stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליגוריה
היסטוריה

תושביו המקוריים של המחוז, הליגורים, ישבו באזור זה מקדמת דנא. האקלים הנוח, תנובת הים וההגנה הטבעית שמעניקים למחוז הרי האלפים והרי האפנינים, משכו אל המחוז במרוצת השנים מתיישבים רבים, ביניהם קלטים, פיניקים, יוונים וקרתגים אשר במאה ה-4 לפנה"ס כבר החליפו כמעט לחלוטין את תושביו המקוריים של האזור. האזור סופח רשמית לשטחי האימפריה הרומית במאה השנייה לפנה"ס. במהלך ימי הביניים, החלה ג'נובה משתלטת על רוב שטחי המחוז של ימינו ומשלה בו, כ"הרפובליקה של ג'נובה" עם הפסקות קצרות של שלטון דוכסות מילאנו ושלטון צרפתי קצר עד לשנת 1796, השנה בה הפך גנרל צרפתי מהפכן בשם נפוליאון בונפרטה את האזור ל"רפובליקה הליגורית". אולם, הרפובליקה אותה הקים נפוליאון לא האריכה ימים, ובשנת 1805 סופחה לצרפת. עם תום המלחמות הנפוליאוניות בשנת 1815 סופח האזור לממלכת סרדיניה על פי החלטות קונגרס וינה. התקוממות ג'נובה כנגד בית המלוכה של סבויה ב-1821, שדוכאה ביד קשה, עוררה רגשות לאומיים בקרב אוכלוסיית המחוז. דמויות בעלות תפקיד מרכזי באיחוד איטליה נולדו בג'נובה: ג'וזפה מציני, ג'ופרדו ממלי (Goffredo Mameli) ונינו בישו (Nino Bixio) (ג'וזפה גריבלדי נולד בניס שאינה מרוחקת מליגוריה והייתה ממלכת סרדיניה באותה עת). גם מסע האלף, שהיה לו חלק מרכזי באיחוד איטליה, החל בעיר ג'נובה.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 חווה האזור צמיחה כלכלית בשיעור ניכר: מפעלי פלדה ומספנות קמו ושגשגו לאורך החוף, מאימפריה ועד לה ספציה. נמל ג'נובה הפך לנמל המרכזי וגורם עיקרי בתהליך התיעוש בצפון איטליה. במהלך מלחמת העולם השנייה חוותה ליגוריה הפצצות כבדות של בנות הברית, רעב והייתה במשך שנתיים תחת השלטון הנאצי - שמולו נוהל מאבק פרטיזני. בעת שנכנסו כוחות בנות הברית לג'נובה פתחו הפרטיזנים המקומיים בהתקוממות מוצלחת והשיגו את כניעת הכוח הגרמני ששהה בעיר.
דמוגרפיה

צפיפות האוכלוסייה בליגוריה גבוהה משמעותית מהצפיפות הממוצעת באיטליה: 290 נפש לקמ"ר לעומת 200 בכלל המדינה, ונופלת רק מצפיפות האוכלוסייה במחוזות: קמפניה, לומברדיה ולאציו. בנפת ג'נובה הצפיפות גבוהה מ-500 נפש לקמ"ר, בעוד שבנפות אימפריה וסאבונה הצפיפות נמוכה מ-200 נפש לקמ"ר. הנוסע הספרדי בן המאה ה-15, פדרו טאפור, תיאר את האזור: "לאדם שאינו מכיר את המקום, כל החוף מסאבונה לג'נובה נראה כעיר אחת ארוכה; כה מיושב המקום ומשובץ בבתים". גם כיום, 80% מתושבי המחוז מתגוררים ליד הים וארבע הערים המרכזיות (ג'נובה, לה ספציה, סאבונה ואימפריה) נמצאות כולן על חוף הים.
מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 החל תהליך של פחיתה באוכלוסייה, שנמשך עד סוף המאה ה-20 וניכר בעיקר בערים הגדולות. תהליך זה נעצר הודות לתהליך מוצלח של הבראה כלכלית ולכניסה של מהגרים. בשנת 2008 אמד המכון הלאומי האיטלקי לסטטיסטיקה (ISTAT) את מספר תושבי המחוז שנולדו מחוץ לאיטליה ב-90,881, שהיוו באותה עת 5.8% מאוכלוסיית המחוז.
כלכלה > חקלאות

החקלאות בליגוריה הגבירה את נטייתה להתמחות במוצרים גבוהי איכות (פרחים, יין ושמן זית) והצליחה להגדיל את הערך המוסף הגולמי לעובד לרמה שהיא גבוהה משמעותית מהרמה הלאומית בענף החקלאות (ב-1999 היה נתון זה גבוה ב-42% מהממוצע הלאומי). הפדיון של ענף גידול הפרחים מהווה 75% מפדיון כלל הענף החקלאי בליגוריה. אחריו נמצא ענף גידול בעלי חיים (11.2%) וענף גידול הירקות (6.4%).
כלכלה > תעשייה

