stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת הגדול (חיפה)
הקמה

כבר בתחילת שנות ה-30 עלה צורך בבניית מבנה גדול יותר עבור בית הכנסת המרכזי של הדר הכרמל. בשנת 1935 התקיימה תחרות בין אדריכלים לתכנון בית הכנסת הגדול. בתחרות השתתפו 67 תוכניות, וזכה בה אדריכל מקס לב ועוזרו אדריכל מאיר בן אורי. בפברואר 1937 הוצא מכרז לבחירת קבלן בנייה. בשלב ראשון הוקמה מעל אולם בית הכנסת תקרה זמנית בגובה של תשעה מטרים. בהמשך הורחב מבנה בית הכנסת. בית הכנסת נפתח לתפילה באולם הגדול בערב ראש השנה של שנת תרצ"ט - ספטמבר 1938. ביולי 1939 סויד וטויח האולם הגדול. עם זאת, לא נמצא תקציב לסיום בניית המבנה והוא עמד בנוי למחצה עד שהעירייה דרשה לסוגרו אם לא ייפתחו לו פתח נוסף וחלונות נוספים וייבנו לצידו מבנה של שירותים. במצבו זה לא משך בית הכנסת מתפללים והוא סבל מעזובה. פרוץ מלחמת העולם השנייה סתם את הגולל על התקוות לסיום הבנייה ובימים נוראים של תחילת שנת תש"א לא התקיימו בבית הכנסת תפילות, בהוראת הג"א עקב היעדר מקלט. אף על פי שלא הושלם, היה בית הכנסת למרכז לכינוסים ציבוריים גדולים בימי שמחה ואבל, בהיותו מהאולמות הגדולים ביותר בחיפה. עם זאת, ועד בית הכנסת התקשה לממן את פעילותו השוטפת ולא הצליח לממן את החובות שנוצרו במהלך הבנייה. בשנת 1943 אף נעשה ניסיון למכור את ריהוט בית הכנסת כדי לכסות את החובות. באביב 1944 חלה התעוררות להשלמת מבנה בית הכנסת. נדבן הבטיח לתרום לצורך הבנייה 10,000 לא"י אם הקהילה תתרום גם כסכום הזה. הקהילה הטילה לצורך כך מס על צרכני המים. בנוסף, הושג רישיון לקבלת חומרי בנייה. הבנייה החלה במרץ 1945 אולם כללה רק את השלמת הכניסה הראשית לבית הכנסת וחדר המדרגות מכיוון מערב. בית הכנסת נותר במצבו החצי גמור, עם רצפת בטון לא מרוצף וגג עץ זמני, במשך שנים רבות. הקומה התחתונה, הפונה לרחוב הרצל לא הושלמה והייתה לאתר פסולת.
לאחר הקמת המדינה, באמצע 1949, החליט ועד הקמת בית הכנסת להשכיר את הקומה התחתונה לצורך מימון השלמת בית הכנסת, אם לא תמצא דרך אחרת. לבסוף, בנובמבר 1949 לקחה על עצמה עיריית חיפה להשלים את הבניין. לצורך כך העניקה הכנסת לעיריית חיפה מלווה של 85 אלף לירות. בשנת 1953 הוחל בבניית בית הכנסת בשלושה שלבים. שלב ראשון נועד להשלים את הקומה התחתונה כאולם שמחות, שלב שני נועד להשלים את המבנה החיצוני ושלב שלישי לגימור הפנימי. השלב הראשון היה לקראת סיום באוגוסט 1953. במאי 1955 הושלם השלב השני, וביוני 1955 החליטה העירייה על הקצבה להשלמת השלב השלישי. ביוני 1956 הוחל בשלב השלישי להשלמת בית הכנסת והעבודות נמשכו מספר שנים. בסוף שנת 1956 נערכה תחרות בין אמנים לקישוט חזית בית הכנסת בתבליט אבן בגודל 4 מטר גובה ו-10 מטר רוחב. בתחרות זכה האמן ישראל רובינשטיין. נושא התבליט היה " אתחלתא דגאולה", ובו מופיעים אליהו הנביא איש הכרמל, במרכבה ובה סמלי השבטים.
מבנה בית הכנסת

מבנה בית הכנסת כולל שלוש קומות.
שטח האולם המרכזי של בית הכנסת הוא כ-1,000 מטרים רבועים והוא מכיל כ-1,100 מקומות ישיבה. גובה האולם הגיע ל-16 מטר, כשבחלקו הייתה תקרה בגובה של 4.5 מטר שהיווה רצפה של עזרת נשים. מבחוץ, גובה הבניין מרחוב הרצל היה כ-23 מטר ועל הבניין הוצבה כיפה.
פעילות

