stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון מידלטון
הערות שוליים

↑  "The precocious talent of John Middleton", London : Sampson Low, Marston & Co., 1901
↑  Cundall, Herbert Minton (1920). The Norwich School. London: Geoffrey Holme Ltd.
↑  Middleton, John
↑  Moore, Andrew (1985). The Norwich School of Artists. London: HMSO. pp 132
↑  William Frederick Dickes, The Norwich school of painting : being a full account of the Norwich exhibitions, the lives of the painters, the lists of their respecitve exhibits and descriptions of the pictures, London ; Norwich : Jarrold & Sons, 1905
↑  Dickes, William Frederick (1905). The Norwich school of painting: being a full account of the Norwich exhibitions, the lives of the painters, the lists of their respecitve exhibits and descriptions of the pictures. Norwich:
↑  Early norfolk Photographs Template, www.earlynorfolkphotographs.co.uk
↑  Jefferson, Richard (2013). A Victorian Gentleman's North Norfolk: WJJ Bolding and his place in early photography. Hindringham, Norfolk, UK: JJG Publishing
↑  Walpole, Josephine (1997). Art and Artists of the Norwich School. Woodbridge: Antique Collectors' Club
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6704 6282  LCCN: no97050304  RKD: 55976  ULAN: 500015223  VIAF: 21750585   WorldCat (עם VIAF): 21750585 
ג'ון מידלטון, עצים כרותים
ג'ון מידלטון, מנסרה
בית חנקין – מעיין חרוד

גן לאומי מעיין חרוד. בית חנקין נמצא למעלה במעלה הגבעה
בית חנקין – מעיין חרוד הוא ביתם של אולגה ויהושע חנקין שהפך למוזיאון. הבית עומד במדרון המתנשא מעל מעיין חרוד ונמצא בתוך גן לאומי מעיין חרוד. הבית נבנה בשנת 1935 על אדמות נוריס. לאחר מותה של אולגה החליט יהושע להפוך את הבית למוזיאון לתולדות הקרקע וההתיישבות בעמק יזרעאל.
הבית הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
הקמת הבית

בראשית שנות ה-20 כשרכש יהושע חנקין את אדמות "גוש נוריס" בעמק חרוד, במטרה ליצור רצף קרקעי בין קרקעות עמק יזרעאל לקרקעות עמק בית שאן, הוא הגה את הרעיון לבנות בית בגלבוע. בשנת 1932 פנה חנקין למהנדס טצלמסקי מטבריה ולאדריכל יוסף בן-אורה מתל אביב כדי שיתכננו את הבית. האדריכל בחר לתכנן את הבית בסגנון באוהאוס הבינלאומי; קווים ישרים, חלונות אופקיים, גג שטוח, טיח חלק, סורגים אנכיים ומדרגות לולייניות לגג כדי שאפשר יהיה להשקיף על מפעל גאולת הקרקעות בעמק יזרעאל, עין חרוד ובית שאן.
הבנייה החלה בשנת 1934, כשמלאו ליהושע חנקין 70 שנה. בשנת 1935, הסתיימה בניית הבית. בזמן בניית הבית חלתה אולגה והייתה מרותקת למיטתה בתל אביב. בני הזוג לא יכלו לעבור לגור בבית. יהושע ייעד את הבית להוות זכר לו ולאשתו שהייתה שותפה פעילה בגאולת האדמות וייסוד יישובים.
מכיוון שהבית לא שימש למגורים החליט חנקין, בשנת 1936, להפוך אותו למוזיאון לתולדות הקרקע וההתיישבות בעמק יזרעאל, ולייסד בו תחנה מטאורולוגית. דב אשבל, מטאורולוג מהאוניברסיטה העברית בירושלים ייסד במקום תחנת מדידה לנתוני אקלים. מאורעות המרד הערבי הגדול פגעו בתחנה והיא הפסיקה לפעול בשנת 1938 .
מאז פטירתו של יהושע, בשנת 1945, עמד הבית בשיממונו. במשך כמה שנים שימש הבית למשרדי בית ספר שדה גלבוע. בשנת 1998 החלו עבודות השיקום, ועיצוב פנים הבית למוזיאון.
אחוזת הקבר

כשאולגה חלתה החל יהושע לחצוב מערת קבורה בשבילה סמוך לבית. אולגה נקברה במערה בשנת 1943, בגיל 90. בשנת 1945 נפטר יהושע, בגיל 80, ונקבר לצד אשתו.
הדלת הפנימית של אחוזת הקבר נושאת את סמל המנורה, שני העמודים בחזית הקבר ודלת הנחושת, הם בדגם מערת קברים מתקופת המשנה והתלמוד, בדומה למערות הקברים בבית שערים. העמודים וקיר החזית עשויים אבן גיר. רצפת המערה עשויה שיש אפור ובמרכזה מגן דוד שחור. הדלת החיצונית היא מעשה ידיו של הפסל דוד פלומבו. היא נושאת את השם חנקין מעוצב בצורה של אות בתוך אות.
המוזיאון

