stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Another Suitcase in Another Hall

"Another Suitcase in Another Hall" (בעברית: "עוֹד מִזְוָדָה בְּאוּלָם אַחֵר") הוא סינגל בביצועה של הזמרת הסקוטית ברברה דיקסון, שהוקלט עבור Evita – אלבום הקונספט משנת 1976 – שמכיל שירים מהמחזמר באותו השם. עלילת המחזמר מבוססת על חייה של המנהיגה הארגנטינאית אווה פרון. השיר נכתב על ידי טים רייס ואנדרו לויד ובר, ומוצג בסצנה שבה אווה זורקת לרחוב את פילגשו של בעלה חואן פרון. את השיר שרה הפילגש, כשהיא תוהה על העתיד שלה ומגיעה למסקנה שהיא תהיה בסדר. דיקסון גויסה על ידי כותבי השירים להקליט את השיר, לאחר ששמעו את עבודותיה הקודמות.
ובר ורייס ביקשו מדיקסון לבצע את השיר תוך שימוש בקול גבוה מהרגיל, כדי שהיא תישמע צעירה יותר, כמו הדמות שאותה היא מגלמת. לצלילי גיטרה, מרימבה, נבל וכלי מקלדת, דיקסון שרה בקול סופרן גבוה. השיר, אשר זכה להערכה רבה מצד מבקרי המוזיקה, יצא כסינגל ב-7 בפברואר 1977, והגיע למקום ה-18 במצעד הסינגלים הבריטי. דיקסון הצהירה כי היא לא אהבה את הגרסה שבה הוקלט השיר, וכאשר ביצעה אותו בהופעות חיות בהמשך הקריירה שלה, היה זה עם עיבוד מוזיקלי אחר.
השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות על ידי אמנים אחרים, לרבות איליין פייג', מארטי ווב, קימברלי וולש (מההרכב Girls Aloud), כמו גם סמנתה בארקס. עוד גרסת כיסוי בולטת של השיר בוצעה על ידי הזמרת האמריקאית מדונה, ששיחקה את דמותה של אווה פרון בסרט "אוויטה" – עיבוד הקולנועי של המחזמר משנת 1996. השיר הופץ ב-24 במרץ 1997, על ידי האחים וורנר, כסינגל שלישי ואחרון מהפסקול של הסרט. שלא כמו במחזמר, בסרט השיר מבוצע על ידי דמותה של מדונה, במקום על ידי פילגשו של חואן פרון. עם שחרורו, השיר זכה לתגובות חיוביות ממבקרי המוזיקה והגיע לראש מצעד "10 הגדולים" של איטליה ושל הממלכה המאוחדת.
רקע והקלטה

