stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שבט יהודה
המלוכה

משבט זה בא דוד, שנתפס כחשוב במלכי ישראל. משבט זה גם יבוא על פי המסורת היהודית משיח בן דוד. על פי המסופר בתנ"ך, לאחר מות שלמה, בנו של דוד ומלכה הרביעי של ממלכת בני-ישראל, התפלגו שבטי ישראל לשתי ממלכות: האחת ממלכת יהודה והשנייה ממלכת ישראל. ממלכת ישראל היא הצפונית מבין השתים, והיא איגדה בתוכה את "עשרת השבטים".
קיים סכסוך חד לאורך הסיפור המקראי בין שבט יהודה לשבט אפרים הנובע מכך שדוד, הבא משבט יהודה, לקח את המלוכה משאול, הבא משבט בנימין. ירבעם בן נבט, משבט אפרים, עמד בראש "עשרת השבטים" וממלכת ישראל לאחר הפילוג.
ממלכת יהודה היא הדרומית וכללה בתוכה את יהודה, שמעון ובנימין.
בכתבים התנ"כיים נפוץ הייחוס של שבט יהודה לבדו לממלכת יהודה, וזאת משום קטנותו של שבט בנימין, שמאוחר יותר נטמע בתוך שבט יהודה.
חוקרים בתחום ביקורת המקרא מניחים כי רוב הספרים בקובצי הנביאים והכתובים כתובים מנקודת מבט "יהודאית" ומחבריהם היו משבט יהודה, וזאת משום היחס המועדף שניתן לשבט זה בסיפור המקראי ופיאור מעשיו ומעמדו על פני יתר השבטים.
בתקופת שיבת ציון

בתיאור שיבת ציון בספר דברי הימים, מתוארים החוזרים לארץ ישראל כאנשים מהשבטים יהודה, בנימין, לוי, מנשה ואפרים.
שבט יהודה, יחד עם שבט בנימין, וכן הלוויים והכוהנים, מוזכר גם בתיאור השבים ארצה בספרי עזרא ונחמיה, אל היישובים שבהם התגוררו לפני ההגלייה הכפויה, כמו באר שבע ומולדה.
גלות בבל

צאצאי בני שבט יהודה, שהוגלו על ידי נבוכדנאצר בגלות יהויכין בשנת 597 לפנה"ס וכן לאחר חורבן-הבית בשנת 586 לפנה"ס, הגיעו לבבל (אזור עיראק של ימינו) ושם הכו שורשים.
לאחר חורבן-הבית בידי טיטוס בשנת 70 ולאחר דיכויו של מרד בר כוכבא בשנת 135 באו פליטים נוספים מארץ-ישראל לבבל. בבבל היו ערים שאוכלוסייתן הייתה כמעט יהודית לגמרי, כגון נהרדעא על נהר פרת, סורא, פומבדיתא ועוד. בערים אלו נוסדו ישיבות, כגון ישיבת סורא וישיבת פומבדיתא, שנוהלו על ידי האמוראים, הסבוראים והגאונים. בתחילת המאה ה-1 מנו יהודי בבל כ-1,000,000 תושבים, והערכה היא כי עלה מספרם בין המאה ה-3 ותחילת המאה ה-6 ל-2 מיליון.
יהודים מיוחסים לשבט יהודה

במגילות יוחסין שבאו מתימן ושרדו עד ימינו רואים את השתלשלות הדורות מאב לבן עד יהודה בן יעקב.
חלקם התפרסמו על ידי יהודה לוי נחום וד"ר משה גברא. דבר זה מחזק את המסורת שבפי יהודי תימן והמצויה בתכלאל שם נכתב כי גולי תימן הם בני שבט יהודה שגלו לתימן עוד בשלהי בית ראשון. עד היום מונים יהודי תימן בתשעה באב את השנים מאז חורבן בית ראשון בעוד שאר עדות ישראל מונים רק לחורבן בית שני. ברבות השנים התברר כי בחורבן בית ראשון לאחר שהוגלה לשם שבט יהודה ואירע חורבן בבל על ידי האימפריה האחמנית ששלטה באזור בקווקז (כיום אזרבייג'ן) גלו לשם גולי שבט יהודה והתפשטו עד דרבנט ובהמשך גם להרים.
דמויות נודעות משבט יהודה

נחשון בן עמינדב נשיא שבט יהודה
כלב בן יפונה
עתניאל בן קנז השופט
בֹּעז השופט
ישי אבי דוד
דוד המלך
שלמה המלך
חזקיה המלך
דניאל
ישעיהו בן אמוץ
חנניה, מישאל ועזריה
משיח בן דוד
בר כוכבא
בוסתנאי בן חנינאי
ראו גם

