stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סנט ג'ונס (ניופאונדלנד ולברדור)
אקלים

בין ערי קנדה מחזיקה העיר במספר שיאים אקלימים. היא העיר המעוננת ביותר במדינה (רק 1,497 שעות של שמש בשנה, שהן כ-62 ימים), עם כמות השלג הגדולה ביותר (322 ס"מ בשנה) והמספר המועט ביותר של ימים יבשים בשנה (ללא גשם או שלג): 149 בלבד.
אתרים

מגדל קבוט: (Cabot Tower) נבנה בשנת 1897 כדי לציין 400 שנה למסעו של ג'ון קבוט לניופאונדלנד.
רומס: (The Rooms) בניין המשקיף על העיר ומכיל את מוזיאון וארכיון הפרובינציה וכן גלריה לאמנות.
תחבורה

בסנט ג'ונס נמצא נמל התעופה סנט ג'ונס. בנוסף, העיר משמשת כקצה המזרחי של הכביש הטרנס קנדי.
גלריה

מראה העיר מההרים
רחוב בעיר
(לצפייה הזיזו עם העכבר את סרגל הגלילה בתחתית התמונה)
שחר אילן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביוני 1962 (בן 62) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  מעריב לנוער, הארץ, כל העיר, כלכליסט 
 מספר צאצאים:  3 
 
שחר אילן (נולד ב-23 ביוני 1962) הוא עיתונאי ופרשן לענייני חרדים, שימש בעבר סמנכ"ל למחקר והסברה של עמותת חדו"ש – לחופש דת ושוויון.
ביוגרפיה

אילן נולד וגדל בירושלים. למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה. את דרכו בעולם העיתונות הוא התחיל ככתב נוער בעיתון "מעריב לנוער". בנעוריו היה גם חבר בתנועת "נוער הליכוד". בין השנים 1984 ל-1988 שימש כתב השבועון הירושלמי "כל העיר" לענייני חרדים, עירייה ותכנון. באותן שנים פרסם התבטאויות של ח"כ שמעון בן שלמה ממפלגת ש"ס שטען כי חיילי צה"ל נהרגים בלבנון "בגלל הפריצות בצבא", ושל שר הפנים מש"ס, יצחק פרץ, שטען כי מותם של צעירים באסון הבונים נגרם עקב חילול שבת. בשנת 1989 מונה לעורך החדשות של השבועון. ארבע שנים אחר כך מונה לעורך הראשי של "כל העיר".
בין השנים 1991–1993, במקביל לעבודתו ב"כל העיר", ובין השנים 1994–2001, לאחר שעזב את השבועון, שימש אילן כתב לענייני חרדים של עיתון "הארץ". בהמשך מונה לכתב התחקירים של העיתון.
בשנת 1998 פרסם את סדרת התחקירים "חרדים 98'", וחשף שורה של הטבות להן זוכים חרדים בישראל. אילן גילה כי לאברך נשוי, אב לעשרה, שאשתו אינה עובדת מגיע סל ההטבות בסכום של 11 אלף שקלים נטו (שהם שווי ערך ל-17 אלף שקלים ברוטו). כמו כן, חשף כי באותן שנים גדל שיעור הפריון החזוי לאישה חרדית מ-6 ילדים לאישה ל-7, וגם כי המדינה מתקצבת מוסדות החזרה בתשובה ביותר ממאה מיליון שקלים לשנה.
סדרת כתבות זו שימשה בסיס לספר "חרדים בע"מ, התקציבים, ההשתמטות ורמיסת החוק", שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2000.
בין השנים 2001 ל-2004 שימש אילן עורך חלק ב' של עיתון "הארץ". בזמן כהונתו התפרסמו במוסף זה תחקירים רבים שקשורים בסדר יום חברתי ואזרחי בנושאי בריאות, עובדים זרים בישראל, מחדלים תחבורתיים ועוד.
בין השנים 2004 עד 2009 שימש כתב "מוסף הארץ", כתב פרלמנטרי של העיתון, חבר הנהלת המערכת, ובעל הטורים "עובדות", "קריאת ביניים" ו"משגיח כשרות". בתחילת 2008 פתח את הבלוג "משגיח כשרות, בלוג פרלמנטרי" במסגרת דה-מרקר קפה. אחד הפוסטים של אילן היה ריאיון עם עצמו על סיבות פיטוריו מעיתון "הארץ" בשנת 2009. עם זאת המשיך לכתוב טורי דעה ב"הארץ" עד 2016.
ב-2010 הצטרף לעמותת חדו"ש – לחופש דת ושוויון ומונה לסמנכ״ל למחקר והסברה, עמותה שהקימו הרב הרפורמי עו"ד אורי רגב ואיש העסקים האמריקאי סטנלי גולד. אילן הופיע כמומחה בכל חמש הוועדות שעסקו בחוק טל ובעשור השני של המאה ה-21, חיבר במסגרת חדו"ש דוחות על מצב חופש הדת בישראל, חופש הדת בכנסת, קווי מהדרין, וערך את סקר דעת הקהל השנתי של העמותה - מדד הדת והמדינה.
ביולי 2016 עזב את חדו״ש והצטרף למערכת העיתון "כלכליסט".
חיים אישיים

