stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פינקי
תקציר העלילה

פטרישה "פינקי" ג'ונסון (ג'ין קריין) חוזרת לביתה בדרום כדי לפגוש את סבתה דייסי (את'ל ווטרס) שגידלה אותה ותמכה בה בלימודי הסיעוד בבוסטון. פינקי היא ממוצא שחור אבל עורה לבן. בבוסטון התנהגה כלבנה והתאהבה ברופא ד"ר תומאס אדמס (ויליאם לונדיגן) שלא ידע על מוצאה.
דייסי היא אישה קשת יום העובדת ככובסת מבוקר עד ערב ומביאה את הכבסים הנקיים לבתים. היא מקבלת בשמחה את פינקי ורוצה שתישאר בקהילת השחורים. פינקי חווה את הגזענות המקומית. כאשר היא מעורבת בסכסוך עם אדם החייב כסף לסבתה השוטרים מתייחסים אליה כלבנה אבל כשמסתבר להם שהיא שחורה הם עוצרים אותה. כאשר היא מטיילת בלילה היא מותקפת על ידי שני לבנים שמגלים שהיא שחורה וברגע האחרון היא מצליחה להימלט. היא מחליטה לארוז ולחזור לבוסטון.
דייסי מנסה לשכנע את פינקי להישאר כדי לטפל במיס אם (אתל ברימור), לבנה עשירה בעלת בית גדול ואחוזה בסמוך. פינקי שונאת את מיס אם ורואה בה גזענית אבל לאחר שדייסי אומרת לה שמיס אם תמכה בה וסעדה אותה כאשר הייתה חולה בדלקת ריאות, היא מסכימה להישאר כמחווה לסבתה.
מיס אם מתייחסת בתחילה לפינקי כמשרתת שחורה אבל פינקי מבהירה לה שהיא כאן כאחות מוסמכת ולא כמשרתת היא משנה את דעתה ובמשך השמן הן מתיידדות. תומאס מגיע למקום ופינקי מגלה לו את מוצאה אך הוא ממשיך לאהוב אותה.
מיס אם עומדת למות וכותבת צוואה בה היא מורשה את הבית והשטח סביבו לפינקי. למיס אם יש קרובה בשם מלבה וולי (אוולין ורדן) שתובעת לבטל את הצוואה וטוענת שפינקי סיממה את מיס אם כדי שתוריש לה את רכושה. פינקי לא מוותרת וניגשת למשפט אף על פי שחברי הקהילה השחורה מבקשים ממנה לוותר כדי לא לעורר בעיות גזעניות בעיירה.
השופט פוסק לטובת פינקי. תומאס מגיע ומציע לפינקי למכור את האחוזה, לנסוע לדנוור, להתחתן ולחיות שם כלבנה. היא מסרבת לו בכאב לב ומודיעה כי תפקידה להישאר במקום ולעזור לבני קהילתה השחורים.
פינקי פותחת במקום מרפאה ובית ספר לאחיות של נערות שחורות.
דמויות

ג'ין קריין בתור פטרישיה "פינקי" ג'ונסון
אתל ברימור בתור מיס אמ
אתל ווטרס בתור דיסי ג'ונסון
ויליאם לונדיגן בתור ד"ר תומאס "טום" אדמס
בזיל רויסדאל בתור השופט ווקר
קני וושינגטון בתור ד"ר קנדי
נינה מיי מקיני בתור רוזליה
גריף בארנט בתור ד"ר ג'ו מקגיל
פרדריק אוניל בתור ג'ייק וולטרס
אוולין ורדן בתור מלבה וולי
ריימונד גרינליף בתור השופט שורהם
חואניטה מור בתור אחות
ארתור האניקאט בתור מפקד המשטרה (ללא קרדיט)
הארי טנברוק בתור איש העיירה (ללא קרדיט)
פרסים

ג'ין קריין הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
את'ל ווטרס הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
אתל ברימור הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר
אליהו איצקוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1932 קישינב, ממלכת רומניה 
 פטירה:  2015 (בגיל 83 בערך) 
 השתייכות:  ישראל ישראל 1952–1953 צרפת צרפת 1953–1958
 תפקידים בשירות
 חיל האוויר הישראלי יחידת הצנחנים הראשונה בצה"ל  חיל הים הישראליחיל הים  חטיבת הרגלים ה-3 בלגיון הזרים הצרפתי 1953-1958
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הודו-סין הראשונה
 
אליהו איצקוביץ' (1932 – 2015) היה יהודי יליד מולדובה. בזמן מלחמת העולם השנייה, היה איצקוביץ' היחיד שנותר ממשפחתו, לאחר ששומר רומני בשם סטונסקו (stănescu) הוציא אותם להורג מול עיניו. איצקוביץ' נדר לנקום בסטונסקו, אך לא הצליח למצוא אותו לאחר המלחמה. לאחר שעלה לישראל התגייס לצה"ל, אך כאשר שמע שסטונסקו התגייס ללגיון הזרים הצרפתי הוא ערק מהצבא והתגייס גם הוא ללגיון הזרים. הוא הצליח למצוא את סטונסקו בווייטנאם (אז הודו-סין הצרפתית) ולנקום את רצח משפחתו. כאשר שב לארץ, הוא נשפט על עריקה ושהה כשלושה חודשים במאסר.
ראשית חייו

