stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרב ויליאמס
קריירת מכללות

ויליאמס נולד וגדל בעיר קולומבוס שבאוהיו, ובין השנים 1977–1981 למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו. בעונת 1979/1980 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה למשחק שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), בו הפסידה מול UCLA של לארי בראון. ב-4 עונותיו בקבוצה העמיד ממוצעים של 17.6 נקודות, 9.7 ריבאונדים ו-2.0 חסימות למשחק. במהלך עונתו האחרונה עקף את ג'רי לוקאס כשׂיאן הנקודות של קבוצת האוניברסיטה בכל הזמנים, וסיים את קריירת המכללות עם 2,011 נקודות בסך הכול.
קריירת משחק

בדראפט ה-NBA‏ 1981 נבחר ויליאמס בבחירה ה-14 על ידי אינדיאנה פייסרס, במדיה שיחק ב-7 וחצי עונותיו הראשונות בליגה. לאורך תקופתו באינדיאנה רשם ממוצעים של 15.0 נקודות, 7.8 ריבאונדים ו-1.9 חסימות למשחק כסנטר הפותח, והיה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה לצד קלארק קלוג, ורן פלמינג ווויימן טיסדייל. בעונת 1985/1986 קבע שיאי קריירה של 19.9 נקודות, 9.1 ריבאונדים ו-2.4 חסימות למשחק.
באמצע עונת 1988/1989 הועבר ויליאמס בטרייד לדאלאס מאבריקס, בתמורה לדטלף שרמפף. ב-3 וחצי עונותיו בקבוצה פתח בכמחצית מהמשחקים בהם השתתף, ורשם ממוצעים של 10.2 נקודות ו-5.7 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת 1992/1993 חתם על חוזה בניו יורק ניקס, אותה אימן פט ריילי. בעונתו השנייה בניו יורק העפילה הקבוצה לגמר ה-NBA, לראשונה מזה 21 שנים, אך בסדרת הגמר הפסידה מול יוסטון רוקטס בתוצאה 3–4, לאחר שכבר הובילה 3–2. ויליאמס שותף ב-19 מתוך 25 משחקי קבוצתו בפלייאוף, ותרם 1.5 נקודות בממוצע למשחק. בפברואר 1996 נשלח יחד עם דאג כריסטי לטורונטו ראפטורס, בתמורה לוויקטור אלכסנדר וווילי אנדרסון. לאחר משחק אחד בלבד שוחרר מהראפטורס, ומיד חתם על חוזה חדש בניו יורק ניקס. בעונת 1998/1999 חזרו הניקס למעמד גמר ה-NBA, אך הפסידו מול סן אנטוניו ספרס בתוצאה 1–4. בסיום אותה עונה פרש ויליאמס ממשחק, בגיל 41. באותה העת היה השחקן החמישי הכי מבוגר בתולדות ה-NBA.
קריירת אימון

לקראת עונת 2001/2002 מונה ויליאמס לעוזר מאמן בניו יורק ניקס, תחת המאמן ג'ף ואן גנדי, וב-12 העונות הבאות נשאר בתפקיד כעוזרם של המאמנים דון צ'ייני, לני וילקינס, לארי בראון, אייזיאה תומאס, מייק ד'אנטוני ומייק וודסון. בחציה השני של עונת 2004/2005 שימש כמאמן הראשי הזמני של הניקס, לאחר שווילקינס התפטר מתפקידו. עד לסיום אותה עונה רשמו הניקס 16 ניצחונות ו-27 הפסדים תחת ויליאמס. בסיום עונת 2013/2014 פוטר ויליאמס מתפקידו כעוזר מאמן – יחד עם כל יתר צוות האימון של הקבוצה – על ידי הג'נרל מנג'ר הנכנס פיל ג'קסון.
במרץ 2015 מונה ויליאמס לעוזרו של ביל ליימביר, מאמן קבוצת ניו יורק ליברטי מליגת ה-WNBA.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של ויליאמס ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המכללות של ויליאמס, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1981, באתר basketball-reference.com
↑  ויליאמס נשלח בטרייד לדאלאס, באתר deseret.com,‏ 22 בפברואר 1989
↑  ויליאמס וכריסטי נשלחים בטרייד לטורונטו, באתר deseret.com,‏ 20 בפברואר 1996
↑  אחרי נאט היקי, רוברט פאריש, כרים עבדול-ג'באר ובוב קוזי.
↑  סטטיסטיקות האימון של ויליאמס ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  הניקס מפטרים את כל צוות האימון, באתר ESPN,‏ 21 באפריל 2014
↑  פרופיל של ויליאמס, באתר הרשמי של ניו יורק ליברטי
וולה (ורשה)

| --- | --- |

 מדינה:  פולין פולין
 עיר אם:  ורשה
 שטח:  19.26 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ברובע:  150,919 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  52°14′00″N 20°57′26″E﻿ / ﻿52.233333333333°N 20.957222222222°E﻿ / 52.233333333333; 20.957222222222 
 http://www.wola.waw.pl/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
וולה (בפולנית: Wola) הוא רובע במערב העיר ורשה שבפולין.
היסטוריה

