stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההתקפה על אוטובוס 2094

| חלק ממלחמת העצמאות |
| --- | --- |

שלט הנצחה בתחנת הדלק בצומת נחלים, בקרבת המקום בו נורו היריות הראשונות במלחמת העצמאות
 תאריך:  30 בנובמבר 1947
 מקום:  ישראל, מרכז
 מטרה:  אוטובוס נוסעים
 קואורדינטות:  32°03′52″N 34°54′11″E﻿ / ﻿32.0643829°N 34.903146°E﻿ / 32.0643829; 34.903146
 סוג:  התקפה משולבת
 הרוגים:  2+5
 פצועים:  9
  (למפת גוש דן מוגדלת) ההתקפה על אוטובוס 2094(למפת גוש דן רגילה) ההתקפה על אוטובוס 2094(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ההתקפה על אוטובוס 2094(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ההתקפה על אוטובוס 2094
 
ההתקפה על אוטובוס 2094 הייתה ההתקפה המאורגנת הראשונה על היישוב במלחמת העצמאות, שאירעה ב-30 בנובמבר 1947 בשעות הבוקר, למחרת החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר, ונחשבת יריית הפתיחה של המלחמה. בהתקפה על אוטובוס 2094 של "אגד" שבוצעה על ידי כנופיית ערבים סמוך לכפר פג'ה, נרצחו חמישה נוסעים כשאותה כנופיה רצחה שני נוסעים נוספים באוטובוס אחר זמן קצר לפני כן.
פרטי האירוע

ההתקפה בוצעה כשלושה קילומטרים מדרום לכפר פג'ה, כפר ערבי שהיה ממזרח לפתח תקווה (כיום עומדת במקום תחנת דלק בכניסה למושב נחלים).
ב-30 בנובמבר 1947, בשעה 7:30 בבוקר, למחרת ההצבעה באו"ם וההחלטה על תוכנית החלוקה, יצא אוטובוס של "אגד", עם מספר לוחית הרישוי 2094, מנתניה לירושלים, ובו 21 נוסעים ונהג.
בשעה 8:12 ראה הנהג, אריה הלר, ערבי לובש מעיל אירופי, מנופף בידו. הוא הבחין בתת-מקלע המוסתר תחת כנף מעילו. הנהג לא עצר את האוטובוס והערבי שלף את התת-מקלע וירה בו. הלר ניסה להאיץ את הנסיעה ואז הושלכו על האוטובוס רימוני יד אחדים. אחד מהם התפוצץ בתוך האוטובוס ואש תת-מקלע נורתה על האוטובוס מצד חזיתו. הנוסע יוסף שטרן, תושב נתניה, שישב לצד הנהג הצליח להשתלט על ההגה, היטה את האוטובוס לצד ימין והאוטובוס שקע בצד הדרך ונעצר. מהירי נהרגו חמישה מהנוסעים ותשעה אחרים נפצעו. הנהג ושניים מהנוסעים יצאו מהרכב ותפסו מחסה מאחורי אחד הגלגלים. אחד התוקפים נכנס לאוטובוס ולקח את תיקו של הנהג ובו 19 לא"י. בראותו את אחד הנוסעים מנסה לעזור לאשתו הפצועה, התוקף ירה בבעל והרגו ואז נמלטו התוקפים. ארבעה אנשים נהרגו באותו היום, אחד מהפצועים מת מפצעיו חמש שנים לאחר מכן ב-1953. הייתה זו ההתקפה המאורגנת הראשונה על היישוב במה שהוגדר מאוחר יותר "מלחמת העצמאות".
חיילים מהלגיון הערבי, בני עבר הירדן, בפיקוד בריטי ניגשו לאוטובוס וסירבו לעזור לנפגעים. יהודי בעל משאית שהובילה חצץ שעברה במקום פינה חלק מהפצועים לבית החולים בילינסון בפתח תקווה. הנוסעים שיכלו ללכת ברחו דרך השדות ונאספו על ידי עגלה עם סוס.
25 דקות קודם לכן תקפה הכנופיה אוטובוס אחר, שנסע מחדרה לירושלים ונהגו היה איש השומר לשעבר טוביה הורביץ (אחיו של נחום הורביץ), בהתקפה נהרגו שני נוסעים. אסתר זכאי נסעה באותו היום באוטובוס שנסע מחדרה, וסיפרה כי אוטובוס זה עקף בדרכו את האוטובוס שיצא מנתניה, ולכן נפגע ראשון מהירי של התוקפים, והאישה שישבה בו ונהרגה מהירי היא נטקה (נחמה) הכהן, בת 46, חברת השירות הרפואי של "ההגנה" בעיר העתיקה בירושלים, שחזרה מביקור בבנימינה. למעשה נחמה היא החלל הראשון של מלחמת העצמאות.
מניעי הכנופיה

