stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חנקה ויינברג-חרותי
קורות חיים

נולדה בלודז' כבתם הצעירה של מלכה וחנוך ויינברג. ב-1925 החליטו הוריה לעלות לארץ ישראל, הם התגוררו בתל אביב, חנקה למדה בגימנסיה הרצליה ובמקביל הצטרפה לתנועת הנוער קבוצת החוגים, שם הפכה למדריכה ובמקביל התנדבה ללמד קריאה וכתיבה נערות מעולי תימן. חיים גמזו שלמד אתה בגימנסיה היה מאוהב בה ושלח לה מכתבי אהבה רבים.
ב-1928, עם סיום לימודיה בגימנסיה נסעה לחיפה, אל גרעין השומר הצעיר "הרצליה" בבת גלים, שם פגשה לראשונה את מי שהפך מאוחר יותר לבעלה, יצחק חרותי, ממנהיגי ויוזמי תנועת הנוער.
בהמלצתו של משה שרת נשלחה ויינברג לעדן ב-1929. שם שהתה כשנה וחצי ולימדה נערות בבית ספר שהוקם על ידי התנועה הציונית. ב-1931 נסעה לווינה במטרה ללמוד פסיכולוגיה ואחרי שנה החליטה לשנות כיוון ועברה לבזל ללמוד רפואה, לימודים אותם סיימה ב-1939 כולל התמחות ברפואת ילדים.
ויינברג חזרה לארץ ישראל, לקיבוץ מרחביה אותו הקים גרעין השומר הצעיר שישב בחיפה ושם נישאה ליצחק חרותי. עם הגעתו לנהל את מחלקת הילדים בבית החולים בעין חרוד הזמין ד"ר אריך נסאו את ויינברג-חרותי לעבוד במחלקה.
ויינברג הצליחה לחרוג מן המקובל באותם ימים ולהוכיח כי " ניתן להיות רופא בבית החולים ובו בזמן חבר קבוץ נאמן". הדבר לא היה פשוט, שכן כלל ברזל היה נהוג בקבוצי השומר הצעיר : "כל חבר חייב בעבודת כפיים לבנות את הקיבוץ ולעבוד במסגרתו. אין לפרוץ את המסגרת או לחרוג מן המקובל!", אך ויינברג העזה לפרוץ את המסגרת והוכיחה שאפשרי שילוב מוצלח בין שני יעדיה : רופאה בבית חולים וחברת קבוץ נאמנה.
כרופאה במחלקה, הנהיגה חרותי מספר שינויים במחלקת הילדים וכן ביישובי האזור:
הורחבו שעות הביקור של הורי הילדים המאושפזים והתאפשר להורים לסעוד את ילדם המאושפז.
צומצם מנהג הבידוד של ילדים חולים, מנהג שנועד למנוע הפצת מחלות. הופסק הבידוד של ילדים שחלו במחלות ילדים (כמו חזרת, אדמת, שעלת, אבעבועות רוח) מתוך הבנה שהמחלות תגענה בכל מקרה ועדיף שיחלו בהן בגיל צעיר.
צומצם השימוש בכילות בעיקר בחודשי הקיץ, כי מחקר שעשתה חרותי העלה שלתינוקות הישנים מתחת לכילה חם יותר מאשר לתינוקות שישנים באוויר הצח וחום זה פוגע בהתפתחותם.
בעקבות מחקרה אצל ילדי קיבוצי עמק בית שאן יצאה הוראה לתת לילדים שתייה ללא הגבלה (בניגוד לכמויות המדודות שהיו נהוגות עד אז).
בשנים 1948–1951 היה יצחק חרותי שליח התנועה הקיבוצית בצפון אמריקה וחרותי נלוותה אליו.
אחרי חזרתה לישראל חזרה לעבוד בבית החולים וניהלה את מבצע החיסון נגד שיתוק ילדים במגזר הערבי.
נפטרה ב-1961 לאחר מחלה קצרה, בגיל 51, ונקברה בבית העלמין של קיבוץ מרחביה. הותירה בעל ושתי בנות.
הערות שוליים

↑  חנקה ד"ר חרותי-וינברג, דבר, מודעת אבל, 9 במרץ 1961.
↑  חנקה חרותי, דבר, מודעת אבל, 9 במרץ 1961.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581367005171  VIAF: 317133665   WorldCat (עם VIAF): 317133665
חוזה מרסן

האימפריה הקרולינגית, 843–888
חוזה מרסן (בצרפתית: Traité de Meerssen, בגרמנית: Vertrag von Meerssen) נחתם ב-8 באוגוסט 870 בכפר מרסן הסמוך למאסטריכט (בתחומי הולנד של ימינו), ובמסגרתו חולקה לותרינגיה, עם מותו של לותאר השני (אנ'), בין דודיו, לודוויג הגרמני מפרנקיה המזרחית ושארל הקירח מפרנקיה המערבית.
רקע > החלוקה של שנת 843