אליהו איצקוביץ' נולד למשפחה יהודית בקישינב, (אז בתחומי רומניה, כיום במולדובה), הצעיר מבין ארבעה אחים. משפחתו התבססה בבוקרשט. כאשר משפחתו נשלחה למחנה ריכוז, שומר רומני בשם סטונסקו רצח את משפחתו לנגד עיניו. לסטונצקו הייתה היכרות קודמת עם המשפחה. הוא היה דייר בשכירות שלה, שניצל את הכיבוש הנאצי, כדי לנשל את המשפחה מכל רכושה. איצקוביץ' נדר לנקום בו.
כאשר שוחרר המחנה על ידי הכוחות הסובייטים ב-1944, חזר איצקוביץ' לבית שסטונסקו גזל ממשפחתו. הוא מצא את בנו של סטונסקו, ובמהלך המריבה שהתפתחה, דקר אותו למוות עם סכין קצבים. בית המשפט הרומני גזר עליו חמש שנים במוסד לעבריינים צעירים. לאחר שחרורו ב-1952, קיבל את אישור המשטר הקומוניסטי לעזוב את רומניה ולעלות לישראל, וב-1953 התגייס ליחידת הצנחנים בצה"ל.
בזמן שירותו הצבאי שמע איצקוביץ' כי סטונסקו נמלט לצד הצרפתי של גרמניה והתגייס ללגיון הזרים הצרפתי. הוא הגיש בקשה לעבור לשרת בחיל הים, אשר התקבלה ללא קושי רב לאחר מספר ימים, ואיצקוביץ' עבר לשרת בבסיס חיל הים בחיפה. לאחר מספר חודשים האונייה עליה שירת נשלחה להביא אספקת ציוד מאיטליה. כאשר האונייה עגנה בג'נובה, איצקוביץ' נטש את האונייה, חצה את הגבול לצרפת והתגייס ללגיון הזרים.
שירות בלגיון הזרים הצרפתי

לאחר שהתגייס בצרפת, נשלח איצקוביץ' לאלג'יריה לאימונים, אשר לאחריהם נשלח לווייטנאם, שם החל בחיפושיו אחר סטונסקו. בתחילת 1954, לאחר שגילה כי סטונסקו משרת בחטיבת הרגלים ה-3, ביקש איצקוביץ' העברה. איצקוביץ' השתלב בגדוד, ובהמשך באותה היחידה בה שירת סטונסקו (שהשתמש בשם בדוי והיה בדרגת רב"ט). איצקוביץ' התקרב לסטונסקו, נעשה חברו והמתין בסבלנות לרגע הנכון. במהלך סיור רגלי באזור בקנין, הופרדו איצקוביץ' וסטונסקו משאר היחידה בזמן התקפה של הוייט מין. לאחר שהשניים קמו מהבוץ כדי להצטרף לשאר היחידה, איצקוביץ' התעמת עם סטונסקו, קרא לו בשמו הרומני המקורי והזדהה כ"אחד מהיהודים מקישינב" רגע לפני שהשלים את נקמתו, וירה בסטונסקו בתת-מקלע טומיגאן. איצקוביץ' סחב את גופתו של סטונסקו כאשר הצטרף לשאר היחידה (שהאמינה כי הלה נהרג בהתקפה), וסיים את שירותו בלגיון הזרים ב-1958.
חיים מאוחרים

לאחר סיום שירותו בלגיון הזרים, הגיע איצקוביץ' לשגרירות ישראל בצרפת כדי לשלם את המחיר על העריקה. לאחר שווידא את טענותיו, חזר איצקוביץ' לישראל מרצונו על מנת לעמוד למשפט. במשפטו הצבאי הוא נמצא אשם, אך לאור סיפורו החריג, הוא נידון לעונש המינימלי ושהה שלושה חודשים במאסר.
סרט על סיפורו של אליהו איצקוביץ', בשם "הצגת הקולנוע האחרונה בבוקרשט", יצא ב־2019. במאי הסרט היה לודי בוקן, והמפיק היה אודי ירושלמי. נראה כי סיפורו השפיע על אחת מעלילות המשנה בספרו של יניב איצקוביץ' "ההתחלה של כל הדברים".
איצקוביץ' עצמו נפטר בישראל ב-2015. הוא הניח אחריו שני ילדים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Charles Mercer, Legion of Strangers, Holt, Rinehart,and Winston of Canada, Ltd., 1964, עמ' 283–286
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Bernard Fall, Street Without Joy: The French Debacle in Indochina, Pen and Sword, 2005-10-20, עמ' 286-290, ISBN 978-1-84415-318-3
1 2  ראיון עם יקי איצקוביץ', העולם הבוקר
↑  Zosa Szajkowski, Jews and the Foreign Legion, New York, New York: Ktav Publishing House, 1975, עמ' 23, ISBN 0-87068-270-9.
↑  ⁨ערק מהצבא כדי לנקום דם משפחתו ⁩ | ⁨חרות⁩ | 21 מאי 1959 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  הצגת הקולנוע האחרונה בבוקרשט, באתר קרן הקולנוע הישראלי
↑  "אבא נקם ועשה צדק לא רק למשפחה שלנו, אלא לעשרות אלפי נרצחים", באתר ‏מאקו‏, 28 באפריל 2022
ג'די אוסמן

