stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארי בלפונטה
ראשית חייו

הארי בלפונטה נולד בשנת 1927 ברובע הארלם של ניו יורק. בן להורים ילידי ג'מייקה, מֶלוִין, עקרת בית, והרולד ג'ורג' בלנפאנטי, שף. הוא גוּדל כקתולי. בשנים 1932–1940 בלפונטה התגורר אצל סבתו בג'מייקה. לאחר שחזר לניו יורק למד בבית ספר תיכון. בגיל 17 הפסיק את לימודיו והתגייס לצי ארצות הברית ושירת בו בסוף מלחמת העולם השנייה.
בהמשך שנות ה-40 עבד כעוזר שוער. דייר העניק לו שני כרטיסים להופעה של התיאטרון הכושי האמריקאי (American Negro Theatre). הוא התאהב בצורת אמנות זו והתיידד עם סידני פואטייה. בסוף שנות ה-40 לקח שיעורי משחק בניו סקול בהדרכת ארווין פיסקטור, והופיע בתיאטרון הכושי האמריקאי. בשנת 1954 קיבל את פרס טוני על השתתפותו במופע "John Murray Anderson's Almanac" בברודוויי.
קריירה מוזיקלית

בלפונטה החל את הקריירה המוזיקלית שלו כאשר הופיע במועדונים בניו יורק בסוף שנות ה-40.
הקלטותיו הראשונות יצאו בחברת קפיטול רקורדס שמנהליה רצו להפוך אותו ל"תואם פרנק סינטרה". הניסיון נכשל מסחרית, ובלפונטה שוחרר מהחוזה.
הוא עבר לחברת תקליטי RCA ב-1952. ב-1953 הוציא את הסינגל הראשון שלו שם, "Matilda" (מטילדה) (אנ'), שיר בסגנון קליפסו שהפך להיות אחד משיריו הקבועים בהופעות בהם נהג לשתף את הקהל בשירת הפזמון החוזר. הפריצה הגדולה של בלפונטה  שהביאה את סגנון הקליפסו לתודעה האמריקאית הגיעה ב-1956 עם אלבומו "Calypso" (קליפסו) (אנ'), שכלל את שירו הידוע ביותר, "Day-O (The Banana Boat Song)".
ב-1959 היה לזמר האפרו-אמריקאי הראשון שזכה בפרס אמי ובשנים 1960 ו-1965 זכה גם בשני פרסי גראמי. במהלך שנות ה-60 וה-70 הוציא עוד מספר רב של אלבומים שזכו להצלחה בלתי מבוטלת ובשנת 2000 זכה שוב בפרס גראמי על מפעל חייו.
בלפונטה נודע בחיבתו הרבה לשירים בעברית כגון "ערב של שושנים", "הבה נגילה", "הנה מה טוב" ועוד.
קריירה קולנועית

בלפונטה למד משחק בניו יורק ומימן את לימודי המשחק באמצעות הופעה במועדונים בניו יורק.
בשנים 1953–1957 כיכב במספר סרטים. ב-1957 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "אי בשמש" וגם חיבר את שיר הנושא של הסרט שהפך ללהיט. באותה שנה הפיק סרט קולנוע ראשון.
במהלך הסרט ביטלג'וס של טים ברטון משנת 1988, השפעתו של הארי בלפונטה ניכרת בשימוש בכמה מהלהיטים שלו. במיוחד בולטת סצנה שבה, במהלך ארוחת ערב, דיבוק משתלט על האורחים וכולל את השיר המוכר "Day-O" (או "The Banana Boat Song"). כמו כן, סצנת הסיום של הסרט מתלווה לשיר "Jump in the Line".
בלפונטה הופיע גם במספר רב של תוכניות טלוויזיה ואף הנחה תוכנית אירוח משלו.
החל משנות השישים התמקד בקריירת השירה שלו וחזר להופיע בסרטים במספר תפקידי משנה. בשנת 2006 הופיע בסרט "בובי" – דרמה על רצח קנדי. בשנת 2018 הופיע בסרטו של ספייק לי "שחור על לבן".
בבעלות בלפונטה היו חברת הפקה והוצאה לאור של מוזיקה וסרטים.
פעילות פוליטית, חברתית והומניטרית

