stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציונות וגופניות
גוף ולאומיות > דמות הצבר > גבריות

הצבר, בן דור הארץ מתואר כגבר יפה תואר, שרירי ועז רוח, בניגוד ליהודי הגלותי. בעיקר בולטות בו תכונות של העצמה גברית ובריאות. הגבריות מתוארת במונחים של יופי גברי הלניסטי, עוצמה גברית 'גויית', תוצרת 'משובחת' של הציונות. כך כותב יעקב כהן: ”בהיפגשך עם צעיר מגידולי הארץ תראה לפניך גבר פורח, חסון, מיתמר”. מול הדימוי של היהודי הגלותי הזקן, הכפוף, המכוער, חסר האונים, העמידו את הניגוד: דמות הצבר שמתאפיין בנעוריו, זקיפותו וביטחונו העצמי. הצבר, יליד הארץ האותנטי, 'יפה הבלורית והתואר' היה התגלמות הרעיון של היהודי החדש שהציונות שאפה לעצב. לואידור מתאר את יהודה בספרו "יהודה נוטר הפרדס": "איש צעיר כבן שלושים, בעל גוף כביר, רחב כתפיים ואמיץ כוח. בעמדו על מקומו ורגליו, הנעולות בסנדלים גבוהים, פשוטות לצדדים וידיו תחובות עמוק, עמוק בכיסי מכנסיו, חזהו הכביר בולט. אז הוא דומה לסלע מוצק אשר שורשו בקרקע".
גוף ולאומיות > דמות הצבר > עשייה ועבודת כפיים

הצבר קידש את חיי המעשה ודחה כל מה שקשור לרוחניות שאפיינה את העולם הישן בגלות. על האתוס האנטי-אינטלקטואלי של הצבר כתב שלונסקי:
"אתמול משכילים [...] היום בורים בגאווה. פשוטים וגסים מתוך פרינציפ [...] את התרבות מעיקרה בקשנו להשליך אחרי גוונו הכפוף מרוב עיון בספרים".
בקרב החלוצים קודש האתוס של עבודת הכפיים ( השיא במשנתו של א"ד גורדון ב"דת העבודה"), וכן האתוס שצמח בארגון "השומר" – פולחן הצבאיות והגבורה, על פי החזון של נורדאו על "יהדות השרירים". הגבריות ואומץ הלב בשילוב של עבודת כפיים, הם התכונות הבולטות המתארות את דמות הצבר. ב-1918 כתב משה ולד (יערי), אחיו של מנהיג השומר הצעיר מאיר יערי: ”אנו רוצים לחנוך דור קשה וחזק, ולא רכרוכי ושוגה בדמיונות. הדור שלנו צריך להתכונן לחיי עמל [...]”".
גוף ולאומיות > דמות הצבר > הסתפקות במועט

ערך נוסף שקודש על ידי הצבר הוא ערך האסקטיות – ההסתפקות במועט. סגנון לבוש פשוט ואחיד, צבעים אחידים, בגדים דהויים ומרושלים, רגליים יחפות, בלורית, כובע טמבל – הפכו לסימני היכר של הצבר. ההסתפקות במועט לא הייתה רק כורח כלכלי, אלא גם ערך אידאולוגי שמקורו בסוציאליזם, וביטא את הבוז לקפיטליזם וחיי מותרות. ההסתפקות במועט מסמלת את נכונות הפרט לרסן את תשוקותיו הפרטיות למען המטרה המשותפת. יחפנות, סנדלים ובלורית מתנפנפת הפכו לסמל חזותי של הצבר. היחפנות – סמל להשלת הבגדים המסורתיים, השטריימל והקפוטה, להבראה תרבותית, מגע בלתי אמצעי עם אדמת ארץ ישראל. סנדלים – שיוו לצבר מראה של רועה ולוחם תנכי. בלורית – סמל למרד נגד כיסוי הראש ואסור הדת, הפכה לסמל סטטוס חזותי וביטאה את חירותו של היהודי החדש שחוזר אל הטבע.
גוף ולאומיות > דמות הצבר > פוריטניות מינית

פן נוסף באסקטיות הצברית היה הפוריטניות המינית. באותה תקופה, המנהג בחברה החילונית היה חיזור דיסקרטי וקיום יחסי מין אחרי הנישואין. על פי ההשקפה הסוציאליסטית חיזור היה מנהג בורגני, ולכן אינו מקובל בחברה מהפכנית. בנוסף התשוקה הגופנית נתפסה כמשהו אישי ופרטי, כסוג של הדוניזם בתקופה בה היחיד אמור להקדיש עצמו להגשמת מטרות לאומיות. האתוס השיתופי הסוציאליסטי ראה ביחסים בתוך הקבוצה כמושתתים על אחווה ושתוף קבוצתי, ולכן תשוקה גופנית נחשבה לאינטרס פרטי, כמעט כמו גילוי עריות. בתרבות הצברית יחסי המין לא היו המרכיב המרכזי, אלא החברות, ובן הזוג לא נתפס כאובייקט מיני. התעסקות ביופי, טיפוח ואיפור נחשבו לבורגניים ולא מקובלים.
דוגמאות מהספרות הציונית > הרצל: אלטנוילנד

