stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוקטביה א. באטלר
ביוגרפיה > מותה

בשנות חייה האחרונות, באטלר כתבה אך מעט. היא חוותה חסמי כתיבה, ותרופות שנטלה להקלת מחלת לב גרמו לה לתשישות וחולשה. היא המשיכה ללמד כתיבה ולערוך סדנאות. היא צורפה להיכל התהילה הבינלאומי לסופרים שחורים באוניברסיטת שיקגו סטייט בשנת 2005.
באטלר נפטרה מחוץ לביתה ב-24 בפברואר 2006, בגיל 58. בידיעות על מותה, לא היה ברור מהי סיבת המוות. היו דיווחים שחוותה שבץ מוחי, והיו דיווחים שנפגעה בראשה עקב נפילה. הסברה המקובלת היא שהפגיעות בראשה קרו לאחר שנפלה בעקבות שבץ.
אגודת קארל ברנדון יסדו קרן מלגות על שמה, כדי לעודד סופרים של צבע (people of color) להשתתף בסדנאות הכתיבה של ארגון Clarion, היכן שבאטלר התחילה את הקריירה שלה 35 שנה קודם.
במותה, באטלר לא השאירה מאחור משפחה או שאירים. היא אמרה על עצמה, בריאיון ללוס אנג'לס טיימס ב-1998, "אני שחורה, אני מתבודדת, תמיד הייתי אאוטסיידרית" (I'm black, I'm solitary, I've always been an outsider).
תמות בכתיבתה > ביקורת על חברה היררכית

בראיונות ומסות, באטלר הרבתה לכתוב על ראייתה את האנושות כפגומה אינהרנטית בגלל הנטייה לחשיבה היררכית, אשר מובילה לדעות קדומות ואלימות, ולהכחדות המין האנושי בסופו דבר אם לא תרוסן. "בריונות פשוטה", כתבה באטלר במאסה "עולם ללא גזענות", "היא רק ההתחלה של ההתנהגות ההיררכית שמובילה לגזענות, סקסיזם, אתנוצנטריזם, מעמדיות, וכל ה'איזמים' האחרים שגורמים לכל כך הרבה סבל בעולם." סיפוריה, לפיכך, מתארים תכופות את השתלטנות הדרוויניסטית של בני אדם על החלשים מהם כסוג של טפילות. החזקים בסיפוריה, בין אם מדובר בערפדים, חייזרים, בני אדם על-אנושיים, או בעלי עבדים, מוצאים את עצמם בעימות על מול דמות ראשית המייצגת שוני, שמתנגדת להם או נאבקת בהם.
רבים מספריה עוסקים באופן ישיר או מרומז בעבדות, במיוחד עבדות שחורה, וכן קולוניאליזם של אנשים לבנים (או מטאפורות לאנשים לבנים) במרחבים שחורים. הדמויות המובילות שלה הן נשים שחורות שמתמודדות עם יחסי כוח נטויים נגדן, אשר מהוות הגורם לשינוי החברתי החיובי שבאטלר ייחלה לו.
תמות בכתיבתה > בניית האנושות מחדש

תמה שחוזרת על עצמה בכתביה של באטלר היא התנגדות לדחף המוות שטמון בנטייה ההיררכית דרך אהבת חיים. אהבה זו מתבטאת באופנים שונים - חיים זרים וחייזרים, הנדסה גנטית, הכלאות גנטיות בין מינים, מוטציה, זיווגים בין מיניים ובין גזעיים, סוגים שונים של סקס ומופעים אחרים של היברידיות - המשמשים כדרך לתקן את הפגם האנושי הסוציו-ביולוגי שמכוון להיררכיות. על פי המבקרים קילגור וסמנטריי, "בנרטיבים של באטלר, הפירוק של הגוף האנושי הוא גם פיגורטיבי וגם מעשי, מכיוון שהוא מסמל את השינויים המהותיים שחייבים לקרות כדי לבנות עולם שאינו מושתת על אלימות היררכית." הבגרות האבולוציונית של הדמויות ההיברידיות של באטלר, אם כך, מסמנת את האפשרות לאבולוציה של קבוצות דומיננטיות לסובלנות, קבלת השונה, ורצון להשתמש בכוח באופן אחראי.
תמות בכתיבתה > חברה אלטרנטיבית

