איבאנאוסקאס | 1992–2000 | 8 | 28 | 0.29 |
| 7 | דריוס מקיולביצ'יוס | 1991–2005 | 8 | 38 | 0.21 |
| 7 | רוברטאס פושקוס | 1999–2011 | 8 | 48 | 0.17 |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א
1 2  החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
בידיא

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  סלפית
 שטח:  13,428 דונם
 גובה:  344 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  9,784 (2016)
 קואורדינטות:  32°06′51″N 35°04′39″E﻿ / ﻿32.114166666667°N 35.0775°E﻿ / 32.114166666667; 35.0775 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) בידיא(למפת צפון השומרון רגילה) בידיא(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בידיא(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בידיא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מבנה מקאם "שייח' עלי א-דג'ני" שבמרכז הכפר
בידיא (בערבית: بديا) היא עיירה פלסטינית בנפת סלפית שבשומרון, הנמצאת במרחק 32 ק"מ מדרום-מערב לשכם וכ-16 ק"מ מסלפית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בבידיא היו 9,784 תושבים בשנת 2016.
במועצה המקומית אחד עשר חברים אשר מייצגים את כל המשפחות הבולטות בבידיא, והם בוחרים את ראש העיירה. בידיא ממוקמת על רכס הרים הנמצא במערב רכס ההרים המרכזי, שעובר מצפון לדרום ביהודה ושומרון. היא שוכנת בגובה 320 מטר מעל פני הים. הכביש ההיסטורי שכם–ירושלים נמצא בקרבתה.
היסטוריה

במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 792 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-1,026 מוסלמים אשר שכנו ב-245 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 1,360 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 13,466 דונם. מתוכם היו 5,088 דונם של מטעים ואדמות השקיה, 2,319 של גידולי דגנים, ואילו 47 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עברה בידיא משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961, האוכלוסייה של בידיא הייתה 2,212 נפש.
היסטוריה > לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עברה בידיא משליטה ירדנית לישראלית. מדינת ישראל הפקיעה 950 דונמים של אדמה מבידיא, לצורך בניית ההתנחלויות ברקן, קריית נטפים, לסלילת כביש חוצה שומרון ולגדר ההפרדה.
היסטוריה > לאחר 1967 > פרשת אלקנה ד'

בשנת 1981, מוח'תאר הכפר, מוסטפא אבו בכר, ניצל את מעמדו כדי למכור לכאורה מאדמות הכפר ליזמים יהודים שביקשו להקים התנחלויות סמוך לכפר. אבו בכר, עבד עבור חברה בשם "אהליבה לימיטד בע"מ", חברה שנרשמה בליבריה כמקלט מס, והייתה רשומה גם באזור יהודה ושומרון, ועסקה ברכישת קרקעות באזור יהודה ושומרון ומכירתן למתיישבים. אבו בכר, יחד עם מוח'תאר אחר, סמי שתאת, מכרו קרקעות שלא היו שייכות להם, אחרי שזייפו מסמכים וחתימות של תושבי הכפר. תושבי הכפר פנו לעורכי-דין ובמשטרה נפתחו תיקים, שלתוכם נאספו גם חוות־דעת של גרפולוג, שקבע כי החתימות מזויפות. במאי 1983, החלו טרקטורים להכשיר שטח על קרקעות אלו, לטובת הקמת התנחלות שנקרא אז "אלקנה ד'". איבראהים אל־אכרע, בעל הקרקע ניסה לחסום בגופו את הטרקטור שעלה על אדמתו. חיילי משמר-הגבול שהיו במקום ירו בו למוות. ההתנחלות "אלקנה ד'", שוועדת השמות הממשלתית נתנה לה את השם "גבריאל", לבסוף לא הוקמה. בזמן האינתיפאדה הראשונה, באוקטובר 1988, התנקשו אלמונים בחייו של אבו בכר, בתגובה הטיל צה"ל עוצר על הכפר במשך חמישה ימים, עצר 120 תושבים ופוצץ שישה בתים. כמו כן הכריזה מדינת ישראל שהיא מפקיעה את השטח שבמחלוקת, והסתמכה על סעיף מחוק העות'מאני המתיר לה להפקיע אדמה חקלאית שלא עובדה במשך עשר שנים.
בהסכם אוסלו ב' סווגו 15% מאדמות הכפר כשטח B ו-85% הנותרים כשטח C. עד הקמת גדר ההפרדה נהגו ישראלים רבים לבצע קניות בכפר, בעיקר של רהיטים וחומרי בניין. מתחם הקניות שהוקם לאורך כביש חוצה שומרון הישן קיבל את השם "שוק בידיא". לאחר שהכביש נחסם לתנועה על ידי צה"ל סמוך לכפר, השוק נסגר.
מערת בידיא

