stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטרד ליחיד
יסודות העוולה > האשמה

ישנה מחלוקת בספרות המשפטית אם אחריות בגין מטרד ליחיד תלויה בקיום אשמה מצד הנתבע (ויש לראות בעניין זה את דעת פרופ' פרידמן) פקודת הנזיקין אינה מתייחסת לכך. ההלכה בבריטניה עד למתן פס"ד בפרשת Wagon Mound (No. 2) הייתה שאפילו נקט הנתבע בכל האמצעים הסבירים כדי למנוע את ההפרעה לתובע במסגרת פעילותו הלגיטימית, הוא עלול לשאת באחריות לגרימת ההפרעה. משמעות ההכרעה היא שהאחריות בגין מטרד היא אחריות מוגברת. כלומר אשמה אינה נדרשת כיסוד לאחריות. דעה זו הייתה הדעה המקובלת במשפט המקובל (לפי המלומד פלמינג). מאז נזנחה הדעה, והדעה המקובלת (הן במשפט האמריקאי – כפי שגורס המלומד פרוסר, והן במשפט המקומי – כפי שגורס פרופ' קרצ'מר) היא שאין אחריות בגין מטרד ללא יסוד של אשמה במובן של צפיות גרימת ההפרעה הבלתי סבירה על ידי הנתבע, מטעמי מדיניות: המגמה הכללית של פקודת הנזיקין בכלל (ובמטרד ליחיד בפרט) היא ביסוס אחריות על יסוד של אשמה, משום שהאחריות תלויה בגרימת נזק. יתר על כן, בראי זאת שהאחריות בגין נזקי גוף מבוססת על אשמה, אין זה סביר כי תינתן הגנה רחבה יותר בעוולות הנוגעות להנאה ממקרקעין (מאלו הנוגעות לשלמות גופנית). יתרה מכך, יש להנהיג משטר זה מתוך רצון לחתור אחדות הכללים החלים בעוולות מקבילות. כלומר, למנוע מצב בו אחריות הנתבע תלויה בעוולה עליה הסתמך התובע, כפי שבא לידי ביטוי בפרשה שנדונה בפס"ד חברת מפ"י בע"מ נ' משק אשר אשכנזי.
1) לפי הלכה זו ניתן להסיק כי לצורך אחריות אין צורך בהתרשלות (כהוראת מושג זה בעוולת הרשלנות), שכן גם נתבע שנקט בכל האמצעים הסבירים למנוע את ההפרעה יכול לשאת באחריות שזו גרמה. כפי שמבאר פרופ' קרצ'מר, יש להבחין בין התרשלות ובין אשמה: מכיוון שהתרשלות עומדת בסימן מחדל או אי-התערבות של הנתבע, יש להוכיח כי הייתה מחויבות כלפי הנתבע להתערב במצב הדברים כדי למנוע את ההפרעה. המבחן לקביעה זו הוא מבחן "ההתנהגות הסבירה", ובמבחן זה השופט מתחשב בשיקולי עלות האמצעים למניעת הנזק, מידת הסיכון שייגרם הנזק, וכדומה. לדוגמה: אם כתוצאה מגשם או שיטפון נגרם נזק למקרקעין התפוסים על ידי אלמוני, אם השיטפון ממשיך לכיוון מקרקעיו של פלוני – אין אלמוני אחראי כלפי פלוני על הנזקים שנגרמים לו, אלא אם כן אלמוני יכול היה למנוע את הנזקים על ידי נקיטת אמצעים סבירים. אין השופט נדרש לשיקולים אלו כאשר מדובר במעשה אקטיבי – משום שבמקרה זה די בהוכחת אשמה (כלומר, שההפרעה הייתה תוצאה צפויה מפעילות הנתבע). לסיכום, השאלה של אשמה, והצורך בצפיות כביטוי לאשמה – מתעוררת אך ורק כאשר הסעד המבוקש הוא פיצויים. אם וכאשר מדובר בפעולת ציווי (לדוגמה, מתן צו מניעה) – משום שמדובר בפעולה נמשכת או עתידית.
משפט משווה

לצורך השוואה, נשתמש במשפט הניו זילנדי וננסה לבחון נקודתו דמיון בין שתי שיטות המשפט, הניו זילנדית והישראלית.
משפט משווה > משפט ניו זילנדי

