stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון הנסון (פוליטיקאי)

ג'ון הנסון (באנגלית: John Hanson‏; 14 באפריל 1721 – 15 בנובמבר 1783) היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, סוחר ופוליטיקאי ממדינת מרילנד בתקופת המהפכה האמריקאית. בשנת 1779 נבחר הנסון לכהן כנציג בקונגרס הקונטיננטלי, לאחר ששירת במגוון תפקידים למען המטרה הפטריוטית במרילנד. בשנת 1781 חתם על תקנון הקונפדרציה, לאחר שמרילנד הצטרפה לשאר המדינות ואישרה את המסמך. בנובמבר 1781, בעקבות אישור התקנון, נבחר לתפקיד נשיא קונגרס הקונפדרציה – תפקיד שהיה בעיקר סמלי ואדמיניסטרטיבי ולעיתים כונה "נשיא ארצות הברית בקונגרס המתכנס" – על ידי עמיתיו הנציגים.
הנסון לא היה האדם הראשון שכיהן בתפקיד זה. סמואל הנטינגטון ותומאס מקיין קדמו לו תחת תקנון הקונפדרציה, כמו גם חמישה אנשים נוספים שכיהנו כנשיאי קונגרס הקונפדרציה לפני אשרור התקנון. צאצאיו של הנסון וכמה מבני זמנו טענו בטעות שהוא היה למעשה הראשון שכיהן בתפקיד "נשיא ארצות הברית", תפקיד ניהולי שונה לחלוטין שנוצר ב-1789 עם חקיקת חוקת ארצות הברית.
ראשית חייו

הנסון נולד בקהילת פורט טובקו במחוז צ'ארלס שבפרובינציית מרילנד ב-14 באפריל 1721. הוא נולד באחוזה בשם "מולברי גרוב" למשפחה עשירה ובולטת. משפחת הנסון הייתה ממוצא אנגלי. הוריו היו סמואל הנסון (בערך 1685–1740) ואליזבת (סטורי) הנסון (בערך 1688–1764). סמואל הנסון היה בעל אדמות אשר החזיק ביותר מ-1,000 אקרים (4.0 קמ"ר) וכיהן במגוון תפקידים פוליטיים, כולל שתי כהונות באספה הכללית של מרילנד.
סבו של הנסון, שגם שמו היה ג'ון, הגיע למחוז צ'ארלס שבמרילנד כעובד חוזה בסביבות 1661. בשנת 1876, סופר בשם ג'ורג' הנסון טען כי ג'ון הנסון היה חלק מעץ המשפחה שלו, המתאר שוודיים-אמריקאים שהתפצלו מארבעה אחים שוודים שהיגרו ל"שוודיה החדשה" ב-1642. סיפור זה שוחזר פעמים רבות לאורך המאה שלאחר מכן, אך מחקרים אקדמיים בסוף המאה ה-20 הראו כי אין קשר בין הנסון למשפחות השוודיות-אמריקאיות הללו.
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו של הנסון; סביר להניח כי קיבל חינוך פרטי, כפי שהיה נהוג בקרב בני המעמד הגבוה בתקופתו ובאזור מגוריו. הוא הלך בדרכו של אביו כחקלאי, בעל עבדים, ופוליטיקאי. לעיתים כונה ג'ון הנסון הבן, כדי להבדילו מאדם מבוגר יותר בעל אותו שם.
קריירה פוליטית