ג'די אוסמן (בטורקית: Cedi Osman; נולד ב-8 באפריל 1995) הוא כדורסלן טורקי-מקדוני-בוסני המשחק בקבוצת פנאתינאיקוס מליגת העל היוונית בכדורסל וביורוליג
קריירת משחק

אוסמן נולד בעיר אוחריד שברפובליקת מקדוניה, בן לאב טורקי ואם בוסנית. ב-1999 עברה משפחתו לסרייבו והוא החל לשחק כדורסל במועדון בוסנה סרייבו.
קריירת משחק > הליגה הטורקית

ב-2007 עבר לשחק במועדון אנאדולו אפס בטורקיה. את הקריירה המקצועית החל ב-2011 כשהושאל לקבוצת פרטינבל איסטנבול מהליגה הטורקית השנייה. במהלך עונת 2012/2014 עבר לשחק בקבוצה הבוגרת של אנאדולו אפס. הוא שיחק עם הקבוצה בליגה הטורקית וביורוליג. בעונת 2014/2015 רשם ממוצע של 6.7 נקודות ו-3.7 ריבאונדים במשחקי היורוליג וסייע לקבוצה להעפיל עד שלב רבע גמר. כמו כן זכה עם הקבוצה בגביע הטורקי. בעונת 2015/2016 רשם ממוצע של 3.6 נקודות בשלב הבתים המוקדם של היורוליג ובשלב הטופ 16 שיפר את הממוצע ל-10.7 נקודות למשחק.
קריירת משחק > ליגת ה-NBA

אוסמן נבחר במקום ה-31 בדראפט ה-NBA של שנת 2015 על ידי מינסוטה טימברוולבס. הזכויות להחתמתו הועברו בערב הדראפט לקליבלנד קאבלירס. ביולי 2017 סיכם על חוזה בקליבלנד לשלוש עונות תמורת 8.3 מיליון דולר, ועוד 800,000 דולר ששילמה קליבלנד לאנאדולו אפס תמורת שחרורו. בעונתו הראשונה בקליבלנד העפילה הקבוצה לגמר ה-NBA, בפעם הרביעית ברציפות, אולם הובסה על ידי גולדן סטייט ווריורס (0–4). לאורך הפלייאוף שותף ב-14 מתוך 22 משחקי הקבוצה, וקלע 14 נקודות בסך הכול. בעונה העוקבת, לאחר עזיבתו של לברון ג'יימס, הפך אוסמן לשחקן חמישייה קבוע, וקלע 13.0 נקודות בממוצע למשחק.
נבחרת טורקיה

אוסמן חבר בנבחרות הלאומיות של טורקיה משנת 2011. באליפות אירופה עד גיל 16 שהתקיימה ב-2011 קלע 12.3 נקודות בממוצע למשחק. ב-2012 השתתף באליפות אירופה עד גיל 18 וקלע 6.4 נקודות בממוצע למשחק. ב-2013 היה חלק מנבחרת טורקיה שזכתה באליפות אירופה עד גיל 18 שהתקיימה בלטביה, הוא קלע באליפות 5.8 נקודות בממוצע למשחק. באליפות אירופה עד גיל 20 שהתקיימה בכרתים הוביל את הנבחרת לזכייה בטורניר ונבחר ל-MVP של האליפות, הוא רשם בטורניר ממוצע של 13.7 נקודות ו-4.1 ריבאונדים למשחק.
ב-2014 צורף לנבחרת הבוגרת של טורקיה. הוא היה השחקן הצעיר ביותר בסגל הנבחרת שהשתתפה בגביע העולם בכדורסל 2014 שהתקיים בספרד. קלע בטורניר 2.1 נקודות בממוצע למשחק. באליפות אירופה בכדורסל 2015 רשם ממוצעים של 12.7 נקודות ו-5 ריבאונדים למשחק. באליפות אירופה בכדורסל 2017 היה הקלע המצטיין בנבחרת ורשם ממוצע של 16 נקודות, 5 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.
סטטיסטיקות הקריירה > ביורוליג

