stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Currents
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 30 |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 1 |
|  איטליה | מצעד האלבומים האיטלקי | 31 |
|  אירלנד | מצעד האלבומים האירי | 7 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 4 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הרוק | 2 |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 25 |
|  דנמרק | היטליסטן | 28 |
|  הולנד | מצעד 100 האלבומים ההולנדיים | 1 |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד האלבומים הבריטי | 3 |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 14 |
|  יפן | אוריקון | 71 |
|  נורווגיה | VG-lista | 11 |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 7 |
|  ספרד | PROMUSICAE | 8 |
|  פורטוגל | מצעד האלבומים הפורטוגזי (AFP) | 4 |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 9 |
|  צרפת | SNEP | 16 |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 11 |
מיקומי שיא > מצעדי סוף שנה

|   ‏‏‏  2015> מדינה |   ‏‏‏  2015> מצעד |   ‏‏‏  2015> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 28 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | – |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הרוק | 47 |
|  הולנד | מצעד 100 האלבומים ההולנדיים | 68 |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 54 |
|   ‏‏‏  2016> מדינה |   ‏‏‏  2016> מצעד |   ‏‏‏  2016> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 69 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | – |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הרוק | 74 |
|  הולנד | מצעד 100 האלבומים ההולנדיים | 77 |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 126 |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 29 |
|   ‏‏‏  2017> מדינה |   ‏‏‏  2017> מצעד |   ‏‏‏  2017> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | – |
|  אוסטרליה | מצעד אלבומי האמנים | 35 |
|   ‏‏‏  2018> מדינה |   ‏‏‏  2018> מצעד |   ‏‏‏  2018> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | – |
|  אוסטרליה | מצעד אלבומי האמנים | 48 |
|   ‏‏‏  2019> מדינה |   ‏‏‏  2019> מצעד |   ‏‏‏  2019> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | – |
|  אוסטרליה | מצעד אלבומי האמנים | 35 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | – |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הרוק | 55 |
|   ‏‏‏  2020> מדינה |   ‏‏‏  2020> מצעד |   ‏‏‏  2020> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 91 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | – |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הרוק | 23 |
|   ‏‏‏  2021> מדינה |   ‏‏‏  2021> מצעד |   ‏‏‏  2021> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | – |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הרוק | 46 |
|   ‏‏‏  2022> מדינה |   ‏‏‏  2022> מצעד |   ‏‏‏  2022> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 74 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 138 |
|  הולנד | מצעד 100 האלבומים ההולנדיים | 94 |
|  ליטא | AGATA | 55 |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 121 |
|   ‏‏‏  2023> מדינה |   ‏‏‏  2023> מצעד |   ‏‏‏  2023> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 123 |
|  ארצות הברית | מצעד האלבומים המסחריים | 55 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הרוק והאלטרנטיבי | 24 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הרוק | 19 |
|  ארצות הברית | מצעד האלבומים האלטרנטיביים | 13 |
|   ‏‏‏  2024> מדינה |   ‏‏‏  2024> מצעד |   ‏‏‏  2024> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 148 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הרוק | 41 |
|  ארצות הברית | מצעד האלבומים האלטרנטיביים | 16 |
הערות שוליים

↑  Kevin EG Perry, Tame Impala’s Kevin Parker, from psych-rock stoner to disco infiltrator, the Guardian, ‏2015-07-04 (באנגלית)
1 2  "Tame Impala's Kevin Parker Talks New Album, New Sound, and Being a Control Freak". Maxim (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-08-07.
↑  Cosmic Neurotic: The Heady Perfectionism of Tame Impala’s Kevin Parker | Pitchfork, pitchfork.com (באנגלית)
1 2  "Tame Impala's Kevin Parker Is Ready to Jump From Reclusive Studio Whiz to Global Alt-Rock God". Billboard. נבדק ב-2018-08-07.
↑  Beta, Andy (2015-05-14). "Tame Impala's Mind Tricks: Kevin Parker on New LP 'Currents'". Rolling Stone (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-08-07.
1 2  Music News, www.abc.net.au (באנגלית)
↑  "The Moment Has Arrived for Tame Impala". Spin. 2015-07-17. נבדק ב-2018-08-07.
↑  Tame Impala - The Under the Radar Cover Story, www.undertheradarmag.com (באנגלית)
↑  "Yes I'm Changing: The Bold Metamorphosis Of Tame Impala's Currents". Stereogum. 2015-07-01. נבדק ב-2018-08-07.
↑  "Robert Beatty Interview + New TI Single". ISO50 Blog - The Blog of Scott Hansen (Tycho / ISO50) (באנגלית אמריקאית). 2015-05-01. נבדק ב-2018-08-07.
↑  Billboard 200 Albums, Billboard, ‏2023 (באנגלית אמריקאית)
↑  Catalog Albums, Billboard, ‏2023 (באנגלית אמריקאית)
↑  Top Rock & Alternative Albums, Billboard, ‏2023 (באנגלית אמריקאית)
↑  Top Rock Albums, Billboard, ‏2023 (באנגלית)
↑  Top Alternative Albums, Billboard, ‏2023 (באנגלית אמריקאית)
↑  Year-end Charts – Billboard 200 Albums, בילבורד, ‏2024
↑  Year-end Charts – Top Rock Albums, בילבורד, ‏2024
↑  Year-end Charts – Top Alternative Albums, בילבורד, ‏2024
הערות שוליים > ביאורים

