stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וים רוסקה
ביוגרפיה

ההישג המשמעותי הראשון שלו הגיע באליפות אירופה משנת 1965 שם זכה במדליית כסף בקטגוריית המשקל הפתוח ובמדליית ארד בקטגוריית המשקל מעל 93 ק"ג. באליפות אירופה שנה אחר מכן, זכה רוסקה לראשונה במדליית הזהב לאחר שניצח בקרב הגמר את אלוף אירופה המכהן פרנאוז צ'יקווילדזה הגיאורגי. באליפות העולם בשנת 1967 שנערכה בסולט לייק סיטי, רוסקה התחרה בקטגוריית המשקל מעל 93 ק"ג וזכה במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את נובויוקי מאג'ימה היפני. באליפות העולם הבאה שנערכה בשנת 1969 במקסיקו סיטי הוא התחרה בקטגוריית המשקל הפתוח וזכה במדליית הכסף לאחר שהגיע עד הגמר בו הפסיד ליפני מסאטושי שינומאקי.
באליפות העולם בשנת 1971 שנערכה בלודוויגסהאפן זכה רוסקה שוב במדליית הזהב. בקרב הראשון הוא ניצח את ז'אן קלוד-ברונדני הצרפתי, בשמינית הגמר הוא ניצח את אלפרד מאייר הגרמני וברבע את ניצח את וסילי יוסיק הסובייטי. בחצי הגמר הוא ניצח את היסקאזו איוואטה היפני ובגמר גבר על קלאוס גלאן הגרמני.
באולימפיאדת מינכן 1972 רוסקה התחרה בשתי קטגוריות משקל וזכה בשתי מדליות זהב מספר ימים לאחר הטבח ב-11 הספורטאים הישראלים. ב-31 באוגוסט הוא התחרה בקטגוריית המשקל מעל 93 ק"ג, בקרב הראשון בשלב שמינית הגמר הוא ניצח את טיג'יני בן קאסו המרוקאי, ברבע הגמר ניצח את דאגלס נלסון האמריקאי ובחצי הגמר ניצח את מוטוקי נישימורה היפני. בגמר רוסקה גבר באיפון על קלאוס גלאן הגרמני לאחר תרגיל הראי-גושי מוצלח. ב-8 בספטמבר רוסקה התחרה בקטגוריית המשקל הפתוח, בקרב הראשון הוא ניצח את אורליך פאלק השווייצרי, בשמינית הגמר הוא ניצח את פרננדו גרסיה מהפיליפינים וברבע הגמר הפסיד לוויטלי קוזנסטוב הסובייטי. רוסקה המשיך לקרבות בית הניחומים שם גבר על צ'יקאי אישי הברזילאי וקלאוס גלאן הגרמני. משם רוסקה הגיע לחצי הגמר וניצח באיפון את ז'אן קלוד-ברונדני הצרפתי. בגמר הוא ניצח את ויטלי קוזנסטוב לו הפסיד ברבע הגמר.
לאחר פרישתו

לאחר אולימפיאדת מינכן, רוסקה פרש ומונה למאמן הלאומי של נבחרת הולנד. מאוחר יותר החל להשתתף בתחרויות היאבקות ב-'New Japan Pro-Wrestling' (אנ') וב-WWE.
בשנת 2001 רוסקה עבר שבץ מוחי שהותיר אותו נכה פיזית באופן חלקי ופגע ביכולתו לדבר.
בשנת 2013 הוא נכנס להיכל התהילה של איגוד הג'ודו העולמי. רוסקה נפטר ב-14 בפברואר 2015 בגיל 74 והותיר אחריו שני ילדים וחמישה נכדים.
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
↑  הקרב מול ז'אן קלוד-ברונדני חצי גמר אולימפיאדת מינכן, אתר JudoInside
|  אלופים אולימפיים בג'ודו – משקל כבד (גברים) |
| --- | --- | --- |
| מעל 80 ק"ג | 1964: יפן איסאו אינוקומה |  |
| מעל 93 ק"ג | 1972: הולנד וים רוסקה   •   1976: ברית המועצות סרגיי נוביקוב |  |
| מעל 95 ק"ג | 1980:  אנג'לו פאריזי   •   1984: יפן היטושי סאיטו   •   1988: יפן היטושי סאיטו   •   1992: דוד חכלישווילי    •   1996: צרפת דויד דוייה |  |
| מעל 100 ק"ג | 2000: צרפת דויד דוייה   •   2004: יפן קייג'י סוזוקי   •   2008: יפן סאטושי אישיאי   •   2012: צרפת טדי רינר   •   2016: צרפת טדי רינר   •   2020: צ'כיה לוקאש קרפאלק   •   2024: צרפת טדי רינר |  |
|  אלופים אולימפיים בג'ודו – קטגוריה פתוחה (גברים) |
| --- | --- | --- |
| ללא הגבלת משקל | 1964: הולנד אנטון חסינק   •   1972: הולנד וים רוסקה   •   1976: יפן הארוקי אואמורה   •   1980: גרמניה המזרחית דיטמר לורנץ   •   1984: יפן יאסוהירו ימאשיטה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 6982 5281  LCCN: nb2012008703  NTA: 180928651  VIAF: 244786336   WorldCat (עם VIAF): 244786336
השעות היפות של דוכס ברי

| --- | --- |

עמוד מתוך הספר המתאר את "הבשורה".
 מידע כללי
 איורים:  האחים לימבור 
 שפת המקור:  לטינית 
 סוגה:  ספר השעות 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  העשור הראשון של המאה ה־15 
 
