stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיל לובה
ביוגרפיה > כנשיא צרפת

במהלך נשיאותו של לובה, הופחתה מאוד השפעתה של הכנסייה בצרפת. צעדיו התקיפים של ולדק-רוסו, ויותר מכך של יורשו אמיל קומבס, כנגד הכנסייה, גרמו לכך ששגריר צרפת בקריית הוותיקן הוחזר באפריל 1905, וביולי של אותה שנה נערכה בלשכת הנבחרים הצבעה על הפרדת הדת מהמדינה. לובה קידם מאוד את יחסי הממלכה המאוחדת-צרפת והוביל לבסוף לחתימה על ההסכמה הלבבית. הוא חנך את התערוכה העולמית של פריז (1900), ובשנים שלאחר מכן פעל לחיזוק יחסי צרפת-רוסיה. הוא קיבל את פניו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה אשר ביקר בצרפת ב-1901, ושנה לאחר מכן יצא לביקור גומלין ברוסיה. ב-1905 נעשה ניסיון להתנקש בחייו במהלך ביקור של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד בפריז. פצצה הושלכה מתחת לכרכרתו של לובה כאשר הוא יצא מבניין האופרה גרנייה. הוא סיים את תפקידו בתחילת 1906, והפך בכך לנשיא צרפת הראשון שסיים את כהונתו. הוא פרש מהפוליטיקה ונפטר ב-20 בדצמבר 1929 בגיל 90.
לקריאה נוספת

ז'אן דניס ברדן, פרשת דרייפוס, עם עובד, 2003.
ברברה טוכמן, המגדל הגאה, דביר, 1998.
הערות שוליים

↑  טוכמן, עמ' 251.
↑  אשר מאוחר יותר זוהה כברון פרננד דה כריסטיאני
↑  טוכמן, עמ' 253.
↑  ברדן, עמ' 549. טוכמן, עמ' 260.
↑  ברדן, עמ' 550.
| נשיאי צרפת |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה הצרפתית השנייה | ז'אק-שארל דופונט דה ל'אור • לואי נפוליאון בונפרטה | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית השלישית | אדולף טייר • פטריס דה מק-מהון • ז'יל גרווי • מארי פרנסואה סדי קארנו • ז'אן קזימיר-פרייה • פליקס פור • אמיל לובה • ארמאן פלייר • רמון פואנקרה • פול דשאנל • אלכסנדר מילראן • גסטון דומרג • פול דומר • אלבר לברן | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית הרביעית | ונסן אוריו • רנה קוטי | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית החמישית | שארל דה גול • ז'ורז' פומפידו • ואלרי ז'יסקר ד'אסטן • פרנסואה מיטראן • ז'אק שיראק • ניקולא סרקוזי • פרנסואה הולנד • עמנואל מקרון | דגל צרפת |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283299605171  BIBSYS: 90762137  BNE: XX1568161  BnF: cb124846352 (data)  CiNii: DA0785414X  GND: 117683221  ISNI: 0000 0001 1022 9464  LCCN: nr92027437  Léonore: 238306  NARA: 10574472  NTA: 110690796  RERO: 02-A003532290  SNAC: w6x64x0z  SUDOC: 078738261  VcBA: 495/366363  VIAF: 25386152   WorldCat (עם VIAF): 25386152
אמילי ג'ויס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 באפריל 1969 (בת 55) וולוויץ', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון סידנהם 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
אמילי שאן ג'ויס (באנגלית: Emily Sian Joyce; נולדה ב-12 באפריל 1969) היא שחקנית אנגלייה המוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד ג'נט דוקינס בסדרה הקומית של ה-BBC "הגיבור שלי" בין השנים 1999 ל-2006.
ביוגרפיה

