stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערן גל-אור

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1984 (בן 40) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  מדריך טיולים 
 
ערן גל-אור (נולד ב-23 במאי 1984) הוא סופר, מדריך טיולים ואיש חינוך ישראלי.
ביוגרפיה

ערן נולד בירושלים, דור עשירי בעיר מצד אמו, למשפחת סלנט - משפחה ירושלמית ותיקה, נצר לרב שמואל סלנט, הרב האשכנזי של ירושלים, ולבנימין (בייניש) סלנט, ממייסדי שכונת נחלת שבעה. הוא גדל והתחנך בבית הספר המסורתי ובמכינה הקדם-צבאית עין פרת בכפר אדומים.
לאחר שירותו הצבאי בחיל הים, החליט ערן לצאת ולטייל בישראל יחד עם אביו דוד, אשר פרש באותה תקופה מתפקידו כמנהל בכיר בחברה עסקית ידועה. יחד טיילו השניים במשך כשבעה חודשים מחרמון ועד אילת, ויחד הקימו בשנת 2006 את הוצאת ספרי הטיולים "מסלולים > להתאהב בארץ מחדש". במסגרת ההוצאה כתבו והוציאו לאור ספרים רבים בתחום ידיעת הארץ: סדרות של מסלולי הטיולים היפים בישראל, ספרי מעיינות, מסלולי פריחה, מסלולים קצרים למשפחות עם ילדים, ומסלולים בעקבות סיפורי התנ"ך. כמו כן יצאו לאור ספר ואלבום סיורים בעיר תל אביב, וכמה אלבומים בשיתוף הוצאת ידיעות אחרונות.
את המידע הרחב ריכזו ערן ואביו גם באתר אינטרנט וביישומון שהושק בשנת 2016, וכך הם מבקשים לעזור לציבור להתאהב בארץ בכל בוקר מחדש.
החל משנת 2014 עמלים ערן ודוד על כתיבת סדרת ספרי סיורים בירושלים, שתיקרא "לכל אחד ירושלים", ותצא לאור לקראת 50 שנה לאיחוד העיר. במסגרת זו מדריך ערן סיורים בשכונות ובאתרים ברחבי בעיר.
בחודש מרץ 2019 הוציא ערן יחד עם אביו דוד סדרת ספרים חדשה 370 מעיינות ו-45 מסלולי מים.
בנוסף להוצאת הספרים, שייך ערן לצוות החינוכי במכינה קדם-צבאית בני ציון בתל אביב, אשר היה שותף להקמתה בשנת 2007. בשנים האחרונות ריכז ערן את תחום הבוגרים ואת תחום ידיעת הארץ במכינה, וכיום הוא מלמד שיעורים ומדריך סיורים בתולדות הציונות ובתולדות ארץ ישראל.
ערן נשוי לאתי, אשת חינוך, ומתגורר בקדם ערבה.
מספריו

370 מעיינות ו-45 מסלולי מים (יצא לאור על ידי מסלולים בשנת 2019)
לכל אחד ירושלים - 50 מסלולי טיול וסיור בירושלים העתיקה והקדומה, ירושלים ההיקפית וירושלים החדשה. (יצא לאור על ידי מסלולים בשנת 2016)
אל ארץ אהבתי - 115 המסלולים היפים בישראל, סדרה בת 3 כרכים. יצא לאור על ידי מסלולים בשנת 2015
280 מסלולי פריחה צבעוניים, סדרה בת 3 כרכים. יצא לאור על ידי מסלולים בשנת 2014
מעיין לכל יום - 365 מקורות מים, מעיינות ובריכות, סדרה בת 3 כרכים. יצא לאור על ידי מסלולים לראשונה בשנת 2010, ובמהדורה עדכנית בשנת 2013
להתאהב בארץ התנ"ך, 60 סיורים בעקבות סיפורי התנ"ך, סדרה בת 3 כרכים. יצא לאור על ידי מסלולים בשנת 2012
100 מסלולים למשפחות עם ילדים, סדרה בת 5 כרכים, כולל סיפורים לילדים ומתכונים לבישול בטבע. יצא לאור על ידי מסלולים בשנת 2008
מבט אחר על תל אביב - צילומים, אתרים, סיפורים ומסלולי סיור - אלבום סיורים בתל אביב. יצא לאור על ידי הוצאת מסלולים בשנת 2009
תל אביב - מסלולים, אתרים, סיפורים - 20 מסלולי סיור בתל אביב. יצא לאור על ידי הוצאת מסלולים בשנת 2009
קום והתאהב בארץ - מסלולים, צילומים, סיפורים, שירים, יצא לאור על ידי הוצאת ידיעות ספרים, בשנת 2011
קום והתאהב בארץ התנ"ך. יצא לאור על ידי הוצאת ידיעות ספרים, בשנת 2015
120 מסלולים מגוונים לאורכה ולרוחבה של הארץ מהחרמון ועד אילת (יצא לאור על ידי מסלולים בשנת 2007)
121 מסלולים מגוונים לאורכה ולרוחבה של הארץ מהחרמון ועד אילת (יצא לאור על ידי מסלולים בשנת 2006)
ספרון מסלולי מים (יצא לאור על ידי מסלולים בשנת 2006)
ספרון מסלולי חופים ונחלים (יצא לאור על ידי מסלולים בשנת 2006)
ליעד שהם

| --- | --- |

שהם בפברואר 2010
 לידה:  דצמבר 1971 (בן 53) גבעתיים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  רומן פשע, ספרות ילדים ונוער, הומוריסטית 
 