רשימות היחש של יהודה
לקריאה נוספת

גרשון גליל, תהליכי התהוותו והתנחלותו של שבט יהודה, הקונגרס העולמי היהודי למדעי היהדות, 10, א, תשמ"ט-1989, עמ' 1–8.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק י"ב
↑  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוק י"ט; ספר דברי הימים א', פרק ב', פסוק ג'
↑  במדבר רבה, פרשה ב', פסקה ז'.
↑  רבי פינחס ברבי יעקב הכהן, קידוש ירחים לחודש תמוז.
↑  רבי אברהם בן עזריאל, ערוגת הבושם, חלק א' עמוד 289. רבי יוסף ג'יקטיליה, שערי אורה, סוף שער ה'.
↑  ספר במדבר, פרק י"ג, פסוק ט"ו
↑  ספר שופטים, פרק ט"ו
↑  ספר שופטים, פרק ז', פסוקים א'–ג'
↑  ראו לדוגמה העיר צפת, ספר שופטים, פרק א', פסוק י"ז
↑  יאירה אמית, ספר שופטים: אמנות העריכה, ירושלים, מוסד ביאליק, 1999, עמ' 135.
↑  ספר דברי הימים א', פרק ט'
↑  מרדכי וורמברנד ובצלאל ס. רות, עם ישראל - תולדות 4000 שנה - מימי האבות ועד חוזה השלום, עמ' 95.
↑  Dr. Solomon Gryazel, History of the Jews - From the destruction of Judah in 586 BC to the preset Arab Israeli conflict, p. 137
הדגל של שבט יהודה על פי המדרש
סמל האריה של שבט יהודה
נחלות שבטי ישראל
בית החינוך המשותף דגניה

| --- | --- |
כיתות בית הספר, מאחור מצפה הכוכבים בבית גורדון
כיתות בית הספר, מאחור מצפה הכוכבים בבית גורדון
 מוסד חינוכי
 מוטו:  "תורה, עבודה, שיתוף"
 תקופת הפעילות:  1927–הווה (כ־98 שנים)
 שכבות לימוד:  א' עד ח'
 מספר כיתות:  17
 בעלי תפקידים
 מנהל:  זאב בילר
 תלמידים
 :  504
 מיקום
 מיקום:  ישראל ישראל, קיבוץ דגניה א'
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°42′34.72″N 35°34′28.46″E﻿ / ﻿32.7096444°N 35.5745722°E﻿ / 32.7096444; 35.5745722
 אתר רשמי
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) בית החינוך המשותף דגניה(למפת עמק בית שאן רגילה) בית החינוך המשותף דגניה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית החינוך המשותף דגניה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית החינוך המשותף דגניה
 
שלט על קיר חדר המנהלה של בית הספר
תמונה היסטורית של בית החינוך והחצר
עבודה בחצר
בית החינוך המשותף דגניה הוא בית ספר שמונה-שנתי הנמצא בקיבוץ דגניה א' שבעמק הירדן. בית החינוך, שנוסד בשנת הלימודים תרפ"ח-1927, הוא בית הספר הקיבוצי הראשון.
היסטוריה

בית החינוך המשותף דגניה נוסד בשנת תרפ"ח-1927 (אך בפועל פעל חינוך יסודי לילדי דגניה וקבוצת כנרת כבר משנת 1926) כשבו תשעה ילדים בלבד – שישה מקבוצת דגניה א', שניים מקבוצת כנרת ובנו של מנהל החשבונות היהודי מטחנת הקמח שבכפר הערבי סמח. התלמידים שכנו בצריף עץ, שהכיל בתוכו גם את גן הילדים.

בתאריך 19 בספטמבר 1930 הונחה אבן פינה לבניין הראשון.
במלחמת העצמאות (1948) פונו הילדים הקטנים אל בית הספר הריאלי בחיפה למשך כשלושה חודשים עד לשוך הקרבות. בית החינוך נפגע וחלקים נכבדים ממנו נמצאו הרוסים. במשך יותר מעשרים שנה השתייך בית החינוך לזרם העובדים, עד אשר בשנת 1950 עבר אל הזרם הכללי תוך שימור רבות ממסורותיו. בשנת 1943 הוקם בית ספר בקיבוץ אפיקים, בתחילה כשלוחה של בית החינוך ולבסוף כבית ספר עצמאי. בשנת 1949 פרש גם קיבוץ בית זרע מבית הספר לטובת הקמת מוסד חינוכי לו ולקיבוץ שער הגולן.
אופיו של בית הספר

מאז הקמתו במשך שנים רבות שמר בית החינוך על אופיו הציוני - סוציאליסטי - קיבוצי. בהתאם לכך הונפו על התרנים דגל ישראל ולצדו דגל אדום. כמו כן הונהגה שירת "האינטרנציונל" ו"תחזקנה" (ברכת העם) לצד "התקווה". בנוסף לכך נחגגו בבית החינוך חגים יהודיים מסורתיים עם דגש על מסרם המותאם. [דרושה הבהרה]
בהתאם לכך פעלו בבית הספר "חברות ילדים", קבוצת הילדים משכבות הגיל השונות אשר פעלו ותפקדו כאוטונומיה שמטרתה הייתה ללמדם בדרך המעשה כיצד לנהל קבוצה, ובכך להכינם לחיי השיתוף הבוגרים. לחברת הילדים היה מקום מרכזי בפעילותו של בית החינוך: ניקיון הכיתות, הכנת האוכל, גידול ירקות ומטעים, פיקוח על הבריאות, פעולות חינוכיות ותרבותיות ובירורים בין ילדים.
נופלי בית הספר

