stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ונסטאון

| --- | --- |

בתים בג'ונסטאון, 1979
 מדינה:  גיאנה גיאנה
 ראש העיר:  ג'ים ג'ונס
 שפה רשמית:  אנגלית
 תאריך ייסוד:  1974
 על שם:  ג'ים ג'ונס, מקדש העם 
 שטח:  15.4 קמ"ר
 סיבת נטישה:  התאבדות המונית
 תאריך נטישה:  18 בנובמבר 1978
 דת:  מקדש העם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  909 (18 בנובמבר 1978)
 קואורדינטות:  7°42′18″N 59°54′22″W﻿ / ﻿7.704961°N 59.90614°W﻿ / 7.704961; -59.90614 
 אזור זמן:  UTC-4
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גיאנה מוגדלת) ג'ורג'טאון ניו אמסטרדם ברטיקה לת'ם ונצואלה ברזיל סורינאם הים הקריביג'ונסטאון(למפת גיאנה רגילה) ג'ורג'טאון ניו אמסטרדם ברטיקה לת'ם ונצואלה ברזיל סורינאם הים הקריביג'ונסטאון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ג'ונסטאון (באנגלית: Jonestown) הייתה קומונה מבודדת בגיאנה שבה התרחשה אחת ההתאבדויות ההמוניות הגדולות והמפורסמות בהיסטוריה. 909 מתושבי הקומונה נהרגו, ספק התאבדו ספק נרצחו, מתוכם 276 ילדים ותינוקות. הקומונה הוקמה בידי ג'ים ג'ונס, מנהיגה של הכת "מקדש העם" שפעלה בסן פרנסיסקו בשנות השבעים, עד שהיגרה לגיאנה .
היסטוריה

ג'ונסטאון הוקמה באמצע שנות השבעים על ידי ג'ים ג'ונס, מנהיגה של "מקדש העם", ויושבה בהדרגה עד לסופה המר ב-1978. היא הוקמה בלב הג'ונגלים של צפון מערב גיאנה, כ-10 ק"מ מהעיירה פורט קאיטומה. הכת עצמה נוסדה באינדיאנפוליס בשנות החמישים, ועברה לקליפורניה מאוחר יותר. עם השנים הכת גדלה והתבססה, וג'ונס החליט להעביר את מקום מושבה לסן פרנסיסקו. הוא אף פתח סניף נוסף שלה בלוס אנג'לס.
עם ההתרחבות במספר מאמיניו של ג'ונס בשנות השבעים, הופיעו בתקשורת מספר שערוריות שנקשרו לשמו ולכת אותה הנהיג, בראשן האשמה חריפה כנגדו וכנגד כנסייתו בדבר חשד להעלמת מס. הוא החליט שהמקום הבטוח ביותר להיות בו הוא מחוץ לארצות הברית, ועל כן מצא מקום מושב אחר - ג'ונגל טרופי בדרום אמריקה. הוא הקים שם קומונה קטנה וארעית וקרא לה על שמו - ג'ונסטאון.
עקרונות המחייה בקומונה החדשה היו מבוססים על עקרונות קומוניסטיים ושיתופיות. חזונו של ג'ונס היה להפוך אותה להתיישבות נקייה מגזענות.
אוכלוסייתה של ג'ונסטאון עשתה קפיצה משמעותית כאשר ב-1977 כללה 50 תושבים, ואילו ב-18 בנובמבר 1978, בזמן התרחשותה של ההתאבדות ההמונית המפורסמת, גרו ביישוב למעלה מ-900 תושבים, גברים, נשים וטף, חברי "מקדש העם".
ההתאבדות ההמונית

ב-14 בנובמבר 1978, לאחר שהתקבלו בממשלת ארצות הברית תלונות של יוצאי הכת על אופי פעילותה, נחת חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הדמוקרטי ליאו ראיין בגיאנה כדי לבדוק את הטענות. לאחר שלושה ימים שבהם ראיין חבר בית הנבחרים את תושבי הכפר, עזב את המקום יחד עם מספר תושבים שביקשו לעזוב וצוות תקשורת של רשת החדשות NBC. שומרי ראשו החמושים של ג'ונס עקבו אחריהם לשדה התעופה, שם ירו והרגו חמישה מהם, ביניהם ראיין, בטרם המריאו.
ב-18 בנובמבר 1978 כינס ג'ונס את כל תושבי הכפר ונשא את נאומו, שבו הורה לחברי הכת ללגום משקה קל בטעם פירות, מהול בציאניד. הוא כינה את ההתאבדות הזו כ"התאבדות מהפכנית" - הגשמת חזונו האפוקליפטי כמחאה נגד הפשיזם והגזענות. 909 מתושבי הקומונה נהרגו, ספק התאבדו ספק נרצחו, מתוכם 276 ילדים ותינוקות. התושבים שהתנגדו לביצוע המעשה אולצו לבצעו בכוח, לרוב באמצעות זריקת רעל. מי שניסה לברוח ליערות נורה על ידי שומרי ראשו החמושים של ג'ונס.
ג'ונס עצמו תכנן כנראה להישאר בחיים, אך גופתו נמצאה ירויה בראשה יום למחרת מרחץ הדמים. עד היום לא ברור אם בוצעה התאבדות או התנקשות.
ההתאבדות ההמונית > קלטת המוות

