stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' קנאן

ג'ורג' פרוסט קֶנַאן (באנגלית: George Frost Kennan;‏ 16 בפברואר 1904 – 17 במרץ 2005) היה דיפלומט, איש מדע המדינה והיסטוריון אמריקאי, שנודע בעיקר כאבי "תורת הבלימה" וכדמות מפתח בראשית ימי המלחמה הקרה. הספרים שכתב על היחסים הבינלאומיים שבין רוסיה לעולם המערבי התקבלו כעבודות הסטנדרטיות בתחום, ואף זיכו אותו בפרס פוליצר.
קנאן ייסד ב-1947 את האגף לתכנון מדיניות (Policy Planning Staff) במחלקת המדינה של ארצות הברית והיה הראשון לעמוד בראשו. הגישה שהציע בכתביו בסוף שנות הארבעים עמדה במרכזה של דוקטרינת טרומן, מדיניות החוץ של ארצות הברית שמטרתה הייתה בלימה (containment) של ההתפשטות הסובייטית. הוא המשיך לעסוק בענייני המלחמה הקרה כל ימי חייו, ונחשב לבר סמכא בתחום.
ב"מברק הארוך" ששלח ממוסקבה ב-1946 ובמאמר "The Sources of Soviet Conduct" שכתב שנה לאחר מכן, הוא טען כי המשטר הסובייטי שואף מטבעו להתפשט ולהרחיב את מעגל השפעתו. ארצות הברית הייתה חייבת, אם כן, לבלום את ההתפשטות במקומות שבהם היא מתנגשת עם האינטרס האסטרטגי שלה. אלו היו הטקסטים שביסודה של המדיניות האמריקאית במלחמה הקרה. מעבר לתרומתו התאורטית, היה לקנאן גם תפקיד בהוצאתן לפועל של תוכניות מעשיות, שהידועה שבהן היא תוכנית מרשל.
זמן קצר לאחר שדעותיו הפכו לאבן פינה במדיניות החוץ הרשמית של ארצו, החל קנאן לבקר אותן, או לפחות את הגרסה שאומצה על ידי ממשל טרומן. באמצע שנת 1948 הוא כבר היה משוכנע שהמצב באירופה השתפר די הצורך כדי להצדיק פתיחה במשא ומתן עם הסובייטים. הפעם לא מצא קנאן אוזן קשבת לטענותיו. השפעתו על מהלכי ממשל טרומן הלכה ופחתה, בעיקר משנכנס דין אצ'סון לתפקיד מזכיר המדינה ב-1949. קנאן ראה בהקצנה במדיניות האנטי-סובייטית של ארצות הברית משגה ופירוש לא נכון של דעותיו.
ב-1950 עזב קנאן את מחלקת המדינה, ולאחר שתי תקופות קצרות שבהן כיהן כשגריר ארצות הברית (בברית המועצות וביוגוסלביה), פנה לאקדמיה. במשך כחצי מאה היה חבר בסגל המכון למחקר מתקדם בפרינסטון שבניו ג'רזי, והמשיך לעסוק ביחסים בינלאומיים ולכתוב בנושא.
ביוגרפיה > בצעירותו

