stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליקים רובינשטיין
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון

בשנת 2018 מונה לפרופסור חבר במסלול הנלווה במחלקה למדע המדינה ובבית הספר פדרמן למדיניות ציבורית וממשל של האוניברסיטה העברית בירושלים. רובינשטיין לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת טורו בניו יורק ובמכללת שערי משפט.
בספטמבר 2022 נתן הסכמתו לשמש במינוי זמני כיושב ראש הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה, כדי לדון במינויו של הרצי הלוי לרמטכ"ל. ב-2024 הוחלף באשר גרוניס.
בנוסף, מאז פרישתו נשא בתפקידים הבאים:
יו"ר נשיאות תנועת של"מ – שירות לאומי למבוגר, של חברת המתנ"סים (2017 – 2022)
יו"ר המועצה הציבורית המייעצת ליחידה למאבק בגזענות במשרד המשפטים (2017– 2023)
יו"ר הוועדה הציבורית לעניין זכויות יתומי צה"ל במשרד הביטחון (2021 – 2022 : הוגש דו"ח לשר הביטחון)
יו"ר הוועדה הציבורית של "עיגול לטובה" (מ-2018)
חבר המועצה הציבורית של הארכיון הציוני (2019 – 2023)
נשיא המועצה לשימור אתרים (החל מפברואר 2023)
חבר ועדת הסניגוריה הציבורית (בראשות שר המשפטים) החל מ-2021
חבר המועצה הציבורית של "משפחה אחת" לעזר לנפגעי טרור (2021 – 2023)
יו"ר ועדת פרס מנחם בגין (מ-2021)
יו"ר ועדת פרס פתאל – אוניברסיטת חיפה (2023)
יו"ר עמית של ועדת חסידי אומות העולם ביד ושם (2023)
חבר חבר-הנאמנים של המרכז הישראלי להתמכרויות (מ-2018)
יו"ר הוועדה למינוי מנכ"ל/ית בקופת חולים מאוחדת
בנוסף הוא בעל טור ב"ידיעות אחרונות" בענייני משפט ונושאים אחרים והוא מרצה בהתנדבות במקומות רבים על נושאי משפט ותהליך השלום.
הוקרה

חתן "פרס השלום" של קרן גבריאל שרובר על חלקו בשלום עם ירדן. קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי בניו יורק, מהסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק ומאוניברסיטת בר-אילן.
חתן פרס חיים הרצוג, אותו קיבל באוגוסט 2018. הפרס מוענק אחת לשנתיים על תרומה ייחודית למדינת ישראל.
זכה בתואר "אביר איכות השלטון" לשנת 2019 בקטגוריית הרשות השופטת.
בשנת 2021 יצא לאור בהוצאת נבו "ספר אליקים רובינשטיין", אסופת מאמרים של משפטנים ישראלים לכבודו של רובינשטיין, בעריכת אהרן ברק, מרים מרקוביץ-ביטון, איילה פרוקצ'יה ורינת סופר.
יקיר המשפט העברי של לשכת עורכי הדין (תשע"ז – 2017)
חתן פרס Chromy 2018 על תרומה לשלום ולמשפט
עיטור פול האריס של רוטרי העולמי ורוטרי ישראל (2022)
ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון (2023)
יקיר הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (תשפ"ג-2023)
מכתבי הוקרה מאת משה דיין, מנחם בגין, יצחק רבין ויצחק שמיר:
משפחתו

נשוי למרים רובינשטיין, לשעבר המשנה לפרקליט המדינה לעניינים אזרחיים ומנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה. בעת מינויו כיועץ משפטי לממשלה, ביקש רובינשטיין כי תתקבל החלטת ממשלה על "הפרדת כוחות" בינו ובין רעיתו. והיא תהיה כפופה לפרקליטת המדינה בלבד.
לבני הזוג רובינשטיין ארבע בנות. אחת מהן, שרי, עורכת דין שעסקה מטעם משרד החוץ בנושאי פליטים, נפטרה ב-26 באוקטובר 2016.
אחיו הצעיר, אבי, היה רופא נוירוכירורג, שפנה לעסוק בעריכת דין בתחום רשלנות רפואית. בשנת 2022 ראה אור הספר שכתב "הניתוח הצליח, החולה מת" (מטר), שעסק במקרים בולטים בהם נתקל בשדה הרפואי-משפטי.
ספרים ומאמרים

