stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תסמונת גייאן-בארה
הטיפול

המחלה מחייבת אשפוז מיידי, מאחר שההידרדרות עלולה להיות פתאומית. החולים מאושפזים בדרך כלל במחלקה הנוירולוגית. אם השיתוק מגיע לאזורי הנשימה החולים מועברים לטיפול נמרץ, לתמיכה נשימתית.
הטיפול המקובל הוא באמצעים שנועדו לעצור את המשך מנגנון הפגיעה העצמית של מערכת החיסון, לכן הטיפול יכלול סינון מרכיבי דם (פלזמפרזיס) להוצאת מרכיבי מערכת החיסון הגורמים למחלה. טיפול נוסף הוא מתן עירוי של IVIG. בנוסף ניתן טיפול תומך למניעת סיבוכים (פצעי לחץ, קונטרקטורות) ותמיכה בנשימה, הזנה בזונדה ופיזיותרפיה למניעת התקצרות והתקשות השרירים.
לאחר סיום פרוטוקול הטיפול, והאבחנה שהמחלה ברגרסיה, המטופל יעבור לשיקום.
משך ההחלמה תלוי ברמת הנזק לגוף, ומתפרשת על פני חודשים רבים. רוב החולים חוזרים לתפקוד רגיל תוך שנתיים עד שלוש שנים. כ-10% מהחולים חווים מדי פעם שיתוקים חוזרים או כאבים כרוניים. במקרים אלה ניתנים קורטיקוסטרואידים ותרופות המדכאות את המערכת החיסונית.
ראו גם

נוירופתיה פריפרית
דניאל גל - חלתה במחלה
לקריאה נוספת

ר. ברקוב, מ.ה. בירס, א.ג. פלטשר (2002) מרק - המדריך הרפואי השלם. כנרת זמורה ביתן. הד ארצי.
הערות שוליים

1 2 3  van den Berg, B., Walgaard, C., Drenthen, J. et al., Guillain–Barré syndrome: pathogenesis, diagnosis, treatment and prognosis, July 15, 2014, Nat Rev Neurol 10, 469–482 (2014)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph744030 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
הנזק הנגרם למעטפת העצב בעקבות המחלה
אפרים לנגסנר

אפרים לנגסנר (1929 – 12 בינואר 2015) שימש מטעם סיעת הפועל המזרחי כסגנו וממלא מקומו של ראש המועצה המקומית הראשון של אשדוד ים, דב גור. עם פרישתו של גור ב-24 בדצמבר 1960, שימש לנגסנר במשך מספר חודשים כראש המועצה בפועל.
ביוגרפיה

תקופת כהונתו הקצרה בתפקיד ממלא מקום ראש המועצה התאפיינה במספר זעזועים ובגילויים של אי סדרים במועצה. מבקריו טענו שהוא משעבד את האינטרסים של העיר הצעירה לאלו של ההנהלה האזורית של חבל יבנה ומקפח את הגורמים החילונים בעיר. בין היתר נוצרו מתחים בין לנגסנר לבין העדה הקראית שמנתה כאלף תושבים בעיר הצעירה.
לנגסנר עמד בראשות גוש של 3 נציגים דתיים. אולם ב-1 במאי 1961, הודח מתפקידו על ידי קואליציה של 4 נציגי מפא"י, ונציג מאחדות העבודה בשיתוף עם נציג חירות במועצה שהודיע על התנתקות מסיעתו והפיכה ל'סיעה עצמאית' לצורך חבירה למפלגות השמאל במהלך. נציגי המינהל המחוזי וחברת אשדוד במועצה, שמרו על נייטרליות במאבק המוניציפלי ואף נעדרו מישיבת ההדחה. את מקומו כממלא מקום ראש המועצה תפס רוברט חיים. לנגסנר ביקש לטעון כי הדחתו הייתה לא חוקית, ובמשך זמן מה התכנסו שתי הנהלות במועצה המקומית. לאחר הדחתו, נבחר לנגסנר פעם נוספת לתפקיד סגן ראש המועצה בשנת 1962.
בהמשך כיהן כחבר ועד ההורים בבית הספר היסודי עוזיאל בעיר, מונה על ידי משרד הדתות לנציג בוועדת הערעורים על החלטות החברה קדישא אשדוד, ואף התמודד למועצה בסיעת פועלי אגודת ישראל. במקצועו, עבד לנגסנר כנגר.
נפטר ב-12 בינואר 2015 ונקבר בבית העלמין החדש ברחובות.
הערות שוליים

