stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרג האופיום
היסטוריה > הפרג בתקופת המקרא

יש המזהים את הפרג עם ה"ראש" או "רוש" הנזכר במקרא עשר פעמים (ירמיהו ח יד ועוד). מפסוקי המקרא עולה שמדובר בצמח רעיל או מר, המסמל את הרשע והצער. ההצעה לזיהוי הפרג עם ה"ראש" מתבססת על דמיונו של הלקט הפרג לראש אדם, ועל החומר הנרקוטי הרעיל המופק ממנו. אחד ממיני הפרג, אשר אינו בעל תכונות נרקוטיות, נקרא בתרבות היוונית ועד היום, Rhoeas. עובדה זו משמשת לטענה כי ה"רוש" המקראי התגלגל למין פרג זה.
שרידים של זרעים והלקטים מהתקופה הנאוליתית נמצאו באתרים במרכז יבשת אירופה ומערבה, אך ביותו במזרח התיכון חל כנראה מאוחר יותר. בכתבי הרפואה המצריים נזכר השימוש בו, ובקברי הפרעונים אף נמצאו חפצי אומנות בצורת הלקטי פרגים. בתרבות היוונית מוזכר הפרג התרבותי כבר במאה ה-8 לפנה"ס אצל הסיודוס, ובאיליאדה להומרוס, אך בכתבי רפואה רק מהמאה הרביעית לפנה"ס. דומה שבתקופות הקדומות היו גבולות השימוש בסם לרפואה או להנאה ולפולחן, מטושטשים. מהממצא הארכאולוגי שנחשף במזרח הקרוב עולה שהצמח היה ידוע במרחב של ארץ ישראל בתקופת המקרא. תיאורים ראשונים של הפרג המרדים התגלו על חרסים משומר, המתוארכים לאלף הרביעית לפני הספירה. לדעת חוקרים אחדים, כלים הקרויים בפי הארכאולוגים בשם "בילביל" שיוצרו בקפריסין ושווקו בכל רחבי הלבנט, נוצרו בצורת הלקט הפוך של פרג כדי לרמז על תכולתם. בדיקת מעבדה של שבר פכית שנמצא בתל אל-עג'ול העלתה שהוא מכיל שרידי אופיום. זוהי התגלית האמפירית היחידה לשרידי אופיום במזרח התיכון ובלבנט.
היסטוריה > תקופת המשנה והתלמוד

הפרג היה ידוע בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד. יוסף בן מתתיהו מזכיר את עלי הפרג בתיאור כובעו של הכהן הגדול; "פרגין" נזכרים במשנה (שביעית ב ז; חלה א ד) וקשר בין הפולחן הפגאני לפרג בארץ ישראל ושימושו ברפואת עיניים נזכר בתלמוד הירושלמי (ירושלמי ע"ז, פ"ב מ ועוד). דיוסקורידס ופליניוס, בני המאה הראשונה לספירה, מנו את סגולותיו הרפואיות של הצמח. אסף הרופא, בעל החיבור הרפואי העברי הקדום ביותר, מציין בחיבורו את שמותיו של הפרג ושימושיו הרפואיים.
היסטוריה > ימי הביניים

השימוש בתוצר הפרג, האופיום, היה שכיח מאוד בחברה של ימי הביניים. לפי דבריו של הרופא הירושלמי אלתמימי, בן המאה העשירית, היה השימוש בו מצוי בכל הארצות של המזרח והמערב. בספרות הרפואית של ימי הביניים מוזכר השימוש בפרג למטרות שונות ובעיקר כמשכך כאבים וכנגד הרעלות (תריאק). השימוש באופיום היה בעיקר לצורכי רפואה, אך גם להנאה. הרמב"ם מעיר באחד מחיבוריו שזרעי הפרג, בניגוד לאופיום המופק ממנו- אין בהם הזק, ונוהגים לזרות אותם כתבלין על לחם.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית עד למלחמת העולם הראשונה

עדויות על שימוש באופיום, תוצר הפרג, כחומר משכר בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית, מצויות בספרות נוסעים, שסיפרו על שימוש יומיומי של הטורקים באופיום למרות הסכנה שבכך. במלחמה נעשה שימוש באופיום על מנת לגרום לעוז רוח אצל חיילים, להקלה על פצועים, וכאמצעי לשיתוק כוחות האויב.
בשנים 1839-1842 התחוללה מלחמת האופיום הראשונה בין סין ובריטניה על הזכות למכור אופיום מתוצרת בריטניה בשוק הסיני. אז עיקר השימוש באופיום היה להפגת כאב, התקפי אסתמה, בעיות ראייה ועוד, בנוסף להיותו סם לשימוש בידורי.
הערות שוליים