קנאן נולד במילווקי שבוויסקונסין לקושוט קנט קנאן, עורך דין שהתמחה בדיני מס, צאצא למתיישבים סקוטים-אירים בקונטיקט ובמסצ'וסטס, ולפלורנס ג'יימס קנאן. האם מתה כחודשיים לאחר לידתו מדלקת הצפק שנגרמה מהתפצצות התוספתן, אך קנאן הבן היה משוכנע תמיד שמתה לאחר שילדה אותו. כשהיה בן שמונה עבר לגרמניה עם אימו החורגת, במטרה ללמוד גרמנית. הוא למד באקדמיה הצבאית סנט ג'ון שבדלאפילד הסמוכה לעיר הולדתו. ב-1921 נסע ללמוד באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי. הנער המופנם והביישן מטבעו לא הרגיש בנוח בקרב בני האליטה של החוף המזרחי והתקשה למצוא שם את מקומו. בכל זאת סיים את לימודיו בהצלחה ב-1925. הוא התלבט אם להמשיך ללימודי משפטים, אך אפשרות זו הייתה יקרה מדי בשבילו. במקום זה הצטרף לשירות החוץ של ארצו, ועבר בהצלחה את בחינות הכניסה לאחר שבעה חודשי לימודים בבית הספר למדיניות חוץ בוושינגטון. בתחילה נשלח לז'נבה שבשווייץ, באותה שנה הועבר להמבורג, גרמניה ולאחר מכן לשלוש המדינות הבלטיות.
ב-1929 שקל קנאן לעזוב את משרד החוץ על מנת ללמוד בקולג', אך נבחר לתוכנית בת שלוש שנים שהפעיל שירות החוץ בברלין, שעסקה בלימוד השפה הרוסית, כמו גם היסטוריה ופוליטיקה של רוסיה, ואיפשרה לו לעשות לימודים ברמת תואר שני מבלי להפסיק את לימודיו. מכאן ואילך הלך בעקבות בן דוד של סבו, שעל שמו נקרא, מומחה בן המאה ה-19 בנושא רוסיה הקיסרית. בינתיים הספיק ללמוד מספר שפות, בהן רוסית, גרמנית, צרפתית, פולנית, צ'כית, פורטוגזית ונורווגית.
עם כניסתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לבית הלבן ב-1933, כוננו לראשונה קשרים דיפלומטיים בין ארצות הברית לברית המועצות. קנאן נסע למוסקבה יחד עם השגריר הנבחר ויליאם בוליט. באמצע שנות השלושים היה קנאן אחד משלושה מומחים מובילים במשלחת האמריקאית במוסקבה. קנאן, צ'ארלס בולן ולוי הנדרסון הושפעו כולם ממנהל מחלקת המדינה למזרח אירופה, רוברט קלי הוותיק. הם האמינו שלא היה בסיס של ממש לשיתוף פעולה בין שתי המדינות, אפילו נגד אויבים משותפים. קנאן עקב מקרוב אחרי הטיהורים הגדולים של סטלין, אשר עיצבו במידה רבה את השקפתו על הדינמיקה הפנימית של המשטר הסובייטי לאורך השנים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב קנאן בברלין. שם הוא נאסר למשך כחצי שנה לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה בסוף 1941. הוא השתתף, בסוף 1943 וב-1944, במשלחת האמריקאית לוועדה המייעצת האירופאית (European Advisory Commission) שהוקמה כדי לתאם את מדיניות בעלות הברית באירופה שלאחר המלחמה.
ביוגרפיה > קנאן והמלחמה הקרה > "המברק הארוך"

קנאן היה המשנה לראש המשלחת הדיפלומטית האמריקאית במוסקבה ממאי 1944 ועד אפריל 1946. לקראת סוף תקופה זו, ב-22 בפברואר 1946, הוא שלח מברק () בן כ-5,300 מילים למזכיר המדינה ג'יימס פרנסיס ברנס, מברק אשר הציע גישה חדשה ליחסים הדיפלומטיים עם מוסקבה. ביסוד "השקפת העולם הנוירוטית של הקרמלין בענייני חוץ", טען קנאן, עומדת "תחושת חוסר הביטחון המסורתית והאינסטינקטיבית הרוסית". בעקבות מהפכת אוקטובר התערבב חוסר הביטחון עם אידאולוגיה קומוניסטית ו"חשאיות אוריינטלית".
ההתנהגות של הסובייטים בזירה הבינלאומית, אליבא דקנאן, הוכתבה בראש ובראשונה על ידי הצרכים הפוליטיים הפנימיים של סטלין. ככל שהעולם מבחוץ עוין יותר, כך יכול היה סטלין להצדיק את שלטונו האוטוקרטי האכזר. כך השתמש סטלין במרקסיזם-לניניזם כ:
הצדקה באמצעות הפחד האינסטינקטיבי [של ברית המועצות] מהעולם החיצון, של הדיקטטורה בלעדיה לא ידעו איך לשלוט... של הקרבנות שנאלצו לדרוש... כיום אין הם יכולים להתקיים בלעדיה. היא עלה התאנה המשמר את כבודם המוסרי והאינטלקטואלי.
הפתרון שהציע קנאן, היה לחזק את מוסדות המערב על מנת שיוכלו לעמוד בלחץ הסובייטי, ולהמתין להתרככות של המשטר בברית המועצות.
המברק הביא את קנאן לתשומת לבו של שר הצי ג'יימס פורסטל, חבר המעגל הפנימי של טרומן ולימים מזכיר ההגנה שלו. פורסטל היה סבור שארצות הברית צריכה לנהוג ביד קשה עם בת בריתה זה לא מכבר, ברית המועצות. הוא פעל להחזיר את קנאן לארצות הברית ולאחר מכן האיץ בו לפרסם את מאמר ה-"X".‏ עם שובו לוושינגטון, קנאן היה הראשון לעמוד בראש האגף לתכנון מדיניות, בין אפריל 1947 לדצמבר 1949.
בינתיים הופיע הנשיא טרומן בפני הקונגרס במרץ 1947, והציג את אזהרותיו של קנאן במברק הארוך כבסיס של מה שנודע לימים כדוקטרינת טרומן: "אני מאמין שמדיניות ארצות הברית חייבת להיות תמיכה בעמים החופשיים, המתנגדים לשעבוד על ידי מיעוטים מזוינים או על ידי לחצים חיצוניים".
ביוגרפיה > קנאן והמלחמה הקרה > השפעתו תחת מרשל

