stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוקסיטניה (חבל היסטורי-תרבותי)
לקריאה נוספת

Laurent Abrate, Occitanie 1900–1968, des idées et des hommes : l'émergence et l’histoire de la revendication occitane, Puylaurens, Institut d'études occitanes, 2001, (ISBN 2-85910-280-9).
1973, Jean Albertini, Pierre Maugué – Contre les États: les régions d'Europe. París: Presses d'Europe.
Alain Alcouffe, Pierre Lagarde, Robert Lafont avec la collaboration de Jean-Claude Lugan, Pour l’Occitanie, Toulouse, Privat, 1979, (ISBN 2-7089-4604-8).
Gaston Balzagues, Les Organisations occitanes, Paris, revue Les Temps modernes, num. 324–326 août-septembre 1973.
Michel Banniard (dir.), Langages et peuples d’Europe : cristallisation des identités romanes et germaniques, VIIe-XIe siècle : colloque international / organisé par le Centre européen d’art et civilisation médiévale de Conques et l’université de Toulouse-Le Mirail, juillet 1997, Toulouse : CNRS, université de Toulouse-Le Mirail, 2002, (ISBN 2-912025-09-5).
Daniel Borzeix, René Pautal et Jacques Serbat, Révoltes populaires en Occitanie : Moyen Âge et Ancien Régime, Le Loubanel, les Monédières, 1983, (ISBN 2-903438-29-3).
François Fontan, La Nation Occitane : ses frontières, ses régions, Bagnols sur Cèze, revue Lo lugarn / Lou Lugar, 1969, dernière édition en 2002 ISSN 0399-192X.
ISBN
978-2-86266-348-7 Jean-Pierre Juge Petit précis – Chronologie occitane – Histoire & civilisation Loubatieres 2001 '
Isabelle Laborie, La vie occitane dans l’Hérault au – travers de la production picturale de 1900 à 1950. Mémoire de Maîtrise. Université Paul Valéry. Montpellier III,1993.
Lafont, Robert Clefs pour l'Occitanie. París: Éditions Seghers.1999 ISBN 978-2232111907.
Pierre Lavelle, L’Occitanie, histoire politique et culturelle, Puylaurens, Institut d'études occitanes, 2004, (ISBN 2-85910-350-3).
René Merle, Une mort qui n’en finit pas ? L'écriture de l’idiome natal de la fin de l’Ancien régime à la naissance du Félibrige, Nîmes, MARPOC ; Montpellier, CNRS-Montpellier III, 1990, (ISBN 2-907690-02-7)
René Nelli, Mais enfin, qu’est-ce que l’Occitanie ?, Toulouse, Privat, 1978,.
Eliza Miruna Ghil, L'Âge de parage : essai sur le poétique et le politique en Occitanie au XIIIe siècle, New York-Bern-Paris, P. Lang, 1989, 407 pages, Collection «University studies in medieval and Renaissance literature», trad. de l’américain (ISBN 0-8204-1072-1)
Pierre Pasquini, Le pays des parlers perdus, Montpellier, Presses du Languedoc, 1994, 190 pages, préface de Robert Lafont.
Gilles Rebull, «Nationalité et régionalisme en Provence de 1859 à 1893 : une interprétation de l'évolution felibréenne au regard de l’expérience catalane», Lou Félibrige — La revisto, n°222, premier trimestre 1997.
Yves Rouquette, Occitanie, Centre international de documentation occitane, 1984, (ISBN 2-901191-20-7).
ארצות או פרסאן Parçans (קומארקות comarques) ואזורים שבחבל ההיסטורי-לשוני אוקסיטניה
דגל עם הכוכב ההמשובע
20 בינואר

20 בינואר הוא היום ה-20 בשנה, בשבוע ה-3 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 345 ימים (346 ימים בשנה מעוברת).
אירועים היסטוריים ביום זה