באוגוסט 1986 נערכה במערה, כקילומטר מצפון לבידיא, חפירה מטעם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, בשיתוף עם המרכז לחקר מערות בישראל. מערת בידיא היא מערת נטיפים פעילה בשטח של 400 מ"ר ובאורך של 100 מטר, ובה מספר מחילות וחדרים. בחפירה נמצאו שרידי התיישבות החל מהתקופה הנאוליתית בארץ ישראל, האלף ה-6 לפנה"ס. בין הממצאים שנחשפו היו כלי חרס מהתרבות הירמוכית הצבועים אדום, חפצי לוואי למת מנחושת ומשנהב וכן טבעות זהב גדולות, אחד ממצאי הזהב הקדומים בעולם. מהתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל נמצא במערה מכלול עשיר של כלי חרס, כלי בזלת, חפצי שנהב וכלי נחושת הדומים בצורתם למטמון נחל משמר. המערה ננטשה והכניסה אליה נחסמה במפולות באלף ה-3 לפנה"ס, ומאז לא דרכה בה רגל אדם.
הערות שוליים

1 2  מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
↑  Barron, 1923, Table IX, Sub-District of Nablus, p. 25
↑  Mills, 1931, p. 60
↑  Government of Jordan, Department of Statistics, 1964, p. 15
↑  דו"ח תא"ל ברוך שפיגל, 2004
↑  נולדו בחטא: הקמת התנחלויות על קרקעות פרטיות בצווים צבאיים' יולי 2016
↑  ג'אסט ויז'ן, תושבי הכפר בידיא יצאו למאבק נגד הפקעת אדמותיהם, באתר "שיחה מקומית", 12 ביוני 2014
↑  נעמי לויצקי, פרשת המיוחסים, כותרת ראשית, 30 ביולי 1986
↑  אלי דנון, המכס חוקר חשד להעלמת מע"מ של "אהליבה", מעריב, 3 באפריל 1986
1 2  מיכל סלע, נקמת בידיא, כותרת ראשית, 19 באוקטובר 1988
↑  דני רובינשטיין, העבודות להכשרת הקרקע  נמשכו אתמול באלקנה ד', דבר, 4 במאי 1983
↑  איה אורנשטיין, "שתי חברות בנייה מאלקנה הונו רוכשי מגרשים ביו"ש", מעריב, 31 באוקטובר 1984
↑  אילן בכר, איה אורנשטיין, חקירת הקרקעות ביו"ש מסתעפת לקבלנים נוספים, מעריב, 13 בדצמבר 1985
↑  "המגרשים שקנינו לא היו ולא נבראו" - רוכשים באלקנה ד' תובעים את חברות "גל" ו"אוהליבה", מעריב, 11 באפריל 1986
↑  אהוד רבינוביץ, רוכשי קרקעות דורשים התערבות הממשלה להקמת הישוב אלקנה ד', מעריב, 11 באפריל 1989
↑  אורון מאירי, תשע נשמות - שש שנים, שמונה נסיונות חיסול, חדשות, 7 באוקטובר 1988
↑  חגי אטקס, ‏המינהל האזרחי: היקף קניות ישראלים בשטחים - 3.2-1.3 מיליארד שקל בשנה, באתר גלובס, 20 בפברואר 2000
↑  גדעון לוי, מותה של איקאה הפלסטינית, באתר הארץ, 18 במאי 2012
↑  חגי אטקס, ‏ההפרדה מתה., באתר גלובס, 20 בפברואר 2000
↑  נדב כהן, ‏כיכר השוק של בידיא ריקה, באתר גלובס, 4 באוקטובר 2000
↑  א' גופר, צ' צוק, מערת בידיא, בתוך חדשות ארכיאולוגיות, כרך פט', עמ' 33-34, 1987
| Flag of Senegalיישובי נפת סלפית |
| --- | --- | --- |
| ערים | סלפית |  |
| מועצות מקומיות | בידיה • בורוקין • דיר איסתיא |  |
| כפרים | דיר בלוט • פרח'ה • איסכאכא • כפר א-דיכ • חארס • ח'ירבת קיס • כיפל חארת' • מרדה • מסחה • קראוות בני חסאן • קירה • ראפאת • סרטא • יאסוף • זאוויה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007469840605171  LCCN: n2004056896  VIAF: 123358249   WorldCat (עם VIAF): 123358249
עמליה פרנק