ג'ויס נולדה בווליץ' שבלונדון, אנגליה. היא הצעירה במשפחה בת שלוש בנות, שכולן בעסקי השעשועים בבריטניה. אמן אהבה את התיאטרון ונהגה לקחת את הבנות להצגות. בגיל 15 החליטה ג'ויס להצטרף לתיאטרון הלאומי לנוער, ובתקופה זו עבדה במגזין ווג. בהמשך למדה משחק באקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה. בגיל 17 הקימה והייתה סולנית של להקת "In Spite of All That". היא הייתה עם הלהקה במשך שלוש שנים.
אחרי סיום לימודיה בבית הספר למשחק הצטרפה ג'ויס ללהקה השייקספירית המלכותית. הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה בדרמה "המפצח" של רשת ITV בה גילמה דמות של רוצחת. ב-1999 כיכבה בסדרת דרמה נוספת של ITV1 בשם "Grafters". ב-2003 שיחקה בתפקיד המפקדת של הבלשית הייברס בסדרה "חקירות המפקח לינלי".
ג'ויס הופיעה בסדרה הקומית הבריטית "הגיבור שלי". היא גילמה את דמותה של ג'נט דוקינס, אחות במקצועה ובת זוגו של גיבור-העל תרמומן, שאותו גילם במקור ארדל או'הנלן ואחר כך ג'יימס דרייפוס.
ב-2003 הופיעה ג'ויס בפרק בעונה השנייה של הסדרה "Ultimate Force" בתפקיד ניקי סטרונג.
עוד ב-2003 שיחקה בתפקיד רוצחת סדרתית אנה מרצ'נד / שרה הרד בדרמת הפשע בשני חלקים של ה-BBC בשם "Messiah 2: Vengeance is Mine" בכיכובו של קן סטוט.
ב-2007 הופיעה ג'ויס בפרק בסדרת הדרמה "מלון בבילון" בתפקיד אסטל. עוד שיחקה בדמות קייט בדרמה הקומית "Little Devil".
במחצית הראשונה של 2008 שיחקה ג'וס במחזה "Happy Now?" מאת לוסינדה קוקסון בתיאטרון הלאומי בלונדון. באותה שנה הופיע בדרמה קומית בת שישה חלקים של ה-BBC בשם "חברים משותפים" בה גילמה את שרה פלטשר הבוסית של מרטין (מארק וורן).
ב-2010 גילמה ג'ויס את ד"ר סנדרה פלמינג בסרט "חייל אוניברסלי - הדור הבא". באותה שנה הופיעה בתפקיד היועצת הפוליטית של ראש הממשלה, קלייר סאטון בעיבוד הבימתי של הסדרה "כן, אדוני ראש הממשלה" מאת אנטוני ג'יי וג'ונתן לין. הצגת הבכורה של המחזה הייתה במאי 2010 בפסטיבל צ'יצ'סטר, ובספטמבר 2010 הועברה ההפקה לתיאטרון גילגוד בווסט אנד הלונדוני. ב-2011 הופיעה ג'ויס בפרק בעונה השביעית של דרמת בית הספר "דרך ווטרלו" בתפקיד ה-DJ ויו או'דונל. ב-2013 השתתפה ג'ויס בפרק "Down Among the Fearful" בסדרת הדרמה של ITV "לואיס" בדמות ג'יין גרייס. ב-2011 כיכבה ג'ויס בסרט טלוויזיה, ספיישל לחג המולד, של ה-BBC בשם "לפלנד".
ביוגרפיה > חיים אישיים

ג'ויס היא אם לשני בנים שנולדו בלונדון.
פילמוגרפיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1995 | המפצח | Cracker | ג'אניס | סדרת טלוויזיה |
| 1997 | ג'יין אייר | Jane Eyre | מיס טמפל | סרט טלוויזיה |
| 1997 | וייקליף | Wycliffe | מורנה פת'ריק | בפרק "Seen a Ghost" |
| 1997 | חדר מיון | Casualty | לוריין פרקר | בפרק "What Friends Are For" |
| 1997 | סוחרי העץ | The Woodlanders | ליבי |  |
| 1998 |  | In Exile | אלן | סדרת טלוויזיה (7 פרקים) |
| 1998 |  | Grafters | לורה | סדרת טלוויזיה (7 פרקים) |
| 1999 |  | Trial by Fire | WDC סקוט | סרט טלוויזיה |
| 2000 |  | Hero of the Hour | סילבי | סרט טלוויזיה |
| 2000–2006 | הגיבור שלי | My Hero | ג'נט דוקינס | סדרת טלוויזיה |
| 2001 | קומיק ריליף | Comic Relief: Say Pants to Poverty | ג'נט דוקינס |  |
| 2001 |  | The Glass | אמה רייס | מיני-סדרה |
| 2001 | רציחות במידסומר | Midsomer Murders | ברנדט סאליבן | בפרק "A Worm in the Bud" |
| 2003 |  | Messiah 2: Vengeance is Mine | אנה מרצ'נט | מיני-סדרה |
| 2003 | חקירות המפקח לינלי | The Inspector Lynley Mysteries | אמילי ברלו | בפרק "Deception of the Mind" |
| 2003 |  | Ultimate Force | ניקי סטרונג | בפרק "Dead Is Forever" |
| 2006 | דוקטור הו | Doctor Who | חייזר | בפרק "The Girl in the Fireplace" |
| 2006 | דיאל ופסקו | Dalziel and Pascoe | נטלי לוסון | בפרק "Fallen Angel" |
| 2007 | מלון בבילון | Hotel Babylon | אסטל | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2007 |  | Little Devil | קייטי בישופ | סדרת טלוויזיה (3 פרקים) |
| 2007 | אוצר לאומי: ספר הסודות | National Treasure: Book of Secrets | מדריכה בארמון |  |
| 2008 |  | Fairy Tales | ג'וס פלטשר | בפרק "Rapunzel" |
| 2008 | חברים משותפים | Mutual Friends | שרה | סדרת טלוויזיה (6 פרקים) |
| 2009 |  | My Almost Famous Family | ג'יל | סדרת טלוויזיה (9 פרקים) |
| 2009 | חייל אוניברסלי - הדור הבא | Universal Soldier: Regeneration | ד"ר סנדרה פלמינג |  |
| 2010 | עדות אילמת | Silent Witness | מיוריאל | בפרק "Voids" |
| 2010 | רופאים | Doctors | דיאנה הרדקאסל | בפרק "Mother's Help" |
| 2010 |  | The Bill | ג'יין וואלאס | בפרק "Deadly Consequences" |
| 2011 | הולבי סיטי | Holby City | קייט קאהיל | סדרת טלוויזיה (3 פרקים) |
| 2011 | דרך ווטרלו | Waterloo Road | ויו או'דונל | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2011 | לפלנד | Lapland | מירנדה | סדרת טלוויזיה |
| 2013 | לואיס | Lewis | ג'יין גרייס | בפרק "Down Among the Fearful" |
| 2013 | תחבולות חדשות | New Tricks | דניאלה ייטס | בפרק "Wild Justice" |
| 2016 | איסטאנדרס | EastEnders | ד"ר ג'אניס מיי | סדרת טלוויזיה (2 פרקים) |
| 2016 |  | Agatha Raisin | ג'ולייט | בפרק "Agatha Raisin and the murderous marriage" |
| 2016 | סעודת שישי | Friday Night Dinner | מליסה | בפרק "For Sale" |
| 2021 |  | McDonald & Dodds | דיאנה | פרק: "The War of Rose" |
הערות שוליים