לפי המידע של שרות הידיעות של ההגנה (ש"י), מארגן ההתקפה היה ערבי תושב העיר יפו בשם אבו כישכ, שהיה אחראי לשלושים וחמש פעולות רצח ושוד באזור גוש דן, ובהן הרצח בגן הוואי. לפי בני מוריס, מניעי ההתקפה על שני האוטובוסים של אגד לא ברורים, דעת הרוב בשירות הידיעות, שהסתמכה על כרוז שהודבק ביפו, גרסה כי מדובר בהתקפת נקמה, שבוצעה בעקבות פיגוע שביצע ארגון הלח"י עשרה ימים קודם לכן בבית של אנשי השבט, ובמהלכו הרגו חמישה גברים מבני השבט, בתגובה לרצח נערי הלח"י ברעננה. סברה אחרת גרסה שמדובר במתקפה למטרת שוד וכי הכוונה הייתה לעצור את האוטובוסים ולשדוד את הנוסעים. ברם, מכונית שיטור בריטית שהזדמנה לכביש מנעה מהם לבצע את זממם. הפעולה הוצגה בכלי התקשורת כתגובה ערבית על החלטת האו"ם להקים מדינה יהודית ומדינה ערבית בארץ ישראל המנדטורית. מפקד הש"י, דוד שאלתיאל, הציע להגדיר את האירוע כפלילי ולא כפוליטי. בדעתו היה לפגוע בראש הכנופיה, שעסקה בפלילים ולא לגמול לערבים אחרים.
הנצחה

ב-2016 הוקם אתר הנצחה לחללי ההתקפה בכניסה הצפונית למושב נחלים. באתר - הסבר על ההתקפה בעברית ובאנגלית.
האוטובוס המוצב באנדרטה
מבט כללי על רחבת האנדרטה לאחר השיפוץ בנובמבר 2023
רחבת האנדרטה לפני 2023
שמות הנרצחים
הערות שוליים

↑  אלידע בר שאול, הבחורות ההן, באתר ערוץ 7
↑  תום שגב, החלל הראשון, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2007
↑  בני מוריס, 1948, עמוד 94
↑  Radai, Itamar (2015). Palestinians in Jerusalem and Jaffa, 1948: A Tale of Two Cities. Routledge Studies on the Arab-Israeli Conflict. Taylor & Francis. p. 237. ISBN 978-1-317-36805-2. נבדק ב-2022-04-17. In November they again strove to cool tempers, following an attack on a Jewish bus on its way to Holon, in retaliation against the killing of five young men of the Shubaki family by LEHI gunmen (who were in turn taking revenge because one of the members of the family had informed to the British about LEHI activities).
↑  אורי מילשטיין, סף מלחמת העצמאות
פטר ורטהיימר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  21 ביולי 1947 סאטו מארה, צפון טרנסילבניה, ממלכת רומניה 
 פטירה:  5 בינואר 2020 (בגיל 72) תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  רומניה, ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1973 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט 
 סוגה:  ג'אז 
 שפה מועדפת:  רומנית, עברית 
 כלי נגינה:  חליל צד, סקסופון, קלרינט 
 בן או בת זוג:  עדי לב (1981–2006) 
 צאצאים:  שירלי ורטהיימר 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
פטר ורטהיימר (בלועזית: Peter Wertheimer; ‏21 ביולי 1947 – 5 בינואר 2020) היה מוזיקאי ג'אז, נגן סקסופון (אלט, טנור, סופרן), קלרינט (סי במול ובס) וחליל צד ישראלי.
קורות חיים > ברומניה

פטר ורטהיימר נולד בשנת 1947 בעיר סאטו מארה, בצפון-מערב טרנסילבניה, ברומניה. אביו היה הכנר אנדריי ורטהיימר (גם הוא יליד סאטו מארה, יליד שנת 1927). בילדותו חי בעיר טימישוארה, בה אביו הצטיין כאחד מחלוצי הג'אז המקומיים. ורטהיימר למד לנגן בכינור קלאסי החל מגיל 5 אצל אביו ואחר כך בבית הספר למוזיקה בטימישוארה. הוא המשיך את לימודיו באקדמיה למוזיקה (הקונסרבטוריון) של בוקרשט.
ורטהיימר ניגן ברומניה בצעירותו בבתי תרבות (ב"בית הסטודנטים" בבוקרשט בשנים 1973-1972, במועדון "שאנדור פטפי" בבוקרשט וכו') ובמסעדות ובתי קפה, והתקבל מהר כחבר בתזמורת "אלקטרקורד" ובתזמורת למוזיקה קלה של רשות השידור הרומנית (Orchestra de estradă a Radiodifuziunii) איתה נסע לסיורים מחוץ לרומניה. ניגן בוורשה, בשנת 1974 בגרמניה המערבית - פעם בהמבורג עם בילי ברוקס ופעם אחרת עם התזמורת, ובשווייץ. השתתף בפסטיבלים לג'אז בבוקרשט ובסיביו. ניגן ברומניה לצד אמני ג'אז ידועים כמו ג'וני רדוקאנו(אנ'), אאוג'ן גונדי(אנ'), מריוס פופ(אנ'), דן מנדרילה, ראדו גולדיש(אנ'), ואדריאן אנסקו(אנ').
הלקסיקון לג'ז של מיכאי ברינדיי ציין בשנת 1976 כי ורטהיימר שלט על "טכניקה מושלמת, היה חסידו של צ'ארלי פארקר ובעל סגנון עוצמתי". "כג'זמן אמיתי ומקצוען מנוסה" ידע לבנות "אלתורים הגיוניים, בעלי השראה, שוטפים, עם פאנץ' וסווינג".
קורות חיים > בישראל

