stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסגד אל-ג'זאר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסגד
 על שם:  אחמד אל-ג'זאר 
 מיקום:  עכו
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1781
 תאריך פתיחה רשמי:  1782 
 אדריכל:  אחמד אל-ג'זאר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות עות'מאנית 
 קואורדינטות:  32°55′22″N 35°04′13″E﻿ / ﻿32.92270556°N 35.07031389°E﻿ / 32.92270556; 35.07031389
 he
 
מסגד אל-ג'זאר (בערבית: مسجد الجزار, "מסג'ד אלג'זאר") הוא מסגד השוכן ברחוב אל-ג'זאר בצפונה של העיר העתיקה בעכו. הוא קרוי על שם מקימו, מושל צפונה של ארץ ישראל מטעם האימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-18, אחמד אל-ג'זאר, ומוכר גם בכינוי "ג'אמע אל-באשא" (מסגד הפאשה). המסגד הוא הגדול, החשוב והמפואר מבין שמונת המסגדים הניצבים כיום בעכו העתיקה, והוא המסגד הראשי המשמש את הקהילה המוסלמית בעיר. עד 1967, עת נכבשה העיר העתיקה בירושלים, היה זה המסגד הגדול ביותר בישראל (כיום הוא השלישי בגודלו בארץ, לאחר מסגד אל-אקצא בירושלים והמסגד הצ'צ'ני באבו גוש). לפי המאמינים המוסלמים, במסגד שמורה שערה מזקנו של מוחמד.
היסטוריה

המסגד הוקם בשנת 1781 על שרידיה של כנסייה צלבנית שהוקדשה לצלב הקדוש. כנסיית הצלב הקדוש הוקמה בתורה על שרידיו של מסגד יום השישי מהתקופה הערבית. לשם הקמת המסגד הביא אל-ג'זאר אנשי מקצוע מיוון ומקפריסין, והשתמש בחלקי בניין שהביא מקיסריה ומעתלית. תחילה נודע המסגד בשם "ג'אמע אל-אנואר" (מסגד האורות) ובכינוי "המסגד הלבן", כינוי שניתן לו בשל כיפתו, שהייתה צבועה בגווני כסף ולבן.
המבנה

המסגד ניצב בלב חצר בצורת טרפז, המוקפת משלושת צדדיה בארקדה הנושאת תקרת קמרון חבית. מעל קשתות הארקדה הוקמו כיפות קטנות בצבע לבן. בארקדה קבועים פתחים המובילים אל שלוש שורות ובהן 45 חדרים קטנים ששימשו את עובדי המסגד, את עולי הרגל ואת תלמידי המדרסה המקומית. זו כונתה "מדרסת אל-אחמדיה" על שמו של אחמד אל-ג'זאר. בצדה הדרומי גובלת חצר המסגד בבזאר הטורקי. בצדה הימני של הכניסה אל חצר המסגד, מחוץ לה, הוקם בשנת 1900 סביל עטור כיפה.
במרכז החצר, מול הכניסה הראשית אל בית התפילה, ניצבת מטהרה המשמשת לוודוא, הרחצה הטקסית באסלאם. עוד ניצב במקום שעון שמש ששימש בעבר לחישוב זמני התפילה. קבריהם של אחמד אל-ג'זאר, של יורשו סולימאן פאשה ושל בני משפחותיהם שוכנים במבנה קטן בחצר, ממערב לבית התפילה, העטור בשתי כיפות קטנות. במתחם המסגד שכנו גם בית דין שרעי, משרדים אשר שימשו את הווקף וספרייה, אך כיום משמשים המבנים בעיקר כמחסנים. גרם מדרגות בחצר מוביל אל חלל הכנסייה הקדומה, אך זה מוצף כיום במים ומשמש כמאגר תת-קרקעי.
כיפת בית התפילה עצמו, כמו גם המינרט שבפינתו הצפון-מערבית, נראים היטב מרחבי העיר, וחולשים על קו הרקיע שלה. הכיפה צבועה כיום בירוק, וכך גם צריח המינרט. במינרט צר הגזרה 124 מדרגות. המבנה תוכנן לפי אחת הסברות על ידי אל-ג'זאר עצמו, והוקם בסגנון האדריכלות העות'מאנית הקלאסית. פורטיקו הנושא כיפות ירוקות קטנות מוביל אל דלת הכניסה בצדו הצפוני של המבנה.
המסגד מונצח על בול שהונפק על ידי דואר ישראל בשנת 1986 בערך נקוב של 30 אג'.
הערות שוליים

↑  אריאל הדרי, עכו: הרבה יותר מחומוס, באתר ynet, 28 בספטמבר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520715605171  VIAF: 315204342   WorldCat (עם VIAF): 315204342 
מסגד "אל-ג'זאר" מבט אל מפרץ חיפה, עכו. מרץ 1959
הקיבלה במסגד
מסגד איסתיקלאל (ג'קרטה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסגד 
 מיקום:  Pasar Baru 
 מדינה:  אינדונזיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1978
 תאריך פתיחה רשמי:  1978 
 אדריכל:  פרדריק סילאבאן 
 סגנון אדריכלי:  הסגנון הבין-לאומי 
 קואורדינטות:  6°10′11″S 106°49′51″E﻿ / ﻿6.1697222222222°S 106.83083333333°E﻿ / -6.1697222222222; 106.83083333333
 www.istiqlal.or.id
 he
 