קריירת השירות הציבורי של הנסון החלה בשנת 1750, כאשר מונה לשריף של מחוז צ'ארלס. בשנת 1757 נבחר לייצג את מחוז צ'ארלס בבית הנבחרים התחתון של האספה הכללית של מרילנד, ושירת בתפקיד זה במשך שתים-עשרה שנים, תוך ישיבה בוועדות חשובות רבות. מרילנד הייתה קולוניה פרטית, והנסון הזדהה עם "מפלגת העם" או "מפלגת הכפר", שהתנגדה לכל הרחבה של סמכויות המושלים הפרטיים על חשבון הבית הנבחר התחתון שנבחר על ידי העם. הוא היה מתנגד מוביל לחוק הבולים של 1765, ועמד בראש הוועדה שניסחה את ההוראות לצירי מרילנד בקונגרס חוק הבולים. כמחאה על חוקי טאונסנד, בשנת 1769 היה הנסון אחד החותמים על החלטת אי-ייבוא, שבמסגרתה הוחלט להחרים ייבוא בריטי עד שהחוקים יבוטלו.
בשנת 1769 שינה הנסון כיוון, ככל הנראה כדי לקדם את ענייניו העסקיים. הוא התפטר מהאספה הכללית, מכר את אדמותיו במחוז צ'ארלס ועבר למחוז פרדריק שבמערב מרילנד. שם כיהן במגוון תפקידים, כולל סגן מודד, שריף וגזבר מחוזי. כאשר היחסים בין בריטניה הגדולה למושבות הגיעו למשבר בשנת 1774, הפך הנסון לאחד הפטריוטים המובילים של מחוז פרדריק. הוא עמד בראש אספה מקומית שהעבירה החלטה המתנגדת לחוק נמל בוסטון. בשנת 1775 היה ציר בוועידת מרילנד, גוף לא-חוקי שהתכנס לאחר פיזור האספה הקולוניאלית. יחד עם צירים אחרים חתם על "האגודה של בני החורין" ב-26 ביולי 1775, שהביעה תקווה לפיוס עם בריטניה אך קראה גם להתנגדות צבאית לאכיפת חוקי הכפייה.
עם פרוץ העימותים, עמד הנסון בראש ועדת התצפית של מחוז פרדריק, חלק מארגון הפטריוטים שלקח על עצמו את השליטה בממשל המקומי. בתפקידו זה היה אחראי על גיוס וחימוש חיילים, ותחת הנהגתו שלח מחוז פרדריק את החיילים הדרומיים הראשונים להצטרף לצבאו של ג'ורג' וושינגטון. בשל המחסור בכספים, שילם הנסון לעיתים קרובות לחיילים ולאחרים מכספו הפרטי. ביוני 1776 עמד בראש אספה במחוז פרדריק שקראה למנהיגים הפרובינציאליים באנאפוליס להורות לנציגי מרילנד בקונגרס הקונטיננטלי להכריז על עצמאות מבריטניה. בזמן שהקונגרס עבד על הכרזת העצמאות, הנסון היה במחוז פרדריק, עסוק בייצור מנגנוני ירי, אחסון אבק שריפה, שמירת אסירים, גיוס כספים וחיילים, טיפול בתומכי המלוכה ובביצוע שאר המשימות שנדרשו מתפקידו כיו"ר ועדת התצפית.
בשנת 1777 נבחר הנסון לבית הנבחרים החדש של מרילנד, הראשון מתוך חמש כהונות שנתיות. בדצמבר 1779 מינה אותו בית הנבחרים לציר בקונגרס הקונטיננטלי השני, והוא החל לכהן בפילדלפיה ביוני 1780. "הנסון הגיע לפילדלפיה עם מוניטין של מי שהיה המממן המוביל של המהפכה במערב מרילנד, ובמהרה היה חבר בכמה ועדות שעסקו בענייני כספים."
כאשר נבחר הנסון לקונגרס, מרילנד עיכבה את אשרור תקנון הקונפדרציה. המדינה, שלא היו לה תביעות על אדמות במערב, סירבה לאשר את התקנון עד ששאר המדינות יוותרו על תביעותיהן לאדמות אלו. כאשר המדינות האחרות עשו זאת לבסוף, החליט בית המחוקקים של מרילנד בינואר 1781 לאשרר את התקנון. כאשר קיבל הקונגרס הודעה על כך, הצטרף הנסון לדניאל קרול וחתם על תקנון הקונפדרציה בשם מרילנד ב-1 במרץ 1781. עם אשרור התקנון על ידי מרילנד, נכנסו התקנונים לתוקף רשמי. שנים רבות לאחר מכן טענו ביוגרפים של הנסון כי הוא היה גורם מכריע בהשגת הפשרה ובכך הבטחת אשרור התקנון, אך לפי ההיסטוריון ראלף לברינג, אין עדויות תיעודיות לדעותיו או לפעולותיו של הנסון בפתרון המחלוקת.
בשנת 1782 הכריז הנסון, בשם הקונגרס הקונטיננטלי, על יום "תודה חגיגית" המוכר כ-חג ההודיה.
קריירה פוליטית > נשיא הקונגרס

