stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרברט הובר
נשיאותו (1933-1929)

הובר ערך מסיבת עיתונאים ביומו הראשון בתפקיד, והבטיח "עידן חדש ביחסים עם העיתונות". הוא ביקש מהעיתונאים לבחור נציגים מקרבם שימליצו על שיפורים במערכת מסיבות העיתונאים של הבית הלבן. הובר לא השתמש בדובר, וביקש מהכתבים לצטט אותו ישירות, כשהוא מביא להם פתקים עם תגובותיו מראש. בארבעת החודשים הראשונים שלו בתפקיד, הוא ערך יותר מסיבות עיתונאים מכל נשיא אחר, לפניו או אחריו. לאחר נפילת הבורסה, הוא שינה את מדיניותו, סינן כתבים והופיע פחות.
לו הובר הייתה גברת ראשונה פעילה. היא הפגינה את תכונותיה של האישה החדשה לאחר מלחמת העולם הראשונה: אינטליגנטית, חסונה ומודעת לאחריותה.
הרופא הרשמי של הבית הלבן המציא ענף ספורט בשם "כדור-הובר", כדי לשמור על הובר בכושר בזמן שהיה בבית הלבן. הספורט הוא שילוב בין כדורעף וטניס, שאותו משחקים עם כדור רפואי. הובר וחברי הקבינט שלו שיחקו בספורט כל בוקר.
נשיאותו (1933-1929) > מדיניות פנים

בנוגע לעוני, טען הובר ש"אנו קרובים היום באמריקה יותר מאשר אי פעם לחיסול העוני... עוד לא הגענו למטרה, אבל אם תינתן לנו ההזדמנות להמשיך במדיניות של שמונה השנים האחרונות, נגיע בקרוב, בעזרת האל, ליום הזה." בתוך כמה חודשים, נפילת הבורסה התרחשה, והכלכלה הידרדרה אל השפל הגדול.
הובר נכנס לתפקידו עם תוכנית לשנות את מערכת הרגולציה הממשלתית, באמונה שלביורוקרטיה הממשלתית צריכה להיות שליטה מוגבלת על המערכת הכלכלית של המדינה. בתור פרוגרסיבי שתמך ברפורמות, ראה הובר את הנשיאות ככלי לשיפור מצבם של כל האמריקנים בעזרת עידוד שיתוף פעולה ציבורי-פרטי. הובר העדיף התנדבות על פני פעולה או מעורבות ממשלתית, שהיו מנוגדות לרוח האינדיבידואליזם האמריקני. לפני שנכנס לפוליטיקה, גינה הובר את מדיניות הלסה פר.
הובר הרחיב את המגזר הציבורי, ביטל רישיונות להפקת נפט באופן פרטי בשטחים ממשלתיים, והנחה את מחלקת המשפטית ואת מס ההכנסה לפעול כנגד גנגסטרים שהעלימו מס. כתוצאה מכך, הצליח להביא להרשעתו של אל קפונה. בין פעולותיו, הוא מינה ועדה שהקצתה אדמות רבות לפארקים וליערות לאומיים; תמך (אולם לא הצליח להביא זאת לכדי חקיקה) בהורדת מס לאמריקנים בעלי הכנסות נמוכות; ביטל פטורים מסוימים ממס שניתנו לעשירים; הכפיל את מספר בתי החולים לחיילים משוחררים; ניסה להגיע להסכם על נתיב המים סנט לורנס (שנכשל בסנאט); כתב תעודת זכויות לילדים שהבטיחה הגנה לכל ילד, ללא הבדל גזע ומין; יצר מחלקה נגד מונופולים במחלקת המשפטים; דרש בטיחות ושיפור השירות בשירות דואר האוויר; הציע הלוואות ממשלתיות לצורך התחדשות עירונית (ולא הצליח להעביר חקיקה בנושא); ארגן את לשכת בתי הכלא הפדרלית; ארגן מחדש את הלשכה לענייני אינדיאנים; ביצע רפורמות בבתי הכלא; הציע, אם כי לא הצליח להקים, מחלקת חינוך ממשלתית; תמך, אם כי לא הצליח להעביר, בקצבאות פנסיה של חמישים דולרים לחודש לאמריקנים מעל גיל שישים-וחמש; כינס ועידות בבית הלבן על בריאות ילדים, הגנה על ילדים, בניית בתים ובעלות על בתים; החל בשיפוץ סכר בולדר (שנקרא לאחר מכן על שמו, סכר הובר); וחתם על חוק שהגביל את ההתערבות המשפטית בסכסוכי עבודה.
נשיאותו (1933-1929) > יחסי חוץ