השיר "Another Suitcase in Another Hall" נכתב על ידי אנדרו לויד ובר וטים רייס בזמן שהם פיתחו את המחזמר "אוויטה" בשנת 1976, לקראת עלייתו בברודוויי. שניהם היו מסוקרנים מאוד מהסיפורים המקיפים את קורות חייו של אווה פרון שהגיעו לאוזניהם, במהלך עריכת התחקיר אודותיה, באמצע שנות ה-70. הם למדו להכיר את בעלה חואן פרון, ואת חיבתו לנשים צעירות. ובר ורייס החליטו להשתמש במידע זה באחד מסיפורי הרקע אודות עלייתם לשלטון של אווה וחואן פרון. במחזמר המקורי, השיר מבוצע על ידי דמותה של פילגשו של פרון, נערה בגיל ההתבגרות (בגילומה של שיבון מקארתי), אחרי שהיא "נזרקה" על ידי אשתו לעתיד, אווה. על פי הבמאי מייקל גרנדג', סיפור זה משבש את התדמית של "סיפור האגדות" אודות אווה וחואן, ולמעשה חושף את השאיפות שלהם, כמו גם את האישיות האכזרית שלהם. מבחינה דרמטית, סיפור זה מאפשר לגרנדג' להראות את חוסר הרחמים של אווה, כאשר חואן מאפשר לה לזרוק משם את "הפילגש". הילדה יוצאת בסופו של דבר אל הרחוב, כאשר אין לה לאן ללכת, ואז היא שרה את השיר.
זוהי מנגינה מרגשת במיוחד שיש לנגנה עם הרגשות של קהל. הפילגש בבירור ידעה מה היא עושה, כאשר שכבה עם גבר מבוגר, ובכל זאת יש כאן משהו מעבר לכך. הנבזות של אווה אמורה לשעשע את הקהל, אבל הם גם אמורים לרחם על הנערה הצעירה, שנמצאת במצוקה לאחר גירושה. הנרטיב של הסצנה הזו בנוי כל כך טוב, שמסעה של הפילגש ברור לכל, עד שהוא מסתיים עם ירידתה מהבמה. הדבר מאפשר לקהל להרהר לרגע אחד, ואף ללמוד יותר, על אופייה של אווה פרון, בעוד העלילה מתקדמת.
השיר הוקלט לראשונה על ידי הזמרת ברברה דיקסון בשנת 1976 לאלבום הקונספט, Evita, שבסופו של דבר הפך למחזמר; דיקסון לא הופיע במחזמר עצמו. ובר ורייס גייסו את השחקנית ג'ולי קובינגטון לבצע את דמותה של אווה, והיו בחיפושים אחר שחקנית נוספת. הם שמעו על דיקסון שכיכבה באותה העת במחזמר של ווילי ראסל בשם "ג'ון, פול, ג'ורג ', רינגו ... וברט", וכן הגיעה למצעד הסינגלים הבריטי עם גרסת כיסוי לשירם של דייוויד ויטפילד ופרנקי לייני "Answer Me"‏ (1976). דיקסון והמנהל שלה, ברנרד תיאובאלד, התדיינו עם ובר ורייס על ליהוקה של דיקסון לתפקיד הראשי במחזמר, אך הוחלט כי קולה "עדין מדי" בשביל לבצע את השירים של דמותה של אוויטה. לפיכך, הם הציעו לה לשיר שיר שאיננו מבוצע על ידי דמותה של אוויטה, אלא על ידי דמות אחרת, ושיר זה היה "Another Suitcase in Another Hall".‏
הלחנה מוזיקלית

דיקסון מספרת כי במהלך ההקלטות, ובר ביקש ממנה לשיר במנעד גבוה מהרגיל שלה, שכן "הפילגש" היא דמות נערה, וצריכה להישמע צעירה. לפני הרצף של גירוש הפילגש מתרחש במערכה הראשונה של המחזה, דמותה של אוויטה שרה את השיר "Hello and Goodbye" ולאחר מכן "Another Suitcase in Another Hall" מתחיל. דיקסון שר את הבית הפותח של השיר, ואז שואלת פעמיים: "אז מה קורה עכשיו?", תוהה אודות עתידה המיידי, ובסופו של דבר מגיעה למסקנה כי היא תשרוד. בבית השני, המילים משקפות את דפוס ההתנהגות החוזר של הדמות, אשר מגורשת שוב ושוב מחייהם של גברים, כאשר בבית השלישי והאחרון ישנה השקפה חיובית יותר כלפי החיים. השיר מסתיים עם הפילגש שואלת את השאלה: "לאן אני הולכת מכאן?", כאשר קול גברי מרגיע משיב לה, באומרו: "אל תשאלי, לא עוד". בשנת 2004, הסופר ריקי רוקסבי הוציא לאור את הספר The Complete Guide to the Music of Madonna, בו הוא כתב את מחשבותיו על הפופולריות של השיר:
אווה היא במרכז תשומת הלב [של השיר] ... חלק מהפופולריות של השיר טמון בדרך שהשיר עושה שימוש בסימבוליות - של מזוודה ומסדרון - כדי להביע את טבע הנדודים של הציוויליזציה המודרנית, התחושה של תלישות עירונית שאנשים רבים חווים.
בנגינת השיר "Another Suitcase in Another Hall" נעשה שימוש בגיטרה, מרימבה, נבל וכלי מקלדת, המלווים את דיקסון ששרה בקול סופרן. הסופר מארק רוס קלארק ציין בספרו, The Broadway Song: A Singer's Guide, שלשירתה יש סוג שונה של רגשות. לקולה יש ניגודיות למילות השיר, עם "קרירות בסיסית".
הפצה