250 – רדיפות דקיוס: קיסר האימפריה הרומית דקיוס מכריז על רדיפות נגד הנוצרים, במהלכן מוצא להורג האפיפיור פביאנוס
1144 – ז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו, מכריז על עצמו ברואן כדוכס נורמנדיה
1265 – המושב הראשון של הפרלמנט הבריטי מתכנס בארמון וסטמינסטר, בראשותו של לורד סימון דה מונפורט
1320 – ולדיסלאב לוקיטק מתמנה למלך פולין
1458 – מתיאש הוניאדי מוכתר למלך הונגריה
1479 – פרננדו השני מלך אראגון מוכתר כמלך ארגון. ביחד עם אשתו, איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה הם שולטים במרבית חצי האי האיברי
1523 – כריסטיאן השני, מלך דנמרק מודח מכס המלוכה בדנמרק ונורווגיה (הודח מכס המלוכה השוודי עוד קודם לכן); תחילת שלטונו של פרדריק הראשון, מלך דנמרק
1612 – מתיאס מתמנה לקיסר הקיסרות הרומית הקדושה
1865 – למרקוס אדנה תומפסון רושם פטנט על רכבת ההרים
1891 – ליליואוקלאני מוכתרת כמלכת הוואי
1910 – תחילת שיטפון 1910 בפריז (עד 28 בינואר)
1917 – פעילי ניל"י מותקפים על ידי בדואים מדרום לרפיח בדרכם ליצור קשר עם הבריטים – אבשלום פיינברג נרצח, אך עמיתו יוסף לישנסקי מצליח במשימתו
1921 – טורקיה מכריזה על עצמה כרפובליקה עצמאית
1937 – פרנקלין דלאנו רוזוולט, מושבע לכהונה השנייה כנשיא ארצות הברית, ומאז ביום זה מושבעים נשיאי ארצות הברית וסגניהם
1941 – מוקם חיל האוויר הברזילאי
1942 – השואה: מתכנסת ועידת ואנזה, שבה סוכמו פרטי הביצוע של הפתרון הסופי
1945 – מלחמת העולם השנייה: הונגריה חוצה את הקווים ומצטרפת לבעלות הברית
1945 – מלחמת העולם השנייה: הצבא האדום משחרר את מחנה הריכוז פלאשוב, שהיה כבר ריק מאדם
1946 – שארל דה גול מתפטר מנשיאות צרפת עקב חילוקי דעות על החוקה
1946 – הפלמ"ח מפוצץ תחנת רדאר בריטית בכרמל
1951 – החל מבצע ייבוש החולה שנועד להוסיף שטחי חקלאות
1961 – ג'ון פיצג'רלד קנדי מושבע כנשיא בארצות הברית. הוא הנשיא הצעיר ביותר והקתולי הראשון. בנאום ההכתרה שלו אומר: "אל תשאלו מה אמריקה יכולה לעשות בשבילכם, תשאלו מה אתם יכולים למען אמריקה"
1976 – מלחמת האזרחים בלבנון: לוחמי אש"ף טובחים מאות אזרחים נוצרים בטבח דאמור
1981 – מסתיים משבר בני הערובה באיראן
1986 – הממלכה המאוחדת וצרפת מכריזות על תוכנית מנהרת התעלה
1996 – יאסר ערפאת נבחר למשרת יו"ר הרשות הפלסטינית
1997 – בעקבות שידור בערוץ הראשון מתפוצצת פרשת בר-און חברון
2001 – בהפיכה שמתרחשת בפיליפינים מודח הנשיא ג'וסף אסטרדה ומוחלף על ידי גלוריה מקפגל ארויו
2005 – אירלנד משלימה את המעבר לשיטה המטרית
2009 – ברק אובמה מושבע לנשיא ה-44 של ארצות הברית, והופך לנשיא השחור הראשון של ארצות הברית
2018 – חמושים במדי צבא פשטו על מלון "אינטרקונטיננטל" בקאבול בירת אפגניסטן והרגו לפחות 19 בני אדם, בהם שישה זרים
2018 – טורקיה פתחה במבצע "ענף זית" במחוז עפרין שבצפון סוריה נגד הכוחות הכורדיים
2019 – ישראל וצ'אד חידשו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן
2021 – ג'ו ביידן נשבע אמונים ונכנס לתפקידו כנשיא ה-46 של ארצות הברית, זאת לאחר זכייתו בבחירות לנשיאות ארצות הברית
נולדו