עמליה (ליכטנשטיין) פרנק (נולדה ב-8 בינואר 1941) היא לשעבר אתלטית ישראלית, אלופת ישראל (1959) בקפיצה לגובה ובקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה

עמליה פרנק נולדה וגדלה בראשון לציון, בתם של אסתר וחיים ליכטנשטיין. אסתר (לונדון) היא בת המושבה נצר למייסדי ראשון לציון וחיים ליכטנשטיין הגיע לארץ ישראל כחלוץ מפולין. לעמליה אח אחד בשם מנחם. בילדותה התגוררה המשפחה בדירה ישנה בת שני חדרים בבניין בן שתי קומות בחצר קמפינסקי בראשון לציון. בגיל 7 עברה עם משפחתה לבית בראשון לציון, שבחצרו היה משק עזר. היא למדה בבית ספר העממי "חביב" והייתה חברה בתנועת "השומר הצעיר". בגיל 10 התאמנה בקבוצת הפועל ראשון לציון.
לאחר גיוסה לצה"ל שימשה פרנק כמדריכת ספורט ונהגה לשחק כדורעף לצד הבנים. לאחר שרותה הצבאי היא למדה במכללה האקדמית בווינגייט. היא ייצגה את ישראל בתחרויות ביוון ובטורקיה. לצד השתתפות בתחרויות ספורט עסקה שנים רבות בחינוך גופני בבתי ספר יסודיים ובחטיבת הביניים. בנוסף עסקה גם בהדרכת אמנות.
ביוגרפיה > 1953

פרנק השתתפה לראשונה בתחרות בינלאומית במכביה הרביעית שנערכה בשנת 1953 בקפיצה לגובה.
ביוגרפיה > 1957

במכביה החמישית שנערכה בספטמבר 1957 היא זכתה במדליית ארד בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 14.2 שניות, אחרי ג'ניפר פרייזר מהממלכה המאוחדת (13.3 שניות) ואילנה קרשיק מישראל (14.2 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.53 מטר, תוצאה זהה למקום שלישי.
ביוגרפיה > 1959

באליפות אס"א שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי 1959 זכתה בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש של 5.24 מטר, שיפור לשיא של אהובה קריביצקי (4.76 מטר) ובקפיצה לגובה בהשוואת השיא הישראלי של קריביצקי 1.55 מטר.
ביוגרפיה > 1959 > אלופת ישראל

באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה זכתה בשתי מדליות זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.50 מטר לפני עדינה קנצרשטיין מהפועל פתח תקווה (1.28 מטר) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.04 מטר לפני לאה לוי ממכבי תל אביב (5.04 מטר) ועופרה קופפר ממכבי רחובות (4.95 מטר).
באוניברסיאדה הראשונה שנערכה בטורינו שבאיטליה בספטמבר אותה שנה סיימה במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.45 מטר
ביוגרפיה > 1960