הרובע היה במקור כפר שנקרא "ויילקה וולה" אשר שולב לתחומי העיר ורשה בשנת 1916. בעוד שבתחילה היה וולה אזור תעשייה, הוא הפך בהמשך להיות בעיקר אזור מסחר ושכונות מגורים. ב-1944 נרצחו ברובע כ-50 אלף אזרחים פולנים, במסגרת מה שנודע בשם טבח וולה. נכון ל-2017 גרו באזור וולה 138,508 תושבים בשטח שגודלו 19.26 קמ"ר. רוב המוזיאונים של ורשה ממוקמים בו (בהם מוזיאון מרד ורשה), וכן בתי קברות רבים, בהם בית הקברות פובונזקי אשר הוא אחד מבתי הקברות הנודעים ביותר בפולין.
גלריית תמונות

מוזיאון מרד ורשה
גורד השחקים "Warsaw Spire" (אנ')
בניינים ישנים וחדשים בכיכר ONZ
וולדמר מוביץ

| --- | --- |
 לידה:  31 במאי 1889 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 באפריל 1951 (בגיל 61) פרייבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 תפקידים:  רופא, רופא פנימי, קרדיולוג 
 הנצחה:  על שמו נקראים שני הסוגים השונים של הפרעות חסם הולכה עלייתי-חדרי מדרגה שנייה
 
וולדמר מוביץ (באנגלית: Woldemar Mobitz‏; 31 במאי 1889 – 11 באפריל 1951) היה רופא רוסי-גרמני. על שמו נקראים שני הסוגים השונים של הפרעת קצב הלב חסם הולכה עלייתי-חדרי מדרגה שנייה.
ביוגרפיה

מוביץ נולד ב-31 במאי 1889 בסנט פטרסבורג, רוסיה. הוא למד בתיכון מקומי במיינינגן שבמדינת תורינגיה בגרמניה, שם סיים את לימודיו ב-1908. לאחר מכן למד רפואה באוניברסיטאות בפרייבורג ובמינכן, שם הוסמך לדוקטור לרפואה ב-1914. במהלך לימודיו תרם לחקר מחלת גרייבס.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד במחלקות כירורגיות בברלין ובהאלה ובמחלקות לרפואה פנימית בבתי החולים האוניברסיטאיים במינכן ובפרייבורג. בזכות מחקריו בנושאי חסמי הולכה לבביים הועלה מוביץ לדרגת מרצה בכיר. בשנת 1928, לאחר כהונה של 4 שנים, מונה מוביץ לראש המחלקה לרפואה פנימית בפרייבורג. ב-1943 מונה לדירקטור של בית חולים במגדבורג, תפקיד בו שימש עד לכיבוש העיר על ידי הצבא האדום ב-1945.
מוביץ עסק ברפואה פנימית עם דגש על קרדיולוגיה. עיקר פרסומו נבע מסדרת מאמרים אותם פרסם בין השנים 1924–1928, אשר עסקו בסוגים שונים של חסמי הולכה עלייתיים-חדריים. מוביץ הבדיל בין שני סוגים שונים של חסם הולכה עלייתי חדרי מדרגה שנייה וחילק אותם על בסיס מאפייניהם האלקטרוקרדיוגרפיים וההשלכות הפרוגנוסטיות שלהם. על פי החלוקה שקבע מוביץ, "חסם הולכה עלייתי חדרי מדרגה שנייה סוג 1", הוא מצב המתאפיין בהתארכות הדרגתית של מרווח PR בתרשים הא.ק.ג., עד ל"נפילה" של אחד ממכלולי ה-QRS. "חסם הולכה עלייתי חדרי מדרגה שנייה סוג 2" לעומת זאת, מתאפיין ב"נפילה" של מכלול QRS, ללא התארכות מרווח PR שקדמה לו. שני סוגי חסמי ההולכה נקראים על שמו – "מוביץ סוג 1" ו"מוביץ סוג 2".
על שמו מוענק "פרס המחקר על שם וולדמר מוביץ למחקרים בתחום הפרעות קצב לב" על ידי האיגוד הגרמני לקרדיולוגיה (Deutsche Gesellschaft für Kardiologie).
הערות שוליים

