stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואגיו
היסטוריה > אוסטרליה

אגודת הוואגיו האוסטרלית היא אגודת גידול פרות הוואגיו הגדולה ביותר מחוץ ליפן. פרות ואגיו יפניות גזעיות, וכן הכלאות למיניהן, מגודלות באוסטרליה לצריכה בתוך המדינה ולייצוא למספר שווקים מעבר לים כגון טאיוואן, סין, הונג קונג, סינגפור, מלזיה, אינדונזיה, בריטניה, צרפת, גרמניה, דנמרק וארצות הברית. פרות הוואגיו האוסטרלית מפוטמות בזרעים במשך 300 עד 500 הימים האחרונים עד שחיטתן. לפרות המגודלות בחלקה המערבי של אוסטרליה ניתן יין אדום והן מקבלות עיסויים בתפריט באופן קבוע.
היסטוריה > ארצות הברית

בארצות הברית, גזעי הוואגיו היפני מוכלא עם גזע האנגוס האמריקאי. לפרות המוכלאות קוראים "בקר קובה בנוסח אמריקאי". ישנן פרות ואגיו גזעיות לחלוטין בארצות הברית והן רשומות וגידולן מפוקח על ידי איגוד הוואגיו האמריקאי.
היסטוריה > קנדה

גידול פרות ואגיו החל בקנדה בשנת 1991 עת הוקם איגוד הוואגיו הקנדי. פרות מגזע זה נמצאות ברפתות באלברטה, אונטריו ובאי הנסיך אדוארד. בשר הפרות מיוצא לארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד, הוואי ואירופה.
היסטוריה > בריטניה

בשנת 2008, פרות ואגיו גזעיות הובאו לצפון יורקשייר ושחיטתן החלה בשנת 2011. מאז שנת 2011 גזע הפרה מגודל גם בסקוטלנד.
איגוד מגדלי גזע הוואגיו האנגלי הוקם ביולי 2014.
היסטוריה > בשר מקובה

המונח "סטייק קובה" מקורו בקרב הזרים שבאו והתיישבו לראשונה בקובה, מתקופת מייג'י (1868–1912) ואילך, לאחר שקובה הפך לנמל הראשון ביפן שנפתח לסחר חוץ מ-1 בינואר 1869. משם התפשטה הידיעה על הבשר במהירות מערבה.
קובה בקר נחשב על ידי מומחים לבשר הבקר הטוב בעולם והוא יקר מאוד. לכן המונח "קובי בקר" משמש הרבה גם למטרות שיווק. חלק גדול מהבשר המוצע תחת ייעוד זה במערב אינו בשר קובה אמיתי, אך עדיין נמכר כאילו הוא אמיתי. לכן לא מספיק שהחיה היא מגזע הבקר וואגיו. כמו כן, יש לגדל אותו מבקר אמיתי של טאג'ימה בטאג'ימה, שם כל החיות נבדקות גנטית והפגר מסווג על פי תקן לאחר השחיטה. בעלי חיים העומדים בתקן מורשים כבשר קובה ומוטבעים בארבעה מקומות עם הלוגו המיוחד, ולאחר מכן מונפקת "תעודת מקוריות של קובי בקר" לכל שחיטה. לכן ניתן לאתר את כל בשר קובה ביף דרך קוד ייחודי בן 10 ספרות שיש למצוא על האריזה. קוד ייחודי זה מוקצה לבעלי חיים נבחרים אצל מגדלים מוגדרים בזמן שהם עדיין עגלים. הלוגו חרצית יפנית סגנונית, לא זהה אבל דומה לסמל של יפן והחותם הקיסרי היפני (שהוא זהה).
הערות שוליים

↑  גזעי פרות ביפן
↑  מהו ואגיו?
נתחי בשר ואגיו מובחרים, המציגים בשר שמן 
ובעל מראה של שיש
בשר מקובה
תעודת אימות בקר קובי
הסהר המלכותי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  רצף בתים 
 כתובת:  באת' 
 מיקום:  באת' וצפון מזרח סומרסט 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  ג'ון ווד הבן 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות ג'ורג'יאנית 
 קואורדינטות:  51°23′13″N 2°22′06″W﻿ / ﻿51.38694444°N 2.36833333°W﻿ / 51.38694444; -2.36833333
  (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי הסהר המלכותי(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי הסהר המלכותי
 
מבט מקרוב על שולי הזרוע הימנית
הסהר המלכותי (באנגלית: Royal Crescent) הוא רחוב מגורים בן 30 בתים הבנוי בצורת סהר, ונמצא בעיר באת' שבאנגליה. הרחוב תוכנן על ידי ג'ון ווד הבן, ונבנה בין 1767 ל-1774. הרחוב נחשב לאחת הדוגמאות הבולטות בממלכה המאוחדת לאדריכלות ג'ורג'יאנית, והוא הוכר כבניין רשום מדרגה I.
היסטוריה