רובינשטיין חיבר ספרים ומאמרים בענייני משפט וממשל והסכסוך הערבי-ישראלי:
שופטי ארץ, הוצאת שוקן, 1980
דרכי שלום, הוצאת משרד הביטחון, 1992
נתיבי ממשל ומשפט, הוצאת משרד הביטחון, 2003
היישוב בימי הבית הלאומי, העורך בנימין אליאב, הפרק: "מיישוב למדינה מוסדות ומפלגות" עמ' 129–284, הוצאת כתר, 197
"משולחנו של היועץ המשפטי לממשלה" שורשים במשפט 591 (דינה זילבר עורכת, 2020), הוצאת נבו
על הגבול ועל גבול ישראל-ירדן, דעת, גיליון 170, יוני 2004
לאחר פרישתו היה שותף לעריכת הספר "זיכרון ומשפט - שופטי בית המשפט העליון כותבים על השואה".
לקריאה נוספת

דינה זילבר, בשם החוק: היועץ המשפטי לממשלה והפרשות שטלטלו את המדינה, פרק 14 ,הוצאת דביר, 2012
ביאורים

↑  ביטחון משרד החוץ
יחסי אל סלוודור – ישראל

| יחסי ישראל – אל סלוודור |
| --- | --- |
ישראל: אל סלוודור
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

ישראל: אל סלוודור
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 21,041
אוכלוסייה
10,045,600: 6,356,362
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 34,016
תמ"ג לנפש (בדולרים)
50,759: 5,351
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה, משטר נשיאותי
שגרירים
: מתיאס רומרו גרה (נכון ל-2016)
יחסי אל סלוודור–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין רפובליקת אל סלוודור לבין מדינת ישראל.
אל סלוודור מיוצגת כיום בישראל בשגרירותה בהרצליה.[דרוש מקור] בעוד ישראל החזיקה בעבר שגרירות בסן סלוודור, אם כי זו נסגרה במשך השנים, עקב קיצוץ בתקציב משרד החוץ.[דרוש מקור]
היסטוריה > לפני הקמת מדינת ישראל

בשנות מלחמת העולם השנייה פעלו שני דיפלומטים, חוסה ארטורו קסטייאנוס וחוסה קסטיינוס קונטררס להצלת חייהם של אלפי יהודים, על ידי מתן תעודות אזרחיות ללא כל תמורה. על רקע פעילותיהם הוכרו כחסידי אומות העולם.
במהלך ההצבעה בנושא תוכנית החלוקה של האו"ם ב-כ"ט בנובמבר 1947, אל סלוודור, ביחד עם תשע מדינות נוספות (ארגנטינה, אתיופיה, הממלכה המאוחדת, הונדורס, יוגוסלביה, מקסיקו, הרפובליקה הסינית, צ'ילה, קולומביה), נמנעו בהצבעה.
היסטוריה > יחסים הדדיים

שגרירות ישראל באל סלוודור החלה לפעול החל משנות ה-70 של המאה ה-20, ואל סלוודור החלה להפעיל את שגרירותה בבירה ירושלים החל מ-1986.
בשנת 1993 הוחלט לקרוא לרחוב מסוים בשכונת גבעת משואה בירושלים על שם מדינת אל סלוודור, בעוד בסן סלוודור קיימת כיכר על שמה של מדינת ישראל.
בשנת 2007 שגריר ישראל באל סלוודור צוריאל רפאל הוחזר לישראל בשל "התנהגות בלתי הולמת" ובמקומו מונה מתניה כהן.
בין 10 ל-20 באוקטובר 2011 התחולל שקע בשם E12 במדינות אמריקה המרכזית, ובמיוחד באל סלוודור. השקע התבטא בצורת גשמי זעף בכמויות גבוהות יחסית. כתוצאה מהאבדות בנפש והנזקים לתשתיות שנגרמו עקב כך, ישראל ומדינות נוספות נרתמו לסייע לאל סלוודור. הסיוע של ישראל התבטא בהענקת מטהרי מים, שביכולתם גם למנוע אפשרות לזיהומים ומחלות.
בחודש מאי 2014 התקיים בסן סלוודור מצעד תמיכה בישראל אשר כלל אלפי משתתפים.
מתיחויות דיפלומטיות