↑  נתגלו אי־סדרים במועצת אשדוד, הארץ, 26 בינואר 1961
↑  התפטר דב גור ראש מועצת אשדוד, הצופה, 23 בדצמבר 1960
↑  אשדוד – דרושה אישיות מרכזית חזקה, הארץ, 26 ביולי 1962
↑  ע. גרא, לאשדוד הצעירה יש ותק ב... קואליציות, מעריב, 23 באוקטובר 1961
↑  נסים יחזקאל, הקראים באשדוד מתלוננים על קיפוח, למרחב, 16 במרץ 1961
1 2  א. פלג, שתי הנהלות יושבות במועצת אשדוד, מעריב, 3 במאי 1961
↑  המשבר במועצת אשדוד – לשיאה, הארץ, 3 במאי 1961
1 2  הנגריה הזו, מעריב, 19 בנובמבר 1962
↑  קיימו את לימודיהם בבית מועצת אשדוד, הצופה, 2 בינואר 1967
↑  ועדות ערעורים משרד הדתות, הצופה, 8 באפריל 1968
↑  הוגשו רשימות לבחירות בערי הדרום, מעריב, 26 בספטמבר 1969
↑  אפרים לנגסנר באתר חברה קדישא רחובות
| ראשי המועצה המקומית ועיריית אשדוד ‏  |
| --- | --- | --- |
| ראשי המועצה המקומית | דב גור (1959–1960) • אפרים לנגסנר (1960-1961) • רוברט חיים (1961–1963) • אבנר גרעין (1963–1968) |  |
| ראשי העירייה | אבנר גרעין (1968–1969) • צבי צילקר (1969–1983) • אריה אזולאי (1983–1989) • צבי צילקר (1989–2008) • יחיאל לסרי (2008–מכהן) |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ראש ממשלת קנדה

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  מארק קרני
 תאריך כניסה לתפקיד:  14 במרץ 2025
 דרכי מינוי:  על ידי המושל הכללי של קנדה
 תחום שיפוט:  קנדה קנדה
 מעון:  דרך סאסקס 24, אוטווה
 מושב המשרה:  אוטווה
 משך כהונה קצוב:  "על פי רצון הוד מלכותה/מלכותו"
 ייסוד המשרה:  1 ביולי 1867
 איוש ראשון:  ג'ון אלכסנדר מקדונלד
 http://www.pm.gc.ca
 
ראש ממשלת קנדה (באנגלית: Prime Minister of Canada, בצרפתית: Premier ministre du Canada) הוא "שר הכתר" (Minister of the Crown) הראשי, יושב ראש קבינט ממשלת קנדה, ובתוקף כך הוא ראש הרשות המבצעת (Head of government) שמייעץ למונרך או למושל הכללי של קנדה בנוגע ליישום סמכויותיהם הביצועיות המוקנות להם על פי חוקת קנדה. משרת ראש הממשלה לא מוגדרת בשום מסמך חוקתי והיא מושתתת רק על מוסכמות חוקתיות משכבר הימים, שמקורן במעצמה הקולוניאלית ששלטה בעבר בקנדה, הממלכה המאוחדת, שעל פיהן על נציגו של המונרך, המושל הכללי, לבחור אדם שצפוי לגייס את אמון בית הנבחרים הקנדי ולמנות אותו לתפקיד ראש הממשלה. בדרך כלל אדם זה הוא מנהיג המפלגה הפוליטית המחזיקה את מספר המושבים הגדול ביותר בבית הנבחרים. ראשי ממשלת קנדה רשאים לשאת את התואר "הנכבד" (באנגלית: The Right Honourable, בצרפתית: Le Très Honorable) לכל ימי חייהם.
24 אישים כיהנו בתפקיד מאז איחוד קנדה ב-1867 ועד היום. כל ראשי הממשלה היו גברים, למעט קים קמפבל שכיהנה בין החודשים יוני-נובמבר 1993. ראש ממשלת קנדה המכהן, מארק קרני, שעומד בראש המפלגה הליברלית של קנדה, מונה לתפקידו ב-14 במרץ 2025 על ידי המושלת הכללית, מרי סיימון, בעקבות התפטרות קודמו, ג'סטין טרודו.
מקור המשרה

משרת ראש הממשלה לא מוגדרת בשום מסמך חוקתי של קנדה והיא מוזכרת רק בדרך אגב ב"חוק החוקה" (Constitution Act, 1982), ובמכתב ההרשאה שהוצא ב-1947 על ידי המלך ג'ורג' השישי. תחת זאת, המשרה ותפקיד נושא המשרה מוגדרים במוסכמות חוקתיות כדוגמת המשרה המקבילה בבריטניה.
הדרישות לתפקיד ותהליך הבחירה