בית חנקין שוקם כחלק מתוכנית שיקום של 50 אתרי התיישבות ותקומה.
שנתיים של עבודה בשימור ביתם ההיסטורי של הזוג חנקין, הפכו את הבית למוזיאון. פעולות השיקום של הבית נערכו על ידי המועצה לשימור אתרים, בניהול עמרי סלמון, רכז המועצה בצפון. את עבודת השיפוץ ביצעה המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות, באמצעות קבוצת עבודה מתמחה מקרב העלייה הרוסית ובתכנונה של מחלקת התכנון ההנדסי של המועצה בראשות מהנדס השימור לב מנדלבלט והאדריכל אנטולי ברגמן. בתום השיקום הפיסי של המבנה עיצבה רונית לומברוזו את פנים הבית ברוח שנות ה-30.
בכניסה לבית עוברים בין חדרי הבית דרך המטבח, שם אפשר לראות את בובות בצורתם של אולגה ויהושע יושבים שותים תה, משם ממשיכים לסלון, לראות את מפת רכישת הקרקעות בארץ, שולחן כתיבה, ארגזי חפצים, בגדים בארון, מכשירי מדידה לרכישת הקרקעות, ותיעוד עבודתה של אולגה כמיילדת. בובה נוספת בגודל טבעי של יהושע חנקין, עומדת צופיה מהמרפסת לכיוון עמק יזרעאל
לאחר שנתיים של עבודה מאומצת לשימור ביתם ההיסטורי של אולגה ויהושע, נחנך המוזיאון ביוני 2001, בנוכחות השר לאיכות הסביבה, צחי הנגבי. תאריך חנוכת המוזיאון נקבע לחגיגות ציון 80 שנה להתיישבות בעמק. במרכז ההסברה הפיקו סרט על חייו של יהושע חנקין ופועלו בארץ ישראל.
ניתן לבקר במוזיאון בתיאום מראש עם משרד הגן הלאומי.
ראו גם

מוזיאון בית חנקין
לקריאה נוספת

עירית עמית, "הבתים של אולגה" ,ארץ ישראל, מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, 2003 גל' 169 עמ' 27–30
מדריך לאתרי מורשת - אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 54
הערות שוליים

↑  מדריך לאתרי מורשת – אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 54
↑  בית חנקין מעיין חרוד באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, לשונית אודות
ג'יל סנט ג'ון

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1940 (בת 84) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Jill Arlyn Oppenheim 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1949 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  בית הספר התיכון הוליווד  בית הספר המקצועי של הוליווד 
 בן או בת זוג:  רוברט וגנר (1990–?) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יל סנט ג'ון (באנגלית: Jill St. John; נולדה ב-19 באוגוסט 1940) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודיה אמריקאית. היא נודעה במיוחד בתפקיד טיפאני קייס, נערת בונד בסרט "יהלומים לנצח".
ביוגרפיה

ג'יל סנט ג'ון, יהודייה במוצאה, נולדה כג'יל ארלין אופנהיים (Jill Arlyn Oppenheim) בלוס אנג'לס, קליפורניה, בתה של בטי לו אופנהיים.