בשנת 1902 פרסם הרצל את האוטופיה "אלטנוילנד". אחד הנושאים ברומן הוא ריפויו של הגבר היהודי המלנכולי והנשי. פרידריך הגיבור של הסיפור, מתואר כמי שעקב יציאתו מאירופה חל בו שינוי גופני. מגבר צנום, כחוש, לא אסתטי, הפך לגבר 'נורמלי' - גבר שמגלם עצמה, בריאות, "חסון כאלונים". הרצל מדבר על כינון אומה חדשה על ידי חינוך ויצירתו של גבריות חדשה המאופיינת באומץ וחופש.
דוגמאות מהספרות הציונית > שלום יעקב אברמוביץ'

אברמוביץ', סופר יידי-עברי, כונה בין השאר 'צייר הגולה' ו-'מספר הגולה'. ביצירותיו החל משנות ה-80 של המאה ה-19, הרבה לתאר את הגוף היהודי כסמל לחוליי החברה ותוצאה של עיוותיה. הגוף היהודי החלש, הרפוי חסר הכוח, מסמל את חוסר יכולתו לפעול בעולם ואת העיוות של החיים בגולה: "עם מצחו הגבוה ועיניו הטרוטות ועם פיקת גרונו הגדולה וגבו הכפוף". בספרו "מסעות בנימין השלישי" (1878), מציג אברמוביץ' את ההיפוך המגדרי שקיים בחברה היהודית המסורתית: הגבר - למדן, עסוק ברוח, נשי, בעוד האישה - עוסקת בחומר, מפרנסת, כולה גוף. הגברים הנשיים במובהק, שואפים להשתנות על ידי יציאה למסע למזרח, כדי להתאים עצמם למודל גברי אירופאי. אברמוביץ' מבקר באופן נוקב את המבנה החברתי והמשפחתי של החברה היהודית המסורתית, אשר בה נישואים מוקדמים גורמים להיפוך תפקידים: הגבר הופך לתלמיד ישיבה, חסר מקצוע, לא יצרני, דל וכחוש. האישה לעומתו בריאת בשר וחסונה. יש כאן היפוך גופני ומגדרי כאחד: האישה במרחב הציבורי והבעל בבית.
ראו גם

יהדות השרירים
לקריאה נוספת

ג'ורג' לחמן מוסה, לאומיות ומיניות באירופה המודרנית, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל: ירושלים, 2008
מיכאל גלוזמן, הגוף הציוני, הוצאת הקיבוץ המאוחד: תל אביב, 2007
עוז אלמוג, הצבר - דיוקן, תל אביב: עם עובד, 1997
אניטה שפירא, חרב היונה, תל אביב: עם עובד, 1966
אניטה שפירא, יהודים חדשים יהודים ישנים, תל אביב: עם עובד, 2003
אניטה שפירא, יהודה ריינהרץ, יעקב הריס (עורכים), עידן הציונות, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2000
אליעזר שביד, מיהדות לציונות מציונות ליהדות, ירושלים: דף חן, 1983
הערות שוליים

↑  חדוה בן-ישראל, "הציונות והלאומיות האירופית", אניטה שפירא, יהודה ריינהרץ, יעקב הריס (עורכים), מתוך עידן הציונות, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2000
↑  ג'ורג' לחמן מוסה, לאומיות ומיניות באירופה המודרנית, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל: ירושלים, 2008
↑  מיכאל גלוזמן, הגוף הציוני, הוצאת הקיבוץ המאוחד בע"מ:תל אביב, 2007
↑  גדעון שמעוני, "בחינה מחדש של שלילת הגלות כרעיון וכמעשה, אניטה שפירא, יהודה ריינהרץ ויעקב והריס (עורכים), עידן הציונות, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל: ירושלים, 2007
↑  למשל:  Michael Biberman, Masculinity, Anti-Semitism and Early Modern Literature: From the Satanic to the Effeminate Jew. Burlington: Ashgate, 2004
↑  עוז אלמוג, הצבר- דיוקן, תל אביב: עם עובד, 1997
↑  אניטה שפירא, חרב היונה, תל אביב:עם עובד, 1966
↑  אלמוג ע', הצבר - דיוקן, עם עובד, תל אביב, 1997, עמ' 133
↑  עוז אלמוג, הצבר - דיוקן, תל אביב:עם עובד, 1997, עמ' 133
↑  עוז אלמוג, הצבר - דיוקן, תל אביב:עם עובד, 1997, עמ' 218
↑  עוז אלמוג, הצבר - דיוקן, תל אביב: עם עובד, 1997, עמ' 221. מאיר יערי לקח מאוחר יותר בעלות על המאמר הזה, שנכתב על ידי אחיו משה. ראו אצל אביבה חלמיש, ״מאיר יערי״, תל אביב: עם עובד, 2009, עמ׳ 48-46.
↑  מיכאל גלוזמן, "ומיניות באלטנוילנד", תיאוריה וביקורת, חורף 1997, גיליון 11
↑  מיכאל גולזמן, הגוף הציוני, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2007, עמ' 136
↑  גלוזמן מיכאל, הגוף הציוני, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2007
הרב צבי הירש קלישר 1874
קבוצת החלוץ 1920 לפני עלייתם להתיישבות במסגרת קבוצת הר כנרת
הגדוד הראשון - הכשרת בית השיטה
צבי הנינג'ה (סדרת טלוויזיה, 1987)