↑  האם זהו פרג תרבותי???, באתר צמחיית ישראל ברשת, ‏27 במרץ, 2008
↑  BBC News | MIDDLE EAST | Lebanon digs up opium poppy fields
↑  http://www.encyclopedia.com/doc/1G1-83314086.html
1 2 3 4  זהר עמר, "השימוש בפרג התרבותי בארץ ישראל ובסביבותיה עד לעת החדשה", שדות אסורים: הפרג והאופיום מימי קדם ועד ימינו, תל אביב, תשס"ו, עמ' 108- 121.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548417805171  GND: 4179662-7  LCCN: sh85095097  NDL: 00565636  NKC: ph198769 
שדה פרג האופיום
צמד ימי

| צמד ימי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: חסרי לסתות
מחלקה:: דמויי צפלספיסים
סדרה:: צמדאים
משפחה:: צמדאים
סוג:: Petromyzon
מין:: צמד ימי
שם מדעי
 Petromyzon marinus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


צמד ימי (שם מדעי: Petromyzon marinus) הוא מין של צמד טפיל המצוי במימי חצי הכדור הצפוני. זהו דג יחידי בסוגו.
תיאור

הצמד בעל מבנה גוף של צלופח ללא סנפירים והוא בעל פה חסר לסתות עם מבנה עגול ובעל שיניים חזקות מעוגלות לאורך חלל הפה. שיניים אלה מותאמות לאחיזה בקורבן ומציצת דמו. לצמד 7 פתחים דמויי-זימים מאחורי עיניו הקטנות והוא בעל גוף חסר קשקשים בצבע צהוב עד חום זית והגב שחור כשהבטן בהירה יותר.
הצמד יכול להגיע לאורך של עד 120 ס"מ ולמשקל של עד 2.3 ק"ג בקירוב.
הצמד נמצא בצפון ומערב האוקיינוס האטלנטי לאורך חופי אירופה וצפון אמריקה: במערב הים התיכון, הים השחור וכן הוכנס כמין פולש לאגמים הגדולים. הצמד צולל עד לעומק 4,000 מטר ויכולים לסבול טמפרטורות של 1–20 מעלות צלזיוס. לצמד יכולת לסבול הבדלי מליחות במים והוא מצוי הן במי ים והן במים מתוקים ומים מליחים.
הצמד ניזון כטפיל הרסני לדגים שונים אליהם הוא נצמד עם שיניו ומוצץ מדם הטרף, מה שלעיתים מוביל למותו. הוא פוגע גם בדגה המגודלת בידי אנשים, בין השאר לטרוטת האגמים ושאר סלמוניים שאותם הוא הורג.
הערות שוליים

↑  צמד ימי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012430980405171  GND: 4631329-1  LCCN: sh85119229
ציצנית ססגונית

| ציצנית ססגונית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ציצניתיים
סוג:: ציצנית
מין:: ציצנית ססגונית
שם מדעי
 Bombycilla garrulus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


Bombycilla garrulus
ציצנית ססגונית (שם מדעי: Bombycilla garrulus; לפי האקדמיה ללשון: ציצנית) היא ציפור קטנה ממשפחת הציצניתיים החיה באמריקה הצפונית ובצפון אסיה ואירופה. בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר, עד היום נרשמו שלוש תצפיות בלבד בין השנים 1967 ל-1978 בהר הנגב.
מאפיינים

אורך הציצנית 19-23 ס"מ, מוטת כנפיה 23-25 ס"מ ומשקלה 55 גרם. הציצנית בעלת גוף ורוד, כנפיים אפורות בחלק הקדמי ושחורות עם גוני אדום וצהוב על גבי לבן בחלק מהנוצות והזנב דומה לכנפיים. הראש אדמדם עם מסיכה שחורה על העיניים, פס שחור לאורך הסנטר ומקור קצר שחור. מאחורי העין נמשך פס אדום עד לאחורי הציצה שעל ראשה.
הציצנית חיה ביערות הצפוניים וכן ביערות נשירים וגם בהרים גבוהים עד לגובה קו העצים. הציצנית ניזונה בעיקר מפירות יער קטנים כמו פטל, אוכמנית ופירות של יצהרוניים ומגוונת את הפירות ביתושים וכינים. כשהתנאים טובים אלפי פריטים יתקבצו יחדיו. נראה שהציצניות מתרגלות לחברת בני אדם אשר מאכילים אותן.
הציצנית יכולה להיטרף בעיקר על ידי עופות דורסים שונים כמו נץ מצוי, נץ גדול, בז נודד ועוד.
תת-מינים