דעותיו הפוליטיות של בלפונטה הושפעו מאוד מפול רובסון, דמות אמריקאית שנויה במחלוקת אשר, תמך בברית המועצות בתקופת המלחמה הקרה. בלפונטה לחם נגד גזענות ואפליה, שחש, כמו זמרים ואמנים אפרו-אמריקאים נוספים בזמנו, גם על בשרו, בעיקר במדינות הדרום בארצות הברית. במקביל להצלחתו והתקדמות הקריירה המוזיקלית בשנות ה-50, הצטרף בלפונטה למאבק לשוויון זכויות בארצות הברית בהנהגתו של מרטין לותר קינג. כזמר מצליח, גם עזר רבות לממן את פעילותו הפוליטית של קינג, אשר ככומר, היה בעל אמצעים מוגבלים. בתקופה זו סומן הארי בלפונטה ברשימה השחורה של ג'וזף מקארתי, מוביל המקארתיזם.
ב-1985 עמד בלפונטה מאחורי הפקת השיר "We Are the World" זוכה גראמי בו השתתפו מיטב האמנים של התקופה במטרה לגייס עזרה לרעבים באתיופיה, וב-1987 זכה למעמד של שגריר של רצון טוב של יוניס"ף. בתפקיד זה ובעזרת מעמדו, עזר בלפונטה לגייס תרומות וסיוע לילדים נזקקים באפריקה, בעיקר ברואנדה מוכת הרעב ב-1994, וקידם את המאבק באיידס בדרום אפריקה.
בלפונטה היה ידוע כמבקר חריף של ממשל ג'ורג' וו. בוש וכמתנגד נחרצות למדיניות האמריקאית בעיראק. התבטאותו החריפה ביותר הייתה בכנותו את בוש "הטרוריסט הגדול ביותר בעולם".
משפחתו

בלפונטה היה נשוי שלוש פעמים. ב-1948 התחתן עם מרגריט בירד (Marguerite Byrd), ונולדו להם שתי בנות. בתו השנייה, שארי, היא שחקנית, דוגמנית וזמרת (אנ'). ב-1957 התגרש, ובאותה השנה נישא לג'ולי רובינסון (Julie Robinson), ונולדו להם בת ובן. בלפונטה התגרש אחרי 47 שנות נישואים בשנת 2004, וב-2008 נישא בפעם השלישית לפמלה פרנק (Pamela Frank).
בלפונטה מת בביתו באפר וסט סייד במנהטן ב-25 באפריל 2023 בגיל 96 מאי-ספיקת לב.
פרסים והוקרה

בלפונטה זכה במספר פרסים חשובים במהלך הקריירה שלו. ב-1954 זכה בפרס טוני, ב-1960 זכה בפרס אמי, ובשנים 1960 ו-1965 זכה בפרס גראמי. בשנת 2000 זכה בפרס גראמי למפעל חיים. בשנת 2014 זכה בפרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית, המהווה פרס אוסקר לשם כבוד, ובכך נכנס לרשימת האמנים זוכי אמי, גראמי, אוסקר וטוני אשר אחד מהפרסים בהם זכו הוא לשם כבוד.
בין ההוקרות הנוספות להן זכה, פרס מרכז קנדי בו זכה ב-1989, והמדליה הלאומית לאמנויות בה זכה ב-1994. בשנת 2022 נכנס בלפונטה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
פילמוגרפיה חלקית

כרמן ג'ונס (1954) – בתפקיד ג'ו
אי בשמש (1957) – בתפקיד דייוויד בויאר
השחקן (1992) – הופעת קמע
משהו ללבוש (1994) – הופעת קמע
שחור על לבן (2018) – בתפקיד ג'רום טרנר
ראו גם

התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית
המנון ברזיל

| --- | --- |

 מדינה:  ברזיל ברזיל
 שפה:  פורטוגזית
 מילים:  ז'ואקים אוסוריו דוקי אסטרדה
 לחן:  פרנסיסקו מנואל דה סילבה
 תאריך מעמד רשמי:  1922
 ‏האזנהקובץ:Hino-Nacional-Brasil-instrumental-mec.ogg‏Ⓘ‏
 
ההמנון הלאומי הברזילאי (Hino Nacional Brasileiro בפורטוגזית) הולחן לראשונה על ידי פרנסיסקו מנואל דה סילבה עם קבלת העצמאות מפורטוגל ב-1822, אך לא היה בשימוש עד 1890. ההמנון הראשון היה "המנון העצמאות" (Hino da Independência), שנכתב על ידי פדרו הראשון, מקים האימפריה הברזילאית. כשהוקמה הרפובליקה ב-1889, כתב ז'ואקים אוסוריו דוקי אסטרדה מילים ללחן של דה סילבה, ששונה קלות.
מילות ההמנון

