התיישנות בנזיקין
סקירת הדין: החקיקה והפסיקה > מחסום ההתיישנות

מחסום ההתיישנות מהווה תקרת-גג להגשת התביעה, הנדרשת לאור אפשרות השעיית המרוץ על ידי כללי הגילוי, כאמור לעיל. אין בדין מחסום אחיד, וגם בסוגיה זו יש פיצול בהסדרי הדין. כל אימת שחל כלל הגילוי שבחוק, אין מחסום להתיישנות, ולכאורה המרוץ יכול להיפתח באיחור אם התקיים כלל הגילוי וללא הגבלת זמן. במצב זה חשוף הנתבע עד סוף חייו לתביעה.
מסקנה זו אינה מתיישבת עם הצורך לאיזון אינטרסים בין התובע לנתבע. נראה שהחלת כלל הגילוי מחייב החלת מחסום התיישנות כלשהו.
לעומת זאת תביעה בעוולה מהסוג השני, שהוגשה באיחור בעקבות נזק שנתגלה באיחור מוגבלת במחסום התיישנות של עשר שנים מיום אירוע הנזק. גם כאן אם נקבע שכלל הגילוי שבחוק חל על שאר מרכיבי העוולה, ראוי הסדר חסימה מאזן ורחב יותר. אולם נראה שמגמת הפסיקה היא לצמצם את הסדר החסימה על ידי דווקנות בדין.
בפרשת המאירי נאמר, שיש לצמצם ככל שניתן את הסדר חסימת ההתיישנות. מאידך, בפרשה זו נמתחה ביקורת על ההפליה בהסדר החסימה בין העוולות השונות, ממנה משתמעת העמדה, שיש להחיל הסדר חסימה אחד על כל העוולות.
בחוק האחריות למוצרים פגומים יש הסדר חסימה מיוחד, עליו לא חלים כללי השעיית המרוץ הרגילים, אלא רק הכללים הפרסונאליים להשעיה. ההסדר נותן ליצרן חסינות מתביעה כעבור עשר שנים מתום שנת יציאת המוצר משליטתו. ההסדר בעייתי כשמדובר בנזקים ממוצר פגום, שנגרמים סמוך למחסום עשר השנים או אף אחריו. הנפגע סמוך למחסום לא ייהנה מתקופת ההתיישנות שהחוק מעניק לו. מי שנפגע לאחריו – תביעתו תתיישן טרם נולדה עילת תובענה.
כלל הגילוי שבחוק ההתיישנות מעלה שאלה פרשנית נוספת – מהו רוחבו של כלל גילוי זה?
רוחב כלל הגילוי – ככלל, לאור הגישה לפיה עילת התובענה מורכבת מיסודות העוולה הנזיקית, כלל הגילוי מצטמצם בדרך כלל למרכיבים הגרעיניים של העוולה: האשם (ההתנהגות), הנזק והקשר הסיבתי. לכן, בעוולות שאין בהן יסוד של נזק, נזק שהתגלה באיחור לא יהווה סיבה להשעיית מרוץ ההתיישנות. בהתאם לגישה זו בפרשת זוננבד לא הוחל כלל הגילוי על מקום מגורי הנתבע, שאינו מרכיב ביסודות עוולה נזיקית.  עם זאת לגישה מצמצמת זו ישנם חריגים.
כך בפרשת יעקובסון, שננקטה בה כאמור הגישה הקונקרטית, הוחל כלל הגילוי גם על זהות הנתבע, שאינה יסוד בעוולת הגזל.  אין הסכמה כללית על הלכה זו אולם יש שופטים שאימצו אותה.
השופט בך הגדיל לעשות בפרשת פתאל, כשנקט גישה שמרחיבה מאוד את כלל הגילוי, והחיל אותו על כל עובדה החיונית לביסוס עילת תביעה. כמובן שעמדה זו אפשרית רק מתוך גישה קונקרטית לעניין המושג עילת תובענה.
כלל הגילוי שבפקודה מעלה עוד שאלות פרשניות, ובהן: מהו "נזק"?  מחד, הפסיקה קבעה שדי בראייה לסימני נזק, כך למשל בפרשת זמיר: ליקויי שמיעה בעקבות רעש מכונות. בעשותה כן, מקדימה הפסיקה את פתיחת  המרוץ ומרחיבה את תחולת ההתיישנות. מאידך, הפסיקה דרשה נזק שאינו נזק של מה בכך, אלא נזק שהאדם הסביר היה תובע בגינו.
