stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברזיל ההולנדית
ממשל תחת מאוריץ

מאוריץ טען כי תמיד אהב את ברזיל בגלל יופייה ואנשיה, ותחת שלטונו, המושבה שגשגה. חסותו על ציירי תור זהב ההולנדי, כגון אלברט אקהאוט ופרנס פוסט, לתאר את העושר של ברזיל, הביא ליצירת עבודות ציור המראות גזעים שונים, נופים, וטבע. הוא גם הזמין חוקרי טבע ג'יאורג' מארקגרפ ווילם פיסו לברזיל. הם אספו ופרסמו כמות עצומה של מידע על ההיסטוריה הטבעית של ברזיל, וכתוצאה מכך התפרסם בשנת 1648 הספר החשוב Historia Naturalis Brasiliae, קובץ הידע האירופי הראשון המאורגן על יבשת אמריקה, שהשפיע רבות על חוגים מדעיים אירופיים מלומדים במשך למעלה ממאה שנה.
הוא ארגן צורה של שלטון מקומי על ידי יצירת מועצות עירוניות ומועצות כפריות עם חברים הולנדים וגם ברזילאים פורטוגזיים לייצוג האוכלוסייה.
באמצעות אלה החל לחדש את פני המדינה עם רחובות, גשרים וכבישים ברסיפה. באי אנטוניו ווז הוא ייסד את העיירה מאוריצסטאד (הידועה גם בשם מאוריצ'יה) שם הקים מצפה כוכבים אסטרונומי ותחנה מטאורולוגית, שהיו הראשונות שנוצרו על ידי האירופאים ביבשת אמריקה.
בשלטונו של מאוריץ הוגברה ההגנה ליהודי ברזיל שנדחו בעבר. הוא התיר ליהודים לשעבר (האנוסים) שנאלצו להתנצר לחזור לאמונתם הקודמת. נוצרים לא-קתולים, כמו קלוויניסטים, הורשו גם הם להחזיק באמונתם כחלק מהסובלנות הדתית. יתר על כן, הרוב הקתולי בברזיל ההולנדית הורשה להחזיק את אמונתם בחופשיות, בתקופה בהיסטוריה בה היו סכסוכים דתיים קיצוניים כמו מלחמת שלושים השנה בין קתולים לפרוטסטנטים. כך נוצר החוק החדש של ברזיל ההולנדית בהסכם השלום שנחתם לאחר כיבוש פאראיבה. המסדרים הנזירים הפרנציסקנים, הכרמליטים והבנדיקטינים היו די בולטים במושבה הפורטוגזית לשעבר. הם גם הורשו לשמור על כל הכנסיות והמנזרים שלהם ואיפשרו להטיף לקתוליות בקרב האוכלוסייה.
אוכלוסיית ברזיל ההולנדית.

אף על פי שהיו מהגרים הולנדים בברזיל, רוב האוכלוסייה הייתה פורטוגזית ילידת ברזיל, עבדים אפריקאים וילידים. השלטון ההולנדים היווה את שכבת-העל החברתית מעל החברות שהיו קיימות קודם. המושבה של ברזיל ההולנדית התקשתה למשוך מתיישבים הולנדים להגר ולהתיישב בברזיל, שכן האטרקציה העיקרית של המושבה הייתה העושר הקיצוני שניתן היה להשיג מההתחלה במטעי סוכר, מכיוון שהיא הייתה בין יצואני הסוכר הגדולים לאירופה באותה תקופה. המצב הזה קשור ככל הנראה ביכולת לרכוש עבדים אפריקאים, ורק גברים עשירים יכלו להרשות לעצמם להתחיל להחזיק מטע סוכר. היה גם סיכון משמעותי מאוד עם מחלוקת גבולות והתכתשות עם הפורטוגזים באזורי ברזיל שעדיין היו בשליטתם ונאמנותם של הברזילאים הפורטוגלים המקומיים למושבה ההולנדית. מרבית ההולנדים המועסקים בחברת הודו המערבית ההולנדית, חזרו להולנד לאחר שפוטרו מתפקידם ולא נשארו לשבת בקולוניה. לפיכך, ההולנדים היו מיעוט ששלט באוכלוסייה פורטוגזית ילידת ברזיל.
המתיישבים ההולנדים חולקו לשלוש קבוצות נפרדות: הראשונה של חיילים, ביורוקרטים שהועסקו על ידי חברת הודו המזרחית. הקבוצה השנייה של מתנחלים הולנדים שהיו לרוב חיילים לשעבר, אך החליטו להתיישב כחקלאים. קבוצה שלישית כללה הולנדים אשר עזבו את הולנד למצוא חיים חדשים כסוחרים. קבוצה זו הייתה החשובה ביותר מבחינה כלכלית בניו הולנד מכיוון שרוב המסחר היה בשליטתם.
סופה של ברזיל ההולנדית > יציאת מאוריץ

