stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מינוטאור (ספר)
ביקורת

בנימין תמוז, כותבת נורית גוברין, חד חידה לקוראיו ב"מינוטאור" שבו הוא משלב עלילת מתח ומסתורין בתיאוריות אידאולוגיות על הבנת העולם, האמנות ומשמעותו של הקיום הישראלי. גיבור הספר, אלכסנדר אברמוב, הסוכן החשאי הישראלי, הוא אחד משלושה גברים, שכל אחד מהם הוא נציג של תרבות שונה, המתחרים על אהבתה של תיאה, נערה שנותרת בלתי מושגת ובלתי נכבשת. כשמה, תיאה היא האלה, משאת הנפש, האידיאה הבלתי מושגת.
ג.ר מייצג את הטכניקה, העושר, העסקים ותחומי הכלכלה והמשפטים של תרבות המערב. ניקוס טריאנדה הוא נציגה המובהק של התרבות הלבנטינית; תחיית עמי הים התיכון מפעמת בתוכו. אלכסנדר אברמוב הגיבור המרכזי, בנם של יהודי ציוני וגרמניה נוצריה, הוא נציגו של היהודי הישראלי - פרי מיזוגן של תרבות אירופה ותרבות המערב. לאברמוב היה מגע הדוק מילדותו עם הטבע, עם האדמה ועם הערבים. עם זאת הוא נאלץ להרוג את הבדואי הקם עליו להורגו. תמוז יונק השראה בספרו מהאידאולוגיה הכנענית שהיה שותף לרעיונותיה. זוהי הגישה שקוראת למיזוג תרבויות בין זו היהודית הארץ ישראלית וזו הערבית, שהיא תרבותם של הערבים ילידי הארץ. הכנענים ראו את התרבות כרצף היסטורי ישיר החל מתקופת המקרא ועד ההתיישבות החדשה בארץ ישראל, תוך כדי התעלמות מוחלטת מהתרבות של חז"ל ושל הגולה לדורותיה. זו הרואה את הקיום הישראלי רק בהשתלבות בעמי האזור. בסופו של דבר, איש מהמחזרים אינו זוכה להשיג את תיאה.
הספר בנוי מארבעה פרקים, המוקדשים כל אחד לגיבור אחר בשיטת הראשומון. בשיטה זו מתואר כל אירוע מנקודת מבטו של גיבור אחר, ולכל גיבור גרסתו שלו. תמוז, גורסת גוברין, מעגן את ספרו על שלושת המעגלים, כשתיאה היא במרכזם ושלושת המחזרים חגים סביבה במעגלים השונים, שמהווים גם מעין גרסה ארס פואטית של יצירת אמנות.
אבנר הולצמן מתאר את הספר כ"אידיאי-אלגורי יומרני במסווה של רומן בלשי, ובו רבדים רבדים של משמעות - החל בבחינה מחודשת של החזון הכנעני מול חזון אלטרנטיבי של זהות ים-תיכונית מאוחדת, וכלה בחתירה לפענח את חוקיות של העולם באמצעות האמנות, במיוחד בעזרת המוזיקה"
יוסף אורן כותב שהספר הקריא בעל העלילה המרתקת מפגין את מיטבו של תמוז, שהוא בעל כישרון סיפורי המיטיב לשלוט בחוטי העלילה, תוך כדי שהם "נשזרים בריקמה מסובכת ומרהיבה". הספר, לדעתו של אורן, הוא בעצם משל למצב הישראלי החמור. זהו, למעשה, פרק נוסף, המורד בזרם הדקאדנטי שכבש את הסיפורת הישראלית, המשדר את תחושת התבוסה שפשטה, כביכול, בעם לאחר מלחמת יום הכיפורים. זהו רומן שבוחן את התרבות הישראלית העתיקה שהתפתתה לחדש את כוחות נעוריה באמצעות סוג של התיוונות והשתוות לחוקי ההתקיימות של ה"גויים" - מהלך שהתגלה, בסופו של דבר, כמוטעה ומנוון.
הספר

בנימין תמוז, מינוטאור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1980.
Benjamin Tammuz, Minotaur , translated from the Hebrew by Kim Parfitt and Mildred Budhy, New York : Europa Editions, c1989.
Benjamin Tammuz, Il minotauro, Edizioni e/o, 1997
לקריאה נוספת

נורית גוברין, "במבוך. בנימין תמוז: 'מינוטאור'", קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרך ב, תל אביב: גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002, עמ' 156–166.
הערות שוליים

