stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב פרי (פרולוב)

ערך זה עוסק באלוף פיקוד הדרום לשעבר. אם התכוונתם לראש השב"כ לשעבר, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1915 י"ד באלול ה'תרע"ה סופיה, ממלכת בולגריה ממלכת בולגריה
 פטירה:  8 בפברואר 2001 (בגיל 85) ט"ו בשבט ה'תשס"א רחובות, ישראל ישראל
 מקום קבורה:  רחובות 
 תאריך עלייה:  1925
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה    צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד מחוז ירושלים  מפקד פיקוד ההדרכה  ראש מינהל הסגל  נספח צה"ל באיטליה, שווייץ ויוגוסלביה  ממלא מקום אלוף פיקוד הדרום  נשיא בית הדין הצבאי לערעורים
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי הגדול     מלחמת העצמאות
 תפקידים אזרחיים
 יו"ר האגודה למען החייל, יו"ר יד לבנים רחובות
 
יעקב פרי (פרולוב) (24 באוגוסט 1915 – 8 בפברואר 2001) היה מפקד בכיר ב"הגנה" ובצה"ל, בו הגיע לדרגת אלוף. בין התפקידים שמילא: מ"מ אלוף פיקוד הדרום, מפקד מחוז ירושלים, נשיא בית הדין הצבאי לערעורים, מפקד פיקוד ההדרכה, ולאחר שחרורו מצה"ל, יו"ר האגודה למען החייל.
ביוגרפיה

יעקב פרי נולד בסופיה שבבולגריה בשם יעקב פרולוב. הוא עלה לארץ ישראל ב-1925. עוד כתלמיד בגימנסיה הרצליה הצטרף פרי ל"הגנה". ב-1939 סיים קורס מפקדי מחלקות בג'וערה. מאז היה במנגנון הקבע של ההגנה. בשנים 1942‏-1946 פיקד על החי"ש בתל אביב ואחר כך פיקד על נפת הדרום.
במלחמת העצמאות הקים את גדוד 52 עם לוחמי נפת אפרים במחוז תל אביב. כאשר הוקמה חטיבת גבעתי צורף הגדוד לחטיבה. כמפקד הגדוד הוא פיקד על כיבוש משלטי חוליקאת במבצע יואב. בסוף המלחמה החליף את שמעון אבידן בתפקיד מפקד חטיבת גבעתי. אחר כך שימש כראש מחלקת מבצעים במטכ"ל, ראש מטה וממלא מקום מפקד הפיקוד השמיני וכראש מטה פיקוד הדרום. ב-1954 שימש כאלוף הפיקוד כממלא מקומו של אלוף משה צדוק. בשנים 1955–1957 שימש ראש מנהל הסגל. לאחר מכן שימש מפקד פיקוד ההדרכה, מפקד מחוז ירושלים (1959–1961), בתקופה זו פיקד על מצעד צה"ל שנערך בירושלים. ב-1961 מונה לנספח צה"ל באיטליה, שווייץ ויוגוסלביה. בדצמבר 1963 מונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים, ושנה אחר כך הועלה לדרגת אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל, כיהן כיושב ראש האגודה למען החייל, בשנים 1969–1979, וכיושב ראש "יד לבנים" רחובות.
בשנת 1970 קיבל פרי את תואר יקיר העיר רחובות.
פרי היה נשוי לחסיה לבית לנדו (נפטרה ב-1964), שמשפחתה הייתה ממקימי העיר רחובות. לזוג נולדו שלושה בנים. בנו ספי (יוסף) נהרג במלחמת יום הכיפורים. לאחר פטירתו, נקבר יעקב פרי לצד בנו, בבית הקברות הצבאי בעיר רחובות, בה קרוי רחוב על שמו.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  א/מ י. פרי – מפקד מחוז ירושלים, דבר, 4 ביוני 1959
↑  אל"מ י. פרי – נשיא ביה"ד הצבאי, דבר, 5 בדצמבר 1963
↑  א. יריב וי. פרי – לדרגת אלוף, דבר, 25 באוקטובר 1964
↑  שרגא הר-גיל, אנשים מאחורי הכותרות: בלי מדים – למען החיילים, מעריב, 30 בינואר 1969
↑  עיטור "יקיר רחובות" – לארבעה אלופי צה"ל, מעריב, 4 ביוני 1970; עיטור "יקיר רחובות" ניתן ל-10 תושבים ו-4 אלופים, מעריב, 21 ביוני 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299018205171  ISNI: 0000 0003 6959 6992  VIAF: 239257955   WorldCat (עם VIAF): 239257955 
יעקב פרי נואם, לצידו דוד בן-גוריון ופולה
כריס דוהון