| תרגום לעברית | פורטוגזית |
| --- | --- |
הגדות השלוות של האיפירנגה שמעו  את הזעקה המהדהדת של עם גיבור.  וקרניים מבהיקות של שמש החירות,  זרחו בשמי מולדתנו באותו הזמן.    אם את הדבקות בשוויון זה  אנו יכולים לכבוש בזרועותינו החזקות,  אז בפריחתך, הו חירות,  חזנו האמיץ יקרא תיגר על המוות עצמו!    הו מולדת אהובה,  נערצת,  האח! האח!    ברזיל, חלום עז, קרן בוהקת  של אהבה ותקווה יורדת אל האדמה,  אם בשמייך היפים, המחייכים והבהירים,  זוהרת תמונת הצלב הדרומי.    עצומה בשל טבעך שלך,  הנך ענקית יפה, חזרה ואמיצה,  ועתידך משקף את גדולתך.    פזמון:  ארץ נערצת  בין אלף אחרים  את, ברזיל,  הו מולדת אהובה!    לבני הארץ הזו  הנך אם עדינה,  מולדת אהובה,  ברזיל!    לנצח שוכנת בעריסה מפוארת  בעזרת קול הים ואור השמיים הרחבים  את זורחת, הו ברזיל, זר של אמריקה  מוארת על ידי שמש העולם החדש.    בשדותייך המחייכים והיפים יש יותר פרחים  מאשר בארץ ההדורה ביותר  "ביערותינו יש יותר חיים"  "חיינו" בחיקך "יותר אהבה"    הו מולדת אהובה,  נערצת,  האח! האח!    ברזיל, הסמל לאהבה נצחית הוא  הדגל זרוע הכוכבים שאת מציגה לראווה,  ומה שנאמר בירוק הדפנה שבדגלך:  שלום בעתיד ותהילה בעבר.    אבל אם תרימי את פטיש הצדק החזק,  תראי שבנך אינו נסוג מן הקרב,  וגם לא שאוהבך מפחד מן המוות עצמו.    (פזמון): Ouviram do Ipiranga as margens plácidas  De um povo heróico o brado retumbante.  E o sol da Liberdade em raios fúlgidos,  Brilhou no céu da Pátria nesse instante.    Se o penhor dessa igualdade  Conseguimos conquistar com braço forte,  Em teu seio, ó Liberdade,  Desafia o nosso peito a própria morte!    Ó Pátria amada,  Idolatrada,  Salve! Salve!    Brasil, um sonho intenso, um raio vívido  De amor e de esperança à terra desce,  Se em teu formoso céu, risonho e límpido,  A imagem do Cruzeiro resplandece.    Gigante pela própria natureza,  És belo, és forte, impávido colosso,  E o teu futuro espelha essa grandeza.    Refrão:  Terra adorada  Entre outras mil  És tu, Brasil,  Ó Pátria amada!    Dos filhos deste solo  és mãe gentil,  Pátria amada,  Brasil!    Deitado eternamente em berço esplêndido,  ao som do mar e à luz do céu profundo,  Fulguras, ó Brasil, florão da América,  Iluminado ao sol do Novo Mundo!    Do que a terra mais garrida  Teus risonhos, lindos campos têm mais flores,  "Nossos bosques têm mais vida"  "Nossa vida" no teu seio "mais amores".    Ó Pátria amada,  Idolatrada,  Salve! Salve!    Brasil, de amor eterno seja símbolo  O lábaro que ostentas estrelado,  E diga o verde-louro dessa flâmula  - Paz no futuro e glória no passado.    Mas, se ergues da justiça a clava forte,  Verás que um filho teu não foge à luta,  Nem teme, quem te adora, a própria morte.    (Refrão)
מדיה

| --- | --- |
: מנגינת המנון ברזיל 
: לעזרה בהפעלת הקובץ
ראו גם

דגל ברזיל
סמל ברזיל
הערות שוליים

↑  נהר באזור סאו פאולו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: a1101c4f-86e6-343b-9fbd-380b5e613de4
הנוק גויטום

הנוק גויטום (בתיגרינית: ሄኖከ ጎይትኦም, בשוודית: Henok Goitom; נולד ב-22 בספטמבר 1984 בסולנה שבשוודיה) הוא כדורגלן עבר אריתריאי-שוודי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

גויטום נולד בסולנה שבשוודיה להורים ממוצא אריתריאי. בצעירותו שיחק בקבוצות הנוער של IK אסיניה, אינטר אורהוי ו-IF ואסלונדס.
קריירת מועדונים > אודינזה וההשאלה לסיודד דה מורסיה