225 – גורדיאנוס השלישי, קיסר רומי (נפטר ב-244)
1029 – אלפ ארסלאן, הסולטאן השני בשושלת הסלג'וקית (נפטר ב-1072)
1488 – סבסטיאן מינסטר, הומניסט גרמני, תאולוג, קרטוגרף ובלשן של השפה העברית (נפטר ב-1552)
1554 – סבשטיאו, מלך פורטוגל (נפטר ב-1578)
1586 – יוהאן הרמן שיין, מלחין גרמני (נפטר ב-1630)
1716 – קרלוס השלישי, מלך ספרד (נפטר ב-1788)
1775 – אנדרה-מארי אמפר, פיזיקאי ומתמטיקאי צרפתי (נפטר ב-1836)
1855 – ארנסט שוסון, מלחין צרפתי (נפטר ב-1899)
1869 – פרדריק מתיאס אלכסנדר, מפתח שיטת אלכסנדר (נפטר ב-1955)
1873 – יוהנס וילהלם ינסן, סופר ומשורר דני, חתן פרס נובל לספרות (נפטר ב-1950)
1895 – בכור-שלום שטרית, חבר הכנסת מטעם מפא"י ושר המשטרה הראשון של ישראל (נפטר ב-1967)
1896 – ג'ורג' ברנס, שחקן וקומיקאי יהודי-אמריקאי (נפטר ב-1996)
1914 – מונטי גרין, מאלופי צה"ל במלחמת העצמאות (נפטר ב-1998)
1920 – פדריקו פליני, במאי קולנוע איטלקי (נפטר ב-1993)
1920 – דפורסט קלי, שחקן אמריקאי (נפטר ב-1999)
1929 – אברהם אביאל, סופר, מנהל סוכנות להפצת ספרים בשם "בית עלים" ועד במשפט אייכמן
1930 – באז אולדרין, אסטרונאוט אמריקאי
1931 – דייוויד לי, פיזיקאי יהודי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה
1934 – טום בייקר, שחקן אנגלי
1935 – ג'ואן וסטון, ספורטאית אמריקאית ומן הדמויות המפורסמות בהיסטוריה של הרולר דרבי (נפטרה ב-1997)
1936 – עודד ארז, נווט קרב, מפקד בכיר בחיל האוויר וראש להק המודיעין, מנהל וחבר בדירקטוריונים רבים בתחומים מגוונים במשק (נפטר ב-2021)
1939 – בנו ארבל, מתמטיקאי והיסטוריון של המתמטיקה (נפטר ב-2013)
1946 – דייוויד לינץ', במאי קולנוע אמריקאי (נפטר ב-2025)
1947 – פרדי איתן, דיפלומט ושגריר ישראלי, סופר ועיתונאי
1947 – שלמה גרוניך, מוזיקאי ישראלי
1948 – ג'נו סילבה, שחקן קולנוע וטלוויזיה מקסיקני (נפטר ב-2020)
1948 – נתן שרנסקי, אסיר ציון ופוליטיקאי ישראלי
1953 – ג'פרי אפשטיין, איש עסקים ומיליארדר יהודי-אמריקאי (נפטר ב-2019)
1954 – קן פייג', שחקן וזמר אמריקאי (נפטר ב-2024)
1957 – משה קפלינסקי, סגן הרמטכ"ל
1960 – נחום לנגנטל, חבר הכנסת מטעם המפד"ל
1960 – ויל רייט, מעצב משחקי וידאו אמריקאי
1963 – ישי לוי, זמר ישראלי
1965 – הת'ר סמול, זמרת ושחקנית אנגלייה
1971 – גארי בארלו, זמר בריטי וחבר בלהקת הפופ "טייק ד'את"
1974 – ניב רז, שחקן ישראלי
1979 – ויל יאנג, זמר, כותב שירים ושחקן בריטי
1982 – אפרת אביב, שחקנית ישראלית
1983 – חן יאני, שחקנית, זמרת ודוגמנית ישראלית
1987 – מרקו סימונצ'לי, רוכב מרוצי אופנועים איטלקי (נפטר ב-2011)
1987 – אוון פיטרס, שחקן אמריקאי
1989 – שקד זרוצקי, שחיין ישראלי
1991 – חן אמסלם, שחקנית ודוגמנית ישראלית
נפטרו

