stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכנסייה מכוסת החול

| --- | --- |

המגדל הצפוני
 מידע כללי
 סוג:  כנסייה לשעבר 
 על שם:  לאורנטיוס מרומא 
 כתובת:  Skagen Klitplantage 
 מיקום:  מועצת פרדריקסהאבן 
 מדינה:  דנמרק 
 בעלים:  המוזיאון הלאומי של דנמרק
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1335 (נחפרה חלקית מחדש בסוף המאה ה-19) – 1387
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־14 
 תאריך פירוק:  1795
 חומרי בנייה:  לבנה 
 סגנון אדריכלי:  ימי ביניים אדריכלות גותית
 קואורדינטות:  57°42′49″N 10°33′02″E﻿ / ﻿57.713608558793°N 10.550497588742°E﻿ / 57.713608558793; 10.550497588742
  (למפת דנמרק מוגדלת) קופנהגן אודנסה אולבורג אורהוס אסביירג שוודיה גרמניההכנסייה מכוסת החול(למפת דנמרק רגילה) קופנהגן אודנסה אולבורג אורהוס אסביירג שוודיה גרמניההכנסייה מכוסת החול
 
הכנסייה מכוסת החול (בדנית: Den Tilsandede Kirke) היא כנסייה מהמאה ה-14 המוקדשת לקדוש לאורנטיוס מרומא. הכנסייה הבנויה מלבנים, ממוקמת כ-2 קילומטר דרומית-מערבית לעיר סקיין (Skagen) שבדנמרק. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-18 כוסתה הכנסייה למחצה בחול שמקורו בדיונות סמוכות, וקהילת המאמינים חשפה את דלת הכניסה למבנה מהחול הרב לפני כל שימוש בכנסייה (לתפילה). המאבק בחול הרב נמשך עד לשנת 1795, אז ננטשה לבסוף. הכנסייה נהרסה בחלוף הזמן, כשהשריד היחיד שנותר ממנה כיום הוא מגדל הפעמונים.
אדריכלות

הכנסייה היא מהמבנים העתיקים ביותר באזור סקיין (Skagen) שבדנמרק. היא נבנתה מלבנים בסגנון גותי בין 1335 ל-1387 (אז הוזכרה לראשונה). לכנסייה הייתה ספינה ראשית מקומרת עם תמיכות דואות, ומגדל עם גמלון מדורג (Crow-stepped gable), שנוסף ב-1475. משרד הכומר (Vestry) היה בצדה הצפוני, מרפסת-הכנסייה (Church porch) בצדה הדרומי, ומגדל נוסף בקצה המערבי של הספינה הראשית. הכנסייה (כולל המגדלים) השתרעה לאורך של כ-45 מטרים, והתנשאה לרום של כ-22 מטרים. גוף הכנסייה נבנה מלבנים אדומות, הגג היה מצופה בעופרת, והמגדל נבנה מלבנים צהובות שסודרו בתבנית (ושנצבעו בלבן לאחר 1816). הלבנים הובאו מהולנד ומגרמניה, ובעיקר מהעיר ליבק. המגדל הנוכחי שנותר במקום מתנשא לגובה של כ-18 מטרים מעל החול.
היסטוריה