ב-5 בנובמבר 1781 נבחר הנסון לנשיא הקונגרס. תחת תקנון הקונפדרציה, הן הרשות המחוקקת והן הרשות המבצעת היו בידי הקונגרס (כפי שהיה וכפי שעדיין קיים בבריטניה); נשיאות הקונגרס הייתה תפקיד טקסי ברובו, אך התפקיד דרש מהנסון לשמש כמנחה נייטרלי בדיונים, לטפל בהתכתבות רשמית ולחתום על מסמכים. הנסון מצא את העבודה מייגעת ושקל להתפטר לאחר שבוע בלבד, תוך שהוא מציין את בריאותו הלקויה ואת אחריותו למשפחתו. עמיתיו שכנעו אותו להישאר בתפקיד, שכן באותו רגע לא היה לקונגרס קוורום לבחירת מחליף. מתוך תחושת חובה, המשיך הנסון לכהן, אף על פי שכהונתו כציר בקונגרס עמדה להסתיים. ב-28 בנובמבר 1781 בחרה האספה של מרילנד בו מחדש כציר, והנסון המשיך לכהן כנשיא עד 4 בנובמבר 1782.
תקנון הקונפדרציה קבע כי נשיאי הקונגרס ישרתו כהונה של שנה אחת, והנסון היה הראשון שעשה זאת. עם זאת, בניגוד לטענות של כמה מתומכיו המאוחרים, הוא לא היה הנשיא הראשון ששירת תחת התקנון ולא הראשון שנבחר תחתיהם. כאשר התקנון נכנס לתוקף במרץ 1781, הקונגרס לא טרח לבחור נשיא חדש; במקום זאת, סמואל הנטינגטון המשיך לכהן בתפקידו, שכבר עלה על שנה. ב-9 ביולי 1781 נבחר סמואל ג'ונסטון לנשיא הקונגרס הראשון לאחר אשרור התקנון. עם זאת, הוא דחה את המשרה, אולי כדי להכשיר את עצמו לבחירות לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית. לאחר שג'ונסטון דחה את התפקיד, נבחר תומאס מקיין. מקיין כיהן רק כמה חודשים והתפטר באוקטובר 1781 לאחר ששמע על כניעת הבריטים ביורקטאון. הקונגרס ביקש ממנו להישאר בתפקיד עד נובמבר, אז הייתה אמורה להתחיל ישיבה חדשה של הקונגרס. באותה ישיבה החל הנסון לכהן את כהונתו השנתית. אחד מרגעי השיא של כהונתו היה כאשר ג'ורג' וושינגטון הציג את חרבו של קורנווליס בפני הקונגרס.
המשך חייו

הנסון פרש מתפקיד ציבורי לאחר כהונתו השנתית כנשיא הקונגרס. במצב בריאותי ירוד, נפטר ב-15 בנובמבר 1783 בעת שביקר באחוזת "אוקסון היל מנור" במחוז פרינס ג'ורג', מרילנד, אחוזתו של אחיינו תומאס הוקינס הנסון. הוא נקבר שם. בעת מותו היה בבעלותו לפחות 223 אקרים ו-11 עבדים.
חיים אישיים

בסביבות 1744, נישא הנסון לג'יין קונטי (1728–1812), בתו של אלכסנדר קונטי (1692–1740). לשניים היו שמונה ילדים, ביניהם:
ג'יין קונטי הנסון (1747–1781), שנישאה לפיליפ תומאס (1747–1815)
פיטר קונטי הנסון (1748–1776), שנהרג בקרב פורט וושינגטון במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
אלכסנדר קונטי הנסון האב (1749–1806), שהיה מסאי בולט. לעיתים נוצר בלבול בינו לבין בנו, אלכסנדר קונטי הנסון הבן (1786–1819), שהיה עורך עיתון וסנאטור אמריקאי.
מורשת