1 2  נורית גוברין, "במבוך. בנימין תמוז: 'מינוטאור'", קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרך ב, תל אביב: גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002, עמ' 156–166.
↑  אבנר הולצמן, בנימין תמוז, לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית
↑  יוסף אורן, מינוטאור - בנימין תמוז, פרויקט בן יהודה
ישעיה שטיינברגר

| --- | --- |

הרב ישעיהו שטיינברגר
 לידה:  20 באוגוסט 1948 (בן 76) ט"ו באב ה'תש"ח הונגריה
 מדינה:  ישראל ישראל
 תחומי עיסוק:  תלמוד, הגות יהודית, הלכה
 רבותיו:  הרב משה שפירא, הרב יצחק הוטנר.
 חיבוריו:  אישי יובל ואישי דעת
הרב ישעיה אלכסנדר שטיינברגר (נולד בט"ו באב ה'תש"ח, 20 באוגוסט 1948) הוא רבן של שכונות רמת שרת, רמת דניה והולילנד בירושלים, ר"מ בישיבת הכותל בעיר העתיקה, ראש כולל "זיו התורה", מרצה במכללת בית וגן, בסמינר ליפשיץ, ועוד. מחבר ספרים ומאות מאמרים ופעיל בפורומים רבים כמקרב בין תורה לאקטואליה.
ביוגרפיה

ישעיה אלכסנדר שטיינברגר נולד בהונגריה כבן יחיד להורים ניצולי שואה מחסידות סאטמר. בגיל 8 עלה עמם לארץ והתחנך בתלמוד תורה שליד ישיבת פוניבז' בבני ברק. סיים את לימודיו בישיבת הרב עמיאל (הישוב החדש) בתל אביב בתשכ"ח. בהמשך עלה לירושלים לישיבת בית התלמוד בראשות הרב דב שוורצמן. אחר כך הצטרף לכולל "יד מאיר" של הרב ברוך מרדכי אזרחי. למד 6 שנים בכולל "אור אליהו" בראשות הרב יצחק הוטנר וחתנו הרב יונתן דייוויד. סיים תואר שני בהצטיינות באוניברסיטת בר-אילן.[דרוש מקור]
בשנת תש"ל נשא לאשה את דבורה בת הרב ברוך אהרן פופקו, רב קהילה בפיטסבורג בארצות הברית ונשיא המזרחי בצפון אמריקה באותה תקופה. בתשל"ו התמנה לר"מ בישיבת ההסדר הכותל ולאחר שנה לרב שכונות רמת שרת ורמת דניה, ובהמשך גם לגבעת הולילנד. בתשמ"ז נבחר לרב הראשי לאמסטרדם בירת הולנד, אך ויתר על המינוי מסיבות משפחתיות.
בשנת תש"ס ייסד בנשיאות רבו, הרב משה שפירא בתמיכת קרן זאב וולפסון, בית מדרש ייחודי שבו הוכשרו בלימודי עיון ר"מים ורבנים בוגרי ישיבות חרדיות עם בוגרי ישיבות דתיות לאומיות. בשיאו, המכון הכיל 85 לומדים והעמיד מאז כ-250 בוגרים המכהנים כר"מים, רבנים ודיינים בארץ ובחו"ל.
בישיבת הכותל מוסר הרב שטיינברגר שיעור שבועי. כן הוא מעביר הרצאות ושיחות לבוגרי הישיבה (בזום, בטלפון ובלימוד בחברותא). הרב שטיינברגר מכהן כראש כולל "זיו התורה" – המשך למכון להכשרת ר"מים.
הרב שטיינברגר הוא גם משקיע נדלן לפרנסתו.
פרסים

זכה בפרסים ראשונים רבים. בנעוריו אף הוזמן לערוך את "ילקוט החידושים" על ידי המחלקה לישיבות במשרד לשירותי הדת. כן זכה בפרס ראשון ע"ש הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מטעם צעירי אגודת ישראל ועל מאמר מכונן בנושא "השליח" בגולה מטעם קרן רוטשילד. כיהן כראש ועדת הביקורת לפרס ע"ש הרב פרנק מטעם עיריית ירושלים.
ספרים, מאמרים והרצאות

הרב שטיינברגר חיבר שלושה ספרים:
ההדיר והוסיף הערות עיוניות ל"תוספי הרא"ש למסכת נדה" בהוצאת מוסד הרב קוק.
בשנת תשנ"ח הוציאו משפחתו ותלמידיו את "אישי יובל", לקט של כ-60 מאמרים שראו אור בכתבי עת תורניים מובילים ומחקריים.
ספרו האחרון, "אישי דעת" על מסכת נדה עיוני הלכה ואגדה, כולל פסקים מכוננים ומאמרי הגות על מעמד האשה. חיבור זה ראה אור בשנת תשע"ב עם הסכמות הרבנים אלישיב, יוסף ושפירא. כעת הוא שוקד על ספר המתעמק ב"הקדמת הרמב"ם" ל"משנה תורה".
מאמרים רבים הגותיים וענייני אקטואליה מפרי עטו ראו אור בכתבי עת הלכתיים וכן בעיתונות כמו במעריב, הארץ, הצופה, מקור ראשון, ובשבע, וכן בקובץ "אורייתא" אודות השואה ועוד. (ביניהם כתב ביקורת ספרים על "מלים" של עמוס עוז ועל "יושע קאלב" של ישראל זינגר). הרבה למסור שיעורים בקול ישראל ברשת א' ואף השתתף בתוכניות טלוויזיה תרבותיות אחדות.
הרב שטיינברגר דובר 4 שפות ומרצה במגוון רב של נושאים בעברית, אנגלית והונגרית. לימד שנים רבות את תורת הרמב"ם במכללה בבית וגן בתוכנית אקדמית להכשרת ר"מים ובסמינר ליפשיץ ועוד. הוא נמנה עם חוג הוגים בתחום יהדות מודרנה ואקטואליה במכון ון ליר וכן השתתף במפגשים בין רבנים למדענים באוניברסיטת תל אביב. הוא הופיע בקהילות מובילות בצפון אמריקה, באנגליה, איטליה, דרום אפריקה, וינה והונגריה. בישראל מסר שיעורים בבית כנסת ישורון כ-20 שנה וממשיך ללמד בבית וגן בבית כנסת "מגדל", בחוגי בית ובמקומות אחרים בירושלים.
משפחתו