↑  יצאה גם גרסה מקוצרת באורך 4:17 דקות.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2014: סיה – 1000 Forms of Fear | פרס המוזיקה של ARIA לאלבום השנה   2015: טיים אימפלה – Currents  | הבא: 2016: פלום – Skin |
| טיים אימפלה |
| --- | --- | --- |
| קווין פארקר • קם אברי • ג'וליאן ברבגאיו • דומיניק סימפר • ג'יי ווטסון | קווין פארקר • קם אברי • ג'וליאן ברבגאיו • דומיניק סימפר • ג'יי ווטסון |  |
| אלבומי אולפן | Innerspeaker‏ • Lonerism‏ • Currents‏ • The Slow Rush |  |
| אלבומי לייב | Live at the Corner‏ • Live Versions |  |
| מיני-אלבומים | Tame Impala (אלבום) |  |
| שירים | Let it Happen‏ • The Less I Know the Better‏ • Feels Like We Only Go Backwards‏ • Elephant |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 08aa7a6c-3e43-4459-87b2-e47faf3a088a 
קווין פארקר הקליט, הפיק, וערבל את Currents.
גלית ארביב

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  10 במרץ 1981 קריית ביאליק 
 נהרגה:  26 בפברואר 2002 (בגיל 20) ירושלים 
 מקום קבורה:  נשר
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל  משמר הגבול
 דרגה:   רב-סמל
 עיטורים
  עיטור האומץ
 הנצחה
 מצפור גלית, נשר, האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל, גן משחקים לילדים על שמה בשכונת נווה יעקב בירושלים. בגן החיות הלימודי חיפה נבנתה כיתת מחשבים על שמה. כל מחזור שוטרים מקבל ספר תהילים לזכרה של גלית. היא מונצחת בחדר הנצחה במשטרת מחוז ירושלים, ובאנדרטה שבהמכללה הלאומית לשוטרים בבית שמש.
 
גלית ארביב (10 במרץ 1981 – 26 בפברואר 2002) הייתה שוטרת במשטרת ישראל. היא נהרגה בקרב עם מחבל פלסטיני בשכונת נווה יעקב בירושלים, בגיל 21. על פעולתה בקרב עוטרה בעיטור האומץ של המשטרה.
מצפור גלית ארביב בכביש 705 בנשר בניצני זריחה
קבר גלית ארביב בבית הקברות של נשר
ביוגרפיה

גלית ארביב נולדה בקריית ביאליק, ובגיל צעיר עברה עם משפחתה לעיר נשר. היא סיימה את לימודיה בתיכון המקיף בעיר.
לאחר גיוסה לשירות חובה בצה"ל הוצבה ארביב לשירות במשמר הגבול. לאחר תום שירותה התגייסה למשטרת ישראל. בפברואר 2002 היא הוצבה בתחנת שפט במרחב ציון בירושלים - התחנה שבה הייתה מוצבת במהלך שירותה במשמר הגבול.
ב-25 בפברואר בשעות הערב, במהלך האינתיפאדה השנייה, חדר מחבל חמוש ברובה סער לשכונת נווה יעקב וירה לכל עבר. ניידת משטרה ובה שלושה שוטרים, וארביב ביניהם, מיהרה למקום. ארביב יצאה מהניידת, ירתה לעבר המחבל והסתערה לעברו. היא הצליחה לפגוע בו אך נפגעה מיריותיו בפלג גופה העליון. שוטר נוסף מהשלושה הסתער לעבר המחבל ונפגע גם הוא. השוטר השלישי ירה לעבר המחבל והתגושש אתו עד שנפגע. אזרחים שבאו למקום סייעו לו להכריע את המחבל.
גלית ארביב פונתה לבית חולים ומתה מפצעיה לאחר מספר שעות. היא הניחה הורים ואח. היא נקברה בבית הקברות של נשר.
משטרת ישראל עיטרה את שלושת השוטרים בעיטורים על פעולתם. ארביב עוטרה לאחר מותה בעיטור האומץ.
שמה של ארביב הונצח במספר אנדרטאות: אנדרטת חללי המשטרה בקריית אתא; האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל; חדר הנצחה לנופלי מחוז ירושלים ולוח זיכרון בתחנת מוריה.
בשנת 2015 נחנך בנשר מצפור גלית שהקימה העירייה לזכרה של ארביב.
ראו גם