אילן אב לשלושה ילדים ומתגורר בירושלים. אחיו, סרן אור אילן, נהרג בעת שירותו הצבאי.
ספרים ופרסומים

"דחיית הגיוס של בחורי הישיבות, הצעת מדיניות", מכון פלורסהיימר מחקרי מדיניות, 1999, ירושלים. הנייר צורף כנספח לדו"ח ועדת טל לבדיקת הסדר דחיית הגיוס של בחורי הישיבות.
"חרדים בע"מ – התקציבים ההשתמטות ורמיסת החוק", הוצאת כתר, 2000, ירושלים.
פרסים

חתן פרס העיתונאות של המרכז העולמי של בני ברית ע"ש וולף והילדה מטרסדורף לשנת 1997. הפרס מיועד לעודד ולהגביר את ההתייחסות לנושא התפוצות בכלי התקשורת הישראלים. הוא הוענק לאילן על "סדרת כתבות מעמיקה בנושא יהדות ארצות הברית ומשבר חוק ההמרה".
חתן אות "אביר איכות השלטון" של התנועה למען איכות השלטון בישראל לשנת 2001. מנימוקי השופטים: "על עבודה עיתונאית מעמיקה וחדשנית, על אומץ בגילוי האמת, על תחקירים החושפים בזבוז כספי ציבור, ניהול בלתי תקין, השתמטות משרות צבאי ורמיסת החוק, המציגים בפני הציבור והממשל את הצורך בתיקון העיוותים והפגמים ובהקניית נורמות ראויות ושוויוניות".
הערות שוליים

↑  רונית מזרחי, עמית בוניאל, בגובה העיניים עם שחר אילן, באתר nrg‏, 11 בדצמבר 2009
↑  רן לוי, ראית מודעה - קול ששון וקול שמחה, חדשות, 28 בנובמבר 1985
↑  רמי רוטהולץ, מבט על הגינות, חדשות, 28 ביוני 1985
↑  שחר אילן, באתר הארץ, 8 ביולי 2004
↑  Shahar Ilan, הקץ לשמועות: ראיון בלעדי עם עצמי, באתר TheMarker‏, 26 באפריל 2009 (מאורכב בוייבאק מאשין)
↑  שחר אילן, הרב עובדיה יוסף: "מחלל שבת מות יומת; נידון כגוי", באתר הארץ, 5 בדצמבר 2016
↑  שחר אילן, באתר חדו״ש, ‏28 בנובמבר 2010
↑   מוטי בסוק, מספר האברכים החרדים ירד; "הדרך עוד ארוכה וקשה", באתר TheMarker‏, 21 ביוני 2016
↑  העיתונאי והפרשן הבכיר שחר אילן מצטרף ל"כלכליסט", באתר כלכליסט, 24 ביולי 2016
↑  אלי יעקובי, הפעיל האנטי-חרדי שחר אילן חתם בכלכליסט, באתר בחדרי חרדים, ‏24 ביולי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305126705171  ISNI: 0000 0000 8435 4201  LCCN: no00021954  VIAF: 24139238   WorldCat (עם VIAF): 24139238
רוברט בורדן