ב-19 בנובמבר 1928, הנשיא הנבחר הובר נסע לסיור בעשר מדינות באמריקה הלטינית. הוא נאם עשרים וחמישה נאומים, שבכולם טען שבכוונתו להקטין את המעורבות הפוליטית והצבאית האמריקנית באזור. הוא טען שארצות הברית תהיה "שכנה טובה". אסון נמנע כשאנרכיסט ארגנטינאי שניסה להתנקש בו נעצר. הובר לא הפגין דאגה, קרע את העמוד הראשי של העיתון שדיווח על כך וטען שעשה זאת כדי שאשתו לא תראה.
לאחר שנקבעה ב-1930 המדיניות כלפי דרום אמריקה, החל הובר לנסח את מה שהפך ל"מדיניות השכן הטוב" של ממשל רוזוולט. הוא הוציא את החיילים האמריקנים מניקרגואה ומהאיטי. הוא גם הציע אמברגו צבאי על אמריקה הלטינית והקטנה בשליש של הכוח הימי העולמי. מדיניות ההתערבות של רוזוולט נמחקה ממדיניות החוץ האמריקנית. בתגובה לפלישה היפנית אל מנצ'וריה, הוא ומזכיר המדינה הנרי סטימסון ניסחו את "מדיניות סטימסון", שטענה שארצות הברית לא תכיר בטריטוריות שנכבשו בכוח.
הובר תיווך בין צ'ילה ופרו כדי לפתור את הסכסוך על ריבונותן של אריקה וטאקנה, שהוענקו לצ'ילה ב-1883 למשך עשור, שאחריו היה אמור להתרחש משאל עם. בפשרה שהושגה, שמרה צ'ילה על אריקה, ופרו החזירה לעצמה את טאקנה.
נשיאותו (1933-1929) > זכויות האזרח

הובר לא הזכיר את זכויות האזרח יותר מדי בתור נשיא. הוא האמין שהשחורים ושאר הגזעים יוכלו לשפר את מצבם בעזרת חינוך ויוזמה אישית. הוא התנגד לחוקים נגד לינצ'ים, וכשהתרחשו לינצ'ים בדרום, כולל אחד שהתקשר לניסיונות מפלגתו להשתלט על הדרום, הוא גינה אותם רק באופן מילולי.
הובר ניסה למנות את ג'ון פארקר מקרוליינה הצפונית לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1930. ה-NAACP טען שפארקר הכריע החלטות נגד שחורים, ולחם במועמדות. לבסוף ההצעה נפלה בסנאט על חודו של קול (39–41).
לו הובר הזמינה את אשתו של אוסקר דה פריסט, החבר השחור היחידי בקונגרס, למסיבת תה בבית הלבן. בוקר טי. וושינגטון היה השחור הקודם שסעד בבית הלבן, עם תיאודור רוזוולט ב-1901.
צ'ארלס קרטיס, האינדיאני הראשון שכיהן כסגן הנשיא, היה משבט הקאו בקנזס. המוניטין של הובר כהומניטר וכקווייקר, בנוסף לסגנותו של קרטיס, ייחדו את מדיניותו כלפי האינדיאנים. הוא טען שהאינדיאנים צריכים להגיע לעצמאות כלכלית. הוא ניסה להקטין את מעורבות הממשל בנושאים האינדיאניים. מטרתו הייתה שהאינדיאנים יפעלו כיחידים, ולא כשבטים, וייקחו את החובות שניתנו להם עם האזרחות ב-1924.
נשיאותו (1933-1929) > מיסים, הכנסה וגירעון

כדי לשלם על התוכניות הממשלתיות ולפצות על אובדן ההכנסות בעקבות השפל, בנוסף לחוק ההכנסה של 1932, הסכים הובר לבטל תוכניות קיצוץ מיסים שיזם ממשלו על בעלי הכנסה גבוהה. מס רכוש הוכפל, ומס חברות עלה בכמעט 15%. בנוסף, הוטל מס של שני סנטים (שווי ערך לכשלושים היום) על כל ההמחאות הבנקאיות. הכלכלנים טענו שהמס על ההמחאות הוביל להתכווצות כלכלית. הובר עודד את הקונגרס לחקור את הסחר במניות בניו יורק, והוביל לכמה רפורמות בנושא.
נשיאותו (1933-1929) > צבא הבונוס

אלפי חיילים משוחררים ממלחמת העולם הראשונה ומשפחותיהם מחו בוושינגטון ביוני, 1932, ודרשו תשלום מיידי של הבונוס שהובטח להם בידי חוק חיילים משוחררים. החוק קבע שהבונוס ישולם רק ב-1945. לאחר שהקונגרס הציע להם כסף כדי שיחזרו הביתה, עדיין נותרו כמה חברי "צבא הבונוס" באזור. משטרת וושינגטון ניסתה לפנות אותם ללא הצלחה. המשטרה ירתה בניסיון להשיג סדר, ושני מוחים נהרגו, ושוטרים רבים נפצעו. הובר שלח כוחות צבא בהובלת הגנרל דאגלס מקארתור, שנעזר בדווייט אייזנהאואר כדי לעצור צעדה. מקארתור, שהאמין שלחם במהפכה קומוניסטית, בחר לפנות את המחנה בכוח צבאי. מאות אזרחים נפצעו. הובר שלח לצבא פקודות לא להתקדם אל המאהל, אולם מקארתור התעלם מהפקודה. הובר זעם, אולם סירב להחליף את מקארתור. הדבר פגע בהובר במהלך 1932. מושל ניו יורק, והמועמד הדמוקרטי, פרנקלין רוזוולט הכריז שהובר הוא רכרוכי.
נשיאותו (1933-1929) > מינויים לבית המשפט העליון