אחרי שהסינגל הראשון מהאלבום Evita,‏ "Don't Cry for Me Argentina", זכה להצלחה מסחרית, "Another Suitcase in Another Hall" הופץ כסינגל שני ב-7 בפברואר 1977.‏ מבקר מטעם מלודי מייקר החמיא לשיר, וכתב כי לולא ההקשר של אוויטה, השיר היה מוצלח אף יותר; הוא ציין כי השיר הינו"מרגש ויפה. איזה מזל יש לוובר ולרייס, שקודם הייתה להם ג'ולי קובינגטון ועכשיו דיקסון, כדי להוסיף את הבשר ועצמות לשירים, שאחרת אולי היו נהרסים והופכים למלודרמה רגשנית. להיט היסטרי". סינגל זה היה השני של דיקסון שהגיע אל מצעד הסינגלים הבריטי, אחרי "Answer Me" משנת 1976. השיר "Another Suitcase in Another Hall" נכנס לטבלה במקום 44 בשבוע הראשון שלו, והגיע לשיא של מקום 18 בשבוע החמישי. בסך הכל, השיר הופיע במצעד במשך שבעה שבועות.
בשל הסולמות הגבוהים בהם נעשה שימוש במהלך ההקלטה, דיקסון התבטאה שנים מאוחר יותר שהיא אף פעם לא אהבה את ההקלטה המקורית. דיקסון סברה שהיא לא נשמעת כמו עצמה בהקלטה. מאוחר יותר, בהופעותיה, דיקסון שרה את השיר בטון נמוך יותר, ואמרה שאף על פי שהשיר "נכתב, לכאורה, עבור [דמות של] נערה מתבגרת, חוויה של נטישה על ידי אדם - נשים בכל גיל יכולות להזדהות עם זה. אני חושבת שאתה צריך להיות כנה עם השירים ועם עצמך". המנהל המוזיקלי של הזמר איאן לין ביצע שינוי בשיר, וכך דיקסון המשיכה לבצע אותו.
רשימת השמעה

תקליט 7 אינץ'
"Another Suitcase in Another Hall" (גרסת אלבום) – 3:00
"Requiem For Evita" (מקהלת ליווי והתזמורת הפילהרמונית של לונדון) – 3:05
קרדיטים

הקרדיטים מותאמים מהערות האלבום של Evita.
ברברה דיקסון – שירה
טים רייס – כתיבה
אנדרו לויד ובר – הלחנה, הפקה, ניצוח
נייג'ל רייט – הפקה, מיקסינג
דניס בלאקהם – מיקסינג
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1977)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1977)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1977)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1977)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 18 |  |
גרסאות אחרות

הזמרת האנגלייה איליין פייג' הקליטה את השיר עבור אלבומה משנת 1983 שנקרא Stages.‏ שרה ברייטמן, שהייתה נשואה לוובר בשנים 1984–1990, כללה את השיר באלבומה The Andrew Lloyd Webber Collection. גרסתה של מארטי ווב לשיר נכללה באלבום משנת 1995 בשם Music & Songs From Evita. המוזיקאי האנגלי האנק מרווין כלל גרסה אינסטרומנטלית של השיר באלבום המחווה שלו משנת 1997 שנקרא Hank Marvin and the Shadows Play the Music of Andrew Lloyd Webber and Tim Rice. קימברלי וולש, חברת ההרכב המוזיקלי Girls Aloud, הקליטה את השיר עבור אלבום הבכורה שלה משנת 2013‏ Centre Stage‏ בשנת 2000, הזמרת היילי וסטנרה כללה את השיר באלבומה Walking in the Air.‏ במופע ההוקרה הטלוויזיוני Andrew Lloyd Webber: 40 Musical Years השיר בוצע על ידי השחקנית סמנתה בארקס.
ביצועה של מדונה > רקע ופיתוח

בשנת 1996, מדונה כיכבה בעיבוד הקולנועי של המחזמר "אוויטה" לסרט קולנוע מוזיקלי באותו השם, בתפקיד הראשי של אווה פרון. במשך זמן רב מדונה רצתה לגלם את התפקיד, ואף כתבה לבמאי הסרט אלן פארקר, והסבירה לו מדוע היא תהיה מושלמת לתפקיד. לאחר שסוכם כי תבצע את התפקיד, היא עברה הכשרה קולית עם המאמנת ג'ואן ליידר, שכן "אוויטה" דורשת מכל אחד מהשחקנים שישיר את הקטעים שלו. ליידר ציינה כי הזמרת "נאלצה להשתמש בקול שלה באופן שהיא מעולם לא השתמשה בו לפני כן. 'אוויטה' היא תיאטרון מוזיקלי אמיתי [...] אופראי, במובן מסוים". בניגוד למחזמר, בסרט השיר מבוצעה על ידי אווה, לאחר שמערכת היחסים שלה עם אגוסטין מגאלדי מגיעה לקיצה, והיא מחליטה שהיא רוצה לשפר את חייה. השיר לא זכה לקידום, למעט וידאו קליפ שנערך באמצעות סצנות מהסרט.
ביצועה של מדונה > הלחנה מוזיקלית והקלטה

