stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטיית מימי הנהרות הצפוניים
התהוות הפרויקט והניסיונות לממשו

הרעיון להטות את הנהרות הסיביריים הוצע לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-19 על ידי החוקר הרוסי אלכסנדר שרנק שקיבל השראה מהתוכניות להקמתן של תעלת סואץ ותעלת פנמה.
הפרויקט עלה מחדש ונידון בהיקף מצומצם בשנות ה-30 של המאה ה-20. בנובמבר 1933 נערך כנס רב משתתפים של האקדמיה למדעים של ברית המועצות שאישרה תוכנית ראשונית לעבודות תשתית בנהר הוולגה. תוכנית זו כללה את הטייתם של חלק ממימי הנהרות פצ'ורה והדווינה הצפונית – שני נהרות בצפון רוסיה האירופית הנשפכים לאוקיינוס הארקטי.
מחקר נוסף בכיוון זה נערך לאחר מכן על ידי המכון לבניית סכרים ותעלות בראשותו של סרגיי יאקובלביץ' ז'וק. המכון פיתח מס' תוכניות לביצוע עבודות התשתית הנדרשות לצורך מימושו של הפרויקט אך הוא לא זכה לתהודה של ממש ולא הגיע לשלבי ביצוע.
בינואר 1961, הציג ניקיטה חרושצ'וב בפני הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, תזכיר מאת ז'וק ומהנדס נוסף ג. רוסו, שעסק בתוכנית ההטיה אולם זו לא הגיעה לקראת מימוש מעשי. הנושא עלה מחדש בסוף שנות ה-60 והחלו דיונים על הטיית נהרות מרכזיים במדינה שכללו את נהרות הפצ'ורה, טובול, אישים, אירטיש ונהר האוב.
בשנים הבאות כ-120 מוסדות מחקר וסוכנויות שונות נטלו חלק במחקר מתואם על ידי האקדמיה הסובייטית למדעים שנועד לבחון את הפרויקט והשלכותיו הסביבתיות ו-12 ועידות התכנסו לדון בנושא. חסידי הפרויקט טענו שתוספת המזון שתיווצר כתוצאה מתוספת המים להשקיה חקלאית ברפובליקות האסייתיות בעקבות הטיית הנהרות עשויה לספק את צורכיהם של כ-200 מיליון בני אדם.
בנוסף להטיית הנהרות לצורכי השקיה התכוונו מתכנני הפרויקט להטות חלק מהנהרות לעבר ימת אראל והים הכספי על מנת למנוע את התייבשותם.
תוכנית הפרויקט

המטרות המוצהרות של הפרויקט היו:
הזרמת מים למחוזות הרוסיים קורגן, צ'ליאבינסק ואומסק למטרות השקיה חקלאית ואספקת מי שתייה לעריהן.
הזרמת מים לרפובליקות האסייתיות קזחסטן, אוזבקיסטן וטורקמניסטן למטרות השקיה.
פתיחתו של מעבר מים תעלת "אסיה" שתקשר בין האוקיינוס הארקטי והאוקיינוס ההודי דרך הים הכספי והמפרץ הפרסי.
להטות לאחור את מימי הנהר אירטיש ולנהרות אמו דריה וסיר דריה המתחבר לנהר הטובול ולהקים תעלה המחברת את האוב-טובול לימת ארל על מנת למנוע את התייבשותה.
במשך 20 שנה עבדו על הפרויקט בברית המועצות מעל ל-160 ארגונים כולל 48 מכוני סקר תכנון ו-112 מכוני מחקר, 32 סוכנויות של ברית המועצות ו-9 משרדים של הרפובליקות השונות. התוצר של העבודה שנעשתה היה 50 כרכים של חומר מודפס שכלל חישובים הנדסיים ואת תוצאות המחקרים השונים ו-10 אלבומים של מפות ושרטוטים.
תעלת סיביר-מרכז אסיה

תעלת סיביר-מרכז אסיה היוותה את השלב הראשון של הפרויקט וייצגה את בנייתה של תעלת מים מנהר אוב דרך קזחסטן דרומה לאוזבקיסטן. התעלה הייתה אמורה לאפשר מעבר של כלי שיט בתוכה. תכונותיה:
אורך של 2,500 ק"מ.
רוחב של 130–300 מטר.
עומק של 15 מטר.
קצב תפוקה של 1,150 מטר מעוקב לשנייה.
העלות הראשונית של הפרויקט (אספקת מים, הפצה, בנייה ופיתוח חקלאי, מתקני שאיבה) הוערכה על ידי הסובייטים בכ-32.8 מיליארד רובל. הרווחיות הכוללת של התעלה הוערכה בסכום של כ-7.6 מיליארד רובל לשנה. הרווחיות השנתית הממוצעת של התעלה הוערכה בכ-16%.
אנטי אירטיש

אנטי אירטיש היה השלב השני של הפרויקט. התכנון היה להטות אחורנית את מימי הנהר אירטיש לאורך עמק טורגאי לקזחסטן ולנהרות אמו דריה וסיר דריה הנשפכים אל ימת אראל (ובכך למנוע את התייבשותה). הפרויקט היה אמור להפיק חשמל מתחנת כוח הידרואלקטרית בנוסף ל-10 תחנות שאיבה תעלה ומאגר מים.
יישום חלקי של הפרויקט