נשוי לדבורה צאצאית לאדמורי בעלזא, מרצה לספרות אנגלית ולתורת הנאום בטורו קולג'. כיהנה כראש תחום אנגלית כשפה זרה במכללה בבית וגן. הייתה מורה באולפנת חורב. בשנת תשפ"א עוטרה בתואר "יקירת ירושלים" על פועלה בהוראה ובחינוך.
לזוג שטיינברגר חמישה ילדים:
הבכורה, רחל קליינרמן, רעיית הרב דוד, מראשי הישיבה הגבוהה "תורת זאב" בבית שמש וראש כולל בגבעת שאול בירושלים. רחל היא מורה בכירה בסמינרים: "החדש", "מעלות" ומנהלת ראשית של סמינר לבנות "שבילי בית יעקב". היא גם מרצה וסופרת, וכתבה סרטים לנשים חרדיות, שהאחרון שבהם זכה במלגה מטעם קרן "ספיר".
בן שני, דוד, עוסק בנוער בסיכון ופעיל ב"הצלה".
השלישי, הרב אליעזר, היה ר"מ בישיבת מערבא במשך שנים רבות. ב-2022 התמנה לראש הישיבה התיכונית החרדית "נשמת התורה" בירושלים. הוא גם מרצה בארגון "נפש יהודי" ואף הוביל מטעמם מסעות שורשים לפולין ועוד.
הרביעי, יהודה(אודי) איש עסקים בתחום הספרים (נשוי לבתו של הרב הראשי לישראל הרב דוד יוסף וכן נכדתו של הרב עובדיה יוסף).
החמישי, נחמיה, הוא רב ומנהל בבית הכנסת "אהל יצחק" בטלביה, דיקן הסטודנטים החרדיים באוניברסיטה העברית ומנהל מחלקת תמיכות ומיזמים מטעם קרן "מיימונידס" העולמי. נחמיה נבחר על ידי העיתון דה מרקר לאחד מ-40 הצעירים המבטיחים במדינת ישראל לשנת 2021.
הערות שוליים

↑  אישי יובל, ירושלים, תשנ"ח, באתר אוצר החכמה.
↑  חנני ברייטקופף, ‏הרבנית דבורה שטיינברגר נבחרה ל"יקירת ירושלים", באתר כיכר השבת, 5 במאי 2021
↑  אודות, באתר בית הכנסת.
↑  מירב ארלוזורוב, נחמיה שטיינברגר, 37, באתר TheMarker
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301763405171  LCCN: no2007023165  VIAF: 49000069   WorldCat (עם VIAF): 49000069
אוקראינה