הקלטות השירים של הסרט והפסקול החלו בספטמבר 1995, והתקיימו באולפני CTS בלונדון עם מדונה, בליווי עמיתיה לסרט – השחקנים אנטוניו בנדרס וג'ונתן פרייס. עם זאת, התעוררה בעיה כאשר מדונה לא חשה בנוח להקליט את ביצועיה בו-זמנית עם תזמורת של 84 נגנים בתוך האולפן. היא הייתה רגילה להקלטות בהן המוזיקה מוקלטת מראש, ואין מוזיקאים שמקשיבים לה. כמו כן, בניגוד להקלטות קודמות בהן נטלה חלק, הפעם הייתה לה מעט מאוד, אם בכלל, שליטה על הפרויקט. לפיכך, התקיימה פגישת חירום בין פרקר, וובר ומדונה, שבה הוחלט שהזמרת תקליט את ביצועיה באולפן אחר מזה שבו תוקלט התזמורת. כמו כן, הוחלט על ההפסקות שתיקח בין הקלטות.
גרסתה של מדונה לשיר מתחילה עם אותה גיטרה. מדונה שרה בקול מתנשם, המעניק לדמות מימד של פגיעות. הכניסה הקולית הראשונה מובילה למנגינה מרתקת עם הפתיחה במילים "אז מה קורה עכשיו?", החוזר על עצמו פעמיים.
ביצועה של מדונה > הפצה

השיר הופץ באופן רשמי כסינגל השלישי של הפסקול ב-24 במרץ 1997. במקור, הייתה כוונה להוציא מיני-אלבום, המכיל גרסאות רמיקס של "Buenos Aires",‏ "Don't Cry for Me Argentina" ו-"Another Suitcase in Another Hall". מאחר שהשיר לא הופץ באופן מסחרי בארצות הברית, הוא לא היה זכאי להיכנס לרשימת בילבורד הוט 100.‏ בממלכה המאוחדת, השיר הגיע לשיא של מקום 7 במצעד הסינגלים הבריטי, בשבוע של ה-29 במרץ 1997, והיה נוכח במצעד בסך הכל במשך 8 שבועות. על פי חברת המצעדים הרשמית, הסינגל נמכר ב-75,233 עותקים בממלכה המאוחדת, נכון לאוגוסט 2008.‏ באיטליה, השיר הגיע למקום 4 במצעד FIMI.‏ השיר גם הגיע למקום 23 במצעד הסינגלים של אירלנד, ונשאר במצעד במשך 3 שבועות. במדינות אחרות, הישגיו של השיר היו נמוכים יותר; בשוודיה, השיר הגיע למקום 60, בעוד שבהולנד הוא הגיע למקום 91 בלבד. השיר היה לסינגל הראשון של מדונה שיצא באוסטרליה ואשר לא נכנס למצעד 100 הסינגלים.
ב-AllMusic נכתב כי "ביצועה של מדונה מאופק ובעל השראה [...] יש לקוות שלמרות ההתעלמות מהשיר הזה, הוא יצליח למצוא את דרכו לאלבום הלהיטים [של מדונה] בעתיד, כי זה באמת שיר מעולה". הסופר תומאס ס' היסצ'ק כינה את השיר "נוגה". ג'ף בורפי (בילבורד) כתב כי השיר "מעולה; רגע אינטימי מהפסקול של אוויטה; כן ילדים, היא [מדונה] יכולה לשיר". דייוויד גריטן (לוס אנג'לס טיימס) סבר כי הקול של מדונה נשמע "מושלם, ללא רבב, וצלול כשמש". גרג מונאגו (Courant Hartford) חש כי "הבחירה לתת לה לשיר את השיר – עם השאלה קורעת הלב 'לאן אלך עכשיו?' – מאפשרת למדונה להעניק פגיעות הכרחית ושבירות לשאפתניות ולסיפור עלייתה לגדולה של אווה פרון". ניל שטראוס (The Herald Journal) כתב כי "מדונה זורחת עם 'Another Suitcase in Another Hall'".
ביצועה של מדונה > רשימת השמעה