↑  ‏ whonamedit
↑  ‏ Woldemar Mobitz and His 1924 Classification of Second-Degree Atrioventricular Block
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 125595581  ISNI: 0000 0000 2599 8314  VIAF: 5898499   WorldCat (עם VIAF): 5898499 
חסם הולכה עלייתי חדרי מדרגה שנייה בחלוקה של וולדרמן מוביץ.
ויינהיים

ויינהיים (בגרמנית: Weinheim) היא עיר בצפון מדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה, כ-10 ק"מ צפונית להיידלברג ו-15 ק"מ צפונית מזרחית למנהיים. בעיר מתגוררים כ-44,000 תושבים (נכון לסוף 2007).
העיר ויינהיים היא עיר תאומה של העיר רמת גן שבישראל. בין שתי הערים מתקיימים חילופי נוער וסטודנטים בכל שנה והקשר בין הערים הדוק וחם[דרוש מקור].
ערים תאומות

איטליה אימולה, אמיליה-רומאניה, איטליה
ישראל רמת גן, ישראל
גרמניה אייסלבן, סקסוניה-אנהלט, גרמניה
צרפת Varces-Allières-et-Risset (אנ'), אוברן-רון-אלפ, צרפת
צרפת אנט (אנ'), סאנטר-עמק הלואר, צרפת
צרפת קוואילון (אנ'), פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור, צרפת
התחרות (סרט, 1980)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור של ויליאם זקהיים
 בימוי:  ג'ואל אוליאנסקי
 תסריט:  ג'ואל אוליאנסקי
 עריכה:  דייוויד בלוויט
 שחקנים ראשיים:  ריצ'רד דרייפוס איימי אירווינג לי רמיק
 מוזיקה:  לאלו שיפרין 
 צילום:  ריצ'רד קליין
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 בדצמבר 1980
 משך הקרנה:  126 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט מוזיקלי, סרט דרמה 
 הכנסות:  14,800,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   competition
 דף הסרט ב־IMDb
 
התחרות (באנגלית: The Competition) הוא סרט מוזיקלי רומנטי אמריקאי משנת 1980, בבימויו של ג'ואל אוליאנסקי, עם ריצ'רד דרייפוס, איימי אירווינג ולי רמיק בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על תחרות פסנתרנים בינלאומית יוקרתית בסן פרנסיסקו ומתרכזת בששת המתחרים שהגיעו לשלב הגמר כשבין שניים מהם מתפתח קשר רומנטי.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
את הפסקול המוזיקלי חיבר לאלו שיפרין. הוא גם מנצח בפסקול הסרט על התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. הוא היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לפסקול המוזיקלי הטוב ביותר. השיר שלו ""People Alone"" המושמע בסוף הסרט בביצוע של רנדי קרופורד היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
את קטעי הפסנתר ברקע מבצעים פסנתרנים שונים. דרייפוס ואירווינג התאמנו במשך ארבעה חודשים כדי שתנועות הידיים והאצבעות שלהם יתאימו לנגינה בפסנתר.
תקציר העלילה

