stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחנת מחקר האלי
דיירים

במשך חודשי החורף יש בדרך כלל בתחנה בסביבות 14 אנשי צוות חורפים. בחורף טיפוסי הצוות מבודד מאז הפלגת האונייה האחרונה בסוף פברואר עד להגעת המטוס הראשון בראשית נובמבר. בתקופת שיא הקיץ, מסוף דצמבר עד סוף פברואר, עולה מספר אנשי הצוות והם מונים כ-70 נפש.
לעיתים קרובות קורה, שאיש מאנשי צוות החורף איננו מדען. רובם הם מומחים טכניים הדרושים לתחזוקה שוטפת של התחנה והניסויים המדעיים. בצוות החורף של שנת 2012 בתחנת האלי היו שף, רופא, מנהל תקשורת, מכונאי רכב, אלקטרונאי, שרברב, עוזר בעבודת שטח, שני מהנדסי אלקטרוניקה, שני מטאורולוגים ומנהל נתונים. נוסף לכך משרת במקום מפקד בסיס חורף, המושבע כשופט שלום לפני כניסתו לתפקיד. תפקיד המפקד הוא לפקח על ניהולה היום-יומי של התחנה.
בשנת 1996 שירתו בפעם הראשונה שתי נשים בצוות החורף של האלי. לפחות שתי נשים נשארו לחרוף בתחנה מדי שנה עד 2009.
החיים בבסיס

החיים באנטארקטיקה נתונים לשליטת עונות השנה, קיץ קצר ובלתי יציב וחורף ארוך. בבסיסים כדוגמת האלי שמקבלים חידוש אספקה בדרך הים, האירוע המשמעותי ביותר במשך השנה הוא בואה של ספינת האספקה (עד 1999, האונייה "ברנספילד (אנ')", עד 2020, האונייה "ארנסט שקלטון (אנ')" והחל מ-2021, האונייה "סר דיוויד אטנבורו (אנ')") בסוף דצמבר. הגעת הספינה מחוללת פעלתנות נמרצת לפריקת כל הצידה לפני שיהיה עליה לחזור ולהפליג לדרכה - פריקת מטען טיפוסית מתבצעת תוך פחות משבועיים.
עונת הקיץ בהאלי נמשכת מראשית נובמבר, עם נחיתת המטוס הראשון, עד סוף פברואר, כשהאונייה האחרונה יוצאת לדרכה.
תאריכים משמעותיים בחורף הם שקיעת השמש (היום האחרון שבו אפשר לראות את השמש) ב-29 באפריל, אמצע החורף (21 ביוני) וזריחת השמש (היום הראשון שבו זורחת השמש אחרי החורף) ב-13 באוגוסט. לפי המסורת, האדם המבוגר ביותר בבסיס מוריד את הדגל עם שקיעת השמש והצעיר ביותר מעלה את הדגל החדש עם זריחתה. אמצע החורף הוא שבוע של חגיגות, שבמהלכו נבחר חבר בצוות החורף לשמור על הדגל הישן. אנשי צוות החורף גם מחליפים ביניהם מתנות מלאכת-יד.
הערות שוליים

↑  Halley VI: The World's First Modular Research Station in Antarctica Can Climb Through Snow (באנגלית)
↑  Halley Bay 1964-65 Halley Bay 1964-65
Halley Bay - 1957-1958
Halley Bay 1957
↑  Halley II, Halley Bay Base Z, 1967-1973Halley II after its first winter
↑  Garage entrance to Halley III research station
↑  Halley IV 4 Antarctica historical building Halley IV tube construction
↑  Drewry building - summer accommodation.
↑  Ice and Climate Building (ICB) Halley 5
↑  Piggott Platform at Halley. 2003-4
↑  Halley, Jan 2013
↑  "Halley Bay - 2010". Z-Fids. אורכב מ-המקור ב-2011-03-03. נבדק ב-2010-12-02.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012281275905171  LCCN: n2016019848  VIAF: 70146332846718730707   WorldCat (עם VIAF): 70146332846718730707 
זוהר הדרום מעל האלי, 5, חורף 1998
1330-1339 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1339 - 1330 לפני הספירה
אירועים ומגמות

1336 לפנה"ס - תות ענח' אמון הפך לפרעה של מצרים העתיקה בהיותו בן 9. תות ענח' אמון נישא לאנכי שנה-אמון, בתו של הפרעה הקודם אחנתון.
1331 לפנה"ס - פרעה תות ענח' אמון מחזיר את בירת מצרים לתבאי.
אנשים משמעותיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
| עשורים במאה ה-14 לפנה"ס |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1390–1399 לפנה"ס • 1380–1389 לפנה"ס • 1370–1379 לפנה"ס • 1360–1369 לפנה"ס • 1350–1359 לפנה"ס • 1340–1349 לפנה"ס • 1330–1339 לפנה"ס • 1320–1329 לפנה"ס • 1310–1319 לפנה"ס • 1300–1309 לפנה"ס • >> |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כרונולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תות ענח' אמון הפך לפרעה של מצרים העתיקה בהיותו בן 9.
Bedtime Story

