stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניצולי השואה
טרמינולוגיה

במשך שנים רבות, המונח ששימש לתיאור היהודים שעברו את השואה היה "ניצולי השואה". כך הם מכונים באופן רשמי על ידי רשויות מדינת ישראל. 
ביטוי זה מבוסס בין השאר על הפסוק ”הֲלוֹא זֶה אוּד מֻצָּל מֵאֵשׁ” (ספר זכריה, פרק ג', פסוק ב').
החל מראשית המאה ה-21 נצפה שימוש גם במונח "שורדי שואה" לצד המונח "ניצולי שואה". מבכרי המינוח הזה מנמקים את העדפתם בכמה סיבות:
האקטיביות המשתמעת מהמונח "לשרוד" לעומת "להינצל" שהשתמעותו פסיבית יותר.
המונח "ניצול" מתאר התמודדות שכבר נגמרה, ואילו "שורד" מתאר את ההתמודדות של אותם אנשים שנים רבות לאחר תום השואה.
אנשים שעברו את מוראות השואה עברו אירועים קשים, ולכן אי אפשר לומר שהם ניצלו ממנה, אלא עברו אותה ושרדו. ניצולים הם אלו שלא עברו את השואה כלל.
עם זאת, יש המתנגדים לשימוש במונח "שורדי שואה", משום שלדבריהם מקורו הוא בתרבות התקינות הפוליטית והוא גורם לזילות המושג בכך שהוא מייצר השוואה בין ניצולי השואה למושגים כמו "שורדות זנות" ואף ליוצאי תוכנית הריאליטי "הישרדות".
שארית הפליטה