במשפט הניו זילנדי עוולת המטרד ליחיד, בדומה למשפט הישראלי נועדה למנוע מאדם פגיעה בהנאה מהקרקע שלו. עם זאת, לא כל הפרעה להנאה מהמקרקעין תוביל מיד לעוולת המטרד ליחיד.(S. Todd The Law of Torts In New Zealand) ההנאה ממקרקעין כוללת בתוכה את הזכות לאי-פגיעה פיזית במקרקעין. כמו-כן, ההנאה יכול שתיפגע גם באופן בו אינה פגיעה פיזית במקרקעין עצמם, אך עדיין נפגעת ההנאה מהם. כך לדוגמה, אדם יכול לטעון למטרד ליחיד אם נפגע מריחות לא נעימים (לדוגמה, ראו St. Helens Smelting Co v. Tipping) ואפילו אם לתחומו חדרו ענפים או שורשים מהעץ של שכנו, כמו בפסק הדין בעניין Woodnorth v. holdgate.
מטרדים נוספים יכולים להיות בדמות רעש, עשן ואף Todd בספרו המוזכר לעיל, העלה סוגיה בדבר היותה של קרינה אלקטרומגנטית כמטרד ליחיד.
מהסתכלות על הוראות החוק הניו זילנדי ניתן להבחין בדמיון רב בין השיטה המשפטית הניו זילנדית לשיטה המשפטית הישראלית. בשתיהן, כפי שנראה להלן, הנאה ממקרקעין אינה מוגבלת להגנה מפני פגיעות פיזיות בלבד במקרקעין, אלא גם מפגעים סביבתיים כגון רעש או זיהום אוויר אינם נעלמים מעיני המחוקקים בשתי המדינות, והמחזיק במקרקעין זכאי להגנה גם מפני פגיעות מסוג זה.
סקירת חוקים נוספים, להם קיימת השקה עם עוולת המטרד ליחיד > הוראות החוק הרלוונטיות

נוסף על פקודת הנזיקין, ישנן הוראות חוק מחוץ לפקודה אשר מתקשרות לעוולת המטרד ליחיד.
סקירת חוקים נוספים, להם קיימת השקה עם עוולת המטרד ליחיד > הוראות החוק הרלוונטיות > חוק למניעת מפגעים, תשכ"א-1961

חוק זה, המוכר גם בשם "חוק כנוביץ" מגדיר שלושה מצבים שייחשבו כמטרד ליחיד אם יתקיימו: גרימת רעש, ריחות וזיהום אוויר חזקים או בלתי סבירים מכל מקור שהוא, אם הם מפריעים, או עשויים להפריע, לאדם הנמצא בקרבת מקום או לעוברים ושבים. הסמכות לקבוע מהם רעש, ריחות וזיהום אוויר בלתי סבירים נתונה בידי שרי הפנים והבריאות. חוק זה ניתן לפרשנות בשתי דרכים – פרשנות מצמצמת ופרשנות מרחיבה.
פרשנות מצמצמת: לפי פרשנות זו, ההפרעות המפורטות בחוק הן רק סוגי הפרעות אשר יכולות להיחשב כמטרד ליחיד ואינן נותנות זכות תביעה לאנשים שאינם בעלי אינטרס במקרקעין, כגון עוברים ושבים.
פרשנות מרחיבה: לפי פרשנות זו, גם עוברים ושבים, ובעצם כל אדם הנמצא בקרבת מקום, הם בעלי זכות תביעה אם התקיימו ההפרעות.
ביהמ"ש העדיף את הפרשנות המרחיבה, ועל ידי זאת הרחיב את מעגל בעלי זכות התביעה בגין מטרדים גם לאנשים להם אין אינטרס במקרקעין. אף על פי שאותם אנשים לא יוכלו לתבוע בעוולת המטרד ליחיד, אלא יצטרכו לתבוע לפי החוק למניעת מפגעים, קבלת פרשנות זאת מוסיפה זכויות לנפגעים ממטרדים, כפי אלו מפורטים בחוק ומאפשרת להם לתבוע גם בהיעדר אינטרס במקרקעין.
לאור כך, מתעוררת השאלה בדבר נחיצותו של החוק למניעת מפגעים במקביל לסעיף 44 לפקודת הנזיקין. פרופסור קרצ'מר מבחין בין השניים: ההבדל בין שתי הוראות חוק אלה נעוץ בנטל השכנוע הרובץ על כתפי התובע. תובע רגיל בגין מטרד ליחיד חייב לשכנע את בית המשפט שההפרעה הנגרמת לו היא בלתי סבירה. שאלת סבירות ההפרעה היא שאלה עובדתית התלויה בנסיבותיו של כל מקרה ומקרה. לעומתו, התובע אשר מסתמך על החוק למניעת נפגעים, נשען על כללים שנקבעו בתקנות שהוצאו לפי חוק זה. כל שעליו לעשות, זה להראות שההפרעה אשר נגרמה לו, נובעת מעבירת הנתבע על אותם כללים. קביעת כללים אלו היא בגדר חובותיהם של השרים, כך קבע בית המשפט העליון בפרשות בעניין אופנהיימר נ' משרד הבריאות ופרניו נ' שר הבריאות. ניתן להבחין שתביעה תוך הישענות על החוק למניעת נפגעים מקלה על התובע את מלאכת הוכחת ההפרעה, בניגוד לתביעה הנשענת על עוולת המטרד ליחיד, אשר מהווה שאלה עובדתית בה צריך להכריע בית המשפט.
וינוגרד, במאמרו "מניעת מפגעים כיצד?", טוען שהחוק למניעת מפגעים מיותר כולו, לרבות הסעיף המשיק לעוולת המטרד ליחיד - סעיף 13.
פרופסור קרצ'מר מצטרף לדעתו של בית המשפט ומקבל את הפרשנות המרחיבה לחוק למניעת מפגעים. לעומת זאת, מעיון בסעיף 12 להצעת החוק למניעת מפגעים, עולה דווקא כי הפרשנות המצמצמת היא זו שעולה בקנה אחד עם כוונת המחוקק, מפני שהסיפא של הסעיף קובעת כי הפרת החוק למניעת מפגעים היא בגדר מטרד ליחיד, אפילו לא נתמלאו התנאים שנקבעו בפקודת הנזיקין.
לסיכום נקודה זו, נראה כי סעיף 13 לחוק למניעת מפגעים אינו מיותר. אם נותיר את עוולת המטרד ליחיד ככלי הבלעדי בידי התובע, עלולים אנו ליצור מצב, בו נפגע לא יצליח עובדתית להוכיח לבית המשפט את הנזק וכך יוותר ללא פיצוי או ציווי. במקרים כאלו, בא לעזרתו של הניזוק החוק למניעת מפגעים, שמהווה סוג של רשת ביטחון לניזוק, שיכול בהסתמך על הוראות חוק זה לקבל פיצויים, אם אכן הנתבע עבר על הכללים שקבע השר בתחום המדובר.
ביולי 2013 אישרה הכנסת תיקון לחוק לפיו בסמכותו של שוטר להיכנס למקום שבו יש חשש סביר לכך שמתבצעת עבירה של גרימת רעש, לצורך הפסקתו. השוטר רשאי לבקש להפסיק את העבירה ולנקוט אמצעים לשם כך. על השוטר להזדהות בפני השוהים במקום בשמו ולהציג תעודת שוטר.
סקירת חוקים נוספים, להם קיימת השקה עם עוולת המטרד ליחיד > הוראות החוק הרלוונטיות > חוק המקרקעין, תשכ"ט-1969, סעיף 17