ווד עיצב את החזית המעוקלת של כ-30 בתים תלת-קומתיים עם עמודים איוניים על קומת קרקע הבנויה בסיתות גס. קוטרו של כל אחד מ-114 העמודים הוא כ-76 סנטימטרים, גובהו 14.3 מטרים, ויש בו אנטבלטורה בעומק 1.5 מטר. בבית המרכזי יש שתי סדרות של זוגות עמודים. כל אחד מן הרוכשים קנה חלק מחזית הרחוב, והעסיק באופן עצמאי אדריכל על מנת לבנות את הבית מאחוריה, כך שלעיתים מה שנראה כמו שני בתים הוא למעשה בית אחד. צורה זו של תכנון לא תפסה לגבי החלק האחורי של הסהר: חזית הקטע אחידה וסימטרית לחלוטין, אך הבניינים שמאחוריה הם תערובת מבחינת גובה הגג, הסמיכות ביניהם והחלונות שלהם. סגנון אדריכלי זה נפוץ מאוד בבאת'.
בחזית הסהר המלכותי נמצא הא-הא, שהוא סוג של חפיר שצדו הפנימי אנכי ומצופה באבן, והצד החיצוני נטוי ומכוסה באדמת עשב, כך שהחפיר הוא למעשה גדר שקועה או קיר תמיכה. ההא-הא תוכנן כך שלא יפריע לנוף מפארק ויקטוריה המלכותי, ושניתן יהיה להבחין בו רק מקרוב.
במשך מאות השנים מאז בנייתו שימשו בתי הרחוב כמקום מגוריהם של מפורסמים רבים. הדייר הראשון של בית 1 היה תומאס ברוק, חתנו של ג'ון ווד הבן ופקיד העיירה של צ'סטר. לאחר מותו ב-1785 עבר הבית לרשות מארי-לואיז, נסיכת דה למבל, שהייתה בת לוויה למארי אנטואנט. ב-1796 נרכש הבית על ידי הנסיך פרדריק, הדוכס מיורק ואולבני, ובערך באותה תקופה החל הרחוב להיקרא הסהר המלכותי ולא רק הסהר. כריסטופר אנסטיי, שהיה משורר ידוע בשלהי המאה ה-18, התגורר בבית מספר 4 בין 1770 ל-1805, אם כי לוח הזיכרון שלו נמצא בבית מספר 5. הבית המרכזי של הסהר המלכותי שימש את אליזבת מונטגיו כבית מגורים וכמקום לעריכת אירועים חברתיים. היא אירחה בבית זה מפגשים של מעגל הבלוסטוקינג.
במאה ה-19 הצטמקה אוכלוסיית הרחוב, עד שהפופולריות של המרחצאות הרומיים עלתה מחדש. בין הדיירים המפורסמים באותה תקופה ניתן למנות את האדמירל בדימוס ויליאם הארגוד, שהתגורר בבית מספר 9 בין 1834 ל-1839, והסופר הפוליטיקאי אדוארד בולוור-ליטון שהתגורר באותו בית החל מ-1866. בערך באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19 התגורר בבית מספר 17 אייזק פיטמן, שנודע כמפתח שיטת הקצרנות הקרויה כיום על שמו.
ב-1916 עבר הפרופסור האנגלי בדימוס ג'ורג' סיינטסברי לבית מספר 1A. במהלך הבליץ על באת' במלחמת העולם השנייה נפגע הרחוב מהפצצות הלופטוואפה הנאצי, כשהנזקים הכבדים ביותר נגרמו לבית מספר 2 ולבית מספר 17 כתוצאה מפצצות תבערה. במהלך המאה ה-20 חולקו בתים רבים ששימשו בעבר משפחות יחידות עם צוות משרתים. כיום נמצאים בתי הסהר בבעלות של מגוון אנשים - חלק מהם שייכים לאנשים פרטיים או משמשים כמשרדים, ומיעוטם נמצאים בבעלות של קבוצות דיור. בית מספר 1 משמש כמוזיאון, המתוחזק על ידי הקרן לשימור באת' ומתאר כיצד בעלים עשירים מכל תקופה היו מרהטים את הבית. ב-1967 נרכש הבית על ידי מייג'ור ברנרד קייזר, ונתרם לקרן ביחד עם סכום כסף לשיקום ולריהוט. בית מספר 16 הפך לבית הארחה ב-1950. הוא אחד עם בית מספר 15 ב-1971, והפך לבית מלון. ב-1978 נמכר בית המלון ושופץ. במשך שנים רבות נאלצו דיירי הרחוב להתמודד עם הרעש של אוטובוסי התיירים, אך כיום סגור הרחוב לתנועת כרכרות ואוטובוסים.
הרחוב שימש גם לצורך צילום סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
לקריאה נוספת