בהתאם לתנאי חוזה ורדן, חולקה ב-843 האימפריה הקרולינגית, בה שלט לואי החסיד, בנו של קרל הגדול, לשלושה חלקים. ככל הנראה, נועדה הדרך בה נחלקה האימפריה להבטיח לכל ממלכה גישה שווה לנכסים כלכליים, כגון המישורים לחוף הים הצפוני, אשר שימשו כשטחי מרעה וגידול סוסים, האזור המרכזי, ששימש לגידול דגנים, והחלקים הדרומיים, בהם ניתן היה לגדל עצים וגפנים לשמן זית וליין, ולכריית מלח בישול:
בנו הבכור, לותאר הראשון (אנ'), קיבל את תואר הקיסר ואת פרנקיה התיכונה.
לודוויג הגרמני, בנו השני, קיבל את פרנקיה המזרחית (שתתפתח מאוחר יותר לממלכת גרמניה). כפיצוי על היעדר גישה לחופי הים התיכון, קיבל לודוויג לידיו שטח ממערב לריין, בו גדלו גפנים.
שארל הקירח, אחיהם למחצה, קיבל את פרנקיה המערבית (שתתפתח מאוחר יותר לממלכת צרפת), אם כי פפין השני מאקיטן קרא תיגר על שלטונו ודרש לעצמו חלק ממנה, עד ללכידתו ב-852.
רקע > החלוקה של שנת 855

עם מותו הקרב של לותאר הראשון ב-855, חולקה ממלכתו, פרנקיה התיכונה, בין בניו, בהתאם לתנאי הסכם פרום(אנ'):
לואי השני, בנו הבכור, קיבל את תואר הקיסר ואת ממלכת איטליה
לותאר השני(אנ'), בנו השני, קיבל את אזור אוסטרזיה (החלק המרכזי נשלט עדיין על ידי אביו גם לאחר חוזה ורדן), פריזיה ובורגונדיה עילית. ממלכה זו נקראה לאחר מכן לותרינגיה
שארל, בנו הצעיר, הפך למלך פרובאנס (בורגונדיה התחתונה ופרובאנס עצמה), אשר חולקה מאוחר יותר בין לואי השני ללותאר השני (אנ')
פרנקיה המזרחית ופרנקיה המערבית נותרו ללא שינוי:
לודוויג הגרמני שלט בפרנקיה המזרחית
שארל הקירח שלט בפרנקיה המערבית
לותאר השני ויתר על השליטה בחלקים הדרום-מזרחיים של בורגונדיה עילית לטובת אחיו, כאשר שארל מפרובאנס קיבל לחזקתו את הבישופויות של בֶּלֶה וטראנטז, ב-859, ולואי השני קיבל את הבישופויות של ז'נבה, לוזאן וסיון, בשנה שלאחר מכן.
רקע > החלוקה של שנת 863

שארל מפרובאנס סבל מאפילפסיה ומת ללא יורשים ב-863. ממלכתו חולקה בין אחיו; לותאר השני קיבל את חלקיה המערביים של בורגונדיה תחתית (בישופויות ליון, ויאן, ויווארה, ואיזס), בעוד לואי השני קיבל לחזקתו את ממלכת פרובאנס.
חוזה מרסן

ב-869 מת לותאר השני ללא צאצאים חוקיים וליורשו הפך אחיו, הקיסר לואי השני מאיטליה. מכיוון שבאותו הזמן ניהל לואי מערכה כנגד אמירות בארי, נטלו אחיו, לודוויג הגרמני ושארל הקירח, את ירושתו של לותאר לעצמם. שארל הכתיר עצמו לקיסר במץ בהמשך אותה שנה, אך בלחצו של אחיו לודוויג נאלץ לחלוק עמו את ממלכת לותרינגיה קצרת הימים, יחד עם האדמות שקיבל לותאר עם מותו של שארל מפרובאנס, כפי שהוסכם על ידי השניים במץ עוד ב-868.
החוזה שנחתם במרסן החליף את זה שנחתם בוורדן, כאשר לאחריו חולקה שנית האימפריה הקרולינגית לשלושה חלקים. באמצעות חלוקת שטחה הצפוני של פרנקיה התיכונה מעמק נהר הרון ועד לים הצפוני אוחדו למעשה הטריטוריות המתפוררות שהשתייכו לפרנקיה אל תוך שתי ישויות מדיניות של מזרח ומערב. עם זאת, באותה תקופה היו מרבית אזורי החוף של פריזיה בשליטת הוויקינגים, כך שהחלוקה באזור זה הייתה "על הנייר" בלבד. כללית, עבר קו הגבול לאורך הנהרות מז, אוּרט, מוזל, סון ורון.
בצפון, קיבל לודוויג לידיו את מרבית שטחה של אוסטרזיה שהייתה בשליטתו של לותאר, כאשר חלקה המזרחי כלל את אאכן, מץ ורוב פריזיה. בדרום, בעוד לודוויג קיבל את מרבית שטחה של בורגונדיה עילית בה שלט לותאר (לאחר שוויתר על חלקה הדרומי לאיטליה), קיבל שארל את בורגונדיה תחתית (כולל ליון) וחלק קטן ממערב בורגונדיה עילית. התוספת האחרונה פתחה בפני שארל את הדרך לאיטליה. לודוויג צירף את השטח החדש של מרכז אוסטרזיה לתת-הממלכה בה שלט בנו, לודוויג הצעיר, במזרח אוסטרזיה, בעוד בנו הלא-חוקי של לותאר, איג, קיבל לידיו את דוכסות אלזס.
מורשת