באליפות ישראל שנערכה בשנת 1960 זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.35 מטר, אחרי מיכל למדני מהפועל כפר חיים (1.40 מטר) ורינה גוטסמן ממכבי חיפה (1.40 מטר).
ביוגרפיה > 1961

באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1961 זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.50 מטר, אחרי מיכל למדני מהפועל חדרה (1.50 מטר).
ביוגרפיה > 1961 > מדליית כסף במכבייה

במכביה השישית שנערכה בשנת 1961 זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.40 מטר, אחרי מיכל למדני שקבעה שיא מכביה חדש של 1.53 מטר ולפני אנה מריה נורסה מאיטליה (1.40 מטר). נוסף לכך, השתתפה בריצת משוכות, קפיצה לרוחק ובריצת שליחות 4x100 מטר.
חיים אישיים

נשואה לעמי פרנק אותו הכירה בשרותה הצבאי. לזוג שתי בנות, עירית ילידת 1964 ועפרית ילידת 1968, שישה נכדים ונכדה.
שיאים אישיים

קפיצה לגובה: 1.56 מטר
הערות שוליים

↑  שמונה שיאים באתלטיקה-קלה הוצבו בתחרויות אליפות אס"א, דבר, 20 במאי 1959
↑  שיא ישראלי, שלושה שיאי מכבי ושיא הפועל חדשים הושגו בתחרויות אליפות ישראל באתלטיקה קלה, הַבֹּקֶר, 12 ביולי 1959
↑  (אנ') (באנגלית)
↑  גלעד ניצח את פנטליט ב-800; רייטר את קנה ב-100 באליפות האתלטיקה, למרחב, 2 ביולי 1961
נבחרת מונגוליה בכדורגל

נבחרת מונגוליה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של רפובליקת מונגוליה. הנבחרת נחשבת לאחת הנבחרות החלשות בעולם בכלל ובאסיה בפרט ומעולם לא העפילה לאליפות היבשת או לגביע העולם.
הדירוג הנוכחי של נבחרת מונגוליה ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-188 בעולם, נכון ל-19 בדצמבר 2024; הניקוד הוא 879.75 – ירידה של נקודה אחת לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 160 נמדד לראשונה באוגוסט 2011, והדירוג הנמוך ביותר 205 נמדד לראשונה ביולי 2015.
סטטיסטיקה > גביע הסולידריות האסייתי

| גביע הסולידריות האסייתי> שנה | גביע הסולידריות האסייתי> סיבוב | גביע הסולידריות האסייתי> משחקים | גביע הסולידריות האסייתי> ניצחונות | גביע הסולידריות האסייתי> שוויונות | גביע הסולידריות האסייתי> הפסדים | גביע הסולידריות האסייתי> שערי זכות | גביע הסולידריות האסייתי> שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מלזיה 2016 | שלב הבתים | 3 | 1 | 0 | 2 | 3 | 5 |
| סך הכל | תוצאת שיא: שלב הבתים | 3 | 1 | 0 | 2 | 3 | 5 |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א
1 2  החל מדצמבר 1998 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרת זו
אין הולכין בממון אחר הרוב

| --- | --- |
 תלמוד בבלי:  מסכת בבא בתרא, דף צ"ב, עמוד א'; מסכת בבא קמא, דף מ"ו, עמוד א'
 משנה תורה:  ספר קניין, הלכות מכירה, פרק ט"ז, הלכה ב'
 שולחן ערוך:  חושן משפט, סימן רל"ב, סעיף כ"א
 מקורות נוספים:  תוספות, מסכת סנהדרין, דף ג', עמוד ב', ד"ה דיני; מסכת בבא קמא, דף כ"ז, עמוד ב', ד"ה קמ"ל
 