"Bedtime Story" (בעברית: "סִפּוּר לִפְנֵי הַשִּׁינָה") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Bedtime Stories. השיר יצא כסינגל השלישי מהאלבום ב-13 בפברואר 1995, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר, מאבריק רקורדס וסייר רקורדס.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי, וה-42 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי ביורק ביחד עם נלי הופר ומריוס דה פריס, והופק על ידי מדונה והופר. שיר זה הוא אחד משיריה הבודדים בקריירה של מדונה בו לא השתתפה בכתיבתו. "Bedtime Story" הוא שיר בסגנון האלקטרוני, אשר מאפיין שירים נוספים מתוך האלבום. הווידאו קליפ שלו הוא הרביעי היקר ביותר בכל הזמנים.
עם השיר הופיעה מדונה פעם אחת בלבד במהלך הקריירה שלה.
ביקורות

כלפי השיר הופנו שבחים רבים וביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה. סטיבן תומאס ארלוויין מ-AllMusic כתב שהשיר הוא "אחד מהשירים הטובים ביותר באלבום" והוסיף כי "השיר עובד לאט-לאט, עד שהלחנים שלו נכנסים אל התת-המודע של המאזין, בדיוק כמו פעימות של בס".
סאל צ'ינקוומני מ-Slant Magazine שיבח את השיר בטענה שיש לו "פוטנציאל שלא מומש" וכי הוא "יכול היה להיות ה-"Vogue" הבא".
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 5 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 8 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 42 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הדאנס קלאב | 1 |  |
|  ארצות הברית | מצעד 40 שירי המיינסטרים | 38 |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים הקצביים | 40 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 46 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 4 |  |
|  ישראל | המצעד הלועזי השבועי של רשת ג' | 15 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 38 |  |
|  סקוטלנד | מצעד הסינגלים הסקוטי | 4 |  |
|  פינלנד | המצעדים הפיניים הרשמיים | 4 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 38 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 46 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1995)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1995)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1995)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1995)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 91 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 82 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הדאנס קלאב | 3 |  |
AC Greyhound

| --- | --- |

AC Greyhound, שנת 1962
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  AC Cars Group Ltd (קרוי גם: "Auto Carriers Ltd")
 שנות ייצור:  1959–1963
 הרכבה:  בריטניה (מחוז "סארי"), הכפר "Thames Ditton"
 מודל אחריו:  AC Frua 
 אורך:  4,450 מ"מ
 רוחב:  1,664 מ"מ
 גובה:  1,346 מ"מ
 משקל:  1,020 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,540 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 1,931 סמ"ק המפיק 75 כ"ס ב-4,500 סל"ד  6 צילינדרים, 1,971 סמ"ק המפיק 125 כ"ס ב-5,750 סל"ד  6 צילינדרים, 2,216 סמ"ק המפיק 105 כ"ס ב-4,700 סל"ד  6 צילינדרים, 2,553 סמ"ק המפיק  170 כ"ס ב-5,500 סל"ד (מנוע פורד זפיר)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  167 קמ"ש  (מנוע 1,971 סמ"ק)
 צריכת דלק:  13 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 1,931 סמ"ק)
 
AC Greyhound (באנגלית: AC Greyhound) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, מתוצרת יצרנית הרכב "AC Cars Group Ltd" (קרוי גם: "Auto Carriers Ltd"), אשר יוצרה בין השנים 1959–1963.
סך הכול יוצרו 83 יחידות.
AC Greyhound

מושבים 2+2
גוף הרכב מאלומיניום
מעצורי דיסק (Disc brake)
שלדה מסוג "ladder-frame chassis"
מחיר דגם "AC Greyhound" (מנוע 1,971 סמ"ק) בשנת 1961 עמד על 3,185 לירות שטרלינג
תמונות

דגם "AC Greyhound", שנת 1961
דגם "AC Greyhound"
דגם "AC Greyhound", שנת 1962
דגם "AC Greyhound", שנת 1962
דגם "AC Greyhound", שנת 1962
דגם "AC Greyhound", שנת 1963
ראו גם