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2013/2014 | אנאדולו אפס | 13 | 0 | 11.6 | 0.436 | 0.524 | 0.400 | 1.7 | 0.9 | 0.5 | 0.1 | 3.8 |
| 2014/2015 | אנאדולו אפס | 27 | 7 | 19.3 | 0.397 | 0.303 | 0.667 | 3.7 | 1.1 | 0.7 | 0.3 | 6.7 |
| 2015/2016 | אנאדולו אפס | 23 | 12 | 20.0 | 0.441 | 0.380 | 0.763 | 3.1 | 0.7 | 0.9 | 0.1 | 7.9 |
| 2016/2017 | אנאדולו אפס | 35 | 34 | 18.6 | 0.409 | 0.340 | 0.787 | 2.8 | 0.8 | 0.6 | 0.1 | 7.1 |

| קריירה |  | 98 | 53 | 18.2 | 0.416 | 0.356 | 0.710 | 2.9 | 0.9 | 0.7 | 0.1 | 6.7 |
סטטיסטיקות הקריירה > בעונה הסדירה של ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017/2018 | קליבלנד | 61 | 12 | 11.0 | 0.484 | 0.368 | 0.565 | 2.0 | 0.7 | 0.4 | 0.0 | 3.9 |
| 2018/2019 | קליבלנד | 76 | 75 | 32.2 | 0.427 | 0.348 | 0.779 | 4.7 | 2.6 | 0.8 | 0.1 | 13.0 |
| 2019/2020 | קליבלנד | 65 | 65 | 29.4 | 0.437 | 0.383 | 0.670 | 3.6 | 2.4 | 0.8 | 0.2 | 11.0 |
| 2020/2021 | קליבלנד | 59 | 26 | 25.6 | 0.374 | 0.306 | 0.800 | 3.4 | 2.9 | 0.9 | 0.2 | 10.4 |
| 2021/2022 | קליבלנד | 66 | 3 | 22.2 | 0.432 | 0.357 | 0.664 | 2.2 | 2.0 | 0.8 | 0.2 | 10.7 |
| 2022/2023 | קליבלנד | 77 | 2 | 20.1 | 0.451 | 0.372 | 0.694 | 2.3 | 1.5 | 0.5 | 0.1 | 8.7 |
| קריירה |  | 404 | 183 | 23.6 | 0.427 | 0.353 | 0.715 | 3.0 | 2.0 | 0.7 | 0.1 | 9.7 |
סטטיסטיקות הקריירה > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017/2018 | קליבלנד | 14 | 0 | 4.4 | 0.333 | 0.143 | 0.250 | 0.5 | 0.2 | 0.2 | 0.0 | 1.0 |
| 2022/2023 | קליבלנד | 5 | 0 | 18.6 | 0.360 | 0.300 | 0.667 | 3.0 | 1.0 | 0.4 | 0.2 | 6.0 |
| קריירה |  | 19 | 0 | 8.2 | 0.349 | 0.259 | 0.538 | 1.2 | 0.4 | 0.3 | 0.1 | 2.3 |
הערות שוליים

↑  Young phenom Cedi Osman has eyes on NBA, ראיון באתר יו.אס.איי טודיי, 3 בספטמבר 2014
↑  Report: Cavaliers signing Cedi Osman to three-year, $8.3 million contract, ‏Yahoo!, ‏12 ביולי 2017
↑  ג'די אוסמן באתר פיב"א
↑  ג'די אוסמן באתר האליפות
↑  ג'די אוסמן באתר האליפות
↑  ג'די אוסמן באתר האליפות
↑  ג'די אוסמן באתר האליפות
הופמניאדה

| --- | --- |

 בימוי:  Stanislav Sokolov 
 תסריט:  Viktor Slavkin 
 מדבבים:  ולדימיר קושבוי אלכסיי פטרנקו סלאבה פולונין 
 מוזיקה:  סנדור קאלוס 
 מדינה:  רוסיה 
 חברת הפקה:  סויוזמולטפילם 
 הקרנת בכורה:  2016 
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  מעשייה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
"הופמניאדה" (ברוסית: Гофманиа́да) הוא סרט רוסי סטופ מושן באורך מלא בהפקת סויוזמולטפילם, על בסיס שלושה סיפורים של ארנסט תיאודור הופמן — "צאכס הקטן", "קדרת הזהב" ו"איש החול". בסרט, ישנה הקבלה בין העולם הדמיוני של יצירות הופמן לבין עבודתו כעובד ממשלה, מידע אשר נלמד מתוך מכתביו ויומניו. הפקת הסרט נמשכה 17 שנים, משנת 2001 עד 2018.
תחילה האולפנים עבדו על החלק הראשון, סרט קצר באורך 30 דקות, שנקרא "ורוניקה" והושלם בשנת 2010. החלק השני, "הופמן וסודות השען" שהושלם בשנת 2018. בכורת הסרט נערכה ב-11 באוקטובר 2018.
בשנת 2019, הסרט זכה בפרס סרט האנימציה הטוב של השנה בטקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-17.
מדבבים

ולדימיר קושבוי - ארנסט הופמן \ אנסלם
אלכסיי פטרנקו - איש החול \ המשפטן קופליוס
פאבל ליובימצב - פאולמן \ תוכי חשאי
אנה ארטמונובה - סרפנטינה \ ורוניקה \ אולימפיה
סלאבה פולונין - הכומר המזויף
אלכסנדר לנקוב - המכשפה
אלכסנדר שירווינדוט - לינדורסט \ הסלמנדר
הערות שוליים