צ'רלי שלוש, שוטר שנפל בקרב בנסיבות דומות
ישראל קולס

קבר ישראל קולס בבית הקברות של נשר
ישראל קולס (21 באוגוסט 1923 – 28 ביולי 1982) היה ראש המועצה הרביעי של המועצה המקומית נשר בין השנים 1978-1977.
חייו

קולס נולד ב-1923 בעיירה מקוב מזובייצקי שבפולין, למשפחה מרובת ילדים שנספתה בשואה.
הוא ברח לרוסיה כאשר היה בן 16, וכך ניצלו חייו. בטשקנט הכיר את מרים לבית שפניר, ילידת קישינב, ונשא אותה לאישה. ב-1944 נולד לבני הזוג בנם אליעזר קולס (לימים חבר הכנסת), ובשנת 1946 נולדה אחותו רחל. ב-1948 עלו בני הזוג לישראל והתיישבו בתל חנן, ביישוב שהיה בו ריכוז מתחלף של עולים חדשים.
קולס החל לעבוד בבתי הזיקוק, ולאחר מכן פתח סנדלריה, שלימים הפכה לבית חרושת לנעליים. עם הזמן הוסיף לעסק גם הלבשה ומוצרי אלקטרוניקה. הפעילות הפוליטית והציבורית שלו החלה ב-10 בדצמבר 1959, כאשר התמודד בראש רשימת "הציונים הכלליים" למועצה המקומית נשר, ונבחר כנציגם במועצה. קולס היה פעיל, בין השאר, במאבק נגד פעילות המחצבה בתוך נשר. קולס עמד בראש רשימת גח"ל בבחירות בשנת 1969 ובראש רשימת הליכוד בבחירות בשנת 1973.
קולס ייסד והיה עד למותו יו"ר אגודת "מכבי" נשר ודאג למימון משכורתו של המאמן.
ב-4 בספטמבר 1977, לאחר שנים רבות שבהן כיהן כחבר המועצה המקומית וכסגן ראש המועצה, נבחר קולס לראשות מועצת נשר כנציג "הליכוד". אולם בבחירות שהתקיימו בשנת 1978, שכללו לראשונה בחירה ישירה של ראש הרשות, הוא הפסיד לשמואל ריניש מהמערך.
קולס נפטר ב-1982.
הערות שוליים

↑  אהרן דולב, מלחמת שלוש השנים בנשר, מעריב, 31 במאי 1963
↑  ילקוט הפרסומים 1578, 17 בנובמבר 1969, עמוד 589
↑  ילקוט הפרסומים 1985, 29 בינואר 1974, עמוד 772
↑  שמואל ריניש הביס את ישראל קולס, מעריב, 8 בנובמבר 1978
|  ראשי מועצת ועיריית נשר |
| --- | --- | --- |
| מועצה מקומית (1952–1995) | יהודה שומרוני (1952–1957) • יצחק רוט (1957–1972) • ישראל קלרטג (1972–1977) • ישראל קולס (1972–1977) • ישראל קולס (1977–1978) • שמואל ריניש (1978–1989) • דוד עמר (1989–1995) |  |
| עירייה 1995 ואילך | דוד עמר (1995–2013) • אברהם בינמו (2013–2018) • רועי לוי (2018–מכהן) |  |
"דלק" חברת הדלק הישראלית

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 תקופת הפעילות:  1951–הווה (כ־73 שנים)
 חברת אם:  קבוצת דלק 
 מיקום המטה:  נתניה 
 משרד ראשי:  יקום ישראל
 ענפי תעשייה:  תעשיית האנרגיה
 מוצרים עיקריים:  הפצה ושיווק מוצרי דלק בתחנות דלק ובשיווק ישיר, ובהפעלת חנויות נוחות
 הכנסות:  6.3 מיליארד ש"ח (2011)
 רווח:  17 מיליון ש"ח (2011)
 יו"ר:  אבי לוי
 מנכ"ל:  יורם איל
  
 www.delek.co.il
 
"דלק" חברת הדלק הישראלית בע"מ, הידועה יותר בשם דלק, היא אחת מארבע חברות הדלק הגדולות בישראל. בבעלותה מאות תחנות דלק ברחבי הארץ, בחלקן יש גם חנויות נוחות תחת המותג "מנטה" ומתחמים קמעונאיים. בבעלות החברה מספר חברות-בנות בתחומי האנרגיה והלוגיסטיקה, המספקות שירותי שינוע והובלה של דלק, מערכות לוגיסטיות, ייצור שמנים וחומרי איטום, ושירותי ניפוק לאוניות בנמלים בישראל ובעולם.
היסטוריה > הקמת החברה