| --- | --- |
 תקליטור סינגל בריטי "Another Suitcase in Another Hall" (גרסת האלבום) – 3:32  "Don't Cry for Me Argentina" (מיקס מיאמי ערוך) – 4:28  "You Must Love Me" (גרסת האלבום) – 2:50  "Hello and Goodbye" –‏ 1:47 מארז תכשיטים בריטי במהדורה מוגבלת "Another Suitcase in Another Hall" (גרסת האלבום) – 3:32  "You Must Love Me" (גרסת האלבום) – 2:50  "Hello and Goodbye" –‏ 1:47  "Waltz for Eva and Ché" –‏ 4:11:  קלטת סינגל בריטית "Another Suitcase in Another Hall" (גרסת האלבום) – 3:32  "Don't Cry for Me Argentina" (מיקס מיאמי מלא) – 6:55
ביצועה של מדונה > קרדיטים

הקרדיטים מותאמים מהערות האלבום של Evita.
| --- | --- |
 מדונה – שירה  טים רייס – כתיבה  אנדרו לויד ובר – הלחנה, הפקה  אלן פארקר – הפקה:  נייג'ל רייט – הפקה, מיקסינג  דייוויד רייטזאס – מיקסינג  ג'ון מאוסרי – ניצוח  דייוויד קאדיק, מייק דיקסון – ניצוח נוסף
ביצועה של מדונה > מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1997)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1997)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1997)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1997)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אירופה | אירופה הוט 100 | 61 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 17 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 23 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 91 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 7 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 6 |  |
|  ישראל | המצעד הלועזי השבועי של רשת ג' | 11 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 60 |  |
לקריאה נוספת

Clark, Mark Ross (2015). The Broadway Song: A Singer's Guide. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-935167-1.
Dickson, Barbara (2012). A Shirt Box Full of Songs: The Autobiography. Hachette UK. ISBN 9780755363865.
Hischak, Thomas S (2008). The Oxford Companion to the American Musical: Theatre, Film, and Television. Oxford University Press. ISBN 0195335333.
Michael, Mick St. (2004). Madonna 'Talking': Madonna in Her Own Words. Omnibus Press. ISBN 1844494187.
Morton, Andrew (2002). Madonna. Macmillan Publishers. ISBN 0-312-98310-7.
Patinkin, Sheldon (2008). No Legs, No Jokes, No Chance: A History of the American Musical Theater. Northern Illinois University Press. ISBN 0810119943.
Rice, Time (2012). Oh, What a Circus. Hachette UK. ISBN 9781444762174.
Rooksby, Rikky (2004). The Complete Guide to the Music of Madonna. Omnibus Press. ISBN 0-7119-9883-3.
Taraborrelli, Randy J. (2008). Madonna: An Intimate Biography. Simon and Schuster. ISBN 9780330454469.
שוט (קולנוע)

.
שוט או מִצְלָם (באנגלית: Shot) הוא חלק רציף של סרט קולנוע, המורכב מסדרה של פריימים. שוט מצולם בדרך כלל במצלמה אחת. פריים, שוט, סצנה ורצף הם ארבע רמות, בסדר עולה, של יחידות בסיסיות של סרט קולנוע.
למרחק של המצלמה מן העצם המצולם השפעה רבה על הסיפור שמספר השוט. שלושת סוגי היסוד של שוטים הם צילום קרוב, צילום בינוני וצילום רחוק. בתוך אלה יש סוגי משנה.
חיתוך וחיבור של שוטים קרוי עריכה, והיא מרכיב מרכזי ביצירתו של סרט קולנוע.
לאורכם של השוטים המרכיבים סרט השפעה ניכרת על אופיו. שוטים ממושכים יוצרים סצנה רגועה יותר, ואילו שוטים קצרים מעידים על דחיפות וקצב מהיר של אירועים. האורך הממוצע של השוטים (ASL – Average Shot Length) בסרט מסוים הוא מאפיין טכני של סרט זה.
גודלי שוטים > תקריב > קלוז-אפ

