stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס קייטלי
הערות שוליים

↑  Dictionary of National Biography 1971–1980
↑  Tolstoy, Nikolai (1977). The Secret Betrayal. Charles Scribner's Sons. pp. 150, 176, 198, 223. ISBN 0-684-15635-0.
↑  "The Royal Gibraltar Regiment". Regiments.org. אורכב מ-המקור ב-4 בינואר 2007. נבדק ב-4 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
משמאל לימין: צ'ארלס קייטלי, מפקד דיוויזיית חיל הרגלים ה-78, ריצ'רד מקרירי, מפקד הקורפוס ה-10, אוליבר ליס, מפקד הארמייה השמינית, וסידני קירקמן, מפקד הקורפוס ה-13, כולם צופים בהפצצה של בעלות הברית על מונטה קאסינו, 15 במרץ 1944 .
מייג'ור-גנרל צ'ארלס קייטלי (מימין), מפקד דיוויזיית הרגלים ה-78 בעבודה, 2 באפריל 1944. על שולחן מחוץ למגרש החפור שלו נמצא דגם של אזור קאסינו. לוטננט ר. גרימשאו (משמאל) מצביע על תכונה בפני לוטננט-קולונל DEP הודג'סון, המשמר הוולשי (באמצע).
קצינים בכירים בצבא הבריטי והצרפתי צופים בתרגיל של נאט"ו בגרמניה, 1950. לוטננט קולונל פרדריק סטפנס, גדוד 1, חטיבת הרובאים מסביר את התרגיל לקבוצת קצינים כולל ז'נרל ד'ארמי ז'אן דה לאטר דה טסיני, מייג'ור גנרל רוברט ארקרייט, מפקד דיוויזיית השריון ה-7 ולוטננט גנרל סר צ'ארלס קייטלי, מפקד ארמיית הריין הבריטית.
יבגני טימוכין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 במרץ 1938 חרקוב, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות
 פטירה:  5 באוקטובר 2006 (בגיל 68) מוסקבה, רוסיה
 מדינה:  אוקראינה, ברית המועצות 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה 
 השתייכות:  ברית המועצות הצבא האדום  רוסיה צבא רוסיה
 דרגה:   קולונל-גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד ארמיית הנ"מ ה-14 ראש המודיעין הצבאי הרוסי
 עיטורים
 עיטור הכוכב האדום  מדליה להצטיינות בשירות הצבאי  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 40 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליית השירות המצוין, דרגה 3  מסדר שירות המולדת בכוחות המזוינים הסובייטים, דרגה 2  עיטור "שירות המולדת בכוחות המזוינים של ברה"מ"  מסדר שירות המולדת בכוחות המזוינים הסובייטים, דרגה 3  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליית וטרן הכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליית השירות המצוין 
 
קולונל-גנרל יבגני לאונידוביץ' טימוכין (ברוסית: Евгений Леонидович Тимохин;‏ 25 במרץ 1938, חרקוב — 5 באוקטובר 2006, מוסקבה) היה מפקד צבאי סובייטי שכיהן בשנים 1991–1992 כראש המודיעין הצבאי.
ביוגרפיה

הוא נולד בשנת 1938 בחרקוב. בשנים 1945–1952 למד בבית הספר תיכון מספר 131 בחרקוב.
בשנת 1958 סיים את לימודיו במכללה הטכנית הצבאית של סום, ב-1968 למד באקדמיה הצבאית להנדסה ורדיו בקייב. בשנת 1977 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית על שם וורושילוב. בשנים 1981–1986 פיקד על ארמיית הנ"מ ה-14. מ-1986 עד 1991 — כיהן כסגן ראשון לראש מטה כוחות הנ"מ, בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1991 החזיק בעמדת ראש מטה כוחות הנ"מ וכסגן ראשון למפקד כוחות הנ"מ של ברית המועצות.
בשנת 1991, לאחר הפיכת אוגוסט וקריסת ברית המועצות, מונה למפקד המודיעין הצבאי הרוסי במהלך תקופת המעבר. באוגוסט 1992 — היה מפקד כוחות הרדיו הטכניים, בשנים 1993–1995 — ראש מערך הנ"מ הרוסי.
נפטר בשנת 2006.
הערות שוליים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ולדלן מיכאילוב | ראש המודיעין הצבאי הרוסי    1991–1992  | הבא: פיודור לאדיגין |
הדיוויזיה ה-62 (בריטניה)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1914–1919 (כ־5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 דרגת המפקד:   מייג'ור גנרל
הדיוויזיה ה-62 (ווסט ריידינג ה-1) הייתה דיוויזיית חי"ר של הצבא הבריטי שלחמה בחזית המערבית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה כחלק מהצבא הטריטוריאלי, דיוויזיה משלימה לדיוויזיה ה-49 (ווסט ריידינג). הדיוויזיה לחמה בחזית המערבית בבולקור  בקרב אראס, באברנקור בקרב קמברה. במהלך מבצע מיכאל, בשנת 1918, לחמה הדיוויזיה ליד אראס ובקרב השני על המארן, בעמק ארדרה. בפתיחת הקרב השני על הסום (1918), היא לחמה בקרב אברנקור והמשיכה מעבר לתעלת סן קנטן במרקוינג, לפני שהחלה בהתקדמות הלחימה למובז' שעל הסמבר.
שפע של קתרינות

