stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רב אדא בר אהבה
מתורתו > בהלכה

רב אדא בר אהבה דן בחיובים המשפטיים ההדדיים שבין הבעל לאשתו. כידוע, מעשי ידיה של האישה ניתנים לבעלה תמורת חיוב המזונות שלו כלפיה, ואילו במוֹתר מעשי ידיה של האישה (שווי מעשה ידיה הגדול ממה שהיא מחויבת לעבוד, חמישה סלעים) נחלקו האמוראים: הגישה הידועה והמקובלת היא שחיוב המזונות הוא חלף מעשי ידיה, ותחת מותר מעשי ידיה חייב הבעל לתת לה מעט דמי כיס - מעה כסף בכל שבוע לצרכים קטנים, וכן היא דעת רב ושמואל. אך דעתו של רב אדא בר אהבה שונה, ולפיה חיוב המזונות כלפי האישה בא תמורת מותר מעשי ידיה, ואילו מעת הכסף שנותן לצרכיה היא תחת מעשי ידיה. בתלמוד הוסבר כי הם חולקים בסברא: לפי רב ושמואל מסתבר כי חז"ל תיקנו את חיוב המזונות שמצוי וקיים תמיד תמורת מעשי ידיה המצוי יותר (מאשר מותר מעשי ידיה שלא קיים תמיד), ואילו מעת הכסף שהיא חיוב חד פעמי נתקנה תמורת מותר מעשי ידיה שמצוי פחות, ואילו לפי רב אדא בר אהבה מסתבר שחז"ל תיקנו את מעת הכסף שהיא סכום קצוב תמורת מעשי ידיה שגם הוא סכום קצוב, חמישה סלעים. בין שיטת רב ושמואל לשיטת רב אדא יש נפקותא הלכתית: במקרה שהבעל מעניק לאשה אוכל לצרכיה אך אינו מעניק לה מעה כסף כדמי כיס, הרי שלפי רב ושמואל שחיוב המזונות הוא תחת מעשי ידיה, אזי יהיו מעשי ידיה שייכים גם הלאה לבעל ורק מותר מעשי ידיה שתחת מעת הכסף לא יהיה של הבעל, אך לפי רב אדא בר אהבה ההפך הוא הנכון, ובמקרה כזה רק מותר מעשי ידיה יהיה שייך לבעלה, אך לא מעשי ידיה.
רב אדא סבר שמותר לתלמיד חכם לצאת ללמוד אצל רבו שתיים או שלוש שנים שלא ברשות אשתו. על כך אמר רבא כי החכמים סומכים על רב אדא בר אהבה ומסכנים בכך את נפשותיהם, בצטטו את מקרהו של רב רחומי, אחד מתלמידיו, שנפטר בעקבות דמעה שהזילה אשתו בעקבות היעדרותו מביתו.
מתורתו > אגדות

אמר רב אדא בר אהבה: אדם שיש בידו עבירה ומתוודה ואינו חוזר בה, למה הוא דומה? לאדם שתופס שרץ בידו, שאפילו טובל בכל מימות שבעולם לא עלתה לו טבילה. זרקו מידו, כיון שטבל בארבעים סאה - מיד עלתה לו טבילה, שנאמר: ”וּמוֹדֶה וְעֹזֵב יְרֻחָם”, ואומר: ”נִשָּׂא לְבָבֵנוּ אֶל כַּפָּיִם אֶל אֵל בַּשָּׁמָיִם”.
פטירתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
במדרש רבה מופיע ”יום שמת רב אדא בר אהבה נולד רבי אבון, וקראו עליו: וזרח השמש ובא השמש" המדרש בא לבטא את גדולתו של רב אדא, שהעולם לא נשאר בלי מי שמילא את חסרונו.
אנטוניה, נסיכת לוקסמבורג

אנטוניה, נסיכת לוקסמבורג (7 באוקטובר 1899 – 31 ביולי 1954), הייתה בתו של גיום הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ואשתו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה.
ביוגרפיה

אנטוניה נולדה ב-7 באוקטובר 1899 בארמון הוהנבורג בבוואריה, לגיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג ולמריה אנה, נסיכת פורטוגל, בתם של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג. בשנת 1905 מת סבה אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, ואביה עלה במקומו לשלטון כגיום הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
ב-26 באוגוסט 1918 התארסה אנטוניה עם רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, בנו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה, אולם האירוסין בוטלו עקב הנסיבות שנוצרו עם כניעת גרמניה והתפטרות אחותה מארי אדלייד, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג. לבסוף התחתנו השניים ב-7 באפריל 1921, ונולדו להם בן אחד ו-5 בנות. בתקופת השלטון הנאצי עברו בני המשפחה לאיטליה, ולאחר מכן בשנת 1940 עברו להונגריה. לאחר כיבוש הונגריה בשנת 1944, כלאו הנאצים את בני המשפחה בזקסנהאוזן ובאפריל 1945 הם הועברו לדכאו, זמן קצר לפני שחרור המחנה. אנטוניה אשר המאסר השפיע קשות על בריאותה, נדרה לא לחזור לגרמניה, ואכן היא התגוררה בשווייץ שם מתה ב-31 ביולי 1954.
משפחתה