הכנסייה הוזכרה לראשונה ב-13 במרץ 1387 כמקום טביעתה של ספינה של ברית ערי הנזה. ביום הראשון הובאו 861 בגדים מסיפונה של הספינה לכנסייה הסמוכה. ביום שלאחר מכן הכומר בנהרט (Bernhard) הביא לכנסייה 7 חבילות נוספות של בגדים לכנסייה. מלכת דנמרק מרגרטה הראשונה קיבלה 400 חבילות מהן, ובשנת 1394 שילמה 320 נובלים כתשלום על הציוד האבוד, אף כי ערך הסחורה נאמד בכ-2,750 נובלים. הכומר שמר 7 חבילות, אך נשבע כי "בשם כבודו ככומר ידווח למלך ולמלכה מה אורך הבד שבתוכן". הכנסייה נותרה בידי הכתר עד שנת 1459, אז הועברה לידי בית החולים (Helligåndsklostret i Aalborg) של מסדר רוח הקודש (Order of the Holy Ghost) בעיר אולבורג שבדנמרק.
החל מסביבות שנת 1600 החל לכסות את הכנסייה חול שהגיע מדיונה סמוכה הקרויה רוביארג מיל (Råbjerg Mile), כשהאזור הסובב את המבנה עבר תהליך מדבור שהרס את השדות. החול קבר תחתיו גם את הכפר הסמוך (ליד סקיין), והגיע לכנסייה לקראת שלהי המאה ה-18. החולות קברו תחתם חלקים גדולים מחופי הים הצפוני בין 1400 ל-1800 (כולל בסקוטלנד, הולנד ודנמרק). במהלך שנות ה-90 של המאה ה-17 שני אירועים דומים של מדבור התרחשו בסקוטלנד, והתהליך בדנמרק נמשך כ-200 שנה. ביום התפילה הגדול (Store bededag, חג דתי דני הנחוג ביום השישי הרביעי שלפני חג הפסחא) של שנת 1775 היה קהל המאמינים צריך לחפור לראשונה ולפנות את החול הרב שהצטבר מול דלת הכניסה לכנסייה, ומאותו יום ואילך למשך 20 השנים הבאות נאלצו המקומיים לחפור ולפנות את החול בכל פעם שבה הגיעו לתפילה או לטקס במבנה, ולא קיבלו אישור לסגור אותה. ריהוט הכנסייה וקישוטיה הפנימיים הוסרו וחלקם נמכרו. בשנת 1795 נסגרה הכנסייה לצמיתות בצו מלכותי של הכתר הדני, וגוף הכנסייה נהרס. הגביע, הפמוטים והפעמון הועברו לשימוש בכנסייה החדשה שנבנתה בסקיין על ידי כריסטיאן פרדריק הנסן (Christian Frederik Hansen) ב-1841.
טקס הלוויה האחרון במקום התרחש ב-1801 או ב-1810 (לפי מקורות סותרים). לקראת סוף המאה ה-19 חפר המוזיאון הלאומי של דנמרק (Nationalmuseet), כיום בעלי המקום, וחשף חלקים מהמגדל של הכנסייה, וזה החלק היחיד הן מהכנסייה והן מהכפר הסמוך שנראה כיום ובולט בשטח. החלק של הספינה הראשית מעולם לא נחפר, וההנחה היא שרצפת העץ, המזבח ואגן טבילה עדיין שרויים מתחת לחול.
הכנסייה היא אתר מורשת לאומית לשימור מאז 1937, והיא אחת הכנסיות הידועות ביותר בדנמרק. הנס כריסטיאן אנדרסן כתב עליה בחיבורו "סיפור מהדיונות" (En Historie fra Klitterne).
גלריה

ציור של הכנסייה
המגדל בתוך הדיונה
הנוף מחלון המגדל
מראה הקשת של הגג בתוך המגדל
הערות שוליים

1 2 3 4  "Skagen gamle kirke (den tilsandede)" (בדנית). Danmarks Kirkehistorie.
1 2  Den Tilsandede Kirke Visit Denmark
↑  Etting, Vivian (2004). Queen Margrete I, 1353–1412: And the Founding of the Nordic Union. BRILL. pp. 74–75. ISBN 9789004136526.
1 2 3  Lamb, Hubert (2013). Weather, Climate and Human Affairs: A Book of Essays and Other Papers. Routledge. p. 119. ISBN 9781136639616.
↑  "Skagen gamle kirkeruin". Kulturstyrelsen, Kulturministriet (Danish Agency for Culture, Danish Ministry of Culture).
↑  Andersen, Hans Christian (2011). The Complete Fairy Tales and Stories. Erik Christian Haugaard (trans.). Random House. p. 1085. ISBN 9780307777898.
הכוחות המזוינים של בלארוס

הכוחות המזוינים של בלארוס (בבלארוסית: Узбро́еныя Сі́лы Рэспу́блікі Белару́сь) נוסדו עם כינונה של המדינה לאחר התפרקות ברית המועצות והקמת הרפובליקה של בלארוס.
היסטוריה