| --- | --- |

דוהון במדי לוס אנג'לס לייקרס, 2012
 לידה:  31 באוגוסט 1982 (בן 42) מאמו, לואיזיאנה, ארצות הברית
 עמדה:  רכז
 גובה:  1.85 מטרים
 מספר:  1, 21, 25
 מכללה:  אוניברסיטת דיוק
 דראפט:  בחירה מספר 38, 2004 שיקגו בולס
 קבוצות כשחקן
 2004–2008 2008–2010 2010–2012 2012–2013:  שיקגו בולס ניו יורק ניקס אורלנדו מג'יק לוס אנג'לס לייקרס
 הישגים כשחקן
 זכייה בטורניר אליפות המכללות (2001)
כריסטופר ניקולס "כריס" דוהון (באנגלית: Christopher Nicholas "Chris" Duhon; נולד ב-31 באוגוסט 1982) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2004–2013. ממוצעיו הכוללים לאורך 9 עונותיו ב-NBA הם 6.5 נקודות, 4.4 אסיסטים ו-2.3 ריבאונדים למשחק. ב-29 בנובמבר 2008 קבע את שיא המועדון של ניו יורק ניקס עבור סך אסיסטים במשחק בודד, כאשר מסר 22 אסיסטים במשחק מול גולדן סטייט ווריורס.
בן דודו של הכדורסלן ג'רט ג'ק.
קריירת תיכונים ומכללות

דוהון נולד בעיר מאמו שבלואיזיאנה, ולמד ב"תיכון סאלמן" אשר בסליידל, על יד ניו אורלינס. בסיום שנתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של התיכון זכה בתואר שחקן התיכונים המצטיין של לואיזיאנה (Louisiana Mr. Basketball), ונבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
בין השנים 2000–2004 למד באוניברסיטת דיוק, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן מייק ששבסקי. לאורך מרבית עונתו הראשונה שימש כשחקן ספסל, אך לקראת טורניר אליפות המכללות הפך לשחקן חמישייה קבוע בשל פציעתו של שחקן הקבוצה קרלוס בוזר. במשחק הגמר של הטורניר התמודדה דיוק מול אוניברסיטת אריזונה, בה שיחקו גילברט ארינאס, ריצ'רד ג'פרסון ולוק וולטון, וגברה עליה בתוצאה 82–72 בדרך לזכייתה השלישית אי פעם באליפות המכללות. במשחק הגמר קלע דוהון 9 נקודות, בעוד כוכבי הקבוצה מייק דאנליבי, שיין באטייה וג'יי ויליאמס הצטיינו עם 55 נקודות משותפות.
בשתי העונות הבאות הודחה דיוק מטורניר האליפות בשלב שמינית הגמר (NCAA Sweet Sixteen), מול אוניברסיטת אינדיאנה ואוניברסיטת קנזס, בהתאמה. בעונת 2003/2004 הוביל דוהון את הקבוצה, לצד הפרשמן לואול דנג והסופמורים ג'יי. ג'יי. רדיק ושלדן ויליאמס, עד לפיינל פור אליפות המכללות, עם ממוצעים של 10.0 נקודות ו-6.1 אסיסטים למשחק. במשחק חצי הגמר בלט דוהון עם 15 נקודות ו-6 אסיסטים, אך דיוק הפסידה בתוצאה 78–79 מול אוניברסיטת קונטיקט, אותה הובילו בן גורדון ואמקה אוקפור. בעת סיום לימודיו ניצב במקום הראשון בתולדות דיוק בסך חטיפות בקבוצה (300), ובמקום השני בסך אסיסטים (819), אחרי בוב הרלי. בארבע עונותיו בליגת המכללות היה שותף ב-123 ניצחונות, נתון אשר מציב אותו במקום השני בתולדות מחוז החוף האטלנטי (ACC), אחרי חברו לקבוצה שיין באטייה אשר ניצח ב-131 משחקים.
קריירה מקצועית