250 – האפיפיור פביאנוס (הוצא להורג)
820 – מוחמד אבן אידריס א-שאפעי, משפטן והוגה דעות ערבי, אבי האסכולה השאפעית (נולד ב-765)
842 – תיאופילוס, קיסר האימפריה הביזנטית (נולד ב-812)
882 – לודוויג הצעיר, בנו של לודוויג הגרמני (נולד ב-835)
1479 – חואן השני, מלך אראגון (נולד ב-1398)
1606 – אלסנדרו ואליניאנו, מיסיונר ישועי איטלקי (נולד ב-1539)
1612 – רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (נולד ב-1552)
1639 – מוסטפא הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית (נולד ב-1592)
1666 – אנה, ארכידוכסית אוסטריה, נסיכת ספרד ופורטוגל, אשתו של לואי השלושה עשר מלך צרפת ואמו של המלך לואי הארבעה עשר (נולדה ב-1601)
1734 – גבריאיל גולובקין, מדינאי רוסי (נולד ב-1660)
1900 – ג'ון ראסקין, מבקר אמנות בריטי (נולד ב-1819)
1917 – אבשלום פיינברג חבר ברשת ניל"י (נולד ב-1889)
1936 – ג'ורג' החמישי מלך הממלכה המאוחדת (נולד ב-1865)
1957 – ג'יימס קונולי, האלוף האולימפי הראשון בתקופה המודרנית (נולד ב-1868)
1983 – גארינצ'ה, כדורגלן ברזילאי (נולד ב-1933)
1984 – ג'וני וייסמילר, שחיין ושחקן קולנוע אמריקאי (נולד ב-1904)
1990 – ברברה סטנוויק, שחקנית אמריקאית (נולדה ב-1907)
1993 – אודרי הפבורן, שחקנית קולנוע (נולדה ב-1929)
1994 – יצחק לוי (לויצה), מפקד מחוז ירושלים בצה"ל, מנהל מרכז ההסברה ומייסד המפעל לתרגומי מדע, שלימים הפך להוצאת כתר (נולד ב-1906)
1994 – סר מאט באזבי, שחקן ומאמן כדורגל סקוטי, מאמן הקבוצה מנצ'סטר יונייטד בשנים 1946–1969 (נולד ב-1909)
1998 – זבולון המר, יו"ר המפד"ל, חבר הכנסת ושר החינוך והתרבות (נולד ב-1936)
2011 – סוניה פרס, רעייתו של שמעון פרס (נולדה ב-1924)
2012 – אטה ג'יימס, זמרת אמריקנית (נולדה ב-1938)
2014 – קלאודיו אבאדו, מנצח איטלקי (נולד ב-1933)
2015 – עידית חכמוביץ, משוררת ומלחינה ישראלית (נולדה ב-1955)
2019 – נלו בילדרמן, מאמן שחייה, כדורמים ושחייה צורנית ישראלי (נולד ב-1925)
2020 – הרב פסח אליהו פאלק, מחנך ופוסק הלכה חרדי-בריטי (נולד ב-1944)
2020 – יעקב מנצור, פרופסור בחוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה (נולד ב-1924)
2021 – מירה פורלן, שחקנית וזמרת קרואטית ממוצא יהודי (נולדה ב-1955)
2021 – אסלן ביוטוקאייב, מחבל קיצוני, אסלאמיסט ומפקד כנופיית חמושים צפון קווקזים (נולד ב-1974)
2022 – יצחק יבנה, מראשוני טייסי חיל האוויר הישראלי ומפקד בית הספר לטיסה של חיל האוויר (נולד ב-1923)
2022 – שמחה קראוס, רב אמריקאי, נשיא תנועת המזרחי בארצות הברית (נולד ב-1937)
2022 – אלכסנדר קלנטירסקי, מהנדס ישראלי-רוסי (נולד ב-1941)
2022 – מיט לוף, זמר ושחקן אמריקני (נולד ב-1947)
2024 – נורמן ג'ואיסון, במאי קנדי (נולד ב-1926)
חגים ואירועים החלים ביום זה

היום האחרון של מזל גדי
ריו דה ז'ניירו – סאו סבסטיאו
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית, הוא יום השבעת נשיא ארצות הברית. על פי התיקון ה-20 לחוקת ארצות הברית, החל משנת 1937, הנשיא הנבחר נכנס לתפקידו ביום זה ב-12:00 בצהריים
יום דגל בממלכה המאוחדת לציון יום הולדתה של סופי, דוכסית אדינבורו
19 בינואר – 21 בינואר
ינואר
לוח אירועים שנתי
גורדיאנוס השלישי
סבסטיאן מינסטר
באז אולדרין
תיאופילוס
אבשלום פיינברג
ג'ורג' החמישי
ויטנגמוט

פרעה המקראי מתואר כמלך סקסוני בלווית הויטן שלו. ציור מהמאה ה-11
וִיטֶנָגֶמוֹט (אנגלית: Witenagemot, או ויטן, Witan) היה מוסד פוליטי באנגליה האנגלו־סקסית שתיפקד לערך בין המאה ה-7 לספירה עד למאה ה-11 לספירה. השם ויטנגמוט נובע מאנגלית עתיקה ל"אספת החכמים" ("ויטן", אדם חכם או יועץ, "גמוט", אספה). היה זה כינוס הדמויות הדומיננטיות בארץ, החל מהכמורה, שופטי המחוזות ואצולת הקרקעות.
היסטוריה

שורש הויטן באספות גרמאניות שזומנו לחזות בהענקת אדמות. קודם לאיחוד אנגליה במאה ה-9, זומנו מספר אספות שונות בידי ממלכות אסקס, קנט, מרסיה, נורתמבריה, סאסקס ווסקס. גם לאחר שוסקס חלשה על אנגליה המשיכו האסיפות המקומיות להתאסף.
האספה זומנה על ידי המלך (מאוחר יותר על ידי רוזנים), וזה השתמש בעצתה בקביעת מדיניות בנושאי אמרכלות, ארגון הממלכה, מיסוי, משפט וביטחון פנים וחוץ. תפקיד נוסף של הויטן היה לאשר את העלייה לכס של מלכים. המלך שנבחר על ידי הויטן יכול היה להיות כל אדם, שבראות האספה ינהיג את הממלכה היטב, ולאו דווקא נצר לבית המלוכה השליט. כמו כן, היה זה מכוח האספה להדיח מלכים שולטים, דוגמה לכך היא הדחת סיגברט מוסקס (755) ואתלולד מנורתמבריה (765).
הויטן הייתה, במובנים מסוימים, אב קדמון של הפרלמנט, אך היו לה כוחות שונים ומגבלות רבות, כדוגמת המחסור בנהלים, עתות ומקום התכנסות קבועים. כוחה, אולם, התיר לה להוביל את העם באינטרגנומים, ולמנוע אוטוקרטיה.
האסיפות נתכנסו לפחות אחת לשנה, ולרוב לעיתים תכופות יותר. לא היה מושב קבוע לויטן הלאומי, ידועים לפחות 116 מקומות מפגש, בהם ערים כוינצ'סטר ולונדון. אתרי המפגש לרוב היו אחוזות מלכותיות, אך חלק מהאסיפות נערכו על סלעים, גבעות, אחו, ועצים נודעים.
הידוע שבמפגשי הויטן היה זה של ה-5 בינואר 1066, בה אושרה מלכותו של הרולד גודווינסון, עם מות אדוארד המודה. מוסד זה הוחלף עם הפלישה הנורמנית בשנת 1066, והוחלף ב"קוּריה רֵגִיס", היינו "חצר המלך". אולם כסימן לאגדתיות השורדת של הויטן, הקוריה רגיס נקראה ויטן ברשומות עד למאה ה-12.
התזמורת הסימפונית של סינגפור