תעשיית הפלדה, שהייתה תעשייה מובילה בצמיחה המואצת במחוז החל בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, דעכה לאחר המשבר של סוף שנות ה-80, כשאיטליה החלה לעבור מתעשיות כבדות לכיוון של תעשייה טכנולוגית יותר ופחות מזהמת. התעשייה הליגורית הפכה למגוונת יותר וכוללת מוצרי איכות גבוהה (היי-טק, מזון, הנדסה אלקטרונית, אלקטרוניקה, תעשייה פטרוכימית ועוד). עם זאת, המחוז ממשיך להוות מרכז לתעשיית המספנות ובניית ספינות (בניית ואחזקת יאכטות, ספינות קרוז וכלי-שיט צבאיים) כפי שהיה בעבר.
כלכלה > שירותים

במגזר השירותים, הערך המוסף לעובד בליגוריה גבוה ב-4% מהממוצע הארצי. זאת הודות ליישום גבוה יחסית של טכנולוגיה מודרנית, במיוחד במגזרי המסחר והתיירות. רשת כבישים מהירים באיכות טובה (376 ק"מ בשנת 2000) מאפשרת תעבורה נוחה למחוזות השכנים. הכביש המהיר המרכזי מחבר בין נמלי ניס שבצרפת, סאבונה, ג'נובה ולה ספציה. מספר המכוניות לנפש (0.524) נמוך מהממוצע הארצי (0.584). בממוצע, 17 מיליון טון מטען נכנסים דרך נמלי המחוז בשנה וכ-57 מיליון טון מטען יוצאים מאותם נמלים. נמל ג'נובה, עם תעבורת מטען שנתית בהיקף של 58 מיליון טון, הוא הנמל הגדול ביותר של איטליה. היעדים העיקריים של נמל זה למטען ולנוסעים הם: סיציליה, סרדיניה, קורסיקה, ברצלונה והאיים הקנריים.
כלכלה > תיירות

התיירות מהווה מרכיב בעל חשיבות גדולה בכלכלת ליגוריה. האקלים הנוח, עיירות החוף והקיט הרבות והאתרים המפורסמים, דוגמת: פורטופינו, צ'ינקווה טרה ופורטו ונרה, מושכים תיירים רבים. ב-2007 שהו בליגוריה 2.4 מיליון תיירים מאיטליה ו-1.2 מיליון תיירים מחוץ לאיטליה. רוב התיירות מתרכזת בעונת הקיץ בה ניתן ליהנות מהחופים הרבים ומשרותי התיירות הנלווים אליהם. התיירות ההמונית, המביאה לשילוש האוכלוסייה בעונת הקיץ, גורמת נזקים סביבתיים, דוגמת בניית בנייני בטון מודרניים על חוף הים, הנקרא באיטליה "rapallizzazione" על שם עיירת הקיט רפאלו שליד ג'נובה בה התרחשה תופעה זו.

עם זאת, יש בליגוריה גם סוגי תיירות אחרים, דוגמת:תיירות דיג, תיירות חוות חקלאיות ותיירות רגילה הכוללת כנסים, פסטיבלים, תערוכות וביקור באתרים היסטוריים ותרבותיים.
מטבח

מאכלי ים מהווים מרכיב עיקרי במטבח הים-תיכוני והמטבח הליגורי אינו שונה בנקודה זו מאחר שהים הוא מרכיב עיקרי בתרבות האזור משחר תרבותו. המטבח הליגורי מושפע גם מהאזורים שהיה בקשר עימם לאורך ההיסטוריה, דוגמת גבינת הפקורינו שמשמשת לעיתים כמרכיב בפסטו ומקורה הוא בסרדיניה. בורידה הוא מרק פופולרי.
ליגוריה היא המקור לרוטב הפסטו - אחד מהרטבים הנפוצים ביותר במטבח האיטלקי, העשוי מריחן טרי, צנוברים, שמן זית, שום וגבינת פרמזן.
ככלל, ניתן לומר על המטבח הליגורי כי במקורו הוא מטבח של אנשים ארציים ופשוטים: הרריים ויורדי ים, שהתפתח ברבות השנים לכדי מטבח יוקרתי ומתקדם השומר גם על מרכיביו הראשוניים.
המרכיבים הבולטים במטבח זה הם: עשבי תיבול ממקור טבעי ובראשם אזוב, מרווה, רוזמרין, ער אציל וקורנית, עשבי תיבול ביתיים דוגמת ריחן ג'נובזי (אנ'), ירקות דוגמת עגבניית סטייק (אנ'), סוג מקומי של דלורית (איט'), בצל, תפוח אדמה מקומי (איט'), חצילים, אספרגוס, ארטישוק, פטריות וכמהין מאזור ואל בורמידה (ליד סאבונה).
חלוקה אדמיניסטרטיבית