"נאום המוות" שנשא ג'ונס הוקלט מתחילתו ועד סופו בקלטת שאורכה הוא כ-44 דקות, המתעדת את הנאום ואת ההתאבדות. הנאום הופנה לתושבי העיירה ג'ונסטאון, חברי הכת מקדש העם.
עם תחילת ההקלטה נשמע ג'ונס אומר לאנשים בעיר כמה שהוא אוהב אותם, מכבד אותם, וגאה בהם על כך שנשארו לצידו במהלך כל הדרך. בהמשך מציין כי השקרים שנפלטים מחברי כת לשעבר הם אלו שמכבידים על האנשים בעיר, ומפריעים לחיות בשלווה ובאמונה. לאחר מכן מסביר ג'ונס את תגובתו האלימה כלפי המשלחת האמריקאית שבה נהרגו כמה מאנשי הכת וחבר קונגרס ליאו ראיין. הוא טוען כי ראיין לקח את הילדים שעוד לא ביססו את אמונתם, ומנסה להרחיק אותם מהכת ומהוריהם המאמינים, והוא אומר כי הוא היה צריך לצפות לתגובה אלימה על מעשה שכזה.
בהמשך אומר ג'ונס לכל אנשיו כי אם הם אינם יכולים לחיות בשלום - עדיף להם למות בשלום. הוא מתאר את ניסיונותיו לשמור על מאמיניו לצידו. לאחר התיאורים, הוא מורה לכולם לפסוע קדימה ולשתות מהרעל - משקה קל מהול בציאניד - שאמור להרוג אותם כמו שנהרגו ביוון העתיקה. הוא מציין כי אין זה מעשה התאבדות המונית, אלא מעשה גבורה שאמור להוכיח לעולם שאנשי הכת צודקים, ואנשי המשלחת משקרים. מכיוון שהמשלחת שתחזור לארצות הברית תיחשב בעיני כולם כדוברת אמת - חברי הכת לא יוכלו לשרוד ולכן עליהם להתאבד כדי למנוע טרגדיה עתידית.
לאחר מתן ההוראה, פונה ג'ונס אל הקהל, ורוצה לשמוע את דעת האנשים. אנשי העיירה מטיחים בו שאלות שמתעמתות עם העובדה שהציב, שהמוות הוא דרך הפעולה הטובה ביותר, והוא משיב להם. במהלך החלפת השאלות, בחור אחד מנסה לברוח מהאזור, אך נתפס וג'ונס אומר לו שהוא לא יכול לברוח לשום מקום. ג'ונס מציין ומבהיר לכולם במהלך כל ההקלטה שהמוות עדיף על פני החיים שהם יכולים לחיות בצל הבגידה. הוא מוסיף ואומר כי בסופו של דבר כולם ימותו, והאפשרות לבחור את סוג המוות היא דבר מבורך. הוא אומר שעדיף למות ולהגיע לריק שאינו ברור מאשר לסבול מייסורי הגיהנום שהם עומדים לחוות בעולם הנוכחי.
לאחר שעונה לכל השאלות, הוא מציין כי במהלך כל חייו הוא סחב את צרות אנשי העיר על כתפו, ועתה הגיע הזמן להפסיק. לאחר עוד מספר דקות של שכנועים, מחליט כי הגיע הזמן שיצעדו כולם קדימה לעבר משקאות הרעל. ברקע נשמעים קולות של אנשים שאומרים שהם אינם מוכנים לשתות את הרעל. המתנגדים קיבלו זריקת רעל המסיימת את חייהם. רבים מנסים להתחמק מההתאבדות, ואמהות מנסות להציל את ילדיהן - ללא הצלחה. ב-10 הדקות האחרונות נשמעים קולות בכי וצרחות ילדים, כאשר ג'ונס מנסה לשכנע אותם שאם הם יהיו בשקט זה לא יכאב ויסתיים מהר. בדקות האחרונות של ההקלטה - לא נשמע דבר מלבד זמזומים ומילים בודדות שנפלטות מדי פעם.
במהלך כל ההקלטה, מנסה אישה בשם כריסטין להציע בריחה לרוסיה, ואומרת שאין סיבה שכל האנשים בעיירה ימותו בגלל בריחה של 20 מחברי הכת שאינם מאמינים. פעם אחר פעם היא מתפרצת, וג'ונס מנסה להסביר כי למרות תסיסותה ועל אף הרצון שלה להמשיך לקיים את הדת - אין זה אפשרי. אנשים אחרים מצטרפים למחאותיה ואומרים כי כדאי לפחות לשלוח הודעה לרוסיה על המצב ולשמוע את תשובתה, אך ג'ונס עונה להם שהוא נביא, והוא יודע מראש את תשובתם - הוא אומר להם שהרוסים לא יענו בזמן, אם בכלל. על פי הממצאים, כריסטין הייתה מראשוני המתים באותו היום, ויש עדויות שאומרות שעל גופתה נמצאו סימני הזרקה המעידים על כך שהיא מתה בזריקת רעל ולא התאבדה בשתיית המשקה המורעל.
הקלטת מלווה לכל אורכה במוזיקה שמחה ורגועה, ובזמזומים בלתי פוסקים שנובעים מאיכות הקלטה ירודה.
ההתאבדות ההמונית > סופה של ג'ונסטאון