Bombycilla garrulus garrulus
Bombycilla garrulus centralasiae
Bombycilla garrulus pallidiceps
הערות שוליים

↑  ציצנית ססגונית באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ד"ר יואב פרלמן, ציצנית, Bombycilla garrulus, באתר מרכז הצפרות הישראלי
צפרדע מצויה

| צפרדע מצויה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: דו-חיים
סדרה:: חסרי זנב
תת־סדרה:: ניאובטרכיה
משפחה:: צפרדעיים
סוג:: צפרדע
מין:: צפרדע מצויה
שם מדעי
 Rana temporaria ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


צפרדע מצויה (שם מדעי: Rana temporaria) היא מין ממשפחת הצפרדעיים החיה באירופה ובאסיה מאירלנד וסקנדינביה עד אוראל, רוסיה באירופה ומזרחה עד ליפן. היא נפוצה לאורך רוב אירופה למעט בכמה חלקים מדרום אירופה.
צפרדע זו מגיעה לאורך 6 עד 9 ס"מ ולמשקל 22 גרם אצל הנקבות, הכבדות יותר מהזכרים. צבע הצפרדע ירוק-זית עם כתמים חומים לאורך הגב והרגליים. העיניים צהובות עם "מסיכה" כהה מאחוריהם. הצפרדע מיטיבה לקפוץ ועורה לח תמיד.
הצפדע היא ציידת של חרקים ושאר פרוקי רגליים או חלזונות ותולעים שהיא צדה בלשונה הדביקה. היא חיה לרוב בבריכות וביצות חמימות אך יכולה להצפין גם לאזור הארקטי. הצפרדעים מתרבות באביב בקבוצות גדולות לאחר שמספר זכרים מנסים לתפוס נקבות בגבם בחיבוק כלולות. ההתרבות חלה במים והנקבות מטילות ביצים רבות צפות יחדיו במים.
הראשנים ניזונים הן מעשבים והן מבשר של חסרי חוליות ולפעמים מקניבליות. הצפרדעים אינם רעילות והן נטרפות בידי עופות שונים, יונקים טורפים ונחשים ואף מדו-חיים אחרים.
הערות שוליים

↑  צפרדע מצויה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563116705171  GND: 4158082-5  LCCN: sh85111314  LNB: 000312457
צפע אירופאי

| צפע אירופאי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: צפעיים
סוג:: צפע
מין:: צפע אירופאי
שם מדעי
 Vipera berus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


צפע אירופאי (שם מדעי: Vipera berus) הוא מין נחש ארסי ממשפחת הצפעיים. זהו נחש ארסי החי באירופה ואחד משלושת מיני הנחשים החיים בבריטניה.
נחש זה מצוי בכל מערב אירופה וכן מצפון אסיה ועד מזרח אסיה. הוא מצוי באזורי מחיה שונים, הוא בעל תפוצה רחבה ואינו בסכנת הכחדה.
מאפיינים

אורכו של הצפע האירופאי בין 60–90 סנטימטרים ומשקלו בין 18–50 גרם. הוא בעל רצועות כהות עם קשקשים זהובים עד אפורים-כסופים. צפע זה הוא טורף. הוא ניזון בצעירותו מעכבישים וחסרי חוליות נוספים, ובהתבגרו ניזון מצפרדעים, לטאות ונחשים קטנים, וכן מעופות ויונקים קטנים. צפע זה עוזר לאדם לווסת את אוכלוסיית המזיקים, כמו עכברים. הוא איננו אגרסיבי, ויכיש בני אדם רק כאמצעי הגנה. עקב החפיפה הגבוהה עם האדם ישנם הרבה מקרי הכשה שלו מדי שנה. אולם, ארסו חלש יותר משל רוב הצפעים, ומספר מועט מאוד של מקרי מוות נגרמים כתוצאה מהכשתו.
תת-מינים

V. b. berus
V. b. bosniensis
V. b. sachalinensis
קוביה כלל-ימית

| קוביה כלל-ימית |
| --- | --- |
 קובייה כלל-ימית
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: קובייתיים
סוג:: Rachycentron
מין:: קובייה כלל-ימית
שם מדעי
 Rachycentron canadum ‏לינאוס, 1766