עם הקמת מדינת ישראל שתי חברות שיווק הדלק שפעלו במדינה (חברות הבת המקומיות של תאגידי הנפט רויאל דאטש של ו"סוקוני ואקום") היו בבעלות זרה. גם בתי זיקוק לנפט בחיפה נשארו בבעלות זרה, אך פעילות צינור הנפט הגולמי מעיראק הופסקה באפריל 1948. חברות שיווק הדלק המשיכו לפעול עם המלאים שנותרו, כאשר לאחר מכן הושבתו במשך שנתיים. ייבוא הנפט היה ההוצאה הגדולה ביותר של המדינה במטבע זר, ונשלט כולו על ידי חברות זרות. לפיכך החליטה הממשלה להקים חברה בבעלות ישראלית, ולחסוך מטבע זר, בדמות הרווחים שעברו קודם לקופות החברות הבינלאומיות מהעסקים של יבוא הנפט, זיקוקו ושיווקו. החברה הוקמה על ידי ממשלת ישראל בדצמבר 1951 בשם "חברת הדלק הישראלית בע"מ", בשותפות עם בנק לאומי לישראל, החברה למימון ולהשקעות של בנק דיסקונט, חברת "נוע" של המשביר המרכזי וצים. עם הקמתה בוצעה הזמנה של 120,000 טון נפט גולמי מוונצואלה, שהעברו לזיקוק בבתי הזיקוק. התכנון היה להקים בהדרגה רשת לאחסון והפצת הדלק ברחבי המדינה. בשלב הראשון הועבר הדלק בקרונות רכבת מחיפה למרכז הארץ, ובהמשך הוקמה החברה הממשלתית "שירותי נפט", שהקימה תשתית להולכה ואספקה של סוגי דלק, בעיקר של תזקיקים, באמצעות צנרת תת-קרקעית לכל רחבי הארץ. וחברת "דלק" התמקדה בשיווק קמעונאי.
בשנת 1956, ושוב בשנת 1959, הונפקו מניות החברה והיא הפכה לחברה ציבורית.
היסטוריה > גידול, התרחבות והפרטה

בשנת 1955 רכשה "דלק" חלק מהמתקנים והציוד של חברת אקסון מוביל בישראל, שפעלו תחת שם המותג "אסו" (Esso).
עד 1960 התרחבה החברה ופרסה 44 תחנות דלק ברחבי הארץ; במקביל הצטמצם חלקן בשוק של חברות הדלק הזרות, שפעלו בארץ מאז תקופת המנדט הבריטי. בתקופה זו נוסדה גם חברת השמנים "דלקול". בין השנים 1969 ל-1996 החזיקה דלק 30% מחברת פדסקו (בשותפות עם החברות סונול ופז), שהיה לה מונופול לשיווק דלק בשטחים, עד הקמת רשות הפלסטינית.
בשנות ה-80 רכשה קבוצת השקעות דיסקונט את השליטה בחברה. דלק הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ב-1988 שר האנרגיה והתשתית, משה שחל, יזם רפורמה במשק הדלק. שמטרתה הייתה הגדלת התחרות והורדת מחירי הדלק בישראל. הרפורמה במשק הדלק, עשתה אותו ריכוזי פחות, ואיפשרה לראשונה תחרות בין חברות הדלק. בין השאר כללה רפורמה זו הסרת המכסות אשר חילקו את השוק בין חברות הדלק הגדולות, צמצום הפיקוח על המחירים, ואיפשרה כניסת מתחרות נוספות לשוק הדלק.
ב-1998 רכש את השליטה בחברה איש העסקים יצחק תשובה, והחברה הפכה לחלק מקבוצת דלק שבשליטתו, חברת החזקות מהגדולות בישראל. תחילה רכש תשובה מחצית מהמניות מאיש העסקים אליעזר פישמן, בנק הפועלים ומשקיעים מוסדיים. כמה חודשים אחר כך רכש 37.5% מקבוצת השקעות דיסקונט. בתחילת 1999 חילקה החברה דיבידנד ומיד אחר כך יצא תשובה בהצעת רכש לרכישת מניות הציבור, והחברה הפכה פרטית בשליטתו המלאה.
היסטוריה > במאה ה-21