בשנת 1898 כתב דגלאס ה. תומאס, צאצא של הנסון, ביוגרפיה שהציגה את הנסון כנשיא הראשון האמיתי של ארצות הברית. תומאס הפך ל"כוח המניע" מאחורי הבחירה בהנסון כאחד משני האנשים שייצגו את מרילנד בהיכל הפסלים הלאומי בוושינגטון די.סי. הנסון לא היה ברשימה המקורית של מועמדים, אך נבחר לאחר מאמצי שתדלנות של האגודה ההיסטורית של מרילנד. בשנת 1903 נוספו פסלים מברונזה של הנסון וצ'ארלס קרול, שיצר הפסל ריצ'רד א. ברוקס, לאולם הפסלים; פסלו של הנסון ממוקם כיום בקומה השנייה של מסדרון החיבור של הסנאט. גרסאות קטנות של פסלים אלו מוצבות על שולחן הנשיא באולם בית המדינה של מרילנד.
כמה היסטוריונים הטילו ספק בהתאמת הבחירה בהנסון לייצוג מרילנד באולם הפסלים. לפי ההיסטוריון גרגורי סטיברסון, הנסון לא היה אחד ממנהיגי מרילנד הבולטים בתקופת המהפכה. בשנת 1975 כתב ההיסטוריון ראלף לברינג כי "הנסון לא היה צריך להיות אחד משני המרי-לנדים שנבחרו", אך הוסיף כי הנסון "כנראה תרם כמו כל מרי-לנדי אחר להצלחת מהפכת ארצות הברית". במאה ה-21 שקלו מחוקקי מרילנד להחליף את פסלו של הנסון באולם הפסלים בפסלה של הארייט טאבמן.
הרעיון שהנסון היה הנשיא הראשון הנשכח של ארצות הברית קיבל תקדים נוסף בביוגרפיה משנת 1932 מאת העיתונאי סימור וויימיס סמית'. ספרו של סמית' טען כי למהפכה האמריקאית היו שני מנהיגים עיקריים: ג'ורג' וושינגטון בשדה הקרב וג'ון הנסון בפוליטיקה. כמו ספרו של תומאס מ-1898, ספרו של סמית' היה אחד מכמה ביוגרפיות שנכתבו במטרה לקדם את הנסון כ"נשיא הראשון של ארצות הברית". לגבי דעה זו, כתב ההיסטוריון ראלף לברינג: "אלו אינן ביוגרפיות שנכתבו על ידי היסטוריונים מקצועיים; הן אינן מבוססות על מחקר במקורות ראשוניים". לפי ההיסטוריון ריצ'רד ב. מוריס, אם נשיא הקונגרס היה אמור להיקרא הנשיא הראשון של ארצות הברית, "ניתן היה להעלות טיעון חזק יותר לטובת פייטון רנדולף מווירג'יניה, הנשיא הראשון של הקונגרס הקונטיננטלי הראשון והשני, או לטובת ג'ון הנקוק, הנשיא של הקונגרס כשהגוף הכריז על עצמאותו". הטענה כי הנסון היה נשיא שנשכח של ארצות הברית התחדשה באינטרנט, לעיתים עם טענה חדשה שהוא למעשה היה אדם שחור; תמונה אנכרוניסטית של הסנאטור ג'ון הנסון מליבריה שימשה לתמיכה בטענה זו.
בשנת 1972 הופיע הנסון על גבי כרטיס דואר אמריקאי בערך 6 סנט, שבו הופיע שמו ודיוקנו לצד המילה "פטריוט". ההיסטוריון אירווינג בראנט מתח ביקורת על בחירת הנסון לכרטיס, וטען כי מדובר בתוצאה של "מתיחה ישנה" שקידמה את הנסון כנשיא הראשון של ארצות הברית. בשנת 1981 הופיע הנסון על בול דואר אמריקאי בערך 20 סנט. כביש 50 בין וושינגטון די.סי. לאנאפוליס נקרא על שמו של ג'ון הנסון. ישנם גם בתי ספר על שמו באוקסון היל, מרילנד, ובוולדורף, מרילנד. בנק חיסכון לשעבר שנקרא על שמו מוזג בשנות התשעים עם הבנק התעשייתי של וושינגטון די.סי.
בשנות ה-70 שימש צאצאו של הנסון, ג'ון הנסון בריסקו, כדובר בית הנבחרים של מרילנד, אשר העביר "חוק המכריז על 14 באפריל כיום ג'ון הנסון". בשנת 2009 נוסדה אגודת ההנצחה של ג'ון הנסון בפרדריק, מרילנד, כדי להקים את האנדרטה הלאומית לג'ון הנסון ולהגביר את מודעות הציבור לאישיותו כמו גם למיתוסים הרבים שנכתבו עליו.
הערות שוליים

↑  Presidency of the United States of America - Historical Development, Powers, Roles | Britannica, www.britannica.com, ‏2024-12-30 (באנגלית)
1 2  "John Hanson – Maryland Center for History and Culture". Maryland Center for History and Culture (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2025-01-05.
1 2 3 4 5 6 7 8 9  John Hanson | FOSTER History & Collective Memory, www.fosterhistory.com, ‏2021-02-09 (באנגלית)
↑  Fanelli & Diethorn 2001, p. 158.
↑  Articles of Confederation | Summary, Date, & Facts | Britannica, www.britannica.com, ‏2024-12-11 (באנגלית)
↑  Committee of Observation for Frederick County, Maryland. Committees of Correspondence for each District in the County appointed. Two Companies of Riflemen raised, in compliance with a Resolution of the Continental Congress, Officers of the Companies | Northern Illinois University Digital Library, digital.lib.niu.edu
↑  1909digital, John Hanson, native of Maryland, is the First President of the Confederation Congress., Maryland 400, ‏2024-02-28 (באנגלית אמריקאית)
↑  Levering, Ralph B. (1976)., "John Hanson, Public Servant"., Maryland Historical Magazine 71, עמ' 113–33
↑  John Hanson - One of America's Founding Fathers, www.theconstitutional.com, ‏2020-12-30 (באנגלית)
↑  Frank Corder, CORDER: America's founders understood to whom we rightfully give thanks, Magnolia Tribune, ‏2022-11-24 (באנגלית אמריקאית)
↑  Articles of Confederation (1777), National Archives, ‏2021-04-09 (באנגלית)
↑  American Revolution - Colonial Grievances, Taxation, Intolerable Acts | Britannica, www.britannica.com, ‏2024-12-19 (באנגלית)
↑  Surrender of Cornwallis | Architect of the Capitol, www.aoc.gov
↑  Articles of Confederation, US Constitution, Constitution Day Materials, Pocket Constitution Book, Bill of Rights, www.constitutionfacts.com
↑  Hesselius, John, 1728-1778, John Hanson, mdhistory.org
↑  Jane Contee | FOSTER History & Collective Memory, www.fosterhistory.com, ‏2021-02-09 (באנגלית)
↑  John Hanson First Edition Archives, Raptis Rare Books | Fine Rare and Antiquarian First Edition Books for Sale (באנגלית אמריקאית)
↑  John Hanson Statue, U.S. Capitol for Maryland | AOC, www.aoc.gov
1 2  John Hanson | PureHistory (באנגלית)
↑  - TIME, web.archive.org, ‏2008-03-07
↑  Megan McDonough, John Hanson Briscoe, former speaker of the Maryland House and circuit court judge, dies, washington post
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011289471505171  ISNI: 0000 0000 3059 1754  LCCN: n88654480  SNAC: w6s28tk7  US Congress: H000177  VIAF: 21260182   WorldCat (עם VIAF): 21260182 
תחריט של הנסון מבוסס על דיוקן מאת צ'ארלס וילסון פיל שצויר מהחיים בשנים 1781–1782
ג'ון הנסון, דיוקן שצייר צ'ארלס וילסון פיל בין 1781–1782
פסל הברונזה של הנסון באוסף היכל הפסלים הלאומי
אנדרטת ג'ון הנסון הלאומית, ממוקמת מול בית המשפט של מחוז פרדריק בפרדריק, מרילנד
אל-ח'זנה