הובר מינה לבית המשפט העליון שלושה שופטים: צ'ארלס אוונס יוז לתפקיד נשיא בית המשפט העליון, אוון רוברטס, ובנג'מין קרדוזו. קרדוזו מונה למרות היותו דמוקרט. הובר טען שהוא מאמין בכך שבית המשפט העליון צריך להכיל בתוכו מיעוט חזק ממפלגת האופוזיציה.
הבחירות ב-1932

אף על פי שהובר לא חיבב את תפקידו כנשיא, הוא החליט לרוץ שוב ב-1932, לא רק מתוך גאווה, אלא גם מכיוון שחשש שמועמדים רפובליקניים אחרים יטפלו בשפל באמצעים רדיקליים מבחינתו.
הובר נבחר בידי הרפובליקנים להיות המועמד. הוא תכנן רק נאום אחד או שניים, ולהשאיר את שארית מסע הבחירות לאחרים, אולם הסקרים הלא מחמיאים גרמו לו להחליט להרחיב את הופעותיו. בתשעה נאומים ברדיו הגן על ממשלו ועל השקפת עולמו. הגישה המתנצלת לא סייעה מהובר להדוף את האשמותיו של המועמד הדמוקרטי, פרנקלין רוזוולט, על כך שהוא היה אחראי באופן אישי לשפל.
במסע הבחירות שלו ברחבי המדינה, ספג הובר את ההתנגדות העזה ביותר כלפי נשיא מכהן. חוץ מכך שמכוניותיו והרכבת שלו נרגמו בביצים ובפירות רקובים, היו קריאות גנאי רבות במהלך נאומיו, ובכמה מקרים, השירות החשאי של ארצות הברית נאלץ למנוע ניסיונות להתנקש בו מצד אזרחים כועסים, כולל מקרים בהם התקרב אליו אזרח עם מקלות דינמיט, ואזרח אחר שניסה לפגוע במסילת הרכבת בזמן שהנשיא נסע בה.
פרנקלין רוזוולט האשים את הובר בכך שבזבז יותר מדי והעלה מיסים יותר מדי, העלה את החוב הלאומי, את מכסי המגן וחסם את הסחר, וגם שגרם למיליונים להיזקק לתמיכה ממשלתית. הוא תקף את הובר על הבזבוז ה"פזיז והמוגזם" שלו, ועל כך שחשב ש"עלינו לרכז את השליטה בכל בוושינגטון בהקדם האפשרי". סגנו של רוזוולט, ג'ון גארנר, האשים את הרפובליקנים ב"הובלת המדינה בדרך הסוציאליזם".
למרות מאמציו, ספג הובר תבוסה גדולה בבחירות, והשיג רק 39.7% מהקולות לעומת 57.4% לרוזוולט. הובר השיג 26% פחות ממה שהשיג ב-1928. בחבר האלקטורים, הוא ניצח רק בפנסילבניה, דלאוור, ובעוד ארבע מדינות בצפון-מזרח המדינה, והשיג רק 59 אלקטורים לעומת 472 לרוזוולט. הדמוקרטים הגדילו את הרוב שלהם בבית הנבחרים והשיגו רוב בסנאט.
לאחר מערכת הבחירות, ביקש הובר שרוזוולט ישמור על תקן הזהב כבסיס למטבע של ארצות הברית ושימשיך את המדיניות הכלכלית שלו. רוזוולט סירב.
לאחר הנשיאות > ניו דיל

הובר עזב את וושינגטון במרץ 1933, מריר ומאוכזב מחוסר שביעות רצונם של הבוחרים. בתחילה נסע לניו יורק עם אשתו, ובאביב חזר הזוג לסטנפורד.
הובר אהב נסיעה במכוניות, יחד עם אשתו וחבריו (הנשיאים לשעבר לא קיבלו הגנה מהשירות החשאי עד לשנות השישים), ונסע למסעות למכרות, להרים, ליערות ולדיג. כשנה לפני מותו פרסם את האחרון מבין שישה עשר ספרים שהוציא, על דיג.
אף על פי שרוב חבריו ותומכיו הפצירו בו להתנגד לניו דיל של רוזוולט ולהיות קולה של האופוזיציה, עד סוף 1934 נמנע הובר מאור הזרקורים. הדמוקרטים האשימו אותו בבעיות הכלכליות.
מערכת היחסים בין הובר ורוזוולט הייתה מהמתוחות בהיסטוריה. הובר לא אמר דברים טובים על יורשו. רוזוולט, בתורו, ביצע כמה פעולות כנגד קודמו, החל ממחיקת שמו מתפוצת כרטיסי הברכה של הבית הלבן, ועד למחיקת שמו מסכר הובר, שנקרא "סכר בולדר" בשנים הבאות.
מתנגד לניו דיל