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ג'ון גרין 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן נוער
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  21 בספטמבר 2007 
 
שפע של קתרינות הוא רומן למבוגרים צעירים מאת ג'ון גרין. הספר יצא לאור בשנת 2006, והוא היה מועמד סופי לפרס מייקל ל. פרינץ לספר הנוער הטוב ביותר.
הרומן כולל נספח מאת דניאל ביס, מתמטיקאי וחבר קרוב של גרין, שמסביר כמה מהמשוואות המורכבות שבהן השתמשה הדמות הראשית, קולין סינגלטון.
תקציר עלילה

קולין סינגלטון, ילד פלא המתגורר בשיקגו, חושש שגאונתו יוצאת הדופן לא תישמר ככל שהוא יתבגר. במהלך חייו, קולין יצא עם 19 בחורות בשם קתרין, שכולן מאייתות את שמן בצורה זו. לאחר שנזרק על ידי קתרין מספר 19, קולין משתוקק להרגיש שלם, ולהיות חשוב. הוא מקווה להפוך לגאון על ידי רגע "אאוריקה".
לאחר שהוא מסיים את לימודיו בתיכון, ולפני תחילת הלימודים במכללה, חברו הטוב והיחיד של קולין, חסן הארביש, משכנע אותו לצאת לטיול כדי להוריד את דעתו מהפרידה. קולין הולך, בתקווה לחוות במהלך הטיול את רגע ה"אאוריקה" שלו. לאחר שהשניים מגיעים לעיירה כפרית בטנסי בשם גוטשוט, הם מבקרים במקום הקבורה המשוער של הארכידוכס פרנץ פרדיננד. שם הם פוגשים את לינדזי לי וולס ואת אמה הוליס, שמשפחתן מנהלת מפעל טקסטיל מקומי. הוליס מאפשרת לקולין וחסן להישאר עם משפחתה ומציעה להם כעבודת קיץ לראיין את תושבי העיירה ולכתוב את ההיסטוריה של גוטשוט.
קולין מתחיל לחבב את לינדזי, אך הוא מתאכזב כאשר הוא מגלה על החבר שלה, קולין ליפורד (הוא וחסן קוראים לו "קולין האחר"), שאביו מועסק על ידי אמה של לינדזי. קולין עדיין רודף אחרי רגע האאוריקה שלו, ולבסוף מוצא אותו במשפט שיצר הנקרא "משפט הניבוי הבסיסי של קתרין". משפט זה קובע את העקומה של כל מערכת יחסים בהתבסס על מספר גורמים של האישיות של שני האנשים הנמצאים בהּ. המשפט שלו עובד בסופו של דבר עבור כל מערכות היחסים שלו בעבר עם קתרין פרט לאחת - אותה חוקר הרומן.
בעוד שסיפורו של קולין מתקדם, חסן מוצא חברה בשם קתרינה, חברה של לינדזי. מערכת היחסים שלהם נקטעת כאשר קולין וחסן תופסים את קתרינה מקיימת יחסי מין עם קולין ליפורד בזמן ציד חזירי בר עם לינדזי, חבריה ואביו של קולין ליפורד. קרב בין קולין ליפורד לכל הנוכחים מתחיל כאשר לינדזי מגלה שהוא בגד בה. לאחר שנפצע בקרב, קולין מנסה למצוא אנגרמה לשמו של הארכידוכס כדי לעמעם את הכאב, ומבין שזהו למעשה סבא רבא של לינדזי, בשם פרד נ. דינצנפר, הקבור בקבר.
קולין מוצא את לינדזי במחבוא הסודי שלה במערה, שם הוא מספר לה את סיפורה של כל קתרין שאי פעם אהב. לינדזי בתורה מספרת לו איך היא לא מרגישה עצובה אלא מוקלת קלות מהפרידה מקולין ליפורד. הם דנים במשמעות המושג "חשיבות" בשביל כל אחד מהם, ולבסוף מתוודים על אהבתם זה לזה. בעוד שמערכת היחסים ביניהם נמשכת, קולין מחליט להשתמש במשפט שלו כדי לקבוע אם הוא ולינדזי יחזיקו מעמד, ומגלה שהמשפט קובע שהם ייפרדו תוך ארבעה ימים. ארבעה ימים לאחר מכן הוא מקבל פתק מלינדזי, בו היא כותבת שהיא לא יכולה להיות החברה שלו כי היא מאוהבת בחסן, אך משפט נ"ב בתחתית הפתק מבהיר שהיא רק צוחקת. קולין מבין שהמשפט שלו לא יכול לחזות את העתיד של מערכות היחסים, והוא יכול רק לשפוך אור על הסיבה לכישלון מערכת יחסים. חסן אומר שהוא מגיש מועמדות להצטרפות לשני קורסים במכללה, אליהם קולין מנסה לשכנע אותו להירשם במהלך הספר. הסיפור מסתיים בכך שחסן, לינדזי וקולין נוסעים וחולפים על פני המסעדה אליה תכננו במקור ללכת, ומבינים שהם יכולים פשוט להמשיך לנהוג וששום דבר לא מונע מהם להמשיך הלאה.
דמויות ראשיות