ראש ממשלת קנדה, יחד עם שאר חברי הקבינט, מתמנה למשרתו על ידי המושל הכללי בשמו של המונרך. עם זאת, על פי המוסכמות המקובלות למינויה של ממשלה עצמאית, המיועדות לשמור על יציבות הממשל, יטיל המושל הכללי את משימת הרכבת הממשלה על האדם שסביר להניח שיקבל את תמיכתו או אמונו של רוב חברי בית הנבחרים אשר נבחרו בבחירות ישירות. למעשה, אדם זה הוא לרוב מנהיג המפלגה אשר חבריה מהווים את רוב חברי הפרלמנט.
אף על פי שאין כל דרישה חוקית שראש הממשלה יכהן גם כחבר הפרלמנט, מסיבות מעשיות ופוליטיות מצופה שהוא יזכה במושב בפרלמנט מיד עם מינויו. עם זאת, במקרים נדירים מונו אישים שלא היו חברי פרלמנט לתפקיד ראש הממשלה. שני ראשי ממשלה, סר ג'ון אבוט וסר מקנזי בוול, כיהנו בשנות התשעים של המאה ה-19 בעודם מכהנים כחברי הסנאט הקנדי. שניים אלו, בתוקף תפקידם כמנהיגי סיעת הממשלה בסנאט, החליפו את קודמיהם שהלכו לעולמם במהלך תפקידם – את ג'ון אלכסנדר מקדונלד, שהלך לעולמו ב-1891 ואת ג'ון תומפסון שהלך לעולמו ב-1894. מאז השתנתה מוסכמה זו כך שבמקרה כזה ימונה ממלא מקום מנהיג המפלגה השלטת החבר בבית הנבחרים.
מראשי ממשלה שאינם חברי הפרלמנט בעת מינוים לתפקיד, או שאיבדו את מושבם בפרלמנט בעוד מכהנים בתפקיד, מצופה מאז להיבחר כחברי פרלמנט מוקדם ככל האפשר. לדוגמה, ויליאם ליון מקנזי קינג, לאחר שאיבד את מושבו בבית הנבחרים בבחירות הכלליות של 1925 (בחירות שבהן מפלגתו ניצחה), לזמן קצר, לפני שניצח בבחירות ביניים שבועת ספורים לאחר מכן, "משל מן המסדרון". באופן דומה, ב-1984 החליף ג'ון טרנר את פייר אליוט טרודו כמנהיג המפלגה הליברלית של קנדה, וכתוצאה מכך מונה לתפקיד ראש הממשלה ובה בעת עדיין לא החזיק במושב בבית הנבחרים. טרנר זכה במושב בפרלמנט בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה, אך מפלגתו הובסה ולא הרכיבה ממשלה. טרנר היה ראש הממשלה האחרון בקנדה שלא החזיק במושב בפרלמנט.
כיום הנוהג המקובל במקרה בו ראש הממשלה מאבד את מושבו בפרלמנט, או במקרה בו ממונה לתפקיד ראש ממשלה שאינו חבר הפרלמנט, הוא שחבר הפרלמנט הזוטר ביותר מבין חברי המפלגה השלטת יתפטר מתפקידו כדי שעל המושב שהתפנה בעקבות כך יתמודד ראש הממשלה בבחירות ביניים. לצורך כך נבחר בדרך כלל מחוז בחירה שסיכויי מפלגת השלטון להיבחר בה הם גבוהים. נוהג כזה קיים גם במקרה בו ראש האופוזיציה מאבד את מושבו בפרלמנט ובין המפלגה הליברלית והמפלגה השמרנית קיימת מוסכמה שלא להציג מועמד מול ראש ממשלה או מול ראש האופוזיציה כאשר אלו מתמודדים על מושב בפרלמנט במקרה כזה בבחירות ביניים. המפלגות הקטנות בפרלמנט לא נוהגות על פי מוסכמה זו. בכל אופן, במקרה בו מפלגת השלטון בוחרת מנהיג ומועמד לראשות הממשלה זמן קצר לפני עריכת בחירות כלליות, לא מקובל לבצע את ההליך הזה וראש הממשלה המיועד ממתין לבחירות הכלליות כדי להתמודד על מושב בפרלמנט.
בסקר שנערך ב-2008 על ידי מכון איפסוס-רייד התברר כי 51% מהנשאלים היו סבורים שראש הממשלה נבחר ישירות על ידי ציבור הבוחרים.
משך הכהונה

ראש ממשלת קנדה מכהן על פי "רצון הוד מלכותה/מלכותו" (At Her/His Majesty's pleasure), כלומר, לכהונת ראש הממשלה אין משך מוגדר. מרגע שמונה ראש הממשלה לתפקידו על ידי המושל הכללי והושבע לתפקידו, הוא מכהן עד להתפטרותו, לפיטוריו, או למותו. משך כהונת הפרלמנט מוגבלת בחוקה לחמש שנים, אם כי המושל הכללי רשאי, בעצת ראש הממשלה, לפזר את הפרלמנט ולהכריז על עריכת בחירות חדשות קודם למועד זה. פרשת בינג קינג הייתה המקרה היחיד מאז איחוד קנדה בו סירב המושל הכללי לבקשתו של ראש הממשלה לפזר את הפרלמנט ולהכריז על עריכת בחירות חדשות. ב-2007 הוכנס תיקון לחוק הבחירות, סעיף 56.1(2) שמגביל את כהונתה של ממשלת רוב לארבע שנים, כשיום הבחירות נקבע ליום שני השלישי בחודש אוקטובר בשנה הקלנדרית הרביעית שלאחר הבחירות הקודמות.
לאחר פיזור הפרלמנט, אם ראש הממשלה מעוניין להמשיך ולהחזיק במושב בפרלמנט, עליו להתמודד בבחירות הכלליות שיערכו כתוצאה מכך. אם בבחירות זוכה מחדש מפלגתו של ראש הממשלה ברוב, אין צורך למנותו מחדש ואין צורך שהוא יישבע אמונים שוב. במקרה בו מנצחת בבחירות הכלליות מפלגת האופוזיציה, מתפטר ראש הממשלה או שהוא מפוטר על ידי המושל הכללי. במקרה בו מפלגתו של ראש הממשלה מהווה מפלגת מיעוט ומפלגת האופוזיציה זוכה ברוב (כלומר אם היא מחזיקה במספר רב של מושבים בהשוואה למפלגת השלטון, אך עדיין לא ברוב מושבי הפרלמנט), אזי יכול ראש הממשלה לנסות ולהשיג את אמון הבית על ידי הרכבת קואליציה יחד עם המפלגות הקטנות. הפעם האחרונה בה נשענה ממשלת קנדה על רוב קואליציוני שכזה הייתה ב-1925.
זכויות