| --- | --- |

תמונה מן הפתיח של הסדרה
 מבוסס על:  צבי הנינג'ה 
 סוגה:  אנימציה, פעולה, הרפתקאות, מדע בדיוני, קומדיה
 יוצרים:  קווין איסטמן
 מדבבים:  קאם קלארק, רוב פולסן, טאוסנד קולמן, ג'יימס אברי ופט פראלי
 מדבבים בעברית:  יואב צפיר/רן גואטה (מיכלאנג'לו), טל מוסרי/סער בדישי (רפאל), שי זורניצר (דונטלו), עידו מוסרי (לאונרדו), יהויכין פרידלנדר (ספלינטר וקראנג), מוטי דיכנה (שרדר), שרית סרי (אירמה), יוסי מאיר (רוקסטדי, ביבופ וורנון)
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית   יפן יפן
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 מספר עונות:  10 
 מספר פרקים:  193 
 הפקה
 חברת הפקה:  מיראז' סטודיו 
 הפצה:  CBS מדיה ונצ'רס 
 מוזיקה:  צ'אק לורי, דניס צ'. בראון 
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  סינדיקציה (עונות 1–4)   CBS‏ (עונות 4–10)
 רשת שידור בישראל:  הערוץ הראשון   ערוץ 2   ערוץ הילדים
 תקופת שידור מקורית:  14 בדצמבר 1987 – 2 בנובמבר 1996
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ארבעת הצבים.
צבי הנינג'ה (באנגלית: Teenage Mutant Ninja Turtles; בחלק מאירופה נקראה Teenage Mutant Hero Turtles) היא סדרת אנימציה ופעולה פופולרית המבוססת במקור על קומיקס למבוגרים. הסדרה הופקה לטלוויזיה במקור לשידור בסינדיקציה, ואחר כך עברה ל-CBS. התוכנית שודרה בין השנים 1987–1996.
הסדרה, שנועדה לילדים, שונה מהקומיקס "צבי הנינג'ה" שהיה אפל ורציני, ונועד למבוגרים. לצד פרקים רציניים פרקים רבים היו קאמפיים ומלאי הומור.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הראשון בין השנים 1991–1993. העונה הראשונה דובבה באולפני זאונד בבימויו של רביב שנקר, הקלטה ומיקס רביב שנקר. לקראת אמצע שנות התשעים שודרו שלוש העונות הראשונות בערוץ 2, ובהמשך שודרו עונות 4–10 בערוץ הילדים בין השנים 1998–1999.
לסדרה מוצרים נלווים שונים: קומיקס מארצ'י קומיקס, צעצועים, משחקי קופסה, משחקי וידאו, חולצות, תחפושות ורוב קלטות וידאו שיצאו מסוף שנות ה-80 עד לאמצע שנות ה-90. כיום נמכרת הסדרה ב-DVD.
את שיר הפתיחה העברי הראשון של הסדרה (עונות 1–4) כתב והלחין אבנר חודורוב, קלידן להקת משינה, וביצעו מוטי דיכנה וסימה עמיאל. את שיר הפתיחה העברי השני (עונות 5–10) ביצעו סער בדישי ושרון כהן. שיר זה היה גרסה עברית של הפתיח האמריקאי המקורי.
דמויות > צבי הנינג'ה