↑  "Lapland – Christmas Special". The British Comedy Guide. נבדק ב-21 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
אמיל לודוויג

| --- | --- |

 לידה:  25 בינואר 1881 ורוצלב, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  17 בספטמבר 1948 (בגיל 67) אסקונה, שווייץ שווייץ 
 שם לידה:  Emil Cohn 
 מדינה:  גרמניה, שווייץ 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 
אמיל לודוויג (לפעמים נכתב עמיל, בגרמנית: Emil Ludwig;‏ 25 בינואר 1881 – 17 בספטמבר 1948) היה סופר יהודי-גרמני, שהתפרסם בביוגרפיות שכתב.
ביוגרפיה

אמיל לודוויג (במקור נקרא אמיל כהן (Emil Cohn) נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום בפולין). לודוויג למד משפטים אבל בחר בקריירה של כתיבה. בתחילה כתב מחזות ונובלות אבל עבד גם כעיתונאי. ב-1906 עבר לשווייץ אבל בזמן מלחמת העולם הראשונה עבד ככתב זר עבור העיתון ברלינר טאגבלאט (Berliner Tageblatt) בווינה ואיסטנבול. ב-1932 קיבל אזרחות שווייצרית וב-1940 היגר לארצות הברית.
בסוף מלחמת העולם השנייה הוא נסע לגרמניה כעיתונאי והודות לו נמצאו ארונותיהם של גתה ושילר שנעלמו מוויימאר ב-1943/44. הוא חזר לשווייץ לאחר המלחמה ונפטר ב-1948 במושה (Moscia) ליד אסקונה.
בשנות ה-20 הוא קיבל פרסום בינלאומי בשל הביוגרפיות הפופולריות שלו ששילבו עובדות היסטוריות וסיפורת עם ניתוח פסיכולוגי. אחרי שהביוגרפיה של גתה יצאה לאור ב-1920 הוא כתב כמה ביוגרפיות דומות, כולל אחת על ביסמרק (1922–1924) ואחרת על ישו (1928). משום שהביוגרפיות שלו היו פופולריות מחוץ לגרמניה ותורגמו לשפות רבות היה לודוויג אחד מהמהגרים בני המזל שהייתה להם הכנסה בזמן שהתגורר בארצות הברית.
לודוויג ראיין את בניטו מוסוליני וב-1 בדצמבר 1929 את מוסטפא כמאל אטאטורק. הריאיון שלו עם מייסדה ומקימה של הרפובליקה של טורקיה התפרסם ב-"Wiener Freie Presse" במרץ 1930 ועסק בנושאי דת ומוזיקה. הוא ראיין גם את יוסיף סטלין במוסקבה ב-13 בדצמבר 1931. קטע מריאיון זה כלול בספרו של סטלין "לנין". לודוויג מתאר את הריאיון הזה בביוגרפיה שלו על סטלין. מה שהושמט במקור על ידי סטלין עצמו פורסם בתרגום לאנגלית של הריאיון על ידי גרובר פר (Grover Furr), פרופסור מאוניברסיטת מונקלר.
הריאיון המורחב עם טומאש מסריק, מייסדה ונשיאה הראשון של צ'כוסלובקיה, הופיע ב-1936.
ספריו נשרפו ב-1933 על ידי הנאצים. אחד מספריו הידועים היה ספרו "רצח בדאבוס" על ההתנקשות בחייו של וילהלם גוסטלוף מייסד התנועה הנאצית בשווייץ על ידי דוד פרנקפורטר. לודוויג העריץ את פרנקפורטר וראה בו דוד המכה את גוליית. גבלס החשיב את ספרו זה כמסוכן במיוחד והזכיר אותו ביומנו ב-6 בנובמבר 1936.
חיבוריו > בעברית