בשנים הראשונות נרשמו רק מעט מתפללים קבועים ובשנת תש"ב עמד מספרם על 286. תוך ארבע שנים עלה מספר המתפללים לכ-1,200. בשנת 1944 החל יצחק מן לכהן כחזן בית הכנסת. בשנים 1946–1947 היה אברהם ברון חזן בית הכנסת.
סביב בית הכנסת הגדול בין הרחובות הרצוג והרצל הוקמו מספר מוסדות עזרה וישיבות, וקטעי רחובות באזור זה נסגרים בשבת לתנועת כלי רכב.
מצב תחזוקתו של בית הכנסת לא היה מן המשופרים ובשנת 1984 ביקש יונה יהב, אז חבר מועצת עיריית חיפה, מראש העיר, אריה גוראל, לשפץ את המבנה.
עם השינוי בדמוגרפיה של שכונת הדר הכרמל נזנח בית הכנסת ונותר ריק. הקרן לחיפה בקשה לחדש את בית הכנסת במסגרת תוכנית להפוך את חלקו למרכז מורשת. בשנת 2006 ביקש הרב שאר ישוב הכהן מחסידות חב"ד להפעיל את בית הכנסת. לאחר זמן קצר ביקשה העירייה שאנשי חב"ד יפנו את המבנה באופן זמני לצורך שיפוצים כדי להכניס לתוכו את משרדי המועצה הדתית. בתום השיפוצים נכנסו אנשי חסידות בעלז למבנה, מתוקף הרשאה של עמותת בית הכנסת. לאחר מכן נכנסו גם חסידי גור למבנה ולאחר מאבקים הושג הסדר על פיו חסידות בעלז קיבלה את האולם הגדול בעוד חסידי גור התפללו באחד החדרים בקומה התחתונה. באוקטובר 2012 פסק בית המשפט, לבקשת חב"ד, שסמכות ההחלטה על השימוש במבנה הוא בידי עיריית חיפה. במהלך שנת 2013 נכנס מניין ליטאי להתפלל באולם הספרייה התורנית בקומה הראשונה, שנותר ריק. בעקבות זאת, הם פונו בידי המשטרה.
פעילות > ספרייה תורנית

בשנת 1949 הוקמה בבית הכנסת ספרייה תורנית. בשנת 1956 עברה הספרייה לקומה התחתונה.
הערות שוליים

↑  בחיפה, בית הכנסת המרכזי, דואר היום, 1 בינואר 1934
↑  הארץ, 13 בנובמבר 1935
↑  לבניין בית הכנסת המרכזי בהדר הכרמל, דבר, 21 בפברואר 1937
1 2  בניין בית הכנסת המרכזי בהדר הכרמל, דבר, 13 באוקטובר 1938
↑  חיפה, בניין ביהכנ"ס מתקרב לגמר, הצופה, 13 בספטמבר 1938
↑  הבניין החדש של ביהכנ"ס לקראת הגמרו, הצופה, 21 בספטמבר 1938
↑  קבלת פני הראשון לציון בחיפה, הצופה, 25 ביולי 1939
↑  להסיר את החרפה מעל הציבור העברי בחיפה, הצופה, 12 בפברואר 1940
↑  חיפה, מתי ייגמר בניין בית הכנסת?, הצופה, 4 באפריל 1940
↑  חיפה, כ' הרבנים בבית הכנסת המרכזי, הצופה, 18 בנובמבר 1940
↑  ענייני בית הכנסת המרכזי בסימן עלייה, הצופה, 11 בפברואר 1941
↑  יחדל הזלזול בבית הכנסת המרכזי בחיפה, הצופה, 26 במרץ 1943
↑  תיק מספר 190/41, הצופה, 10 במרץ 1943
מכתבים למערכת, הצופה, 5 באפריל 1943
↑  דרישה להשלמת בניין בית הכנסת המרכזי, הצופה, 6 ביולי 1944
↑  בניין בית הכנסת, הצופה, 29 באוקטובר 1944
↑  חיפה, חמרי בניין לבית הכנסת, המשקיף, 18 במאי 1944
חיפה, רשיון לבניין בית הכנסת, המשקיף, 13 ביולי 1944
↑  החלה בניית בית הכנסת המרכזי בחיפה, המשקיף, 7 במרץ 1945
↑  להשלמת ביהכנ"ס המרכזי בחיפה, הצופה, 6 במאי 1945
↑  מה יהיה על בניין בית הכנסת, חרות, 19 ביוני 1949
↑  בית הכנסת המרכזי, חרות, 9 במאי 1951
↑  מכרז קבלני להשלמת ביהכ"נ המרכזי בחיפה, הצופה, 20 באוגוסט 1952
↑  לקידום בניית בית הכנסת המרכזי בחיפה, הצופה, 5 ביולי 1949
↑  עיריית חיפה תשלים את בניין בית הכנסת המרכזי, הצופה, 10 בנובמבר 1949
↑  חיפה, דבר, 12 ביולי 1950
↑  ביהכ"נ בחיפה בבניינו, הצופה, 10 במרץ 1953
↑  צפוייה הפסקה לבניית ביהכ"נ המרכזי בחיפה, הצופה, 13 באוגוסט 1953
↑  תמורות בנוף הבנוי, הצופה, 8 במאי 1955
↑  עיריית חיפה אישרה מלווה, הצופה, 28 ביוני 1955
↑  החל שלב בנייה להשלמת בית הכנסת המרכזי, הצופה, 12 ביוני 1956
↑  9 מגרשי משחקים יתוספו בחיפה, דבר, 26 במרץ 1959
↑  מ. בן אורי, תבליט "אתחלתא דגאולה" בחזית ביהכ"נ המרכזי בחיפה, הצופה, 18 בדצמבר 1956
↑  חיפה, בית הכנסת המרכזי במזל עליה, בית הכנסת, שבט תש"ז, באתר היברובוקס
↑  חיפה - בביהכנ"ס המרכזי, דבר, 26 בספטמבר 1944.
↑  חיפה לפני 28 שנה: יהב מבקש לשפץ את בית הכנסת הגדול, אתר לדעת, אלול תשע"ב
↑  שמואל קופר, תחקיר: למי שייך בית הכנסת המרכזי של חיפה?, אתר צופר, 18 במרץ 2010
↑  יקי אדמקר, תבוסה לבעלזא - תפונה מבית הכנסת הגדול בחיפה, באתר בחדרי חרדים, ספטמבר 2012
↑  ישראל כהן, ‏חיפה: פקחים פשטו על בית הכנסת ופינו את המתפללים, באתר כיכר השבת, 30 בספטמבר 2013
↑  עם הספרייה תורנית מדעית, הצופה, 14 בינואר 1951
↑  הספרייה התורנית למשכן קבע, הצופה, 8 באפריל 1956
מבנה בית הכנסת הגדול של חיפה
עדן ענבר