היא למדה בתיכון בוורלי הילס.
הופעת הבכורה של סנט ג'ון בטלוויזיה הייתה בהפקת A Christmas Carol. בהיותה בת 11 היא הופיעה בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה The George Burns and Gracie Allen Show ומספר תוכניות טלוויזיה נוספות, שהניעו את סרטי יוניברסל להחתים אותה על חוזה כשהיא הייתה בת 16. הופעת הבכורה שלה בסרט קולנוע הייתה בסרט Summer Love ‏ (1958)בכיכובו של ג'ון סקסון ו"ענוג הוא הלילה". היא המשיכה והופיעה בסרט "האביב הרומאי של גב' סטון" (1961), ב- in The Remarkable Mr. Pennypacker (1959) Holiday for Lovers (1959), Who's Been Sleeping in My Bed? (1963), Who's Minding the Store?‏(1963) ו-Honeymoon Hotel‏ (1964).
סנט ג'ון הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב עבור תפקידה בסרט Come Blow Your Horn‏ (1963) ("דירת הרווקים"). תפקידיה העיקריים בסרטים בשנות השישים וראשית שנות השבעים כוללים את: "ג'ניפר ג'ונס" The Lost World)‏ (1960), "ברברה טאטל" בסרטו של ג'רי לואיס Who's Minding the Store? ונערת בונד "טיפאני קייס, לצידו של שון קונרי בסרט ג'יימס בונד יהלומים לנצח משנת 1971. ב-1964 היא נתנה הופעת אורח עם לורן באקול ובעלה דאז של באקול ג'ייסון רובארדס הבן, בפרק "Take a Walk Through the Cemetery" בסדרת הדרמה Mr. Broadway. של ה-CBS של Craig Stevens. בשנים 1983–1984 היא הופיעה לצידו של דניס ויבר באופרת הסבון של ה-CBS קצרת הימים "אמרלד", שבה היא שיחקה את "דינה קינקייד", גיסתו של "תומאס מלורי" שחותרת תחתיו.
כדי להימלט מתדמית סמל הסקס שדבקה בה הופיעה ג'ונס בסרט משנת 1982 "ג'ונגל הנשים", שם היא גילמה את דמותה של וורדן פלטשר בדרמת בית סוהר.
סנט ג'ון המשיכה לשחק. תפקידיה בשנות התשעים והאלפיים היו בעיקרם בסיטקומים של טלוויזיה ובסרטי טלוויזיה. היא נתנה הופעת אורח בפרק, "The Yada Yada בסדרה סיינפלד, לצד בעלה. היא גילמה את "מארי אוקלי" בסרט The Trip משנת 2002.
סנט ג'ון עבדה בחמישה סרטים לצד בעלה רוברט וגנר: Banning, How I Spent My Summer Vacation, Something to Believe In, The Player וכן בסרט-Around the World in 80 Days עם פירס ברוסנן. היא גם הופיעה בפרק פיילוט של סדרת הטלוויזיה שלו "הארט ואשתו" כסילביה מקסוול.
היא מחברת הספר The Jill St. John Cookbook‏ (1987).
חייה האישיים

סנט ג'ון הייתה נשואה ארבע פעמים, אולם אין לה ילדים: בעלה הראשון היה ניל דרבין (23 במאי 1957 – 3 ביוני 1958), לו היא נישאה כשהייתה בת 16. הזוג התגרש.
לאנס רבנטלואו, יורש וולוורס (Lance Reventlow, Woolworth heir‏ היה בעלה השני (24 במרץ 1960 – 30 באוקטובר 1963). הזוג התגרש. ג'ק ג'ונס (Jack Jones)‏ בעלה השלישי (14 באוקטובר 1967 – 1969). הזוג התגרש. סנט ג'ון נישאה לבעלה הנוכחי רוברט וגנר, ב-26 במאי 1990 והם עדיין נשואים. בני הזוג נפגשו לראשונה כשסנט ג'ון הייתה בת 18 והם זוג מאז שנת 1982.
יש לסנט ג'ון שלוש בנות חורגות:
קייטי ואגנר (נולדה ב-1964, בתו הבכורה של וגנר מנישואיו למאריון מארשל (Marion Marshall)),
נטשה גרגסון (Natasha Gregson) (נולדה ב-1970, בתם של ריצ'רד גרגסון ונטלי ווד, אותה אימץ וגנר אחרי מותם של הוריה),
קורטני ואגנר (נולדה ב-1974, בתו היחידה של וגנר מווד).
בתה החורגת הבכורה, קייטי, הייתה אחת השושבינות בחתונתה לוגנר ב-1990. השושבינה הראשית הייתה אחותו של רוברט וגנר, מארי.
לאחר מותו של בעלה השני לאנס רבנטלואו, הקדישה סנט ג'ון את ספר הבישול שלה לזכרו. למרות גירושיה ונישואיו לאחר מכן, מתייחסת סנט ג'ון לרבנטלואו כ"בעלי המנוח" בראיונות.
הערות שוליים

↑  הביוגרפיה של ג'יל סנט ג'ון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007317731705171  PLWABN: 9810651375905606  BNE: XX1278015  BnF: cb14229380z (data)  GND: 136393616  ISNI: 0000 0000 7823 8503  LCCN: n86116413  MusicBrainz: 90823b6a-0a1b-45b5-be9a-5819abc4cf7c  NKC: pna2008456641  SUDOC: 148341888  VIAF: 80745182   WorldCat (עם VIAF): 80745182
ג'ון ויטצ'ל

ג'ון ויטצ'ל (באנגלית: John Witchell) הוא שחיין יהודי-אמריקאי בעבר. אלוף המשחקים הפאן אמריקאיים (אינדיאנפוליס 1987), אלוף משחקי הרצון הטוב (מוסקבה 1986), שיאן ארצות הברית (בריכת 25 מטר) במשחה ל-200 מטר חופשי ואלוף המכללות (1988) במשחה ל-500 יארד חופשי.
ביוגרפיה