השעות היפות (בצרפתית: Belles Heures) הוא ספר שעות שנכתב ואויר במאה ה-15 עבור ז'אן, דוכס ברי, בנו של ז'אן השני, מלך צרפת.
את הספר הזמין הדוכס מהאחים לימבור בשנת 1404, לאחר מות פטרונם הקודם, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, והיה ליצירתם הראשונה עבור דוכס ברי (לימים יצרו עבורו גם את ספר השעות העשירות מאוד).
הספר כולל איורים גדולים רבים (בגודל מלא שטח הדף) המתארים אירועים בחיי קדושים נוצריים ואירועים מהברית החדשה.
גודלו של הספר 23.8 על 17 ס"מ.
הספר מוצג כיום במוזיאון הקלויסטרז השייך למוזיאון המטרופוליטן בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
איור המתאר את צליבת ישו.
ויקטור גוסמאן אולמדו

ויקטור אנדרס גוסמאן אולמדו (בספרדית: Víctor Andrés Guzmán Olmedo; נולד ב-7 במרץ 2002), הידוע גם בשם טורו, הוא כדורגלן מקסיקני שמשחק בעמדת הבלם במועדון המקסיקני, מונטריי, ובנבחרת מקסיקו.
קריירה

ב-21 בינואר 2020, גוסמאן ערך את הופעת הבכורה שלו בטיחואנה במשחק רבע הגמר של הגביע המקסיקני מול אתלטיקו סן לואיס, בניצחון של 1–0, משחק בו נכנס כמחליף. ב-25 ביולי 2020, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה המקסיקנית במשחק נגד אטלס, אשר הסתיים בניצחון 3–1.
נבחרת לאומית

ב-25 באוקטובר 2021, ויקטור גוסמאן קיבל את הזימון הראשון שלו לנבחרת מקסיקו. ב-20 באפריל 2023, ערך גוסמאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית בשוויון 1–1 נגד נבחרת ארצות הברית במסגרת משחק ידידות.
הערות שוליים

↑  Víctor Guzmán, en la mira de Selección, elsoldetijuana
↑  Tijuana debutó al zaguero Víctor Guzmán, ESPN
↑  Convocatoria de la Selección Nacional de México, miseleccion
↑  תקציר המשחק בין ארה"ב למקסיקו, באתר TRANSFERMARKT
| נבחרת מקסיקו – גביע הזהב 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 ח. רודריגס •  2 אראוחו •  3 מונטס •  4 אלברס •  5 ואסקס •  6 ארטאגה •  7 רומו •  8 ק. רודריגס •  9 הררה •  10 אלברדו •   11 חימנס •  12 מלאגון • 13 אוצ'ואה •  14 א. סאנצ'ס • 15 אנטונה • 16 ליינס • 17 פינדה • 18 צ'אווס • 19 ח. סאנצ'ס • 20 מרטין • 21 רייס • 22 גוסמאן • 23 גאיארדו • מאמן: לוסאנו |  1 ח. רודריגס •  2 אראוחו •  3 מונטס •  4 אלברס •  5 ואסקס •  6 ארטאגה •  7 רומו •  8 ק. רודריגס •  9 הררה •  10 אלברדו •   11 חימנס •  12 מלאגון • 13 אוצ'ואה •  14 א. סאנצ'ס • 15 אנטונה • 16 ליינס • 17 פינדה • 18 צ'אווס • 19 ח. סאנצ'ס • 20 מרטין • 21 רייס • 22 גוסמאן • 23 גאיארדו • מאמן: לוסאנו | מקסיקו |
ו. גרהאם קלייטור הבן

ויליאם גרהאם קלייטור הבן (באנגלית: .W. Graham Claytor Jr;‏ 14 במרץ 1912 – 14 במאי 1994) היה עורך דין, קצין צי ופקיד ממשל אמריקאי בתחומי הביטחון והתחבורה שכיהן תחת שלושה נשיאי ארצות הברית.
קלייטור זכור בשל פעולותיו במלחמת העולם השנייה כמפקד משחתת הליווי "ססיל ג'. דויל" (USS Cecil J. Doyle) שבזכותן ניצלו חייהם של 317 אנשי צוות של הסיירת הכבדה "אינדיאנפוליס" (USS Indianapolis) שטובעה על ידי צוללת יפנית. יותר משלושים שנה לאחר מכן, צעדיו של קלייטור לקידום זכויות הנשים והלהט"בים בצי ארצות הברית בתוקף תפקידו כמזכיר הצי, נחשבו ככאלה שהקדימו את זמנם. הוא גם ניהל קריירה משמעותית בתחום התחבורה, כולל 10 שנים כנשיא "חברת הרכבות הדרומית" (Southern Railway) ו-11 שנים בהן עמד בראש חברת אמטרק, והוביל את שירות רכבות הנוסעים בתקופה מאתגרת בתולדותיו.
קורות חייו