ליעד שהם (נולד ב-31 בדצמבר 1971) הוא סופר ישראלי. ספריו תורגמו לשש שפות ועובדו לטלוויזיה ולתיאטרון. ליעד שהם הוא גם עורך דין פעיל ושותף במשרד עורכי דין.
ביוגרפיה

סבו, יצחק שהם, היה מנהל הוצאת הספרים של "דבר". סבו וסבתו היו ממייסדי שכונת נווה עוז בפתח תקווה, בה נולד אביו. אביו עבד שנים רבות במשרד הביטחון, וכיהן כמנהל הרכש של חברת 'אל-אופ' ואמו, חיה שהם, ניהלה את תיכון חדש בתל אביב.
ליעד שהם נולד בגבעתיים. בילדותו שהה עם משפחתו בפריז, שם אביו עבד במשלחת מטעם משרד הביטחון. מששבו לישראל התגורר בגבעתיים, והוא בוגר בית ספר תיכון ע"ש דוד בן-גוריון בפתח תקווה. בצה"ל שירת בחיל המודיעין (1992-1990).
שהם הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1992–1996) ובעל תואר שני במשפט מסחרי בינלאומי מבית הספר לכלכלה של לונדון (1998-1997). הוא עשה התמחות בבית המשפט המחוזי וחבר לשכת עורכי הדין מאז 1997. שותף במשרד עורכי הדין גולן גולדשמידט ושות', בו הוא עובד מאז שנת 1999; מומחה במשפט מנהלי ומסחרי.
מאז שנת 2001 ועד 2020 יצאו לאור שמונה עשר ספרים פרי עטו.
שהם הוא גם מיוצרי סדרות הטלוויזיה "תמר הבלשית וקפטן יום שלישי", המבוססת על ספרו "אבא בונה עוגה"; "עיר מקלט", המבוססת על ספרו "עיר מקלט"; ו"בת השוטר", בהשראת ספרו "סוף המשחק".
בשנת 2019 עלתה בתיאטרון "גשר" ההצגה "משפט חוזר" בבימויו של אמיר י. וולף, המבוססת על ספרו ושהם נטל חלק בכתיבתה.
שהם כתב גם שני מאמרים אקדמיים בנושא משפט.
דרכו הספרותית

שהם לא כתב למגירה כילד ומעולם לא שאף להיות סופר. כששב לישראל מתקופת לימודיו בלונדון התחיל להעלות על הכתב את חוויותיו ושלח את כתב היד להוצאות ספרים שונות. כתב היד שלו נדחה על ידי כל ההוצאות, חוץ מכנרת; תמר פוקס, עורכת ההוצאה, שבדיוק שבה מביקור בעיר, החליטה להוציא את הספר לאור. כך נולד ספרו הראשון "לונדון בפיתה".
ספרו הבא, "החיים באלכסון", עסק בחייו כרווק. אחר-כך כתב את "אקסטרה סמול", על החיים בישראל; ספרו הרביעי, "החברים של אלוהים", סיפר בצורה הומוריסטית סיפורים מהתנ"ך. בשלב זה שהם הגיע למשבר כתיבה. בפגישה עם העורך הראשי של ההוצאה, דב אלפון, העלה אלפון את האפשרות ששהם יתחיל לכתוב ספרי מתח, והכיר לו את הסופר אמנון ז'קונט, ששימש לשהם כמורה דרך.
כלי התקשורת בארץ ובעולם נוהגים לכנותו "ג'ון גרישם הישראלי", בין היתר מכיוון שגיבורי ארבעת ספרי המתח הראשונים שלו הם עורכי דין.
עד 2018 כתב תשעה ספרי מתח למבוגרים, כל אחד מהם נמכר בלמעלה מ-30,000 עותקים. ספריו בסוגה זו נמכרו עד היום בכ-250 אלף עותקים. כל אחד מספרי המתח שלו זכה בפרס "ספר זהב" מטעם איגוד המוציאים לאור.
זכויות התרגום בספריו "מסדר זיהוי" ו"עיר מקלט" נמכרו באמצעות סוכניו הספרותיים ('קרטיס בראון' שמייצגת את ג'ון לה קארה, טרייסי שבלייה ומרגרט אטווד), להוצאות ספרים בארצות הברית (הוצאת "הארפר קולינס"), אנגליה, גרמניה, צרפת, דנמרק, רוסיה, איטליה ועוד.
שהם נשוי ואב לשניים. הוא מתגורר בתל אביב.
ספריו