באטלר מייצרת בספריה חברות מעורבות - בין אם מבחינת גזע או אתניות, ובין אם חברה שמכילה בני אדם וחייזרים או יצורים על-אנושיים אחרים. תוך כדי כך היא גם בוחנת את ההשפעה על תפישות של מגדר ונטיה מינית, וכן מבנה המשפחה. כך, בטרילוגיית Xenogenesis, היא בוחנת יחסים מיניים בין חייזרים לבני אדם, כאשר לחייזרים מגדרים שונים מאשר אלו המוכרים בחברה האנושית, והתוצאה היא גם מבנה משפחתי פוליאמורי ושונה מאשר המוכר בחברה המערבית של המאה העשרים שבמסגרתה הספרים נכתבו. בספריה, הקבוצות האנושיות שמתעקשות על הדרכים הישנות אינן שורדות, או שורדות בקושי רב ובתנאים אלימים, בעוד הקבוצות ההיברידיות משגשגות.
השפעות

באטלר מנתה את אמה כמשפיעה הגדולה שלה. למרות שאמה הייתה נטולת השכלה פורמלית, היא זו שעודדה את בתה לקרוא, ללמוד ולכתוב. לעומת אחרים בסביבתה, אמה עודדה אותה לחלום על הצלחה כסופרת. פעם, אמה שילמה חודש שכר דירה כדי שסוכן מקצועי יבקר את עבודתה של באטלר, וגם נידבה את חסכונותיה המועטים כדי שבאטלר תוכל להשתתף בסדנת Clarion - היכן שבאטלר מכרה את סיפוריה הראשונים.
ההשפעה המקצועית של באטלר היה, לדבריה, הרלן אליסון, אשר נתן לה ביקורת ספרותית רצינית בפעם הראשונה הוא עודד אותה להשתתף בסדנת הכתיבה הנחשבת, ואף קנה ופרסם את סיפורה הראשון. הרלן המשיך לתפקד כמנטור, ובמהלך השנים הוא ובאטלר פיתחו חברות קרובה.
פרסים והכרה

זכיות:
2012: Solstice Award
2010: Inducted by the Science Fiction Hall of Fame
2005: Langston Hughes Medal of The City College
2000: Lifetime Achievement Award in Writing from the PEN American Center
1999: Nebula Award for Best Novel – Parable of the Talents
1995: John D. and Catherine T. MacArthur Foundation "Genius" Grant
1988: Science Fiction Chronicle Award for Best Novelette-"The Evening and the Morning and the Night"
1985: Locus Award for Best Novelette- "Bloodchild"
1985: Hugo Award for Best Novelette – "Bloodchild"
1985: Science Fiction Chronicle Award for Best Novelette – "Bloodchild"
1984: Nebula Award for Best Novelette – "Bloodchild"
1984: Hugo Award for Best Short Story – "Speech Sounds"
1980: Creative Arts Award, L.A. YWCA
1994: Nebula Award for Best Novel – Parable of the Sower
1987: Nebula Award for Best Novelette – "The Evening and the Morning and the Night"
1967: Fifth Place, Writer's Digest Short Story Contest
האסטרואיד 7052 Octaviabutler שהתגלה על ידי אלינור הלין בשנת 1988, נקרא על שמה. ההכרזה נעשתה באוגוסט 2019.
ביבליוגרפיה > סדרות

Patternmaster (Doubleday 1976; Avon 1979; Warner 1995)
Mind of My Mind (Doubleday 1977; Warner 1994)
Survivor (Doubleday 1978)
Wild Seed (Doubleday 1980; Warner 1988, 2001)
תרגום לעברית: "זרע פרא", אוקטביה באטלר, תרגם דן סופר, (עם עובד 1995).
Clay's Ark (St. Martin’s Press 1984; Ace Books 1985; Warner 1996)
Seed to Harvest (Grand Central Publishing 2007; omnibus excluding Survivor)
Xenogenesis series
Dawn (Warner 1987, 1989, 1997)
Adulthood Rites (Warner 1988, 1977)
Imago (Warner 1989, 1997)
Xenogenesis (Guild America Books 1989; omnibus)
Lilith’s Brood (Warner 2000; omnibus)
Parable series (also referred to as the Earthseed series)
Parable of the Sower (Four Walls, Eight Windows 1993; Women’s Press 1995; Warner 1995, 2000).
Parable of the Talents (Seven Stories Press 1988; Quality Paperback Book Club 1999; Women’s Press 2000, 2001; Warner 2000, 2001)
ביבליוגרפיה > רומנים

Kindred (Doubleday 1979; Beacon Press 1988, 2004).
Fledgling (Seven Stories Press 2005; Grand Central Publishing 2007).
ביבליוגרפיה > קובצי סיפורים קצרים