Lowndes, William (1981). The Royal Crescent in Bath. Redcliffe Press. ISBN 978-0905459349
המשרד הארצישראלי

המשרד הארצישראלי ביפו, 1908: ד"ר ארתור רופין (בשמאל התמונה) וד"ר יעקב טהון
פקידי המשרד הארצישראלי, 1919
המשרד הארצישראלי שכן ברחוב רזיאל 17 ביפו ונהרס ברובו, במבנה לידו בבית מספר 15 שכנו משרדים נוספים
המשרד הארצישראלי היה הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל שתפקידו העיקרי היה קידום, מימון וניהול פעילות ההתיישבות בארץ. פעילותיו כללו תכנון ההתיישבות, קניית אדמות, הקצאת כספים, הקמת יישובים חקלאיים ועירוניים חדשים, ניהול חוות חקלאיות, הקצאת מתיישבים ליישובים השונים, עזרה ליישובים קיימים בהדרכה ועזרה לפועלים.
הבניין ההיסטורי של המשרד הארצישראלי שכן ביפו, ברחוב רזיאל 17, ונהרס בשנת 2001 על ידי בעליו, הכנסייה המרונית, על אף שהיה מבנה לשימור.
הקמת המשרד

בראשית פעילות התנועה הציונית, היא עסקה אך מעט בפעילות מעשית בארץ ישראל, שכן רבים בתנועה העדיפו את הציונות המדינית. הפעילות המעשית בשנים אלו כללה רכישת קרקעות בידי קק"ל והקמת סניפים של בנק אנגלו-פלשתינה (חברת בת של אוצר התיישבות היהודים).
לאחר הקונגרס הציוני השביעי בשנת 1905, בעקבות מותו של בנימין זאב הרצל, גברה הציונות הסינתטית על הציונות המדינית. בקונגרס הציוני השמיני, באוגוסט 1907, הוחלט על הגברת הפעילות המעשית בארץ ישראל וארתור רופין נשלח לארץ ישראל כדי לבדוק דרכי פעולה אפשריות של התנועה הציונית.
המשרד הארצישראלי הוקם על ידי רופין ב-1 באפריל 1908 ביפו. רופין הביא לשגשוג המשרד בעקבות גמישותו וגישתו. הוא למד באופן יסודי את בעיית ההתיישבות והכלכלה בארץ ישראל וניסה לפלס דרכים חדשות גם אם לא היו מקובלות על רבים. כמזכיר המשרד, או כסגן מנהל, מונה יעקב טהון, שעבד לפני כן עם רופין במשרד לסטטיסטיקה יהודית בברלין. בינואר 1916, לדרישת הטורקים שדרשו שבראש המשרד הארצישראלי יעמוד נתין טורקי, הועמד יעקב טהון בראש המשרד.
בנוסף למשרד הארצישראלי, הוקמה גם חברת "הכשרת היישוב" שעסקה ברכישת אדמות בארץ ישראל. המשרד הארצישראלי הסתייע בידי שלושה מוסדות: קק"ל, חברת הכשרת היישוב וקרן תרומות עצי זית.
לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים הגיעה לארץ ישראל ועד הצירים והוא פעל לצידו של המשרד הארצישראלי. במהלך שנת 1919 הועלו תוכניות להקמת גוף מאוחד שיחליף את שני הגופים ויפעל באופן מאוחד מטעם ההסתדרות הציונית.
פעולות המשרד

פעולות המשרד הארצישראלי החלו בתחילת 1908, שעה שעמדו לפניו כמה בעיות דחופות שהיה צריך לגשת לפתרונם המיידי. מאמצים רבים הקדיש המשרד לקניית אדמות ברחבי ארץ ישראל. רופין סייר בדרום הארץ ובעבר הירדן וניהל משא ומתן להרחבת ההתיישבות היהודית. הוא עודד גם התיישבות עירונית וכל תוכנית שיכלה לסייע לפיתוח התעשייה, כמו אספקת המים, דרכים, תחנות חשמל, נמלים וכריית אוצרות טבע. במשך השנים הפך המשרד למרכז שייצג את היישוב החדש והיה כתובת ליהודים מהעולם.
המשרד הארצישראלי תמך בחלוצי העלייה השנייה והגיש להם סיוע רב בכיבוש העבודה ובמרוצת הזמן גם לשם התיישבות קבע. נוצר שיתוף פעולה בין המשרד לבין המתיישבים, שהיווה שינוי ליחס האפוטרופסי כפי שהיה בימי חסותו של הברון רוטשילד.
המשרד התמקד בפעילויות הבאות:
חיזוק המושבות שסבלו מעזיבה מתמדת ומשחיקה.
מציאת פתרון חלופי לקרקעות שהיו בסכנת מעבר לשלטון הטורקי.
פיתוח שיטות התיישבות חדשות ומתאימות לעולים על האדמות שנרכשו בארץ ישראל.
הקמת "חוות לאומיות" (התיישבות חקלאית שיתופית) ששימשו להכשרת הפועלים לעבודה חקלאית.
פעולות המשרד > חוות הכשרה