בשנת 1977 ורטהיימר עלה לישראל, והתגורר זמנית בכפר גבירול. בהמשך עבר לתל אביב ובעזרת ננסי ברנדס החל לפעול בתעשיית המוזיקה המקומית. בשיר הראשון שניגן הוא ליווה את אילנית בשיר "הנה בא השלום", אחר כך עבד עם יזהר כהן, אריק לביא, להקת הגבעטרון וזמרים נוספים.
ב 1978 ניגן באלבום "פלונטר" של רמי פורטיס
ב-1978 ניגן באלבום "צד א' צד ב'" של מתי כספי.
ב-1980 ניגן באלבומיו של אריק איינשטיין "חמוש במשקפיים" ו"משירי סשה ארגוב שירי - ארץ ישראל הישנה והטובה - חלק ד'", ובאלבום הבכורה של אריק סיני.
ב-1981 ניגן בסקסופון ובחליל באלבומו של שימי תבורי "צעד חמישי", ובהקלטות שירי השירוויזיון מספר 3.
ב-1982 ניגן באלבומו של אריק לביא "קרוב לפנות בוקר", ובהקלטות שירי השירוויזיון מספר 4.
ב-1983 ניגן באלבום הסולו השני של גידי גוב "40:06".
ב-1984 ניגן בכלי נשיפה מעץ באלבום "ממריאה ברוח" של גלי עטרי.
ב-1985 ניגן בכלי נשיפה באלבומו של חיים משה "להיות זמר".
ב-1986 ניגן בשיר "הכל בגלל האהבה" באלבום הבכורה של מרגלית צנעני, "נערי שובה אלי".
ב-1987 ניגן בשירים "פרא אדם" ו"אישה" באלבום הבכורה של נתי לוי, "שלום נערתי", ובשיר "על סף דלתך" באלבומו של חיים משה "עוד יום עולה". עוד באותה תקופה ניגן בסקסופון אלט, קלרינט וחליל בפסקול הסרט "בלוז לחופש הגדול".
ב-1988 ניגן בסקסופון ובקלרינט בשירים "שתי יונים יונים", ו"אשר טייל עמך" באלבומו של אריק איינשטיין, "משירי אברהם חלפי", ובאלבומו של משה גיאת "תודה לאמא".
ב-1989 השתתף בנגינת כלי נשיפה באלבום השני של רון שובל, "מרגיש בדרך".
ב-1990 השתתף בנגינת כלי נשיפה באלבום "אבי טולדנו - שר חנוך לוין"
ב-1993 ניגן בסקסופון סופרן באלבומה של יהודית רביץ "ומאוד לא פשוט לחכות", ובאלבומו של יואב יצחק "געגועים".
ב-1996 ניגן באלבומו של דני ליטני שכלל גרסאות בלוז לשירים מוכרים.
עם הזמן הרחיב את פעילותו במגוון רחב של סגנונות מוזיקה: ג'אז, מוזיקת במה ומוזיקת סרטים, מוזיקה קלאסית, מוזיקת כליזמר, מוזיקה חסידית, מוזיקה לילדים וכו'.
בישראל ניגן לצדם של אבי אדריאן, אריק לבנת, סופי מילמן ואחרים. הופיע כסולן גם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ורטהיימר יצר בין היתר עיבודי ג'אז ליצירות של יוהאן סבסטיאן באך.
כשחקן הוא הופיע בכמה סרטים ישראלים, ביניהם: "סוחרי הגומי", "תלווה לי את אשתך", ובתוכנית הטלוויזיה "פרפר נחמד".
בשנים האחרונות לחייו ניגן ורטהיימר במופעים של להקת הגבעתרון עם ירדנה ארזי. בשנת 2010 השתתף באלבום של מאיר בן מיכאל.
ורטהיימר היה נשוי לשחקנית עדי לב מ-1981 ועד למותה ממחלת הסרטן ב-2006. להם שני ילדים. ורטהיימר נפטר ממחלת הסרטן ב-5 בינואר 2020.
פרסים ואותות הוקרה