בשנות ה-70' החלו עבודות תשתית להטיית נהר הפצ'ורה דרך נהר הקאמה לעבר הוולגה והים הכספי בדרום מערב רוסיה. ב-1971 במפגש שהתקיים בוועדה לאנרגיה אטומית בווינה הסתירו הסובייטים מידע לגבי רעידות אדמה שהתרחשו בנתיב של תעלת פצ'ורה-קמה כתוצאה מפיצוצים של 3 התקנים גרעיניים בעוצמה של 15 קילו-טון שהוצבו במרחק של כ-150 מטר אחד מהשני כשהם טוענים לנשורת רדיואקטיבית זניחה.
עם זאת שום עבודות תשתית נוספות בשימוש בפיצוצים גרעיניים או בשיטות אחרות לא התבצעו בתעלה זו. ההערכה הייתה שעל מנת לשטח את קרקעית התעלה לחלוטין נדרשו כ-250 פיצוצים גרעיניים נוספים אם היו מחליטים להמשיך בתהליך. הזיהום הרדיואקטיבי שנוצר על פני השטח כתוצאה מהפיצוצים ניתן היה לטיפול. באותה שנה אושרה הקמתה של תעלת ההשקיה אירטיש-קרגנדה המחברת את נהר האירטיש עם העיר התעשייתית קרגנדה במרכז קזחסטן. תעלה זו מהווה החלק היחידי מהפרויקט שהושלם בפועל.
המחלוקות בנוגע לפרויקט

בשנות ה-80' הפרויקט עלה מחדש והועלתה ההצעה להטות דרומה לפחות 12 מהנהרות הנשפכים לאוקיינוס הארקטי. באותו הזמן שררה הערכה כי הטיית הנהרות תוביל לקיפאון בסוף החורף שיעכב את בוא האביב בכשבועיים, אם מים בנפח של 37.8 מיליארד מ"ק יופנו מדי שנה לעבר רוסיה האירופית ו-60 מיליארד קוב נוספים בסיביר (כלפי דרום).
החשש מפני התקררות אקלימית מצד אחד, עקב הפסקת ההזרמה של מים חמים לעבר האוקיינוס הארקטי, שתוביל לקפיאת האוקיינוס הארקטי באביב ובקיץ - ומצד שני החששות ההפוכים להתחממות גלובלית עקב עליה במליחות האוקיינוסים והמסת הקרחונים היו בין הגורמים המרכזיים להתנגדות לפרויקט. בנוסף לכך קלימטולוג בריטי, מייקל קלי הזהיר שהשינויים בזרימת רוחות הקוטב והזרמים הימיים עשויה להפחית בצורה ניכרת את כמות הגשמים בדרום מרכז אסיה.
בארצות הברית דעת המומחים הייתה חלוקה בין אלה שתמכו בפרויקט כדוגמת הפיזיקאי גלן רת' שהצהיר שהפרויקט היה "גם בטוח וגם כלכלי". לעומתו היו אחרים חששו מהתקררות אקלימית בשל הפחתת הזרימה בנהרות, ולעומתם היו שסברו כי העלייה במליחות האוקיינוס הארקטי עקב העדר ההזרמה של מים מתוקים מהנהרות הגדולים תוביל להמסת הקרח ולהתחממות האקלים. כל עבודה נוספת על תעלה זו הופסקה לאחר זמן קצר.
בברית המועצות עצמה עורר הנושא התנגדות רבה בעיקר בקרב חוגי האינטליגנציה מצד גורמים שונים שטענו להשלכות סביבתיות קטסטרופליות אם יגיע לכדי מימוש. בין מתנגדי הפרויקט היו נציגים מקבוצת "האינטליגנציה המוסקבאית" שארגנו קמפיין תקשורתי על מנת להסב את תשומת לבם של מקבלי ההחלטות (נשיאות האקדמיה למדעים ומועצת השרים), בדבר הטעויות הקולוסיאליות שבוצעו לטענתם בזמן מחקר ההיתכנות של הפרויקט. בייחוד הודגשו חוות דעת ביקורתיות מטעם מומחים מהאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
אחד המומחים הגאולוג אלכסנדר יאשין אף הגדיל לעשות ושלח מכתב לוועד המרכזי בדבר "ההשלכות הקטסטרופליות של הטיה מחדש של חלק מזרימת הנהרות הצפוניים. המתמטיקאי לב פונטריאגין כתב מכתב אישי למיכאיל גורבצ'וב המבקר את הפרויקט. ב-14 באוגוסט 1986 בישיבה מיוחדת של הפוליטביורו של ברית המועצות הוחלט להפסיק את העבודה על הפרויקט. התנגדות העזה לפרויקט שהובעה בין היתר בפרסומים שונים בעיתונות הייתה הגורם המרכזי שהוביל להחלטה על ביטולו. 
בשנות ה-2000 עלו מס' הצעות מצד גורמים שונים ברוסיה ובקזחסטן להחיות את הפרויקט על מנת לספק פתרונות לבעיית המים החמורה ממנה סובלת קזחסטן. על אף היענות לכאורה מצד נשיא רוסיה מדבדב לפנייתו של הנשיא הקזחי לא הגיעו הצעות אלה לשלב מימוש מעשי.
אורי בשן