הרפובליקה העממית הבלארוסית שהתקיימה במרץ 1918 עד 1919 לא הספיקה ליצור כוחות חמושים בקיומה הקצר, אף שתועדו ניסיונות ליצור צבא.
עד 1991 כלל המחוז הצבאי הביילורוסי הסובייטי את ארמיית הטנקים החמישית שמפקדתה שכנה בבוברויסק, את ארמיית הטנקים השביעית ששכנה בבוריסוב, את הארמייה ה-28 שמוקמה בגרודנו, את החטיבה הרובאית הממוכנת 120, ואת מרכז ההדרכה של גווארדיה 72. בנוסף לכוחות אלה שכנו בבלארוס מספר יחידות שהיו כפופות ישירות למטכ"ל הסובייטי, כמו אוגדת הוטסים[דרושה הבהרה] של הגווארדיה ה-103, החטיבה ה-38 של הגווארדיה ה-38, חיל ההגנה האווירי ה-11 של ארמיית ההגנה האווירי השנייה, צבא האוויר[דרושה הבהרה] ה-26 וכן יחידות ותצורות של כוחות הטילים האסטרטגיים, תעופה ארוכת טווח, וכוחות מיוחדים.
בסוף 1991 כלל צבא הטנקים של הגווארדיה החמישית את חטיבה הרובאית הממוכנת של הגווארדיה ה-30, שחזרו באותה תקופה מצ'כוסלובקיה, ואת חטיבת הטנקים ה-193, ובנוסף שני בסיסי אחסון לחימוש וציוד. ארמיית הטנקים השביעית כללה את אוגדת הטנקים השלישית, דיוויזיות הטנקים ה-34 וה-37. הארמייה ה-28 כללה ארבע אוגדות, אחת מהן הייתה מחלקת גיוס בעלת מעמד נמוך. גם הגיעה מקבוצת הכוחות הדרומית בהונגריה הייתה חטיבת טנק המשמרות ה -19.
ב-20 בספטמבר 1991 קיבל הסובייט העליון של בלארוס את ההחלטה "על הקמת הכוחות המזוינים של הרפובליקה של בלארוס" וב-11 בינואר 1992 החלטה "על הכוחות המזוינים הפרוסים בשטח הרפובליקה של בלארוס." ב-18 במרץ 1992 קיבל הפרלמנט את ההחלטה "על הכוחות המזוינים של הרפובליקה של בלארוס" שחייב את הממשלה "להתחיל בהקמת הכוחות המזוינים של הרפובליקה של בלארוס החל מ 20 במרץ 1992" ולהגיש לסובייט העליון לאישור המבנה המוצע של הכוחות המזוינים, גודלם וסדר הכוחות הטכניים שלהם".
ב-6 במאי 1992 בוטל המחוז הצבאי הביילורוסי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות, משרד ההגנה הבלארוסי והמטה הכללי של הכוחות המזוינים של בלארוס הוקמו ממשאביו. ראש המטכ"ל לשעבר, סגן אלוף פ. קוזלובסקי, מונה לשר ההגנה ב-22 באפריל 1992, כשהוא נכנס לתפקיד ממלא מקום שר ההגנה פטר חאוס.
במרץ 2021 לראש המטה הכללי מונה ויקטור גולביץ'. 
ב-3 בנובמבר 1992 חוקקה בלארוס את החוק "אודות הכוחות המזוינים של הרפובליקה של בלארוס", המסדיר את מעמדם, המבנה והעקרונות המנחים של הכוחות המזוינים. בהמשך תוקן החוק פעמיים: ב-4 בספטמבר 1996 וב-9 בנובמבר 1999 אך באופן כללי החוק שומר על תוכנו הראשוני.