מסגד אסתקלאל (אינדונזית: Masjid Istiqlal) הוא המסגד הלאומי של אינדונזיה. הוא ניצב במרכזה של בירת המדינה ג'קרטה.
זהו המסגד הגדול ביותר בדרום-מזרח אסיה ובו מקום ל-120,000 מתפללים.
הקמת המסגד

לאחר ההכרה ההולנדית בעצמאותה של אינדונזיה בשנת 1949 הועלה הרעיון להקים מסגד לאומי במדינה המוסלמית הגדולה בעולם. מובילי הרעיון היו וחיד האשים (Wahid Hasyim), השר לענייני דתות הראשון של אינדונזיה, ואנואר צ'וקרואמינותו (Anwar Cokroaminoto), שהיה בהמשך ליושב ראש קרן המסגד. הוועדה להקמת המסגד קמה ב-1953, וב-1954 מינתה את נשיא אינדונזיה סוקרנו ליועץ הטכני הראשי שלה. סוקרנו עמד על דעתו שעל המסגד לקום במרכזה של ג'קרטה, ליד השטח המוכר כיום ככיכר מרדקה, ובשכנות לקתדרלת ג'קרטה, באופן המבטא סובלנות דתית ברוח פילוסופיית הפאנצ'אסילא (Pancasila). כדי לפנות מקום לבניית המסגד ליד הקתדרלה נהרסה מצודת הנסיך פרדריק (Citadel Prins Frederik) ההולנדית שעמדה במקום זה.
בתחרות לתכנון המסגד שנערכה ב-1955 זכתה תוכניתו של האדריכל הנוצרי פרדריק סילאבאן (Frederich Silaban). אבן הפינה למבנה הונחה על ידי סוקרנו ב-24 באוגוסט 1961. הנשיא סוהארטו חנך את המסגד ב-22 בפברואר 1978. המסגד נקרא אסתקלאל (קרי, "עצמאות" בערבית).
מספר רב של נכבדים זרים ביקרו במסגד, ובהם נשיא ארצות הברית ברק אובמה (ב-2010), קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, סגן יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של סין, הנסיך צ'ארלס מבריטניה, נשיאי אוסטריה, צ'ילה ואיראן וראש ממשלת נורווגיה.
המסגד

המסגד הוא מתחם הכולל מבנה תפילה עיקרי רבוע שמדרום לו משתרעת חצר מרוצפת רחבה מוקפת אכסדרות עמודים מסוגננות. באחת מצלעות החצר קבוע מבנה נוסף המקושר עם המבנה הראשי ובו נמצא השער הראשי של המתחם. בפינה הדרומית של החצר מתנשא המינרט היחיד של המסגד. במפלס הקרקע נמצא מתחם רחצת ההיטהרות (וודוא) וכן מדרסה ומשרדים, ואילו החצר ואולם התפילה נמצאים מפלס אחד מעליו. קירות המבנים מצופים בשיש מקומי.
מידות ומספרים סמליים שונים שולבו במבנה המסגד: על גבי מבנה התפילה העיקרי מתנוססת כיפה בקוטר של 45 מטרים - לציון הכרזת העצמאות של אידונזיה בשנת 1945. היא נתמכת על ידי 12 עמודים עגולים מצופים בפלדת אל-חלד - לציון 12 ברביע אל-אוול, הנחשב על ידי חלק מהסונים ליום הולדתו של הנביא מוחמד. הכיפה במבנה המשני היא בקוטר 8 מטרים, לציון חודש אוגוסט שבו הוכרזה עצמאות המדינה. במבנה העיקרי קיימים חמישה מפלסים (מהם ארבעה מפלסים של גלריות המשקיפות על אולם התפילה), כמספר חמשת עמודי האסלאם. למתחם שבעה שערים בסך הכל, כמספר העולמות בקוסמולוגיה האסלאמית. גובהו של המינרט 96.66 מטרים, מהם 66.66 מטרים המצופים שיש - לציון המספר 6,666, אחת הגרסאות למספר פסוקי הקוראן, ו-30 מטרים של חוד פלדת אל-חלד מעליה.
עיצוב אולם התפילה הוא מינימליסטי. בקיר הקדמי של אולם התפילה קבועים המחראב והמינבר. על הקיר כתובים בערבית שמותיהם של אללה מימין ושל מוחמד משמאל, ובמרכז הפסוק ה-14 של הסורא ה-20 בקוראן.
את המסגד מקיף גן, ובחלקו הדרום-מערבי מצויה בריכה ובה מזרקה. המזרקה פעילה רק במהלך תפילות יום השישי ובחגים דוגמת עיד אל-פיטר ועיד אל-אדחא. הנהר צ'יליוונג (Ciliwung) זורם לאורך צלעו המזרחית של מתחם המסגד.
במסגד משרתים אימאם גדול, סגנו ושבעה אימאמים נוספים.
במהלך הקמת המסגד נשמעו טענות כי תכנונו ועיצובו זרים לתרבות האסלאמית של אינדונזיה ולארכיטקטורה שלה. בתגובה לכך יזם הנשיא סוקרנו הקמת מסגדים נוספים בעיצוב אינדונזי מסורתי.
הערות שוליים