כמו רוב הפרוגרסיבים שעדיין היו פעילים, התנגד הובר לרעיונות הממשלה הגדולה של הניו דיל, בטענה שלא קידמו יעילות, היו עוינים לעסקים, ופגעו באינדיבידואליזם. הוא שיתף פעולה עם השמרנים המסורתיים בנושא זה.
בנוגע לחירות, טען הובר שהניו דיל ירחיב את כוחה של הממשלה עד שזאת תפגע בזכויותיהם של האמריקנים. הוא חשש שהביורוקרטיה שנוצרה מהניו דיל תנהל את חייהם של אנשים.
בנוסף, נאם כנגד המדיניות העסקית של הניו דיל. הוא הרגיש שהממשלה הפכה למתחרה מול העסקים הקטנים והבינוניים, ונקשרה לאינטרסים של העסקים הגדולים. הוא טען שדבר זה פוגע בכוחה של הכלכלה.
הובר התנגד גם לחוב שהניו דיל הוביל אליו. הוא התייחס למדיניות האנטי-מחזורית, שמטרתה הייתה להעלות את הביקוש המצרפי ולהתניע את הכלכלה. הובר חשש שהעלייה בהשקעה הממשלתית תגרום לכך שהממשלה תגדיל את הגירעון שלה, תעלה את האינפלציה ותעלה את החוב הלאומי לרמה מסוכנת, מה שיפגע בהתאוששות כלכלית.
מבחינה כלכלית, חש הובר שהכלכלה תהיה במצב יותר טוב ללא הניו דיל. הוא טען שזאת הדרך הטובה ביותר לצמיחה כלכלית, ושאת החולשה הכלכלית אפשר לתקן ללא תוכניות כאלו.
ב-1936, קיווה הובר שהרפובליקנים יבחרו בו להיות המועמד הנשיאותי, כדי שיתמודד מול רוזוולט. אף על פי שכמה צירים תמכו בו, לא הייתה לו תמיכה משמעותית. הוא תמך במושל קנזס אלף לנדון, ונאם כנגד הניו דיל. הוא הרגיש שרוזוולט מתקרב לפאשיזם האירופאי בעזרת הניו דיל. אף על פי שהובר לא היה המועמד, הדמוקרטים התעלמו מלנדון ותקפו את הובר, תוך כדי שהם מזהירים שניצחון של לנדון יהפוך את הובר לכוח המניע מאחורי הנשיא. רוזוולט ניצח ב-46 מתוך 48 מדינות, וניצח את לנדון בחבר האלקטורים, ואת המפלגה הרפובליקנית בקונגרס.
אף על פי שהובר היה במצב פוליטי קשה, הנסיבות החלו לשקם את שמו. רוזוולט ניסה להעביר חוק שנוי במחלוקת למינוי שופטים נאמנים, ומיתון בשנת 1937 ו-1938 פגע בתדמיתו.
ב-1939, מונה הובר לנשיא הכבוד של איגוד טולסטוי, שמטרתו לעזור לפליטים רוסים. הוא שירת בתפקיד עד מותו.
ב-1940, הובר שוב נחשב למועמד אפשרי במהלך הבחירות. אף על פי שהשתרך בסקרים מאחורי תומאס דיואי, ארתור ונדנברג ותלמידו לשעבר, רוברט טאפט, עדיין היה לו כוח משמעותי בסיבוב הראשון, ורבים חשבו שיוכל להיבחר כמועמד פשרה. אולם הוועידה החליטה לבחור דווקא בוונדל ווילקי, שתמך ברוזוולט ב-1932 אולם התנגד לו לאחר שיצירת רשות עמק טנסי הכריחה אותו למכור את התאגיד שלו. הובר תמך בווילקי, אף על פי שטען שהמועמד תמך במצע שלא היה שונה במיוחד מהניו דיל.
מתנגד לניו דיל > הדרך למלחמת העולם השנייה