AC Aceca
AC Petite
AC 3000ME
AC 2-Litre
הערות שוליים

↑  דגם "AC Greyhound" british-car-auctions.co.uk/Classic-Cars/Previous-results-holding-page/Brooklands---Thursday-7th-June/1961-AC-Greyhound-Coupe
↑  דגם "AC Greyhound"  classics.honestjohn.co.uk/reviews/ac/greyhound
↑  דגם "AC Greyhound"  hagertyinsurance.co.uk/price-guide/1961-AC-Greyhound
196

שנת 196 היא השנה ה-96 במאה ה-2. זוהי שנה מעוברת, שאורכה 366 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. ספירת הנוצרים, המקובלת כיום, החלה בשנת 525, ולכן המספר הסודר של שנת 196 ניתן לה בדיעבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
ראו גם

ילידי 196‎
נפטרים ב-196‎
שואת יהודי בלגיה

כרזה בשפה הצרפתית המפרטת את החוקים האנטי-יהודיים שנחקקו בבלגיה ב-28 באוקטובר 1940
השואה בבלגיה הכבושה בידי גרמניה הנאצית מתייחסת לרדיפה וההשמדה של יהדות בלגיה בין 1940 ל-1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם תחילת המלחמה, אוכלוסיית בלגיה הייתה קתולית ברובה הגדול. היהודים היו האוכלוסייה הלא-נוצרית הגדולה ביותר במדינה - כ-65,000 מכלל אוכלוסייה של שמונה וחצי מיליון. רובם חיו בערים אנטוורפן, בריסל, שרלרואה ולייז'. הרוב היגרו לבלגיה בשנות ה-20 ממזרח אירופה ואחרים נמלטו מרדיפות בגרמניה הנאצית, וכתוצאה מכך, רק מיעוט קטן (6%) היו בעלי אזרחות בלגית.
באוקטובר 1940, כחמישה חודשים לאחר הפלישה הגרמנית לבלגיה וכיבוש בלגיה על ידי גרמניה הנאצית, העביר הממשל הצבאי הגרמני שורה של חוקים אנטי-יהודיים. ועדת המזכ"לים הבלגית (אנ') סירבה בתחילה לשתף פעולה בביצוע פעולות אנטי-יהודיות, אך בהמשך בצעה את הנחיות הגרמנים בנושא. הממשל הגרמני החל לתפוס עסקים בבעלות יהודית וסילק יהודים מתפקידים בשירות המדינה. באפריל 1941, ביוזמת אנשי האס אס, פלשו משתפי פעולה פלמיים לשני בתי כנסת באנטוורפן ושרפו את ביתו של הרב הראשי. הגרמנים יצרו יודנרט במדינה, Association des Juifs en Belgique (AJB; "איגוד היהודים בבלגיה"). בשנת 1942 הסלימה רדיפת יהודי בלגיה, כחלק מהפתרון הסופי. ממאי 1942 נדרשו יהודים לענוד את הטלאי הצהוב כדי לסמן אותם בציבור. הגרמנים החלו לגרש יהודים למחנות ריכוז בגנרלגוברנמן (החלק הכבוש בפולין) באמצעות רשימות שהוכנו על ידי ה-AJB. יהודים שנבחרו מהרשימות נדרשו להופיע במחנה המעבר מכלן; לאחר מכן גורשו בטרנספורטים למחנות ריכוז והשמדה, לרוב הגדול לאושוויץ.
בין אוגוסט 1942 ליולי 1944 גורשו מבלגיה כ-25,000 יהודים וכ-350 צוענים; יותר מ-24,000 נרצחו לפני שחרור המחנות על ידי בעלות הברית. כמו כן, 5,900 יהודים שנמלטו מבלגיה גורשו ממחנה דרנסי שבצרפת למחנות המוות. בסך הכל נרצחו בשואה כ-29,000 יהודים מבלגיה, מתוך כ-75,000 יהודים שהיו בבלגיה לפני השואה - כ-44% מיהודי בלגיה.
החל משנת 1942 גברה ההתנגדות בקרב האוכלוסייה הלא יהודית ליחס כלפי היהודים בבלגיה. בסוף הכיבוש היו מוסתרים אלפי מבוגרים וילדים יהודים בבלגיה; חלקם במוסדות רשמיים, אחרים במוסדות הכנסייה ובתים פרטיים. רבים נעזרו בוועד להגנת היהודים בבלגיה - CDJ - שסיפק מזון ומקלט ליהודים מסתתרים. חלקם של היהודים שהסתתרו הצטרפו להתנגדות המזוינת. באפריל 1943 תקפו אנשי מחתרת את הטרנספורט העשרים לאושוויץ והצליחו להציל 17 מהמגורשים, רבים נוספים נמלטו בכוחות עצמם.
רקע > יהדות בלגיה