ליגוריה מחולקת לארבע נפות:
לה ספציה - 223 אלף תושבים
ג'נובה - 885 אלף תושבים
סאבונה - 265 אלף תושבים
אימפריה - 220 אלף תושבים
ערים במחוז

ג'נובה
לה ספציה
סאבונה
סן רמו
סבורגה - נסיכות "עצמאית"
כרמים וחקלאות טרסות בכפר קורניליה (צ'ינקווה טרה)
נמל ג'נובה - הנמל בעל תעבורת המטענים הגדולה באיטליה
אוניית נוסעים עוגנת בפורטופינו
לינגוויני פסטו - מנה ליגורית טיפוסית
מפת נפות ליגוריה
חזי שטרנליכט

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1976 (בן 48) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  כפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  מעריב, כלכליסט, ישראל היום, גלובס 
 
חזי שטרנליכט (נולד ב-24 ביוני 1976) הוא עיתונאי, פובליציסט ופרשן כלכלי.
ביוגרפיה

שטרנליכט נולד בפתח תקווה. בשנותיו הראשונות גדל בתל אביב, לאחר מכן עבר להתגורר במושב בית יהושע. את לימודיו בתיכון סיים בבית הספר הדסים בשנת 1994. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד באקדמיה. בשנתיים הראשונות (1998–1999) באוניברסיטת בר-אילן בחוג למדעי המחשב. לאחר מכן שינה כיוון, עבר ללמוד כלכלה וקיבל תואר ראשון מבית הספר לכלכלה באוניברסיטת תל אביב בשנת 2002.
בתחילת דרכו בשוק העבודה שימש בתפקיד כלכלן ומבקר פנים באוצר השלטון המקומי. לאחר מכן פנה לעבוד בעיתונות כלכלית. בשנת 2003 החל לעבוד באתר החדשות הכלכליות ביזפורטל מקבוצת קו מנחה, תחילה ככתב שוק ההון ובהמשך כעורך הראשי של Bizportal. בשנת 2006 עבר ל"מעריב" שם שימש כתב שוק ההון. בהמשך הדרך עבד בתפקיד יועץ לקשרי משקיעים בחברת תקשורת פיננסית של נעם ילין. בתפקיד זה ייעץ לחברות ולגופים שונים בשמירת קשר עם הגופים המוסדיים בשוק ההון הישראלי. מאז קיץ 2008 ועד ל-2017 שימש בתפקיד כתב ופרשן כלכלי בעיתון "ישראל היום". בשנת 2013, פרסמה תוכנית התחקירים המקור, בערוץ 10, כיצד עמוס רגב עורך העיתון, מתערב בתכנים של כתבי העיתון ומטה אותם כך שיסקרו באופן חיובי את ראש הממשלה בנימין נתניהו. כדוגמה הביא כתבה של חזי שטרנליכט שתוכנה שונה על ידי רגב, כך שבמקום ביקורת על המדיניות הכלכלית של נתניהו היא תציג אותו באור חיובי.
בין פברואר 2018 סיקר שטרנליכט את שוק ההון, ככתב מוסף "השוק" בעיתון "כלכליסט", ומאז חודש אפריל 2022, עבר לשמש בתור כתב ופרשן שוק ההון במוסף "שוק ההון והשקעות" של העיתון "גלובס".
בחודש פברואר 2015 העניקה האגודה לזכות הציבור לדעת את הפרס לתקשורת כלכלית איכותית לשטרנליכט.
חיים אישיים

שטרנליכט מתגורר בנתניה, הוא גרוש ואב לשניים.
ספרים

שטרנליכט פרסם שלושה ספרים פרי עטו:
"המדריך למתחילים בשוק ההון הישראלי", הוצאת מודן, 2008
"כריש מול סרדינים", הוצאת כוכביא, 2011.
"הוועדה הממלכתית", הוצאת כוכביא, 2015.
הערות שוליים

↑  עידו קינן,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'חזי שטרנליכט בעד או נגד המלצת דו"ח טרכטנברג, באתר העין השביעית, 13 במאי 2013
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'נתי טוקר,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'תחקיר "המקור": כך מתערב עורך "ישראל היום" לסיקור אוהד של נתניהו, באתר TheMarker‏, 4 בפברואר 2013
↑  נתי טוקר,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'תחקיר "המקור": הקשר בין נתניהו לישראל היום - העיתון הנפוץ במדינה, באתר הארץ, 4 בפברואר 2013
↑  ספרים - עיון, באתר הארץ, 29 בנומבבר 2008
↑  למה אתה חייב לקרוא את התנ"ך, באתר ynet, 16 בספטמבר 2010
↑  קובי קמין,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'‏סיפורי הצלחה, באתר גלובס, 20 ביוני 2011
↑  '"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'הארץ,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'ספרים חדשים, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303609105171  ISNI: 0000 0000 6697 1492  LCCN: no2008124579  VIAF: 14590775   WorldCat (עם VIAF): 14590775
רפי רמון

| --- | --- |

 לידה:  20 בפברואר 1929 (בן 96) מזרע, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי 
 מדינה:  ישראל 
 פעילות בולטת:  מייסד תערוכת "אגריטך" שהתקיימה בישראל עד שנת 2018, מנהל האגף למיכון וטכנולוגיה במשרד החקלאות ויו"ר החברה הממשלתית "אגרידב"
 השכלה:  שומריה (מוסד חינוכי) 
 תקופת הפעילות:  מ-1947
 