קולין סינגלטון
חסן חרביש
לינדזי לי וולס
הוליס וולס
סגנון ופורמט

הרומן כתוב בנרטיב בגוף שלישי. גרין השתמש בגוף שלישי כדי ליצור תחושת אמפתיה והזדהות עם קולין. בפוסט בבלוג שלו כתב גרין שהרומן "צריך להיכתב בגוף שלישי, כי הוא עוסק בבחור שהמוח שלו לא מתאים לנרטיבים, ושמתקשה לספר סיפורים בדרכים שאנשים אחרים מוצאים עניין".
הסיפור כולל הערות שוליים רבות שהופכות לחלק חיוני להבנת מוחו של קולין וכיצד הוא פועל. גרין אומר שהערות השוליים "מתפקדות כמעין נרטיב מתחרה המעיר, ובחוסר מילה טובה יותר גם גורם לבעייתיות בנרטיב המרכזי". הספר הוא יצירה בדיונית הכוללת מונחים מתמטיים רבים ושפה אקדמית. עם הערות השוליים והנספח שבסוף הרומן, גרין נותן לקוראיו "דרך לנסות להשיג דיוק ובהירות" של הסיפור באופן כללי, אך ליתר דיוק, של מוחו של קולין.
הספר מורכב מ־19 פרקים כדי להדגיש את המספר 19, כמספר ה"קתרינות" איתן יצא קולין. פרקים אלו כוללים גם פלשבקים של קולין, ש"נועדו לשקף את היחסים שיש לנו בין עלילה כרונולוגית לעלילה רגשית". פורמט זה ידוע גם בתור עלילה לא ליניארית.
סמלים בספר

הארכידוכס פרנץ פרדיננד
המערה של לינדזי
פרסים

"שפע של קתרינות" היה ספר כבוד של פרס מייקל ל. פרינץ לשנת 2007.  והוא קיבל הכרה כאחד הספרים הטובים ביותר של איגוד הספריות האמריקאי למבוגרים צעירים.
עיבוד קולנועי

ג'ון גרין הזכיר בערוץ היוטיוב Vlogbrothers שלו ושל אחיו האנק, ב־10 בדצמבר 2007, כי נקנו זכויות להפוך את ספרו לסרט. גרין התבקש לכתוב את התסריט. באתר שלו, הוא מציין שהפרויקט נזנח, אם כי לחברת הפקה אחרת יש כרגע את הזכויות עם תקווה שהדבר יקרה בעתיד.
הערות שוליים

↑  Green, John. "Questions about An Abundance of Katherines". John Green Books. WordPress. אורכב מ-המקור ב-5 במאי 2015. נבדק ב-10 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Shmoop Editorial Team. "Archduke Franz Ferdinand in An Abundance of Katherines". Shmoop. Shmoop University, Inc. נבדק ב-10 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Green 2006, p. 141.
↑  American Library Association (2010). "Michael L. Printz Winners and Honor Books". ala.org. אורכב מ-המקור ב-8 בפברואר 2011. נבדק ב-10 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  American Library Association (2007). "2007 Best Books for Young Adults". ala.org. אורכב מ-המקור ב-13 בפברואר 2011. נבדק ב-10 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  John Green (10 בדצמבר 2007). "Brotherhood 2.0". ארכיון מ-2021-12-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Green, John. "Movie Questions". אורכב מ-המקור ב-22 ביוני 2013. נבדק ב-10 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
קרב בומון