|  קבוצות כמאמן |
| --- | --- |
 2006–2007  2007–2008  2008–2010   2010–2015   2015–2019   2019–2020   2020–2021:  הפועל חיפה/מוצקין   מכבי עירוני רמת גן   מכבי בנות אשדוד   אליצור רמלה   מכבי בנות אשדוד   מכבי עירוני רמת גן   אליצור חולון
 הישגים כמאמן
 אליפות ישראל 7: 2011, 2012, 2014, 2016, 2017, 2018, 2020  גביע המדינה 5: 2011, 2012, 2014, 2016, 2018   יורוקאפ 1: 2011
 
עדן ענבר (נולד ב-11 בינואר 1972) הוא עורך דין ומאמן כדורסל ישראלי. מאמן הכדורסל הראשון והיחיד שזכה עם קבוצה ישראלית בתואר אירופי שזכה עם אליצור רמלה בגביע היורוקאפ בעונת המשחקים 2010-2011. נוסף על אימון קבוצות אימן עדן ענבר את נבחרת ישראל בכדורסל נשים בשנים 2014 עד 2019.
ביוגרפיה

ענבר סיים את לימודי התואר הראשון במשפטים באוניברסיטת חיפה בשנת 1998. הוא חבר לשכת עורכי הדין משנת 1999. כיום הוא שותף במשרד עורכי הדין "אטיאס גראור וישניצקי ענבר ושות'", כמומחה בתחום התדיינות.
קריירת אימון

במקביל לעיסוקו כעורך דין מאמן ענבר בקבוצות כדורסל נשים, בין הקבוצות אותן אימן היו הפועל חיפה/מוצקין, מכבי רמת חן ומכבי בנות אשדוד, איתה הגיע אף לסדרת גמר האליפות בעונת 2009/2010.
בעונת 2010/2011 זכתה אליצור רמלה תחת הדרכתו בטרבל בו זכתה הקבוצה בהישג חסר תקדים, כאשר בעונה אחת זכתה בגביע המדינה, באליפות ליגת העל לנשים ובגביע היורוקאפ.
בסיום עונת 2014/15 עזב את אליצור רמלה לאחר 5 שנים וב-1 ביולי 2015 מונה בשנית למאמן מכבי בנות אשדוד.
לקראת עונה 2019/20 מונה למאמנה של מכבי רמת חן
תארים > אליפות

אליצור רמלה: 2011, 2012, 2014
מכבי בנות אשדוד: 2016, 2017, 2018
מכבי רמת חן: 2020
תארים > גביע

אליצור רמלה: 2011, 2012, 2015
מכבי בנות אשדוד: 2016, 2018
תארים > יורוקאפ

אליצור רמלה: 2011
הערות שוליים

↑  רענן וייס, עדן ענבר יאמן את רמת חן: "אתגר חדש", באתר ynet, 3 במאי 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הכפרים עם הכנסיות המבוצרות בטרנסילבניה