בתחילת המאה ה-21 יצאה החברה עם מיתוג חדש והחלה לפרוש את רשת חנויות הנוחות "מנטה" בחלק מתחנות הדלק שלה.
במאי 2007 רכשה חברת "דלק אירופה", שבה שותפה חברת דלק, 869 תחנות דלק (כולל 400 חנויות נוחות), בהולנד, לוקסמבורג ובלגיה, מידי חברת האנרגיה "שברון טקסקו" (ChevronTexaco). בפברואר 2010 רכשה מחברת בריטיש פטרוליום 416 מתחמי תדלוק בצרפת.
ביוני 2007 זכתה החברה במכרז להפרטת מסופי הניפוק והאחסון של פי גלילות באשדוד, באר שבע וירושלים; העסקה, בשווי 800 מיליון ש"ח, אפשרה לחברה כושר אחסון של 600 מיליון ליטר (40% מכושר האחסון של משק הדלק בארץ) וכושר ניפוק המספיק לצריכת הדלק הכוללת של המדינה, דבר שהעניק לחברה יתרון משמעותי בתחום ייבוא הדלק לשראל.
באוגוסט 2007 הונפקו שוב מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ודלק הפכה לחברה ציבורית, ובהמשך נכללה במדד תל אביב 100.
באפריל 2013 רכשה "דלק פטרוליום", חברת הבת של קבוצת דלק שדרכה החזיקה זו בחברת "דלק", את יתרת 12.1% המניות שהיו בידי הציבור, ודלק הפכה לחברה פרטית בבעלות מלאה של דלק פטרוליום, ומניות החברה נמחקו מהבורסה בת"א.
כשנה לאחר מכן מחקה קבוצת דלק את חברת דלק פטרוליום כחלק מתהליך שיטוח פירמידת השליטה, כך שלאחר תהליך זה הפכה דלק לחברה בבעלות מלאה וישירה של קבוצת דלק.
באפריל 2014 נמכרה "דלק אירופה", שהחזיקה באותה עת בכ-1,300 תחנות תדלוק ונוחות, תמורת 1.7 מיליארד שקל.
ביולי 2020 מכרה דלק את פעילות פי גלילות לקבלן האשדודי יחיאל אבו, תמורת כ-720 מיליון שקל.
באוקטובר 2020 רכשו אנשי העסקים אורי מנצור, אלי להב ואיליק רוז'נסקי 60% מהבעלות בחברת דלק, תמורת 750 מיליון שקל. לאחר הרכישה הודיעו שבכוונתם לפצל את פעילות דלק ישראל לשתי חברות. הראשונה תחזיק 54 מתחמי תדלוק שבבעלות דלק ישראל, כחברת נדל"ן עם הון עצמי של 400 מיליון שקל, ותשכיר אותם בדמי שכירות של כ-50 מיליון שקל בשנה. החברה השנייה היא זו שתשכור את המתחמים הללו, תחזיק את פעילות רשת "מנטה" ואת כל שאר התחנות. בכוונתם בעיקר להשביח את הנדל"ן, והם מתכננים להנפיק בבורסה את החברה השנייה.
קרן דלק למדע לחינוך ולתרבות

קרן דלק למדע לחינוך ולתרבות, היא קרן תרומות שפועלת כחברה לתועלת הציבור, העוסקת במתן תרומות לצורך עידוד וסיוע לקידום המדע, החינוך, והתרבות בישראל. הקרן הוקמה בשנת 1963 על ידי חברת "דלק" וממשלת ישראל ("דלק" הייתה אז חברה ממשלתית), במטרה להקדיש חלק מרווחי הרחבה לתועלת הציבור. תחילה קבעה לעצמה הקרן מטרה לתת מלגות לסטודנטים שנושאי לימודיהם קשורים בנפט, פטרוכימיה ותחומים דומים העשויים לתרום לתחום הפעילות של החברה. בשנת 1973 שר האוצר פנחס ספיר החליט להרחיב את פעילות הקרן, עם מימון מקביל מטעם הממשלה, על כל סכום שמקצה הקרן למלגות. מאז המלגות מוענקות לכל תחומי הלימוד. יחד עם זאת, עדיין נשמר הדגש לתחומי הטכנולוגיה והמדע, בהכללת מוסדות חינוך דוגמת הטכניון, מכון ויצמן, בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים, רשתות עמל ואורט. בשנת 1973 הוחלט גם שכל מקבלי המלגה ישתתפו בפרויקט פר"ח ("פרויקט חונכות"), בתמורה לקבלתה.
לאחר שיצחק תשובה רכש את החברה הוא קבע שרוב המלגות יינתנו לסטודנטים הלומדים במכללה האקדמית נתניה, מכללה פרטית שאינה מתוקצבת, שהוא נותן לה חסות ונושא בתואר "נאמן המכללה". במהלך השנים נשמע ביקורת על כך שתשובה מציג בתקשורת את המלגות כתרומה אישית שלו ולא של הקרן הממומנת מרווחי החברה. הן אפילו זכו לכינוי "מלגות תשובה". בנוסף למכללת נתניה החלה הקרן לתרום לעמותת החינוך החרדי "מפעלות שמחה", שמנהלת יפה דרעי, רעייתו של מנהיג ש"ס אריה דרעי.
קרן דלק תורמת גם לאוניברסיטאות בישראל למימון מחקרים, מלגות ואירועים. סוגיה זו עלתה בפרט בעניינה של האוניברסיטה העברית ומחקרים שערכה במימון התרומות, במסגרת הפקולטה למתמטיקה והפקולטה למדעי הטבע, שכן במקרים אלה עלולות להתעורר סוגיות של ניגודי עניינים .
קרן דלק למדע לחינוך ולתרבות > תביעה נגד הקרן