קלוז-אפ (Close-Up) או תקריב: שוט הממוסגר בצורה צפופה וקרובה לנושא הצילום (אדם או אובייקט). צילום זה משמש בדרך כלל להבעת רגשות (אדם), או להצגת פרטים (אובייקט). כאשר מצלמים אדם השוט כולל רק את ראשו של האדם (לפעמים רק חלק מראשו ולפעמים גם את הצוואר). כאשר מצלמים אובייקט השוט כולל את האובייקט כולו או רק את החלק שהיה חשוב לבמאי להראות.
גודלי שוטים > תקריב > מדיום קלוז-אפ

מדיום קלוז-אפ (Medium Close Up) או תקריב ביניים: וריאציה של שוט קלוז-אפ. במדיום קלוז אפ הצילום של האדם כולל את הראש, הכתפיים והחזה זה שוט אמצע בין קלוז-אפ למדיום שוט. צילום מסוג זה נהוג בראיונות (עיתונאים-חדשותיים, דוקומנטריים, תוכניות אירוח).
גודלי שוטים > תקריב > אקסטרים קלוז-אפ

אקסטרים קלוז-אפ (Extreme Close Up) או תקריב מרבי: שוט ממוסגר בצורה צפופה מאוד וקרובה לנושא באופן משמעותי. משתמשים בשוט מסוג זה לעיתים רחוקות בדרך כלל כדי להדגיש פעולה (לקיחת סמים, התנעת מכונית, הדלקת אור), להראות פרטים קטנים מאוד (לדוגמה צילום דרך מיקרוסקופ) או להראות תגובות ורגשות עזים (פחד גדול, הפתעה).
גודלי שוטים > תקריב > פול שוט

פול שוט (full shot): צילום של אדם, בעל חיים או דומם שלם והתמקדות בו. (לדוגמה צילום של קובייה כשהיא מוטלת)
"מדיום קלוז אפ" של אלברט איינשטיין
"מדיום קלוז אפ" של הבמאי מרטין סקורסזה
"אקסטרים קלוז אפ" של פרח
גודלי שוטים > מִצלם בינוני > מדיום שוט

מדיום שוט (medium shot) או מִצְלָם חצי: שוט שבו האדם מצולם מגובה המותניים ומעלה. המטרה בצילום הוא לאפשר לראות את תנועות הידיים של הדמות. פריים זה משמש הרבה פעמים ל"טו שוט" (TWO SHOT) שבו שני אנשים עומדים זה לצד זה.
גודלי שוטים > מִצלם בינוני > שוט אמריקאי

שוט אמריקאי (american shot) או מִצְלָם מערבון: שוט שבו האדם מצולם מעט מעל גובה הברכיים ומעלה. מקורו של צילום זה ושמו הוא מעולם הקולנוע, בתקופה שבה סרטים מז'אנר המערבונים היו פופולריים מאוד – זהו הצילום הקרוב ביותר, המאפשר להראות באותו פריים גם את פניה של הדמות, וגם את שני האקדחים, הצמודים לשתי ירכיה.
גודלי שוטים > מִצלם בינוני > מדיום לונג שוט

מדיום לונג שוט (medium long shot) או מִצְלָם שלושה רבעים: שוט שבו האדם מצולם מגובה הברכיים ומעלה. צילום זה מאפשר צילום יחסית קרוב של הרבה אנשים.
"מדיום שוט" של ילד בג'קרטה, אינדונזיה
"מדיום לונג שוט" של קבוצת אסטרונאוטים
גודלי שוטים > מִצלם רחוק > לונג שוט

לונג שוט או מִצְלָם שלם: צילום של כל גופו של האדם, מכפות הרגלים עד לראש. פריים זה מאפשר לראות את האדם כולו מבצע פעולה (רץ, רוקד וכו') ובנוסף להראות את הסביבה שבו הפעולה מתבצעת. לעיתים לונג שוט הוא צילום מרחוק המציג את השחקנים בסביבתם או צילום כללי של מקום ממרחק לדוגמה רחוב או אצטדיון מלא באנשים כשהדמות היא המרכז.
גודלי שוטים > מִצלם רחוק > שוט מכונן