| --- | --- |

 היסטוריה
 תרבויות:  נבטים 
 עשוי מ:  אבן חול 
 נבנה:  המאה ה־1 
 מיקום
 מדינה:  ירדן 
 קואורדינטות:  30°19′19″N 35°27′05″E﻿ / ﻿30.32206°N 35.45145°E﻿ / 30.32206; 35.45145
  (למפת ירדן מוגדלת) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלאל-ח'זנה(למפת ירדן רגילה) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלאל-ח'זנה
 
אל-ח'זנה (בערבית: الخزنة, בתעתיק מדויק: אלח'זנה – האוצר) הוא אחד המקדשים הגדולים והמורכבים ביותר בעיר האדומית פטרה והוא אחד ממוקדי התיירות המרכזיים בעיר. כרוב הבניינים האחרים בעיר עתיקה זו, כולל "א-דיר" (אנ') (המנזר), נבנתה חזיתו של הח'זנה מאבן חול בסגנון יוון העתיקה. רבים מפרטי האדריכלות של המבנה נשחקו באלפיים השנה שעברו מאז גולף ונחרט מהסלע. הפסלים מייצגים לפי אחת הסברות דמויות מיתולוגיות הקשורות בחיים לאחר המוות. בראש המבנה ארבע דמויות נשרים שנושאים עמם את נשמות המתים. עוד מופיעות על המבנה נשמות של נשים רוקדות, חמושות בגרזנים. משני צידי הכניסה דמויות מפוסלות של קסטור ופולוקס שחיים על האולימפוס ומתחת לאדמה, לסירוגין.
היסטוריה

הח'זנה נבנה במקורו כמאוזולאום בתחילת המאה הראשונה לספירה בתקופת שלטונו של המלך הנבטי ארטאס הרביעי פילופאטריס (אנ'). שמו הערבי, "האוצר", נובע מהאגדה לפיה שודדים החביאו בתוכו את שללם.
בשנת 1812 שבה והתגלתה פטרה לאדם המערבי בסיועו של החוקר השווייצרי יוהאן לודוויג בורקהרדט. עם המשך המפעל הקולוניאלי של מדינות מערב אירופה במזרח התיכון, החלה תיירות באזור, ובשנת 1820 נבנה ליד פטרה בית מלון והתיירות החלה לשנות את הכלכלה ואת המבנה החברתי של הבדואים שהתגוררו בקרבת מקום.
בקרבת מקום לח'זנה קיימים מלונות, חנויות מזכרות, מסעדות ושירותי השכרת סוסים, וירדנים רבים מתפרנסים ממתן שירותים למבקרים באתרי פטרה, ובכללם אל-ח'זנה. עם זאת, נוכחותם הגוברת של התיירים באזור מגבירה את הלחות באזור ומסכנת את אבן הגיר היבשה. מצבורים של חומצה סטארית מופיעים על קירות הח'זנה ומיוחסים לנגיעות הרבות של התיירים בקירות האתר.
תארוך

ההשערות על מועד הפיסול של הח'זנה נעות בין המאה הראשונה לפני הספירה, למאה הראשונה לספירה. תיארוך מוקדם של הח'זנה תואם את טענתה של מקנזי בדבר ההתחזקות ההדרגתית של ההשפעות המזרחיות בפיסול הנבטי. השפעות אלו התבטאו בעיטורים המסוגננים יותר (כבקבוצת השער של פטרה, אותה מתארכת מקנזי כמאוחרת יותר).
הפיסול בחזית הח'זנה