Bloodchild and Other Stories (Four Walls, Eight Windows, 1995; Seven Stories Press, 1996, 2005; second edition includes “Amnesty” and “The Book of Martha”).
Unexpected Stories (2014, includes "A Necessary Being" and "Childfinder")
ביבליוגרפיה > מאסות ונאומים

“Birth of a Writer.” Essence 20 (May 1989): 74+. Reprinted as “Positive Obsession” in Bloodchild and Other Stories.
"Free Libraries: Are They Becoming Extinct?" Omni 15.10 (Aug. 1993): 4.
"Devil Girl from Mars: Why I Write Science Fiction." Media in Transition. MIT 19 February 1998. Transcript 4 October 1998.
"“Brave New Worlds: A Few Rules for Predicting the Future.” Essence 31.1 (May 2000): 164+.
"A World without Racism." NPR Weekend Edition Saturday. 1 September 2001.
"Eye Witness: "Butler's Aha! Moment." O: The Oprah Magazine 3.5 (May 2002): 79–80.
מאחורי הגדר

חיים נחמן ביאליק, 1905
מאחורי הגדר היא נובלה מאת חיים נחמן ביאליק, שהתפרסמה לראשונה בכתב העת "השילוח" בשנת 1909.
הסיפור עוסק באהבתם האסורה של נח, בנה היחיד של משפחה יהודית, שהתיישבה בפרבר העצים של העיירה, כאחת מהמשפחות היהודיות הרבות, שהגיעו ודחקו את רגלי הרוסים המקומיים, ובין מארינקה, בתה האסופית של השכנה ה"גויה", שקוריפינשצ'יכה, אשר התגוררה מעבר לגדר, וסירבה להתפנות מהעיירה כשאר אחיה הרוסים.
הגדר מפרידה לא רק בין זוג האוהבים, אלא בין שני העולמות השונים של היהודים ואורח חייהם המחמיר, המנוהל על פי ההלכה, לבין הטבע, היופי, המרחבים הפתוחים והפירות המפתים שנמצאים בחצרה של השכנה.
עלילה

ביאליק פותח את הסיפור במשפטים הבאים שמיטיבים להעביר את חוויית העולמות השונים של היהודים והתושבים המקומיים של היישוב:
פרבר העצים, שהיה לפני עשרים ושלושים שנה מקום של יישוב קטן אבל מרווח לקצפים אמידים בעלי חורשות וגנים ובעלי מקשאות ומדלעות, נהפך עתה כולו ליישוב גדול של יהודים יושבים צפופים וסוחרים בקנים ובקנקנים של החורשות הקצוצות ובפרות וירקות תלושים. הכל נתייהד שם: הבתים, החצרות, הגדרות העקומות של החצרות, התרנגולת המנקרת באשפה, אפילו האוויר והעוף הפורח באוויר.
בפרבר זה שכנו זה לצד זה שני בתים, שמלחמה תמידית שרתה ביניהם; ביתה של הגויה שקוריפינשצ'יכה, ולצדה הבת האסופית מארינקה, בה היא נהגה להתעלל קשות, וביתה של משפחה יהודית חדשה שעברה להתגורר בפרבר: משפחתו של חנינה-ליפא ורעייתו ציפה לאה, ועמם בנם היחיד נח. על אף ההצקות וההטרדות של כל השכנים היהודים שהשתלטו על פרבר העצים ודחקו את רגליהם של ה"קצפים" הרוסים, סירבה האישה לעבור משם והמשיכה לגדל ולטפח את גנה המרהיב על עצי הפרי המפתים שלו כשמארינקה משמשת לה כמעין שפחה מיוסרת.
עוד בילדותם גילו נח ומארינקה זה את זה והפכו לחברים טובים, על אף האיבה הקשה ששררה בין בתיהם. תחילה תקשרו עיניהם באמצעות סדקים שונים ומשונים שהיו בגדר, אך במהלך הזמן הם גילו גם דרכים שונות כיצד לשהות יחד, בין בגנה שופע עצי הפרי של הגויה, או בחצרות מגודרות שהיו בשכונתם. נח סיפר למארינקה על געגועיו העזים אל חיי הכפר שיצאו ממנו, אל חברי ילדותו וחיות הבית, ובעיקר אל היער הענק על עציו הגבוהים ששכן בסמוך לכפר. מארינקה סיפרה לנח על יתמותה ועל חייה הקשים ועבודתה בשירות ה"דודה".
שתי המשפחות לא ראו בעין יפה את התחברותם של שני הילדים, והטילו עליהם איסורים שונים וקשיים רבים למימוש פגישותיהם, אך חברותם של הילדים החזיקה מעמד, עד למועד הליכתו של נח לחדר. בשנות החדר של נח, שלא עלו יפה, משום שראשו היה בחוץ, בטבע ולא בלימוד היבש, התרחק נח ממארינקה, כי אין ה"דבר" יאה לתלמיד של בית רבן, והוא נעל את מארינקה במרתף לבו. נח התקשה בלימודיו, החליף מלמדים רבים, התחבר לילדי הגוים, עמהם ניהל מלחמות כנגד ילדי החדר, ויום אחד אף ספג מכות קשות עד זוב דם מאביו כעונש על מעשיו, שלא היו מקובלים אצל נער יהודי כשר.
כשהגיע נח לגיל שמונה עשרה ונפטר מלימודיו החל לעקוב אחר מארינקה, שגם היא הייתה כבר חופשייה לצאת לעבודתה בחוץ. הוא מסתתר בעלית הגג כרואה ואינו נראה, ו”אוכל הוא בעיניו כל טפח מגולה של בשרה [...], וכל דמי נעוריו מן האדמה יזעקו: מארינקה!” בערב שבת אחד התגנב נח לגן, שם ציפו לו מארינקה וכלבהּ שקוריפין. ”הצריף בלע בעוד רגע את שני בני השכנים. על הפתח עמד שקוריפין ושמר”.
”ובאחד הלילות עמד נח וברח עם מארינקה?” שואל ביאליק לתומו את הקורא לפני סיום הסיפור, ועונה מיידית: ”אין אתם יודעים את נפש האדם מפרבר העצים” נח נישא לבתולת ישראל כשרה, בתו של מוכסן אחד, ובחג השבועות באו בני הזוג הצעיר לבית ההורים, וכשהתייחדו על קורה מוטלת מאחורי הבית, ”עמדה באותה שעה מארינקה, והתינוק בזרועה, מאחורי הגדר והציצה דרך סדק”.
עיבודים אמנותיים