יהודי בלגיה הראשונים היו אנוסים מספרד ופורטוגל שהגיעו במאה ה-16. אשכנזים החלו להגיע עם כיבושה של בלגיה בידי אוסטריה ב-1713. במאה ה-17 כבר הייתה באנטוורפן קהילה גלויה למחצה, וב-1831, בעת הקמתה של בלגיה העצמאית, קיבלו 1000 יהודיה שוויון זכויות. לקראת סוף המאה ה-19 החל מספרם לגדול בהתמדה. יהודים רבים הגיעו לשם בדרכם ממזרח אירופה לעולם החדש ולפיכך לא הייתה הקהילה יציבה בגודלה ובמוסדותיה. מתוך כ-8.5 מיליון בלגים, היו בבלגיה רק כ-10,000 יהודים לפני מלחמת העולם הראשונה. בין המלחמות הייתה הגירה יהודית משמעותית לבלגיה. בשנת 1930 עלה מספר יהודי בלגיה ל-50,000 - וב-1940 - בין 70,000 ל-75,000. מרבית המהגרים היהודים החדשים הגיעו ממזרח אירופה ומשטחי הרייך (גרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה), ונמלטו מאנטישמיות ועוני במדינות מולדתם. אוכלוסיית הצוענים בבלגיה באותה עת הייתה בערך 530. מעטים מהמהגרים היהודים זכו באזרחות בלגית, לא היו חברים בקונסיסטוריה הרשמית ודיברו יידיש, וחלקם לא דיברו צרפתית או הולנדית. קהילות יהודיות התפתחו בשרלרואה, לייז', בריסל ובעיקר אנטוורפן, שם התגוררו יותר ממחצית היהודים בבלגיה.
רקע > דת ואנטישמיות

לפני המלחמה אוכלוסיית בלגיה הייתה ברובה קתולית. כ-98 אחוז מהאוכלוסייה הוטבלו וכ-80 אחוז מהנישואין נערכו בטקסים קתוליים מסורתיים. מבחינה פוליטית נשלטה המדינה על ידי המפלגה הקתולית הבלגית (אנ').
בין המלחמות עלתה הפופולריות של מפלגות הסדר החדש הפשיסטי בבלגיה. אלה היו מיוצגים בעיקר על ידי Vlaams Nationaal Verbond - VNV; "האיחוד הלאומי הפלמי" וכן Verdinaso ו-De Vlag בפלנדריה ומפלגת Rex בוולוניה. שתי המפלגות הפלמיות תמכו ביצירת Dietse Natie ("מדינת הולנד הגדולה") שממנה יוחרגו יהודים. מפלגת Rex שהאידאולוגיה שלה התבססה על הפשיזם הנוצרי, הייתה אנטישמית במיוחד. VNV וגם Rex נערכו תחת סיסמאות אנטישמיות לבחירות 1938. עמדתם גונתה רשמית על ידי הרשויות בבלגיה, אך דמויות בולטות, בהן המלך לאופולד השלישי, נחשדו כאנטישמיות. מיוני 1938 גורשו לגרמניה מהגרים יהודים בלתי חוקיים שנעצרו על ידי המשטרה הבלגית, עד שגינוי ציבור גרם להפסקת הנוהג לאחר ליל הבדולח, בנובמבר 1938. בין 1938 לפתיחת המלחמה בספטמבר 1939, ועם הירידה בהשפעת המפלגות הפשיסטיות בבלגיה, החלה המדינה לקבל יותר פליטים יהודים, כולל 215 פליטים מהאוניה סנט לואיס שלא ניתן להם להיקלט בשום מדינה אחרת.
רקע > הפלישה והכיבוש הגרמניים

החל משנת 1936, שבה בלגיה על מדיניות הנייטרליות שלה. אף על פי שהצבא הבלגי גויס בשנת 1939, המדינה הייתה מעורבת במלחמה רק מ-10 במאי 1940, אז פלשה אליה גרמניה הנאצית. לאחר מערכה שנמשכה 18 יום, נכנע הצבא הבלגי ב-28 במאי. בלגיה, יחד עם המחוז הצרפתי נור-פה דה קאלה, אוגדו יחד תחת המינהל הצבאי הגרמני של בלגיה וצפון צרפת (Militärverwaltung in Belgien und Nordfrankreich). בלגיה הייתה תחת כיבוש צבאי, ובתחילה הייתה תחת שליטת הוורמאכט ולא המפלגה הנאצית או האס אס. ביולי 1944 הוחלף הממשל הצבאי בממשל אזרחי (Zivilverwaltung), מה שהגדיל מאוד את כוחם של הארגונים הקיצוניים במפלגה הנאצית וכן האס אס בבלגיה עד לשחרור בידי בעלות הברית בספטמבר 1944.
השואה > אפליה ורדיפה מוקדמת, 1940–1941