שישה מתחרים מגיעים לשלב אחרון של תחרות פסנתרנים בינלאומית בסן פרנסיסקו. בשלב זה אמור כל אחד לנגן קונצ'רטו לפסנתר בליווי תזמרת בניצוח של אנדרו ארסקין (ג'ון וואנמייקר). הפרס הראשון הוא על סך 20,000 דולר ומסע קונצרטים במשך שנתיים ברחבי ארצות הברית וקנדה
לשלב הסופי עולים שישה מתחרים:
פול דיטריך (ריצ'רד דרייפוס) משיקגו – מתקרב לגיל 30 שזה הגיל המקסימלי לתחרויות כאלה. לאחר שזכה בתחרות בסינסינטי רק במקום השלישי, הוא מיואש ומודיע להוריו כי הגיש בקשה להיות מורה למוזיקה בבית ספר תיכון. אביו משכנע אותו לא לוותר והוא מתקבל לתחרות בסן פרנסיסקו.
היידי ג'ואן סקונובר (איימי אירווינג) – בת למשפחה עשירה ממסצ'וסטס, בת 23. מגיעה לתחרות עם מורתה הקפדנית גרטה גרטה וונדמן (לי רמיק). היידי הכירה מקודם את פול ומנסה להתקשר אליו אך הוא בתחילה חדור מטרה לזכות במקום ראשון ולא להתפתות לדברים אחרים. מורתה אומרת לה כי תפנים שהפסנתר אמור להיות בעלה ולא דבר אחר.
מייקל המפריס (טאי הנדרסון) מדלאוור – מתמודד אפרו-אמריקאי מניו יורק שאוהב להתאמן על הפסנתר בעירום.
ג'רי דיסלבו (ג'וזף קאלי) – מתמודד קל אופי ממוצא איטלקי מברונקס, ניו יורק.
טטיאנה ברונובה (ויקי קריגלר) – מקזחסטן, מגיעה לתחרות עם מורתה והן מוקפות באנשי קגב למנוע עריקה.
מרק לנדאו (אדם סטרן) – פסנתרן מקנדה.
במהלך התחרות מתפתח קשר רומנטי בין פול והיידי עם עליות וירידות, ריבים והתפייסויות. הוריו של פול מגיעים לתחרות ואמו מגלה לו שאביו חולה קשה וכי רצוי שיחזור. פול מחליט להישאר והוא אכול רגשות אשמה ואת תסכולו הוא מוציא על היידי ועל המנצח אנדרו ארסקין (סאם וונמייקר). היידי רוצה לעזוב אבל פול משכנע אותה להישאר וכי לא משנה מי ינצח, הם יישארו ביחד.
התחרות מתעכבת עקב עריקתה של מורתה של טטיאנה. טטיאנה נכנסת למשבר ומסרבת לנגן. היא מתרצה רק לאחר שמאורגנת לה פגישה עם מורתה תחת שמירה כבדה.
בסיום מנגנים השישה עם התזמורת בניצוחו של סאם ארסקין, קונצ'רטי לפסנתר ותזמורת:
מרק לנדאו – קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת מס' 1 של פרנץ ליסט.
מייקל המפריס – קומצ'רטו לפסנתר ותזמורת מס' 1 של פרדריק שופן
ג'רי דיסלבו – קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת מס' 2 של סן סאנס.
טטיאנה ברונובה – קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ברהמס.
פול דיטריך – קונצ'רטו מס' 5 (הקיסר) של בטהובן.
היידי ג'ואן סקונובר – קונצ'רטו מס 3 לפסנתר ותזמורת של פרוקופייב.
המפריס זוכה במקום שלישי, פול במקום שני והיידי במקום ראשון. לאחר התחרות מודיע לה פול כי לא נראה לו שהקשר ביניהם יימשך לאחר שהיא זכתה במקום הראשון. במסיבה לאחר התחרות כולם שמחים ורק היידי מדוכאת אבל פול מתחרט, מגיע למסיבה והם מתחבקים.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ריצ'רד דרייפוס | פול דיטריך | פסנתרן |
| איימי אירווינג | היידי ג'ואן סקונובר | פסנתרנית |
| לי רמיק | גרטה וונדמן | מורה לפסנתר |
| סאם וונמייקר | אנדרו ארסקין | מנצח תזמורת |
| ג'וזף קאלי | ג'רי דיסאלבו | פסנתרן |
| טאי הנדרסון | מייקל המפריס | פסנתרן |
| ויקי קריגלר | טטיאנה ברונובה | פסנתרנית |
| אדם סטרן | מרק לנדאו | פסנתרן |
הפת סין

שולחן "הפת סין" - שבעת הסמ"כים של חג הנורוז
הפת סין (בפרסית: هفت‌ سین) הוא כינוי לסידור של שבעה מאכלים ופריטים המסמלים את שבע המעלות של הזורואסטרים, המתחילים באות "ס" (س; נהגית "סין"), האות ה-15 באלפבית הפרסי. שולחן ההפת סין נערך ומוצג בנורוז, ראש השנה האיראני, שנחוג ביום שוויון האביב, המציין את תחילת האביב בחצי הכדור הצפוני.
פריטי הפת סין

על שולחן ההפת סין מציגים את הפריטים הבאים, שמתחילים כולם באות "ס" (س) בפרסית:
סַבְּזֶהּ (سبزه) – נבטי חיטה, שעורה, שעועית מונג או עדשים הגדלים בצלחת
סַמַנוּ (سمنو) – פודינג מתוק מנבט חיטה
סֶנְגֶ'ד (سنجد) – יצהרון מכסיף(אנ')
סֶרְכֶהּ (سرکه) – חומץ
סִיבּ (سیب) – תפוח
סִיר (سیر) – שום
סֹמָאק (سماق) – סומאק
בין הפריטים האחרים שמניחים לעיתים על השולחן: מטבעות (سکه), פרח היקינתון (سنبل), ושעון (ساعت).
פריטים נוספים המוצגים על השולחן אף על פי שאינם מתחילים באות "ס":
ביצים מצוירות: סמל לפוריות
מראה: סמל השתקפות עצמית
נר: סמל ההארה
דג זהב: סמל הקידמה
Book: The symbol of wisdom (could be Avesta, theShahanamaor Hafez's diwan)). בקרב יהודי יוצאי פרס ניתן למצוא סידור.
הפת מיווה באפגניסטן