בשנת 1974 עמק פרי הפיק וביים סרט טלוויזיה "מאחורי הגדר" באורך של 51 דקות על פי הסיפור של ביאליק. את התסריט כתב דוד אבידן. השתתפו בסרט: רחל בהרב, שמעון הרפז, רות סגל, שמעון ישראלי, יוסף כרמון, דבורה קסטלניץ ואחרים.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הבימה ב-1984 בעיבוד של אורי פסטר ואבי קורן ובבימוי של אורי פסטר. השחקנים: חנינא-ליפא - נחום בוכמן, ציפה-לאה - ליה דוליצקיה, נח - איקה זוהר, מארינקה - ענת טופול, שקוריפינשטשיכא - רבקה גור, הכלב שקוריפין - אורי אברהמי ועוד.
המחזה הועלה שוב בהבימה ב-2019 בעיבודו של עידו ריקלין ובבימויו של משה קפטן. השחקנים: חנינא-ליפה - יגאל שדה, ציפה-לאה - דוית גביש, נח - עלא דקה/גל גולדשטיין, שקוריפינשטשיכא - ליא קניג, מארינקה - אינה בקלמן, הכלב שקוריפין - שפי מרציאנו
לקריאה נוספת

ראובן קריץ, על מבנה הסיפור 'מאחורי הגדר', הוצאת פורה, 1968
אלכסנדר ברזל, "גדרות וגן העדן האבוד (קריאה חדשה בסיפור 'מאחורי הגדר' לח"נ ביאליק", בתוך: השיחה הגדולה, ספרית פועלים, תשל"א, עמ' 123–140
חנה הרציג, "מאחורי הגדר - חיים נחמן ביאליק", בתוך: הסיפור העברי בראשית המאה העשרים, יחידה 3, האוניברסיטה הפתוחה, 1992
זיוה שמיר, "מאחורי הגדר': עולם הפוך - מעשי ילדות בתחום הפרט ובענייני הכלל", בתוך: באין עלילה, הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 72–103
זיוה שמיר, "אהבה חסרת סיכוי מאחורי הגדר; תשובת ח"ן ביאליק ל'מעבר לנהר' של מ"י ברדיצ'בסקי ", בתוך צפרירים: ביאליק נגד הרצל וה"צעירים", הקיבוץ המאוחד, 2013, עמ' 281–320
זיוה שמיר, "תחת כנף השכינה או מאחורי הגדר? השפעת ביאליק על עגנון", מאזנים, שבט תשע"ד, עמ' 7–9. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
עדי צמח, "על 'מאחורי הגדר'", מאזנים, יולי 1959, עמ' 104–116. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
אלכסנדר ברזל, "גדרות וגן-העדן האבוד (קריאה חדשה בסיפור 'מאחורי הגדר' לח"נ ביאליק)", מאזנים, יולי 1965, עמ' 117–125. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
יצחק עקביהו, "סוף מעשה ברמיזה תחילה: הערה לסיפור 'מאחורי הגדר'", מאזנים, ינואר 1979, עמ' 118–120. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
הערות שוליים