קרב בומון אשר נערך ב-30 באוגוסט 1870 והסתיים בניצחון פרוסי, היה חלק ממלחמת צרפת–פרוסיה.
הקרב נערך בין הקורפוס ה-5 הצרפתי תחת פיקודו של גנרל פייר לואי שארל דה פאלי, לבין הקורפוס הרביעי הפרוסי תחת פיקודו של גנרל קונסטנטין פון אלבנסלבן, הקורפוס ה-12 (הסקסוני) תחת פיקודו של גאורג, נסיך סקסוניה, יחד עם הקורפוס המלכותי הבווארי, תחת הגנרל לודוויג פרייהר פון דר טאן. הצרפתים הופתעו במאהליהם ונסוגו חזרה לעבר מופוזון, תוך שהם סופגים אבדות של 7,500 לוחמים ו-42 תותחים לעומת הגרמנים שספגו 3,400 אבדות.
לקריאה נוספת

Howard, M. (1991) [1961]. The Franco-Prussian War: The German Invasion of France 1870–1871. New York: Routledge. ISBN 0-415-26671-8.
Wawro, G. (2003). The Franco-Prussian War: The German Conquest of France in 1870–1871. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-58436-1.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph369385
בניין הדירות גדות קוטלנישסקאיה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  רב-קומות, שבע האחיות, סימן נוף 
 מיקום:  טאגאנסקי ראיון 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1952
 תאריך פתיחה רשמי:  1952 
 חומרי בנייה:  פלדה, בטון, טרקוטה 
 אדריכל:  דמיטרי צ'צ'ולין 
 סגנון אדריכלי:  קלסיציזם סטליניסטי 
 מידות
 גובה:  176 מ' 
 קומות:  32 
 קואורדינטות:  55°44′50″N 37°38′34″E﻿ / ﻿55.7471°N 37.64288°E﻿ / 55.7471; 37.64288
  (למפת מוסקבה מוגדלת) בניין הדירות גדות קוטלנישסקאיה(למפת מוסקבה רגילה) בניין הדירות גדות קוטלנישסקאיה he
 
בניין הדירות בגדות קוטלנישסקיה הוא אחד משבעה גורדי השחקים הסטליניסטיים במוסקבה. הבניין ממוקם בנפת טגנקה ליד המפגש של נהר יאוזה עם הנהר מוסקבה כך ששני קצוות המבנה ניצבים הוא לאורך גדות קוטלנישסקאיה. גורד השחקים נבנה כ"עיר בתוך עיר" בשנים 1938–1940 ובשנים 1948–1952 .
הבניין המרכזי הגדול בן 32 קומות, גובהו יחד עם הצריח הוא 176 מטרים, מספר הקומות של הבניינים הצדדיים הוא 8 עד 10. בתחילה היו בו 540 דירות.
גלריה

פרויקט הבית על גבי בול סובייטי
מראה גורד השחקים מנהר מוסקבה, 2008
מבט על הבניין, 2011
נוף מהגשר הצף בפארק זריאדיה.
1973
מראה לגורד השחקים ומתחם מוסקבה סיטי, 2015.
מבט על הבניין, 2007
הערות שוליים

↑  "Высотка на Котельнической набережной: крыша, интерьеры, квартиры". Прогулки по Москве. 2013-10-01. נבדק ב-2018-06-08.
איזבלה ד'אסטה

טיציאן: פרוטרט של איזבלה ד'אסטה, שמן על קנבס, 1530 בקירוב, Kunsthistorisches Museum, Vienna
איזבלה ד'אסטה (באיטלקית: Isabella d'Este;‏ 19 במאי 1474 – 13 בפברואר 1539), המרקיזה ממנטובה, הייתה דמות תרבותית ופוליטית משפיעה בתקופת הרנסאנס האיטלקי. פטרונית של אמנים, אספנית של יצירות אמנות ומעורבת מאוד בפוליטיקה של ערי המדינה באיטליה. היא חיזקה את מנטובה כששימשה עוצרת בהיעדרו של בעלה פרנצ'סו גונזגה ובשנות הילדות של בנה פדריקו. חייה מתועדים היטב בזכות ההתכתבות הענפה שניהלה עם בני משפחתה וחבריה.
קורות חיים