ערך זה עוסק בזמר ישראלי. אם התכוונתם לאלבום של הזמר הנושא את שמו, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בדצמבר 1973  (בן 51)
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
אוֹרי בשן (נולד ב-19 בדצמבר 1973) הוא זמר ישראלי.
ביוגרפיה

אורי בשן הוא בנם של הזמר יגאל בשן (במקור בשארי) והמעצבת מיקה בשן (לבית מרידור, במקור ויניארסקי). הוא נכדו של חבר הכנסת יעקב מרידור, ובן דודתה של איה קרמרמן.
מגיל 16 למד מוזיקה אצל מורים פרטיים, ואף למד חצי שנה בבית הספר למוזיקה רימון. הוא היה סולן בלהקות "קשמיר" ו"הסיגריות האחרונות".
קריירה

במשך כשבע שנים עבד על אלבום הבכורה שלו, "אורי בשן", ובמהלכן גם הופיע בפאבים. בשנת 2000 יצא האלבום, בו הוא כתב כמעט את כל המילים והלחנים לשירים, הפיק אותו מוזיקלית, צייר ועיצב את העטיפה הייחודית, עליה זכה בפרס לעיצוב, ועוד. מהאלבום יצאו חמישה סינגלים: "צום", "מיליון", "בלוז ההלווייה"/"פרופסור יהושע", "אצטרובל" ו"כל עוד", שהפך ללהיט רדיופוני גדול.
בפברואר 2009 היה שותף ללחן, לעיבוד ולהפקה המוזיקלית בשיר "ימים טובים עלינו", סינגל חדש של אביו, יגאל בשן.
חיים אישיים

בשן גרוש ומתגורר בתל אביב.
חבר הקבוצות והקיבוצים

חבר הקבוצות והקיבוצים היה התנועה הקיבוצית הראשונה, שקמה בשנת 1925.
היסטוריה

קבוצה שיתופית ראשונה של חלוצים בארץ ישראל הוקמה על ידי אנשי ביל"ו בראשית העלייה הראשונה. אנשי דגניה א הקימו את הקבוצה המיישבת הראשונה, ליד הכנרת, והיו לדוגמה לקבוצות חלוציות רבות.
הגוף המאורגן החלוצי הגדול הראשון היה גדוד העבודה שקם בשנת 1920, והקים את עין חרוד (ומאוחר יותר את תל יוסף, כפר גלעדי ורמת רחל). אולם הוא לא הגדיר עצמו כתנועה קיבוצית אלא התייחס לקיבוץ כאמצעי לכיבוש העבודה.
ב-1923 הוקמה מסגרת בלתי מחייבת - "ועדת הקבוצות" שנועדה להיות גוף מקשר בין הקבוצות השונות.
ב-1925, במהלך כנס בבית אלפא, החליטו נציגי 26 קבוצות וקיבוצים, 17 פלוגות (קבוצות חלוצים שעדיין לא מצאו לעצמן מקום להתיישב בו) במושבות ו-7  פלוגות שישבו בערים וכן 4 משקי פועלות,  להקים תנועה קומונלית ארצית, תוצאת ההחלטה הייתה הקמת "חבר הקבוצות והקיבוצים".
מקימי חבר הקבוצות והקיבוצים דגלו בשתי אידאולוגיות נפרדות, האחת - ה"עדה" - הקבוצה הקטנה והאינטימית, והשנייה - הקיבוץ הגדול.
תוצאת חילוקי הדעות הנובעים מפער הדעות בקשר למספר החברים הרצוי בכל קיבוץ הביא לפילוג הראשון בתנועה הקיבוצית.
כבר ב-1927 הקיבוצים שדגלו בקיבוץ גדול ופתוח פרשו והקימו את "הקיבוץ המאוחד",
הוויכוח בין הקבוצה הגדולה לקטנה היה בשלושה מישורים:
המישור האידאולוגי: תומכי הקבוצה הקטנה האמינו כי זו הדרך להגשמת אידיאל עבודת הכפיים ועבודת החקלאות.
המישור החברתי: קבוצה גדולה ופתוחה לכולם, שבה אין קשר קרוב בין החברים, לעומת קבוצה אינטימית שרק יחידים יכולים להצטרף אליה ואינם מתקבלים בקלות. אנשי הקבוצה הקטנה סברו כי האינטימיות עדיפה בחיים משותפים.
המישור הארגוני: תומכי הקבוצה הגדולה האמינו כי היא מתאימה יותר לקליטת עלייה, יתרון הגודל מאפשר לפתח חיי חברה ותרבות פעילים יותר, וצפויה לקבוצה הגדולה הצלחה כלכלית  היות שהיא משק מגוון שאינו עוסק רק בחקלאות.
ב-1930 בכנס בגניגר החליף הארגון את שמו ל"חבר הקבוצות" ואחת החלטות הייתה להתמקד בחקלאות ולהפסיק לקיים פלוגות עבודה בערים.
בשנת 1934 הצטרפו לחבר הקבוצות כל הקבוצות של תנועת "גורדוניה" יחד עם מנהיג התנועה פנחס לבון, (תנועת גורדוניה הפכה להיות תנועת הנוער של חבר הקבוצות).
באותה עת התגבשה זהות בלתי פורמלית בין "חבר הקבוצות" לבין מפא"י.
בשנת 1939 העלה ברל כצנלסון הצעה, בפני ועידת הקיבוץ המאוחד שהתקיימה בנען, להתאחד עם "חבר הקבוצות". ההצעה התקבלה אמנם בוועידה, אך לא יושמה, בגלל התנגדות הנהגת הקיבוץ המאוחד ובראשה יצחק טבנקין.
בשנת 1951 נוסד "איחוד הקיבוצים" על ידי קבוצת המיעוט שפרשה מן הקיבוץ המאוחד ואשר כללה את תומכי מפא"י. מספר חודשים מאוחר יותר התאחד חבר הקבוצות, שכלל 43 קבוצות, עם איחוד הקיבוצים, לגוף משותף בשם "איחוד הקבוצות והקיבוצים".
חבר הקבוצות של הפועל המזרחי

