stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנסטסיה, נסיכת אנהלט
ביוגרפיה

אנסטסיה נולדה ב-22 בדצמבר 1940 ברגנסבורג, בוואריה והייתה הילדה היחידה של אויגן, נסיך אנהלט ואנסטסיה יונגמייר ונכדתו של אדוארד, דוכס אנהלט, השליט הלפני האחרון של דוכסות אנהלט.
ב-23 ביוני 1962 התחתנה אנסטסיה בווה, וו, שווייץ עם מריה עמנואל, מרקיז מייסן, בנם הבכור של פרידריך כריסטיאן, מרקיז מייסן ואליזבת הלנה, נסיכת טורן וטקסיס, אולם לא היו להם ילדים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Darryl Lundy (10 במאי 2003). "Anastasia Prinzessin von Anhalt-Dessau". ThePeerage.com. ארכיון מ-7 בינואר 2008. נבדק ב-2008-01-05. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8  Paul Theroff. "ANHALT". Paul Theroff's Royal Genealogy Site. נבדק ב-2008-01-05.
זכריה פישמן

זכריה פישמן. תמונה מאוסף מכון גנזים
זכריה פישמן (3 במרץ 1891, בסרביה – 20 באוגוסט 1926, ארץ ישראל) היה סופר, ספרן וביבליוגרף עברי.
ביוגרפיה

נולד בבסרביה, אחיהם של הרב יהודה לייב פישמן מימון ועדה מימון. עלה לארץ ישראל ב-1913, ב-1920 השתלם בספרנות בארצות הברית שם היה חבר מערכת הירחון מקלט. חזר לארץ ישראל ועבד זמן מה בספריה העירונית שער ציון בתל אביב. פרסם מאמרים, רשימות ואגדות שכונסו לאחר מותו בספר אגדות הארץ הקדושה (תל אביב: קפת הספר, תרפ"ז). את מרבית זמנו הקדיש לביבליוגרפיה ותכנן להוציא לקסיקון של הסופרים והספרות העברית (הראשון מסוגו), אולם מחמת מותו בגיל צעיר לא זכה להשלים מלאכה זו. לאחר מותו הוקמו ועדה וקרן במטרה להשלים את מפעלו, אך העבודה לא הושלמה והלקסיקון לא יצא לאור.
הערות שוליים

↑  מרדכי בן הלל הכהן ואחרים, אל מוקירי הספרות העברית, העולם, 23 בספטמבר 1927
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290825505171  ISNI: 0000 0004 0302 8682  VIAF: 299035449   WorldCat (עם VIAF): 299035449
RSS

ערך זה עוסק בתקן עדכוני מידע. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
צלמית ה-RSS הנמצאת בשימוש הדפדפנים גוגל כרום, פיירפוקס, אקספלורר ואופרה
RSS (ראשי תיבות של Really Simple Syndication או Rich Site Summary, החל מגרסה 2; בעברית מכונה גם "רסס" בהקשר של רסיסי מידע [דרוש מקור]) הוא נוהל תכנות המאחד כמה תקני XML, שמאפשר למשתמש או אפליקציה לעקוב אחר שינויים באתרי אינטרנט. פורמט זה משמש בין היתר להצגת פיד עדכוני חדשות מאתרים שונים, קבלת עדכונים בדואר האלקטרוני, שמיעת פודקאסטים ועוד.
תוכנה המציגה את ערוץ התמונה היומית של ויקיפדיה האנגלית, אשר מופץ באמצעות RSS
פרטים טכניים

הרעיון הבסיסי הוא לדמות רשימה של תכנים חדשים מתוכנת השרת לתוכנת הלקוח כדי לחסוך למשתמש זמן חיפוש ובדיקה האם מידע התעדכן ואם כן, איזה מידע התעדכן. בנוסף מאפשרת טכנולוגיה זו לרכז ולשלוט בכמות גדולה של תכנים המגיעים ממספר אתרים.
הרעיון מבחינה טכנית בבסיסו הסכמה על תגי XML משותפים המאפשרים לתוכנת הלקוח לדעת מהו ערוץ התוכן, מהו הנושא, מהו הקישור לאתר המקור וכדומה. אף על פי שנדמה כי השרת מספק בדחיפה מידע ללקוח, מבחינה טכנית תוכנת הלקוח היא זו שבודקת מדי פעם האם לשרת יש חידוש עבורה.
בקובץ RSS שני סוגים עיקריים של יחידות: ערוץ (channel) ופריט (item). הגדרות הערוץ מתארות בדרך כלל את מקור המידע. לכל ידיעה חדשותית, אירוע או פרט מידע  מוקדש פריט הכולל מידע על תאריך היצור ותאריך התפוגה שלו.
יש גם כלים מוכנים המייבאים ומייצאים RSS. כדי להשתמש בהם, יש להוסיף את הקישור של קובץ ה־RSS שמספק האתר לרשימת ההזנות (feeds), וכך ניתן לקרוא את התוכן החדש. ישנן גם תוכנות עזר מקוונות, שמסייעות בקריאת תוכני RSS. דפדפן פיירפוקס בכל גרסאותיו ואינטרנט אקספלורר (מגרסה 7) תומכים בקריאת תוכני RSS באמצעות מערכת של סימניות.
קיימות חבילות ייעודיות בשפות רבות (כדוגמת perl) אשר תפקידן לתמוך בקריאה וכתיבה בתקנים שונים של RSS.
שימושים