לאונרדו (מדבב: עידו מוסרי) – התלמיד המצטיין של מאסטר ספלינטר. הרציני, החכם והמיומן. קיבל את המנהיגות על אחיו הצבים האחרים. בעל בנדנה כחולה, ונשקו הוא שתי חרבות קטאנה. לאונרדו הוא הרציני שבחבורה ומקדיש את רוב זמנו לאימוני נינג'יטסו. לאונרדו מקדיש כבוד רב לקוד הבושידו. היה לו פחד מגבהים ומנחשים עד שספלינטר עזר לו להתגבר עליהם. באחד הפרקים איבד את זכרונו וחשב, לאחר שקרא את "שלושת המוסקטרים", שהוא ד'ארטניאן.
דונטלו (מדבב: שי זורניצר) – גאון מדעים, מחשבים וטכנולוגיה, והמהנדס של החבורה. בעל בנדנה סגולה. הוא זה שממציא מכשירים מיוחדים לצבים העוזרים להם נגד אויביהם. נשקו הוא מוט עץ חזק הנקרא בו. באחד הפרקים איבד את זכרונו ועטה את הזהות של "הצב האפל" (מין פרודיה על באטמן).
רפאל (מדבבים: עונות 1–4 –  טל מוסרי; עונות 5–10 – סער בדישי) – הצב הצעיר ביותר מבין האחים, הוא הקשוח, חם המזג, העצבני, הציני והמתבודד העצבני. אבל רק בסדרה מ-1987, אישיותו של רפאל הוצגה הפוך מכך למען צופים צעירים. רפאל גם מעיר הרבה הערות ששוברות את הקיר הרביעי. באחד הפרקים הוא שינה את זהותו ל"מגן הירוק" כיוון שהוא חשב שהוא חסר תועלת. בעל בנדנה אדומה, ונשקו הוא שני פגיונות סאי.
מיכלאנג'לו (מדבבים: עונה 1 – תחילת עונה 2 יואב צפיר; עונות 2–5, 7–10 – רן גואטה; עונה 6 – אורי הוכמן) – הבדרן של החבורה, עושה צחוק מכל דבר וחובב מושבע של משחקי וידאו, ולא מפסיק לחשוב על פיצה. הוא מוכשר ובעל הדמיון הפרוע והגדול ביותר. הוא הצב בעל הבנדנה הכתומה, נשקו הוא שני נונצ'קות, כשבהמשך הוא מזניח אותם לטובת חבל עם וו תפיסה.
וידאו ו-DVD

לאחר הצלחת הסדרה הוציאו מבחר מרשים של קלטות וידאו של פרק או שניים בין השנים 1988–1995 בארצות הברית ובעולם, כולל במדינת ישראל ששם רוב הקלטות עם דיבוב בעברית ופרק אחד או שניים של העונות הראשונות, אחרי שיותר מארבעים קלטות וידאו יצאו לחנויות בארצות הברית ובעולם. מספר פרקים של הסדרה יצאו בלייזרדיסק, ללא הצלחה.
ב-2004 חברת "Lions Gate" קנו את הזכויות של הסדרה הישנה והתחילו להוציא אותה ב-DVD בפעם הראשונה: 2 העונות הראשונות יצאו ל-DVD עם תוספות, העונה השלישית יצאה ב-4 חלקים (12 פרקים בכל חלק), בעונה הרביעית – כמעט כל הפרקים, והעונה החמישית והשישית יצאו במלואן. החברה הבטיחה שתוציא עוד DVD של הפרקים החסרים מהעונות הקודמות. ב-2009 יצאה העונה השביעית (ב-4 חלקים) והעונה השמינית.
משחקי מחשב ווידאו

רוב המשחקים מבוססים על התוכנית מ-1987:
צבי הנינג'ה (1989, מחשב ונינטנדו): משחק פלטפורמה לשחקן אחד שבו ניתן לשחק עם כל אחד מהצבים בתורו. עם מפה.
צבי הנינג'ה, ארקייד (1989; מחשב, נינטנדו ומשחקי וידאו): משחק עד 2 שחקנים בבת אחת ברחבי מנהטן. 5 שלבים בגרסת הנינטנדו והמחשב, ו-6 בגרסת הווידאו. "בוסים" – רוקסטדי, ביבופ, קראנג ושרדר.
צבי הנינג'ה: נפילת שבט הרגל (1991, גיים בוי): משחק פלטפורמה בעל 5 שלבים, בו שוב אפשר לשחק עם כל אחד מהצבים בתורו. נוסף בוס חדש – בקסטר סטוקמן.
צבים בזמן (1991; משחקי וידאו, סופר נינטנדו ו-PS): משחק ארקייד נוסף בו אפשר לשחק עד 4 שחקנים בבת אחת. בגרסאות הווידאו וה-PS ישנם 9 שלבים, ובגרסת הסופר נינטנדו – 10 שלבים. גרסת ה-PS יצאה ב-2009 והיא נקראת "Reshell", עם גרפיקה משופרת מהמקור.
טורניר הלוחמים (1993, סופר נינטנדו): משחק קרבות בו אפשר לבחור גם את הרעים מהסדרה.
ראו גם

צבי הנינג'ה
וילהלם מרטין

| --- | --- |

וילהלם מרטין (1933)
 לידה:  20 ביוני 1876 קווקנבריק, גרמניה
 פטירה:  10 במרץ 1954 (בן 77 במותו) האג, הולנד
 מוסדות:  אוניברסיטת ליידן (7 באוגוסט 1907–1 בפברואר 1943) 
 
וילהלם מרטין (בגרמנית: Wilhelm Martin; 20 ביוני 1876 – 10 במרץ 1954) היה היסטוריון אמנות הולנדי ומנהל מוזיאונים, שהתמחה בציור ההולנדי של המאה ה-17.
ביוגרפיה