שיא השפעתו של קנאן היה בין אפריל 1947 לדצמבר 1948, בעת שג'ורג' מרשל היה מזכיר המדינה. מרשל העריך את ראייתו האסטרטגית, הפקיד אותו על הקמת הצוות לתכנון מדיניות, צוות החשיבה הפנימי של המחלקה, והעמיד אותו בראשו. מרשל הסתמך עליו ועל צוותו, כדי שיספקו לו הצעות למדיניות.
כארכיטקט האינטלקטואלי של תוכנית מרשל, היה קנאן בין המוציאים לפועל של עמוד התווך בבלימה הכלכלית של ברית המועצות באירופה. על אף שהוא ראה את הסובייטים כחלשים מדי מכדי להסתכן במלחמה, הוא ראה בהם אויב המסוגל להתפשט למערב אירופה באמצעים חתרניים, מאחר שהמפלגות הקומוניסטיות במערב אירופה נהנו מפופולריות רבה ונשלטו על ידי מוסקבה. הפתרון המוצע לכך, היה להפנות סיוע כלכלי כביר למדינות אלה וליפן, על מנת להרים את קרנו של הקפיטליזם כהשפעה נגדית. ביוני 1948 המליץ קנאן לתמוך בחשאי במפלגות שמאל שאינן מסונפות למוסקבה ובאיגודי עובדים במערב אירופה, כדי לייצר קרע בין תנועות הפועלים הפופולריות לברית המועצות.
התקווה האמריקאית, בעת השקת התוכנית, הייתה שדחיית הסיוע על ידי ברית המועצות תגרום להרעה ביחסיה גם עם בנות בריתה במזרח אירופה. קנאן אף הציע סדרה של צעדים שנועדו לנצל את הקרע בין מוסקבה ליוגוסלביה של טיטו, על ידי פעילות חשאית בבלקנים שתחריף אותו.
המדיניות האנטי-סובייטית הנוקשה החדשה של הממשל התגלתה כאשר, בעצת קנאן, הפכה ארצות הברית את עמדתה העוינת לספרד הפשיסטית של פרנקו. כבר ב-1947 ראה קנאן שדוקטרינת טרומן מחייבת התקרבות בין ארצות הברית לספרד. סופה של התקרבות זו בשיתוף פעולה צבאי הדוק החל מ-1950.
ביוגרפיה > קנאן והמלחמה הקרה > חילוקי דעות עם אצ'סון

השפעתו של קנאן דעכה במהירות תחת יורשו של מרשל החולה, דין אצ'סון, ב-1949 ו-1950. אצ'סון לא ראה את ברית המועצות כאיום פוליטי בלבד. הסגר על ברלין שהחל ביוני 1948, הניסוי הסובייטי הראשון בנשק גרעיני באוגוסט 1949, המהפכה הקומוניסטית בסין חודש לאחר מכן ופרוץ מלחמת קוריאה ביוני 1950 – כל האירועים האלה אישרו בעיני אצ'סון את תפישתו, שהאיום הסובייטי הוא צבאי בראש ובראשונה. כשכוחות צ'יאנג קאי שק הפסידו בקרב על סין, גבר הלחץ על אצ'סון וטרומן, שהואשמו על ידי רפובליקנים בקונגרס שהם "הפסידו את סין". הלחץ הפוליטי ושרשרת האירועים הנזכרת, הביאו את אצ'סון וטרומן לנקוט בקו קשה יותר, בכיוון של ברית צבאית המגנה על תחום ההשפעה המערבי התחום בבירור, והמגובה בנשק גרעיני וקונבנציונלי.
המועצה לביטחון לאומי ניסחה באפריל 1950 דו"ח מסווג, NSC-68, שנכתב על ידי פול ניצה והפך לתוכנית המתאר של המלחמה הקרה. קנאן נאבק על מילים ומשפטים במסמך זה עם צ'יפ בולן, גם הוא מומחה לברית המועצות במחלקת המדינה. קנאן לא הסכים עם הרעיון שעלה מהדו"ח של ניצה, שלסטלין יש תוכנית אב מקיפה לכיבוש העולם. דעתו הייתה הפוכה לחלוטין – שסטלין חשש מהתרחבות יתרה שתחליש את כוחו. קנאן הרחיק לכת ואמר ש-NSC-68 לא היה צריך להיכתב מלכתחילה, משום שהוא יגרום למדיניות האמריקאית להיות קשיחה, פשטנית ומיליטריסטית. אצ'סון, בנחישותו להשתיק את הקולות הביקורתיים מבית, דחה את הסתייגויותיהם של קנאן ובולן, וגיבה את ההשקפה הנצית שביסוד NSC-68.
קנאן התנגד לבניית פצצת המימן ולחימוש מחדש של גרמניה המערבית, כשם שהוא התנגד לתפישת NSC-68 שחייבה אותן. כאשר עלתה האפשרות בימי מלחמת קוריאה, שצבא ארצות הברית יפרוץ צפונה לקו הרוחב ה-38 בניסיון לאחד את קוריאה בכוח, קנאן התעמת והתווכח עם דין ראסק, עוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הרחוק, שכמו אצ'סון התייצב בצד הנצי של הדיון.
התוצאה של ההתנגשויות האלה הייתה שקנאן איבד כל השפעה על אצ'סון, שמלכתחילה נטה להסתמך על צוותו במחלקת המדינה הרבה פחות מקודמו בתפקיד. בדצמבר 1949 הוא התפטר מראשות האגף לתכנון מדיניות, אך נשאר במחלקת המדינה כיועץ. בינואר 1950 מינה אצ'סון במקומו את ניצה, שדעותיו היו קרובות לאלו של אצ'סון. לאחר מכן התמנה קנאן לחבר אורח במכון למחקר מתקדם, שנוהל על ידי רוברט אופנהיימר, שהחזיק בדעות מתונות כשלו.
אף שהייתה לו השפעה לא מעטה, לא הרגיש קנאן נוח בממשל. הוא ראה עצמו תמיד כ"אאוטסיידר" במערכת. הדיפלומט הידוע אוורל הרימן, שקנאן היה סגנו בשגרירות ארצות הברית במוסקבה (1944–1946), העיר שקנאן היה "איש שהבין את רוסיה, אך לא את ארצות הברית".
ביוגרפיה > קנאן והמלחמה הקרה > שגריר בברית המועצות