מרחץ הדמים התגלה עוד באותו לילה. מאוחר יותר הועברו גופות ההרוגים לסן פרנסיסקו, שם נקברו או נשרפו. עם הסתלקות המשלחות נבזזה הקומונה בידי הכפריים המקומיים, ובמקום נותרה עיר רפאים למשך שנים רבות.
בשנות ה-80 פרצה שרפה בחורבותיו של הכפר וכילתה את המעט שנותר בו. כיום נותרו מג'ונסטאון שרידים מעטים בלבד, המסמנים את המקום שבו התרחשה אחת מפעולות ההתאבדות ההמונית הגדולות והמזעזעות בכל הזמנים. עד היום המקומיים מסרבים להתיישב שם בגלל אמונות טפלות הקשורות בהיסטוריה של המקום.
באוקטובר 2017, שיחק השחקן אוון פיטרס את דמותו של ג'ים ג'ונס בסדרה "אימה אמריקאית: הכת". בפרק 9, מגוללים את סיפור הכת.
פרויקט החקלאות של מקדש העם

מטרתו של היישוב הייתה, בין השאר, לקיים את "פרויקט החקלאות של מקדש העם". לפי האג'נדה של ג'ונס, הקומונה הייתה מחויבת לדאוג לעצמה ולהוות למעשה מעין משק סגור המספק לעצמו את כל צרכיו.
התזונה היומיומית של תושבי היישוב הייתה בסיסית, וכללה אורז, לחם עם שמן ולעיתים פירות וירקות. ג'ונס עצמו דאג לתפריט מאוזן יותר עבורו, שכלל "מותרות" כגון בשר ודברי מתיקה.
הערות שוליים

↑  ערב ההתאבדות ההמונית
↑  Leo Joseph Ryan | American Experience | PBS, www.pbs.org (באנגלית)
↑  Jonestown | History, Facts, Jim Jones, & Survivors | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  The “Death Tape” – Alternative Considerations of Jonestown & Peoples Temple (באנגלית אמריקאית)
↑  History com Editors, Mass suicide at Jonestown, HISTORY (באנגלית)
↑  "Excerpts From Transcript of Tape Describing Final Moments at Jonestown". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1979-03-15. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-10-06.
↑  Christine Miller: A Voice of Independence – Alternative Considerations of Jonestown & Peoples Temple (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567266605171  LCCN: sh87007113  VIAF: 125562828   WorldCat (עם VIAF): 125562828 
הקלטת נאומו של ג'ונס וההתאבדות ההמונית
פרשת האונייה דונירה

האונייה דונירה בשנת 1940
האונייה דונירה (DUNERA) הייתה אונייה ששימשה את הצי הבריטי להובלת גייסות צבא במלחמת העולם השנייה. האוניה התפרסמה בעקבות הפלגתה מבריטניה לאוסטרליה ועליה כ-2,500 פליטים, רובם יהודים, שגורשו על רקע היותם בעלי נתינות גרמנית או אוסטרית ועברו מסכת של תלאות.
הרקע

סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, הצליחו אלפי אזרחים גרמנים וכמה מאות אזרחים אוסטרים להימלט לבריטניה וקיוו למצוא בה מקלט. הממשלה הבריטית התירה להם לגור ולעבוד ברחבי המדינה. כשהחלה המלחמה והמצב הכלכלי החמיר, החלו להישמע בציבור הבריטי קולות נגד הפליטים והועלו חששות כי הם גייס חמישי של האויבת גרמניה. בהיותם בעלי נתינות גרמנית, היחס אליהם היה כאל אויבים. בהוראה של צ'רצ'יל הם סווגו כבעלי סיכון ביטחוני ורוכזו במחנות מעצר יחד עם חיילים גרמנים ואיטלקים, שבויי מלחמה.
ב-14 ביולי 1940 הובלו 2,542 איש מהעצורים לנמל ליברפול והועלו על האונייה דונירה. רוב המגורשים היו יהודים, ונוספו אליהם כ-200 איטלקים, כ-25 שבויי מלחמה גרמנים וכן כמה עשרות של אוהדי הנאצים. בין העצורים בלט מספרם הגבוה של בעלי השכלה גבוהה ואמנים. בעלותם לאנייה נאמר להם כי הם עומדים להפליג לקנדה שם יקבלו מקלט.
ההפלגה