בשנים 2015 עד 2018 הופנה למעלה מ-80% מתקציב הקרן, בסך 30 מיליון שקלים, לטובת מימון הקמת בית הכנסת "שערי תשובה" במנהרות הכותל בירושלים. בספטמבר 2020, הוגשה לבית המשפט המחוזי בלוד בקשה לאישור תביעה נגד יצחק תשובה, קבוצת דלק, קרן דלק ושורה של דירקטורים בקרן, בהם יו"ר דלק גבי לסט והמשנה למנכ"ל ברק משרקי. המבקש, בעל מניות בדלק, תובע מהנתבעים להשיב לקרן את 30 מיליון השקלים, בטענה כי מימון הקמת בית הכנסת היה בלתי חוקי. זאת מאחר שהתרומה הייתה בניגוד למטרות הקרן שאושרו ונקבעו במסמכי התאגדות שלה, הדבר הוא ניצול כספי ציבור למטרות אישיות, ועסקת בעלי עניין שלא קיבלה אישור כנדרש.
דגל החברה

בכניסה לכל תחנות הדלק של החברה מונף דגל החברה. הלוגו המקורי שעיצב דן ריזינגר בשנת 1978 שאיחד את כל התחנות שהיו בזמנו בעלות סגנונות שונים למותג אחד אחיד.ֶ
.
| --- | --- |
דגל החברה עד שנת 2000: דגל החברה הנוכחי
ראו גם

תחנות דלק בישראל
דלק
מאמא רומא

| --- | --- |

 מבוסס על:  תסריט מקורי
 בימוי:  פייר פאולו פאזוליני 
 הופק בידי:  אלפרדו ביני 
 תסריט:  פייר פאולו פאזוליני 
 עריכה:  נינו בראלי
 שחקנים ראשיים:  אנה מניאני אטורה גראפולו
 מוזיקה:  אנטוניו ויוואלדי
 צילום:  טוֹנינוֹ דֶלי קוֹלי
 מדינה:  איטליה 
 חברת הפקה:  Arco Film 
 חברה מפיצה:  צ'ינריז
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1962
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  איטלקית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  רומא 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מאמא רומא (באיטלקית: Mamma Roma) הוא סרט שביים והסריט הבמאי האיטלקי פייר פאולו פאזוליני בשנת 1962.
בסרט, מאמא רומא (אנה מניאני), זונה לשעבר, מנסה להתחיל חיים חדשים במכירת ירקות עם בנה בן ה-16 אֶטוֹרֵה (אֶטוֹרֵה גרופולו). כשהוא מגלה את עברה, הוא נכנע לצד האפל בגנבת רדיו בבית החולים ונכנס לכלא.
ההפקה

פאזוליני אמר כי הוא לא היה מסוגל להחיות את אנה מניאני כמו בסרט רומא עיר פרזות, וכשחקנית היא בחרה לשמר על עצמאותה מהחזון האמנותי שלו. למרות זאת, פאזוליני אמר מאוחר יותר: "אם הייתי צריך לצלם את הסרט מחדש, עדיין הייתי בוחר אותה".
רוסליני נגד פאזוליני