ב-21 בדצמבר 1951 הכריז טרומן על מינויו של קנאן לשגריר ארצות הברית במוסקבה. המינוי אושר בסנאט בלא קושי.
בשלב זה כבר הגיעה המתיחות ביחסים בין המדינות לרמה כזו, שדיפלומטיה לא יכולה הייתה לשחק תפקיד משמעותי ביחסיהן. למורת רוחו של קנאן, התמקד הממשל בביצור האמצעים שהפעיל כנגד הסובייטים, במקום במשא ומתן עמם. בזיכרונותיו כתב: "ככל שיכולתי לראות אנו ציפינו להשיג את כל מטרותינו... בלי לוותר על שום דבר. חשבתי 'לו רק היינו חזקים מספיק כדי לקוות לתוצאה כזו'. אך ספק רב היה בלבי אם אכן כך היו פני הדברים".
במוסקבה מצא קנאן אווירה קשוחה מבעבר ופיקוח הדוק. ליווי משטרתי צמוד מנע ממנו מלבוא במגע עם אזרחים סובייטים. התעמולה הסובייטית האשימה את האמריקאים שהם עורכים הכנות למלחמה עתידית, האשמה שקנאן לא מיהר לפסול על הסף: "התחלתי לשאול את עצמי האם... לא תרמנו אנחנו... על ידי מיליטריזציה יתרה של המדיניות וההצהרות שלנו... לכך שהם האמינו שפנינו למלחמה".
בספטמבר 1952 עשה קנאן טעות שעלתה לו במשרת השגריר. בהערת אגב לעיתונאי, בעודו שוהה בברלין, הוא השווה את חייו כשגריר במוסקבה, לתנאים בהם חי בגרמניה בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה, עשור קודם לכן. ההצהרה הלא דיפלומטית בעליל נבעה מתסכול, כתוצאה מהאזנות הסתר והמעקב המשטרתי שעמם חי במוסקבה. על אף שהדברים לא היו משוללי יסוד, התוצאה הייתה בלתי נמנעת: הסובייטים זעמו כששמעו את ההצהרה שפורסמה בהרחבה באמצעי התקשורת. באוקטובר הם הכריזו על קנאן כפרסונה נון גרטה וסירבו לאפשר לו לחזור למוסקבה. קנאן הודה במבט לאחור שהאמירה הייתה "טפשית".
ביוגרפיה > קנאן והמלחמה הקרה > בממשל אייזנהאואר