ב-7 באפריל 1921 התחתנה אנטוניה עם רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, בנו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
היינריך, נסיך בוואריה (1922–1958)
אירמינגארד, נסיכת בוואריה (1923–2010)
אטיטה מריה גבריאלה אנה, נסיכת בוואריה (1924–2013)
הילדה הילדגארד מריה, נסיכת בוואריה (1926–2002)
גבריאלה אדלגונדה מריה, נסיכת בוואריה (נולדה ב-1927)
סופיה מריה תרזה, נסיכת בוואריה (נולדה ב-1935)
רבי יוסי בן דורמסקית

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  הדור השלישי של תקופת התנאים
 רבותיו:  רבי אליעזר בן הורקנוס
 בני דורו:  רבי יהודה
 
רבי יוסי בן דורמסקית, רבי יוסי בן דורמסקה או רבי יוסי איש דורמסקית היה תנא בדור השלישי לחכמי המשנה, תלמידו של רבי אליעזר בן הורקנוס ובר פלוגתא של רבי יהודה. המאמרים המיוחסים לרבי יוסי בתלמוד, עוסקים באגדה בלבד, והמאמר היחיד ההלכתי, העוסק בשאלה האם איסור ערלה חל גם בחו"ל, מובא על ידו, בשם רבי אליעזר הגדול, רבו.
דורמסקית

הפרשנים והחוקרים נתנו דעתם על השם "דורמסקית". יש המפרשים (ספר יוחסין השלם), כי מדובר בשם מקום מוצאו של רבי יוסי, שהעיד על עצמו שהוא מדמשק ומשמעות דורמסקית = דמשק. לפי הסבר זה מתקבל השם "יוסי איש דורמסקית". לדעת אחרים (סדר הדורות), דורמסקית אינו שם מקום, אלא שמו של אביו של רבי יוסי. דעה נוספת היא דעת ר' בנימין זאב (וילהלם) בכר, כי דורמסקית היה שמה של אימו של רבי יוסי, וזו הייתה גיורת מדמשק.
מחלוקותיו עם רבי יהודה