קובייה צעירה
קוֹבְּיָה כְּלַל-יַמִּית (שם מדעי: Rachycentron canadum) הוא מין של דג גרם מסדרת הדקראים ומתת-סדרת דמויי-דקר והוא המין היחיד במשפחת הקוֹבְּיָתִיִּים (Rachycentridae). הדגים הקרובים לקובייה ביותר הם הדבקיים הנצמדים לעורם של חיות ים גדולות.
אורכה של הקובייה יכול לעלות על 2 מטרים ומשקלה על 78 קילוגרם. היא בעלת גוף מוארך בצבע שחור, ראש רחב ושטוח בעל לסתות גדולות וסנפירי גב וחזה המזכירים סנפירי כריש. הצידיים בעלי 3 פסים כהים ו-2 פסים לבנים.
הקובייה חיה בכל האוקיינוסים בימים חמים וממוזגים שונים מחופי מזרח אמריקה, לאורך הים הקריבי, דרך האוקיינוס ההודי ועד לחופי יפן ואוסטרליה. בשונה ממרבית הדגים, הקובייה יכולה לשלוט בחום גופה וכך להימצא במגוון טמפרטורות שבין 32 ל-1.6 מעלות צלזיוס.
הקובייה חיה בבדידות בים הפתוח, אך לעיתים תתקרב לחופים, לגונות, שוניות אלמוגים ונמלים ואף תעלה לשפכי נהרות או לביצות מנגרובים בחיפוש מזון.
היא ציידת הניזונה מדגי ים אחרים, סרטנים וסילוניות. היא גם תעקוב אחרי חיות גדולות יותר כמו צבי ים, כרישים או מנטות המחפשים מזון בעצמם. לקובייה עצמה אין הרבה טורפים מלבד הרעמתן הכחלחל הצד את הצעירים ועמלץ כחול היכול לתפוס את הבוגרים.
הקובייה היא גם דג מאכל יוקרתי בעל בשר משובח שנמכר בחנויות ומסעדות רבות. עם זאת זה לא דג מסחרי שכן היא חיה באוקיינוס הפתוח בבדידות. מספר חוות דגים בעולם מגדלים קוביות ועקב הצמיחה המהירה שלה ובשרה המשובח הקובייה היא אחת מהדגים הטרופיים החשובים ביותר לחקלאות הימית.
פרט כזה נתפס על ידי דייג בשם זכריה נחום בפעם הראשונה בים תיכון בשנת 1978
הערות שוליים

↑  קוביה כלל-ימית באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  קוֹבְּיָה כְּלַל־יַמִּית במילון בעלי חיים: דגי הגרם (תשע"ב), 2012, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561152005171
צפצפה מצויה

| צפצפה מצויה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: מלפיגאים
משפחה:: ערבתיים
סוג:: צפצפה
מין:: צפצפה מצויה
שם מדעי
 Populus tremula ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה


צפצפה מצויה (Populus tremula), הידוע גם בשם האספן האירופאי, הוא עץ נשיר השייך למשפחת הערבתיים. מקורו באזורים הקרים והממוזגים של אירופה ואסיה - מהאי הבריטי ועד יפן.
העץ מגיע בדרך כלל לגובה של 10 עד 25 מטרים והקוטר של הגזע מגיע עד לגודל של מטר.
לעץ עלים מעוגלים בקוטר 3 עד 8 ס"מ, עם שוליים משוננות. בסתיו העלים הופכים צהובים לפני שהם נושרים מהעץ.
לעץ הצפצפה מספר שימושים מעשיים - העץ קל ורך, מה שהופך אותו לחומר גלם אידיאלי לייצור נייר, גפרורים ופריטי עץ קטנים אחרים.
גלריית תמונות

עץ צפצפה מצויה
איור של עלי עץ צפצפה מצויה
הגזע של עץ צפצפה מצויה
עצי צפצפה מצויה בסתיו
הערות שוליים

↑  צפצפה מצויה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  James Kilkelly Irish native Aspen tree
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560490405171  BnF: cb145266212 (data)  LCCN: sh85045788  LNB: 000254664  NDL: 00574224
צער העיזים

| צער העיזים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קיטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: גלגה
מין:: צער העיזים
שם מדעי
 Galega officinalis ‏לינאוס, 1753
עונת פריחה
קיץ
צער העיזים (גלגה אופיצינליס) - מתוך 'פרחי גרמניה, אוסטריה ושווייץ' מאת Prof. Dr. Otto Wilhelm Thomé
צער העיזים (באנגלית Goat's Rue; שם מדעי: Galega officinalis; מכונה גם: לילך צרפתי, בואש איטלקי, גלגה אופיצינליס) הוא מין צמח עשבוני השייך לסוג גלגה בתת-משפחת הפרפרניים. זהו צמח עמיד ורב שנתי, הפורח בקיץ. בעבר, טופח לנוי, להזנת דבורים, לדישון וכצמח מספוא. עלול להיות רעיל לחלק מהיונקים, אך משמש מזון למספר זני חרקים.
תפוצה