בדראפט ה-NBA‏ 2004 נבחר דוהון בבחירה ה-38 על ידי שיקגו בולס, אשר צירפה באותו הדראפט גם את לואול דנג ובן גורדון. בעונת הרוקי שלו היה הרכז הפותח של הקבוצה, ותרם 5.9 נקודות ו-4.9 אסיסטים בממוצע למשחק. ב-3 העונות הבאות שימש כשחקן חמישייה בכמחצית מהמשחקים, והעמיד ממוצעים של 7.3 נקודות ו-4.3 אסיסטים למשחק. בעונת 2006/2007 העפיל עם קבוצתו בפעם היחידה בקריירה לסיבוב הפלייאוף השני, בטרם הודחו הבולס על ידי דטרויט פיסטונס.
ביולי 2008, לאחר 4 עונות בשיקגו, חתם דוהון על חוזה לשנתיים בניו יורק ניקס, עבור כ-12 מיליון דולר. ב-29 בנובמבר 2008 שבר את שיא המועדון, בו החזיק עד אז ריצ'י גארין, כאשר מסר 22 אסיסטים בניצחון קבוצתו מול גולדן סטייט ווריורס. באותה עונה העמיד דוהון שיאי קריירה של 11.1 נקודות, 7.2 אסיסטים ו-3.1 ריבאונדים למשחק, אך הניקס סיימו עם מאזן שלילי (32–50) בפעם השמינית ברציפות.
ביולי 2010, לאחר שנתיים בניו יורק, חתם באורלנדו מג'יק על חוזה ל-4 עונות בסך כ-15 מיליון דולר. בשתי עונותיו בקבוצה שימש כמחליפו מהספסל של ג'מיר נלסון, וקלע 3.2 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת 2012/2013 הועבר ללוס אנג'לס לייקרס כחלק מטרייד בין ארבע קבוצות, במסגרתו דווייט הווארד נשלח ללייקרס, אנדרה איגודלה נשלח לדנוור נאגטס, אנדרו ביינום וג'ייסון ריצ'רדסון נשלחו לפילדלפיה 76', וניקולה ווצ'ביץ', מוריס הארקלס, ארון אפללו ואל הרינגטון נשלחו למג'יק. בעונתו היחידה עם הלייקרס שותף ב-46 משחקים בלבד, וקלע 2.9 נקודות למשחק. בסיום אותה עונה שוחרר דוהון מהקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 30.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של דוהון ב-NBA, באתר basketball-reference.com
1 2  סיכום המשחק בין הניקס לווריורס, באתר הניו יורק טיימס, 29 בנובמבר 2008
↑  שחקני ה-NBA הצטלמו עם סבם בן ה-102, באתר theurbandaily.com,‏ 28 בינואר 2012
↑  סגלי הקבוצות במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן 2000, באתר realgm.com
↑  סטטיסטיקות המשחק בין דיוק לאריזונה, באתר sports-reference.com
↑  סטטיסטיקות המשחק בין דיוק לקונטיקט, באתר sports-reference.com
↑  סטטיסטיקות המכללות של דוהון, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 2004, באתר basketball-reference.com
↑  דוהון מסכם על חוזה בניו יורק, באתר heraldnet.com,‏ 4 ביולי 2008
↑  סטטיסטיקות המשחק בין הניקס לווריורס, באתר basketball-reference.com
↑  דוהון מסכם על חוזה באורלנדו, באתר sbnation.com,‏ 6 ביולי 2010
↑  דווייט הווארד עובר ללייקרס בטרייד בין 4 קבוצות, באתר ESPN,‏ 9 באוגוסט 2012
כתובת (ארכאולוגיה)

אבן רוזטה, מן הכתובות המפורסמות שנתגלו.
כתובת היא מונח המתייחס לכל מסמך, סימן, מספר או אות שנכתבו, גולפו, עוצבו, או נחרטו על חומרים בעלי שרידות יחסית כגון אבן, שיש, מתכת, עץ. חקר הכתובות הוא תחום במדעי הארכאולוגיה הנקרא אפיגרפיה.
חקר כתובות נבדל מחקר מסמכים שנכתבו על נייר, עור, גוויל, או פפירוס; מחקרם של טקסטים אלה נקרא פלאוגרפיה.
ראו גם

קטגוריה:כתובות עבריות
לקריאה נוספת

ראו ערכים "אפיגרפיה" (כרך ה', עמ' 188) ו"כתובות" (כרך כ', עמ' 1108–1109) בתוך: האנציקלופדיה העברית, הוצאת ספריית הפועלים, 1988
ראו ערך "כתובות" בתוך: יואל רפל ואוריאל רפפורט, אנציקלופדיה לתולדות ארץ-ישראל, הוצאת מודן – משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1986, עמ' 424–442
יחסי סרביה–רוסיה

| יחסי סרביה–רוסיה |
| --- | --- |
סרביה: רוסיה


סרביה: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
77,474: 17,098,242
אוכלוסייה
6,724,294: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
75,187: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
11,181: 13,978
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי סרביה–רוסיה (ברוסית: российско-сербские отношения, בסרבית: руско-српски односи) הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של סרביה לבין הפדרציה הרוסית.
האימפריה הרוסית ונסיכות סרביה שתחת האימפריה העות'מאנית כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים ב-1838. הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הכירה ברוסיה ב-1991, לאחר התפרקות ברית המועצות כאשר הוצא צו נשיאותי שהכיר בכל הרפובליקות לשעבר של ברית המועצות כמדינות עצמאיות. רוסיה מיוצגת בסרביה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בבלגרד ומשרד קישור שהיא מחזיקה בפרישטינה הנמצאת בקוסובו שלא מוכרת על ידי רוסיה. סרביה לעומתה מיוצגת ברוסיה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה במוסקבה, קונסוליה ביקטרינבורג וקונסול כבוד בסנט פטרסבורג.
יחסים דיפלומטיים בין ממלכת יוגוסלביה לבין ברית המועצות כוננו ב-24 ביוני 1940, סרביה והפדרציה הרוסית הכירו בהמשכיות היחסים הללו אל יחסיהן עצמן והכריזו על תוקף משפטי בינן לבין עצמן לכל מסמך הנחתם בין שתי ישויות העבר הללו. כ-70 הסכמים, פרוטוקולים, מזכרי הבנות ואמנות נחתמו בין רוסיה לסרביה בעבר. רוסיה וסרביה חתמו על 43 אמנות והסכמים דיפלומטיים מגוונים בנושאי עניין משותפים לשתיהן.
שתי המדינות הן נוצריות אורתודוקסיות וסלאביות.
היסטוריה > ימי הביניים (1300–1700)