↑  בטוי הלקוח משתי מילים בסנסקריט שהושאלו למלאית: PANCA="חמש/ה", SILA = "עמוד", "עקרון", "חמשה עמודים / עקרונות", יסוד מחשבת אינדונזיה, שהמציא סוקרנו ב-1 ביוני 1945, לפני הכרזת העצמאות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n81000880  VIAF: 134871696   WorldCat (עם VIAF): 134871696
מנחת סוטה

.
מנחת סוטה (או מנחת קנאות) היא מנחת חובה אותה מביאה האשה הנחשדת כסוטה במהלך תהליך בדיקתה בבית המקדש.
חיוב הבאת המנחה

הציווי על הבאת המנחה על ידי האשה הנחשדת כסוטה מבואר בתורה:
וְהֵבִיא אֶת קָרְבָּנָהּ עָלֶיהָ, עֲשִׂירִת הָאֵיפָה קֶמַח שְׂעֹרִים, לֹא יִצֹק עָלָיו שֶׁמֶן וְלֹא יִתֵּן עָלָיו לְבֹנָה כִּי מִנְחַת קְנָאֹת הוּא, מִנְחַת זִכָּרוֹן מַזְכֶּרֶת עָו‍ֹן.
מנחה זו מיוחדת בכך שהיא באה מקמח שעורים במקום מקמח חיטים בניגוד לכל המנחות (למעט ממנחת העומר), ובכך שאינה באה עם שמן ולבונה (בדומה למנחת חוטא).
חיוב הבאת המנחה > ההיקש למנחת חוטא

בתורה שבעל פה ישנו היקש בין מנחת סוטה למנחת חוטא. היקש זה נלמד מהביטוי "מזכרת עוון", שדומה לביטוי המוזכר בקורבן חטאת: "ואתה נתן לכם לשאת את עוון העדה".  מהיקש זה נלמד שמנחת סוטה נחשבת לקורבן חטאת, ועל כן נוהגים במנחת סוטה שני דינים ייחודיים לחטאת:
מחשבת שלא לשמה פוסלת את המנחה אם נחשבה באחת מפעולות החובה שיש לעשות במנחה..
מותר חטאת - אם נותר עודף מהכסף שהופרש לצורך קניית מנחת סוטה, יש לתת את העודף לקופה ('שופר) מיוחדת בבית המקדש המיועדת לעודפי כספי חטאת.
חיוב הבאת המנחה > על מי מוטל חובת ההבאה

על פי המקרא, חובת הבאת מנחת הסוטה מוטלת על בעל האשה - "והביא את קרבנה עליה". יש מהראשונים הלומדים מביטוי זה על חיוב כללי של הבעל לתשלום עלות הקורבנות המוטלת על האשה, בעוד אחרים לומדים חיוב זה משטר הכתובה. בספרי מובאת דעת ביניים לפיה מביטוי זה ישנו חיוב רק על הבאת קורבנות שהאשה מחויבת בהם ללא תלות במעשיה, כגון קורבן זבה וקורבן יולדת, אך לא קורבנות התלויים במעשיה כגון חטאת ונזירות, שייתכן אומנם שיובאו על ידי הבעל במידה ולאשה אין יכולת להביאם, אך במקרה זה עלותם יורדת מסכום הכתובה.
שלבי ההקרבה

במקרא מובא חיוב על החזקת המנחה על ידי האשה הסוטה בעת השבעתה על ידי הכהן כי לא זנתה תחת בעלה, אך ישנה סתירה לגבי זמן הקרבת המנחה, האם היא מוקרבת על גבי המזבח לפני השקאת המים המרים או לאחריהם:
וְהֶעֱמִיד הַכֹּהֵן אֶת הָאִשָּׁה לִפְנֵי ה', וּפָרַע אֶת רֹאשׁ הָאִשָּׁה, וְנָתַן עַל כַּפֶּיהָ אֵת מִנְחַת הַזִּכָּרוֹן מִנְחַת קְנָאֹת הִוא.... וְהִשְׁבִּיעַ אֹתָהּ הַכֹּהֵן וְאָמַר אֶל הָאִשָּׁה: אִם לֹא שָׁכַב אִישׁ אֹתָךְ... וְהִשְׁקָה אֶת הָאִשָּׁה... וְלָקַח הַכֹּהֵן מִיַּד הָאִשָּׁה אֵת מִנְחַת הַקְּנָאֹת וְהֵנִיף אֶת הַמִּנְחָה לִפְנֵי ה', וְהִקְרִיב אֹתָהּ אֶל הַמִּזְבֵּחַ. וְקָמַץ הַכֹּהֵן מִן הַמִּנְחָה אֶת אַזְכָּרָתָהּ וְהִקְטִיר הַמִּזְבֵּחָה, וְאַחַר יַשְׁקֶה אֶת הָאִשָּׁה אֶת הַמָּיִם"
.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף ב', עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת תמורה, דף כ"ג, עמוד ב'.
↑  כסף משנה על הרמב"ם בפ"ג מסוטה הי"ב.
↑  התוס' בב"מ והרא"ש בנזיר.
↑  במדבר פרשת נשא ה-טו.
מנחת מרחשת