שוט מכונן (establishing shot) או גם מִצְלָם מיקום: שוט שאמור למקם את הסצנה במרחב. הצילום (בדרך כלל צילום מרחוק) אמר להציג את מקום ההתרחשות, להעביר את האווירה ולהציג פרטים נוספים כגון: מזג האוויר, השעה ביום ולפעמים את הדמיות החשובות. דוגמה לאסטבלישין שוט במערבון הוא צילום של עיירה באקסטרים לונג שוט של עיירה קטנה באמצע המדבר, סופת חול משתוללת, השמש קופחת. צילום זה מציג את כל הפרטים החשובים: מקום ההתרחשות (העיירה), מזג האוויר והשעה ביום והאווירה הכללית של הסצנה (או הסרט כולו). אסטבלישינג שוט הוא לא הגדרה ספציפית של גודל המסגרת, אבל בדרך כלל הוא מצולם ממרחק.
גודלי שוטים > מִצלם רחוק > אקסטרים לונג שוט

אקסטרים לונג שוט (extreme long shot) או מִצְלָם ענק: צילום ממרחק גדול מאוד, לדוגמה: צילום קו הרקיע של עיר או צילום נוף.
"פול שוט" של באז אולדרין על הירח
"אקסטרים לונג שוט" של קו הרקיע של סן דייגו
"לונג שוט" של אנשים וסביבה
סוגי שוטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סוגי שוטים > Sequence Shot / Long Take

שוט ארוך ללא עריכה העומד בפני עצמו.
סוגי שוטים > Two Shot

Two Shot (בעברית: ”שֹוט טַנְדּוּ”) הוא שוט שבו הפריים מכיל שתי דמויות בלבד כסובייקטים. הדמויות לא חייבות להיות סמוכות זו לזו בפריים, והן אינן חייבות להיות באותו המרחק מהמצלמה.
סוגי שוטים > Group Shot

Group Shot הוא שוט שבו הפריים מכיל מספר רב של דמויות כסובייקטים.
point of view shot (p.o.v)
שוט המצולם כאשר המצלמה מוצבת בקירוב (פחות או יותר) במקום בו נמצאות העיניים של השחקן וכך הצופה מקבל תחושה כי הוא רואה דרך עיניו של הדמות.
over the shoulder
שוט שבו המצלמה ממוקמת בכתפו של השחקן, כאשר ראשו וכתפו של השחקן מופיעים בפריים ומשמשים כמעיין מסגרת עבורו.
מקובל להשתמש בשוט זה במהלך דו-שיח בין אנשים מכיוון שזהו מיקום נוח במיוחד מבחינת הקול של השחקנים.
Reverse Shot
שוט המראה תגובה של אדם לדמות שפעלה בשוט הקודם.
master shot
השוט החשוב ביותר שעליו מתבססת הסצנה.
שוט זה חוזר מספר פעמים בסצנה ובדרך כלל הוא בלונג שוט או אקסטרים לונג שוט.
אורך שוט

בעוד שסרט קולנוע ממוצע כיום מורכב משוטים רבים, שמספרם יכול בקלות להגיע לאלפים, ישנם כמה סרטים שיוצריהם בחרו לצלמם בשוטים ארוכים במיוחד, על אף הקושי הרב הכרוך בכך, שכן שגיאה קלה עלולה לדרוש לצלם את השוט מחדש מתחילתו. דוגמאות ידועות לכך הם סרטו של אלפרד היצ'קוק "החבל" (1948), שצולם במספר מינימלי של שוטים – כעשרה (מספר קטן יותר לא התאפשר טכנית באותה עת), סרטו של פרנסיס פורד קופולה "הסנדק" (1972), סרטו של אורסון ולס "מגע של רשע" (1958) הכולל שוט פתיחה ארוך במיוחד, סרטו של סטנלי קובריק "2001: אודיסיאה בחלל" (1968) וסרטו של אנדריי טרקובסקי "סולאריס". דוגמה לסרט שצולם כולו בשוט אחד הוא "תיבה רוסית" בן 96 הדקות, שיצא לאקרנים ב-2002.
ראו גם

פריים (צילום)
קומפוזיציה
החבל
לקריאה נוספת

לואיס ג'אנטי, להבין סרטים, האוניברסיטה הפתוחה, 2000, עמ' 17–19
הערות שוליים

↑  מִצְלָם במילון תקשורת המונים (תשע"ב), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  מונחי טלוויזיה וקולנוע, באתר האקדמיה ללשון העברית, רשומה 102
מיכאל רוזנק

| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1932 ברמן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  14 במאי 2013 (בגיל 80) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  ישיבה יוניברסיטי 
 עיסוק:  פילוסוף, סוציולוג, תאולוג, צלם, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  עקיבא ארנסט סימון
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 
מיכאל רוֹזְנַק (Rosenak; כ"ד כסליו תרצ"ג, ‏23 בדצמבר 1932 - ה' סיוון תשע"ג, 14 במאי 2013) היה פילוסוף של החינוך היהודי.
קורות חיים