↑  «Союзмультфильм» снимает кукольный артхаус по Гофману // Телеканал «Культура», 27.07.2015
↑  "Фильмы * Союзмультфильм". new.souzmult.ru. אורכב מ-המקור ב-2015-11-16. נבדק ב-2016-07-18.
↑  "Фильмы * Союзмультфильм". new.souzmult.ru. אורכב מ-המקור ב-2014-10-08. נבדק ב-2016-07-18.
↑  Мировая премьера мультфильма "Гофманиада" состоится 19 июня в Шанхае, РИА Новости
↑  קדימון הסרט
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים רוסיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הכבוד של פריצי

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 בימוי:  ג'ון יוסטון 
 הופק בידי:  ג'ון פורמן 
 תסריט:  ריצ'רד קונדון 
 עריכה:  Kaja Fehr 
 שחקנים ראשיים:  ג'ק ניקולסון 
 מוזיקה:  אלכס נורת' 
 צילום:  אנדז'יי ברטקוביאק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  ABC 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  30 בינואר 1986 
 משך הקרנה:  130 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט דרמה, סרט פשע 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הכנסות באתר מוג'ו:   prizzishonor
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אנג'ליקה יוסטון)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הכבוד של פריצי (באנגלית: Prizzi's Honor) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה בבימויו של ג'ון יוסטון משנת 1985. בסרט משחקים ג'ק ניקולסון, קת'לין טרנר, רוברט לוג'יה ובתו של הבמאי, אנג'ליקה יוסטון.
תסריט הסרט עובד על ידי ריצ'רד קונדון וג'נט רואץ', והוא מבוסס על ספרו של קונדון בעל אותו שם משנת 1982. אלכס נורת' הלחין את פסקול הסרט בהתבסס על יצירותיהם של ג'אקומו פוצ'יני ושל ג'ואקינו רוסיני.
הסרט זכה לביקורות מהללות. על אף שהוא היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר, הסרט זכה רק בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר אשר הוענק לאנג'ליקה יוסטון. נכון ל-2014 במאי הסרט ג'ון יוסטון מחזיק בשיא אוסקר לבמאי המבוגר ביותר שהיה מועמד לפרס.
גבעת הרדאר

| --- | --- |

אנדרטת התצפית בגבעת הרדאר
 מידע כללי
 גובה:  880 מ' 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  הר אדר בהרי ירושלים
 קואורדינטות:  31°49′29″N 35°07′48″E﻿ / ﻿31.8247°N 35.13°E﻿ / 31.8247; 35.13
  (למפת ירושלים מוגדלת) גבעת הרדאר(למפת ירושלים רגילה) גבעת הרדאר(למפת הרי ירושלים רגילה) גבעת הרדאר(למפת הרי ירושלים מוגדלת) גבעת הרדאר
 
טנק סופר שרמן על רקע אנדרטת התצפית
גבעת הרדאר (בערבית: ג'בל א-ראדאר جبل الرادار או ג'בל בטן א-סידה جبل بطن السيدة) היא גבעה בהרי ירושלים, שעל מרגלותיה בנוי היישוב הר אדר המשמר את שמה. גובהה כ-880 מטרים מעל פני הים, והיא מצויה במיקום שממנו אפשר לצפות על ירושלים, יהודה, השפלה וכביש ירושלים תל אביב. הגבעה נודעה בעיקר בשל הקרבות הקשים שהתנהלו בה במלחמת העצמאות ובמלחמת ששת הימים.
היסטוריה

בעבר היה מקובל לומר שהשימוש הצבאי בגבעת הרדאר החל במלחמת העולם השנייה, כאשר שלטונות המנדט הבריטי הקימו על הגבעה מכ"ם (רדאר) במטרה לאתר חדירות של מטוסים גרמניים או איטלקיים. אולם, מתוך מחקרים חדשים מסתבר שהמתקן שהוקם על הגבעה היה תחנת ממסר רדיו-טלפון. בגלל צורת המתקן שהיה דומה לצלחת מכ"ם הוא כונה בטעות "הרדאר".
בעקבות פגיעות חוזרות ונשנות בקווי הטלפון הקרקעיים, עלתה חשיבותו של המתקן בגבעה זו.
הבריטים פירקו את המתקן ונטשו את הגבעה ב־11 במאי 1948, סמוך לסיום המנדט. אחרי שהבריטים פינו את הגבעה, הגבעה נתפסה על ידי כוחות הפלמ"ח אך הירדנים השתלטו עליה. ניסיונות הפלמ"ח וצה"ל לכבוש אותה מידיהם לא צלחו עד למלחמת ששת הימים.
היסטוריה > הקרבות במלחמת השחרור