רבי יוסי שהיה מן הדור השלישי, היה כבר זקן כאשר התפלמס עם רבי יהודה שהיה בן הדור הרביעי. פער הגילאים ביניהם השפיע על סגנון דבריו של רבי יוסי, שפונה לרבי יהודה בתקיפות.[דרוש מקור]
פולמוס מעניין התנהל ביניהם במשמעותם של כמה מילים קשות במקרא, שרבי יהודה פירש אותם בדרך הרמז והנוטריקון, ואילו רבי יוסי הציע פירוש פשטני:
רַבִּי יְהוּדָה אוֹמֵר:
הֲרֵי הוּא אוֹמֵר:
"בַּמִּדְבָּר, בָּעֲרָבָה, מוֹל סוּף, בֵּין פָּארָן וּבֵין תֹּפֶל, וְלָבָן וַחֲצֵרֹת וְדִי זָהָב."
אֵלּוּ עֲשָׂרָה נִסְיוֹנוֹת שֶׁנִּסּוּ אֲבוֹתֵינוּ לַמָּקוֹם בַּמִּדְבָּר:
שְׁנַיִם בַּיָּם, שְׁנַיִם בַּמַּיִם, שְׁנַיִם בַּמָּן, שְׁנַיִם בַּשְּׂלָו,
אֶחָד בְּמַעֲשֵׂה הָעֵגֶל, וְאֶחָד בְּמִדְבַּר פָּארָן בַּמְּרַגְּלִים.
אָמַר לוֹ רַבִּי יוֹסֵה בֶן דֻּרְמַסְקִית:
לְרַבִּי יְהוּדָה: "בֵּרַבִּי, עַד מָתַי אַתְּ מְעַוֵּת עָלֵינוּ אֶת הַמִּקְרָאוֹת?
מֵעִיד אֲנִי עָלַי שָׁמַיִם וָאָרֶץ,
שֶׁחָזַרְנוּ עַל כָּל הַמְּקוֹמוֹת,
וְאֵין מָקוֹם שֶׁנִּקְרָא אֶלָּא עַל שֵׁם הַמְּאוֹרָע. וְכֵן הוּא אוֹמֵר...
כַּיּוֹצֵא בַדָּבָר דָרַשׁ רַבִּי יְהוּדָה:
(זכריה ט,א) "מַשָּׂא דְבַר יי בְּאֶרֶץ חַדְרָךְ וְדַמֶּשֶׂק מְנֻחָתוֹ",
זֶה מָשִׁיחַ, שֶׁהוּא חַד לָאֻמּוֹת וְרַךְ לְיִשְׂרָאֵל.
אָמַר לוֹ רַבִּי יוֹסֵה בֶן דֻּרְמַסְקִית לְרַבִּי יְהוּדָה: "בֵּרַבִּי, עַד מָתַי אַתְּ מְעַוֵּת עָלֵינוּ אֶת הַמִּקְרָאוֹת?
מֵעִיד אֲנִי עָלַי שָׁמַיִם וָאָרֶץ,
שֶׁאֲנִי מִדַּמֶּשֶׂק, וְיֵשׁ שָׁם מָקוֹם שֶׁשְּׁמוֹ "חַדְרָךְ"...
כַּיּוֹצֵא בַדָּבָר דָּרַשׁ רַבִּי יְהוּדָה:
(בראשית מא,מג) "וַיַּרְכֵּב אֹתוֹ בְּמִרְכֶּבֶת הַמִּשְׁנֶה אֲשֶׁר לוֹ,
וַיִּקְרְאוּ לְפָנָיו אַבְרֵךְ",
זֶה יוֹסֵף, שֶׁהוּא אָב בַּחָכְמָה וְרַךְ בַּשָּׁנִים.
אָמַר לוֹ רַבִּי יוֹסֵה בֶן דֻּרְמַסְקִית לְרַבִּי יְהוּדָה: "בֵּרַבִּי, עַד מָתַי אַתְּ מְעַקֵּם עָלֵינוּ אֶת הַמִּקְרָאוֹת?
מֵעִיד אֲנִי עָלַי שָׁמַיִם וָאָרֶץ,
שֶׁאֵין "אַבְרֵךְ" אֶלָּא אַבְרִכִּים,
שֶׁהָיוּ כֻלָּן נִכְנָסִין וְיוֹצְאִין מִתַּחַת יָדוֹ,
כָּעִנְיָן שֶׁנֶּאֱמַר (בראשית מא,מג) "וְנָתוֹן אֹתוֹ עַל כָּל אֶרֶץ מִצְרָיִם."
ממאמריו

”מעשה ברבי יוסי בן דורמסקית שהלך להקביל פני רבי אלעזר בלוד, אמר לו: מה חידוש היה בבית המדרש היום? - אמר ליה: נמנו וגמרו: עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית...”
”תניא, רבי יוסי בן דורמסקית אומר: לויתן דג טהור הוא, שנאמר: גאוה אפיקי מגנים, תחתיו חדודי חרש; אפיקי מגנים - אלו קשקשים שבו, תחתיו חדודי חרש - אלו סנפירין שפורח בהן. ”
רומן פיקרסקי

רומן פִּיקָרֶסְקי (בספרדית: Novela picaresca) הוא סוגה (ז'אנר) ספרותית, אחת הצורות המוקדמות של הרומן. גיבור הרומן הפיקרסקי היה בדרך כלל נווד הרפתקן בן השכבות הנמוכות (בספרדית: pícaro). הגיבור נסחף ממקום למקום, ומסביבה חברתית אחת לאחרת, בקצב עלילה מהיר ורב תהפוכות. אופייני לסוגה שימוש בהומור ובכלים סאטיריים, כאשר הרפתקאותיו הרבות של הגיבור מספקות הזדמנות ללעוג למגוון תופעות חברתיות ואף אירועים פוליטיים. מאפיין שכיח נוסף הוא צירופי מקרים בלתי סבירים: דמויות שבות ומופיעות בעלילה, מכוח המקרה ובניגוד להסתברות.
מאפייני הסוגה קיימים גם בספרים שאינם תואמים לדפוסים המובהקים שלו, ושם התואר "פיקרסקי" יכול לתאר גם יצירות שאינן משתייכות לז'אנר הרומן הפיקרסקי בהגדרתו הצרה.
התפתחות הרומן הפיקרסקי כסוגה