בשנת 1996 המלחין והמנצח רפי קדישזון הלחין לכבודו קטע מוזיקלי בשם "קונצ'רטו לפטר ולתזמורת"
2007 - הקאמרטה הישראלית ירושלים קיימה קונצרט לכבוד יום הולדתו ה-60
מבחר דיסקוגרפיה

Flaşnetarium: Marius Popp, invitat Peter Wertheimer, Electrecord, 1995
Romanian Jazz, Marius Popp, Xybaba, Electrecord, 1976
Johnny Răducanu, Jazz În Ţara Mea / Jazz In My Country, Electrecord, 1976
Marius Popp, Panoramic Jazz Rock, Electrecord, 1977
Jewish Soul Woodwinds, 2008
Marius Popp, Seminţe prăjite-Roasted Seeds, Electrecord, 2008
2010 לעולם
Underground Man, The Soundtrack, 2011
לקריאה נוספת

Mihai Berindei - Dicționar de jazz, Editura științifică și enciclopedică, București 1976
הערות שוליים

↑   ציוץ של הקופסה ברשת החברתית אקס (טוויטר), 6 בינואר 2020
↑  1976 M.Berindei עמ' 279
↑  נתנאל לייפר, ‏הנשפן פטר ורטהיימר הלך לעולמו בגיל 72, באתר כיכר השבת, 6 בינואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308541805171  MusicBrainz: 5ef40087-4856-4383-891f-bf8f01b25dc5  VIAF: 298718841   WorldCat (עם VIAF): 298718841
נוריתיים

| נוריתיים |
| --- | --- |
 כלנית מצויה
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: נוריתאים
משפחה:: נוריתיים
שם מדעי
 Ranunculaceae ‏ז'יסייה, 1789
נוריתיים (שם מדעי: Ranunculaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים. היא כוללת בין 51 למעל 80 סוגים, ואלו בתורם כוללים יחדיו כ־2,500 מיני צמחים. בין הסוגים המפורסמים בארץ הם הנורית, הקצח, הכלנית ודמומית קטנת-פרי.
טקסונומיה

משפחת הנוריתיים היא אחת מהמשפחות ששרדו מאז מיוניו של קארולוס ליניאוס כמעט בשלמותן. במערכת המיון של APG II היא מסווגת תחת קבוצת האב eudicots. מספר מצומצם של סוגים הועבר ממנה, כמו האדמונית שהועברה לסוג יחיד במשפחה משלה, האדמוניתיים.
מאפיינים

מרבית סוגי הנוריתיים עשבוניים חד-שנתיים, עם סוגים בודדים מעוצים או מטפסים.
העלים פעמים רבות מחולקים לאונות ומורכבים.
הפרחים בעלי מראה פשוט - שורה אחת של עלי כותרת ומרכז אבקנים. בעבר נחשבו כצורת המקור של פרחים רבים, אך במערכת המיון APG II נחשבים כפרחים מאפיינים של קבוצת האב Eudicots בלבד. הפרחים גדולים וצבעוניים, על מנת למשוך חרקים להאבקה.
הפירות מגיעים במגוון תצורות, כגון זרעים מנוצים (דמויי זרעי "סבא") או גרעינים.
סוגים עיקריים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  |  כלנית (Anemone)  נורית (Ranunculus)  קצח (Nigella, Garidella)  דלפיניום (Delphinium)  בר-דורבן (Consolida)  זלזלת (Clematis)  בר-נורית (Ceratocephala)  זנב-עכבר (Myosurus)  דק-נוף (Thalictrum)  דמומית (Adonis)  Aconitum  Actaea (קוהוש שחור)  Anemonella  Anemonopsis  Aquilegia  Archiclematis  Asteropyrum  Barneoudia  Beesia  Calathodes  Callianthemum  Caltha  Cimicifuga  Clematopsis  Coptis  Dichocarpum  Enemion |  Eranthis  Glaucidium  Hamadryas  Helleborus  Hepatica  Hydrastis  Isopyrum  Knowltonia  Komaroffia  Krapfia  Kumlienia  Laccopetalum  Leptopyrum  Megaleranthis  Metanomone  Miyakea  Naravelia  Oreithales  Paraquilegia  Paroxygraphis  Pulsatilla  Semiaquilegia  Souliea  Trautvetteria  Trollius  Urophysa  Xanthorhiza |
בישראל

בארץ ישראל צומחים בר אחד עשר סוגים של נוריתיים: כלנית, נורית, קצח (שני סוגים), דורבנית, בר-דורבן, זלזלת, בר-נורית, זנב-עכבר, דק-נוף ודמומית. המין כלנית מצויה הוא הפרח הלאומי של מדינת ישראל.
דמומית ממין Adonis aestivalis
כלנית ממין Anemone narcissiflora
כלנית מצויה במגוון צבעים
סכר מאריב