בשנת 2003 חתם גויטום באודינזה. ב-19 בפברואר 2005, בהופעתו היחידה בסרייה א', במשחק נגד אינטר, נכנס גויטום כמחליף בדקה ה-83 והבקיע שער מאוחר שהשווה את התוצאה ל-1-1. בעונות 2005/2006 ו-2006/2007 הושאל לסיודד דה מורסיה מהליגה הספרדית השנייה, והבקיע 21 שערים ב-61 הופעות.
קריירת מועדונים > ריאל מורסיה וההשאלה לריאל ואיאדוליד

לקראת עונת 2007/2008 שוחרר גויטום מאודינזה וחתם בריאל מורסיה, ששיחקה בליגת העל הספרדית. אף על פי כן, בעת הצגתו של איטור לופס בתקשורת, אלפונסו גרסיה, נשיאה של אלמריה, הציג מסמכים המוכיחים כי כבר נחתמה עסקה בין אודינזה לאלמריה בנוגע להעברתו של גויטום והודיע כי העניין יגיע לבית משפט. בסופו של דבר, גויטום נשאר בריאל מורסיה. ב-25 באוגוסט 2007 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-64 בניצחון 1–2 על ריאל סרגוסה במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-16 בדצמבר 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, כשהבקיע בדקה ה-56 בניצחון 1–2 על ראסינג סנטנדר במסגרת המחזור ה-16. בסך הכל הבקיע גויטום שני שערים ב-31 הופעות.
בעונת 2008/2009, לאחר ירידתה של ריאל מורסיה לליגה הספרדית השנייה, הושאל גויטום לריאל ואיאדוליד ששיחקה בליגת העל הספרדית. ב-30 באוגוסט 2008 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כששיחק במחצית הראשונה בהפסד 0–1 לאספניול במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-30 בנובמבר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה במדי ריאל ואיאדוליד, כשהבקיע בדקה ה-67 בניצחון 0–3 על מיורקה במסגרת המחזור ה-13. גויטום סיים את העונה כמלך השערים של הקבוצה, עם 10 שערים ב-29 הופעות.
קריירת מועדונים > אלמריה

לקראת עונת 2009/2010 שוחרר גויטום מריאל מורסיה וחתם באלמריה, קבוצה נוספת מליגת העל הספרדית כמחליף מיועד לאלברו נגרדו, שעזב לסביליה. ב-29 באוגוסט 2009 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כששיחק במחצית השנייה בהפסד 1–4 לאתלטיק בילבאו במסגרת המחזור ה-12 בליגה. ב-17 בינואר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה במדי אלמריה, כשהבקיע בדקה ה-61 בתיקו 1-1 נגד טנריף במסגרת המחזור ה-18. שער זה היה השער היחיד של גויטום בעונת 2009/2010. בסך הכל הבקיע גויטום שמונה שערים ב-78 הופעות במועדון.
קריירת מועדונים > א.י.ק סולנה

ב-16 באוגוסט 2012, לאחר שסיים את חוזהו באלמריה, חתם גויטום בא.י.ק סולנה מליגת העל השוודית. ב-2 בספטמבר 2012 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-73 בניצחון 1–2 על הלסינגבורג במסגרת המחזור ה-21 בליגה. ב-28 באוקטובר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, כשהבקיע בדקה ה-60 בתיקו 1-1 נגד סיריאנסקה במסגרת המחזור ה-28. בחודש נובמבר 2015 נודע כי גויטום יעזוב את הקבוצה בתום חוזהו, וב-31 בדצמבר 2015 שוחרר גויטום מהקבוצה, לאחר שהבקיע 39 שערים ב-93 הופעות.
קריירה בינלאומית

בצעירותו שיחק גויטום בנבחרת שוודיה עד גיל 21.
בחודש ספטמבר 2015, כשהוא בן 30, הגיש גויטום בקשה רשמית לפיפ"א על-מנת שתאשר לו לשחק בנבחרת אריתריאה, ובקשתו אושרה. ב-10 באוקטובר 2015 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אריתריאה, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–2 לנבחרת בוטסואנה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. במשחק הגומלין, שנערך 3 ימים לאחר מכן, הבקיע גויטום את שער הבכורה שלו, ההשער היחיד בהפסד 1–3.
הירדן (נורווגיה)

סמל ההירדן
וידקון קוויזלינג סוקר מסדר של אנשי הירדן
הירדן (בנורווגית: Hirden) הוא שמה של מיליציה צבאית למחצה, אשר שימשה כזרוע הצבאית של מפלגת נאשונל סמלינג בנורווגיה בשנות מלחמת העולם השנייה. הארגון נבנה על פי המודל של האס אס בגרמניה הנאצית.
היסטוריה