| --- | --- |


 תאריך ייסוד:  1979 
 מייסד:  אריק צ'יזהולם
 מדינה:  סינגפור סינגפור
 אולם קונצרטים:  אספלאנד קונצרט הול  ויקטוריה קונצרט הול
 מנצח:  האנו לינטו (מיועד)
 www.sso.org.sg
 
התזמורת הסימפונית של סינגפור (באנגלית: Singapore Symphony Orchestra) היא תזמורת סימפונית שמקום מושבה בסינגפור. אתר הקונצרטים העיקרי שלה הוא "אספלנד קונצרט הול". התזמורת מופיעה גם ב"ויקטוריה קונצרט הול", ומגישה כ-100 קונצטים בשנה. התזמורת נוסדה לראשונה ב-1978 עם צ'ו הואי כמנצחה הקבוע.
היסטוריה

תזמורות אחדות נוסדו בסינגפור בתקופה הקולוניאלית ואחרי העצמאות. אחת מהן, שנקראה גם היא התזמורת הסימפונית של סינגפור, הוקמה ב-1945 על ידי המלחין הסקוטי אריק צ'יזהולם כמנהל מוזיקלי של איגוד שירות הבידור הלאומי (ANSA) לדרום-מזרח אסיה. כמה מן הנגנים באו מתזמורות של הצבא או חיל האוויר הבריטי, ואף כי קיומה היה קצר-מועד, היא הופיעה ביותר מחמישים קונצרטים. לאחר זאת, עד 1979, הורכבו כל התזמורות בסינגפור ברובן מנגנים חובבים. בתקופה הראשונה היו התזמורות של האגודה המוזיקלית של סינגפור, האנסמבל הקאמרי של סינגפור, תזמורת הנוער של סינגפור, וכן התזמורת הלאומית של סינגפור, שנוסדה על ידי קרן התיאטרון הלאומית של סינגפור בשנות ה-70' ולא האריכה ימים. אחד ממנצחיה היה הישראלי שלום רונלי-ריקליס, שתרם רבות לתזמורת זו ואף לתזמורת הנוער של סינגפור.
ב-1973, בטקס חנוכתו של "הגן היפני" ביורונג, סינגפור, תיאר מי שהיה אז שר ההגנה, ד"ר גון קנג סווי, את חסרונה של תזמורת סימפונית מקצועית בסינגפור כ"שערורייה זוטא". הצעה ראשונית להקמת תזמורת סימפונית לאומית לא התקבלה, כי לא הייתה בה תוכנית להכללת נגנים סיגנפוריים. ב-1977 הוקמה בסינגפור תזמורת פילהרמונית שרובה נגנים חובבים, בהנהגתו של יושינאו אוזאווה. הצלחתה עוררה עניין מחודש ברעיון של תזמורת סימפונית לאומית. לאחר התייעצות עם המנצח צ'ו הואיי בכדאיות של תזמורת שתכלול נגנים סינגפוריים, שכנע גו קנג סווי את הקבינט לתמוך בהקמת
תזמורת מקצועית. מימון התזמורת נועד לבוא מקרנות ציבוריות, והיא הייתה אמורה להיות חברת אמנויות מובילה להעשרת עולם התרבות המקומי. ב-1978, בתמיכת הקבינט, נרשמה התזמורת הסימפונית של סינגפור כ"חברת סינגפור סינפוניה" והחזרות החלו בדצמבר 1978, עם 8 נגנים מקומיים ו-27 נגנים מארצות אחרות.
הופעתה הראשונה של התזמורת הסימפונית של סינגפור התקיימה באולם הכנסים של סינגפור ב-24 בינואר 1979, עם מנצח הבית הראשון שלה, צ'ו הואיי. בתזמורת היו 41 נגנים, 14 מהם בני סינגפור.
ב-1983 ניגנה התזמורת לראשונה תחת כיפת השמים באיסטאנה. ב-1985 יצאה התזמורת לסיור ההופעות הראשון שלה באירופה, שם ביקרה בעשר ערים בסקנדינביה, וכם הופיעה בפעם הראשונה בגנים הבוטניים של סינגפור, בניצוח ליפ יאו. מ-1985 עד 1991 (ולזמן קצר ב-2001) גם יצרה התזמורת סדרת קונצרטים בשם "פורום מוזיקה חדשה", שהתמקדה במלחינים סינגפוריים. ב-1995 התמנה אוקו קאמו למנצח אורח ראשי.
צ'ו הואיי חדל לכהן כמנהל מוזיקלי ביולי 1996 ותחת זאת קיבל את התואר מנצח אמריטוס, ואילו לאן שואי היה למנהל המוזיקלי הבא של התזמורת ב-1997. ב-2003 עברה התזמורת לאולם המופעים הנוכחי שלה, האספלנד. בראשית שנות ה-90 הגיעה התזמורת ליעד שהציבה לה - 90 נגנים. בינואר 2019, פרש לאן שואי מתפקידו כמנהל מוזיקלי, וקיבל את התואר "מנצח כבוד".
הנס גראף ניצח לראשונה כאורח על התזמורת הסימפונית של סינגפור בשנת 2015, והוזמן שוב כאורח ב-2018. ביולי 2019 הודיעה התזמורת על מינוי גראף למנצח הראשי החדש שלה, בתוקף מעונת 2021-2020. החל מעונת 2026-27 המנהל המוזיקלי יהיה האנו לינטו.
הערות שוליים