רפי רמון (נולד ב-20 בפברואר 1929) הוא מייסד התערוכה הבינלאומית לחקלאות וטכנולוגיה "אגריטך". כיהן כמנהל האגף למיכון וטכנולוגיה במשרד החקלאות ופיתוח הכפר וכיושב ראש החברה הממשלתית "אגרידב" לפיתוח חקלאות בארצות חוץ.
קורות חיים

נולד בקיבוץ מזרע לעדה ופנחס רמון, ממייסדי קיבוץ מזרע בעמק יזרעאל. למד בבית הספר היסודי והתיכון בשומריה במשמר העמק.
בשנת 1947 הצטרף כחבר קיבוץ מזרע והחל בעבודתו בענף הפלחה וכמנהל המוסך לטרקטורים והמיכון החקלאי[דרוש מקור]. בשנת 1948 היה מראשוני הלוחמים בחטיבת גולני בגדוד 14 ובגדוד הפשיטה 19. לחם כמ"כ בקרבות משמר העמק, כיבוש מגידו, ומשטרת לג'ון, בגליל התחתון לחם בקרבות הכפר לוביה. במבצע חירם השתתף בשחרור הגליל העליון. פיקד על מחלקה בגדוד 19 בלחימה בגזרת עזה רפיח במבצע חורב. במבצע עובדה השתתף עם הכוח של "גולני" בכיבוש הערבה ואום רשרש - אילת, בהמשך שירת כקצין בחיל השריון במילואים ולחם במבצע קדש, מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה, מלחמת יום כיפור בה נפצע, שירת כמג"ד עד שחרורו בדרגת סגן-אלוף.
בשנת 1951 נישא לרותי לבית ברם והם הורים לסמדר, נטע ועוזי. בשנת 1962 התקבל לעבודה במשרד החקלאות בהדרכה בנושא המיכון החקלאי באזור רחובות וביישובי ההר ליד ירושלים. בשנת 1965 מונה למנהל המחלקה למיכון חקלאי במשרד החקלאות, ובשנת 1970 הקים וניהל את האגף למיכון וטכנולוגיה במשרד החקלאות. רמון היה המייסד של התערוכה הבין-לאומית לחקלאות וטכנולוגיה "אגריטך", שמטרתה קידום הייצוא הישראלי וקשרי החוץ בחקלאות. הוא שימש כיושב ראש ומנכ"ל התערוכה במשך 20 שנה בשנים 1976–1996.
במהלך שנות עבודתו השלים לימודי מיכון טכנולוגיה והנדסה חקלאית. בשווייץ ובאנגליה, במדרשה לחקלאות השתתף בהשתלמות מטעם "אורט העולמי" במיכון וטכנולוגיה בחקלאות.
בתחילת שנות השמונים כיהן כנשיא האגודה להנדסה חקלאית - גוף שמטרתו קידום ופיתוח הקשרים בין העוסקים במחקר, פיתוח, הדרכה וייצור של טכנולוגיות חדשניות הקשורות בייצור החקלאי. בשנה זו מונה רמון ליו"ר איגוד יצרני המיכון החקלאי "כרמל מערכות" על ידי שר החקלאות אריאל שרון למטרת קידום יצוא מערכות המיכון החקלאי. במשך שמונה שנים היה מרצה לנושא הנדסה חקלאית בבית הספר להנדסאים "יד נתן". כעשר שנים היה חבר הדירקטוריון של החברה הממשלתית "אגרידב" לפיתוח חקלאי בארצות חוץ, ובשנת 1997 מונה ליו"ר החברה.
בשנת 1997 פנה שר החקלאות דאז, רפאל איתן, אל רמון וביקש ממנו להתמנות כיושב ראש צוות ההיגוי להקמת מרכז לחקלאות מתקדמת במקוה ישראל. היה חבר הוועד המנהל של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל בהתנדבות בין השנים 2005–2016.
קורות חיים > אגריטך - התערוכה הבינלאומית לחקלאות וטכנולוגיה