סעיף 17 לחוק המקרקעין וסעיף 44 לפקודת הנזיקין הם הוראות מקבילות, אך קיימים הבדלים בין השניים, עליהם עומד פרופסור קרצ'מר בספרו "מטרדים":
סעיף 17 מגן על מחזיק במקרקעין, כלומר גם על בעלים שלא שולט שליטה ישירה במקרקעין. סעיף 44 לעומתו, מגן רק על בעל אינטרס ישיר במקרקעין.
סעיף 17 אינו כולל הגנה על בעל אינטרס שאינו מחזיק במקרקעין, בעוד סעיף 44 מגן על כל בעל אינטרס במקרקעין, גם אם אין מדובר בהחזקה בהם.
סעיף 17 מגן רק על שימוש במקרקעין, ואילו סעיף 44 מגן על הנאה ממקרקעין.
סעיף 44 יכול לתת לנפגע פיצויים, לעומת סעיף 17 שמאפשר לקבל רק סעד של צו.
סעיף 44 מגן מפני "הפרעה של ממש לשימוש סביר", לעומתו סעיף 17 מגן מפני כל הפרעה, גם אם ההפרעה אינה משמעותית.
סקירת חוקים נוספים, להם קיימת השקה עם עוולת המטרד ליחיד > הוראות החוק הרלוונטיות > סעיף 29 לפקודת הנזיקין – הסגת גבול במקרקעין

בעבר ההבדל היה בין גרימת נזק ישיר לבין גרימת נזק לא ישיר. הסגת גבול כללה את הנזק הישיר ואילו המטרד את הנזק הלא ישיר. דוגמה זו הומחשה היטב על ידי פרופסור קרצ'מר בעזרת פסק דין אנגלי משנת 1725 בעניין Reynolds v. Clarke: אם הנתבע שופך מים לתוך חלקתו של התובע הוא אחראי בהסגת גבול, אך אם הוא בונה תעלה שדרכה יזרמו מים לתוך חלקת התובע, הוא אחראי בגין מטרד.
כיום עוולה הסגת הגבול מגינה על מחזיק במקרקעין החזקה ייחודית, ואילו עוולת המטרד ליחיד מגינה על כל בעלי הזכויות במקרקעין. הבדלים נוספים בין שני הסעיפים:
הסגת גבול דורשת חדירה פיזית למקרקעין, כפי שניתן לראות לדוגמה, בפסק הדין בעניין נגר נ' דהרי. בעוד המטרד ליחיד מסתפק בחדירה של רעש, ריחות ואף מצבים ללא חדירה כלל, כמו הסתרת חלון ראווה, כפי שניתן להיווכח בפסק הדין בעניין נכסי משפחת מלקינד בע"מ נ' החברה הכללית להספקה.
מטרד דורש הפרעה של ממש לשימוש במקרקעין ואילו בעוולת הסגת הגבול אין נפקא מינא אם החדירה גרמה לנזק או לא.
בעוולת הסגת הגבול ניתן לקבל פיצויים רק אם נגרם נזק ממוני, ואילו בעוולת המטרד ליחיד ניתן לקבל פיצוי גם במקרה של נזק לא ממוני.
סקירת חוקים נוספים, להם קיימת השקה עם עוולת המטרד ליחיד > הוראות החוק הרלוונטיות > עוולת הרשלנות