נולד בברמן, גרמניה. הוריו (מיני לבית נוימן ויצחק צבי (איגנאץ) (גר'), עורך דין) הצליחו להימלט מארצם בשנת 1938, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה. סבו הרב ד"ר מרדכי יהודה (לאופולד) רוזנק היה רבה של ברמן, נישא לבלה, בתו של הרב שלמה קרליבך.
רוזנק גדל בניו יורק והיה חניך תנועת הנוער השומר הדתי. ב־1950 למד בישיבה יוניברסיטי. הוא התמחה בסוציולוגיה, היסטוריה וחינוך יהודי וסיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה. רוזנק היה פעיל בתנועת יהודה הצעיר ועם תנועה זו הגיע לארץ ישראל. ב־1958 עלה לישראל ושימש בתפקידים חינוכיים (בתי ספר תיכון, הסוכנות היהודית, יהדות התפוצות, צה"ל, מכון פרד"ס ומכון מנדל). החל מ־1969, במקביל לכתיבת דוקטורט, לימד במרכז מלטון לחינוך יהודי בתפוצות באוניברסיטה העברית ושימש בה בתפקידי ניהול שונים. הרצה באוניברסיטאות בעולם, והשפעתו החינוכית ניכרת במסגרות חינוכיות של זרמים שונים בעולם היהודי. ביטוי לכך בשלושה תוארי דוקטור לשם כבוד שניתנו לו על תרומתו החינוכית ממוסדות JTS - בית המדרש לרבנים הקונסרבטיבי בניו יורק (ב-1997); ההיברו יוניון קולג' - Hebrew Union College הרפורמי (ב-2003) וישיבה אוניברסיטה האורתודוקסי מודרני בניו יורק (ב-2008).
היה נשוי לגאולה לבית גולדריי. ילדיו: ד"ר דניאל רוזנק, רופא בכיר, מיילד ומנתח במחלקת נשים ויולדות בבית החולים הדסה הר הצופים; פרופ' אבינועם רוזנק, חבר סגל בכיר בחוג למחשבת ישראל ובחינוך יהודי באוניברסיטה העברית בירושלים; עו"ד אביגיל שיינין, עורכת דין, טוענת רבנית ומגשרת, שוהם, וגב' שולי רוזנק-אייזיקס, מנהלת בית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
משנתו החינוכית

רוזנק פיתח את שיטתו הפילוסופית מתוך היכרות בלתי אמצעית עם העבודה החינוכית. שיטתו מתמודדת עם האיום שחשה המסגרת של החינוך הדתי עם הדיסציפלינה ההיסטורית, קריאה ביקורתית של מקורות והניגודים בין המדע לבין ההלכה. משנתו ביקשה לפתור מצוקה זו מתוך הנחה שפתרונה הוא תנאי ליצירת יהודי דתי ומשכיל. עבודתו מדריכה כיצד ניתן לנוע בין מחקר מדעי וביקורתי בד בבד עם טיפוח אתוס חינוכי נאמן לקהילה הדתית. ההוראה הפילוסופית־חינוכית שפיתח יצרה את המצע התאורטי ליצירת גשר בין עולם המחקר והמדע לבין עולם האמונה; ובין זרמים שונים של המחשבה היהודית והלא-יהודית.
המושג "תמימות שנייה", שנטבע על ידי עקיבא ארנסט סימון, היה מיסודות הגותו. מושג זה משרטט מצב תודעתי של אדם בוגר, המאפשר לו חשיבה עצמאית ללא הרתעות מההשכלה הכללית, המתלווה לו מחויבות עמוקה למסורת דתית אך גם יכולות שיח בין-תרבותיים.
רוזנק הצביע על מצוקתן של מערכות חינוך ממלכתיות ורב תרבותיות, המתבטאת בהימנעותן של המערכות השונות ממעורבות ונקיטת עמדה ערכית. לשם פתרון בעיה זו הוא היה ממפתחיה של תפיסה חינוכית שאיפשרה דיון ערכי שעודד למחויבות תוך שמירת האוטונומיה הרוחנית של משתתפי השיח ברוח פלורליסטית.