במלחמת העולם השנייה נרצחה רוב יהדות אירופה. מתוך מעל 9 מיליוני יהודים שחיו באירופה ערב השואה, נרצחו כ-6 מיליונים. מתוך הנותרים, חלקם הספיקו לעזוב את ארצם וחלק נוסף שרד התופת. אותם נותרים ששרדו נקראו (בעיתונות בת הזמן ובספרות המחקר): "שארית הפליטה". אחרים מהנותרים הסתתרו בזהות בדויה או במקומות מסתור ובבתי משפחות זרות, או ניצלו על ידי חסידי אומות העולם, וחלקם ניצלו באופן מקרי או בזכות יוזמה ואומץ. במחקר ההיסטורי, משמש המונח "שארית הפליטה" לכלל היהודים שנמצאו באירופה וצפון אפריקה ב-4–5 השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
חלק מהניצולים, בעיקר מהולנד, בלגיה, צרפת והונגריה, חזרו לארצותיהם, אולם לרבים אחרים לא היה לאן לחזור ואלה שחזרו - לא תמיד התקבלו בברכה (בפולין למשל, התבצעו מספר פוגרומים ביהודים גם לאחר השואה, עם חזרתם, כגון פוגרום קיילצה). רובם החלו לחפש את יקיריהם במקומות בהם רוכזו היהודים או את ילדיהם שנתנו למסתור ולרוב לא מצאום. רבים היו הפליטים היהודים שנדדו ברחבי אירופה. חלקם הבריחו את הגבולות ממזרח למערב אירופה באמצעות ארגון "הבריחה" או דרך מבריחי גבולות אחרים. בעלות הברית שיכנו את חסרי הבית היהודים במחנות פליטים שכונו "מחנות העקורים" וארגון הג'וינט ניסה לדאוג לצרכיהם כפתרון זמני.
בעייתי במיוחד היה גורלם של הילדים היהודים לאחר המלחמה, רובם שרידים יחידים למשפחותיהם. קמו קיבוצי נוער ובתי ילדים יהודיים במזרח ומרכז אירופה, אך הם נתקלו בקשיים כספיים ובאנטישמיות ורק מקצת הילדים הניצולים נקלטו בהם. ארגונים ציוניים החלו לאתר ולפדות ילדים שהוסתרו אצל נוכרים ובמנזרים.
שאלת גורלם של הניצולים לאחר חשיפת היקף השמדת העם היהודי בשואה, הפכה לאחד הנושאים שעלו למרכז דעת הקהל בעולם, ושולבה בדיון על גורלה המדיני של ארץ ישראל שהתנהל באותו זמן. בתהליך הדרגתי, פורקו מחנות הפליטים עד תחילת שנות ה-50, ו-250 אלף היהודים ששכנו בהם מצאו מקלט במדינות שונות. למעלה ממחצית הפליטים (136 אלף) עלו לישראל (חלקם העפילו וגורשו לקפריסין), 80 אלף נוספים היגרו לארצות הברית בעזרת הנחיית טרומן משנת 1945 וחוק העקורים (1948), והאחרים היגרו לקנדה ולמדינות שונות במרכז ובמערב אירופה ובשאר העולם.
התמודדות נפשית > התמודדות נפשית של הניצולים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: חוסר במקורות.
ניצולי השואה סבלו משנות המלחמה ולאחריה באופנים רבים ושונים, גופנית ונפשית.
היו הבדלים ניכרים בעצמת הפגיעה הטראומטית בקרב ניצולים שונים. לכל אחד ואחת מהם היו סגנונות התמודדות אישיים שונים עם אירועי מלחמת העולם השנייה, בעזרתם או בלעדם התמודדו עם המתרחש, וגם בהמשך חייהם אחריה. השואה לא ביטלה את ההבדלים האישיותיים של הניצולים, וההתמודדות איתה לא הייתה זהה. תהליך החלמתם של הניצולים היה קשה בכל אתר או מדינה שבהם החליטו לגור.
למרבית הניצולים הייתה פגיעה טראומטית חזקה במצבם הגופני והנפשי, שבחלקה נמשכה כל ימי חייהם. היא התבטאה בין היתר בזעזוע נפשי גדול שעברו, בתחושה שהיו ב"פלנטה אחרת" ושאין באפשרותם לשתף אחרים בכך, שלא הצליחו לעבד תהליכי אבלות על יקיריהם שנרצחו מכיוון שהיו עסוקים באותו זמן בהישרדות, וגם בתחושה שהם זכו בחייהם על חשבון אחרים (שאלה אופיינית ששאלו את עצמם: "למה דווקא אני שרדתי ואחרים לא?"). תקופה נוראה זו חרתה בחלק מהניצולים צלקות גופניות, נפשיות, שאופיינו לאחר מכן על ידי חוקרים בשם תסמונת מחנות הריכוז.
למרות זאת, רבים מהניצולים גילו כוחות התמודדות טובים בהמשך חייהם, שיקמו את חייהם, עברו למקום חדש, הקימו משפחה ופיתחו קריירות מצליחות.
חנה קמינר ערכה באמצע שנות ה-80 מחקר בהנחייתו של פרופ' לביא, שבמהלכו בדקה חלומות של שלוש קבוצות נבדקים: הראשונה כללה ניצולי שואה שלמרות החוויה הקשה שחוו נותרו ללא כל צלקת נפשית, השנייה כללה ניצולי שואה שלקו בקשיים תפקודיים בעבודה ובחיי המשפחה, והשלישית - קבוצת ביקורת של ישראלים ללא כל טראומה נפשית. הנבדקים שהו חמישה לילות במעבדה, והחוקרים רשמו את דיווחי החלומות שלהם אחרי יקיצות משנת חלום.
קמינר מצאה שניצולי שואה שהצליחו להתגבר על הטראומה הדחיקו את החלומות: רק 30% מהם זכרו את החלומות שלהם, בעוד שקבוצת הישראלים שלא עברו אירוע טראומטי זכרו 85% מהחלומות והניצולים שחוו קשיי הסתגלות זכרו 60% מהחלומות. ברוב המקרים הקיצו החולמים מהקבוצה הראשונה משנת החלום וטענו שלא חלמו כלל. גם כשחלמו, רוב החלומות היו ללא עלילה וללא אמוציות.
"החלומות שלהם היו מאוד 'ערומים' מבחינת התוכן", אומר פרופ' לביא. "העלינו את ההשערה שההדחקה של החלומות שירתה את ההסתגלות של אותם ניצולי שואה, כדי למנוע את האפשרות שתכנים שקשורים במצבים נוראיים ובלתי אפשריים יצופו. הם הדחיקו את החלומות שלהם, למרות ששנת החלום שלהם הייתה תקינה. הם פשוט לא זכרו את החלומות".
הממצאים האלה העמידו בסתירה את הגישה הטיפולית המקובלת בנפגעי טראומה, שלפיה כדי לשלוט בטראומה יש להציף אותה מחדש אל פני השטח ולדון בה. בעקבות הממצאים פורסם מאמר בכתב העת הרפואי 'ניו אינגלנד ג'ורנל אוף מדיסין', שגרס שאצל חלק מניצולי הטראומה העיסוק החוזר באירוע הטראומטי גורם נזק יותר מתועלת, ושבחלקם יש לטפל דווקא באמצעות הדחקה של האירוע.
בשנת 1979 הוקמה עמותת אלה לטיפול נפשי בניצולי שואה. משנת 1987 בתחום פועלת עמותת "עמך" אשר מסייעת לניצולי שואה ובני משפחותיהם להתמודד עם בעיותיהם הנפשיות והחברתיות.
התמודדות נפשית > הדור השני לשואה