סר רוֹבֵּרְט לַיירְד בּוֹרְדָן (באנגלית: Robert Laird Borden;‏ 26 ביוני 1854 – 10 ביוני 1937) היה ראש ממשלת קנדה השמיני, בין 10 באוקטובר 1911 ל-10 ביולי 1920, במהלך חלק מתקופת שלטונו היה ראש ממשלת אחדות. רוב תקופת כהונתו חופפת לתקופת מלחמת העולם הראשונה וממשלו בתקופה זו נוהל כממשלת חירום בעת מלחמה. בורדן היה יו"ר המפלגה השמרנית ויו"ר מפלגת האחדות (שותפות בין המפלגה השמרנית וחלק מהליברלים) עד תום המלחמה. לאחר המלחמה פעל למתן מעמד עצמאי לקנדה בחוזה ורסאי ובין חברות חבר הלאומים, מעמד אותו קנתה קנדה בדם חלליה.
מגיל צעיר היה על בורדן לעבוד כמורה ומאוחר יותר למד והשכיל בקריירה משפטית. דרך מיומנותו בתור עורך דין השיג בורדן פרסום ברחבי נובה סקוטיה ובהמשך נבחר לבית הנבחרים של קנדה בשנת 1896 מטעם המפלגה השמרנית. בורדן החליף בשנת 1901 את צ'ארלס טאפר בהנהגת המפלגה והתחרה במשך סדרת מערכות בחירות נגד ראש הממשלה המכהן באותה העת, וילפריד לורייה מהמפלגה הליברלית. בשנת 1911 ניצח בבחירות הפרלמנטריות ונבחר לראשות ממשלת קנדה. בורדן חיזק את קשריו של הדומיניון הקנדי עם האימפריה הבריטית זמן קצר קודם לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה התערבה קנדה לצד בריטניה והממשלה חיזקה את סמכויותיה דרך חקיקת אמצעי המלחמה. זמן קצר מאוחר יותר היה ממשל בורדן אחראי על הקמתו של חיל המשלוח הקנדי שהיה מעורב בחזית המערבית. בשנת 1917, דרך הקמתה של ממשלת אחדות, יכול היה בורדן להעביר חוק גיוס חובה.
בחזית הביתית נודע אירוע פיצוץ הליפקס בסוף שנת 1917. לאורכה של המלחמה עלתה הדרישה להכרה ממשלתית בשוויון זכויות לנשים וממשלת בורדן העניקה זכות הצבעה לנשים. בסופה של המלחמה החלה התערערות כלכלית שגררה אחריה שביתה כללית בויניפג. ממשלת בורדן הזעיקה את יחידות הפיקוח המשטרתי המיוחד מהטריטוריות הצפון-מערביות במטרה להשקיט את השביתה. בשנת 1915 הוענק לבורדן תואר אבירות מידי ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת. דרך פועלו של בורדן ניתנה לקנדה אוטונומיה שלטונית נרחבת במסגרת חוזה ורסאי. בשנת 1920 פרש בורדן מהפוליטיקה הקנדית וקבע את ארתור מיין להיות ליורשו בראשות הממשלה. לאחר פרישתו הפוליטית של בורדן ממשלת האחדות של המפלגה היוניוניסטית שהקים התפרקה.
בורדן היה ראש הממשלה הקנדי האחרון מנובה סקוטיה והאחרון שנולד לפני איחוד קנדה. דיוקנו של בורדן מופיע על שטר 100 דולר קנדי. זמן קצר לאחר פרישתו הפוליטית של בורדן שבו הליברלים להנהגת הממשלה תחת ויליאם ליון מקנזי קינג שהפך לאישיות הפוליטית המרכזית בפוליטיקה הקנדית לשני העשורים הבאים. לאחר פרישתו הפוליטית ייצג בורדן את קנדה פעם נוספת במהלך הוועידה הימית בוושינגטון, ארצות הברית. בורדן נפטר בשנת 1937, בעודו עומד בראשות מנהל שני בנקים.
ביוגרפיה > דרכו הפוליטית

ב-27 באפריל 1896, לאחר התפטרותו של ראש הממשלה מקנזי בוול, עמד הפוליטיקאי צ'ארלס טאפר, גם הוא מהמפלגה השמרנית, לרשת את ראשות הממשלה עד לבחירות באותה השנה. טאפר, שהיה מקורב עם בורדן, ביקש מזה האחרון להתחרות לייצג את הליפקס בבית הנבחרים מטעם המפלגה השמרנית לאחר שג'ון פיצויליאם סטאירס, חבר בית הנבחרים הקודם מטעם הליפקס, פרש מתפקידו. בורדן הסכים להצעה של טאפר ובכך החל בקריירה פוליטית. במהלך הבחירות הפרלמנטריות 1896 הציג בורדן עצמו כממשיך מצעה הפוליטי של המפלגה השמרנית לפי מדיניותו של ג'ון אלכסנדר מקדונלד שנפטר בשנת 1891. לבסוף נבחרו שני מייצגים בטעם הליפקס לבית הנבחרים; בורדן השמרן ועורך הדין בנג'מין ראסל הליברלי. לאחר הבחירות עבר בורדן לראשונה לאוטווה כדי להצטרף לפרלמנט הקנדי. עם זאת, הבחירות הפרלמנטריות הסתיימו בהפסד המפלגה השמרנית ובמינויו של וילפריד לורייה הליברלי לראש ממשלה. על כן בורדן החל דרכו הפוליטית באוטווה ביושבו באופוזיציה. בארבע השנים הבאות היה מעורב בורדן בעריכת דין מחד בהליפקס ועסק בפוליטיקה הלאומית באוטווה מאידך. מאוחר יותר רשם על געגועיו לאשתו לאורה שנותרה בביתם בהליפקס. נכון לשנת 1899 השיג בורדן מוניטין פוליטי לאומי ונראה כדמות מפתח עולה בפוליטיקה הפנימית של המפלגה השמרנית.
ביוגרפיה > דרכו הפוליטית > הבחירות הפרלמנטריות של 1911