ב־23 באוקטובר 1940 אימץ המינהל הצבאי הגרמני לראשונה חקיקה אנטי-יהודית. החוקים החדשים, בדומה לחוקי נירנברג שאומצו בגרמניה בשנת 1935, חפפו חקיקה דומה בהולנד ובצרפת. החוקים של 28 באוקטובר אסרו על יהודים לעסוק במקצועות מסוימים (כולל שירות המדינה) ואילצו יהודים להירשם בעירייתם המקומית. באותו תאריך הודיע הממשל הגרמני על הגדרת היהודי. חנויות או עסקים בבעלות יהודית היו חייבים להיות מסומנים על ידי שלט בחלון, ונרשמו נכסים כלכליים בבעלות יהודית. מיוני 1940 נערכה בלייז' רשימת בתי עסק יהודיים.
בשנת 1940 החלה ממשלת גרמניה לחסל עסקים יהודיים. חלקם הועברו לבעלות גרמנית בתהליך המכונה אריזציה. כ-6,300 עסקים בבעלות יהודית חוסלו לפני 1942, ו-600 עברו אריזציה. בהחרמות גויסו כ-600 מיליון פרנק בלגי, הרבה פחות מהצפוי.
בין 28 באוקטובר 1940 ל-21 בספטמבר 1942 הוכרזו על ידי המינהל הצבאי 17 תקנות אנטי-יהודיות.
השואה > אפליה ורדיפה מוקדמת, 1940–1941 > איגוד יהודי בלגיה

"איגוד יהודי בלגיה" (Association des Juifs en Belgique - AJB (צר')) היה יודנרט ארצי שנוצר על ידי הגרמנים לצורך ניהול האוכלוסייה היהודית בבלגיה מנובמבר 1941 ואילך. אף על פי שהגרמנים שלטו באיגוד, נוהל האיגוד על ידי יהודים ואפשר לנאצים לטפל ביהודים הבלגים כיחידה אחת. ה-AJB מילא תפקיד מרכזי ברישום היהודים במדינה. בסך הכל נרשמו 47,000 יהודים ב-AJB. מספר זה מייצג רק חלק מכלל האוכלוסייה היהודית, נתון שמשקף במידה מסוימת את חוסר האמון שהפגינה הקהילה כלפי הארגון. היה זה הנתון נמוך מזה שהציג אדולף אייכמן כמספר היהודים בבלגיה בוועידת ואנזה בינואר 1942.
במהלך הגירושים נעצרו כ-10,000 יהודים בהתבסס על רישומם ב-AJB. ה-AJB, בפיקוח הדוק של משטרת הביטחון והאס-דה, הייתה אחראית על ניהול מחנה המעבר במכלן. ה-AJB מילאה תפקיד מרכזי בשכנוע היהודים להתייצב מרצון לגירוש, אם כי לא ברור אם ידעה מה הגורל המצפה למגורשים. החל משנת 1942, במקביל להתנקשות ברוברט הולצינגר, מנהיג ה-AJB, ירד האמון באיגוד והוא נתקל בחשדנות גוברת.
לאחר המלחמה הועמדו לדין מנהיגי ה-AJB באשמה של שותפות בשואה אך זוכו.
השואה > הקצנה, 1942-1941 > פוגרום אנטוורפן וטלאי צהוב

ב־14 באפריל 1941, לאחר שצפה בסרט התעמולה הגרמני "היהודי הנצחי", יחידות פלמיות צבאיות למחצה ביצעו פוגרום באנטוורפן. המון חמוש במוטות ברזל תקף ושרף שני בתי כנסת בעיר והשליך את ספרי התורה לרחוב. לאחר מכן תקף את ביתו של הרב מרדכי רוטנבורג, רבה הראשי של העיר. המשטרה וכיבוי האש הוזעקו, אך הרשויות הגרמניות אסרו עליהם להתערב.
ענידת טלאי צהוב נאכפה מ-27 במאי 1942. בגרסה הבלגית הייתה אות שחורה "J" ("Juif" בצרפתית ו-" Jood" בהולנדית) במרכז מגן דוד צהוב. המגן-דוד היה צריך להיות מוצג באופן בולט על הלבוש החיצוני כשהאדם היה בפומבי והוטלו עונשים קשים על אי-ציות. הגזירה עוררה זעם ציבורי בבלגיה. תוך סיכון אישי, חלק מהממונים ברשויות האזרחיות בבלגיה - בבריסל ובלייז' - סירבו להפיץ את הטלאי וכך אפשרו ליהודים רבים להרוויח זמן על מנת למצוא מסתור.
הרשויות הגרמניות באנטוורפן ניסו לאכוף את ענידת הטלאי בשנת 1940, אך המדיניות לא יושמה. אזרחים לא-יהודים מחו וחלקם ענדו סרטי זרוע.
השואה > גירוש והשמדה, 1942–1944