ב-23 באפריל 1948, במהלך מבצע יבוסי, נכשלה התקפת הפלמ"ח על נבי סמואל. כוח תגבורת שיצא ממעלה החמישה לכוון נבי סמואל נתקל באזור הרדאר במחסומי אבנים ובהתקפת ערבים מקומיים, אליהם הצטרפו גם חיילי הלגיון הערבי ממחנה הרדאר. "גדוד הפורצים" הוכה מכה קשה: 38 מחייליו נהרגו, 15 בגזרת הרדאר, והשאר בנבי סמואל-בית איכסא.
ב־11 במאי, שלושה ימים לפני תום המנדט, הבריטים פירקו את המתקן ונטשו את הגבעה.
ב־13 במאי (ד' אייר, יום לפני הקמת מדינת ישראל), נכבש המוצב על ידי כוחות פלמ"ח. לאחר מכן הוא נמסר לאחריות פלוגה ב של גדוד "בית חורון" מחטיבת עציוני של ההגנה, בפיקודו של מאיר זורע - "זרו" ובצירוף מגינים מקיבוצי הסביבה. הוחל בעבודות ביצורים במוצב ומיקוש בסביבתו, בעיקר בדרך המובילה לבידו.
ב-25 במאי תקפו כוחות ירדניים את המוצב מכיוון בידו, בתותחים ומרגמות והתקדמו לכיוון המוצב - ההתקפה נהדפה. למחרת, עם שחר תקפו הירדנים שוב את המוצב בכוח עדיף של משוריינים וכוחות חי"ר ובסיוע ארטילרי והצליחו לכבוש אותו מידי כוחות ההגנה. מפקד המוצב, סגן עמיאל רוז'נסקי, ומספר לוחמים נהרגו בקרב. באותו הערב נעשה ניסיון לכבוש את הגבעה בחזרה מהכוחות הירדנים על ידי כוחות פלמ"ח-הראל (שבין מפקדיו היה אורי בן-ארי) אלא שניסיון זה לא צלח.
ב־1 ביוני נעשה ניסיון נוסף לכיבוש המוצב, על ידי כוחות הראל בסיוע פלוגה מגבעתי, אך גם הוא נכשל. במהלך הקרבות נשארו מספר חללים בשטח וגופותיהם הובאו לקבורה לאחר זמן רב. חלק נטמנו בקבר אחים בהר הרצל בחורף תש"י, וחלק נותרו בשטח הירדני.
לירדנים היה אינטרס חשוב להחזיק בגבעה שכן היא שלטה על כביש ירושלים-תל אביב, ויצרה שליטה ירדנית רציפה עד לטרון. גבעת הרדאר אף שלטה על הדרך המובילה בין רמאללה לבין לטרון ובכך אפשרה את המשך התספוקת לכוחות הירדנים שבמובלעת לטרון וסיפקה לה נשק ומזון שאפשרו את עמידותה בפני התקפות. עם סיום מלחמת העצמאות בהסכמי רודוס נותרה הגבעה בשליטת הירדנים עד למלחמת ששת הימים. הגבעה הייתה למתחם המבוצר ביותר של הצבא הירדני בגדה המערבית.
את הקרבות על הרדאר חקר ותיעד יאיר מדוצקי, שאחיו ינקלה מדוצקי נפל בניסיונות הכיבוש.
היסטוריה > מלחמת ששת הימים

במלחמת ששת הימים הוטל על חטיבת הראל (חטיבה 10) הממוכנת בפיקודו של אורי בן ארי, לפרוץ אל גב ההר ולהגיע לתל אל־פול (פסגת זאב) דרך הרכסים הצפוניים, כדי למנוע השתלטות ירדנית על מובלעת הר הצופים.
מתחם ההגנה הירדני ברדאר כלל שלושה מוצבים: רדאר 1, הסמוך לגבול; רדאר 2, הגדול מבין שלושת המוצבים, שהיה מעט מרוחק יותר ועל גבעה גבוהה יותר; ורדאר 3, המרוחק ביותר. את שלושת המוצבים החזיקה פלוגה של צבא ירדן.
החטיבה החלה את התקפתה ב־5 ביוני 1967 בשעה 17:15. אחד מצירי תנועת החטיבה היה הרדאר – נבי סמואל. שלושת המוצבים הירדנים באזור הרדאר נפלו תוך מספר שעות, במאבק עיקש בשדות המוקשים, אך עם התנגדות ירדנית מועטה.
את ההתקפה על המוצב המרכזי מבין השלושה ניהלו שישה טנקי אי-אם-אקס בני עשר, שנקנו אחרי מבצע סיני. לאחד התקלקל המנוע עוד בדרך. השני פרס זחל בדרך. שלישי עלה על מוקש שפגע בזחל אך עצר את הטנק. רביעי נפל לתוך תעלה על צידו. חמישי נפגע מאש הירדנים, הושבת ונדלק, אך הצוות הצליח לכבותו. האחרון הגיע למוצב ממנו ברחו החיילים הירדנים, אך מנוע הבנזין שהתחמם החל להעלות אדים. יחידת טנקים ירדנית עם טנקי M48 פטון חדישים שזה עתה התקבלו, הגיעה לתגבור, אך משראתה את מצב הישראלים, הסתובבה, כנראה על מנת להצטרף לכוחות בירושלים. התותחן בטנק הפגוע, הלום קרב, יצא והחל לירות במקלע כבד 0.5. אחד הטנקים הירדנים התפוצץ בכדור אש, ושאר הישראלים הצטרפו וירו במקלעים ובנשק קל. כל הטנקים הירדנים הושמדו עד אחד, תוך דקות. התברר שהם נשאו אתם מאחור חביות דלק נוסף, ומכיוון שגם מנועיהם פעלו על בנזין, כדורים נותבים הציתו אותן. לאחר ההבקעה, הצטרפו ללחימה גם חיילים מגדוד 163 של חטיבת ירושלים (חטיבה 16), שנכחו בסביבה כבר בתקופת הכוננות שלפני המלחמה, בפיקוד סא"ל מיכאל פייקס, פלוגה של הגדוד הסתערה על מוצב רדאר 3 והשתלטה עליו במהרה. בקרב נפל חייל אחד.
בחודשיים שלאחר הכיבוש נמצאו באתר על ידי אנשי הרבנות הצבאית גופות לוחמי פלמ"ח הראל אשר נשארו בשטח בבורות באתר מאז הקרבות בתש"ח והובאו לקבורה בהר הרצל ב-28 במרץ 1968.
האנדרטה