אוּקְרָאִינָה (באוקראינית: Україна) היא ארץ ומדינה השוכנת במזרח אירופה, ששטחה 603,628 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה (לפני המלחמה עם רוסיה) 43 מיליון נפש. בירת אוקראינה, והעיר הגדולה ביותר בשטחה, היא קייב. אוקראינה חולקת גבולות עם בלארוס מצפון, פולין, סלובקיה והונגריה ממערב, רומניה ומולדובה מדרום ורוסיה ממזרח. לאוקראינה קו חוף לאורך ים אזוב והים השחור. מבין מדינות אירופה, אוקראינה היא המדינה השנייה בגודל שטחה והשמינית בגודל אוכלוסייתה.
אוקראינה היא רפובליקה דמוקרטית בעלת משטר נשיאותי-למחצה עם הפרדת רשויות. היא יצואנית דגנים גדולה, ומכילה בשטחה כ־5% מפוטנציאל המינרלים בעולם. היא מדינה מתפתחת ואחת המדינות העניות ביותר באירופה. צבאה הוא השני בגודלו באירופה לאחר הצבא הרוסי. במשך השנים הפכה לחברה ביותר מ־40 ארגונים בינלאומיים. בזמן שהייתה חלק מברית המועצות, הצטרפה אוקראינה לאומות המאוחדות כאחת המדינות המייסדות, יחד עם בלארוס, ביוזמת השלטונות הסובייטיים במוסקבה, ובזכות זה נהנתה ברית המועצות משלושה קולות בעצרת הכללית של האו"ם.
היסטוריונים אוקראינים רואים את ראשית תולדות ארצם ברוס של קייב, ישות פוליטית סלאבית שקמה במאה התשיעית. במאה ה-14 סופח האזור על ידי דוכסות ליטא, שהתאחדה מאוחר יותר עם פולין. ב-1648, מרד קוזאקים בהנהגת בוגדן חמלניצקי הביא לייסוד ההטמאנות הקוזאקית, ישות עצמאית-למחצה, שפוצלה במהרה בין רוסיה לפולין-ליטא ופורקה סופית ב-1764. לאחר חלוקת פולין, עברו שטחי מדינת אוקראינה המודרנית שברשותה לידי האימפריה ההבסבורגית. במאה ה-19 קמה תנועה לאומית אוקראינית, שצברה תמיכה עממית, ביססה את השפה והתרבות המקומיות והנחילה את השם "אוקראינה" לאזורים עליהם תבעה ריבונות. לאחר נפילת האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית בתום מלחמת העולם הראשונה, הוקמו מספר מדינות עצמאיות אוקראיניות, שהגדולה ביניהן הייתה הרפובליקה העממית של אוקראינה. אלו ניהלו מלחמות עם שכנותיהן כדי להתאחד ולקיים את עצמאותן, אך הובסו. הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, במסגרת ברית המועצות, נותרה כביטוי הלאומי היחיד. במלחמת העולם השנייה ולאחריה סיפחו הסובייטים את כל השטחים המאוכלסים באוקראינים שנותרו בשליטת מדינות אחרות. ב-1991, עם התפרקות ברית המועצות, הרפובליקה נעשתה למדינה עצמאית. השאיפה להתקרב לאיחוד האירופאי ולמערב, ולהתנתק מחוג ההשפעה הרוסי, היא אחד הגורמים לסכסוך מתמשך בין אוקראינה לרוסיה החל מ-2014 ולמלחמת אוקראינה–רוסיה החל מ-2022.
אטימולוגיה

השם "אוקראינה", המגיע מן השפה הסלאבית ושמשמעותו היא כנראה "חבל ספר" אך אולי גם "נפה", הופיע לראשונה ברשומות ככינוי לכברת ארץ ב-1187. הכרוניקה הקייבית ציינה אז ש"כל אוקראינה נאנקה" עבור נסיך פריאסלאב. בין המאה ה-13 למאה ה-16, במסמכים שיצאו תחת לבלרי הדוכסות הגדולה של ליטא (שכתבו ברותנית מערבית), שימש המונח לא בלשון יחיד אלא ברבים, "אוקראינות" במובן של חבלי ספר שונים. תושבי הספר כונו "בני האוקראינות". השם לא התייחס ליחידה גאוגרפית מסוימת, אלא לכלל שטחי הגבול. לעיתים הוא היה מצומצם וכיסה אך את הנחלות ממזרח לדניפר שגבלו בערבות הסמוכות לחצי האי קרים, ולעיתים הוא מנה את כל אזורי החזית של הדוכסות, כולל חלקים גדולים מבלארוס של היום. השם "אוקראינה" נכנס בהדרגה לשימוש אצל כותבים פולנים לאחר איחוד לובלין ב-1569, עדיין במשמעות גמישה. סופרי המלך השתמשו בו בהזדמנויות אחדות ככינוי לכלל הפלכים הרותניים שתחת שלטון הכתר.
תושבי אותם מחוזות הזדהו כ"באים מאוקראינה" במידה משתנה. במחצית הראשונה של המאה ה-17, כותבים מווהלין ופודוליה הנגידו תכופות בין נפותיהם ל"אוקראינה", בעוד שתושבי חבל קייב הזדהו כ"אוקראינים" כמעט תמיד – במובן של יושבי אזור ספר הנושאים בעול המלחמה בטטרים, ולכן נעלים על אחרים. הזהות ה"אוקראינית" הקייבית התרחבה במחצית השנייה של המאה, לאחר ההרס הנרחב של מרד חמלניצקי והמלחמות שבעקבותיו. גולים מחבלי קייב, צ'רניהיב וברצלאב החלו לתאר את עצמם כ"אוקראינים" ולהתייחס לחבלים מהם נמלטו כ"אוקראינה".
המונח הופיע מזומנות גם אצל סופרי ההטמאנות הקוזאקית שקמה לאחר המרד. נראה שהוא היה השם המועדף על ידי קוזאקים ממעמדות הביניים ועל ידי המוני העם לתיאור ארצם, אך לא זכה לבכורה. האליטות החילוניות והדתיות בהטמנות אימצו את המונח "רוס הקטנה", שם שנטבע במאה ה-14 על ידי פטריארך קונסטנטינופול כדי להבדיל בין שטחי השיפוט הכנסייתיים של המטרופוליט מקייב לבין "רוס רבתי" של המטרופוליט ממוסקבה. הם השתמשו בו כדי להדגיש בעיני הצאר הרוסי את מחויבותו אליהם. באזורים שתחת שלטון פולין, ראשי הכנסייה האורתודוקסית ביכרו את "רוס" סתם (ובצורתו הלטינית "רותניה"), כביטוי לרצף עם יתר הנצרות האורתודוקסית ועם ההיסטוריה הסלאבית המזרחית, שראשיתה ברוס של קייב.
השם "אוקראינה" כמעט וחדל להיות בשימוש עם חלוקת פולין. "רוס הקטנה", או "רוסיה הקטנה", הפך למונח המועדף על השלטון הצארי, בשל הקשר המחבר עם "רוסיה רבתי" שנגזר ממנו. הצורך לחדד את העצמאות והייחוד המקומיים מול הרוסים, הוביל את הוגיה ופעיליה של התנועה הלאומית המתעוררת למצוא שוב את "אוקראינה" בשנות ה-1830, ולאמצו בהדרגה במהלך המאה ה-19. שותפיהם לדעה של הלאומנים האוקראינים, בגליציה ובבוקובינה שתחת השלטון האוסטרי, הזדהו כ"רותנים" וראו את "אוקראינה" כהמצאה פולנית שמטרתה הייתה להקצות להם מעמד של חבל ספר בתוך פולין רבתי. רק סביב מלחמת העולם הראשונה התקבעו השם "אוקראינה" וההזדהות הלאומית כ"אוקראינים".
היסטוריה > ימי קדם