מקור הצמח במזרח התיכון, אך הוא התפשט לאירופה, למערב אסיה ולמערב פקיסטן. ב-1981 הובא הצמח למחוז קש במדינת יוטה, לשימוש כצמח מספוא. הוא נפוץ במחוז כעשב פולש ומזיק לחקלאות. לכן הצמח רשום ברשימה ה פדרלית של צמחים רעילים בארצות הברית. פרטים של הצמח נמצאו בעבר גם במדינות נוספות בארצות הברית וכן בארגנטינה, צ'ילה, אקואדור וניו זילנד.
שימושים

צער העיזים שימש מאז ימי הביניים להקלת תסמינים של סוכרת. ג'ורג' טנרט מצא בצמח את החומר הפעיל גלגין (איזו-אמיל-גואנידין). זוהי נגזרת של גואנידין, חומר רעיל הפוגע בנשימה התוך-תאית שבמיטוכונדריה ומביא לצריכה מוגברת של גלוקוז על ידי התא החי. גלגין נכשל במחקרים רפואיים שנערכו בשנות העשרים והשלושים אך פותחו נגזרות עם רעילות מופחתת, ביניהן מטפורמין שמשמש כטיפול בחולי סוכרת.
נטען גם כי צער העיזים מגביר תפוקת חלב בבעלי חיים מבויתים קטנים או בנשים מניקות, ומכאן שמו גלגה (יוונית: gala חלב). טענה זו לא הוכחה מדעית.
הערות שוליים

↑  Frank Davidoff, Effects of guanidine derivatives on mitochondrial function, Journal of Clinical Investigation 47, 1968-10-01, עמ' 2331–2343 doi: 10.1172/JCI105918
קונגר אירופי

| קונגר אירופי |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: צלופחאים
משפחה:: קונגריים
סוג:: קונגר
מין:: קונגר אירופי
שם מדעי
 Conger conger ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


קונגר אירופי או קוֹנְגֶּר יָם-תִּיכוֹנִי (שם מדעי: Conger conger) הוא מין של דג ממשפחת הקונגריים שבסדרת הצלופחאים והוא המין הכבד ביותר בסדרה.
אורכו של הקונגר 1.5-3 מ' ומשקלו עד 110 ק"ג. הוא בעל גוף מגודל וכמעט חסר קשקשים בצבע אפור ובעל ראש גדול עם לסתות גדולות, עיניים כחולות גדולות ורצועת סנפירים מהגב עד לזנב ובקצה הגוף עד הבטן. הוא מזכיר במראהו דגי מורנה אך גדול בהרבה.
הקונגר מצוי בין סלעים ואלמוגים בימים וחופים במי האוקיינוס האטלנטי מנורווגיה ואיסלנד עד סנגל וגם בים התיכון ובים השחור. הקונגר טורף דגים קטנים יותר, סילוניות וסרטנים שהוא מועך בלסתותיו. הוא ניזון גם מדגים מתים והוא יכול להימצא גם בתהומות בעומק 1,170 מ'.
הערות שוליים

↑  קונגר אירופי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ע"פ החלטות האקדמיה
צחיחנית החרמון

| צחיחנית החרמון |
| --- | --- |
 צחיחנית החרמון
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: עפרוניים
סוג:: צחיחנית
מין:: צחיחנית החרמון
שם מדעי
 Eremophila alpestris ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


צחיחנית במיזורי
ביצי צחיחנית חרמון מהתת-מין E. a. flava, אוסף מוזיאון טולוז
צחיחנית החרמון (שם מדעי: Eremophila alpestris) היא ציפור שיר ממשפחת העפרוניים, בעלת שתי ציצות בולטות המזכירות קרניים. לרוב מצויה בטרשים או בשטחים מסולעים.
תיאור המין