שני מעונות רשמיים עומדים לרשות ראש ממשלת קנדה – "דרך סאסקס 24" באוטווה ו"אגם הרינגטון", המעון הכפרי בפארק גטינו שבקוויבק – לצד לשכה בבניין משרד ראש הממשלה והמועצה המלכותית (לשעבר לונגווין בלוק), שמול גבעת הפרלמנט. לצורכי תחבורה מקבל ראש הממשלה רכב משוריין ושימוש משותף באחד משני מטוסי האח"מ, Airbus CC-150 Polaris לטיסות בינלאומיות ו-Bombardier Challenger 601 לטיסות פנים.
המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה מספקת אבטחה לראש הממשלה ולבני משפחתו. כל הצרכים הללו מסופקים באמצעות המלכה במועצתה בתקציב שמאושר על ידי הפרלמנט ומסתכם ב-346,800 דולר קנדי לשנה, הכוללים את משכורתו הבסיסית של ראש הממשלה כחבר הפרלמנט על סך 172,400 דולר קנדי בנוסף למשכורת נוספת בסכום זה כראש הממשלה ו-2000 דולר קנדי כקצובת רכב.
כאשר מת ראש ממשלה מכהן או ראש ממשלה לשעבר הוא זכאי להלוויה ממלכתית ולפני כן מוצב ארונו בבניין המרכזי שבגבעת הפרלמנט באוטווה. ראשי הממשלה היחידים שלהם נערכו הלוויות פרטיות היו מקנזי בוול וריצ'רד בדפורד בנט. בנט היה גם ראש ממשלת קנדה היחידי שנקבר מחוץ לקנדה ושבהלווייתו לא נכחו פוליטיקאים.
בשנים עברו היה מקובל שהמונרך מעניק תואר אבירות לראש ממשלה שמונה לתפקידו. לפיכך נשאו חלק מראשי הממשלה את התואר סר לפני שמותיהם. מבין שמונת ראשי ממשלת קנדה הראשונים, רק אלכסנדר מקנזי סירב לקבל את תואר האבירות מהמלכה ויקטוריה. בעקבות החלטה שהתקבלה ב-1919 הוחלט על מדיניות על פיה לא יוענקו שוב תארים כאלה וראש הממשלה האחרון שקיבל תואר אבירות היה סר רוברט בורדן שכיהן בתפקיד בעת קבלת ההחלטה. יוצא מן הכלל היה ריצ'רד בדפורד בנט, שב-1941, שש שנים לאחר סיום כהונתו כראש הממשלה, קיבל תואר אצולה מהמלך ג'ורג' השישי.
אופן הפניה

קנדה הולכת אחר המסורת הבריטית לפיה מכונה ראש הממשלה בתואר Prime Minister, וזאת בניגוד לפרוטוקול הנהוג בארצות הברית בה נהוג לפנות לנשיא בתואר "מיסטר" לפני תוארו, קרי, Mister President, "אדוני הנשיא". המשרד למורשת קנדה הודיע שאין זה נכון להשתמש במונח Mr Prime Minister. צורת הפנייה בכתב לראש הממשלה צריכה לכלול את תוארו הפרלמנטרי המלא: "הנכבד" (The Right Honourable), [שם], [עיטורים או תארים שהוענקו לו], "ראש ממשלת קנדה" (Prime Minister of Canada). עם זאת, בשעת השאלות לראש הממשלה, עשויים חברי הפרלמנט לפנות לראש הממשלה בתואר "הנכבד" (The Right Honourable), החבר מ[מחוז הבחירה של ראש הממשלה], או פשוט "ראש הממשלה הנכבד" (The Right Honourable Prime Minister). ראשי ממשלה לשעבר ממשיכים להשתמש בכינוי "הנכבד" לכל ימי חייהם. כאשר הם ממשיכים לכהן כחברי הפרלמנט יש לפנות אליהם בכינוי "הנכבד" (The Right Honourable), החבר מ[מחוז הבחירה], או בשם התפקיד הממשלתי שהם משמשים בו, לדוגמה: The Right Honourable Minister of National Defence (השר להגנה לאומית הנכבד).
בעשורים שלאחר איחוד קנדה היה מקובל לכנות את ראש הממשלה Premier of Canada, נוהג שנמשך עד למלחמת העולם הראשונה, בערך בתקופת כהונתו של רוברט בורדן. בעוד שמקורות מהתקופה יכנו את ראשי הממשלה הראשונים בתואר premier, במקורות המודרניים מקובל כמעט תמיד לכנות את כל ראשי הממשלה בתואר prime minister, בעוד שראשי הממשלות של הפרובינציות והטריטוריות של קנדה מכונים premier, למעט קוויבק וניו ברנזוויק, בהן הפנייה נעשית בצרפתית וראש הממשלה מכונה Premier ministre du….
פעילות ראשי הממשלה לאחר כהונתם