לכאורה שתי העוולות מגינות על אינטרסים שונים. עוולת המטרד ליחיד מגינה על אינטרס השימוש הסביר בקרקע ואילו עוולת הרשלנות באה למנוע צורת התנהגות - רשלנות של הנתבע. עם זאת, קיימים מקרים בהם העוולות נפגשות, וזאת כאשר המטרד ליחיד נגרם כתוצאה מהתרשלות. דוגמה למקרה כזה ניתן למצוא בפסק הדין בעניין חברת מפ"י בע"מ נ' משק אשר אשכנזי, בו נתבע מתרשל בהשקיית שדותיו ומים חודרים לחלקת התובע וגורמים שם נזק.
סקירת חוקים נוספים, להם קיימת השקה עם עוולת המטרד ליחיד > הוראות החוק הרלוונטיות > כלל Rylands v. Fletcher

שהובא בספרו של Street קובע כי: "אדם אשר תוך כדי שימוש לא טבעי במקרקעין שלו, מכניס למקרקעין ואוגר בהם כל דבר העלול לגרום נזק בהימלטו, יהיה אחראי לנזק שייגרם כתוצאה מהימלטותו של דבר זה. מעיון בכלל זה אנו למדים כי אדם אחראי גם לנזק שנגרם כתוצאה מדבר מה ש"נמלט" מן המקרקעין שלו, ואין נפקא מינה אם מדובר בחיה שנמלטה בפועל או במים ש"נמלטו". גישה אחת לסוגיה גורסת כי כלל זה הוא חלק מעוולת המטרד ליחיד ואין לעשות הבחנה בין מקרה שנופל תחת כלל ה לבין מקרה "רגיל" של מטרד ליחיד (Newark, The Boundaries of Nuisance). לעומת גישה זו, יש הטוענים כי קיימים הבדלים בין המצבים השונים, אחרת לא היה טעם לקיומו של הכלל הנ"ל (Eekelaar, Nuisance and Strict Liability). קרצ'מר מציין כי כלל זה לא אומץ בחקיקה הישראלית, אלא במקומו חוקק הכלל בסעיף 38 לפקודת הנזיקין, המעביר את נטל הראיה למחזיק במקרקעין, שעליו להוכיח שלא הייתה התרשלות מצידו, הגוררת אחריות במקרה של נזק שנגרם "על ידי שנמלט דבר העלול לגרום נזק בהימלטו". יוצא שאין בישראל כלל המכיר באחריות ללא אשמה במקרה של נזק שנגרם כתוצאה מכך ש"נמלט דבר העלול לגרום נזק בהימלטות". הכלל הקבוע בסעיף 38 לפקודת הנזיקין שייך לתחום הרשלנות ולא למטרד ליחיד.
סקירת חוקים נוספים, להם קיימת השקה עם עוולת המטרד ליחיד > הוראות החוק הרלוונטיות > הפרעה לאור שמש

קרצ'מר מציין כי קיימת הפרדה בין זכויותיו של אדם להנאה מהמקרקעין שלו לבין הזכות להנאה מאור שמש. שוני זה הוא תולדה של המשפט האנגלי. לפי המשפט האנגלי, זכות להנאה מאור שמש יכולה להירכש רק בדרך של הסכם או מכח שימוש במשך שנים. הווה אומר, אין החזקה בקרקע נותנת זכות טבעית לשמש. בניגוד להפרעות אחרות, בהן הגנה מכח שימוש בשנים באה דווקא לטובת הנתבע, בכל הנוגע בהנאה מאור שמש, הנאה מכח שנים באה לעזרתו של הנפגע. לא כל הפרעה לאור שמש היא בגדר עוולה אזרחית, אלא רק הפרעה שעולה לכדי פגיעה בהנאה הסבירה של בעל הזכות במקרקעין, תסווג כעוולה.
סקירת חוקים נוספים, להם קיימת השקה עם עוולת המטרד ליחיד > הוראות החוק הרלוונטיות > מניעת תמיכה

לפי המשפט המקובל האנגלי, זכאי בעל מקרקעין לתמיכה למצבם הטבעי של מקרקעין, ממקרקעין שכנים (Clerk and Lindsell, on Torts).לפני חקיקת חוק המקרקעין, תשכ"ט-1969, קבע בית המשפט העליון שמניעת תמיכה ממקרקעין שכנים נחשבת כמעשה של מטרד ליחיד. (ראו פרשת בית משותף פתח תקווה נ' למברט).
לאחר חקיקת חוק המקרקעין התבטל הצורך לראות מעשה של מניעת תמיכה ככלול בעוולת המטרד ליחיד, מכיוון שחוק זה הכניס לפקודת הנזיקין את סעיף 48א, המגדיר מניעת תמיכה כעוולה נפרדת.
הצעת הקודיפיקציה