תיאור כלי המרחשת
מנחת מרחשת היא מנחת נדבה, שהוקרבה על המזבח בזמן שבית המקדש היה קיים.
המקור בתורה

המקור בתורה למנחה זו, כתוב בפרשת ויקרא. בפרשה העוסקת בדיני קרבן מנחה, נוסף ציווי פרטי בנוגע לדיני המרחשת: ”וְאִם מִנְחַת מַרְחֶשֶׁת קָרְבָּנֶךָ, סֹלֶת בַּשֶּׁמֶן תֵּעָשֶׂה. ח וְהֵבֵאתָ אֶת הַמִּנְחָה אֲשֶׁר יֵעָשֶׂה מֵאֵלֶּה לַה' וְהִקְרִיבָהּ אֶל הַכֹּהֵן וְהִגִּישָׁהּ אֶל הַמִּזְבֵּחַ. ט וְהֵרִים הַכֹּהֵן מִן הַמִּנְחָה אֶת אַזְכָּרָתָהּ וְהִקְטִיר הַמִּזְבֵּחָה אִשֵּׁה רֵיחַ נִיחֹחַ לַה'”. התורה מסבירה כי קרבן המרחשת, נעשה בשונה מקרבן מנחה הרגיל שבמצוות הבאתו כלולה הבאת סולת משמן ולבונה - קרבן המרחשת הוא ללא לבונה, והוא כולל, מלבד הסולת, רק שמן שמוצק על הסולת. הכוהן מגיש את המנחה אל המזבח, וקומץ ממנה בשלוש אצבעותיו האמצעיות, ומקריבה על המזבח.
החלק הנותר מהקורבן, נקרא בתלמוד "שיירים", יש עליו קדושה, עד כדי כך שלפי שיטת ריש לקיש, אם חסר מהשירים לפני הקטרה, המנחה כולה פסולה השיריים נאכלים על ידי הכוהנים העובדים באותה משמרת: ”וְהַנּוֹתֶרֶת מִן הַמִּנְחָה לְאַהֲרֹן וּלְבָנָיו קֹדֶשׁ קָדָשִׁים מֵאִשֵּׁי ה'”.
כאשר מדובר בקרבן כזה הנעשה על ידי סולת, מזהירה התורה לא להוסיף חומרים העלולים להחמיץ את הקרבן כמו שאור: ”כָּל הַמִּנְחָה אֲשֶׁר תַּקְרִיבוּ לַה' לֹא תֵעָשֶׂה חָמֵץ כִּי כָל שְׂאֹר וְכָל דְּבַשׁ לֹא תַקְטִירוּ מִמֶּנּוּ אִשֶּׁה לַה'. יב קָרְבַּן רֵאשִׁית תַּקְרִיבוּ אֹתָם לַה' וְאֶל הַמִּזְבֵּחַ לֹא יַעֲלוּ לְרֵיחַ נִיחֹחַ. יג וְכָל קָרְבַּן מִנְחָתְךָ בַּמֶּלַח תִּמְלָח וְלֹא תַשְׁבִּית מֶלַח בְּרִית אֱלֹהֶיךָ מֵעַל מִנְחָתֶךָ עַל כָּל קָרְבָּנְךָ תַּקְרִיב מֶלַח.”
ספר ויקרא, פרק ז'
ההבדל בין מנחת מחבת למנחת מרחשת

נחלקו רבי יוסי הגלילי ורבי חנינא בן גמליאל בהבדל בין מנחת מרחשת למנחת מחבת, שהרי מבואר בפסוק ששניהם נעשים באופן שווה.
לפי שיטת רבי יוסי הגלילי, ההבדל בין מחבת למרחשת הוא שמרחשת הוא סיר מכוסה, ואילו המחבת אינה מכוסה. לפי הסבר התלמוד, מקובל היה בידי רבי יוסי הגלילי מרבותיו, שמנחת מחבת באה על דיבורים אסורים, כמו רכילות ולשון הרע, שהם נעשים באופן גלוי, ולכן הקרבן הבא לכפר על חטאים אלו, צריך להיות בכלי מגולה, כדוגמת החטא, בעוד שמנחת מרחשת באה על רחשי הלב האסורים - מחשבות אסורות הבאים בסתר, ולכן יש להביא את הקרבן הבאה לכפר על החטא ולרצות בין האדם החוטא לאל, בכלי מכוסה, כדוגמת העבירה.
לעומת זאת, סבור רבי חנינא בן גמליאל, כי ההבדל בין מרחשת למחבת, היא אופן הטיגון או הבישול. במנחת מחבת, השמן צף על הסיר השטוח (בדומה למחבת שבימינו), ולכן הלחם שנעשה מהסולת המטוגן, יוצא בצורה קשה, לעומת זאת המרחשת נעשית על כלי עמוק מלא בשמן, ולכן הלחם שמבושל בו יוצא רך וספוג בשמן, זאת לפי פירוש רש"י.
לעומת זאת, הרמב"ם מפרש:”מה בין מחבת למרחשת. מרחשת יש לה שפה והבצק שאופין אותו עליה רך, שהרי יש לה שפה ואינו יוצא. ומחבת אין לה שפה והבצק שאופין אותו בה קשה כדי שלא יצא מכאן ומכאן”, כלומר את מעשה המרחשת בללו בבלילה רכה מאוד - שכן אין חשש שתשפך מהסיר, ואילו את העיסה שאותה טיגנו במחבת, לשו בבלילה קשה, שכן כדי שלא תפול מהכלי - העשוי באופן שטוח ואין לו דופן כלל, יש צורך לעשותה קשה.
טיגון ואפייה