ויטצ'ל למד באוניברסיטת סטנפורד.
ביוגרפיה > 1986

במשחקי הרצון הטוב שנערכו במוסקבה, ברית המועצות ביולי 1986 זכה ויטצ'ל במדליית זהב בתוצאה של 1:50.17 דקות. נוסך לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:55.31 דקות.
ביוגרפיה > 1987

במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה באוגוסט 1987 זכה ויטצ'ל בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.90 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:23.29 דקות.
ביוגרפיה > 1988

באליפות המכללות שנערכה ב-9 באפריל 1988 זכה ויטצ'ל במדליית זהב במשחה ל-500 יארד חופשי בתוצאה של 4:15.67 דקות.
ביוגרפיה > 1989

בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי 1989 זכה ויטצ'ל ב-3 דליות, אחת מכל סוג. מדלייתז הב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:53.68 דקות, אחרי ריק ארונברג מארצות הברית (1:52.51 דקות) ולפני יואב ברוק מישראל (1:54.78 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:22.50 דקות, אחרי ריק ארונברג שקבע שיא מכביה חדש של 15:37.66 דקות ורז דר מישראל (16:11.87 דקות).
חייו האישיים

ויטצ'ל בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת סטנפורד ותואר שני מאוניברסיטת סן פרנסיסקו.
הערות שוליים

↑  Goodwill Games 1986 - Swimming, (באנגלית)
↑  PAN AMERICAN GAMES - SWIMMING AND DIVING
ג'ייקוב ארהרט

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1823 בונגהיים, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  14 באוגוסט 1901 (בגיל 78) שטוטגרט, הקיסרות הגרמנית 
 מדינה:  ממלכת וירטמברג 
 השקפה דתית:  אנגליקניזם 
 
יוהאן ג'ייקוב ארהרט (באנגלית: Johann Jakob Erhardt;‏ 17 באפריל 1823 - 14 באוגוסט 1901) היה מיסיונר וחוקר גרמני שפעל במזרח אפריקה ובהודו. אף על פי שנשאר בחוף מזרח אפריקה או בסמוך לה, הוא תרם לידע האירופי על פנים היבשת באמצעות איסוף תיאורים מתושבים מקומיים שנסעו פנימה. מפת האזור שלו עוררה את שליחת משלחתם של ברטון וספיק.
ביוגרפיה

ארהרט נולד ב -17 באפריל 1823 בבונגהיים במדינת וירטמברג. הוא היה בנו של חייט אמן. הוא עבד עם אנשי דת בעיר מולדתו ואחרי זה הצטרף למיסיון בבזל, שם הוכשר כמיסיונר עד שנת 1846. משנת 1846 עד 1848 למד באגודה למען הכנסיות בלונדון, שם הוסמך בשנת 1848.
ביוגרפיה > במזרח אפריקה

ארהרט הועבר על ידי האגודה למען הכנסיות למזרח אפריקה. ב־10 ביוני 1849 הגיעו ארהרט וג'ון וגנר לתחנת המסיון Rabbai Mpia ליד מומבסה, שם הצטרפו ליוהאן לודוויג קראפף ויוהנס ריבמן. עם זאת, ואגנר נפטר ב-1 באוגוסט 1849. באביב 1850 ארהרט וקראף נסעו דרך החוף במזרח אפריקה ממומבסה. הסירה הייתה קטנה והמזון היה מועט, באיכות ירודה וקשה להכנה בגלל הגשם. עם זאת, הם אספו מידע רב על פנים הארץ.
ארהרט וקראפף עברו דרך ערי החוף: טנגה, קילווה, לינדי ומיקינדני לקייפ דלגאדו. שני המיסיונרים, היו האירופאים הראשונים שחקרו את החוף בפרטי פרטים כאלה. הם יצאו ללא נשק ועם מלווים מועטים, ובדרך כלל ערכו להם קבלות פנים טובות על ידי ערבים, סוואהילים ותושבים מקומיים שהם פגשו. הם מיפו את שפך נהר הפנגאני, הדלתה של נהר רופיג'י ונהר הרוומה. לאחר ההפלגה, השניים חזרו לתחנת המסיון ובשנת 1851 יצא קראפף לאירופה להתאושש.
בספטמבר 1853 ביקר ארהרט בהרי Usambara, אזור בירתו של שליט שמבה, שם ראה שתי מכשפות שהוצאו להורג. ארהרט תיעד את הפשיטה של המסאי במזינדה על צבא מאוחד של שמבה ושבטים נוספים, וכן "ערבים" (ככל הנראה סוואהילי). מסעו של ארהרט נמשך בין 9 באוגוסט 1853 עד דצמבר 1853, ובילה שלושה חודשים עם המלך.
ארהרט שהה שישה חודשים בטנגה בשנת 1854, שם למד את שפת שמבלה. בטנגה, התכנסו שיירות לפני היציאה לפנים הארץ. שם נודע לו על קיום אגם אוקראווה (אגם ויקטוריה), אגם טנגניקה ואגם ניאסה, ושמע על העיר אוג'י. עם זאת, סוחרי השנהב אמרו לו כי "אגם אונימאסי" היבשתי הגדול היה רק שלוחה מערבית של אגם ניאסה, והגיע קרוב להרים שיצרו את עמוד השדרה של היבשת.
ארהרט התרשם מהעובדה שמטיילים שונים שיצאו ליבשה מנקודות שונות בחוף הגיעו כולם לים פנימי, והכין מפה המבוססת על המידע הזמין, כולל ממצאי חבריו המיסיונרים קראפף וריבמן.
ביוגרפיה > קריירה מאוחרת