רמון הוא המייסד והוגה רעיון התערוכה ומי שיישם אותה הלכה למעשה. בשנת 1970 הציע לבית הספר מקוה ישראל לקיים תערוכה וימי שדה למיכון וטכנולוגיה בחקלאות, אצלם ובשיתופם. בין השנים 1970–1973 התקיימו ימי שדה ותערוכה להם היו שותפים האגף למיכון וטכנולוגיה - משרד החקלאות, ארגון עובדי הפלחה ומקוה ישראל. בפברואר שנת 1976 הוחלט להפוך את ימי השדה לתערוכה בינלאומית. רמון הציע כי שמה של התערוכה יהיה "אגריטך" (קיצור של אגריטכנולוגיה). הוא פנה למכון היצוא הישראלי והציע לו להצטרף לצוות ההיגוי וארגון התערוכה. אגריטך יצאה לדרך ב-13 בספטמבר 1976. זו הייתה התערוכה הבינלאומית הראשונה לחקלאות וטכנולוגיה בישראל.
"אגריטך 76", התערוכה הראשונה, נערכה במשך ארבעה ימים והחלה בטקס פתיחה במעמד ראש הממשלה דאז יצחק רבין ושר החקלאות דאז אהרן אוזן. בשנת 1979 עברה התערוכה למרכז הירידים בתל אביב ונפתחה במעמד שר החקלאות דאז אריאל שרון. בשנת 1983 הגיעו לישראל לתערוכת החקלאות לראשונה משלחות מקליפורניה, אריזונה, וטקסס ובראשן מושלים ומזכירי מדינה; שרי חקלאות ממדינות באירופה ומנכ"לים של משרדי חקלאות התארחו אצל שר החקלאות דאז פסח גרופר. גם מספר האורחים גדל ל-4,500 אישה ואיש מ-80 מדינות.
בשנת 1986 אופיינה אגריטך בשילוב בתי צמיחה וחקלאות סופר אינטנסיבית כאגף נוסף, ושולבו ביתנים מיוחדים למחקר ופיתוח חקלאי ולחינוך התיישבותי. התערוכה נפתחה במעמד שר החקלאות דאז אריק נחמקין.
לקראת תערוכת "אגריטך 90" הוקמה עמותה ציבורית. התערוכה נפתחה במעמד נשיא המדינה דאז חיים הרצוג. בשנה זו הוצגה גם לראשונה תערוכת הפרחים, בשיתוף מועצת הפרחים. האורחים יצאו לסיורים באתרי הגידולים החקלאיים בכל הארץ.
אגריטך אביב 93 שנערכה בחודש מאי נפתחה במעמד ראש הממשלה דאז יצחק רבין ושר החקלאות דאז יעקב צור. לתערוכה הגיעו 7500 אורחים מ-120 מדינות ובהן משלחות רבות ממדינות ערב: סעודיה, מצרים, ירדן, מרוקו, תוניסיה, לבנון ומדינות המפרץ.
בשנת 1996 התארחו 7800 אורחים מ-125 מדינות, וכן רבבות מבקרים מישראל הפתיחה במעמד ראש הממשלה שמעון פרס.
מאז שנת 1976 כל תערוכות אגריטך היוו מנוף רב חשיבות ומאיץ לקידום יצוא המיכון והטכנולוגיה ותשומות בחקלאות מישראל לרחבי תבל. לרבות מן החברות, התערוכה הייתה בבחינת מדרגה ראשונה לעולם הייצוא. אגריטך הייתה לתערוכה המפורסמת ביותר בעולם וחלון ראווה להישגי החקלאות הישראלית ולהאדרת שמה בעולם כולו.
לקראת תערוכת אגריטך 96 החליט רמון לפרוש מתפקידו לאחר עשרים שנות ניהול.
לקריאה נוספת

1986 הייתה שנת מיתון ברכישת טרקטורים וציוד חקלאי, רפי רמון, השדה (כתב עת) מ"ח, 1988.
"אגריטך אביב - 93", חלון ראווה לטכנולוגיה חקלאית-תעשייתית: ריאיון עם רפי רמון, מנהל האגף למיכון וטכנולוגיה במשרד החקלאות, יו"ר "אגריטך", יוסף גלילי, השדה (כתב עת), ע"ג, 1993.
בן ארץ ישראל, רפי רמון, תל אביב: הוצאת "סער", 2019.
הערות שוליים