לונדון בפיתה, 2001: חוויותיו של סטודנט ישראלי שמגיע ללמוד בלונדון. עוסק בהבדלים בין הישראלים לאנגלים מנקודת מבט הומוריסטית.
החיים באלכסון, 2002: החיים כרווק בישראל של ימינו.
אקסטרה סמול, 2003: סיפורים קצרים אודות חיי היום-יום בישראל הקטנה: ארוחת ליל הסדר, דייט בתקופת פיגועים, משחק כדורגל, אטימות בירוקרטית, החוויה של לקנות באיקאה.
החברים של אלוהים, 2005: 28 סיפורים מהתנ"ך, מסופרים מחדש בהומור ונקודת מבט עכשווית, חלקם מסופרים מפיהן של דמויות צדדיות.
ספריו > מתח

שבוע באמצע החיים, 2007
מספר חסוי, 2008
משחק הראיות, 2009
משפט חוזר, 2010
מסדר זיהוי, 2011
עיר מקלט, 2013
אם המושבות, 2014
למראית עין, 2016
יום הדין, 2019
הערעור האחרון, 2020
עד מפתח, 2021
קרדיט, 2023
עניין משפחתי, 2024
ספריו > לילדים ונוער

אבא בונה עוגה, איורים - נעם נדב, 2012
הגול הראשון שלי, איורים - אביאל בסיל, 2014
תיק נוער : טרילוגיית ספרי מתח לבני נוער.
סיכון כפול, 2017
איש הפח, 2018
סוף המשחק, 2019
את ספריו של שהם ערכו אמנון ז'קונט, נועה מנהיים, יעל גובר, מיכל פז קלפ, תמר פוקס ושושי בריינר.
כל ספריו ראו אור בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
טלוויזיה

מיוצרי הסדרה לילדים "תמר הבלשית וקפטן יום שלישי" בהפקת ניק ג'וניור (2016). הסדרה מבוססת על ספר הילדים פרי עטו "אבא בונה עוגה".
מיוצרי הסדרה "עיר מקלט" בהפקת Yes‏ (2018). הסדרה מבוססת על ספרו "עיר מקלט".
מיוצרי הסדרה "בת השוטר" המשודרת ב-TeenNick ב-Yes‏ (2020). הסדרה היא בהשראת ספרו "סוף המשחק".
תיאטרון

כתב ביחד עם עוזי וייל לתיאטרון "גשר" את ההצגה "משפט חוזר" המבוססת על ספרו
לקריאה נוספת

משה גרנות (עורך). לקסיקון היסטורי של הסופרים העברים מאז תש"ח. אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל ודני ספרים. קריית גת, 2009, עמ' 913
זיסי סתוי ופרופ' יגאל שוורץ (עורכים). לקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים. כנרת, זמורה-ביתן, דביר – מוציאים לאור בע"מ ומכון הקשרים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר-שבע. תשע"ד 2014. עמ' 901–902
הערות שוליים

↑  אתר "אישים"
1 2 3 4  יניב מגל, ‏הסופר ליעד שהם: "לא עליתי על נוסחה לרבי-מכר", באתר גלובס, 3 בנובמבר 2014
1 2  התרגומים של שהם באתר הוצאת Curtis Brown
1 2 3 4 5  יעל (פרוינד) אברהם, ליעד שהם:"הייתי פוץ, טיפש וצעיר בהתחלה", באתר nrg‏, 23 במאי 2013
↑  ליעד שהם ויחיאל שמיר, "גישור – מיהו הבוס?", המשפט, גיליון 10, ינואר 2000, עמ' 56
↑  יחיאל שמיר וליעד שהם, "שכר טרחת מגשר בסכסוכים כספיים", המשפט, גיליון 13, עמ' 449–466
↑  אהרון לפידות, ברחובות מלאבס. שחיתות מוניציפלית שמתגלה מתוך חקירת היעדרות, מככבת במותחן החדש של ליעד שהם, באתר ישראל היום, 20 ביוני 2014.
↑   ליעד שהם, הדבר המופלא שקרה לליעד שהם, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2014
1 2 3  סמדר שיר, הסופר הכי מצליח שלא שמעתם עליו, ידיעות אחרונות, 7 ימים, 1 במרץ 2013
1 2  רן יגיל, שר המשפטים: על "משפט חוזר" של ליעד שהם, באתר nrg‏, 17 במרץ 2010
↑  בילי הלר, ספרים שצריך לקרוא, באתר ניו יורק פוסט, 31 באוגוסט 2013
↑  רגינה אגנלי, ג'ון גרישם הישראלי, באתר Iron Mountain Daily News, ‏29 באוגוסט 2013
↑  על הספר ראו עוד: ריקי בן יעקב, מיישיר מבט למציאות הישראלית, ובוחר לצחוק, באתר הארץ, 9 ביולי 2003
↑  ליעד שהם, פרקים מהספר "עד מפתח", באתר הארץ, 6 בספטמבר 2021
↑  רון דהן, ייתכן שליעד שהם מספק לקוראיו בדיוק מה שהם מחפשים - בידור קל ולא מתוחכם, באתר ynet, 14 בנובמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296699405171  BnF: cb16054390m (data)  GND: 1031893636  ISNI: 0000 0000 6667 2564  LCCN: nr2001042074  NLA: 51824733  NTA: 303930985  SUDOC: 174616120  VIAF: 46693248   WorldCat (עם VIAF): 46693248
שביתת רעב