בשנת 1640 הכריז ז'ואאו, הדוכס השמיני מברגנסה, על עצמאות פורטוגזית מספרד, וסיים את האיחוד האיברי בן ששים השנים בין ספרד לפורטוגל. כתוצאה מכך, האיום של התערבות ספרדית נוספת נגד ברזיל ההולנדית פחת, מכיוון שברזיל במקור נותרה מושבה פורטוגזית. בשנים 1641–1642 חתם המשטר הפורטוגלי החדש על הפסקת אש עם ההולנדים, והפסיקו פעולות איבה באופן זמני, אך ההולנדים נשארו בברזיל. בשנת 1643 צייד יוהאן מאוריץ את משלחתו של הנדריק ברואר, שניסה ללא הצלחה להקים מאחז הולנדי בדרום צ'ילה. בשנת 1644, מרכז חברת הודו המערבית ההולנדית, קרא ליוהאן מאוריץ לחזור לאירופה בניסיון לקצץ בהוצאות הצבאיות, לאחר הפסקת פעולות האיבה.
סופה של ברזיל ההולנדית > חיסול פעולת חברת הודו המערבית ההולנדית בברזיל

שנה לאחר שהוזמן מאוריץ על ידי מועצת החברה, WIC התמודדה עם התקוממות גדולה של בעלי חוות פורטוגזיות ביוני 1645. החוות הפורטוגליות סביב פרנמבוקו מעולם לא קיבלו את שלטונה של הולנד, והן התמרמרו גם על הריביות הגבוהות שגבו ממלווים ההולנדים בגין הלוואות לבנייה מחדש של מטעיהן לאחר הכיבוש ההולנדי הראשוני. באוגוסט, הם התמרדו וגברו על כוחות ההולנדים בקרב קל שהיה מחוץ לרסיפה, ובכך למעשה סיימו את השליטה ההולנדית במושבה. עד שנת 1646, ה-WIC שלטה רק בארבעה מאחזים לאורך החוף הברזילאי, והראשון בהם הייתה רסיפה.
באביב 1646 שלחו ההולנדים משלחת לעזרת רסיפה המורכבת מ-20 אוניות עם 2,000 איש, ובכך זמנית עיכבה את נפילת העיר. באירופה, קריסת ברזיל ההולנדית האיצה את המאמצים ההולנדים לסיים את הסכסוך רב השנים שלה עם ספרד. באוגוסט 1647 נציגים מהפרובינציה של זילנד ההולנדית (המחוז הדרומי בהולנד) נרתמו לשלום מונסטר שסיים את המלחמה עם ספרד. בתמורה, זילנד קיבלה הבטחות משאר המחוזות ההולנדים לתמוך במשלחת עזרה שנייה וגדולה יותר לכיבוש ברזיל. המסע השני מהולנד לברזיל, כלל 41 אוניות עם 6000 איש, הפליג ב־26 בדצמבר 1647.
בברזיל, ההולנדים כבר נטשו את עמדותיהם ב־13 בדצמבר 1647. כוח ההולנדי החדש הגיע מאוחר לרסיפה. באפריל 1648 חיסלו הפורטוגלים את כוח המשלוח בקרב הראשון בגוארראפס - קרב שהתנהל מחוץ לרסיפה. הפורטוגזים שלחו ארמדה של 84 אוניות, כולל 18 אוניות מלחמה כדי לכבוש את רסיפה מחדש. בפברואר 1649, הפורטוגלים שוב הביסו את ההולנדים בקרב השני על גוארארפס. לאחר לחימה קשה, הפורטוגלים נכנסו בניצחון לעיר וההולנדים שנותרו נדחקו מברזיל.
ההולנדים איבדו לבסוף את השליטה ברסיפה ב־28 בינואר 1654, והשאירו לפורטוגלים את מושבת ברזיל שלהם ושמו קץ לניו הולנד.
גם ההולנדים וגם הפורטוגזים השתמשו בעבדים אפריקנים בסכסוך, לעיתים תוך הבטחה לחופש ללחימה. בצד הפורטוגלי, שם אחד בולט בהיסטוריה, הנריקה דיאס, שזכה למעמד אצילי על ידי המלך, אך לא קיבל תואר אבירות במסדר המשיח כפי שהובטח.
לאחר מכן