סכר מאריב (בערבית: سَدّ مَأْرِب) הוא סכר מודרני החוסם את ואדי אד'נה (أَذَنَة, או גם ד'נה – ذَنَة) בגבעות בלק, הממוקם במחוז מאריב בתימן. הסכר הנוכחי נבנה בשנות ה-80 של המאה ה-20 והוא קרוב לחורבות הסכר העתיק, שנבנה לראשונה במאה ה-8 לפני הספירה. זה היה אחד מפלאי ההנדסה של העת העתיקה וחלק מרכזי בממלכות סבא וחמיר סביב מאריב.
ישנם גם סכרים עתיקים וחשובים נוספים בתימן כמו סכר ג'ופיינה, סכר ח'ריד, סכר אחרא'ה, סכר מיקראן וסכר ית'אן. מבחינה היסטורית, תימן זכתה להכרה בזכות הפאר של הנדסת המים העתיקה שלה. מחוף הים האדום ועד לגבולות מדבר א-רובע אל-ח'אלי יש חורבות רבות של סכרים קטנים וגדולים עשויים אדמה ואבן.
הסכר העתיק

אתר הסכר הגדול של מאריב, הנקרא גם "סכר ערים" (בערבית: سَدّ ٱلْعَرِم, סד אל-ערים), נמצא במעלה הזרם (מדרום-מערב) לעיר העתיקה מאריב, שבעבר הייתה בירת ממלכת סבא העתיקה (אולי שבא). ממלכת סבא הייתה אומת מסחר משגשגת, עם שליטה על נתיבי הלבונה והתבלינים בחצי האי ערב ובחבש. תושבי הממלכה בנו את הסכר כדי ללכוד את גשמי המונסון התקופתיים היורדים על ההרים הסמוכים וכך להשקות את האדמה סביב העיר. כמה ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שסכרי אדמה פשוטים ורשת תעלות נבנו כבר בסביבות 1750 לפנה"ס, אך המידע האמין ביותר מתארך את הסכר הגדול של מאריב למאה ה-8 לפנה"ס בערך. הוא נחשב על ידי כמה חוקרים כאחד מהישגי ההנדסה הנפלאים ביותר בעת העתיקה.
הגאוגרף הערבי מימי הביניים יאקות אל-חמאווי מתאר זאת כך:
הוא נמצא בין שלושה הרים, ומי השיטפונות זורמים כולם למקום האחד, ומשום כך המים נשפכים רק בכיוון אחד; והקדמונים חסמו את המקום הזה בסלעים קשים ובעופרת. מי המעיינות נאספים שם כמו גם מי שיטפונות, נאספים מאחורי הסכר כמו ים. כל אימת שרצו הם יכלו להשקות ממנו את היבולים שלהם, רק על ידי הוצאת מים ככל שנדרשו משערי הסכר; ברגע שהם השתמשו מספיק הם סגרו שוב את השערים כרצונם.
הסכר העתיק > הבנייה

התאריך של בנייתו הראשונה של סכר במאריב הוא בין 1750 ל-1700 לפני הספירה. הכתובת המוקדמת ביותר על הסכר הוצבה שם בזמן בנייתו או תיקון של חלקים מהסכר שבוצע על ידי ית'א עמאר וטאר הראשון, בנו של ידע אל דריה הראשון, שמלך בשנים 760–740 לפנה"ס. התיקון הבא היה בתקופתו של ידע אל ביין השני שמלך בשנים 740–720 לפנה"ס. שיפוצים בוצעו אז על ידי דמאר אל דריה הראשון וקאראב אל ביין ששלט בשנים 700–680 לפני הספירה. כל התיקונים היו מינוריים, שכללו תחזוקה חיונית, כגון הסרת עפר, או פתיחת מסלולי מים, או סתימת פרצות. המוכריב (אנ') סמאח אל ינוף השני, בנו של דאמר אל וטאר השני, חרת את שמו בחלקי הסכר לציון השלמת הסכר ותיקונו.
הסכר היה מורכב מאדמה דחוסה, בחתך משולש, באורך של 580 מטרים ובגובה של 4 מטרים. הוא התפרס בין שתי קבוצות של סלעים משני צדי הנהר והיה מחובר לסלעים. מיקומו של הסכר איפשר הקמת מברץ ותעלות בין הקצה הצפוני של הסכר לצוקים ממערב. בסביבות שנת 500 לפני הספירה הוגדל גובהו ל-7 מטר, המדרון במעלה הזרם (פני המים) חוזק בכיסוי אבנים, וההשקיה הורחבה כך שתכלול את הצד הדרומי וגם את הצד הצפוני.
לאחר סופה של ממלכת סבא, נפל הסכר לשליטת ממלכת חמיר בסביבות שנת 115 לפני הספירה. הם ביצעו שיקום נוסף, ויצרו מבנה בגובה 14 מטר, עם מפעלי מים נרחבים הן בקצה הצפוני והן בקצה הדרומי, חמש תעלות מברצים, שתי תעלות מחוזקות באמצעות בנייה בלבנים, בריכת שיקוע ותעלה באורך 1,000 מטר למכל מים. עבודות נרחבות אלו הסתיימו בפועל בשנת 325 לספירה, והן אפשרו השקיה של שטח של 100 קילומטרים רבועים.
הסכר העתיק > תחזוקה