שביתת רעב היא מחאה והתנגדות בלתי אלימה באמצעות הימנעות מופגנת מאכילה ושתייה. השביתה נעשית בדרך כלל על רקע של עוול אישי, חברתי, פוליטי וכדומה. היא מוכרזת לרוב כצעד נואש קיצוני ואחרון במאבק במטרה לעורר את תשומת לב הציבור והשלטונות או להביא שינוי מדיניות. שביתת רעב כטקטיקת מחאה פוליטית התפתחה במאה ה-20 ומאז משמשת ככלי יעיל לגיוס תמיכה ומודעות במאבק של בודדים וקבוצות מיעוט נגד שלטונות המדינה. כוחה של שביתת רעב אצל קבוצות חלשות הוא דוגמה של "ג'ו ג'וטסו פוליטי" כלומר ניצול כוחו העודף של היריב ככלי תעמולתי נגדו. שביתות רעב נפוצות בקרב אסירים ועצירים – סקר בקרב רופאי בתי כלא ובתי מעצר בצרפת העלה כי כמעט כולם נתקלים בשובתי רעב וכרבע דיווחו כי נאלצו לטפל בסיבוכים רפואיים עקב שביתות רעב. בכלא שביתת הרעב היא לעיתים כלי מאבק אידאולוגי ולרוב אמצעי מחאה על עוולות אישיות ולמען שיפור תנאי המאסר.
הגדרה

ההסתדרות הרפואית העולמית מגדירה שובת רעב: ”אדם כשיר נפשית שהצביע על החלטתו לפתוח בשביתת רעב וסירב למזון או לנוזלים לתקופה משמעותית”
Hernan Reyes, מהוועדה הבין-לאומית של הצלב האדום, מגדיר שביתת רעב כ"הימנעות מרצון (וולנטרית) מאכילה, כדי להשיג מטרה מוגדרת". צום, שאינו מרצון חופשי או שאינו מכוון להשגת מטרה, אינו נחשב, על פי הגדרה זו, כ"שביתת רעב".
נזקים בריאותיים

שביתת רעב עלולה לגרום לנזק בלתי הפיך לגופו של השובת. בעת שאדם שובת רעב נגרמת פגיעה בכל תפקודיו הגופניים והשכליים. בין היתר זה יכול לגרום למצב של היפונתרמיה, כתוצאה מפיחות ריכוז הנתרן בפלזמה של הגוף. לרוב שובת הרעב צורך מים, מלחים וויטמין B1 כדי למנוע נזקים בלתי הפיכים לאחר סוף השביתה
חידוש הזנה בסיומה של שביתת רעב עלול להוביל לתסמונת חידוש הזנה.
אתיקה רפואית > הצהרת מלטה