ב-1 בינואר 1993 כל אנשי השירות באדמת בלארוס נדרשו להישבע שבועת נאמנות לבלארוס, או לעזוב. עם זאת השבועה הזו לא הקלה את החששות בנוגע לנאמנות לרוסיה בזמן משבר, מה גם שכמעט 50% מכלל אנשי הצבא היו רוסים מבחינה אתנית בסוף 1992.
מבנה ארגוני

ב-1994 בבלארוס היו כוחות קרקעיים של 52,500 חיילים. הם היו מאורגנים בשלושה מטות חיל, שתי חטיבות מוטוריות, חטיבה אחת מוטסת, חטיבת התותחנים של הגווארדיה ה-51 באוסיפוביצ'י, שלוש אוגדות ממוכנות, חטיבה מוטסת אחת, שלוש חטיבות טילים קרקע-קרקע, שתי חטיבות אנטי-טנקיות, חטיבת חובות מיוחדת אחת, ושבע חטיבות טילים נגד מטוסים.
בשנת 1993 ארגון הטנק השביעי התארגן מחדש כחיל הצבא השביעי. בשנת 1994 עוצב חיל הצבא השביעי כחיל הצבא 65, שעדיין ממוקם בבוריסוב.
עד 1 בינואר 1995 השתנה הרכב כוחות היבשה בבלארוס. ספריית הקונגרס העריכה באותה תקופה שכוחות הביטחון כללו את החטיבה הטיסית ה-103 של המשמרים ואת חטיבת הנחיתה התקיפה ה-38; חיל הצבא ה-28 (אזור גרודנו ואזור ברסט), המורכב ממפקדה בגרודנו, חטיבת החי"ר הממונית הנפרדת השישית, חטיבת החי"ר הממונעת ה-11, חטיבת החי"ר הממונעת ה-50, בסיס החימוש והציוד, ויחידות חיל (טיל) חיילים, כוחות נ"מ, כוחות כימיים ומהנדסים, איתותים ושירותים אחוריים); חיל הצבא ה-65 (אזורי מינסק וויטבסק), המורכב ממפקדות בבוריסוב, שלושה בסיסי חימוש וציוד ויחידות חיל; וחיל הצבא המשמר החמישי (אזורי מינסק ומחליוב) המורכב ממפקדה בבוברויסק, חטיבת הרובה המוטורית הנפרדת ה-30, שני בסיסי חימוש וציוד ויחידות חיל.
למעשה, מחלקת המשמר המוטסת ה-103 אורגנה מחדש כמפקדה, כוחות ניידים, בשנת 1993. ב־1 באוגוסט 1996 אורגנה מחדש החטיבה הארטילרית של משמרות 51 כקבוצת התותחנים המרכזית של השומרים 51, שעדיין ממוקמת באוסיפוביצ'י.
ב־21 בדצמבר 2001, ארגון מחדש גדול של כוחות היבשה הניב שתי פקודות מבצעיות-טריטוריאליות, שהוקמו משני מטות החיל לשעבר. כל כוחות היבשה בבלארוס היו מקובצים כעת בשני הפיקודים הללו, פיקוד המבצע המערבי בגרודנו, לשעבר מחיל הארמייה ה-28,של הכוחות המזוינים של ברית המועצות, והמפקדה המבצעית בצפון-מערב, הארמייה ה-65, בבריסוב.
כוחות ההגנה הטריטוריאליים, המהווים מעין כוח של הגנה אזרחית שמנו כ-150,000 איש בשנת 2002, התארגנו לגדודים, פלוגות ומחלקות הפרוסות ברחבי בלארוס.
בשנת 2012 דווח כי ישנן שש חטיבות ממוכנות בכוחות היבשה: שלוש בריגדות מלאות, החמישית שבסיסה בגרודנו, ה-11 בסלונים, וחטיבה מכוננת של הגווארדיה ה-120 במינסק. בשנת 2017 צומצם מספר החטיבות הממוכנות לארבע, כששניים בעוצמה מלאה ושניים בעוצמה המופחתת.
ראו גם