הובר ביקר בעשר מדינות אירופאיות במרץ 1938, החודש בו התרחש האנשלוס, וגרמניה הנאצית סיפחה את אוסטריה. הוא טען שהוא לא חושב שמלחמה תתרחש בעתיד הקרוב, כיוון שהאנשים מבינים שהחברה לא תשרוד עוד מלחמה גדולה. כמו רבים, הוא האמין שבעלות הברית האירופאיות יוכלו להכיל את גרמניה, ושהאימפריה היפנית לא תתקוף שטח אמריקני באוקיינוס השקט.
בניגוד לממשל רוזוולט, תמך הובר בפעולות סיוע במדינות הכבושות. הוא סייע לפולין ולפינלנד.
כשהגרמנים פלשו לצרפת ואיימו על בריטניה, אמריקנים רבים חשו שבריטניה עומדת בפני קריסה. הובר הכריז שאסור לארצות הברית להכריז מלחמה על גרמניה ולהציל את הממלכה המאוחדת. הוא טען שהמדינה צריכה להתגונן בעצמה, ולא להתערב באירופה. הוא טען שארצות הברית, שתוגן במזרח ובמערב בידי האוקיינוס, ותישמר בידי הצי וחיל האוויר שלה, תוכל לעצור כל התקפה.
בשידור רדיו ב-29 ביוני 1941, כשבוע לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, התנגד הובר לכל ברית בין ארצות הברית לברית המועצות, בטענה שניצחון משותף במלחמה רק יחזק את מעמדו של סטלין, ויאפשר לו להפיץ את הקומוניזם באירופה.
כשארצות הברית נכנסה למלחמה לאחר המתקפה על פרל הארבור, ב-7 בדצמבר 1941, קרא הובר לתמיכה מלאה במדינה, ולניצחון על יפן. הוא הציע את עצמו לממשלה, אולם ממשל רוזוולט לא נעזר בשירותיו.
מתנגד לניו דיל > לאחר המלחמה

לאחר מלחמת העולם השנייה, התחבר הובר עם הנשיא הארי טרומן. במשך שנים התבדח וטען שהם החברים היחידים באיגוד המקצועי של הנשיאים לשעבר (קולידג' ורוזוולט מתו). בגלל ניסיונו של הובר עם גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, בחר בו הנשיא טרומן ב-1946 לבקר בגרמניה ולבחון את צורכי המזון של האומה הכבושה. הובר ביקר במה שהפך למערב גרמניה ברכבת שהייתה של הרמן גרינג, וביקר את מדיניות הכיבוש האמריקני במספר דו"חות. לטענתו, כלכלת גרמניה הידרדרה לשפל של מאה שנים. בדו"ח אחד טען שישנה אשליה שהגרמניה שנותרה לאחר הסיפוח תוכל להפוך למדינת מקנה. אולם לטענתו, תוכנית זאת תהרוג 25,000,000 אנשים.
עקב הפצרותיו של הובר, האזורים הבריטיים והאמריקנים בגרמניה החלו לספק ארוחות לתלמידי בית ספר ב-14 באפריל 1947. התוכנית הזינה כ-3.5 מיליון ילדים בין הגילאים שש ושמונה עשרה. כ-40,000 טונות של מזון אמריקניות סופקו.
ב-1947, מינה טרומן את הובר לוועדה, בראשה עמד, כדי לארגן מחדש את המחלקות האמריקניות. הוא מונה לראשות ועדה נוספת בידי הנשיא דווייט אייזנהאואר ב-1953. שתי הוועדות מצאו בעיות ביעילות הממשלה והציעו דרכים להקטנת הבזבוז. הממשלה אימצה כ-71% מהמלצות הוועדה הראשונה וכ-64% מהמלצות הוועדה השנייה.
ב-1958, העביר הקונגרס את חוק הנשיאים לשעבר, שהציע 25,000 דולר בשנה לכל נשיא לשעבר. הובר, הנשיא לשעבר היחיד פרט לטרומן, לקח את הקצבה אף על פי שלא היה זקוק לה. הסיבה הייתה כדי לא להביך את טרומן, שמצבו הפיננסי הרעוע הוביל להעברת החוק.
במהלך המלחמה הקרה, הובר, שהיה יריב של המרקסיזם, הפך לאנטי-קומוניסט מובהק. למרות זאת, הוא התנגד למעורבות האמריקנית במלחמת קוריאה, וטען שלא יהיה ניתן לנצח במלחמה.
למרות גילו המתקדם, המשיך הובר לעבוד כסופר (הוא כתב ביוגרפיה של וודרו וילסון, הפעם הראשונה בה נשיא לשעבר כתב ביוגרפיה לנשיא אחר), ופיקח על מכון הובר באוניברסיטת סטנפורד, ששמר על מסמכיו המקצועיים ועל מסמכים ממשלתיים וצבאיים חשובים אחרים.
מתנגד לניו דיל > סוף חייו ומותו