בתחילת שנות ה-30 הוקם חבר הקבוצות של הסתדרות הפועל המזרחי בארץ ישראל, ששינה את שמו ב-1938 לארגון "הקיבוץ הדתי".
לקריאה נוספת

ברוך בן אברם, חבר הקבוצות, התפתחותו החברתית והרעיונית, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשל"ו-1976.
תפילות ראש השנה

תפילות ראש השנה, ארתור שיק, 1948
בכל יום מימי ראש השנה מתפללים ארבע תפילות: ערבית, שחרית, מוסף ומנחה. בתפילות משולבים קטעי תפילה ופיוטים רבים המביעים את המלכת ה', ובמהלך תפילת מוסף תוקעים בשופר. התפילות נאמרות בדרך כלל במתינות ובניגונים מיוחדים.
תפילות ראש השנה הן מהתפילות הארוכות ביותר ביהדות (מלבד יום כיפור). הדבר נובע מנוסח התפילה הארוך המכיל פיוטים רבים, ובשל הנוהג לאומרן במתינות ובניגונים מיוחדים. אצל חלק מיהדות תימן נוסח התפילה קצר יחסית, והתפילות אורכות מעט יותר מתפילות שבת רגילה.
ההוספות והשינויים בתפילת עמידה > ההוספות בכל עשרת ימי תשובה

בתפילות עשרת ימי תשובה ישנם מספר שינויים והוספות בתפילת העמידה, שינויים אלה קיימים אף בתפילות ראש השנה, שכן ימי ראש השנה הם בכלל עשרת ימי תשובה.
בתלמוד בבלי מוזכרים שני שינויים: הראשון בחתימת ברכת קדושת השם - ”המלך הקדוש” במקום "האל הקדוש", והשני בחתימת ברכת המשפט - ”המלך המשפט” במקום "מלך אוהב צדקה ומשפט". וכך אמרו בתלמוד:
כל השנה כולה אדם מתפלל "האל הקדוש", "מלך אוהב צדקה ומשפט", חוץ מעשרה ימים שבין ראש השנה ויום הכפורים שמתפלל "המלך הקדוש" ו"המלך המשפט".
בזמן הגאונים הנהיגו להוסיף בעשרת ימי תשובה עוד הוספות מעניין ימי הדין:
זכרנו לחיים בברכת אבות.
מי כמוך בברכת גבורות.
ובכן תן פחדך בברכת קדושת השם.
וכתוב לחיים בברכת ההודאה.
בספר חיים בברכת שים שלום. לפי נוסח אשכנז המקורי, גם משנים את חתימת הברכה לחתימה הארצישראלית "ברוך אתה ה' עושה השלום". אולם, כמה פוסקים התנגדו לשינוי זה, ולכן בהרבה קהילות לא נוהגים שינוי זה.
בסדר רב עמרם גאון מובא לפני וכתוב לחיים תוספת ארוכה: ”זכור רחמיך וכבוש כעסך וכלה דבר וחרב ומשחית ומגפה ויצר הרע ושנאת חינם ועבודה זרה וחלול השם וכל מחלה וכל תקלה וכל קטטה וכל גזרה רעה מעלינו ומעל כל בני בריתך” ואחר כך אומרים ”ועל כולם... תמיד שמך מלכנו לעולם ועד” ואז מוסיפים ”וכתוב לחיים טובים כל בני בריתך.” כך היה נהוג גם בנוסח צרפת, מנהג דומה השתמר בנוסח איטליה. לפי מנהג אשכנז המזרחי אומרים את הנוסח "זכור רחמיך" בחזרת הש"ץ של מוספי ראש השנה, ושל תפילות יום כיפור לפני "וכתוב לחיים".
היו מהגאונים שהתנגדו להוספות אלו, משום שהם נוגדים את הכלל שאין אומרים בקשות בג' ברכות ראשונות וג' ברכות אחרונות, והיו שהנהיגו כפשרה לומר זאת רק בראש השנה וביום הכיפורים, אולם למעשה נהוג לאמרם בכל עשרת ימי תשובה. חוץ מובכן תן פחדך שכנראה בשל ארכו נהוג ברוב קהילות ישראל לאמרו רק בראש השנה ויום כיפור, אמנם בנוסח הרמב"ם וכן מנהג תימן וארם צובא נהוג לאמרו כל עשרת ימי תשובה.
ההוספות והשינויים בתפילת עמידה > ברכת קדושת השם