↑  רפי רמון, בן ארץ ישראל, תל-אביב: הוצאת "סער", 2019, עמ' 96 - 129
↑  מאת מיכל רוה,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'‏שר החקלאות, רפאל איתן, פועל למינוי מקורביו ליו"ר ומנכ"ל אגרידב, באתר גלובס, 27 במאי 1997
↑  "אתרים", גיליון 55, אפריל 2015, ביטאון המועצה לשימור אתרים בישראל.
↑  רפי רמון, בן ארץ ישראל, תל-אביב: הוצאת "סער", 2019, עמ' 223 - 248
↑  שמעון וילנאי, ההיסטוריה של תערוכות אגריטך, באתר אגריטך 18, ‏30/04/2018
↑  גדעון רותם, רפי רמון הוגה רעיון אגריטך, "יבול-שיא" דצמבר 2012 עמ' 35-37.
↑  רפי רמון, בן ארץ ישראל, תל-אביב: הוצאת "סער", 2019, עמ' 186 - 188
↑  רפי רמון, בן ארץ ישראל, תל-אביב: הוצאת "סער", 2019, עמ' 197 - 203
↑  רפי רמון, בן ארץ ישראל, תל-אביב: הוצאת "סער", 2019, עמ' 259 - 263
↑  רפי רמון, בן ארץ ישראל, תל-אביב: הוצאת "סער", 2019, עמ' 273 - 275
↑  רפי רמון, בן ארץ ישראל, תל-אביב: הוצאת "סער", 2019, עמ' 276 - 287
↑  רפי רמון, בן ארץ ישראל, תל-אביב: הוצאת "סער", 2019, עמ' 290 - 291
↑  רפי רמון, בן ארץ ישראל, תל-אביב: הוצאת "סער", 2019, עמ' 304 - 308
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428478905171  VIAF: 84148874351149620055   WorldCat (עם VIAF): 84148874351149620055 
תעודת הוקרה שהוענקה למייסד תערוכת אגריטך בשנת 1999 לאחר עשרים שנות ניהול
בלתי נשכח (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD
 שיר הנושא:  "All We Do" של Oh Wonder
 סוגה:  דרמת פשע
 יוצרים:  כריס לאנג
 כותבים:  כריס לאנג
 בימוי:  אנדי וילסון
 שחקנים:  ניקולה ווקר סנג'יב בהסקר טום קורטני טרוור איב ברנרד היל רות שין ג'מה ג'ונס פיטר איגן שרי לונגי האנה גורדון בריאן בובל קלייר גוס זואי טלפורד דומיניק פאוור פרנסס טומלטי טמזין מאלסון לוריין אשבורן מארק בונאר רוזי קאוואלירו בדריה טימימי אדיל אקטר צ'ארלי קונדו דאגלס הודג' נייג'ל לינדזי הולי איירד ונדי קרייג אמה קאניף בריוני האנה
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  5
 מספר פרקים:  30
 הפקה
 מפיק:  טים בראדלי
 מפיקים בפועל:  סאלי היינס כריס לאנג לורה מקי
 חברת הפקה:  Mainstreet Pictures
 הפצה:  BBC Worldwide
 עורכים:  אדם טרוטמן
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ITV
 רשת שידור בישראל:  Yes הטלוויזיה בלוויין
 תקופת שידור מקורית:  8 באוקטובר 2015 - הווה – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר הסדרה
 דף התוכנית ב-IMDb
בלתי נשכח (באנגלית: Unforgotten) היא סדרת דרמת פשע טלוויזיונית בריטית ששודרה לראשונה ב-ITV ב-8 באוקטובר 2015. את הסדרה כתב ויצר כריס לאנג. הסדרה עוקבת אחר שני בלשים לונדונים, פקד בילוש קייסי סטיוארט (ניקולה ווקר) ומפקח בילוש סאני קאן (סנג'יב בהסקר), בעבודתם בחקירת תיקים ישנים של היעלמויות ורציחות. העונה הראשונה עוסק ברצח של ג'ימי סאליבן, סטודנט שנעלם ב-1976 ושרידי גופתו התגלו במהלך הריסת בית בצפון לונדון. צילומי העונה הראשונה החלו במרץ 2015 ונמשכו 12 שבועות. אתרי הצילומים כללו אתרים בפרוורי לונדון, חוף אסקס, וסטמינסטר ובפנז (The Fens).
אחרי ההצלחה מעבר למצופה של העונה הראשונה, הזמינה רשת ITV עונה שנייה, שנכתבה גם על ידי לאנג. העונה השנייה התמקדה ברצח של דייוויד ווקר, שהיה יועץ של המפלגה השמרנית ונעלם ב-1990. שרידיו התגלו במזוודה שנטמנה בנהר לי. שידור העונה השנייה החל ב-5 בינואר 2017. העונה הראשונה זכתה לשבחי הביקורת והייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר בשנת 2016.
ב-2 במרץ 2017 פורסם שהתוכנית תחזור לעונה שלישית. תחילת הצילומים תוכננו לפברואר 2018, וב-15 ביולי עלתה לשידור. העונה הרביעית הייתה אמורה לעלות לשידור בסתיו 2019, עם זאת, ITV אישרה רק בינואר 2020 כי הצילומים החלו לאחר מספר עיכובים. העונה הרביעית החלה את הקרנתה ב-22 בפברואר 2021.
צוות השחקנים

ניקולה ווקר – פקד בילוש קאסי סטיוארט
סנג'יב בהסקר – מפקח בילוש סוניל "סאני" קאן
ג'ורדן לונג - סמל בילוש מארי בולטינג
לואיס ריבס - בלש ג'ייק קולייר
פיפה ניקסון - בלשית קארן וילטס (עונות 1, 4)
פיטר איגן – מרטין יוז
יאסה אלוואליה - אדם סטיוארט
קרולינה מיין - בלשית פרן לינגלי (עונה 2-הווה)
ג'ורג'יה מקנזי - ד"ר בלקומב (עונה 3-הווה)
צוות השחקנים > עונה ראשונה (2015)