בשנת 1911, לאחר מספר כישלונות מטעם הליברלים להעביר תקציבים והגעה למבוי סתום אל מול השמרנים במספר נושאים מדיניים כגון יחסי מסחר עם ארצות הברית ומעמדו של הצי הקנדי המיועד, הכריז ראש הממשלה לורייה על פיזור הממשלה וקבע מועד להקדמת הבחירות שיועדו תחילה רק לשנת 1912. לקראת הבחירות הפרלמנטריות של 1911 הכינו חברי המפלגה השמרנית מצע אשר נועד לקדם תמיכה נרחבת מכמה שיותר מגזרים חברתיים בקנדה. רוברט רוג'ר, שר התשתיות הציבוריות במניטובה, הציע לבורדן למקד את מצע הבחירות שלו במדיניות הפנים של קנדה ולא ביחסיה עם האימפריה הבריטית בכללותה. התאחדות התעשיינים הקנדית פיתחה במהרה גוף משני שהתערב בפוליטיקה, איגוד שוק הבית הקנדי, שניהל מלחמת תעמולה נגד המדיניות הליברלית. התמיכה התעשייתית בשמרנית החלה עוד תחת אלכסנדר מקדונלד, כאשר הממשלה העניקה תעריפים להגנה על התעשיות. מספר פוליטיקאים ליברלים המקורבים לתעשיינים ואנשי עסקים עברו לשורות המפלגה השמרנית לקראת הבחירות. מנגד, מונק ותומכיו הנהיגו את ההתנגדות לבורדן מפנים המפלגה השמרנית. כאשר איבדה ההנהגה הליברלית את רוב תמיכתה מתוך בית הנבחרים נטשה את תקציב המכס, החלטה שאפשרה למפלגה השמרנית לחזק את תעמולתה הפוליטית לקראת הבחירות. בורדן ובני בריתו לקואליציה ערכו קמפיין בחירות ברחבי קנדה דוברת האנגלית בסיסמה "קנדיות או קונטיננטליזם". הופעותיהם בקוויבק, שהייתה לב התמיכה בלורייה, היו מעטות.
מסע התעמולה של המפלגה בקולומביה הבריטית נערך תחת הסיסמה "קנדה לבנה", תוך נגיעה בחשש המקומי מפני הגירה לא מאוזנת מדרום-מזרח אסיה. בשל כך ובשל חוקי ההגירה המצמצמים שהציג מצע המפלגה נחשבה כנגועה בגזענות. עוד היו בבסיס המצע דבקות בחברות קנדה באימפריה הבריטית, בניגוד לשאיפותיהם של דוברי הצרפתית מקוויבק והלאמה למעשה של שירותי הטלגרף והטלפון. אסטרטגית הבחירות עבדה בצורה מבריקה. ב-21 בספטמבר 1911 השמרנים תפסו את כל שבעת המושבים בקולומביה הבריטית, שמונה מתוך עשרת המושבים במניטובה ושבעים ושלוש מתוך שמונים ושישה מושבים באונטריו. בקוויבק ייצוגם קפץ מאחת עשרה מושבים לעשרים ושבע. המפלגה השמרנית של בורדן זכתה ב-134 מתוך 221 מושבים בבית הנבחרים; הליברלים של לורייה ניצחו ב-87 מושבים בלבד. בורדן מונה לראש ממשלתה האחד עשר של קנדה מאז איחודה וראש הממשלה השמרן הראשון מזה 15 שנים. השמרנים השיגו רוב מושבים בקולומביה הבריטית, טריטוריית יוקון, מניטובה, אונטריו ואי הנסיך אדוארד. 18 מושביה של נובה סקוטיה חולקו שווה בשווה בין הליברלים והשמרנים.
ביוגרפיה > ראש ממשלת קנדה (1911 – 1920) > פיצוץ הליפקס