מיד עם הפלגתה של האוניה התברר לנוסעיה כי יעדה הוא אוסטרליה, אליה הם מגורשים כחשודים בפעילות חתרנית, וכי הם נתונים תחת משטר קשוח ואכזרי.
בנוסף על אנשי הצוות, כ-300 אנשי צבא בריטים הופקדו על חיי היום יום במשך ההפלגה, ביניהם חיילים שהועברו מחזית הלחימה, כאלה שחוו על בשרם את אירועי המלחמה ונותרו ממנה מעורערים בנפשם. הם התייחסו אל כל המגורשים, כאל נאצים ומרגלים פוטנציאלים, התעללו בהם ועשו הכל כדי למרר את חייהם – הכו אותם, כולל מכות עם קתות רובים ובזזו את רכושם, עינו אותם ולא התירו להם להסתובב באופן חופשי על הסיפון. מספרם של המגורשים היה כפול מהקיבולת הרשמית של האונייה, והם נאלצו לישון בתאים צפופים ומחניקים, על מיטות עץ, על שולחנות ועל ריצפת האוניה – עושים צורכיהם בדליים, אוכלים מנות דלות וקצובות, וסובלים ממחלות ומהצקות והערות אנטישמיות של החיילים.
ההפלגה נמשכה 57 ימים, במהלכה הייתה האוניה קרובה פעמים אחדות לצוללות ולאניות מלחמה של הצי הגרמני, אך הצליחה לחמוק מהן.
ההגעה לאוסטרליה

בתום ההפלגה עגנה האוניה בנמל סידני. המגורשים הועברו לשני מחנות מעצר נידחים בהם שהו כחצי שנה, בתנאי מגורים נוחים וקיבלו יחס הוגן של חיילים אוסטרלים שהופקדו על שמירתם. בסיוע מפקדת המחנה הם קיימו סדר יום מגוון שכלל פעילות תרבותית, חוגים והרצאות של מרצים מקרב המגורשים. במחנה הוקמה מעין 'מכללה' ובה יכלו עצורי המחנה ללמוד מקצועות רבים. הוקמו תיאטרון, ישיבה וקבוצות לימוד ציוניות.
עניינם של המגורשים נחשף בעת שהותם במעצר, ועורר סערה בתקשורת ובפרלמנטים של בריטניה ואוסטרליה. אחרי שנחשפו, פעלה גם שדולה יהודית של גורמים ברחבי העולם למענם, ואף שיגרה שליחים שסיפקו  להם ספרים, בגדים, כלי נגינה ותשמישי קדושה. ב-1941 השתנה הסיווג הביטחוני של העצורים ל"נתינים זרים ידידותיים" והם שוחררו. לאחר השחרור הציעה להם ממשלת אוסטרליה את האפשרות לקבל אזרחות ולהתיישב ביבשת. רבים מהם נשארו, חלקם התגייסו לצבא האוסטרלי, ולאחר השחרור התערו בקרב הקהילה היהודית באוסטרליה. אחרים שבו לבריטניה ושירתו בכוחות בעלות הברית.
270 ממגורשי דונירה עלו לארץ ישראל אחרי שקיבלו אשרות כניסה מיוחדות של ממשלת בריטניה.
אחרי המלחמה

בעקבות חשיפת הפרשה, הועמדו לדין כמה מאנשי צוות האוניה, ובראשם מפקד הכח הבריטי בעת ההפלגה, שנדון לשנת מאסר ולגירוש מהצבא. צ'רצ'יל התנצל והגדיר את הפרשה "טעות מצערת" והממשלה הבריטית פיצתה את המגורשים על הרכוש שנבזז מהם ועל הסבל שנגרם להם מאז מעצרם.
האנייה דונירה המשיכה לשרת את הצי הבריטי והובילה גייסות לחופי אפריקה, אירופה ויפן. גם אחרי המלחמה עברה שיפוצים והמשיכה את שירותה בצי עד שנות ה-60, אז נמכרה לחברת טיולים בריטית ושימשה לטיולים בארצות רחוקות.
ב-1985 הופקה באוסטרליה סדרת טלוויזיה שנקראת  The Dunera Boys.  הסדרה בת ארבעה פרקים נכתבה על בסיס האירועים שחוו מגורשי דונירה, והיא עוסקת בתקופת שהותם במחנה המעצר באוסטרליה. הסדרה שודרה גם בטלוויזיה הישראלית ונקראה: "חבורת דונירה".
הריגת ג'ורדן נילי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוות 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום:  Broadway – Lafayette Street 
 מספר משתתפים:  3 
 תאריך:  1 במאי 2023 
 נפגעים
 הרוגים:  1 
 פצועים:  1 
 