במשך השנים נפלו 50 מתלמידי בית החינוך במערכות ישראל ובפגועי טרור. במהלך טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מוקראים שמותיהם של הנופלים. לזכרם הוקם בשנת 1958 בכניסה לבית הספר מכיוון דרום, "קיר זיכרון". ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל נהוגה מסורת שבה במשך היום כל כיתה מניחה פרחים על האנדרטה.
כיום

כיום לומדים בבית הספר תלמידים מהיישובים הבאים: דגניה א, דגניה ב, מעגן, כפר חיטים, אלומות, פוריה - נווה עובד. נכון לשנת 2023 לומדים בבית החינוך המשותף כ-630 ילדים. בבית הספר פועלות תוכניות שונות, כגון תוכניות לשמירה על הסביבה. כמו כן נבחר בית הספר להשתתף בתוכנית להטמעת השימוש באינטרנט במסגרת הלימודים.
גלריית תמונות

| --- | --- |

 מימין סמלו המסורתי של בית הספר,  משמאל גרסת החולצה האחידה של סמל בית הספר.
| --- | --- |

 דגלו של בית החינוך המשותף בדגניה צילום מהצד הקדמי, משמאל דגלו של בית החינוך המשותף בדגניה  מהצד האחורי. עליו הסיסמה: "לתורה, לעבודה ולשיתוף".
לקריאה נוספת

בינה סלע-צור, יחפים על גדות ירדן: בית החינוך המשותף בעמק הירדן 1926–1948, מועצה אזורית עמק הירדן, 2001
מוקי צור, "לא בעבים מעל" 100 ראשונה לדגניה עמוד 224–225.
זאבה זבידוב, עַל שְׂפַת יָם כִּנֶּרֶת: מתת-אהבה ותודה למורינו שושנה ועמינדב ישראלי מילדי הקוצים והתכלת בעמק-הירדן, הוצאת קבוצת דגניה ב' בסיוע מכון קרן-קיימת לישראל לתולדות הציונות וההתיישבות, 2015
הערות שוליים

↑  על פי השלט וספר "לא בעבים מעל" 100 ראשונה לדגניה עמ' 224, בית הספר נוסד בשנת 1928.
↑  ספר "יחפים על גדות ירדן, עמ' 44.
↑  י. בר' צדוק, אבן פנה לבית הספר המשותף למשקי עמק הירדן, דבר, 22 בספטמבר 1930.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599784905171
אסאדו

| --- | --- |
אסאדו - מבחר סוגי בשר. בשורה העליונה במרכז - צלעות בחיתוך אסאדו
אסאדו - מבחר סוגי בשר. בשורה העליונה במרכז - צלעות בחיתוך אסאדו
 
 מאכלים
 סוג:  מנת בשר, מנה 
 מטבח:  המטבח הארגנטינאי 
 מוצא:  ארגנטינה 
 מרכיבים עיקריים:  בשר בקר 
 
אסאדו מסורתי
נשיא אורוגוואי טאבארה ואסקס מקבל את פני נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש עם אסאדו על הגריל
צלוי ב פטגוניה, ארגנטינה
אסאדו (בספרדית: Asado, צלוי) הוא שמה של שיטת צליית בשר על גריל או ישירות מעל אש המקובלת באמריקה הדרומית. בישראל משתמשים בשם זה ככינוי לנתח בשר בקר ששמו הרשמי הוא קשתית או "שפונדרה" או "נתח מס' 9" בחיתוך בניצב לצלעות, שניתן להכינו בשיטה דומה. שם זה (ובמיוחד השימוש בו עבור הנתח המוכן בשיטות שונות לחלוטין) הוא שיבוש שהשתרש בישראל. במדינות אמריקה הדרומית "אסאדו" אינו מתייחס לנתח בשר מסוים (ואפילו לא בהכרח לבשר בקר) אלא לשיטת הצלייה האיטית, וכן בהרחבה, לארוחה ארוכה שבה מוכן ומוגש בשר בשיטה זו, לרוב עם מנות בשריות נוספות (בדומה ל"מנגל" בישראל).
באמריקה הדרומית