כפרים אחדים בטרנסילבניה, כיום ברומניה, רובם של הסקסונים הטרנסילבנים ומיעוטם של הסקלרים,  נבנו מסביב לכנסייה מבוצרת. הכפר הראשון שהוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית היה ביארטן ב-1993, וכעבור שש שנים הורחבה ההכרזה עם הוספתם של עוד שישה כפרים של  סקסונים טרנסילבנים  ושל סקלרים.
הכנסיות היו רומיות-קתוליות במקורן. בתקופת הרפורמציה האוכלוסייה הגרמנית המקומית הפכה ללותרנית או "אוונגלית", ויחד איתה גם הכנסיות. חלק מהסקלרים הצטרפו עם קהילותיהם לנצרות הרפורמית (קלוויניסטית) או לנצרות האוניטריאנית.
היסטוריה

היישובים הראשונים של הסקסונים הטרנסילבנים (תת-קבוצה של מתיישבים גרמנים) באזור זה הוקמו באמצע המאה ה-12. הם נהנו מזכויות יתר מסוימות, שאושררו ב-1224 על ידי המלך אנדראש השני. רוב הכפרים הקיימים הוקמו בערך ב-1330, בעקבות הגעתם של מתיישבים חדשים שקיבלו לכך עידוד מהאבירים הטבטוניים, והתרבות שלהם הצליחה לשרוד ולהתפתח לקהילות חוואים, אומנים וסוחרים.
מקורן של הכנסיות המבוצרות נובע מסכנות הפלישה שבהן היה נתון האזור, שהחלו עם הפלישות של האימפריה המונגולית ב-1241 ו-1242, נמשכו בפלישות של האימפריה העות'מאנית ב-1395, ועד המאה ה-18. לפיכך, נאלצו התושבים לבנות מערכות ביצורים מסוגים שונים. העיירות החשובות ביותר בוצרו באופן מלא, והקהילות הקטנות יותר הקימו ביצורים מסביב לכנסייה, לה הוסיפו גם מגדלי שמירה ומחסנים שבה שמרו את חפציהם היקרים ביותר למקרה שיהיו נתונים במצור.
הטופוגרפיה בדרום טרנסילבניה היא של מישור הנחצה על ידי עמקים רחבים של נהרות קטנים הזורמים לתוך נהרות גדלות יותר, כגון נהר אולט, נהר מורש, נהר טרנבה הגדולה (Târnava Mare) וטרנבה הקטנה (Târnava Mică). הכפרים השונים נבנו בהתאם למיקום הטופוגרפי, כאשר כפרים שנבנו בעמק מתרכזים סביב רחוב מרכזי אחד או כמה רחובות משניים, ואילו הכפרים השוכנים באזורים שטוחים יותר בנויים בצורה דמוית מעגל.
תיאור

המתיישבים הגרמנים עסקו רבות בהגנה על כפריהם, והחל מאמצע המאה ה-13 הם זכו לתמיכה של המלכים ההונגריים ששלטו באזור ושל הכנסייה. המרכיב המרכזי בכפרים הללו היה הכנסייה, שכמעט תמיד שכנה במרכזם. ישנם סוגים אחדים של ביצורים: חומה קטנה מסביב לכנסייה, טור של ביצורים מסביב לכנסייה או מבצר שלם עם קירות ביצורים רבים שבמרכזו הכנסייה. הכנסיות הותאמו כך שניתן יהיה להגן עליהן; בכולם יש בזיליקות רומנסקיות או שהן מכילות ספינה אחת בלבד משלהי התקופה הגותית. הכנסיות כוללות תוספות אחדות, המתוארכות לשלהי ימי הביניים שבהם נבנו הכנסיות, ועד המאה ה-16. כנסיות רבות כוללות גם אלמנטים בסגנון הבארוק, שהיה פופולרי באזור.
ברוב המקרים שכנה הכנסייה במיקום שקל להגן עליו, ובדרך כלל מדובר בראש גבעה. אופי הביצורים שהיה נהוג בערים הראשיות באזור הותאם לכפרים, והוא מהווה עדות לשיטות הבנייה שבהן השתמשה הקהילה הסאשית לאורך השנים. בחלק מהביצורים יש מגדלי תצפית, שחלקם היו צריחי כנסייה שהותאמו לצורכי המבצר. חומרי הבנייה העיקריים היו אבן ולבני חרסית, ביחד עם גג המכוסה בחימר אדום.
בקרבת הכנסייה שכנה הכיכר המרכזית של הכפר, שסביבה התרכזו חיי החברה המקומיים. הבניינים היחידים ששכנו בקרבת הביצורים היו אלה שהיה להם שימוש קהילתי כגון בית הספר המקומי או בית העירייה. בית הקהילה והבתים של התושבים העשירים היו ממוקמים בדרך כלל מסביב לכיכר. מחסני התבואה של הכפר היו ממוקמים בדרך כלל בסמוך למרכזו.
המשמר הנשיאותי (יוון)

| --- | --- |
חייל המשמר ליד אנדרטת החייל האלמוני
חייל המשמר ליד אנדרטת החייל האלמוני
 פרטים
 מדינה:  יוון יוון
 שיוך:   צבא יוון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1868–הווה (כ־156 שנים)
המשמר הנשיאותי (ביוונית: Προεδρική Φρουρά) היא יחידת חיל רגלים טקסית בצבא יוון, האחראית לביטחונו של נשיא יוון. זו היחידה האחרונה של אבזונים (יחידות עלית של לוחמה הררית) בצבא יוון, ולפיכך אנשיה בולטים במדיהם המסורתיים.
היסטוריה