וילהלם מרטין נולד בשנת 1876 בקווקנבריק שבגרמניה. בשנת 1877 עבר עם משפחתו לליידן, שם אביו, קרל מרטין, שימש כפרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת ליידן.
בשנים 1894–1899 למד באוניברסיטת ליידן, ובשנת 1901 קיבל תואר דוקטור עם עבודת מחקר על הצייר ההולנדי חרארד דאו.
משנת 1901 עבד במוזיאון מאוריצהאוס בהאג, תחילה כסגן מנהל תחת אברהם ברדיוס, ובשנת 1909 מונה למנהל המוזיאון. מרטין שימש בתפקיד זה עד שנת 1945.
בנוסף לעבודתו במוזיאון, היה פרופסור חבר להיסטוריה של האמנות באוניברסיטת ליידן בין השנים 1907–1946. בשנת 1935 מונה גם לראש מחלקת האוספים הגרפיים של האוניברסיטה. בין השנים 1934–1954 שימש גם מנהל אוסף מזדג (Mesdag Collection) בהאג.
תחום מחקרו

מרטין התמחה בציור ההולנדי של המאה ה-17, במיוחד בז'אנר ציור הטבע הדומם ובחקר אמנים הולנדים ופלמים מתקופת תור הזהב ההולנדי.
פרסומים נבחרים

עם ארנסט וילהלם מוס: Altholländische Malerei. Gemälde von holländischen und vlämischen Meistern in Rathäusern, kleineren Museen, Kirchen, Stiften, Waisenhäusern, Senatszimmern, u.s.w., und in Privatbesitz. קנקהרט ובירמן, לייפציג, 1911–1915
ספרות

R. E. O. Ekkart: "Martin, Wilhelm". ב: Biografisch woordenboek van Nederland, כרך 2, 1985, עמ' 378–380 (גרסה דיגיטלית).
Marie Theresa Mundigler: Wilhelm Martin and the Art of Restoration: In the Netherlands in the Early 20th Century. עבודת תזה, אוניברסיטת אמסטרדם, 2019. (גרסה דיגיטלית).
כתובת הוקרה לווילהלם מרטין (בניין האקדמיה, אוניברסיטת ליידן)
לורה ברניגן

| --- | --- |

 לידה:  3 ביולי 1952 מאונט קיסקו, ארצות הברית 
 פטירה:  26 באוגוסט 2004 (בגיל 52) איסט קוווג, סאותאמפטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Laura Ann Branigan 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1970–2004 (כ־34 שנים)
 מקום לימודים:  האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה, תיכון ביירם הילס 
 סוגה:  פופ • רוק • סינת'-פופ • דאנס
 סוג קול:  מצו-סופרן 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  אטלנטיק רקורדס 
 בן או בת זוג:  Lawrence Kruteck (1978–1996) 
 פרסים והוקרה:  יפן (1984)  Billboard Year-End Hot 100 singles of 1983 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
לורה אן ברניגן (באנגלית: Laura Ann Branigan;‏ 3 ביולי 1952 – 26 באוגוסט 2004) הייתה זמרת, פזמונאית ושחקנית אמריקאית. הסינגל "Gloria" (מילים ולחן: אומברטו טוצי) משנת 1982, נשאר בבילבורד הוט 100 בארצות הברית במשך 36 שבועות, והגיע למקום השני הוא הגיע גם למקום הראשון באוסטרליה וקנדה. בשנת 1984 היא הגיעה למקום הראשון בקנדה ובגרמניה עם הלהיט "Self Control". היא גם הצליחה בבריטניה כאשר גם "Gloria" וגם "Self Control" הפכו לחלק מעשרת הסינגלים המובילים במדינה. אחד מלהיטיה הידועים היו "The Lucky One", וכן ביצעה גרסת כיסוי ללהיט "The Power fo Love" (כוחה של אהבה) שביצעה במקור הזמרת ג'ניפר ראש (אנ'), וזכה להצלחה אדירה.
ביוגרפיה

לורה אן ברניגן נולדה בברוסטר, ניו יורק (אנ'), הרביעית מבין חמשת ילדיה של קתלין או'הייר ברניגן (1921–2006) וג'יימס ברניגן האב (1914–1984), מנהל חשבונות ומתווך קרנות נאמנות; מאוחר יותר הם נפרדו. סבה וסבתה מצד אמה של ברניגן היו ויליאם או'הייר הבן (בנם של ויליאם ג'ון או'הייר ואגנס בי או'קונור) ומרי קונוויי (בתם של פרנסיס ג'יי קונוויי ומרי טרזה מקגינס); כולם היו אירים.
ברניגן למדה בבית הספר התיכון ביירם הילס (אנ') בשנים 1966–1970 ושיחקה במחזמר התיכון "משחק הפיג'מה" בשנה האחרונה ללימודיה.
ברניגן נפטרה בשנתה בבקתה שלה באיסט קוווג, ניו יורק (אנ'), ב-26 באוגוסט 2004, בגיל 52. הסיבה יוחסה למפרצת מוחית שלא אובחנה בעבר. בתקשורת דווח כי היא חוותה כאבי ראש מספר שבועות לפני מותה, אך לא פנתה לטיפול רפואי.
אפרה פוזר על פני מפרץ לונג איילנד (אנ').
אלבומים