גרהאם קלייטור נולד ברואנוק, וירג'יניה וגדל הן בווירג'יניה והן בפילדלפיה. הוא היה בנם של גרטרוד האריס בוטרייט קלייטור, משוררת, ושל ו. גרהאם קלייטור האב, שהיה סגן נשיא חברת החשמל Appalachian Power.
ב-1933 סיים קלייטור את לימודיו באוניברסיטת וירג'יניה. ב-1936 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים בדרגת ההצטיינות "בכבוד רב ביותר" (summa cum laude). לאחר מכן הוא שימש כמתמחה בלשכתו של שופט בית המשפט לערעורים של ארצות הברית עבור הסבב השני לרנד הנד. בהמשך הוא עבר לוושינגטון די. סי. כדי לשמש כמתמחה בלשכתו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לואי ברנדייס, לפני שהצטרף למשרד עורכי הדין הוושינגטוני היוקרתי "קווינגטון וברלינג" (Covington & Burling).
שירות בצי

ב-1940, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ביקש קלייטור, שהיה אז בן 28, להתגייס לצי ארצות הברית, אך בתחילה נדחה בשל גילו. לבסוף עלה בידו להתגייס תחת התניה מיוחדת שהתבססה על ניסיונו הקודם בספורט ימי והוא הוצב בזירת באוקיינוס השקט.
בהמשך המלחמה מונה קלייטור כמפקד משחתת הליווי "ססיל ג'. דויל" (USS Cecil J. Doyle) שסיירה באוקיינוס השקט. באוגוסט 1945 זירז קלייטור את מהירות ספינתו, מבלי שקיבל הוראות לכך, כדי לבדוק דיווחים על אנשים צפים במים. עם התקרב הספינה לאזור הדיווח בשעת לילה, פקד קלייטור לכוון את זרקורי הספינה אל המים, זאת על אף הסיכון בחשיפת הספינה למתקפה אפשרית של צוללות יפניות. צעדו זה של קלייטור אפשר את הצלתם של ניצולי הסיירת הכבדה "אינדיאנפוליס" (USS Indianapolis) הטבועה.
האינדיאנפוליס הייתה במשימה חשאית, ועקב טעות בתקשורת, לא דווחה כנעדרת. כ-900 מאנשי צוות הספינה שרדו את ההטבעה, אך בילו ימים כשהם צפים בעזרת חגורות ההצלה כשהם מנסים לחמוק מהכרישים. בעוד שרק 317 ניצולים מתוך 1199 אנשי צוות ה"אינדיאנפוליס" נמשו מהמים, מעשיו של קלייטור צוינו בהרחבה על ידיהם ככאלה שמנעו אובדן חיי אדם נרחב יותר.
בחברת הרכבות הדרומית

לאחר המלחמה שב קלייטור לעיסוקו המשפטי בוושינגטון. ב-1963 הוא החל לעבוד ב"חברת הרכבות הדרומית" (Southern Railway) ובין השנים 1967–1977 הוא כיהן כנשיאה. על אף הרקע המשפטי שלו הוא נודע כאיש "תפעולי", נסע לעיתים קרובות ברכבות החברה, פיקח על הנעשה ובחן את ביצועי העובדים. בניגוד לקודמו, ויליאם ברוסנן, הוא היה "נשיא של העובדים", שוחח לעיתים קרובות עם צוותי הרכבות שבהן נסע, והיטה אוזן קשבת לעצותיהם כיצד לשפר את עבודת החברה. בגישתו זו הוא המשיך לאחר שהיה לנשיא אמטרק.
בממשל הפדרלי

בין השנים 1977–1979 כיהן קלייטור כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר. לזכותו ניתן לזקוף את ראשית ההכרה של צי ארצות הברית בזכויות הנשים לשירות על הספינות וזכויות הלהט"בים לפרוש מן השירות ללא רישום פלילי. גישתו זו נחשבה באותה תקופה כמתקדת לזמנה, ובהמשך הובילה לדיונים שנמשכו שנים בסוגיות שנויות במחלוקת אלו.
ב־1979 מונה קלייטור כסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית. בעת כהונתו בתפקיד זה היה עוזרו הצבאי הגנרל קולין פאוול.
בקיץ אותה שנה הוא עזב לזמן קצר את מחלקת ההגנה כדי לשמש כמזכיר התחבורה בפועל. כהונתו כמזכיר התחבורה בפועל הייתה לצורך מילוי מקום בין כהונותיהם של ברוק אדמס וניל גולדשמידט.
בחברת אמטרק