השימוש העיקרי של ה-RSS הוא הצגה תמציתית ומסכמת של מידע שהתחדש באתר אינטרנט מבלי לבלבל את המשתמש עם התוכן הרב והקבוע שהוא כבר מכיר. תמציתיות זו מאפשרת למשתמש לעקוב בזמן קצר אחר המתחדש באתרי אינטרנט רבים.
בשל התמציתיות של קובצי ה-RSS, קל לעשות בהם גם את השימושים הבאים:
שליחה בדואר אלקטרוני או מסרון
שילוב תוכן באתרים אחרים
נגישות אינטרנט לכבדי ראייה ונתינת מידע לתוכנות נגישות מידע לעיוורים (לצד תמצות המלל גם הסרת הגרפיקה והעיצוב הנהוגה ב-RSS מועילה לנגישות לעיוורים).
שימושים > פודקאסטים

RSS מהווה בנוסף תשתית של "מאחורי הקלעים" של הפודקאסטים. כל אפליקציית פודקאסטים נגשת לכתובת שבה מאוחסן ומתעדכן קובץ הRSS. בקובץ הRSS מופיע המידע - שם הפודקאסט, תיאורו וכתובת תמונת הנושא שלו; כמו גם מיספור הפרקים, שמותיהם, תיאורם, כתובת תמונת הנושא של הפרק וכתובת קובץ האודיו או הווידאו ממנו שומעים את הפודקאסט.
היסטוריה

מהנדס כבן 34 ממוצא הודי בשם ראמאנתאן ו. גוהה (Ramanathan V. Guha), בהיותו עובד חברת נטסקייפ המציא קונספט לו קרא RDF Site Summary, לימים RSS 0.9, עבור הפורטל של נטסקייפ My.Netscape.Com. גוהה התכוון לבסס את הפרוטוקול החדש על בסיס RDF ‏(Resource Description Framework) שהיא שפה אינטרנטית פשוטה להגדרת מקורות מידע.
בהמשך, מהנדס נוסף בנטסקייפ, דן ליבי האמריקאי, פיתח בתוך מספר חודשים את הפרוטוקול לגרסה 0.91, הוריד את התלות ב-RDF ושינה את פענוח ראשי התיבות ל-Rich Site Summary כדי להדגיש את העיקר בפרוטוקול המבוסס על שיתוף ו"הבנה" של מספר תגים בסיסיים.
בסוף שנת 2000, הרעיון כבר יצא מנטסקייפ והגיע לקבוצת עבודה בשם RSS-DEV Working Group הכוללת את גוהה וחברים נוספים, בהם פעיל האינטרנט ארון סוורץ, וזו פרסמה את RSS 1.0 וחזרה לשם המקורי RDF Site Summary. בערך באותו זמן פרסם דייב ויינר (Dave Winer) תקן לגרסה 0.92. ויינר הקים קבוצה מתחרה לגוהה וקבוצתו בהגדרת התקן החדש, וניסה לרשום את RSS כסימן מסחרי בבעלותו. בסוף שנת 2001 נדחתה תביעה של ויינר לזכויות יוצרים על RSS.
בספטמבר 2002 פרסם ויינר את תקן RSS 2.0 וכמיטב המסורת שינה שוב את משמעות ראשי התיבות ל-Really Simple Syndication.
ההתכתשות הבלתי פוסקת בין ויינר ל-RSS-DEV Working Group הביאה ליצירת תקן מתחרה לשניהם, בשם Atom. תקן זה התקבל על ידי IETF בשנת 2003 ופורסם בשם RFC 4287.
נכון ל-2010, עדיין אין תקן אחיד ומחייב לכל הדפדפנים, אך ההבדלים בין שלוש הגרסאות של ה-RSS הולכים ומצטמצמים.
ראו גם

XML
OPML
פודקאסט
GEORSS
Feedly
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547139705171  BNE: XX558871  GND: 4734489-1  LCCN: sh2005002920  NKC: ph389996
הבנק למסחר

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1935–2002 (כ־67 שנים)
 