ההסכם לא החזיק מעמד יותר מעשר שנים. עם מותו של לודוויג הגרמני ב-876, תקף שארל הקירח, שאז כבר שלט על איטליה והוכתר לקיסר, את מזרח לותרינגיה אך הובס על ידי לודוויג הצעיר בקרב אנדרנך (אנ'). עם מותו של שארל, בזמן שיורשיו נאבקו לגבש את שלטונם בפרנקיה המערבית, יצא לודוויג הצעיר למערכה לכיבוש מערב לותרנגיה. נכדיו של שארל נאלצו לוותר ללודוויג על לותרנגיה כולה, שבמסגרת ההסכם שנחתם ב-880 בריבמון (במחוז אן של ימינו), הפכה לחלק אינטגרלי מפרנקיה המזרחית.
השינויים הטריטוריאליים בחוזה ורדן ובחוזה מרסן קבעו את זהותן העתידית של הישויות המדיניות של מערב אירופה. פרנקיה המזרחית, שמרבית תושביה היו גרמאנים, התפתחה לגרמניה המודרנית. פרנקיה המערבית, שתושביה היו ברובם ממוצא גאלי, התפתחה לצרפת המודרנית. ממלכתו של לואי בחלקו הצפוני של חצי האי האיטלקי, שלתושביה לא הייתה אחידות אתנית או לשונית, נותרה מפוצלת במאות הבאות ושימשה שדה קרב בין שכנותיה החזקות. חלק קטן מאזורי הגבול הפכו למדינות שווייץ, הולנד ובלגיה, ואזור נוסף, אלזס-לורן, נותר סלע מחלוקת בין גרמניה לצרפת, עד המאה ה-20.
הערות שוליים

↑  Rosenwein, Barbara H. A Short History of the Middle Ages, Fifth Edition. University of Toronto Press, 2018. ISBN 144263622X. עמודים 102-103
↑  de Planhol, Xavier. Claval, Paul. An Historical Geography of France. Cambridge University Press, 1994. ISBN 0521322081. עמודים 90-93
↑  Webster, Hutton. Early European History. Library of Alexandria, 1920. ISBN 1465533788
חלוקה לאחר הסכם ורדן, 843
חלוקה לאחר הסכם פרום, 855
לאחר החלוקה של 863:
      פרנקיה המזרחית
      פרנקיה המערבית
      ממלכת איטליה
      לותרינגיה
חלוקת האימפריה הקרולינגית לאחר חוזה מרסן ב-870: 
      פרנקיה המזרחית
      פרנקיה המערבית
      ממלכת איטליה
טיל מונחה תיל

טיל טאו שנורה מנגמ"ש סטרייקר M1134
טיל מונחה תיל הוא טיל שמונחה על ידי אותות הנשלחים אליו באמצעות תילים המחוברים בין הטיל למנגנון ההנחיה שלו, הנמצא בסמוך לאתר השיגור. בזמן מעופו של הטיל חוטי ההנחיה נפרשים מאחוריו (שגר ועדכן). מערכת הנחיה זו משמשת לרוב בטילים נגד טנקים, כאשר יכולתם להשתמש באזורים עם קו ראייה מוגבל הופכים אותה לשימושית, בעוד שמגבלת הטווח המוטלת על ידי אורך החוט אינה מהווה מכשול משמעותי.
הטווח המקסימלי של טילים מונחי תיל הוא כ-4 קילומטרים (2.5 מיל).
היסטוריה