בהצעת הקודקס האזרחי (הקודיפיקציה), ישנה התייחסות גם לעוולת המטרד ליחיד. סעיף 397 בהצעת החוק אומר שמטרד ליחיד הוא הפרת הזכויות בסעיף 505 בהצעת החוק, שלשונו היא: "בעלים של נכס, המחזיק והמשתמש בו, זכאים לכך שאדם אחר שאין לו זכות לכך, לא יפריע הפרעה של ממש לשימוש הסביר בנכס או להנאה הסבירה ממנו, בהתחשב במיקומו ובטיבו". מעיון בנוסח ההצעה, ניתן לראות כי אין הבדל משמעותי בין נוסח ההצעה לבין נוסח הסעיף בפקודה הקיימת, אך עם זאת ישנו חידוד בנוגע לזהות הטוען למטרד – בעלים, מחזיק ומשתמש. ככל הנראה, הדבר בא לאחר שבפסיקה התעוררו מחלוקות בנוגע לזהות האדם הזכאי לטעון למטרד, והצעת הקודיפיקציה קובעת בבירור שאין צורך בבעלות במקרקעין, אלא כל בעל אינטרס בהם זכאי להגנה ממטרד.
מבט לעתיד

נראה כי המגמה היא הרחבת גבולות עוולת המטרד ליחיד בשני אופנים: מחד, הרחבת מעגל הזכאים לתבוע בגין מטרד ליחיד, כלומר לא רק מחזיקים במקרקעין אלא גם אנשים שרק נהנים מהמקרקעין. ומאידך, הרחבת המאורעות הנופלים תחת הגדרת המטרד. לשון החוק אינה מספקת לנו מבחן חד-משמעי לגבי גבולות המטרד אלא נוקטת במושגי שסתום כגון "הפרעה של ממש". עמימות זו של לשון הסעיף נותנת יד חופשית לבתי המשפט לפרש מושגים אלו כראות עיניהם, דבר אשר עלול להוביל לתוצאות שאינן בהכרח רצויות. השאלה המתבקשת היא, עד כמה ראוי למתוח את גבולות העוולה, מבלי שזו תאפיל על זכויות אחרות? האם פגיעה בשקט נפשי היא מטרד? האם פגיעה בנוף היא מטרד?
כל אלה הן שאלות מהותיות שעליהן בית המשפט טרם נתן את הדעת. שאלות אלה חשובות לא רק לאותם מקרים ספציפיים אליהן הן מתייחסות, אלא התשובות עליהן יבחנו את מגמת בתי המשפט לעתיד, מתיחה מוגזמת של גבולות העוולה עלולה להוביל ל"פיצוץ", כלומר הגעה למצב בו העוולה מכסה ספקטרום רחב מדי של מקרים ורמת הזהירות הנדרשת בכל פעולה תהיה גבוה מדי מחשש מתביעה בגין מטרד. חשש נוסף הוא מפני סחטנות של תובעים פוטנציאליים. בהיעדר גבולות ברורים של העוולה, כל בעל אינטרס במקרקעין יראה עצמו כתובע אפשרי בגין כמעט כל פעילות שיש לה נגיעה כלשהי במקרקעין שלו, אף שאין היא בהכרח מסיבה לו נזק ממשי. מאידך, פירוש מצמצם של ביהמ"ש עלול לרוקן את העוולה מתוכן ולצמצמה למספר מקרים מוגבל, שיקל על מטרידים להתגונן מפני תביעה ולטעון שמעשיהם לא עונים על דרישת הסעיף. מעיון בפסקי הדין הבאים שיינתנו בבית המשפט בנושא המטרד ליחיד, ניתן יהיה לנסות וללמוד לאיזה כיוון נוטה מגמת בתי המשפט, האם לכיוון הפרשנות המרחיבה, או שמא היצמדות להלכות הקיימות מבלי להרחיב יתר על המידה את קשת המקרים הנופלים תחת ההגדרה "מטרד ליחיד".
לקריאה נוספת > חקיקה ישראלית

פקודת הנזיקין [נוסח חדש]
הצעת חוק דיני ממונות, תשס"ו-2006
הצעת חוק למניעת מפגעים, תשכ"א-1961. ה"ח תשכ"א, 66
לקריאה נוספת > פסיקה ישראלית

ע"א 436/60 עזרי נ' קליין, פ"ד ט"ו, 1177
ע"א 81/68 זנגי נ' אנגלשטיין, פ"ד כ"ב (2), 24
ע"א 407/54 בית משותף ג' פתח-תקוה בע"מ נ' למפרט, פ"ד י', 1104
ע"א 164/53 צוצרסקי נ' סנדלר, פ"ד ח' 368
ע"א 44/76 אתא חברה לטקסטיל בע"מ נ', פ"ד ל' (3) 785
ע"א 302/63 רייס נ' קופף, פ"ד י"ח (3), 309
ת"א 395/72 נכסי משפחת בלקינד בע"מ נ' החברה הכללית להספקה, פ"מ ע"ט, 200
ע"א 17/62 לטוביצקי נ' לפלר, פ"ד י"ז, 87
ע"א ב"ש 35/73 שוורץ נ' נחום, פ"מ תשל"ה (2), 320
ת"א ח' 972/63 שטיינברג נ' שכטר, פ"מ נ', 281
ע"א 302/67 חברת מפ"י בע"מ נ' משק אשר אשכנזי, פ"ד כ"ב (1), 211.
בג"ץ 295/65 אופנהיימר נ' משרד הפנים והבריאות, פ"ד כ (1), 309
בג"ץ 372/71 פרניו נ' שר הבריאות, פ"ד כו (1), 809
ע"א נגר נ' דהרי, פ"ד יח (2), 175
לקריאה נוספת > פסיקה זרה