ממותו של קולידג' ב-1933 ועד יומו האחרון של דווייט אייזנהאואר בתור נשיא ב-1961, היה הובר הנשיא הרפובליקני החי היחיד. ב-1960, הופיע הובר בוועידה הרפובליקנית הלאומית האחרונה שלו. מאז 1948 היה אורח של טקסי הפרידה (ההנחה הייתה שהוא לא ישרוד עד הוועידה הבאה). הוא טען בבדיחות הדעת שנראה ששלוש הפרידות האחרונות שלו לא הספיקו לצירים. אף על פי שחי עד הוועידה הלאומית של 1964, בריאותו מנעה ממנו להשתתף בה. המועמד הנשיאותי בארי גולדווטר הכיר בהיעדרו בנאום קבלת המועמדות שלו. ב-1962, הסירו מהובר גידול פנימי. כעבור עשרה חודשים, החל לדמם מבטנו, ונראה היה שהוא חולה. מוחו היה צלול עדיין, והוא סירב להתאשפז.
הובר מת בגיל תשעים, לאחר דימום פנימי, בסוויטה שלו בניו יורק ב-20 באוקטובר 1964. הוא מת שלושים ואחת שנים, שבעה חודשים ושישה עשר ימים לאחר עזיבתו את התפקיד. הייתה זאת תקופת הפרישה הארוכה ביותר לכל נשיא, עד שהנשיא ג'ימי קרטר עקף אותה ב-7 בספטמבר 2012. כשמת, היה הובר הנשיא שמת בגיל המאוחר ביותר פרט לג'ון אדמס. לאחר מכן עקפו אותם ג'רלד פורד, רונלד רייגן, ג'ורג' הרברט ווקר בוש וג'ימי קרטר. הוא חי עשרים שנה יותר מאשתו, לו, שמתה ב-1944. הוא היה החבר האחרון בממשל קולידג' שמת. בנוסף, חי יותר מיורשו, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ומאשתו, אלינור רוזוולט, שמתו ב-1945 וב-1962, בהתאמה. החל ממותו של קולידג' ב-5 בינואר 1933, ועד לכניסתו של רוזוולט לתפקיד ב-4 במרץ, היה הובר נשיא ללא נשיאים לשעבר שהיו בחיים. לאחר עזיבתו, היה הנשיא לשעבר החי היחידי, במשך תשע-עשרה שנים, עד לעזיבתו של הארי טרומן את התפקיד ב-1953.
בזמן מותו, הצליח לשפר את תדמיתו. מקום לידתו באיווה וביתו באורגון הפכו לאתרי מורשת לאומיים עוד בחייו. מחנה הדיג שלו בווירג'יניה, אותו תרם לממשלה ב-1933, הוא אתר מורשת גם כן. הובר ואשתו קבורים בספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הרברט הובר באיווה. נערכה לו הלוויה ממלכתית, האחרונה בשנה ההיא, לאחר מותם של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי והגנרל דאגלס מקארתור.
כתיבה

ב-1912 פרסם הובר תרגום אנגלי מלטינית לספר עתיק על מינרלים, יחד עם אשתו.
הובר כתב ספר ארוך עם ביקורת על מדיניותו של רוזוולט החל מ-1944. הוא השלים אותה כשהיה בן תשעים, אולם היא לא פורסמה עד עריכתה. הוא האמין שהכוחות הדמוקרטיים המערביים היו צריכים לתת לגרמניה הנאצית ולרוסיה הסובייטית להחליש אחת את השנייה, ולהתנגד להבטחה הבריטית להעניק לפולין עצמאות.
מורשתו והנצחתו

הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הרברט הובר נמצאים באיווה, לצד ביתו. הספרייה היא אחת משלוש-עשרה ספריות נשיאותיות. ביתו בין 1885 ל-1891 נמצא באורגון.
הבית שבו גר עם לו ב-1919, הוא המעון הרשמי של נשיא אוניברסיטת סטנפורד. בנוסף, נמצא בסטנפורד מכון הובר.
מקום המפלט של הובר, מחנה הדיג בווירג'יניה, פתוח לציבור. סכר הובר נקרא על שמו, וכך גם בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ותיכונים רבים בארצות הברית.
ב-10 בדצמבר 2008, חשפו נינתו של הובר, מרגרט, ונשיא הסנאט של פוארטו ריקו, פסל ברונזה בגודל טבעי של הובר בבירת פוארטו ריקו (סן חואן). הפסל הוא אחד משבעה שמכבד את הנשיאים שביקרו בפוארטו ריקו במהלך כהונתם.
בשיר הפתיחה של הסדרה "הכל נשאר במשפחה", מזכיר ארצ'י בנקר את שמו של הובר.
בלנובן שבבלגיה, ישנו כיכר על שמו של הובר, כהוקרה על פעולותיו למען בלגיה במלחמת העולם הראשונה.
בוורשה יש כיכר על שמו של הובר.
במערב אוסטרליה, ביתו של הובר הפך לאתר היסטורי.
האסטרואיד 932 Hooveria (אנ') שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה, נקרא על שמו ב-1922, כהוקרה על הסיוע שנתן לאוסטריה לאחר מלחמת העולם הראשונה. לאחר שסיים את כהונתו כנשיא, האסטרואיד 1363 Herberta שהתגלה על ידי ג'וזף דלפורטה נקרא גם על שמו בזמן ביקורו בבלגיה ב-1938. הובר היה אחראי על ועדת הסיוע לבלגיה.
לקריאה נוספת