צחיחנית החרמון שייכת למשפחת ציפורי שיר ממשפחת העפרוניים. גודלה נע בין בינוני עד גדול. לכל הצחיחניות יש שתי ציציות בולטות, דמויות קרניים. הזכר מעט גדול מהנקבה, ציציותיו ארוכות יותר וגבו מחוספס פחות מגבה של הנקבה. צבעה החום-אפור של צחיחנית זו משמש אותה כהסוואה בסביבת בית הגידול שלה. אורכה של הצחיחנית מגיע ל-16–19 ס״מ, ומשקלה מגיע עד 500 גרם.
מאפייני המין

בית הגידול המועדף על הצחיחנית הוא אדמת טרשים הצחיחנית נודדת בצורה חלקית למרחקים קצרים. היא מצויה מעונת הקיץ בארץ, ומקוננת בנוף הררי, בעיקר על הקרקע. הצחיחניות צדות מן הקרקע את מזונן: חסרי חוליות וצמחים.
תפוצה ומגמות אוכלוסין

הצחיחנית נפוצה בחצי הכדור הצפוני בעיקר בצפון אמריקה, אירופה ואסיה. בחרמון הסורי ובהרי הלבנון דוגרת צחיחנית שהיא תת-מין מקומי בעלת שוני מהותי בצורה ובעלת שתי קרניים, ואילו בישראל אפשר למצוא אותה בחרמון בלבד מגובה 1,900 מטר ומעלה. בתוצאות הסקר שנערך בשנת 2013 גילו כ-50 זוגות דוגרים בחרמון בארץ ישראל.
גורמי סיכון

הצחיחניות נפגעות מפעילות האדם, כמו הכשרת מסלולי סקי ופיתוח מתקנים שונים. בעקבות כך הן יכולות להיות בסכנת הכחדה בעתיד. כדי למנוע את הסכנה וכדי למזער את הפגיעה בבתי הגידול הטבעיים מומלץ לצמצם את עבודות הפיתוח המבוצעות בחרמון ולפקח עליהן.
הערות שוליים

↑  צחיחנית החרמון באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3 4 5  מגדיר הציפורים של ישראל - צחיחנית חרמון, באתר פורטל צפרות
1 2 3 4 5  צחיחנית החרמון, באתר עופות בסכנת הכחדה
↑  צחיחנית-החרמון, באתר רשות הטבע והגנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537681305171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צוצלת

| צוצלת |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: יונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: יוניים
סוג:: Spilopelia
מין:: צוצלת
שם מדעי
 Spilopelia senegalensis ‏לינאוס, 1766

צוֹצֶלֶת (שם מדעי: Spilopelia senegalensis, שם קודם: תּוֹר הָעִיר) היא מין עוף ממשפחת היוניים, החי באזורים הטרופיים באפריקה מדרום לסהרה, במזרח התיכון ובדרום אסיה מדרום להודו. הצוצלת נפוצה באזורים ירוקים וגם באזורים יבשים.
בישראל נפוצה בכל הארץ, ורבים מתבלבלים בינה לבין יונת הבית, הנפוצה גם היא.
הצוצלת מקננת על עצים, בחצרות בתים וגם על אדני חלונות. היא מטילה שתי ביצים לבנות.
מעופה מהיר, בתנועת כנפיים קצובה ומשק מהיר מזדמן. אופן תעופה זה מאפיין את כלל היוניים.
נכון לשנת 2022, הצוצלת הייתה העוף השני בתפוצתו בישראל. מספירה שנערכה בינואר 2024 עולה שהצוצלת היא הציפור הרביעית הנפוצה בישראל, אחרי העורב האפור, המיינה המצויה, ויונת הבית. זאת לאחר שהופיעה ב-51.5% מהדיווחים במסגרת ספירת הציפורים השנתית.
מקור השם

שמה העברי הראשון "תור העיר", ניתן לה על ידי הזואולוג יהושע מרגולין, בשל שכיחותה בערים ובסמוך למשכנות האדם. מאוחר יותר שינה הזואולוג ישראל אהרוני את שמה לצוצלת משום שהמייתה נשמעה לו כצלצול. בערבית שמה הוא דבסייה (חמאמה) ד'אחכה, שמשמעותו "תור התמרים הצוחק". באנגלית היא נקראת Laughing dove, כלומר "התור הצוחק". בעברית השם המקומי תור צוחק שמור למין אחר.
תיאור