איזבלה הייתה בתם של ארקולה הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה ושל אלאונורה מארארגון, שהפכו את פרארה למרכז תרבותי חשוב, בעיקר בתחום המוזיקה. איזבלה הייתה בתם הבכורה והם העניקו לה חינוך קלסי מגוון, יותר ממה שנהוג היה לתת לבנות באותה תקופה. בנוסף ללימוד מוזיקה וריקוד למדה גם לטינית ויוונית. בחצר דוכסות פרארה הכירה איזבלה ציירים, מוזיקאים, מלומדים ודיפלומטים. היא הצטיינה בעיקר בשירה ובנגינה על לאוטה ויכלה לדקלם בעל-פה מאינאיס של ורגיליוס ומנאומי קיקרו.
בגיל 6 הוכרזו אירוסיה לפרנצ'סקו השני גונזגה, היורש המיועד של מרקיזות מנטובה, שהיה אז בן 8. היא נישאה לו בגיל 16 בשנת 1490. פרנצ'סקו היה קונדוטירו שפיקד באותו זמן על צבא ונציה. על אף העדרו נערכו חגיגות הנישואין בפאר מיוחד. איזבלה הייתה בקשרי משפחה עם משפחות אצולה רבות השפעה בערי המדינה של איטליה. אחותה ביאטריס נישאה ללודוביקו ספורצה דוכס מילאנו, ובין האחיות נמשכו יחסים קרובים עד מותה של ביאטריס בגיל 21. אחיה, אלפונזו, התחתן עם אנה מריה ספורצה, אחייניתו של לודוביקו ספורצה ולאחר מותה נשא את לוקרציה בורג'יה. אחיה, אפולינו, היה ארכיבישוף מילנו ואחר כך קרדינל.
פרנצ'סקו, בעלה של איזבלה, שהה במשך תקופות ממושכות במסעות מלחמה ובשבי אויביו. בהיעדרו ניהלה איזבלה את מנטובה, בהצלחה רבה כעוצרת. היחסים בין איזבלה ופרנצ'סקו התאפיינו בתחילה בכבוד הדדי ואפילו באהבה, אך עם השנים גבר המתח ביניהם על רקע עצמאותה של איזבלה כעוצרת. הקרע ביניהם התרחב כשפרנצ'סקו, שנודע כהולל וכרודף נשים, ניהל פרשת אהבים ממושכת עם לוקרציה בורג'יה, גיסתה של איזבלה, שהסתיימה רק עם מותו מעגבת בשנת 1519. לזוג נולדו שמונה ילדים וששה מהם הגיעו לבגרות. במשך 20 שנות אלמנותה המשיכה איזבלה בפעילות מדינית אינטנסיבית וכפטרונית ואספנית של אומנויות. היא הצליחה להביא לשדרוגה המדיני של מנטובה ולהפיכתה לדוכסות.
איזבלה מתוארת על ידי בני תקופתה כאשה יפה. היא נודעה כבעלת טעם משובח באמנות ובאופנה, וסגנון לבושה היה מודל לחיקוי בין נשות האצולה ובחצרות המלכות באירופה. אך מעבר לכך היא זכתה לכבוד ולהערכה על תרומתה לפיתוח התרבות ועל הישגיה המדיניים. אישים בולטים ברנסאנס האיטלקי קשרו לה כתרים. המשורר פייטרו במבו תיאר אותה כרבת המזל והחכמה ביותר בין הנשים והמשורר לודוביקו אריוסטו כינה אותה "איזבלה החפשיה ואצילת הנפש". המוטו שבחרה כדי לבטא את אישיותה ואת חייה היה Nec spe nec metu (לטינית: ללא תקווה וללא פחד).
מושלת ומדינאית

כבר כילדה, בבית אביה הדוכס מפרארה, פגשה איזבלה דיפלומטים ואנשי ממשל וניהלה עימם שיחות. יכולותיה הדיפלומטיות הוכחו ב 1500 כשלואי ה 12 מלך צרפת כבש את מילנו וערים נוספות בצפון איטליה. איזבלה בת ה 26 יצאה למילנו ובפגישתה עם המלך הרשימה אותו בפיקחותה והצליחה למנוע את כיבוש מנטובה על ידי הצבא הצרפתי. ב 1509 בעלה, פרנצ'סקו, נשבה על ידי הוונציאנים. איזבלה, שניהלה את מנטובה בהיעדרו, הצליחה להביא לשחרורו בתמורה לבנם בן ה 10 שנמסר כבן ערובה לחצר האפיפיור. כישוריה הדיפלומטיים של איזבלה התגלו גם כשאירחה בעיר את "קונגרס מנטובה" (1512) שהתכנס תחת חסותה כדי לישב סכסוך בין מילנו ופירנצה. לאחר מותו של פרנצ'סקו ב 1519 המשיכה איזבלה לנהל את מנטובה כעוצרת לבנה פדריקו, עד הגיעו לבגרות.
כשנוכחותה בעיר לא הייתה חיונית, איזבלה הרבתה לנסוע בין ערי איטליה, לתחזק יחסים, לטוות קשרים חדשים ולחזק את מעמדה של מנטובה. ב 1527 נסעה לרומא כדי להשיג לבנה ארקולה משרת קרדינאל, שעבורה "תרמה" לאפיפיור קלמנס ה7 סכום של 40.000 דוקאטים. כך נקלעה לימים של כיבוש רומא על ידי הקיסר קרל ה 5. ההרס, הביזה ורצח ההמונים של צבאות הקיסר המיטו על העיר אסון כבד שנודע לדראון בשם ביזת רומא. איזבלה הפכה את מתחם מגוריה בפלאצו קולונה, למקום מחסה ל כ־2000 פליטי הטבח, ובהם אישים רמי מעלה. בזכות קשריה השיגה היתר מעבר לכמה מהם והציעה להם מקלט בארמונה במנטובה. בזכות יחסיה עם הקיסר הצליחה ב 1530 להשיג למנטובה מעמד של דוכסות ובנה פדריקו היה לדוכס הראשון של מנטובה.
בשנים הארוכות שבהן נעדר פרנצ'סקו גונזלה ממנטובה, כמפקד שכיר בצבאות שונים ובתקופת שביו בוונציה, נוהלו ענייני העיר על ידי איזבלה. במהלך התקופה ניהלו השניים חליפת מכתבים אינטנסיבית, ואיזבלה נהגה לדווח לבעלה בפירוט רב על פעולותיה ועל המתרחש בעיר ולהשיא לו עצות רבות ערך למהלכיו בסבך הפוליטיקה האיטלקית. לאחר מותו של פרנצ'סקו ב 1519 המשיכה איזבלה לנהל את מנטובה כעוצרת לבנה.
בתפקידה כעוצרת איזבלה הביאה לשיפור באיכות החיים של תושבי מנטובה ולפיתוח העיר. לשם כך למדה יסודות בארכיטקטורה, בחקלאות ובתעשייה. היא פעלה לתיקון המשפט והחוק הפלילי, להגנה על זכויות הרכוש של נשים, ולהנהגת תקנות למען בריאות הציבור. בתמורה זכתה בכבוד ובאהבה מצד תושבי העיר.
פטרונית ואספנית של אמנות