בעקבות הניצחון על ההולנדים, הפורטוגזים גמרו ״חשבונות״ עם עשרות מקומיים שתמכו בהולנדים. היו מתחים בין פורטוגזים שברחו מהאזור שהיה תחת הכיבוש לבין אלה שחיו תחת הכיבוש ההולנדי. החוזרים ניסו להתדיין כדי להחזיר לעצמם את הנכסים שנטשו, שבאזור זה המייצר סוכר כולל מזקקות סוכר ומבנים אחרים וכן שדות קנים. ההתדיינות נמשכה שנים.
לסכסוך בצפון מזרח ברזיל היו השלכות כלכליות קשות. שני הצדדים נהגו במדיניות אדמה חרוכה ששיבשה את ייצור הסוכר, [3] והמלחמה הסיטה את השקעת הכספים הפורטוגלים בכלכלה הקולוניאלית. לאחר המלחמה נאלצו הרשויות הפורטוגזיות להוציא את הכנסות המס שלהן על בנייה מחדש של רסיפה. תעשיית הסוכר בפרנמבוקו מעולם לא התאוששה לחלוטין מזמן הכיבוש ההולנדי, לאחר מכן עבר מרכז ייצור בסוכר לבאהיה .
בינתיים, האיים הקאריביים הבריטיים, הצרפתיים והולנדיים הפכו למתחרים עיקריים בסוכר הברזילאי בגלל עליית מחירי הסוכר בשנות ה-30 של המאה ה-17 וה-40 של המאה ה-17. לאחר שה- WIC פינתה את פרנמבוקו, הביאו ההולנדים את מומחיותם ואת הונם לקריביים. בשנות ה-30 של המאה ה-17 סיפקה ברזיל 80% מהסוכר שנמכר בלונדון, ואילו לאחר מכן היא סיפקה רק 10% עד שנת 1690. המושבה הפורטוגזית של ברזיל לא התאוששה כלכלית עד גילוי הזהב בדרום ברזיל במהלך המאה ה-18.
התקופה ההולנדית בברזיל הייתה "סוגריים היסטוריים עם מעט עקבות מתמשכים" בתחום החברתי. עם זאת, קיימת הנצחה אמנותית הולנדית של החיים בברזיל, השאירה תיעוד חזותי חשוב של אנשים ומקומות ברזילאים במאה ה-17.
הסכם השלום

שבע שנים לאחר כניעתה של רסיפה, נחתם הסכם שלום בין הרפובליקה ההולנדית לפורטוגל. לפי ההסכם, שכונה אמנת האג (1661) נקבע כי פורטוגל תשלם כספים במשך תקופה של 16 שנים על מנת לעזור להולנדים להתאושש מההפסדים בברזיל.
לקריאה נוספת

Barlaeus, The History of Brazil Under the Governorship of Count Johan Maurits of Nassau, 1636-1644. Gainesville: University of Florida Press 2011.
Boxer, C.R., The Dutch in Brazil, 1624–1654, The Clarendon press, Oxford, 1957. ISBN 0-208-01338-5
Boogaart, Ernst Van den, et al. Johan Maurits van Nassau-Siegen, 1604-1679: A Humanitst Prince in Europe and Brazil. The Hague: Johan Maurits van Nassau Stichting 1979.
Dutra, Francis A. "Dutch in Colonial Brazil" in Encyclopedia of Latin American History and Culture, New York: Charles Scribner's Sons 1996, vol. 2, pp. 414–420.
Feitler, Bruno. "Jews and New Christians in Dutch Brazil, 1630-1654," in Richard L. Kagan and Philip D. Morgan, eds. Atlantic Diasporas. Jews, conversos, and Crypto-Jews in the Age of Mercantilism, 1500-1800. Baltimore: Johns Hopkins University Press 2009, 123-51.
Groesen, Michiel van. "Lessons Learned: The Second Dutch Conquest of Brazil and the Memory of the First," Colonial Latin American Review 20-2 (2011) 167-93.
Groesen, Michiel van, Amsterdam's Atlantic: Print Culture and the Making of Dutch Brazil, University of Pennsylvania Press, Philadelphia, 2017. ISBN 978-0-8122-4866-1
Groesen, Michiel van (ed.), The Legacy of Dutch Brazil, Cambridge University Press, New York, 2014. ISBN 978-1-107-06117-0
Israel, Jonathan I. "Dutch Sephardi Jewry, Millenarian Politics, and the Struggle for Brazil (1645-54)." In Diasporaporas Winthin a Disapora. Jonathan I. Israel, ed. Leiden: Brill 2002.
Israel, Jonathan, Stuart B. Schwartz, and Michiel van Groesen. The expansion of tolerance: religion in Dutch Brazil (1624-1654). Amsterdam University Press, 2007.
Joppien, Rüdger. "The Dutch Vision of Brazil: Johan Maurits and His Artists," in Johan Maurits van Nassau-Siegen, 1604-1679: A Humanist Prince in Europe and Brazil, ed. Ernst van den Boogaart, et al. 297-376. The Hague: Johan Maurits van Nassau Stichting, 1979.
Klooster, Wim. “The Geopolitical Impact of Dutch Brazil on the Western Hemisphere.” In The Legacy of Dutch Brazil, edited by Michiel van Groesen, 25-40. Cambridge: Cambridge University Press, 2015.
Novinsky, Anita. “A Historical Bias: The New Christian Collaboration with the Dutch Invaders of Brazil (17th Century).” In Proceedings of the 5th World Congress of Jewish Studies, II.141-154. Jerusalem: World Union of Jewish Studies, 1972.
Parker, Geoffrey (1976). "Why Did the Dutch Revolt Last Eighty Years?". Transactions of the Royal Historical Society. 26.
Schmidt, Benjamin, Innocence Abroad: The Dutch Imagination and the New World, 1570-1670, Cambridge: University Press, 2001. ISBN 978-0-521-80408-0
Wiznitzer, Arnold. Jews in Colonial Brazil. New York: Columbia University Press, 1960.
האימפריה הגאלית

