דבורה סמסון
יחסה לעברה הצבאי ומסע הרצאות ציבורי

בינואר 1792, פנתה סמסון לבית המחוקקים של מדינת מסצ'וסטס בבקשה לתשלום רטרואקטיבי שנמנע הצבא מלשלם לה בגלל היותה אישה. בית המחוקקים קיבל את עתירתה והמושל ג'ון הנקוק חתם עליה. בית המחוקקים העניק לה 34 פאונד בתוספת ריבית מיום שחרורה ב-1783.
ב-1797 נסעה סמסון לפילדלפיה כדי לעתור אישית לקונגרס בבקשת קצבת נכות עקב פציעתה, אולם עתירתה זו נדחתה.
ביוני שנת 1802 יצאה סמסון לבדה למסע הרצאות במסצ'וסטס, רוד איילנד וניו יורק, מסע שארך כשנה, שבו דיברה על שירותה בזמן המלחמה, דבר שהופך אותה לאישה הראשונה שיצאה למסע הרצאות שכזה לדיבור בפני קהל. היא התניידה במרכבה פרטית ובכל עיר או עיירה אליה הגיעה, ארגנה את הופעותיה בעצמה ודאגה לרישום וניהול הוצאותיה. בהופעותיה, לאחר ששיבחה את סגולותיהם של תפקידים מגדריים מסורתיים לנשים, עזבה את הבמה, חזרה לבושה במדי הצבא שלה, וביצעה תרגילים צבאים מסובכים וקשים פיזית. במהלך המסע נפלה למשכב לעיתים קרובות, אבל למרות זאת השלימה אותו וחזרה לביתה באפריל 1803. ההערכה היא שכ-1500 איש קנו כרטיסים על מנת לראות אותה ולהקשיב לה מספרת על מעלליה כחייל, בתקופה בה "אישה ישבה בבית ותפרה, טוותה או חבצה חמאה". במסע זה חתרה הן לרווח כלכלי ממכירת הכרטיסים ולהעלאת המודעות לתרומתה כדי לעזור לה במאבקה להשגת קצבה מהמדינה, והן להצדקת גיוסה לצבא כפטריוטית. המסר היה מורכב, כיוון שבמקביל לגאוותה במעשיה גם התנצלה בפני הקהל על חריגתה מהנורמות החברתיות בהתחזותה לגבר. אבל אפילו בעזרת ההכנסות מההרצאות הללו, בעלה והיא לא הצליחו לשלם את כל הוצאות המשפחה. גם עשרות שנים לאחר מכן, הופעה של אשה בציבור ונאום בציבור הייתה דבר חריג ולא מקובל, והמאבק למען הזכות של נשים לנאום בציבור (או צורות ביטוי אחרות כמו כתיבה בעיתון או הוצאת ספר) נחשב אחד המאבקים המוקדמים והקשים ביותר שנשים פמיניסטיות מערביות קידמו החל מאמצע המאה ה-19.
לעיתים קרובות נאלצה ללוות כסף ממשפחתה ומאחד מחבריה הטובים, פול רוויר, הידוע בשל "רכיבת החצות" שלו. רוויר גם כתב מכתבים לפקידי ממשל בשמה וביקש להעניק לה קצבה בגין שירותה הצבאי ובגין פציעתה. מעולם עד אותו זמן לא שולמה פנסיה צבאית לאישה, אבל רוויר כתב: "נאלצתי לברר את מצבה מאז שהיא עזבה את התחפושת הגברית ואת מדי החיילים למען הלבוש ההגון יותר של מגדרה... אנושיות וצדק מחייבים אותי לומר, שכל אדם שאיתו שוחחתי עליה, ואלו לא מעטים, מדבר עליה כאישה עם כישרונות, מוסר, אישה נאמנה ואם אוהבת".
ב-11 במרץ 1805 אישר הקונגרס את הבקשה וכלל את סמסון ברשימת מקבלי קיצבת הנכות של מסצ'וסטס, בשיעור של ארבעה דולר לחודש.
ב-22 בפברואר 1806 כתבה סמסון שוב לרוויר וביקשה הלוואה של עשרה דולרים: "חוסר היכולת שלי ושל בני גורם לי שוב לבקש את טובתך לטובתנו על אף שאני, בהכרת תודה, מודה שזה מעורר רגשות ואני מסמיקה מהמחשבה על קבלת תשעים ותשע טובות - הנסיבות שלי מחייבות שאבקש את המאה." רוויר שלח את עשרת הדולרים. ב-1809 היא שלחה עצומה נוספת לקונגרס, וביקשה לשנות את קצבת הנכות שלה כך שתתחיל משחרורה ב-1783. אילו אושרה עתירתה, היא הייתה זוכה לפיצוי של 48.00 דולר לשנה למשך 20 שנה, סכום כולל של 960 דולר (בהתחשב באינפלציה, שקול לכ-13,800 דולר במונחי 2016). עתירתה נדחתה בתחילה, אך כשהגיעה שוב בפני הקונגרס ב-1816 אושר סכום גדול יותר של 76.80 דולר לשנה, שהסתכם לכ-1,540 דולר (כ-22,000 דולר במונחי 2016). בסכום זה היא הצליחה להחזיר את כל הלוואותיה ולשפץ את המשק המשפחתי.
באחרית ימיה, בסביבת 1820, השתנתה עמדתה והיא הפסיקה לדבר על עברה מחשש שתגרום למבוכה ציבורית. ההיסטוריון יאנג משער שהסיבה לכך נעוצה בתגובת הנגד (backlash) שהתפתחה אל מול השינויים המהירים והרדיקליים שהיו באותה תקופה. ייתכן שתגובה זו כללה גם ניסיון לקבע את התפקידים המגדריים על מנת שישמשו כנקודת אחיזה לחברה האמריקאית בתוך המציאות המשתנה..