הדור השני לשואה, או הדור השני, הוא השם שבו מכונים בניהם ובנותיהם של ניצולי השואה, שנולדו לאחר השואה. אף שבני הדור השני לשואה לא חוו ישירות את מוראות השואה, הרי השפעת הטראומה שעברו הוריהם ניכרת בהם במידה זו או אחרת, וזוכה להתייחסות בישראל.
הדור השני לשואה העלה מספר שאלות מחקריות ראשוניות בפסיכולוגיה, בין הבולטות שבהן: האם טראומה נפשית שחווה הורה יכולה לעבור לילדיו אף שלא היו נוכחים בעת הטראומה, וכן מה ביטוייה הנפשיים של העברה זו של תחושת הטראומה לדור שני. דפוס תקשורת אותו זיהו הפסיכולוגים כמאפיין תקשורת בין הורים שחוו טראומה לבין ילדיהם כונה בשם "קשר השתיקה". אותו קשר שתיקה הוא ההסכמה שבשתיקה, במשפחות של ניצולי השואה, שלא לשוחח על הטראומה של ההורה ולנתקה מחיי היום-יום במשפחה. הצורך בקשר השתיקה נובע לא רק מהצורך של ההורים לשכוח ולהסתגל לחייהם לאחר הטראומה, אלא אף מאמונתם כי תאורי הזוועות שחוו בתקופת השואה עלולים לפגוע בהתפתחות הנפשית התקינה של הילד.
במחקרים שונים נמצא כי טראומת השואה עשויה לעבור אף לדור השלישי.
הניצולים בישראל > בחברה הישראלית

לפי הרשות לזכויות ניצולי השואה חיו בישראל בערב יום השואה של 2023 149,100 ניצולי שואה, כשגילם הממוצע הוא 85.8. כ-35,500 שורדים חצו את גיל 90, ולמעלה מ-1,100 עברו את גיל 100.
כמחצית או יותר מהלוחמים במלחמת העצמאות בכוחות ההגנה ובצה"ל היו ניצולי השואה, שגויסו תחת השם גח"ל. חלק גדול מהם נהרג בקרבות. ההיסטוריונית חנה יבלונקה מעריכה כי "כמחצית מהכוח הלוחם של ישראל במלחמת העצמאות היו ניצולי השואה", "ובהתאם לכך היה שיעורם בקרב הנופלים".
נכון ל-2022 מתוך שורדי השואה החיים בישראל ומוכרים בידי הרשות לזכויות ניצולי שואה, 63% מהם ממוצא אירופאי, ומתוכם הקבוצה הגדולה ביותר הם ילידי ברית המועצות שמהווים כ-37% מניצולים אירופאים. כ-18% מכלל שורדי השואה בישראל הם יהודי מרוקו ואלג'יריה, כ-12% מהשורדים ילידי אירופה הם ילידי רומניה וכ-5% ילידי פולין.
במחקר שנעשה על ידי ג'ני ברודסקי ופרופ' סרג'ו דלה-פרגולה על ניצולי השואה בישראל, הם העריכו כי בשנת 2003 חיו בישראל 326,900 ניצולי שואה מאירופה, 102,700 ניצולים מאגן הים התיכון, וכן 14,600 ניצולים שנולדו בשנת 1945. בנוסף קיימים בישראל 118,000 ניצולי השואה שעלו מברית המועצות.
על פי חנה יבלונקה, התבצע במדינת ישראל תהליך יוצא דופן, שהפך את ניצולי השואה מקבוצת מהגרים תלושה – לדור המייסדים, ומקבוצה דחויה בציבוריות הישראלית לקבוצה מבוקשת ונצרכת, בעלת תפקיד בעיצוב דמותה התרבותית של מדינת ישראל. ניצולי השואה מכונים בלשונה "הגירה מצולקת", ואולם בשל כישוריהם, השכלתם ומקצועם היוו "גל הגירה שכל קולט מתאווה לשכמותו".
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ניצולי השואה היו קבוצה דחויה ומושתקת בציבוריות הישראלית. אומנם החל משנות החמישים התבצעה חדירה והתבססות מאסיבית של קבוצות הניצולים השונות אל כל תחום אפשרי בחברה הישראלית, הן ברמה הציבורית והן ברמה הפרטית, אולם הם עדיין נחשבו בישראל ליהודים הגלותיים ושפופי הקומה שהלכו אל מותם "כצאן לטבח", למול האתוס של הצבר הלוחם זקוף הקומה, והדגש בזיכרון השואה הושם על זכרם של מורדי הגטאות והלוחמים הפרטיזנים שהלכו בדרך ההתנגדות. גם מרבית הניצולים העדיפו לשתוק ולא לספר על מה שעבר עליהם. הם אצרו את הידע והתחושות בלבם, חלק גדול מהם העדיף שלא לספר על העבר, אם מתוך ניסיון להשתקם ואם כשנוכחו להיווכח שגילוייהם לא עניינו את הרבים, לא בישראל ולא בארצות אחרות, וכי אלה ממילא לא ישנו את מהלך הדברים בחברה.
רק בשנות השישים, בייחוד עם פתיחת משפט אייכמן, החלו הדברים להשתנות. לפי יבלונקה, משפט אייכמן "היה שיאו הדרמטי של תהליך הלגיטימציה שהחברה הישראלית נתנה לכל קבוצות הניצולים ולסיפורם של הניצולים כפרטים" ו"הניצולים הפכו לגשר חי בין הכאן לשם".
ההכרה ביהודים שאינם ממוצא אירופאי כניצולי שואה, על ידי מוסדות רשמיים בארץ ומחוצה לה, קרתה רק בשלבים מאוחרים יותר (בעיקר בשנות השמונים) ובאיטיות רבה דבר שהקשה (ועדיין מקשה) על המחקר והתיעוד של ניצולים אלו.
יישובים ושכונות בישראל הוקמו על ידי ניצולי השואה או למענם. הדוגמה הבולטת ביותר הוא קיבוץ לוחמי הגטאות בגליל המערבי שהוקם על ידי ניצולי שואה. דוגמה נוספת היא קיבוץ נצר סרני שהוקם על ידי ניצולי השואה ממחנה בוכנוואלד. בחלק מהמקרים בא שם היישוב או השכונה לרמז על מקורם של התושבים. דוגמה לכך הם המושב אודים ושכונת גאולים ברמת השרון.
הניצולים בישראל > התמיכה הכלכלית בניצולי השואה > תמיכה מטעם המגזר השלישי