אסאדו נפוץ באזור פמפס בדרום אמריקה והוא מאכל מסורתי בארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי, צ'ילה והמדינות הדרומיות של ברזיל.
בשיטת האסאדו הבשר, בדרך כלל בקר, נצלה באיטיות על גריל או על אש גלויה, בגובה רב יחסית מעל מקור החום. הבשר אינו "נח" במשרה לפני הצלייה - ההכנה היחידה שנעשית לפני הצלייה היא רק המלחה, ואף זאת לא תמיד. המרחק ממקור החום חשוב כדי שהבשר יעבור צלייה איטית. בדרך כלל לוקח לפחות שעתיים להכין אסאדו.
אסאדו ניתן לחלוקה לסגנונות משנה - סגנון "אַל אסאדור" וסגנון "אַ לה פריז'ה". בסגנון "אַל אסאדור" מבעירים אש על הקרקע או בבור ומבשלים את הבשר על צלבי מתכת הנקראים "אסאדורס" כאשר שלד החיה פרוס על הצלב כדי שחום האש יגיע לכל החלקים. ב"פַּריז'ה" מבעירים פחמים ומפזרים אותם מתחת לבשר הנח על גריל. צורה מסורתית נוספת לצליית הבשר, בה נעשה שימוש בפטגוניה הארגנטינאית והצ'יליאנית, היא גריל פחמים על הקרקע, כאשר הבשר משופד על מוט עץ תקוע בקרע. שיטה זו נקראת "אסאדו אל פַּלוֹ".
האסאדו בדרך כלל מוגש על מגש רגיל או מחומם. לצידו מוגשים רוטב צ'ימיצ'ורי. רוטב עגבניות, פלפל, שום, פטרוזיליה, לימון, שמן, חומץ או רוטב סלסה מוגשים גם הם לצד האסאדו. בצ'ילה מגישים לצד האסאדו "פברה", תבלין מקומי המוכן ממחית עשבי תיבול, שום ופלפלים חריפים.
ארוחת אסאדו ארגנטינאית מורכבת בדרך כלל ממבחר של בשרים הניצלים על ידי ה"אסאדור" (הטבח), לא רק בשיטה שתוארה לעיל. לפתיחה מוגשים "צ'וריסוס" - לרוב כ"צ'וריפאן" (מילולית: נקניקייה בלחם), בתוך לחמנייה או בגט, "מורסיז'ס" (נקניק דם), "צ'ינצ'ולינס" (מעי בקר דק שעבר הכנה), "מוז'חס" (שקדי הבהמה) ואיברים פנימיים אחרים, המלווים בפרובולטה - גבינה הנצלית אף היא. ה"קוסטיז'ס" (צלעות) מוגשות לאחר מכן. אחריהם מוגשים "ואסיו" (סטייק שריר הבטן), "מטמברה" (גלילת בשר ממולא), עוף ו"צ'יוויטו" (גדי).
גם מאכלים כמו הפמפלונה האורוגוואי, חזיר וכבש פטגוני נכללים בארוחה, במיוחד במסעדות. בארוחת האסאדו מוגשים גם לחם, סלט ירקות פשוט המכיל חסה, עגבניות ובצלים, או "ורדורחו" - ירקות על הגריל (תערובת של תפוחי אדמה, תירס, בצל וחציל). בירה, יין, מי סודה ומשקאות אחרים מלווים תמיד ארוחה זו. הקינוחים יהיו בדרך כלל פירות טריים, וכן פלאן וגלידה.
בברזיל מקובלת הכנת בשר בשיטה דומה הנקראת "שוראסקו". התיבול הברזילאי בעת ההגשה הוא שונה מזה של שאר היבשת. בגריל נעשה שימוש בעיקר בפחם ולא בגחלי עץ והברזילאים נוהגים לצלות את הבשר על שיפוד.
במדינות אחרות

אסאדו פיליפיני הוא נזיד בשר (בקר, עוף או חזיר) מבושל ומתובל עם עגבניות תפוחי אדמה, גזר וירקות אחרים, או לחליפין עם ירקות ותיבול מהמטבח הסיני.
אסאדו פורטוגזי הוא מנה של דג צלוי (לרוב סלמון או בקלה) המוגש עם נקניקיות ובשר מעושן. השם אסאדו הגיע מפורטוגל לגואה שבהודו, שם נקרא רוסטביף בשם "אסאד".
"קרנה אסאדה" (מילולית: "בשר צלוי") הוא מונח הנמצא בשימוש במקסיקו ואצל דוברי ספרדית בארצות הברית, ומתייחס לבשר צלוי על גריל באופן כללי ("מנגל") ולא דווקא בצלייה איטית.
ראו גם

המטבח הארגנטינאי
הערות שוליים

↑  רפי אהרונוביץ', נתח מס' 9: קשתית, באתר ynet, 5 ביולי 2011
↑  Astigarraga, Guillermo (19 באוקטובר 2011). "Understanding the Asado: Barbecue The Argentinian Way". Vagabundo Magazine (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-26 באפריל 2012. A barbecue in Argentinian Spanish is an “asado”, a half-day long family affair that unveils the nature of the country and its people. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Encyclopedia.com, Asado
דוד טברסקי (טולנה)

רבי דוד טברסקי (תקס"ח, 1808 - י' באייר תרמ"ב, 1882) היה בנו השישי של רבי מרדכי מצ'רנוביל, ומקים חסידות טולנה.
תולדותיו

