המהפכה הצרפתית
תוצאות והשלכות > מורשת

את השינויים הגורפים שהחילה המהפכה במבנה החברתי והמנהלי של צרפת לא ניתן היה להשיב אחור. הן נפוליאון, שניסה להדחיק את זכר העשור הסוער,  והן המלכים הבורבונים שגלו על מנת להיאבק בה לא היו מסוגלים לחסל את המנגנונים המדינתיים שיצרה והותירום על כנם על אף שניסו לקצצם ולסרסם. נפוליאון הצליח לבטל את מוסד הבחירות, לדוגמה, אך הוא הושב תחת הבורבונים ב-1815 ונותר מאז על כנו. עמידים לא פחות היו השסעים הפוליטיים שניבעו מיד בין אלה שתמכו במטרות המהפכה ואלה שהתנגדו לה. אלה היו שני מחנות דינמיים שסיעות ופרטים עברו ביניהם תדיר בהתאם למצב המשתנה, אך באופן בסיסי התקיימה חלוקה בין אלה שראו באירועי 1789 דבר חיובי לבין אלו ששאפו לשוב לימים בהם המלך, הכנסייה וההיררכיה המעמדית היו הציר עליו נשענה צרפת. קרע זה המשיך לזעזע את המדינה לפחות עד הרפובליקה הצרפתית השלישית ב-1870, המשטר הראשון מאז המהפכה שהצליחה להחזיק מעמד יותר משני עשורים, ולמעשה עד תבוסת הכוחות הריאקציונריים לאחר מלחמת העולם השנייה; עד 1958 החליפה צרפת עשרה משטרים וחמש-עשרה חוקות.
המהפכה שרטטה מחדש את המפה הפוליטית, בצרפת ובעולם כולו. המהירות בה התחוללו השינויים והתהפוכות גזרה כליה על הסדר היציב יחסית שהתקיים במשטר הישן. באספה הלאומית נוצרה לראשונה החלוקה בין שמאל וימין בפוליטיקה: השמרנים תומכי הסדר הקיים ניצבו מימין, והמחדשים שדרשו רפורמה ניצבו משמאל. יחד עם האפשרות לחולל תמורה קיצונית בתמיכה עממית, ללא מנגנוני השלטון הקיימים, הגיחה הפוליטיקה המהפכנית ומושג המהפכה המודרני, כהתרחשות סוחפת-כול. פעילים שנשבעו לחולל מהפכות (ולא מרידות כבמשטר הישן) הטרידו קשות ולעיתים הפילו את ממשלות תבל במאות הבאות. גישות מתונות יותר, שקראו לא לעקירת הקיים מן השורש אלא לקידום תמורות זהירות, התבטאו בפעולה במשנה תוקף לרפורמה על בסיס רציונלי ומושכל – כך סברו לפחות המצדדים בה – במערכות חברתיות שעדיין נשענו על ריבוד מעמדי נוקשה ועל עליונות הדת. אף על פי שמלכים אבסולוטיים נאורים כבר פעלו ברוח זו קודם, התיקונים המרובים שהנהיגה צרפת המהפכנית נתפשו כדוגמה וכמופת למדינה המתמסרת בלי עכבות לרוח הנאורות.