מלבד התמיכה של המדינה בניצולי השואה, בישראל פועלים ארגונים, עמותות ופעילים אשר עובדים בכל ימות השנה במטרה להיטיב ולשפר את איכות חייהם של ניצולי השואה המצויים תחת קשיים.
אותם ארגונים ועמותות מתמקדים במספר מישורים חברתיים: סיוע נפשי ורגשי המצריך עלות כספית, השבת רכוש, סיוע בריאותי וסיוע משפטי.
במישור הנפשי הארגונים מתמקדים במתן מענה למצוקות נפשיות, כמו כן, במישור הבריאותי מעניקים לניצולים תמיכה רפואית תוך סבסוד טיפולים. בנוסף לבריאות הגוף והנפש, ארגונים אלו תומכים בניצולי השואה גם בסיוע בהתמודדות משפטית תוך ייצוג משפטי במידת הצורך ואף דואגים להשבת רכושם שאבד או נבזז במהלך השואה.
קבוצות אלו פועלות במגוון דרכים: התרמות, מחאות, קיום מפגשים חברתיים, אירועי הנצחה וזיכרון ואירועים עבור ניצולי השואה שמטרתם עדכון ושיתוף אודות זכויותיהם.
כמה ארגונים בולטים הם למשל: ארגון לתת המגייס תרומות עבור הניצולים, עמותת ער"ן המפעילה קו מענה לסיוע נפשי/רגשי עבור ניצולי השואה ומשפחותיהם, ארגון יד שרה המעניק לניצולים סיוע רפואי נרחב, ייעוץ וסיוע משפטי.
ראו גם

הנצחת זכר השואה
השפעת השואה על גיבוש הזהות הישראלית
עגונות מלחמת העולם השנייה
הרשות לזכויות ניצולי השואה
לקריאה נוספת > מחקרים > הקליטה בחברה הישראלית

עדה שיין, שלמה בר גיל, וישבתם בטח : ניצולי השואה בהתיישבות העובדת, 1955-1945, ירושלים : הוצאת יד ושם, תש"ע 2010.
נעימה ברזל, עד כלות ומנגד: המפגש בין מנהיגי מרד הגטאות לבין החברה הישראלית, ירושלים: הספרייה הציונית, תשנ"ח.
בלה גוטרמן, חנה יבלונקה, אבנר שלו (עורכים), אנחנו פה - ניצולי השואה במדינת ישראל, ירושלים : הוצאת יד ושם, 2008
עירית עין טל-כהן, הפיצויים מגרמניה והשלכותיהם על תחושות הקורבנות של ניצולי השואה, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ז 2007.
לקריאה נוספת > מחקרים > יצירה שלהם ועליהם

רונית פישר (עורכת), ממרחבי הזיכרון : יצירות בני הדור השני והשלישי של ניצולי השואה, בית לוחמי הגיטאות, 2008.
ליאת שטיר-לבני, שתי פנים במראה – ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי 1945 - 2008, ירושלים: הוצאת מאגנס – אשכולות, 2009.
נעמה שי"ק, בגוף ראשון, סרטי עדות של ניצולי שואה, יד ושם ירושלים, 59, סתיו תשע"א, 2010, עמ' 4–5.
יהודית שן-דר, סגולות של זיכרון, 65 שנות יצירה של ניצולי השואה, יד ושם ירושלים, 57, אביב תש"ע, 2010, עמ' 6–7.
Liat Steir-Livny, Remaking Holocaust Memory: Documentary Cinema by Third-Generation Survivors in Israel, Syracuse: Syracuse University Press, 2019.
לקריאה נוספת > מחקרים > תודעה עצמית ובריאות הנפש