עם חזרתו לוושינגטון מצא עצמו קנאן שוב במחלוקת קשה עם מזכיר מדינה ניצי, ג'ון פוסטר דאלס. למרות חילוקי הדעות הוא הצליח לעבוד עם ממשל אייזנהאואר. בקיץ 1953 ביקש ממנו אייזנהאואר לעמוד בראש הראשונה מבין סדרה של קבוצות חשיבה, או "מבצע סולריום". המטרה הייתה לשקול מחדש את מדיניות הבלימה בכללותה. אחד מהרעיונות שעלו היה לנסות "לגלגל לאחור" (roll back) את ההשפעה הסובייטית באזורים שכבר נפלו תחתיה, כמו מזרח אירופה. עם קבלת מסקנות הקבוצה, נראה היה שאייזנהאואר מאמץ אותן. בסמכו את ידו על עמדותיו של קנאן, אותת הנשיא במרומז שמדיניותו לא תהיה רחוקה מאוד מזו של טרומן, על אף שקולות במפלגה הרפובליקנית דרשו ממנו להקצין אותה. ההבדל המהותי בין גישתם של שני הנשיאים היה שאייזנהאואר, הגנרל הלא מיליטריסטי, לא האמין ביכולתה של ארצו לעמוד בהוצאה צבאית כבדה לאורך זמן. אייזנהאואר לא היה מעוניין לבלום את הסובייטים בכל מקום שבו הם פעלו. במקום זאת הוא רצה את מרב הבלימה, שארצות הברית יכולה הייתה להרשות לעצמה, את המרב שניתן היה להשיג במגבלות תקציב.
ביוגרפיה > קנאן והמלחמה הקרה > שגריר ביוגוסלביה

קנאן פנה לאקדמיה, אך שב לשירות החוץ פעמיים: בפעם הראשונה עם שובם של הדמוקרטים לשלטון ב-1961, כאשר הנשיא קנדי שלח אותו להיות השגריר ביוגוסלביה, תפקיד בו נשא עד 1963. בפעם השנייה יצא לשליחות חד פעמית בשווייץ, ב-1967, כדי לפגוש שם את סבטלנה אלילויבה, בתו של סטלין, ולשכנע אותה לערוק לארצות הברית.
הערכה היסטורית

ג'ון לואיס גאדיס, יחד עם מייקל הוגאן ומלווין לפלר, סייעו בקביעת תדמית חיובית לגרסתו של קנאן לתורת הבלימה, אסטרטגיה שגאדיס מכנה: "הגנה נקודתית" (strongpoint defense), שנועדה לאפשר לארצות הברית לרכז את כוחה בחמש נקודות מפתח, במקום לנסות להגן על קווי גבול אדירים. בנקודות האסטרטגיות (האומות המתועשות באירופה המערבית ויפן) קרא קנאן לארצות הברית להשתמש בסיוע כלכלי ופעולות חשאיות, כדי למנוע מהן מליפול לידי הקומוניסטים. הגרסה השנייה של בלימה, זו שבה דגלו טרומן, אצ'סון, אייזנהאואר ודאלס – וממילא זו שנתקבלה בפועל – הייתה גלובלית ומקיפה יותר וסופה שגררה את ארצות הברית למלחמות לא הכרחיות בעולם השלישי ולמרוץ חימוש כולל.
היסטוריונים רוויזיוניסטים של המלחמה הקרה, בראשם וולטר היקסון, חולקים על דעה אוהדת זו. הם רואים בו אנטי-קומוניסט מושבע, שעבודתו בין השנים 1946 ו-1948 תרמה יותר להגמוניה אמריקאית מאשר למאזן כוחות. ניסיונות ההבהרה שלו בנוגע לכוונתו האמיתית במאמר "X" אינם משנים, אלא העובדה שההגדרה שלו לבלימה במסמך עצמו הייתה מספיק רחבה והתפרשה אצל קובעי המדיניות כבלימה טוטלית וגלובלית. אנדרס סטפנסון הצטרף גם הוא למבקרי קנאן, בטענה שבזמן אמת, בין 1945 ל-1948, הוא הטיף למדיניות שמשמעותה הייתה חימוש גרמניה וחלוקה גושית ברורה באירופה. ההבהרות שלו וקריאותיו להתנתקות וריכוך בשנים מאוחרות יותר אינן משנות, לפי עמדה ביקורתית זו, מאחר שה"נזק" כבר נעשה וקנאן לא היה עוד בעמדת השפעה בממשל.
ספריו