נפוליון, תרגם מגרמנית י' לופבן, ברלין; תל אביב: א"י שטיבל, 1930.
לינקולן, תרגם מ' בוגדנובסקי, תל אביב: חברה, 1930.
יולי 1914, תרגם ד' שטוק, ירושלים ; תל אביב: מצפה, 1930.
רוזוולט, עברית: פנחס לנדר תל אביב : צ' לינמן, 1941.
קלאופטרה : קורות מלכה אחת, עברית: אביגדור המאירי, תל אביב: מסדה, 1954.
שלושה גאונים : מיקל אנג'לו, רמבראנדט, בטהובן, עברית: נ' רבן, תל אביב: בצלאל, 1956.
גולים מפורסמים בהיסטוריה בעריכת אמיל לודוויג, תל אביב: מ' מזרחי, 1962.
חיבוריו > ביידיש

יולי 1914, פון דייטש - ז' קאלמאנאוויטש. ריגע : ביכער פאר אלעמען, 1929.
ישו הנוצרי (דער מענטשנזון), איבערגעזעצט פון דייטש מארק פאגעלמאן. ווארשע : גאלדפארב, 1930.
חיבוריו > בגרמנית

Ein Untergang. Drama in 5 Akten; Berlin 1904
Napoleon (Drama); 1906
Tristan und Isolde. Dramatische Rhapsodie; Berlin 1909
Der Papst und die Abenteurer oder Die glücklichen Gärten; Berlin 1910
Bismarck. Ein psychologischer Versuch; Berlin 1911
Manfred und Helena. Roman; 1911
Wagner oder Die Entzauberten; Berlin 1912
Die Reise nach Afrika; Berlin 1913
Richard Dehmel; Berlin 1913
Der Künstler. Essays; Berlin 1914
Friedrich Kronprinz von Preußen. Historisches Schauspiel in zehn Bildern; Berlin 1914
Die Fahrten der Goeben und der Breslau; Berlin 1916
Diana. Roman; Berlin 1918
An die Laterne! Bilder aus der Revolution; Berlin 1919
Goethe, in zwei Teilen; Stuttgart 1920
Meeresstille und glückliche Fahrt. Roman; Berlin 1921
Vom unbekannten Goethe. Eine neue Anthologie; Herausgegeben von Emil Ludwig; Berlin 1922
Bismarck; 1921–1926
Am Mittelmeer; 1923
Rembrandts Schicksal; 1923
Shakespeare über unsere Zeit. Eine Anthologie auf das letzte Jahrzehnt; 1923
Napoleon (Roman); 1924
Genie und Charakter. 20 männliche Bildnisse; 1924 (über Friedrich II., Stein, Bismarck, Stanley, Peters, Rhodes, Lenin, Wilson, Rathenau, Lionardo, Shakespeare, Rembrandt, Voltaire, Byron, Lassalle, Goethe und Schiller, Dehmel und Bang)
Wilhelm der Zweite; 1925
Meeresstille. Roman eines deutschen Prinzen; 1925
Kunst und Schicksal. Vier Bildnisse; 1927 (über Rembrandt, Beethoven, Weber und Balzac)
Der Menschensohn. Geschichte eines Propheten; 1928
Tom und Sylvester. Ein Quartett; 1928. Neuauflage 1933 als Tom und Sylvester – Tessiner Novelle.
Juli 14. Den Söhnen zur Warnung; 1929
Michelangelo; 1930
Lincoln; 1930
Geschenke des Lebens. Ein Rückblick; 1931
Stalin, Unterredung mit dem deutschen Schriftsteller Emil Ludwig; 1931
Schliemann. Geschichte eines Goldsuchers; 1932. Verändert 1952 als Schliemann. Die Geschichte der Entdeckung des alten Troja.
Mussolinis Gespräche mit Emil Ludwig; 1932
Goethe – Kämpfer und Führer; Festrede der Goethe-Feier im Deutschen Volkstheater, Wien, 20. März 1932
Führer Europas. Nach der Natur gezeichnet; 1934 (Portraits von Nansen, Masaryk, Briand, Rathenau, Motta, Lloyd George, Venizelos, Mussolini und Stalin)
Hindenburg und – Die Sage von der deutschen Republik; Amsterdam: Querido Verlag, 1935
Der Nil. Lebenslauf eines Stromes, 2 Teile; Amsterdam: Querido Verlag, 1935–1937
Mord in Davos; Amsterdam: Querido Verlag, 1936. Erweitert u.a . um ein Interview mit David Frankfurter als zweite Auflage 1945 als David und Goliath: Geschichte e. politischen Mordes in Zürich erschienen und posthum erneut 1986 Emil Ludwig, Peter O. Chotjewitz, Der Mord in Davos: Texte zum Attentatsfall David Frankfurter, Wilhelm Gustloff, als eine um Beiträge von Chothjewitz und Kreuzer erweiterte Ausgabe, Hrsg. Helmut Kreuzer, März Verlag, Herbstein 1986 ISBN 3-88880-065-X
Cleopatra. Geschichte einer Königin; 1937
Die neue heilige Allianz. Über Gründe und Abwehr des drohenden Krieges; 1938
Roosevelt. Studie über Glück und Macht; 1938
Quartett. Ein unzeitgemäßer Roman; 1938
The Germans. Double History of a Nation; 1941
Bolivar. The Life of an Idealist; 1942
Stalin; 1945
Der entzauberte Freud; 1946
לקריאה נוספת