↑  "האופרות של לאוש יאנאצ'ק: אריק צ'יזהולם, ספריית חבר העמים הבריטי והספרייה הבינלאומית: מחלקת המוזיקה, עמ' xxiii, הוצאת פרגמון 1971 isbn= 978-1483117430
↑  "גו קנג סווי: מורשת של שירות ציבורי", עורכים: אמריס צ'ו, צ'ונג גואן קווה, עמ' 281–285, הוצאת WSPC, שנת 2012, isbn=978-9814390750
↑  מדריך אוקספורד לתרבטויות מוזיקה של ילדים, כרך 2, עורכים: פטרישה שהאן קמפבל, טרוור ויגינס, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, עמ' 344, isbn=978-0199737635 2013
↑  סטרייטסטיימס, ברכות ליום ההולדת לתזמורת הסימפונית של סינגפור 20 בינהואר 1980
↑  סטרייטסטיימס, "התזמורת הסימפונית של סינגפור מעניקה בידור והשראה  זה ארבעים שנה" 19 בינואר 2019
↑  אלנה צ'ונג, ויי צ'י לאונג סטרייטסטיימס, "ליל הבכורה לתזמורת הסימפונית, כל הכרטיסים נמכרו לכל הקונצרטים 24 בינואר 1979
↑  ברנרד טאן טיונג גיאה, עורך בארי דסקר, הוצאת פרסומי מדע עולמיים, בית ספר רג'ראטנם ללימודים בינלאומיים: "קריירה ציבורית זכורה", עמ' 139-138 2011   isbn=978-9814291385
↑  תזמורת סינגפור מכריזה על הנס גראף כמנצחה הראשי החדש. 8 ביולי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007327738405171  BnF: cb162602720 (data)  ISNI: 0000 0001 2019 1949  LCCN: n85160948  MusicBrainz: 1d7e8248-f728-41ce-b3a3-396dc6c65f47  SUDOC: 161083145  VIAF: 156005533   WorldCat (עם VIAF): 156005533 
"אספלאנד", אולם ההופעות העיקרי של התזמורת מאז 2003
האספה הלאומית של אריתריאה