ג'ורדן נילי (באנגלית: Jordan Neely) היה גבר חסר בית בן 30 ממוצא אפרו-אמריקאי, שנהרג בידי דניאל פני, בן 24, ב-1 במאי 2023.
פני, בוגר חיל הנחתים של ארצות הברית (מארינס) ריתק את נילי בלפיתת חנק. המקרה, שהתרחש במהלך נסיעה במנהטן בקו F ברכבת התחתית של העיר ניו יורק, עורר מחלוקת בציבור האמריקאי, כאשר רבים רואים בפני כמי שהתגייס לעזרת הנוסעים, שחשו מאוימים מהתנהגותו של נילי, שצעק בתוקפנות שהוא רעב, ואף איים על כמה נוסעים. העיתונאי חואן אלברטו ואסקז נכח באירוע והקליט וידאו של התקרית.
לדברי ואסקז, לאחר שנילי עלה לרכבת, הוא צעק שהוא רעב וצמא, שלא אכפת לו "ללכת לכלא או לקבל מאסר עולם", והוא "מוכן למות", אך לא תקף פיזית אף אחד. פני ניגש אל נילי מאחור וריתק אותו בלפיתת חנק. החנק נמשך מספר דקות ולפחות שלוש דקות תועדו בווידאו. לדברי ואסקז, החנק נמשך 15 דקות. צופה מהצד הזהיר את פני, ואמר: "אתה הולך להרוג אותו עכשיו." אחרי החנק, המתבונן מהצד אמר, "הוא בסדר. הוא לא ימות." ואסקז אמר שנילי זז והגן על עצמו במהלך החנק, ולא האמין שהוא ימות. נילי נלקח לבית החולים לנוקס היל, שם נקבע מותו; לפי כמה מקורות, הוא מת על רצפת קרון הרכבת התחתית.
המשטרה חקרה את פני לאחר התקרית ושחררה אותו ללא אישומים כעבור מספר שעות. התובע המחוזי של מנהטן, אלווין בראג, החל בחקירה. ב-3 במאי, משרד הבוחן הרפואי קבע שאופן המוות הוא רצח, וקבע כי נילי מת מ"דחיסה של צוואר (חנק)". ב-5 במאי דווח כי חבר מושבעים גדול יתכנס כדי לקבוע אם יש להגיש כתב אישום נגד פני. ב-12 במאי פני הואשם בהריגה מדרגה שנייה. אם היה מורשע, גזר דינו של פני עלול היה להיות עד 15 שנות מאסר. אך ב-9 בדצמבר 2024, זוכה פני מהאשמה כלפיו.
תיאור התקרית

התקרית התרחשה ברכבת התחתית של העיר ניו יורק במנהטן. לדברי ואסקז, נילי עלה על רכבת F לכיוון צפון בתחנת השדרה השנייה רגע לפני סגירת הדלתות והתחיל "להשמיע נאום", וצעק "אין לי אוכל, אין לי שתייה, נמאס לי". לא אכפת לי ללכת לכלא ולקבל מאסר עולם. אני מוכן למות." לאחר מכן הוא "הסיר את הז'קט שלו, ז'קט שחור, והשליך אותו על הקרקע". מקורות במשטרה אמרו כי עדים דיווחו כי נילי השליך אשפה על נוסעים. לאחר שנילי השליך את הז'קט שלו למטה, פני ניגש אל נילי מאחור וריתק אותו באחיזת החנק. ואסקז דיווח שלא הייתה התגרות מוקדמת או אינטראקציה כלשהי בין השניים לפני החנק.
ואסקז הצהיר שהוא "שמע חבטה" וראה את הגברים על הרצפה. הרכבת עצרה בתחנת ברודוויי-לאפייט סטריט, שם נשארה לאחר שרוכבים אחרים פתחו את דלתות הרכבת, ומנעו מהרכבת להמשיך הלאה. פני כרך את זרועותיו סביב צווארו של נילי ורגליו סביב מותניו. ניסיונו הנואל של נילי להיאבק בריתוקו המיומן של פני עלה בתוהו. זה ניסה להיעזר בבעיטות ולאזור את כוח זרועותיו, אך בעיטותיו לא היוו אתגר עבור לוחם מיומן בפני. זרועותיו, בתורן, הוחזקו בחוזקה על-ידי שני עוברי אורח נוספים. ואסקז אמר כי פני ביקש מנוסעים אחרים להתקשר למשטרה במהלך החנק. נוסע אחר, ג'וני גרימה, אמר שהוא שם מים על מצחו של נילי, אבל נאמר לו לעצור ולא להתקרב לפני. עד נוסף ציין כי בשלב מסוים במהלך החנק, פני הרפה את אחיזתו בנילי, ונילי השתעל שיעול אפוף דם וליחה. אותו עד ציין שאיש בקרון הרכבת לא אמר לפני להפסיק את אחיזת החנק שלו, להפך: כמה מהנוסעים הביעו הצהרות עוינות כלפי נילי והביעו תמיכה גלויה במעשיהו של פני. בשעה 14:29, עובר אורח ברכבת הזהיר כי נילי עשה את צרכיו, דבר המלמד שייתכן שהוא גוסס, ואמר, "אתה לא רוצה לתפוס אישום ברצח. יש לך חנק מטורף, בנאדם." אחד הגברים האחרים שניטרלו את נילי הגיב וטען שמה שנראה כמו צואה חדשה היא רק צואה ישנה. אחד הגברים גם הגיב לאזהרה ואמר כי פני הפסיק "לסחוט" את צווארו של נילי. כ-50 שניות לאחר שנילי חדל לנוע, פני ואדם נוסף שעדיין אחז חזק בזרועו של נילי על-מנת לנטרלה, שחררו את אחיזתם בו. לאחר שנילי נותר בלא ניע, ניתן לראות בסרטון אישה בשם גרימה אומרת, "אל תשים אותו על הגב, בנאדם. הוא עלול להיחנק מהיריקה של עצמו." פני הניח את נילי על הצד שלו, בעמדת התאוששות. גם נוסעים אחרים בדקו אותו ועובר האורח שהזהיר קודם ביקש להבהיר: "הוא בסדר. הוא לא ימות."
משטרת ניו יורק קיבלה קריאה על קטטה ברכבת בשעה 14:27, והגיעה לפני 14:30. המשטרה החלה במתן עזרה ראשונה לנילי מחוסר ההכרה. מכבי האש של העיר ניו יורק קיבלו את הקריאה לעזרה בשעה 14:39, וכוחותיהם הגיעו בשעה 14:46. לפחות חמש שיחות התקבלו במוקד 9-1-1, כאשר כמה דיווחים ראשוניים תיארו הומלס שחלקם מצאו שהוא מאיים בגינוניו ובגודל ממדיו.
מותו של נילי נקבע בסופית בבית החולים לנוקס היל. לפי כמה מקורות, כאשר נעשו ניסיונות החייאה בתוך קרון הרכבת התחתית, נילי כבר מת.
הליכים משפטיים