לאחר סיום כהונתם היו ראשי ממשלת קנדה לדורותיהם פעילים במגוון של פעילויות. חלקם נשארו בחיים הפוליטיים: בוול המשיך לכהן בסנאט, סטיבן הרפר שב לבית הנבחרים כאחד מיושבי הספסלים האחוריים ובנט עבר לבריטניה לאחר שנכנס לבית הלורדים. מספר ראשי ממשלה שימשו ראשי האופוזיציה בפרלמנט: ג'ון אלכסנד מקדונלד, ארתור מיין, מקנזי קינג ופייר טרודו, כולם שימשו בתפקיד זה לפני ששבו לכס ראש הממשלה (מקנזי קינג עשה זאת פעמיים); אלכסנדר מקנזי וג'ון דיפנבייקר שימשו כראשי האופוזיציה ולאחר מכן היו חברי פרלמנט מן השורה עד למותם. צ'ארלס טאפר, לואי סן-לורן וג'ון טרנר שבו לעסקיהם הפרטיים. ארתור מיין מונה כחבר הסנאט לאחר תום תקופת כהונתו השנייה כראש הממשלה, אך התפטר כדי לנסות להיבחר מחדש כראש הממשלה. לאחר שכשל להיבחר במחוז הבחירה שלו, פרש ועבר לפעילות עסקית פרטית. ראשי ממשלה נוספים שפנו לחיים האזרחיים היו: רוברט בורדן, שכיהן כנשיאן של אוניברסיטת קווינס שבקינגסטון ואוניברסיטת מקגיל וכן עבד במגזר הפיננסי; לסטר פירסון שימש כנשיא אוניברסיטת קרלטון שבאוטווה; ג'ו קלארק וקים קמפבל (האישה היחידה עד כה בתפקיד) היו לפרופסורים באוניברסיטה, קלארק גם שימש כיועץ וקמפבל הייתה פעילה בתחום הדיפלומטיה הבינלאומית וכמנהל של חברות פרטיות וכיושב ראש של קבוצות אינטרסים; פייר טרודו וז'אן קרטיין שבו לעסוק בעריכת דין.
ראשי ממשלת קנדה