פעולותיה של איזבלה כפטרונית של אמנים וכאספנית של אמנות, חיזקו את יוקרתה של מנטובה, שהייתה מערי המדינה הקטנות יותר באיטליה. הן התווספו להצלחותיה הדיפלומטיות ותרמו למעמדה המיוחד כאשה בעלת השפעה בסביבה ובתחומים שנשלטו בלעדית על ידי גברים.
הקשר בין פטרון ואמן הניב יוקרה ותועלת לשני הצדדים, וכך איזבלה יכלה להשיג את טובי האמנים של התקופה כדי שיציירו על פי הזמנתה. הודות למעמדה היה באפשרותה להכתיב לאמן את נושא היצירה ואף פרטים טכניים, כמו מידות, חומרים מועד סיום ועלויות. בדומה לפטרונים גדולים אחרים בני התקופה, איזבלה הקדישה בארמונה חללים מיוחדים שנועדו לשמור ולהציג את אוספיה ואת יצירות האמנות שהזמינה. את הציורים שהוצגו בראשון שבהם, הסטודיולו, הזמינה איזבלה בעצתו של ההומניסט Paride da Ceresara. הציורים שהוזמנו מהציירים אנדראה מנטנה ופייטרו פרוג'ינו הושפעו מן המיתולוגיה היוונית ותארו אלגוריות כמו "הקרב בין האהבה והצניעות", "פאלאס (אתנה) מגרשת את החטאים" ו"מארס וונוס". סיפורי המיתולוגיה היוונית והרומית שאותם תיארו הציורים היו ביטוי לתרבות הרנסאנס ששאבה השראה מהעולם הקלאסי ושאפה להתחבר אליו. נושאים אלה איפשרו לאמנים להרבות במראות נוף ובציורי עירום, שנמנעו מהם בציורים על נושאים דתיים.
החלל השני, הגרוטו, הוקדש לאוספים: הוצגו בו חפצי אמנות מתקופת רומא העתיקה, או כאלה שיצרו אמני הרנסאנס בהשראתם, כמו פסלון של קופידון שיצר הפסל היווני פרקסיטלס ולידו הפסלון "קופידון ישן" של מיכאלאנג'לו. וכן מדליונים, כלים מעוצבים וספרים. מכתביה מהווים עדות להשקעה הכספית והאינטלקטואלית של איזבלה בבנית האוסף. התצוגות בסטודיולו ובגרוטו היוו עדות מרהיבה לטעמה האמנותי של איזבלה, להשכלתה ולרוחב אופקיה ותרמו כבר בתקופת חייה ליוקרתה ולפרסומה כדמות מובילה בתרבות. לאחר מותה ב 1539 הוכנה רשימת מלאי של אוספיה שכללה למעלה מ 7000 פריטים ובהם ספרים, עתיקות ועבודות אמנות.
המוניטין של איזבלה כפטרונית והקשרים שיצרה הביאו לאוספיה יצירות של מיכלאנג'לו, ג'ובאני ביליני, ופרנצ'סקו פראנסיה וכמה מגדולי האמנים, כמו לאונרדו דה וינצ'י וטיציאן ציירו את הפרוטרט שלה. איזבלה הייתה פטרונית גם למשוררים, פילוסופים מדענים ומוזיקאים שרבים מהם מצאו מקום בחצרה לתקופות ממושכות.
לקריאה נוספת