המשרד הארצישראלי חיפש פתרון למצב הקשה של הפועלים היהודים שהתרכזו במושבות. הם סבלו מחוסר עבודה בגלל התנכרות של האיכרים לעבודה עברית. רופין הציע להקים חוות הכשרה לשם הכנת המתיישבים על אדמת הקרן הקיימת והכשרת היישוב, וכך נתפנה המשרד להכנת התוכניות להקמת חוות הכשרה בחיטין, דלייקה, אום ג'וני, בית עריף (בן שמן) וחולדה. המשרד הארצישראלי סייע לבן שמן בדרכים שונות, למשל בהשתתפות במשכורת של מורה.
פעולות המשרד > אחוזות

אחת הפעולות של המשרד הייתה ניסיון נוסף שהגה רופין, לקשור יהודים בעלי-הון לתקוע יתד בארץ ולהקים כאן נחלה באמצעות רעיון האחוזות.
ביסוד הרעיון היה הרצון לתת שהות של מספר שנים לאנשים היושבים בחו"ל כדי שיבואו ארצה רק כאשר הכנסתם תהיה מובטחת, כשבינתיים מתיישבים זמניים יעבדו את נחלתם. כך עסק המשרד הארצישראלי בייעוץ לאגודות אלו ובארגון אנשים לעלייה. בדרך זו הוקמו חוות פוריה ב-1912 ושרונה ב-1913 על ידי יהודים מארצות הברית. כמו כן הוקם כפר אוריה על ידי אחוזת לונדון. המושבות רחובות וחדרה ראשיתן בהתארגנות של משקיעים ברוסיה. דוגמה לעיר שצמחה מאחוזה של אגודה ציונית היא עפולה בעמק יזרעאל, שנוסדה ב-1915.
פעולות המשרד > חצר כנרת

ביוני 1908 החלה העבודה הראשונה של ההתיישבות חקלאית מטעם המשרד הארצישראלי ובמימון חברת הכשרת היישוב. על אדמת דלייקה קמה חוות כנרת.
האגרונום ברמן התמנה למנהל החווה, וקבוצת פועלים עבריים שקודם לכן עבדה איתו בבן שמן נבחרה לעבוד על אדמת הקרן הקיימת. תחילה חשבו כי כבר בשנה הראשונה יהיו רווחים, אך בתום כשנה החלה מתיחות בין ברמן לפועלים ושנת המשק הראשונה הסתיימה בהפסדים. ד"ר רופין הגיע למקום והחליט לפטר את ברמן וכמו כן להחליף את כל צוות הפועלים. קבוצת הפועלים שהקימה בעצמה את המקום עזבה, אולם הבעיה לא נפתרה, ואיגוד פועלי הגליל דרש מרופין למסור את החווה לניהול לידי הפועלים עצמם. רופין לא יכול היה להיענות לדרישה אך הציע לעשות ניסוי על אדמת אום ג'וני, בהקמת חווה שתימסר לניסיון לשנה לקבוצת פועלים אשר תנהל את המשק ותעבד את האדמה על אחריותה. ועד החורש קיבל את ההצעה וכך הונח היסוד לקבוצה הראשונה – דגניה.
פעולות המשרד > סיוע לעולים

המשרד עסק בסיוע לעולים ובמיוחד לעולים מיהדות תימן לעלות ולהשתקע בארץ ישראל. המשרד השתתף במימון מגרשים להתיישבות התימנים וכן סייע בטיפול רפואי עבורם. לצד המשרד התקיימה ועדה לענייני עולי תימן בהשתתפות נציגי ארגונים שונים, בהם יוסף שפרינצק מהסתדרות הפועל הצעיר, ברל כצנלסון מהסתדרות פועלי יהודה, דוד בלוך-בלומנפלד מהסתדרות פועלי ציון ושמואל יבנאלי.
מסופקני אם יש עוד אחד בין המתענינים בשאלות הפועלים הקרקעיים, שלא הכיר את היתרון הגדול של התימנים בשביל העבודה במושבות, את ערכם הכלכלי המיוחד, שהולך וגדל בה במידה שמספרם מתרבה במושבות [...] מאיזה טעם צריך להפריד תחום־מושב מיוחד בשביל יוצאי תימן? משום מה נחוץ ל“חבר” 7 דונמים בשעה של“תימני” מספיקים 3 דונמים?
בשנות ה-2000 נמתחה ביקורת על חלקו המכריע של ארתור רופין בעליית יהודי תימן, זאת בגלל שראה ביהודי התימני "כוח עבודה זול". האנתרופולוג אריך בראואר מצא כי יהודי תימן לא נטו לעסוק במלאכות כפיים או חקלאות בדרך כלל, אלא מלאכה ומסחר. פרופסור אהרן גימאני חקר את הבדלי העיסוק של יהודים תושבי כפר ותושבי עיר ומצא שתלמידי חכמים ובני המשפחות האמידות עסקו כמעט תמיד בצורפות - תחום עיסוק שבתימן היה על טהרת היהודים.
לקריאה נוספת