היישובים האנושיים הראשונים שנמצאו בשטח אוקראינה הם משנת 32000 לפני הספירה, והשתייכו לתרבות הגרווטית. בין 5400 ל-2000 לפנה"ס שגשגה באזור התרבות הטריפּילית-קוּקוּטֶנית, שהתאפיינה בחקלאות פרימיטיבית וברעיית עדרי מקנה. זו ניגפה בתורה בפני תרבות קברי הפיר, שנודעה כך בשל תלי הקבורה הרבים שהותירה אחריה, ובהם נחו המתים כשהם משוחים באוכרה אדומה.
ב-1000 לפנה"ס התיישבו לחופי הים השחור שבטי הקימרים, עם איראני ככל הנראה. במאה השביעית לפני הספירה הם נדחקו על ידי הסקיתים, שבטים לוחמניים של קשתים רכובים שהותירו אחריהם מצאי ארכאולוגי עשיר. במשך כחמש מאות שנה הייתה דרום אוקראינה בשלטונם. באותה עת קמו לחופי הים השחור ערי-מדינה יווניות, שבינן לסקיתים התנהלו חליפות לוחמה וסחר. הסקיתים מוגרו ונבלעו על ידי קבוצת שבטים מקורבת, הסרמטים. למן המאה השלישית, בעת נדידת העמים, התקיימה באוקראינה תחלופת אוכלוסייה מזורזת. האוסטרוגותים וההונים הכו את הסרמטים במאה הרביעית. באותה עת נזכר לראשונה קיומה של ברית שבטים שכונו "אנטאים"; ייתכן שבמקורה ברית זו נשלטה על ידי האלאנים, אך עם הזמן גברו בתוכם השבטים הסלאבים, ובשלב מאוחר יותר הם היו סלאביים לגמרי. האנטאים היו הכח הפוליטי החזק באזור, והתיעוד אודותם מעיד שלחמו בגותים ופשטו על הביזנטים. בראשית המאה השביעית, האזור כולו נכבש על ידי האווארים, ובתקופה זו נעלמו האנטאים מן הרשומות. האווארים נדדו הלאה או מוגרו על ידי הבולגרים הקדומים בהמשך המאה. מ-650 והלאה, ממלכת הכוזרים, בת-בריתם של הביזנטים, השתלטה על עיקר הטריטוריה של אוקראינה ועל השטחים הסובבים. הכוזרים השכינו לראשונה שלום ויציבות, התקינו נתיבי סחר משגשגים, והכפיפו את הסלאבים (ברשומות נזכרים שבטים כמו הדֶרֶבליאנים, הסיבֶריאנים והפּוֹליאנים) ויתר העממים המקומיים לחסותם.
היסטוריה > רוס של קייב