1 2 3 4  חיים נחמן ביאליק, הסיפורים, ערך והוסיף מבואות, ביאורים ונספחים: אבנר הולצמן, דביר, 2008, עמ' 61-59
↑  כינוי גנאי בפי האוקראינים והיהודים לבני רוסיה. ראו: חיים נחמן ביאליק, מאחורי הגדר, בתוך: הסיפורים בעריכת אבנר הולצמן, (ראו לעיל) עמ' 111-62
↑  "מאחורי הגדר" עמ' 68
↑  "מאחורי הגדר, עמ' 110
↑  עדי צמח, "על מאחורי הגדר", מאזניים, כר' ט, לב, גיליון ב, תשי"ט, עמ' 116-104. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  ראובן קריץ, על מבנה הסיפור 'מאחורי הגדר', פורה, 1968, עמ' 12-11
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ע"ה, עמוד א'
↑  אלכסנדר ברזל, "גדרות וגן-העדן האבוד (קריאה חדשה בסיפור 'מאחורי הגדר' לח"נ ביאליק)", מאזנים, יולי 1965, עמ' 117–125. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  זיוה שמיר, "מאחורי הגדר - עולם הפוך; מעשי ילדות בתחום הפרט ובענייני הכלל", בתוך ספרה: באין עלילה; סיפורי ביאליק במעגלותיהם, הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 103-73
↑  מאחורי הגדר (1974), אישים
↑  שרגא הרגיל, נער יהודי, נערה גויה, מעריב, 21 במאי 1974
↑  יוסי ביילין, בין ביאליק לאינגמר ברגמן, דבר, 6 ביוני 1974
↑  מאחורי הגדר על פי חיים נחמן ביאליק, הבימה, תוכנייה
| חיים נחמן ביאליק |
| --- | --- | --- |
| שירים | אל הציפור • תחזקנה • אם יש את נפשך לדעת •  הכניסיני תחת כנפך • על השחיטה • בעיר ההרגה • המתמיד • מתי מדבר • הבריכה • מגילת האש • לא זכיתי באור מן ההפקר • שיר העבודה והמלאכה • למתנדבים בעם • אכן חציר העם • ראיתיכם שוב בקוצר ידכם • שירתי • זוהר • ביום קיץ יום חום • בגינה • עציץ פרחים • שיר לחמוטל • שבת המלכה • פרש • קן ציפור • הפרח לפרפר • הפרפר לפרח • בין העצים הירקרקים‎ • היא יושבה לחלון • נדנדה • מעבר לים • מתי מדבר האחרונים • יהי חלקי עמכם • לכבוד החנוכה • בערוגת הגינה • מקהלת נוגנים • קומי צאי • יש לי גן • הקיץ גווע • אחרי מותי • לבדי •  תרזה יפה • לא ביום ולא בלילה • בין נהר פרת ונהר חדקל • בשל תפוח |  |
| סיפורים | ספר האגדה • אלוף בצלות ואלוף שום • גילוי וכיסוי בלשון • החצוצרה נתביישה • אריה "בעל גוף" • התרנגולים והשועל • שירים ופזמונות לילדים • אגדת שלושה וארבעה • ויהי היום • מסע הדג‎ • ספיח • יום השישי הקצר • מאחורי הגדר |  |
| הנצחה | קריית ביאליק • בית ביאליק • גבעת ח"ן • פרס ביאליק • כפר ביאליק • שדרות ח"ן (תל אביב) • כיכר ביאליק • מוסד ביאליק • רחוב ביאליק (תל אביב) • קמפוס ביאליק-רוגוזין • שדרות ח"ן (רחובות) • רחוב ביאליק (רמת גן) |  |
| ערכים קשורים | מאניה ביאליק‎ • אירה יאן • מרדכי עובדיהו • משה אונגרפלד • ראדי • אהל שם • עונג שבת |  |
בית מאחורי הגדר עם גן בחצר. דוד הורודוק - בלארוס, גבול אוקראינה, 2010
עמי ויינברג

| --- | --- |

 לידה:  26 באוקטובר 1953 (בן 71) 
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  שוש מרציאנו (?–1989) 
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
 