אריה קיזל, נרטיב ניצולי השואה בישראל: תסביך השיח המשוסע, מעגלי נפש: רבעון לפסיכולוגיה, טיפול, טיפוח רגשי וחינוך יצירתי, 6, ספטמבר 2011, עמ' 54–60.
י. דגני, "התקווה לאורך חייהם של ניצולי שואה", בתוך: מחקרים נרטיביים בחקר השואה, 1997.
הלל קליין, "החיפוש אחר זהות ומשמעות בקרב ניצולי השואה", בתוך: העולם אחרי השואה, 1993.
מיכה נוימן, השפעות נפשיות של השואה, בתוך: הנ"ל, אבנר אליצור, שמואל טיאנו, חנן מוניץ (עורכים), פרקים נבחרים בפסיכיאטריה, תל אביב: הוצאת פפירוס, 1995, עמ' 215–220.
עינת דוד, תחושת קוהרנטיות ובריאות בקרב ניצולי שואה, עבודת דוקטור, אוניברסיטת חיפה, 2010.
לקריאה נוספת > מחקרים > חקיקה

אורי ארזי (עורך), זכויות ניצולי השואה בישראל, עמותת "אביב לניצולי השואה", ירושלים : מרכז הארגונים של ניצולי השואה -הוועדה להסברה וקשרי חוץ, 2010.
הערות שוליים

1 2   חנה יבלונקה,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'ניצולי השואה בישראל – סיכומים ראשונים, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  למשל ב"הטבות לניצולי שואה" (תשס"ז 2007)
↑  ארנון הרשקוביץ, סוגיה לשונית ליום השואה: ניצולים או שורדים?
1 2  יניב פוריה,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'לא ניצולי שואה, שורדי שואה, באתר nrg‏, 2 במאי 2011
↑  רוביק רוזנטל,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'חמש דילמות לשוניות ליום השואה, באתר ישראל היום, 2 במאי 2015
↑  יצחק גולדברג, ‏אני ניצול שואה, סבא שלי שורד שואה,  באתר כיפה, 8 באפריל 2021
↑  '"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"' אריאל שנבל,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'‏מילה כנגד מילה: מילון הפי־סי המאותגר־רוחבית השלם, בעיתון מקור ראשון, 23 בפברואר 2021
↑  ראו: שארית הפליטה, באתר יד ושם.
↑  דן אבן,'"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'מחקר: טראומת השואה ממשיכה גם לדור השלישי, באתר הארץ, 15 באפריל 2012
↑  ראו: חנה יבלונקה, ניצולי השואה במלחמת העצמאות, אוניברסיטת בן-גוריון ויד ושם.
↑  יוסי מלמן,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'גם להם מגיע אגף הנצחה, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2007
↑  Jenny Brodsky and Sergio DellaPergola, Health Problems and Socioeconomic Neediness Among Jewish Shoah Survivors in Israel, Myers – JDC – Brookdale Institute and The A. Harman Institute of Contemporary Jewry, The Hebrew University of Jerusalem, April 20th 2005
↑  מבט - סיפורה של יהדות צפון אפריקה בשואה | כאן 11 לשעבר רשות השידור, נבדק ב-2024-05-03
↑  פרופ' יוסף שטרית, הנהגה יהודית בצפון אפריקה בשואה, חלק א, נבדק ב-2024-05-03
↑  חדשות 20 - יהודי צפון אפריקה חושפים את הזיכרונות מתקופת השואה, נבדק ב-2024-05-03
↑  הסיפור השלם - עובדה שכל ישראלי צריך להכיר - שואת יהודי צפון אפריקה, נבדק ב-2024-05-03
↑  ליאת שלזינגר,'"`UNIQ--nowiki-00000020-QINU`"'ניצולים באפלה, באתר nrg‏, 29 בינואר 2011
↑  דליה מזורי,'"`UNIQ--nowiki-00000022-QINU`"'ניצולי השואה ב-2014: 50 אלף חיים מתחת לקו העוני, באתר nrg‏, 23 באפריל 2014
↑  נתונים כלליים - שכר ממוצע, באתר המוסד לביטוח לאומי
↑  ידין ירון, זכויות חדשות לקבלת פיצויים מגרמניה לניצולי שואה, באתר דין – עורכי דין ומידע משפטי בישראל. ‏24 ביולי 2019
1 2 3  זכויות ניצולי שואה/ארגוני סיוע, באתר כל זכות
↑  ביקורת: יהודית תידור באומל,'"`UNIQ--nowiki-00000028-QINU`"'‏המורדים שבתוכנו, קתדרה 94, דצמבר 1999, עמ' 181-177.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562961405171  BNE: XX6321860  BnF: cb11998349t (data)  LCCN: sh85061527  LNB: 000087912  NKC: ph852432  SUDOC: 028076087 
יתומים ניצולי השואה במחנה העולים בעתלית
שלט בשכונת גאולים ברמת השרון
אי המטמון

ערך זה עוסק בספר מאת רוברט לואיס סטיבנסון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