| --- | --- |

 
 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 :  Emperor of the Gallic Empire
 שפה נפוצה:  לטינית
 עיר בירה:  קלן, טריר
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  מרד האימפריה הרומית
 מרד ברומא:  260
 פירוק:  כיבוש על ידי האימפריה הרומית
 כיבוש רומי:  274
 
האימפריה הגאלית (לטינית: Imperium Galliarum; ידועה גם כקיסרות הגאלית) הוא הכינוי המודרני לחלק מהאימפריה הרומית שהתנתק ממנה ושלט על רוב צרפת (גאליה) בלגיה ולוקסמבורג (בלגיקה) ובמידה חלקית גם על אנגליה, ויילס (בריטניקה) ספרד ופורטוגל (היספניה) בין השנים 260 ל-274.
היסטוריה > שלטונו של פוסטומוס

פוסטומוס, קיסרה הראשון של האימפריה קבע את בירתו ב-קולוניה קלאודיה (כיום קלן) והקים שם מבנה שלטוני זהה לזה של רומא. הוא יסד סנאט מהמשפחות האצילות של האזורים שבשליטתו, הקים אספת עם ומינה שני קונסולים כל שנה. הוא הדף את הניסיון של הקיסר גליאנוס לאחד את האימפריה ב-263. ב-268, אחד ממפקדיו מרד נגדו והכריז על עצמו קיסר בעיר מוגונטיאקום (דהיום מיינץ). פוסטומוס הצליח לנצחו, אבל נרצח בידי חייליו, ייתכן שבגלל שלא נתן להם להחריב את העיר.
היסטוריה > לאחר פוסטומוס

לאחר פוסטומוס, איבדה האימפריה את כוחה והידרדרה למלחמות אזרחים. ספרד ולאחריה גם בריטניה פרשו מאימפריה והשלטון הפנימי היה לא יציב. מכת המוות ניתנה על ידי קיסר רומא אורלנוס בשנת 274 כחלק ממאמציו (המוצלחים) לאחד את האימפריה.
קיסרי האימפריה

| שם הקיסר | שנות שלטון | הערות |
| --- | --- | --- |
| פוסטומוס | 260-268 | מייסד האימפריה |
| ליליאנוס (laelianus) | 268 | טוען לכתר |
| מריוס | 268 |  |
| ויקטורינוס | 268-270 |  |
| דומיטיואנוס | 271 | טוען לכתר |
| טטריקיוס הזקן | 270-274 |  |
| טטריקיוס הצעיר | 270-274 | בנו של טטריקיוס הזקן. קיסר (במובן של דרגה מתחת לאוגוסטוס) |
| פאוסטינוס | 273-274 | טוען לכתר |
הקונסולים

| שם הקונסול | שם הקונסול | שנה |
| --- | --- | --- |
| פוסטומוס | לא ידוע | 260 |
| פוסטומוס | לא ידוע | 261 |
| לא ידוע | לא ידוע | 262 |
| לא ידוע | לא ידוע | 263 |
| לא ידוע | לא יודע | 264 |
| פוסטמוס | לא ידוע | 265 |
| פוסטומוס | לא ידוע | 266 |
| לא ידוע | לא ידוע | 267 |
| פוסטמוס | ויקטורינוס | 268 |
| לא ידוע | לא ידוע | 269 |
| ויקטורינוס | סקונטוס | 270 |
| טטריקיוס | לא ידוע | 271 |
| טטריקיוס | לא ידוע | 272 |
| טטריקיוס | לא ידוע | 273 |
נוסף עליהם, ישנם מספר קונסולים ששנות שלטונם אינן ידועות
מפה של האימפריה הרומית בתחילת העשור השמיני של המאה השלישית. בצהוב ממלכת תדמור, בירוק האימפריה הגאלית, באדום האימפריה הרומית
בנדין