הכוחות המיוחדים של בלארוס
הערות שוליים

↑  Selected Bibliography of works on the struggle for Belarusian Independence 1900–1921 in the Francis Skaryna Belarusian Library in London (אורכב 27.09.2013 בארכיון Wayback Machine)
חיילים בלארוסים צועדים ברחובות מינסק, מאי 2019
החזקתי לך ת'יד

החזקתי לך ת'יד הוא סינגל של הזמר הישראלי עדן מאירי, שיצא לאור ב-13 בדצמבר 2020.
רקע וכתיבה

השיר נכתב בידי רוני דלומי והולחן בידי דלומי ואביב קורן. הוא הופק בידי טל פורר.
השיר שוחרר יחד עם קליפ שבוים בידי רן יחזקאלי. ב-29 בדצמבר הוציאו עדן מאירי ורוני דלומי גרסה אקוסטית משותפת לשיר.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 5 |  |
הערות שוליים

↑  מדיה פורסט, ‏26 בדצמבר 2020
המחלקה הגרמנית

המחלקה הגרמנית של הפלמ"ח באימון, 1942, ארכיון ההגנה
אימוני הים של המחלקה הגרמנית - בקורס ימי קצר בקיסריה - שדות ים, 1944
פסל המחלקה הגרמנית במערת הפלמ"ח במשמר העמק
המחלקה הגרמנית היא יחידה של הפלמ"ח שהוקמה בתקופת מאתיים ימי החרדה על מנת להעמיד כוח גרילה שיסייע לבריטים במקרה של ניסיון פלישה גרמני לארץ ישראל, ולהוציא לפועל, במסגרת התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש, פעולות גרילה נגד הכובש.
המחלקה הגרמנית הוקמה בחודש מאי 1942, בתקופה שהבריטים והיישוב חלקו חשש כי קורפוס אפריקה של הגנרל ארווין רומל, אשר התקדם בצפון אפריקה לעבר מצרים, יחצה את תעלת סואץ ויכבוש את ארץ ישראל. המחלקה הוקמה בתיאום עם הפיקוד הצבאי הבריטי.
מפקד המחלקה היה שמעון קוך (לימים שמעון אבידן מפקד חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות), יליד גרמניה שעלה ארצה בשנת 1934 בגיל 22. אנשי המחלקה נבחרו מבין עולי מרכז אירופה חניכי התרבות הגרמנית אשר שלטו בשפה הגרמנית כשפת אם.
המחלקה נועדה לפעול פעולות גרילה תוך התחזות לאנשי צבא גרמניים. מחנה האימונים של המחלקה ביער משמר העמק היה כדוגמת מחנה צבא נאצי לכל דבר ועניין. השילוט, הדגלים והקישוטים במחנה היו בשפה הגרמנית, בסגנון הזהה לזה המקובל במחנה צבא גרמני. אנשי המחלקה לבשו מדי צבא גרמניים וענדו דרגות צבא גרמני. האימונים, תרגילי הסדר, שפת הפקודות, העגה ואף שירי החיילים היו בשפה הגרמנית ובאופן כמקובל בצבא הגרמני. הנשק והתחמושת היו נשק שלל גרמני.
מדריכי המחלקה היו אנשי פלמ"ח אך הצטרפו אליהם גם סמל וקצינים בריטיים. אנשי המחלקה התאמנו בהפעלת כלי נשק, בטקטיקות קרב, בסיירות, בקרב מגע ובשימוש במכשירי קשר.
לאחר תקופת האימונים הראשונה הופיע במחנה סרן בריטי שבחן את המחלקה והתרשם מרמת "הגרמניות" הגבוהה שלה. מטרת בואו הייתה לגייס אנשים מן המחלקה ליחידה צבאית בריטית במצרים שכונתה קבוצת החקירה המיוחדת SIG  שהורכבה מחיילים יהודים מארץ ישראל, ילידי גרמניה, לביצוע של משימות הדומות לאלו של המחלקה, במסגרת הצבא הבריטי. אנשי המחלקה לא נטו לעזוב את המסגרת הייחודית של הפלמ"ח ולהצטרף לצבא הבריטי, ורק שלושה מהם הסכימו להצטרף ליחידתו של הסרן הבריטי בשובו למצרים. בקיץ 1942, עם התקרבות הצבא הגרמני לאל־עלמיין, נלקחו שניים מאנשי המחלקה: שמעון קוך, מפקד המחלקה, ואלברט זס לשמש כמדובבים במחנה של שבויים גרמניים.
עם ניצחון הבריטים בקרב אל־עלמיין השני ב־3 בנובמבר 1942, חלפה סכנת כיבוש ארץ ישראל והסתיים היעוד המקורי של המחלקה לפעולות גרילה בארץ, אם תכבש. המחלקה המשיכה להתקיים לאחר מכן, כאשר מעת לעת פשטו בה שמועות על פעולות העומדות להתבצע על ידה בחזיתות השונות שלא נתממשו. בקיץ 1944 כמעט והתממשה תוכנית לשלוח חלק מאנשי המחלקה לפעולה ביוגוסלביה במסגרת כוחות הגרילה של טיטו. אנשי המחלקה החלו להתאמן לקראת ביצוע התוכנית, אך זו בוטלה בסוף על ידי הבריטים, הן משום שהסתייגו ממשלוח יחידה עברית שלמה לפעולה, והן משום התקדמותו המהירה של הצבא האדום בבלקן. רעיון אחר שנגנז באותה עת מטעמים דומים היה לשלוח את המחלקה להילחם בפולין. עם זאת דן לנר איש המחלקה, ולימים מפקד אוגדה בצה"ל, נבחר על ידי הבריטים להיות בין צנחני היישוב ופעל בהצלחה בקרב הפרטיזנים ביוגוסלביה.
כאשר נתברר סופית כי הצבא הבריטי איננו מעוניין בעזרתה של המחלקה באחת החזיתות, פורקה המחלקה ואנשיה פוזרו כלוחמים רגילים ביחידות הפלמ"ח השונות.
לקריאה נוספת

ספר הפלמ"ח, כרך ראשון, מכונס וערוך בידי זרובבל גלעד, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ג.
מרקוביצקי, יעקב, היחידות היבשתיות המיוחדות של הפלמ"ח, תל אביב, משרד הביטחון, 1989.
ביאורים

↑  מדובר כנראה בקפטן הרברט ססיל באק (Herbert Cecil A. Buck) שהיה מפקד קבוצת החקירה המיוחדת
היסטוריה של אירלנד - מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים

לאחר כיבושה על ידי אוליבר קרומוול ממשיכה ההיסטוריה של אירלנד ברסטורציה (החזרת מלכי בית סטיוארט לשלטון באנגליה), ובתמיכתם של האירים במלך הקתולי ג'יימס השני ותבוסתם בקרב בוין בשנת 1690. שוב ידעו האירים הקתולים ימים של דיכוי ושיעבוד לאחר הקרב. בהדרגה ידעו האירים במאה השמונה עשרה ימים של התאוששות ופריחתה של תנועה לאומית בהשראתו של המנהיג הנרי גרטן, אך התקוממות נוספת, המרד האירי של 1798, ותבוסה נוספת, החזירו את הגלגל אחור, והביאו לאיחוד הפרלמנטים של ממלכת אנגליה ואירלנד בשנת 1800.
אירלנד לאחר קרומוול - הסטיוארטים המאוחרים > צ'ארלס השני