בברכת קדושת השם מוסיפים מספר פסקאות ("ובכן תן פחדך") המבטאות את שלטון ה' על עולמו ואת אימת הבריות מפניו.
בברכת אתה קדוש יש שנהגו להוסיף קטע זה, (גם אצל מי שלא נהג להוסיף "ובכן תן פחדך") "קדוש אתה ונורא שמך ואין אלוה מבלעדיך". יש קהילות שאמרו נוסח זה[דרושה הבהרה] במקום הנוסח הרגיל של ברכת "קדושת השם", ויש שאמרו נוסח אחר "לדור ודור המליכו לאל".
בכל הנוסחאות מוסיפים בחתימה את הפסוק "ויגבה ה' צבאות במשפט והאל הקדוש נקדש בצדקה". ומקדימים לו "ככתוב" או "ונאמר".
ההוספות והשינויים בתפילת עמידה > ברכת קדושת היום

בתפילת עמידה שבתפילות ערבית, שחרית ומנחה מברכים שבע ברכות, כבכל יום טוב.
הברכה האמצעית, המכונה ברכת קדושת היום, פותחת כבכל יום טוב בפסקאות 'אתה בחרתנו', 'ותתן לנו' ו'יעלה ויבא'. לאחריהם ממשיכה הברכה בפסקה 'מלוך על כל העולם', המבטאת את הציפייה להופעת מלכות ה' על העולם:
אֱלֹהֵינוּ וֵאלֹהֵי אֲבוֹתֵינוּ, מְלוֹךְ עַל כָּל הָעוֹלָם כֻּלּוֹ בִּכְבוֹדֶךָ, וְהִנָּשֵׂא עַל כָּל הָאָרֶץ בִּיקָרֶךָ, וְהוֹפַע בַּהֲדַר גְּאוֹן עֻזֶּךָ עַל כָּל יוֹשְׁבֵי תֵבֵל אַרְצֶךָ, וְיֵדַע כָּל פָּעוּל, כִּי אַתָּה פְעַלְתּוֹ, וְיָבִין כָּל יְצוּר, כִּי אַתָּה יְצַרְתּוֹ, וְיֹאמַר כֹּל אֲשֶׁר נְשָׁמָה בְאַפּוֹ: יְהֹוָה אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל מֶלֶךְ, וּמַלְכוּתוֹ בַּכֹּל מָשָׁלָה:
הברכה מסיימת בפסקת 'קדשנו במצותיך', כבכל יום טוב, וחותמת במשפט הבא:
כִּי אַתָּה אֱלֹהִים אֱמֶת וּדְבָרְךָ אֱמֶת וְקַיָּם לָעַד. בָּרוּךְ אַתָּה יְהֹוָה, מֶלֶךְ עַל כָּל הָאָרֶץ, מְקַדֵּשׁ (לשבת: הַשַּׁבָּת וְ)יִשְׂרָאֵל וְיוֹם הַזִּכָּרוֹן:
כאשר חל היום השני של ראש השנה במוצאי שבת, מוסיפים לאחר 'אתה בחרתנו' פסקה המתחילה במילים 'ותודיענו' המהווה הבדלה בין שבת ליום טוב (בדומה ל'אתה חוננתנו'), כבכל יום טוב שחל במוצאי שבת.
ההוספות והשינויים בתפילת עמידה > מלכויות, זכרונות ושופרות

בתפילת מוסף של ראש השנה מברכים תשע ברכות בניגוד לתפילת מוסף בשבת ויום טוב שהיא של שבע ברכות, מוסיפים את אמירת מלכויות זכרונות ושופרות.
מקור ההוספה הוא על פי האמור בתלמוד במסכת ראש השנה:
אמר רבה: אמר הקדוש ברוך הוא: אִמרו לפני בראש השנה מלכיות זכרונות ושופרות. מלכיות – כדי שתמליכוני עליכם, זכרונות – כדי שיבא לפני זכרוניכם לטובה, ובמה? בשופר.
ברכת מלכויות, מציינת את המלכת האל, ברכת זכרונות, את העלאת זכרונם של ישראל לפני הקדוש ברוך הוא, וברכת שופרות מציינת את מצוות תקיעת שופר.
לפי המנהג המקובל משלבים את ברכת המלכויות יחד עם ברכת "קדושת היום", כדעת רבי עקיבא.
בתוך כל אחת מהברכות אומרים לפחות עשרה פסוקים הקשורים לנושא הברכה, שלשה פסוקים מהתורה שלושה מהכתובים ושלושה מהנביאים, ומסיימים בפסוק נוסף מהתורה.
ההוספות והשינויים בתפילת עמידה > ותערב

כבכל יום טוב, בקהילות אשכנז נהוג להוסיף בתפילת מוסף בסוף ברכת העבודה את נוסח ותערב.
קריאת התורה