עטיפת אי המטמון בהוצאת כתר, איור: סלמן ון-אבה
 מידע כללי
 מאת:  רוברט לואיס סטיבנסון 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  נורת' דבון, אי המטמון, היספניולה, אמריקה הספרדית 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  לונדון 
 תאריך הוצאה:  14 בנובמבר 1883 
 
אי המטמון (באנגלית: Treasure Island) הוא ספר הרפתקאות נודע שנכתב על ידי הסופר הסקוטי רוברט לואיס סטיבנסון ופורסם לראשונה כספר בשנת 1883. במקור פורסם הסיפור כסיפור בהמשכים במגזין "Young Folks" בשנים 1881–1882 תחת השם "טבח האונייה, או: אי המטמון". בסיפור מתואר ג'ים הוקינס, נער המוצא מפת מטמון ויוצא יחד עם ימאים למציאת המטמון בדרך רצופת סכנות ומכשולים.
סטיבנסון החל לכתוב את אי המטמון בגיל 30. אי המטמון היה הצלחתו הראשונה כסופר.
הספר זכה לגרסאות קולנוע וטלוויזיה רבות.
דמויות ראשיות

ג'ים הוקינס – נער המנהל עם הוריו את הפונדק "האדמירל בינבו", גילה את מפת המטמון והצטרף לנסיעה לגלות את המטמון.
בילי בונס – הפיראט שהחזיק את מפת המטמון, היה קצין ראשון בצוות האוניה של קפטן פלינט.
ג'ון טרלוני – אציל בעל אחוזה, השואף לגלות את המטמון של קפטן פלינט.
ד"ר דייוויד ליווסי – רופא האנייה, שופט שלום ובעברו חייל בצבא הבריטי אשר לחם בקרב פונטנוי.
קפטן אלכסנדר סמולט – קברניט האונייה.
ג'ון סילבר הארוך (מכונה גם: ברביקיו / לונג ג'ון) – אדם ערמומי המשמש טבח האנייה. בעבר היה חלק מצוות האונייה של שודד הים המפורסם קפטן פלינט. סילבר הוא קטוע רגל עד מעל הברך ולכן נאלץ להשתמש בקב. אף על פי כן, רבים מן האיורים לספר מציגים אותו כבעל רגל עץ.
ישראל הנדס – פיראט, היה התותחן בצוות של פלינט, מפקד סירה באנייה.
בן גאן – פיראט שננטש על האי
אברהם גריי – שוליית נגר האונייה (הפיראט היחיד שהצטרף לצוות של סמולט).
תרגומים לעברית

אי המטמון תורגם פעמים רבות לעברית:
תרגום של ישראל פישמן, הוצאת קפת הספר, תרפ"ו 1926.
תרגום של ישראל פישמן, הוצאת יהושע צ'צ'יק, תש"ז 1947.
תרגום של יצחק אברהמי, הוצאת ש. פרידמן, תשי"ט 1959.(עיבוד מקוצר)
תרגום של ישראל פישמן, הוצאת יהושע צ'צ'יק, תשי"ט 1959.(דפוס סטראוטיפי של מהדורת תש"ז).
תרגום של חמדה אלון, הוצאת מ. מזרחי, 1967. (עיבוד מקוצר)
תרגום של ישראל פישמן, הוצאת יהושע צ'צ'יק, 1971.
תרגום של אוריאל אופק, הוצאת כתר ספרים, סדרת ספרי כתרי, 1974.
תרגום של אליעזר כרמי, הוצאת יעד, 1975. (תרגום מלא של אליעזר כרמי)
תרגום נוסף של אליעזר כרמי, הוצאת רביבים, 1980.(עיבוד מקוצר של אליעזר כרמי)
תרגום של אליעזר כרמי, הוצאת שלגי, 1982. (הוצאתו של אורי שלגי נקראה בעבר בכמה שמות, ביניהם: רמדור, יעד, נירם, פנתר ועוד.) (תרגום מלא של אליעזר כרמי)
תרגום של רותי שמעוני, הוצאת זמורה ביתן, תשנ"א 1991.
תרגום של יעל זיידמן ומיכאל חזק, הוצאת ספרית מעריב, תשנ"ה 1994.
תרגום של בינה אופק, הוצאת עופרים, תשס"א 2001.
תרגום חוזר של רותי שמעוני, הוצאת זמורה ביתן, תשס"ג 2002. (מהדורה מעודכנת)
תרגום של עמיחי הדרי, הוצאת קוראים, תשס"ה 2004. (עיבוד מקוצר)
תרגום של אוולין לוי, הוצאת דני ספרים, 2009
תרגום של אסף שור, הוצאת מודן/אוקיינוס, 2020
עיבודים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש להרחיב על העיבודים שנעשו לספר.
אי המטמון זכה לעיבודים רבים לקולנוע ולטלוויזיה. אחד המפורסמים היה של  אולפני דיסני ב-1950 עם בובי דריסקול בתפקיד ג'ים הוקינס. בשנת 1973 שודר סרט ההנפשה "אי המטמון" ברשת NBC המופק בידי Filmation והופץ על ידי אולפני האחים וורנר. בשנת 2002 שודר סרט הנפשה נוסף "אי המטמון" בערוץ ניקלודיאון, כחלק מסדרת הסרטים "DIC Movie Toons".
עיבודים > בישראל