לצוצלת זנב ארוך, היא צנומה, ואורכה כ-25–30 ס"מ. גבה, כנפיה וזנבה בעלי צבע חום -אדמדם וכנפיה אפורות-כחלחלות. ראשה וחלקיה התחתונים ורדרדים ונוטים ללבן בבטן התחתונה. הצוואר מעוטר בנקודות שחורות והוא בגוון חום-אדמדם. הרגליים אדומות. הזכרים והנקבות בעלי מראה זהה. הצעירים אפרפרים ובעלי פחות נקודות בצוואר.
הצוצלות אוכלות גרעינים, זרעים, צמחים אחרים וחרקים זעירים. הן נוטות לשהות זמן רב על הקרקע וניתן למוצאן בערבות ושטחים מעובדים. בדומה ליונים אחרות ממשפחת היוניים, הצוצלות אינן מרבות לחיות בלהקות ולרוב הן בודדות או חיות בזוגות. זמן קצר לפני הקינון, מבצע הזכר מעופים כלפי מעלה ודאייה ספירלית כלפי מטה במטרה לחזר אחר הנקבה. הצוצלת מקננת בין 3–5 פעמים בשנה, בכל מקום כמעט כל עוד הוא מוגן מרוחות, גשמים ישירים, טורפים וסכנות אחרות. הקן נבנה על ידי שני בני הזוג מזרדים וענפים דקים יותר במרכז. בניית הקן נמשכת מספר ימים ומייד לאחר השלמתו, יושבת הנקבה בקן לצורך הטלת הביצים. הנקבה מטילה שתי ביצים לבנות בהפרש של יום אחת מהשנייה. הדגירה מתבצעת על ידי שני בני הזוג והיא נמשכת 14 ימים, אך לרוב דוגרת הנקבה יותר מהזכר והוא מחליף אותה על מנת שתאכל למשך מספר שעות, בדרך כלל בשעות הצהריים.
הגוזלים הבוקעים מן הביצים עוטים פלומת נוצות צהובה ועיניהם עצומות. בגיל 6 ימים הם פוקחים את עיניהם ואוכלים מזון מתוך הזפק של הוריהם. בששת הימים הראשונים לחייהם, מאכילים אותם הוריהם בחלב יונים שהוריהם מחדירים להם לתוך הלוע במקורם. בגיל 16 ימים עוזבים הגוזלים את הקן, אך יכולת התעופה שלהם מגיעה לשיאה בגיל 20 ימים. במשך מספר ימים נוספים שוהים הגוזלים בקרבת הוריהם, עד שנפרדים מהם. לבגרות מגיעה הצוצלת בגיל חודשיים בערך.
מקובל כי מקור הצוצלות בארץ ישראל הוא בפרטים שהובאו על ידי המוסלמים למסגדיהם מאפריקה, לקישוט ולהנאה מקול המייתה, ולמעשה נחשבת כמין פולש – העוף הפולש הראשון בארץ ישראל.
גלריה

גוזל ביומו הראשון וביצה בת 14 ימים לרגע לבד
צוצלת מאכילה את גוזליה
צוצלת מאכילה את גוזליה המתבגרים בירושלים
Streptopelia Senegalensis
ראו גם

תור צוחק
הערות שוליים

↑  צוצלת באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ראובן ענבר, ציפורי ארץ ישראל, הוצאת יבנה, כרך ג', עמוד 116
↑  סיכום ספירת הציפורים 2022
↑  אילנה קוריאל, הספירה השנתית: אלו 10 הציפורים הנפוצות בישראל, באתר ynet, 8 באפריל 2024
↑  שלומית ליפשיץ, שומעים גיחוך מבעד לתריס? חפשו את הצוצלת, באתר ynet, 13 בינואר 2011
↑  צוצלת, באתר הצפרות הישראלי
קוף סוואנה ירוק

| קוף סוואנה ירוק |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: קופים בעלי זנב
סוג:: קוף ירוק
מין:: קוף סוואנה ירוק
שם מדעי
 Chlorocebus aethiops ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


קוף סוואנה ירוק או גנון ירוק (שם מדעי: Chlorocebus aethiops) הוא מין של קוף קטן מהסוג קוף ירוק החי בסוואנות של אפריקה.
אורכו של קוף זה 49 ס"מ בזכרים ו42 ס"מ בנקבות. משקלם 3-8 ק"ג. הם בעלי פרווה אפורה עם כיפה בצבע ירוק-זית ופנים כהות ולחיים לבנות ארוכות שיער. הזנב שלהם ארוך ומתפתל אך הם אינם נתלים עליו. כמו כן הם יודעים לרוץ מהר על הקרקע.
הם חיים בטבע בסודאן, אריתריאה ואתיופיה סביב השבר הסורי אפריקני וגם בג'יבוטי. תפוצתם העיקרית היא בסוואנות בעלות עצי שיטה פזורים. הם צריכים גם מקווה מים גדול באזור.
הקופים חיים על העצים רוב הזמן אך יורדים גם לקרקע. הם אוכלי כל הניזונים מצמחייה, פירות, פרחים, ירקות וכן מביצים, חרקים, עכבישים, זוחלים קטנים, עופות קטנים ויונקים קטנים. הם יאכלו גם נבלות.
הקופים נטרפים על ידי נמרים, פיתונים, תנינים, עופות דורסים וניצודים גם למאכל על ידי אנשים.
הערות שוליים