הבנק למסחר היה בנק ישראלי שנוסד בתל אביב בשנת 1935, וקרס בשנת 2002 עקב פיקוח רופף ונוהלי אבטחה כושלים שאפשרו פרשת המעילה בבנק למסחר על ידי עובדת הבנק, אתי אלון.
הבנק עסק במתן שירותים בתחומי הבנקאות המסחרית והבנקאות הסיטונאית. כמו כן הוא העניק שירותי בנקאות ללקוחות פרטיים בעלי פעולות בהיקף מינימלי של 150 אלף שקל וללקוחות עסקיים מכל מגזרי הפעילות הכלכלית בעלי פעילות מעל 100 אלף דולר. היקף הפעילות של הבנק היה קטן. היו לו רק 1,300 לקוחות ושני סניפים בלבד. האחד בתל אביב ברחוב לילינבלום, והשני בבאר שבע.
היסטוריה

הבנק הוקם בשנת 1935 בשם "בנק כללי לעסקי מסחר". במשך שנים רבות מנכ"ל הבנק ובעל השליטה בו היה נחמן שטרן.
בסוף שנות ה-80 רכש איש העסקים שמיל ובר בהדרגה את השליטה בבנק עד שהגיע להחזקה של 72% ממניות הבנק. וב-1990 הנפיק את מניות הבנק בבורסה לניירות ערך בתל אביב. באותה תקופה החזיקה גם "קבוצת מאיר עזרא" בכ-8% מהמניות של הבנק.
בשנת 1992 מכר שמיל ובר כ-30% מהמניות שהחזיק לחברה לניהול תיקי השקעות. באותה שנה היה מעורב הבנק בשתי פרשות, הראשונה תביעה שהגיש נגד יורשי בעל השליטה לשעבר והמנכ"ל של הבנק נחמן שטרן, על כך ששילם מכספי הבנק עבור שירותים משפטיים שניתנו לו באופן אישי. תביעה זו נדחתה לבסוף עקב התיישנות. בפרשה שנייה הואשם רואה חשבון ודירקטור בבנק בשימוש במידע פנים. שנה אחר כך כמפקח על הבנקים ורשות ניירות ערך ביטלו החלטה של אספת בעלי המניות של הבנק, להעניק הטבות בשווי של למעלה מ־10 מיליון שקל לבעל השליטה שמיל ובר.
בשנת 1995 מכר שמיל ובר 20% ממניות הבנק לאברהם אירני, שהקים את "החברה המרכזית לניירות ערך" (שהפכה למגדל שוקי הון). וב-1999, רכשה חברת הכשרת היישוב חברה לביטוח 10% ממניות הבנק.
בשנת 2000 עבר הבנק לבניין משרדים ברחוב לילינבלום 33 שאותו שיפץ, אך הוא שימש את הבנק פחות משנתיים עד קריסתו, ולאחר מכן נמכר והוסב לבית דירות.
היסטוריה > המעילה בבנק וסגירתו

החל ממרץ 1997 החלה פקידת הבנק אתי אלון, למעול בכספי הבנק ובכספי לקוחותיו. את הכסף העבירה אלון לאחיה, עופר מקסימוב, שהסתבך בחובות הימורים בעולם התחתון. בנוסף, אלון שינתה את פרטי ההתקשרות עם הלקוחות על מנת להסוות את פעולותיה, ואף שלחה להם דוחות כוזבים. באפריל 2002 החלה חקירה של בנק ישראל בבנק למסחר, ולאחר שלושה ימים ב-25 באפריל 2002 התייצבה אלון במשרדי מחלק ההונאה של מחוז תל אביב והתוודתה על מעילת הענק שביצעה בבנק.
המעילה, שהיקפה הגיע ל-254,199,600 ש"ח, הביאה לקריסתו המידית של הבנק ומינוי כונס נכסים במאי 2002. אתי אלון נשפטה ל-17 שנות מאסר ונקנסה, בנוסף לכל חברי הדירקטוריון של הבנק, שנתבעו גם הם בתביעה אזרחית ונפתחה גם חקירה פלילית נגדם. בנק ישראל קנה את כל החובות של הבנק ללקוחותיו, מנע את קריסת הלקוחות הפרטים והעסקיים וצמצם את הפגיעה בשמה של המערכת הבנקאית בישראל.
בעל השליטה שמיל ובר נתבע על ידי מפרקי הבנק, בכתב ההגנה טען כי בנק ישראל על צוותי הביקורת שלו לא גילו את המעילה, וגם לא רואי החשבון של הבנק. ובר נפטר בשנת 2017 במקסיקו לאחר שלקה בדום לב.
ראו גם