בֶּנְדִין (בפולנית: Będzin, בנדז'ין; בגרמנית: Bendzin, Bendsburg; ביידיש: בענדין) היא עיר בחבל זגלמביה שבדרום פולין. עד השואה הייתה המרכז היהודי של חבל זגלמביה.
תולדות העיר

על פי ממצאים ארכאולוגיים, ראשיתה של העיר בימי הביניים המוקדמים. אזכור ראשון של בנדין ככפר הוא משנת 1301. בנדין הפכה לעיר בשנת 1358, עת הוענקו לה זכויות מגדבורג.
עד מלחמת העולם השנייה הייתה בנדין עיר שחלק ניכר מתושביה היו יהודים, אך מרביתם נשלחו למחנה ההשמדה באושוויץ עד קיץ 1943.
נכון לשנת 2008 חיו בעיר 58,639 בני אדם.
יהדות בנדין

בנדין היא אחת מהקהילות היהודיות העתיקות בערי פולין. מדובר ביישוב יהודי שהתפתח מימי הביניים המאוחרים. ראשוני היהודים הגיעו לאזור עוד במאה ה-13, ורובם עסקו בחקלאות ובמסחר זעיר. הקהילה היהודית קמה בבנדין במאה ה-14 הודות למלך קז'ימייז' הגדול, שהעניק זכויות מיוחדות ליהודים ואפשר להם להתיישב בעיר.
בנדין הייתה עיר יהודית למחצה, וכסגן ראש העיר כיהן יהודי בשם אליעזר רובנליכט. במאה ה-19 החלה העיר להתפתח כעיר תעשייה ומסחר, היהודים לקחו חלק חשוב בהתפתחות זאת ולצדה שמרו גם על זהותם, ובנו קהילה המבוססת על האיזון בין החדש לישן. הקבוצות השונות בקהילה חיו זו לצד זו: חסידים ומתנגדים, ציונים ואנשי תנועת הבונד, משכילים, מתבוללים ויצרו קהילה ערה ותוססת.
במפקד האוכלוסין הרוסי של שנת 1897 היוו היהודים 51% מתוך 21,000 תושבי העיר, ואילו במפקד הפולני של 1921 הגיע מספר היהודים ל-17,298 וחלקם היחסי באוכלוסיית העיר עלה לכדי 62.1%. ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בבנדין 27,000 יהודים שהיוו 45% מכלל תושבי העיר.
יהדות בנדין > במלחמת העולם השנייה

ב-4 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כבש הצבא הגרמני את האזור. ב-8 בספטמבר גורשו על ידי חיילי האס אס כמה עשרות יהודים לבית הכנסת הגדול. הנאצים הציתו את המבנה על יושביו. באירוע זה נרצחו למעלה מ-40 יהודים. בסך הכל נרצחו ביום זה וביום למחרת בעיר ובסביבתה כ-600 מיהודי העיר.
בערב שריפת בית הכנסת ברחו 50 מיהודי העיירה לכנסייה הסמוכה לו. הגמון העיר מיצ'יסלב זבצקי (Mieczysław Zawadzki) הכניס בחשאי את היהודים אל תוך הכנסייה, ולאחר מכן עזר להם להימלט לטירת בנדין. לאחר מלחמת העולם השנייה הוענק למיצ'יסלב זבצקי תואר חסיד אומות העולם.
העיר, כחלק מאזור שלזיה עלית בפולין, סופח על ידי הגרמנים לרייך והשאיפה הייתה ליישב בו גרמנים מאזורים אחרים ולגרש את היהודים לגנרל גוברנמן. התוכנית התעכבה במשך יותר משנתיים בשל סכסוכים בתוך הממשל הנאצי. בשלב ראשון מונה יודנראט מקומי לעיר, אולם אחר כך הועבר הטיפול ביהודי בנדין ל"צֶ'נְטרָלָה" - יודנראט מרכזי של אזור שלזיה עילית ובראשו עמד משה מרין.
בבנדין פעלו תנועות נוער רבות, ביניהן השומר הצעיר, דרור, הנוער הציוני וגורדוניה. תנועות אלו המשיכו לפעול במהלך תקופת המלחמה, לערוך פעילות בסתר ואף הפעילו קיבוץ הכשרה במסווה של חווה חקלאית. בין מנהיגותיהן הבולטות של תנועות הנוער בעיר היו פרומקה פלוטניצקה שליחת תנועת דרור מורשה, וחייקה קלינגר חברת תנועת השומר הצעיר.
יהדות בנדין > במלחמת העולם השנייה > אפריל 1942 – תחילת גירוש יהודי העיר