המשמר הוקם ב-24 בדצמבר 1868 בצו מיוחד של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים. הוא נועד לשמש בתחילה כמשמר המלכותי של המלך, ובהתאם לכך נבחרו אליו רק חיילים ותיקים ומשכלים יחסית, עם עבר ללא דופי. חייל במשמר המלכותי הועלה בדרגה באופן אוטומטי, וחיילי המשמר זכו לעמוד במסדרים בצד ימין. גרעין המשמר הורכב משתי יחידות של אבזונים - לוחמי עלית בצבא יוון, שהתמחו בעיקר בלוחמה הררית, וכן מפלוגת פרשים אחת. ב-21 במרץ 1914 הוציא יורשו של גאורגיוס, קונסטנטינוס הראשון, מלך היוונים, צו מיוחד שבמסגרתו המשמר עבר ארגון מחדש ושמו שונה ל"משמר הארמון". הוא קוצץ, אך נוספה לו פלוגה אחת מכרתים.
ב-1924 נמלט גאורגיוס השני, מלך היוונים מהארץ, והוכרז על הקמתה של הרפובליקה ההלנית השנייה. משמר הארמון פורק בהתאם. ב-1926 חוקק הפרלמנט היווני חוק מיוחד שבמסגרתו הוקם המשמר מחדש בתור "פלוגת המשמר הנשיאותית", אשר הייתה אחראית כעת על ביטחונו של נשיא יוון. ב-1935 חזר גאורגיוס השני לשלוט ביוון, והפך את המשמר הנשיאותי בחזרה למשמר המלכותי. ב-1941 נכבשה יוון בידי מדינות הציר במלחמת העולם השנייה, והמלך נמלט שוב מהארץ. הגרמנים אפשרו למשמר המלכותי, שבאותה עת מנה 150 איש, להמשיך ולהתקיים, ולשמור על אנדרטת החייל האלמוני באתונה. לאורך המלחמה, התכנה המשמר "משמר הדגלים" בפי תושבי יוון.
עם סיום המלחמה שוחררה יוון, אולם נושא המלוכה נותר פתוח. אי לכך, המשיכו אנשי המשמר לשמור על הכינוי "משמר הדגלים". ב-1946 אושרה המלוכה במשאל עם, וגאורגיוס חזר לשלטון. המשמר חזר להיות המשמר המלכותי. במהלך מלחמת האזרחים היוונית, הוגדל המשמר המלכותי ל-300 איש, ולאחריה צומצם ל-250. ב-1973 בוטלה סופית המלוכה ביוון, והמשמר חזר להיות המשמר הנשיאותי. עם זאת, פלוגת הפרשים שלו פורקה.
כיום, המשמר הוא יחידה טקסית בעיקרו, אולם אמון על אבטחת הנשיא והאחוזה הנשיאותית, כמו גם על אנדרטת החייל האלמוני. חיילי המשמר משתתפים גם בטקסים רשמיים שונים, ובמצעדים צבאיים מקבלים את הזכות לצעוד ראשונים. הם בולטים תמיד בשל מדיהם הססגוניים, וסגנון צעדתם הייחודי. הם מגויסים בהתנדבות מקרב אנשי צבא יוון, כאשר דרישת הסף היא שגובהו של המתנדב יהיה לכל הפחות 1.87 מטר.
מיליסנט פוסט

| --- | --- |
פוסט, בתמונה שפורסמה ב-1913
פוסט, בתמונה שפורסמה ב-1913
 לידה:  11 ביוני 1847 אלדבורו, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  5 באוגוסט 1929 (בגיל 82) Gower Street, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Milicent Garrett 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  Golders Green Crematorium 
 השכלה:  קולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג' 
 מעסיק:  בירקבק, אוניברסיטת לונדון 
 מפלגה:  המפלגה הליברלית-יוניוניסטית 
 בן או בת זוג:  הנרי פוסט (1867–ערך בלתי־ידוע) 
 פרסים והוקרה:  גבירת הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית 
 
דיים מיליסנט פוסט (באנגלית: Millicent Fawcett; ‏11 ביוני 1847 - 5 באוגוסט 1929) הייתה אחת ממובילות התנועה הסופרג'יסטית בבריטניה, נשיאת ארגון NUWSS ‏(National Union of Women's Suffrage Societies) ופעילה למען זכויות נשים. פוסט הייתה ידועה בקו המתון בו נקטה, בניגוד לקו המיליטנטי אותו הובילה הסופרג'יסטית הבריטית אמלין פנקהרסט.
קורות חייה