נולד בצ'רנוביל לרבי מרדכי ופייגא, בתו של רבי דוד לייקס תלמיד הבעל שם טוב. נולד בעת חתונת אחותו מלכה עם רבי יחיאל מיכל מדרוהוביץ', נכדו של רבי ברוך ממז'יבוז' ובסנדקאות כובד רבי ברוך. נקרא על שם סבו רבי דוד לייקס. רבי ברוך אמר על בכייתו:"הקטן בוכה כמו חכם". לימים ייחסו בחסידות טולנא משמעות רבה למשפט זה. בילדותו למד אצל אחיו רבי יעקב ישראל מצ'רקס. בגיל 5 התארס עם יענטע דבורה, בתו של רבי ישראל אברהם מצ'רני-אוסטרהא בנו של רבי זושא מאניפולי וחתנו וממלא מקומו של רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה. ארוסתו התייתמה שנה לאחר מכן וגדלה אצל אביו רבי מרדכי. נישא בגיל 13 בצ'רנוביל. נסע גם לרבי אברהם יהושע השיל מאפטא על פי עצת אביו.
תקופה לאחר פטירת אביו בשנת תקצ"ז, החל לכהן באדמו"רות בווסילקיוב הסמוכה לקייב. שמו התפרסם באזור וחסידים רבים נסעו לחצרו. עקב התפתחות החצר, נחשד על ידי השלטונות במרידה וסבל מרדיפות. בשנת תרי"ב עבר לטאלנה (Talne, Тальне́) שבדרום אוקראינה. על סיבת מעברו יש שתי גרסאות, או מפחד מהשלטון או בגלל שטולנה הייתה גבוהה והאוויר בה הטיב לרבי דוד. עם מעברו חובר שיר עממי בין יהודי אוקראינה:"דער רבי איז געווען אין וואסילקוב יעצט איז ער אין טאלנא" (הרבי היה בוואסילקוב וכעת הוא בטולנה) או בגרסה אחרת "רבי דוד'ל, רבי דוד'ל וואסילקיובער, וואסילקיובער, און יעצט איז ער אין טאלנא" (רבי דוד מווסילקיוב, כעת הוא בטולנה). השיר הושר בעצב בווסילקיוב ובשמחה בטולנה, והושר גם בליצנות בפי מתנגדים והמשכילים.
לאחר מעברו לטולנה גדלה חצרו ואלפי חסידים נסעו אליו. בין חסידיו היה בן אחיינו, רבי מרדכי דב מהורניסטייפול. רבי דוד נהג כאביו לנסוע מעיירה לעיירה לחזק את היהודים ולומר לפניהם דרשות חסידיות.
שמו התפרסם בכל מרחב אוקראינה בשל היותו פועל ישועות ובעל מופת. בתקופה זו הדפיס חלק מספריו. בין מסעותיו נסע גם פעמיים לאודסה שהייתה עיר של משכילים. במסורת חסידי טולנה מסופר שבנסיעותיו אלו משכילים רבים הפכו למאמינים ואדוקים. בשנת תרל"ז שכל את בנו היחיד, הרב מרדכי.
בשנת תרל"ח (1878) עבר לגליציה והתגורר בברודי, גם על סיבת מעברו לגליציה נאמרו שתי גרסאות, או עקב רדיפות השלטונות באוקראינה. או לגרסה אחרת מחמת רצונו לערוך 'גלות' אחר מות בנו, ולהפיץ ולחזק את תורת החסידות. לאחר שנה וחצי, גברו עליו לחצי החסידים והוא חזר לאוקראינה. בשנת תרמ"א נחלש רבי דוד, עקב זקנותו ועקב הפוגרומים באוקראינה. באייר תרמ"ב עמדה להיערך שמחת הבר מצווה של נכדו מנחם נחום (נחומצ'ה), שיועד ליורשו באדמו"רות. רבי דוד שלח מכתבי הזמנה לחסידים רבים ושלח חסידים לעיירות אוקראינה לעודד את החסידים לבוא. רבי דוד ביקש מהחסידים לבוא כבר לשבת שלפני הבר מצווה, (י' באייר). בשבת זו קראו בתורה את פרשת אחרי מות. רבי דוד תמיד הקפיד לא לעלות לתורה בשבת זו, אך בפעם זו ביקש לעלות לתורה ואכן באותו יום נפטר.
היה מפורסם כאדם שמח ובהשפעתו חסידי טולנה התאפיינו בעליצות. כמו כן היה אדם שנון, ובספרות והמסורת החסידית נפוצות אימרות כנף בשמו.
תולדותיו > צאצאיו

נכדו רבי מנחם נחום, הוכתר לממלא מקומו כינוקא.
בנותיו היו:
חיה, אשת רבי מנחם נחום טברסקי מטריסק בריסק.
שיינדיל, אשת רבי מנחם נחום טברסקי משפיקוב.
ציזיא חנה, אשת הרב חיים מאיר הלפרין מברדיצ'ב ובזיווג שני אשת רבי מרדכי טברסקי מרחמסטריווקה.
תולדותיו > ספריו