אוליבר קרומוול המנצח במלחמת האזרחים האנגלית שלט באנגליה ובאירלנד עד מותו ב-3 בספטמבר 1658. באופן אירוני מת קרומוול ביום השנה לטבח דרוידה. את החלל שנוצר לאחר מות "הלורד הפטרון" לא הצליח איש למלא. לא בנו הכושל, ריצ'רד קרומוול, ולא הגנרל ג'ורג' מונק אשר החזיק לידיו לתקופה קצרה את השלטון במדינה. העם האנגלי שבע ממלחמות וממאבקים, וכך הוחזר בית סטיוארט לשלטון, והמלך הגולה, צ'ארלס השני הוחזר אל האיים, והוכרז ברוב עם כמלכה של אנגליה, ב-6 במאי 1660. כשישה ימים לאחר מכן הוכרז צ'ארלס כמלך אירלנד, בעצרת שנערכה בדבלין. אם היו תקוות כי המלך החדש, שעקב הקורות אותו היה בעל נטייה לאמונה הקתולית, יסייע משהו לבני אמונה זו אשר "ההסדר של קרומוול" נישל אותם מנכסיהם, ודן אותם לחיי עוני במחוז קונוט, תקוות אלו נכזבו עד מהרה.
היו אלו כידוניהם של הפרוטסטנטים אשר החזירו את צ'ארלס לכס המלוכה, והחזיקו אותו שם (במלכות ראוותנית, קלת דעת, ומושחתת), וצ'ארלס לא יכל לפעול כנגד האינטרס הפרוטסטנטי. במשך רוב התקופה שלט באירלנד הדוכס מאורמונד, ותיק התמיכה במטרה המלוכנית, אשר כוחותיו היו אלו שנטבחו בטבח של קרומוול בעיר דרוידה. התקנות כנגד הקתולים לא הוקלו, ו"קשר" בשנת 1678 כנגד המלך (אשר הסתבר כעלילה) הביא למאסרם ולהוצאתם להורג של עשרות כמרים קתולים.
מלכותו של צ'ארלס לא הפכה את הגלגל ההיסטורי. הנישול של הקתולים מאדמותיהם לטובת מתיישבים אנגלים בחבל אלסטר הצפוני נמשך כמקודם. ממשלו של אורמונד היה פרוטסטנטי במוצהר, והצבא אשר הקים דרש מן הקצינים ומן החיילים להתפלל בציבור לפי ספר התפילות הפרוטסטנטי. הייתה זו תקופת ביניים שבאה לאחר ממשלו האכזרי של קרומוול, ולא הביאה עמה את משק כנפי השינוי, כי אם דריכה במקום.
דווקא בתקופה זו החלו היהודים להתיישב באירלנד, וזאת לאחר שבימי קרומוול הותר להם לחזור לאנגליה לאחר שגורשו משם בימי הביניים על ידי המלך אדוארד הראשון. בין השנים 1660 עד 1685 החלו היהודים להתגורר באירלנד, וביולי 1690 הוקם בית הכנסת הראשון בעיר דבלין.
אירלנד לאחר קרומוול - הסטיוארטים המאוחרים > ג'יימס השני

עם מותו של צ'ארלס השני בשנת 1685 עלה על כס המלוכה באנגליה המלך ג'יימס השני הקתולי. מלכתחילה חששו האנגלים מן המלך הקתולי, ונעשו מאמצים למנוע את עלייתו אל כס המלוכה, אך העובדה כי בנותיו (ויורשותיו) הן פרוטסטנטיות אדוקות שאחת מהן אף נשואה למנהיג הפרוטסטנטים בכל אירופה ויליאם מאוראנז', הרגיעה את הרוחות, והוחלט לכבד את סדר הירושה הקיים, על מנת למנוע סכסוכים וזעזועים זמן כה קצר לאחר מלחמת האזרחים.
ג'יימס השני, מצדו, לא פעל במתינות, ועם עלייתו לשלטון החל לקדם את מטרת הקתולים בכל תחומי שלטונו. עד מהרה הוחלף הרוזן מאורמונד ברוזן מטירקונל (ריצ'רד טלבוט), קתולי קיצוני, כמשנה למלך באירלנד. טירקונל לקח על עצמו להפוך את גלגל ההיסטוריה, ולהחזיר את האירים לימים שלפני הרפורמציה. עד מהרה נחקקו חוקים רבים מכוחם הפכו הקתולים לרוב בבתי המשפט, בצבא, בכוחות אכיפת החוק, וברשויות המקומיות. בשנת 1687 החל הפרלמנט האירי בחקיקת חוק אשר יחזיר לבעלי האדמות הקתולים המקוריים את אדמותיהם שנלקחו מהם במסגרת "ההסדר של קרומוול".
ביוני 1688 נולד למלך ג'יימס בן זכר, והבטיח את הירושה הקתולית לכס המלוכה של אנגליה. העם האנגלי לא יכל לשאת זאת, ובאירוע שיכונה לימים "המהפכה המהוללת" הודח המלך ג'יימס בדצמבר של אותה שנה והוחלף בחתנו, בעלה של בתו הפרוטסטנטית של ג'יימס מרי השנייה, הוא ויליאם השלישי, דוכס אורנז', המנהיג הפרוטסטנטי ההולנדי הבולט, אשר קיבל את כס המלוכה באנגליה מתוך התקווה המפורשת שינהיג את העם האנגלי במלחמתו כנגד הקתולים באי וביבשת. ויליאם הצליח לדכא את תומכיו של ג'יימס באנגליה, אך בפריפריה - בסקוטלנד ובאירלנד היה כוחו של ג'יימס חזק, ושם נמצאו לו תומכים אשר לא היססו למרוד בכתר בשמו.
אירלנד לאחר קרומוול - הסטיוארטים המאוחרים > המלחמות הוויליאמיות