בשני ימי ראש השנה מוציאים שני ספרי תורה בין תפילת שחרית למוסף. בשעת הוצאת ספר תורה נוהגים לומר י"ג מידות של רחמים ותפילה מיוחדת לימים הנוראים, בשבת לא מוסיפים את שתי התוספות הללו. בשני הימים קוראים בתורה בפרשת וירא, ביום הראשון על הולדת יצחק, גירוש הגר וישמעאל והברית עם אבימלך וביום השני על עקידת יצחק. בשני הימים קוראים בספר השני בפרשת פנחס על הקורבנות המוקרבים בבית המקדש בראש השנה. לאחר קריאת התורה המפטיר קורא בנביא, ביום הראשון בספר שמואל א' בפרק א' על הולדת שמואל וביום השני בספר ירמיהו בפרק ל"א. נהוג לתקוע את התקיעות הראשונות (תקיעות דמיושב) לפני שמחזירים את ספרי התורה לארון הקודש.
מפני אורך התפילה, בקהילות אשכנזיות רבות נהוג לערוך הפסקה לקידוש בין קריאת ההפטרה לתקיעות הראשונות.
תפילות ופיוטים שונים > פיוטים בנוסח אשכנז

באשכנז הקדומה, נהגו בחלק מן הקהילות להוסיף פיוטי מערבית כמו בשאר ימים טובים. מנהג זה נתבטל בתקופה קדומה יחסית, ונשאר רק בקהילת וורמייזא.
בקהילות אשכנז נהוג להוסיף בברכות קריאת שמע ובחזרת הש"ץ פיוטים שונים, הפיוטים התחברו בתקופות קדומות מאוד, ומכונים בשמות לפי מקומם בתפילה: "יוצר" "אופן" "מגן" "מחיה" "סילוק" ועוד. הפיוטים הנאמרים בברכות מלכויות זכרונות ושופרות נקראים "תקיעתא".
כיום מקובל ברוב קהילות יוצאי מזרח אירופה שלא לומר פיוטים בתוך ברכות קריאת שמע, או בתוך הקדושה, ואף בפיוטי חזרת הש"ץ מדלגים על פיוטים רבים.
בין הפיוטים הנאמרים בחזרת הש"ץ נמצאים:
בברכת קדושת השם של תפילת שחרית - אדירי איומה יאדירו בקול ביום הראשון, ו"מלך עליון אמיץ המנושא" ביום השני.
בברכת קדושת השם של תפילת מוסף - מלך עליון אל דר במרום ביום הראשון, ונתנה תוקף, וכל מאמינים וויאתיו כל לעבדך בשני הימים.
לאחר התקיעות שבסיומה של כל אחת מברכות מלכויות זכרונות ושופרות - היום הרת עולם וארשת שפתינו.
תפילות ופיוטים שונים > הנני העני ממעש

בקהילות אשכנז נהוג שהחזן אומר לפני תפילת מוסף את תפילת "הנני העני ממעש", ובקצת מקומות הוא נאמר (בלחש) גם על ידי החזן לשחרית קודם ברוך שאמר.
תפילות ופיוטים שונים > פיוטים בנוסח הספרדים

בקהילות ספרד נוהגים לומר בליל ראש השנה את הפיוט אחות קטנה, ולפני תקיעת שופר אומרים את הפיוט עת שערי רצון להפתח. ביום השני של ראש השנה אומרים בערבית את הבתים האחרונים של הפיוט בת אהובת אל (הבתים המתחילים במילים "חון תחון"), ולפני התקיעות את הפיוט אם אפס רבע הקן (ויש הנוהגים לומר שוב "עת שערי רצון"). בנוסף, בשני הימים נהוג לומר מספר פיוטים לפני ברוך שאמר או לפני פתיחת ההיכל (ביום הראשון- אלהי אל תדינני כמעלי, רעה בשבטך, שואף כמו עבד, שופט כל הארץ וידי רשים. ביום השני- שפל רוח, אדני יום אערך לך תחינה ו-יה שמך ארוממך).
תפילות ופיוטים שונים > אבינו מלכנו

אחרי התפילה אומרים בראש השנה את התפילה הקדומה אבינו מלכנו. בקהילות האשכנזים, אין אומרים אותו בשבת.
תפילות ופיוטים שונים > תשליך

יש הנוהגים לומר בראש השנה תפילה מיוחדת הנקראת תשליך ונאמרת כמקובל על המים. וכוללת מספר פסוקים. כיום נהוג לומר עם תפילה זו תפילה נוספת שמקורה בספר חמדת ימים. אולם יש הנמנעים מלאמר תפילה זו.
ביהדות פרס אף נהגו לתקוע לאחר התשליך: תשרת, תשת, תרת.
ולאחר מכן תרועה גדולה.
מנהגים שונים בתפילות ראש השנה