בשנת 2005, נחנך פסל לזכרו של יאסר ערפאת בסן סלוודור, על אף מחאות וביקורות שליליות רבות מצד הקהילה היהודית ושגרירות ישראל באל סלוודור.
עקב לחץ בינלאומי אשר כלל את העברת החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם ומלחמת לבנון השנייה בחודש אוגוסט 2006 הוחלט כי שגרירות אל סלוודור בירושלים תועבר לתל אביב, ובכך הייתה אל סלוודור למדינה האחרונה שהפעילה שגרירות בירושלים, עד למאי 2018, בה עשתה שגרירות ארצות הברית את הדרך ההפוכה, בעת הכרתה בירושלים כבירת ישראל.
במהלך מבצע צוק איתן בשנת 2014 הוחלט באל סלוודור להחזיר את שגרירם מישראל לצורך התייעצויות, וזאת בדומה להחלטתן של פרו וצ'ילה.
בינואר 2016 דווח, כי באל סלוודור נשקלת האפשרות להעביר את שגרירותם בישראל מתל אביב אל מחוץ לשטחי ישראל. זאת, בשל החלטת ישראל לסגור את שגרירותה באל סלוודור, וכחלק מההחלטה לסגור נציגויות ישראליות נוספות בחו"ל עקב קיצוץ בתקציב משרד החוץ. יום לאחר מכן, שגריר אל סלוודור בישראל דחה את הדיווחים הנ"ל אודות כוונותיה לכאורה של אל סלוודור.
מאפיית ברמן

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מוטו:  "לחם זה ברמן"
 מייסדים:  קרעשא (קרישא) ("בובע") ברמן יהושע הלוי ברמן אליהו ברמן
 תקופת הפעילות:  1875–הווה (כ־150 שנה)
 מיקום המטה:  ירושלים 
 משרד ראשי:  בית הדפוס 24, גבעת שאול, ירושלים
 בעלות:  יצחק ברמן
 ענפי תעשייה:  מזון
 מוצרים עיקריים:  לחם, לחמניות, עוגות
 עובדים:  1,000
  
 www.berman.co.il
 
אבן רחיים המציינת את מיקום טחנת הקמת והמאפייה בשכונת ג'ורת אל ענב (חוצות היוצר)
סמל העוגן המוטבע על כלל אריזות הלחמים של מאפיית ברמן ומשמש כלוגו החברה החל מ-1917
הלוגו של מאפיית לחם הארץ בבעלות ברמן מ-2001
הלוגו של מאפיית ליבו בבעלות ברמן מ-2008
לוגו מאפיית ודש בבעלות ברמן מ-2001
מאפיית ברמן (נקראת רשמית י. את א. ברמן בע"מ) היא מאפייה ישראלית גדולה, השנייה בגודלה בישראל לאחר מאפיות אנג'ל. מאפיית ברמן היא המאפייה היהודית הגדולה הראשונה בירושלים והיחידה שקיימת עד היום, מאז 1875. בנוסף היא מהחברות הוותיקות בישראל.
יריבות עם משפחת אנג'ל

מאפיית אנג'ל הייתה החל משנות העשרים יריבתה העסקית הראשית של מאפיית ברמן והיחסים בין שתי המשפחות היו מעורערים מאז ומתמיד.
הרב צבי פסח פרנק, רבה האשכנזי הראשי של ירושלים בתקופת המנדט, אישר למאפיות לעבוד עד כניסת השבת ומצאת השבת ממש כדי לספק לחם טרי בכל ימות השבוע, אך ב-1947 הודיעה הסתדרות העובדים שהדבר פוגע בפועלים והשביתה את מאפיות ברמן ואנג'ל, עקב כך נוצרה שותפות משפטית קצרת ימים בין משפחות אנג'ל וברמן על מנת להילחם בהסתדרות.
בתקופת מלחמת העצמאות בירושלים החליט מושל ירושלים ושר הקיצוב, דב יוסף, לסגור את כל המאפיות בירושלים פרט לאנג'ל וברמן שרק להן הותר להחזיק במלאי דלק מספיק להפעלת המאפייה וכך היו אנג'ל וברמן ספקיות הלחם היחידות בעיר הן בתקופת המצור והן בתקופת ראשית המדינה.
מאז שנות השישים נמצאות שתי המאפיות באותו רחוב בגבעת שאול (רחוב בית הדפוס) כאשר כל אחת מבקשת לשנות את שמו של הרחוב לשם מייסדה, אך כל אחת טוענת שיהיה מגוחך שתהיה "מאפיית ברמן ברחוב אנג'ל" או להפך.
מאבק משפטי ארוך מתנהל בין שתי המאפיות בגין "העתקת מוצרים" או אריזות ודמיון בין מוצרי שתי המאפיות
המאפייה כיום