Branigan (1982)
Branigan 2 (1983)
Self Control (1984)
Hold Me (1985)
Touch (1987)
Laura Branigan (1990)
Over My Heart (1993)
פסק דין קסיס דה דיז'ון

פסק הדין קסיס דה דיז'ון (Cassis De Dijon) שניתן ב-20 בפברואר 1979 בבית הדין של האיחוד האירופי הכריע כי החלטתה של גרמניה להגביל ייבוא של משקה אלכוהולי מצרפת, קסיס דה דיז'ון, על בסיס אי עמידתו בסף מינימום לאחוזי אלכוהול, עומדת בניגוד לאמנת רומא, ובפרט למעבר חופשי של סחורות. חשיבותו של פסק הדין הזה, שדומים לו ניתנו לפניו, הוא בהשפעתו וחדירתו לזירות הציבורית והפוליטית ובהיותו זרז למדיניות הנציבות ביישום עיקרון "ההכרה ההדדית". פסק הדין קסיס היווה בסיס לעשרות מחקרים ודיונים אקדמיים על תרומתו לתהליך האינטגרציה האירופית מחד גיסא, ולביקורת על יישומו הפוליטי שחרג מהפסיקה המשפטית מאידך גיסא.
רקע היסטורי ומשפטי

בשנת 1957 חתמו שש המדינות שהיו חברות בקהילת הפחם והפלדה (איטליה, בלגיה, מערב גרמניה, הולנד, לוקסמבורג וצרפת) על אמנת רומא, אמנה לייסוד קהילה אירופית כלכלית (The EEC Treaty), שלימים תיקרא "אמנת ייסוד הקהילה האירופית" (The EC Treaty). אמנה זו שמה לה למטרה לייסד שוק אירופי משותף שבו תתקיימנה ארבע החירויות הבסיסיות של שוק משותף: מעבר סחורות, מעבר עובדים, מעבר שירותים ומעבר הון. משקל רב ניתן ליישום של מעבר סחורות, ובין היתר נקבע כי יוסרו חסמי סחר בין המדינות החברות. סעיף 30 באמנה (סעיף 28 במספור המחודש) אוסר על מגבלות סחר כמותיות או אמצעים בעלי השפעה זהה. סעיף 36 לעומתו, (סעיף 30 במספור המחודש), קובע כי ניתן להגביל מעבר סחורות, בין היתר על בסיס של ביטחון הציבור, בריאות הציבור, הגנת הצרכן והגנה על נכסי מדינה.
הסתירה לכאורה שקיימת בין סעיפים 30 ו-36 קיבלה משנה חשיבות כאשר נמצאו סתירות בין חוקים קיימים של מדינות שונות שהגבילו סחר ובין אמנת רומא החדשה. הכלל, ולצדו היוצא מן הכלל, הובילו לפרשנויות שונות וסותרות באשר להמשך החלה או ביטול חוקים לאומיים ותיקים. שתי דוגמאות הדומות למקרה קסיס דה דיז'ון נדונו במוסדות הקהילה האירופית לפני 1979:
דאסונוויל (Dassonville, case 8/74) - חוקי הממלכה הבלגית משנת 1934 הגבילו ייבוא מוצרים אלכוהוליים ממדינה שאינה מדינת הייצור המקורית שלהם. בשנת 1974 ביקשו סוחרים לייבא מצרפת לבלגיה משקה ויסקי שמיוצר בסקוטלנד והרשויות הבלגיות אסרו זאת. בית הדין האירופי קבע כי התקנות הבלגיות עומדות בסתירה לאמנת רומא, והן משמשות כאמצעים שווי ערך למגבלות סחר כמותיות.
אניסט (Annisette) - על פי החוק הגרמני משנת 1958 רשאית המדינה להגביל ייבוא מוצרי אלכוהול שאינם עומדים בסף אלכוהול מינימלי, ובפרט ליקרים שמתחת ל-25% אלכוהול. בשנת 1974 הובא לידי הנציבות מקרה "אניסט", ליקר צרפתי שאינו עומד בסף הגרמני הנדרש ונאסר לייבוא ולשיווק בגרמניה. לאחר דיון מתמשך הגיעה הנציבות לפשרה פוליטית עם גרמניה והליקר הורשה לשיווק, אולם החוק עצמו לא בוטל.
תיאור המקרה