באפגניסטן מקובל להכין הפת מיווה ("שבעה פירות") בנוסף או במקום ההפת סין הנפוץ באיראן. הפת מיווה הוא סלט פירות העשוי משבעה פירות יבשים שונים, המוגשים בסירופ. הפירות היבשים הם: צימוקים, סנג'ד (הפרי היבש של עץ היצהרון), פיסטוקים, אגוזי לוז, שזיפים מיובשים (או משמשים מיובשים), אגוזי מלך, שקדים או סוג אחר של פרי שזיף.
גלריה

שולחן הפת-סין בבית הלבן
שולחן הפת-סין במלון בביג'אר, כורדיסטן
שולחן הפת-סין באוניברסיטת שריף לטכנולוגיה
שולחן הפת-סין
שולחן הפת-סין
שולחן הפת-סין
שולחן הפת-סין
שולחן הפת-סין
הפת מיווה
ראו גם

קערת ליל הסדר
הערות שוליים

↑  Levy, R., Bosworth, C.E., “Nawrūz”, in: Encyclopaedia of Islam, Second Edition
↑  A. Shapur Shahbazi, HAFT SIN, Encyclopaedia Iranica, XI/5, pp. 524-526, available online at http://www.iranicaonline.org/articles/haft-sin
התמורות בלבושם של יהודי הנסיכויות הרומניות
הערות שוליים

↑  Evreii din România în texte istoriografice - Antologie, Hasefer, București, 2004, עמוד 89. (ברומנית)
↑  Evreii din România în texte istoriografice - Antologie, Hasefer, București, 2004, עמוד 157. (ברומנית)
↑  Evreii din România în texte istoriografice - Antologie, Hasefer, București, 2004, עמוד 33. (ברומנית)
↑  Evreii din România în texte istoriografice - Antologie, Hasefer, București, 2004, עמוד 34. (ברומנית)
↑  Evreii din România în texte istoriografice - Antologie, Hasefer, București, 2004, עמוד 158. (ברומנית)
↑  Evreii din România în texte istoriografice - Antologie, Hasefer, București, 2004, עמוד 159. (ברומנית)
↑  Evreii din România în texte istoriografice - Antologie, Hasefer, București, 2004, עמודים 159 - 160. (ברומנית)
הפרטה מדינית

הפרטה מדינית היא ביטוי להפרטה הנעשה במסגרת של כלכלה ברמת מדינה, הפוכה להלאמה. הפרטה זו מתקיימת בשני אופנים עיקריים:
מעבר של תחומי אחריות מידי המגזר הציבורי, שהוא ביטוי ליכולת העיצוב המכוון והשיתופי של החברה את עצמה במסגרת מאורגנת מלמעלה, לידי המגזר הפרטי, שהוא ביטוי לתחרות בין הפרטים השונים על משאבי החברה על בסיס אינטרסי אישי.
שינוי דפוסי הפעילות של המגזר הציבורי לדפוסי פעילות המבוססים על רווח, ולא על ניסיון מכוון לעצב את החברה.
הדגש הרב שניתן להפרטה בעשורים האחרונים של המאה ה-20 קידם את חקר ההפרטה והטביע את השימוש במונח זה.
הבסיס להפרטה המדינית

ההפרטה שואפת לניהול החברה על ידי כוחות השוק ומעדיפה אותם על פני פעולות הממשלה.
גישה זו, המושתתת על הכרעה ערכית בדבר אינטרסים של הפרט כמניע עיקרי, מהווה את המניע המרכזי במגמת ההפרטה (גם אם לא תמיד באופן מוצהר). עיקרון זה נתמך בידי דעת קהל החוששת מהסקטור הציבורי ורואה בו מנגנון מנוון בלא תקנה או מאיים ואינו נתון לשליטת האדם.
עיקרון נוסף המניע לעיתים את ההפרטה, הוא תפיסת המערכת הכלכלית על-פי מדד היעילות כמדד מרכזי. תפיסה זו מציבה את העושר הכמותי כמרכז הכלכלה, ואינה מקבלת את הכלכלה כחלק מעיצובה הערכי של החברה. תפיסה זו באה לידי ביטוי כראיית ההפרטה כאמצעי לייעול המשק, ובהעדפת התפתחות אורגנית של החברה על פני הכוונה מגבוה.
מהות ההפרטה המדינית