| --- | --- |

סמל המדינה
 מדינה:  אריתריאה אריתריאה
 גוף פרלמנטרי:  חד מפלגתי
 תקופת כהונה:  פברואר 1992  (כ־33 שנים)
 הנהגה
 נשיא אריתריאה,:  איסאייס אפוורקי
 הרכב
 מספר חברי הקואליציה:  150 / 150
 סיעות האופוזיציה:  אין
 מספר חברי האופוזיציה:  0 / 150
 מפלגת השלטון:  החזית העממית לדמוקרטיה וצדק (PFDJ)
האספה הלאומית (באנגלית: National Assembly (Eritrea); בשפה המקומית: הגראווי באיטו Hagerawi Baito) של מדינת אריתריאה מורכבת מ־150 נציגים, 75 נציגים שמונו/נבחרו על ידי האוכלוסייה הכללית, מתוכם לפחות 11 חייבות להיות נשים, ו-15 נציגים חייבים להיות אריתראים, המייצגים אריתראים שחיים מחוץ למדינה ו-75 נציגים המייצגים את חברי הוועד המרכזי של מפלגת השלטון, מפלגת החזית העממית לדמוקרטיה וצדק (אנ') (PFDJ), המפלגה הפוליטית החוקית היחידה המותרת באריתריאה. לפי האיגוד הבין-פרלמנטרי, באספה הלאומית יש 150 חברים שנבחרו בעקיפין. האספה הלאומית הורכבה בפברואר 1992, ומושבה נמצא באסמרה בירת אריתריאה.
סוכנות הידיעות הצרפתית דיווחה שהעם האריתראי בחר בפועל 399 נציגים בששת האזורים של המדינה בתהליך ממושך שהוביל להקמת האספה המכוננת. הבחירות האזוריות התחילו ב-4 בינואר 1997 בחלקים מסוימים של המדינה והסתיימו בחלקים אחרים רק ב-1 במרץ 1997. נכון לספטמבר 2022 מעולם לא התקיימו בחירות ישירות במדינה: הבחירות שתוכננו לשנת 2001 נדחו בכל פעם לפני התאריך שנקבע לבחירות. ב-2016, משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם תיאר את האספה הלאומית, כאספה שלא קיימת, מאחר שהיא לא התכנסה מאז ינואר 2002. בפועל, הנשיא איסאייס אפוורקי מפעיל סמכויות חקיקה בעצמו בנוסף לתפקידים הביצועיים המוענקים לו על ידי החוקה.
רקע

בזמן שאריתריאה הייתה מדינה פדרלית כאחת המדינות הפדרליות של אתיופיה, בין השנים 1952–1962, הייתה האספה הלאומית של האריתריאה הגוף המחוקק. לאריתריאה יש אספה לאומית חד-מפלגתית, המנוהלת על ידי מפלגת החזית העממית לדמוקרטיה וצדק (PFDJ) (במקור נקראה החזית העממית לשחרור אריתריאה (EPLF)). מרגע העצמאות מאז מאי 1993, המדינה המשיכה להתנהל על ידי ממשלת המעבר שנבחרה במהלך הבחירות ביוני 1993; הבחירות שתוכננו לשנת 2001 נדחו ללא הגבלת זמן.
הבחירות האזוריות והמקומיות נערכות על בסיס תקופתי במסגרת מוגבלת, כאשר כל הגברים והנשים מכל עדה אתנית או דתית רשאים להצביע. רק יחידים, בדגש לא מפלגות, רשאים להתמודד בבחירות, בהסכמת נציגי PDFJ. ההחלטות חייבות להיות להתקבל על פי מנדט המתקבל מהמפלגה.
הכשרה

ההרכב של 150 חברי האספה הלאומית מורכב מ-75 חברי הוועד המרכזי של מפלגת PFDJ השולטת ו-75 אחרים נבחרו מתוך האספה הלאומית המכוננת שמנתה 527 חברים בשנת 1997. באותה שנה, נערכו בחירות להקמת ממשלת מעבר שתפקידה היה לדון ולאשרר את החוקה החדשה. בחוקה נקבע שבין 75 החברים הנבחרים מתוך האספה המכוננת חייב להיות: מינימום של 11 נשים ומינימום של 15 חברים המייצגים אריתראים גולים.
סמכויות חוקתיות

על פי החוקה נקבע שהנשיא יבחר על ידי חברי האספה הלאומית לכהונה של חמש שנים, ולכל היותר לשתי קדנציות. בעוד שחברי האספה הלאומית יבחרו ישירות בהצבעה עממית.
במאי 1997 התקבלה חוקה חדשה, שאפשרה את בחירת 75 הנבחרים הדרושים מהציבור בהצבעה עממית, בעוד ש-75 אחרים היו מועמדים מהוועד המרכזי של ה-PFDJ; כמו כן נקבע שחברי ממשלת המעבר יורשו להמשיך בכהונתם עד לבחירות הבאות. האספה הלאומית הייתה אמורה להתכנס כל חצי שנה, או בזמן חירום, בהוראת הנשיא ושני שלישים מהנבחרים. החוקה גם קבעה שהממשלה הזמנית כפופה לאספה הלאומית ועליה לדווח לאספה הלאומית, שהוגדרה כגוף המחוקק העליון ביותר של חוקת אריתריאה שעליו להבטיח את זכויות היסוד של אזרחי המדינה ולהבטיח צדק, שלום ויציבות. האספה הלאומית נקבעה גם לפקח על הרשות המבצעת במהלך ממשלת המעבר. התפקידים העיקריים האחרים של האספה הלאומית כוללים: אישור תקציבים, ניהול מדיניות פנים וחוץ והסדרת מדיניות המועצה.
ראו גם