חברה גרמנית, REWE-Zentral AG שמקום מושבה בקלן, הגישה ב-14 בספטמבר 1976 בקשה לרשות הפדרלית הגרמנית למוצרי אלכוהול (Bundesmonopolverwaltung Fur Branntwein), להתיר לה לייבא את ליקר הענבים הצרפתי קסיס דה דיז'ון. כעבור שלושה ימים היא קיבלה תשובה שלילית מהרשות מנומקת כי המשקה המדובר מכיל אלכוהול באחוזים הנעים בין 15-20, ואילו על פי התקנות הגרמניות המינימום הנקבע לליקר הוא 25%. החברה עתרה לבית המשפט הגרמני בטענה כי רף המינימום לייבוא מוצרי אלכוהול לגרמניה עומד בסתירה לסעיף 30 באמנת רומא, והוא בבחינת "אמצעי השווה ערך למגבלה כמותית" (measures having an effect equivalentto quantitativerestrictions). לאחר שבית המשפט הגרמני לא הצליח להכריע בין החוק הגרמני לחוק האירופי, הוא פנה לבית הדין האירופי באפריל 1978.
טיעוני הרשויות הגרמניות

הרשויות הגרמניות הצדיקו את החוק בשלושה נימוקים:
בריאות הציבור - קביעת רף של אחוזי אלכוהול גבוהים נועדה למנוע התמכרויות של הציבור לאלכוהול. לדעת גרמניה, משקאות המכילים אחוזי אלכוהול גבוהים מקשים על פיתוח סבילות אליהם ואי לכך מקשים על התמכרויות.
הגנת הצרכן - הורדת רף האלכוהול המינימלי תפגע בתחרותיות במשק ובמוצר אותו מקבל הצרכן. המרכיב היקר ביותר במשקה הוא האלכוהול, ועליו גם משולמים רוב המיסים, הורדת הרף תעניק יתרון תחרותי למשקאות שאינם עתירי האלכוהול, ואילו הצרכן יצרך מוצרים דלילים באלכוהול מבלי להיות ער לכך.
עריצות של מדינות - על פי ההיגיון של העותרים, אפשר שמוצר של מדינה מסוימת אחת יכתיב את רף האלכוהול שצריך להיות נהוג בכל הקהילה מבלי שייקבע סטנדרט מראש.
טיעוני השופטים

בריאות הציבור - הצרכן יכול לרכוש בשוק הגרמני מגוון רחב של מוצרי אלכוהול בעלי אחוזים נמוכים או מתונים (שאינם עונים להגדרה של ליקר). יתר על כך, מרבית האלכוהול הנצרך בגרמניה אינו בעל אחוזים גבוהים, ועל כן ההגבלה דווקא על קסיס דה דיז'ון אין בה כדי לסייע לבריאות הציבור. 

הגנת הצרכן - אין בקביעת רף מינימום לאלכוהול כדי להגן על הצרכן. תחרות הוגנת בין הפירמות והגינות כלפי הצרכן תתאפשר על ידי אינפורמציה גלויה ותוויות יצרן שיעידו על אחוזי האלכוהול וארצות המוצא של הסחורה. 

סטנדרט אלכוהול - הוגשה הצעה לרגולציה על מוצרי אלכוהול על ידי הנציבות בדצמבר 1976 שעדיין לא אושרה על ידי מועצת השרים בזמן עריכת המשפט. קביעת הצורך ברגולציה למוצרי אלכוהול היא תחת סמכותן של המדינות החברות וכל עוד לא קיים חוק בנושא בית הדין יוצא מנקודת הנחה שאין צורך ברגולציה.
אי לכך, השופטים קבעו כי החוק הגרמני הוא בבחינת אמצעי השווה ערך לחסם סחר כמותי ועל כך יש לבטלו. אין בו כדי לתרום לבריאות הציבור או להגנת הציבור והוא סותר את סעיף 30 באמנת רומא ובמקרה הזה יש להתיר את שיווק קסיס דה דיז'ון. השופטים אף הוסיפו פסקת סיום המדגישה את דבריהם ומגבשת אותם לידי כלל אחיד וקובעת שאם מוצר אלכוהול יוצר ומשווק על פי החוק באחת ממדינות הקהילה, וכן לא קיימת סיבה הנראית לעין, אסור לשלול את הפצתו בשאר מדינות הקהילה.
פסקה זו, שלכאורה חוזרת על קביעת השופטים ועל נימוקיהם, היא למעשה הפתח לפרשנויות המשפטיות והפוליטית הנרחבות של פסק הדין בשל אופייה המכליל שנתפס כמוחלט.
משמעויות פסק דין קסיס דה דיז'ון

פסק דין קסיס הוא אחד מפסקי הדין המוכרים ביותר באיחוד האירופי, וככזה ששמו נקשר לקידום האינטגרציה ולהכלת העיקרון הכלכלי של "הכרה הדדית". קדמו לפסק הדין קסיס הכרעות דומות מהן היה ניתן להסיק את העיקרון, ובוודאי שקדמו לו הכרעות אחרות בעלות חשיבות משפטית, ובכל זאת, לפסק הדין זה מעמד שונה, כמעט הרואי. העיתוי לפסיקתו, זהות הנציב לענייני שוק פנימי ופעילותו הנמרצת, הם שהוציאו אותו מחוץ לכתבים המשפטיים אל הזירות הפוליטית, הכלכלית והציבורית. את משמעותיות והשלכות פסק הדין ניתן לקשור לשלוש זירות: המישור הכלכלי-פוליטי, מעמד בית הדין האירופי ותהליך האינטגרציה.
משמעויות פסק דין קסיס דה דיז'ון > המישור הכלכלי-פוליטי