בפרשת בוכריס, קטיעת אצבע והכרת המוסד לביטוח לאומי בחמישה אחוזי נכות נחשבו לנזק, שהאדם הסביר היה תובע בגינו.  בכך השעתה הפסיקה את פתיחת המרוץ, וצמצמה את ההתיישנות.
סוגיית הנזק הסמוי - קושי בקביעת מועד אירוע הנזק מתעורר, כשבין ההתנהגות המעוולת לבין גילוי הנזק חלף פרק-זמן בו הנזק היה סמוי, כפי שקורה, למשל, במחלות סמויות ובנזקים למבנה, הנובעים מליקויים בתכנון ובבנייה. המבחנים העיקריים ששימשו בפסיקה לקביעתו הם שניים:
מבחן ה"הסתברות" – מהי ההסתברות לכך "שהסיכון אשר יצר אשמו של הנתבע אכן יביא לגרימת הנזק". לפי מבחן זה אירוע הנזק ייקבע למועד בו הייתה הסתברות מינימלית לגרימת נזק, מעליה הנזק נחשב כאילו כבר התממש.
בפרשת שיכון עובדים שעסקה ברשלנות ובהפרת חובה חקוקה בבניה נקבע, כי לא נדרשת סימולטניות בין הפרת החובה לבין רגע קרות הנזק ובלבד שהתקיים קשר סיבתי ביניהם.
בפרשת זמיר שעסקה ברשלנות מעביד שגרמה לנזק רפואי לעובד, נקבע שאם עיקר הנזק נגרם לעובד בתוך תקופת ההתיישנות, הוא יפוצה במלוא הפיצוי.
"מבחן ההתממשות" – הנזק נחשב ככזה שאירע, ביום בו הסיכון התממש בפועל (ביטויו הפיזי). כך בפרשת דרוקר שעסקה בבניה רשלנית נקבע, שחסר פלדה וזיון לקוי אינם נזק פיזי מוחשי, המוליד עילה, אלא "הנזק עצמו הוא ההתמוטטות". מכאן, שמועד אירוע הנזק הוגדר כמועד התממשות הנזק ולא לפני-כן. בפרשת הורוביץ שעסקה ברשלנות, שגרמה למחלת סרטן אצל עובד חברת החשמל, נקבע כי מועד אבחון המחלה כסרטן אינו מועד גילוי הנזק, אלא רק המועד בו ניתן שם רפואי למחלה ולנזק, שכבר נתגלה קודם. מועד אירוע הנזק בפרשה זו היה כבר כשנתגלה נזק של מחלת עור. במועד זה כבר התממש הסיכון לחלות.
על התיישנות תביעה לפי חוק האחריות למוצרים פגומים, התש"ם-1980, יחול כלל הגילוי הצר של הפקודה, כי מדובר בעילה, שנדרש בה נזק.
לעוולת התרמית, שבה אי-הידיעה אינהרנטי לעוולה, יש כלל גילוי ספציפי בסעיף 7 בחוק ההתיישנות, הדוחה פתיחת מרוץ ההתיישנות ליום בו נודעה התרמית. כלל זה גובר על כלל הגילוי בפקודה, כי חוק ההתיישנות מאוחר יותר, והוא חוק מיוחד, הבא להיטיב עם ניזוק בנסיבות ספציפיות. הגילוי הנדרש סובייקטיבי.
ישנם קריטריונים פרסונליים, שאינם ייחודיים לדיני הנזיקין, המשעים את תקופת ההתיישנות: לגבי קטין (בין אם יש או אין לו אפוטרופוס) תחילת תקופת ההתיישנות תושעה עד הגיעו לגיל 18; לגבי תובע שלוקה בנפשו או בשכלו, זמנית או דרך קבע – תחילת המרוץ תושעה כל עוד אינו מסוגל לדאוג לעצמו ואין לו אפוטרופוס; לגבי בעלי דין השוהים מחוץ לישראל, בתנאים מסוימים תקופת השהות מחוץ למדינה לא תחושב כחלק מתקופת ההתיישנות.