המלחמות באירלנד בתחילת שנות התשעים של המאה ה-17 לא היו בגדר סכסוך פנימי באירלנד, או אף באיים הבריטיים. "המלחמות הויליאמיות באירלנד" כפי שהן נקראות היו חלק מסכסוך כלל אירופי, אשר השתתפו בו אנגליה, הולנד, הקיסרות ההבסבורגית, ספרד וצרפת של לואי ה-14.
לאחר הדחתו של ג'יימס דאג טירקונל לכך שכל הערים המבוצרות באירלנד תהיינה בשליטה קתולית. הוא כמעט והצליח בכך, אך בעת שהתקרב הצבא הקתולי לעיר דרי, בדצמבר 1688 נעלו האזרחים הפרוטסטנטים את שערי העיר, והחל המצור על דרי.
במרץ 1689 נחת ג'יימס בקינסייל בראש צבא צרפתי גדול, בן 6,000 חיילים וצעד אל דבלין. צבא פרוטסטנטי מקומי ניסה להתנגד לו בראשו של הלורד מאונט-אלכסנדר, אך נוצח. היעקוביטים (כפי שכונו תומכי המלך ג'יימס, הוא יעקב) עלו לפגוש את כוחותיהם של הפרוטסטנטים באלסטר, וניצחו בקרב בדרומור ב-14 במרץ 1689. בינתיים כונס הפרלמנט האירי בדבלין, והכריז ב-7 במאי (בהסכמתו של המלך ג'יימס) כי אין לפרלמנט באנגליה כל סמכות לחוקק חוקים המחייבים את תושבי אירלנד.
בעוד ג'יימס משתתף במצור על העיר דרי, הכו הפרוטסטנטים באיניסקילן צבא קתולי שיצא לעזור למלך ג'יימס, וקתולים רבים ממחוז מנסטר נהרגו. עורפו של ג'יימס, מחוז אלסטר, היה עתה שוב בידי הפרוטסטנטים.
המצור על דרי הוסר ביולי 1689 לאחר התערבות ספינות מלחמה בריטיות. כוחות בריטיים נחתו ב-13 באוגוסט 1689, אך לאחר מצעד ארוך הותשו מרעב ומחלות. הכוחות יצרו מגע עם כוחותיו של טירקונל, אך הכוחות נפרדו ללא קרב, על מנת לאסוף כוחות בחורף.
ב-14 ביוני 1690 הגיע ויליאם באופן אישי לאדמת אירלנד, בראשן של שלוש מאות ספינות עמוסות חיילים. צבאו של ויליאם היה מיקרוקוסמוס של אירופה הפרוטסטנטית של אותה התקופה - 36,000 חיילים אנגלים, גרמנים, הולנדים, דנים והוגנוטים. הצבא צעד מבלפסט לדבלין. לאחר התכתשויות מצאו הצדדים עצמם, ב-1 ביולי 1690 כאשר היעקוביטים (אנשיו של ג'יימס) בגדה הדרומית של הנהר בוין, ואילו אנשיו של ויליאם בגדה הצפונית. בקרב שהתפתח נאלץ הצבא היעקוביטי לסגת, וג'יימס נמלט לצרפת. ג'יימס היה המלך הקתולי האחרון של אנגליה. צאצאיו לבית סטיוארט ניסו עוד פעמים מספר לחזור לכס המלוכה (כאשר הניסיון האחרון היה בשנת 1745 בקרב קלודן) אך מויליאם השלישי ואילך היו כל מלכי אנגליה פרוטסטנטים. חוק מיוחד שקיבל הפרלמנט קבע כי אסור למלך להיות קתולי או נשוי לבן הדת הקתולית.
אירלנד לאחר קרומוול - הסטיוארטים המאוחרים > הסכם לימריק