בסוף שנות השבעים תהליך האינטגרציה היה שרוי בתקופת ה"אירוסקלרוזיס", תקופה שאופיינה בספקנות כלפי תהליך האינטגרציה ובאי קידומו. אימוץ עיקרון ההכרה ההדדית, הקובע כי סחורות תוכלנה להיסחר באופן חופשי וללא חסמים בין מדינות, עלה בקנה אחד עם תהליכי הליברליזציה ופיתוח השוק המשותף שתומכי האינטגרציה ביקשו להחיל. את חשיבותו הפוליטית קנה לו פסק הדין בעזרתו של הנציב דאז לענייני שוק פנימי אטיין דויניון (Etienne Davignon) שנאם בפני הפרלמנט האירופי בסתיו 1979 וקבע של בסיס פסק הדין קסיס הוא מעלה "גישה חדשה להרמוניזציה". מספר חודשים לאחר מכן הוא פרסם ברבים את משנתו שהתבססה על עיקרון ההכרה ההדדית וציטט את פסקת הסיום המכלילה בפסק הדין, וזאת למרות שצמד המילים "הכרה הדדית" לא נכלל בפסק הדין. דויניון קבע כללי פעולה ליישום ההכרה ההדדית, דרש מהמדינות לוותר על נקודת המבט הלאומית ולשים לנגד עיניהן גם אינטרסים של חברות אחרות בבואן לנסח או ליישם מדיניות כלכלית. בנוסף הוא קבע כי חוקים לאומיים שהפכו בלתי קבילים,על בסיס פסק הדין קסיס, יאותרו, יסומנו ויטופלו ב"הליך הפרה" שהנציב יתקין.
משמעויות פסק דין קסיס דה דיז'ון > מעמד בית הדין האירופי לצדק

פסק דין קסיס חיזק את מעמדו של בית הדין האירופי. במישור המשפטי בית הדין עמד במבחן של שמירה ומימוש אמנת הקהילה למרות ההתנגדות העמוקה של גרמניה, הן למקרה הספציפי והן לעיקרון ההכרה ההדדית. בפעולתו זו הוא ביקש לשלול באופן מוחלט מיני פשרות והתאמות שגרמניה השיגה בעבר בעידוד הנציבות ללא צורך לשנות את חוקיה ונקט עמדה ברורה כנגד פשרות עתידיות כאלו. קבלת פסק הדין על ידי מדינה חזקה כגרמניה חיזקה את מעמדו של בית הדין בקהילה האירופית ביכולתו לשמור על חוקי הקהילה. במישור הפוליטי,זו הייתה הפעם הראשונה שנציב ניסה לחלץ מדיניות מהחלטת בית משפט, ועוד מדינת התומכת באינטגרציה. בין אם מדיניות הנציב נגזרה ישירות מפסק הדין, ובין אם הוא היה רק זרז עבורה, מבחינה תודעתית נתפס בית הדין בקרב הציבור ונבחריו כבעל השפעה פוליטית וכבעל אמירה כלפי פרויקט האינטגרציה.
משמעויות פסק דין קסיס דה דיז'ון > קידום תהליך האינטגרציה

אחת המחלוקות הלא מוכרעות בנוגע לפסק הדין קסיס היא מידת השפעתו בפועל על קידום תהליך האינטגרציה. מן העבר האחד קיימים חוקרים הגורסים כי פסק הדין היה האחראי הישיר לאימוץ "גישה חדשה להרמוניזציה" שהציג דויניון והוא למעשה "החלטת מדיניות פרי ידי שופט". אם מקבלים עמדה זו וממשיכים עמה הלאה, אותם חוקרים יאמרו שפסק הדין הוביל להתקדמות הליברליזציה האירופית ולניסוח פרקים מסוימים ב- Single European Act שנחתמה ב-1986 וסימלה את ההתנעה המחודשת של תהליך האינטגרציה. מן העבר השני יש שיאמרו כי פסק הדין שימש רק זרז לתומכי האינטגרציה ולמדיניות שהותוותה כבר קודם. על פי הגישה זו פסק הדין היה רק "נקודת מוקד" (focal point) ובית הדין פסק כפי שפסק מתוך ידיעה שקיימת תמיכה עקרונית מוקדמת של הנציב ושל חלק מהמדינות החברות. קבלת עיקרון ההכרה ההדדית הגיע גם כן מתוך תמיכה מוקדמת ולא מתוך יישום של החלטה תקדימית. בין אם מקבלים את הסברה כי בית הדין כונן את תחילתו של עידן הרמוניזציה חדש, ובין אם לאו, לא ניתן להתעלם מהשימוש בפסק הדין, גם אם הרטורי, וקשירתו לקידום תהליך האינטגרציה.