במאפייה המודרנית בירושלים, ובמאפיית ודש הנמצאת ברמת השרון, מועסקים כיום כ-900 עובדים. תפוקת כל קו ייצור מגיעה עד ל-3,000 ככרות לחם בשעה. המאפייה משווקת את תוצרתה ולאחרונה החלה להפיץ
מוצרים של מאפיית ביכורים במיוחד את הלחם פשתן דל פחמימה, ברחביי הארץ לכ-4,500 נקודות חלוקה תוך שימוש בצי של מעל ל-100 משאיות ייעודיות המובילות את ככרות הלחם לחנויות ולרשתות השיווק מדי לילה, על מנת שיוצגו טריים עם בוקר על המדפים. המאפייה מייצרת מגוון רחב של מוצרי מאפה וביניהם סוגי לחם שונים, עוגות, עוגיות ומוצרים ארוזים וקפואים. בין לקוחותיה שירות בתי הסוהר, משטרת ישראל, צה"ל ומוסדות שונים אחרים. לצד המאפייה ישנה חנות מפעל, קונדיטוריה ובית קפה המוכרת את מוצרי המאפייה והקונדיטוריה. בנוסף מפעילה המאפייה עוד 3 חנויות: אחת בבני ברק, ו-2 בירושלים, ברחובות אגריפס ושרי ישראל.
לקריאה נוספת

משה חננאל, הירושלמים, ירושלים 2007, עמודים 96 - 99
אלי שילר, מאה שערים וסביבתה, אריאל 164-163, עמוד 67
דוד קרויאנקר, רחוב הנביאים, עמודים 82 - 84
הערות שוליים

↑  עידן יוסף, המאפיות יגדילו הכנסותיהן ב-75 מיליון שקל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 ביולי 2007
↑  משה חננאל, הירושלמים, עמוד 97.
↑  פנחס גרייבסקי, גנזי ירושלים, חוברת ו', תר"ץ.
↑  לפי דוד קרויאנקר
↑  לפי אתר החברה ומשה חננאל.
↑  שביתת ברמן בירושלים וההסתדרות, קול העם, 1 בספטמבר 1940
↑  יהושע ברמן, דבר, 4 בדצמבר 1938
↑  מערכת YNET, לחם מקמח חיטה מלא וסיבים תזונתיים פרה-ביוטיים, באתר ynet, 30 באוקטובר 2014
↑  תומר גנון, קרטל הלחם: מנכ"לי המאפיות ברמן ודוידוביץ' הורשעו בתיאום מחירים והימנעות מתחרות, באתר כלכליסט, 9 ביולי 2015
 יסמין גואטה, קרטל מאפיות הלחם: הרשעה בנסיבות מחמירות למנכ"לים של מאפיות ברמן ודוידוביץ': "נזק משמעותי לציבור הצרכנים", באתר TheMarker‏, 9 ביולי 2015
ת"פ 28192-08-12 מדינת ישראל נגד אנגל ואחרים, ניתן ב-9 ביולי 2015
↑  מאפיית ברמן תייצר עבור שופרסל לחמים אורגניים תחת מותג green, אתר foodis.co.il בנובמבר 2018
↑  , אתר status.co.il, מאי 2018
↑  אורנה יפת, פס"ד: אנג'ל תשלם 35 אלף שקל למאפיית ברמן, באתר ynet, 1 בינואר 2007
↑  יצחק טוקר, ברמן ואנג´ל: הקרב על הלחם, באתר "צופר", 21 בינואר 2007
↑  הדס שפר, לחם נגד לחם, באתר nrg‏, 7 ביוני 2006
משאית של מאפיית ברמן
ירון זליכה

| --- | --- |

זליכה בעשור הראשון של המאה ה-21
 לידה:  20 ביולי 1970 (בן 54) רמת גן
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  רמת גן
 כינויים נוספים:  פרופסור זליכה
 ידוע בשל:  החשב הכללי של משרד האוצר לשעבר
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן
 מקצוע:  כלכלן • רואה חשבון • פסיכולוג
 תפקיד:  נשיא המועצה האקדמית העליונה וראש החוג לחשבונאות בקריה האקדמית אונו
 תואר:  פרופסור חבר לכלכלה (2010) פרופסור חבר לחשבונאות (2013)
 מפלגה:  המפלגה הכלכלית החדשה
 פרסים והוקרה:  אות מנהל הכספים המצטיין של ישראל (2004)   מצטיין המחשוב בישראל (2005) (2006)   אות הנפקת השנה בעולם (2007)   אות אביר איכות השלטון (2009)   אות האביר הלוחם בפשע ובשחיתות (2013)    אות המופת של תנועת אומ"ץ למנהל תקין   אות הוקרה מיוחד של לשכת רואי החשבון
 https://www.facebook.com/Zalichayaron/
פרופסור יָרוֹן זלִיכַה (נולד ב-20 ביולי 1970) הוא כלכלן ישראלי, רואה חשבון, ופסיכולוג חברתי החשב הכללי במשרד האוצר לשעבר. מכהן כנשיא המועצה האקדמית העליונה וראש בית הספר לחשבונאות, כלכלה וניהול כספים בקריה האקדמית אונו. בעל שתי פרופסורות שהוענקו לו על ידי הוועדה העליונה למינוי פרופסורים במל"ג - פרופסור חבר לכלכלה במסלול המחקרי משנת 2013 ופרופסור חבר לחשבונאות במסלול הנלווה למומחים משנת 2010.
הוא התמודד בבחירות לכנסת העשרים וארבע ובבחירות לכנסת העשרים וחמש כראש המפלגה הכלכלית החדשה אשר הקים, אך המפלגה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה ולא נכנסה לכנסת.
ביוגרפיה