במהלך 6 בדצמבר 1917 התרחשה תאונה ימית בין ספינת סוחר נורווגית לספינת תחמושת צרפתית לחופי העיר הליפקס בנובה סקוטיה. שתי האוניות נתקלו במעבר צר והתנגשו אחת בשנייה, מה שהוביל להצטת התחמושת שהייתה על הספינה הצרפתית. הפיצוץ שנוצר היה בעוצמה של 2.9 קילוטון TNT והיה לפיצוץ החזק ביותר שנגרם עקב נשק מייצור אנושי עד לניסוי טריניטי הגרעיני. הפיצוץ פגע באופן חריף בעיר הליפקס עצמה. אוניית התחמושת הצרפתית התפוצצה בשעה 9:04:35 בבוקר, והפיצוץ שלח גל הלם לכל הכיוונים, ואחריו נוצר צונאמי ששטף באלימות את חופי הליפקס ודרטמות'. יותר מ-2.5 קמ"ר מהעיירה ריצ'מונד היו מלאים בעשן סמיך לחלוטין, על ידי הפיצוץ, הצונאמי או סדרת השריפות שנגרמו כשמבנים התמוטטו פנימה על עששיות, תנורים ועוד. מאות אנשים, בניינים, משרדים, כנסיות, מפעלים ועוד הושמדו לחלוטין ישר עם הפיצוץ. גל ההלם הוביל לשבירת חלונות בבניינים שהיו במרחק של יותר ממאה קילומטרים מאירוע הפיצוץ עצמו. כ-1,600 איש מתו באופן מיידי, כולל מאות ילדים. כ-400 נוספים מתו מפצעיהם בימים שלאחר מכן. הפיצוץ והפסולת המתעופפת שנגררה אחריו הובילו לפציעות קשות, לעיתים גרמו לחתך של גפיים והותירו רבים עם כוויות, שברים ופצעים פתוחים. ברישומי האירוע משנת 1918 מופיעים 1,631 הרוגים ידועים או נעדרים – כשליש מהם מתחת לגיל 15. עד שנת 2004 תוקן מספר ההרוגים ל-1,946.
בורדן הבטיח כי מלוא המשאבים של הממשלה הפדרלית יעמדו לרשות העיר הליפקס ההרוסה שהיה עליה להתמודד עם יותר מ-20,000 חסרי בית. ההבטחה נתמכה מידי בארי קאהיל, סופר, חוקר וחבר הוועדה המייעצת שחקרה את אירוע הפיצוץ. כמעט 30 מיליון דולר קנדי הוקצו לוועדת הסעד בהליפקס כדי לסייע בטיפול רפואי, לבנות מחדש תשתיות ולהקים פנסיות לניצולים שנפגעו. אחת המורשות המתמשכות של הוועדה היא פרויקט הדיור הציבורי הראשון בקנדה, פיתוח רובע הידרוסטון, לא הרחק מאתר הפיצוץ עצמו. "היה להם ההיגיון הטוב לשמור על מתכנן ערים אנגלי מפורסם, תומאס אדמס," אמר קאהיל. סיום הפיתוח והבינוי של הרובע הושלם בשנת 1920. הלן הרינג מעיירת קייפ טרוורס ליד הליפקס, שהייתה בת שמונה בעת הפיצוץ, הציגה את עדותה על ביקורו של בורדן בעיירה לאחר האירוע. העיירה מאוחר יותר נקראה על שמו של בורדן עצמו. הרישומים הארכיונים של בורדן כוללים הודעות מברק המספקות חדשות על האסון, הודעות הזדהות עם תושבי הליפקס, הצעות סיוע ועוד. נוסף על כך בורדן חש הזדהות אישית עם תושבי העיר הליפקס עקב קשרו לעיר עצמה בה התגורר שנים רבות מחייו.
ביוגרפיה > ראש ממשלת קנדה (1911 – 1920) > הפרישה הפוליטית

בשובו של בורדן לקנדה מועידת השלום בפריז מצא את ממשלת האיחוד במשברים פנימיים. החברים השמרנים והליברלים בממשלה היו במאבקים בנוגע לחלוקת התקציב הלאומי של 1919 ובנוגע לדרך ההתנהלות של הממשלה עם השביתה הכללית של הפועלים בויניפג (בירת מניטובה). ב-21 ביוני הופלו השביתות באלימות בידי כוחות משטרה באירועי "שבת העקובה מדם" או "שבת השחורה". יומיים קודם לכן, כאשר הופנה התקציב המוצע הפרו-שמרני בפני הפרלמנט, 12 חברי בית הנבחרים מהמפלגה היוניוניסטית צידדו עם המפלגה הליברלית. שר האוצר וייט התפטר ב-1 באוגוסט לאחר כישלון העברת התקציב ולאחר לחץ כבד עקב הדרישות שהועלו על הכלכלה הקנדית במקביל למלחמה. כאשר מספר חברים ליברלים יוניוניסטים פרשו מהפוליטיקה או צידדו עם המפלגה הליברלית, חברים שמרנים בממשלה החלו להביע התמרמרות והחלו לדון על האפשרות של פירוק ממשלת האחדות. חברים אחרים קראו לשינוי מצעה הפוליטי של המפלגה היוניוניסטית ככזאת שתתאים לשמרנים וליברלים יחדיו וקראו לבורדן להנהיג את אותה מפלגה לאחר הרפורמה שהציעו.
מאז פרוץ המלחמה נאבק בורדן עם משברים רבים שהביאו לסף קריסה מנטלית והיה עליו להסדיר את סמכותו ההנהגתית פעם נוספת כפי שהיה בימיו באופוזיציה בראשות המפלגה השמרנית. חייליו, ארצו ומטרת בעלות הברית היו להבנתו שווים כל גרם מאמץ שיכול היה לתת. לאחר שדן בורדן עם הרכב ממשלתו הכולל באישור חוזה ורסאי בישיבת סתיו קצרה של הפרלמנט, ואחרי שהסדיר מינוי של פוליטיקאי קנדי לטיפול בענייני קנדה בשגרירות הבריטית בוושינגטון, הוא החליט לסיים את הקריירה הפוליטית שלו. "בסוף", צוטט באומרו, "הייתי עייף מאוד." מצבו הבריאותי הקשה עליו ורופאיו המליצו לו להתפטר מתפקידו ומכלל סמכויותיו במהירות האפשרית. באופן לא מושכל, בורדן הסכים להצעת רופאיו לצאת לחופשה שתקל עליו מלחצו. אפילו בהיותו בחופשה בדרום קנדה הוא בכל זאת היה מנהיג הממשלה ולא יכול היה לבטל את האחריות של משרדו. גם עמיתיו לא יכלו להשאיר אותו לבד. הוא חזר לאוטווה במאי והודיע לבסוף על פרישתו מראשות הממשלה ביום הקמת הדומיניון בשנת 1920. בהמשך היה עליו לבחור בארתור מיין ליורשו בהנהגת המפלגה השמרנית. מיין היה קודם לכן מתומכיה הראשיים של המפלגה היוניוניסטית. שתי המפלגות הגדולות החליפו את הנהגותיהן בזמנים קרובים כאשר במפלגה הליברלית מותו של לורייה בפברואר 1919 הביא לקריאת ועידה לאומית, שבחרה את ויליאם ליון מקנזי קינג כמנהיג המפלגה. אבל ממשלת האיחוד לא הייתה משויכת רשמית לאף אחת מהמפלגות וכללה למעשה פלגים של שתיהן. בירידתו הפוליטית של בורדן התפרקה המפלגה היוניוניסטית וארתור מיין התמנה לראש הממשלה ב-20 ביולי 1920.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה > חייו בגמלאות והונו הכלכלי