המעילה בבנק צפון אמריקה
הערות שוליים

↑  הבנקים וקופות־מלוה בתל־אביב , ידיעות עיריית תל אביב, 16 ביוני 1935
↑  בנק כללי לעסקי מסחר, דואר היום, 4 בינואר 1935
↑  מת נחמן שטרן, מנכ"ל הבנק למסחר, מעריב, 20 בינואר 1987
↑  התיישנות תביעת בנק - ע"א 2167/94 - בנק למסחר בע"מ נ' דן שטרן ו-3 אח' , באתר גלובס, 7 באפריל 1997
↑  הבנק למסחר ביטל את תשקיף ההנפקה שלו, מעריב, 3 במאי 1990
↑  דוד ליפקין, איש העסקים שמואל וובר רכש את בנק למסחר, מעריב, 23 באוגוסט 1988
יגאל לביב, בנק ישראל אישר למשקיע רכישת הבנק למסחר, חדשות, 11 ביולי 1989
↑  אודי נחשון, חתימת־יתר פי 68 בהנפקת בנק למסחר, מעריב, 28 באוגוסט 1990
↑  מאת יצחק דנון, ‏אושרה הפשרה בין הבנק למסחר לבין דודי עזרא בעניין ההלוואה למשה יגר, באתר גלובס, 8 באפריל 1999
יגאל לביב, סיטונאי הבשר הסתבכו, המשביר חוקר, חדשות, 3 במאי 1985
↑  בני מרי, זת רכשה אופציות בבנק למסחר והמירה למניות, חדשות, 2 בספטמבר 1992
↑  עתי"ם, "המנכ"ל לשעבר של הבנק למסחר נטל מכספי הבנק", חדשות, 22 ביוני 1992
↑  התיישנות תביעת בנק, באתר גלובס, 7 באפריל 1997
↑  עתי"ם, רו"ח ודירקטור בבנק למסחר מואשם בשימוש במידע פנים, חדשות, 15 ביוני 1992
↑  בני מרי, הבנק למסחר: ההטבות שניתנו לובר לא תקפות, חדשות, 23 באוגוסט 1993
בני מרי, אבלס אסר על הבנק למסחר להעניק הטבות ליו"ר ובר, חדשות, 27 באוגוסט 1993
↑  מי מפקח על הפיקוח, באתר גלובס, 28 באפריל 2002
↑  הכשרת הישוב ביטוח רכשה משמיל ובר %10 ממניות בנק למסחר ב-5 מיליון שקל , באתר גלובס, 8 באוגוסט 1999
↑  אלעזר לוין, ‏הסיטי מתרוקנת - בנק למסחר ישלם רק 8 דולר למ"ר, באתר גלובס, 20 באוגוסט 2000
↑  אריק מירובסקי, בניין הבנק למסחר בת"א נמכר לקבוצת משקיעים אוסטרית ב-2 מיליון דולר, באתר הארץ, 6 באפריל 2006
↑  צבי הראל, עופר מקסימוב הורשע בגניבת 245 מיליון שקל מכספי הבנק למסחר, באתר TheMarker‏, 8 בפברואר 2004
↑  אסף ברגרפרוינד, הבנק למסחר - הסיפור שלא נגמר, באתר TheMarker‏, 29 בדצמבר 2002
↑  TheMarker digital, ביהמ"ש נתן מינה את הכונס הרשמי למפרק הזמני של הבנק למסחר וקבע את סמכויותיו, באתר TheMarker‏, 5 במאי 2002
↑  אמיר הלמר, מפרק הבנק למסחר תובע כ-270 מיליון שקל מאחראים לקריסתו - בהם אתי אלון, הדירקטורים בבנק ומשרד רו"ח קסלמן וקסלמן, באתר TheMarker‏, 20 ביוני 2005
↑  נורית רוט, יוגשו כתבי אישום נגד 9 דירקטורים ונושאי משרה בבנק למסחר, בכפוף לשימוע, באתר TheMarker‏, 14 בינואר 2009
↑  עמית בן-ארויה, לקוחות הבנק למסחר כבר קיבלו בחזרה 572 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 20 בפברואר 2006
↑  .ענת רואה, בעל השליטה לשעבר בבנק למסחר, שמיל ובר: "הפסדתי את כל נכסי בגלל קריסת הבנק", באתר TheMarker‏, 19 ביולי 2006
↑   מיכאל רוכוורגר, שמיל ובר, לשעבר יו"ר בנק למסחר, מת במקסיקו, באתר TheMarker‏, 4 במרץ 2017
פרח נתתי לנורית

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מרים ילן-שטקליס
 איורים:  דוד פולונסקי
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  שירי ילדים
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  הוצאת דביר, כנרת זמורה-ביתן
 תאריך הוצאה:  2005
 מספר עמודים:  63
 עורך:  יעל גובר
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002476607, 003770804, 003770517
איור מאת דוד פולונסקי לספר
"פרח נתתי לנורית" הוא ספר שירי ילדים של הסופרת מרים ילן-שטקליס, אשר ראה אור בהוצאת דביר, כנרת זמורה-ביתן באור יהודה בשנת 2005, כעשרים שנה לאחר פטירתה של ילן-שטקליס.
השירים לוקטו ונערכו על ידי יעל גובר, ולוו באיורים מעשה ידי דוד פולונסקי. בספר מבחר מיצירותיה של ילן-שטקליס, המתארות מנעד מייצג של חוויות ילדות ורגשות עמוקים כמו: אהבה וגעגוע, עצב ובדידות, שמחה וחמלה.
שם הכותר: "פרח נתתי לנורית", נלקח משורה בשיר "דני גיבור", המובא ראשון.
הערות שוליים