מיליסנט פוסט נולדה ב-11 ביוני 1847 כמיליסנט גארט (Garrett) בסאפוק שבמזרח אנגליה. בת לניוסון גארט, יזם ובעל מבשלת בירה וללואיז דאנל, למשפחה בת 11 אחים. אחותה המבוגרת, אליזבת, לימים אליזבת גארט אנדרסון, הייתה האישה הראשונה בבריטניה שקיבלה תואר דוקטור, עבדה כמנתחת וכיהנה כראש עיר.
כשהייתה מליסנט בת 12, עברה אחותה אליזבת ללונדון לצורך לימודיה. מיליסנט הצעירה הרבתה לבקרה בלונדון. בשנת 1865 לקחה אותה אחותה לצפות בנאום אודות מתן זכות הצבעה לנשים, שנשא ההוגה הליברלי, ג'ון סטוארט מיל. מיליסנט הושפעה עמוקות מהנאום והפכה לאחת מתומכיו של מיל ולפעילה בקמפיין למען זכות ההצבעה. במסגרת פעילותה פגשה בפרופסור לכלכלה וחבר הפרלמנט הנרי פוסט, גם הוא ליברל ופעיל סופרג'יסטי, והשניים נישאו. לזוג נולדה בת אחת.
פוסט נפטרה בשנת 1929 כשהיא בת 82, שנה לאחר שהוענקה לנשות בריטניה זכות הצבעה כללית.
פעילות ציבורית

פוסט פעלה בתחומים רבים ומגוונים בספירה הציבורית. היא נחנה בכושר ארגון מעולה ובכישרון כתיבה. כנואמת, תוארה כנואמת לא כריזמטית, שסבלה מפחד קהל. מכשול זה לא מנע ממנה לנאום מספר פעמים בשבוע. כמו כן, נהגה, דרך קבע, לכתוב מאמרי דעה לעיתונים. פוסט רתמה את קשריה ואת קשרי בעלה בקרב אנשי אקדמיה ופוליטיקה, והשתמשה בהם רבות לקידום מטרותיה.
פוסט השקיעה מאמצים רבים בפתיחת דלתות האקדמיה בפני נשים, ובשנת 1871 הייתה שותפה להקמתו של קולג' ניונהאם (Newnham) לנשים בקיימברידג' ותפקדה כחברה במועצת המנהלים שלו. על פועלה בתחום זה קיבלה בשנת 1899 תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד.
במקביל לפועלה כנשיאה של ארגון הסופרג'יזם הגדול ביותר בבריטניה, הייתה שותפה להקמתו של ארגון הסופרג'יזם הבינלאומי The International Women's Suffrage Alliance בשנת 1904, ותפקדה בו כסגנית הנשיאה. הארגון קיים עד היום בשם The International Alliance of Women, המתפקד כארגון-גג של ארגוני נשים מכל העולם, בין השאר של הארגון היהודי ויצו.
פוסט לקחה חלק בהקמתה של אגודת המשמר הלאומי ואף נבחרה לסגנית נשיא האגודה. במסגרת פעילותה באגודה קידמה את החוק נגד גילוי עריות.
מלבד עשייתה בתחום זכויות נשים, פרסמה ספרים ומאמרים, בעיקר על כלכלה, שהושפעו מתורתו של ג'ון סטוארט-מיל; הייתה פעילה בקידום מטרות פוליטיות רבות והייתה חברה במפלגה הליברל-יוניוניסטית.
בשנת 1901 עמדה בראש ועדת חקירה ממשלתית לבחינת התנאים במחנות הריכוז בדרום אפריקה במלחמת הבורים השנייה.
פעילות ציבורית > פעילותה כנשיאת ה-NUWSS