Herbert Hoover, The Memoirs of Herbert Hoover, Macmillan, 1952 (הספר בקטלוג ULI)
Lawrence E. Gelfand (ed.), Herbert Hoover --- the Great War and Its Aftermath, University of Iowa Press, 1979 (הספר בקטלוג ULI)
James Ryan, Herbert Hoover, Great Neck Publishing, 2005 (הספר בקטלוג ULI)
William E. Leuchtenberg, Herbert Hoover, Times Books, 2009 (הספר בקטלוג ULI)
Lee Nash, Herbert Hoover and World Peace, University Press of America, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
George Nash (ed.), Freedom Betrayed: Herbert Hoover's Secret History of the Second World War and its Aftermath, Hoover Institution Press, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
George Nash (ed.), The Crusade Years, 1933-1955: Herbert Hoover's Lost Memoir of the New Deal and its Aftermath, Hoover Institution Press, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
Edward Gale Agran, Herbert Hoover and the Commodification of Middle-Class America: an American Promise, Lexington Books, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
Jodi Kanter, Presidential Libraries as Performance: Curating American Character from Herbert Hoover to George W. Bush, Southern Illinois University Press, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  מת הרברט הובר נשיא ארצות הברית לשעבר, הַבֹּקֶר, 21 באוקטובר 1964
↑  Schmadel, Lutz D. (2007). Dictionary of Minor Planet Names – (932) Hooveria. Springer Berlin Heidelberg. p. 83. ISBN 978-3-540-00238-3. נבדק ב-20 בדצמבר 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Schmadel, Lutz D. (2007). Dictionary of Minor Planet Names – (1363) Herberta. Springer Berlin Heidelberg. p. 110. ISBN 978-3-540-00238-3. נבדק ב-20 בדצמבר 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262691605171  PLWABN: 9810659352705606  ADB: hoover-herbert-clark-6729  BIBSYS: 6058769  BNC: 000041659  BNE: XX1312413  BnF: cb11944763g (data)  CiNii: DA01438696  GND: 118706985  ISNI: 0000 0001 2099 256X  LCCN: n79021421  LNB: 000062233  NARA: 10678005  NDL: 00522710  NKC: jn20000700735  NLA: 35243285  NSK: 000523198  NTA: 06840414X  RERO: 02-A003382377  SELIBR: 189725  SNAC: w6n40kzp  SUDOC: 027396320  Trove: 879352  VcBA: 495/70106  VIAF: 14778660   WorldCat (עם VIAF): 14778660 
תמונה של הובר הצעיר.
מקום לידתו של הובר באיווה.
הרברט הובר בגיל 23, במערב אוסטרליה, 1898.
הרברט הובר בעשור השלישי לחייו, מהנדס מכרות.
פוסטר למנהל הסיוע האמריקני, עבור בלגיה, שהובר הכין.
הובר (במרכז) עם סגניו.
הובר והנשיא הרדינג במשחק בייסבול ב-1921.
הרברט הובר מקשיב למקלט רדיו.
הרברט הובר וכלבו, "המלך תות", שנקרא על שמו של הפרעון תות ענח' אמון.
תוצאות הבחירות של 1928. (באדום: מדינות שבהן הובר ניצח, בכחול: מדינות שבהן סמית' ניצח).
טקס כניסתו של הובר לתפקיד
הרברט הובר כנשיא החדש, קריקטורה מ-17 במרץ 1929.
הרברט הובר בחדר הסגלגל עם טד ג'וסלין.
הנשיא הובר עם אמיליה ארהארט ב-1932.
החוב הלאומי כאחוז מהתל"ג עלה מ-20% ל-40% בתקופתו של הובר.
הרברט ולו הנרי הובר על רכבת באילינוי.
הובר נואם מול קהל גדול ב-1932.
הובר עם פרנקלין רוזוולט, 4 במרץ 1933.
הובר דג באייווה.
הרברט הובר עם בנו אלן (משמאל) ונכדו אנדרו (למעלה), 1950.
דיוקנו הרשמי של הובר בבית הלבן.
הספרייה הנשיאותית של הובר
לוחית בפוזנן שמוקירה את הובר
גראמן F6F הלקט

הגראמן F6F הלקט (באנגלית: Grumman F6F Hellcat; מילולית: "חתול גיהנום") היה מטוס קרב חד-מנועי מתוצרת ארצות הברית מימי מלחמת העולם השנייה שיועד לפעול על נושאת מטוסים. המטוס נועד להחליף את קודמו F4F ויילדקט בשירות הצי האמריקני. למרות שדמה לויילדקט, F6F הלקט היה עיצוב חדש לגמרי. המטוס הונע על ידי מנוע בודד מדגם פראט אנד וויטני R-2800, בעל 2,000 כוחות-סוס, המנוע אשר שימש את F4U קורסייר ואת P-47 ת'נדרבולט.
ה-F6F נודע בעיקר בזכות היותו מטוס קשוח. כבר  לאחר טיסת הבכורה שלו ב-1943 הוא הצליח להתמודד בהצלחה כנגד מטוס ה-A6M זירו היפני, ולעזור בהשגת עליונות אווירית בזירת האוקיינוס השקט. כ-12,200 יחידות של ההלקט יוצרו בפרק זמן של שנתיים. לזכותו נזקפים 5,223 הפלות של מטוסי אויב תחת שירותו בצי האמריקני, חיל הנחתים האמריקני וחיל האוויר המלכותי הבריטי, יותר מכל כלי טיס ימי של בעלות הברית. לאחר המלחמה ההלקט החל לצאת בהדרגה משירות פעיל, אולם המשיך לשרת כמטוס קרב לילי עד 1954.
המטוס ידוע כמטוס קרב של משחק מחשב "כנפי הזעם" משנת 1987.
הערות שוליים