הקתולים האירים, כשגבם אל הקיר, המשיכו בלחימה, עד שהוכנעו על ידי הגנרל ההולנדי גינקל, לאחר שהסתיים המצור על העיר לימריק ב-3 באוקטובר 1691.
עם כניעתה של העיר נוהל משא ומתן בין נציגיו של ויליאם ובין המפקדים הקתולים של צבאו של ג'יימס בעיר לימריק. התוצאה הייתה הסכם אשר התיימר להסדיר שני עניינים: עניינים צבאיים דחופים, והסדר שיאפשר לקתולים להמשיך ולחיות באירלנד תחת מלכותו של ויליאם השלישי.
הצבא הקתולי, אשר היה עדיין צבאו של ג'יימס, החליט להמשיך ולהילחם את מלחמות הקתולים מחוץ לגבולותיה של אירלנד. על פי ההסכם, כל איש צבא שרצה בכך, יכל להפליג אל צרפת ולהמשיך שם בלחימה. 12,000 אנשים (אנשי צבא, משפחותיהם וקרוביהם) ניצלו אפשרות זו. הגירה המונית זו כונתה "מעוף אווזי הבר" Flight of the wild geese. היוצאים המשיכו מסורת של הגירה וגלות, ושירותם של שכירי חרב אירים, שכונו "אווזי הבר" בצבאות זרים.
על הסעיפים האזרחיים בהסכם נאמר כי האנגלים החלו בהפרתם עוד בטרם יבשה הדיו על ההסכם, והם שהקנו ללימריק את כינויה עד היום "עיר ההסכם המופר". הסעיפים הבטיחו את חופש הפולחן הקתולי "במידה שחופש זה ניתן במהלך כהונת המלך צ'ארלס השני", וכן חנינה כללית והחזרת הזכויות בקרקע לתושבים בלימריק ובאירלנד שיסכימו להישבע אמונים למלך ויליאם. ויליאם, הדחוק להמשיך את מלחמותיו ביבשת אשרר את ההסכם, אך הפרלמנט האירי הפרוטסטנטי אישר את ההסכם רק ב-1697 וגם אז רק בשינויים אשר עיקרו אותו מכל תוכן. לרשימת הקובלנות של הקתולים באירלנד נוספה עתה קובלנה נוספת "בגידת לימריק".
המאה השמונה עשרה > אירלנד לאחר קרב בוין

שלטונו של ויליאם השלישי התחלף עד מהרה בבית הנובר הפרוטסטנטי הגרמני (לאחר תקופת ביניים קצרה של שלטון המלכה אן ידועת החולי). בתקופה זו, בעשורים הראשונים של המאה השמונה עשרה ידעה אירלנד מספר מגמות עיקריות:
חוסר סובלנות דתית - כל ההבטחות היפות שהובטחו לקתולים בהסכם לימריק לא בוצעו, והאיסור על הפולחן הדתי, על רכישת קרקע על ידי קתולים ועל קבלת משרות ממשלתיות נמשך, אך הקתולים לא היו היחידים שסבלו מרדיפות דתיות. הפרסבטריאנים (ברובם סקוטים שהתיישבו באלסטר בתקופת "יישוב אלסטר") נרדפו אף הם. לא הותר להם להתחתן בכנסיותיהם, ולא הותר להם לשמש במשרה ממשלתית.
מגבלות על הפרלמנט – ב-1720 הכריז "חוק ההכרזה" שהתקבל בפרלמנט האנגלי כי הפרלמנט בלונדון יכול לחוקק חוקים אשר יחולו אף באירלנד. חוק זה עיקר למעשה את פעולתו של הפרלמנט האירי.
מגבלות על הסחר - באירלנד התפתחה מאוד תעשיית הצמר הטווי. הייתה זו תעשייה ביתית כפרית בעיקרה, המרוכזת במחוז אלסטר הצפוני. מכיוון שהיה מדובר בעיסוק ביתי כפרי היו העלויות והשכר נמוכים מאוד, ועד מהרה החלה התעשייה מתחרה בצמר האנגלי בשווקים ביבשת. הפרלמנט האירי עודד תעשייה זו ובשנת 1698 שילם להוגנוט לואי קרומלין, על מנת שיביא מצרפת מאגר של אורגים מומחים, ויקים מטוויה בעיר ליסבורן. ב-1699 חוקק הפרלמנט האנגלי את "חוק הצמר" שאסר על ייצואו של הצמר האירי לכל מקום פרט לאנגליה. הייתה זו מכה כלכלית מן המעלה הראשונה.
עוני והגירה - אירלנד של תחילת המאה השמונה עשרה הייתה ארץ עניה. האוכלוסייה האירית גדלה אומנם בתקופה זו (מ-2.5 מיליון נפש ב-1700 ל-5.5 מיליון נפש ב-1800), אך היה מדובר באוכלוסייה עניה, הנתונה למסגרת של כללים לוחצים הן מבפנים והן מבחוץ אשר לא איפשרו את פריצת המסגרת ואת הפיתוח הכלכלי של המדינה ושל תושביה. ברוח זו כתב הסאטיריקן העוקצני ג'ונתן סוויפט את המאמר "הצעה צנועה" בשנת 1726 לפיו תיפתר בעיית הרעב באירלנד על ידי גידולם באופן מסחרי של ילדים קטנים, אשר יישחטו ויימכרו כשהם "צלויים, מבושלים או מאודים". המאה השמונה עשרה ראתה את תחילת גל ההגירה הגדול מאירלנד לאמריקה, אשר החל, במספרים משמעותיים, עם יציאתן לבוסטון של עשר ספינות שעליהן אחד עשר כמרים פרסביטריאנים וצאן מרעיתם בשנת 1718. בשנות השלושים של המאה השמונה עשרה היה מדובר בהגירה של כשלושת אלפים עד ארבעת אלפים אנשים בשנה, והמספרים אך גדלו עם הזמן.