הפרטה היא המעבר לצורות שונות של רווחיות וחשיבה רווחית-אנוכית. לרוב בתהליך זה מועברים תחומי עיצוב של החברה מהמגזר הציבורי הטהור לשולי המגזר הציבורי, למגזר הפרטי או למגזר ההתנדבותי.
הפרטה מדינית מתייחסת לארגון ציבורי העובר הפרטה. במובן זה ניתן להפריט ממד אחד או יותר מבין הממדים הבאים: בעלות על הארגון, תיקצוב (מימון הפעילות הכוללת), תיקנון (קביעת מסגרת נוהליו), ניהול, ייצור, הספקה (של המוצרים לאוכלוסייה), תשלום (עבור יחידת מוצר מסוימת) ובקרה.
כל אחד מממדים אלו עשוי להיות ציבורי או אחר ובתהליך ההפרטה עוברת הפונקציה מרשות ציבורית לרשות פרטית או התנדבותית.
באופן כללי, מצמצמת ההפרטה את מעורבות הממשלה במשק ואת המגזר הציבורי.

עם זאת, תהליך זה אינו מוחלט, שכן לעיתים רבות נאלצת הממשלה לקבוע דרכי פיקוח ושליטה על התחום המופרט, גורם שמביא אותה למעורבות ברמה מסוימת בנעשה על ביטוייה הארגוניים. כמו כן, לעיתים יוצרת הפרטה התערבות לא מכוונת מראש, כתוצר עקיף שלה. למרות תהליכים אלו, הגדרתה הבסיסית של ההפרטה היא צמצום המגזר הציבורי.
ההפרטה המדינית אינה תהליך אחיד, אלא מכילה בתוכה רצף רחב של תהליכים. ניתן לסווג הפרטה בכמה דרכים עיקרית:
הפרטה שמרנית מתונה מול רדיקלית קיצונית.
הפרטה מלאה, כדוגמת העברת בעלות על ארגון ממשלתי, מול הפרטה חלקית, כדוגמת מסירת נכסי ארגון.
הפרטה כוללנית, המייצגת את הפן הכולל של תהליך ההפרטה כתהליך מכוון ושלם, מול הפרטה פרטנית, המייצגת את השפעת הגורמים המסוימים הקשורים בהפרטה.
הפרטה הנעשית משיקולים ארוכי-טווח, בה השיקול הערכי חזק ביותר, מול הפרטה משברית על רקע מצב כלכלי מעורער באופן קיצוני, לרוב על-מנת לגייס כספים באופן מיידי. הבחנה זו מתעתעת לעיתים שכן ממשלה מפריטה עשויה ליצור אווירת משבר מכוונת על מנת לאפשר הפרטה, או להציג את ההפרטה כפתרון למשבר כלכלי על-אף שאינה בהכרח כזו.
כחלק מההפרטה המדינית מבוצעת גם הפרטה מוניציפלית, בתחומי הרשויות המקומיות.
גישות בהפרטה

במובן הכוללני:
ע"פ מובן זה, ניתן לחלק באופן גס את הגישות לעיצוב החברה לשתי גישות:
הגישה התחרותית מעדיפה את צמצום תחום החיים המופקד בידי הממשלה והעברת אחריות בלעדית עליו לתחרות בין הפרטים סביב אינטרס אישי, בהתאם לבסיס הערכי של ההפרטה.
הגישה השיתופית מעדיפה הרחבת תחום החיים המופקד בידי הממשלה וצמצום התחרות בין הפרטים.
במובן הפרטני
במובן זה נבחנות ההשפעות המעשיות של ההפרטה של גורמים שונים בחברה.

גם במובן המעשי ישנן שתי גישות, תומכת ומתנגדת להפרטה, על בסיס תוצאותיה הישירות של ההפרטה (לדוגמה: השיפור או הפגיעה ביעילות המשק בשל התחרות, שחיקה בתנאי ההעסקה לעומת עליית מספר המועסקים, פגיעה או שיפור באיכות השירות וכו').
במובן זה, גם גורמים התומכים בהפרטה באופן כללי מעדיפים להשאיר תחומים מסוימים לא מופרטים או מופרטים חלקית, על בסיס יעילות (בדרך-כלל תחומי תשתית ויחסי חוץ).
ההפרטה מזוויות שונות