ראשיתו של הרומן הפיקרסקי המובהק בספרד והוא שגשג בספרות האירופית במאות  ה-17 וה-18.
"גוסמאן מאלפראצ'ה", Guzmán de Alfarache, מאת מתאו אלמן, שיצא לאור ב-1599, הוא הרומן הפיקרסקי הראשון, שאין מחלוקת לגבי שייכותו לסוגה. אלמנטים פיקרסקיים היו קיימים קודם לכן, ויש הטוענים שרומנים אחרים, כ"לסריו איש טורמס״, Lazarillo de Tormes, מ-1554, קדמו לאלמן. במאה ה-17 התפשט הרומן הפיקרסקי בארצות נוספות וזכה לחיקויים. רומן חשוב בז'אנר, שנכתב מחוץ לספרד, הוא "ההרפתקן זימפליציסימוס", Der abenteuerliche Simplicissimus, מאת הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן הגרמני, שנכתב ב-1668 ומתאר את ההרס ששרר בעקבות מלחמת שלושים השנים.
בצרפת ובאנגליה התפרסמו יצירות שדמו לרומנים הפיקרסקיים, אך לא התאימו לכל דרישות הז'אנר כפי שהיה מקובל בספרד. הרומנים בצרפתית היו למעשה סיפורי הרפתקאות אריסטוקרטיים, בניגוד לדרישה שהגיבור יהיה טיפוס עממי. באנגליה, רומנים כמו מול פלנדרס של דניאל דפו (1722) או קורות טום ג'ונס מאת הנרי פילדינג (1749) חסרו את ממד הגאולה הדתית של הגיבור, שהיה מחייב ברומנים הפיקרסקיים הספרדיים והגרמניים: אלה לא הסתפקו בגלגוליו של הגיבור ובלעג חברתי אלא חתרו גם להנחיל לקח מוסרי. השינוי העובר על מול פלנדרס הוא במעמדה הכלכלי, ולא באופייה המוסרי והדתי.
מאפיינים פיקרסקיים בספרות

מלבד היותה שם של סוגה מובחנת, המילה "פיקרסקי" מתארת טכניקה ספרותית שבה אנטי-גיבור נודד חווה הרפתקאות רבות ובלתי סבירות בקצב התרחשויות מהיר. יצירות פיקרסקיות במובן זה היו שכיחות בספרות עד עליית הרומן הריאליסטי במאה ה-19, ובין הבולטות שבהן אפשר לציין את יצירותיו של הנרי פילדינג, את קנדיד של וולטר ואת הרפתקאות האקלברי פין של מארק טוויין. קווים פיקרסקיים אפשר למצוא גם בספרות המאה ה-19 ובספרות זמננו, למשל ב"נפשות מתות" של ניקולאי גוגול, או ב"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" של דאגלס אדמס. גם יצירות אמנות מתחומים אחרים אפשר לתאר כפיקרסקיות: סרג'יו לאונה מגדיר כך את ז'אנר מערבוני הספגטי. בספרות הישראלית בת זמננו נודע ספרו של חיים גורי "הספר המשוגע" כסיפור פיקרסקי.
שער הספר "חיי לסאריו דה טורמס" מ-1554, שיש הרואים בו את הרומן הפיקרסקי הראשון
רוברט אייזלר

| --- | --- |

 לידה:  1882 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1949 (בגיל 67 בערך) אוקסטד, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  אוסטריה 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה 
 מעסיק:  אוניברסיטת אוקספורד 
 
רוברט אַייזלר (Robert Eisler;‏ 27 באפריל 1882 – 17 בדצמבר 1949) היה היסטוריון של האמנות והתרבות וחוקר מקרא יהודי-אוסטרי. חסיד הפסיכולוגיה של קרל גוסטב יונג. חיבוריו עוסקים במגוון רחב של נושאים.
ביוגרפיה

אייזלר נולד בווינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא למד באוניברסיטת וינה, בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, ובאוניברסיטת אתונה (אנ'). במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי.
לאייזלר הייתה משרה במכון האוסטרי להיסטוריה באוניברסיטת וינה. בין 1931-1925 שירת כעוזר המנהל של משרד חבר הלאומים בפריז ושימש זמנית כפרופסור אורח בסורבון. באותה תקופה כתב על כלכלה. הוא נרדף על ידי השלטונות הנאציים לאחר האנשלוס בשנת 1938, נכלא במחנות הריכוז דכאו ובוכנוואלד, אך שרד. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה מצא מקלט בבריטניה, שם עבד כמרצה באוניברסיטת אוקספורד. הוא מת באוקסטד, סארי.
אייזלר היה נשוי ללילי פון פאוזינגר (Lili von Pausinger), בתו של הצייר האוסטרי קסאפר פון פאוזינגר (Xaver von Pausinger). אחותה אליזבת תרגמה את הספר "היידי בת ההרים" לאנגלית והייתה נשואה לסופר האמריקני צ'ארלס וארטון סטורק (Charles Wharton Stork).
אייזלר כתב מסות שנויות במחלוקת על חייו של ישו. אחת מהן היא על תפישתו של ישו כיהודי פוליטי, מרדני ואסכטולוגי, בהקשר של תנועת הקנאים. לצורך טיעוניו השתמש בכתבים הסלאביים (שהאותנטיות שלהם מוטלת בספק) של חיבוריו של יוסף בן מתתיהו. ב-1925 פרסם מאמר על הסעודה האחרונה, אשר בו טען כי האפיקומן היה חלק מטקס משיחי בחג הפסח.
ב-1930 כתב אייזלר מאמר והעלה בו את ההשערה שיוספוס פלביוס הוא האיש שדמותו מופיעה בפרוטומה המוכרת, המזוהה איתו מאז.
גרשם שלום תיאר את אייזלר כ"דמות מדהימה בעולם ההשכלה".
עבודותיו