באפריל 1942 הטילו הגרמנים על היודנראט את גזירת הגירושים. במועצה התקיים ויכוח האם למלא את הדרישה או לא. לבסוף הכריע ראש היודנראט משה מרין שיש למלא את המכסה, להקריב חלקים מהקהילה כדי להציל את השאר. בחודש מאי 1942 המשלוח הראשון לאושוויץ – כלל בעיקר חולים, זקנים, נתמכי סעד, נכים, ובעלי משפחות גדולות ופליטים רבים שמצאו מסתור בעיר. סה"כ שולחו כ-5,000 יהודים מהם 3,200 מיהודי בנדין. בין חודש מאי ליולי 1942 הושמדו יהודי העיירות הקטנות בסביבת בנדין.
ב-12 באוגוסט 1942 נערכה סלקציה ביהודי בנדין, שכונתה "הפונקט הגדול". ביום זה נקראו כל תושבי העיר להתייצב בנקודת ריכוז כדי להחתים מחדש את התעודות. תושבי העיר החלו לחשוש שהגרמנים טומנים להם מלכודת אך היודנראט עסק בהרגעתם, וקרא להם להתייצב ביום ובשעה המיועדים על פי ההנחיות. במשך שלושה ימים רוכזו היהודים במגרש ללא מים ואוכל ונערכה בהם סלקציה – פועלים ואנשי היודנראט הושארו בעיר, צעירים נשלחו למחנות עבודה, ומשפחות, פליטים ונתמכי סעד נשלחו ברכבות למחנות ההשמדה. משנתגלתה מטרת הסלקציה החלה מהומה, יהודים החלו לברוח ונורו, אחדים התאבדו במקום, ילדים נדרסו תחת ההמון, משפחות איבדו את יקיריהן. בסלקציה שולחו כ-5,000 מיהודי העיר לאושוויץ. ה"פונקט הגדול" היווה נקודה מעצבת עבור הקהילה היהודית וביטא את הנאמנות לשלטון היודנראט והתפיסה של "הצלה באמצעות עבודה".
יהדות בנדין > במלחמת העולם השנייה > הקמת ארגון 'לקרב' - מחתרת תנועות הנוער

ביוני 1942 הגיע לבנדין מרדכי אנילביץ' וכינס את נציגי השומר הצעיר, גורדוניה, דרור ונציגי פועלי ציון. הוא סקר בפניהם את ההתארגנות בוורשה בביאליסטוק ובווילנה. מרדכי אנילביץ' הבהיר בפני חברי התנועות בבנדין שהקרקע בוערת מתחת לרגלי היהודים בכל אדמת פולין ותבע מהם להתארגן בהתאם. במהלך שבועיים של שהותו הושג הסכם איחוד בין כל הארגונים והוקם ארגון "לקרב".
אריה ליוור מתנועת גורדוניה הועמד בראש הארגון. פעולותיה של המחתרת כללו שליחת קשריות לוורשה להעברת ידיעות, ניסיונות לחבור למחתרת הפולנית ולהשיג נשק, יציאה נגד הנהגת היודנרט אזהרת התושבים וניסיון לארגן אותם, הכנת אמצעי הגנה ובונקרים להסתתרות וכן ניסיונות להבריח תושבים אל מעבר לגבול באמצעות דרכונים מזויפים.
יהדות בנדין > במלחמת העולם השנייה > מאי 1943 הקמת גטו קמיונקה

באפריל –מאי 1943 החל ריכוז יהודי בנדין בגטו (ללא חומה וללא גדר) בפרבר קמיונקה. כל יהודי שנתפס מחוץ לגטו דינו היה מוות (שלט ברוח זו נתלה בגטו). זהו אזור עוני בו גרו בעבר צוענים, שכבות עוני ואנשי העולם התחתון. בגטו קמיונקה, רוכזו מרבית יהודי זגלמביה. הצפיפות הייתה נוראית, שלוש משפחות בדירת חדר ומטבח (10–12 נפשות). כשלושה חודשים לאחר מכן מתחיל חיסול הגטו.
יהדות בנדין > במלחמת העולם השנייה > חיסול גטו בנדין ופעולת ההתנגדות של חברי תנועות הנוער