ב-1982 פרש קלייטור מהממשל הפדרלי כדי להוביל את חברת הרכבות הממשלתית אמטרק. לתפקיד זה הוא גויס על ידי ג'ון רילי, עורך דין שבהמשך עמד בראש מנהל הרכבות הפדרלי בממשלו של הנשיא רונלד רייגן בין השנים 1983–1989.
במהלך 11 שנות כהונתו באמטרק שמר קלייטור על יחסים טובים עם הקונגרס של ארצות הברית. מקץ שבע שנים למינויו של קלייטור כנשיא החברה, עלה בידו לגייס מספיק כספים כדי לכסות 72% מתקציב התפעול של החברה שב-1989 עמד על 1.7 מיליארד דולר, בעוד שב-1981 עמד נתון זה על 48%. שיפור זה הושג בעיקר באמצעות קיצוץ משמעותי בעלויות ושיווק אגרסיבי. לזכותו של קלייטור נזקפה הבאת יציבות פוליטית ותפעולית לרשת רכבות הנוסעים הלאומית, שמירה על תפקוד יעיל על אף ניסיונות חוזרים ונשנים של פקידי ממשל רייגן ופקיד יורשו ג'ורג' הרברט ווקר בוש, לצמצם כמעט לחלוטין את המימון הממשלתי שניתן לחברה. ב-1993 פרש קלייטור מאמטרק.
מותו ומורשתו

ב-1977 זכה קלייטור בתואר "איש השנה של וירג'יניה". ב-1989 הוא הוכתר כ"איש השנה של הרכבת" על ידי המגזין Railway Age.
גרהאם קלייטור נפטר ב-14 במאי 1994 בברדנטון, פלורידה. בתחנת הרכבת יוניון סטיישן של אמטרק שבוושיגנטון נקראה על שמו רחבת הכניסה.
הערות שוליים

↑  Alpert, Mark (1989-10-23). "Still Chugging". Fortune.
↑  "VPA's Virginian of the Year". Virginia Press Association. Archived from the original on 2007-09-30.
↑  William C. Vantuono, Railroader of the Year: All Aboard with Joe Boardman, Railway Age, January 09, 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n92054332  NARA: 10575787  SNAC: w6t75bms  VIAF: 28727074   WorldCat (עם VIAF): 28727074
ז'וזפ אסקולה

ז'וזפ אסקולה אי סגלס (בקטלאנית: Josep Escolà i Segalés; נולד ב-28 באוגוסט 1914 בברצלונה שבקטלוניה, נפטר ב-7 במרץ 1998) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת החלוץ. אסקולה שיחק במשך מרבית הקריירה שלו בברצלונה, וייצג גם את נבחרות ספרד וקטלוניה. לאחר פרישתו ממשחק ב-1948 אימן אסקולה מספר קבוצות, ובהן לבאנטה וסבדל. אסקולה הוא אחד מהראשונים בטבלת מלכי השערים של מועדון הכדורגל ברצלונה בכל הזמנים.
קריירה