בורדן ולאורה נשארו בגלנסמיר, שם נהגו לארח אנשי ציבור בעלי שם ונודע כי בורדן עצמו נהנה מאוד מהעבודה בגינת פרחי הבר שלו על גדת נהר הרידו. בעונת הקיץ הזוג שיחק בקביעות גולף. היו מסיבות ארוחת ערב תכופות, ערבי גשר, ובשנות העשרים החידוש של שידורי הרדיו. לאורה המשיכה בעבודתה עם עמותות מתנדבות שונות בזמן שבורדן קרא וכתב בספרייה הביתית שלו. מעבודתו האקדמאית המאוחרת פורסמו מחקרים חוקתיים יקרי ערך: הרצאותיו ב'מרפליט' בשנת 1921 באוניברסיטת טורונטו שנקראו מחקרים חוקתיים בקנדה (טורונטו, 1922) וסדרת הרצאותיו בשנת 1927 מרודוס לאוניברסיטת אוקספורד, קנדה ומדינות חבר העמים אחרות אשר נקראו בקובץ סדיר תחת השם מסכסוך לשיתוף פעולה (אוקספורד, 1929). בשנת 1928 החל לכתוב את זיכרונותיו, אשר במותו היו זמן קצר לפני סיום. ספר הזיכרונות פורסם בשני כרכים נכבדים על ידי אחיינו, הנרי בורדן, זמן קצר לאחר מותו. הנרי היה גם העורך והמפרסם של סדרת מכתבים שהתקשרו לבורדן (טורונטו, 1971) וכללו גם את הרהוריו על פוליטיקה, ספרות ושלל נושאים אחרים שכתב בשנות השלושים.
חיי הזוג בורדן באוטווה היו נוחים כמו שהיו שקטים ומאופקים. בשנת 1901, כשהפך למנהיג המפלגה, היו לו הכנסות משמעותיות ממשרד עורכי הדין שלו. הכנסות אלו נמשכו עד 1905 והיו הבסיס למגוון רחב של ניירות ערך בתיק העבודה שלו. בשנת 1922 היו לו נכסים שמנו 800,000 $, סכום גדול לאותה תקופה, והכנסה שנתית ממוצעת של כ-30,000 $; כל הוצאותיו, כולל תמיכה ניכרת בבני משפחה וטיולים שנתיים לדרום בשלהי החורף, עלו בממוצע כ-17,000 $. שכר טרחתו עבור בוררות בסכסוך בין בריטניה לפרו בשנת 1922 השלים את הכנסתו וכך גם קבלתו לנשיאות חברת קראון לביטוח חיים ובנק ברקליס הקנדי בשנת 1928. בשנת 1932 הפך ליו"ר קרן הנאמנות הראשונה של קנדה, קרן ההשקעות הקנדית. "אין שום דבר שמדכא אותי", כתב ללויד ג'ורג'. "ספרים, הפעלת עסק כלשהי, הגן הפרוע שלי, הציפורים והפרחים, מעט גולף, והרבה מאוד חיים בשטח פתוח - אלה יחד מהווים את מלוא ימי".
ביוגרפיה > פטירתו ומורשתו של בורדן > הוקרה והנצחה

דיוקנו מופיע על שטר של 100 דולר קנדי. על שמו מספר בתי ספר תיכוניים, עיירות בססקצ'ואן ובאוסטרליה המערבית, וכן האי בורדן, אחד מני איי המלכה אליזבת.
לקריאה נוספת

Borden, Robert. Robert Laird Borden, his memoirs edited and with an introduction by Henry Borden
Brown R. C. Robert Laird Borden: A Biography. 2 vols. Toronto: Macmillan, 1975, 1980.
Craig Brown and Ramsay Cook, Canada: 1896-1921 A Nation Transformed (1983), standard history
ג'ון תומפסון (ראש ממשלת קנדה)