Studien zur Werttheorie (1902)
Die Legende vom heiligen Karantanerherzog Domitianus, Mitteilungen des Instituts für österreichische Geschichtsforschung 28, Innsbruck 1907
Die illuminierten Handschriften in Kärnten (1907)
Weltenmantel und Himmelszelt, two volumes (1910)
Die Kenitischen Weihinschriften der Hyksoszeit (1919)
Orpheus the Fisher: Comparative Studies in Orphic and Christian Cult Symbolism (1921)
Das Geld (1924)
Orphisch-Dionysische Mysteriengedanken in der christlichen Antike (1925)
Iesous Basileus ou Basileusas, two volumes (1929/30)
The Messiah Jesus and John the Baptist (1931)
This Money Maze (1931)
Stable Money (1932)
Monetary Theory and Monetary Policy (1934)
Zur Kritik der psychologistischen Konjunktur-Theorie (1935)
Das Rätzel des vierten Evangeliums (1936) as The Enigma of the Fourth Gospel (1938)
Flavius Josephus Studien (1938)
The Royal Art of Astrology (London 1946)
Man Into Wolf: An Anthropological Interpretation of Sadism, Masochism and Lycanthropy (1948) (אנ')
Una Tavoletta di Biccherna Nuovamente Scoperta (1950)
Comparative Studies In Ancient Cosmology (לא פורסם)
הערות שוליים

↑  Craig A. Evans & Stanley E. Porter, New Testament Backgrounds, p. 91
↑  Paul Sumner, He Who is Coming - The Hidden Afikoman
↑  (1993) Magen Broshi, How to Recognize a Jew‎ ("כיצד לזהות יהודי"), עמ' 46, בספרו של מגן ברושי (2001) "Bread, Wine, Walls and Scrolls" ("לחם, יין, חומות ומגילות").
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260596805171  PLWABN: 9810630210105606  BIBSYS: 90699236  CiNii: DA10203183  GND: 116435526  ICCU: IEIV013716  ISNI: 0000 0000 6629 3070  LCCN: nr97031281  NKC: zmp20191037006  NLA: 68036070  NLG: 173593  NTA: 069150060  RERO: 02-A020236236  SNAC: w6r52t76  SUDOC: 106979779  VcBA: 495/155293  VIAF: 763850   WorldCat (עם VIAF): 763850
מנטובה

מנטובה (באיטלקית: ‏Mantovaקובץ:It-Mantova.ogg‏Ⓘ‏; בלטינית: Mantua) היא עיר בלומברדיה (באזור עמק הפו באיטליה) ובירת נפת מנטובה. נכון לסוף 2008, התגוררו בעיר כ-48,000 איש. שטחה הוא 64 קמ"ר. בשנת 2008 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית, יחד עם סביונטה. בין השנים 1530–1708, בירת דוכסות מנטובה.
מנטובה מוקפת באגמים מלאכותיים משלושה כיוונים. ארבעה אגמים נוצרו על ידי האדריכל והמהנדס אלברטו פיטנטינו (Alberto Pitentino) במאה ה-12 והקיפו את כל העיר לשם הגנתה, אך האגם הרביעי התייבש במהלך המאה ה-18. העיר ידועה בין היתר בזכות הקתדרלה שלה, כנסיית אנדראה הקדוש וארמון הדוכס (Palazzo Ducale) וארמון טה. העיר היא גם אחד המרכזים לשווק תוצרת חקלאית בעמק הפו.
הדואומו, אפריל 2005
פסל ורגיליוס במנטובה
במשך שנים העיר הייתה מרכזה של דוכסות בשליטת בית גונזגה. במהלך מלחמת שלושים השנים היא נכבשה ונשדדה על ידי כוחות של האימפריה הרומית הקדושה בפיקודו של יוהאן פון אלדרינגן. לאחר הכיבוש והמגפה העיר לא הצליחה להשתקם שנים רבות.
יהדות מנטובה