כמענה לפרוגרסיביות ולניסיונות לתקן אם לא לבטל את המוסכמות החברתיות, הולידה המהפכה את השמרנות. התאורטיקן החלוצי של השמרנות, אדמונד ברק, ניסח את רעיונותיו בספרו "הרהורים על המהפכה בצרפת" מתוך ביקורת על החיפזון של המהפכנים. כבר ב-1790 סבר שהתנהלותם תביא לתוהו ובוהו, ולבסוף לכך שגנרל כלשהו יתפוס את השלטון, כפי שאכן קרה. עוד ימינה מן השמרנות עלתה הריאקציה, שקראה משנות ה-90 של המאה ה-18 להשיב את צרפת לימים בהם הכתר והאמונה הקתולית היו מסד הממלכה וערובה לסדר פוליטי מיטיב ואידיאלי, לפחות בראייתה. הריאקציה דרשה תמיכה בלתי-מסויגת בדת ובמונרכיה, באופן יותר נוקשה ומודע אידאולוגית מבעבר. הריאקציה תיארה את העבר באופן אידיאליסטי וטהרני, ואת תהפוכות ההווה ראתה כנובעות מסטייה מדרך הישר. אחד מהוגיה הראשונים, הכומר אוגוסטן דה בארואל, פרסם את משנתו כתאוריית קונספירציה בספר "זיכרונות להבהרת ההיסטוריה של היעקוביניזם" מ-1798, בו טען כי הבונים החופשיים אשמים במהפכה. מדינות אירופה אימצו את הריאקציה בהתלהבות לאחר האימה שהטילו אירועי 89'-99', ויחד עמה אמצעים ושיטות חדשים שצמחו מתוך אותו הגיון ריכוזי ומודרני שהניע את המהפכה. בעשורים הבאים, לפני ואחרי אביב העמים, קמו מדינת המשטרה, הצנזורה הנרחבת, הפיקוח ההדוק על מוסדות החינוך ומנגנוני תעמולה מסועפים בעד הסדר הקיים.
”המסר של המהפכה היה שהעם ריבון”, סיכם ויליאם דויל, ומדינות אירופה האחרות גילו ”שרק לאומיות יכולה להילחם בלאומיות” כשאסרו מלחמה על הרפובליקה הצרפתית הצעירה. ההכרה כי רק הזדהות עמוקה של היחיד עם מדינתו, שאינה מתווכת במסגרות מעמדיות, יכולה לקדם מודרניזציה ולהקנות עוצמה צבאית וכלכלית, השפיעה עמוקות על הארצות שנכבשו על ידי צרפת או שספגו תבוסות מידה. הזעזוע התודעתי והחברתי שנלווה לכך, הניע חידוד ואף יצירה מאפס של תודעת הזהות הקיבוצית בנחלות הגרמניות, בחצי-האי האיטלקי ובארצות השפלה. בהעתקה של הדפוסים הצרפתיים, מאות אלפי מתנדבים הסכימו לאחר מכן להתנדב למלחמה לשחרור מעול הפולש המהפכני. אינטלקטואלים, ובעקבותיהם פוליטיקאים, החלו לדון ולפתח חלופות לסדר הישן שאבד עליו הכלח. מראשית המאה ה-19 עלו לא רק תביעות למשטר רציונלי יותר, אלא גם תנועות לאומיות בוסריות שביקשו מתאם בין האומה לגבולות הישות הפוליטית, והתלבטו סביב אילו מאפיינים וסמלים להתגבש. צרפת, האחידה והריכוזית יחסית, היוותה דגם מרכזי למאמצים המוצלחים או הכושלים לכונן מדינות-לאום מודרניות מתוך המונרכיות הרב-אתניות של אירופה.
הגידול האדיר בצבא שהביא הגיוס הכללי של 1793, הפך את מלחמת המהפכה לעקובה מדם וטוטלית יותר מכל סכסוך צבאי מאז הרפורמציה. מלחמותיהם המרוסנות יחסית של נסיכי אירופה, שהתנהלו בין כוחות מקצועיים, הפכו למלחמות עם בעם שהלכו ותבעו יותר ויותר עושר ודם, עד 1945. שלטון הטרור הותיר מורשת של אלימות ופחד שעודנה נזכרת ונחשב לתקדים הראשון להפעלת כוחה של המדינה הריכוזית המודרנית לצורכי דיכוי כולל, שונה מהאלימות הממוסדת שננקטה בחברת המעמדות הישנה – אם כי הטרור לא היה דווקא קטלני ואכזרי יותר ממקביליו במדינות השמרניות: כפי שהעיר דויל, ב-1794 טבחו חילות הצאר לפחות 2,000 נפש בוורשה ביום אחד; ב-1798 טבחו הבריטים בין 10,000 ל-50,000 אירים בתוך מספר חודשים.