מאוגוסט 1942 החלו הגרמנים לגרש יהודים באמצעות "גיוס לעבודה" במפעלים גרמנים כעילה לגירוש. היו יהודים שהגיעו מרצונם אך על רובם נכפה מעצר. בהמשך המלחמה הסתמכו הגרמנים יותר ויותר על המשטרה כדי לעצור יהודים בכוח.
השיירה הראשונה מבלגיה, שנשאה יהודים חסרי אזרחות, עזבה את מחנה המעבר מכלן לאושוויץ ב-4 באוגוסט 1942 ובעקבותיהם יצאו טרנספורטים אחרים. הרכבות הללו יצאו למחנות ההשמדה במזרח אירופה. בין אוקטובר 1942 לינואר 1943 הופסקו הגירושים באופן זמני; עד אז גורשו 16,600 יהודים ב-17 טרנספורטים. כתוצאה מהתערבותה של המלכה האם אליזבט, המגורשים בגל הראשון הזה לא היו אזרחים בלגים. בשנת 1943 התחדשו הגירושים. עד אז, כמעט 2,250 מיהודי בלגיה גורשו כפועלים בכפייה עבור ארגון טודט, ובמסגרתו פעלו עם קבוצת הנדסה אזרחית וצבאית, שעסקה בבניית החומה האטלנטית בצפון צרפת.
בספטמבר פשטה יחידת סייענים מתנדבים פלמים על בתים כדי לתפוס חפצי ערך וחפצים אישיים כשתושביהם התכוננו להתייצב במחנה מעבר. באותו חודש גורשו יהודים בעלי אזרחות בלגית לראשונה. יחידת בסייענים הסתמה על רשתות של מודיעים, ושילמו בין 100 ל-200 פרנק בלגי עבור כל אדם שהוסגר. לאחר המלחמה הצהיר משתף הפעולה פליקס לאוטרבורן במשפטו כי 80 אחוז מהמעצרים באנטוורפן נעשו לאור מידע של מלשינים בתשלום. 6,000 יהודים גורשו בשנת 1943, ועוד 2,700 ב-1944.
באנטוורפן גורשו 67 אחוז מהיהודים. בבריסל 37 אחוז, בלייז' 35 אחוז ובשרלרואה 42 אחוז. היעד העיקרי של הטרנספורטים היה אושוויץ. שילוחים היו גם למחנות הריכוז בוכנוואלד ורוונסבריק, וכן למחנה הריכוז ויטל בצרפת.
בסך הכול גורשו מבלגיה 25,437 יהודים. רק 1,207 מהם שרדו את המלחמה. בין המגורשים שנרצחו היה האמן הסוריאליסטי פליקס נוסבאום בשנת 1944.
שיתוף פעולה בלגי בשואה

חברי מפלגות פוליטיות בלגיות ניסו לסייע בגירוש היהודים. אגודה המכונה La Défense du Peuple / Volksverwering ("ההגנה העממית") הוקמה כדי לקבץ אנטישמים בלגים ולסייע בגירוש. בשלבים הראשונים של הכיבוש פעלו למען חוקים אנטי-יהודיים חריפים יותר. מפלגות Rex ו-VNV פרסמו באופן שגרתי מאמרים אנטישמיים בעיתוניהם המפלגתיים.
המדיניות של הרשויות האזרחיות הבלגיות (במיוחד המשטרה והז'נדרמריה) לא הייתה אחידה. חלקם סייעו לשלטונות הגרמנים במעצרי יהודים, באנטוורפן במיוחד. הם סייעו לשרות העבודה הבלגי על גיוסם של יהודים לעבודות כפייה בצרפת בשנת 1941 וסייעו באיסוף היהודים באוגוסט 1942 לאחר שבמקרה אחד, משטרת הביטחון והאס-דה איימו לכלוא אנשי משטרה מקומיים במבצר ברנדונק. מחוץ לאנטוורפן כפו לעיתים הגרמנים על המשטרה הבלגית להתערב ולסייע במעצר יהודים. כחמישית מהיהודים שנעצרו בבלגיה נעצרו על ידי המשטרה הבלגית.
התנגדות בלגית לרדיפות היהודים