Marek, George R. (1976). The Bed and the Throne: The Life of Isabella d'Este. New York: Harper and Row Publishers
Campbell Stphen J The Cabinet of Eros: Renaissance Mythological Painting and the Studiolo of Isabelle D'Este New Haven Yale Univer 2004
הערות שוליים

↑  Stephan Campbell, The Cabinet of Eros, Yale University Press, 2006, עמ' 64
↑  Marek, George R. (1976). The Bed and the Throne: The Life of Isabella d'Este. New York: Harper and Row Publishers.pp 28 - 30
↑  https://www.academia.edu/3024998/Sarah_Cockram_Isabella_d_Este_and_Francesco_Gonzaga_Power_Sharing_at_the_Italian_Renaissance_Court_Women_and_Gender_in_the_Early_Modern

Sarah Cockram, Isabella d’Este and Francesco Gonzaga: Power Sharing at the Italian Renaissance Court (Women and Gender in the Early Modern World)

2013
↑  Marek, George R. (1976). The Bed and the Throne: The Life of Isabella d'Este. New York: Harper and Row Publishers.
↑  Stephen John Campbell, The Cabinet of Eros: Renaissance Mythological Painting in the Studiolo of Isabella d'Este, (Yale UP, 2004), pp. 77-78.
↑  Kelly Macquire, Isabella d'Este, World History Encyclopesia, ‏2021
↑  Dr. Lisa Boutin Vitela, Renaissance woman: Isabella d’Este, SMARTHHISTORY
↑  Dr. Lisa Boutin Vitela, Renaissance woman: Isabella d’Este, SMARTHHISTORY
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263012005171  PLWABN: 9810557235005606  BNE: XX1455268  BnF: cb119082815 (data)  GND: 11855591X  ICCU: CFIV220324  ISNI: 0000 0000 7971 4196  LCCN: n50082054  NDL: 00620864  NKC: js20060929003  NTA: 070147620  RKD: 444807  SELIBR: 276181  SNAC: w6rf8dfz  SUDOC: 027617173  Trove: 964883  ULAN: 500115132  VcBA: 495/169948  VIAF: 19679190   WorldCat (עם VIAF): 19679190 
איזבלה (מימין) ואחותה ביאטריס בציור המאזכר את כישוריה של איזבלה כנגנית לאוטה. פרסקו על תקרת ה־Tesoro of Palazzo Costabili ליד פרארה
איזבלה ד'אסטה, מיניאטורה. אמן בלתי ידוע.1530 בקירוב Kunsthistorische Museum
מדליית דיוקן של איזבלה ד'אסטה. יצירתו של ג'ובאני כריסטופורו רומאנו, פסל ומדליסט שאיזבלה הייתה פטרונית שלו.
פרנצ'סקו גונזגה, בעלה של איזבלה ד'אסטה, Mantua, Palazzo Ducale
הכתרת איזבלה עם אפולו ודיאנה. ציור אלגורי של לורנצו קוסטה, שמן וטמפרה על קנבס, 1510 בקירוב. הוצג בסטודיולו של איזבלה במנטובה. מוזיאון הלובר
אנדריאה מונטנה: ונוס ומרס, טמפרה ושמן על קנבס, הוזמן במיוחד לסטודיולו של איזבלה. מוזיאון הלובר
לאונרדו דה וינצ'י: הכנה לפרוטרט של איזבלה, רישום בגיר, 1500. מוזיאון הלובר
אומד עקיב