אסקולה החל את הקריירה שלו במדי קבוצה שבסיסה בשכונת מגוריו ב-1933. כעבור שנה עבר לברצלונה, ואת הופעת בכורתו בליגת העל הספרדית ערך תחת הדרכתו של פרנץ פלאטקו ב-2 בדצמבר 1934. כבר בבכורתו הבקיע את השער הראשון מבין רבים במדי ברצלונה. בעונתו הראשונה במועדון עזר לו לזכות באליפות קטלוניה. בעונה הבאה, תחת ממשיך דרכו של פלאטקו, פטריק אוקונל, זכתה הקבוצה באליפות קטלוניה נוספת והגיעה לגמר גביע ספרד. לקראת סוף משחק הגמר מול ריאל מדריד, במצב של 2-1 למדריד, נפסקה בעיטת עונשין לטובת ברצלונה. אסקולה בעט את הכדור, אך שוער היריבה ריקארדו זאמורה הדף את הכדור בצורה מרהיבה, ובכך מנע מברצלונה להשוות ולהביא את המשחק להארכה.
מלחמת האזרחים הספרדית שפרצה ב-1936 גרמה להשעיית הליגה. כתוצאה מכך השתתפה ברצלונה ב"ליגה התיכונה", שהשתתפו בה קבוצות מהרפובליקה הספרדית השנייה. אסקולה עזר לקבוצתו לזכות בתואר. לאחר מכן, כאשר היה בלתי אפשרי לארגן את הטורניר מחדש עקב חלוקת הרפובליקה, יצא המועדון למסע באמריקה במטרה לגייס כספים, בין היתר. הקבוצה שיחקה 14 משחקים מול קבוצות אמריקניות.
רבים מחברי הקבוצה, ובהם אסקולה, החליטו לא לחזור לספרד בשל המלחמה. לכן, אסקולה הצטרף לקבוצה הצרפתית סטה, שהייתה מהבולטות בצרפת באותה תקופה. הוא נשאר בקבוצה עד 1940 ועזר לה לזכות באליפות השנייה בתולדותיה.
עם תום המלחמה, הטיל השלטון חרם של שש שנים על השחקנים שברחו מספרד. אף על פי כן, נשיא מועדון הכדורגל ברצלונה אנריקה פיניירו פעל למען מתן אישור לשחקני הקבוצה לשחק. אכן, אסקולה ושחקנים נוספים הורשו לשחק ב-1941, באמצע עונת 1940/1941. בעונה הבאה, עונה בה אסקולה שיחק רק בתשעה משחקי ליגה, נאלצה הקבוצה להתמודד עם מאבקים כנגד ירידה לליגת המשנה. אי לכך, הצליח המועדון לזכות בגביע הגנרל (השם שניתן לגביע ספרד בימים אלו), לאחר ניצחון 4-3 בגמר עם שני שערים של אסקולה.
כמו כן, אסקולה היה מעורב גם במשחק השנוי במחלוקת בגביע הגנרל כשנה לאחר מכן. במשחק הראשון מבין השניים, שנערך בלס קורטס, ברצלונה ניצחה על אף שהשופט איפשר לשחקני ריאל מדריד לתקל בעוצמה את שחקני ברצלונה, ובהם אסקולה, שנאלץ לפרוש מהמשחק במהלכו. במשחק הגומלין ברצלונה הובסה 11-1, ולפי טענות, איימו תומכי השלטון הפאשיסטי (שתמך בעצמו בריאל מדריד) על חייהם של שחקני ברצלונה, ובהם אסקולה.
לאחר מכן החלה הקבוצה לשגשג, עם אסקולה במדיה, וזכתה בשלוש אליפויות ובגביע הלטיני. ב-1949, בתום עונה בה זכתה הקבוצה באליפות, פרש אסקולה ממשחק.
לאחר פרישתו המשיך אסקולה לעסוק בתחום הכדורגל, אך כמאמן. הוא אימן מספר קבוצות - בדאלונה, סבדל, קאסטיון ולבאנטה. ללבאנטה עזר להעפיל מהליגה השלישית לליגה השנייה. תפקידו האחרון בתחום הכדורגל היה אימון קבוצת הילדים של מועדון הכדורגל ברצלונה.
נבחרות ספרד וקטלוניה

אסקולה שיחק בעשרה משחקים של נבחרת קטלוניה והבקיע שני שערים, בין 1934 ל-1948. במדי נבחרת ספרד הופיע פעמיים - שתי הפעמים היו מול נבחרת פורטוגל ושתיהן הסתיימו בתוצאה תיקו 2. הראשונה הייתה ב-2 בינואר 1941 והשנייה הייתה ב-11 במרץ 1945.
ז'וזפ ואיה

ז'וזפ ואיה אי מאס (בקטלאנית-ספרדית: Josep Valle i Mas,  לעיתים נקרא בשם הספרדי "חוסה" (José); נולד ב-13 בנובמבר 1917 באולייטה שבספרד, נפטר ב-31 בדצמבר 2005 בברצלונה) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת הקיצוני. את עיקר הקריירה שלו בילה ואיה במדי ברצלונה, שם שיחק 8 שנים בין 1940 ל-1948, והוא זכה עם הקבוצה פעמיים באליפות הליגה הספרדית ופעם אחת בגביע הספרדי.
קריירה