אלכס ביין, תולדות ההתיישבות הציונית, ירושלים: הוצאת מסדה, תש"ג-1942.
מרגלית שילה, ניסיונות בהתיישבות המשרד הארצישראלי 1914-1908, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשמ"ח-1988.
ארתור רופין, פרקי חיי, כרך ב': ראשית עבודתי בארץ, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשכ"ח-1968.
השוד בבנק אפ"ק

השוד בבנק אפ"ק הוא פעולה של מחתרת הלח"י בתקופתה המוקדמת, בעת שנקראה עדיין "אצ"ל בישראל". הפעולה התקיימה ב-16 בספטמבר 1940, ובמסגרתה שדדו אנשי הלח"י, לאור היום, סכום כסף רב בבנק אנגלו-פלשתינה (כיום בנק לאומי לישראל), בסניף הבנק ברחוב בן-יהודה בתל אביב.
השוד היה הראשון משלושה מעשי שוד מרכזיים שביצע ארגון הלח"י.
תיאור השוד

השוד בבנק אפ"ק היה הפעולה הראשונה של הלח"י, לאחר שהתפלג מהאצ"ל באוגוסט 1940. בשעה 12:25 בצהרי היום, נעצרה על יד סניף הבנק מכונית שחורה וממנה יצאו חמישה אנשי לח"י חמושים ורעולי פנים ונכנסו לבנק. בה בעת נזרקו מגגות הבתים שלושה מטעני נפץ בסמוך לבנק, כפעולת הסחה, על מנת לעורר רושם של הפצצה אווירית. היה זה שבוע לאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב, שארעה ב-9 באוגוסט 1940, בה נהרגו כ-130 איש ונגרמו נזקים לבניינים ולרכוש. בהישמע קולות ההפצצה המדומה נמלטו האנשים במרכז וצפון תל אביב למקלטים ואף סביבת הבנק התרוקנה מאנשים.
בהיכנסם לבנק היו פניהם של השודדים עטויים במסכות. בראשם עמד, כפי שיתברר לימים, יהושע זטלר. הם כיוונו אקדחים שלופים לעבר ארבעת פקידי הבנק שישבו מעבר לדלפק, ופקדו עליהם לפנות לכיוון הקיר שאם לא כן יקבלו "כדור בבטן". הקופאי שלף אקדח אך השודדים אילצו אותו באיומים לחדול מכל התנגדות. השודדים ירו לעבר הקופה, חדרו אל תא הקופה והוציאו מן הקופה סכום של 4,406 וחצי לירות ארץ ישראליות, שהיה סכום עתק באותם הימים.
מנהל הסניף הצליח להימלט מן הפתח האחורי וניסה להזעיק עזרה, אך הרחוב היה ריק מאחר שהתושבים ישבו במקלטים. השודדים נחפזו לצאת מן הבנק והניחו ליד הדלת חבילה עטופה, בהודיעם לפקידי הבנק כי זו פצצה ואם יתקרבו לדלת היא תתפוצץ. הפקידים יצאו מן הדלת האחורית, אך השודדים כבר הסתלקו.
מונית שעמדה בקרן הרחובות - בן יהודה וגורדון דלקה אחרי מכונית השודדים. השודדים ירו לעברם. המכונית ובה הנהג וחמשת השודדים המשיכה במנוסה. למרדף הצטרפו בינתיים גם שוטרים בריטים. בדרכה פגעה המכונית בעגלת נפט, מסוג עגלות המטען שבהן היה נהוג למכור באותה עת נפט לבתי התושבים. העגלה נשברה אך המכונית לא עצרה. ברחוב החשמונאים האטה המכונית את מהירותה ואחד המשתתפים (יעקב אליאב) ובידו התיק עם הכסף קפץ ממנה. הוא קפץ במהירות על אחורי אופנוע, שהמתין ונהג האופנוע זינק ממקומו. תוך כדי כך נשמטו מן התיק מספר שטרי כסף בסכום כולל של למעלה מ-40 לירות, שנאספו על ידי העוברים והשבים. מכונית השודדים הגיע לרחוב המגיד וננטשה על ידי השודדים. נתברר כי נגנבה יום קודם לכן מתושב תל אביב.
בסמוך למקום המנוסה נמצא אקדח ובמכונית נמצאו מספר כדורים. השודדים לא נתפסו, אך המשטרה הצליחה לזהות את האופנוע כשייך ליהושע זטלר.
יהושע זטלר נתפס על ידי הבריטים ב-2 בדצמבר 1941 ונדון ל-16 שנות מאסר, והיה בין האסירים שנמלטו מכלא עכו במהלך הפריצה לכלא עכו ב-4 במאי 1947.
זטלר נודע לימים כאיש לח"י, אשר היה המתכנן והמפקד על רצח הרוזן פולקה ברנדוט על ידי הלח"י בירושלים בימי מלחמת העצמאות.
בעקבות השוד