ב-22 ביולי 1943 רוכזו יהודי בנדין בכיכר השילוחים לסלקציה בה נבחרו מאות צעירים שנשלחו למחנות עבודה וכל השאר: נשים, ילדים וזקנים שולחו לאושוויץ. מהברוטאליות שנקטו הגרמנים נורו במקום כ-100 יהודים. עדי ראייה מספרים שרבים מהמגורשים שידעו מהו יעד הנסיעה קפצו מהרכבת הנוסעת, וגופות יהודים רבים היו מוטלים זמן רב לאורך המסילה בדרך לאושוויץ. החיסול הסופי החל בתאריך 1.8.43 ונמשך כשבועיים, במהלכו שולחו כמעט כל היהודים לאושוויץ.
במהלך השבועיים של חיסול הגטו התארגנו חברי המחתרת בבונקרים ונשקם בידיהם. למחתרת החלוצית היו חמישה בונקרים, שנים לדרור, שניים לגורדוניה, ואחד לשומר הצעיר. בזמן האקציה היו הלוחמים ערוכים רק להתגוננות עצמית. עיקר הנשק היה בבונקר "המכבסה" שבו שהו מנהיגי דרור. כל שבעת מנהיגי התנועה, בראשות פרומקה פלוטניצקה, שהו בבונקר זה. הם הופתעו מעוצמת האקציה ולא הספיקו להעביר את הנשק לשאר הבונקרים. ביום הרביעי לגירוש התקרבו שני גרמנים לחלון הבונקר, חבר המחתרת ברוך גפטק בחושבו שהבונקר נתגלה, פתח עליהם באש והרג שני גרמנים. הגרמנים הקיפו את הבונקר והמטירו עליו אש עזה. הבונקר החל לעלות באש כשבתוכו עדיין נשמעו יריות. מכבי האש בעיר הוזעקו לכבות את השריפה וכשהוציאו את גופות הלוחמים מעטים מהם עוד פרפרו בין חיים למוות. כוחות הגרמנים שחיסלו את הבונקר התעללו בגופות הלוחמים שנפלו.
בין הנופלים בבונקר המפקדה היו: פרומקה פלוטניצקה, ברוך גפטק, פרומקה דולנורוזה, ציפורה בוצ'אן, חדווה ברנרד, טוביה דבורצקי ופנינה יעקובוביץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו חברי תנועת דרור לבונקר "המכבסה" וקבעו במקום לוח זיכרון להנצחת הלוחמים והמחתרת בבנדין.
פעילות של אלפרד רוסנר שהציל יהודים רבים שעבדו אצלו זכתה בהכרה.
דמויות ידועות מבנדין

הרב דוב בעריש הרציגר - רבה הראשי של בנדין, תלמידו של רבי ירמיהו ממטרסדורף. נפטר בשנת תר"ו (1846)
הרב אברהם בורנשטיין (1838-1910) - אדמו"ר ומייסד חסידות סוכטשוב, מחבר הספרים: "אגלי טל" על מלאכות שבת ושו"ת "אבני נזר"
הרב חנוך צבי הכהן לוין - אב"ד בנדין, חתנו של השפת אמת ומחבר הספר "יכהן פאר"
איסר בארי (1901-1958) - ראש הש"י בימי קום המדינה וראש מחלקת המודיעין הראשון בצה"ל
יהושע פראוור (1917-1990) - היסטוריון ישראלי, חתן פרס ישראל
הרב יצחק זילברשטיין (נולד בשנת 1934) - רב שכונת רמת אלחנן בבני ברק וחתנו של הרב יוסף שלום אלישיב
דב פרומן (1929-2016) - מקים האגודה להתנדבות ושירות לאומי
פרופ' שאול מרין (1933-2012) - היה מבכירי רופאי העיניים בישראל
דוד הפר (1903-1942) - יו"ר תנועת בית"ר בבנדין, נרצח בשואה יחד עם משפחתו
ערים תאומות

הונגריה טטבאניה, הונגריה (מ־2000)
רוסיה איז'בסק, רוסיה
ליטא קושידר, ליטא
לקריאה נוספת

מ. צאנין, סוסנוביץ, בנדין, קאטוביץ בתוך: תל עולם: מסע על פני מאה קהילות נחרבות, תל אביב: המנורה, 1962. עמ' 293–298 (תיאור החורבן ותיאור של המקום מיד לאחר מלחמת העולם השנייה ומבט האוכלוסייה המקומית על חיסול היהודים והשימוש בשללם)
אביהו רונן, נידונה לחיים, יומניה וחייה של חייקה קלינגר. הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, ידיעות אחרונות, ספרי חמד. 2011.
אָסוּר לִבְכּוֹת כָּאן!– רָחֵל זֶלמַנוֹבִיץ', חברת תזמורת הנשים באושוויץ
סיפורן של משפחות אורבך-אאורבך וזילברשטיין חבל זגלמביה, פולין - ספר הנמצא בספריית ההנצחה של יד ושם
פרומקה פלוטניצקה השתתפה במרד גטו ורשה והנהיגה את המרד בגטו בנדין
ספר לזכר משפחת אורבך שנערך בידי בנות המשפחה
ארגייל וביוט