בשנת 1992 פרסמה ההסתדרות הרפואית העולמית גילוי דעת בדבר התנהגות נאותה של רופאים כלפי שובתי רעב, מסמך זה, הצהרת מלטה על שובתי רעב (WMA Declaration of Malta on Hunger Strikers), עודכן בשנת 2006 והוא קובע כי:
על הרופא מוטלת חובה, גם כאשר אינו מטפל בפועל בשובת הרעב, למנוע התעללות או כפייה כלפיו.
לכבד את האוטונומיה של המטופל. הרופא צריך לברר אם החלטות המטופל חופשיות או נקבעות כתוצאה מאיומים, לחץ קבוצתי או אילוץ הן מצד הרשויות והן מצד חבריו. יש לוודא כי מצבו הנפשי של השובת מאפשר לו החלטה חופשית כזו.
עקרון ה-primum non nocere כשמדובר בשובתי רעב צריך להתפרש לא רק כמניעת נזק גופני אלא גם מניעת הנזק שבאילוץ וכפייה. טובת החולה אין פירושה בהכרח הארכת חייו בכל מחיר.
נאמנות כפולה: רופאים המועסקים על ידי הרשויות שנגדן מתקיימת השביתה ובפרט רופאי בתי כלא צריכים להעדיף את נאמנותם לחולה – האסיר שובת הרעב – על מחויבותם למעסיק.
אין להתיר התערבות גורמים לא רפואיים באוטונומיה של הרופא המטפל בשובתי הרעב.
יש לשמור על סודיות רפואית גם בטיפול בשובת רעב.
אמון בין הרופא לשובת הרעב חיוני למניעת נזק. על הרופא לגלות לשובת מהן מגבלותיו ומתי אינו יכול לשמור על סודיות רפואית.
על הרופא לוודא כי האדם מבין את ההשלכות הבריאותיות של שביתת רעב.
אם שובת הרעב איבד את יכולתו לקבל החלטות או לתקשר עקב הצום הממושך על הרופא להתחשב ברצון אותו הביע כאשר מצבו הנפשי היה כשיר לכך.
האכלה מלאכותית תקינה מבחינה אתית אם השובת הביע הסכמה לכך או אם אדם שאינו מסוגל להחליט או לתקשר לא הביע התנגדות לכך לפני החמרת המצב.
האכלה כפויה אינה קבילה אתית. אין לאיים, לאלץ או לכבול אדם לצורך האכלתו, פעולה כזו תחשב לטיפול בלתי אנושי ומשפיל.
עקרון כיבוד האוטונומיה של השובת מחייב את הרופא לוודא שההחלטה על ההצטרפות לשביתה או המשכתה אינה נובעת מלחץ של חבריו. ההסתדרות הרפואית בישראל מנחה את הרופאים לראיין בנפרד כל אסיר שובת ולספק, במידת הצורך, "תירוץ רפואי" להפסקת שביתה למי שאינו שובת מרצונו החופשי.
כדי להבטיח כיבוד רצונו של שובת הרעב כאשר מצבו הרפואי מידרדר עד אובדן הכרה, המליצה ההתאחדות הרפואית ההולנדית להחתים את שובת הרעב בעודו בהכרה מלאה ובדעה צלולה, על הצהרה שתחייב את הרופא אם יאבד את הכרתו, בדומה לצוואה בחיים אצל חולים.
אתיקה רפואית > הצהרת מלטה > ביקורת על הצהרת מלטה

הצהרת מלטה נותנת קדימות ברורה לרצונו של השובת על פני הצלת חייו, כשהסייג היחיד הוא כושרו הנפשי של השובת לקבל החלטות חופשיות ומודעות. מבקרי הגישה טוענים, על סמך מחקרים פסיכולוגיים באנשים בדיאטות קיצוניות, כי הקטנה דרמטית של הצריכה הקלורית משפיעה על שיקול הדעת. תת-תזונה עלולה לגרום הזיות מגלומניות, פחד רדיפה, הזיות שמיעה, דיסוציאציה (שנצפתה אצל אחד משובתי הרעב באירלנד בשנת 1981) ותופעות פסיכיאטריות אחרות שמונעות קבלת החלטה שקולה. גם ללא תופעות פסיכוטיות הרעב מוביל לאימפולסיביות ואגרסיביות שמעלות את הסבירות להחלטה על צום עד מוות, שאולי לא הייתה מתקבלת בתנאי תזונה רגילים. מסמך הדורש הימנעות מהאכלה לאחר אובדן הכרה עלול להיות כלי למניפולציה נגד הרשויות ושובת רעב עשוי לבקש באופן פרטי מהרופא להתעלם ממנו.
האכלה כפויה

האכלה כפויה של שובתי רעב שנויה במחלוקת משפטית ואתית קשה. ההזנה נעשית בדרך כלל באמצעות החדרת זונדה כשהשובת כפות והתהליך כרוך בכאב ובאי נוחות רבה. השיטה החלופית, הזנה תוך-ורידית, מחייבת טשטוש של האסיר כדי למנוע ממנו לתלוש את המחטים. בית המשפט העליון בארצות הברית קבע כי ”קשה לדמיין הפרה קשה יותר של זכות האדם לשלמות גופו ולהגדרתו העצמית מהאכלה כפויה”.
האכלה כפויה > ארצות הברית

המועצה הנשיאותית לביואתיקה (The President's Council on Bioethics) הגדירה בשנת 2003 האכלה כפויה של עציר באמצעות כבילה והזנה בזונדה כצורת עינוי. בניגוד לעמדה זו ולקביעת הצהרת מלטה נוטים בתי המשפט בארצות הברית לאשר האכלה כפויה של אסירים שובתי רעב כל עוד היא נעשית באופן מקובל מבחינה רפואית. הנימוקים להעדפת עמדת רשויות הכלא על כיבוד האוטונומיה של האסיר:
שמירה על חיי האסירים: זהו הנימוק הנפוץ ביותר בפסקי דין בסוגיה זו. שמירה על החיים היא "האינטרס החשוב ביותר של המדינה"כשנשקלות זכותו החוקתית של האסיר לאוטונומיה על גופו (כולל זכות הסירוב לטיפול רפואי) מול האינטרס של השלטונות. שמירה על החיים מנוסחת לעיתים כחובה של רשויות הכלא למנוע התאבדות. באופן זה אישר בית משפט בניו יורק להאכיל בכפייה את מרק דייוויד צ'פמן.
שמירת הסדר והמשמעת בבתי הכלא. כך למשל אישר בית המשפט בפנסילבניה האכלה כפויה של אסיר שביקש לצום למוות, בנימוק שהפגיעה בזכותו לפרטיות מוצדקת כדי לשמור על הסדר, המשמעת והמורל של צוות הסוהרים.
מניעת אפשרות למניפולציה של הרשויות על ידי שביתות רעב שנועדו לסחוט הטבות לאסיר בניגוד לתקנות הכלא. כך אישרו בתי משפט האכלה כפויה של שובתי רעב שביקשו לעבור למתקן כליאה אחר. במקרים אלו נפסק כי מטרת שביתת הרעב היא מרכיב לגיטימי בהחלטה על האכלה כפויה אם יש לה השפעה הרסנית על האפשרות לניהול יעיל של הכלא.
האכלה כפויה > ארצות הברית > מחנה גואנטנמו