לאחר שוד זה בוצעו עוד שני מעשי שוד מרכזיים על ידי הארגון.
בעקבות השוד > השוד השני: "הבנק הערבי" בירושלים

בקיץ 1941 אזלו כספי השוד בבנק אפ"ק. חלקם הוצאו לקיום מנגנון הלח"י וחלקם לאימונים ולמבצעים. הלח"י החליט על ביצוע שוד נוסף. היעד היה "הבנק הערבי" בירושלים. ב-15 ביולי 1941, בשעה 1:00 אחר חצות הופיעה חוליה של חמישה אנשי הלח"י בביתו של מנהל הבנק, שנים מהם מחופשים לשוטרים בריטיים, כשאחד מהם עונד דרגות של קצין. הם הציגו למנהל מסמך שנחזה להיות צו חיפוש אחר זהב ומטבע זר. בנו של המנהל יצא עמם אל הבנק, אולם נתברר כי כדי לפתוח את הקופה היה צורך בשני מפתחות, שרק אחד מהם היה בידי המנהל, והשני נמצא בידי גזבר הבנק שהתגורר באחד הכפרים הערבים בסביבות ירושלים.
בעוד כמה מאנשי החוליה יצאו להביא את הגזבר, הגיעה למקום חוליית שוטרים בריטים, שהוזעקה על ידי שומר שנמצא בקרבת מקום, ושמה מצור על הבנק.
ארבעה מאנשי החוליה הצליחו להימלט בשני כלי רכב, תוך חלופי יריות.
מפקדם אליה קשאק, זה שענד את דרגות הקצין, שנשאר בתוך הבנק, נתפס ונדון ל-15 שנות מאסר.
בעקבות השוד > השוד השלישי: השוד ברחוב הרצל (1942)

לא חלף זמן רב ואנשי הלח"י ניסו כוחם בשוד נוסף. התכנון היה לבצע שוד במרכז תל אביב. ב-9 בינואר 1942 התנפלו שני אנשי לח"י על פקיד המשביר המרכזי, בשעה שיצא מסניף בנק הפועלים ברחוב הרצל בתל אביב, חטפו מידיו תיק עם ובו 1,000 לירות וניסו להימלט.
הקהל שהיה במקום פתח במרדף אחרי השודדים. אחד מהם, שנמלט לסמטאות נוה צדק, נתפס על ידי שוטרים בריטים.
השני נמלט אל תוך המחסן של קולנוע עדן. שנים מן הרודפים היהודים קראו אליו לצאת והוא ירה עליהם והרגם, ונמלט לסמטאות, אך נתפס על ידי הרודפים כשאזלה לו התחמושת. השניים הועמדו לדין.
האחד נדון ל-14 שנות מאסר ועל השני הוטל עונש מוות, אך עונשו הומר אחר כך למאסר עולם.
ראו גם

שוד רכבת הכסף
לקריאה נוספת

לוחם חירות ירושלים - זכרונותיו של יהושע זטלר. הוצאת פורת, 2007. עמ'84 - 85.
יעקב אליאב: מבוקש, הוצאת ספריית מעריב, עמ' 172 - 178, 1983
העמותה למשפט ציבורי בישראל