שלוש גרסאות קומיקס של "אי המטמון" הופיעו בעברית: גרסה שאייר עמנואל וודורניק ב"הארץ שלנו" ב-1981, גרסה הומוריסטית ב"דבר לילדים" ב-1983, וגרסה שכתב יורם מרק רייך ואייר יוסי סלם ופורסמה בהוצאת משכל ב-1992.
בשנת 1998 עובד הספר למחזה מאת דקלה כץ, והועלה על ידי "תיאטרון המפתח" כהצגת יחיד בשם "אי המטמון", במשחק ובימוי של אבי זליכה.
בשנת 2008 הועלה המחזמר "אי המטמון" בכיכובם של חן אהרוני, יעקב כהן, מרינה קבישר, עדי הימלבלוי ורודריגו גונזלס.
ב-2015 עלתה ההצגה "אי המטמון" בהשראת הספר בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער בעיבוד של אפרים סידון בבימוי של רענן ניסים פררה ומשה בן שושן ובהשתתפות בן רביד, שרון צור, ניסו כאביה, דויד בילנקה / בן פרי, רוית יעקב כהן, אמיר שורוש, תום חודרוב והילה שלו / עדי רביד.
ראו גם

תיבה של איש מת
הערות שוליים

↑  Hampton Roads, Virginia | Treasure Island: The Untold Story, www.treasureislandtheuntoldstory.com
↑  רוברט לואיס סטיבנסון, "אי המטמון", הוצאת כתר ספרים, סדרת ספרי כתרי, 1974, עמ' 85: "שֵׁרַתִּי תחת פִּקּוּדוּ של הדֻּכַּס מקמברלד, ואף אני עצמי נפצעתי בקרב פונטנוי".
↑  אי המטמון - גרסת הקומיקס של עימנואל וודרוניק, המולטי יקום של אלי אשד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581251405171  BnF: cb12160379z (data)  GND: 4421736-5  LCCN: n2001080045  MusicBrainz work: fe252c44-9740-4eb8-a988-377f37bb44a4  SUDOC: 030125243  VIAF: 174717427   WorldCat (עם VIAF): 174717427 
מפת אי המטמון, כפי שצייר אותה סטיבנסון
עטיפת הספר אי המטמון (2009) בהוצאת דני ספרים. המאיירת היא מריה גיבנר
ישראל קצובר

| --- | --- |

 לידה:  1946 (בן 79 בערך) אוסטריה אוסטריה
 כינוי:  א. פאר (שם עט)
 תאריך עלייה:  1947
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1962
 מעסיק:  המודיע
 בת זוג:  איטה (מייזליש)
 מספר צאצאים:  5
ישראל קצובר (נולד ב-1946) הוא עיתונאי ישראלי. הכותב עבור מגזין עמי, בעבר כתב כפרשן הצבאי והמדיני של עיתון המודיע (בשם העט א. פאר).
ביוגרפיה

קצובר נולד לזוג ניצולי שואה במחנה-עקורים אוסטריה. אחיו הבכור שלמה ברוך נעלם בשואה, ובגיל שנה עלתה משפחתו לישראל. מגיל 3 החל ללמוד ב"חדר" של חסידות סאטמר, אך הוריו שלא היו מרוצים בעקבות מכות שספג מהמלמד, העבירו אותו לבית ספר דתי סמוך לביתו. הוא דילג על כיתה א' והתחיל את לימודיו בכיתה ב'.
בגיל 16 החל לכתוב ב"ידיעות ירושלים", בנושאי דת. בשנות ה-70 היה מראשי המדור להווי ומסורת יהודית בקול ישראל וערך תוכניות דת ומסורת, בהן התוכנית "קבלת שבת" ששודרה מדי יום שישי ו"מצעד הזמירות החסידי". במקביל שימש עיתונאי בעיתון שערים, ביטאונה של תנועת פא"י, שבו כיסה את התחום הצבאי. התפרסם בשנת 1976, כאשר חשף את העובדה כי הטקס לציון הגעתם של מטוסי ה-F-15 הראשונים של חיל האוויר יגרום לחילול שבת של המשתתפים בו. חשיפה זו הובילה להצעת אי-אמון שהוגשה בכנסת ב-14 בדצמבר 1976 על ידי החזית הדתית התורתית (אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל), צעד שגרם לתרגיל המבריק של יצחק רבין והוביל בעקיפין למהפך בבחירות 1977. כשנשאל קצובר על ידי מנחם בגין מה יוכל להעניק לו לכשיבחר לראש ממשלה תחת רבין, ביקש כי יעניק לו את הראיון הראשון שלו כראש ממשלה, וכך היה.[דרוש מקור].
בשנות ה-80 ייסד וערך (יחד עם יצחק נחשוני) את העיתון "ערב שבת", ששינה את שמו בהמשך ל"יום השישי". בשנות ה-90 הצטרף לסגל הכותבים בעיתון "המודיע", והוא משמש כפרשנו הצבאי והמדיני.
בריאיון רדיו אמר קצובר: "”כתב צבאי בעיתון חרדי לא יודע אם הוא נציג צה"ל בציבור הדתי או נציג הציבור הדתי בצה"ל. אני קצין קישור. הרב עובדיה יוסף לדוגמה, היה מעדיף לקבל את התדרוכים ממישהו שיושב על הגדר ולא ממישהו שלובש מדים. עד היום אני מוזמן מדי שבוע כמעט, לאדמו"ר הזה ולאדמו"ר האחר כדי לעדכן אותם בנושאים צבאיים”.
ביוגרפיה > חיים אישיים