הזווית הכלל-חברתית: על-פי זווית זו נבדקות השפעות ההפרטה על החברה כולה, כפי שפורט לעיל.
ציבור הצרכנים בוחן את השלכות ההפרטה במחירי השירות המסופק על ידי הארגונים המופרטים.
ציבור העובדים בוחן את ההפרטה על-פי שינוי שיטת ההעסקה בעקבותיה (לדוגמה: מעבר מהסכמי שכר ציבוריים להסכמים פרטיים), הן בקרב שכירי הארגונים המופרטים והן בקרב כלל העובדים בשוק העבודה (המשתנה כולו בעקבות שינוי חלקי בו). לארגוני עובדים השפעה רבה בתחום זה.
מוקדי הכוח בחברה האחראים, הנהנים והנפגעים מההפרטה, בהם פוליטיקאים, בעלי הון, ראשי ארגוני עובדים וכו'.
הארגון המופרט, לו מיוחסת לרוב השאיפה להישרדות ושגשוג הארגון. מבחינת הארגון יש הבדל מהותי בין תלות וכפיפות לממשלה או לארגון ציבורי, לבין כפיפות לתחרות בשוק החופשי ותלוי בצרכנים.
היסטוריה ומניעים

הפרטה מדינית כתופעה היסטורית מלווה את ההיסטוריה האנושית מאז היווצרות המדינות. אף-על פי כן חלו תהליכים מקבילים של הלאמה, שהיו לעיתים קרובות חזקים מתהליכי ההפרטה.
במשך רוב המאה ה-20 התהליך החזק מבין השניים היה תהליך ההלאמה, במסגרת התפתחות התארגנות מקצועית, גישות סוציאליסטיות וסוציאל-דמוקרטיות, רעיון מדינת הרווחה ומדינות הגוש הקומוניסטי. עם זאת, החל מסוף שנות ה-70 של מאה זו, החלו תהליכי הפרטה ניכרים העולים באורח ניכר על תהליכי ההלאמה ברוב מוחלט של מדינות העולם, בעיקר בעקבות נפילת הגוש הקומוניסטי.
תהליך זה, המכונה לעיתים "בום ההפרטה" (Privatization Boom), הביא לצמצום ניכר במדיניות הרווחה (ובמקרים מסוימים לסיומה הכמעט-מוחלט), ומהווה חלק בלתי נפרד מהעידן הפוסט-מודרני. במקרים רבים משויכת ההפרטה למגמת הייאוש מהיכולת של החברה לחתור לטובת עצמה באופן שיתופי ומכוון, ומתהליך העמדת האינטרס האישי האנוכי והבלתי-תלוי בסביבה כמניע עיקרי בפעולות האדם. 

מגמה זו נמשכת גם במאה ה-21.
גישה זו, המושתתת על הכרעה ערכית בדבר אינטרס אישי כמניע עיקרי, מהווה את המניע המרכזי במגמת ההפרטה (גם אם לא תמיד באופן מוצהר). עיקרון זה נתמך גם בידי דעת קהל החוששת מהסקטור הציבורי, ורואה בו מנגנון מנוון בלא תקנה או מאיים ואינו נתון לשליטת האדם.
עיקרון נוסף המניע לעיתים את ההפרטה, הוא תפיסת המערכת הכלכלית על-פי מדד היעילות כמדד מרכזי. תפיסה זו מציבה את העושר הכמותי כמרכז הכלכלה, ואינה רואה בכלכלה מכשיר ממשלתי לעיצובה הערכי של החברה. תפיסה זו באה לידי ביטוי כראיית ההפרטה כאמצעי לייעול המשק.
היקף ההפרטה אינו מוגדר באופן סופי, למרות שקיימת הסכמה כי הוא גדול ביותר ואוניברסלי. קביעת היקף ההפרטה מורכב בשל ההגדרות השונות הניתנות לו בתרבויות שונות ועל ידי חוקרים שונים. כך, לדוגמה, החוקר ליאנג טען כי בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשתה הפרטה ב-70 מדינות, הבנק העולמי סקר תהליכי הפרטה ב-83 מדינות באותה תקופה, בעוד החוקר פיירי הצביע על הפרטה במעל 100 מדינות.
היסטוריה ומניעים > מניעים בינלאומיים להפרטה