In Memoriam Emil Ludwig . Moscia, Tessin/Schweiz 1950 und Milano : A. Mondadori 1950, DNB Handbibliothek Sammlung Exil-Literatur
enthält u.a.: Heinrich Eduard Jacob, Ludwig, der Künstler
Gieri Cavelty: „J’accuse“ der Schweizer Geschichte. Der Autor Emil Ludwig und sein leidenschaftlicher Essay „Der Mord in Davos“; in: Die Südostschweiz (Chur) vom 7. Mai 2005.
Christoph Gradmann: Historische Belletristik. Populäre Biographien in der Weimarer Republik Frankfurt a. M. 1993.
Johanna W. Roden: Emil Ludwigs’s Political Writing during his U. S. Exile 1940–45 In: „Jahrbuch für internationale Germanistik“ (Reihe A, Kongressberichte Bd. 10). Bern 1981.
Sebastian Ullrich: Emil Ludwig, Geschichtspolitiker In: „Tages-Anzeiger“ (Zürich) vom 14. Mai 2005.
Sebastian Ullrich: Ernst Kantorowicz und Emil Ludwig. Zwei Kritiker der Weimarer Geschichtswissenschaft und die „Krisis des Historismus“; in: Sozial-Geschichte 21, Nr. 2 (2006), S. 7–33. Verlag Peter Lang, 2006.
Volker Weidermann: Das Buch der verbrannten Bücher. Köln: Verlag Kiepenheuer & Witsch, 2008; ISBN 978-3-462-03962-7. Zu Ludwig Seite 181–184.
Mommsen, Wilhelm: „Legitime“ und „illegitime“ Geschichtsschreibung: eine Auseinandersetzung mit Emil Ludwig. München 1930.
Hans Delbrück: E. Ludwig, Wilhelm II. Besprochen von Geh. Regierungsrat Univ.-Prof. Dr. Hans Delbrück; in: Historische Belletristik: Ein kritischer Literaturbericht, Band 133 Heft 3 (1926), S. 37–43.
Otto Westphal: Feinde Bismarcks. Geistige Grundlagen der deutschen Opposition 1848–1918; München 1930.
ארנסט קלימט

| --- | --- |

 לידה:  3 בינואר 1864 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  9 בדצמבר 1892 (בגיל 28) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית קברות באומגרטנר 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות שימושיות בווינה 
 תחום יצירה:  ציור 
 בן או בת זוג:  Helene Flöge 
 
ארנסט קלימט (בגרמנית:Ernst Klimt‏:  3 בינואר 1864 – 9 בדצמבר 1892) היה צייר היסטוריה באוסטריה. הוא אחיו הצעיר של הצייר גוסטב קלימט.
ביוגרפיה