↑  מילות השיר "דני גיבור" והאזנה לו, באתר זמרשת
↑  מילות השיר "עייפה בובה זהבה" והאזנה לו, באתר זמרשת
↑  מילות השיר "זאת הגברת שפנפנית" והאזנה לו, באתר זמרשת
↑  מילות השיר "אצו רצו גמדים" והאזנה לו, באתר זמרשת
↑  מילות השיר "שיר ערש לאלישבע" והאזנה לו, באתר זמרשת
↑  מילות השיר "אלישבע מה נחמדת", באתר שירונט
↑  מילות השיר "רוגז", באתר שירונט
↑  מילות השיר "נתפייסה", באתר שירונט
↑  מילות השיר "ידידי טינטן", באתר שירונט
↑  מילות השיר "הסבון בכה מאוד", באתר שירונט
↑  מילות השיר "רוח רוח", באתר שירונט
↑  מילות השיר "מיכאל", באתר שירונט
↑  מילות השיר "ג'ינג'י", באתר שירונט
אורחות צדיקים

| --- | --- |

 מידע כללי
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  תיקון המידות 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1400 
 
אורחות צדיקים הוא אחד מספרי המוסר החשובים ביהדות, הגם כי זהות מחברו אינה ידועה. לפי השערות שונות וכתבי יד, הספר חובר בסביבות שנת ה'ר' (1440). הספר מעמיד במרכזו את העבודה על תיקון המידות, דהיינו על תכונות האדם והנהגותיו, כבסיס לחיי תורה ומצוות. יש בספר פרקים עבור למעלה מ-20 מידות, וכן על הנהגות בסיסיות כגון לימוד תורה, יראת שמים ותשובה.
בהקדמתו מסביר המחבר במשל את נחיצותו של הספר גם לתלמידי חכמים: כמו שאם יהיה בחבית יין משובח חור קטן, כל היין יישפך דרך אותו חור, כך גם תלמיד חכם שאין בו מידות טובות, כל תורתו תאבד.
המבנה הרעיוני של הספר

הספר, המבוסס במתכונתו על "ספר תיקון מידות הנפש" של ר' שלמה אבן-גבירול, מחלק כמוהו את המידות בצורה של ניגודים, כשלכל מידה מוקדש פרק נפרד. הגאווה לעומת הענווה, הבושה לעומת העזות, האהבה לעומת השנאה, הרחמים לעומת האכזריות וכו'. בכל פרק כזה המחבר מביא את המידה המדוברת באסוציאציות חיוביות ושליליות. אף במידת האכזריות יש צד טוב (כשאדם מסרב לתת לבנו דבר מה שיזיק לו, הרי זה סוג מסוים של אכזריות, אך חיובית) וגם באהבה יש צד רע (אוהב כסף יותר מדי, שהוא עלול לקום ולגזול). בכך, אחד המסרים הכוללניים הבולטים בספר הוא, שאין תכונה שהיא חיובית או שלילית לגמרי אלא על האדם לאזן את חלקי האישיות שלו ולתת לכל חלק את מקומו הרצוי.
הספר משלב את דבריו במובאות רבות מ"מבחר הפנינים", מובאות רבות מהרמב"ם, ותקציר של קטעים או פרקים רבים מ"חובות הלבבות" (כך למשל "שער חשבון הנפש", המבוסס כולו על זה שבספר חובות הלבבות) ומ"שערי תשובה" (שגם הוא עצמו כנראה השתמש בשער התשובה של חובות הלבבות כבסיס לספרו)[דרוש מקור].
אווה ביין (שחיינית)

אווה ביין (באנגלית: Eva Bein; ‏ 1910 - 25 באוגוסט 2000) הייתה שחיינית יהודייה-אמריקאית. סגנית אלופת המכביה הראשונה (1932), אלופת ארצות הברית במשחה ל-1 מייל חופשי ושיאנית ארצות הברית במשחה ל-700 יארד חופשי.
ביוגרפיה