| # | דיוקן | שם   (שנות חיים) | תקופת כהונה> התחלה | תקופת כהונה> סיום | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1   (כהונה ראשונה) |  | ג'ון אלכסנדר מקדונלד   (1891-1815) | 1 ביולי 1867 | 5 בנובמבר 1873 | ליברלית-שמרנית |
| 2 |  | אלכסנדר מקנזי   (1892-1822) | 7 בנובמבר 1873 | 8 באוקטובר 1878 | ליברלית |
| 1   (כהונה שנייה) |  | ג'ון אלכסנדר מקדונלד   (1891-1815) | 17 באוקטובר 1878 | 6 ביוני 1891 | ליברלית-שמרנית |
| 3 |  | ג'ון אבוט   (1893-1821) | 16 ביוני 1891 | 24 בנובמבר 1892 | ליברלית-שמרנית |
| 4 |  | ג'ון תומפסון   (1894-1845) | 5 בדצמבר 1892 | 12 בדצמבר 1894 | ליברלית-שמרנית |
| 5 |  | מקנזי בוול   (1910-1823) | 21 בדצמבר 1894 | 27 באפריל 1896 | שמרנית (היסטורית) |
| 6 |  | צ'ארלס טאפר   (1915-1821) | 1 במאי 1896 | 8 ביולי 1896 | שמרנית (היסטורית) |
| 7 |  | וילפריד לורייה   (1919-1841) | 11 ביולי 1896 | 6 באוקטובר 1911 | ליברלית |
| 8 |  | רוברט בורדן   (1937-1854) | 10 באוקטובר 1911 | 10 ביולי 1920 | שמרנית (היסטורית) |
| 9   (כהונה ראשונה) |  | ארתור מיין   (1960-1874) | 10 ביולי 1920 | 29 בדצמבר 1921 | שמרנית (היסטורית) |
| 10   (כהונה ראשונה) |  | ויליאם ליון מקנזי קינג   (1950-1874) | 29 בדצמבר 1921 | 28 ביוני 1926 | ליברלית |
| 9   (כהונה שנייה) |  | ארתור מיין   (1960-1874) | 29 ביוני 1926 | 25 בספטמבר 1926 | שמרנית (היסטורית) |
| 10   (כהונה שנייה) |  | ויליאם ליון מקנזי קינג   (1950-1874) | 25 בספטמבר 1926 | 7 באוגוסט 1930 | ליברלית |
| 11 |  | ריצ'רד בדפורד בנט   (1947-1870) | 7 באוגוסט 1930 | 23 באוקטובר 1935 | שמרנית (היסטורית) |
| 10   (כהונה שלישית) |  | ויליאם ליון מקנזי קינג   (1950-1874) | 23 באוקטובר 1935 | 15 בנובמבר 1948 | ליברלית |
| 12 |  | לואי סן-לורן   (1973-1882) | 15 בנובמבר 1948 | 21 ביוני 1957 | ליברלית |
| 13 |  | ג'ון דיפנבייקר   (1979-1895) | 21 ביוני 1957 | 22 באפריל 1963 | פרוגרסיבית-שמרנית |
| 14 |  | לסטר פירסון   (1972-1897) | 22 באפריל 1963 | 20 באפריל 1968 | ליברלית |
| 15   (כהונה ראשונה) |  | פייר אליוט טרודו   (2000-1919) | 20 באפריל 1968 | 4 ביוני 1979 | ליברלית |
| 16 |  | ג'ו קלארק   (נולד ב-1939) | 4 ביוני 1979 | 3 במרץ 1980 | פרוגרסיבית-שמרנית |
| 15   (כהונה שנייה) |  | פייר אליוט טרודו   (2000-1919) | 3 במרץ 1980 | 30 ביוני 1984 | ליברלית |
| 17 |  | ג'ון טרנר   (2020-1929) | 30 ביוני 1984 | 17 בספטמבר 1984 | ליברלית |
| 18 |  | בריאן מלרוני   (2024-1939) | 17 בספטמבר 1984 | 25 ביוני 1993 | פרוגרסיבית-שמרנית |
| 19 |  | קים קמפבל   (נולדה ב-1947) | 25 ביוני 1993 | 4 בנובמבר 1993 | פרוגרסיבית-שמרנית |
| 20 |  | ז'אן קרטיין   (נולד ב-1934) | 4 בנובמבר 1993 | 12 בדצמבר 2003 | ליברלית |
| 21 |  | פול מרטין   (נולד ב-1938) | 12 בדצמבר 2003 | 6 בפברואר 2006 | ליברלית |
| 22 |  | סטיבן הרפר   (נולד ב-1959) | 6 בפברואר 2006 | 4 בנובמבר 2015 | שמרנית |
| 23 |  | ג'סטין טרודו   (נולד ב-1971) | 4 בנובמבר 2015 | 14 במרץ 2025 | ליברלית |
| 24 |  | מארק קרני  (נולד ב-1965) | 14 במרץ 2025 | מכהן | ליברלית |
ראו גם

המלוכה הקנדית
המושל הכללי של קנדה
ראש ממשלת בריטניה
רכבת אל החופש

| --- | --- |

 בימוי:  אנדריי קונצ'לובסקי 
 הופק בידי:  יורם גלובוס, מנחם גולן, הנרי ויינסטיין 
 תסריט:  פול זינדל, הידאו אוגוני, אקירה קורוסאווה, אדוארד בנקר, Ryūzō Kikushima 
 עריכה:  הנרי ריצ'רדסון 
 שחקנים ראשיים:  ג'ון ווייט הנק וורדן קנת' מק'מילן טום ליסטר טי קיי קרטר דניס פרנץ אדוארד בנקר John P. Ryan אריק רוברטס דני טרחו רבקה דה מורניי Kyle T. Heffner John Bloom 
 מוזיקה:  טרבור ג'ונס 
 צילום:  אלן יום 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  קנון גרופ 
 חברה מפיצה:  קנון גרופ, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 בנובמבר 1985 
 משך הקרנה:  111 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט דרמה, סרט כלא, סרט הישרדות, סרט מתח, סרט הרפתקאות 
 מקום התרחשות:  אלסקה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   runawaytrain
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה (ג'ון ווייט) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
רכבת אל החופש (באנגלית: Runaway Train) הוא סרט מותחן פעולה עצמאי אמריקאי משנת 1985, בבימויו של אנדריי קונצ'לובסקי ובכיכובם של ג'ון ווייט, אריק רוברטס, רבקה דה מורניי וג'ון פ. ראיין. הסיפור נוגע לשני אסירים קשוחים נמלטים מכלא שמור באלסקה ועולים על רכבת מהירה המחוברת לארבעה קטרים. במהלך הנסיעה מסתבר שהרכבת דוהרת במרחבים המושלגים ללא נהג שיוביל אותה. בסרט הפעולה המרתק של קונצ'לובסקי לא נעדרים גם המרכיבים הסמליים. הוא עושה שימוש בגווני שחור-לבן המעניקים לסרט מראה קפוא וקודר ואיכויות כמו-תיעודיות. סרטו המערבי השני של הבמאי הסובייטי הגולה מבוסס על תסריט של אקירה קורוסאווה.
ווייט ורוברטס היו מועמדים לפרס האוסקר על תפקידיהם. הסרט היה גם הופעת הבכורה של דני טרחו וטומי "טייני" ליסטר, ששניהם המשיכו לקריירה מצליחה כשחקני דמות "בחור קשוח".
הערות שוליים