ארנסט קלימט נולד ב־3 בינואר 1864 כילד שלישי מתוך שבעה ילדים של הצורף וחרט זהב הבוהמי ארנסט קלימט האב (1834–1892) ואנה רוזליה קלימט לבית פינסטר (1836–1915) הוא נולד בפרבר המערבי של באומגרטן ליד וינה.
משנת 1877 ארנסט קלימט למד בבית הספר לאמנות שימושית בווינה של המוזיאון האוסטרי לאמנות ותעשייה כמו אחיו הבכור גוסטב קלימט. ארנסט וגוסטב היו תלמידיו של פרדיננד לאופברגר (1829–1881), צייר ומעצב בשנות ה-70 של המאה ה-19, שהיה מאוד מחויב לתלמידיו. הוא יצר קשר בין האחים קלימט להנס מקארט ובכך עזר לשניהם להשתתף בביצוע התהלוכה לכבוד יום נישואי הכסף של הזוג הקיסרי.
בשנת 1881 האחים קלימט (ארנסט וגוסטב) וחברם לבית הספר פרנץ מאטש (1861-1942) הקימו עם אמנים נוספים את "חבורת האומנים" (Künstlerkompagnie) ושנתיים לאחר מכן הם ניהלו סטודיו משלהם בווינה.
החברה שלהם עיצבה בין היתר ציורי קירות ותקרות עבור התיאטראות ברייכנברג, קרלסבאד ובשנת 1885 בפיום, 1885 ציורי תקרה בהרמסווילה בווינה, 1886–1888 ציורי קיר ותקרה בשני גרמי המדרגות של התיאטרון הממלכתי ובשנת 1891 / 1892 תמונות בין העמודים בגרם המדרגות של מוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
העבודות הגדולות ביותר של ארנסט קלימט כללו גם חמישה ציורי תקרה בטירת מונדזי ועבודות בארמון המלוכה הרומני.
בשנת 1891 ארנסט קלימט התחתן עם הלן פלוגה, אשר זמן קצר לאחר מכן ילדה בת בשם הלן.
ביולי 1892 אביו ארנסט קלימט נפטר בגיל 59. חודשים ספורים אחרי מות אביו, גם בנו הצייר ארנסט קלימט, נפטר באופן בלתי צפוי ב-9 בדצמבר 1892 מדלקת קרום הלב.
לאחר מות אחיו, גוסטב קלימט לקח על עצמו את פרנסת גיסתו האלמנה הלן ואת אחייניתו הלן. הוא השלים את הציורים הלא גמורים של אחיו.
החברה שלהם התפרקה לאחר מותו של ארנסט קלימט וסכסוך שהתגלה בין גוסטב קלימנט עם פרנץ מאטש.
הערות שוליים

↑  "Klimt Ernst (Ernest)". In: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Vol. 3, Austrian Academy of Sciences, Vienna 1965, p. 408 f. (Direct links to "p. 408", "p. 409")
↑  Alfred Weidinger, Agnes Husslein-Arco: Gustav Klimt und die Künstler-Compagnie. Belvedere, Wien 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 133256294  ISNI: 0000 0000 6688 2430  LCCN: no2008020748  NKC: mzk2014830685  NSK: 000769136  RKD: 44814  SUDOC: 125184395  ULAN: 500029055  VIAF: 60265260   WorldCat (עם VIAF): 60265260
ארלוזור לב

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1933 כפר ביל"ו, ישראל 
 נהרג:  9 באוקטובר 1973 (בגיל 40) 
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  זוריק
 מספר צאצאים:  6
 השתייכות:  חיל האוויר הישראלי 
 תקופת הפעילות:  1951 – 9 באוקטובר 1973 (כ־22 שנים) 
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 טייס  מפקד טייסת   מפקד בסיס רמת דוד
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני     מלחמת ששת הימים     מלחמת ההתשה     מלחמת יום הכיפורים
 
ארלוזור (זוריק) לב (17 בספטמבר 1933, כפר ביל"ו – 9 באוקטובר 1973) היה טייס קרב ומפקד בחיל האוויר. שימש כמפקד בסיס רמת דוד כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, ונהרג בהתרסקות מטוסו במהלך המלחמה.
קורות חייו