לפי שיטת התוספות, ציווי מנחת מחבת, מרחשת ומאפה תנור, אינו על עצם העשייה, הטיגון הבישול או האפייה, אלא רק על הבאת הקורבן, ומכיוון שכן אין חיוב כלל לאפות אותם דווקא בתנור המתכת היחיד שהיה בבית המקדש, אלא ניתן לאפות בכלי פרטי בבית. לעומת זאת, הרמב"ם חלוק על כך, והוא פוסק, שרק ההכנות לאפייה, הטיגון והבישול היו בחוץ, אבל האפייה והטיגון עצמם היו בבית המקדש על כלי מיוחד שיוחד לכך: ”כל המנחות טחינתן והרקדתן בחוץ. ולישתן ועריכתן ואפייתן בפנים. וכל מעשיהן כשרים בזר עד שיבואו לבית הקמיצה. ומחבת ומרחשת היו בעזרה. ושתיהם מכלי השרת ומקדשין. ותנור של מקדש של מתכת היה”. בדומה כותב גם רש"י, שכלי המחבת והמרחשת, היו כלי שרת.
שם הקורבן

ראשוני התנאים נחלקו בקשר למילה "מרחשת", האם היא שמו של הכלי שרת שבו אפו את הקרבן מנחה, או שמא זהו שמו של הקרבן עצמו. בית שמאי מסופקים בעניין, ולכן הם פוסקים, שאדם שאמר "הרי עלי מרחשת", לא יביא לא מנחה ולא כלי עד שיבוא אליהו הנביא ויברר את ההלכה. לעומת זאת, פוסקים בית הלל כי מרחשת היא כינוי לכלי, ולכן על אדם כזה לנדב במקרה כזה לבית המקדש את כלי השרת ששמו "מרחשת".
בנוגע לצורת הכלי ששמו מרחשת, מתארים בית הלל את צורת הכלי: חתיכת מתכת עגולה, שעשויה מחורים עגולים העומדים זה ליד זה בשורה עגולה המקיפה את הכלי, שגרמו לבצק להטגן על השמן שבתחתית הכלי, כשהוא נחקק בצורות עגולות המותאמות לדופן הכלי.
הערות שוליים

↑  כפי שמתואר במהדורת וילנא, על פירוש רש"י במסכת מנחות דף סג ע"א.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ט', עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ס"ג, עמוד א'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות מעשה הקרבנות, פרק י"ג, הלכה ז'
↑  תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף צ"ה, עמוד ב'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות מעשה הקרבנות, פרק י"ב, הלכה כ"ג
מרכז טרנסדנוביה

| --- | --- |
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 מחוזות בחבל:  3
 בירת החבל:  סקשפהרוואר
 שטח:  11,086 קמ"ר (דירוג: 6)
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בחבל:  1,058,236 (דירוג: 5, 1 בינואר 2019)
  ‑ צפיפות:  95.8 נפש לקמ"ר (דירוג: 2, 2015)
 קואורדינטות:  47°11′20″N 18°24′50″E﻿ / ﻿47.18889°N 18.41389°E﻿ / 47.18889; 18.41389
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.kd-regio.hu
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מרכז טרנסדנוביה (בהונגרית: Közép-Dunántúl) הוא אחד מחבלי הונגריה המוגדרים לצרכים סטטיסטיים ותכנוניים ושוכן בחלקו הצפוני-מרכזי של טרנסדנוביה. הוא כולל בתוכו את המחוזות קומארום-אסטרגום, פייר ווספרם. מרכז החבל נמצא בעיר סקשפהרוואר.
ערים מרכזיות

| שם העיר | אוכלוסייה |
| --- | --- |
סקשפהרוואר: 97,617
טטבאניה: 65,849
וספרם: 59,919
דונאויווארוש: 44,640
פאפה: 30,561
אסטרגום: 27,979
הערות שוליים