הפיסול בחזית הח'זנה חריג ביחס לפיסול הקברים הידוע בפטרה. חזיתות מסוג אדריכלי זה, בסגנון ההלניסטי-רומאי, הן הנדירות ביותר בפטרה. ידועות שתי חזיתות נוספות כאלה בפטרה: החזית הקורינתית הדומה לח'זנה בעיצובה האדריכלי, וא-דיר, אם כי מחזית זו נעדרים העיטורים הצמחיים. בסוג זה של חזיתות נדירות, דמויות מקדש,
בעלות גמלונים, ים ועמודים, בולטת ההשפעה האדריכלית ההלניסטית-רומאית יותר מאשר בכל סגנון אחר של חזיתות קברים שנמצאו בפטרה. גם הפיסול בח'זנה נעשה בהשפעה הלניסטית מובהקת (להוציא תופעת האיקונוקלאזם שתיסקר להלן). הדבר מתבטא בפריטים הסגנוניים – הכותרות, התבליטים והפסלים. יצירות בסגנון זה מועטות במספרן בפטרה, ביחס לשאר היצירות, אך הן המרשימות ביותר בגודלן ובפארן בפטרה.
המבנה התחתון של הח'זנה

האפריז מעוטר ברצף של עיטורים צמחיים ותבליטי אמפורות שהשתמרו טוב, יחסית לתבליטים המושחתים של חיות מכונפות, שהן אולי גריפונים, שנמצאים ביניהם. בראש הגמלון ניצב תבליט כתרה של איסיס. הגמלון עצמו מעוטר בשריגים ובפרחים, הדומים לאלו שמעל האקנתוסים שבכותרות הנמצאות במבנה התחתון. במרכז הגמלון שטח מושחת, גודלו כחצי מגודלה של כל דמות אחרת בח'זנה. אולי היה שם תבליט פניה של איסיס (שכן מעל שטח זה מצוי כתר איסיס) ואולי פני שור (שכן קווי המתאר שנותרו מזכירים צורת ראשו של שור). אולי היה שם תבליט גוף מלא, אך כל תבליטי הגוף בח'זנה הם בגודל אחיד, בערך כפול מגודלו של שטח זה, כך שלא ברור אם ומדוע דווקא מקום מרכזי נבחר לפיסול דמות קטנה בחצי מהאחרות. מצדי הגמלון מפוסלים אריות מכונפים שראשיהם נשברו או שוברו, פונים כלפי חוץ. על שני קירות החזית החיצוניים, דיאוסקורוי שסוסיהם
פונים כלפי חוץ. ראשי הדמויות – אנשים וגם סוסים – שוברו. ייתכן שהמקור להשחתות אלו הוא איקונוקלאזם נבטי.
המבנה העליון של הח'זנה

האפריז, גם לאורך התולוס (Tholos, מבנה עגול מוקף עמודים, באדריכלות היוונית בתקופה ההלניסטית) והשקע שמאחוריו, במקום שבירת הגמלון, מעוטר ברצף, בראשי שוורים שתוויהם מושחתים בדקדקנות. ביניהם זרי עלים שלא נפגעו. על גג התולוס ישנה אורנה (אנ'), כד לאפר הנפטר, שמהווה עיטור רווח באדריכלות הנבטית. בבסיס האורנה ישנה כותרת מטיפוס ב' של הכותרות הקורינתיות-נבטיות. בקצות הגמלונים ניצבים עופות, אולי נשרים, שהם סמל שכיח באמנות הקבורה של הנבטים. על הקירות סביב התולוס מצויים תבליטים של אמזונות, פורטונה וניקה, מכונפת. גם תווי פניהן של נשים ואלות אלו הושחתו, למרות שקווי המתאר של פניהן לא תמיד עוותו.
המבנה העליון של הח'זנה > הכותרות הקורינתיות-נבטיות בח'זנה

הכותרות הקורינתיות-נבטיות מופיעות בח'זנה בשני טיפוסים אופייניים:
כותרות מטיפוס א' מופיעות במבנה התחתון של הח'זנה. הן מחולקות לשני חלקים זהים בגובהם. בחלק התחתון מופיעים רק יסודות צמחיים, עלי אקנתוס, אם כי הם מסודרים באופן עיטורי (עלה גבוה ונמוך לסירוגין). בחלק העליון יש שילוב בין הממד העיטורי-סגנוני לבין הממד הצמחי, הדומיננטי בחלק זה, אם כי אינו אלמנט בלעדי כבחלק התחתון. למשל, לאורך הוולוטות, מצידיהן, יש שורות ארוכות של עלים קטנים, אך הוולוטות עצמן מסוגננות בדמות ספירלות מדויקות.
כותרות מטיפוס ב' מופיעות במבנה העליון של הח'זנה. הדגם העיטורי שלהן, "גביע בלתי מפותח", שונה מזה של טיפוס א', אם כי יסודותיו העיטוריים משותפים. בטיפוס א' האקנתוסים מופיעים כשתי שורות לא רצופות המשתלבות, גבוה ונמוך. בטיפוס ב' האקנתוסים מופיעים כגל. אין עיטורים צמחיים לאורך הוולוטות, ואין עלי אקנתוס ביניהן. במקום האקנתוסים בין הוולוטות, מופיעות קנוקנות מעגליות של צמחים, המשתלבות זו בזו, וביניהן פרחים או פירות.
השפעות הלניסטיות