בשנת 1855 הוחזר ארהרט לאירופה בגלל בריאות לקויה, ולקח איתו את המפה. המפה פורסמה לראשונה ב- Calwer Missionsblatt בשנת 1855, ואחר כך ב- Intelligencer Missionary Mission בשנת 1856. המפה שוחזרה עם פרשנויות בפרסומים אחרים. הדיווחים על שלג בפסגות הקילימנג'רו והר קניה, סמוך לקו המשווה, עוררו מחלוקת רבה.
המפה שלו גרמה לממשלת בריטניה והחברה הגאוגרפית המלכותית לשכור את ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק כדי לחקור את האגם הגדול, או האגמים, ולקבוע אם הם מקור הנילוס. המפה התפרסמה כ"מפת השבלול" עקב צורת הים הפנימי אונימאסי או ניאסה.
ארהרט עבד בהודו משנת 1856 עד 1891.
הוא נפטר ב־14 באוגוסט 1901 בשטוטגרט.
ג'קוב ארהרט-שטראסה נושא את שמו בעיר הולדתו, בונגהיים.
הערות שוליים

↑  Bursik, Heinrich (2008). "Wissenschaft u. Mission soll sich aufs innigste miteinander befreunden" (PDF). Universität Wien. Archived from the original (PDF) on 2015-02-18.p. 30
1 2  Bursik, Heinrich (2008). "Wissenschaft u. Mission soll sich aufs innigste miteinander befreunden" (PDF). Universität Wien. Archived from the original (PDF) on 2015-02-18.p. 45
↑  Heldring, J.W. (2011). The Killing of Dr. Albrecht Roscher. Xlibris Corporation. p. 68. ISBN 978-1-4653-6786-0. Retrieved 2013-09-10.p. 56
↑  Feierman, Steven M. (1990-11-14). Peasant Intellectuals: Anthropology and History in Tanzania. Univ of Wisconsin Press. p. 8.
↑  Feierman, Steven M. (1990-11-14). Peasant Intellectuals: Anthropology and History in Tanzania. Univ of Wisconsin Press. p. 8
↑  Feierman, Steven M. (1990-11-14). Peasant Intellectuals: Anthropology and History in Tanzania. Univ of Wisconsin Press. p. 271
↑  Godsall, Jon R. (2008). The Tangled Web: A Life of Sir Richard Burton. Troubador Publishing Ltd. p. 146.
↑  Bursik, Heinrich (2008). "Wissenschaft u. Mission soll sich aufs innigste miteinander befreunden" (PDF). Universität Wien. Archived from the original (PDF) on 2015-02-18.p. 76
↑  Godsall, Jon R. (2008). The Tangled Web: A Life of Sir Richard Burton. Troubador Publishing Ltd. p. 147.
↑  Heldring, J.W. (2011). The Killing of Dr. Albrecht Roscher. Xlibris Corporation. p. 68.
↑  Newman, James L. (2009). Paths Without Glory: Richard Francis Burton in Africa. Potomac Books, Inc. p. 64
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1012261603  LCCN: nb2018004993  VIAF: 170880940   WorldCat (עם VIAF): 170880940
ג'ון ויליאם בראון

ג'ון ויליאם בראון (באנגלית: John William Brown;‏ 28 בדצמבר 1913 –  29 באוקטובר 1993) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן למשך 11 יום בינואר 1957 כמושל אוהיו ה-58. הוא גם כיהן כסגן מושל המדינה בשנים 1953–1957 ובשנים 1963–1975, ובין שתי כהונות אלו הוא כיהן שנתיים כחבר בית הנבחרים של אוהיו ושנתיים בסנאט המדינתי.
ראשית חייו