ישנם מנהגי תפילה מיוחדים הנוהגים רק בתפילות ראש השנה.
בתפילת עלינו לשבח הנאמרת בחזרת הש"ץ של תפילת מוסף, נוהגים להשתחוות באמירת "ואנחנו כורעים", יש הנוהגים בכריעה על הברכים ויש הנוהגים בהשתטחות מלאה – "פישוט ידיים ורגלים".
בניגוד לכל ימי השנה בהם מתפללים תפילת שמונה עשרה בלחש דווקא, יש הנוהגים בראש השנה להתפלל בקול רם.
יש מבני אשכנז הנוהגים להתפלל את תפילות ראש השנה בכריעה, גם זאת בניגוד להלכה והמנהג בשאר ימות השנה.
יש הנוהגים ללבוש בתפילות ראש השנה קיטל - מלבוש מיוחד מבד לבן, ואחרים נוהגים שרק החזן, התוקע ו'המקריא' לובשים קיטל.
לפי נוסח הרמב"ם (וכן הוא מנהג תימן בנוסח בלדי) בתפילת מוסף אין לחש, אלא שליח הציבור אומר את התפילה בקול רם. הסיבה לכך היא אריכות התפילה, והקושי בלכוון לאורך כל התפילה.
הערות שוליים

↑  אולם יש שטענו ש'ובכן תן פחדך' אינו מתקנת הגאונים, אלא שריד מברכת 'מלכויות' שנאמרה לדעת רבי יוחנן בן נורי בברכת קדושת השם, ראו רבי בצלאל הכהן מווילנה בסוף ספר זבחי תרועה על תפילת ראש השנה, וכן אצל גולדשמידט מבוא עמ' כ' הערה 13. ברוב הקהילות (חוץ מהתימנים), נוהגים לומר תוספת זה רק בראש השנה ויום כיפור עצמם, ולא בשאר עשרת ימי תשובה.
↑  לפי נוסח אשכנז ונוסח ספרד מוסיפים תוספת זו בין "לעולם ועד" ל"וכל החיים" ולמנהג הספרדים מוסיפים אותה לאחר "וכל החיים יודך סלה" לפני "ויהללו ויברכו".
↑  מהדורת פרומקין עמוד קמ"ז
↑  לפי מנהג אשכנז המערבי, אין אומרים אותו. עיין דניאל גולדשמידט, מחזור לימים הנוראים, חלק א' (ראש השנה), עמ' 273.
↑  שערי תשובה סי' קנ"א, מחזור ויטרי עמ' 362 ואילך, שבולי הלקט ועוד.
↑  דניאל גולדשמידט, מחזור לימים הנוראים, חלק א' (ראש השנה), עמ' 241 ואילך.
↑  המהרי"ל מביא כמה טעמים למנהג זה, עיין ספר מהרי"ל תפלת ראש השנה.
↑  הפיוט המפורסם נתנה תוקף הוא "סילוק".
↑  נדפסה לראשונה בסדור ר' נפתלי הירץ טרייבש, טיהינגן (אנ') ש"כ.
↑  עיין בערך הנני העני ממעש.
↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף כ"ד, עמוד ב'.
↑  ראו י.מ. אלבוגן 'התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית', עמ' 111-112.
↑  מנהג הגר"א. מעשה רב החדש סי' ט"ז.
↑  אולם לדעת הגר"א אין להתפלל בקול רם כמו בכל השנה. ביאור הגר"א סי' תקפ"ב ס"ק כ"ב, ומעשה רב אות ר"ג.
↑  תוספות ברכות י"ב ע"ב ד"ה כרע, וראו תוספות רבינו פרץ שם, טור ושולחן ערוך סי' תקפ"ב סעיף ד'.
↑  אולם לדעת הגר"א אין לכרוע. מעשה רב אות ר"ג.
| ראש השנה |
| --- | --- | --- |
| מצוות החג | תקיעת שופר | שופר |
| מנהגים | מנהגי ערב ראש השנה • התרת נדרים • סדר ליל ראש השנה • שנהיה לראש ולא לזנב • תשליך | שופר |
| תפילות ופיוטים | תפילות ראש השנה • אחות קטנה • עת שערי רצון להפתח • מלכויות זכרונות ושופרות • ונתנה תוקף • וכל מאמינים • למנצח לבני קרח מזמור • פיוטים נוספים | שופר |
| מראש השנה עד ליום הכיפורים | עשרת ימי תשובה • ימים נוראים • תפילת אבינו מלכנו • סליחות • בין כסה לעשור | שופר |
| שונות | מסכת ראש השנה • לא אד"ו ראש • ימים נוראים (עגנון) • בראש השנה | שופר |
חגי ישראל ומועדיו
מתוך שחרית לראש השנה, גרמניה, המאה ה־14
פרוכת לימים נוראים עם המילים הפותחות את הפיוט "עת שערי רצון להפתח"
תפילת שחרית של שבת

תפילת שחרית של שבת היא תפילת הבוקר הנהוגה ביהדות בבוקר יום השבת. תפילה זו שונה מתפילת שחרית של יום חול בכך שהיא כוללת פסוקי דזמרא רבים יותר, תוספות שונות וקריאת התורה, ונערכת באופן חגיגי. בקהילות השונות קיימים פיוטים ולחנים הייחודיים לתפילה זו. לאחר תפילה זו באה תפילת מוסף של שבת, והיחס הרגיל אליהם הוא כאל תפילת אחת ארוכה.
זמן התפילה