עידן הזהב של היהודיים במנטובה היה במאה ה-16, בתקופת דוכסות בית גונזגה (Gonzaga). מספר היהודים במנטובה הגיע ל-3,000 ומעלה, כ-7% מאוכלוסיית העיר. בתקופה זו יהודים תושבי העיר עבדו אצל משפחת הדוכס בתור רופאים, שחקנים ומוזיקאים. עם זאת עיסוקם המרכזי היה בבנקאות ומתן הלוואת בריבית. הסיבה העיקרית לכך שהורשו לגור בעיר הייתה הקמת מוסדות להלוואה בריבית, תפקיד שהיה אסור לנוצרים.
בתהליך איחוד איטליה היו בין יהודי העיר אישים מפורסמים שנטלו חלק בהקמת ממלכת איטליה כמו: ג'וזפה פינצי (Giuseppe Finzi) וריברולו מנטובנו (Rivarolo Mantovano). לאחר מלחמת העולם השנייה מספרם של יהודי העיר פחת והיום רק משפחות יהודיות בודדות עדיין מתגוררות בעיר.
ניתן להבחין בשרידי הגטו העתיק באזור הרחובות: ויה גוברנולו, פיאצה ברטצולי, ויה נורסה ופיאצה סרמידה. הבניינים באזור שומרים על ייחודם מהעבר והם לא שונו. בעיר יש היום שני אתרים יהודיים, מלבד בית הקברות, שניהם במרכז הגטו ההיסטורי: בית הכנסת ובית הרב. בית הכנסת הנוכחי הוא מבנה של שלוש קומות אשר משנת 1825 שימש כבית אבות. בית הכנסת הוקם בשנים 1899–1902 והוא בקומה השנייה. "בית הרב" הוא מבנה, שכנראה בו היה גר הרב. חזית המבנה מקושטת בקישוטים ובציורים בנוסח המאה ה-17 ובלוחות עם ציורים מהתנ"ך.
בקרבת מנטובה גם בסביונטה הייתה קהילה יהודית. היא נודעה בבית הדפוס שהיה בה שהיה שייך למשפחת פואה. במבנה בית הכנסת נערך שחזור, הכולל מוזיאון להכרת היהדות וישראל.
ערים תאומות

למנטובה 9 ערים תאומות:
יפן אזוקי, יפן
ארצות הברית מדיסון, ויסקונסין, ארצות הברית
גרמניה וינגרטן, גרמניה
רוסיה פושקין, רוסיה
צרפת שרלוויל-מזייר, צרפת
צרפת נוור, צרפת
הודו היידראבאד, הודו
רומניה אורדאה, רומניה
ברזיל ויטוריה, ברזיל
הערות שוליים

↑  בשפות אירופאיות רבות, ובכלל זאת באנגלית ובגרמנית, נקרא שם העיר מנטואה. לפיכך, לעיתים ניתן למצוא מקורות בעברית המשתמשים בטעות או בשל נוהג ארכאי בשם זה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554798605171  BIBSYS: 90937742  BNE: XX456435  BnF: cb119691863 (data)  GND: 4114978-6  LCCN: n79027121  MusicBrainz: fc7edf34-7ea6-4320-a91c-77d826544f84  NARA: 10044644  NKC: ge129955  NLA: 35787984  NSK: 000755976  RERO: 02-A003558272  SUDOC: 027706796  VcBA: 497/10946  VIAF: 304911478   WorldCat (עם VIAF): 304911478 
ערך זה הוא קצרמרבנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פיאצה דלה ארבה, הארמון הוא פאלצו דלה ראג'יונה
פלאצו דוקלה – ארמון הדוכס במנטובה.
ר"י מיגאש

| --- | --- |
מהדורה ראשונה של חידושי הר"י מיגאש על מסכת בבא בתרא, אמסטרדם, 1702
מהדורה ראשונה של חידושי הר"י מיגאש על מסכת בבא בתרא, אמסטרדם, 1702
 לידה:  1077 ד'תתל"ז
 פטירה:  1141 (בגיל 64 בערך) ד'תתק"א לוסנה, ספרד 
 כינוי:  הר"י מיגש, הר"י הלוי
 תקופת הפעילות:  ?–1141 
 השתייכות:  חכמי ספרד בתור הזהב
 רבותיו:  הרי"ף
 תלמידיו:  רבי מימון הדיין, ובנו יצחק מאיר ואחיינו מאיר
 בני דורו:  יהודה הלוי, ברוך בן יצחק אבן אלבאליה
 חיבוריו:  חידושים על התלמוד, שו"ת ואחרים
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
רבי יהוסף ב"ר מאיר הלוי אבן מיגאש (נודע בקיצור: ר"י מיגאש; ד'תתל"ז, 1077, סביליה – נפטר בקיץ ד'תתק"א, 1141, אליסנה) היה מגדולי הראשונים, ראש ישיבת אליסנה, מפרש התלמוד, ופוסק הלכה. היה תלמידו המובהק של הרי"ף, והרמב"ם החשיבו לרבו.
תולדות חייו