ג'ון ויליאם בראון נולד באת'נס שבאוהיו. ב-1932 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון לנקסטר ופתח בקריירה עסקית. בין שאר עיסוקיו הוא עבד במכירות, ביטוח, מקרקעין. הוא גם שירת כסייר בכבישי אוהיו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס בראון למשמר החופים של ארצות הברית. לאחר המלחמה הוא שב לעיר מדינה שבאוהיו, לשם הוא עבר כבר ב-1941.
ב-1950 החלה הקריירה הפוליטית של בראון במסגרת המפלגה הרפובליקנית, לאחר שניצח בבחירות למשרת ראש עיריית מדינה. הוא כיהן כראש העיר עד 1952, כאשר נבחר כסגן מושל אוהיו.
סגן מושל אוהיו

מכל סגני מושלי אוהיו לדורותיהם, היה בראון זה שכהונתו הייתה הארוכה ביותר. הוא כיהן תחת שלושה מושלים שונים בשנים 1953–1957 ובשנים 1963–1975. ב-1952 הוא נבחר לתפקיד בפעם הראשונה לאחר שניצח את סגן המושל המכהן, הדמוקרט ג'ורג' ניי. באותה עת התמודדו המושל וסגנו בבחירות בנפרד, לא כעמיתים למרוץ. ב-1954 ניצח בראון את ניי כאשר התמודד לכהונה שנייה.
ב-1956, במקום להתמודד לכהונה נוספת כסגן המושל, התמודד בראון בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית על משרת התובע הכללי של אוהיו מול צ'. ויליאם אוניל, בהן הוא זכה ב-27.5 אחוזים מהקולות מול 72.5 האחוזים מהקולות שקיבל אוניל.
מושל אוהיו

בינואר 1957, כאשר עמד המושל הדמוקרטי פרנק לאושי לסיים את כהונתו, הוא התפטר 11 יום לפני תום הכהונה כדי לאייש את מושבו בסנאט של ארצות הברית, שאליו הוא נבחר בנובמבר הקודם. לפיכך, כסגן המושל, הושבע בראון כמושל אוהיו. יורשו של לאושי כמושל, צ'. ויליאם אוניל, שניצח את בראון בבחירות המקדימות, כבר היה המושל הנבחר באותה עת בה לאושי נבחר כסנאטור. עם זאת, באותה שנה מושב הסנאט החל ב-3 בינואר, ואילו תקופת הכהונה של מושל אוהיו החלה ב-14 בינואר.
לתוך פער זה נכנס בראון מתוקף תפקידו כסגן המושל והושבע כמושל אוהיו ה-58. הוא לקח ברצינות את תקופת כהונתו הקצרה בת 11 הימים. הוא עבר להתגורר במעון המושל, זימן את האספה הכללית של אוהיו כדי לנאום את נאום מצב המדינה, דרש וקיבל את משכורת המושל במשך 11 ימים אלו, והפקיד חמש תיבות של מסמכים שהונפקו במהלך ימים אלו בידי החברה ההיסטורית של אוהיו. בין מסמכים אלו היה מכתב, שנכתב על נייר המכתבים הרשמי של משרד המושל, שנשלח לראש עיריית קולומבוס, ג'ק סנסנברנר, ובו הוא ביקש ממנו לדאוג עבורו לתו חניה. בין שאר המכתבים היה גם מכתב לנשיא דווייט אייזנהאואר בו הוא ביקש ממנו משרה בממשל הפדרלי לאחר תום תקופת כהונתו כמושל.
המשך הקריירה

ב-1958 נבחר בראון לבית הנבחרים של אוהיו, שם הוא כיהן בשנים 1959–1961. לאחר מכן הוא נבחר לסנאט של אוהיו וכיהן בו עד 1963. ב-1962 הוא נבחר פעם נוספת כסגן המושל. באותה עת היו כבר הבחירות למשרות המושל וסגנו לתקופת כהונה של ארבע שנים. בראון נבחר לכהונה נוספות שתי פעמים נוספות, ב-1966 וב-1970 וכיהן עד ינואר 1975 תחת המושלים ג'ים רודס וג'ון ג'יי גיליגן. בבחירות של 1974 הוא נוצח על ידי הדמוקרט דיק סלסט.
לאחר תום כהונתו כסגן המושל, פעל בראון להקמתה מחדש של המיליציה הימית של אוהיו, שפורקה ב-1947, והחל מהקמתה מחדש ב-1977 הוא שימש כמפקדה הראשון.
ג'ון ויליאם בראון נפטר במדינה ב-29 באוקטובר 1993. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר. על שמו קרויה הארנה של מרכז הירידים של אוהיו שבקולומבוס.
לקריאה נוספת

Usher, Brian (2007), Lamis, Alexander P.; Usher, Brian (eds.), Ohio Politics: Revised and Updated, Kent, Ohio: The Kent State University Press, pp. 65–67.
הערות שוליים