↑  קוף סוואנה ירוק באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
קאריסה

| קאריסה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: גנציינאים
משפחה:: הרדופיים
סוג:: קאריסה
שם מדעי
 Carissa ‏לינאוס, 1767
קאריסה (שם מדעי: Carissa) היא סוג בן 8 מינים ממשפחת ההרדופיים. מיני הקאריסה הם שיחים או עצים נמוכים שמקורם באזורים הטרופיים והסובטרופיים של אפריקה, אסיה ואוסטרליה.
הקאריסה גדלה לגבהים של 1-3 מטרים, בעלת ענפים קוצניים ועלים גלדניים בעלי שכבת מגן שעוותית. העלים מוארכים ואורכם 3-8 ס"מ. צמח הקאריסה פורח רוב השנה ופרחיו לבנים או ורודים, ובחלק מהמינים מדיפים ריח המזכיר יסמין או גרדניה. הפרי הוא ענבה דמוית שזיף בצבעים אדום עד סגול כהה במינים השונים ואורכו 1.5-6 ס"מ. הפרי מכיל עד 16 זרעים שטוחים וחומים. בניגוד לרוב משפחת ההרדופיים פריים של חלק מבני הסוג (למשל, קריסה גדולת פרי) אכיל וטעמו מזכיר תות שדה או תפוח, אם כי הוא חמוץ-חריף קמעה. אם הפרי אינו בשל לחלוטין הוא מכיל נוזל לבן מריר דמוי גומי טבעי המופרש ממעטפת הפרי.
פריים של חלק מבני הסוג (למשל, חד מאבק יפה המופיע בתמונה האמצעית) רעיל.
הקאריסה מהווה צמח נוי פופולרי בגינות ובגנים ברחבי הארץ, ובייחוד משמשת כגדר חיה בשל מהירות צמיחתה הרבה ובשל קוצניותה.
ראו גם

קריסה גדולת פרי
הערות שוליים

↑  Carissa L., World Flora Online Data., ‏14-1-2022
צורית (צמח)

| צורית |
| --- | --- |
 צורית ספרדית
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: בקעצוראים
משפחה:: טבוריתיים
סוג:: צורית
שם מדעי
 Sedum ‏לינאוס, 1753
צוּרִית (שם מדעי: .Sedum L) הוא הסוג הגדול במשפחת הטבוריתיים. בסוג תוארו כ-600 מינים ובהווה 475 מינים ו-40 תת-מינים. הצורית הוא צמח בשרני אשר ניתן למצוא בעיקר באזור הממוזג של חצי הכדור הצפוני, אך מינים מסוג זה חודרים גם אל חצי הכדור הדרומי באפריקה ואמריקה הדרומית. צורת הצומח נעה בין חד-שנתיים לשיחים. לפרחים בדרך כלל יש חמישה עלי כותרת, (למעט בצורית ספרדית שלה שישה עלי כותרת) ולרוב פי שניים אבקנים מעלי כותרת. מינים מסוג זה נפוצים בעולם ובארץ כצמחי גינון וחלקם משמשים כצמחי מאכל באסיה ומזרח אירופה.
בארץ ישראל 9 [7] מינים נפוצים לאורך האזור ההררי מהר הנגב ועד החרמון. כולם צמחים ים-תיכוניים, חוץ משלושה שהם גם אירו-סיבירי: צורית ספרדית, צורית בלוטית וצורית דקת-עלים. כולם גדלים בבתי גידול טבעיים, מלבד צורית בלוטית, שגדלה גם בבתי גידול מופרעים, בקרבת בני אדם. רוב המינים הם חד-שנתיים למעט צורית גבוה וצורית יוונית שהם בני-שיח, וצורית דקת עלים שהיא עשב רב-שנתי. לכולם עלים דמוי-גליל חוץ משלושה: צורית חופית, צורית אשורית וצורית דקת-עלים.