בשנת 1897 הפכה פוסט לנשיאת ה-NUWSS) The National Union of Women's Suffrage Societies), ארגון גג של התנועה הסופרג'יסטית. התנועה תחת מנהיגותה נקטה בקו הסברה מתון אך נחוש, הפועל בדרכי שלום. פעילותו כללה ארגון עצרות, פרסום כרזות והפצת מידע, החתמת עצומות, ארגון חוגי בית ושדלנות בפרלמנט.
עם התקדמות המאבק, החלה מתיחות פנים-ארגונית ב-NUWSS, בין הצד היוני של פוסט, לצד הנצי של הפעילה אמלין פנקהרסט, ששאפה לקדם את המאבק באמצעים מיליטנטיים יותר. בשנת 1903 התנועה התפצלה, וחלק מהארגונים פרשו והתארגנו תחת הנהגתה של פנקהרסט בארגון איגוד הנשים החברתי והפוליטי ‏(WSPU, Women's Social and Political Union). נשות האיגוד זכו לכינוי "סופרג'טס", להבדיל מהמונח הכללי, "סופרג'יסטיות". אלה נקטו בפעולות שמטרתן לעורר פרובוקציה, חלקן היו בלתי חוקיות: הפרות סדר, שביתות רעב בזמן מעצר, הטרדה של חברי פרלמנט ושרים. בשיא המאבק פנו הסופרג'טס לפעולות אלימות יותר, כמו הצתה וונדליזם. על אף תשומת הלב הציבורית הרבה שהשיגו נשות האיגוד, הרוב הגדול של התנועה הסופרג'יסטית המשיך לזהות עצמו עם ארגון ה-NUWSS: כך, בשנת 1913, תחת ארגונה של פנקהרסט התאגדו בסך הכל כ-2,000 פעילות, ואילו תחת ארגון ה-NUWSS התאגדו כ-50,000.
פוסט, שהמשיכה לכהן כנשיאת ה-NUWSS, התנגדה בכל לבה לפעולות אלימות. היא התבטאה רבות נגד פנייה לאלימות, מתוך חשש שהדבר משווה לתנועה תדמית לא-רצינית ואירציונלית, תדמית שהייתה רווחת גם כך ביחס לנשים בחברה השמרנית של תחילת המאה ה-20. בכתביה הדגישה פוסט את הפנייה להגיון ככלי מרכזי ואפקטיבי להשגת המטרה.
חשש נוסף שהביעה פוסט היה מפני פגיעה ביחסי האמון שנרקמו במאמץ רב בין נשות ה-NUWSS לחברי פרלמנט אוהדים לנושא, שלא פעם ספגו גם הם ביקורת חריפה מצד הסופרג'טס. עמדתו של ארגון ה-WSPU הייתה, שהדרך היחידה להעביר את השינוי המיוחל בחוק שיעניק לנשים זכות הצבעה, היא אימוצו על ידי הממשלה, ולא תוך שכנוע של חברי פרלמנט באופן פרטני עד להשגת רוב. לכן, מושא ההתקפה מצד הסופרג'טס נבחר פעמים רבות על רקע השתייכות מפלגתית, ולא על רקע נטייה אישית בנושא.
עם זאת, פוסט עצמה הודתה שפעולות פרובוקטיביות איגוד הנשים החברתי והפוליטי משכו תשומת לב ציבורית למאבק באופן חסר תקדים. על אף הצהרותיו הפומביות של ה-NUWSS כי אינו תומך באלימות המופגנת על ידי הסופרג'טס, הארגון מחה לא פעם נגד השימוש המופרז בכוח נגדן על ידי רשויות החוק, ולעיתים אף שיבח את אומץ לבן של הסופרג'טס באופן גלוי, אפילו אם הסתייג ממעשיהן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הפסיק ארגון ה-WSPU את פעילותו באופן כמעט מוחלט, והפנה את משאביו לסיוע למאמצי המלחמה. ארגון ה-NUWSS בהנהגת פוסט המשיך בפעילותו. בהיותו ארגון שפועל בדרכי שלום, פעילותו לא נתפסה מבחוץ כאנטי-פטריוטית, והיות ורבים מפעיליו הגדירו עצמם פציפיסטים, לא הגיעה דרישה לחדול מפעילות מפנים. הארגון המשיך לפעול לכל אורך המלחמה, כשהוא משכיל לרתום לצורכי תעמולה את תרומתן הגדולה של נשים למאמץ המלחמתי.
מאמצים אלה נשאו פרי, ובשנת 1918 הוענקה לנשות בריטניה הנשואות מעל גיל 30 זכות הצבעה; זכות הצבעה כללית לכל אישה מעל גיל 21 הוענקה בשנת 1928.
פעילות ציבורית > ברית הנשים הבינלאומית למען זכות ההצבעה IWSA

ארגון ברית הנשים הבינלאומית למען זכות ההצבעה (International Woman Suffrage Alliance) הוקם ב-1904 בברלין על ידי מיליסנט פוסט, קארי צ'פמן קאט, אניטה אוגסורג (אנ'),הלן לנגה (אנ'), מארי סטריט (אנ'), סוזן ב. אנתוני, קתה שירמכר (אנ') וסופרג'יסטיות מובילות אחרות מרחבי העולם שפעלו למען זכות הצבעה לנשים. פוסט הייתה סגנית נשיאת הברית והתנגדה להצטרפותו של איגוד הנשים החברתי והפוליטי ל-IWSA. היא התנגדה לקו המיליטנטי שהוביל האיגוד ובפגישת הברית ב-1906 היא מנעה את הצטרפות האיגוד לברית.
פעילות ציבורית > לאחר מתן זכות ההצבעה לנשים