הוציא שלושה ספרים בחייו:
מגן דוד (ז'יטומיר תרי"ב, לובלין תרל"ג, לבוב תר"מ) - ר' במהדורה מקוונת (באתר קרן חת"י)
ברכת דוד (ז'יטומיר תרכ"ב)
קהלת דוד (לובלין תרמ"ב)
לקריאה נוספת

שלמה זלמינא וינברג, נצח שבנצח, תשנ"ד
הערות שוליים

↑  לשיר זה מספר לחנים, שניים מהם מושרים עד היום בחסידות טולנה.
↑  אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה עלה לשלטון ומיד החלו פוגרומים ברחבי אוקראינה. בשנת תרמ"ב נחקקו חוקים מפלים נגד היהודים.
↑  הספר יצא במהדורה מתוקנת בה'תש"ך (1960) על ידי נינו רבי יוחנן טברסקי - האדמו"ר מטולנא בבית וגן, ירושלים, בתוספת הקדמה על אופן לימוד ספרי חסידות. בהוצאות אלו הספר הודפס בכתב רש"י. לפחות שלש מהדורות נוספות חדשות, באותיות מרובעות, יצאו החל משנת התשס"ח (2008), בידי רבי אשר ישעיה מלכיאל, מבית שמש (נכדו של רבי יוחנן).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260371105171  LCCN: nr95014079  VIAF: 17112067   WorldCat (עם VIAF): 17112067
ידעתי למה הציפור הכלואה שרה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מאיה אנג'לו 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  אוטוביוגרפיה, רומן אוטוביוגרפי 
 הוצאה
 הוצאה:  רנדום האוס 
 תאריך הוצאה:  1969 
 סדרה
 הספר הבא:  Gather Together in My Name 
 
ידעתי למה הציפור הכלואה שרה הוא ספר האוטוביוגרפיה הראשון של המשוררת והסופרת האמריקאית מאיה אנג'לו. הספר עוסק בילדותה של אנג'לו בדרום ארצות הברית בשנות הארבעים דרך אפיזודות לא כרונולוגיות, שמתחברות זו לזו סביב התמה של התנגדות לגזענות. הספר מאופיין בשפה לירית וציורית, שנובעת מעיסוקה של אנג'לו בקריאה וכתיבת שירה מגיל מצעיר.
ספר זה הוא הראשון בסדרה של שבע אוטוביוגרפיות שכתבה אנג'לו, בין השנים 1969–2013, אך נחשב לרוב למוצלח ביותר ולסטנדרט שביחס אליו יש לשפוט את שאר כתיבתה.[דרוש מקור: דעה] הספר תורגם מאנגלית לעברית בשנת 2000 על ידי דפנה לוי.
רקע

לפני כתיבת הספר עסקה אנג'לו במגוון מקצועות: רקדנית, שחקנית, זמרת, טבחית ועוד. בשנת 1959 אנג'לו הצטרפה לגילדת הסופרים של הארלם, שם פגשה מגוון סופרים ואנשי רוח אפרו אמריקאים, ביניהם מרטין לותר קינג. פגישה זו הובילה את אנג'לו להתחיל לפרסם את כתיבתה ולפעול לפתירת סוגיות גזע בארצות הברית ובעולם. בשנת 1968, אחרי ששבה לניו-יורק משליחותה כעיתונאית באפריקה, אנג'לו מצאה את עצמה מיואשת בעקבות ההתנקשות במרטין לות'ר קינג, וניחמה את עצמה בעשייה ספרותית ענפה.
באותה שנה, ג'יימס בולדווין, חברה של אנג'לו, איתגר אותה לנסות לכתוב אוטוביוגרפיה שהיא גם יצירה ספרותית. אתגר זה הוביל לכתיבת "ידעתי למה הציפור הכלואה שרה". חבריה של אנג'לו מספרים כי בחודשי כתיבת הספר היא התנתקה לגמרי מהעולם ומחבריה, בניסיון ליצור ספר שיבטא את חוויותיה האישיות יחד עם סיפורם הכללי של האפרו אמריקאים.
עלילת הספר