הנחיה באמצעות תיל החלה בראשית המאה ה-20 עם מערכת מוקדמת של טורפדו לאי. טורפדו מונחה תיל נבנה על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
צמד הטילים הגרמניים Fritz X ו-Henschel Hs 293 הונחו על ידי מערכת קשר הרדיו "קיהל-שטרסבורג". עם זאת, הבריטים הצליחו לפתח אמצעי נגד שהפריעו לשימוש הגרמנים במערכת השליטה. וכדי לסכל אמצעי הנגד הללו הטיל נגד ספינות Hs 293B פותח עם הנחיה מבוססת תיל. דוגמאות נוספות כללו את הטיל אוויר-אוויר X-4 (אנ'), ואת גרסת האנטי-טנק שלו ה-X-7.
ה-X-7 השפיע על הוגים צבאיים לאחר המלחמה, בתחילת שנות החמישים פותחו מספר מערכות ניסיוניות שנפרסו באופן נרחב בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60. מספר גדול של טנקים ישראלים הושמדו באמצעות טילי סאגר מונחי תיל במהלך מלחמת יום הכיפורים. הנחיית תיל נותרה המערכת העיקרית בעבור רוב כלי הנשק הקטנים על אף כניסת מערכות חדשות יותר כגון ביות רוכב קרן לשימוש בטילים נגד מטוסים ובכמה טילי נ"ט (דוגמת ההלפייר והקורנט).
למספר טילי טורפדו ישנה גם הנחיה באמצעות תיל, כמו הטורפדו Mk 48 Advanced Capability (ADCAP) האמריקני, הטורפדו UGST הרוסי או ה-Torped 613 השוודי.
ציר זמן

1945 טיל ה-X-4 נכנס לייצור בגרמניה.
1955 SS.10 (אנ') נכנס לשירות בצבא הצרפתי.
1956 Vickers Vigilant נכנס לשירות עם הצבא הבריטי והSS.11 בצבא הצרפתי.
1957 ENTAC (אנ') נכנס לשירות בצבא צרפת והקוברה (אנ') בצבא מערב גרמניה.
1958 טיל מלכרה (אנ') נכנס לשירות אצל הבריטים.
1960 AT-1 Snapper נכנס לשירות בברית המועצות.
1963 הסאגר נכנס לשירות בברית המועצות.
1970 BGM-71 טאו נכנס לשירות בצבא ארצות הברית.
1972 מילאן (טיל) נכנס לשירות בצבא הצרפתי.
טיל מרובה ראשי נפץ

טכנאים מתקינים ראשי נפץ מסוג Mk-21 בטיל ה PeaceKeeper האמריקאי
טיל מרובה ראשי נפץ או MIRV (ראשי תיבות באנגלית של: Multiple Independently targetable Reentry Vehicle) הוא טיל בליסטי בין-יבשתי הכולל מספר גופי חדירה שכל אחד מהם נושא ראש קרבי עצמאי. מופע מרודד של הטיל, כאשר כל גופי החדירה פוגעים סביב אותה נקודה על הקרקע ואינם בעלי יכולת ניהוג עצמאית, מכונה לפעמים MRV, בדומה לחימוש מצררי רגיל.
המערכת מותקנת על טילים בין-יבשתיים, והופכת טיל בודד לטיל המסוגל לפגוע בכמה מקומות בו-זמנית, או כמה פגיעות במקום אחד.
לפי מקורות שונים, היו תוכניות פיתוח שכללו מתן יכולת תמרון לכל גוף חודר בנפרד. הרעיון מאחורי פיתוחים אלו הוא לסכל מערכות של טיל נגד טילים באמצעות "תמרוני התחמקות" של הגוף החודר.
המטרות הצבאיות של המערכת:
גורמת יותר נזק יחסית לטיל שיש לו גוף חודר יחיד. בנוסף, כמה ראשי קרב גרעיניים קטנים הם נשק יעיל יותר מראש קרבי, גרעיני, אחד במקום בודד.
המערכת מפחיתה באופן משמעותי את הצורך במתקני שיגור רבים והצורך באחסון טילים רבים.
עם מערכת ה-MIRV, ניתן לשגר טיל אחד לכל מיקום והמערכת תתקוף כמה מיקומים באותו האזור בו זמנית.
עוקף את הסכם סאל"ט המטיל הגבלה על כמות הטילים, בכך שהמערכת "מחביאה" בראשי הנפץ שלה טילים נוספים.
מאתגרת את אסטרטגיית הגנה אווירית בעזרת טילים מיירטים. היות שמגן נאלץ להתמודד עם מספר גופי חדירה רבים וקטנים יותר בו זמנית, מה שיצריך יכולות ירוט מדויקות יותר, החזקה בכמות טילי יירוט ויכולת ירוט כנגד מספר רב של מטרות בו-זמנית.
מערכות MIRV רוסיות כוללות את ה-R-36 (אנ'), RS-24 (אנ'), R-29 (אנ'),RS-28, RSM-56, בולבה המשוגר מצוללת.
מערכות MIRV אמריקאיות כוללות את הטיל "טריידנט" המשוגר מצוללות, מערכת נוספת, שכבר יצאה משירות, היא טיל ה - Peacekeeper (אנ').
אחת התמונות המפורסמות של החלק התחתון של המסלול, היא צילום שצולם משדה הניסוי Kwajalein ובו רואים את הרש"קים/גופי החדירה, לקראת פגיעתם במים
צילום של שמונה רש"קים/ גופי חדירה, לקראת הפגיעה במים, בשדה הניסוי Kwajalein, כל שמונת הגופים הם מאותו טיל בליסטי.
לאחר שהאמריקאים פרשו מההסכם שאסר על בניית מערכות הגנה אקטיבית מטילים בליסטיים בשנת 2002, רוסיה חזרה לפתח ולהצטייד במערכות MIRV.
אופן פעולה