עמי ויינברג (נולד ב-26 באוקטובר 1953) הוא שחקן, קריין ומדבב ישראלי.
עמי ויינברג וחן יאני בסרטו של דורון ערן "נמס בגשם", 2012
עמי ויינברג בסרטו של אליאב לילטי "מעשייה אורבנית", 2012
ביוגרפיה

ויינברג שירת בצה"ל בלהקת חיל האוויר.
קריירה > קולנוע

שיחק בסרטים במקום חלום, מבצע יונתן, חמש דקות בהליכה, העיט, אישה זרה ובזמק, מינכן אינרציה ובשם הבת
קריירה > טלוויזיה

ויינברג שיחק לאורך השנים בסדרות הטלוויזיה קשת וענן (ענן), קשרים מצוירים (זרוס), הופה היי, המחסן של כאילו, רמת אביב גימל, שלוש ארבע חמש וחצי (אינשם), גינת ההפתעות (שפיץ), בחצר של פוקס (פוקס), 5 דקות בהליכה, שוקו טלעד (שוקו), פרפר נחמד (דיבב את בץ לאחר פטירתו של יוני חן), החיים זה לא הכל, אהבה מעבר לפינה, החצר, קרוב לבית, הופ כתמתמים! (כתם), גינת השטוזים של דתיה (יויו) בייבי שף (שפי השף), השמיניה (יוליוס ברגר/קלדרון), על קצות האצבעות, אולי הפעם, מרחב מוגן, עכשיו או לעולם לא, האלופה, חוטא, הבורר, חטופים, מבצע קיפוד, החולמים, שבאבניקים, נבסו, נויורק ,ושתיקת הצופרים.
קריירה > תיאטרון

בתיאטרון שיחק ויינברג בהצגות "מירל'ה אפרת", "ביבר הזכוכית", "האב", "מחול המוות" ו"המפקח בא" בתיאטרון הבימה; "ינטל", "יסורי איוב" ו"סיפור משפחתי" בתיאטרון הקאמרי; "אביב מתעורר" ו"המדובר בוורדים" בתיאטרון באר שבע; "עקומים" ב-1981 ב"לילה במאי" בתור ד"ר לוין, בשנת 1983 בתור הדמות רוּדי, "גטו" ו"חיי נישואים" בתיאטרון חיפה; וב"אורח בא", "ילדה של כולם", "שיחות עם אבי","מבזק חדשות", "משאלה אחת ימינה", "לצאת מהארון" ו"הסודות" בתיאטרון בית ליסין. בשנים 2011–2012 זכה לשבחים משחקו במחזה של דייוויד אוסבורן, "ההוכחה", שהוצג בתיאטרון הספרייה ברמת גן בבימויו של יגאל זקס.
ב-2012 השתתף בסדרה נויורק וגילם את דמותו של דימה, פושע רוסי החי בניו-יורק.
קריירה > דיבוב

ויינברג עוסק גם בדיבוב. הוא דיבב בתוכניות וסרטי הילדים דובוני אכפת לי, פיקניק הארנבים, אנדריי כלב הים, רובוטס, פאבלו השועל האדום, וואלאס וגרומיט והארנב הקטלני, חוות הקסמים, גלקטיק פוטבול וצעצוע של סיפור 3. בנוסף, בשנת 2021 דווח כי הוא ידבב את דמותו של בץ, בגרסה חדשה של פרפר נחמד בהפקת כאן חינוכית.
קריירה > בימוי

ויינברג ביים בבתי ספר למשחק: סופי מוסקוביץ, בית צבי ותיאטרון חולון.
חיים אישיים

ויינברג היה נשוי לשוש מרציאנו, ולהם בת אחת. השניים התגרשו ב-1989.
הערות שוליים

↑  שוש אביגל, סוף־סוף הצגה, דבר, 8 בנובמבר 1981
↑  יעקב בר-און, ‏השחקן מאחורי הבובה: עמי ויינברג בריאיון לקראת החידוש של "פרפר נחמד", באתר מעריב אונליין, 18 באוגוסט 2021
ברוס ספנס

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1945 (בן 79) אוקלנד, ניו זילנד 
 מדינה:  ניו זילנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1971 
 מקום לימודים:  Henderson High School 
 פרופיל ב-IMDb
 