יחד עם המהפכה האמריקנית, המהפכה הצרפתית הנחילה לעולם מחדש את הרעיון של זכויות אוניברסליות וחוק שווה לכל החל באותה מידה על כל האזרחים – ולא משטר פריבילגיות נפרד לכל שדרה מעמדית. הצהרת זכויות האדם והאזרח, שכיוונה לא לצרפתים אלא לכל בני האדם, נותרה מורשתה העליונה של המהפכה, והשפיעה על תנועות פוליטיות בכל העולם. הפנייה למושגים פוליטיים-חברתיים בעלי תחולה גורפת התבטאה גם בסיסמה "חירות, שוויון, אחווה", שנעשתה ברבות הימים מזוהה עם אירועי 1799–1789 (על אף שכמעט ולא הופיעה בצורתה זו במהלכם). כבר בעת המהפכה עצמה ניבעו המתחים הפנימיים והסתירות בין המושגים הללו, שהיו אמורים להיות מוגשמים כולם ביחד כחלק מהחזון הכולל: מנהיגי הימין המתון תבעו שה"שוויון" יהיה בהזדמנויות בלבד כשהם מעוררים את חמת השמאל בדרישה להגביל את זכות ההצבעה לפי רכוש, בעוד שהשמאל בתורו עורר התקוממות כשניסה לכפות חלוקה שוויונית של ההכנסות. סתירות ומתחים אלו הוסיפו לאפיין את כל מי שהושפעו מרוח המהפכה בעתיד, והם נאלצו, איש איש, לבחור באחד מפניה ולטשטש את האחרים. הקומוניסטים הרוסים שחוללו את מהפכת אוקטובר ראו את עצמם כממשיכים בנקודה בה נעצר הפופוליזם הריכוזי של המונטניארדים ב-1794, ואת הריאקציה התרמידורית כבלימה של המגמה לשוויון חברתי על ידי בעלי-הרכוש. חוגים ימניים וליברלים, לעומת זאת, הבליטו את האחדות הלאומית הצרפתית או את ההבטחה לחירות.
המדינה הריכוזית המודרנית פירקה את המסגרות הקורפורטיביות הישנות ויצרה קשר ישיר עם האדם היחיד, תוך שהיא מפוררת את מערכת המעמדות יותר ויותר לפרודות אינדיבידואליות. מתוך הצורך לנצל באופן מיטבי את כשרי כלל האזרחים התבססה מריטוקרטיה יחסית, וככל שזו הייתה בלתי-מושלמת, היא אפשרה בעקרון לכל אחד להגיע לכל דרגה. ב-1799 השתלט על הרפובליקה קצין שמוצאו היה ממשפחת אצולה זוטרה, ושקידום דומה כלל לא היה אפשרי עבורו תחת המשטר הישן. המהפכה סימנה רבים ממאפייניו של העולם המודרני: מרחב שיח ציבורי הנשען על ידיעת קרוא-וכתוב ותקשורת המונים, פוליטיקה של הציבור הרחב במקום של מסגרות מעמדיות לעומת המלך, שלטון נבחר ייצוגי, גיוס טוטלי של משאבי המדינה ועוד. השאלה אם הייתה תמורה שתרמה לכינונו של סדר עולם זה, או עוד אבן-דרך שהובילה אליו כתוצאה מרקע עולמי זהה – תקשורת ותעבורה משופרות, המהפכה התעשייתית, הרפורמות של המלכים שדגלו באבסולוטיזם נאור (ושנקטעו בבהילות עקב החשש מקריסה דומה לזו של צרפת) – מוסיפה להיות שנויה במחלוקת בין היסטוריונים.