זהבה כספי
קורות חיים

נולדה באוזבקיסטן לשושנה (רוז'ה) ולאברהם רוזנשר נמלטו מפולין במלחמת העולם השנייה לאוזבקיסטן שם הכירו ונישאו. עם תום המלחמה שבו לפולין שם נולדה אחותה, לימים הסופרת ציפורה דולן.
במאי 1950 עלתה המשפחה לישראל. תחילה שהו במחנה העולים "שער העלייה" ומשם עברו לרמלה. מורתה של כספי בכיתה א' הייתה שולמית אלוני. לאחר שנתיים עברו לשכונת עולים בחולון שם למדה בתיכון קוגל במגמה ספרותית.
ב-1963 החלה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לספרות ולמדעי המדינה. עם סיום הלימודים החלה לעבוד כמורה.
ב-1972 עברה להתגורר ברחובות, בה לימדה במשך 30 שנה בתיכון "קציר". במהלך שנים אלה שימשה גם כרכזת שכבה וכמחליפה של מנהלת החטיבה העליונה. בנוסף שימשה כמדריכה בספרות למורי החטיבה העליונה וכמדריכה בפרויקט "הערכה חלופית" מטעם משרד החינוך.
ב-1993 שבה ללימודים באוניברסיטה העברית וסיימה בהצטיינות תואר שני בספרות עברית. נושא עבודת ה- M.A. היה "מבנה ופירוק: הכוח המדומה במחזות המוקדמים של חנוך לוין". ב-1996 המשיכה לתואר שלישי, במסגרתו כתבה דוקטורט בנושא "בתוך המרחב הצר: סובייקט, זהות וקיום בדרמה של חנוך לוין" וסיימה בהצטיינות ב-2001. במהלך שנים אלה עבדה כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשלוחה שלה ברחובות בחוג לספרות עברית ובחוג לחינוך, במחלקה להכשרת מורים.
ב-2002 התקבלה כמרצה מן המניין במחלקה לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בה לימדה עד יציאתה לגמלאות ב-2013. במקביל, במהלך 10 שנים שימשה כעורכת של "מכאן: כתב עת לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית". ב-2012 הוענק לה תואר פרופסור חבר.
החל מ-2005 כספי נמנית עם חברי הוועד המייסד וההנהלה הציבורית של "בית הספר למשחק ע"ש גודמן" בבאר שבע. היא חברה בוועדת הרפרטואר בתחום התיאטרון של "סל תרבות ארצי" של החברה למתנ"סים ומשרד החינוך, וכן חברה ב"מועצה המדעית של האגודה לקידום חקר התיאטרון". בנוסף, שימשה כיו"ר ועדת "פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה" של עיריית תל אביב לשנת 2008.
ב־2015 נבחרה ליושבת הראש של ועדת הרפרטואר של סל תרבות בתחום התיאטרון.
במהלך לימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים הכירה את אריה כספי לימים פובליציסט ובעל טור בעיתון "הארץ" בנושאי חברה וכלכלה. הם היו נשואים מ-1966 עד פטירתו לאחר מאבק ארוך שנים במחלת הסרטן ב-2003. בנם שי כספי הוא ד"ר לפיזיקה תאורטית ובתם גלית כספי היא סמנכ"לית בעמותה "אייסף". מאז 1985 מתגוררת כספי במזכרת בתיה.
בריאיון לנרי ליבנה סיפרה כספי על הקשר בין פטירת בעלה ושני הוריה לבין העיסוק ביצירתו של חנוך לוין:
אנשים שואלים אותי, ובצדק, איך אחרי שהיה לי כל כך הרבה מגע עם המוות והגסיסה אני יכולה לעסוק בנושאים האלה גם באופן מקצועי, ואנשים לא מבינים איך יכול להיות ששאבתי נוחם מהעיסוק בנושא הזה. שאלתי גם את עצמי למה זה מנחם אותי, והתשובה היא שמאוד נטיתי לקבל את התפישה של קאמי, שלפיה אנחנו צריכים לחזק את המודעות שלנו אל המוות ולחיות את החיים שלנו כאילו המוות עומד להרגנו בכל יום, אבל ההתמודדות שלי עם המוות סביבי הוכיחה לי שנקודת המוצא של קאמי אמנם מאוד נכונה, אבל הממד ההרואי שהוא מעניק למלחמה במוות איננו קיים. חנוך לוין באמת לא נותן שום ממד הרואי למוות. לוין שואל למה האדם כל כך רוצה לחיות, בכל מצב, גם אחרי שמסרסים אותו וקוטעים את אבריו אחד אחד כמו ב'הוצאה להורג', וגם לאחר שמפשיטים אותו מכל דבר שהוא כמו ב'יסורי איוב'. אנשים רוצים לחיות.
הדבר השני שבגללו יכולתי להתנחם מהעיסוק בחנוך לוין זאת העובדה שאתה לא יכול להיות באמת עם מישהו אחר במותו, אתה לא יכול להיות לידו ולעשות משהו חוץ מאשר להיות עד. מול המוות אתה רק יכול לעמוד ולהתבונן, אתה יכול להיות אתם אבל אתה לא יכול לעמוד במקום שבו הם עומדים. ב'ההולכים בחושך', המספר אומר להולך: כשאתה חיפשת קנטונים שווייצריים, אמא שלך מתה ואתה לא היית. שכשהאנשים שאנחנו אוהבים מתים אנחנו לא יכולים באמת להיות אתם. אנחנו יכולים לכל היותר להיות עדים. מכאן נובעת הכתיבה של חנוך לוין ומכאן נובע גם העניין שלי בו.