בשנת 2006 אושרה האכלה כפויה של כ-200 שובתי רעב במתקן המעצר בגואנטנמו כשהאסירים כבולים לשם כך לכיסאות. בשנת 2009 פסק בית משפט פדרלי כי האכלה כפויה זו אינה סותרת את התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית האוסר "ענישה אכזרית ובלתי רגילה". שופטים קבעו עם זאת כי עדויות על שיטות האכלה מכאיבות ושימוש חוזר בצינורות האכלה מלוכלכים מאסירים אחרים "מטרידות מאוד" והורה לדווח לפרקליטי עצורים על האכלה כפויה בתוך 24 שעות. עמדת משרד ההגנה האמריקני הייתה שההחלטה אם להאכיל בכוח את העצירים היא צבאית וקביעת שיטת ההאכלה היא רפואית ונתונה לרופאים צבאיים במקום. ארגוני זכויות אדם טוענים, על סמך עדויות אסירים ועורכי דינם, כי ההאכלה שמשה כאמצעי ענישה לכל דבר. דווח על אסירים שהתקשו לדבר בשל פציעות גרון שנגרמו מצינורות ההאכלה. ועל ניסיונות לשבירת השביתה באמצעות שיטות האכלה מכאיבות ומשפילות.
בשנת 2013, בעקבות מחאות של מוסלמים בארצות הברית, פורסמה הודעה כי במהלך חודש הרמדאן לא יואכלו אסירים בכפייה בשעות הצום אלא רק בלילה.
האכלה כפויה > טורקיה

בטורקיה, במהלך שביתות רעב בבתי כלא בשנת 1996 ובשנת 2000, הורה משרד הבריאות לרופאי בתי הסוהר להציל חיי שובתים באמצעות האכלה כפויה. ההתאחדות הרפואית הטורקית הצהירה בתגובה כי האכלה כפויה היא הפרה של עקרון "ההסכמה המודעת" ועומדת בסתירה לזכות הסירוב לטיפול רפואי. חילוקי הדעות החריפו עד שבשנת 2001 נתבעה ההתאחדות הרפואית הטורקית בבית המשפט על חריגה מסמכויותיה, בהתערבותה במדיניות הממשלה בבתי הכלא. בית המשפט פסל את התביעה.
האכלה כפויה > האיחוד האירופי

בית הדין האירופי לזכויות אדם נדרש לסוגיית ההאכלה הכפויה כשדן בטיפול שקיבל עציר שובת רעב באוקראינה. הפסיקה קבעה כי "טיפול הניתן בשל צורך בריאותי מנקודת מבט של עקרונות רפואיים מבוססים אינו יכול להיחשב, בעקרון, כבלתי אנושי או משפיל". כך מותרת האכלה כפויה אם היא חיונית להצלת חייו של שובת הרעב. הפסיקה הדגישה עם זאת כי הערכת החיוניות של ההאכלה הכפויה צריכה להיעשות משיקולים רפואיים בלבד וכי אסורות שיטות האכלה מייסרות או משפילות וכי אין להאכיל בכפייה כעונש. במקרה הספציפי שבו הואכל העציר כשהוא אזוק, מתקן הרחבה מוכנס לפיו וצינור פלסטיק מוחדר לקיבתו נקבע כי ההאכלה הכפויה ניתנת להגדרה כעינוי.
בבריטניה נקבעה ב-1995 פסיקה תקדימית שלפיה זכותו של אסיר שפוי לשבות רעב ולסרב להזנה כפויה. האסיר, אף שסבל מהפרעת אישיות, נמצא צלול בדעתו, ופסק הדין קבע כי אין חובה להאריך את חייו באמצעות האכלה נגד רצונו.
החוק בגרמניה מחייב האכלה כפויה של אסיר במקרה של סכנה חמורה לבריאותו, ואוסר על כפיית טיפול או האכלה במקרים אחרים.
שביתות רעב מפורסמות > שביתות רעב של עבדים

