חברת הלומדים
רקע היסטורי

בכל ההיסטוריה של העם היהודי רוב העם עסק בפרנסה ורק מיעוט ממנו עסק בלימוד. בייחוד כאשר היהודים פוזרו בתפוצות השונות שבהן הם לא קיבלו תמיכה ממשלתית ללימוד תורה, כך שלא הייתה ברירה אלא להתפרנס. פרופ' שלמה נאה גורס כי גם כאשר מוזכרים במקורות התלמודיים לומדי תורה, אין הכוונה לאנשים שאינם עובדים כלל, אלא לשילוב בין תורה לעבודה.
בסוף המאה ה-18 החל לגדול היישוב היהודי-אשכנזי בירושלים – היישוב הישן. קהילה זו הקימה את מוסד הכולל ששימש כצומת להעברת כספי תרומות להחזקת המשפחות היהודיות ביישוב הישן, שהתעקשו שלא ללמוד מקצועות ולהתפרנס באופן עצמאי וחופשי. עם זאת, בתקופה ההיא זו הייתה קהילה ירושלמית קטנה ובעלת השפעה מצומצמת, ורק לאחר הקמת מדינת ישראל ועליית יהודי אירופה, החברה החרדית כולה אימצה את הקו האידאולוגי הזה. עמדתם של נטורי קרתא, בני היישוב הישן בירושלים, כלפי החרדים האגודאים הייתה שלילית: ”היהודים החרדים... אינם מדקדקים על בניהם שיהיו לומדי תורה... כשמתחיל הבן לדבר שוקדים לחפש תכלית עבורו. אם עורך דין או מהנדס או סוחר או בעל מקצוע...”
בחברה החרדית שמוצאה מאירופה, הנוהג המקובל עד שנות ה-50 של המאה ה-20 היה שרוב הנערים לומדים מקצוע שיפרנס אותם, וכאמור, רק בראשית שנות ה-50 החל התהליך לצבור תאוצה בכל החברה החרדית, תחת הנהגתו של החזון איש. תהליך זה התרחש על רקע מלחמת העולם השנייה, הקמת מדינת ישראל ועליית יהודים רבים אליה מאירופה, צפון אפריקה וקהילות נוספות בעולם. החברה החרדית החלה לעודד את הנוער שלה להתחנך במוסדות שלא לימדו לימודי חול אלא רק תלמוד ולימודי קודש, במגמה כזאת שתשאיר אותם לומדי תורה במהלך כל חייהם. הפובליציסט החרדי הבולט משה שנפלד, מבאי ביתו של מנהיג הציבור החרדי החזון איש, היה מהראשונים שהביאו לידי ביטוי אידאולוגיה זו. שנפלד כתב – מתוך עמדה אידאולוגית הרואה בחיוב את התופעה – כי ”...העתים נשתנו, ארגוני המחתרת נעלמו והנוער החלוצי בא עד משבר קשה וחמור... לנוכח שקיעת האידאלים והחזון של הנוער החילוני, לנוכח התנוונותו הרוחנית, לנוכח התגלות מסירות הנפש והקרבה בעד אמיתותה של תורה בקרב הנוער הנאמן, פורחת התקווה והאמונה כי אכן הגיעה שעתינו הגדולה...”
החברה החרדית ראתה בחיוב תהליך זה בעידודם של מנהיגיה, וחינכה את הדור הצעיר שלה לאידאולוגיה חדשה זו של לימוד תורה כקריירה. בעיני החברה החרדית לימוד התורה האינטנסיבי הוא תנאי הכרחי להמשך קיומו של העם היהודי לאחר חורבנה של יהדות אירופה ומוסדות התורה שלה. כך לדוגמה כותב הרב שך, מנהיג החברה החרדית: ”לדעתי העיקר שבעיקרים בזמננו מה שאפשר לעשות הוא מה שנוגע לחינוך. הן בייסוד בתי ספר חרדיים ובייסוד ישיבות קטנות וישיבות גדולות בלא שום תערובת זר, כי בהכרח כשיש תערובת מחוכמות חיצוניות משתנה ההשקפה האמיתית ויוצרת זיוף בדעת תורה מישראל, כי כשיש האלף נכנסים לחדר ואחד היוצא בסוף להוראה שלם בתורתו, אבל אם האחד היוצא להוראה לא יהיה שלם וחזק, הפסדנו הכול. ולכן מה רבה העבודה בשביל אלו השרידים צעירנו אשר ממשיכים ללמוד בישיבות הקטנות והגדולות שלא שלטו בהן דעות עקומות והשקפות כוזבות, והם השומרים על גחלת התורה שלא תכבה חס וחלילה.” גם הרב אהרון לייב שטיינמן, ממנהיגי החברה החרדית, כתב: ”ההמשכיות של עם ישראל בנויה על החינוך לתורה...” (יתד נאמן, י' בשבט, תשס"ח.) האדמו"ר מסלונים, שלום נח ברזובסקי, שגם הכיר בשינוי המשמעותי שחל בחברה החרדית, כתב: ”...והנה הנושא של אברכי הכוללים אשר זכו שתהא תורתם אומנותם הוא גם כן מפלאי הדור שקשה מאוד להבין אותו בשכל פשוט, איך לפתע פתאום קרה ברוך השם שינוי כה מהפכני ההולך ומתגבר במיוחד בעשר עד חמש-עשרה השנים האחרונות כשרוב האברכים נשארים באוהלה של תורה וזוהי מגמת חייהם.” (פרידמן, עמ' 77)
תהליך זה חלחל גם לחברה החרדית הספרדית, וגם בה הוקמו ישיבות וכוללים בהתאם לדגם של החרדים האשכנזים, שבהם התלמידים מוכוונים ללימוד תורה כל חייהם. מנהיג החרדים הספרדים הרב עובדיה יוסף מתון יחסית למנהיגי החברה החרדית האשכנזית בנוגע ללימודי חול בישיבות[דרושה הבהרה], אך גישתו הבסיסית תואמת גם היא את גישת "חברת הלומדים" האשכנזית.
תהליך זה הונע על ידי ההתנגדות של הציבור החרדי לציונות החילונית והרצון לשמור על המסורת. המשכו התאפשר בזכות כמה תנאים חיצוניים: מדינת ישראל, שהוקמה כמדינת רווחה ואפשרה ללומדים לא לעבוד, בכך שהעניקה קצבאות לישיבות ולמשפחות מרובות הילדים שבהן האב אינו עובד. בנוסף כותב פרידמן כי רגשות אשמה ונוסטלגיה לעולם המסורתי שחרב בשואה גרמו ליהודים שנטשו את הדת לתרום לעולם הישיבות ולסייע לשיקומו באופן שהיה בו "מימד של פיצוי וכפרה". תנאי מהותי נוסף לקיומה של חברת הלומדים הוא מוסד הכולל. למעשה לא ניתן לקיים קריירה למדנית על בסיס הישיבות בלבד, שכן לאחר הנישואין התלמיד עוזב את הישיבה ומאבד את המסגרת הלימודית שלו. הפתרון לכך הוא מוסד הכולל שמאפשר לגבר נשוי להמשיך ולנהל את אורח החיים הלמדני ובמקביל לנהל חיי משפחה.