כיבוש הגבעה היווה סגירת מעגל סמלית. אורי בן ארי שלחם על הגבעה כמ"פ בתש"ח ולא הצליח לכבוש אותה - חזר וכבש אותה במלחמת ששת הימים כמח"ט הראל (שאמנם הייתה חטיבת מילואים אשר איננה קשורה לחטיבת פלמ"ח הראל שפורקה). מיד בתום קרבות מלחמת ששת הימים הקימו אנשי הגדוד הכובש, גדוד 104 בחטיבת הראל בשולי אתר הלחימה אנדרטה צנועה לזכר חבריהם, והציבו לוח עליו נחקקו שמות חללי הגדוד בכל המלחמה.
בשל מעמדה החשוב של הגבעה ותדמיתה המיוחדת היה ברור שיש להקים אנדרטה גדולה ומכובדת יותר, והיוזמה קודמה הן על ידי הלוחמים שלחמו בגבעה ובפרט אורי בן ארי, והן על ידי אנשי הקיבוצים השכנים, שלמה בן חיים ממעלה החמישה ויצחק בן אברהם מקריית ענבים.
האנדרטה נחנכה ב-4 ביוני 1975 לאחר שהמוצב נהרס. האתר כולל אנדרטה לזכר הנופלים של חטיבת הראל לדורותיה בכל הגזרות, ותצוגת טנקים ומשוריינים. את האנדרטה, מגדל תצפית מבטון חשוף שגובהו כשישה עשר מטרים, תכננו יחד האדריכלים אריה שרון ובנו אלדר שרון וג'ורג' פרל, והיא מעוצבת כשתי צלחות רדאר המונחות זו על גבי זו וניצבות על שתי רגלים הנראות כשער הפונה אל ירושלים.
על קיר שנשאר מהמוצב, על יד האנדרטה, הוצמדה לוחית ובה שמות עשרות הלוחמים שנפלו בקרבות גבעת הרדאר: שלושים לוחמי חטיבת פלמ"ח הראל בתש"ח, עשרת לוחמי גדוד בית חורון של חטיבת עציוני, שני חברי קריית יערים בתש"ח, וחמישה לוחמי חטיבת השריון הראל בששת הימים בקרבות בגבעת הרדאר והסביבה. הזהות החזקה עם חטיבת הראל הובילה לקביעת לוחות הנושאים את שמות מפקדיה בתש"ח, יצחק רבין ויוסף טבנקין, ועליהם הוסף בשנת 2010,אחרי פטירתו, שמו של אורי בן־ארי.
עד להקמת היישוב הר אדר, הקרוי על שם הגבעה, הייתה האנדרטה מבודדת בסמוך לכפרים הפלסטינים הסמוכים בידו וקטנה, ובמקום התבצעו מעשי חבלה והשחתה רבים[דרוש מקור]. כיום גבעת הרדאר מצויה במרכזו של היישוב הר אדר. אל ראש האנדרטה עולים במדרגות לולייניות הבנויות בתוך רגלי הבטון וממנו ניתן לצפות בנוף פנורמי של הרי ירושלים והר חברון במזרח, השפלה ומישור החוף במערב. באתר מצויים גם שרידים מן המוצב הירדני – חרכי הירי, קטעי חומה ותעלות קשר.
המקאמה של חטיבת הראל

לכבוד טקס חנוכת האנדרטה בשנת 1975 כתב המשורר והפזמונאי חיים חפר – איש פלמ"ח בעצמו - מקאמה לכבודם של הלוחמים. במקאמה יצר חיים חפר קישור ישיר בין גלגולי עם ישראל בארץ ישראל מימי שחר ההיסטוריה ועד ימינו, ומציג את לוחמי תש"ח כהמשך ישיר לאותה היסטוריה.