ההתנגדות הבלגית לרדיפת היהודים התגבשה בין אוגוסט לספטמבר 1942, בעקבות החקיקה בנושא טלאי צהוב ותחילת הגירוש. עם תחילת הגירוש, השמידו פעילי מחתרת יהודים רשומות של יהודים שנערכו על ידי ה-AJB. הארגון הראשון שהוקדש במיוחד להסתרת יהודים, "הוועד להגנת היהודים בבלגיה"), הוקם בקיץ 1942 בידי תנועה המחתרת הגדולה "חזית העצמאות". על פי הערכות, הוועד הציל עד 3,000 ילדים ו-5,000 מבוגרים במציאת מקומות מסתור. הוא הפיק שני עיתוני מחתרת בשפה היידית, "אונדזער וורט" (בעל עמדה ציונית סוציאליסטית) ו"אונדזער קאמפף", "המאבק שלנו", בעל אוריינטציה קומוניסטית). בנוסף היו עוד קבוצות התנגדות מאורגנות שסיפקו תמיכה ליהודים מסתתרים. קבוצות אחרות ואנשים פרטיים היו אחראים על מציאת מקומות מסתור ואספקת מזון ומסמכים מזויפים. יהודים הצטרפו לקבוצות התנגדות מאורגנות, חזית העצמאות (Front de l'indépendance) היו פופולריות בקרב יהודי בלגיה. לקבוצת הפרטיזנים החמושים (הזרוע החמושה של חזית העצמאות) היו פעילים יהודיים רבים בבריסל.
ההתנגדות הייתה אחראית להתנקשות בחייו של רוברט הולצינגר, אחראי הכנת רשימות הגירוש, בשנת 1942. הולזינגר היה יהודי אוסטרי שנבחר על ידי הגרמנים לתפקיד. ההתנקשות הביאה לשינוי בהנהגת ה-AJB. חמישה מנהיגים יהודים, כולל ראש ה-AJB, נעצרו ונכלאו בברנדונק, אך שוחררו לאחר מחאה ציבורית. שישי גורש ישירות לאושוויץ.
באוגוסט 1942 דיווח העיתון המחתרתי De Vrijschutter כי "הם [היהודים המגורשים] נהרגים בקבוצות על ידי גז, ואחרים נהרגים בירי ממכונות ירייה."
בתחילת 1943, אחת מיחידות המחתרת שלחה את ויקטור מרטין, כלכלן באוניברסיטה הקתולית בלוון, לאסוף מידע על גורל יהודי בלגיה שגורשו באמצעות תפקידו כיסוי של חוקר באוניברסיטת קלן. מרטין ביקר במחנה לוויין של אושוויץ ודיווח על שריפת גופות במשרפות. הוא נעצר על ידי הגרמנים, נמלט והצליח לדווח על ממצאיו ל-CDJ במאי 1943.
בטירת פן הוסתרו במהלך המלחמה 87 ילדים יהודים. רוברט דה פוי ניצל את תפקידו והציל כ-900 יהודים מגירוש. על פעילותו הוא קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
התנגדות בלגית לרדיפות היהודים > ההתקפה על הטרנספורט ה-20

פעולת ההתנגדות הבלגית הידועה ביותר בשואה הייתה ההתקפה על הטרנספורט העשרים לאושוויץ. בערב 19 באפריל 1943, שלושה צעירים שלא היו אנשי מחתרת, חמושים באקדח בודד, תקפו את הטרנספורט כשעבר ליד האכט בבראבאנט הפלמית. הרכבת שהכילה יותר מ-1,600 יהודים נשמרה על ידי 16 גרמנים ממשטרת הביטחון ומהאס-דה. אנשי המחתרת השתמשו בפנס מכוסה בנייר אדום (איתות סכנה) כדי לעצור את הרכבת, ושחררו 17 אסירים מקרון אחד לפני שהתגלו על ידי הגרמנים. 200 אסירים נוספים הצליחו לקפוץ מהרכבת בהמשך המסע. שלושת אנשי המחתרת האחראים לפעולה נעצרו לפני תום הכיבוש. יורה ליבשיץ הוצא להורג וז'אן פרנקלימון ורובר מייסטריו גורשו למחנות ריכוז אך שרדו.
ההתקפה על הטרנספורט ה-20 הייתה התקיפה היחידה על רכבת גירוש מבלגיה במהלך המלחמה.
התנגדות בלגית לרדיפות היהודים > התנגדות פסיבית