נשיא אריתריאה
בתי מחוקקים לפי מדינה
הערות שוליים

↑  "Eritrea - Political structure". ארכיון מ-2016-11-14. נבדק ב-2016-11-24.
↑  "Democracy according to Eritrea's Afwerki, then and now".
↑  "Elections in Eritrea". African Elections. ארכיון מ-21 בדצמבר 2016. נבדק ב-12 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eritrea". Freedom House. ארכיון מ-12 בנובמבר 2016. נבדק ב-12 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eritrean Government". Embassy of the state of Eritrea, Sweden. נבדק ב-12 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  USA (PRD) International Business Publications (2004). Eritrea Foreign Policy And Government Guide. Int'l Business Publications. p. 14. ISBN 9780739796412.
↑  Giorgis, Andebrhan Welde (2014). Eritrea at a Crossroads: A Narrative of Triumph, Betrayal and Hope. Strategic Book Publishing. p. 159. ISBN 9781628573312.
↑  "Political structure in Eritrea". ארכיון מ-14 בנובמבר 2016. נבדק ב-24 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
31 בינואר

31 בינואר הוא היום ה-31 בשנה, בשבוע ה-5 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 334 ימים (335 בשנה מעוברת).
אירועים היסטוריים ביום זה

314 – סילבסטר הראשון מתחיל את כהונתו כאפיפיור של הכנסייה הקתולית
1504 – צרפת מעבירה את נאפולי לידי אראגון
1606 – מזימת אבק השרפה: גאי פוקס וקושרים אחרים נתלים בווסטמינסטר
1790 – פרוסיה והאימפריה העות'מאנית כורתות ברית הגנה
1876 – ארצות הברית מורה לאינדיאנים להתרכז בשמורות
1906 – רעידת אדמה חזקה באקוודור-קולומביה. חוזקה מוערך בכ-8.8
1915 – מלחמת העולם הראשונה: גרמניה משתמשת לראשונה בנשק כימי
1923 – הצגת הבכורה של "הדיבוק" מועלית בתיאטרון הבימה
1928 – לאון טרוצקי מוגלה לקזחסטן
1946 – יוגוסלביה מאשרת את חוקתה
1948 – סיפורו של הסופר ג'רום דייוויד סלינג'ר "יום מושלם לדגי בננה", הראשון שהביא לו תהילה ופרסום עולמי, מתפרסם במגזין ניו יורקר
1949 – צירות ישראל בלונדון נחנכת בטקס חגיגי, בעקבות הכרזת ממשלת בריטניה על הכרה דה פקטו במדינת ישראל
1950 – הארי טרומן, נשיא ארצות הברית, מכריז על תוכנית לפיתוח פצצת מימן
1951 – השבועון לילדים "הארץ שלנו" יוצא לאור לראשונה
1953 – שיטפון הים הצפוני גורם נזקים כבדים ואלפי אבדות בנפש באנגליה, הולנד ובלגיה
1955 – ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר מוצאים להורג במצרים, בעוון השתתפותם בחולית ריגול וחבלה ישראלית, פעילות שנודעה בשם "העסק הביש"
1958 – חיים לסקוב מתמנה לתפקיד הרמטכ"ל החמישי של צה"ל
1958 – ארצות הברית משגרת את אקספלורר 1, לווינה הראשון לחלל
1958 – גילוי חגורת ואן אלן בעזרת הלוויין "אקספלורר 1"
1961 – במסגרת תוכנית מרקורי – שיגור מרקורי-רדסטון 2 עם השימפנזה האם ההומיניד הראשון בחלל (בתמונה)
1961 – דוד בן-גוריון מתפטר מראשות הממשלה לאחר שלא קיבל את המלצת ועדת השבעה שחקרה את "העסק הביש"
1966 – במסגרת תוכנית לונה הסובייטית, שיגור לונה 9, גשושית לחקר הירח. לונה 9 היא הגשושית הראשונה שנחתה רכות על הירח, ובכלל על גרם שמיים שאינו כדור הארץ, והראשונה ששידרה מידע, כולל תצלומים, מפניו
1968 – נאורו מקבלת עצמאות מאוסטרליה, הממלכה המאוחדת וניו זילנד
1971 – שיגור החללית המאוישת אפולו 14 על גבי משגר סטורן 5 לנחיתה על הירח ושהייה שם יומיים
1990 – נפתח סניף מק'דונלדס הראשון במוסקבה
1996 – 86 הרוגים ו-1,400 פצועים בפיצוץ משאית תופת בקולומבו, סרי לנקה
1998 – נחיתת מעבורת החלל אנדוור STS-89 לאחר שהות בחלל של 8 ימים ו-19 שעות
1999 – שידור הפרק הראשון של איש משפחה
2016 – מלחמת האזרחים בסוריה: בפיגוע במסגד אל-סיידה זיינב סמוך לדמשק, שני מחבלים מתאבדים של המדינה האסלאמית פוצצו עצמם והרגו עשרות בני אדם ובהם לוחמי מיליציות שיעים
2020 – הממלכה המאוחדת פורשת מהאיחוד האירופי, לאחר תהליך שהחל במשאל עם ונמשך ארבע שנים