אין הולכין בממון אחר הרוב הוא עיקרון הלכתי, לפיו בהכרעה לגבי עובדות הנוגעות לענייני ממונות אין משמעות לרוב ולמיעוט. הכלל קובע כי לא ניתן לסמוך על קיומו של רוב כדי להכריע בדין ו"להוציא" ממון מחזקתו של אדם.
התלמוד מציג את העיקרון כשנוי במחלוקת בין האמוראים רב ושמואל, כאשר לדעתו של רב הולכים בממון אחר הרוב, אך ההלכה-למעשה נפסקה כדעת שמואל שאין הולכים בממון אחר הרוב.
כלל זה עורר פרשנים רבים לדון בתמיהה מה הסיבה שדווקא בדיני ממונות לא הולכים אחר הרוב למרות שהם אינם החמורים ביותר. כך לדוגמה בעלי התוספות מקשים על דברי התלמוד שאין הולכים בממון אחר הרוב, מהעובדה שבדיני נפשות החמורים פי כמה כן הולכין אחר הרוב. בקרב הפרשנים והפוסקים קיימות גישות שונות באשר להגדרת הכלל, כשחלקם מסייגים אותו מהותית וקובעים כי מדובר רק במקרים מיוחדים בהם הרוב חלש יותר מהרוב הרגיל. בכל מקרה, הנימוק הבסיסי שביסוד הכלל הוא שבדיני ממונות קיימת מוחזקות משפטית של הנתבע בממון או ברכוש, ולכן הכלל הרגיל לפיו יש ללכת אחר הרוב, אינו גובר על הכלל של המוציא מחברו עליו הראיה העומד מולו.
דוגמאות בתלמוד

בתלמוד מובאות שתי דוגמאות אודותיהן נאמר הכלל ש"אין הולכין בממון אחר הרוב". לשתי דוגמאות אלה מאפיינים שונים, ופרשני התלמוד מסיקים מסקנות שונות מההבדלים ביניהן.
דוגמאות בתלמוד > דוגמת השור

הדוגמה הקלאסית היא זו שחלקו בה רב ושמואל במסכת בבא בתרא:
המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן - רב אמר: הרי זה מקח טעות, ושמואל אמר: יכול לומר לו לשחיטה מכרתיו לך.
על פי דברי התלמוד היו קיימים שני סוגי שוורים: נגחנים (בעלי מזג תוקפני) ובעלי מזג נוח. השוורים רעי המזג לא היו שימושיים לחרישה, והמסחר בהם נעשה בדרך כלל לצורך שחיטה. כך גם נאמר כי עובדתית, בתקופה ההיא, רוב עסקאות השוורים נעשו למטרת חרישה. המחלוקת בין רב ושמואל כפי שבאה לידי ביטוי בסיטואציה הזו, היא במקרה בו הקונה בעסקה של מכירת שור טוען כי קיבל שור רע מזג על אף שהתכוון לקנות שור לחרישה, טענה שהופכת את העסקה למקח טעות וממילא מבטלת את העסקה מכל וכל. לדעת רב טענתו של הקונה מתקבלת גם אם אינו יכול להביא ראיה לדבריו, מכיוון שרוב האנשים קונים שוורים לחרישה. אך לדעת שמואל 'אין הולכין בממון אחר הרוב' ולכן לא ניתן להסתמך על העובדה שרוב העסקאות הן למטרת חרישה, ועל הקונה מוטלת חובת ההוכחה שהתכוון לרכוש שור לחרישה.
דוגמאות בתלמוד > דוגמת החבית והכד