↑  https://www.rogerebert.com/reviews/runaway-train-1986
מלחמת יום הכיפורים

הרמטכ"ל דוד אלעזר בהתייעצות בפיקוד הצפון, ב-10 באוקטובר 1973, בתכנון הפריצה לסוריה. מימין לשמאל: רס"ן גדי זוהר שליש הרמטכ"ל, יקותיאל אדם סגן מפקד פיקוד הצפון, הרמטכ"ל דוד אלעזר, ראש אמ"ן אלי זעירא, רחבעם זאבי עוזר הרמטכ"ל, אלוף מרדכי הוד יועץ אוויר לפיקוד צפון (יושב עם שפם), יצחק חופי מפקד פיקוד הצפון, רס"ן יוסי פרי רל"ש אלוף פיקוד צפון (עומד מאחורי האלוף), 10 באוקטובר 1973
מלחמת יום הכיפורים (נקראת גם מלחמת יום כיפור; מלחמת 73'; מלחמת יום הדין; בערבית: حرب تشرين, תעתיק: חַרְבּ תִּשְרִין או حرب أكتوبر – חַרְבּ אֻכְּתוֹבַּר: "מלחמת אוקטובר" וגם حرب رمضان – חַרְבּ רמצ'אן: "מלחמת רמדאן") פרצה ביום הכיפורים י' בתשרי ה'תשל"ד, 6 באוקטובר 1973, בהתקפת קואליציה של צבאות מדינות ערביות נגד ישראל, בהובלתן של סוריה ומצרים, שנתמכו על ידי חילות משלוח מארצות ערב, בעיקר מעיראק ומירדן. המלחמה התרחשה בעיקר בסיני וברמת הגולן, ונמשכה עד כ"ח בתשרי ה'תשל"ד, 24 באוקטובר 1973, יום כניסת הפסקת האש לתוקף. חילופי אש נמשכו עד 26 באוקטובר בחזית המצרית בסיני, ועד מאי 1974 בחזית הסורית ברמת הגולן בתום מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, אף שהרוב המכריע של הנפגעים בחזית הסורית היה במקביל למערכה בדרום.
פתיחת המלחמה על ידי מדינות ערב הפתיעה את המודיעין של צה"ל בראשות האלוף אלי זעירא, שלאחר הניצחון הגדול במלחמת ששת הימים ב־1967, פיתח את "הקונספציה", ולא צפה את מועד פתיחתה, את עוצמת המתקפה, את מהלכי הפתיחה ואת מאפייני הלוחמה של צבאות ערב. עם זאת, לאחר ההתאוששות מההלם הראשוני, ועל אף ספיגת אבדות כבדות, הצליח צה"ל להדוף את הכוחות הסורים אל עומק סוריה, לצלוח את תעלת סואץ בדרום ולכתר את הארמייה השלישית.
מלחמת יום הכיפורים התאפיינה בשימוש בטקטיקות ובטכנולוגיות לחימה חדשות וביטאה תפישׂה אסטרטגית ומערכתית דינמית ביחס להתמודדות צבאות ערב מול צה"ל, בייחוד מצד צבא מצרים. המלחמה הייתה גם לזירת עימות כחלק מהמלחמה הקרה, כאשר מדינות ערב נתמכו וחומשו על ידי ברית המועצות, בזמן שישראל נתמכה על ידי ארצות הברית, שאף חימשה אותה ברכבת אווירית. המלחמה הייתה למוקד מתח בין-גושי. ככל שהתארכה המלחמה והכף נטתה לטובת ישראל, עד כדי איום סובייטי מוחשי להתערבות צבאית.
למלחמה היו השפעות מדיניות ופוליטיות רבות: בזירה הפנים-ישראלית – היא הביאה להקמת ועדת אגרנט ולהדחתם של הרמטכ"ל דוד אלעזר וראש אמ"ן אלי זעירא, ולמשבר פוליטי חריף בשל הרוחות הסוערות בחברה הישראלית, שגרם להתפטרות ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, פחות משנה לאחר המלחמה; ולצד משבר כלכלי שבא לאחריה, נתפסת המלחמה כגורם מרכזי שהוביל למהפך הפוליטי ב-1977.
בתחום המדיני, המלחמה הובילה להסכמי הפרדת כוחות ברמת הגולן שנשארו על מכונם שנים רבות. בדרום נסתיימה המלחמה בהסכם הפרדת כוחות שכלל נסיגה ישראלית מתעלת סואץ, בהמשך להסכם הביניים שכלל נסיגה נוספת ולבסוף להסכם השלום בין ישראל למצרים.
הרקע לפרוץ המלחמה > ישראל, מצרים וסוריה