American Diplomacy, 1900-1950 (1951) ISBN 0-226-43147-9
Realities of American Foreign Policy (1954) ISBN 0-393-00320-5
Russia Leaves the War (1956) ISBN 0-691-00847-7
The Decision to Intervene (1958) ISBN 0-393-30217-2
Russia, the Atom, and the West (1958)
Russia and the West under Lenin and Stalin (1961) ISBN 0-316-48849-6
Memoirs, 1925-1950 (1967) ISBN 0-394-71624-8
From Prague after Munich: Diplomatic Papers, 1938-1940 (1968) ISBN 0-691-05620-X
The Marquis de Custine & His "Russia in 1839" (1971) ISBN 0-691-05187-9
Memoirs, 1950-1963 (1972) ISBN 0-394-71626-4
Cloud of Danger (1978) ISBN 0-09-132140-9
The Decline of Bismarck's European Order: Franco-Russian Relations, 1875-1890 (1979) ISBN 0-691-05282-4
The Nuclear Delusion: Soviet-American Relations in the Atomic Age (1982) ISBN 0-394-52946-4
The Fateful Alliance: France, Russia, and the Coming of the First World War (1984) ISBN 0-394-72231-0
Sketches from a Life (1989) ISBN 0-394-57504-0
Around the Cragged Hill: A Personal and Political Philosophy (1993) ISBN 0-393-31145-7
At a Century's Ending: Reflections 1982-1995 (1996) ISBN 0-393-31609-2
An American Family: The Kennans--The First Three Generations (2000) ISBN 0-393-05034-3
ביבליוגרפיה

ניקולס בת'ל (Nicholas Bethell), ‏ Betrayed, ניו יורק, 1984
אלברט אייזלי (Albert Eisele) ‏ "George Kennan Speaks Out About Iraq", ‏ 26 בספטמבר 2002
ג'ניפר אפשטיין וג'וסלין הנמיריאן (Jennifer Epstein and Jocelyn Hanamirian)‏, "Known worldwide, at home in Princeton", מתוך גיליון The Daily Princetonian  מיום 21 במרץ 2005.
ג'יימס פורסטל (James Forrestal)‏, The Forrestal Diaries, בעריכת וולטר מיליס, ניו יורק 1951
ג'ון לואיס גאדיס (John Lewis Gaddis)‏, Russia, the Soviet Union, and the United States: An Interpretive History, ניו יורק 1990
ג'ון לואיס גאדיס, Strategies of Containment: A Critical Appraisal of Postwar American National Security Policy, 1982
מתיו הרש (Matthew Hersh)‏, "George Kennan, 101, Cold War Strategist And Diplomat, Dies", מתוך Towntopics ,‏ 23 במרץ 2005.
וולטר היקסון (Walter L. Hixson)‏, George F. Kennan: Cold War Iconoclast, 1989
קנאן, Memoirs: 1925-1950‏, 1967
קנאן, Memoirs: 1950-1963, בוסטון, 1972
ראיון טלוויזיוני של קנאן לשעת החדשות של מקניל-להרר (MacNeil-Lehrer News Hour)‏, PBS, ב-21 בדצמבר 1988.
וולטר להפבר (Walter LaFeber) ‏, America, Russia, and the Cold War, ניו יורק 2002
מקניל\להרר הפקות, ריאיון עם ג'ורג' קנאן (18 באפריל 1996)
וילסון ד. מיסקמבל (Wilson D. Miscamble)‏, George F. Kennan and the Making of American Foreign Policy, 1947-1950, פרינסטון 1992
צו המועצה לביטחון לאומי בנושא המשרד לפרויקטים מיוחדים, NSC 10/2, וושינגטון, 18 ביוני 1948. מתוך Containment: Documents on American Policy and Strategy, 1945-1950, בעריכת גאדיס ותומס אצולד (Thomas Etzold)‏, ניו יורק 1978, עמ' 125–128
אנדרס סטפנסון (Anders Stephanson)‏, Kennan and the Art of Foreign Policy, 1989
סטרוב טלבוט (Strobe Talbott)‏, The Russia Hand, הוצאת רנדום האוס, 2002
ג'ורג' אורבן (George Urban)‏, "From Containment to Self-Containment: A conversation with George", כתב העת Encounter, ספטמבר 1976
וושינגטון פוסט, "Outsider Forged Cold War Strategy", 18 במרץ 2005
"X",‏ "The Sources of Soviet conduct", מתוך Foreign Affairs XXV, יולי 1947
הערות שוליים

