stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התקופה הפוסט-קלאסית

העולם באמצע התקופה הפוסט-קלאסית (900 לספירה).
התקופה הפוסט-קלאסית היא התקופה שבאה מיד בעקבות התקופה הקלאסית, ומתייחסת בדרך כלל לתקופה שמסביבות שנת 500 לספירה עד סביבות שנת 1450 לספירה (בהתאם ליבשת אלייה מתייחסים).
אירופה - ימי הביניים

התקופה הפוסט-קלאסית היא התקופה בהיסטוריה המערבית שבין שנת 500 ל-1453. התקופה החלה בעקבות נפילת האימפריות הקלאסיות הגדולות באזור הים התיכון. בהיסטוריה האירופית העידן הפוסט-קלסי עולה בקנה אחד עם תקופת ימי הביניים.
בעקבות נפילת האימפריות המערביות הקלאסיות, נוצרו ביבשת האירופית ציוויליזציות חדשות ומורכבות.
המוות השחור מתוך ספר תנ"ך גרמני משנת 1411
מהמאה ה-8 ועד סוף המאה ה-11 פשטו הויקינגים על פני אזורים נרחבים ברחבי אירופה
באסיה ואפריקה

בתקופה זו האימפריות במזרח המשיכו להתרחב הודות לסחר, הגירה וכיבושים של אזורים סמוכים. הייתה זו תקופה של שגשוג עבור סין הקיסרית אשר הקימה כמה שושלות משגשגות ומשפיעות בקוריאה, וייטנאם ויפן. אבק השריפה פותח במקור בסין בתקופה הפוסט-קלאסית.
באסיה התפשטות האסלאם יצרה אימפריה חדשה ולתור הזהב של האסלאם, ולהתקדמות מהותית בתחום המדע בעולם המוסלמי של ימי הביניים (אנ').
ציור של מוחמד ליד הכעבה. דת האסלאם החלה להתפתח במאה השביעית בחצי האי ערב תחת הנהגתו של מוחמד
בין המאה ה-11 והמאה ה-13 יזמו האפיפיורים הנוצריים מסעי צלב לארץ ישראל  בניסיונות לכבוש את ירושלים מן המוסלמים ולהביאה תחת שלטון נוצרי
התרחבות האימפריה המונגולית בין השנים 1206 עד 1294
אמריקה

התקופה קודמת להגעת האירופאים מספרד ליבשת בסוף המאה ה-15. התקופה נחשבת כחלק מהעת העתיקה.
מרבית אזורי יבשת אמריקה נשארו מיושבים במתכונת שבטית עד אז. יוצאים מן הכלל הזה הם אזורי רמת מקסיקו, חצי האי יוקטן ורמת פרו. באזורים אלו התפתחו לאורך ההיסטוריה ממלכות ריכוזיות מפותחות. תיקוף התקופה הפוסט-קלאסית ביבשת שונה בין אזור ואזור.
התקופה הפוסט קלאסית של אמריקה הצפונית (אנ') היא החמישית והאחרונה מתוך חמש התקופות של אמריקה הצפונית הפרה-קולומביאנית, על פי גורדון ווילי ופיליפס פיליפס בספרם "שיטה ותאוריה בארכאולוגיה האמריקאית" משנת 1958. נהוג לראות בשנת 1200 את ההתחלה של תקופה זו, ואת סיומה בעת המגע המקומי עם האירופאים. בתקופה זו ירידה דרמטית באוכלוסייה של תרבויות מערב היבשת. הייתה נטישה המונית של היישובים הגדולים, ומעבר של תרבויות רבות לחיי נדודים.
באמריקה המרכזית, התקופה הפוסט-קלאסית מתוארכת לרוב מסביבות שנת 900, ועד להגעת המשלחות האירופאיות לאמריקה. בתקופה זו משתכללות מאוד המערכות הפוליטיות מבחינת הפן המסחרי, ובריתות פוליטיות לחיזוק הדדי הפכו נפוצות. לקראת סוף התקופה, האימפריה האצטקית כבשה שטחים נרחבים באמריקה המרכזית. יריבתה הייתה מדינת טרסקן.
ארכאולוגים שמתמחים באזור פרו מחלקים באופן מסורתי את ההתפתחות התרבותית של התרבויות הפרואניות ל-12 תקופות. התקופה הפוסט קלאסית מקבילה לסוף תקופת האופק המוקדמת ולתקופות ימי הביניים המוקדמים, האופק האמצעית וימי הביניים המאוחרים. בתקופה זו התפתחו מספר תרבויות. לאחר ימי הביניים המאוחרים התחזקה אימפריית אינקה.
תרבות המיסיסיפי הייתה הציוויליזציה הגדולה ביותר שהתקיימה באזור בו נמצא כיום דרום-מזרח ארצות הברית בתקופה הפוסט-קלאסית
העיר צ'יצ'ן איצה של ציוויליזציית המאיה בחצי האי יוקטן הייתה מרכז פעילות אזורי חשוב בצפון אזור ארצות השפלה של מקסיקו בין המאה ה-8 למאה ה-11
העיר טיוואנאקו,מערב בוליביה של ימינו. האימפריה של תרבות וארי החלה כמושבה של טיוואנאקו, ובהמשך הפכה לגורם פוליטי עצמאי.
מגמות כלליות