זליכה נולד ברמת גן להורים יוצאי עיראק. אביו, שלמה זליכה, כיהן בתפקיד מנהל הסניף של בנק לאומי ברחובות. הוא גדל ברמת גן ולמד בתיכון "אהל שם" בעיר. במהלך שירותו בצה"ל היה בתפקיד מסווג בחטיבת המחקר של אגף המודיעין.
לאחר שהשתחרר מצה"ל בשנת 1991, החל את לימודיו האקדמיים וב-1994 השלים את לימודי תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2001 קיבל את התואר דוקטור בכלכלה מטעם אוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2017 השלים תואר בפסיכולוגיה ובשנת 2021 השלים תואר שני בפסיכולוגיה חברתית.
במהלך השנים 1994–1996 התמחה בראיית חשבון במשרדו של שלמה נס, ובמקביל הרצה בחשבונאות ומימון במכללת רמת גן. בשנים 1995–1997 היה מרצה לחשבונאות במכללה למינהל. בשנת 1998 מונה לראש החוג לחשבונאות בקריה האקדמית אונו. בשנת 2001 קיבל תואר דוקטור בכלכלה במסלול ישיר באוניברסיטת בר-אילן עם תזה בנושא "השפעת אי הוודאות הטמונה באינפלציה הצפויה על דפוסי הצריכה והחיסכון".
בשנת 1996 נקלט בשירות המדינה בתפקיד מנהל התחום הכלכלי במשרד ראש הממשלה, בממשלת נתניהו הראשונה. הוא היה אחראי על הקמת אגף כלכלי מקצועי במשרד ראש הממשלה, אשר ייעץ לו על גיבוש מדיניות בנושאים פיסקליים ומוניטריים, על השינויים המבניים במשק המדינה ועל מדיניות ההפרטה של חברות ממשלתיות ועידוד השקעות הזרות. במסגרת זו הכין תקציר שגוי של דו"חות רשמיים על רשות השידור לדיון שנערך בממשלה. בתגובה הוגשה נגדו תלונה למשטרה על זיוף מסמכים. פרקליטת המדינה עדנה ארבל קבעה שנפל פגם בעבודתו, אך פעל בתום לב ועל כן החליטה שלא להעמידו לדין מחוסר אשמה. בשנים 1996–1997 התנהל בינו לבין מנהל היחידה לחוב ממשלתי באוצר סכסוך ממושך ומתוקשר שבמהלכו הוגשו בין השניים תלונות הדדיות לנציב שירות המדינה, לשר האוצר ולמבקר המדינה.
בשנת 1998 פרש מהמגזר הציבורי. הוא מונה לראש האגף לתכנון עסקי ואסטרטגיה בחברת פרטנר תקשורת שזה עתה נוסדה. במסגרת זו הייתה לו אחריות על הנפקת החברה בשוק ההון האמריקאי באוקטובר 1999. משנת 2000 ועד שנת 2002 שימש סמנכ"ל כספים ופיתוח עסקי ב"תבל טלקום", חברת התקשורת של תאגיד הכבלים. ב-2002 מונה לחבר בדירקטוריון בתי זיקוק לנפט. בשנים 2002–2003 היה סמנכ"ל כספים ופיתוח עסקי בחברת "דרך ארץ", מפעילת כביש 6.
ביוגרפיה > המפלגה הכלכלית החדשה