Wagstaff v. Edison Bell Co. (1893) 10 T.L.R. 80
Sedleigh-Denfield v. O'Callaghan [1940] A.C. 880
Goldman v. Hargrave [1967] 1 A.C. 645
Qring v. Cohen [1941] 1 K.B. 922
Cunard v. Antifyre Ltd. [1933]1 K.B. 511
St. Helens Smelting Co v. Tipping (1865) 11 HLC 642
Woodnorth v. holdgate [1955] NZLR 552
McKelvey v. Invercargill Milk-Supply Co Ltd [1928] NZLR 223
Tattley v. Cave [1919] GLR 258
לקריאה נוספת > ספרות ישראלית

דוד קרצמר, מטרדים, בעריכת ג. טדסקי (1980)
דוד שור, הסיפור של אתא נ' שוורץ: סיפור(י) הליברליזם הישראלי, מעשי משפט י 279–302 (2019)
א. וינוגרד "מניעת מפגעים כיצד?" הפרקליט יח (תשכ"ב) 84
לקריאה נוספת > ספרות זרה

Prosser Handbook of the Law of Torts (4th ed.), 1971
(.Winfield and Jolowicz, On Tort (10th ed
Fleming, The Law of Torts (4th ed.), 1971
Salmond, on Torts (16th ed.), 1973
(.Winfield and Jolowicz, On Tort (10th ed
Harrison v. Southwark and Vauxhall Water Co. [1891] 2 Ch. 409
Freidmann, "Incidence of Liablity in Nuisance" (1943) 59 L.Q.R 63
Wagon Mound (No. 2) [1967] 1 A.C., 617
S. Todd "The Law of Torts In New Zealand" (2nd Edition) 521
Street, on Torts (5th ed.) p. 242
Newark, The Boundaries of Nuisance (1949) 65 L.Q.R 480
Eekelaar, Nuisance and Strict Liability (1973) 8 Irish Jurist 191
הערות שוליים

↑  ע"א 436/60 עזרי נ' קליין
↑  רוני רוזנברג, ‏מטרד ליחיד והפרת חובה חקוקה, רוני רוזנברג, באתר גלובס, 16 באוגוסט 2015
↑  כפי שבא לידי ביטוי בפס"ד Harrison v. Southwark and Vauxhall Water Co
↑  McKelvey v. Invercargill Milk-Supply Co Ltd
↑  Tattley v. Cave
↑  דוד שור, הסיפור של אתא נ' שוורץ: סיפור(י) הליברליזם הישראלי, מעשי משפט י, 2019, עמ' 302-279
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
| דיני נזיקין |
| --- | --- | --- |
| העוולות הספציפיות | תקיפה • כליאת שווא • גרם הפרת חוזה • הסגת גבול • הפרת חוזה נישואין והפרת חוזה עקב שביתה והשבתה כחריג לגרם הפרת חוזה • מטרד לציבור • מטרד ליחיד • הפרעה לאור שמש ומניעת תמיכה • תרמית • שליחת יד • נגישה |  |
| עוולת הפרת חובה חקוקה | הפרת חובה חקוקה |  |
| עוולת הרשלנות | התרשלות • חובת הזהירות • הדבר מעיד על עצמו • חובת הראיה ברשלנות |  |
| קשר סיבתי | קשר סיבתי משפטי • קשר סיבתי עובדתי |  |
| נזק | נזק כלכלי טהור • נזקי ריקושט • נזק בלתי ממוני טהור • גולגולת דקה • פגיעה באוטונומיה • ריחוק הנזק • עקרון הקטנת הנזק |  |
| נזיקין מתחום הרפואה | רשלנות רפואית • הסכמה מדעת • הולדה בעוולה • הפלה בעוולה • חוק זכויות החולה |  |
| לשון הרע | ההגנה על הפרטיות בנזיקין • לשון הרע על המת ולשון הרע על ציבור • הגנת "אמת דיברתי" בלשון הרע • הגנת תום הלב בלשון הרע |  |
| עוולות מסחריות | גנבת עין • פגמי ייצור והעדר אזהרות • גזל סוד מסחרי • פגמי תכנון |  |
| עוולות חוקתיות | עוולות חוקתיות |  |
| הגנות | מעשה של מה בכך • קטין • הגנה עצמית • כורח |  |
| דוקטרינות המשפיעות על החיוב בנזיקין | אשם תורם כהגנה מוחלטת • אשם תורם כהגנה יחסית • הסתכנות מרצון • אשם תורם וקטינים • מעילה בת עוולה לא תצמח תרופה • התיישנות בנזיקין |  |
| ריבוי מעוולים | ריבוי מעוולים • מעוולים במשותף • נזק שאינו ניתן לחלוקה |  |
| אחריות שילוחית | אחריות שילוחית ואחריות מעביד • אחריות מעסיק קבלן • אחריות משתף ומשדל • אחריות רשויות ציבור ועובדי מדינה |  |
| פיצויים | פיצויים עונשיים • הטבת נזקי גוף • תשלום עתי ותשלום חד-פעמי • פיצוי ללא הוכחת נזק |  |
| מטרות דיני הנזיקין | צדק מתקן • צדק חלוקתי • הרתעה |  |
| ערכים נוספים בדיני נזיקין | כללי ברירת הדין • המחאת תביעה • מלחמה בדיני הנזיקין • מחדלים בנזיקין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538638705171  LCCN: sh85093184
לגונדה 2.6 ליטר