ההיסטוריון המוסלמי אל-אספהאני (אנ') (שספרי השנים שלו הושלמו בשנת 961 לספירה) טוען שהפרצה המפורסמת של הסכר התרחשה כארבע מאות שנה לפני עליית האסלאם, אך יאקות אל-חמאווי מייחסת אותה לזמן השלטון החבשי.
מקורות עתיקים מדרום חצי האי ערב דיווחו שבערך בשנת 145 לפני הספירה, הסכר ניזוק ונוצרה בו פרצה גדולה במהלך המלחמה בין תושבי ראידאן וממלכת סבא, וזו הפרצה שלדעת חוקרים רבים גרמה ל"מבול ערים" (سَيْل ٱلْعَرِم, סייל אל-ערים) המוזכר בקוראן. הוא מוזכר גם בפתגמים ערביים המדברים על כך ש"ידי סבא" נפרדו באותה תקופה. הלחימה בין תושבי ראידאן וממלכת סבא עיכבה את תיקון הסכר, והדבר גרם לאובדן הרסני של יבולים ופירות, מה שהוביל מספר רב של אנשים להתפזר בחיפוש אחר אדמה חדשה המסוגלת לפרנסם, ולכן התחוללו הגירות גדולות. עדיין לא ברור אם הפרצה המסוימת היא שגרמה ל"מבול ערים" או לא, שכן נדידות מסוימות בהחלט התרחשו במאות ה-2 או ה-3 לספירה, והן מיוחסות גם לפריצת סכר מאריב. באופן כללי, הסכר תוקן פעמיים זמן קצר לפני בוא האסלאם, פעם אחת על ידי שראביל יעפר בן אבי קראב יאסאד בשנת 450, ועל ידי אברהא בשנת 543. הכתובות על הסכר מפרטות את עלויות התיקון ואת מספר העובדים הרב שהיה המעורב.
הארכאולוגיה של סכר מאריב חשפה את השפעות הסחף מאחורי סכרים בעת העתיקה, ואמצעים להארכת חייו התפעוליים של המאגר. עם אותן בעיות של סחף, שנתקלו בהן בסכר העתיק, התמודדו גם בבניית הסכר החדש.
למרות העלאת הגובה, הסכר נפרץ פעמים רבות (אירועי פריצה גדולים מתועדים התרחשו ב-449, 450, 542 ו-548) ועבודות התחזוקה הפכו מכבידות יותר ויותר; התיקונים האחרונים שתועדו התרחשו בשנת 557.
הסכר העתיק > השבתת הסכר

סיפורים מקומיים מדווחים שהפריצה הסופית של הסכר נחזתה על ידי מלך בשם עימראן, שהיה גם מגיד עתידות, ומאוחר יותר על ידי אשת המלך. לפי האגדה, הפרצה נגרמה על ידי חולדות גדולות שכרסמו בה בשיניהן ושרטו אותה בציפורניהן. בשנת 570 או 575, המים נשפכו שוב מעל לסכר, והפעם הוא לא תוקן. ההרס הסופי של סכר מאריב נרמז בקוראן בסורת סבא:
لَقَدْ كَانَ لِسَبَإٍ فِي مَسْكَنِهِمْ آيَةٌ ۖ جَنَّتَانِ عَن يَمِينٍ وَشِمَالٍ ۖ كُلُوا مِن رِّزْقِ رَبِّكُمْ وَاشْكُرُوا لَهُ ۚ بَلْدَةٌ طَيِّبَةٌ وَرَبٌّ غَفُورٌ، فَأَعْرَضُوا فَأَرْسَلْنَا عَلَيْهِمْ سَيْلَ الْعَرِمِ وَبَدَّلْنَاهُم بِجَنَّتَيْهِمْ جَنَّتَيْنِ ذَوَاتَيْ أُكُلٍ خَمْطٍ وَأَثْلٍ وَشَيْءٍ مِّن سِدْرٍ قَلِيلٍ

(יד) גם לאנשי שבא היה אות במקום מגוריהם: שני גנות, אחד מימין ואחד משמאל. ונאמר אליהם: אכלו מטוב אלהיכם ותנו לו תודה, כי הארץ טובה ואדונכם חנון!