נוסף לטיעונים כלכליים בדבר יתרונותיה וחסרונותיה של ההפרטה, קיימים תהליכים בינלאומיים הדוחפים להפרטה, רובם כתוצאה מהמלחמה הקרה ומתבוסת ברית המועצות.
התהליך המרכזי הוא התעצמותה היחסית של ארצות הברית, סמן ימני בתחום זה, והפיכתה למעצמת על. ארצות הברית נוקטת, מאז ימי המלחמה הקרה, במדיניות חוץ פעילה ביותר ולוחצת על מדינות רבות לקיים תהליכי הפרטה בתוכן. לחץ זה קיים הן כלחץ מדיני ישיר והן כלחץ עקיף דרך ארגוני סחר שונים. מדיניות זו הפכה למשמעותית ביותר לאחר נפילת ברית המועצות, ששימשה כגורם מאזן לה.
תהליך נוסף הוא מדיניות האיחוד האירופי, שמשקלו עלה בשנות ה-90 של המאה ה-20. האיחוד האירופי מגביר את ההפרטה בשני אופנים: על ידי אימוץ מדיניות פנימית של הפרטה במדינותיו, לעיתים כתנאי לחברות בו ועל ידי אימוץ מדיניות חוץ פעילה בדומה לארצות הברית, הן במסגרת האיחוד והן במסגרת המדינות השונות.
תהליך אחר הוא התחזקותם של גופים בינלאומיים העוסקים בכלכלה, כדוגמת הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית. גופים אלו לוחצים על המדינות השונות לקיים תהליכי הפרטה ומשפיעים על גורמי כוח מרכזיים בהתנהלות הכלכלה העולמית.
תהליכים אלו ואחרים, מהווים חלק מתהליך הגלובליזציה המקביל להתעצמות ההפרטה וקשור בה. תהליך הגלובליזציה מלווה בפתיחת שווקים ויצירת שוק בינלאומי בעל מאפיינים תחרותיים באופן מובהק, העולים על מרבית צורות הכלכלה במדינות השונות. הכלכלות הפנים-מדינתיות נפתחות לסביבה תחרותית עזה, המעודדת אותן לעבור (לעיתים בניגוד לתכנוניהן) לכלכלה מופרטת, בהתאם למאפייני השוק הגלובלי.
מאפייניה האופנתיים של ההפרטה והעובדה כי מקורה במקרים רבים בלחצים חיצוניים, יוצרים לעיתים קרובות מציאות פוליטית מורכבת בה חלקים משונים של הממשלה אינם תומכים בהפרטה אך נאלצים לקבלה. מצב זה עשוי ליצור פער בין הצהרות הפרטה לבין ההפרטה בפועל, למרות שלא ניתן לאמוד באופן מדויק פער זה, שכן הוא מכוון. הסברה השלטת היא שזהו תהליך משני, בעוד שהמגמה השלטת היא הפרטה בפועל.
הצהרות הפרטה יוצרות שני תהליכים ממשיים, גם אם אינן מלוות בהפרטה בפועל:
נושא ההפרטה עולה לסדר היום הציבורי וניתנת לו התייחסות פוליטית.
הצהרות ההפרטה משמשות כאיום עבור הארגונים המופרטים, דבר המביא להתייעלותם.
היסטוריה ומניעים > ההפרטה מדינית במרחב הפוליטי

ההפרטה משותפת הן למשטרי ימין והן למשטרי שמאל, למרות שהיא פעולה ימנית על-פי טבעה. לדוגמה, ב-1976 חל מהפך בשוודיה ממשטר שמאלני לימני, שהוביל דווקא לתהליכי הלאמה מרובים. צעדי הפרטה במדינה זו נעשו החל מ-1982, שנת חזרתו של השמאל לשלטון.
סמל למגמת ההפרטה הוא התאצ'ריזם – תהליכי ההפרטה המואצים שנעשו בשנות ה-80 של המאה ה-20 בידי ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, במקביל לשבירת התאגדות מקצועית. "תאצ'ריזם" הפך לכינוי למדיניות הפרטה נחושה במיוחד, המלווה בשבירה כוחנית-פוליטית של ההתנגדות.
בארצות הברית סמל ההפרטה הייתה מדיניותו של הנשיא רונלד רייגן.
ההפרטה בתקופה זו פגעה לרוב בתנאי ההעסקה של עובדי המגזר הציבורי וכן ביכולתם להתארגנות מקצועית. תהליך זה נובע מהיותם של הישגי האיגודים המקצועיים מעוגנים במדיניות כלכלית, הבאה לידי ביטוי בעיקר במגזר זה. המעבר למגזר הפרטי מבטל לרוב את הישגי ההתארגנות, אך מגדיל את הגמישות בשוק העבודה וכך פותח אפשרויות חדשות בפני עובדים - בעקבות מדיניותה של תאצ'ר הגיעה בריטניה לשגשוג כלכלי חסר תקדים, ורמת האבטלה בה היא מהנמוכות בעולם.
הפגיעה בהתארגנות המקצועית ובעובדים הביאה לכך שכמעט תמיד נמנים האיגודים המקצועיים עם מתנגדי ההפרטה. יש המפרשים את כוונות ההפרטה (בייחוד התאצ'ריזם) במקרים מסוימים כמכוונת לשבירת ההתארגנות המקצועית.