ב-MIRV, מספר ראשי קרב המופרדים מהמרכב עליהם הם מותקנים, במטרה להגיע ליעדים שונים.
הטיל טס במסלול בליסטי לכיוון המטרה ובשלב מסוים (בגובה ובמהירות המתאימים) פורק את הגופים החודרים שכל אחד מהם כולל ראש קרב ויכולת ניווט והנחיה.
שלבי הטיל Minuteman III:
הטיל משוגר ממתקן השיגור שלו כאשר הוא מפעיל את המתנע הראשון שלו(A)
כ- 60 שניות לאחר השיגור נופל החלק הראשון והמתנע השני של הטיל מתחיל לפעול (B). בנוסף, מעטפת הטיל נשמטת.
כ- 120 שניות לאחר השיגור, המתנע השלישי (C) מתחיל לפעול, ומתנתק מהשלב השני של הטיל(B).
כ - 180 שניות לאחר השיגור, המתנע השלישי מתנתק מהטיל. הטיל מתחיל בכיוון עצמי על ידי המנועים הפנימיים.
הטיל מכוון את עצמו לעבר מסלול המטרה ומתכונן לכניסה מחדש לאטמוספירה ושחרור ראשי הנפץ.
הטיל משחרר ראש נפץ יחד עם חומרים משבשי מכ"ם ומוקשים.
ראשי הנפץ והחומרים משבשי המכ"ם נכנסים לאטמוספירה במהירות גבוהה כשהם חמושים בטיסתם אל המטרה.
הטילים מתפוצצים בפיצוץ אווירי או יבשתי.
השימוש במנועים קטנים בכל ראש נפץ מאפשר לצמצם עוד יותר את האפשרות להחטאת המטרה.
ישנה סבירות גבוהה כי מערכות אלו מתוכננות לעשות שימוש באלמנטים משבשי מכ"ם כגון סיבי אלומיניום, כדורי מתכת ודומיהם מתוך מטרה לשבש את מערכות היירוט של הטיל.
במערכות מסוג זה, הדיוק בפגיעה הוא קריטי עקב טווח הפגיעה הגדול של המערכת והאפשרות של התפזרות הקרינה בשטח רב. לכן, כל ראש נפץ מחזיק בתוכו מערכת ניווט פנימית הדואגת לתקן את מסלולו על ידי חישוב מקום הפגיעה המתוכנן מיליוני פעמים בשנייה.
הערות שוליים

↑  Dynamics of Atmospheric Re-Entry; Frank J. Regan and Satya M. Anandakrishnan; AIAA

איור אמריקאי לטיל מרובה ראשי נפץ רוסי המשוגר מרוסיה לארצות הברית.
טולכרם (נפה)

ערך זה עוסק באחת מ-16 נפות הרשות הפלסטינית. אם התכוונתם לנפה היסטורית של המנדט הבריטי בארץ ישראל, ראו .
| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 מושל:  עיסאם אבו בכר
 בירת הנפה:  טולכרם 
 שפה רשמית:  ערבית 
 תאריך ייסוד:  המאה ה־3 לפנה״ס 
 על שם:  טולכרם 
 שטח:  268 קמ"ר
 גובה:  55 מטרים
  ‑ הנקודה הגבוהה:  Mount Rushin 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  200,000 (2022)
 קואורדינטות:  32°18′43″N 35°01′53″E﻿ / ﻿32.311903°N 35.031302°E﻿ / 32.311903; 35.031302 
 אזור זמן:  UTC +2
 https://tulkarm.gov.ps/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נפת טולכרם (בערבית: محافظة طولكرم) היא אחת מ-16 נפות הרשות הפלסטינית. הנפה ממוקמת בצפון-מערב יהודה ושומרון. בירת הנפה היא העיר טולכרם.
שטח הנפה הוא כ-268 קמ"ר. על פי מרשם האוכלסין של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2007, בנפה התגוררו כ-157,988 נפשות, שחיו ב-29,938 משקי בית. מתוכם, 60,584 תושבים (או כ-39%) היו מתחת לגיל 15 וכ-50,926 (או 32%) היו פליטים רשומים. על פי מרשם האוכלסין לשנת 1997, בנפה התגוררו כ-134,110 נפשות.
חלוקת משנה

בנפת טולכרם יש 51 יישובים ושני מחנות פליטים. ביישובים שלהלן מתגוררים למעלה מ-1,000.
חלוקת משנה > ערים ועיירות