↑  ג'ון ויליאם בראון, באתר אגודת המושלים הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1178337642  VIAF: 3441155105773776320005   WorldCat (עם VIAF): 3441155105773776320005
בלגים

| --- | --- |

 אוכלוסייה
 11–12 מיליון
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 בלגיה בלגיה 10,839,905 ארצות הברית ארצות הברית 352,630 קנדה קנדה 176,615 צרפת צרפת 133,066 הולנד הולנד 117,495 ספרד ספרד 52,000 איטליה איטליה 46,000 גרמניה גרמניה 20,000–50,000 הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת 31,000 לוקסמבורג לוקסמבורג 22,000 שווייץ שווייץ 17,000 טורקיה טורקיה 12,000 דרום אפריקה דרום אפריקה 10,000 אוסטרליה אוסטרליה 8,000 פולין פולין 7,000 ברזיל ברזיל 6,000 ישראל ישראל 6,000 פורטוגל פורטוגל 5,183 רומניה רומניה 5,000 יוון יוון 5,000 בולגריה בולגריה 3,000 אוסטריה אוסטריה 3,000 הונגריה הונגריה 3,000 שוודיה שוודיה 3,000 דנמרק דנמרק 2,000 נורווגיה נורווגיה 2,000 אירלנד אירלנד 2,000 מרוקו מרוקו 2,000 מקסיקו מקסיקו 1,000 סלובקיה סלובקיה 1,000 מלטה מלטה 1,000 צ'כיה צ'כיה 1,000
 שפות
 הולנדית, צרפתית, גרמנית, פלמית, ולונית
 דת
 נצרות קתולית, אי-דת, אסלאם
 קבוצות אתניות קשורות
 פלנדריה פלמים, ולוניה ולונים, יהדות בלגיה
בלגים (הולנדית: Belgen; צרפתית: Belges; גרמנית: Belgier) הם אנשים המזוהים עם ממלכת בלגיה, מונרכיה פדרלית במערב אירופה. מכיוון שבלגיה היא מדינה רב-לאומית, הקשר הזה עשוי להיות קשור למגורים, חוק, היסטוריה או תרבות, ולא אתניות. רוב הבלגים, לעומת זאת, שייכים לשתי קבוצות לשוניות או קהילות (הולנדית: gemeenschap; צרפתית: communauté) באזורים ההיסטוריים שלה: ולונים בוולוניה, דוברי צרפתית או ולונית, ופלמים בפלנדריה, דוברי הולנדית. יש גם פזורה בלגית משמעותית, שהתיישבה בעיקר בארצות הברית, קנדה, צרפת והולנד.
אטימולוגיה

המהפכה הבלגית ב-1830 הובילה להקמת מדינה עצמאית תחת ממשלה זמנית וקונגרס לאומי. השם "בלגיה" אומץ למדינה, ונגזר משמה של פרובינקיה גאליה בלגיקה, פרובינקיה רומית בצפון גאליה שלפני פלישת האימפריה הרומית בשנת 100 לפנה"ס היה מיושב על ידי הבלגים, תערובת של שבטים גרמאניים וקלטים.
השם הלטיני קם לתחייה בשנת 1790 על ידי המדינות הבלגיות המאוחדות, המדינה קצרת המועד שנוצרה לאחר מהפכה נגד השלטון האוסטרי ב-1789. מאחר שלא הייתה קיימת אז מקבילה של שם תואר ל"בלגי", שם העצם הצרפתי "Belgique" אומץ כשם עצם וגם כשם תואר, תופעה שנשאלה מלטינית. מהמאה ה-16 כונו ארצות השפלה והרפובליקה ההולנדית בלטינית "Belgica".
יחסים בין קהילות לשוניות בלגיות

הבלגים הם בעיקר לאום אזרחי (אנ') לפי דין הקרקע, הידועה גם זכות כאזרחות מלידה, ואינם קבוצה אתנית הומוגנית. הבלגים מורכבים משתי קבוצות לשוניות ואתניות עיקריות: דוברי ההולנדית (הנקראים הפלמים) ודוברי הצרפתית (בעיקר הוולונים), וכן קבוצה שלישית זעירה אך מוכרת חוקתית משני אזורים קטנים דוברי גרמנית. העדיפויות האתניות והלשוניות המתחרות הללו נשלטות על ידי "אזורים או קהילות" המוגדרים חוקתית, בהתאם לתחום החוקתי של הנושא, מבנה פוליטי בלגי מורכב וייחודי. מכיוון שבלגים רבים הם לפחות דו-לשוניים, או אפילו תלת-לשוניים, מקובל שרשתות עסקיות, חברתיות ומשפחתיות כוללות חברים מהקבוצות האתניות השונות המרכיבות את בלגיה.[דרוש מקור]
אזור הבירה בריסל תופס עמדה פוליטית ותרבותית ייחודית, שכן מבחינה גאוגרפית ולשונית הוא מהווה מובלעת דו-לשונית בתוך האזור הפלמי החד-לשוני. עם הקמתה של ממלכת בלגיה ב-1830 החלה עליית השפה הצרפתית בבריסל, והיא הפכה מעיר דוברת הולנדית כמעט כולה לעיר רב לשונית עם צרפתית כשפת הרוב ולינגואה פרנקה.
מאז עצמאותה של בלגיה ב-1830 התואר החוקתי של ראש המדינה הבלגי הוא "מלך הבלגים" ולא "מלך בלגיה".
יחסים בין קהילות לשוניות בלגיות > פלמים