ב-30 בדצמבר 2020 הודיע זליכה על הקמת מפלגה חדשה בשם "המפלגה הכלכלית" שתתמודד בחירות לכנסת העשרים וארבע. בנאום השקת המפלגה אמר כי הסיבה להקמתה נובעת מכישלון הצמרת הפוליטית בהובלת המדיניות הכלכלית בישראל. בבחירות קיבלה מפלגתו כ-0.8% מהקולות ולא עברה את אחוז החסימה.
המפלגה התמודדה גם בבחירות לכנסת העשרים וחמש, אך לא עברה את אחוז החסימה גם בפעם זאת, וזכתה ל-0.29% מהסך הכללי של הקולות.
זליכה נשוי לאורלי ולהם שלושה ילדים. הוא מתגורר כיום בעיר הולדתו רמת גן.
ספריו

הגווארדיה השחורה - כל מה שאסור לדעת על שוד הקופה הציבורית. הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2008. בספר מאשים זליכה את ממשלת ישראל בעיקר בתקופתו של אהוד אולמרט כשר אוצר וראש ממשלה, בהתנהלות כספית כושלת, מושחתת ובזבזנית.
אי ודאות, ציפיות ומדיניות מאקרו כלכלית בישראל. הוצאת דיונון, 2009
שינוי בהרגלי הצריכה: המדריך ליעילות כלכלית ולצדק חברתי בישראל. הוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם הקריה האקדמית אונו, 2011
ארבע-מאות המלקות וסרטים אחרים: על מנהיגות, ערכים, אתיקה ואסתטיקה בקולנוע של המאה העשרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
ספריו > באנגלית

Macroeconomics of Corruption 2014
Schiffman, D., Young, W. and Y. Zelekha, The Role of Economic Advisors in Israel's Economic Policy: Crises, Reform and Stabilization, 2018, Springer
ועדת וינוגרד

ערך זה עוסק בוועדה לחקר אירועי מלחמת לבנון השנייה. אם התכוונתם לוועדה לבחינת שכר הלימוד באוניברסיטאות, ראו .
| --- | --- |
 ייסוד הוועדה:  11 בספטמבר 2006 
 פירוק הוועדה:  30 בינואר 2008 
 חברים
 רות גביזון, מנחם עינן, יחזקאל דרור, חיים נדל 
 www.vaadatwino.gov.il
 
ועדת וינוגרד (שמה הרשמי: הוועדה לבדיקת אירועי המערכה בלבנון 2006) היא ועדת בדיקה ממשלתית בראשות השופט בדימוס ד"ר אליהו וינוגרד, לחקר אירועי מלחמת לבנון השנייה והאירועים שקדמו לה, שמונתה ב-17 בספטמבר 2006. ב-30 באפריל 2007, פרסמה הוועדה דו"ח חלקי. ב-30 בינואר 2008 לאחר שנה וארבעה חודשים מהקמתה פרסמה הוועדה את הדו"ח הסופי שלה, וסיימה את תפקידה.
הרכב הוועדה

בראש הוועדה עמד השופט (בדימוס) ד"ר אליהו וינוגרד.
יתר חברי הוועדה:
הפרופ' למשפטים רות גביזון.
הפרופ' למדע המדינה יחזקאל דרור.
אלוף (במילואים) מנחם עינן.
אלוף (במילואים) ד"ר חיים נדל.
לצדה של הוועדה פעלו 12 עוזרים, שמונה מהם קציני מילואים בדרגת תת-אלוף.
עלותה של הוועדה נאמדה ב-21.4 מיליוני שקלים. תקציבה של הוועדה נקבע על ידי מזכיר הממשלה ישראל מימון ורואה חשבון ממשרד האוצר, על פי מעמדה, היקף העבודה ותקדימים מוועדות חקירה ממשלתיות קודמות.
הרקע להקמת הוועדה > הקריאות להקמת ועדת חקירה לאחר מלחמת לבנון השנייה

כבר במהלך הלחימה נשמעו קולות, בעיקר מצד חיילי מילואים ועיתונאים, שדרשו חקירה מקיפה של שגיאות ומחדלים שנעשו לקראת מלחמת לבנון השנייה ובמהלכה. עלו טענות לגבי השגיאות המבצעיות והלוגיסטיות הלא מעטות שהתרחשו לדבריהם.
הקריאות לחקירת המלחמה התגברו לאחר סיומה. מאהלי מחאה של התנועה למען איכות השלטון בישראל ושל חיילי מילואים, התמקמו בירושלים סמוך לבית המשפט העליון ולמשרד ראש הממשלה, בקריאה למנות ועדת חקירה ממלכתית, ובמקביל העלו קריאה להתפטרות של מובילי המבצע, אהוד אולמרט, עמיר פרץ ודן חלוץ.
הרקע להקמת הוועדה > הקמת ועדות בדיקה שונות