סר ג'ון ספרו דייוויד תומפסון (באנגלית: John Sparrow David Thompson;‏ 10 בנובמבר 1845 – 12 בדצמבר 1894) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי קנדי שכיהן כראש ממשלת קנדה, הרביעי במניין מאז איחוד קנדה, משנת 1892 ועד מותו. קודם לכן, למשך תקופה קצרה בשנת 1882, הוא כיהן כראש ממשלת נובה סקוטיה.
תומפסון נודל בהליפקס, נובה סקוטיה. הוא הוכשר כעורך דין וב-1865 הוסמך. הוא נבחר לאספת הנבחרים של נובה סקוטיה ב-1877 כמנהיג המפלגה השמרנית. בשנה שלאחר מכן הוא מונה כתובע הכללי של הפרובינציה, בממשלתו של סימון הולמס, שאותו הוא החליף כראש ממשלת הפרובינציה ב-1882, אך בתפקיד זה הוא כיהן רק חודשיים עד שמפלגתו הובסה בבחירות של 1882 על ידי המפלגה הליברלית של קנדה. לאחר מכן הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של נובה סקוטיה.
ב-1885 נכנס תומפסון לפוליטיקה הארצית על פי בקשתו האישית של ג'ון אלכסנדר מקדונלד, והוא מונה כשר המשפטים בממשלתו. במסגרת תפקידו זה הוא היה הכוח המניע מאחורי חקיקתו של החוק הפלילי של קנדה. ב-1892, בעקבות פרישתו של ג'ון אבוט, מונה תומפסון לתפקיד ראש ממשלת קנדה. הוא היה הקתולי הראשון בתפקיד זה. בעת נסיעה לבריטניה ב-1894, לקה תומפסון באופן פתאומי באוטם שריר הלב ומת בגיל 49. הוא היה ראש ממשלת קנדה השני, לאחר מקדונלד, והאחרון עד כה, שמת בעת כהונתו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

תומפסון נולד בהליפקס שבנובה סקוטיה לאביו ג'ון ספרו תומפסון ולאמו שארלוט פוטינגר, משפחה פרוטסטנטית ממוצא אירי. לפי חלק מהמקורות הוא נולד ב-10 בנובמבר 1845, אך לפי מקורות אחרים הוא נולד ב-1844. עוד בהיותו ילד בלימודים יסודיים החליט שילך למסלול של קריירה משפטית. אביו של תומפסון לימד אותו שיטת כתיבה בקצרנות עבור תיקים משפטיים. ג'ון ספרו דייוויד תומפסון, אביו של תומפסון הבן, נפטר בשנת 1867 ובעבור זכרו אימץ תומפסון הבן את שמו האמצעי של אביו; ספרו (Sparrow). נכון לאותה העת שניים מאחיו ושתיים מאחיותיו של תומפסון נפטרו גם כן. בגיל 22 היה עליו לפרנס את משפחתו שהייתה בחובות כלכליים, אמו ואחותו נשענו עליו כלכלית.
ב-1870 הוא נשא לאישה את אנני אפלק. אנני גרה גם כן בנובה סקוטיה בשכונה ליד שכונת מגורי משפחת תומפסון. במהלך התקופה בה חיזר תומפסון אחרי אנני, הוא נאלץ לכתוב לה את מכתבי האהבה שלו בקצרנות לפי הכתב שלימד אותו אביו, בשל חוסר שביעות רצונם של הוריה של אנני מהרומן. אנני הייתה נוצרית-קתולית וזמן קצר לאחר חתונתם המיר תומפסון את דתו מפרוטסטנטיות לקתוליות. חיי המשפחה של תומפסון היו רצופים בטרגדיות. בת אחת, אנני, מתה בגיל שנה והבן הצעיר, דייוויד, מת בגיל שנתיים. שני ילדים נוספים מתו בעת לידתם, אך חמישה ילדים נוספים הגיעו לגיל בגרות. אנני תומפסון הייתה אישה עזת-רצון והייתה לה הרוח שהניעה את אגנס מקדונלד, אשתו השנייה של ג'ון אלכסנדר מקדונלד, לשבת בחזית הקטר של קו הרכבת הקנדית הפסיפית כאשר הם נסעו במסילה בשטח ההררי של קולומביה הבריטית.
ביוגרפיה > קריירה משפטית ותחילת הקריירה הפוליטית > פעילות פוליטית ומשפטית בהליפקס