המקאמה מתחילה בהזדהות המחבר עם האבות, עוברת במשה רבנו ובמלכים הראשונים שמימשו את חזון האבות התנכ"י, ומסיימת בדור תש"ח ובחיילים (בהם עולים חדשים) שמסרו את נפשם על הארץ:
"כאן על ההר הזה אני עומד

ואני יצחק ואני אברהם

ועיניי צופות אל בקעת הנהר

ושבות אל שפלת הים." [...]
"כאן על ההר הזה אני עומד

ואני דוד ויהונתן ודם חללים

ועיני תועות בין כרמי השומרון

וחוזרות לחפש את הר המוריה בין המגדלים."[...]
"ואני משפיל את עיניי

והולך לקריית ענבים אל עמק המתים

ורואה את הרבים כל כך שנפלו בצבא המעטים."[...]
"ושם אחד יעקב לוי בן חמש-עשרה, תחת אבן נח

ולידו אחדים שעלו ארצה בתש"ח ונפלו בתש"ח.

ירושלים – "הראל" סביב לך - אומרים [...]

רעיי אשר נותרו על ההר."
ראו גם

גן חטיבת פלמ"ח הראל
הלוויית 323 חללי מלחמת העצמאות בירושלים
הערות שוליים

↑  פרופ' אלון קדיש וד"ר משה ארנוולד, קרבות יבוסי, ירושלים 2008, עמ' 52-56
1 2 3 4  ישראל רוזנסון ויוסי שפנייר, אנדרטת הראל בגבעת הרדאר 'שוב נשוב אליו': על קורותיה וסמליותה של גבעת הרדאר, באתר קתדרה 128, ‏תשרי תשע"ה
↑  הקרב בגבעת הרדאר, מורשת קרב הכשרת קצונה, 1986
↑   משה גלעד, בשירים, בסיפורים ובמערבלי בטון: הפלמ"ח חוגג 80 כשהמיתוס סביבו חזק כתמיד, באתר הארץ, 15 במאי 2021
הגבר הנקבי

| --- | --- |

כריכת המהדורה הראשונה
 מידע כללי
 מאת:  ג'ואנה ראס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני ספרות ספקולטיבית פמיניזם
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  בנטם
 תאריך הוצאה:  1975
הגבר הנקבי (באנגלית: The Female Man) הוא ספר מדע בדיוני פמיניסטי של הסופרת ג'ואנה ראס. ראס הייתה פמיניסטית רדיקלית מושבעת שאתגרה תפישות סקסיסטיות בשנות ה-70 בספריה, סיפוריה הקצרים, ומסות שכתבה. הגבר הנקבי הוא המוכר ביותר מבין כתביה, ונחשב לחלק מהקאנון של תולדות התנועה הפמיניסטית בארצות הברית. הספר נכתב ב-1970, בזמן שראס התחילה להזדהות כלסבית, ופורסם לראשונה ב-1975.
הספר הגבר הנקבי עוקב אחר חייהן של ארבע נשים זהות גנטית, ושבאופן מובהק מייצגות את הכותבת, ראס. כל אחת מהנשים חיה ביקום מקביל בסביבות שונות, ובזמנים שונים.
הרקע לעלילה

הספר כולל מספר עולמות בדיוניים:
עולמה של ג'ואנה: ג'ואנה חיה בעולם שדומה מאוד לעולם שלנו בשנות ה-70.
עולמה של ג'נין: ג'נין חיה בעולם בו השפל הכלכלי הגדול מעולם לא הסתיים. מלחמת העולם השנייה לא קרתה, מכיוון שהיטלר נרצח ב-1936, וצ'אנג קיי שק שולט בהונג קונג, בעוד אימפריאליזם יפני עדיין שולט בסין.
עולמה של ג'נט: ידוע בשם Whileaway; חברה אוטופית בעתיד הרחוק, בה כל הגברים מתו בעקבות מגפה לפני כמעט אלף שנה. הנשים בעולם זה מתרבות דרך פרתנוגנזה, וחיות במערכות יחסים לסביות ומגדלות ביחד את ילדותיהן. למרות הקדמה הטכנולוגית שקיימת בעולמה של ג'נט, החברה היא בעיקר חקלאית. סיפורה זוכה פרס הנבולה של ראס, When It Changed‏ (1972), גם מתקיים בעולם זה, אולם בתקופה מוקדמת יותר.
עולמה של ג'ייאל: ג'ייאל חיה בעולם דיסטופי, בו גברים ונשים מנהלים "מלחמת מינים" באופן ליטרלי. גברים ונשים חיים שם בחברות נפרדות מזה ארבעים שנה, אך במקביל למלחמה הם גם מנהלים יחסי מסחר. הנשים מספקות לגברים ילדים בעבור משאבים הכרחיים. הגברים, כדי לספק את מאווייהם המיניים, מבצעים ניתוחים בילדים ונערים כדי לגרום להם להדמות לנשים. ג'ייאל היא הטרוסקסואלית, ומקיימת בביתה יחסי מין עם דייבי, צעיר שעבר כריתת אונה.