פרק 2 לחוקת ארצות הברית
חלק ראשון: הנשיא וסגן הנשיא > סעיפים 2–3: חבר האלקטורים > שיקול הדעת של האלקטורים ואלקטורים סוררים

כאמור, מנסחי החוקה שללו בחירה של הנשיא ישירות על ידי העם, וגם טיעוניהם של הצירים בוועידת החוקה שתמכו בבחירה עממית נבעו יותר מתוך שיקולים שנגעו להגבלת כוחה של הרשות המחוקקת ופחות מתוך תפיסת עולם לפיה בחירה עממית היא דמוקרטית יותר. הבחירה בחבר האלקטורים שיקפה את רצון המנסחים בהליך שיצור לגיטימציה עממית לנשיא הנבחר, וזאת מבלי להכפיף את שיקול דעתם של הנציגים הבוחרים בפועל לרצון העם, שעשוי להיות מוטה על ידי דמגוגים ושיקולים לא תבוניים. עם זאת, במהלך השנים השתרשה יותר התפיסה לפיה עקרונות הדמוקרטיה דורשים שהבחירה בנשיא תשקף באופן ישיר את רצון הבוחרים. מנקודת מבט זו חבר האלקטורים הוא בעייתי, שכן הוא מאפשר להחליף את רצון העם בשיקול דעתם הפרטי של האלקטורים.
ההשתרשות של התפיסה לפיה על בחירת האלקטורים להתאים להעדפה של האזרחים השתקפה בהליכי הבחירות במדינות ובמפלגות השונות. החוקה עצמה כלל אינה דורשת מהמדינות לערוך בחירות לנשיאות, אך כבר במחצית הראשונה של המאה ה-19 בחרו רוב המדינות לערוך בחירות. בבחירות של שנת 1832 רק בקרוליינה הדרומית מונו אלקטורים על ידי בית המחוקקים ללא בחירות (קרוליינה הדרומית המשיכה להיות חריגה בעניין זה במערכות הבחירות הבאות, ורק לאחר מלחמת האזרחים, ב-1868, ערכה בחירות לנשיאות). הבחירות של 1832 היו גם הראשונות שבהן קיימו המפלגות ועידות לבחירת מועמדים (אנ'). החל מתחילת המאה ה-20 החל תהליך שבמסגרתו עברו המפלגות הגדולות למינוי מועמדים באמצעות בחירות מקדימות, ומאז 1972 המועמדים של שתי המפלגות הגדולות נבחרים באופן זה. אם כן, במרוצת השנים המגמה הייתה הגברת ההשפעה של האזרחים על בחירת המועמדים ובחירת הנשיא.
מגמה זו חידדה את המחלוקת לגבי ההליך החוקתי שמאפשר את קיומם של אלקטורים סוררים (faithless electors) – אלקטורים שבוחרים לפי שיקול דעתם ובניגוד להבטחתם להצביע למועמד המוסכם על מפלגה מסוימת. נכון ל-2022, אלקטורים סוררים מעולם לא הצליחו להכריע את תוצאות הבחירות. עם זאת, ב-1836 ההחלטה של 23 אלקטורים מווירג'יניה לא להצביע לריצ'רד ג'ונסון כבחירתם לתפקיד סגן הנשיא (משום שהם סלדו מבחירתו של ג'ונסון לגור עם אישה שחורה) הובילה לכך שג'ונסון לא זכה ברוב מוחלט מקולות האלקטורים, וההכרעה עברה לסנאט שבחר בג'ונסון. האלקטור ה"סורר" הראשון היה סמואל מיילס מפנסילבניה, שהבטיח להצביע למועמד הפדרליסטים ג'ון אדמס, אך לבסוף הצביע למועמד הדמוקרטים-רפובליקנים תומאס ג'פרסון. הוא היה גם האלקטור היחיד בהיסטוריה של ארצות הברית שהצביע עבור מועמד המפלגה המתחרה לנשיאות. עם זאת, היו מאז הרבה מקרים אחרים שבהם אלקטורים הצביעו למועמד אחר מזה שהוסכם. כך למשל, ב-1872, 63 מתוך 66 האלקטורים שהבטיחו להצביע להוראס גרילי הצביעו למועמדים אחרים, משום שגרילי מת בין יום הבחירות ליום הצבעת האלקטורים; ובבחירות בשנת 2016 שמונה אלקטורים דמוקרטים ושני אלקטורים רפובליקנים לא הצביעו עבור המועמד של מפלגתם לנשיאות, אלא לאדם אחר מאותה המפלגה.
כדי להתמודד עם בעיית האלקטורים הסוררים, מרבית מדינות ארצות הברית חוקקו חוקים שמחייבים אלקטורים להבטיח (to pledge) שהם יצביעו למועמד מפלגתם. בחלק מהמדינות הצבעה בניגוד להבטחה יכולה להוביל לקנס או מאסר, ובחלקן ניתן הצבעה בניגוד להבטחה לא נספרת או מוחלפת בהצבעה של אלקטור אחר. בית המשפט העליון נדרש מספר פעמים להחליט לגבי חוקים מסוג זה, שלכאורה סותרים את כוונת מנסחי החוקה לאפשר לאלקטורים להצביע לפי שיקול דעתם. בפסק דין ריי נגד בלייר משנת 1952 דחתה דעת הרוב של בית המשפט עתירה נגד ההחלטה של המפלגה הדמוקרטית באלבמה לא למנות אלקטור שסירב להבטיח שיצביע למועמד המפלגה, בהתאם לחוק שהסמיך את הוועד המנהל של כל מפלגה להחליט כיצד ועל פי אלו כללים ימונו אלקטורים מטעמן. השופט סטנלי ריד כתב שלמדינה יש סמכות לחייב אלקטורים להישבע, שכן החוקה מעניקה למדינות את הזכות להחליט למנות את האלקטורים. פסק הדין לא קבע האם ניתן באופן חוקתי לאכוף את ההבטחה של האלקטורים, אך הוא הסביר ש"גם אם לא ניתן היה לאכוף את ההבטחות של המועמדים לחבר האלקטורים משום שאכיפה כזו מפרה כביכול את החופש שמעניקה לו החוקה, בחלק הראשון של פרק 2, להצביע כפי שהוא רואה לנכון, לא היה משתמע מכך שהדרישה לנשיאת הבטחה... היא לא חוקתית". על כך שהחלטה זו לא הייתה מובנת מאליה מעידה דעת המיעוט של רוברט ה. ג'קסון (שאליה הצטרף ויליאם אורוויל דאגלס). ג'קסון כתב, "אף אחד שנאמן להיסטוריה שלנו לא יכול להכחיש שהתוכנית [החוקתית] חישבה במקור, כפי שמשתמע מהטקסט שלה, שהאלקטורים יהיו סוכנים חופשיים, שמשתמשים בשיקול דעתם העצמאי והבלתי-מפלגתי, בנוגע לשאלה מי הם האנשים הכשירים ביותר למשרות הגבוהות ביותר באומה". עם זאת, בפסק דין צ'יאפאלו נגד וושינגטון משנת 2020 אישר בית המשפט, בפסק דין שכתבה השופטת אלנה קגן, את המסקנה של דעת הרוב ב"ריי נגד בלייר" ואף הבהיר שהחוקה מאפשרת לאכוף את ההבטחה על ידי הטלת קנסות או בכל דרך אחרת שאינה אסורה על פי סעיפים אחרים של החוקה. החלטה זו התקבלה פה אחד.