נולד בשנת 1077 בסביליה שבאל-אנדלוס למשפחת מיגאש האצילה שמוצאה מגרנדה. בילדותו למד תורה מאביו, רבי מאיר הלוי אבן מיגאש, ומרבי יצחק בן רבי ברוך אבן אלבאליה. בהיותו בן שתים-עשרה, הגיע הרי"ף מצפון אפריקה והתמנה לראש ישיבה בעיר אליסנה. הר"י מיגאש עבר לאליסנה, ובמשך ארבע-עשרה שנים היה לתלמידו המובהק של הרי"ף והלה סמכו להוראה. איתו למדו בישיבה רבי יהודה הלוי ורבי ברוך בן יצחק אבן אלבאליה. לאחר מות הרי"ף בשנת ד'תתס"ג (1103), ירש הר"י מיגאש את מקומו בראשות הישיבה, והמשיך לעמוד בראשה עד פטירתו כעבור שלושים ושמונה שנה.
הר"י מיגאש נודע לתהילה ברחבי העולם היהודי, ונהרו לישיבתו תלמידים מספרד ומצפון אפריקה. למדו אצלו בישיבה רבי מימון הדיין, אביו של הרמב"ם, בנו יצחק מאיר ואחיינו מאיר.
הר"י מיגאש הוא החכם הספרדי הראשון שחידושיו על מסכתות התלמוד הגיעו אלינו. בעקבותיו חכמים כמו הרמב"ן, הרשב"א, הרא"ה והריטב"א פיתחו סוגה זו של כתיבה תורנית. בחידושיו ישנם פירושים רבים הכוללים פסקי הלכה למעשה. הר"י מיגאש גם היה החכם הספרדי הראשון שהיה בקשר עם מרכז התורה הוותיק שבפרובאנס.
הרי"ף התבטא לשבחו בצוואתו ש"אפילו בדורו של משה רבנו לא נמצא כמותו" משום שהיה חכם וגם נבון (ראה ספר הקבלה לראב״ד). הרמב"ם התייחס אליו בהערכה רבה, והוא מזכירו פעמים מספר בספרו הגדול משנה תורה, בניגוד למנהגו שלא להזכיר כמעט דברי ראשונים: "הורו רבותי רבי יהוסף הלוי ורבו" (הר"י מיגאש ורבו - הרי"ף), ובפירוש המשנה כתב עליו: ”לב האיש ההוא בתלמוד מבעית למי שיסתכל בדבריו ועומק שכלו בעיון עד אשר כמעט נאמר בו 'וכמוהו לא היה לפניו מלך' במנהגו ובדרכו”. בכל זאת, הרמב"ם לא נמנע מלחלוק עליו.
הר"י מיגאש היה עניו מאוד, ועובר על מידותיו.
דרכו בפסיקת הלכה

על אף חריפותו בעיון התלמודי הר"י מיגאש כתב: 'מי שמורה הלכה מתשובות הגאונים וסומך עליהם, ואף על פי שאינו יכול להבין בתלמוד, הוא יותר הגון ומשובח מאותו שחושב שהוא יודע בתלמוד וסומך על עצמו, שהוא אף על פי שהוא מורה מסברא בלתי אמיתית מראיות הגאונים ז"ל, מכל מקום אינו טועה לי שהוא מה שעשה על פי בית דין גדול מומחה לרבים עשה... ואין בזמננו זה מי שיגיע בתלמוד לגדר לסמוך להורות ממנו'. כוונתו שאי-אפשר להכריע ישירות מן התלמוד ללא התייחסות אל מסורת הפסיקה המתווכת של הגאונים, ולפיכך זה הבקי בחומר הגאוני וזר לעיון התלמודי עדיף על פני מי שמעיין בתלמוד אך אינו מכיר את מסורת הגאונים.
לפיכך, הר"י מיגאש יודע ומתייחס אל דברי הגאונים. החכמים הקודמים הנזכרים בכתביו הם גאונים סתם, הלכות גדולות, רב שרירא גאון, רב האי גאון, רב שמואל בן חפני, רב משה גאון, רב שמואל הנגיד, רב ניסים גאון, רבנו חננאל, והרי"ף. בהיותו מעיין בתלמוד ומתמצא בפסיקת הגאונים, הוא פוסק כמיטב הבנתו. יש שהר"י מיגאש פוסק כדעת הגאונים, יש שהוא מודה להם במקצת, ויש שהוא פוסק כנגד דעת הגאונים. באופן כללי, ככל שחכם מאוחר יותר כן דבריו מקובלים יותר על הר"י מיגאש: הרי"ף בראש, ולאחריו רבנו חננאל, ולבסוף הגאונים.
היסוד השלישי (בנוסף לעיון תלמודי ובקיאות בגאונים) בשיטתו הוא מסורת פרשנית בעיון התלמוד מפי רב מוסמך, המאפשרת לדיין לבטוח בעיונו שלו.
ספריו