(טו) אך הם סרו מאחרינו, ונוריד עליהם מבול מהארובה, ונהפוך את גנותיהם לגנות מפיקים פירות מרים ואלונים ומעט עצי לט.

(טז) זה גמולם על כחשם בנו; היאה גמול אחר לבוגדים?
הסכר העתיק > השבתת הסכר > תוצאות

כישלון מערכת ההשקיה כתוצאה מכך עורר הגירה של עד 50,000 איש מתימן לאזורים אחרים בחצי האי ערב, ואף ללבנט.
הסכר העתיק > אתר המורשת העולמית

ב-2023 הוכרזו הסכר העתיק ואתרים נוספים באזור הקשורים לממלכת סבא כאתר מורשת עולמית בסיכון של אונסק"ו. ההכרזה על הסכר כאתר מורשת עולמית כללה שלושה שטחים סמוכים:
הגדה הצפונית של הסכר הקדום (Northern Bank of the Ancient Dam) – מזוהה כאתר מספר 4–1700 (15°24′16″N 45°16′01″E﻿ / ﻿15.404497°N 45.267043°E﻿ / 15.404497; 45.267043) שטחו: 49.2 דונם, שטח אזור החיץ: 100.3 דונם.
הגדה הדרומית של הסכר הקדום (Southern Bank of the Ancient Dam) – מזוהה כאתר מספר 5–1700 (15°23′51″N 45°16′08″E﻿ / ﻿15.397567°N 45.268753°E﻿ / 15.397567; 45.268753) שטחו: 48.4 דונם, שטח אזור החיץ: 77.6 דונם.
סכר אל-ג'ופאינה (Dam of Al-Jufaynah) – מזוהה כאתר מספר 6–1700 (15°25′12″N 45°17′01″E﻿ / ﻿15.419989°N 45.283692°E﻿ / 15.419989; 45.283692) שטחו: 73 דונם, שטח אזור החיץ: 121.7 דונם.
בדברי ההסבר להכרזה על המקום כאתר מורשת עולמית נכתב:
התרומות המדעיות של הציוויליזציה של ממלכת סבא במאריב באמצעות בניית הסכר הגדול שלה, אשר סכריו, תעלותיו, וההפצה לשני נאות המדבר, והשיקול של הזרמת מים העולים על גדותיהם אל סכר אל-ג'ופאינה, מתוכננים ומשולבים בצורה מורכבת בתוך הנוף כדי לקיים, עם שתי עונות גשומות בלבד בשנה, מערכת השקיה ארוכת טווח וסיבת הקיום בהקשר הצחיח והסלעי הזה עד לימינו. הסכר מהווה עדות יוצאת דופן כפסגת ההנדסה ההידרולוגית שהושלמה בידע מתקדם של השקיה, מדעי החקלאות ומסגרת ארגונית מורכבת ליצירת נווה המדבר המלאכותי הגדול ביותר בחצי האי ערב העתיק. הבולטת ביותר היא מערכת החקלאות החדשנית המייצגת שיא הישגי הנדסת מים בעת העתיקה.
הסכר המודרני

סכר חדש נבנה בשנות ה-80 על ידי חברת הבנייה Doğuş Construction של קבוצת דוגוש (אנ') שמושבה בטורקיה, קרוב למיקומו של הסכר הישן, במימון של השייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן, הנשיא של איחוד האמירויות הערביות באותה תקופה, שעל פי הדיווחים השבט שלו יצא ממאריב, מתישהו במהלך המאה ה-17, או במאה ה-6, לאחר קריסת הסכר ההיסטורי, והתיישב מחדש לחוף המפרץ הפרסי. טקס הפתיחה התקיים ב-20 בדצמבר 1986, בנוכחות זאיד ואייהאן שאהנק (אנ'), מייסד ויו"ר קבוצת דוגוש.
הסכר נחשב בעיני אנשים בתוך תימן ומחוצה לה כבעל השפעה חיובית על החקלאות והכלכלה של חבל מאריב, והמדינה בכלל.
גובה הסכר החדש 38 מטרים, ואורכו 763 מטרים, בנוי מאדמה על פני ואדי ד'נה ב-15°23′47″N 45°14′37″E﻿ / ﻿15.396389°N 45.243611°E﻿ / 15.396389; 45.243611, ויוצר קיבולת אחסון של 398 מיליון מטרים מעוקבים. אתר הסכר ממוקם 3 קילומטרים במעלה הזרם מחורבות הסכר הגדול העתיק. הסכר החדש, כמו הישן, תוכנן לאגירת מים להשקיית מישורי מאריב. עם זאת, קרקעית הוואדי באתר הסכר החדש מורכבת מחול סחף ומחצץ בעובי 30–50 מטרים. חלחול הנובע מסכר זה אינו מאיים על מבנהו, אלא מביא לאובדן מים. כדרך ללכוד את החלחול, נשקלת בנייה מחדש של סכר מאריב העתיק, הן כמבנה מתפקד, והן כאנדרטה היסטורית ואטרקציה תיירותית. המורכבות ונפח העבודה הכרוכים בפרויקט זה מחייבים מספר ארגונים לעבוד יחד בחסות אונסק"ו, תוך שימוש בתרומות כספיות מארגונים בינלאומיים.
סכרים חדשים שנבנו בתימן, כמו סכר בטיס וסכר מאריב, משמשים לאיסוף מים עבור האוכלוסייה. במאמר בעיתון ביולי 2010 נכתב: "מפלס המים בסכר מאריב עלה ל-45 מיליון מטרים מעוקבים כתוצאה מהגשם הרב באזורים שונים בתימן ביומיים האחרונים. תת-מזכיר מחוז מאריב, עלי מוחמד אל-פאטימיד, עודכן ביום שלישי על כמות המים הזורמת לסכר ותחזוקת תעלות הניקוז ותת המערכות. סגן מנהל פרויקט סכר מאריב, המהנדס אחמד אל-עריפי, אמר כי מפלס המים בסכר ביום שלישי עלה ל-45 מיליון מטרים מעוקבים, בעוד מפלס המים באפריל האחרון עלה ל-100 מיליון מטרים מעוקבים. שער התעלה הראשית למי התהום נפתח בעמק אובאידה למשך שלושה חודשים, שם כמות המים שזרמה הסתכמה ב-80 מיליון מטרים מעוקבים.
הסכר ניזוק בתקיפה אווירית בשנת 2015. גורמים תימנים אמרו כי כוחות הקואליציה של ערב הסעודית אחראים לתקיפה האווירית.
הערות שוליים