ברנרד היל – האב רוברט גריבס
טום קורטני – אריק סלייטר
טרוור איב – סר פיליפ קרוס
רות שין – ליזי וילטון
ג'מה ג'ונס – קלייר סלייטר
פרנסס טומלטי – מורין סאליבן
שרי לונגי – שירלי קרוס
האנה גורדון – גרייס גריבס
בריאן בובל – ריי וילטון
קלייר גוס – אלי גריבס
טמזין מאלסון – קרוליין גריבס
זואי טלפורד – בלה קרוס
טום אוסטן – ג'וש קרוס
דומיניק פאוור – לז סלייטר
אדם אסטיל – מאט סלייטר
ג'ונתן הרדן – שון רולינס
טסה פיק-ג'ונס – שילה
הארלי אלכסנדר-סול – ג'ימי סאליבן
דאני פיי – וינסנט ארסקין
יסמין אכרם – קלי
דומיניק קולמן – ג'ון ברטון
צוות השחקנים > עונה שנייה (2017)

לוריין אשבורן – מפקחת בילוש טסה ניקסון
דאגלס הודג' – פול ניקסון
ויל בראון – ג'ייסון ווקר
מארק בונאר – קולין אוסבורן
צ'ארלי קונדו – סיימון אוסבורן
רוזי קאוואלירו – מריון קלסי
נייג'ל לינדזי – טוני קלסי
הולי איירד – אליז דאנפי
ונדי קרייג – ג'וי דאנפי
דניאל גוסלינג – דייוויד ווקר
בדריה טימימי – שרה מחמוד
אדיל אקטר – חסן מחמוד
ג'וזף אלטין – טיילר דה סילבה
בריוני האנה – קאת'
אמה קאניף – ג'נט
נטלי ארמין – רפ"ק קולדיפ גיל
צוות השחקנים > עונה שלישית (2018)

ג'יימס פליט – כריס לואו
אלכס ג'נינגס – טים פינץ'
קווין מקנלי – ג'יימס הוליס
ניל מוריסי – פיטר קאר
סשה בהאר – ג'מילה פרוק
אמה פילדינג – איימי הוליס
אינדרה אובה – מריה קאר
אמנדה רוט – קרול פינץ'
שרה סטיוארט – מל הוליס
ברונה וו – ג'סיקה ריד
בריד ברנן – סוזן ריד
אלסטר מקנזי – ג'ון בנטלי
טום ריס האריס – אליוט הוליס
שיבון רדמונד – דרן פינץ'
לוסינדה דריזק – קלייר פינץ'
ג'ו הרברט – אמה פינץ'
אש ריזי – ד"ר וולש
צוות השחקנים > עונה רביעית (2021)

שילה הנקוק - איילין בלדון
אנדי ניימן - דין ברטון
סוזן לינץ' - ליז בלדון
ליז וייט - פיונה גרייסון
פול שארמה - רם סידאו
לוסי ספיד - מרני ברטון
קלייר קלבריית' - אנה סידאו
דניאל פלין - גאוף טומטינסון
אלק ניומן - מארק טומטינסון
פרקים

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (הממלכה המאוחדת)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (הממלכה המאוחדת)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 6 | 6 | 8 באוקטובר 2015 | 12 בנובמבר 2015 |
|  | 2 | 6 | 6 | 5 בינואר 2017 | 9 בפברואר 2017 |
|  | 3 | 6 | 6 | 15 ביולי 2018 | 19 באוגוסט 2018 |
|  | 4 | 6 | 6 | 22 בפברואר 2021 | 29 במרץ 2021 |
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000001-QINU`"'Eames, Tom (9 במרץ 2015). "Nicola Walker and Sanjeev Bhaskar to lead ITV crime drama Unforgotten". Digital Spy. נבדק ב-9 באוקטובר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000003-QINU`"'"ITV commissions a second series of Unforgotten". "ITV Press Centre". נבדק ב-22 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000005-QINU`"'"UNFORGOTTEN - Series One • Frame Rated". 18 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000007-QINU`"'"ITV commissions third series of critically acclaimed Unforgotten".
גטאות בשואה