לאחר מלחמת העולם הראשונה, ה-NUWSS בהובלתה של פוסט המציא את עצמו מחדש. הארגון שינה את שמו לאיחוד הארגונים למען אזרחות שווה (National Union of Societies for Equal Citizenship), והוא התייחס לסדר יום חדש, שהרחיב את המאבק למען זכויות פוליטיות וכלכלית שוות לכל הנשים. פוסט פרשה מניהול ה-NUWSS בשנת 1919, אך המשיכה להיות פעילה נמרצת לקידום מגוון מטרות פוליטיות, בהן הזדמנות שווה לנשים במשרות במנהל הציבורי ושוויון מול החוק לנשים בהליכי גירושין. בנוסף, הקדישה פוסט את זמנה לכתיבת ספרים, בהם מספר ביוגרפיות על נשים מפורסמות, וספרים על תולדות המאבק.
פוסט ביקרה פעמיים בארץ ישראל-פלשתינה, באביב 1921 וב-1928. על ביקורה הראשון, כאורחת מטעם הארגון הפמיניסטי התאחדות הנשים העבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, כתבה ספר. היא הייתה אורחת הכבוד באספה שנערכה בביתו של הברון רוטשילד בראשון לציון וכתבה כי "זו הייתה חוויה בלתי צפויה לחלוטין". בין השאר, התרשמה לטובה מכך שמתוך 7 חברי ועד המושבה ראשון לציון עמדו 4 נשים, ומנגד, הביעה זעזוע ממצבן של הנשים הערביות בארץ. באספת סופרג'יסטיות בירושלים, בה נכחה גם אשת הנציב העליון הרברט סמואל, קראה פוסט לנשים היהודיות בארץ ישראל להיאבק גם על זכויותיהן של נשים ערביות. בספרה כתבה כי בשל רגישות הנושא, הקפידה לקרוא את הקטעים האלה מהכתב. היא קראה ליהודים, המוסלמים והנוצרים להתגבר על חילוקי הדעות שלהם, להתאחד ולעשות את פלשתינה ל"אומה חזקה". במהלך ביקורה, התארחה פוסט בביתה של פרנסיס ניוטון על הר הכרמל.
בביקורה השני בארץ בשנת 1928 בלוויית אחותה אגנס, בזמן שהתארחו בביתם של הלן ונורמן בנטוויץ', קיבלה פוסט מברק מלונדון בו נכתב כי הצעת החוק לשוות את זכויות ההצבעה לנשים לאלה של גברים עברה בפרלמנט בקריאה שנייה, ושתי הנשים הישישות רקדו בחדר במעגלים מרב שמחה.
בשנת 1925 הוענק לפוסט תואר דיים.
בשנת 1937 נקרא על שמה בניין פוסט החדש במכללת ניוהאם. ארגון ה-NUWSS ממשיך להיות פעיל עד היום כארגון קידום זכויות נשים בבריטניה, ובשנת 1953 שינה את שמו ל-Faucett Society כהוקרה על פועלה.
ראו גם

זכות בחירה לנשים
סופרג'יזם
אמלין פנקהרסט
אליזבת גארט אנדרסון
הערות שוליים

1 2  "Millicent Garrett Fawcett". Spartacus. אורכב מ-המקור ב-2009-03-10. נבדק ב-17 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Oxford DNB article: Fawcett, Millicent Garrett". Oxford University Press. 2004. נבדק ב-17 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הרמן, תמר. לעלה למטה: תנועות חברתיות ומחאה פוליטית, כרך ראשון, האוניברסיטה הפתוחה 2004, עמ' 177.
↑  Garrett Faucett,Millicent. Women's Suffrage: a Short History of a Great Movement, London Jack, 1912, p.64
↑  Garrett Faucett,Millicent. Women's Suffrage: a Short History of a Great Movement, London Jack, 1912, p.67
↑  Garrett Faucett,Millicent. Women's Suffrage: a Short History of a Great Movement, London Jack, 1912, p.62
1 2  Lynne Walker, Locating the Global/Rethinking the Local: Suffrage Politics, Architecture, and Space, Women's Studies Quarterly 34, 2006, עמ' 174–196
↑  Liddington, Jill, 1946-, The road to Greenham Common : feminism and anti-militarism in Britain since 1820, Syracuse University Press ed, Syracuse, N.Y.: Syracuse University Press, 1991, עמ' 63, ISBN 0-8156-2540-5
↑  שילה, מרגלית. העבריות החדשות: נשים ביישוב וציונות בראי המגדר, יד בן צבי 2001, עמ' 320.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, ארץ ישראל בתקופת המנדט, הוצאת כתר 1999, עמ' 175-174.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, ארץ ישראל בתקופת המנדט, הוצאת כתר 1999, עמ' 178-177.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, ארץ ישראל בתקופת המנדט, הוצאת כתר 1999, עמ' 238.
↑  Millicent Garrett Fawcett (1847-1929), DBE 1925, Newnham College, University of Cambridge
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463338605171  PLWABN: 9810636603305606  BIBSYS: 12029384  BnF: cb12266099c (data)  CiNii: DA02849561  GND: 119151383  ISNI: 0000 0001 0963 5166  LCCN: n50000085  NDL: 00439279  NKC: mub2014828590  NLA: 35077808  NTA: 067974791  SELIBR: 186699  SNAC: w6qw49ph  SUDOC: 031447333  Trove: 819930  VIAF: 32800358   WorldCat (עם VIAF): 32800358 
מיליסנט פוסט יושבת במרכז - בכנס של האיחוד הסופרג'יסטי, שנת 1909