| --- | --- |

Lagonda 2.6-Litre, דגם קבריולה שנת 1952
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Aston Martin (אנ'), שם רשמי: "Aston Martin Lagonda Global Holdings plc"
 שנות ייצור:  1948–1953
 יחידות שיוצרו:  510
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 מודל אחריו:  לגונדה 3 ליטר
 אורך:  4,775 מ"מ
 רוחב:  1,727 מ"מ
 גובה:  1,549 מ"מ
 משקל:  1.471–1,600 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,883 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 2 שסתומים לצילינדר, 2,580 סמ"ק המפיק 106 כ"ס ב-5,000 סל"ד, יחס דחיסה 6.5:1 (מנוע קירור מים)
 הילוכים:  תמסורת ידנית – 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  145.2 קמ"ש
 צריכת דלק:  17 ליטר ל-100 ק"מ
לגונדה 2.6 ליטר (באנגלית: Lagonda 2.6-Litre) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית Aston Martin (אנ'), שם רשמי: Aston Martin Lagonda Global Holdings plc  אשר יוצרה בין השנים 1948–1953 בבריטניה.
תצורות

4 דלתות סלון, 4-5 נוסעים.
2 דלתות קבריולה, 4 נוסעים.
תצורות > "לגונדה 2.6 ליטר"

יוצרו 510 יחידות.
מנוע קדמי 6 צילינדרים מתוצרת "Lagonda" מסוג "Lagonda straight-6 engine" (אנ') שפותח על ידי המהנדס "W. O. Bentley" (אנ').
יחס כוח למשקל – 72.57 כ"ס ל-טון
רדיוס סיבוב – 4.60 מטר.
תאוצה בים 0–80 קמ"ש היא 12.7 שניות.
תאוצה בין 0–97 קמ"ש היא 17.6 שניות.
דגמי "לגונדה 2.6 ליטר" נבנו על ידי המהנדס "David Brown" (אנ').
מחיר היחידה (דגם 4 דלתות סלון) בשנת 1948 עמד על 3,420 שטרלינג (כולל מיסוי, בבריטניה).
תמונות

"לגונדה 2.6 ליטר"
"לגונדה 2.6 ליטר"
"לגונדה 2.6 ליטר"
"לגונדה 2.6 ליטר"
"לגונדה 2.6 ליטר" קבריולה
"לגונדה 2.6 ליטר" קבריולה
"לגונדה 2.6 ליטר" קבריולה
"לגונדה 2.6 ליטר" קבריולה, שנת 1953
ראו גם

לגונדה LG6
לגונדה 16/65
לגונדה 16/80
לגונדה 3 ליטר
הערות שוליים

↑  "לגונדה 2.6 ליטר", שנת 1946 (דור ראשון) – מפרט carfolio.com/specifications/models/car
↑  משנת 1947 בעלי השליטה ב"Lagonda" היא חברת ייצור מכוניות היוקרה הבריטית אסטון מרטין
↑  Michael Sedgwick, Gillies: A-Z of cars 1945-1970. UK: Bay View Books, 1993. 1-870979-39-7.
↑  "לגונדה 2.6 ליטר", 4 דלתות – סלון db-lagonda.com/26-litre-saloon
↑  "לגונדה 2.6 ליטר" – קבריולה astonmartins.com/car/2-6-litre-drophead-coupe
↑  The 2.5 litre Lagonda Drophead Road Test". The Motor. 1949.
שטריימל