1 2  ידיעה על מותו באתר הניו יורק טיימס
↑  ראו ג'ון לואיס גדיס, Russia, the Soviet Union, and the United States: An Interpretive History, ניו יורק 1990, עמ' 117-143
↑  בזיכרונותיו נקב קנאן במספר גבוה יותר, 8,000 מילים. אולם אין זה אורכו של המברק המקורי. פלצ'ר ברטון , עמיתו של קנאן בשירות החוץ, קובע שמקור הטעות כנראה בבלבול המברק עם המאמר שפורסם שנה לאחר מכן, שאורכו כ-7,000 מילים. ברטון מוסיף שהסיבה להגזמה היא אולי: "כי [קנאן] ראה את השפעתו [של המברק] כפונקציה של אורכו".
↑  וולטר להפבר, America, Russia, and the Cold War , ניו יורק 2002, עמ' 69
↑  קנאן, Memoirs: 1925-1950, עמ' 292-295
1 2  להפבר, עמ' 69
↑  להפבר, עמ' 566-582
↑  להפבר, עמ' 70-71
↑  את ביקורתו של קנאן על מאמר "X", כמו גם תיאור של נסיבות פרסומו, ראו: Memoirs: 1925-1950, עמ' 354-367.
↑  גדיס, עמ' 200
↑  ראו וילסון ד. מיסקמבל, George F. Kennan and the Making of American Foreign Policy, 1947-1950, פרינסטון 1992
1 2  גדיס, עמ' 199
↑  צו המועצה לביטחון לאומי בנושא המשרד לפרויקטים מיוחדים, NSC 10/2, וושינגטון, 18 ביוני 1948. המסמך נכלל ב-"Containment: Documents on American Policy and Strategy, 1945-1950", בעריכת גדיס ותומס אצולד, ניו יורק 1978, עמ' 125–128; גדיס The Long Peace עמ' 159–160, קנאן Memoirs: 1950-1963, בוסטון 1972, עמ' 202–203. לגבי המבצע נגד הקומוניסטים באלבניה ראו ניקולס בת'ל, Betrayed , ניו יורק 1984.
↑  ג'יימס פורסטל, The Forrestal Diaries, בעריכת וולטר מיליס, ניו יורק 1951, עמ 328.
↑  מיסקמבל
↑  להפבר, עמ' 93
↑  וושינגטון פוסט, "Outsider Forged Cold War Strategy"‏, 18 במרץ 2005
↑  גדיס, עמ' 211
↑  קנאן, Memoirs: 1950-1963, עמ' 107-110
↑  קנאן, Memoirs: 1950-1963, עמ' 112-134
↑  קנאן, Memoirs: 1950-1963, עמ' 159
↑  גדיס, עמ' 219
↑  קנאן, Memoirs, 1950-1963 (1972), עמ' 70-71
↑  ג'ורג' אורבן, From Containment to Self-Containment: A conversation with George Kennan, כתב העת Encounter, ספטמבר 1976, עמ' 17
↑  ריאיון לשעת החדשות של מקניל-להרר, PBS, ב-21 בדצמבר 1988.
↑  סטרוב טלבוט, The Russia Hand, 2002, עמ' 220
↑  ראו גאדיס: Strategies of Containment: A Critical Appraisal of Postwar American National Security Policy , ‏ 1982, עמ' 58-61
↑  ראו וולטר היקסון: George F. Kennan: Cold War Iconoclast ‏, 1989
↑  ראו: אנדרס סטפנסון, Kennan and the Art of Foreign Policy , ‏ 1989
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263624305171  PLWABN: 9810578140605606  BIBSYS: 90059994  BNC: 000275112  BNE: XX955813  BnF: cb12012615t (data)  CANTIC: a1150108x  CiNii: DA00986481  GND: 118561367  ICCU: CUBV085949  ISNI: 0000 0001 0910 2327  LCCN: n79062867  LNB: 000013714  NARA: 10583193  NDL: 00445458  NKC: mzk2002106341  NLA: 35265797  NLG: 108496  NLK: KAC199614680  NSK: 000014894  NTA: 068511019  RERO: 02-A003449331  SELIBR: 193308  SNAC: w67374gm  SUDOC: 028252063  Trove: 889047  VcBA: 495/191184  VIAF: 66477608   WorldCat (עם VIAF): 66477608 
קנאן בשנת 1947
ה'ל"ח

ה'ל"ח (5038)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-30 באוגוסט 1277 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 18 בספטמבר 1278. שנה מסוג בשז, היא מעוברת, ואורכה 385 ימים. זו שנה חמישית לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשז, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
דיו

ערך זה עוסק בנוזל לכתיבה והדפסה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מכלי דיו בצבעים שונים
כתמי דיו
פרסומת אמריקאית לדיו (1911)
דיו (זכר ונקבה, בריבוי דיות או דיואות) הוא נוזל המכיל מספר פיגמנטים או צבעים אשר מאפשר צביעת משטח כך שניתן יהיה לראות עליו תמונה או מלל. דיו משמש גם לכתיבה וגם לציור בעזרת עט או מברשת, אך גם להדפסה ברוב סוגי הדפוס הקיימים.
אטימולוגיה

המלה "דְיוֹ" היא מצרית, ובמקורות היהודיים היא מוזכרת לראשונה בספר ירמיהו.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סוגים > סוגים קדומים