ואיה אמנם נולד באולייטה, כפר קטן באראגון, אך הוא גדל בברצלונה, בירת קטלוניה. בילדותו שיחק במחלקת הנוער של הקבוצה הקטנה וילקורטנס. ב-1935, כשהיה בן 17, הצטרף לסאנטס, קבוצה מהעיר ברצלונה. ב-1936 פרצה מלחמת האזרחים הספרדית שעצרה את התקדמותו. ואיה נלחם בחזית, שם נתפס והועבר למחנה מעצר בצרפת. בתום המלחמה חזר לשחק בסאנטס. על אף התעניינות מצדה של אספניול, שוכנע ואיה על ידי שחקן העבר של סאנטס וברצלונה, אגוסטי סאנצ'ו, לחתום במדי ברצלונה, הקבוצה הבכירה בעיר. ואיה ערך את הופעת הבכורה במדי ברצלונה ב-23 ביוני 1940 במשחק ידידות נגד ריאל סוסיאדד. את הבכורה הרשמית ערך ואיה ב-29 בספטמבר, במחזור הראשון של הליגה הספרדית, אז גם הבקיע שער ראשון במדי ברצלונה, בתבוסת קבוצתו 11-1 על ידי סביליה.
ואיה שיחק במדי ברצלונה במשך 8 שנים. שיחק בעמדת הקיצוני, בעיקר בשמאל אך מדי פעם בגם בימין. הוא נודע בעיקר בזכות מהירותו ומסירות הרוחב שהעביר לרחבה, שבישלו מספר רב של שערים לחבריו להתקפה, הבולטים שבהם מריאנו מרטין בשנים הראשונות וססאר בשנים המאוחרות יותר. לצד הבישולים, תרם ואיה לברצלונה גם מספר דו-ספרתי של שערים. ב-141 משחקים במדי הקבוצה הבקיע 49 שערים, 20 מתוכם בליגה הספרדית. עונת השיא שלו מבחינת הבקעת שערים הייתה עונת 1942/1943, אז הבקיע 7 שערים, כולל שלושער בניצחון 8-0 על סלטה ויגו ב-8 בנובמבר 1942 וצמד בקלאסיקו נגד ריאל מדריד ב-10 בינואר 1943, שהסתיים בתיקו 5-5.
בעונת 1943/1944 הבקיע ואיה 5 שערים ב-15 הופעות, אחד מהם היה השער היחיד בקלאסיקו בו ניצחה ברצלונה 1-0 את ריאל מדריד ב-2 בינואר 1944. בעונה הבאה זכה עם ברצלונה באליפות הליגה, אם כי ב-14 משחקים בהם שותף לא הצליח להבקיע. בהמשך 1945 זכה ואיה עם הקבוצה עם בקופה דה אורו, ובעונת 1947/1948 הצליחה ברצלונה לזכות באליפות פעם נוספת. בעונה זו הבקיע שער ליגה אחד, שער הליגה האחרון במדי ברצלונה, בניצחון 3-0 על אתלטיק בילבאו ב-11 באפריל 1948.
ב-1948, כשהיה בן 30, עזב ואיה את ברצלונה והצטרף לבדאלונה, קבוצה קטנה ליד העיר ברצלונה. כעבור שנתיים הצטרף לסאנט אנדראו, ששיחקה בליגה השנייה. בסאנט אנדראו שיחק במשך שנתיים, לפני שעבר לפלמוס, שם פרש ממשחק.
ואיה לא השתתף באף משחק במדי נבחרת ספרד, אך הוא לקח חלק בשני משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה, הראשון ב-1943 והשני ב-1944, בשניהם הבקיע שער.
לאחר פרישתו עבד לתקופות קצרות כמאמן כדורגל, כשהקבוצה הבכירה ביותר שאימן הייתה סאנט אנדראו. במשך שתי הקדנציות שלו שם, הן בשנות ה-50 והן בשנות ה-60, הייתה הקבוצה בליגה השלישית.
עיסוקו העיקרי לאחר שפרש ממשחק היה באגודת השחקנים הוותיקים של ברצלונה. ואיה היה מעמודי התווך בארגון, והוא הרבה לבקר ולתמוך בשחקני עבר של המועדון שסבלו מבעיות כספיות או בריאותיות. במהלך חגיגות המאה של המועדון ב-1999 עזר לאתר וליצור קשר עם שחקני העבר של המועדון שעדיין בחיים, על מנת להביאם למפגש איחוד. מתוך 329 שחקני עבר, נכחו 250 במפגש, שנערך ב-29 באפריל 1999.
ב-27 בדצמבר 2005 אושפז בשל אוטם בריאה, וכעבור 4 ימים נפטר, בגיל 88.
תארים > ברצלונה

אליפות ספרד (2): 1944/1945, 1947/1948
הגביע הספרדי (1): 1941/1942
קופה דה אורו (1): 1945
ז'וזפ מיראקלה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בינואר 1904 ברצלונה, ספרד 
 פטירה:  19 בנובמבר 1998 (בגיל 94) ברצלונה, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 שפות היצירה:  קטלאנית, ספרדית 
 פרסים והוקרה:  צלב סנט ז'ורדי (1983) 
 חתימה:   
 
ז'וזפ מיראקלה אי מונטסראט (בקטלאנית: Josep Miracle i Montserrat; סאנטס, ברצלונה, 9 בינואר 1904 – ברצלונה, 19 בנובמבר 1998) היה סופר ובלשן קטלאני.
ביוגרפיה

מיראקלה למד באופן עצמאי בקבוצות חובבי תרבות ברובע סאנטס בברצלונה. הוא היה תלמידו של פומפאו פברה. הוא עבד בבית ההוצאה סלקטה, אחד הראשונים שפרסמו ספרים בשפה הקטלאנית לאחר מלחמת האזרחים הספרדית, תחילה כעורך לשוני, ולאחר מכן כמנהל הספרותי. כמו כן, ניהל את חנות הספרים הגדולה ליברריה קטלוניה (Llibreria Catalònia) בברצלונה.
הוא כתב רומנים בסגנון נטורליסטי, ומדי פעם גם שירה ויצירות תיאטרון. אולם, הוא הצטיין במיוחד בכתיבת ביוגרפיות – מקיפות, מגובות במקורות, ולעיתים קרובות דעתניות ופולמוסניות. ראוי להזכיר את אלה המוקדשות לז'סינט ורדגר, ז'וזפ מריה פולק ופומפאו פברה, בנוסף לכך – מאמרים על דמויות חשובות אחרות בתרבות הקטלאנית כגון ז'ואן מרגאל, אנז'ל גימרה וויקטור קטלה. באותו הזמן, הוא הרחיב את פרקי הדקדוק של המילון הכללי השפה קטלאנית מאת פומפאו פברה (מהדורת 1966) והוציא לאור ספרי דקדוק ומילונים אחרים. בשנת 1983, הוא קיבל את פרס צלב סנט ז'ורדי.
מיראקלה חלק על  חלק מהתקנות הלשוניות של המוסד ללימודים קטלאניים ובעקבות זאת הוציא לאור באנדורה ב־1993 את "המילון הלאומי של השפה הקטלאנית" בהתאם לפרשנות שלו לעבודתו של פומפאו פברה.
הספרייה שלו שמורה בארכיון העירוני של רובע סאנטס, והספרייה של רובע ואלווידררה, שבו הוא חי במשך שנים רבות, קרויה על שמו.
פרסים ספרותיים