ב-11 במאי 2023 דווח כי פני יואשם בהריגה מדרגה שנייה. העונש במקרה של הרשעה עלול להגיע עד ל-15 שנות מאסר.
ב-12 במאי פני שוחרר בערבות של 100,000 דולר ונדרש למסור את דרכונו ולא לעזוב את ניו יורק ללא אישור.
ב-6 בדצמבר 2024, האישום בהריגה בוטל על-ידי בית המשפט אחרי שחבר המושבעים לא הצליח לגבש הסכמה. ב-9 בדצמבר, פני זוכה גם מהעבירה של גרם מוות ברשלנות.
תגובות ומחאות > תגובות הציבור הרחב וגורמים רשמיים

ראש עיריית ניו יורק, אריק אדמס, כינה את מותו של נילי "טראגי" ואמר "יש הרבה שאנחנו לא יודעים על מה שקרה כאן", וכי תחלואי נפשו של נילי מילאו תפקיד בהרג. כשנשאל על נושא לקיחת החוק לידיים בראיון ל-Abby Phillip ב-4 במאי, הוא השיב כי "איננו יכולים לומר לנוסעים באופן גורף מה עליהם לעשות או לא".
חברת מועצת העיר טיפאני קבאן אמרה כי ההרג הוא "התוצאה הבלתי נמנעת של הרטוריקה המסוכנת של סטיגמה של בעיות בריאות הנפש, סטיגמה של העוני והמשך ההשקעה הנפוחה במערכת הכליאה על חשבון מימון גישה לדיור, מזון ובריאות".
יו"ר רשות התחבורה במטרופולין, יאנו ליבר, כינה את המוות "ממש מטריד ומרגיז". הוא קורא לנוסעים "למצוא דרך להרגיע את הרוחות" אם יצוצו "אתגרים" ברכבת התחתית.
ב-3 במאי כתבה הסנאטורית של מדינת ניו יורק ג'וליה סלזאר, "אדם בשם ג'ורדן נילי נחנק למוות בפומבי ברכבת התחתית השבוע בזמן שאנשים צפו ואף הריעו. זה נורא. הדמוניזציה המתמדת של אנשים עניים ואנשים במשבר נפשי בעיר שלנו מאפשרת את הברבריות הזו. זה עושה את העיר שלנו חולה." עוד היא תייגה את ההרג כלינץ'.
הנציגה הדמוקרטית אלכסנדריה אוקסיו-קורטז כתבה ב-3 במאי, "ג'ורדן נילי נרצח. אבל מכיוון שג'ורדן היה חסר בית ושיווע למזון בתקופה שבה העיר מעלה את שכר הדירה ומקצצת בשירותים כדי לחמש את עצמה לדעת, בעוד שרבים בשלטון עושים דמוניזציה לעניים, הרוצח זוכה להגנה עם כותרות פסיביות + ללא אישום. זה מגעיל."
המושלת Kathy Hochul ציינה כי מותה של נילי היה "מטריד מאוד". מבקר עיריית ניו יורק בראד לנדר הצהיר כי "אסור לנו להפוך לעיר שבה אדם חולה נפש יכול להיחנק למוות על ידי משמר ללא תוצאות". אדמס הפריך את הצהרותיהם של לנדר וקורטז כמי שלא היו "מאוד אחראיים באותו זמן שבו אנחנו עדיין חוקרים את המצב" וקרא לגורמים רשמיים להמתין לחקירות של בראג וגורמי אכיפת החוק.
גורמים אחרים הביעו תסכול מכך שמשרדי DA Bragg טרם מצאו לנכון להאשים את פני פלילית בטענה שאם התוקף היה שחור, המצב היה מתפתח אחרת. יו"ר מועצת העיר ניו יורק, אדריאן אדמס, הצהיר, "התגובה הראשונית של המערכת המשפטית שלנו להרג הזה מטרידה ומציגה בפני העולם את הסטנדרטים הכפולים שאנשים שחורים ואנשים צבעוניים אחרים ממשיכים להתמודד איתם".
כלי תקשורת בעיר ניו יורק דיווחו כי התושבים היו מפולגים, כאשר חלקם תומכים ואחרים מתנגדים למעשיהו של פני.
יותר מ-45,000 תרומות מקוונות ניתנו לקרן ההגנה המשפטית של פני, בסכום כולל של כ-2 מיליון דולר, כולל 10,000 דולר מ-Vivek Ramaswamy, עם כמה אישים שמרנים בולטים כולל הפוליטיקאים הרפובליקנים רון דה-סנטיס ומאט גאץ לתייג אותו כגיבור ולחגוג את מעשיו. הפוליטיקאית הרפובליקאית ניקי היילי הייתה ביקורתית מאוד כלפי התובעת המאשימה את פני ואמרה "המושל צריך לפרגן לדניאל פני... אין ספק בעניין [..] מיד".
תגובות ומחאות > הפגנות