לאחר הפלישה העות'מאנית לסרביה במאה ה-14 מצאו פליטים סלאבים מקלט ברוסיה. סרבים הפכו למיעוט משפיע ברוסיה, כך למשל לזר הסרבי, שהיה נזיר סרבי שעזב את סרביה לאחר הפלישה העות'מאנית וקרב קוסובו, בנה את השעון המכני הציבורי הראשון ברוסיה בשנת 1404. אימו של איוואן הרביעי הידוע בכינוי "איוואן האיום" היא ממוצא סרבי. הסרבים המשיכו לשגשג ברוסיה גם במאות ה-15 וה-16 ואף הקימו בה מנזר סרבי-אורתודוקסי.
היסטוריה > המאה ה-18 (1700-1800)

בשנות ה-50 של המאה ה-18 התיישבו מחדש מספר גדול של סרבים-אורתודוקסים, שהגיעו בעיקר מטריטוריות שנשלטו על ידי בית הבסבורג, בחבל הארץ "סרביה החדשה". מרכז ההגירה היה בעיר נובומירהורוד, שכיום ממוקמת בקירובוגרד שבאוקראינה, ובסלאבו סרביה שכיום ממוקמת בלוהנסק שבמזרח אוקראינה. בשנת 1764 שתי ישויות אלו נטמעו בתוך ממשלת נובורוסיה. יישוב מחדש זה היה חלק מיוזמה של הקולונל יובאן הורוואט דה-קורטיץ'.
היסטוריה > המאה ה-19 והעשור הראשון של המאה ה-20 (1800-1910)

לאחר שהאימפריה העות'מאנית יצרה ברית עם נפוליאון בונפרטה בסוף שנת 1806, והותקפה על ידי האימפריה הרוסית ובריטניה, חתרו הרוסים למגע עם תנועת הלאומית הסרבית תחת הנהגתו של קאראג'ורג'ה. באותה העת, הרוסים הציעו לסרבים עזרה ושיתוף פעולה. הסרבים קיבלו את הצעת הרוסים והעדיפו אותה על הצעה לאוטונומיה מצד האימפריה העות'מאנית. בריתם של הסרבים עם האימפריה הרוסית נחתמה בחודש יולי 1807. קאראג'ורג'ה היה אמור לקבל כלי נשק, ותמיכה צבאית ורפואית מצד האימפריה הרוסית, עד שנחתם ההסכם בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית במאי 1812 וביטל את ההסכם שנחתם עם הסרבים תוך העברת השטח חזרה לתוך האימפריה העות'מאנית ב-1813. לאחר שתי התקוממויות שונות מצד הסרבים, קיבלו הסרבים אוטונומיה בתוך האימפריה העות'מאנית במה שנודע לעולם בתור הסכם אקרמן. סרביה קיבלה הגנה מצד רוסיה, הגנה שניסה הסולטן העות'מאני להפסיק ב-1828. ולאחר הפסדה של האימפריה העות'מאנית ב-1829 במלחמה נוספת מול רוסיה, היא קיבלה אותה ואת האוטונומיה חזרה. ההגנה של האימפריה הרוסית על סרביה הורשתה להימשך עד הפסדה של האימפריה במלחמת קרים.
בפברואר 1838, התמנה לראשונה קונסול רוסי לסרביה עצמה, ג'רסים ושצ'נקו.
יחד עם נסיכות מונטנגרו, הכריזה סרביה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ביוני 1876. המלחמה נגמרה בניצחון סרבי במרץ 1878. לאחר קונגרס ברלין ולחץ רוסי הוחלט על עצמאותה של סרביה מן האימפריה העות'מאנית ונסיכות סרביה העות'מאנית הפכה לממלכת סרביה תחת שלטונו של מילאן הראשון, מלך סרביה.
סרביה הפסידה במלחמה מול בולגריה ב-1885 ואיחוד בולגריה הוכר באופן בין לאומי ובתוך כך נכנסה סרביה לתלות באימפריה האוסטרו-הונגרית. המפלגה העממית הרדיקלית של סרביה, שהוקמה על ידי הרוסופיל (חובב רוסיה) ניקולה פאשיץ' ב-1881 והשיגה רוב בפרלמנט ב-1891 חתרה לשחרור המדינה מהתלות באוסטרו-הונגריה. באותה העת, נוצר מתח בין האימפריה לעם הסרבי גדל וסרבים רבים כבר חלמו על הקמת מדינה דרום-סלאבית עצמאית (יוגוסלביזם, ההפך מאוסטרו-סלאביזם). מאותו הזמן היחסים בין רוסיה לעם הסרבי התהדקו והיחסים בין האימפריה האוסטרו-הונגרית לסרבים נמתחו עוד ועוד יותר עד שב-1901 החל בקוסובו שנשלטה על ידי סרביה, גל טרור הנתמך על ידי האלבנים והאוסטרו-הונגרים. הסרבים והרוסים לחמו יחד נגד הטרור מצד האוכלוסייה האלבנית-קוסוברית. למרות המתח בין העמים, בית אוברנוביץ' היה קרוב מאוד אל האימפריה האוסטרו-הונגרית ונקודת המפנה הייתה בהפיכה בסרביה ב-1903, כאשר בית קראג'ורג'ביץ' הפרו-רוסי עלה לשלטון בצורה אלימה. משם ואילך החלו להתקרב היחסים עוד יותר ויותר.
במהלך משבר בוסניה, ב-15-16 בספטמבר 1908, נערכו פגישות בין שר החוץ האוסטרי, אלויס פון אהרנטל לבין שר החוץ הרוסי, אלכסנדר איזבולסקי. הסכמה רוסית למהלך הייתה קריטית כי הם היו בני הברית העיקריים של סרביה שהתנגדה לסיפוח אוסטרי על השטח מכיוון שכחמישים אחוזים מאוכלוסיית בוסניה היו סרבים. במהלך הפגישות הוסכם שרוסיה לא תתנגד לביצוע הסיפוח, אך אוסטרו-הונגריה תכיר בזכותה של רוסיה להעביר אוניות קרב דרך הבוספורוס והדרדנלים. לשר החוץ הרוסי לא היו סמכויות מתאימות לכך, וכמו כן, סוכם כביכול שדבר ההסכם יהיה סודי לפי שעה. אומנם, משרד החוץ האוסטרי פרסם ידיעות על ההסכם זמן קצר לאחר עזיבת שר החוץ הרוסי. הדבר נודע לו מהעיתונות בהיותו בפריז. באופן מיידי ממשלות צרפת, בריטניה והאימפריה הרוסית הודיעו שלא מכירות בהסכם ומתנגדות להכיר בסיפוח.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה (1910–1917)