.
ארגייל וביוט (באנגלית: Argyll and Bute, בגאלית סקוטית: Earra-Ghaidheal agus Bòd) הוא המחוז (Council Area) השני בגודלו בסקוטלנד. המחוז הוא כפרי באופיו, דל יחסית באוכלוסין, שעיקר פרנסתו על שירותים ותיירות. הים הוא חלק נכבד משטח המחוז, ובמחוז כלולים כמה איים, בהם בעלי חשיבות להיסטוריה של סקוטלנד, דוגמת איונה. האזור בו שוכן מחוז ארגייל וביוט נחשב כ"ערש הולדתה של סקוטלנד", שכן לכאן הגיעו הגאלים מאירלנד לראשונה, כשהם מייבאים את שפתם ותרבותם ומקימים את ממלכת דאל ריאטה. האזור היה במשך שנים רבות בשולי ההשפעה של השלטון המרכזי, לעיתים תחת חסות של הוויקינגים הנורווגים, ואז כממלכה נפרדת של אדון האיים (באנגלית Lord of the Isles).
הפלורה והפאונה במחוז עשירים במיוחד. הצמחייה כוללת מינים נדירים לאזור סקוטלנד, כמו גם מינים אקזוטיים שהתאקלמו באופן יוצא מהכלל באזור, ואת העץ הגבוה ביותר בבריטניה. הפאונה העשירה תרמה להתפתחות התיירות, כך למשל, האי לונגה הוכרז אתר עניין מדעי מיוחד (Site of Special Scientific Interest) בשל מושבות של מיני העופות דוגמת תוכי ים אטלנטי (Fratercula arctica) ויסעור שחפי המתרבים על צוקיו.
למחוז יש חשיבות תרבותית היסטורית ביצירת ספרות ושירה בגאלית סקוטית, אך כיום יש בו רק שני מוסדות אוניברסיטאיים ושניהם מסונפים לאוניברסיטה של האיים וההיילנד (University of the Highlands and Islands), כשהבולט בהם, "האיגוד הסקוטי למדע הים" (Scottish Association for Marine Science), מצוי בחזית המחקר העולמי של חקר האצות.
גאוגרפיה > חלוקה מנהלית

סקוטלנד מחולקת לשני אזורים עיקריים: הלואולנדס (Scottish Lowlands) וההיילנדס. חלוקה זו היא בעיקרה גאוגרפית, משני צדי העתק גבול ההיילנדס (Highland Boundary Fault), ובחלקה גם תרבותית. מחוז ארגייל וביוט שוכן בדרום ההיילנדס כשהוא גובל בצפון במחוז היילנד (Highland), בדרום במחוזות צפון איירשייר (North Ayrshire) ומערב דנברטונשייר (West Dunbartonshire) ובמזרח עם המחוזות סטירלינג (Stirling) ופרת' וקינרוס.
המחוז הנוכחי נוצר בשנת 1996, כאשר הוא נותק מאזור (region) סטראתקלייד (Strathclyde). אזור סטראתקלייד היה אחד מ-19 האזורים שנוצרו בשנת 1975 כתוצאה מחוק הממשל הסקוטי המקומי (Local Government (Scotland) Act 1973) שעבר בפרלמנט הבריטי בשנת 1973. אזור סטראתקלייד השתרע גם על חלק מהלואולנדס, וכלל את העיר גלאזגו. מחוז ארגייל וביוט נוצר מהנפה (district) באותו שם שהייתה קיימת בסטראתקלייד בתוספת מועצה (ward) אחת מנפת דמברטון (Dumbarton). המועצה הייתה קרויה "הלנסבורו ולומונד" (Helensburgh and Lomond), כללה את העיירה הלנסבורו (העיירה הגדולה ביותר כיום בארגייל וביוט), והשתרעה על שטח מערבית ללוך לומונד.
את המחוז ניתן גם לתאר תוך התייחסות לחלוקה לנפות (counties) שבוטלה ב-1975. המחוז כולל את מרבית נפת ארגייל (county of Argyll) (ארגייל פחות חצי האי מורוורן (Morvern), צפונית לאי מאל, שצורף ב-1975 לאזור ההיילנדס), חלק מנפת ביוט (האי ביוט) וחלק מנפת דנברטונשייר (Dunbartonshire, כאמור המועצה הכוללת את הלנסבורו).