ענבתא
עתיל
בלעא
באקה א-שרקייה
בית ליד
דיר אל-ע'וסון
קפין
טולכרם
חלוקת משנה > כפרים

ד'נאבה (ער')
פרעון
איכתאבא
עילאר
עזבת שופה (אנ')
אל-ג'ארושיה (אנ')
כפר עבוש
כפר ג'מאל
כפר א-לבד
כפר רמאן
כפר סור
כפר זיבאד
ח'ירבת חורייש (ער')
כור
נזלה אל-ע'רביה
נזלה אל-שרקייה
נזלה אל-ווסטא (אנ')
נזלת עיסא
נור א-שמס
רמל זיתא
רמין
א-ראס
ספארין
סידא
שופא
סיר
זיתא
שוויכה
הערות שוליים

↑  Tulkarm governorate
1 2  2007 Locality Population Statistics הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
↑  palestine refugees in the west bank
↑  מפקד אוכלסין 2007
| נפות הרשות הפלסטינית |
| --- | --- | --- |
| נפות הגדה המערבית | ג'נין • טובאס • טולכרם • שכם • קלקיליה • סלפית • רמאללה ואל-בירה • יריחו • אל קודס • בית לחם • חברון |  |
| נפות רצועת עזה (בשליטת חמאס) | צפון עזה • עזה • דיר אל-בלח • ח'אן יונס • רפיח |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498592005171  VIAF: 316602142   WorldCat (עם VIAF): 316602142
חסידות תולדות אברהם יצחק

| --- | --- |

בית המדרש המרכזי של החסידות במאה שערים
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות 
 קבוצה:  תנועת החסידות
 מקום ייסוד:  ירושלים 
 תאריך ייסוד:  1996 
 מייסד:  שמואל יעקב קאהן 
 אדמו"ר:  שמואל יעקב קאהן 
 ארגונים ופעילות
 אזורי פעילות:  ירושלים, בית שמש, נוף הגליל
 
האדמו"ר הרב שמואל יעקב קאהן
חסידות תולדות אברהם יצחק היא חצר חסידית ירושלמית-הונגרית, המשתייכת לחסידויות היישוב הישן, מיוחסת אידאולוגית לדרכה של העדה החרדית ולהתנגדותה לציונות. החסידות נוסדה בשנת ה'תשנ"ז (1996) כפלג פורש של חסידות תולדות אהרן בראשותו של האדמו"ר הרב שמואל יעקב קאהן, ונקראה על שם אביו הרב אברהם יצחק קאהן. מנתה כ-1,100 בתי-אב ב-תשע"ז(2016).
היסטוריה

הרב אהרן ראטה שנודע בכינוי הרבי הזקן, הקים בשנת ה'תרפ"א (1924) את קהילת "יראי ה'" בעיר סאטמאר שברומניה, מתוך מטרה לבנות בית יוצר לאברכי עילית עובדי ה'. בשנת תרפ"ח (1928) עלה הרב אהרן לארץ ישראל, בה פתח חבורה דומה בשם "שומר אמונים". לאחר פטירתו בשנת ה'תש"ז מרבית חסידיו בחרו את חתנו רבי אברהם יצחק קאהן למנהיגם. הקהילה אימצה את השם "תולדות אהרן". בתקופתו התפתחה החסידות לממדים רחבים, מקהילה של עשרות חסידים בודדים הפכה לחסידות עם כ-800 חסידים בסוף ימיו, בשנת ה'תשנ"ז.
לאחר פטירתו מרבית החסידים צידדו בבנו השני, רבי דוד קאהן, והוא ירש את מוסדות החסידות. קבוצה אחרת של חסידים בחרה בבן הבכור, רבי שמואל יעקב קאהן, שקיבל את מבנה הישיבה של החסידות ופתח בו את בית מדרשו. בין החסידים שהצטרפו לרבי שמואל יעקב היו הרב מאיר ברנדסדורפר, הרב דניאל פריש והרב מנחם דוידוביץ'.
קהילות ומוסדות החסידות

לחסידות תלמודי תורה בירושלים בבית שמש ובנוף הגליל, וכן ישיבה קטנה וישיבה גדולה בירושלים ומוסדות לבנות.
קהילות של החסידות הוקמו בבני ברק ובביתר עילית, וכן בבורו פארק, ויליאמסבורג, מונסי ולונדון. בעבר פעל גם בית כנסת באנטוורפן.
מאפייני החסידות