סירוב לאכול היה צורת ההתנגדות הנפוצה ביותר בקרב אפריקאים שהובלו על ספינות העבדים שחצו את האוקיינוס האטלנטי. עבור העבדים הכבולים הייתה שביתת הרעב אמצעי הלחץ הזמין היחיד נגד שוביהם ופעולה שייצרה סולידריות ולכידות של העבדים נגד שוביהם. שביתת רעב של העבדים סיכנה את רווחיות המסע הימי ולכן קברניטי הספינות נקטו אמצעים קיצוניים לדכא שביתות כאלו. שובתי רעב הוענשו בהצלפות שוט ואולצו לאכול באמצעות "ספקולום אוריס" – התקן מכני לפתיחת הלסתות ודחיסת מזון כפויה. האיום בשביתת רעב סייע למתן את ההתעללות בעבדים, והנחיות לספנים ומפקדים בספינות אלו הזהירו מפגיעות בעבדים שעלולות להביא אותם לסרב לאכול עד מוות. בשנת 1790 העיד הימאי איזק פרקר (Isaac Parker) בפני בית הנבחרים הבריטי אודות פעוט בן תשעה חודשים שסירב לינוק מאימו השפחה וסירב לאכול ממנות האורז המעורב בשמן דקלים שהוגשו בספינת העבדים "בלק ג'וק" (Black Joke) בעת מסעה לאי ברבדוס בשנת 1765. קברניט הספינה תומאס מרשל הלקה בעצמו את הפעוט הסרבן וקשר לצווארו חוט הכבול לבול עץ מנגו גדול במשקל כשישה קילוגרם. ביום הרביעי למלקות נפח הפעוט את נשמתו, והקברניט אילץ את אמו של הפעוט להטיל את גופתו לים במו ידיה.
שביתות רעב מפורסמות > הסופרג'יסטיות בבריטניה ובארצות הברית

שביתת רעב הייתה צעד נפוץ במהלך המאבק של הסופרג'יסטיות בבריטניה למען זכות הצבעה לנשים. הראשונה שנקטה בו היא מריון וולאס-דאנלופ שנאסרה ב-1909 אחרי שהשתתפה בהפגנה בתוך בניין הפרלמנט שבה הטביעה כתובת על קירות אחד מאולמות הבניין, נשפטה על השחתת רכוש וסירבה לשלם קנס. היא נכלאה בכלא הולוויי לנשים, ודרשה לקבל מעמד של אסירה פוליטית. כשסורבה הכריזה ב-5 ביולי על שביתת רעב. אחרי 91 שעות צום היא שוחררה לחופשי אחרי שהשלטונות חששו שאם היא תיפגע היא תיהפך ל"קדושה מעונה".
בעקבותיה הפך השימוש בשביתת רעב לכלי נפוץ בקרב הסופרג'יסטיות בבריטניה. אולם הממשלה לא שחררה את האסירות ובמקום החלה לנקוט בהאכלה כפוייה שהתבצעה בעזרת צינוריות שהוחדרו דרך הפה או האף לקיבה. ההאכלה הכפויה גרמה לסבל רב ולעיתים סיבוכים שלה הביאו כנראה למוות. כתוצאה מההד הציבורי שנוצר נחקק ב-1913 "חוק החתול והעכבר" ששינה את המדיניות. לאסירות הותר לקיים שביתות רעב. כשבריאותן הייתה בסכנה הן שוחררו באופן זמני, אבל כשהתאוששו נכלאו מחדש.
גם בארצות הברית אימצו הסופרג'יסטיות את אמצעי שביתת הרעב במאבקן. אליס פול, שהשתתפה בהפגנות קבועות שנערכו מול הבית הלבן בוושינגטון, נאסרה באוקטובר 1917 בשל "הפרעה לתנועה" ונשפטה ל-7 חודשים. כשהושמה בבידוד פתחה בשביתת רעב, שאליה הצטרפו אסירות נוספות. היא לא נשברה למרות האכלה כפוייה, ואף על פי שהועברה למחלקות פסיכיאטריות, ושבתה רעב במשך 22 יום. בנובמבר, אחרי ששביתת הרעב ויחס בתי הסוהר לסופרג'יסטיות הכלואות עוררו סערה ציבורית, היא ושאר האסירות שוחררו, וכעבור זמן קצר החלו ההליכים לחקיקת התיקון ה-19.
שביתות רעב מפורסמות > בהודו > מהטמה גנדי

מהטמה גנדי נאסר בשנים 1922, 1930, 1933 ו-1942. בשל מעמדו הציבורי השלטון הבריטי לא רצה שימות בכלא. גנדי ראה בשביתת רעב דרך לא אלימה להעביר מסר: ב-1932 שבת רעב במחאה על חוק בחירות שנתן ייצוג נפרד לבני קאסטת ה"דלית" שגנדי תמך בשילובם הפוליטי, וב-1943 שבת רעב שוב בכלא כחלק מהמאבק האנטי-קולוניאלי. נוסף לגנדי שבתו רעב גם אסירים הודים נוספים בהם שניים שצמו 116 ימים: עד 5 באוקטובר 1929.
שביתות רעב מפורסמות > בהודו > אירום צ'אנו שרמילה