ביולי 1865 הוסמך תומפסון כעורך דין. בשנת 1871 התערבב תומפסון בפוליטיקה הפרובינציאלית של הליפקס ובמהרה הוכיח עצמו להיות אדם פעלתן. תומפסון פעל להעניק פרשנות מסוכמת עבור כלל חוקי המנהל הפוליטי של הליפקס והסדיר פרשנות כוללת עבור הצ'ארטר החוקי של מנהל העיר. בין השנים 1878 – 1882 הוא כיהן כתובע הכללי של ממשלת פרובינציית נובה סקוטיה בראשותו של סימון הולמס. לזמן קצר בשנת 1882 הוא כיהן כראש ממשלת הפרובינציה, אך ממשלתו הובסה בבחירות שהתקיימו באותה שנה. תומפסון היה תמיד אדם שנרתע מהחיים הפוליטיים ולכן החליט לשוב לקריירה משפטית.
ביוגרפיה > קריירה משפטית ותחילת הקריירה הפוליטית > בבית המשפט העליון של נובה סקוטיה

לאחר התפטרותו מהממשלה מונה תומפסון מיד כשופט בבית המשפט העליון של נובה סקוטיה על ידי ראש ממשלת קנדה, סר ג'ון אלכסנדר מקדונלד. בתפקידו זה הוא הועיל מאוד בייסוד בית הספר למשפטים דלהוסי ב-1883, שם הוא לימד בשנים הראשונות לקיומו של המוסד. היה זה באותה העת שראש הממשלה מקדונלד החל בניסיונותיו להביא את תומפסון אל הממשלה. תומפסון, הודות לגילו הצעיר, יכול היה לשמש כמשקל נגד של המפלגה השמרנית לעומת וילפריד לורייה, מנהיגה הכריזמטי הצעיר של המפלגה הליברלית. תומפסון עם זאת היה קתולי לעומת הרוב הפרוטסטנטי שהנהיג את המפלגה השמרנית בעת שההפרש הדתי השפיע רוב הזמן על הדעות הפוליטיות. נוסף על כך, עובדת מוצאו בנובה סקוטיה; אחת מהפרובינציות לחופי האוקיינוס האטלנטי, הקשתה על השגת תמיכה ציבורית והצבעות מקוויבק ואונטריו עבורו.
ביוגרפיה > שר המשפטים תחת מקדונלד

ב-1885, לאחר כמה ניסיונות כושלים, עלה בידו של מקדונלד לגייס את תומפסון לפעילות בממשל הפדרלי באוטווה. באופן כללי העריך מקדונלד את תומפסון, והעיר, "התגלית הגדולה ביותר שלי הייתה תומפסון". הוא גם אמר עליו בחיבה: "תומסון חובב סאטירה יתר על המידה ויש בו יתר על המידה מתכונותיו של איש נובה סקוטיה". על כל פנים, עליית כוחו של תומפסון בממשלה הייתה ככל הנראה בשל השפעתה של לידי אברדין, רעייתו של המושל הכללי, הלורד אברדין ובשל החסות שהעניק לו מקדונלד. ליידי אברדין העריצה את תומסון והרבתה לכתוב עליו ביומנה. בספטמבר 1885 הושבע תומפסון כשר המשפטים של קנדה ובאוקטובר הוא זכה במושב בפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של אנטיגניש.
מקדונלד שלח את תומפסון, ביחד עם צ'ארלס טאפר, אל וושינגטון די. סי. בארצות הברית במטרה להגיע להסדר עם הממשלה האמריקאית על זכויות דיג באוקיינוס האטלנטי. בסופה של הפרשה, איפה שהצליח להביא להסכם שהיטיב עם קנדה, ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת העניקה לו תואר אבירות על שירותו עבור קנדה והאימפריה הבריטית בכלל.
ביוגרפיה > שר המשפטים תחת מקדונלד > מעורבותו ועמדתו בפרשת לואי ריאל

כאשר הגיע תומפסון לאוטווה, היה משבר לואי ריאל בשיאו. שאלת אופן הטיפול בריאל, שנדון למוות בתליה על הנהגת המרד הצפון-מערבי (אנ'), הייתה כעת בתחום אחריותו של תומפסון. על אף שתומפסון היה חולה וסבל מאבנים בכליות בעת הוצאתו להורג של ריאל, הוא נשא את הנאום החשוב הראשון שלו בפרלמנט במהלך הדיון בו נטען שמי שמעודד קנדים לפעול נגד מדינתם לא יכול להימלט מעונש. הנאום עשה רושם וסייע להגברת האהדה הציבורית כלפי תומפסון ועד מהרה הוא היה לאחד ממנהיגיה המובילים של ממשלת השמרנים.
תומפסון היה השר האחרון שראה את מקדונלד לפני שזה לקה בשבץ מוחי במאי 1891. בעקבות מותו של מקדונלד שבוע לאחר מכן, התחולל משבר ממשלתי. המושל הכללי, הלורד סטנלי מפרסטון, פנה לתומפסון וביקש ממנו להרכיב ממשלה, אך תומפסון דחה את ההצעה בשל האפליה הדתית שהייתה נהוגה אז כלפי מחזיקי האמונה הקתולית, שאליה הוא המיר את דתו עם נישואיו. תומפסון המליץ על ג'ון אבוט שבסופו של דבר מונה לתפקיד.
הישגיו של תומפסון כשר המשפטים כללו גם את חקיקתו של ספר החוק הפלילי הראשון של קנדה.