העמותה למשפט ציבורי בישראל היא עמותה שמטרתה לקדם את המשפט הציבורי ולהגן על הערכים והעקרונות של המשפט הציבורי.
העמותה נוסדה בשנת 1988 על ידי פרופ' יצחק זמיר. נשיאה הראשון היה פרופ' הנס קלינגהופר. פרופ' זמיר היה יושב-הראש הראשון של העמותה ופרופ' שמעון שטרית היה מזכירה הראשון.
נשיא העמותה הנוכחי הוא המשנה לנשיאת בית המשפט העליון (בדימוס) סלים ג'ובראן ויושב ראש העמותה הוא פרופ' אמנון רייכמן.
העמותה היא הסניף הישראלי של הארגון הבינלאומי למשפט חוקתי.
מדי שנה מקיימת העמותה את הכנס השנתי למשפט ציבורי.
מאז שנת 2010 מעניקה העמותה את פרס גורני למשפט ציבורי, שמטרתו עידוד מחקר ועשייה בתחום המשפט הציבורי בישראל. הפרס ניתן בשלוש קטגוריות:
פעילות יוצאת דופן בתחום המשפט הציבורי.
תרומה משמעותית למשפט הציבורי של מנהל בכיר בשירות המדינה.
עבודת מחקר מצטיינת שתרמה תרומה משמעותית למשפט הציבורי בישראל.
הר ביטגוד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,150 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכסי פורד 
 קואורדינטות:  76°29′00″S 144°55′01″W﻿ / ﻿76.4833°S 144.917°W﻿ / -76.4833; -144.917
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ביטגוד(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ביטגוד
 
הר ביטגוד (באנגלית: Mount Bitgood) הוא הר בצפון הרי פוסדיק ברכסי פורד בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין הר לוקהארט והר קולומבו.
גובהו של ההר 1,150 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-3,746 בגובהו באנטארקטיקה.
מעולם לא העפילו לפסגת ההר.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר מופה על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1939–1941, ועל ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1965.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של צ'ארלס ד. ביטגוד (Charles D. Bitgood), שהיה גאולוג במשלחת החקר להרי פוסדיק של תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית בין השנים 1967–1968.
לקריאה נוספת

• Donna Whitney, Christian Teyssier, Christine S. Siddoway, , P 281
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי
↑  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
↑  עלייה לפסגות הרי אנטארקטיקה
| אתרים ברכסי פורד |
| --- | --- | --- |
| רכסי הרים | אסמן • דנפלד • היינס • מקיי • סארנוף • פוסדיק • פיליפס • קלארק |  |
| הרים | אלכסנדר • אקבלו • ביואנג'ל • ביטגוד • בירד • ברנהאם • ג'ון • ג'ונס • דאגלס • דרלינג • ואן וולקנברג • לוקהארט • מאליונה • סווארטלי • פייג' • קארבון • קולומבו • קופר • ריאה • ריצ'רדסון |  |
| מצוקים | ביילי |  |
| נונאטאקים | ברידינג • קיידי |  |
| מונוליתים | הבילבורד (לוח המודעות) |  |
| קרחונים | אוקס • ארתור • באלצ'ן • בויד • האמונד |  |
| מעברי הרים | ריס |  |
הנציב העליון

ערך זה עוסק בנציג ממשלת המנדט הבריטי בא"י. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |


ארמון הנְציב בירושלים. התמונה צולמה בין השנים 1929–1933
 דרכי מינוי:  שר המושבות הבריטי
 תחום שיפוט:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 כפוף:  שר המושבות הבריטי
 מושב המשרה:  ארמון הנציב, ירושלים
 ייסוד המשרה:  30 בינואר 1920
 איוש ראשון:  הרברט סמואל
 איוש אחרון:  אלן קנינגהם
 תאריך ביטול המשרה:  14 במאי 1948
 
הנְציב העליון לפלשׂתינה (א"י) (באנגלית: High Commissioner of Palestine) הוא תואר שניתן, בין היתר, לממונה שמינה שר המושבות מטעם ממשלת בריטניה כדי להיות האחראי בפועל על ממשלת המנדט הבריטי (1920–1948) על ארץ ישראל.
תפקיד וסמכויות

ביולי 1920 קיבל הממשל האזרחי הבריטי את סמכויות השלטון הצבאי בארץ ישראל. ראש ממשל המנדט נקרא הנְציב העליון. סגנו וממלא מקומו של הנְציב העליון כונה המזכיר הראשי של ממשלת המנדט ובתפעול השוטף היה אחראי על כל הפעילות האדמיניסטרטיבית השלטונית. הנציב העליון היה בא כוחו של המלך, ובכך מונה לעמוד בראש השלטון, הן הצבאי והן האזרחי. מעשית היה כפוף למשרד המושבות הבריטי (Secretary of State for the Colonies) ולשר המושבות כנציגו של המלך ולפרלמנט הבריטי. הנציב העליון מונה בידי שר המושבות. סמכות הנציב העליון כללה הוצאת צווים, פקודות ותקנות שנועדו להסדיר את השלטון ואת חיי האזרחים. על אף הסמכויות הביצועיות התפקיד היה בעיקר ייצוגי, ונועד לשמש חותמת גומי ומנחה לכוחות הצבא והמשטרה שישבו בארץ.[דרוש מקור] כלומר תפקידו העיקרי של הנציב היה בעיקר להיות איש הקשר מול הממשל בלונדון. רוב ענייני הניהול השוטף של הממשל הבריטי היו מופקדים בידי סגניו ומושלי המחוזות.
בשנת 1927 שונה תוארו ל"הנציב העליון על ארץ ישראל ועבר הירדן".
משכן