אירום צ'אנו שרמילה החלה שביתת רעב ב-2 בנובמבר 2000 וסיימה ב-9 באוגוסט 2016, כעבור 16 שנים של צום והאכלה בכפייה.
שביתות רעב מפורסמות > מקס גולדשטיין

הטרוריסט הרומני מקס גולדשטיין שבת רעב למוות בכלא בשנת 1924. בשנת 1925 פתחו מהפכנים קומוניסטים כלואים בשביתת רעב בתביעה לשחרור אסירים פוליטיים, השביתה, אותה יזם מרצ'ל פאוקר, נכשלה ועלתה בחיי כמה מהשובתים, שנמנו על העילית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. כישלון זה הביא את המפלגה להתנערות מיוזמות לשביתות רעב, שתוארו מאז כ"הרפתקניות, חסרות אחריות והתאבדותיות".
שביתות רעב מפורסמות > במאבק האירי לעצמאות

השימוש בשביתת רעב של אסירים במאבק האירי נגד השליטה הבריטית החל ב-1917 כשאיימון דה ואלירה, תומאס אש ותומאס האנטר שנכלאו אחרי מרד הפסחא בכלא לווס באנגליה הובילו את האסירים לשביתת רעב החל מ-28 במאי. הלחץ הציבורי באירלנד ובארצות הברית הוביל לכך שהממשלה הבריטית חננה את האסירים והם שוחררו ב-18 ביוני. אש נכלא שוב באוגוסט בעוון הסתה, ונידון לשנתיים מאסר עם עבודות פרך בכלא בדבלין. הוא ואסירים אחרים דרשו שיכירו בהם כבשבויי מלחמה וב-20 בספטמבר אש פתח בשביתת רעב וכעבור 5 ימים מת כתוצאה מניסיונות האכלה כפוייה.
באוגוסט 1920, במהלך מלחמת העצמאות האירית, עצרו השלטונות הבריטיים את ראש עיריית קורק מטעם השין פיין, טרנס מקסוויני, והוא נדון בבית דין צבאי לשנתיים מאסר בעוון החזקת חומרי הסתה, ונשלח לכלא בריקסטון באנגליה. הוא פתח בשביתת רעב במחאה על מעצרו ושפיטתו בבית דין צבאי, ובדרישה לשחרורו. לאות הזדהות איתו, 11 אסירים בכלא קורק פתחו בשביתת רעב.
ה-IRA פתח במסע ציבורי בקריאה לשחרורו, אך הממשלה הבריטית סירבה מחשש שכניעה לדרישותיו תוביל לאיבוד שליטה באירלנד. מקסוויני מת ב-25 באוקטובר אחרי 74 ימי צום. גם שניים משובתי הרעב בקורק מתו לפני שה-IRA הורה לשאר האסירים להפסיק את שביתת הרעב שלהם.
30 אלף איש עברו על פני ארונו של מקסוויני כשהוצב בכנסייה באנגליה, ובהלוויתו בקורק הספיד אותו ארתור גריפית', באומרו "הקרבתו ההרואית הפכה אותו במותו למנצח כנגד אויבי עצמאות ארצו". מותו הגביר את המאבק האירי כנגד הבריטים, ועורר הדים בעולם כולו.
אחרי סיום מלחמת האזרחים פתחו 8000 אסירים של הצבא האירי הרפובליקני שנכלאו ב"מדינת אירלנד החופשית" בשביתת רעב, שהופסקה אחרי ששניים מהשובתים מתו. בעקבותיה שוחררו כל האסירות, וכעבור שנה גם האסירים הגברים.
שביתות רעב מפורסמות > המנדט הבריטי בא"י > אסירים קומוניסטים

שביתות רעב בנות 10 ימים של אסירים חברי המפלגה הקומוניסטית בשנים 1929 ו-1930 הביאו להכרה בהם כאסירים פוליטיים הפטורים מלבישת מדי אסירים פליליים ומעבודת פרך ורשאים לקבל ספרים ועיתונים. ב-1935 נאסרו 2 מבכירי המפלגה: מרדכי בילצקי ומחמוד אל מוגרבי חויבו ללבוש בגדי אסירים ושוכנו בתא עם אסירים פליליים. בתגובה פתחו אסירים חברי המפלגה ב-15 ביולי 1935 בשביתת רעב. הפגנת הזדהות עם השובתים ב-24 ביולי פוזרה באלימות רבה אך ההד התקשורתי ופנייה לנציב העליון שיזם הסופר מרדכי אבי-שאול שעליה חתמו אישים בולטים כהוגו ברגמן, מרגוט קלאוזנר, האדריכל זאב רכטר, השחקנים חנה רובינא ואהרן מסקין, הסופרים אנדה פינקרפלד ואליעזר שטיינמן, והצייר ראובן הביאו לריכוך בעמדת השלטונות ולפרסום הוראה של הנציב העליון המתירה לשופטים להעניק "יחס מיוחד" לאסירים. לאחר 19 ימי שביתה הורתה הנהגת המפלגה לשובתים להפסיקה.