(להגדלה אנא לחצו על התמונה)
הכניסה לגטו ורשה מבט מהצד "הארי". צולם על ידי חייל גרמני בסביבות השנים 1942–1943
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מפת גטו ורשה בזמן המרד. הקו האדום מציין את גבולותיו המקוריים של הגטו; הצבע הצהוב הוא המתחם הראשי של הגטו. לפירוט נוסף לחצו על התמונה
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
"היום הראשון בגטו"; ציור של אדית הופמן-בירקין, 1990
בתקופת השואה בשטחי הכיבוש הנאציים במזרח אירופה לרבות בפולין הכבושה במלחמת העולם השנייה, רוכזו היהודים במתחמים שנקראו "גטו". המתחמים הוקמו על ידי שלטונות גרמניה הנאצית בשיתוף פעולה עם המקומיים, ובמקרים רבים תוך שימוש בשכונות וברבעים יהודים קיימים ובסמוך להם. תהליך הקמתם היה דומה ברוב שטחי הכיבוש: יהודי העיר וסביבותיה נצטוו לעבור להתגורר ברחובות או רבעים מוגדרים, שלעיתים פונו מיושביהם הלא-יהודים, כשלב מקדים לפני שילוחם אל מחנות ההשמדה.
כ-20% מתושבי הגטו מצאו את מותם ברעב, במחלות ובירי על ידי חיילים גרמנים. בחלק מהגטאות התרחשו מרידות.
המונח "גטו" שהונהג בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים, הושאל מהמונח הישן גטו, שמשמעותו שכונה סגורה, ומבודלת ליהודים, מראשית העת החדשה, במאה ה-16, עד מחצית המאה ה-19, כאשר בוטלו בהדרגה הגטאות באירופה עם כינון שוויון זכויות ליהודים. הבחירה במונח הישן, הייתה אופיינית לתעמולה הנאצית, אשר נקטה ברמייה והטעייה של הציבור הגרמני בתוך גרמניה הנאצית, כלפי מדינות אחרות בנות ברית או אויבות, והן כלפי היהודים.
היסטוריונים של השואה מנו מספר סיבות להקמתם של הגטאות. האחת, בעקבות האידאולוגיה האנטישמית הקיצונית של הנאציזם, הגטו בודד את היהודים מן החברה הכללית. השנייה, שימש כמקום ריכוז נוח, שבו עבדו או ממנו הוצאו היהודים לעבודות כפייה ולרוב אף שולחו למחנות ההשמדה.
והשלישית, למעשה, שימש הגטו כאמצעי חיסול של האוכלוסייה היהודית בגטו עצמו עקב תנאי המחיה הצפופים, התברואה הלקויה והתזונה הדלה.
הקמה ובידול

בשנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה, עד יציאתו לדרך של הפתרון הסופי, נהגו הנאצים לרכז את יהודי השטחים שנכבשו במזרח אירופה באזורים עירוניים שכונו בשם ההיסטורי: "גטו", כדי להפרידם, בשלב ראשון, מן האוכלוסייה הלא-יהודית, ובשלב שני לשלוח למחנות העבודה וההשמדה שהוקמו במזרח אירופה. בגטאות אלה היו תנאי המחיה ירודים באופן קיצוני - צפיפות רבה, רעב ומחסור, הגבלות בלתי אפשריות, חשיפה להתעללויות, תנאי היגיינה ירודים ועוד. חלק ניכר מיהדות אירופה נספה עוד בשלב הגטאות. לאלה ששרדו את הגטאות, היה הגטו תחנת מעבר בדרך לגורל קשה יותר במחנות ההשמדה.
ב-21 בספטמבר 1939, שלושה שבועות לאחר הפלישה הגרמנית לפולין, שלח ריינהרד היידריך הנחיות לעוצבות המבצע בפולין הכבושה, כי פעולתם הראשונה באשר ליהודים, תהיה איסופם מן הכפרים והעיירות אל הערים הגדולות.
מפקדו של היידריך, היינריך הימלר, ראש האס אס, שלח בדצמבר 1939 הודעתו הרשמית לכל מוסדות המפלגה הנאצית, לרשויות הערים, למשטרה ולמפקדות האס אס, להקים גטאות ולרכז בהם את היהודים. הגטאות היו שלב בתוך תוכנית כוללת, שמטרתה הייתה איסוף היהודים והכחדתם.
הגטאות הראשונים הוקמו בחודשים האחרונים של שנת 1939, ובהמשך בשנים 1940–1941. גטו פיוטרקוב טריבונלסקי היה הגטו הראשון שהוקם על ידי הנאצים בפולין באוקטובר 1939. השני אשר הוקם אחריו בתאריך 10 בדצמבר 1939 היה גטו לודז'.
הגדולים שבהם היו בוורשה ובלודז'. בגטו ורשה התגוררו בשיאו, על פי אומדן, כ-445 אלף נפש. גטו לודז' נסגר למעבר חופשי ב-1 במאי 1940, ובאותה עת נאמד מספר התושבים, רובם ככולם יהודים, בכ-164 אלף נפש.
לאחר שהוקם הגטו, הוא גודר בגדר גבוהה ואטומה. בגטו ורשה הוקמה החומה מלבנים ועליה הונחו שברי זכוכית וגדר תיל, והתנשאה עד לגובה 3 מטר. חיילים גרמנים שמרו על החומה מחוץ, ו"המשטרה היהודית" שמרה עליה מבפנים.
חל איסור על היהודים לצאת אל מחוץ לגדר ורק נבחרים הורשו לצאת, לעבודות כפייה. רוב היהודים שנכלאו בגטאות לא יצאו מהם עד לגירושם ב"טרנספורטים" (עברית: משלוחים) למחנות ההשמדה.