ביין נולדה וגדלה בניו יורק למשפחה של מהגרים מפולין אנרכיסטים-יהודים. בשנים 1914 - 1915 היא למדה ב"בית ספר מודרני" (Ferre school), בניו יורק ואחר כך (1916 - 1918) בניו ג'רזי, שם למדה לשחות. הילדים שחו בערום גם בחורף. היא המשיכה ללמוד בבתי ספר ציבוריים בניו יורק ובתיכון ג'יימס מדיסון בברוקלין (אנ') ובמכללת האנטר. עד גיל 18 היא הייתה צמחונית.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק ב-17 ביולי 1931 זכתה ביין במשחה ל-1 מייל.
במכביה הראשונה שנערכה בישראל בשנת 1932 זכתה ביין במדליית כסף במשחה ל-300 מטר חופשי בתוצאה של 4:47.5 דקות, אחרי פריצי לוי מאוסטריה (4:46 דקות).
בתחרות שנערכה בטורונטו בספטמבר 1936 זכתה ביין במדליית כסף במשחה השנתי ל-5 מייל.
במסגרת מסע תחרויות שחייה באירופה שערכה ביין בשנות ה-30 היא פגשה את פול גאליקו. בספרו הרפתקה בפוסיידון, דמותה של השחיינית מבוססת עליה.
ביוגרפיה > מסטרס

ביין המשיכה להשתתף בתחרויות, למסטרס, וזכתה באליפויות ארצות הברית בגילאים השונים וקבעה שיאים לאומיים.
הערות שוליים

↑  JULY 17, Day by Day in Jewish Sports History (באנגלית)
↑  המנצחים במכביה הראשונה והישגיהם, דואר היום, 2 באפריל 1935
↑  Parade of Jewish Champions . . In the World of Sports, The Jewish Criterion (באנגלית)
שיר הגדי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מרים ילן שטקליס
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  שיר ילדים
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת דביר
 תאריך הוצאה:  מהדורה ראשונה - 1960 מהדורה שנייה - 1986
 מספר עמודים:  מהדורה ראשונה - 153 מהדורה שנייה - 148
 סדרה
 הספר הבא:  יש לי סוד
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990034572490205171
"שִׁיר הַגְדִי" הוא ספר שיריה וסיפוריה של המשוררת מרים ילן שטקליס המיועדים לגיל הרך.
במשך שנים פרסמה שטקליס את שיריה וסיפוריה בקבצים שונים, ובעיתוני ילדים, במיוחד בעיתון "דבר לילדים". בסוף שנות החמישים החלה הוצאת דביר במפעל קיבוץ יצירתה לכרכים על פי גילי הקוראים. "שיר הגדי" יצא לאור הראשון, בשנת 1957, והוא מיועד "לגיל הרך" ולאחריו "יש לי סוד" ו"בחלומי" המיועדים לקוראים מבוגרים יותר. הספר יצא במהדורה נוספת בשנת 1963, ובשנת 1986 יצאו לאור בהוצאת דביר שלושת הכרכים בספר אחד ששמו "מרים ילן שטקליס - שירים וסיפורים".
אודות הספר

הספר כולל מבחר שירים מתוך הספרים "אצו רצו גמדים" (1939), "ספר דני" (1943) ו"שירי-לי מירי-לי" (1947), וכן סיפורים ושירים שפורסמו בעיתוני הילדים, אך לא נאספו לקובץ, ובהם הסיפור הארוך "המסע אל האי אולי" המתאר את מסעה של חבורת צעצועים עם הילד דני, אל האי אולי, על מנת לתקן את הבובה אלישבע. הסיפורים והשירים המופיעים בספר נכתבו על ידי ילן-שטקליס, פרט לסיפור "אבא מצחיקון" שנכתב על ידי קורניי צ'וקובסקי, ואותו תרגמה שטקליס מהשפה הרוסית.
הספר אויר על ידי המאיירת צלה בינדר באיורים שהפכו להיות מזוהים עם יצירתה של מרים ילן שטקליס. איוריה של בינדר הם איורים פשוטים ומינימליסטיים המצוירים בדיו, והם תואמים את רוחם של השירים והסיפורים.
השירים והסיפורים המקובצים בספר עוסקים בנושאים מעולמו של הילד. בשמחה ובעצב שהוא חש, ביחסו אל הוריו ואל חבריו וחברותיו למשחק, האמיתיים והדמיוניים. עולמו הפנימי של הילד מתואר באופן רגיש ובבהירות. גיבורי השירים - הבובות זהבה ואלישבע, הילד דני, והידיד הדמיוני טינטן, התחבבו על הקוראים, והיו לחלק מעולמם של ילדי הגיל הרך בישראל. על אף שהספר מיועד לגיל הרך, וחלק מהשירים בו מוגדרים "משחק אצבעות", אהובים השירים שבספר על בני כל הגילים, ועל מבוגרים רבים.
במהלך השנים זכו השירים המופיעים בספר לעיבודים רבים, ולביצועים של טובי הזמרים, ובהם זמרי רוק שעיקר יצירתם מופנית למבוגרים. חלק מהשירים הולחנו בסמוך לכתיבתם, אך רבים הולחנו שנים רבות לאחר כתיבתם על ידי יוצרים שגדלו על היצירות בילדותם.
שירים מולחנים