התפתחויות משמעותיות במהלך התקופה הפוסט-קלאסית כוללות:
התרחבות וצמיחה של הציוויליזציה לאזורים חדשים ברחבי אסיה, אפריקה, אירופה, מסו-אמריקה, והחלק המערבי של אמריקה הדרומית.
צמיחה והתפשטות גאוגרפית של דתות העולם הגדולות, כאשר במהלך תקופה זו נוסדה דת האסלאם אשר הפכה דומיננטית באזורים נרחבים בצפון אפריקה והמזרח התיכון.
חלה צמיחה מהותית בתקשורת ובמסחר בין העולם המערבי לבין מזרח.
אוכלוסיית העולם הוכפלה בתקופת זמן זו מ-210 מיליון בשנת 500 לספירה ל-461 מיליון בשנת 1500. האוכלוסייה גדלה בהתמדה לאורך כל התקופה, אך היו מספר תקופות בהם חלה ירידה מהותית בכמות האוכלוסייה בשל מגפת יוסטיניאנוס, פלישות מונגוליות, והמוות השחור.
ראו גם

התקופה הקלאסית (יוון ורומא)
הערות שוליים

↑  Klein Goldewijk, Kees; Beusen, Arthur; Janssen, Peter (2010-03-22). "Long-term dynamic modeling of global population and built-up area in a spatially explicit way: HYDE 3.1". The Holocene. 20 (4): 565–573. Bibcode:2010Holoc..20..565K. doi:10.1177/0959683609356587. ISSN 0959-6836.
↑  Haub (1995): "The average annual rate of growth was actually lower from 1 A.D. to 1650 than the rate suggested above for the 8000 B.C. to 1 A.D. period. One reason for this abnormally slow growth was the Black Plague. This dreaded scourge was not limited to 14th century Europe. The epidemic may have begun about 542 A.D. in Western Asia, spreading from there. It is believed that half the Byzantine Empire was destroyed in the 6th century, a total of 100 million deaths."
השושלת השאוונית

| --- | --- |

 מדינה:  ממלכת שאווה והאימפריה האתיופית
 בית האב:  השושלת הסולומונית
 מייסד:  נאגסי קראסטוס
 השליט האחרון:  היילה סלאסי
 ראש הבית הנוכחי:  זרע יעקב אחמה סלאסי
 תקופת השושלת:  1682–1974 (כ־292 שנים)
 אתניות:  אמהרים
השושלת השאוונית היא שושלת קיסרים ושליטים אמהרים ששלטו בשאווה (1682–1889) ויותר מאוחר באימפריה האתיופית מ-1889–1974 שושלת זו היא צאצאית של השושלת הסולומונית ומהווה ענף נפרד המכונה "הענף הצעיר" בניגוד לשושלת הגונדרית המכונה "הענף הבוגר".
סקירה

מוצאה של השושלת הוא מהקיסר לבנה דנגל דרך בנו הנסיך יעקב אשר ברח לשאווה בזמן מלחמת אתיופיה-אדאל. נכדו של יעקב נאגסי קראסטוס הוא זה שייסד באופן רשמי את השושלת והכריז על עצמו כשליט שאווה ב-1682, בנו סבסטינוס ייצר תואר חדש שישמש את שליטי שאווה "מארידאזמץ'" יותר מאוחר נכדו סהלה סלאסי שינה את התואר ל"נגוס" (מלך) ולאחר מכן נכדו של זה, מנליק השני הוכתר לקיסר אתיופיה ב-1889 והשושלת מלכה לא רק על שאווה אלא על כל האימפריה האתיופית. אחריו אירע סכסוך עקוב מדם בעת שלטונו של ייאסו החמישי אשר היה הקיסר בפועל למרות שלא הומלך, ייאסו היה הקיסר האתיופי הראשון שהיה מוסלמי. ייאסו הודח ולאחריו הומלכה אישה ראשונה משושלת זו לקיסרית, זאודיתו. לאחר מות זאודיתו ירש אותה היילה סלאסי, סלאסי לא הצליח לשמור על השושלת בשלטון והודח במהפכה האתיופית ב-1974. למרות שהודחה השושלת המשיכה להתקיים בגולה והיורש העצר היה אספה וואסן אשר המליך את עצמו לקיסר בגולה ב-1989 ונפטר ב-1997 לאחריו בנו זרע סלאסי יירש אותו, זרע סלאסי כיום הוא יורש העצר והעומד בראש השושלת.
אישים > שליטי שאווה

| # | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | נאגסי קראסטוס | 1682 | 1703 | החזיק בתואר האצולה "אבטו" |
| 2 | סבסטינוס | 1703 | 1719 | משלטונו החלו להיקרא שליטי שאווה בשם "מארידאזמץ'" |
| 3 | אבבואיה | 6 במרץ 1719 | 23 בפברואר 1744 |  |
| 4 | אמחה ייאסוס | 23 בפברואר 1744 | 6 בפברואר 1775 |  |
| 5 | אספה וואסן | 6 בפברואר 1775 | 30 ביולי 1807 |  |
| 6 | וואסן סגד | 30 ביולי 1707 | 7 ביוני 1813 | החזיק גם בתואר "ראס" (דוכס) |
| 7 |  סהלה סלאסי | 7 ביוני 1813 | 12 באוקטובר 1847 | שינה את תואר שליטי שאווה ל"נגוס" (מלך) |
| 8 | היילה מאלכות | 12 באוקטובר 1847 | 9 בנובמבר 1855 |  |
| 9 | מנליק השני | 9 בנובמבר 1855 | 3 בנובמבר 1889 | בתחילה מלך שאווה ולאחר מכן קיסר אתיופיה |
אישים > קיסרי אתיופיה

| # | תמונה | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | מנליק השני | 3 בנובמבר 1889 | 12 בדצמבר 1913 |  |
| 2 |  | ייאסו החמישי | 12 בדצמבר 1913 | 27 בספטמבר 1916 | לא הוכתר באופן רשמי |
| 3 |  | זאודיתו | 27 בספטמבר 1916 | 2 באפריל 1930 |  |
| 4 |  | היילה סלאסי | 3 באפריל 1930 | 12 בספטמבר 1974 |  |
| 5 |  | אמחה סלאסי | 12 בספטמבר 1974 | 17 בינואר 1997 | מכאן ואילך השושלת אינה שולטת על אתיופיה |
| 6 |  | זרע יעקב אמחה סלאסי | 17 בינואר 1997 | מכהן |  |
הערות שוליים

↑  השושלת הייתה נוצרית והאמהרים היוו את הבסיס, עם זאת היו בה גם נישואים מעורבים/פוליטיים עם מתנצרים דוברי אמהרית, כמו: ליג' ייאסו, שאביו היה מבני האורומו, היילה סלאסי שאימו הייתה חצי גורגית וחצי אורומו.
↑  בין 9 במאי 1936 - 5 במאי 1941 קיסר אתיופיה היה מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי וסלאסי היה בגלות.
| השושלת השאוונית |
| --- | --- | --- |
ממלכת שאווה
| בית אב | השושלת הסולומונית |  |
| שליטים | נאגסי קראסטוס • סבסטינוס • קאדמי קאל • אמחה ייאסוס • אספה וואסן • וואסן סגד • סהלה סלאסי • היילה מאלכות • מנליק השני • ייאסו החמישי • זאודיתו • היילה סלאסי • אמחה סלאסי • זרע יעקב אמחה סלאסי |  |
ממלכות האימפריה האתיופית
| השושלת הסולומונית |
| --- | --- | --- |
| תור הזהב | יקונו אמלק • יאגבה ציון • סינפה ערד הרביעי • חיזבה אסגד • קידמה אסגד • ג'ין אסגד • סבא אסגד • וואדם ערד • עמדה ציון הראשון • ניואיה קראסטוס • ניואיה מריאם • דווית הראשון • תוודרוס הראשון • יסחק הראשון • אנדראיאס • תקלה מריאם • סארוו ייאסוס • עמדה ייאסוס • זרע יעקב • באדה מריאם הראשון • אסכנדר • עמדה ציון השני • נהואד |  |
| תקופת השפל | דווית השני • גלאוודיוס • מינאס • סרצה דנגל • יעקב • זה דנגל • יעקב |  |
| ענפים | השושלת הגונדרית • השושלת השאוונית • השושלת התיגראינית • השושלת הגוג'אמית |  |
האימפריה האתיופית
ווהל

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1 בדצמבר 2011 – הווה (12 שנים) 
 מיקום המטה:  מקסיקו 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הרכב 
  
 vuhl05.com
 
ווהל (בספרדית: VUHL) היא יצרנית מכוניות ספורט, שבסיסה במקסיקו.
עד כה הציגה החברה דגם אחד עם שתי גרסאות.
ווהל 05 - מכונית ספורט קלת משקל המיוצרת ללא גג או שמשה קדמית וחלונות. המנוע שלה הוא מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר המספק כ-285 כ"ס. התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 3.7 שניות המהירות המרבית עומדת על 245 קמ"ש. משקלה עומד על 695 ק"ג.
ווהל 05RR - גרסה המיועדת למרוצים וכוללת את אותו מנוע אך בנפח 2.3 ליטר המספק 385 כ"ס עם תאוצה שאורכת 2.6 שניות ומהירות מרבית של 257 קמ"ש.
הערות שוליים