ב-1933 הקים וידקון קוויזלינג בנורווגיה את המפלגה הפשיסטית נאשונל סמלינג. כבר מימיה הראשונים, התעמתו אנשי המפלגה רבות עם אנשי מפלגות השמאל והקומוניסטים, שנהגו לפוצץ את הכנסים שלהם ולהפריע לנאומים שלהם. לפיכך, החליט קוויזלינג להקים עבור המפלגה מיליציה צבאית למחצה על פי המודל של האס אס בגרמניה. אנשי המיליציה לבשו מדים מיוחדים, ושמרו בכנסי המפלגה. המיליציה שימשה גם כיחידת אבטחה אישית עבור קוויזלינג, ולפיכך קיבלה את השם "הירדן" - בימי הביניים, כונו בנורווגיה שומרי ראשו של המלך בשם "הירד".
ב-9 באפריל 1940 פלשה גרמניה הנאצית לנורווגיה. הפלישה זכתה מלכתחילה לתמיכה מלאה של אנשי נאשונל סמלינג, ובמיוחד של קוויזלינג עצמו שקיווה שהגרמנים ימנו אותו כראש ממשלת נורווגיה. לאכזבתו, בשנתיים הראשונות לכיבוש בחרו הגרמנים להטיל על נורווגיה משטר כיבוש צבאי מלא. אולם למרות זאת, אנשי נאשונל סמלינג קיבלו השפעה רבה על הנעשה בארץ. אנשי ההירדן עבדו בשיתוף פעולה הדוק עם האס אס, וסייעו בלכידתם של אנשי מחתרת נורווגים. ב-1941 הפך השירות בהירדן לחובה עבור כל הגברים חברי המפלגה. הייתה תוכנית להרחיב את השירות גם לנשים, אולם היא לא יושמה.
ב-20 בפברואר 1942 הקימו הגרמנים בנורווגיה ממשלת בובות בראשות קוויזלינג. מיד לאחר מכן החל קוויזלינג במאמצים להפוך את ההירדן לצבא הרשמי של נורווגיה. במסגרת מאמצים אלו הוקמה עבור ההירדן זרוע ימית (הירדמרין) וזרוע אווירית (הירדן פלייקורפוס). לאנשי ההירדן ניתנו סמכויות נרחבות בכל רחבי המדינה, והותר להם לקחת אנשים למעצר ולהפעיל אלימות על פי שיקול דעתם וללא תיאום עם המשטרה הנורווגית. עם זאת, ההתנדבות לשרת בהירדן הייתה דלה יחסית. בשיאו הוא כלל רק 8,500 חיילים. למרות זאת, נורווגים רבים כן בחרו לשרת את השלטון הגרמני בדרכים אחרות. בין אם בהתגייסות ישירה לאס אס או בהתנדבות לשרת כשומרים במחנות, או כלוחמים במסגרת הלגיון הנורווגי.
ראו גם

נורווגיה במלחמת העולם השנייה
הארי בלקמן

הארי אנדרו בלקמן (באנגלית: Harry Andrew Blackmun;‏ 12 בנובמבר 1908 – 4 במרץ 1999) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, הידוע ביותר על כתיבת פסק דין רו נגד וייד, אשר קבע כי יש זכות חוקתית להפלות בארצות הברית.
קורות חייו והשכלה

בלקמן נולד בנאשוויל שבמדינת אילינוי. הוא גדל בסיינט פול שבמינסוטה, שם הייתה לאביו הייתה חנות קטנה. בבית הספר היסודי הוא למד יחד עם וורן ברגר, לימים נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. בתיכון הוא למד בבית הספר לאומנויות מכניות. הוא קיבל מלגה ללמוד באוניברסיטת הרווארד וסיים תואר ראשון במתמטיקה בהצטיינות. משם המשיך בלקמן לבית הספר למשפטים בהרווארד וסיים את לימודיו בשנת 1932 עם תואר ראשון במשפטים.
ראשית הקריירה המשפטית

לאחר לימודיו חזר בלקמן למינסוטה. הוא שימש במשך שמונה-עשר חודשים כעוזר משפטי לשופט בית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים, ג'ון סנבורן. לאחר מכן הוא היה לעורך דין שותף בחברת עורכי דין מובילה במינאפוליס. הוא עבד כעורך דין במשך 16 שנים, ועסק בעיקר בדיני מיסים, דיני נאמנות ומשפט אזרחי. בשנים 1950–1959 הוא שימש כיועץ משפטי למאיו קליניק ברוצ'סטר, מינסוטה. בלקמן אמר על שנות עבודתו במאיו קליניק שאלה היו השנים המאושרות ביותר בחייו המקצועיים.
שופט בית המשפט הפדרלי לערעורים