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים.
מקורות מוקדמים של דיו הם:
דיו הודי – דיו שחור שמקורו באסיה. דיו זה היה מיוצר על-ידי המצרים והסינים הקדמונים. דיו מבוסס פיגמנט פחמי בשילוב עם דבק שלאק.
מספר צבעים טבעיים עשויים ממתכות.
דיו העשוי מקליפות אגוזים וזרעים.
יצורים ימיים כמו הדיונונים.
דיו שחור העשוי מתרכובת כימית בין גופרת ברזל וחומצת עפצים.
סוגים > דיו מבוסס צבע ודיו מבוסס פיגמנטים

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים.
דיו מבוסס פיגמנטים מכיל חומרי דבק שמטרתם לדאוג לכך שהדיו ידבק למשטח ולמנוע הסרתו על ידי שפשוף. חומרים אלה נקראים שרפים בדיו על בסיס ממס, או ריאגנטי קישור בדיו על בסיס מים. בזכות ריאגנטים אלה לדיו מבוסס פיגמנטים יש יתרון ביכולת הקישור שלו לנייר, כך שפחות דיו נחוץ על-מנת ליצור את אותה עוצמת צבע, ביחס לדיו מבוסס צבע.
היתרון של דיו מבוסס צבע הוא שהוא חזק יותר ומסוגל ליצור יותר צבע בצפיפות מסוימת לכל יחידת מסה. אולם, בשל העובדה שהצבע מומס בפאזה הנוזלית שלו הוא נוטה להיספג בנייר, ובכך לפגוע ביעילות הצביעה ולעיתים לאפשר זליגה של הדיו בקצוות. קיימות מספר דרכים להתגבר על בעיה זו:
הוספת ממס המתייבש במהירות לדיו.
שימוש בשיטות הדפסה אשר משלבות ייבוש מהיר של המשטח, למשל על ידי הזרמת אוויר חם.
שימוש בציפויי נייר מיוחדים או בקיבוע הנייר (sizing) בעת ייצורו. בשיטה זו משתמשים כאשר הדיו נועד לשימוש בסביבה שאינה תעשייתית – לדוגמה במדפסות הזרקת דיו. מדפסות אלה מצפות את הנייר בציפוי בעל מטען חשמלי. הדיו נטען במטען הפוך וכך הוא נקשר למשטח החיצוני של הנייר, בעוד שהממס שוקע אל תוך הנייר עצמו. לצלולוז שממנו עשוי הנייר יש מטען נייטרלי ולכן פנים הנייר אינו מושך את הדיו.
יתרון נוסף של דיו מבוסס צבע הוא שמולקולות הצבע יכולות לבצע אינטראקציות כימיות עם רכיבים אחרים של הדיו, תכונה המאפשרת שימוש במבהירי צבע אופטיים וחומרים מחזקי צבע.
חיסרון נוסף של דיו מבוסס צבע הוא שהוא רגיש לקרינה אולטרה סגולה, כגון קרינת השמש, ועשוי לדהות בעקבות חשיפה לקרינה זו.
ראו גם

דיו סת"ם
הערות שוליים

↑  דיו - זכר או נקבה? באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  בוסתנאי עודד, תולדות עם ישראל בימי בית ראשון, כרך א, עמ' 276.
↑  ספר ירמיהו, פרק ל"ו, פסוק י"ח: "וַאֲנִי כֹּתֵב עַל הַסֵּפֶר בַּדְּיוֹ".
↑  אטינגן דליה, פרופ' ישעיהו ליבוביץ (ע), האנציקלופדיה העברית כרך י"ב, ירושלים תל אביב: חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, תשכ"ט, עמ' 382
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550705005171  BnF: cb11963465h (data)  GND: 4185528-0  LCCN: sh85066453  NDL: 00564135  NKC: ph202182 
בימינו סופרי סת"ם עושים שימוש בדיו לכתיבת ספרי קודש.
דייוויד וומרק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  המאה ה־20 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1982
 עיסוק:  מפיק סרטים
 פרופיל ב-IMDb
 
דייוויד וומרק (באנגלית: David Womark) הוא מפיק סרטים יהודי אמריקאי, יחד עם אנג לי וגיל נטר היה מועמד לפרס האוסקר על הסרט חיי פיי.
הארמייה ה-24 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  17 באוקטובר 1944 – 1 במאי 1945 (197 ימים)
 מקים היחידה:  הנס שמידט
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  הנס שמידט
 
הארמייה ה-24 (בגרמנית: 24. Armee) הייתה ארמייה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הארמייה הוקמה על בסיס המחוז הצבאי ה-5 ב-17 באוקטובר 1944, וכמפקדה מונה הנס שמידט. הארמייה הוצבה בדרום גרמניה, ונועדה להגן מפני פלישת בעלות הברית דרך שווייץ. ב-1 במאי 1945 נכנע שמידט בראש כוחות הארמייה לקורפוס האמריקני ה-6 בפיקוד אדוארד ברוקס ונלקח בשבי.