אחד המניעים לתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא היחסים הדו-צדדיים הקרובים שבין האימפריה הרוסית לבין סרביה. גם כאשר לא היו המדינות בברית רשמית, חתרה רוסיה בגלוי להשפעה פוליטית ומדינית בסרביה. במאי 1914 הייתה מפולגת הפוליטיקה הסרבית לשתי סיעות, האחת מתונה בראשות ראש הממשלה ניקולה פאשיץ' והשנייה קיצונית לאומנית בראשות דרגוטין דימטרייביץ' (שהקים את ארגון היד השחורה). באותו החודש, פיטר המלך את הממשלה של פאשיץ', בין היתר בהמלצת דימטרייביץ'.
השגריר הרוסי בבלגרד התערב בצעד חריג בענייניה הפנימיים של המדינה וגרם להחזרת ממשלת פאשיץ'. האינטרסים הרוסיים היו בעד ממשלתו של פאשיץ' מכיוון ששניהם שאפו לשמירת שלום בבלקן - סרביה הפכה למדינה חלשה אחרי מלחמות הבלקן ומרד האלבנים בקוסובו ורוסיה לא רצתה לבזבז משאבים נוספים על הבלקן. עם זאת, כניעתו של פאשיץ' לאוסטרים במשבר יולי, גרמה לרוסיה להעביר את תמיכתה לסיעה הפאן-סלאבית הלאומנית-קיצונית ושואפת המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ביולי 1914, הפעילה רוסיה את הצבא וסיבותיה הרשמיות היו הגנה על האינטרסים של סרביה חברתה הטובה, אך עם זאת השתמשה רוסיה בכוח הצבאי בעיקר לשם הרתעה של אוסטרו-הונגריה וגרמניה. כך הכריזה גרמניה ב-1 באוגוסט 1914 מלחמה על רוסיה והסכסוך המקומי נהפך למלחמת עולם.
היסטוריה > בין שתי מלחמות עולם (1917–1940)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה (1940-1945)