↑  The Vuhl 05 is Mexico’s Homegrown Track Machine, MotorTrend, ‏2017-06-06 (באנגלית)
הקפה מהירה

ג'אקומו אגוסטיני שיאן ההקפות המהירות במרוצי גרנד פרי
הקפה מהירה היא מונח מתחום הספורט המוטורי. המונח מתייחס לזמן המהיר ביותר שבו מושלמת הקפה מלאה של מסלול המרוצים. שיאי ההקפה המהירה של מסלול כלשהו נרשמת לגבי כל מרוץ ספציפי באותו מסלול, וכן לגבי ההקפה המהירה בהיסטורית המרוצים שנערכו בו.
בתחרויות מסוימות השגת ההקפה המהירה מזכה את הנהג או הקבוצה בנקודות בונוס נוספות (לדוגמה: בפורמולה אי ובפורמולה 2). בשנים הראשונות של אליפות הפורמולה 1 ניתנה נקודה נוספת לנהג שקבע את ההקפה המהירה. חלוקת הנקודות הופסקה בשנת 1960. מיכאל שומאכר, שקבע 77 פעמים את ההקפה המהירה ביותר, הוא נהג הפורמולה 1 עם מספר ההקפות המהירות הרב ביותר. ג'אקומו אגוסטיני הוא הרוכב המחזיק במירב ההקפות המהירות (117) במרוצי אופנועי גרנד פרי.
במרוץ אינדיאנפוליס 500 זוכה הנהג בעל ההקפה המהירה בפרס כספי, אך הדבר לא מעניק נקודות אליפות נוספות.
פורמולה 1

אליפות הפורמולה 1 נוסדה בשנת 1950. מאז קבעו 129 נהגים שונים את זמן ההקפה המהירה. בעשור הראשון של האליפות ניתנה נקודה לנהג שקבע את ההקפה המהירה בכל מרוץ. בעונת 2019 הוחזרה לשיטת הניקוד הענקת נקודה עבור הקפה מהירה. החל מעונת 2007 מוענק בסיום העונה פרס לנהג הקובע את מספר ההקפות הרב ביותר במהלך העונה. אם ישנו שוויון בין מספר נהגים נספרות גם ההקפות השניות בטיבן והזוכה הוא מי שבחישוב הכולל מספר ההקפות שלו הגבוה ביותר.
בעונת 2012 קבעו 12 נהגים שונים את זמן ההקפה המהירה - מספר הנהגים הגדול ביותר בעונה אחת.
פורמולה 1 > מספר הקפות מהירות בקריירה

נהגים המופיעים בכתב מודגש עדיין פעילים
| דירוג | נהג | הקפות מהירה |
| --- | --- | --- |
| 1 | גרמניה מיכאל שומאכר | 77 |
| 2 | בריטניה לואיס המילטון | 62 |
| 3 | פינלנד קימי רייקונן | 46 |
| 4 | צרפת אלן פרוסט | 41 |
| 5 | גרמניה סבסטיאן פטל | 36 |
| 6 | בריטניה נייג'ל מנסל | 30 |
| 7 | בריטניה ג'ים קלארק | 28 |
| 8 | הולנד מקס ורסטאפן | 27 |
| 9 | פינלנד מיקה הקינן | 25 |
| 10 | אוסטריה ניקי לאודה | 24 |
פורמולה 1 > הזוכים בתואר לפי עונה

| שנה | זוכה | קבוצה | הקפות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | פינלנד קימי רייקונן | איטליה פרארי | 6 |
| 2008 | פינלנד קימי רייקונן | איטליה פרארי | 10 |
| 2009 | גרמניה סבסטיאן פטל | אוסטריה רד בול | 3 |
| 2010 | ספרד פרננדו אלונסו | איטליה פרארי | 5 |
| 2011 | אוסטרליה מארק ובר | אוסטריה רד בול | 7 |
| 2012 | גרמניה סבסטיאן פטל | אוסטריה רד בול | 6 |
| 2013 | גרמניה סבסטיאן פטל | אוסטריה רד בול | 7 |
| 2014 | בריטניה לואיס המילטון | גרמניה מרצדס | 7 |
| 2015 | בריטניה לואיס המילטון | גרמניה מרצדס | 8 |
| 2016 | גרמניה ניקו רוזברג | גרמניה מרצדס | 6 |
| 2017 | בריטניה לואיס המילטון | גרמניה מרצדס | 7 |
| 2018 | פינלנד ולטרי בוטאס | גרמניה מרצדס | 7 |
| 2019 | בריטניה לואיס המילטון | גרמניה מרצדס | 6 |
| 2020 | בריטניה לואיס המילטון | גרמניה מרצדס | 6 |
| 2021 | בריטניה לואיס המילטון | גרמניה מרצדס | 6 |
| 2021 | הולנד מקס ורסטאפן | אוסטריה רד בול | 6 |
| 2022 | הולנד מקס ורסטאפן | אוסטריה רד בול | 5 |
| 2023 | הולנד מקס ורסטאפן | אוסטריה רד בול | 6 |
↑  העונה טרם הסתיימה
MotoGP