משחקי הפרחים:
Flor Natural - 1920
Flor Natural - 1921
Flor Natural - 1922
Pompeu Fabra als Jocs Florals de la Llengua Catalana de Montevideo - 1949
IEC-Francesc Mateu - 1959 - La restauració dels Jocs Florals
Joan Estelrich - 1978 - Caterina Albert i Paradís, 'Víctor Català'
ויקטור גונארסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 במרץ 1953 Jämjö, שוודיה 
 נרצח:  4 בדצמבר 1993 (בגיל 40) קרוליינה הצפונית, ארצות הברית 
 מדינה:  שוודיה 
 מפלגה:  מפלגץ הפועלים האירופית 
 
ויקטור גונארסון (בשוודית: Victor Gunnarsson‏; 31 במרץ 1953 – 3 או 4 בדצמבר 1993) היה פעיל ימין קיצוני שוודי. ב-1986 התפרסם בתור חשוד ברצח ראש הממשלה אולוף פלמה. היגר לארצות הברית ושם נרצח בידי שוטר אמריקני.
רצח אולוף פלמה

ב-28 בפברואר 1986 נרצח ראש הממשלה אולוף פלמה ביריות במרכז סטוקהולם. הרוצח נמלט ולא הותיר עקבות. בימים הבאים, משטרת שוודיה ביצעה גל מעצרים. ב-8 במרץ נעצר גונארסון לראשונה לאחר שעדי ראייה טענו שראו אותו בזירת הרצח. בדירתו נמצאו עלונים נגד פלמה וממשלתו. גונארסון שוחרר עד מהרה לאחר סכסוך בעניינו בין המשטרה לפרקליטות. עם זאת, משטרת שוודיה המשיכה לעקוב אחריו ולהאזין לטלפונים שלו. בהתאם למדיניות התקשורת השוודית של אי-חשיפת שמות חשודים, הוא נודע לציבור בשם הקוד "הבן ה-33" (33-åringen). בשלב מסוים, גונארסון מאס בתשומת הלב הציבורית והמשטרתית, והיגר לארצות הברית.
מותו

גופתו הכמעט עירומה של גונארסון נמצאה באזור מיוער בשם דיפ גאפ (Deep Gap) במרחק של כ-138 ק"מ מדירתו בסולסברי, צפון קרוליינה. הוא נורה פעמיים בראשו. תאריך הרצח נקבע ל-3 או 4 בדצמבר 1993.
החקירה התמקדה בשוטר לשעבר בשם למונט סי אנדרווד. אנדרווד היה מאורס בזמנו לאשה בשם קיי וודן, אשר עזבה אותו לטובת גונארסן. זמן קצר לפני כן, אנדרווד רצח גם את קתרין מילר, אמה של קיי. הוא נידון למאסר עולם פלוס 40 שנה.
בינואר 2010, שופט בבית המשפט המחוזי במחוז המערבי של צפון קרולינה קבע כי אנדרווד סבל מייעוץ לא יעיל והורה להעניק לו משפט חדש או לשחרר אותו מהכלא תוך 180 יום. החלטה זו בוטלה והמשפט החדש נדחה על ידי בית המשפט לערעורים בארצות הברית בינואר 2011. בית המשפט לערעורים קבע כי גם אם עורכי דינו של אנדרווד היו לא יעילים כפי שטען, הראיות נגדו היו כה מכריעות עד שחוסר הכשירות, לכאורה, של עורכי הדין, לא היה רלוונטי. אנדרווד היה כלוא עד מותו ב-23 בדצמבר 2018.
הערות שוליים

↑  SOU 2002:87 Rikets säkerhet och den personliga integriteten
↑  "De olika spåren i Palmeutredningen: 33-åringen var misstänkt"
↑  "NO. COA98-648, North Carolina Court of Appeals, Filed: 17 August 1999"
↑  "Ex-officer convicted in 1993 slaying of Swedish man dies, State Region AP, journalnow.com".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2009026408  VIAF: 101450358   WorldCat (עם VIAF): 101450358
ויקטור גנב