בזמן המונרכיה ביוגוסלביה נשארו גורמים קומוניסטיים באספה הלאומית של המדינה אף על פי כן שחל איסור על פעילות קומוניסטית ביוגוסלביה החל מדצמבר 1920. היחסים בין הגורמים הקומוניסטיים ביוגוסלביה לבין ברית המועצות עצמה החלו בפיתוח איטי, אך היחסים שבין ברית המועצות ליוגוסלביה המלוכנית נשארו מתוחים. ב-1937 נרצח מילאן גורקיץ', המזכיר הכללי של הליגה הקומוניסטית ביוגוסלביה, במהלך הטיהורים הגדולים בהוראת יוזף סטלין עצמו.
בסוף יוני 1940 מונה השגריר הראשון של ברית המועצות ליוגוסלביה.
ניסיון המהפכה במרץ 1941 נגד הממשלה הפרו–גרמנית ביוגוסלביה שנתמך באופן רשמי על ידי הממלכה המאוחדת, נתמך בפועל גם על ידי ברית המועצות באמצעות הסוכנויות נ.ק.ו.ד. והמינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי (סובייטי לשעבר). התמיכה הייתה הנחיה של סטלין על מנת לחזק את העמדה האסטרטגית של ברית המועצות בבלקן. ב-5 באפריל 1941 חתמה ברית המועצות עם הממשלה החדשה של יוגוסלביה על הסכם אי התקפה וידידות.
על פי הגנרל פאבל סודופלאטוב ההנהגה הסובייטית נדהמה מתבוסתה המידית של יוגוסלביה באפריל 1941, לאחר שהיטלר הגיב לניסיון ההפיכה ב"מהירות וביעילות מרבית". ברית המועצות ניתקה רשמית את יחסיה עם יוגוסלביה שתחת הכיבוש הגרמני ב-8 במאי 1941 אך בפועל נותקו המגעים בין שתי המדינות עוד לפני כן.
לאחר שגרמניה הנאצית החלה לתקוף בברית המועצות ב-22 ביוני 1941, החלה ברית המועצות לתמוך ולעזור לפרטיזנים הקומוניסטים ביוגוסלביה שהונהגו על ידי יוסיפ ברוז טיטו בקרבותיהם. בסתיו 1944 כבר השתתפו חיילי הצבא האדום יחד עם הפרטיזנים הקומוניסטים בקרבות במלחמת העולם השנייה זה לצד זה, במיוחד בטריטוריות ששייכות כיום לסרביה. המבצע הידוע ביותר בטריטוריות הסרביות הוא "ההתקפה בבלגרד".
מאוחר יותר במלחמה הוקמו פלגים צבאיים רוסיים בסרביה שהתאמנו ושמרו על אתרים חשובים יחד עם הפרטיזנים הקומוניסטים של טיטו.
היסטוריה > מלחמות יוגוסלביה ופירוק המדינה (1991–2006)

פירוק יוגוסלביה ופירוק ברית המועצות התרחשו כמעט במקביל. לאורך שנות התשעים של המאה העשרים סבלה יוגוסלביה מסנקציות רבות מצד מדינות העולם המערבי (עקב מלחמות יוגוסלביה). באותו הזמן עברה רוסיה (שקיבלה את עצמאותה בחזרה מברית המועצות ומוגדרות כיורשתה) רפורמות מבניות שלוו במיתון כלכלי קשה ובירידה חדה בייצור במדינה שנמשך עד שנת 1999. היחסים בין המדינות הוזנחו על ידי שני הצדדים שהיו עסוקים בענייני הפנים שלהם עד אביב 1999.
בשנת 1998 החלה מלחמת קוסובו ומיד לאחריה נותקו היחסים בין יוגוסלביה לבין מדינות המערב. זמן קצר לאחר מכן החלו מדינות המערב ונאט"ו להפציץ ביוגוסלביה, רוסיה גינתה את ההפצצות של נאט"ו בתוקף. במרץ 1999 תיאר בוריס ילצין, נשיא רוסיה הראשון את ההפצצות על יוגוסלביה כ"תוקפנות גלויה". רוסיה גינתה את נאט"ו באו"ם ותמכה בהחלטה שקבעה כי ההפצצות של נאט"ו ביוגוסלביה (בטריטוריה הסרבית) היו בלתי חוקיות. שכירי חרב ומתנדבים רבים נסעו לסרביה על מנת להילחם בצבא שחרור קוסובו ולהתנגד לפעולות של נאט"ו באזור. בתוך יוגוסלביה עצמה התפתחה תחושת ידידות ואהדה לרוסיה שהתבטאה למשל כאשר פוליטיקאי הציע כי רוסיה תצטרף למדינת האיחוד של רוסיה ובלארוס.
בשנת 2000 לאחר שולדימיר פוטין, נשיא רוסיה השני ביקר ביוגוסלביה, מספר חודשים לאחר הפצצות נאט"ו במדינה, החלו היחסים בין שתי המדינות לצבור מומנטום חיובי. לאחר הדחתו של סלובודן מילושביץ' נשיא יוגוסלביה מהתפקיד שלו, הנשיא החדש ווייסלב קושטוניצה ביקר את פוטין במוסקבה באוקטובר באותה השנה.
בשנת 2003 הפכה יוגוסלביה לאיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, איחוד מדיני רופף שהחזיק לשלוש שנים בלבד עד יוני 2006 בו מונטנגרו וסרביה החלו להיפרד וכך לפרק את האיחוד ואת יוגוסלביה בפועל. רוסיה הכירה בסרביה כמדינה עצמאית וריבונית מיד לאחר פירוק האיחוד.
היסטוריה > סוגיית קוסובו והיחסים במאה ה-21 (2006–הווה)