בשלהי המאה התשיעית התקיימה באזור הדנייפר ובסביבותיו נסיכות סלאבית גדולה שבירתה הייתה קייב, ושנודעה בשם "רוּס". מקורותיה של המדינה לוטים בערפל, והרשומות אודותם נושאות אופי אגדתי: ככל הנראה, השבטים המקומיים המליכו עליהם שושלת ורנגית (כינויים של הוויקינגים במזרח ובביזנטיון), ממשפחתו של רוריק שליט נובגורוד שבצפון הרחוק; ייתכן שהשם "רוס" מקורו בכינוי פיני שמשמעו "יורדי ים".
מידע מוצק אודות רוס מתחיל להופיע ב-878, עת הפליג במורד הדנייפר נסיך מבית רוריק בשם הֶלגי (אולג או אולה בגרסה הסלאבית). ב-882 רצח את שליטי קייב ותפס את נחלתם, כשהוא הופך את העיר לבירתו. הוא נלחם בכוזרים והדף אותם, פשט על ביזנטיון ב-907, והכפיף למרותו את רוב הסלאבים. עד מותו ב-912 הרחיב את גבולות רוס ממפרץ פינלנד ועד לים השחור. יורשו אינגבָר (איגוֹר או איהוֹר) נהרג במרד; אלמנת אינגבר, הֶלגה (אולגה או אולהה), שמשלה כעוצרת, התנצרה והביאה לנסיכות את הדת הביזנטית. בנה סביאטוסלב, הראשון בנסיכי קייב לשאת שם סלאבי שהעיד על ההיטמעות של השושלת בתרבות נתיניה, שמשל בפועל מ-964, נותר עובד אלילים למרות מאמצי אמו. תוך מספר שנים הוא הכה את הכוזרים וחיסל את ממלכתם, והרחיב מאוד את שטחי שליטתו. ב-988 אימץ הנסיך ולדימיר (וולודימיר) "הגדול" את הנצרות האורתודוקסית כדת המדינה, וכונן קשר עמוק עם ביזנטיון, שהיה בעל השפעה מכרעת על תרבותם של הסלאבים המזרחיים. פטריארך קונסטנטינופול הכיר בכך שראש הכנסייה של קייב היה ה"מטרופוליט של כל רוס". מות ולדימיר ב-1015 גרר מלחמת ירושה הרסנית בין בניו; גודלה של הממלכה הקשה על כל טוען לכתר לבסס את שלטונו. ב-1024 הגיעו שניים מן הבנים, ירוסלאב ששלט בנובגורוד ומסטיסלאב שמשל בצ'רניהיב, לכדי פשרה שחילקה בפועל את רוס לשני אזורי השפעה תחת מרותם. עם מות מסטיסלאב ב-1036, נותר ירוסלאב כשליט יחיד ועבר לקייב. מלכותו הארוכה, עד מותו ב-1054, הייתה תקופה של שגשוג חסר תקדים: הוא פיאר את הבירה במבנים חדשים, כרת בריתות נישואין עם רבות משושלות אירופה, ניצח במספר מסעות מלחמה, ותיקן קובץ חוקים.
ירוסלאב ביקש לייצב את הליך הירושה כדי למנוע עוד מלחמות אזרחים, וחילק את רוס לחמש נסיכויות, אחת לכל אחד מבניו. הבכור נועד לשלוט בקייב ובנובגורוד, הערים המרכזיות, ולכהן כנסיך הגדול של רוס; עם מותו, הכס לא עבר לבנו, אלא לאח-הנסיך הבא. הסדר החדש לא הגשים את התקוות שנתלו בו, וסכסוכי ירושה פרצו מיד. ב-1097, התכנסו נסיכי רוס בליוּבֶּץ' והשיבו את העיקרון של ירושה מאב לבן. כינוס ליובץ' תרם פחות לאחדות הממלכה המבוזרת מעלייתו לכס בקייב ב-1113 של ולדימיר מונומך, שהצליח שוב למשול כשליט יחיד ברוס. עם מות יורשו, מסטיסלאב, ב-1132, תמה אף מראית העין של ממלכה אחת. רוס נעשתה לערב-רב של ישויות עצמאיות ומסוכסכות. הנסיכים אמנם לחמו על קייב, אך התמקדו בביסוס נחלותיהם העצמאיות. ב-1169 שרף הנסיך אנדרי בוגולובסקי את העיר, ולא טרח להשתקע בה אלא שב לביתו; ב-1203 היא נכבשה ונבזזה שוב על ידי הנסיך רוריק רוסטיסלביץ'. העוצמה הפוליטית זלגה מן הבירה הישנה לשלושה מוקדים עיקריים: נובגורוד בצפון, נסיכות ולדימיר במזרח (שהתפתחה בהמשך לנסיכות מוסקבה), ובשטחה של אוקראינה המודרנית, נסיכות גליציה-ווהלין. ב-1237, הופיע אויב חדש שהכניע את הנסיכויות כולן ושם אותן למס עובד: המונגולים. ב-1240 הם כבשו את קייב, תאריך המקובל כחותם תולדותיה של רוס.
היסטוריה > גליציה-ווהלין