בתוך בלגיה מהווים הפלמים, כ-60% מהאוכלוסייה, קבוצה מובחנת המופרדת על ידי שפתם ומנהגיהם. עם זאת, בהשוואה להולנד מתפוררים רוב הגבולות התרבותיים והלשוניים הללו, מפני שהפלמים חולקים את אותה שפה, מנהגים דומים (אם כי רק עם דרום הולנד) ודת מסורתית עם ההולנדים.
יחסים בין קהילות לשוניות בלגיות > ולונים

ולונים הם עם דובר צרפתית שחי בבלגיה, בעיקר בוולוניה. הוולונים הם קהילה ייחודית בבלגיה, וקריטריונים היסטוריים ואנתרופולוגיים חשובים (דת, שפה, מסורות, פולקלור) קושרים את הוולונים לצרפתים. הם עשויים לדבר שפות אזוריות כמו ולונית או פיקארדית, וגם צרפתית.
אף על פי שכשלושה רבעים מדוברי הצרפתית בבלגיה חיים בוולוניה, תושבי בריסל דוברי הצרפתית נוטים שלא להזדהות כוולונים.
יחסים בין קהילות לשוניות בלגיות > קהילה דוברת גרמנית

הקהילה דוברת הגרמנית בבלגיה היא אחת משלוש הקהילות הפדרליות המוכרות חוקתית במדינה. שטח הקהילה, המכסה פחות מ-1,000 קילומטר רבוע במחוז לייז' בוולוניה, הוא כולל תשע מתוך אחת עשרה הרשויות של מה שנקרא הקנטונים המזרחיים. האוכלוסייה המקומית מונה למעלה מ-73,000 איש – פחות מ-1% מהאוכלוסייה הכללית. לאזור, הגובל בהולנד, גרמניה ולוקסמבורג, יש פרלמנט וממשלה משלו באויפן.
הקהילה דוברת הגרמנית מורכבת מהחלקים דוברי הגרמנית של האדמות שסופחו ב-1920 מרפובליקת ויימאר בעקבות חוזה ורסאי. בנוסף, בבלגיה של ימינו יש גם כמה אזורים דוברי גרמנית נוספים שהיו שייכים לבלגיה עוד לפני 1920, אך הם אינם נחשבים כיום רשמית לחלק מהקהילה דוברת הגרמנית בבלגיה: בלייברג-ולקרנאט-באאלן בצפון-מזרח מחוז לייז' וארלרלנד (העיר ארלון וכמה מהכפרים הסמוכים לה בדרום-מזרח מחוז לוקסמבורג הבלגית). עם זאת, ביישובים אלה השפה הגרמנית נמצאת בסכנת הכחדה רבה עקב אימוץ הצרפתית.
דת

הכנסייה הרומית-קתולית הייתה באופן מסורתי דת הרוב בבלגיה, כאשר כ-65% מהבלגים מצהירים על עצמם כקתולים. עם זאת, עד 2004, הנוכחות בכנסייה של יום ראשון הייתה רק כ-4 עד 8% (9% בפלנדריה בלבד). מחקר משנת 2006 בפלנדריה, שנחשבה זה מכבר יותר דתית מאזור בריסל או ולוניה, הראתה ש-55% מתושביה מכנים את עצמם דתיים, ו-36% אמרו שהם מאמינים שאלוהים ברא את העולם.
דמוגרפיה

בבלגיה חיו 10,839,905 תושבים ב-1 בינואר 2010, עלייה של 601,000 בהשוואה לשנת 2000 (10,239,085 תושבים). בין 1990 (9,947,782 תושבים) ל-2000 הגידול היה 291,000 בלבד. אוכלוסיות פלנדריה, ולוניה ובריסל ב-1 בינואר 2010 עמדו על 6,251,983 (57.7% מאוכלוסיית בלגיה), 3,498,384 (32.3%) ו-1,089,538 (10.1%), בהתאמה.