פענוח כתבים מצריים עתיקים
זיהוי סימנים > דה סאסי, אקרבאלד ויאנג

אנטואן-איסאק סילבסטר דה סאסי, בלשן צרפתי בולט שפענח את כתב הפהלווי (אנ') הפרסי ב-1787, היה בין הראשונים שעבדו על אבן רוזטה. בדומה למרסל ורייג', הוא התרכז בקשר בין הטקסט היווני לכתב הדמוטי ברישום האמצעי. בהתבסס על פלוטרכוס, הוא הניח שהכתב הזה מורכב מ-25 סימנים פונטיים. דה סאסי חיפש שמות פרטיים יווניים בתוך הטקסט הדמוטי וניסה לזהות את הסימנים הפונטיים בתוכם, אך מעבר לזיהוי שמותיהם של תלמי, אלכסנדר וארסינואי הייתה התקדמותו מועטה. הוא הבין שיש הרבה יותר מ-25 סימנים דימוטים ושהכתובת הדמוטית כנראה לא הייתה תרגום קרוב של היוונית, ובכך מקשה על המשימה. לאחר פרסום תוצאותיו בשנת 1802 הוא הפסיק לעבוד על האבן.
באותה שנה נתן דה סאסי עותק של כתובות האבן לתלמידו לשעבר, יוהאן דויד אקרבאלד, דיפלומט שוודי ובלשן חובב. לאקרבלד הייתה הצלחה גדולה יותר. הוא ניתח את אותן קבוצות סימנים כמו דה סאסי אך זיהה יותר סימנים בצורה נכונה. במכתביו לדה סאסי אקרבלד הציע אלפבית של 29 סימנים דמוטיים, שמחציתם הוכחו מאוחר יותר כנכונים, ובהתבסס על ידיעותיו בקופטית זיהה מספר מילים דמוטיות בתוך הטקסט. דה סאסי היה סקפטי לגבי תוצאותיו, וגם אקרבלד ויתר. למרות ניסיונות של חוקרים אחרים, הושגה התקדמות קטנה עוד יותר עד יותר מעשור מאוחר יותר, כאשר תומאס יאנג נכנס לתחום.
יאנג היה איש אשכולות בריטי שתחומי התמחותו כללו פיזיקה, רפואה ובלשנות. בעת שהפנה את תשומת לבו למצרים הוא נחשב לאחד האינטלקטואלים הבולטים של אותה תקופה. בשנת 1814 הוא החל להתכתב עם דה סאסי על אבן רוזטה, ולאחר מספר חודשים הפיק את מה שהוא כינה התרגומים של הטקסטים ההירוגליפים והדמוטיים של האבן. הם היו למעשה ניסיונות לפרק את הטקסטים לקבוצות של סימנים כדי למצוא אזורים שבהם הטקסט המצרי היה סביר ביותר להתאים ליווני. לגישה זו הייתה שימוש מוגבל מכיוון ששלושת הטקסטים לא היו תרגומים מדויקים זה של זה. יאנג בילה חודשים בהעתקת טקסטים מצריים אחרים, מה שאפשר לו לראות בהם דפוסים שאחרים החמיצו. בדומה לסואגה, הוא זיהה שיש מעט מדי הירוגליפים כדי שכל אחד מהם כדי ייצג מילה אחת, ולכן הציע שמילים מורכבות משניים או שלושה הירוגליפים כל אחת.
יאנג הבחין בדמיון בין סימני ההירוגליפים לדימוטים והגיע למסקנה שהסימנים ההירוגליפים התפתחו לאלו הדמוטיים. אם כך, טען יאנג, הדמוטי לא יכול להיות כתב פונטי גרידא אלא חייב לכלול גם סימנים אידיאוגרפיים שנגזרו מהירוגליפים; הוא כתב לדה סאסי את תובנה זו בשנת 1815. למרות שקיווה למצוא סימנים פונטיים בכתב ההירוגליפים, הוא סוכל על ידי המגוון הרחב של האיות הפונטי שבו השתמש הכתב. הוא הגיע למסקנה שהירוגליפים פונטיים לא קיימים - למעט חריג עיקרי. בפרסום שלו מ-1802 כתב דה סאסי שהירוגליפים עשויים לתפקד באופן פונטי בעת כתיבת מילים לועזיות. לאחר שלמד על נוהג דומה בכתיבה הסינית, הציע ב-1811 שכרטוש מסמל מילה שנכתבה בצורה פונטית - לדוגמה שמו של שליט לא מצרי כמו תלמי. יאנג יישם את ההצעות הללו על הכרטושים באבן רוזטה. חלקם היו קצרים, מורכבים משמונה סימנים, בעוד שאחרים הכילו את אותם סימנים ואחריהם רבים נוספים. יאנג ניחש שהכרטושים הארוכים מכילים את הצורה המצרית של התואר שניתן לתלמי בכתובת היוונית: "חי לנצח, אהובו של [האל] פתח". לכן, הוא התרכז בשמונת הסימנים הראשונים, שהיו אמורים להתאים לצורת השם היוונית, תלמיוס. באימוץ מספר הערכים הפונטיים שהוצעו על ידי אקרבאלד, התאים יאנג את שמונת ההירוגליפים למקביליהם הדמוטיים והציע שחלק מהסימנים מייצגים מספר ערכים פונטיים בעוד שאחרים מייצגים רק אחד. לאחר מכן ניסה ליישם את התוצאות על כרטוש ברניצ'ה (שמה של מלכה תלמיית), בהצלחה פחותה, למרות שכן זיהה זוג הירוגליפים שסימנו את הסוף של השם הנשי. התוצאה הייתה קבוצה של שלושה עשר ערכים פונטיים לסימנים הירוגליפים ודמוטים. שישה היו נכונים, שלושה נכונים חלקית וארבעה שגויים.
יאנג סיכם את עבודתו במאמרו "מצרים", שפורסם בעילום שם במוסף לאנציקלופדיה בריטניקה בשנת 1819. הוא נתן תרגומי השערה ל-218 מילים דמוטיות ו-200 הירוגליפים וקישר נכון כ-80 סימני הירוגליפים עם מקביליהם הדמוטיים. כפי שניסח זאת האגיפטולוג פרנסיס לואלין גריפית' (אנ') ב-1922, תוצאותיו של יאנג "התערבבו עם מסקנות שווא רבות, אך השיטה שננקטה הובילה לפענוח מובהק מהימן." אולם יאנג התעניין פחות בטקסטים המצריים העתיקים עצמם אלא במערכות הכתיבה כתַּצְרֵף אינטלקטואלי, ותחומי העניין המדעיים המרובים שלו הקשו עליו להתרכז בפענוח. הוא השיג מעט יותר בנושא בשנים הבאות.