מיד לאחר הפסקת הקרבות, שר הביטחון עמיר פרץ הקים ועדת בדיקה חיצונית בראשות הרמטכ"ל לשעבר אמנון ליפקין-שחק, אך היא הוקפאה בעצת חבריה כי לא הייתה מוסכמת על ראש הממשלה וספגה ביקורת רבה בתקשורת ובצבא. גם חברי הכנסת בוועדת החוץ והביטחון החליטו להקים ועדת חקירה פרלמנטרית, במסגרת ועדת החוץ והביטחון, כדי לחקור את המלחמה, וקראו לכל המעוניין לפנות אליהם לצורך שימוע.
אולמרט סירב בתוקף להקים ועדת חקירה ממלכתית באמרו שוועדה כזאת תשתק את צה"ל לכמה חודשים אך הודה ש"היו כישלונות, אסור לטייח, אסור להעלים עין" ועל כן החליט על הקמת שתי ועדות חקירה שתפעלנה במקביל: אחת לבדיקת הצבא, בראשות אמנון ליפקין-שחק והשנייה לבדיקת תפקוד הדרג המדיני. בנוסף, על מבקר המדינה הוטל לבדוק את הטיפול בעורף, אך הוא הודיע שירחיב את תחום החקירה שלו בהתאם לשיקול דעתו.
לוועדה לבדיקת החלטות הדרג המדיני ביקש אולמרט למנות את ראש המוסד לשעבר נחום אדמוני, האלוף ידידיה יערי, פרופסור יחזקאל דרור, האלוף דוד עברי ופרופסור רות גביזון אשר בשנת 1976 ביקרה את ועדת אגרנט על שהסיקה מסקנות אישיות כנגד קצינים ללא שנתנה להם הזדמנות הוגנת להתגונן.
לאחר מספר ימים, בראשית ספטמבר 2006, פסל היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, את ידידיה יערי ודוד עברי מלכהן בוועדה בגלל תלותם במערכת הביטחון אותה הם אמורים לחקור, בעיסוקיהם האחרים. בעקבות זאת, ובעקבות החלטה לבטל את הוועדה לבדיקת הצבא בראשות אמנון ליפקין-שחק, החליט אולמרט להוסיף לוועדה את השופט לשעבר אליהו וינוגרד, ולהעמידו בראשה. בטרם אישרה הממשלה את הקמת הוועדה ואת הרכבה, החליט נחום אדמוני שלא לקחת חלק בוועדת החקירה ולוועדה מונו מנחם עינן וחיים נדל.
אנשי התנועה למען איכות השלטון בישראל, המשיכו במאבקם למען ועדת חקירה ממלכתית ופתחו בשביתת רעב. מלבד זאת, קיימו שני גופי המחאה במוצאי שבת 9 בספטמבר, בכיכר רבין בתל אביב, הפגנה בה השתתפו כ-35 אלף איש. במפתיע הצטרפו לתומכים בהקמת ועדת החקירה הממלכתית, גם עמיר פרץ ושאול מופז, שהעביר ביקורת נוקבת על ניהול המלחמה.
במקביל, הקים צה"ל ועדות בדיקה רבות לבדיקת כל האספקטים השונים של התנהלות צה"ל במלחמה, החל מאופי פעולת הכוחות בשטח ועד לתפקוד הרמטכ"ל.
מינוי הוועדה וסמכויותיה

האישור להקמת ועדת וינוגרד, ניתן בסופו של דבר בישיבת הממשלה ב-17 בספטמבר 2006, על פי סעיף 8א' לחוק הממשלה. 20 שרים תמכו, שניים התנגדו ואחד נמנע.
למחרת היום, קיימה הוועדה את ישיבתה הראשונה. על פי החלטת הממשלה, הוועדה מונתה "לבירור ההערכות וההתנהלות של הדרג המדיני ומערכת הביטחון במכלול ההיבטים של המערכה בצפון שהחלה ביום ט"ז בתמוז התשס"ו (12 ביולי 2006)". לוועדה נקבעו חלק מהסמכויות המפורטות בחוק ועדות חקירה, בהן הסמכות לזמן לעדות ולהעניש סרבנים.
היקף בדיקת הוועדה נקבע בהחלטת הממשלה:
2. הוועדה תבדוק ותקבע ממצאים ומסקנות וכן תגיש המלצות ככל שתראה לנכון, בנוגע לדרג המדיני ולמערכת הביטחון במכלול ההיבטים של המערכה כאמור לעיל, בנושאים אלה:
פניות נגד מינוי הוועדה והתנהלותה