משכן הנציב היה בירושלים. תחילה, הנְציבים שמונו שוכנו בבניין אוגוסטה ויקטוריה שעל הר הצופים. לאחר רעידת האדמה שהתחוללה בארץ ישראל בשנת 1927 עברו הנציבים העליונים להתגורר בבית מחניים שברחוב הנביאים. בסופו של דבר, בראשית שנות השלושים, התמקמו הנציבים העליונים בארמון הנציב בירושלים.
מימין לשמאל הנְציב העליון הראשון הרברט סמואל בחצר בית המושל בירושלים עם הלורד בלפור והגנרל אלנבי
הלורד פלומר עם אנשי דת נוצרים. ירושלים 1926
לקריאה נוספת

משה ליסק (עורך), תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה, תקופת המנדט הבריטי, חלק שלישי, ירושלים: הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, מוסד ביאליק, תשס"ח–2008.
הערות שוליים

↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 3, עמ' 221.
↑  יוסף נבו, JOSEPH NEVO, THE HIGH COMMISSIONER AND THE MUFTI: SIR HAROLD MACMICHAEL AND HAJJ AMIN AL-HUSSEINI / הנציב והמופתי: הרולד מקמייקל וחאג' אמין אל-חוסייני, Cathedra: For the History of Eretz Israel and Its Yishuv / קתדרה: לתולדות ארץ ישראל ויישובה, 1992, עמ' 127–139
הפארק הלאומי בוקורנין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גן לאומי
 תאריך הקמה:  1987
 נתונים ומידות
 שטח:  19.39 קמ"ר
 מיקום
 מדינה:  תוניסיה תוניסיה
 מיקום:  בן ערוס, Nabeul Governorate 
 קואורדינטות:  36°41′17″N 10°23′18″E﻿ / ﻿36.688°N 10.3882°E﻿ / 36.688; 10.3882
 he
 
הפארק הלאומי בוקורנין (בערבית: الحديقة الوطنية ببوقرنين) הוא פארק לאומי, המשתרע על שטח של 19.39 קילומטר רבוע בסמוך לעיר תוניס שבתוניסיה.
הפארק, המהווה יער גדול והררי לחופי מפרץ תוניס, הוא לא פארק טבעי אלא מלאכותי, קרי מעשה ידי אדם. הפארק נשטל בשנות ה-80 ונפתח רשמית כפארק לאומי ב-12 בפברואר 1987. הפארק ממוקם על רכס הררי קטן בצמוד לכפר חמאם-ליף ובמרחק של 18 ק"מ מתוניס, בירת המדינה. הוא מוגדר כפארק עירוני בנוסף להיותו לאומי, והבעלות עליו שייכת לעיריית תוניס. למעשה, הרכס הוא האחרון בשורה של רכסים המהווים את הקצה המזרחי של הרי האטלס. הגובה המרבי בפארק בוקורנין הוא 576 מטר, הנמצא בפסגת ההר בורג' קדריה.
ברחבי הפארק שוכנים מינים רבים של צמחים (על פי מנהלת הפארק למעלה מ-525), חלקם נדירים ביותר בתוניסיה, בהם רקפות, סחלביים וצבעוני ההרים. מבין 25 מיני היונקים הקיימים בפארק הנפוצים ביותר הם חזירי בר, תנים, חתולי בר ודורבנים. הפארק הוא גם ביתם של מספר רב של עופות דורסים ועופות נודדים המקננים באזור במהלך החורף, בעיקר על צוקי ההרים. בפארק ניתן למצוא גם כמה מיני זוחלים, כגון זיקית, צב היבשה ונחשים שונים.
האזור בו נמצא הפארק מכיל מספר אזכורים להיסטוריה העתיקה של המקום. למשל, בפארק נמצאו מאובנים רבים של יצורים ימיים המעידים על כך שלפני 150 מיליון שנה האזור כולו היה מתחת לים. גם הקרתגים והרומאים ששלטו באזור הותירו עקבות לנוכחותם באזור בצורת מקדשי אבן עתיקים ופסיפסים.
גלריה

מבט על הרי הפארק ממפרץ תוניס.
שקיעה בפארק
הערות שוליים

↑  Nadia Jendoubi, Le parc national de Boukornine : idéal pour des randonnées en famille !, Mille & 1 tunisie, ‏24-11-2011