היה נשוי לאיטה (מייזליש), ממנה התאלמן ב-23 בספטמבר 2024. הוא אב לחמישה. מתגורר בירושלים.
לקריאה נוספת

נחמן סלצר, אינסיידר (Insider), 2021
הערות שוליים

↑  אמנון לוי,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'החרדים, ירושלים:'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'כתר, 1988, עמ' 250
↑  ריאיון בתוכנית "תעודת עיתונאי" ברדיו תל אביב
↑  ישראל קצובר, "צר לי עליך אחי דוד", עיתון "מרכז העניינים", כ"ז בחשון ה'תשע"ט, עמוד 18
↑  כיצד הכתב הצבאי "א. פאר" הפיל את הממשלה, באתר מקור ראשון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007419536405171  VIAF: 45156674991233581251   WorldCat (עם VIAF): 45156674991233581251 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חסיד אומות העולם

ערך זה עוסק בתואר לאדם שפעל להצלת יהודים בתקופת השואה. אם התכוונתם לגוי שמקיים מצוות שמחובתו, המכונה בהלכה "חסידי אומות העולם", ראו .
לוח בכניסה לשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם
במשפט הישראלי, התואר "חסיד אומות העולם" ניתן למי שאינו יהודי ופעל למען הצלת יהודים במהלך השואה תוך סיכון חייו, ללא קבלת תמורה. התואר ניתן בהתאם לחוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם משנת 1953. עד כה הוענק התואר לכ-28,000 אנשים (ראו טבלה להלן). מקור המונח הוא תיאור הלכתי לאינו יהודי ששומר שבע מצוות של בני נח.
הרעיון בבסיסו של הביטוי הזכאי לכאורה להיקרא "חסיד" במשמעות הנהוגה ביהדות. זאת, על אף העובדה כי הוא נמנה עם "אומות העולם", כלומר אינו יהודי.
בהלכה משמש התואר "חסידי אומות העולם" לגויים מאמינים המקיימים את שבע מצוות בני נח, ללא קשר להצלת יהודים.
ההצלה וסיבותיה

חסידי אומות העולם השתייכו לכל שכבות האוכלוסייה. היו בהם נוצרים מכל הכנסיות והכתות, מוסלמים, בני דתות אחרות ואנשים חילוניים; גברים ונשים מכל הגילאים. הם הגיעו מכל השכבות החברתיות, ובהם משכילים וחסרי השכלה, אנשי ציבור לצד מנהיגים ודמויות ידועות בחברה, עירוניים ואיכרים, מכל קצוות העולם ומכל המקצועות. היו להם מניעים וסיבות שונות שבגללן סיכנו את חייהם למען הצלת יהודים:
יחסי שכנות טובים בינם לבין היהודים טרם המלחמה;
מחאה נגד הנאציזם (ראו גם התנגדות גרמנית לנאציזם);
מניעים הומניטריים של עזרה לאדם בצרה;
שליחות דתית, שמירה על ערכי המוסר והאנושיות.
סיכון החיים היה כפול: הן מצד הגרמנים והן מצד שכניהם בני עמם מהפחד שילשינו עליהם. העונשים להסתרה היו חמורים, ואיימו על חיי המסתירים. במזרח אירופה הרגו הגרמנים לא רק את המסתירים אלא גם את בני משפחותיהם. במערב אירופה העונשים היו חמורים פחות, אולם גם שם התוצאות יכלו להיות טרגיות. אחדים מחסידי אומות העולם במערב אירופה נאסרו, נשלחו למחנות ונספו שם.
אזרחים מקומיים רבים באירופה סיכנו את נפשם למען הצלת יהודים. ישנם מספר סוגים של מעשי הצלה:
הסתרת יהודים בבתי המצילים, בחוות, או במנזרים.
המצאת ניירות מזויפים וזהויות בדויות.
הברחה מעבר לגבול וסיוע לבריחת יהודים.
הצלת ילדים, על ידי משפחות, מנזרים, וארגוני מחתרת שסייעו למצוא בתים לילדים.