התנועה למען איכות השלטון עתרה לבג"ץ, כדי שיורה לבטל את הוועדה ולהקים ועדת חקירה ממלכתית. ב-5 באוקטובר 2006, הורו השופטים לנציגי המדינה לנמק תוך 5 ימים מדוע לא תבוטל ועדת וינוגרד, ותוקם ועדת חקירה ממלכתית. אולם בסופו של דבר נדחתה העתירה, וועדת וינוגרד המשיכה בתפקידה.
בעקבות תלונות מצד התנועה למען איכות השלטון בישראל, הודיע היועץ המשפטי ב-5 באוקטובר 2006 לממשלה שימנע את מינוי מני בן-חיים לתפקיד מרכז ועדת הבדיקה. זאת משום שבן-חיים ריכז במהלך הבחירות את מטה המתנדבים של מפלגת קדימה, ולדברי מזוז "מדובר במפלגה שאת פעילותה והתנהלותה אמורה לבדוק הוועדה... ועלולה להיווצר מראית עין של ניגוד עניינים".
מזוז גם פסל את מועמדו של ראש הממשלה לוועדה - אלוף (מיל') ידידיה יערי, המכהן כמנכ"ל רפא"ל, מחשש לניגוד עניינים, משום שהוא מנכ"ל חברה ממשלתית הכפופה לשר הביטחון.
ב-6 בפברואר 2007 הכריע בג"ץ בעתירה שהגישה חברת הכנסת זהבה גלאון נגד ועדת וינוגרד, בה דרשה כי הוועדה תקיים ישיבות פומביות ותפרסם את הפרוטוקולים של דיוניה בתום כל ישיבה, עוד בטרם תפרסם דו"ח ביניים. פסק הדין ניתן לאחר שנסתיים כבר פרק שמיעת העדויות והוועדה שמעה את כל העדויות שהיו בפניה בדלתיים סגורות. בית המשפט העליון החליט כי "על ועדת וינוגרד מוטלת חובה להתיר חשיפה של תוכן דיוניה וחומר שהוגש בפניה עד למירב האפשרי, וזאת בלא שייפגעו תכלית הביטחון או אינטרס לאומי אחר מהמעלה הראשונה".
בעקבות ההחלטה, בתאריך 23 במרץ 2007 עלה לרשת אתר של הוועדה, בו פורסמו עדויותיהם של הנחקרים, לאחר שעברו צנזורה. כמו כן ניתן למצוא בו מידע על פעילות הוועדה והודעות מטעם הוועדה. העדויות פורסמו בהדרגתיות, וזאת כדי להקל על הוועדה ועל העדים את התגובה לפרסום במידת הצורך ולאפשר בכך לוועדה לסיים את הדו"ח הסופי בזמן.
עבודת הוועדה

הוועדה הזמינה לעדות כל אדם שחפץ להביא בפניה מידע או דעה. לפני הוועדה הופיעו 75 עדים, בהם בכירי הממשל הישראלי, מנהיגי ציבור שונים, קציני צבא ומומחים. בפני הוועדה העידו בין היתר: הרמטכ"ל בזמן מלחמת לבנון השנייה דן חלוץ, אלוף פיקוד הצפון בזמן המלחמה אודי אדם, ב-1 בפברואר העיד ראש הממשלה אהוד אולמרט ועדים נוספים הקשורים בפרשה.
בצד הוועדה סייעו 12 עוזרים בתחום הצבאי, המדיני והמשפטי. שמונה מהם קציני מילואים בדרגת תא"ל, שאיתם נפגשו כמאתיים אנשים, רובם קציני צבא בכירים בהווה ובעבר, (בהם גם עשר משפחות של חללים במלחמה). עשרות מתמלילי העדויות פורסמו בציבור, על פי צו של בית המשפט העליון (לתמלילים (אורכב 14.08.2011 בארכיון Wayback Machine)) (דו"ח סופי עמ' 44–45).
הוועדה ציינה שדרכי עבודתה היו
בשלב הראשון קביעת העובדות, וסקירת כל מסכת האירועים.
בשלב השני ניתוח העובדות, בהבנייה של אירועים וניסיון להסבירם.
בשלב השלישי הסקת המסקנות לאורן של אמות מידה רלוונטיות (שם עמ' 50–52).
בשלב הרביעי הפקת לקחים ומתן המלצות מסוגים שונים (שם עמ' 62–74).
לאחר שמיעת העדים, סיימה הוועדה את פרק שמיעת העדויות. זאת בטרם תגיש דו"ח ביניים.