נסיכות גליציה (האליץ') קמה ב-1141, כשהנסיך וולודימירקו וולודרוביץ' (נינו של ירוסלאב מקייב), איחד שלוש נסיכויות שירש בזו אחר זו ליחידה שלטונית אחת. בנו ירוסלאב "הנבון שמונת מונים" הרחיב את גבולה לכל השטח שבין הרי הקרפטים לנהר הדניסטר. ב-1199, עם מות הנסיך וולודימיר, הזמינה האצולה את נסיך ווהלין רומן מסטיסלאביץ' למשול בהם, והוא איחד את גליציה ונחלתו ויצר את אחת הנסיכויות החזקות והגדולות ברוס; ב-1204 הוא כבש את קייב. עם מותו בקרב ב-1205, גירשו האצילים את אלמנתו ושני בניו, דנילו ווסילקו. החלה תקופה ממושכת של מלחמות אזרחים ופלישות מבחוץ.
כשבגר דנילו, יצא להשיב לעצמו את נחלות אביו. נדרשו לו יותר מעשרים שנה, תוך כריתת בריתות שונות ומשונות ומסעות מלחמה, כדי להצליח. ב-1238, בראשית המתקפה המונגולית ובמידת-מה בזכותה, איחד מחדש את גליציה-ווהלין, אך לא הייתה לו שהות לכהן כשליט עצמאי. ב-1246 הוא נשבע אמונים לבאטו חאן, ושלט מאז בחסותו (חבליה המזרחיים יותר של אוקראינה המודרנית היו בשלטון מונגולי ישיר), אם כי ניסה לכרות ברית עם הארצות הקתוליות נגד אדוניו. מאמצים אלו לא נשאו פרי, אך זיכו אותו בהכרה אפיפיורית בהיותו "מלך רוס", תואר שאימצו חלק מיורשיו, וגליציה-ווהלין הפכה מנסיכות לממלכה.
יורשו של דנילו, לב, שאביו קרא על שמו את עיר הבירה החדשה לביב, היה וסאל נאמן לאורדת הזהב ותקופת שלטונו הייתה ארוכה ויציבה. גליציה-ווהלין זכתה להכרה כמעצמה אזורית. לב הנהיג מספר מסעות מלחמה מוצלחים נגד שכניו בהונגריה, פולין וליטא, והרחיב את גבולות ממלכתו. ב-1299 עזב המטרופוליט של כל רוס – התואר הכנסייתי היה השריד האחרון לממלכה החרבה – את קייב, שאיבדה את חשיבותה, ועבר לעיר ולדימיר שבמוסקבה. מלך גליציה-ווהלין חשש ממעבר המנהיג הדתי למדינה מתחרה. בלחצו, הכיר הפטריארך מקונסטנטינופול במטרופוליט נוסף שישב מעתה בהאליץ', ושתחת שיפוטו היו שש אפרכיות שהועברו מסמכותו של פטריארך קייב; הן נודעו מאז במקובץ כ"רוס הקטנה" (בהמשך, לאפרכיות הנותרות הוענק השם "רוס הגדולה").
ב-1323 מת אחרון יורשיו של דנילו, ולכס המלוכה עלה הנסיך הפולני והקתולי בולסלאב, ששינה את שמו ליורי והמיר את דתו לאורתודוקסית התנגדותו לכוחה של האצולה הביאה להרעלתו ב-1340. הונגריה, פולין והדוכסות הגדולה של ליטא פלשו לממלכה המסוכסכת. קז'ימייז' השלישי, מלך פולין השתלט על עיקר שטחה, בעוד הליטאים כבשו את ווהלין. ב-1362 הביס הדוכס הליטאי אלגירדאס את אורדת הזהב וכבש את קייב, כשהוא מניס את המונגולים הרחק מזרחה. רוב רובה של אוקראינה המודרנית, למעט גליציה שתחת פולין, עבר לחסות בצלה של ליטא.
היסטוריה > האימפריה הרוסית וההבסבורגית