על פי האדמו"ר, לחסידות שלושה מאפיינים, צניעות, תפילה ושבת. תקנות הצניעות והתפילה הם כמו בחסידות תולדות אהרן והן מיוסדות על "ספר התקנות" של רבי אהרן ראטה בו הוא מורה על כללי הלבוש הגברי והנשי, וסגנון ותקנות התפילה. שני נושאים אלו עומדים המרכז תקנון הקהילה. הלבוש של אנשי החסידות דומה לזה של חסידי תולדות אהרן.
רבי שמואל יעקב מדגיש את נושא השבת , ועורך טיש ליל שבת ארוך, בהשפעת חסידות ויז'ניץ, שבה למד בצעירותו במשך כחצי שנה.
בז' באדר ה'תשס"א יזם האדמו"ר סדר לימוד של "דף הקהילה", לימוד של חמישה דפי גמרא מדי שבוע. בחסידות יש מספר התארגנויות של לימוד משותף של דף הקהילה. בחסידות קבוצת עילית של אברכים להם תקנות מיוחדות בעבודת ה', כמו סדרי לימוד ארוכים, הקפדה על תפילה בבתי הכנסת של הקהילה, התנזרות ממותרות ועוד.
חסידות תולדות אברהם יצחק מתאפיינת בפתיחות מסוימת בקבלת חברים חדשים, מה שהפך אותה להטרוגנית יותר ביחס לחסידות האם. חלק מהחסידים החדשים לא הצטרפו לקהילה באופן מלא, אינם לובשים את מלבושיה ואינם שולחים את ילדיהם למוסדות החסידות.
בית כנסת "תולדות אהרן" על חורבותיו נבנה בית כנסת "תולדות אברהם יצחק"
מעמד "חינוך הטהור" של החסידות
האדמו"ר הרב אהרן ראטה, אבי השושלת
חנקיים

| חנקיים |
| --- | --- |
 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: חנקיים
שם מדעי
 Boidae ‏גריי, 1825

חַנָּקִיִּים (שם מדעי: Boidae) הם משפחת נחשים לא-ארסיים, הקרובים לפיתוניים והורגים את טרפם באמצעות חניקה. משפחה זו כוללת 69 מינים. הגדול במשפחה זו הוא הנחש הכבד בעולם - אנקונדה כהה (Eunectes murinus) שאורכו עשוי להגיע ל-6.6 מטר ומשקלו ל-200 ק"ג.
בישראל מצוי מין אחד מהמשפחה, חנק משריץ.
מיון

תת-משפחת חנקים (Boinae )
סוג רב חנק (Boa).
סוג בואה עצים (Corallus).
סוג בואה קשת (Epicrates).
סוג אנקונדה (Eunectes).
סוג ומין יחיד טיטאנובואה (Titanoboa cerrejonensis) - נכחד
תת-משפחה חנקוניים (Erycinae)
סוג ומין יחיד בואה רוסי (Lichanura trivirgata)
סוג Charina
סוג חנק (Eryx)
סוג Gongylophis
תת-משפחה חנקים קלברים (Calabariinae )
סוג ומין יחיד חנק קלברי (Calabaria reinhardtii)
תת-משפחה חנקים שפועי חוטם (Candoiinae )
סוג חנק שפוע חוטם (Candoia)
תת-משפחה חנקי מדגסקר (Sanziniinae)
סוג חנק מלגשי (Acrantophis)
סוג ומין יחיד חנק עצים מלגשי (Sanzinia madagascariensis)
גלריה

חנק עצים מלגשי
בואה פורטו-ריקני
רב חנק האמזונאס
אנקונדה כהה
רב חנק איזמרגדי
Epicrates monensis
Candoia carinata
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282664705171  BnF: cb122882525 (data)  GND: 4178135-1  LCCN: sh85015337  NKC: ph317221 
ערך זה הוא קצרמרבנושא זוחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טיסה 182 של אייר אינדיה

| --- | --- |

 תאריך:  23 ביוני 1985 
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 קואורדינטות:  51°03′36″N 12°49′00″W﻿ / ﻿51.06°N 12.81666667°W﻿ / 51.06; -12.81666667
 הרוגים:  329 
 פצועים:  0 
 ניצולים:  0 
  (למפת אירופה מוגדלת) מיקום ההתרסקות(למפת אירופה רגילה) מיקום ההתרסקות
 
טיסה 182 של אייר אינדיה הייתה טיסת נוסעים מסחרית, שהייתה מעורבת בתקרית אווירית קטלנית בשמי האוקיינוס האטלנטי ב־23 ביוני 1985. מטוס הבואינג 747 שנשא את הטיסה נמצא בדרכו מקנדה להודו. הוא התרסק מדרום־מערב לאירלנד עקב התפוצצות מטען חבלה שהוטמן בו על ידי קבוצת קנאים סיקים. באירוע נספו כל 329 יושבי המטוס. היה זה מטוס ה־747 הראשון שהופל על ידי פעולת חבלה, מקרה הטבח החמור ביותר בהיסטוריה של קנדה ופעולת הטרור האווירי הקטלנית ביותר לפני פיגועי 11 בספטמבר. החקירה הפלילית והציבורית בקנדה ומשפטים בעקבות האסון נמשכו למעלה מ־20 שנה והיו היקרים ביותר בתולדות המדינה. רק אדם אחד הורשע וריצה עונש בעקבות החקירה.
הקבוצה שהפילה את המטוס שיצא מקנדה ביקשה להפיל במקביל מטוס נוסף של אייר אינדיה, שעמד להמריא מטוקיו שביפן אל בנגקוק שבתאילנד ועליו 177 נוסעים. מטען החבלה שהכינה התפוצץ על הקרקע לפני שהובא אל המטוס. הדבר היה כמעט שעה לפני שהופלה טיסה 182. עקב ההתפוצצות נהרגו שני אנשים וארבעה נפצעו. המטוס ההודי ויושביו לא נפגעו.
הפיגוע