↑  (חיל האוויר האורוגוואי)
↑  שני לו היה מטוס הקרב P-51 מוסטנג האמריקאי, אשר לזכותו נזקפות כ-4,950 הפלות של מטוסי אויב, והשמדתם של עוד 4,131 מטוסים על הקרקע בזירה האירופית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555539105171  GND: 4488979-3  LCCN: sh85060060  NARA: 10666160  NKC: ph381268 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלי טיס צבאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה

| --- | --- |

 מיקום הטקס:  סטוקהולם 
 מדינה:  שוודיה 
 הגוף המעניק:  מכון קרולינסקה 
 תקופת הפרס:  1901–הווה (כ־124 שנים) 
 נקרא על שם:  אלפרד נובל 
 אתר רשמי
 
פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה מוענק מדי שנה, החל משנת 1901, לאנשים אשר תרמו תרומה ייחודית או ביצעו מחקר יוצא דופן בתחום הפיזיולוגיה או הרפואה. הפרס מוענק על ידי מכון קרולינסקה השוודי.
בין השנים 1901–2023 הוענקו 115 פרסי נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. הפרס הוענק ל-229 זוכים מתוכם 13 נשים (5.7%) ו-59 יהודים (26%). סכום הפרס לשנת 2024 נקבע על 10 מיליון קרונות שוודיות לפרס נובל מלא. ברברה מקלינטוק היא האישה היחידה שקיבלה פרס נובל מלא לשנת 1983 שלא חולק. חתן הפרס הצעיר ביותר - פרדריק בנטינג, היה בן 32 כשזכה בפרס הרפואה לשנת 1923 על גילוי האינסולין. חתן הפרס המבוגר ביותר - פייטון רוס, היה בן 87 כאשר הוענק לו פרס הרפואה לשנת 1966 על גילוי נגיפים הגורמים לגידולים.
הערות שוליים

↑  המוסד או המוסדות אליהם השתייך הזוכה בעת קבלת הפרס
↑  שניהם חלקו את הפרס עם צ'ארלס בסט וג'יימס קוליפ שהיו שותפים לגילוי אך לא הוכרו על ידי הוועדה
↑  The Nobel Prize in Physiology or Medicine 2024, NobelPrize.org (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7511832-4
מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'ובאני ג'נטילה 
 שפת המקור:  איטלקית 
 נושא:  פשיזם איטלקי 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  21 באפריל 1925 
 
מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים (באיטלקית: Manifesto degli Intellettuali del Fascismo) נוצר על ידי הפילוסוף האיטלקי ג'ובאני ג'נטילה. במכתב מציין ג'נטילה את היסודות הפוליטיים והאִידֵיאוֹלוֹגִיִּים של הפשיזם האיטלקי. במכתב מצדיק ג'נטילה את האלימות הפוליטית של אנשי החולצות השחורות בכך שהם מביאים למהפכה שתביא למימוש הפשיזם האיטלקי ומסייעת לשלטונו של ראש הממשלה, בניטו מוסוליני ששלט באיטליה מ-1922 ועד 1943.
המכתב

מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים הוא למעשה תמצית של ועידת התרבות הפשיסטית שנערך במרץ 1925 בבולוניה. מטרת הוועידה והמכתב היה לתמוך בממשלתו של ראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני. מספר אינטלקטואלים.
איטלקיים ואנשי ציבור איטלקים בולטים עשו בוועידה ובעת כתיבת המכתב את המאמץ הפורמלי הראשון להגדרת השאיפות התרבותיות של הפשיזם האיטלקי.
המניפסט עצמו, פורסם לראשונה בעיתון "איל פופולו ד'איטליה" ולאחר מכן על ידי שאר העיתונים האיטלקים ב-21 באפריל 1925, וזאת כחלק מהחגיגות הלאומיות לייסוד הרפובליקה הרומית (רומא נוסדה ב-21 באפריל 753 לפנה"ס לערך).
המכתב > האינטלקטואלים שחתמו עליו

אינטלקטואלים איטלקיים רבים בעלי השפעה תרבותית חתמו על המניפסט, בין החותמים:
ג'ובאני ג'נטילה
ארדנגו סופיצ'י
אילדבראנדו פיצטי
מרגריטה צרפתי
קורציו מלפרטה
לואיג'י פיראנדלו
אלפרדו פנציני (איט')
לואיג'י ברזיני האב (אנ')
סלבטורה פינצ'רל (אנ')
לואיג'י פדרזוני (אנ')
תרגומים

ג׳ובאני ג׳נטילה, "מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים אל האינטלקטואלים בני כל האומות", מאיטלקית: יונתן פיין, דחק - כתב עת לספרות טובה, עמ׳ 720–726