במקום אחר בתלמוד מובאת דוגמה אחרת שבה נפסק חד-משמעית כי אין הולכין בממון אחר הרוב: עסקה בה סוכם על מכירת חבית, אך בפועל נמכר כד (שקטן יותר מחבית). עקרונית העסקה הייתה מוגדרת באופן מיידי כבטלה, אלמלא מדובר היה במקום בו מיעוט מן האוכלוסייה לא היו מבחינים בין המונחים "חבית" ו"כד", והיו קוראים גם לכד קטן בשם "חבית". לכן, למרות טענתו של הקונה שבאומרו "חבית" הוא התכוון לחבית גדולה, אין באפשרותו לבטל את העסקה, שכן המוכר יכול לטעון שלמרות שנקט בלשון "חבית", בליבו הוא התכוון ל"כד". מכיוון שאין הולכין בממון אחר הרוב, טענה זו קבילה על אף העובדה שרוב האנשים באותו מקום אינם קוראים לכד "חבית".
עמדת המחקר

לפי ניתוח מנקודת מבט מחקרית של סוגיות התלמוד בנושא זה, רב ושמואל עצמם לא נחלקו בשאלה העקרונית אם הולכים או לא הולכים בממון אחר הרוב, אלא זהו הסבר שניתן למחלוקתם בתקופה מאוחרת יותר על ידי הסתמא דגמרא. בנוסף, על פי ניתוח שכזה יש מקום להבחין בין הביטוי הארמי "בממונא לא אזלינן בתר רובא" (בממון לא הולכים אחר הרוב) שמופיע בתלמוד בעניין דוגמת השור, לבין הביטוי העברי המקביל "אין הולכין בממון אחר הרוב", שמופיע באופן יחידאי בתלמוד בעניין דוגמת החבית והכד. הניסוח הפסקני של הכלל העברי הוא ככל הנראה תוספות מאוחרת בתלמוד השייכת לתקופת הסבוראים.
שיטת רב

בדוגמה השנייה ממסכת בבא קמא, רב אינו מובא כחולק על הכלל שאין הולכין בממון אחר הרוב, ומשתמע מכך שאינו חולק על הכלל אלא על פרטיו. למרות זאת, סבור רבי דוד טביל ממינסק כי הוא חלוק על שמואל על עצם הכלל, ובשתי הדוגמאות דעתו היא כי גם בממון הולכים אחר הרוב; אך זוהי דעת יחיד, ורוב הראשונים סבורים כי מכך שדעת רב אינה מוזכרת בדוגמה השנייה ניתן להסיק שהוא מסכים שאין הולכין בממון אחר הרוב בדוגמה זו.
קיימות כמה גישות המסבירות את השוני בין הדוגמאות בדעתו של רב בעניין החלת הכלל:
רבנו תם מחלק בין שני המקרים באופן הבא: בדוגמה הראשונה אודות שור לחרישה או לשחיטה, השאלה המכרעת מתמקדת בדעתו של הקונה - "למה התכוון הקונה, לחרישה או לשחיטה?", לעומת זאת בדוגמה השנייה השאלה המכרעת היא על הסיכום הלשוני, האם כאשר השניים דיברו אודות חבית הכוונה הייתה לחבית או שמא לכד; כאשר השאלה היא אודות כוונתו של הקונה, לגרסתו של רב אין כל לגיטימציה מצד המוכר לטעון למקרה-מיעוט, שכן הספק כאן הוא אודות הקונה ולא אודותיו, על כן פוסק 'רב' כי במקרה הזה כן הולכים אחר הרוב. לעומת זאת כאשר השאלה היא אודות הכוונה שמאחורי הסיכום הלשוני בין השניים, יכול המוכר לטעון "אני שייך למיעוט", ולכן כשאמר "חבית" התכוון ל"כד".
פרשנות נוספת מסבירה באופן אחר מדוע רב חלוק על שמואל רק בדוגמה הראשונה בנוגע למכירת שור לשחיטה או לחרישה, אך לא בנוגע לדוגמה השנייה אודות מכירת חבית וכד. לפי גישה זו, הסיבה בגינה רב מודה לשמואל שאין הולכין אחר הרוב, והמקח אינו מתבטל הגם שעל פי רוב המקרים הוא אמור להתבטל, נעוצה בעובדה כי הנתבע - המוכר של החבית - טוען נחרצות כי כשהוא השתמש במילה "חבית" הוא התכוון למשמעות האזוטרית יותר - לכד, ועל כן מדובר בטענה בעלת מעמד של טענת ברי; לעומת זאת במקרה של השור לשחיטה או לחרישה בו לא נאמר במפורש לאיזו מטרה מתכוון הקונה של השור, אינו יכול המוכר לטעון בנחרצות כי הכוונה הייתה לשור לשחיטה, שכן אין הוא יכול לדעת מה היה בדעתו של הקונה.
גישה שלישית מחלקת בין שתי הדוגמאות באופן שונה. גישה זו משתמשת בחלוקה עובדתית-היסטורית, וטוענת כי הרוב עליו מדובר במקרה של שור לחרישה או לשחיטה, הוא רוב חזק ולכן גם בממון הולכים על פיו, לעומת זאת במקרה של הכד והחבית מדובר ברוב חלש יותר, שכן מיעוט האנשים שמכנים "כד" בשם "חבית" הוא מיעוט גדול יחסית.
גם לדעתו של רב שהולכים בממון אחר הרוב, זה תקף במקרים בהם קיים ויכוח נחרץ בין התובע לנתבע אודות העסקה, אך לא כאשר שניהם אינם זוכרים וטוענים טענות שמא; במקרה זה גם 'רב' מודה לשמואל כי לא הולכים בממון אחר הרוב. הסיבה לכך היא, ככל הנראה, שהחזקה בממון ללא טענה נחרצת מאחוריה אינה בעלת עוצמה כזאת שגוברת על רוב.
יישומים