לב נולד ללאה ונחמיה, שהיו ממייסדי כפר ביל"ו, אחיהם של חנה ואבי. לב היה הילד הראשון שנולד בכפר. הוא קרוי על שמו של חיים ארלוזורוב, שנרצח כארבעה חודשים טרם הולדתו.
בילדותו היה פעיל בענפי המשק. הוא למד בבית חינוך רחובות, אחר כך בית הספר התיכון המאוחד ברחובות וסיים את לימודיו בבית הספר החקלאי כדורי.
התגייס עם חבריו לנח"ל בשנת 1951 ואחר כך עבר קורס טיס וסיים אותו בשנת 1953. לאחר הקורס הוצב כטייס דה הבילנד מוסקיטו. באחת מטיסות הניווט שעשה בדרום הארץ טס בגובה נמוך מאד, כמעשה קונדס, ופגע בטעות במכוניתו של הברון ג'יימס דה רוטשילד שהיה בסיור בדרום. בעקבות מעשה זה החליט הרמטכ"ל, רב-אלוף משה דיין, להדיח אותו מצה"ל. לאחר כשנה נעתר דיין לבקשתו של זוריק והסכים להחזירו לטיסות.
השתתף במבצע קדש כטייס מיסטר. בטרם נפתחה המלחמה נשלח לסיור מקדים במעבר המיתלה לבדוק האם יש במקום כוחות צבא מצריים. השתתף במלחמת ששת הימים כטייס מיראז' 3. בתחילת המלחמה שימש כמוביל מבנים לתקיפת שדות תעופה ערביים במסגרת מבצע מוקד. ב-8 ביוני, יומה הרביעי של המלחמה הפיל מיג 17 מצרי בירי תותחים. במהלך שירותו בחיל האוויר החל משנת 1968 למד כלכלה באוניברסיטת בר-אילן והתמחה בכלכלה חקלאית. בהיותו מפקד כנף החל לאסוף בבסיסו מטוסים ישנים שהיוו את הבסיס למוזיאון חיל האוויר.
בשנת 1970 התמנה לפקד על בסיס רמת דוד. ב-9 באוקטובר 1973 התנדב להצטרף, במקום טייס אחר שנהרג בהפצצות באותו בוקר, למבנה של מטוסי סקייהוק מטייסת 110 שיצא לתקיפה באזור פורט סעיד. כאשר המבנה חזר מהתקיפה, התרסק מטוסו מעל הים התיכון צפון-מערבית למוצב בודפשט. לאחר ההתרסקות הופנו לחיפושים באזור זוג מטוסי פנטום, זוג מטוסי סופר מיסטר, מסוק בל ומסוק יסעור. במהלך ניסיונות החיפוש נפגעו מאש נ"מ אחד ממטוסי הפנטום ואחד המסוקים. לב הוכרז כחלל שמקום קבורתו לא נודע. גם לאחר הסכם השלום עם מצרים נעשו סריקות יסודיות, שלא העלו תוצאות.
לב היה נשוי לטלי ואב לשישה ילדים: נוית, אופיר, אהוד, שמואל, גן ויעד. בנו אהוד נפטר בגיל 13, שנתיים לאחר נפילת מטוסו. בתו אופיר נישאה לטייס חיל האוויר יורם איתן, בנו של רפאל איתן. שלושה שבועות לאחר נישואיהם נהרג רס"ן יורם איתן בתאונת טיסה. בנה של אופיר מנישואיה השניים הוא אל"ם יונתן מאיר, מפקד עוצבת ראם.
אחייניתו, מיכל הרצוג לבית אפק, היא רעיית נשיא המדינה יצחק הרצוג.
לאחר מותו

בשנת 2007, 34 שנים לאחר מותו, הוחלט להעניק ללב דרגת תת-אלוף מאחר שערב המלחמה היה אמור לעבור לתפקיד ראש מחלקת (כיום להק) כוח אדם של חיל האוויר.
דבורה עומר כתבה על ארלוזור לב ביוגרפיה בשם "פתאום באמצע החיים".
הכנס השנתי של "מועצת הדבש" בשיתוף עם משרד החקלאות נקרא על שמו.
הערות שוליים

↑  יוסף ולטר, את זעקות הפצועים במיתלה אני שומע עד היום, מעריב, 24 באוקטובר 1986
↑  יוסף ולטר, ענתיקות באויר, מעריב, 13 ביולי 1984
↑  אהרן פריאל, מילגות לזכר הטייס זוריק לב ובנו. אהוד - בפקולטה לחקלאות, מעריב, 18 במאי 1980
↑  אנדי אוליבר, חוקר ומומחה בינלאומי בתחום גידול הדבורים בכנס ענף הדבש השנתי ביזמת מועצת הדבש ומשרד החקלאות, אתר האיחוד החקלאי, 22 בנובמבר 2011
ארנסט רוברט גרוויץ

| --- | --- |

 לידה:  8 ביוני 1899 שרלוטנבורג, הקיסרות הגרמנית 
 התאבד:  24 באפריל 1945 (בגיל 45) בבלסברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 תקופת הפעילות:  מ-1933 
 מעסיק:  German Red Cross 
 תפקיד:  מנהיג (17 בדצמבר 1936–24 באפריל 1945) 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
ארנסט רוברט גרוויץ (Ernst Robert Grawitz; ‏8 ביוני 1899 – 24 באפריל 1945) היה פושע מלחמה נאצי שהיה אחראי על ביצוע ניסויים אכזריים בבני אדם כששימש ראש הצלב האדום הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