בשנת 1958 סיפר ג'ון סנבורן לבלקמן שבכוונתו לפרוש מבית המשפט לערעורים, ושהוא מעוניין שבלקמן יהיה מחליפו. סנבורן התנה את החלפתו בהבטחה שבלקמן ימונה תחתיו, ובסיועו של ברגר, שהיה אז שופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה, ההבטחה ניתנה. ב-18 באוגוסט 1959 הכריז הנשיא דווייט אייזנהאואר שבלקמן הוא מועמדו לתפקיד, המינוי אושר פה אחד על ידי חברי הסנאט ב-14 בספטמבר ובלקמן הושבע לתפקיד ב-4 בנובמבר.
פסיקותיו של בלקמן בבית המשפט לערעורים נטו לגישה שמרנית יחסית. במקרים מסוימים הרגיש בלקמן שפסיקות בית המשפט העליון מחייבות אותו לנקוט בגישה כזו. כך למשל, בפסק דין Jones v. Alfred H. Mayer Co. פסק בלקמן נגד עותר שחור שהתלונן על כך שנמנע ממנו לקנות בית בשל אפליה. העותר טען שחוק זכויות האזרח של 1866 (אנ') אוסר על אפליה גזענית מסוג זה. בפסיקתו דחה בלקמן את טענות העותר על בסיס תקדים של בית המשפט העליון שהגביל את כוחו של הממשל הפדרלי למניעה של אפליה רק במקרים שבהם הגוף המפלה הוא מדינה, ולא אדם פרטי או חברה פרטית. עם זאת, בלקמן כתב שטענות העותר הן יציבות תאורטית, לוגית ומוסרית, ושהסיבה לדחייתן היא כפיפות הערכאות הנמוכות להחלטות בית המשפט העליון. כשנידונה החלטתו בבית המשפט העליון כתב בלקמן לפרקליט המדינה של ארצות הברית ארין גריסוולד (אנ'), שהוא מקווה שבית המשפט העליון יהפוך את פסיקתו, וכך היה.
שופט בית המשפט העליון

בשנת 1969 התפטר שופט בית המשפט העליון אייב פורטאס, בעקבות בעיות אתיות ופיננסיות הקשורות בהתנהלותו. הנשיא ריצ'רד ניקסון חיפש מחליף לפורטאס. מועמדו הראשון היה לואיס פאוול, שסירב, ושני מועמדיו הבאים, קלמנט היינסוורת' וג'י. הרולד קרסוול, לא צלחו את הליך המינוי בסנאט. בהשפעת ברגר, שהיה כבר נשיא בית המשפט העליון, הודיע ניקסון באפריל אותה שנה שבלקמן הוא מועמדו. במאי אישר הסנאט את המינוי, ללא מתנגדים.
כמועמד רפובליקני, וכחבר של ברגר, בלקמן נטה תחילה להצביע ביחד עם הנשיא. התקשורת כינתה אותם ה"מינסוטה טווינס" (התאומים ממינסוטה) - רמז לקבוצת הבייסבול מינסוטה טווינס ולערים מינאפוליס וסיינט פול, שמכונות "הערים התאומות". בין השנים 1970–1975 הצביע בלקמן יחד עם ברגר, שנטה לעמדות שמרניות יחסיות, ב-87.5% אחוז מהתיקים שבהם שופטי בית המשפט היו חלוקים מאוד בדעותיהם, בעוד שהוא הצביע יחד עם ויליאם ברנן, הסמן הליברלי של בית המשפט העליון, רק ב-13% מתיקים אלו. עם זאת, בהדרגה נטה בלקמן לצד הליברלי יותר של בית המשפט. בשנים 1975–1980 הוא הצביע יחד עם ברנן ב-54.5% מהתיקים מעוררי המחלוקת ויחד עם ברגר ב-45.5% מתיקים אלו. בחמש השנים הבאות (והאחרונות של ברגר בבית המשפט), הצביע בלקמן יחד עם ברנן ב-70.6% מתיקים אלו ויחד ברגר רק ב-32.4% מהם. במהלך כהונתו של השופט ויליאם רנקוויסט כנשיא, בלקמן נחשב לאחד ממנהיגי הצד הליברלי של בית המשפט.
ייתכן שמגמת ההתקרבות לצד הליברלי של בית המשפט הושפעה מהחלטתו של בלקמן להגן על הזכות של נשים להפלה בפסק דין רו נגד וייד, שהובילה למתקפות כלפיו מימין. כתב על כך ג'וזף קיבילקה: "לפי הדעה המקובלת, הסיבה [לשינוי בעמדותיו של בלקמן] הייתה הדעה שכתב עבור בית המשפט בפסק דין רו נגד וייד והמאבק שניהל בשארית כהונתו להגנה על הזכויות שהוא טבע. מאבק ממושך זה גבה מחיר מבלקמן, אך הוא גם חיזק אותו ונתן לו קול עצמאי... בגלל הבולטות של פסיקתו בנוגע להפלות, רו נגד וייד הפך לסכום של הקריירה השיפוטית שלו - תצלום בזק של מורשתו". עם זאת, לפי קיבליקה, ההתמקדות ברו נגד וייד בלבד מסתירה את התרומות של בלקמן בתחומים אחרים של החוק, בנושאים כגון עונש מוות, יחסי דת ומדינה, חברי מושבעים ותמיכתו בזכויותיהן של המדינות בעניינים פליליים.
שופט בית המשפט העליון > עונש מוות