הספר עוקב אחר חייה של מרגריט (שנקראה על ידי אחיה "מאי" או "מאיה") מגיל שלוש עד גיל שבע עשרה בדרום ארצות הברית ועוסק בהתמודדותה עם סוגיות משפחתיות, חברתיות, ומעל לכל, גזעיות. נטושים על ידי הוריהם, מאיה ואחיה הבכור ביילי נשלחים לגור אצל סבתם מצד אביהם (מאמא) ודודם הנכה (דוד וילי) בסטמפס, ארקנסו. תחושת החוסר בדמויות הוריהם מלווה את שני האחים לאורך כל הספר, ואף מובילה אותם לעבור לגור עימם בחלקים מילדותם.
בעיות רבות שמאיה נתקלת בהן בילדותה נובעות מהגזענות הגלויה של תושבי עירה. אף על פי שסבתה עשירה יחסית מכיוון שהיא הבעלים של חנות מרכזית, הילדים הלבנים נטפלים אל משפחתה של מאיה ללא הפסקה. בתחילת הספר סבתה של מאיה מסתירה את דוד וילי בפח ירקות כדי להגן עליו מפני רדיפות של הקו קלוקס קלאן. לאחר מכן רופא שיניים לבן מסרב לטפל בשן הנרקבת של מאיה, גם כאשר סבתה מזכירה לו שהיא הלוותה לו כסף כאשר היה במצוקה כלכלית. באחד מרגעי השיא בספר, הקהילה השחורה נהנית מרגע של אופוריה כשהם מאזינים לשידור רדיו בו המתאגרף השחור ג'ו לואי מביס את יריבו הלבן, אך "ניצחון" זה רק מעיד עד כמה הדיכוי הגזעני בעירה של מאיה מביא את קהילתה לייאוש.
נקודת מפנה בספר מתרחשת כאשר אביה של מאיה וביילי מופיע במפתיע בעירם. הוא לוקח את שני הילדים איתו כשהוא עוזב, אבל משאיר אותם אצל אמם בסנט לואיס, מיזורי. במהלך ביקור זה, מר פרימן, חבר של אמה של מאיה, מתעלל בה מינית ואונס אותה כשהיא בת שמונה בלבד. הוא מורשע במהלך המשפט, אך בורח מהכלא ונרצח, ככל הנראה על ידי דודיה של מאיה. כאשר היא שבה לביתה ולסבתה, מאיה נותרת מתבודדת וכמעט אילמת. אך מאיה מתמודדת עם הטראומה שלה בעקבות פגישה עם גברת ברטה, שמתוארת כאריסטוקרטית שחורה, המעודדת אותה באמצעות ספרים ותקשורת להחזיר לעצמה את קולה.
מאוחר יותר בספר, סבתה של מאיה מחליטה לשלוח את נכדיה שוב לאמם שבינתיים עברה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, כדי להגן עליהם מפני סכנות הגזענות בדרום. מאיה לומדת בתיכון ג'ורג וושינגטון ולומדת מחול ודרמה. לפני סיום הלימודים, היא הופכת לאחראית הרכבל השחורה הראשונה בסן פרנסיסקו. לקראת סיום לימודיה, מאיה מבקרת את אביה בדרום קליפורניה, מה שמניב עוד חוויות החשובות להתפתחותה. לדוגמה, מאיה נאלצת לנהוג ברכב בפעם הראשונה כאשר אביה השיכור לא מצליח לנסוע חזרה מטיול במקסיקו. כמו כן, היא חווה מחסור בית לזמן קצר בעקבות ריב עם חברתו של אביה.
במהלך השנה האחרונה של מאיה בבית הספר התיכון, היא חוששת שהיא עלולה להיות לסבית, נטייה שלא הייתה מתקבלת באותה תקופה בקהילה בה היא חיה. תחושות אלה מובילות אותה ליזום יחסי מין עם נער מתבגר. היא נכנסת להריון, ולעצת אחיה היא מסתירה ממשפחתה הריון זה עד לחודש השמיני על מנת לסיים את לימודיה בתיכון. מאיה יולדת את תינוקה בסוף הספר, וכך הסופרת יוצרת מעין סגירת מעגל: מאיה שהתחילה את הספר כילדה תמימה עם חוסר בדמות אם ואב עברה שלל חוויות מעצבות שהובילו אותה להפוך לאמא בעצמה.
השפעת הספר על סוגיות גזע וייצוגים במדיה

"ידעתי למה הציפור הכלואה שרה" נחשב לספר פורץ דרך לא רק בגלל תוכנו וסגנונו, אלא בעיקר בגלל הזהות המגדרית והאתנית של מחברו. לפני צאת הספר, כמעט ולא היו עדויות אוטוביוגרפיות של נשים שחורות על חייהן, בעיקר ילדותן. לכן ספרה של אנג'לו היה כה חשוב בהענקת מקום לסופרות שחורות על במת הספרות האמריקאית.
הצלחת הספר עם יציאתו קשורה גם לתקופה בה הוא יצא, תקופת המאבק לזכויות אזרח, וניתן לראות את הספר כתרומתה של אנג'לו למאבק כנגד אפליה ובורות באמריקה. פרשנות זו נתמכת על ידי העיסוק המעמיק של הספר בסוגיות גזע, ופועלה ההומניטרי לפני ואחרי כתיבת הספר.
ספר זה של אנג'לו, יחד עם אוטוביוגרפיות אחרות שכתבה, נלמד לעיתים תכופות מאוד בבתי ספר אמריקאיים. אנשי חינוך אמריקאיים רואים בכנות של הספר ובדיוקו בתיאור המציאות הפסיכולוגית של ילדה שחורה באמריקה הישגים המצדיקים את לימודו גם עשורים לאחר יציאתו. עם זאת, יש שמתנגדים ללימוד הספר בין כותלי בית הספר, בגלל עיסוקו המפורש באונס של קטינה, הריון בגיל נוער, מעשי לינץ', ועוד. יש שמאמינים שעל אף החשיבות של נושאים אלה, לא ראוי שתלמידים צעירים ייחשפו אליהם.
בשנת 1979 יצא עיבוד קולנועי של הספר שתסריטו נכתב על ידי אנג'לו עצמה וליאונרה תונה. הסרט בוים על ידי פילדר קוק, ושודר בערוץ האמריקאי CBS. למעט כמה שינויים קלים, הסרט נאמן לגמרי לספר.
הספר בעברית