ברוס ספנס (באנגלית: Bruce Spence; נולד ב-17 בספטמבר 1945) הוא שחקן ומדבב ניו זילנדי-אוסטרלי. ידוע בעיקר כשחקן אופי במגוון סרטים.
ביוגרפיה

הוא נולד בספטמבר 1945 באוקלנד בניו זילנד והתחנך בתיכון הנדרסון באוקלנד, אותו סיים בשנת 1963. לברוס שני אחים קטנים, ביל ורוס, אשר הקימו את מפעל יינות מטואה (Matua Wines).
הוא החל להופיע ב-1971 בסרט חסידה בתור "גהראם סטורק וולאס" (עליו זכה בפרס האקדמיה האוסטרלית לקולנוע וטלוויזיה לשחקן הראשי הטוב ביותר) ולאורך השנים השתתף במגוון סרטים, לרוב בתפקידי אופי קטנים.
הוא ידוע בעיקר כשחקן של קפטן גירו במקס הלוחם בדרכים, ג'דדיה הטייס במקס הזועם וכיפת הרעם, ובתור המכשף "זדיקוס (זד) זול זוראנדר" באגדת המחפש, המבוססת על ספרי חרב האמת של טרי גודקיינד. הוא זכרו ביותר בור "הפה של סאורון" בשר הטבעות: שיבת המלך, איש הרכבת במטריקס רבולושנס, טיון מדון במלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית' ואת המושל דיקס בשודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר. דיבב את פרופסור באקסטר בסרט המפקח גאדג'ט 2 ואת צ'ום, עמלץ מאקו בסרט מוצאים את נמו.
פילמוגרפיה

| שנה | סרט / סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1971 | Stork | גרהאם "סטורק" וולאס |  |
| 1973 | Certain Women | ג'וליוס "ביג ג'ולי" |  |
| 1974 | Moving On | עובד בכביש |  |
| 1974 | The Cars That Ate Paris | צ'ארלי |  |
| 1975 | The Great Macarthy | ביל דין |  |
| 1976 | Oz | נגן בס/בלונדי הסורפי |  |
| 1981 | מקס הלוחם בדרכים | קפטן גירו |  |
| 1983 | The Return of Captain Invincible | דוקטור חצות |  |
| 1983 | Midnite Spares | וימפי |  |
| 1983 | Buddies | טד |  |
| 1984 | Pallet on the Floor | בסיל ביומונסט-פוסטר |  |
| 1984 | Where the Green Ants Dream | לאנס האקט |  |
| 1985 | מקס הזועם 3: כיפת הרעם | ג'דדיה הטייס |  |
| 1987 | The Year My Voice Broke | ג'ונה |  |
| 1987 | Great Expectations: The Untold Story | ג'ו גרגרי |  |
| 1988 | The Dirtwater Dynasty | לוגן הבודד |  |
| 1988 | The Dirtwater Dynasty | לוגן הבודד |  |
| 1990 | The Shrimp on the Barbie | ויין |  |
| 1993 | Hercules Returns | ספורקט |  |
| 1995 | אייס ונטורה: בלש פראי | ג'הג'יי |  |
| 1996 | The Munsters' Scary Little Christmas | מר גטמאן |  |
| 1997 | Return to Jupiter | אד יוניט |  |
| 1997 | Halifax f.p. | אריק ואשבורן |  |
| 1998 | עיר אפלה | מר וול |  |
| 1998 | מובי דיק | אליהו |  |
| 1999 | Beastmaster | אנוביס |  |
| 2002 | מלכת הארורים | קאימן |  |
| 2002 | פארסקייפ | המושל פאלאק |  |
| 2003 | המפקח גאדג'ט 2 | פרופסור באקסטר |  |
| 2003 | מוצאים את נמו | צ'אם |  |
| 2003 | מטריקס רבולושנס | איש הרכבת |  |
| 2003 | שר הטבעות: שיבת המלך | פי סאורון |  |
| 2003 | פיטר פן | קוקסון |  |
| 2005 | מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית' | טיון מדון |  |
| 2006 | אקווה מרין | לאונרד |  |
| 2006 | RAN Remote Area Nurse | וינס |  |
| 2006 | Nightmares & Dreamscapes | האנס מוריס |  |
| 2008 | אוסטרליה | ד"ר בארקר |  |
| 2008 | Double the Fist | המושל מקארתי |  |
| 2008-2010 | אגדת המחפש | זדיקוס (זד) זול זוראנדר |  |
| 2009 | All Saints | ברי גולדסוורת' |  |
| 2010 | רייק | ג'ורג' קורלה |  |
| 2010 | סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר | לורד רופ |  |
| 2013 | דרך המסתורין | ג'ים החוקר |  |
| 2014 | אני, פרנקנשטיין | מולוקאי |  |
| 2015 | Backtrack | פליקס |  |
| 2016 | מלחמת האלים | שופט ראשי |  |
| 2017 | שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר | המושל דיקס |  |
| 2018 | Winchester | אוגוסטין |  |
| 2020 | ילדי התירס | הכומר פני |  |
| 2021 | הבצורת | גרי הדלר |  |
| 2023 | Ten Pound Poms | האב | פרק: "#1.3" |
קול ישראל (עיתון)