גרוויץ נולד בשרלוטנבורג שבמערב ברלין ונתמנה כרופא הראשי באס אס, ב-1936 נתמנה לראש שירותי הבריאות של האס אס והועלה לדרגת אוברגרופנפיהרר; באותה העת נתמנה גם לראש הצלב האדום הגרמני.
אשתו, אילזה, הייתה בתו של אוברגרופנפיהרר וגנרל הוואפן אס אס זיגפריד טאוברט.
גרוויץ צבר ניסיון בהשמדת בני אדם בהיותו חלק מהקבוצה שעסקה בתוכנית T 4 (אותנסיה) באותה תקופה עסק גם בניסויים בלהט"ב.
ב-1941 לאחר שהתקבלה ההחלטה על הפתרון הסופי, גרוויץ הוא שיעץ להיינריך הימלר על השימוש בתאי הגזים, בעקבות הניסיון שנצבר בתוכנית T4 - אותנסיה.
בתוקף תפקידו כרופא ראשי של ה SS, אישר גרוויץ באופן פרטני את כל הניסויים שנערכו באסירים במחנות הריכוז, והיה בעל התפקיד והרופא הבכיר ביותר שאחראי על ביצועם.
גרוויץ היה מעורב כמעט בכל הניסויים, בהם: עיקור נשים, ניסויי מילוט (בדיקת יכולת ההישרדות אצל אנשים בתנאי סביבה קשים, ניסויים שכללו הקפאת שבויי מלחמה ואסירי מחנות ריכוז במי קרח), ניסויי ריפוי (שכללו פגיעה מכוונת באנשים בגורמי מחלות, זיהומים, פצעי לוחמה כימית ועוד), בניגוד גמור ומוחלט לכללי האתיקה הרפואית.
במקביל גרוויץ היה גם ראש ארגון הצלב האדום הגרמני ובמסגרת זו אפשר שימוש בציוד השייך לצלב האדום להשמדת בני אדם ובכלל זה הבאת גז הציקלון B למחנות ההשמדה באמבולנסי הצלב האדום.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה באירופה, גרוויץ עבד כרופא בפיהררבונקר, משכנו של אדולף היטלר. כאשר שמע גרוויץ שנאצים בכירים עוזבים את ברלין כדי לברוח מהצבא האדום ההולך וקרב, גרוויץ ביקש מהיטלר אישור לעזוב את הפיהררבונקר, והיטלר סירב לבקשה.
ב-1945 עם התקרבות הסובייטים, התפוצץ רימון בביתו של גרוויץ בבבלסברג והרג אותו, את אשתו ואת ילדיו. נראה שמדובר היה במעשה התאבדות. 
אירוע זה הוצג בשנת 2004 בסרט ההיסטורי "הנפילה".
הערות שוליים

↑  גרויץ, ארנסט רוברט (1899-1945), באתר יד ושם
↑  ניסויים רפואיים של הנאצים, באתר דעת
↑  מירב גזיאל ורוויטל האן, ניסויים רפואיים של הנאצים עמ' 11, באתר המכון ללימודי השואה ע"ש חדווה אייבשיץ ז"ל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810530199805606  GND: 124321321  ISNI: 0000 0000 5886 9666  LCCN: no2009055842  SNAC: w63g3d2k  VIAF: 301660595   WorldCat (עם VIAF): 301660595 
דרכונו הדיפלומטי של ארנסט רוברט גרביץ כנציג גרמניה לוועידת הצלב האדום שנערכה בלונדון ב-1938.
בולטון 7

בולטון 7 הייתה קבוצה של גברים הומוסקסואליים וביסקסואלים שהורשעו ב-12 בינואר 1998 בפני השופט מייקל לבר בבית המשפט הבריטי של בולטון בעבירות של אי-צניעות גסה ועבירה על גיל ההסכמה. הם נענשו לפי חוק עבירות המין 1956 (אנ') וחוק משפט פלילי וסדר ציבורי 1994 (אנ'). אף על פי שיחסי מין הומוסקסואליים הוחרם חלקית בחוק עבירות המין 1967 (אנ'), קבוצת הגברים הורשעה על פי סעיף 13 לחוק מ-1956 מאחר שיותר משני גברים קיימו יחסי מין, שהיה עדיין לא חוקי באותה תקופה בבריטניה. אחד המשתתפים, קרייג טרנר, היה גם שישה חודשים מתחת לגיל ההסכמה החוקי ליחסי מין הומוסקסואליים, שהיה אז בן 18.
אישומים

על פי הוראות חוק 1967, גיל ההסכמה ליחסי מין הומוסקסואליים היה שונה מגיל ההסכמה ההטרוסקסואלי (16), והופחת מ-21 ל-18 רק על ידי חוק משפט פלילי וסדר ציבורי 1994 (אנ'). התנהגות הטרוסקסואלית לא הייתה שווה ערך לפשע.
העבירות התגלו רק לאחר שהמשטרה תפסה קטעי וידאו של הגברים המקיימים יחסי מין, אותם צילמו לשימושם האישי. כל הגברים היו מאהבים, חברים לשעבר או חברים של חברים.