בינואר 2008 נעשתה בין שתי המדינות עסקה גדולה כאשר 51 אחוזים מחברת נפטנה אינדורסטרייה סרבייה הועברו לחברת גזפרום שהיא חברה ממשלתית רוסית בתמורה לכמעט מיליארד אירו מהם 400 מיליון הועברו לסרביה עצמה ו-550 מיליון להשקעות בחברה. מאוחר יותר גזפרום העלתה את חלקה בבעלות על החברה ל-56.5 אחוזים.
רוסיה סירבה להכיר בקוסובו כמדינה עצמאית והיא תומכת בעמדה הסרבית לצד רוב מדינות מזרח אירופה, ספרד, ויוון.
בחודש דצמבר 2017 נערך ביקור של ראש ממשלת סרביה במדינה והוא סוקר ברשתות התקשורת ובעיתונים שונים.
סרביה החליטה לשמור על יחסים ידידותיים למדי עם רוסיה למרות הפלישה הרוסית לאוקראינה, ובניגוד לרוב מדינות אירופה, בכלל זה מדינות בבלקן, היא סירבה להצטרף לעיצומים על מוסקבה. הסרבים היו תלויים לחלוטין באספקת הגז מרוסיה, ונשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' בטלפון עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בניסיון לגבש עסקה חדשה שבמסגרתה הרוסים יספקו לארצו גז בשלוש השנים הבאות.
יחסים כלכליים > חברות מסחריות

"נפטנה אינדוסטרייה סרבייה", חברה בין הנסחרות ביותר בסרביה, היא בעיקרה בבעלות חברת הנפט הרוסית גזפרום נפט, אשר היא בעצמה בבעלות החברה הממשלתית גזפרום.
יחסים כלכליים > תיירות

רוסיה וסרביה מקיימות מדיניות מעבר חופשי ללא אשרה לנוסעים בין שתי המדינות מאז 2008.
תרבות פופולרית

אחד מהמלונות הפופולריים ביותר בבלגרד הוא מלון מוסקבה הקרוי על שמה של בירת רוסיה. המלון אירח ועודנו מארח רוסים ידועים רבים שבאים לבקר בסרביה כגון: אנטולי קרפוב, מיכאיל קלשניקוב, מקסים גורקי ועוד המון רוסים בולטים אחרים.
דמוגרפיה

על פי מפקדי האוכלוסין, חיו בסרביה בשנת 2011 3,247 רוסים. לעומת זאת, ברוסיה ב-2010 חיו 3,510 סרבים. באותה השנה, מספר דוברי הסרבית ברוסיה היה 11,043, מהם 3,330 היו דוברי שפת אם. בסרביה היו 3,179 דוברי רוסית כשפת אם בשנת 2011. נכון לשנת 2015 מספר האזרחים הסרבים ברוסיה עמד על 29,499. נכון לשנת 2013 מספר האזרחים הרוסים בסרביה עמד על 3,290 אזרחים.
חינוך

יוגוסלביה והפדרציה הרוסית חתמו על הסכם שיתוף פעולה בנושאי התרבות, החינוך, המדע והספורט ב-19 ביולי 1995. בהתבסס על הסכם זה, נחתמה תוכנית שיתוף פעולה בנושאי החינוך, המדע והתרבות בין יוגוסלביה לרוסיה בדצמבר 2001 לשנים 2002 עד 2004. בשתי המדינות נערכו ימי תרבות מיוחדים לכבוד המדינה השנייה; בסרביה ומונטנגרו צוין יום התרבות הרוסית ב-2002 וב-2003 צוין יום התרבות הסרבית-מונטנגרית ברוסיה.
המרכז הרוסי למדעים ולתרבות בבלגרד הידוע כ"הבית הרוסי" בקרב הציבור, נפתח ב-9 באפריל 1933.
נציגויות דיפלומטיות

סרביה מיוצגת ברוסיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במוסקבה, בירת המדינה. סרביה מיוצגת ברוסיה גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה ביקטרינבורג. סרביה מחזיקה גם קונסול כבוד בסנט פטרסבורג.
רוסיה מיוצגת בסרביה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבלגרד, בירת המדינה. רוסיה מחזיקה גם משרד קישור בפרישטינה הנמצאת בקוסובו.
לקריאה נוספת