באליפות מרוצי אופנועי גרנד פרי לא ניתן ניקוד לרוכבים שקבעו את ההקפה המהירה ביותר.
MotoGP > מספר הקפות מהירות בקריירה

רוכבים המופעים בכתב מודגש עדיין פעילים
|  | רוכב | הקפות |
| --- | --- | --- |
| 1 | איטליה ג'אקומו אגוסטיני | 117 |
| 2 | איטליה ולנטינו רוסי | 96 |
| 3 | ספרד אנחל נייטו | 81 |
| 4 | בריטניה מייק היילווד | 79 |
| 5 | ספרד מארק מארקס | 75 |
| 6 | ספרד דני פדרוסה | 64 |
| 7 | אוסטרליה מייקל דוהאן | 46 |
| 8 | איטליה מקס ביאג'י | 42 |
| 9 | ספרד חורחה לורנסו | 37 |
| 10 | בריטניה פיל ריד | 36 |
הערות שוליים

↑  הנתון נכון לתאריך ה-29 במאי 2017 וכולל את כל המרוצים עד לגרנד פרי מונקו בעונת 2017
↑  DHL to sponsor Formula 1's fastest laps trophy, 14 March 2007
↑  2007 DHL Fastest Lap Award
↑  2008 DHL Fastest Lap Award
↑  2009 DHL Fastest Lap Award
↑  2010 DHL Fastest Lap Award
↑  2011 DHL Fastest Lap Award
↑  2012 DHL Fastest Lap Award
↑  2013 DHL Fastest Lap Award
↑  2014 DHL Fastest Lap Award
↑  2015 DHL Fastest Lap Award
↑  2016 DHL Fastest Lap Award
↑  2017 DHL Fastest Lap Award
↑  כל הנתונים מעודכנים לתאריך ה-30 במאי 2018
ואנדרפוגל

סמליל הואנדרפוגל
וַאנדֶרְפוֹגֶל (בגרמנית: Wandervogel; "ציפור נודדת") הייתה תנועת נוער רומנטית-לאומית גרמנית. התנועה קמה בשנת 1896. הוואנדרפוגל הייתה בין תנועות הנוער הראשונות בעולם.
עד מלחמת העולם הראשונה

התנועה דגלה ברעיונות רומנטיים כמו חזרה לטבע, קבוצת השווים והחברות האינטימית של חבורת הנעורים, סגידה למנהיג (המדריך), מרידה בחברת המבוגרים, דגלו בטוהר מידות ושאיפה לשלימות. במסגרת היציאה לטבע, דגלה התנועה בנטוריזם (נודיזם), ונהגו לשחות בעירום במסגרת טיוליהם. טיולים ומסעות היו חלק מרכזי בפעילות התנועה ואחת מתרומותיה הייתה הקמת רשת אכסניות נוער. חברי התנועה שמעו הרצאות על "הרוח הגרמנית" ובפרט הדגישו את ההבדל בין הגרמניות של ימי הביניים שכונתה "גֵּמַיְינְשַׁאפְט" (המונח בעברית: "חֶבְרָה קְהִלָּתִית") - חברה לא-קפיטליסטית שבה כל חבר עובד למען הכלל והנגידו אותה מול ה"גֵּזֶלְשַׁאפְט" (המונח בעברית: "חֶבְרָה הֶסְדֵּרִית"), החברה שלאחר המהפכה הצרפתית, שהעלתה על נס את האינדיבידואליזם, את הקפיטליזם ואת הדמוקרטיה, שנחשבו לערכים "לא גרמניים".
הוואנדרפוגל כמו שאר תנועות הנוער הלאומיות לא קיבלו לשורותיהן יהודים (כי לטענתם אי אפשר לערב לאום בלאום אחר) ולכן קמו תנועות נוער יהודיות כמו השומר הצעיר, בלאו וייס, הבונים ואחרות. חברי התנועה נהגו לברך זה את זה במילה "הייל!".
בן הזמן תיאר אותם במילים:
הצעירים הנודדים חלקו השקפות פוליטיות מסויימות שנעו מפטריוטיזם רגשני ועד תחושות של חוסר אמון כלפי יהודים וכלפי נערות, וכך, עם דגליהם ושיריהם הם צעדו לשדות הקטל בחפירות צרפת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה

כבר ב-1913 הוקמה תנועת הבוגרים "הנוער הגרמני החופשי", שאיגדה את בוגרי התנועה, רובם סטודנטים, הם עסקו בעיקר בחינוך ובהקמת אכסניות נוער. כבר בתקופה זו האנס בליהר שהיה בין החברים הראשונים של התנועה החל לפרסם מחקרים עליה.
ב-1923 התפלגה התנועה לפלגים ימניים ושמאליים.
תנועת הנוער הושפעה במיוחד מן הפלגים הימניים, שכונו "בינדה", הפכה ללאומנית ופוליטית יותר והוגדר בה סולם פיקוד נוקשה. בין מנהיגי התנועה הרוחניים נמנו שטפן גאורגה, ג'ון הרגרייב והכומר מרטין פלקל שהאמין ב"רייך הקדוש, הנשגב של החיזיון הגרמני, הנמצא בכל מקום ובשום מקום". בין הקבוצות הייתה קבוצה שעבדה בחוות חקלאיות בגבול פולין על מנת למנוע העסקת עובדים זרים פולנים, אחד מחברי קבוצה זו היה היינריך הימלר. קבוצות אחרות הדגישו אימון צבאי ומצעדים.
אולם, למרות אופי התנועה, היא הייתה במהלך שנות ה-20 יריבה מעמדית לתנועת הנוער "היטלר יוגנד" של המפלגה הנאצית והיטלר, שפנה למעמד הפועלים דחה את דרכה של התנועה ה"בורגנית".
בשנת 1933 נאסרה פעילותן של תנועות הנוער העצמאיות בגרמניה והנוער חויב להצטרף לתנועת הנוער "היטלר יוגנד" של המפלגה הנאצית.
לקריאה נוספת

אוטו פרידריך, לפני המבול, ברלין 1933-1918, ירושלים: הוצאת כרמל, 2010 עמ' 209 - 212
הערות שוליים

↑  אוטו פרידריך, לפני המבול, ברלין 1933-1918, ירושלים: הוצאת כרמל, 2010 עמ' 212
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4117585-2  NDL: 00574141  NKC: kn20080813003  VIAF: 130962146   WorldCat (עם VIAF): 130962146
השיבה לחיפה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ע'סאן כנפאני 
 שפת המקור:  ערבית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1969 
 
השיבה לחיפה (בערבית: عائد إلى حيفا, עאא'ד אלא חיפה; בתרגום מילולי: "חוזר לחיפה") היא נובלה של הסופר הפלסטיני ע'סאן כנפאני, הנחשבת לאחת היצירות הבולטות בספרות הפלסטינית. הסיפור עוסק במפגש בין פליטים ערבים החוזרים לביתם שבחיפה לאחר מלחמת ששת הימים, ובין משפחה יהודית ניצולת שואה המתגוררת בביתם. הוא נכתב בסוף שנת 1967. המהדורה המודפסת הראשונה ראתה אור ב-1969, וזה היה ספרו האחרון של כנפאני. הנובלה תורגמה לשפות רבות, בהן אנגלית, יפנית, עברית, פרסית ורוסית.
תקציר העלילה

סעיד וצפייה הם זוג פלסטינים שנאלצו לנטוש את ביתם ואת תינוקם, בן חמישה חודשים, בשכונת חליסה בחיפה במאורעות 1948. זוג מניצולי השואה נכנס לגור בביתם, והם מאמצים את התינוק ומגדלים אותו כיהודי. בשנת 1967, לאחר כיבוש הגדה המערבית במלחמת ששת הימים, מחליטים בני הזוג הפלסטינים לחזור לבקר בדירתם בחליסה ולבדוק מה עלה בגורל התינוק. בדירתם מקבלת את פניהם מרים, בעלת הבית החדשה. היא מקבלת את פניהם בלבביות ואף מבטיחה שהם יוכלו לפגוש את בנם, ח'לדון-דוב, ולאפשר לו לבחור עם מי לחיות: עם משפחתו הביולוגית או עם משפחתו המאמצת. כאשר ח'לדון-דוב מגיע לדירה, הוא מתעמת עם הוריו על כך שהפקירו אותו ואת ביתם ועל שלא נשאו נשק ונלחמו. במקביל לעלילה המרכזית מתקיימת עלילת משנה שבמרכזה עומד פארס אללבדה, שעזב את ביתו ביפו ב-1948. גם הוא חוזר לבקר בביתו הישן, ולהפתעתו הוא מגלה שמשפחה ערבית גרה בביתו, והיא שמרה על תמונתו של אחיו השאהיד בדר, וקראה לאחד הילדים על שמו.
הערכה