ההשפעה ההלניסטית על מבצעי הפיסול בחזית הח'זנה ניכרת ברוב פריטי הפיסול בח'זנה: תבליטי הגריפונים על האפריז של המבנה התחתון, האמפורות שביניהם, הפיסול הפרחוני, גם אם הוא סגנוני במקצת, במקום האקרוטריות (אנ') של הגמלון. עיטור פרחוני באקרוטריות אינו מאפיין של הפיסול הנבטי. נראה שזו השפעה הלניסטית, כבכותרות.
תבליטי דמויות האדם התחתונות, הדיאוסקורוי, מאופיינים בדינמיות, בצורה האות המאפיינת זרם בפיסול ההלניסטי שראשיתו בפרקסיטלס. מבנה הדמויות פיגורטיבי ולא סימבולי, והדבר ניכר בניסיונות לעיצוב קפלי הבגד ופלג הגוף העליון. דמויות הסוסים שמאחוריהן פונות באופן סימטרי, מהמרכז החוצה, כפי שנהוג במקדשים קלאסיים (מקדש אפאיה באגינה, מקדש זאוס בפרגמון) וכפי שמופיע בתבליטים ומטבעות הלניסטיים. העמודים דומים לעמודים שבחצר הפריסטילית של המקדש ההלניסטי. הגמלון השבור במבנה העליון דומה לעיצובו בתיאטרון הרומאי באספנדוס. שם הגמלונים שבורים באמצע ונותרים מהם שני משולשים. גם בארמון העמודים בטולמייטה (Tolmeitha) הגמלון שבור באופן חלקי, על ידי חלל בצורת קשת גבוהה או משולש קטן בבסיס הגמלון.
השפעתם של אנשי דת נבטים על עיצוב הח'זנה

לא ברור עד כמה הייתה השפעתם של אנשי דת נבטים על שליטי פטרה וסוחריה חזקה עד כדי כך שיכתיבו פשרות אמנותיות לגבי עיטורי הח'זנה. נגב טוען שעיקר היישוב הנבטי התרכז בנגב, שם היה מרכז המסחר והתחבורה של ממלכת הנבטים, ופחות בעבר הירדן. פטרה הייתה מרכז דתי ושלטוני יותר מאשר ציר תחבורה ומסחר. בשל כך, טוען נגב, סביר שלאנשי הדת בפטרה הייתה יכולת להגביל את הביטוי האמנותי, ויכולת זו התבטאה בצנזורה על עיטורי הח'זנה. מאידך, יש הטוענים שפטרה הייתה ישוב "עירוני": מרכז מסחרי וציר תחבורה מרכזי. אין זו רק טענה היסטוריוגרפית בשרות הלאומיות הירדנית אלא גם מסקנתם של חוקרים בלתי תלויים. לפי טענה זו גברה ההשפעה ההלניסטית על חשבון השפעת כוהני הדת המקומיים.
לצד המגמה הדתית הנון-פיגורטיבית היו בפיסול הנבטי זרמים מגוונים של פיסול פיגורטיבי: על צלמיות ומצבות פולחן נבטיות הופיעו תווי פנים מרומזים או סמליים. גם פסלי האלים הנבטיים-הלניסטיים של חרבת תנור משקפים השפעות הלניסטיות, אך הם בעלי אלמנטים מזרחיים. ייתכן שבהדרגה, ואולי אף במקביל, התפתחו חריגות נוספות בפיסול הנון-פיגורטיבי הנבטי. חריגות אלו באו לידי ביטוי אולי בהשפעה על הח'זנה ולכל הפחות בהשפעה על קבוצת השער.
ייתכן שאמנים מזרחיים השפיעו על עיצוב הכותרות הקורינתיות-נבטיות, ובו בזמן כפו כוהני הדת איקונוקלאזם בנוגע לפיסול הדמויות חסרות הפנים. הפיסול בח'זנה הוא ככל הנראה תוצאה של פשרות בין זרמים אלו. ייתכן שהעיטורים השונים בח'זנה הם מאותה תקופת פעילות, ורק מגוון השפעות או מגוון יוצרים הכתיב שוני בפיסול הח'זנה, קבוצת השער או יתר המונומנטים בח'זנה. ההשפעה ההלניסטית על הח'זנה לא עומדת בסתירה להנחה שמטעמים אידאולוגיים, של גיבוש זהות - עממית יותר מאשר לאומית - פיסלו בד בבד אמנים מקומיים אלות דגים וצמחייה מסוגננות.
"קשה להאמין שהנבטים, שידעו לצייר או לחרוט פרחים, עלים או פירות באיכות שכזו... לא יכלו, אם רק היו רוצים, לעצב את אליהם בהתאם לסטנדרטים הקלאסיים של העולם התרבותי ההלניסטי" אך הם עיוותו פרופורציות באופן שרומז לצורך פולחני: ראש ענק ועיני שקד ענקיות. ייתכן שגם בפיסול קבוצת השער, הסכמטית והסגנונית היו כוונות פולחניות ותרבותיות.
השלכות