שירי הספר שהולחנו מזוהים בדרך כלל עם להקת "החלונות הגבוהים", וחבריה כסולנים - ג'וזי כץ, שמואל קראוס ואריק איינשטיין. באלבומם הראשון "החלונות הגבוהים" (1967), שרו "החלונות הגבוהים" שני שירים מהספר, אותם הלחין שמואל קראוס - "אלישבע מה נחמדת" ו"בובה זהבה".
ב-1975 העלו קראוס וכץ מופע בשם "לבד ביחד ולבד לבד", שכלל רבים משירי הספר שהולחנו על ידי קראוס, ובהם "ענן", "שמש, שמש במרום", "שיר ערש לאלישבע", "אצו רצו גמדים", "נתפייסה", "הדוד של בובתי", "רוח רוח" ו"ידידי טינטן".
אריק איינשטיין ביצע כסולן מספר שירים מהספר, כגון "רוח רוח" (שהלחין שלום חנוך) ו"אצו רצו גמדים". כמו כן ביצעו שירים מהספר זמרים כגון: חוה אלברשטיין, נעמי שמר וזהבה בן.
המוזיקאי צביקה פיק הלחין את שירה של ילן-שטקליס, "הסבון בכה מאוד", ואף ביצע אותו בשנת 1981, בפסטיבל שירי הילדים מס' 1, והגיע איתו למקום השני בתחרות.
הערות שוליים

↑  ד"ר תור ר. גונן מרים ילן שטקליס בראי האיור: אינטרפרטציות ויזואליות ליצירותיה, עיונים בספרות ילדים, 2002 גיליון 12. עמ' 39 – 60. באתר "הגיל הרך"
סרט ביוגרפי

אריק שרון מבקר באתר הסרט הביוגרפי  "הקיץ של אביה" המבוסס על סיפור חייה של גילה אלמגור כשלצידו גילה אלמגור וקאיפו כהן (צילם יוני המנחם)
סרט ביוגרפי (גם: ביוגרפיה קולנועית, ובהשאלה מאנגלית: בִּיוֹפִּיק – Biopic, הלחם של הצירוף Biographical picture) הוא סרט קולנוע או טלוויזיה הממחיז את חייה של דמות אותנטית, אדם או קבוצת בני אדם אמיתיים בעלי חשיבות היסטורית, שאותם מגלמים שחקנים. הסרט מתאר את חיי הדמויות, תוך שימוש בשמות אמיתיים והקפדה על דיוק היסטורי. אולם, ייתכנו שינויי פרטים מסוימים משיקולים אומנותיים של יוצרי הסרט,  לצורך העצמת המתח בסיפור, הצגת האירועים מנקודת מבטה של הדמות הראשית, וכדומה.
סרט ביוגרפי לעומת דרמה היסטורית

לרוב, סרט דרמה היסטורית יהיה דומה למדי לסרט ביוגרפי, אך בניגוד לסרט ביוגרפי בז'אנר זה מסתמכים פחות ופחות על הדיוק ההיסטורי ומתמקדים יותר במאורע ההיסטורי עצמו, לפעמים אפילו על ידי הצבת דמויות שמעולם לא התקיימו במרכז ההתרחשות כדי להדגיש דברים מסוימים מהאירוע ההיסטורי עצמו.
לעיתים נוטים לסווג סרטים תחת שתי הקטגוריות בגלל הדמיון הרב שבהן, ובאמת קשה למצוא את הגבול שבין סרט ביוגרפי לסרט דרמה היסטורי.
סרט ביוגרפי לעומת סרט תיעודי

סרט תיעודי הוא סרט שמתאר את המציאות כמו שהיא ומתעד את האירועים בזמן שהם קורים (ועל כן שמו של הז'אנר). סרטים תיעודיים הם חסרי תסריט ולרוב נוחלים בדרישה של נייטרליות ואובייקטיביות (למעט דוקו-אקטיביזם), בניגוד לזאת, סרטים ביוגרפיים הם מתוסרטים והסרט יכול להיות מוטה ולא אובייקטיבי באופן שבו הוא מציג את הדמויות השונות או הנושאים השונים שבהם הסרט עוסק.
אי דיוק בפרטים היסטוריים

לעיתים, נוטים סרטים ביוגרפיים לשנות פרטים היסטוריים או ביוגרפיים, אי דיוקים אלו יכולים לנבוע ממספר סיבות (כאשר הם מכוונים):
הטיית דעת הקהל - למשל בהצגת דמויות מסוימות באור שלילי/חיובי בהתאם לרוח הסרט, הצגת הדברים מנקודת מבטה של דמות ספציפית, הדגשה של אירוע או מקום.
העברת מסר - מסר זה יכול להיות פוליטי, פילוסופי או כל עמדה אקטיביסטית אחרת.
קונפליקט - יצירת קונפליקט שלא היה קיים במציאות או הגזמה של קונפליקט שהיה פעוט יחסית כדי ליצור דרמה, מתח ועניין בקהל.
מגבלת זמן - כדי שהסרט יוכל לעמוד במגבלות הזמן הסטנדרטיות עליו להשמיט אירועים מסוימים שחשיבותם ליוצרי הסרט פחותה לעומת חשיבותם של אירועים אחרים.
ישנם גם אי דיוקים לא מכוונים, בדרך כלל אי דיוקים אלו נובעים מטעות או ממחקר שגוי.
דוגמאות לסרטים ביוגרפיים