בספר "מרחב ספרותי ערבי-עברי" פורסם מאמר של מחמוד כיאל אודות היצירה, והוא מציין שהיא מן החשובות שביצירות הפלסטיניות, והיא עוסקת במספר סוגיות המעסיקות את החברה הפלסטינית לאחר 1948. הסוגיה הראשונה היא "התבוסה" במלחמת העצמאות ואובדן הבית, נושא זה בא לידי ביטוי בעלילה בעימותים של סעיד עם בניו, ח'לדון-דוב וח'אלד, המאשימים את דור הוריהם בכניעה. הסוגיה השנייה היא המאבק על ארץ ישראל, הבאה לידי ביטוי בעלילה בדמותו של ח'לדון-דוב, ילדם הפלסטיני של ציפה וסעיד שגדל וחונך כיהודי במשפחה יהודית ומשרת בצה"ל. הסוגיה השלישית, המשתקפת מדמותו של אללבדה, דנה בקשר בין הפזורה הפלסטינית לבין אלו שנשארו לגור בתוך מדינת ישראל.
תרגומים לעברית

הנובלה עוררה עניין רב אצל חוגים ספרותיים בישראל, עקב עיסוקה בנושאים רגישים וטעונים בסכסוך הישראלי-פלסטיני. החל משנות ה-70 של המאה ה-20 פורסמו תרגומים חלקיים מהנובלה בכתבי עת ספרותיים בעברית. רק בשנת 2001 פורסם תרגום מלא בספר "החדרים האחרים".
תרגומים לעברית > תרגומים חלקיים

בשנת 1972 פרסם ששון סומך מאמר אודות הנובלה, בה הפחית מערכה וטען כי היא תעמולתית במהותה. במאמר נכלל הפרק החמישי בנובלה, שתורגם לעברית על ידי שמואל רגולנט.
בשנת 1978 פרסם שמעון בלס, שתרגם יצירות אחרות של כנפאני, מאמר אודות הנובלה בספרו "הספרות הערבית בצל המלחמה".
בשנת 1983 פורסמו חלקים מהנובלה בכתב העת מאזנים, בתרגומן של חנה עמית-כוכבי ופורטונה שפירו.
בשנת 1987 פורסם הפרק הראשון מהנובלה בכתב העת מפגש-לקאא', בתרגומה של מירב חופי.
תרגומים לעברית > תרגום מלא

בשנת 1983 תרגמה פורטונה שפירו את הנובלה כולה עבור עבודת הגמר שלה באוניברסיטה העברית, אך תרגום זה לא ראה אור.
הנובלה פורסמה בתרגום מלא לעברית בשנת 2001, בתרגומו של גדעון שילה, כחלק מהאוסף "החדרים האחרים" בעריכת עמי אלעד-בוסקילה.
עיבוד הנובלה למדיות אחרות > קולנוע

הסיפור עובד לסרט קולנוע בבימויו של קאסם האוולי, שצולם בלבנון בשנת 1981. עיבוד זה זכה בארבעה פרסים בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים.
"הנותרים", סרט נוסף המבוסס על הסיפור, ראה אור בשנת 1994 בהפקה איראנית-סורית. בסרט זה נעשו שינויים משמעותיים בעלילה. לדוגמה, שמו של הילד שנותר מאחור שונה לשם "פרחאן" והוא נמסר למשמורת אצל משפחה ערבית-נוצרית, ולאחר זמן מה חיילי צה"ל מגרשים את המשפחה הנוצרית מחיפה ומוסרים את הילד לאימוץ לבני זוג יהודים חשוכי ילדים שהגיעו מפולין. עיבוד זה מציג את הישראלים באור שלילי במיוחד.
עיבוד הנובלה למדיות אחרות > סדרת טלוויזיה

בשנת 2004 הופקה בסוריה סדרת טלוויזיה המבוססת על הספר, בבימויו של בזיל אל-חטיב (אנ'), במאי סורי ממוצא פלסטיני. סדרת הטלוויזיה הרחיבה את עלילת הסיפור והציגה את קורותיה של המשפחה הפלסטינית כחלק מאפוס לאומי רחב ועתיר אירועים, בהם הנכבה והקרב על חיפה.
עיבוד הנובלה למדיות אחרות > תיאטרון

