משה קראוס
קורות חייו > אל מול שואת יהודי הונגריה

ב-19 במרץ 1944 כבשה גרמניה הנאצית את הונגריה והעמידה אותה תחת שלטונם הישיר, ושלחה את אדולף אייכמן לבודפשט. שלושה ימים קודם לכן קיבל המשרד הארץ ישראלי בבודפשט הודעה שלפיה עומדים לרשותו 600 רישיונות עלייה. הגרמנים דרשו להציג את העלייה כגירוש, על מנת שלא ייתפסו כמצילי יהודים. ב-15 במאי 1944 החלו הנאצים בגירוש היהודים מערי השדה שבהונגריה למחנות ההשמדה בפולין. באותם ימים עמד קצב השמדתם של יהודי הונגריה על כ-12 אלף בני אדם ביום.
בימים אלה ניהל קסטנר משא ומתן עם אנשי האס אס, ללא קשר למשרד הארץ ישראלי. אדולף אייכמן הציע את עסקת סחורה תמורת דם: הצלת יהודי הונגריה תמורת אלפי כלי רכב וטונות של מזון. יואל ברנד, עמיתו של קסטנר בוועדת העזרה וההצלה בבודפשט, יצא לאיסטנבול כדי לשכנע את נציגי הסוכנות היהודית לקבל את העסקה. קסטנר, במקביל, עסק בארגון "רכבת ההצלה", שנוסעיה יעזבו בבטחה את הונגריה כחלק מהעסקה. לקראוס עצמו הוצע מקום ברכבת אך הוא סירב[דרוש מקור]. הוא היה אחד הפקידים המעטים שנשארו בבודפשט להמשך פעולות ההצלה (קראוס לא היה חלק מהמנהיגות הציונית בהונגריה כמו קסטנר, אוטו קומוי או יואל ברנד). עד ליציאתה של הרכבת ב-30 ביוני גורשו ונרצחו כחצי מיליון מיהודי הונגריה.
קראוס הגה את הרעיון של חלוקת כתבי חסות "שוצפאסים", (Schutz-Pass) לכ־1500 יהודים שהיו כלולים (כביכול) ברשימת המועמדים לעליה מהונגריה לארץ ישראל, ושהסרטיפיקטים שלהם לא נוצלו מאז תחילת המלחמה. באמצעות קשריו עם הדיפלומט השווייצרי קרל לוץ, הממונה על המחלקה לאינטרסים זרים בשגרירות שווייץ בבודפשט, הוא הצליח למצוא מקלט בצירות לאחר פלישת הגרמנים ושם העלה את הרעיון לשימוש בסרטיפיקטים בפני הקונסול. קרל לוץ ייזם פגישות עם גורמים בממשלת הונגריה ואכן ב־26 ביוני התכנסה ממשלת הונגריה, בראשותו של העוצר מיקלוש הורטי, שאישרה הגירה של 7800 יהודים (1500 משפחות). (הצליחו השניים להנפיק תעודות חסות שווייצריות – לא רק ליהודים הכלולים ברשימת העלייה, אלא גם לכל בני משפחותיהם – והעמידו את מספר היהודים בעלי החסות השווייצרית בבודפשט על עשרות אלפים). נדרשה עבודה אדמיניסטרטיבית גדולה להפיק דרכון קולקטיבי שיוגש לרשויות לאישור ההגירה.
גודלהּ של הנציגות השווייצרית לא איפשר לה להתמודד כראוי עם מבצע בסדר גודל כזה, ולכן נמצא בבודפשט בניין משרדים) שנשכר מסוחר זכוכית יהודי בשם ארתור וייס לטובת העניין. המקום, שזכה לכינוי "בית הזכוכית", קרל לוץ יזם הפקת תעודות חסות למעומדים להגירה (שוצפאס), עד קבלת האישורים הרשמיים. בכתבי החסות שהוציאה נציגות שווייץ ליהודים נכתב כי "המחלקה לאינטרסים זרים של השגרירות השווייצרית מאשרת בזה כי פלוני אלמוני מופיע בדרכון קולקטיבי שווייצרי, ויש לראות בו אדם בעל דרכון בר תוקף". תעודות חסות אלו כובדו בהונגריה, והעניקו לבעליהן ביטחון אישי יחסי.
בית הזכוכית שהפך למבנה לייצוג האינטרסים הזרים של צירות שווייץ, מקום אקסטריטוריאלי, הפך במהרה לכתובת לרבבות מתושבי בודפשט, אשר הגיעו לשעריו בתקווה להיכלל ברשימת היוצאים. קרל לוץ פרש על הבניין חסות דיפלומטית שווייצרית, ובאוקטובר 1944 הפך בית הזכוכית למקום מחסה מוגן, ואיש לא העז לצאת ממנו לרחובות.)
אנשי המחתרת של תנועות הנוער הציוניות בהונגריה התמקמו במבנה, הפכו אותו למפקדה שלהם ונהלו את המקום בפועל. ב-15 באוקטובר, לאחר על אנשי צלב החץ לשלטון, יזמו אנשי המחתרת את כניסתם של רבים למתחם כדי למצוא בו מקלט. כך ניצלו כ-3000 בני אדם.
לימים קיבל קראוס תעודת הוקרה מממשלת שווייץ על הצלת כ-30,000 איש מיהודי הונגריה.[דרוש מקור].
בסוף חודש מאי 1944 קיבל קראוס לידיו את דו"ח ורבה-וצלר, הוא צירף אליו דו"ח על גירושם והשמדתם של היהודים בערי השדה בהונגריה, ושלח את המסמכים לשליט הונגריה דאז, מיקלוש הורטי, ולכל האישים הפוליטיים החשובים בהונגריה.
כמו כן, העביר קראוס לשווייץ באמצעות דיפלומט רומני, ד"ר פלורין מנוליו (נספח המסחר של הצירות הרומנית בברן), נוסח מקוצר בתרגום לאנגלית של דו"ח ורבה-וצלר. החומר שוכפל והועבר לסוכנות עיתונים בינלאומית על מנת שיפורסם. בעקבות העברת החומרים הופעל לחץ בינלאומי כבד על הורטי, וב-8 ביולי 1944 הוא הורה להפסיק את גירוש היהודים.