| --- | --- |

העמוד הראשי בגיליון מס' 60 של העיתון, 1947
 תדירות:  שבועון
 תאריכי הופעה:  ספטמבר 1921 – 9 בדצמבר 1948 (כ־27 שנים)
 
קול ישראל - אורגן היהדות החרדית היה שבועון של ארגון צעירי אגודת ישראל שיצא לאור בתקופת המנדט הבריטי, במשך קרוב ל-30 שנה. עמדות העיתון ביטאו בעיקר את השקפת עולמם השמרנית של אנשי היישוב הישן בירושלים.
1921–1922 - ירחון

בחודש אלול תרפ"א - ספטמבר 1921, יצא לאור מטעם צעירי אגודת ישראל בירושלים ירחון לחידושי תורה ומאמרים לפתרון שאלות הזמן. העורך האחראי היה הרב רפאל קצנלנבוגן (בכתיב יידישאי: קאצענעלינבויגען). חלקו הראשון נועד לחידושי תורה, ובחלקו השני היו מאמרים בנושאי אקטואליה ובמיוחד כנגד המזרחי. הירחון הופיע 4 פעמים עד חורף 1922, ואז הפך לשבועון.
קול ישראל כשבועון (1922–1948)

הגיליון הראשון של השבועון 'קול ישראל' פורסם ב-24 במרץ 1922.
הרב רפאל קצנלנבוגן שהיה עורך הירחון, המשיך לכהן כעורך השבועון במשך ארבע שנים. לאחר מכן ערך את השבועון רבי עמרם בלוי במשך שבע שנים, עד לשנת 1933 שבה פרסם פשקוילים בגנותו של הרב קוק, הוטל עליו נידוי, והציבור נקרא להחרים את 'קול ישראל'. כתוצאה מכך פרש בלוי מעריכת העיתון, ומאז כיהן כעורך ראשי אחיו משה בלוי מנהיגה של אגודת ישראל, והעורך בפועל היה משה גליקמן פרוש. בשנת 1932 נוסף לכתב העת מוסף ספרותי - "הקול היהודי", שכלל שירים ויצירות ספרותיות של משוררים חרדים, שמעולם לא קיבלו הכרה בקרב הציבור הרחב וחוקרי הספרות העברית. חלק מהשירים הללו יצאו לאור בשנת 2008 בספרו של יוסף פונד - "ילקוט רעים חרדים: שירת משוררים אגודאיים צעירים בארץ-ישראל בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים". עם כותבי העיתון במשך שנות הופעתו בירושלים נמנו יצחק אשר קאמינקר, אביו של העיתונאי וחוקר היישוב שלמה נקדימון, וישראל מאיר. הגיליון האחרון של קול ישראל ראה אור ב-9 בדצמבר 1948.
בספטמבר 1942 החל לצאת לאור במקביל השבועון "הדרך" בעריכת יצחק ברויאר, שבאופן רשמי יצא כתוספת לקול ישראל, אך למעשה ביטא את עמדות המחנה האגודאי ביישוב החדש. בנוסף לשני עיתונים אלו, ייצגו כמה עיתונים נוספים את דרכה האידאולוגית של אגודת ישראל: דער איזראעליט שרכש יעקב רוזנהיים בשנת 1906; "דאס יודישע טאגבלאט" ו"דער יוד" עיתון אגודת ישראל בפולין, "דגלנו" כלי מבטאה של אגודת 'צעירי אמוני ישראל' בפולין (כסלו תרפ"א - אלול תרצ"ג), דגלנו ביטאון תנועת צעירי אגודת ישראל בארץ ישראל (ניסן תרצ"ט - תשנ"ח); "העתיד" ו"שערים" - עיתוני פועלי אגודת ישראל.