לורנס איש ערב (1962)
פטון (1970)
גנדי (1982)
אמדאוס (1984) - מבוסס על סיפור חייו של המלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט
שבע שנים בטיבט (1997) - מבוסס על סיפור חייו של מטפס ההרים האוסטרי היינריך הארר
לינקולן (2012)
תאווה לחיים - על וינסנט ואן גוך.
בתו של כורה פחם (1980) - מבוסס של האוטוביוגרפיה של זמרת הקאנטרי לורטה לין
יונה (2014) מבוסס על הביוגרפיה של המשוררת יונה וולך
אופנהיימר (סרט)  (2023) מבוסס על רוברט אופינהיימר ופצצת האטום
ראו גם

רומן ביוגרפי
דרמה היסטורית
ביוגרפיה
אוטוביוגרפיה
הערות שוליים

↑  דנה קסלר, הביוגרפיה הקולנועית של מוריסי מסתמנת כאכזבה, באתר כלכליסט, 24 ביולי 2017
↑  אמיר בוקן, הזוכה באוסקר הבא? ראינו את הסרט הכי מדובר השנה, באתר ynet, 26 בספטמבר 2020
↑  Cathrine Shoard, Selma is 100% historically accurate but Imitation Game just 41.4%, says study. The Guardian, November 28, 2016
↑  מאיה מזרחי, מבוסס על סיפור אמיתי, באתר אפוק טיימס ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282568505171  GND: 4373947-7  LCCN: sh85014151 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עלי ג'רושי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1965
 פטירה:  13 בינואר 2023 (בגיל 58 בערך)
 מקום מגורים:  רמלה, ישראל
 ידוע בשל:  פושע
 תקופת הפעילות:  עד ל-13 בינואר 2023
 
עלי ג'רושי (1965 – 13 בינואר 2023) היה בורר בעולם התחתון, שהשתייך למשפחת הפשע הערבית ג'רושי משכונת ג'ואריש שברמלה.
ביוגרפיה

ג'רושי היה מוכר בעולם הפשע הישראלי, וזכה לתואר "הבורר", מפני שנהג לערוך בוררויות בין עבריינים שונים, יהודים וערבים. בראיון לאמנון לוי, במסגרת התכנית פנים אמיתיות, סיפר ג'רושי כי הוא נוהג לערוך את הבוררויות תחת עץ בחצרו, אותו כינה "עץ הצדק", ואף העביר הליך בוררות בין שני קבלנים בשידור חי. כינוי נוסף שלו היה "סדאם חוסיין" והוא אף קרא לשני ילדיו עודאי וקוסאי, על שמם של עודאי וקוסאי, בניו של הרודן העיראקי. בנו, עודאי, נשפט לעונש של 9 שנות מאסר בגין ניסיון רצח של דייג מיפו, ובנו קוסאי ריצה שמונת חודשי מאסר בשל תקיפה של קבלן ושל ילדיו ברמת גן.
חיסולו

לאחר שכבר שרד ניסיון התנקשות בעבר, סמוך לשעה 04:30 בבוקר של יום שישי, 13 בינואר 2023, נורה ג'רושי למוות בעת ששטף את מדרגות המסגד הסמוך לביתו. בסמוך אליו נמצא, ירוי למוות, כלבהּ של המשפחה. על פי החשד, מכונית ובה שני רעולי פנים עצרה ליד ג'רושי, אחד מהיושבים בה יצא וירה בג'רושי, וידא הריגה ואז השניים נמלטו מהמקום והציתו את רכבם לאחר מכן. בעקבות הרצח חזר השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר על קריאתו לערב את שב"כ במלחמה במשפחות הפשע בישראל.
על פי החשד, חיסולו של ג'רושי הגיע כנקמה על חיסולו של העבריין בני שלמה, שחוסל לאחר שפיתח קשרים עם בני משפחת ג'רושי שנודו מהמשפחה. הסכסוך בין שני פלגי משפחת ג'רושי גבה קורבנות רבים, ועלי ג'רושי השתייך לפלג המרכזי במשפחה. באוגוסט 2019 חוסל גם מחמוד מוגרבי, איש הכספים של עלי, בידי עומאר אבו קישאק, שנחשד כי פעל בשליחות זייד ג'רושי, שנודה מהמשפחה. כחודש וחצי לאחר מכן חוסל אדריס ג'בריל עכאשה, כאשר החשד הוא שנרצח כנקמת דם על חיסולו של ג'רושי.