חציבת קברים בפטרה נמשכה לכל הפחות עוד כשבעים שנים לאחר השלמת הח'זנה, אך הח'זנה ככל הנראה לא הייתה מקור השראה להתהוותו ולתפוצתו של סגנון חדש בארכיטקטורה המגולפת בסלע. נראה שהיצירה בח'זנה נעשתה במקביל לנטיות נבטיות שהיו מושרשות בתרבות וביצירה המקומית, ושאמן זר – הלניסטי, רומאי או אלכסנדרוני – פיסל את הח'זנה, הושפע מהסביבה, שילב ממנה מוטיבים (למשל, הוולוטות העירומות של הכותרת הקורינתית-נבטית) ונעלם בלי להותיר רושם על האמנים המקומיים. ייתכן שהתגובה האיקונוקלאסטית הנבטית היא עדות לחד פעמיותו ולחריגותו האמנותית של האמן הזר שעיצב את הח'זנה.
פטריך סבור ש"בתחום הפרקטיקה הפונררית (עיצוב חזיתות הקברים) נבדלו המלכים, ואולי אף עשירי הסוחרים, משאר הנבטים שנמנעו מלשלב עיטורים פיגורטיביים על חזיתות הקברים. ... קברי מקדש... יש לראות כקברי מלכים או כקבריהם של בני השכבות העליונות. בקברים אלו, גם אם אין בהם עיטורים פיגורטיביים [א-דיר או הקבר הקורינתי], בולטת הזיקה הארכיטקטונית לתרבות המערב, בעוד שבמרביתם של הקברים בפטרה... ניכר, כאמור, היסוד המזרחי".
דפוסי אמנות נבטיים נוצרו על ידי ביקורת היצירה ההלניסטית, על ידי נטילת יסודות ממנה באופן ביקורתי ובררני, ששיקף את הייחודיות הנון-פיגורטיבית הנבטית. "זוהי אמנות לאומית, אך לא ממלכתית. היא משקפת יותר את רוח העם ולא את רוחו של בית המלוכה, החוגים המקורבים אליו ועשירי הסוחרים. דווקא החצר היא זו שיזמה, בימי עבדת השלישי וחרתת הרביעי, את הכנסתה של אמנות הלניסטית-רומית פיגורטיבית". הח'זנה היא דוגמה סגנונית וכרונולוגית לכך, והייתה במיעוט כמותי מול כלל היצירה הנבטית.
מבחינת אדריכלות ועיצוב נפח, דומה הכותרת הנבטית לכותרת הקורינתית-נבטית, אם כי העיטורים שונים. עמודי הכותרות הנבטיות מרובעים, ואלו של הכותרות הקורינתיות עגולים, והכותרות שונות זו מזו בהתאם. פטריך סבור שהכותרת הנבטית עוצבה בהשראת הכותרת הקורינתית ולא בהתפתחות מקבילה או בלתי תלויה, כגון מקורות מזרחיים (שטחי איראן, עיראק, ערב הסעודית של היום).
בתרבות הפופולרית

הח'זנה הופיעה בסרטים הוליוודיים רבים, והתפרסמה בעיקר בסרט אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון משנת 1989, בו היא מהווה אתר ההתרחשות של סצנה מרכזית (אם כי סצנות הפנים צולמו באולפן בבריטניה). הנשיונל ג'יאוגרפיק הקדיש סדרת טלוויזיה לח'זנה.
לקריאה נוספת > ספרים

יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים
גליק, נ., עבר הירדן המזרחי (י-ם: מוסד ביאליק, תשי"ד)
PETRA (AMMAN: JORDAN DISTRIBUTION AGENCY, 1973)
BIERS, W. R., THE ARCHAEOLOGY OF GREECE (N.Y.: CORNELL U. P., 1990)
BROWNING, I., PETRA (LONDON: CHATTO & WINDUS, 1973)
GLUECK, N., DEITIES AND DOLPHINS (LONDON, 1965)
HARDING, G. L., THE ANTIQUITIES OF JORDAN (LONDON: LUTTERWORTH PRESS, 1967)
HARRIS, C. M., DICTIONARY OF ARCHITECTURE AND CONSTRUCTION (N.Y.: NCGRAW-HILL, 1975)
LAWRENCE, A. W., GREEK ARCHITECTURE (BALTIMORE: PENGUIN, 1957)
MACKENZIE, J. M., THE ARCHITECTURE OF PETRA (OXFORD: BRITISH ACADEMY MONOGRAPHS IN ARCHAEOLOGY, NO. 1, 1990)
RICHTER, G., HANDBOOK OF GREEK ART (LONDON: PHAIDON, 1983)