מאמא רומא הוקדש לבמאי של "רומא עיר פרזות", רוברטו רוסליני, בו אנה מניאני שיחקה אישה הרה שנהרגת במהלך הסרט. רוסליני מייצג את "האיטלקים הטובים" דרך מותם של כומר, דון פייטרו, המסייע לקבוצה קומוניסטית ושל אם המנסה לסייע לבעלה הקומוניסטי. האנשים שהרגו את "האנשים הטובים" האלו, הם נאצים. מצד שני, פאזוליני מגיב על איך המדינה השתנתה בין 1945–1962 במאמא רומא. קודם כל, הדמויות בסרט הן זונות, סרסורים וגנבים. אף אחד מהם לא אנשים שעובדים בשביל אנשים. שנית, בתחילת הסרט, מאמא רומא מביאה שלושה חזירונים לחתונה של מי שהיה הסרסור שלה, קרמיין. קרמיין מכנה אותם "האחים של איטליה" ואז, מאמא רומא קוראת לאחד מהם זונה. בניגוד לסרט הפטריוטי של רוסליני, פאזוליני מביא אירוניה לסרט שלו. אטורה מת בכלא איטלקי, למרות שהוא לא מת מעינויים פיזיים קיצוניים. פאזוליני מראה כי השחיתות של החברה הוא לא בגלל כוחות חיצוניים כמו ברומא תחת הכיבוש הנאצי. הבעיות נוצרות דווקא בתוך החברה או באנשים שבה.
יש שוט של הנוף של רומא בסוף הסרט של מאמא רומא. הכיפה של הכנסייה בולט משאר צמרות של בניינים אחרים. בסרט של רוסליני, הכיפה שלכנסיית סנט פיטר מופיעה ברקע כאשר הבנים הולכים ברחוב -נגררים עם העצב שלהם. הם נראים כאילו הם הולכים לכיוון הכנסייה או "הבית של אלוהים". מצד שני, בסרטו של פאזוליני, כאשר מאמא רומא לומדת על מותו של אטורה, היא חוזרת לדירתה ומנסה לקפוץ מהחלון. היא רואה את הכיפה של הכנסייה ובוהה בה. את התמונה של אותה הכיפה מראים הלוך ושוב. מבטה נעשה יותר אינטנסיבי. הסרט מסתיים.
פאזוליני והניאו ריאליזם

מה שמפריד פאזוליני מבמאים אחרים של סרטים בסגנון הניאו הריאליזם הוא השימוש שלו שחקנים והמשחק שלהם. רוב השחקנים של פאזוליני לא היה שום רקע במשחק קודם. בספרו "ריאליזם מסוימים: עשיית שימוש בתאוריה קולנועית של פאזוליני ושימושה", מאוריציו ווינו מציין כי השחקנים בסרטיו של במאים אחרים הם "מתחילים" והם מפתחים קריירת משחק רק לאחר מכן. אבל במקרה של פאזוליני, רוב השחקנים "שיחקו רק עם פאזוליני". זאת אומרת, השחקנים שעבדו עם פאזוליני לא לפיתחו קריירה בתחום המשחק, כי סרטיו של פאזוליני היה למעשה הראשונה והאחרון של קריירת המשחק שלהם. מחברת הספר "פייר פאולו פאזוליני: קולנוע ככפירה", נעמי גריין אומרת כי השימוש בשחקנים לא מקצועיים זהה למה שיוצרים אחרים בסגנון הניאוהריאליזם עושים, אבל הפילוסופיה מאחורי זה היא שונה. יוצרים ניאו ריאליסטים מאמינים כי השימוש בשחקנים שאין להם רקע במשחק "היה כדי להוסיף ריאליזם להסרטים שלהם, פאזוליני פנה לשחקים המתחילים בגלל שהמשחק שלהם לא נראה "אמיתי". משחק מקצועי קוטע את הרצף של העלילה לדוגמה, כאשר מאמא רומא ואטורה רוקדים טנגו ביחד, הריקוד הנוקש של אטורה הלא מיומן גורם אמו ליפול על הרצפה. היא צוחקת בעליזות. אטורה צוחק בביישנות ומביט למצלמה. אבל פאזוליני לא לחתוך או מצלם מחדש האת הסצנה. הוא משאיר את זה כמו שזה.
פאזוליני והניאו ריאליזם > האומנות הנוצרית

האובססיה של פאזוליני עם האמנות הנוצרית ניתן לראות במאמא רומא: בסצנה של החתונה של קרמיין, פאזוליני משחזר את הסעודה האחרונה של לאונרדו דה וינצ'י. יש שולחן שטוח ארוך שבו הזוג הטרי יושב וקיר לבן מאחוריהם. כאשר אטורה מת בבית חולים בכלא, פאזוליני משחזר את הקינה של מאנטנה על ישו המת. אטורה שוכב על המיטה מעץ כאשר הוא לבוש בחולצה ותחתונים. הגוף שלו קשור למיטה. האור מגיע מן התקרה מדגיש את עורו החיוור של אטורה. המצלמה מצלמת את גופו מכפות הרגליים של אטורה, בדומה לציור מאנטנה.
פאזוליני והניאו ריאליזם > השימוש התכוף של פאזוליני במילה "קדושה"