1 2  השטח הוא צירוף השטחים של שלושת חלקי האתר (UNESCO Executive Summary)
↑  Hill, Donald (2013) [1984]. A history of engineering in classical and medieval times. Routledge. pp. 19, 51–52. ISBN 978-1-3177-6157-0.
↑  "Marib Dam: An Engineering Wonder of the Ancient World". SABA. 18 בדצמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Robert D. Burrowes (2010). Historical Dictionary of Yemen. Rowman & Littlefield. pp. 234–319. ISBN 978-0810855281.
↑  St. John Simpson (2002). Queen of Sheba: treasures from ancient Yemen. British Museum Press. p. 8. ISBN 978-0714111513.
↑  Kenneth Anderson Kitchen (2003). On the Reliability of the Old Testament. Wm. B. Eerdmans Publishing. p. 116. ISBN 978-0802849601.
↑  Jürgen D. Garbrecht and Guenther K. H. Garbrecht. 2004. Siltation Behind Dams in Antiquity. ASCE. Water Resources and Environmental History. pp. 35–43. Water resources and environmental history (proceedings of conference 27 June – 1 July 2004, Salt Lake City, Utah; sponsored by Environmental and Water Resources Institute (EWRI) of ASCE, EWRI National History & Heritage Committee, Utah Section of ASCE, and West Consultants, Inc.). ISBN 0-7844-0738-X.
↑  "Landmarks of Ancient Kingdom of Saba, Marib (Yemen) added to UNESCO's World Heritage List". UNESCO (באנגלית). 2023-01-25. נבדק ב-2023-02-05.
↑  "YEMEN ARAB REPUBLIC, EASTERN REGION AGRICULTURAL DEVELOPMENT PROJECT".
↑  "Doğuş Construction Catalogue" (PDF).
↑  Al-Qalisi, M.; Vela, J. (30 בספטמבר 2015). "The dam that Sheikh Zayed built". The National (Abu Dhabi). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Salama, S. (1 בדצמבר 2015). "UAE playing a historic role in Yemen". Gulf News. נבדק ב-9 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  “High water levels in Ma'rib and Batis Dams.” 2010. Yemen Today. 14 July 2010.
↑  ‘Engineering Marvel’ of Queen of Sheba’s City Damaged in Airstrike 2015. National Geographic. 3 June 2015.
הסכר הנוכחי ב-1986
סכר כארון-4

| --- | --- |

 מיקום:  מחוז ארדל
 סוג:  סכר קשת, סכר בטון 
 אורך:  440 מטר
 תקופת הבנייה:  ? – נובמבר 2010 
 קואורדינטות:  31°35′57″N 50°28′19″E﻿ / ﻿31.59925°N 50.472055555556°E﻿ / 31.59925; 50.472055555556
  (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןסכר כארון-4(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןסכר כארון-4
 
סכר כארון-4 (בפרסית: سد کارون ۴) הוא סכר קשת על נהר כארון.
מיקום

הסכר נבנה בפרובינציה צ'הארמחאל ובח'תיארי, איראן, כ-60 קילומטרים דרומית מזרחית לסכר כארון-3.