סדרה של משתנים מקריים { ...,T 1, T 2, T 3} המתכנסת בהסתברות לערך של θ המתאים להתפלגות הנתונים (כאן 4=θ) היא אומד עקיב עבור θ: המשתנים המקריים מתרכזים יותר ויותר ליד הערך הנכון של הפרמטר θ. עם זאת, שימו לב, שכל אחד מהמשתנים המקריים המתוארים בגרף הוא אומד מוטה ל- θ.
בסטטיסטיקה,  אומד הוא כלל לחישוב אומדנים מתוך תצפיות, עבור הערך של פרמטר  \theta   המאפיין את התפלגות התצפיות. אומד עקיב הוא בעל תכונה שכאשר כמות הנתונים המשמשת לחישוב האומד גדלה ושואפת לאינסוף, האומד מייצר סדרת משתנים מקריים  המתכנסת בהסתברות לערך של הפרמטר  \theta  המאפיין את התפלגות התצפיות. המשמעות היא שהתפלגויות המשתנים המקריים המתקבלים מתרכזות יותר ויותר ליד הערך הרצוי של הפרמטר הנאמד. כלומר, לכל   \epsilon >0 נתון, שההסתברות לכך שהמרחק בין המשתנים המקריים בסדרה לבין הערך הנכון של  \theta  יהיה גדול מ- \epsilon , שואפת ל-0.
נניח שנתונה משפחה של התפלגויות עם פרמטר  \theta , כך שלכל התפלגות במשפחה מתאים ערך מסוים של  \theta . נניח שנתון מדגם מקרי מתוך אחת ההתפלגויות השייכות למשפחה ועבור התפלגות של המדגם מתקיים  \theta =\theta _{0}. אומד של  \theta  הוא פונקציה של המדגם מקרי, המוגדרת למדגמים בכל גודל n ותפקידו לאמוד את  \theta _{0}. עקיבות של אומד היא תכונה שמאפיינת את האומד כאשר גודל המדגם  n שואף לאינסוף. אם ניתן להראות מתמטית שלכל התפלגות מהמשפחה, בהינתן מדגם מקרי מההתפלגות, סדרת המשתנים המקריים שהאומד מגדיר מתכנסת בהסתברות לערך של θ המתאים להתפלגות שממנה לקוח המדגם, אז האומד נקרא אומד עקיב ל-θ; אחרת, אם ניתן להראות שעבור התפלגות מסוימת במשפחה הסדרה איננה מתכנסת כלל או מתכנסת לערך לא נכון, אז האומד אינו אומד עקיב ל-θ.
עקיבות כפי שהוגדרה כאן מכונה לפעמים עקיבות חלשה. כאשר אנו מחליפים התכנסות בהסתברות בהתכנסות כמעט בוודאות, אומרים שלאומד יש עקיבות חזקה.
באופן פורמלי בהינתן משפחת התפלגויות  {\mathcal {F}}(\theta ), אם לכל ערך  \theta _{0}  אפשרי של  \theta   וסדרה של משתנים מקריים בלתי תלויים ושווי התפלגות  X_{1},X_{2},...\in {\mathcal {F}}(\theta _{0}), האומד  T_{n}(X_{1},X_{2},...,X_{n}) מתכנס בהסתברות ל-  \theta _{0}:  כלומר  ,{\underset {n\to \infty }{\operatorname {plim} }}\;T_{n}=\theta _{0} או באופן שקול, אם לכל ε > 0,  ,\lim _{n\to \infty }\Pr {\big (}|T_{n}-\theta _{0}|>\varepsilon {\big )}=0 אז  T_{n} הוא אומד של  \theta  בעל עקיבות חלשה.
לאומד  T_{n} של פרמטר  \theta  יש עקיבות חזקה, אם לכל ערך  \theta _{0}  אפשרי של  \theta  וסדרה של משתנים מקריים בלתי תלויים ושווי התפלגות  X_{1},X_{2},...\in {\mathcal {F}}(\theta _{0}),   T_{n} מתכנס בהסתברות 1 ל- \theta _{0}. כלומר,  .\Pr \left(\lim _{n\to \infty }T_{n}=\theta _{0}\right)=1
דוגמאות > ממוצע מדגם של משתנה מקרי נורמלי

נניח שנתון מדגם מקרי של משתנים מקריים בלתי תלויים ושווי התפלגות מהתפלגות נורמלית  X_{1},X_{2},...\sim N(\mu ,\sigma ^{2}). כדי לאמוד את  \mu  על סמך  n המשתנים המקריים הראשונים ניתן להשתמש כאומד בממוצע המדגם:  T_{n}={\frac {X_{1}+X_{2}+...+X_{n}}{n}}. אומד זה מגדיר סדרה של משתנים מקריים, משתנה לכל  n.
מתכונות ההתפלגות הנורמלית, נובע כי  T_{n} מתפלג התפלגות נורמלית, עם תוחלת  \mu  ושונות  {\frac {\sigma ^{2}}{n}}. בנוסף לכך, מתכונות ההתפלגות הנורמלית נובע כי ל-  {\frac {{\sqrt {n}}(T_{n}-\mu )}{\sigma }} יש התפלגות נורמלית סטנדרטית. לכן, לכל  \epsilon >0 כאשר  n שואף לאינסוף,
לכן, הסדרה  T_{n} של ממוצעי המדגם מהווה אומד עקיב לתוחלת  \mu   ( \Phi  היא ההתפלגות המצטברת של ההתפלגות הנורמלית סטנדרטית).
קרב איפר החמישי

קרב איפר החמישי, המכונה גם ההתקדמות בפלנדריה וקרב פסגות פלנדריה, הוא שם לא פורמלי המשמש לזיהוי סדרת הקרבות בצפון צרפת ובדרום בלגיה מסוף ספטמבר עד אוקטובר 1918.