היא כדי לתאר את התמונות שהוא יצר או את התמונות שהוא מוציא מן הפריים. בסרט, יש שני שוטים ארוכים, ושניהם כאשר מאמא רומא הולכת בלילה כדי לחדש את העבודה הישנה שלה. הרקע הוא חשוך. רק פנסי הרחוב בשורה מרופדת זורחים בעמעום קל. הקהל לא יכול לראות מה קורה ברקע. מאמא רומא נראית מנותקת מהעולם. גריין מסבירה מה זה טכניקת הצילום הזו יוצר בסרטו של פאזוליני. "על ידי תיקון ולבידוד קטעים של מה שנראה, פאזוליני יוצר את התחושה כי מה שאנו רואים הוא רק חלק אחד של המציאות, וכי החיוני באמת - ואת הקדושה -. נותרים סמויים". בדיוק כמו שאנשים לא יכולים לראות את אלוהים, פאזוליני נמשך על ידי משהו סמוי מן העין של הקהל, ואת התמונות הלא נראות מעבירים משהו מסתורי. בסצנה הזו של מאמא רומא, הרקע הבלתי נראה הופך את הסצנה למסתורי יותר ונבדל מכל הסצנות אחרות בסרט.
פאזוליני והניאו ריאליזם > שפת גוף

פאזוליני משתמש בשפה פיזית כדי להראות את מצבו הרגשי או הפסיכולוגי של אטורה. אטורה הולך בצורה חריגה, כאילו הוא "סהרורי". ויאנו טוען כי פאזוליני דואג שהדמות של אוטרה יראה "סהרורי" לאורך הסרט כי "סהרוריות" הוא תרגום ויזואלי הטוב ביותר של מצב חוסר תפקוד נורמלי, שמתעורר לחיים". מצבו הגופני של אטורה מתאים עם מצבו הנפשי. בסוף הסרט מתחיל לו חום. הוא מבודד מחבריו והופך לבודד. "טמפרטורת הגוף הלא נורמלית" שלו מראה את הלא נורמליות שלו או ההבדל בינו לבין אנשים אחרים ואת הבדידות החזקה שלו ושהוא רוצה להיות שייך ושיהיה לו מישהו לסמוך.
תגובת הקהל

המבקרים והקהל טענו שהסרט בלתי מוסרי בגלל שימוש בשפת רחוב וקללות, והנושא הובא לבית המשפט. העתירה נדחתה כמופרכת.
בהצגת הבכורה של הסרט ב"פונטאנה קאוטרו סינמה" ברומא ב-22 בספטמבר 1962 פאזוליני הותקף על ידי פשיסטים אשר מחו נגד הסרט.
לקריאה נוספת

Greene, Naomi. Pier Paolo Pasolini: Cinema as Heresy. Princeton: Princeton UP, 1990.
Restivo, Angelo. The Cinema of Economic Miracles:Visuality and Modernization in the Italian Arts Film. Durham and London: Duke UP, 2002.
Siciliano, Enzo. Pasolini:A Biography. New York: Random House, 1982.
Viano, Maurizio. A Certain Realism:Making Use of Pasolini's Film Theory and Practice. Berkeley and Los Angeles: University of California P, 1993.
מנדי רייס-דייוויס

| --- | --- |
מנדי רייס דייוויס (1964)
מנדי רייס דייוויס (1964)
 לידה:  21 באוקטובר 1944 לנלי, ויילס
 פטירה:  18 בדצמבר 2014 (בגיל 70) לונדון, בריטניה
 מדינה:  בריטניה בריטניה ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1961–1994 (כ־33 שנים)
 עיסוק:  שחקנית קולנוע וטלוויזיה
 פרופיל ב-IMDb
מנדי רייס דייוויס (באנגלית: Mandy Rice-Davies;‏ 21 באוקטובר 1944 – 18 בדצמבר 2014) הייתה דוגמנית, רקדנית, זמרת ושחקנית קולנוע וטלוויזיה בריטית. נודעה בחלקה בפרשת פרופיומו, היגרה לישראל, התגיירה ונישאה, ושיחקה במספר סרטים ישראליים, ולאחר מכן חזרה לבריטניה.
ביוגרפיה

היא נולדה בויילס ובגיל 15 החלה לדגמן בברמינגהאם. בגיל 16 הגיעה ללונדון והחלה לעבוד כחשפנית במועדון לילה שם הכירה את עמיתתה, כריסטין קילר.