יומיים לאחר הריגתו של נילי, נערכה משמרת-הפגנה בתחנת ברודוויי-לאפייט סטריט, שבה תבעו את מעצרו והאשמתו של האדם האלמוני שחנק את נילי אז. מחאה מול משרד התובע המחוזי במנהטן נקבעה ל-4 במאי, ובאותו יום נערכה מחאה נוספת בברוקלין ; מאוחר יותר בלילה, קבוצת מפגינים צעדה מברוקלין למנהטן מעבר לגשר מנהטן, שם ריססו סיסמאות הקשורות למותה של נילי. כמה ארגונים, כולל Black Lives Matter, NAACP ואמנסטי אינטרנשיונל ארצות הברית, קראו לתת דין וחשבון בהריגת נילי. ב-5 במאי 2023, הפגנות התרחשו ברחבי העיר, כולל מקומות כמו תחנת ברודוויי-לאפייט סטריט, וושינגטון סקוור פארק ומחוץ למשרד התובע המחוזי במנהטן, בקראו להגיש כתב אישום פלילי. הפגנות נערכו שוב ב-6 במאי 2023, במקומות שונים במנהטן, כולל תחנת Lexington Avenue–63rd Street, שם נעצרו כמה מפגינים. ב-8 במאי 2023 אירעו עימותים בין מפגינים לשוטרים במהלך ההפגנות, ובאותו לילה בוצעו מעצרים שונים.
תגובות ומחאות > משפחה

אביו של נילי, אנדרה זאצ'רי, שוחח עם ניו יורק דיילי ניוז ב-5 במאי 2023, והצהיר: "ברור שהוא קרא לעזרה ... הוא לא התכוון לפגוע באף אחד. הוא היה ילד טוב וגם איש טוב. צריך לעשות משהו. האיש הזה, הוא עדיין מסתובב עכשיו. הבן שלי לא הגיע למות כי הוא היה זקוק לעזרה." ב-8 במאי 2023, עורכי דין המייצגים את משפחתו של נילי פרסמו הצהרה שבה ציינו, "ההודעה לעיתונות של דניאל פני היא לא התנצלות ולא הבעת חרטה. זהו רצח אופי ודוגמה ברורה מדוע הוא האמין שהוא זכאי ליטול את חייו של ג'ורדן ... הוא מעולם לא ניסה לעזור לו בכלל. בקיצור, מעשיו ברכבת, ועכשיו דבריו, מראים מדוע הוא צריך להיות בכלא." המשפחה ביקשה מאל שרפטון לשאת את ההספד בהלוויה של נילי.
בלוק רבע הקילומטר

| --- | --- |

שיכון רבע הקילומטר ממערב. בצידה הימני של התמונה נראה הגשר המוליך לעבר שיכון "השטיח"
 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 מיקום:  באר שבע 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1960
 תאריך פתיחה רשמי:  1960 
 חומרי בנייה:  בטון 
 אדריכל:  אברהם יסקי, אמנון אלכסנדרוני 
 סגנון אדריכלי:  ברוטליזם 
 
 קואורדינטות:  31°15′06″N 34°46′47″E﻿ / ﻿31.25166667°N 34.77972222°E﻿ / 31.25166667; 34.77972222
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת באר שבע מוגדלת) בלוק רבע הקילומטר(למפת באר שבע רגילה) בלוק רבע הקילומטר(למפת צפון הנגב רגילה) בלוק רבע הקילומטר(למפת צפון הנגב מוגדלת) בלוק רבע הקילומטר  he בלוק רבע הקילומטרhe בלוק רבע הקילומטרמפת  __ באר שבע (in English: Beersheba) [‌צפון הנגב‌]מצפון, ממזרח ומערב: __ מועצה אזורית בני שמעון (in English: Bnei Shimon Regional Council) ממזרח: __ עומר (יישוב) (in English: Omer, Israel), __ תל שבע (in English: Tel Sheva) מדרום: __ שגב שלום (in English: Shaqib al-Salam), __ מועצה אזורית מרחבים (in English: Merhavim Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קצהו המזרחי של המבנה
החזית הצפון-מזרחית של השיכון
"שיכון רבע הקילומטר" או "בלוק רבע הקילומטר" הוא בית מגורים בסגנון ברוטליסטי באורך של רבע קילומטר, השוכן בשדרות היעלים שבשכונה ה' בבאר שבע. המבנה, שבמועד הקמתו נחשב חדשני, הפך בסופו של דבר למרכז קליטה בשם בית רמט או מרכז קליטה יעלים.
רקע