בדומה לתפילת שחרית של יום חול, תפילה זו נערכת בבוקר יום השבת, קודם לכל פעילות אחרת. בקהילות רבות נהוג לאחר את זמן התפילה בשבת בבוקר בהשוואה לנהוג ביום חול. הסיבה העיקרית לכך היא היותה של שבת יום שבתון ומנוחה, ועל כן ישנים בה יותר מאשר בימות החול. מנהג זה מוזכר כבר במרדכי למסכת שבת: "נהגו העולם שכל ימי השבוע מתעוררין בבוקר לבית הכנסת להתפלל או ללמוד, ובשבת ישנים יותר בשחרית", וכן בהגהות הרמ"א. לעומת זאת, בדברי חז"ל מוזכר שבזמנם נהגו להקדים בשבת להתפלל כותיקין.
מהלך התפילה > תחילת התפילה

תחילת התפילה כוללת את ברכות השחר ופרשת הקורבנות כמו ביום חול, בתוספת פסוקי קורבן מוסף של שבת. יש נוסחי תפילה בהם משמיטים את הבקשות וה'יהי רצון' הנאמרות לאחר הקורבנות מחשש תחנונים, מאחר שהן מעין בקשה פרטית (שאילת צרכיו) האסורה בשבת.
מהלך התפילה > פסוקי דזמרא

בנוסף לפרקי התהילים הקבועים הנאמרים מדי יום בפסוקי דזמרא, נוספים פרקים נוספים. ברוב הנוסחאות הוא להוסיפם לפני ברכת ברוך שאמר (חוץ מספר תהלים, פרק צ"ב-פרק צ"ג, הנאמרים גם בנוסחאות אלה אחרי ברוך באמר), אך בנוסח אשכנז הם נאמרים לאחר 'ברוך שאמר'. בנוסח ספרד נוהגים גם להוסיף את הפיוט "האדרת והאמונה" לפני לברוך שאמר. לאחר שירת הים מוסיפים נשמת כל חי.
נוהגים שלא לומר את מזמור לתודה, לפי שקרבן תודה לא היה קרב בשבת,. בנוסח איטליה נוהגים הפוך, ואומרים מזמור לתודה רק בשבת, ולא בימות החול. הנוהגים לומר "למנצח בנגינות מזמור שיר" בכל יום, אין אומרים אותו בשבת.
מהלך התפילה > קריאת שמע וברכותיה

בברכת "יוצר אור" אין אומרים את פיוט הפתיחה הרגיל בימות חול "המאיר לארץ", אלא פיוט אחר, "הכל יודוך". לאחר מכן אומרים את הפיוט האלפביתי "אל אדון", במקום הפיוט "אל ברוך" הנאמר בימות החול, ולאחריו את הפיוט המיוחד לכבוד שבת, "לאל אשר שבת". לאחריו ממשיכים בסדר התפילה הרגיל בדומה ליום חול. בקצת קהילות נוסח אשכנז, מוסיפים פיוטים בתוך ברכות קריאת שמע בהרבה שבתות מיוחדות, ובנוסח איטליה שלא שמרו על מקומם המקורי של פיוטים אלה, הם נאמרים היום בין קדיש לברכו.
מהלך התפילה > תפילת שבע וחזרת הש"ץ

לאחר קריאת שמע וברכותיה נאמרת תפילת העמידה. תפילה זו בשבת קצרה באופן ניכר מימות החול, היות שרק שלוש הברכות הראשונות והאחרונות של ימות החול נאמרות בה, בעוד 13 הברכות האמצעיות העוסקות בבקשה על צרכיו הגשמיים של האדם וכן בבקשות להחשת הגאולה מושמטות ממנה. ברכות אלו מוחלפות בברכת קדושת היום. בנוסח המקובל כיום, נוסח הברכה לתפילת שחרית של שבת פותח בקטע 'ישמח משה', שנושאו הוא ציווי השבת במעמד מתן תורה, ולאחריו נאמרים פסוקי 'ושמרו בני ישראל את השבת'.לאחר מכן מופיע קטע על השבת כמייחדת את עם ישראל ובקשת הסיום 'רצה נא במנוחתנו' הקבועה בכל התפילות והחותמת ב'מקדש השבת'. בקרב הראשונים עלתה התנגדות לנוסח "ישמח משה" ממספר סיבות, ורש"י החליט לומר במקומו את נוסח אתה בחרתנו כביום טוב. חוקרים מודרניים העלו את ההשערה שבמקורו "ישמח משה" הוא חלק מפיוט קדום שכלל את כל ברכות העמידה.
ישנה חובה להזכיר את שבת בתפילת העמידה, ומתפלל שלא הזכיר את שבת בתפילתו (כלומר, שהתפלל בטעות תפלת יום חול) - צריך לחזור ולהתפלל תפילה זו.
לאחר תפילת העמידה נאמרת חזרת הש"ץ. מנהג האשכנזים לומר קדושה בחזרת הש"ץ בנוסח ארוך יותר מאשר בימות החול, ובארבע פרשיות ושבת הגדול אומרים קרובה באמצע חזרת הש"ץ זה. לאחר סיום חזרת הש"ץ נאמר קדיש תתקבל על ידי שליח הציבור, ולאחריו פרק שיר של יום וקדיש יתום (ברוב קהילות נוסח אשכנז, פרק זה לא נאמר פה, אלא בסיום תפילת מוסף של שבת); בקצת קהילות, אומרים פה גם שיר הייחוד ושיר הכבוד.