בראשית המאה ה-19, המעמד הגבוה באוקראינה (צאצאי קציני ההטמנות) השתלב במרץ בהיררכיה המנהלית ובתרבות הרוסית; הניבים המקומיים נותרו מנת חלקם של האיכרים. אך רעיונותיהם הלאומיים-רומנטיים של הרדר ופיכטה מצאו הד, בייחוד לאחר המלחמות הנפוליאוניות: הצורך של האליטות המקומיות להגן על זכויות-היתר והמעמד שלהן מפני השלטון שנעשה ריכוזי יותר ויותר, וההתנשאות שספגו מעמיתיהם בני המטרופולין מרוסיה גופא, חידדו (ולעיתים יצרו יש מאין) את הזהות המקומית. כבארצות רבות באירופה, הברית בין אצולה נחלשת לאינטלקטואלים אחוזי רוח רומנטית הולידה עניין נלהב בפולקלור, שהתגלגל ליצירה ספרותית חדשה, ולבסוף להתעוררות לאומית.
ב-1818 פורסם ספר הדקדוק הראשון של השפה המדוברת באוקראינה על ידי אולכסי פבלובסקי; הוא תיאר את הלשון כהולכת ונכחדת, אך הגן עליה ותיארה כבעלת ערך. ב-1825 לערך הופץ "ספר תולדות בני רוס או רוסיה הקטנה", שתיאר את הארץ כערש לידתה של האימפריה כולה, ונכתב לכאורה באמצע המאה ה-18; הוא חובר למעשה סמוך לכך, על ידי חוג סופרים שביקשו להבטיח דרגת אצולה לצאצאי הקוזאקים. ב-1832 חיבר הריהורי קוויטקה-אוסנוביאננקו לראשונה ספרות גבוהה בשפה שכינה "לשוננו" או "לשון הצמיתים" ("אוקראינית" התקבע רק לאחר מכן). ב-1840 שווה לתנועת התחייה גוון עממי לאמיתו: טאראס שבצ'נקו, צמית ששוחרר אך שנתיים קודם לכן וכישרונו המובהק הביא את אדוניו לשלחו ללימודים בפטרבורג הבירה, הוציא ספר שירה בלשון המדוברת. עד למותו ב-1861 הניח שבצ'נקו את היסוד לקאנון הספרותי.
בין 1845 ל-1847 פעלה בקייב אגודת הסתרים "אחוות קירילוס ומתודיוס", שפוזרה בידי הרשויות הצאריות בשל קידום זהות מקומית עצמאית. ב-1848, בעת אביב העמים, התארגנה בגליציה שבאימפריה האוסטרית (שנטלה נחלה זו מפולי-ליטא המחולקת) "מועצה רותנית עליונה": על רקע המתח עם הפולנים בחבל, בכירי הכמורה היוונית-קתולית התקבצו כדי לארגן את צאן מרעיתם דובר הלשון הסלאבית המזרחית. הלאומיות המתעוררת בחלק האוסטרי של אוקראינה נשאה למשך שנים רבות אופי שמרני וכנסייתי, והשתמשה בשם "רותני" לתיאור העם שביקשה לייצג. בראשית שנות ה-60, התחוללה באותו אזור תנועה של "הליכה אל הצמיתים": בני אצולה ומשכילים שהוקסמו מהחוכמה העממית שיוחסה לאיכרים, החלו להתלבש ולדבר כמותם. ראש וראשון לאלו היה וולודימיר אנטונוביץ', בן למשפחה פולנית נכבדה (הוא טען שאבות-אבותיו היו רותנים שעברו פולוניזציה, אם כי אמיתות הדבר איננה ידועה) שהפך לאלוף הלאומיות, הלשון והתרבות העממית הרותנית.
בסוף המאה ה-19 החלה התפתחות מואצת של הכלכלה.
היסטוריה > השלטון הקומוניסטי

עם המהפכה ברוסיה בזמן מלחמת העולם הראשונה הכריזה אוקראינה על עצמאותה כרפובליקה העממית של אוקראינה, אך הסיעות השונות בתוך המדינה ומחוצה לה, לא הניחו למצב זה לשרוד לאורך זמן. על אדמת אוקראינה התנהל מאבק עיקש בין מצדדי אוקראינה העצמאית, הצבא האדום, הצבא הלבן, הצבא השחור הגרמנים ופולנים. באותו זמן סבלו היהודים מאוד מהפרעות בידי כנופיות.
בשנת 1919, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ולאחר שהוכנעו קבוצות בדלניות של לאומנים אוקראינים, הייתה אוקראינה המזרחית לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אוקראינה, כאשר מערב אוקראינה צורף לפולין, צפון החבל בוקובינה צורף לרומניה וחבל טרנסקרפטיה לצ'כוסלובקיה.
לאחר הניצחון במלחמת האזרחים, פעלה הממשלה הסובייטית לחיזוק התעשייה וריכוז העבודה החקלאית בקולחוזים וסובחוזים. ב-1928 יוסיף סטלין הגה את תוכנית החומש שהביא לתיעוש מהיר מאוד של המדינה, הפיכת החוות החקלאיות הפרטיות לקולחוזים. בעקבות מהלך זה עשרות מיליוני חקלאים איבדו את רכושם, חלקם נשלחו לעבוד בגולאגים בסיביר וקזחסטן ומיליוני חקלאים נוספים (בעיקר בדרום-מרכז אוקראינה) מתו מרעב.
במשך 5 השנים בשנות ה-30 אוכלוסיית אוקראינה קטנה ב-3 עד 6 מיליוני בני אדם (מתו כ-10 מיליון, שליש מאוכלוסיית המדינה), תקופה זאת נקראת בפי האוקראינים הולודומור. זהו הרעב הגדול ביותר, מעשה אדם, שפקד את אירופה. ישנה מחלוקת כיום אם מעשים אלה עונים על ההגדרה של רצח עם כפי שסוברים מרבית האוקראינים.
בתחילת שנות ה-30 באוקראינה המערבית, שהייתה תחת השלטון הפולני, התארגנה והתחזקה תנועת לאומנים אוקראינים. הם ארגנו מספר פעולות טרור בהם נהרגו פקידים פולנים, כולל הריגת שר הפנים הפולני בשנת 1934. בעקבות גל המעצרים ראשי התנועה נעצרו ונשפטו במשפטים גדולים שנערכו בוורשה ובלבוב. על מספר ראשי הארגון כולל סטפן בנדרה הוטל עונש מוות שהומר למאסר לכול החיים.