בשנת 2008 הומחזה היצירה ועלתה על במת התיאטרון הקאמרי. את ההצגה עיבד לבמה בעז גאון וביים סיני פתר. המחאה נגד ההצגה החלה עוד בזמן החזרות. העיתונאית ציפי שוחט כתבה: "ההצגה 'השיבה לחיפה' היא השערורייה התיאטרלית הבאה." פעילי ימין קיימו הפגנות מחאה בפתח התיאטרון במשך חודשים רבים. על אף זאת, היא זכתה לשבחי המבקרים ולאהדת הקהל.
בהצגה השתתפו נורמן עיסא, מירה עווד (ההורים הפלסטינים), רוזינה קמבוס, יוסי קאנץ (ההורים הישראלים) וארז כהנא (דוב). גאון שינה מעט את הסיפור, מתוך ניסיון ליצור תמונה מאוזנת יותר של העימות בין פלסטינים לישראלים. משפחתו של כנפאני, כולל אלמנתו הדנית, אנני, העניקו לקאמרי את הזכויות על הסיפור ואישרו את השינויים. על אף זאת, שינויים אלה ספגו ביקורת הן מצד פלסטינים והן מצד ישראלים.
ההצגה הוצגה בתיאטרון הקאמרי במשך שנה, במהלכה קראו ארגוני ימין להחרים את ההצגה ואת התיאטרון. הם אף העמידו, במשך כחודש, מפגינים חמושים ברובי פלסטיק בכניסה לתיאטרון.
בשנת 2010 הועלה בתיאטרון בשיקגו עיבוד של המחזה המבוסס על העיבוד של בעז גאון, אך נוספו לו שינויים משמעותיים. אחד השינויים החשובים בגרסה זו היה שההורים היהודים שעלו מפולין איבדו בן שנספה בשואה לפני שעלו לישראל. גרסה זו הוצגה פעם אחת בלבד, בשל הפרת זכויות יוצרים. בחילופי דברים בין נציג התיאטרון לבעז גאון הובהר שההצגה עלתה ללא אישור כלשהו מגאון או מנציגיו של כנפאני, והיא לא הוצגה שוב. הבמאי והמחזאית שעיבדו את הגרסה שהוצגה בשיקגו הואשמו בגנבה ספרותית.
בשנת 2011 הוצגה בת'יאטר ג'יי הגרסה של התיאטרון הקאמרי, בעיבודו של בעז גאון וביומו של סיני פתר. המנהל האמנותי של התיאטרון, שיזם את ההצגה, היה ארי רות' (אנ'). בהצגה השתתפו סוהיל חדאד, ראידה אדון (ההורים הפלסטינים), רוזינה קמבוס, נסים זוהר (ההורים הישראלים) וארז כהנא (דוב). בביקורת בוושינגטון פוסט כתב המבקר פיטר מרקס כי "ת'יאטר ג'יי השכיל לראות כי טיפולו של גאון ביצירתו של כנפאני מהווה אמצעי לשלום וחמלה, ולא לעוינות ופילוג."
על תפקידה בהצגה הייתה רוזינה קמבוס מועמדת לפרס הלן הייז. ה"וושינגטון פוסט" הכתיר את ההצגה כאחת מעשר ההצגות הטובות לשנת 2011. גרסה זו הועלתה באותה שנה גם בוושינגטון די. סי., במרכז היהודי Edlavitch Jewish Community Center (אנ'). ההצגה, באורך 95 דקות, הוצגה בעברית ובערבית בליווי כתוביות באנגלית.
בשנת 2011 הוצג בירדן עיבוד לתיאטרון של "השיבה לחיפה", במרכז התרבות המלכותי בעמאן .את המחזה ביים יחיא אל-בשתאווי, ואף הוא ביצע שינויים בעלילה. בגרסה זו ח'אלד, בנו השני של סעיד, מצטרף לפדאיון. הוא נתקל בהתנגדות מצד חבריו ברמאללה, אבל הוא עומד על רצונו, יוצא להילחם בחיילים הישראלים ומת כשאהיד.
גרסה בערבית הוצגה בביירות ב-2011.
בשנת 2012 העלה שוב התיאטרון הקאמרי את ההצגה, עם השחקנים ראידה אדון, סוהיל חדאד, ארז כהנא, נסים זוהר, יוסי קאנץ, מיה טפליצקי ורוזינה קמבוס.
בשנת 2015 יזם התיאטרון הציבורי של ניו יורק (אנ') הפקה של מחזה המבוסס על עיבוד חדש של הספר, אך לאחר תחילת העבודה על המחזה הופעל לחץ פוליטי על ההפקה מצד חברי הדירקטוריון, והפרויקט בוטל.
תיאטרון בית הגפן בחיפה העלה את ההצגה בערבית בשנת 2017, בעריכה ובימוי של מכרם ח'ורי.
המחזה הוצג בלונדון בשנת 2018. הוא עובד מחדש להצגה שעלתה בניו יורק באוקטובר 2019 ובינואר 2020 הוצג עיבוד נוסף בתיאטרון בשיקגו.
עיבוד הנובלה למדיות אחרות > סרט תיעודי

בשנת 2015 הופק הסרט התיעודי "השיבה לחיפה – הסיפור האחר" בבימויו של דייוויד גולדנברג, שהוקרן בפסטיבל הסרטים בחיפה. הסרט מתעד את ההפקה של ת'יאטר ג'יי, שהציג את עיבודו של בעז גאון לנובלה, וכן את תגובות הקהל. הוא משלב ראיונות עם היוצרים, וכן עם דוברים שהכירו את כנפאני ועם היסטוריונים המתארים את מורכבות הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עיבוד הנובלה למדיות אחרות > ייחוס ספרותי

בשנת 2005 פרסם הסופר סמי מיכאל את הספר "יונים בטרפלגר" שהוא מעין ספר המשך של "השיבה לחיפה" ומנהל איתו דיאלוג ספרותי ואידאולוגי.