האמירה "אין הולכין בממון אחר הרוב" היא כללית, ומחוסרת הבחנה מדויקת מהו אותו "ממון" שבו לא הולכים אחר הרוב. הפוסקים דנים בווריאציות שונות של יישומים להלכת רוב באשר לדיני ממונות:
יישומים > במחלוקת בין דיינים

דיון מפתיע בקרב הפוסקים, נסוב אודות רוב בפסיקה של דיינים. בהלכה (כמו גם במשפט הכללי), רוב הדיינים הוא זה המכריע את הדיון, אך אם בממון אין הולכים אחר הרוב, לכאורה לא ניתן להכריע דיונים ממוניים על פי רוב הדיינים.

קיימות כמה אפשרויות המסבירות מדוע רוב הדיינים מכריע גם בדיני ממונות:
אפשרות חילוק ראשונה כותב הרב אריה לייב הלר מחבר הספר "שב שמעתתא", והוא מתבסס בה על חלוקה בה הוא הסביר את שיטת התוספות. כאמור, לדעתו קיימים שני סוגים של רוב: רוב אובייקטיבי שנקבע על פי המציאות, ורוב סובייקטיבי שנקבע על פי רצונות ומחשבות של בני-האדם. רוב סובייקטיבי אינו תקף בדיני ממונות (כפי שמתבטא בדוגמה של שור לחרישה או לשחיטה בה כל הדיון הוא אודות רצונות של הקונה) לעומת זאת במקרה של רוב אובייקטיבי (כפי שמתבטא במקרה של ספירת הדעות בקרב הדיינים) אכן הולכין אחריו גם בדיני ממונות.
תוספות במסכת בבא קמא כותב כי קיים הבדל מהותי בין הליכה אחר הרוב באופן כללי לבין הכרעה על פי רוב של דיינים, לדבריו, פסיקה על פי רוב הדיינים נובעת מכך שמיעוט הדינים נחשב כאילו אינו קיים כלל. אמירה זו תמוהה ביסודה, ופרשנים שונים הסבירו זאת בדרכים שונות.
הסבר אחד גורס כי מכיוון שהוויכוח בין דעות הדיינים השונות הוא סכום-אפס, ולא ייתכן ששני הצדדים צודקים, לכן אין קיום לדעת המיעוט וההכרעה על פי הרוב אינה רק פשרה של קביעת פסק לפי מה שסביר ביותר שנכון, אלא היא מהווה קביעת אי-הנכונות של דעת המיעוט.
אפשרות נוספת להסביר את דברי התוספות מעלה רבי שמעון שקופ; לדבריו, לו הכרעת ויכוח בין דיינים על פי דעת הרוב הייתה מתבססת על בירור משפטי - הגיוני - ראייתי של הוויכוח ביניהם, אכן הייתה ההלכה שאין כל דרך להכריע ויכוח זה כי אין הולכין בממון אחר הרוב, אלא שיסוד ההלכה הקובעת כי הולכים אחר הרוב בדיינים, אינו מבוסס על הכרעה עקרונית או ראיה לדעה הצודקת, אלא הוא מבוסס על הכרעה פורמלית על פיה יש להתנהג במקרי ספק במסגרת הכללים ההלכתיים המנהלים את בית דין. עקרונו היסודי של שקופ מגדיר את ההכרעה על פי הרוב בדיינים כחלק מדיני בית-דין ולא כחלק מדיני ממונות, ולכן אין כל מניעה שרוב ישמש בהם להכרעה.