שלמה אהרונסון, (2011). המלחמה הגדולה: פרקים במלחמת העולם הראשונה, הוצאה לאור משרד הביטחון.
קיוק דרגאיץ', (1999). Hilandar: 1198-1998, איגוד הכותבים בסרביה.
צ'ארלס ג'לאריץ', (1962). Tsarist Russia and Balkan nationalism: Russian influence in the internal affairs of Bulgaria and Serbia, 1879-1886, הוצאת אוניברסיטת ברקלי.
גרגורי טרובצקי, (2016). Notes of a plenipotentiary : Russian diplomacy and war in the Balkans, 1914-1917, הוצאת אוניברסיטת צפון אילינוי.
רקואל מונטס טוראלבה, (2014). Belgrade at the crossroads: Serbian-Russian relations in light of the Ukraine crisis, המכון הפוליטי המלכותי הספרדי.
יעקב פרדמן

| --- | --- |

 לידה:  12 באוקטובר 1954 (בן 69) פולאצק, בלארוס 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  סיף
 תת-ענף:  דקר
 תקופת הפעילות:  מ-1972
 מאמן:  מאמן נבחרת בלארוס מאמן מועדון סיף מכבי מעלות
 
יעקב פרדמן (נולד ב-12 באוקטובר 1954) הוא סייף עבר בסגנון דקר, מאמן נבחרת בלארוס בסיף בסגנון דקר (1985–1990). מאמן ראשי של מועדון סיף מכבי מעלות וחבר בצוות המאמנים של נבחרות ישראל בסיף.
ביוגרפיה

פרדמן נולד וגדל פולאצק, בלארוס. בעל תואר שני בהנדסת מכונות מאוניברסיטה פולאצק. הוא התחיל את דרכו כסייף בשנת 1972, במהלך לימודיו באוניברסיטה. בשנת 1980 הקים מועדון סיף בעיר הולדתו. בשנת 1985 נבחר לאמן את נבחרת בלארוס בענף הדקר ושימש בתפקיד זה עד לעלייתו ארצה בשנת 1990.
עם עלייתו לארץ התגורר עם משפחתו בעכו, ושם עבד כמאמן סיף. הוא אימן במשך כשלוש שנים במועדון הפועל עכו בניהולו של חיים חטואל. בשנת 1993 עבר עם משפחתו להתגורר במעלות-תרשיחא. הוא הקים חוג סיף עבור תלמידי בית הספר המקיף "אורט" מעלות שבו עבד כמורה לחינוך גופני. לאחר כשנה, קיבל אולם ספורט סמוך לבית הספר "נתיב מאיר" לאימונים, שעד היום משמש את פעילותו של מועדון סיף מכבי מעלות.
נבחרת ישראל קבעה את ביתה המקצועי במועדון במעלות תרשיחא ומקפידה לקיים בה את מחנות האימון המרכזיים שלה בכל הגילים. לצד נבחרת ישראל, נבחרות רוסיה ואסטוניה התארחו פעמיים במעלות תרשיחא וזכו לשיתוף פעולה מקצועי עם המועדון ועם פרדמן.
בין הסייפים שאימן: אנסטסיה פרדמן, אלונה קומרוב, דנה סטרלניקוב, ורה קנבסקי, אנה לונדון, ניקול טל(אנ') ועוד.
חיים אישיים

נשוי ואב לשתי בנות, אנסטסיה פרדמן, אלינה פרדמן, אלופות ישראל בסיף.
הערות שוליים

↑  אנסטסיה פרדמן
↑  אלינה פרדמן
לחסל את האס

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ו קארנהאן 
 הופק בידי:  טים ביבן, אריק פלנר 
 תסריט:  ג'ו קארנהאן 
 עריכה:  רוברט פרזן 
 שחקנים ראשיים:  ראיין ריינולדס מת'יו פוקס טומי פלנגן ג'ייסון בייטמן ג'ואל אדגרטון קווין דורנד מאורי סטרלינג דייוויד פרובל Vladimir Kulich בריאן בלום קרטיס ארמסטרונג ויין ניוטון מריאן מולרלייל כריס פיין קומון ריי ליוטה ג'רמי פיבן טראג'י פ. הנסון אלישה קיז נסטור קרבונל בן אפלק אנדי גרסיה פיטר ברג מרטין הנדרסון אלכס רוקו ג'וזף רסקין 
 מוזיקה:  קלינט מנסל 
 צילום:  מאורו פיורה 
 מדינה:  ארצות הברית, צרפת, הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  StudioCanal, Blinding Edge Pictures, רלטיביטי מדיה, Working Title Films 
 חברה מפיצה:  UIP Duna, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 במרץ 2007 
 משך הקרנה:  104 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, מותחן פשע, סרט פעולה, סרט להט"בי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   smokinaces
 סרט הבא:  לחסל את האס 2 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
לחסל את האס (באנגלית: Smokin' Aces) הוא סרט פעולה-מתח אמריקאי משנת 2006, בבימויו של ג'ו קרנהאן ובכיכובם של ראיין ריינולדס, ריי ליוטה, ג'רמי פיבן, בנ אפלק, כריס פיין ואלישיה קיז. הסרט עוסק בסיפורו של קומיקאי מלאס וגאס בשם באדי "אס" ישראל, שהופך למטרה מרכזית עבור מספר רוצחים שכירים לאחר שהוא מסכים להעיד נגד מאפיה בתמורה לחסינות. הסרט זכה לביקורות מעורבות והכניס 57 מיליון דולר בקופות.