בשנת 2000 יצא בהוצאת זמורה-ביתן תרגום של הספר לעברית. את הספר תרגמה דפנה לוי, ששנתיים לפני כן תרגמה את הספר "חלמתי על אפריקה" של הסופרת האיטלקית קוקי גלמן, שגם הוא עוסק בחווית המהגר האפריקאי בארץ זרה. ב-2005 ספר שירים של מאיה אנג'לו בשם "כשמשיות קיץ בסופת הוריקן" יצא לאור בהוצאת כרמל.
הערות שוליים

↑  Maya Angelou 1928-2014 – poetry foundation website
↑  Boyatzis, Chris J. "Let the Caged Bird Sing: Using Literature to Teach Developmental Psychology"
↑  על פי עדות של חברתה של אנג'לו, מרסיה אן גילספי.
↑  Als, Hilton. "Songbird: Maya Angelou takes another look at herself". The New Yorker Website. Retrieved 22 August 2015.
↑  Gillespie, Marcia Ann, Rosa Johnson Butler, and Richard A. Long (2008). Maya Angelou: A Glorious Celebration. New York: Random House. p. 81.
↑  "most frequently challenged books: 1990–1999" - American Library Association website.
↑  אתר הספרייה הלאומית - "ידעתי למה הציפור הכלואה שרה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13620888g (data)
נחליאלי לימוני

| נחליאלי לימוני |
| --- | --- |
 נחליאלי לימוני
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: נחליאליים
סוג:: נחליאלי
מין:: נחליאלי לימוני
שם מדעי
 Motacilla citreola ‏פאלאס, 1776
תחום תפוצה


Motacilla citreola citreola
נחליאלי לימוני (שם מדעי: Motacilla citreola) הוא מין במשפחת הנחליאליים.
מאפיינים

אורכו נע בין 15.5 ל-17 ס"מ; הנחליאלי הלימוני ניזון בעיקר מחרקים אותם הוא מוצא בדרך כלל בסמוך לפני המים. הוא מאופיין, בדומה לשאר מיני הנחליאליים, בזנב ארוך אותו הוא מנענע לעיתים קרובות. הנחליאלי הלימוני דומה לנחליאלי הצהוב בגודלו ובצבעי גופו. שם המין המדעי, citreola, בא מלטינית, בה פירושו "צהוב לימוני".
בעונת הרבייה בטנו וחזהו של הזכר צהובים, העורף שחור, ועל צדי הגוף ישנם כתמים לבנים; הגב אפרפר, ועל החזה ישנו בדרך כלל כתם שחור. חלקו העליון של הזנב שחור, והרגליים חומות-שחרחרות. צבעי גופה של הנקבה חדגוניים יותר, והיא חסרה את הגוון הצהוב האופייני לזכר בעונת הרבייה. בחורף, חזותו של הזכר דומה לזו של הנקבה. לנחליאלי צעיר אין צבע צהוב, וצבע נוצותיו חום-ירקרק.
הנחליאלי הלימוני נודד בחורף לדרום אסיה ולישראל; וחלק קטן מהאוכלוסייה שלו מגיע עד למערב אירופה; בתקופה זו, בתי הגידול המועדפים עליו הם אזורי גבעות. בעונות הקיץ הוא מצוי בצפון-מרכז אסיה, באזורי מישוריים, בסמוך למקווי מים, באדמות ביצה ובאזורי טונדרה. עונת הרבייה נמשכת בדרך כלל בין אפריל ליוני. הקן דמוי-הכוס מוקם על הקרקע, כאשר הוא בדרך כלל מוסתר בתוך השא או תחת שיח. הקן עשוי בעיקר מטחב ומחומרים צמחיים אחרים, ומרופד בצמר, נוצות ושיערות. הנקבה מטילה 4–5 ביצים מנומרות, שנדגרות במשך 14–15 ימים. הגוזלים פורחים מהקן כ-10 עד 13 ימים לאחר הבקיעה. הנחליאלים הלימוניים הם מונוגמיים וטריטוריאליים מאוד.
אוכלוסייתו של הנחליאלי הלימוני גדולה יחסית; לפי מדידות מ-1994, האוכלוסייה באירופה עומדת על כ-200,000 זוגות מקננים, וסביר להניח שהאוכלוסייה בטונדרה הרוסית גדולה עוד יותר.