1 2 3  Gazetteer of Hungary, 1 January 2017 (בהונגרית) (באנגלית)
↑  Eurostat - Population density by NUTS 2 regions
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של הונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מסגד אל-ג'וואלי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסגד
 מיקום:  חברון 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1318
 תאריך פתיחה רשמי:  1318 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אסלאמית 
 קואורדינטות:  31°31′30″N 35°06′39″E﻿ / ﻿31.525°N 35.110889°E﻿ / 31.525; 35.110889
 he
 
מסגד אל-ג'וואלי (בערבית: مسجد الجوالي) הוא מסגד במתחם מערת המכפלה, בעיר העתיקה של חברון. מכונה גם "מסגד אברהם". המסגד נחשב לאחד המסגדים החשובים של האסלאם הסוני. הוא נמצא בתוך המבנה שמעל מערת המכפלה, וגובל בקיר הצפון-מזרחי של המתחם. דפנות המסגד נחצבו מאבן הקיר ואינם נראים מבחוץ. מסגד אל-ג'וואלי ואולמות התפילה המיועדים ליהודים במערת המכפלה צמודים זה לזה, אך השערים שבין החלקים נעולים.
תיאור המסגד

המסגד מורכב משלוש ארקדות המחוברות באמצעות קמרונות צולבים הנתמכים על ידי עמודי אבן גדולים. כל אחד מהמעברים המקושתים מכוסה בכיפה. אולם התפילה הגדול והמפואר שבמרכז המסגד מכונה "אולם יצחק", על שם מצבת קברו של יצחק הנמצאת במרכזו. מעליו נמצאת כיפת אבן עם עיטורי מוקרנס וחלונות פסיפס. בתקופת שלטונו של תנכיז כוסה הקיר הדרומי במסגד בלוחות שיש המעוטרים בגילופים צבעוניים. בקיר זה נמצאת גומחת המחראב המצביעה על הקיבלה, ומעליו חצי-כיפת שיש.
בגומחת המחראב נמצאת טביעת רגל מוטבעת בסלע, הנחשבת על פי המסורת המוסלמית לטביעת רגלו של הנביא מוחמד. טביעות רגל דומות נמצאות במכה ובאתרים נוספים המקודשים לאסלאם.
במתחם המסגד (חרם) שני מינרטים שנבנו על ידי צלאח א-דין.
המינבר במערת המכפלה עשוי מעץ וניצב מימין למחראב. הוא מתוארך לתקופת השושלת הפאטמית ונבנה לבקשתו של באדר אל-ג'מאלי בשנת 1092. הוא הובא למסגד על ידי צלאח א-דין מאשקלון. מינבר זה נחשב למינבר העץ האסלאמי העתיק ביותר שעדיין נמצא בשימוש. הוא במצב טוב ונחשב ליצירת מופת באמנות המוסלמית.
ליד הקיר הצפוני של אולם התפילה קיים פתח המוביל לחלל תת-קרקעי במערת המכפלה, ולצידו במה עם עמודים וכותרות משיש, המיועדת לאימאם המוביל את שירותי התפילה במסגד. במה זו נבנתה בשנת 1331.
מצפון למסגד נמצאת חצר פתוחה המוקפת במבני פורטיקו. סמוך לחצר נמצא אולם תפילה נוסף, ובו מינבר שנבנה בתקופת שלטונו של ברקוק. ליד הקיר המערבי של המסגד קיים פורטיקו נוסף המשמש כאולם תפילה לנשים.
כניסת מוסלמים למסגד מתאפשרת משביל גישה בצדו המערבי של מתחם מערת המכפלה.
היסטוריה