המטוס, מדגם 747-237B, המריא מנמל התעופה פירסון בטורונטו ב-22 ביוני 1985 בשעה 20:15 (00:15 ב-23 ביוני לפי שעון גריניץ') בדרכו לנמל התעופה מיראבל במונטריאול (בקטע זה היה מספר הטיסה 181). הוא נחת במונטריאול באיחור בשל עיכוב שגרם מנוע חמישי שחובר לכנפו השמאלית על מנת שיוטס להודו לצורכי תחזוקה. המטוס המריא ממונטריאול בדרכו לבומביי, עם נחיתות ביניים מתוכננות בנמל התעופה הית'רו שבלונדון ובנמל התעופה פאלאם שבדלהי. על סיפונו נמצאו 307 נוסעים ו-22 אנשי צוות.
ב-23 ביוני בשעה 08:14 לפי שעון אירלנד (07:14 לפי שעון גריניץ'), כמעט שבע שעות לאחר צאתו מטורונטו, נמצא המטוס כ-190 קילומטר מדרום מזרח לאירלנד ובגובה של 9,400 מטר. צוות הטיסה הפעיל את המשיב (Transponder) של המטוס לפי בקשת פיקוח הטיסה בנמל התעופה שאנון. מיד לאחר מכן נעלם המטוס ממסכי המכ"ם מבלי ששידר קריאת מצוקה. מטען חבלה בתוך מקלט רדיו שנמצא במזוודה בתא המטען הקדמי של המטוס התפוצץ, והפיצוץ גרם לירידת לחץ בהתפוצצות (אנ') של גוף המטוס שבעקבותיה הוא התפרק באוויר. שברי המטוס וגופות היושבים בו פגעו בפני האוקיינוס וצללו במים שעומקם כ-2,000 מטר. פיקוח הטיסה הכריז על מצב חירום והפעיל מבצע חיפוש והצלה של המטוס.
כל 329 יושבי המטוס נספו. כלי שיט הצליחו למשות מהאוקיינוס רק 132 גופות. הפגיעות שנגרמו להרוגים ומצב שרידי המטוס העידו כי הוא הופל על ידי חבלה. ב-9 וב-10 ביולי הצליחו המחפשים למשות מהאוקיינוס את הקופסאות השחורות של המטוס.
202 מהנוסעים שנספו עלו על המטוס בטורונטו ו-105 עלו עליו במונטריאול. 268 מהנספים היו קנדים, 27 בריטים ו-22 (אנשי הצוות, שהחלו כולם את הטיסה בטורונטו) היו הודים. 82-86 מהנספים היו ילדים. 29 משפחות שלמות נמצאו על המטוס ונספו בשלמותן. הקרבנות הקנדים התגוררו בפרובינציות שונות של המדינה. מרביתם היו הינדים ממוצא הודי שהתגוררו בפרובינציית אונטריו. אחרים היו סיקים שהתגוררו בעיקר במונטריאול.
65 נוסעים ושלושה אנשי צוות שעלו על המטוס בטורונטו ירדו ממנו במונטריאול וחייהם ניצלו.
הפיגוע > ההתפוצצות בנמל התעופה נאריטה

ב-23 ביוני בשעה 15:19 לפי שעון יפן (06:19 לפי שעון גריניץ'), 55 דקות לפני הפלת טיסה 182 התפוצץ בנמל התעופה נאריטה שבטוקיו מטען חבלה שהוסתר בתוך מזוודה. המזוודה הגיעה לטוקיו בטיסה מוונקובר שבקנדה ונועדה להעברה אל טיסה 301 של אייר אינדיה, שעמדה להמריא מהנמל אל נמל התעופה דון מואנג בבנגקוק שבתאילנד ועליה 177 נוסעים. עקב ההתפוצצות נהרגו שני סבלי מטען יפנים. ארבעה אנשים נוספים נפצעו. המטוס ההודי וכל יושביו לא נפגעו, והם המריאו והגיעו ליעדם ללא פגע.
אותם טרוריסטים עמדו מאחורי שני הפיגועים ונראה שהם כיוונו לכך שהם יתרחשו בו זמנית, אך הם כשלו בתיאום מועדי הפעלת המטענים.