לאורך רוב שנותיו בבית המשפט העליון תמך בלקמן בזכותם של המחוקקים במדינות להחליט בעצמם לגבי חוקיות עונש המוות. כך, בפסק דין פורמן נגד ג'ורג'יה (אנ') משנת 1972, בלקמן התנגד לדעת הרוב שבאופן מעשי ביטלה את עונש המוות בכל המדינות עד החזרתו בשנת 1976. בלקמן הצטרף לדעות המיעוט שכתבו כל אחד משלושת השפוטים האחרים שהתנגדו להחלטה וכתב בעצמו דעת מיעוט בה ביקש להוסיף "הערות אישיות". בהערותיו כתב בלקמן, "עומק המיאוס, הסלידה, אפילו התיעוב שאני חש כלפי עונש המוות, על כל פניו הכוללים מצוקה פיזית, ופחד... אינו פחות מתחושותיו של אף אדם אחר. מיאוס זה מתחזק על ידי אמונתי שעונש המוות לא משרת אף מטרה באופן הניתן להוכחה". בנוסף, הוא כתב, "אם הייתי מחוקק, הייתי מצביע נגד עונש המוות". עם זאת, הוא כתב שעמדת הרוב לוקחת לעצמה את שיקול הדעת שנתון למחוקקים כנציגים של העם במדינות, ולכן הוא לא יכול להצטרף אליה.
עד שנת 1982 בלקמן לא התנגד לאף דעת רוב שבה החליט בית המשפט לאשר הוצאה להורג. אך החל משנה זו, שבה הוא התנגד בדעת מיעוט לשלוש החלטות כאלה, החל בלקמן לכתוב בנפרד ולהביע דאגה גוברת על האופן שבו מנוהל עונש המוות. לדוגמה, בעתירה Barefoot v. Estelle משנת 1983 ביקר בלקמן את דעת הרוב שאישרה לבתי משפט בטקסס לקבל עדויות של פסיכיאטרים לגבי הסכנה העתידית של נאשמים כבסיס להחלטה לגבי עונש מוות, אף על פי שהאגודה האמריקנית לפסיכיאטריה קבעה שעדויות אלה שגויות בשניים מתוך כל שלושה מקרים.
השינוי בעמדתו של בלקמן הושלם עם הגשת דעתו לגבי העתירה "קלינס נגד קולינס", בשנה האחרונה בה כיהן בלקמן כשופט עליון. הדאגה המרכזית שלו בשנות התשעים הייתה בנוגע לחסמים פרוצדורליים בפני נידונים למוות שמבקשים שטענותיהם לגבי אי החוקתיות של הוצאתם להורג יישמעו בבתי משפט לערעורים ובבית המשפט העליון, כגון דחייה של צווי הביאס קורפוס וצווים לעיון מחדש. במקרה של קלינס נגד קולינס, בלקמן היה השופט היחיד שהתנגד להחלטת הרוב לדחות בקשה לצו עיון מחדש מצד קלינס, שהורשע ברצח. בלקמן ביקר את ההחלטה וכתב שבית המשפט זנח את חובתו החוקתית לפקח על "האדמיניסטרציה של המוות בידי המדינות". הוא הוסיף את ההצהרה, שהפכה למפורסמת ומזוהה עימו, "מיום זה ואילך, לא אשחק עוד עם מנגנון המוות" (From this day forward, I no longer shall tinker with the machinery of death). מסמכים שהתפרסמו מאוחר יותר הראו שטיוטה של ההצהרה הזו נכתבה מראש על ידי אחד מעוזריו המשפטיים של בלקמן ונערכה על ידי בלקמן עצמו עוד לפני שהחליט בלקמן לפרסמה בפסק דין זה. השופט אנטונין סקאליה פרסם דעה שתמכה בעמדת הרוב וביקרה את הדעה של בלקמן. הוא רמז שבלקמן מנסה להכתיב את דעתו האישית לתוך המשפט החוקתי, על אף שהחוקה לא מכתיבה דעות אלה. בנוסף, הוא לגלג על כך שבלקמן בחר את העתירה הזו ככלי להביע את עמדתו, ולא עתירה אחרת שבה הנאשם, הנרי מק'קולם, נידון למוות בגין פשע ברוטלי יותר ואונס. בלקמן התנגד גם לדחיית הבקשה לעיון מחדש בעניינו של מק'קולם. בשנת 2014 זוכה מק'קולם, לאחר שישב 30 שנה בתא הנידונים למוות, בזכות ראיות DNA חדשות.
לאחר פרישתו