שטריימל, תמונה מאוסף פיליפי
אדם חובש שטריימל
איש חבוש שטריימל בכותל
הרב הושע פרידמן בן-שלום, אדמו"ר מפאשקאן חובש שטריימל ייחודי, עם כיפה מחודדת בולטת למעלה, כעין כתר, כמנהג אדמו"רי רוז'ין.
שְׁטרַיימְל (מיידיש לעברית: מִזְנֶבֶת) הוא כובע פרווה שחלקים מהגברים היהודים החרדים נוהגים לחבוש (לאחר הנישואין) בשבתות, חגים ובימי חול המועד. נוהגים לחובשו בעיקר חסידים יוצאי מזרח אירופה וחלק מהליטאים הירושלמים (ממשיכי דרכם של ה"פרושים" מבני היישוב הישן).
השטריימל עשוי ברובו, כמשתמע משמו העברי, מקצוות זנבותיהם של בעלי חיים כמו דָּלָק סיבירי (צוֹבֶּל), דָּלָק הסלעים, שועל אפור מצוי, גרגרן, חורפן (מינק) או דָּלָק אירופי. הזנבות מתחלקים למספר סוגים ואיכויות על פי ארצות המוצא וזן החיה (דָּלָק הסלעים (סטון מרטן), דָּלָק (מָארְדֶר) ועוד).
פרוות של החיות הללו משמשת להכנת מעילים, לעיטור שמלות ולמוצרים אחרים, בעוד שקצוות הזנב נחשבו עד המצאת השטריימל לפסולת מיותרת. נכון לשנת 2021 נע מחירו של השטריימל, הנעשה בעבודת יד, בין 3,000 ל-14 אלף דולר.
בימינו יש החובשים שטריימל סינתטי שמחירו נמוך בהרבה מן השטריימל הטבעי, למרות שגם בשטריימל היקר ישנם גם שערות סינתטיות דבר המקל על משקלו. מרכזו של השטריימל עשוי מקטיפה.
מקור השם

מקור השם אינו ידוע אולם יש כמה סברות שונות. הראשונה, שמקור המילה הוא ב"שטרמנקל", שפירושה שיער עבה. אחרים טוענים שהמקור הוא בשפות סלאביות, במילה "סְרָאם", קרי, ביזיון. סברה זו יוצאת מתוך ההנחה שעיטור הראש בזנבות חיה נכפתה על היהודים לביזיונם. ישנם חוקרים הטוענים כי שמקור המילה בגרמנית stroh (שְׁטְרוֹ), שפירושה קש, ואמנם כך נראות שערות השטריימל. 'שְׁטְרַיְים' ביידיש הוא פס, ו'שְׁטְרַיְימְל' נאמר בלשון הקטנה. בפולנית stroj פירושו כיסוי ראש.
אמרה חסידית המיוחסת לרבי פנחס שפירא מקוריץ, תלמיד הבעל שם טוב, היא ששבת היא ראשי תיבות של ”שטריימל במקום תפילין”, שכן בשבת נהוג לחבוש שטריימל אך אסור להניח תפילין.
היסטוריה

מקובל כי מקור השטריימל בפולין, אשר בה העשירים והמכובדים היו נוהגים להקיף את המגבעת שלהם בפרווה של צוֹבֶּל (דָּלָק סיבירי) כאות לייחוסם, וכך התקבל השטריימל כלבוש חג גם אצל יהודים פשוטים. ישנה אגדה שמקורו של השטריימל בגזרה של הצאר הרוסי, לפיה יהודי יהיה חייב לקשור לכובעו בשבתות וחגים זנב של חיה טמאה. השתדלנים היהודים הצליחו לדחות מימוש גזרה זו לאחר גיל הנישואין, והתחכמו לה על ידי כריכת הזנב מסביב לכובע.
גרסה נוספת מתייחסת לגזרת הלבוש שבה נדרשו היהודים להתלבש כמו הגויים ולגלח את זקנם. בליטא בחרו רבני היהודים להיכנע לדרישה בגלל פיקוח נפש. ואילו רבני פולין ובראשם החידושי הרי"ם מגור סברו כי מדובר בשעת השמד בה מצווים היהודים למסור את נפשם אף על מצוות פחות חמורות אשר אין עליהם ציווי של מסירת נפש. לאחר מאבק מתמשך שכלל אף את מעצרו של הרבי מגור, דבר שהוביל להפגנות המוניות, נכנעו השלטונות, אבל על מנת להשפיל את היהודים דרשו שילבשו את לבושם של הקוזקים, הספודיק, להסתיר את פאותיהם מתחת לכובעם, ובנוסף לתחוב את שולי מכנסיהם בתוך גרביהם, מנהג אשר נשאר בחסידות גור עד ימינו.
סברה המקובלת יותר בחוץ לארץ היא שהשטריימל מגיע מרוסיה. על פי סברה זאת, כאשר הצאר הרוסי הוציא צו שעל גברים יהודים נאסר לחבוש כיפה (הגברים הרוסים באותה תקופה חבשו את השטריימל בגלל האקלים הקר), היהודים עטפו סביב הכיפה פרווה על מנת להסתירה.
על פי ספרו של דנצ'ו ארנון "כובעים בראש", יצרני השטריימל נוהגים להשתמש ב-13, 18 או 26 זנבות לייצור שטריימל יחיד. מספרים אלו הם בעלי משמעות מיוחדת, ומסמלים בהתאמה י"ג מידות, ח"י והשם המפורש בגימטריה.[דרוש מקור: איפה בספר?] ישנם גם יצרנים המשתמשים במספר גבוה יותר של זנבות.
במסורת החסידית מקובל כי מקור חבישת השטריימל היה על ידי תלמידי הבעל שם טוב, שרצו לסמל בחבישתו את העלאת דברים נמוכים (כמו זנב של חיה טמאה) להתכללותם בקדושה[דרוש מקור].