הבחנה נוספת שמנסה להסביר מדוע רוב של דיינים פועל גם בדיני ממונות, מחלקת בין "רוּבָּא דְאִיתָּא קֲמָן" ("רוב שישנו לפנינו") ל"רוּבָּא דְלֵיתָּא קֲמָן" ("רוב שאינו לפנינו"). המונח "רובא דאיתא קמן" מציין רוב סטטיסטי, ולעומתו המונח "רובא דליתא קמן" מציין רוב המבוסס על סבירות - הכרעה כזאת שרוב הסיכויים שהיא הנכונה.
לאור הבחנה זו בין שני סוגי הכרעות על פי רוב, ניתן להגדיר את הכרעת הרוב בבית דין כהכרעה על פי "רובא דאיתא קמן", רוב זה קביל אף בדיני ממונות, לעומת זאת האמירה כי אין הולכין בממון אחר הרוב נסובה אודות "רובא דליתא קמן".
גישה זו אינה מקובלת על כמה פוסקים אחרים כדוגמת של הרב ישראל איסרלן מחבר הספר "תרומת הדשן", והאחים הרבנים אריה לייב הלר ויהודה כהנא, ולדבריהם הכלל הקובע כי אין הולכין בממון אחר הרוב נסוב אודות שני סוגי הרוב - "דאיתא קמן" ו"דליתא קמן".
יישומים > במחלוקת בין פוסקים

הכלל שאין הולכים בממון אחר הרוב משמש גם בעניין שונה בתחום דיני הממונות - טענת קים לי. במקרה זה טוען אחד מבעלי הדין כי למרות שרוב הדעות ההלכתיות נוטות לרעתו בכל זאת "קים לי" (בארמית, ובעברית: מחזיק אני) כדעת המיעוט. גם עיקרון הלכתי זה נגזר מן הכלל 'אין הולכין בממון אחר הרוב', ונסמך על העיקרון כי בדיני ממונות רוב אינו גובר על מוחזקות, שכן אחרת, אדם לא יכול היה לטעון כי הוא הולך אחר דעת המיעוט.
יישומים > בקבלת עדות

יישום נוסף בו קיים ספק בקרב הפוסקים, נסוב אודות מקרה בו התגלתה סתירה בדברי שני עדים, אך היא סתירה קלושה מסוג כזה שרבים האנשים שטועים בה; לדוגמה, עד אחד אומר כי המקרה היה ביום א' בחודש ולעומתו השני אומר שהוא היה ביום ב' בחודש. דוגמה כזאת נידונה במשנה הראשונה של פרק חמישי במסכת סנהדרין במסגרת הלכות דרישה וחקירה, שם נפסק להלכה כי העדות כשרה, אך הכרעה זו מבוססת על רוב - רוב בני האדם שטועים לעיתים בימי החודש, ורק בגלל זה העדות כשרה, אך בדיני ממונות אין הולכין אחר הרוב.