בלקמן הכריז על פרישתו מבית המשפט העליון באפריל 1994, והוא פרש באופן פורמלי ב-3 באוגוסט 1994. ביל קלינטון ביקש מהסנאט למנות במקומו את סטיבן ברייר, שהחליף את בלקמן באותו היום.
בשנת 1997 גילם בלקמן את דמותו של שופט בית המשפט העליון ג'וזף סטורי בסרט אמיסטאד של סטיבן ספילברג.
בשנת 1999 נפל בלקמן בביתו וכתוצאה מכך סבל משבר בצוואר הירך. הוא נותח ביום למחרת, אך מעולם לא הצליח להשתקם ונפטר עשרה ימים לאחר מכן בגיל 90. בלקמן נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בשנת 2004 פרסמה ספריית הקונגרס את המסמכים של בלקמן מתקופתו בבית המשפט. מסמכים אלה כוללים מידע רב על תיקים שנידונו בבית המשפט, על יחסיו עם שופטים אחרים ועל תגובותיהם לחלק מהתיקים.
הירואקי היראוקה

הירואקי היראוקה (ביפנית: 平岡拓晃; נולד ב-6 בפברואר 1985) הוא ג'ודוקא עבר יפני אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
קריירה

היראוקה התחרה פעמיים במשחקים האולימפיים בשנים 2008 ו-2012. בלונדון 2012 הוא זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
היראוקה מחזיק בשלוש מדליות מאליפויות העולם, שתי מדליות כסף (2009 ו-2011) ומדליית ארד (2010). במשחקי אסיה הוא זכה במדליית כסף (2010) ובאליפויות אסיה הוא זכה במדליית זהב (2008).
במהלך הקריירה זכה היראוקה במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות זהב מטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים. במרץ 2016 הוא הודיע על פרישה מג'ודו.
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
הנסיך

| --- | --- |

המהדורה הראשונה מ-1532
 Description of the Manner in which Duke Valentino put Vitellozzo Vitelli, Oliverotto da Fermo, Lord Pagolo and the Duke of Gravina to Death 
 מידע כללי
 מאת:  ניקולו מקיאוולי 
 שפת המקור:  איטלקית 
 סוגה:  מסה 
 נושא:  פוליטיקה, מדע המדינה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1532 
 סדרה
 הספר הבא:  דיונים 
 
הנסיך (באיטלקית: Il Principe) הוא מַסָּה פוליטית אשר נכתבה במאה ה-16 על ידי
ניקולו מקיאוולי. הספר נכתב על ידי מקיאוולי בשנת 1513, אך פורסם כחמש שנים לאחר מותו, בשנת 1532. למרות שמסה זו אינה מייצגת את עבודתו של מחברה במשך חייו ("לה מנדראגולה", "דיונים") זוהי יצירתו הזכורה והמפורסמת ביותר. יצירה זו אף הכניסה את המושג "מקיאווליאני" לשימוש נרחב ככינוי שלילי למדי המייצג רוע פוליטי וחסר עכבות. על פי כמה דעות, הספר הוא סאטירה ולא מסה פוליטית[דרוש מקור]. הספר נחשב לספר יסוד במדע המדינה, וליצירת מופת המהווה את אחת היצירות החשובות ביותר בפילוסופיה הפוליטית והמדינית. מקיאוולי אף נחשב לאבי מחקר הפוליטיקה המודרנית.
"הנסיך" הוקדש על ידי מקיאוולי עבור לורנצו השני, דוכס אורבינו לבית מדיצ'י, אביה של קטרינה דה מדיצ'י, אשר שלט בפירנצה משנת 1513, נכדו של לורנצו דה מדיצ'י (לורנצו המפואר). הספר נכתב כמקבץ של עצות מועילות לגבי האופן שבו צריך נסיך (קרי שליט) לנהל את המדינה ואת ענייני המדיניות, וזאת בין היתר תוך ניתוח סוגיות היסטוריות מדורו ומדורות קודמים.