מערת המכפלה היא אתר מקודש ליהדות, לאסלאם ולנצרות. המוסלמים מאמינים שהנביא מוחמד ביקר בחברון במהלך המסע הלילי ממכה לירושלים כדי לחלוק כבוד לשלושת האבות הקבורים במערת המכפלה.
בתקופת האימפריה הביזנטית, במאה הרביעית, נבנתה בזיליקה מעל למערת המכפלה. במאה השביעית, לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, המבנה הוסב למסגד. בשנת 1100, לאחר מסע הצלב הראשון, הסבו הצלבנים את המסגד חזרה לכנסייה, אך עם כיבוש חברון בידי צלאח א-דין בשנת 1188 הוא הוסב שוב למסגד. צלאח א-דין שיפץ את מתחם מערת המכפלה ובנה מינרט בכל צד של החומה ההיקפית של המתחם, בסגנון סורי. שניים מתוך ארבעת המינרטים הללו שרדו עד ימינו. צלאח א-דין בנה גם את המחראב של המסגד, שכונה "מסגד אברהם".
המסגד שופץ והורחב במידה ניכרת בין השנים 1318 ל-1320, בתקופת שלטונו של הסולטאן מוחמד בן קלאוון, תחת פיקודו של סנג'ר אל-ג'וואלי, שהיה האמיר של עזה ופלשתינה, והמסגד נקרא מאז על שמו. באותה תקופה אל-ג'וואלי שיפץ והרחיב גם את המסגדים בהר הבית.
המסגד נבנה בתכנון אדריכלי חלבי. ההיסטוריון המצרי אל-מקריזי, בן המאה ה-15, מציין בכתביו כי תקרת המסגד עשויה "אבן מלוטשת להפליא".
מסגד אל-ג'וואלי נחשב לאחד המסגדים החשובים בעולם בקרב המוסלמים הסונים. עד תחילת המאה ה-20 הכניסה למתחם המסגד הותרה למוסלמים בלבד. יהודים ונוצרים הורשו להיכנס רק עד למדרגה השביעית המובילה למתחם.
לאחר מלחמת ששת הימים הפקיעה ישראל מידי הקאדי של חברון את החזקה שלו על מערת המכפלה. בשנת 1969, לאחר פיגוע טרור פלסטיני, הורה אלוף פיקוד מרכז רחבעם זאבי להרוס את המדרגות שסימלו את ההשפלה באיסור כניסת יהודים למערת המכפלה במשך מאות שנים.
לאחר שנת 1969 המשיך מסגד אל-ג'וואלי לשמש כמרכז הדתי המוסלמי של חברון. יהודים הורשו להתפלל במקום רק שעות ספורות בכל יום, ונאסרה כניסתם לאולם יצחק.
ב-25 בפברואר 1994 אירע טבח מערת המכפלה, בו נרצחו 29 מוסלמים שהתפללו באולם יצחק במסגד. לאחר הרצח הופרדו המתחמים המיועדים למתפללים היהודים ולמוסלמים, והשערים שבין החלקים ננעלו. האולם המרכזי של מסגד אל-ג'וואלי, אולם יצחק ורבקה, פתוח למתפללים מוסלמים בלבד רוב ימות השנה.
ביולי 2017 החליטה ועדת המורשת העולמית של אונסק"ו כי מערת המכפלה והעיר העתיקה של חברון הן אתרי מורשת של הרשות הפלסטינית. העיר העתיקה נרשמה כאתר מורשת עולמית בסיכון.
הערות שוליים

↑  Hebron: The city of Abraham, the Beloved, באתר "The Islamic Monthly", ‏26 באפריל 2005 (באנגלית).
↑  Ibrahimi Mosque/Tomb of the Patriarchs, באתר לונלי פלאנט (באנגלית).
↑  Haram al-Ibrahimi - Discover Islamic Art - Virtual Museum, באתר "Museum with No Frontiers" (באנגלית).
מרגרט הקדושה

| --- | --- |

 לידה:  1045 באראניה, הונגריה 
 פטירה:  16 בנובמבר 1093 (בגיל 48 בערך) אדינבורו, ממלכת סקוטלנד 
 מדינה:  ממלכת אנגליה, ממלכת סקוטלנד 
 מקום קבורה:  מנזר דנפרמליין 
 בן או בת זוג:  מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד (1069–?) 
 
מרגרט בגלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד
מרגרט הקדושה או מרגרט מוסקס (בגאלית סקוטית: Naomh Maighréad, בסקוטית: Saunt Marget;‏ 1045 – 16 בנובמבר 1093) הייתה נסיכה אנגלייה ומלכה רעיה סקוטית. לעיתים היא מכונה "הפנינה של סקוטנלד", מאחר שפירוש שמה ביוונית הוא פנינה. מרגרט הקדושה נולדה בממלכת הונגריה לאדוארד הגולה, בנו של אדמונד איירונסייד ומי שבילה את מרבית חייו בגלות לאחר עליית קְנוּט הגדול לכתר האנגלי, ולאָגָאתָה. מרגרט ומשפחתה חזרו לאנגליה ב-1057. לאחר תבוסתו של הרולד השני בקרב הייסטינגס ב-1066 אחיה אדגר אתלינג נבחר לרשת את כתר אנגליה, אך הוא מעולם לא הוכתר. לאחר מכן, היא ומשפחתה ברחו צפונה, ומרגרט נישאה למלקולם השלישי, מלך סקוטלנד בשלהי 1070.
מרגרט, שהייתה קתולית אדוקה, ייסדה מעבורת[דרושה הבהרה] החוצה את לשון הים של פורת' (דרום-מזרח סקוטלנד), לטובת עולי-הרגל למנזר הקדוש אנדרו. מרגרט הייתה אימם של שלושה ממלכי סקוטלנד (או ארבעה, אם כוללים בספירה את המלך אדמונד מסקוטנלד, ששלט במשותף עם דודו דונלד השלישי) ושל מלכה רעיה של אנגליה (אנ'). על פי "חייה של מרגרט הקדושה, מלכת הסקוטים" (Vita S. Margaritae (Scotorum) Reginae), מרגרט נפטרה בטירת אדינבורו ב-1093, ימים ספורים לאחר שקיבלה את ההודעה על מותו של המלך בקרב.
ב-1250 מרגרט הוכרזה כקדושה על ידי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי ושרידיה נקברו מחדש במנזר דנפרמליין בדנפרמליין, אך הם אבדו לאחר הרפורמציה בסקוטנלד. מרי, מלכת הסקוטים הקתולית החזיקה בחזקתה את ראשה של מרגרט בשלב מסוים, ולאחר מכן הוא הועבר למשמורת מסדר הישועים בצרפת, אך גם הוא אבד במהלך המהפכה הצרפתית.
ילדותה