ויקטור ויקטורוב גנב (בבולגרית: Виктор Викторов Генев; נולד ב-27 באוקטובר 1988) הוא כדורגלן בולגרי, המשחק בסלביה סופיה בעמדת הבלם.
קריירה

גנב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לבסקי סופיה. בעונת 2007/2008 עלה לקבוצה הבוגרת, אך בתחילת העונה הושאל למונטנה וחזר ממנה בינואר של אותה שנה. ב-19 במרץ 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה בהפסד 1-0 נגד לוקומוטיב פלובדיב. ב-15 ביולי 2009 גנב ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית בניצחון 0-4 נגד סנטה ג'וליה האנדורית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
ב-23 ביוני 2010 חתם בסלביה סופיה אליה הגיע בהעברה חופשית. במהלך תקופתו בסלביה, הושאל לקריליה סובייטוב סמרה מליגת העל הרוסית ולאולקסנדריה מליגת העל האוקראינית.
בינואר 2014 חתם בספרטק סמיי מליגת העל הקזחית.
ב-26 בפברואר 2015 חתם בסנט מירן מליגת העל הסקוטית. יומיים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד המילטון אקדמיקל.
ב-7 בספטמבר 2015 חתם בפטרולול פלוישט עד לסיום העונה. במאי 2016 חתם בדינמו מינסק מליגת העל הבלארוסית בכדורגל בה שיחק שני משחקים ושוחרר לאחר מכן.
בתחילת עונת 2016/2017 חזר ללבסקי סופיה וב-26 בפברואר 2017 חתם בבוטב פלובדיב. בתום העונה גנב זכה עם בוטב בגביע הבולגרי. בנוסף, גנב הבקיע פנדל במהלך דו-קרב בעיטות עונשין נגד לודוגורץ ראזגרד במסגרת הסופר קאפ הבולגרי, בו זכתה בוטב אחרי ניצחון 4-5 בתום הדו-קרב.
ב-24 באוגוסט 2017 חתם במ.ס. אשדוד לשנתיים כמחליפו של חאתם אלחמיד שעזב להפועל באר שבע, אך בתום העונה שוחרר מהקבוצה.
ב-1 בנובמבר 2018 חתם בצ'רנו מורה ורנה.
תארים

ליגת העל הבולגרית: 2008/2009
הסופר קאפ בולגרי: 2009
ליגת העל הבולגרית: 2016/2017
הסופר קאפ בולגרי: 2017
הערות שוליים

↑  דור ביטון, ‏רשמית: ויקטור גנב חתם לשנתיים במ.ס אשדוד, באתר ONE‏, 24 באוגוסט 2017
ויקטור בוט

| --- | --- |
ויקטור בוט, 2022
ויקטור בוט, 2022
 לידה:  13 בינואר 1967 (בן 57) דושנבה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית, ברית המועצות 
 מדינה:  רוסיה
 כינויים נוספים:  ויקטור בוטוב, באד בולאקין ובוריס ואדים מרקוביץ'
 ידוע בשל:  סחר נשק
 השכלה:  המכון הצבאי לשפות זרות של גר"ו
 תקופת הפעילות:  1990–2008 (כ־18 שנים)
 מקצוע:  סוחר נשק
 מפלגה:  המפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה 
 בת זוג:  אלה בוט
 http://www.victorbout.com/
 
ויקטור אנאטולייביץ' בּוּט (ברוסית: Виктор Анатольевич Бут; נולד ב-13 בינואר 1967, דושנבה, טג'יקיסטן) הוא איש עסקים רוסי, המכונה על ידי שירותי אכיפת החוק בארצות הברית, סוחר הנשק הגדול ביותר בעולם.
משרד החוץ הבריטי ביקש להטיל עליו סנקציות בשל פעילות חברתו "נתיבי האספקה האווירית", שהוציאה טיסות, לטענת המערב נושאות נשק, ממזרח אירופה, בעיקר מבולגריה, מולדובה ואוקראינה, אל ליבריה ואנגולה. בשיתוף פעולה עם הרשויות האמריקאיות, עצרה המשטרה המלכותית של תאילנד את בוט בעת ביקורו בבנגקוק בשנת 2008. ארצות הברית דרשה את הסגרתו, וזו אושרה באוגוסט 2010 על ידי בית המשפט העליון של תאילנד.
בוט היה כלוא במרכז הכליאה העירוני בניו יורק מאז אפריל 2012, עת נידון ל-25 שנות מאסר ועד דצמבר 2022 עת שוחרר תמורת שחרורה של בריטני גריינר.
הוא נשוי לאלה בוט החל משנת 1992. הם הכירו באנגולה בשרתו במסגרת משלחת צבא ברית המועצות. יש לו בת שמתגוררת באיחוד האמירויות הערביות.
קורות חיים

בוט נולד בדושנבה, ברית המועצות (כיום בירת טג'יקיסטן) ב-13 בינואר 1967.
עוד בבית הספר למד אספרנטו וגרמנית. לאחר שלא הצליח להתקבל ללימודים במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים ב-מוסקבה גויס לצבא ב-1985.