המבנה תוכנן בשנת 1960 על ידי משרד האדריכלים של אברהם יסקי ואמנון אלכסנדרוני, במסגרת הקמת "שיכון לדוגמה" בעיר. תחילתו של הפרויקט הייתה בשנת 1958, בעקבות יוזמתה של קרן בת שבע דה רוטשילד לחקר בעיות שיכוני העולים בישראל. צוות המחקר שבראשו ניצב יסקי, נתבקש להכין תוכניות לבתי מגורים שיכללו דירות קטנות הניתנות להרחבה, ואשר יתאימו לצורכיהן של משפחות העולים. עוד נדרש כי הדירות יתאימו לתנאי האקלים של הארץ, כי הקמתן תהיה מהירה, וכי מחירן יהיה תואם לזה של הדירות שהקים משרד העבודה.
הצוות גיבש תוכנית אורבנית שהושפעה מעבודתו של האדריכלי השווייצרי לה קורבוזיה, ואשר התבססה על הקמת בתי שיכון מוארכים התוחמים את שטחי המגורים, וביניהם יוקמו מבנים נמוכים וצפופים אשר זכו לכינוי "שטיח" ולאחר מכן כונו "המשעולים". המבנים המוארכים נועדו להגן על השכונה מפני סופות החול של הנגב ולטעת תחושת פרטיות וביטחון. השכונה שנועדה לאכלס כ-16,000 תושבים חולקה לשלושה מתחמים נפרדים. המתחם המערבי היה אמור להיתחם בחמישה מבנים מוארכים, אולם רק שלושה מהם נבנו בסופו של דבר. אחד מהם, "שיכון רבע הקילומטר", זכה לשמו בשל אורכו, ונחשב אותה עת לארוך במזרח התיכון.
המבנה

בבניין ארבע קומות מגורים שבהן 135 יחידות דיור, השוכנות מעל קומת עמודים מפולשת כפולה בגובהה. גשר מחבר את קומת הכניסה של המבנה אל השטח של המשעולים שמדרום לו, תוך שהוא חוצה את שדרות היעלים שביניהם. ייחוד נוסף של המבנה היה בכך שנבנו בו שלושה טיפוסי דירות - דירות בנות שני חדרים בקומה הראשונה, שלושה חדרים בקומה השנייה, ודירות דופלקס בקומה השלישית והרביעית. שיכון רבע הקילומטר, כמו כל יתר בתי השכונה, נבנה מבטון חשוף ומלבנים (בלוקים), ללא ציפוי של טיח.
למרות החדשנות שהפגין המבנה, הוא נחשב לכישלון, ובעוד ששיכון "השטיח" משך אוכלוסייה אמידה ותפקד כשיכון מוצלח, הרי שהשיכון המוארך ”נהפך לאגדה אורבנית עגומה, אבן שואבת לבעיות מצוקה ועבריינות, ולבסוף הוסב למרכז קליטה לעולים, תוך פגימה באיכויותיו האדריכליות המקוריות”.
יסקי עצמו התייחס אל השיכון כאל ”נסיון מודע שנכשל לחלוטין”.
ראו גם

הסהר המלכותי
הערות שוליים

↑  נועם דביר, האם שיכון "השטיח", סמל לבנייה מודרניסטית בלב באר שבע, עדיין רלוונטי?, באתר הארץ, 17 באפריל 2009.
↑  אבא אלחנני, המאבק לעצמאות של האדריכלות הישראלית במאה ה-20, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998, עמ' 71.
ליאו ליידרמן

| --- | --- |

 לידה:  1951 (בן 73 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
לאונרדו (ליאו) ליידרמן (Leonardo Leiderman; נולד ב-18 במאי[דרוש מקור] 1951, קורדובה, ארגנטינה) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר לכלכלה על-שם ברגלס באוניברסיטת תל אביב, פרופסור אורח בפקולטה לניהול על-שם קולר באוניברסיטת תל אביב והיועץ הכלכלי הראשי של קבוצת בנק הפועלים. משמש פרופסור אורח בבית הספר לניהול של אבו דאבי (ADSM). היה ראש חטיבת המחקר בבנק ישראל וחבר ההנהלה הבכירה בבנק ישראל. בסוף יולי 2013 נבחר כמועמד לנגיד בנק ישראל, אך הסיר את מועמדותו.