מרגרט הייתה בתו של הנסיך האנגלי הגולה אדוראד וזוגתו אָגָאתָה, ונכדתו של המלך אדמונד איירונסייד. לאחר מותו של אדמונד ה-1016, קְנוּט שלח את אדוראד התינוק ואת אחיו לחצרו של אולוף סקטקונונג, מלך שוודיה, ולבסוף הם עשו דרכם לקייב (באותה תקופה, חלק מנסיכות קייב). לאחר שבגר, הוא נדד להונגריה, והיה מתומכי עלייתו של המלך אנדרו לשלטון ב-1046. מוצאה של אָגָאתָה שנוי במחלוקת. מרגרט נולדה בהונגריה ב-1045, כמו גם אחיה אדגר אתלינג ואחותה כריסטינה, וחונכה בחינוך דתי בחצר המלוכה ההונגרית.
חזרה לאנגליה

מרגרט ומשפחתה שבו לאנגליה כאשר אביה נקרא לחצר ב-1057, מאחר שהיה יורש פוטנציאלי לכתר של אדוארד המודה חשוך-הילדים. מיד עם הגעתם לחופי אנגליה אביה נפטר, בין אם בדרך הטבע או כתוצאה מהרעלה, ומרגרט בת ה-12 המשיכה עם יתר משפחתה לחצר, היות שאחיה נהפך כעת ליורשו של אביו, ובשל כך ליורש פוטנציאלי לכתרו של אדוראד המודה. כאשר אדוארד המודה נפטר לבסוף בתחילת ינואר 1066, הרולד השני נבחר למלך, כשאחת האפשרויות שהוצגו להעדפתו על פני אחיה של מרגרט, היא גילו הצעיר באותה תקופה. לאחר תבוסתו של הרולד בקרב הייסטינגס בשלהי 1066, אדגר ניסה לשוב ולהיבחר למלך, אך כאשר הנורמנים התקדמו ללונדון, הוִיטֶנָגֶמוֹט הסגירו את אדגר לויליאם הכובש, שלקח אותו לנורמנדי. ב-1068 חזר אדגר לאנגליה וכל המשפחה ברחו לרוזנות נורת'מבריה.
המסע לסקוטלנד

על פי המסורת, אָגָאתָה החליטה לעזוב את נורת'מבריה ב-1068 עם ילדיה לשוב לאירופה, אך סערה הסיטה את ספינתם מהמסלול והיא נסחפה צפונה לממלכת סקוטלנד, שם מלך סקוטנלד מלקולם השלישי העניק להם מקלט. המקום שבו הספינה נטרפה נקרא כיום "תקוותה של מרגרט הקדושה" (אנ') (כיום חלק מאיי אורקני). ההיסטוריונים חלוקים לגבי שנת המפגש עם מלקולם. לפי סימון מדרהאם (אנ'), היסטוריון בן המאה ה-12, ייתכן שמרגרט לא פגשה את המלך מלקולם לפני 1070, עד לאחר הנהירה לצפון (אנ') של ויליאם הכובש. מקורות אחרים מציינים כי פגישתם הראשונה התקיימה כבר ב-1059. לפי אורדריקוס ויטליס, אחת מפעולותיו הראשונות של מלקולם לאחר הכתרתו למלך סקוטלנד הייתה יציאה למסע לחצרו של אדוארד המודה ב-1059 בכדי לארגן את חתונתו עם "קרובתו של אדוארד, מרגרט, שהגיעה לאנגליה שנתיים קודם לכן מהונגריה". אם האירוסין אכן אורגנו כבר ב-1059, הן לא כובדו, ולפי ויטליס זו הסיבה לפלישת סקוטלנד לנורת'מבריה ב-1061, כאשר לינדיספרן (Lindisfarne) נבזזה.
מלקולם השלישי היה אלמן באותה עת עם שני ילדים, דונלד ודאנקן, וייתכן כי רצה להינשא לאחת מאחרונות השורדים ממשפחת המלוכה האנגלו-סקסונים המקורית (מצאצאיו של אלפרד הגדול). החתונה של מרגרט ומלקולם התקיימה ב-1070. לאחר מכן מלקולם ביצע מספר פשיטות נוספות לנורת'מבריה כדי לחזק את טענותיו של גיסו החדש אדגר לכתר האנגלי, אך לפעולות אלו ניכרה השפעה מועטה בלבד.
הערות שוליים

↑  St. Margaret Queen of Scotland (1047-1093), מתוך אתר saintmargaret.com (ארכיב), (באנגלית)
↑  קטע מתוך הספר Scotland's story, הסבר על הגעתה של מרגרט ומשפחתה לסקוטלנד, מאת H. E. Marshall (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007378210405171  BnF: cb124368410 (data)  GND: 129726990  ISNI: 0000 0003 7426 276X  LCCN: n80056907  NKC: jx20070528014  NLA: 59701834  NTA: 083431748  SUDOC: 033508356  VcBA: 495/309548  VIAF: 26151776733018010844   WorldCat (עם VIAF): 26151776733018010844