רדיפת היהודים על ידי הגרמנים הביאה להתנגדות ציבורית בבלגיה. ביוני 1942 התלונן נציג משרד החוץ הגרמני בבריסל, ורנר פון ברגן, שהבלגים לא הפגינו "הבנה מספקת" של מדיניות הגזע הנאצית.
עיתון המחתרת הבלגי La Libre Belgique קרא לאזרחי בלגיה להראות את סלידתם מהמדיניות הגזענית הנאצית. באוגוסט 1942 קרא העיתון לבלגים "ברך אותם [היהודים] כשאתה עובר ברחוב! הצע להם את מושבך בחשמלית! הפגן נגד האמצעים הברברים שמופעלים נגדם. זה ירתיח את הבושים!".
אפליית יהודים הוקעה על ידי אישים רבים בבלגיה. מאוקטובר 1940 גינה הארכי-הגמון הקתולי בבלגיה, הקרדינל יוזף-ארנסט ואן רואי, את המדיניות הגרמנית ובמיוחד את החקיקה משנת 1942. ואן רואי העמיד משאבי כנסייה לצורך הסתרת יהודים, אך נמנע מגינוי פומבי של יחס הגרמנים ליהודים, עקב חששם של עמיתיו מדיכוי הכנסייה בתגובה לכך, על ידי הנאצים. ניסיונות גרמנים לערב את הרשויות הבלגיות ואת השלטון המקומי ברדיפות היהודים עוררו מחאה משנת 1942 ואילך. ועדת המזכ"לים, קבוצת עובדי מדינה בכירים בבלגיה שמונו לשם יישום דרישות גרמניה, סירבה לאכוף חקיקה אנטי-יהודית. ביוני 1942 סירבה ועידה של 19 ראשי הערים באזור בריסל רבתי לאפשר לפקידיה לחלק טלאי צהוב ליהודים במחוזותיהם. ראשי הערים, בראשות יוזף ואן דה מילברוק, שלחו מכתב מחאה על הגזירה לרשויות השלטון הגרמני ב-5 ביוני. סירוב מועצת בריסל ובהמשך סירוב מועצת העיר ליאז' להפיץ טלאים צהובים אפשר ליהודים רבים להסתתר לפני תחילת הגירוש.
באותה שנה נפגשו חברי ה-AJB עם המלכה האם אליזבת בבקשה שתתנגד לגירוש. היא פנתה למושל הצבאי של בלגיה, הגנרל אלכסנדר פון פלקנהאוזן, ששלח את אגרט רדר, סגנו וראש ההיבטים הלא צבאיים של הממשל, לברלין כדי לברר את המדיניות עם הימלר. המשרד הראשי לביטחון הרייך נענה לאליזבת והעניק לחלק מהיהודים שהיו בעלי אזרחות בלגית פטור זמני מגירוש.
מורשת וזיכרון

ניצולי שואה בלגיים בולטים כוללים את פרנסואה אנגלר, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 2013, ופול לוי, עיתונאי ידוע (שהתנצר) שהיה ממעצבי הדגל האירופי.
מאז שהתקבל חוק הכחשת השואה בשנת 1995, אין זה חוקי להכחיש או לנסות להצדיק את השואה. החוק בא בעקבות החוק הבלגי נגד גזענות, שהתקבל בשנת 1981, חוק שהביא להקמת המרכז לשוויון הזדמנויות והתנגדות לגזענות, מרכז שחוקר גזענות ואנטישמיות בבלגיה וכן מסייע לקורבנות אפליה. צריפי ברנדונק ודוסין (אתר מחנה המעבר מכלן לשעבר) נשמרים כמוזיאונים לשואה ולדיכוי הגרמני בבלגיה במהלך הכיבוש.
בשנת 2004 הנחה הסנאט הבלגי את המרכז לחקר היסטורי ותיעוד על מלחמה וחברה עכשווית (Ceges/Soma) להפיק דוח היסטורי על שיתוף פעולה בלגי בשואה. הדו"ח, שכותרתו "בלגיה הצייתנית" (La Belgique Docile / Gewillig België), פורסם בשנת 2007. הדו"ח הדגיש את שיתוף הפעולה של המשטרה והרשויות הבלגיות בגירוש היהודים.
עד שנת 2022, זכו 1,744 בלגים באות חסידי אומות העולם בגין סיכון חייהם לשם הצלת יהודים במהלך הכיבוש הנאצי.
קרוביהם של הקורבנות ביקשו פיצוי מחברת הרכבות שבבעלות המדינה SNCB, לאחר ששולמו פיצויים על ידי חברות רכבות בצרפת ובהולנד. בין 1942 ל-1943 הוציאה חברת הרכבות הבלגית 28 טרנספורטים בהוראת הגרמנים להובלת אסירים ממחנה המעבר מכלן לאושוויץ. מנהל ה-SCNB באותה תקופה היה נרסיס רולו (Narcisse Rulot) שטען כי רק שימש מוביל, ולא היה אחראי לאופי המטען שהוסע. החברה התנצלה, אך משפחות הקורבנות ממשיכות להתעקש על פיצויים.
ראו גם

תולדות היהודים בבלגיה
המוזיאון היהודי בבלגיה