לאחר מלחמת ששת הימים שררה בישראל תחושת ביטחון לאור הפגנת כוחו ויכולתו של צבא ההגנה לישראל. ממשלת ישראל החמש עשרה בראשות גולדה מאיר סברה שלא כדאי לוותר על שטחים שנכבשו במהלך מלחמה זו. ביטוי לעמדה זו נמצא באמירותיו של שר הביטחון משה דיין: "עדיף שארם א-שייח' בלי שלום מאשר שלום בלי שארם א-שייח'".
כישלון הצבא המצרי במלחמת ההתשה והתוצאות הטקטיות הטובות בחלק גדול מפעולות חיל האוויר הישראלי במלחמה זו, הגבירו את תחושת הביטחון בהנהגה הצבאית והמדינית של ישראל, וזו באה לידי ביטוי, בין היתר, במשפט שאמרה ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר ימים ספורים לפני תחילת מלחמת יום הכיפורים: "מצבנו מעולם לא היה טוב יותר". משפט שאף היה סיסמת מפלגת המערך בקמפיין הבחירות לכנסת השמינית.
לעומת זאת, התבוסה ואובדן השטח פגעו קשות בכבוד מנהיגי ארצות ערב השכנות, שלא הסכימו לקיומה הלגיטימי של מדינת ישראל. הניסיונות לשחיקת הצבא והכלכלה הישראליים באמצעות מלחמת ההתשה והניסיונות המדיניים לקבל שטחים אלו, שלא צלחו, הביאו את מנהיגי מדינות ערב למסקנה כי יש לכבוש מחדש שטחים אלו במהלך של מלחמה כוללת.
בספטמבר 1970 מת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ובמקומו התמנה אנואר סאדאת, שנתפס בישראל כמנהיג אפרורי וחסר עוצמה, דבר שהגביר את תחושת הביטחון בישראל. בשנים 1971–1972 ניסה סאדאת ליזום, בגיבוי אמריקני, שיחות והסדרי ביניים שיובילו למסירת סיני לריבונות מצרית, אולם ממשלת ישראל בראשות גולדה מאיר חשדה כי כוונת מצרים איננה למהלך של שלום אמת, לאור פעולותיה המלחמתיות וההתקפיות נגד ישראל בעבר. לפיכך, החליטה הממשלה לדחות את המשא ומתן ולהמשיך להחזיק בסיני. לפי דעה אחרת, סאדאת הוא שלא השיב להצעה אמריקאית להסדר ביניים שבסופו ישראל תסכים לריבונות מצרית על כל סיני עם נוכחות זמנית ביטחונית ישראלית במספר אתרים בסיני. סאדאת היה נחוש לבצע מהלך צבאי להחזרת השטחים, הצליח לשכנע את הסורים להשתתף ביוזמה, ופעל להתעצמות צבא מצרים. הוא הורה למפקדי צבאו להכין תוכניות אופרטיביות לכיבוש סיני ("גרניט") או לפחות להניע מהלך צבאי מאסיבי בחלק מסיני, שיזעזע את ישראל.
מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר תיאר כך את מטרת המלחמה בעיני סאדאת אשר יזם אותה: "איש לא הבין בתחילה שסאדאת לא כיוון לניצחון, אלא לשינוי בשיווי המשקל במשא ומתן שרצה לפתוח בו. הוא העריך שהלם המלחמה יאפשר לשני הצדדים, ישראל ומצרים כאחת, להראות גמישות שלא הייתה אפשרית כל עוד ישראל ראתה את עצמה עליונה מבחינה צבאית, בעוד מצרים הייתה משותקת בביזוי לאומי".
מצרים וסוריה החלו להתחמש ולהתאמן בהתאם לכוונה מוצהרת משותפת לכיבושים נרחבים, אך מנהיג מצרים, כאמור, החזיק בינו לבין עצמו ביעד אסטרטגי מפוכח וזהיר הרבה יותר. בעוד שבצד הסורי התוכנית הייתה לכבוש לפחות את כל רמת הגולן, אם לא מעבר לזה, אצל המצרים התגבשה התפיסה כי נוכח העליונות הישראלית בתחום האוויר והשריון, מגבלתו של הצבא המצרי בתמרונים גדולים, והקושי לנייד את מערכות הנ"מ לעומק סיני, יש לרכז את עיקר המאמץ בהיאחזות והתבצרות מזרחית לתעלת סואץ ברצועה שרוחבה יהיה עד כ-10 ק"מ בה הכוחות המצרים ייהנו ממטרית ההגנה האווירית שממערב לתעלת סואץ, עם גיחות טקטיות למצרי ההרים. תוכנית זו הוסתרה גם מבעלות בריתה של מצרים, ברית המועצות וסוריה, שהופתעו לראות בעיצומה של המלחמה שמצרים איננה פועלת לפי התוכניות המקוריות ואיננה חותרת לעומק סיני, כפי שעשתה סוריה בגולן. הפתעה נוספת נכונה לסובייטים בסיום המלחמה, כאשר פנה סאדאת לארצות הברית כדי להשיג את יעדיו באמצעות מהלכים מדיניים.