על פי רבי מנחם המאירי, הר"י מיגאש חיבר פירוש לכל התלמוד עם פסקי הלכה, וידוע לנו כי חיבר חידושים על חצי מהתלמוד לפחות. כן חיבר "חיבור בכל המצוות", וספר פירוש האותיות וצורתן. יש אומרים שחיבר ספר פירושים או השגות על הלכות הרי"ף, וספרים בחכמת התכונה, אולם אין ראייה לדבר. רק מעט מכתביו נותר:
שו"ת הר"י מיגאש (רוב התשובות מתורגמות מערבית).
חידושי ר"י מיגאש למסכת בבא בתרא, למסכת שבועות ולמסכת כתובות. (חידושיו עם ליקוטים לעוד מסכתות יצאו לאור על ידי הרב משה שמואל שפירא בהוצאת מכון אורייתא) [מהדורה חדשה ומתוקנת יצאה לאור בשנת תשע"ה]
מגילת סתרים - פירוש סוגיות חמורות שבש"ס.
דברי תורתו מוזכרים בספרים שונים, ביניהם: בספר שיטה מקובצת שכתב הרב בצלאל אשכנזי ובשו"ת הרמב"ם "פאר הדור", בו מובאים פירושים ופסקי הלכה בשמו. כך גם הוא מצוטט בחידושי הרמב"ן, הרשב"א והריטב"א על התלמוד הבבלי וכן בחיבורי הר"ן והתוספות (יבמות פ"ג עמוד ב' ד"ה לא לכל).
ראו גם

תור הזהב של יהדות ספרד
לקריאה נוספת

הרב א. ל. גרייבסקי, רבנו יוסף הלוי אבן מיגאש, ירושלים: הוצאת המחבר, תשכ"ג, באתר אוצר החכמה
ישראל תא-שמע, יצירתו הספרותית של רבינו יוסף הלוי אבן מיגאש, קרית ספר מו (תשל"א) ע' 146-136, 541-533; מז (תשל"ב) ע' 322-318.
ישראל תא-שמע, הספרות הפרשנית לתלמוד באירופה ובצפון אפריקה, חלק ראשון, ע' 185-171, ירושלים תשנ"ט.
הרב נהוראי יוסף אוחנה, שאלות ותשובות ר"י מיגאש, ירושלים: מכון ירושלים, תשע"ז, עמ' 23-7, באתר אוצר החכמה
האנציקלופדיה העברית, מיגש, יוסף בן מאיר הלוי אבן (כרך כ"ב, עמ' 182), חברה להוצאת אנציקלופדיות, ירושלים - תל אביב, תש"ל.
אמיר אשור, 'מתשובות הר"י מיגש מן הגניזה הקהירית', קבץ על-יד כא (לא), עמ' 2–23.
ריבונות (כתב עת)

| --- | --- |
שער הגיליון הראשון של ריבונות
שער הגיליון הראשון של ריבונות
 סוג:  עיון
 בעלים:  תנועת הריבונות (מייסודה של נשים בירוק)
 עורך ראשי:  שמעון כהן
 תאריכי הופעה:  אוקטובר 2013 – הווה (כ־11 שנים)
 שפה:  עברית, אנגלית
 מערכת:  יהודית קצובר, נדיה מטר
 תפוצה:  200,000 עותקים
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית ISSN =
 http://www.ribonut.co.il/?lang=1
 
"ריבונות" הוא כתב עת מדיני העוסק בנושא סיפוח יהודה ושומרון וכולל כתבות וראיונות עם שרים, חברי כנסת ואישי ציבור.
המטרה הרשמית של כתב העת: "לצעוד צעד נוסף בדרך להטמעה רעיונית ומעשית של החלופה הציונית לחזון שתי המדינות שהציג השמאל במשך עשרות שנים וכשל... כחלק מהמאמץ ההסברתי, המקביל למאמץ המעשי להיאחזות בקרקע".
כתב העת יוצא לאור כל חצי שנה בממוצע, בשתי מהדורות: עברית ואנגלית.
כתה העת הוא ביטאונה של "תנועת הריבונות", תנועה פוליטית מייסודה של נשים בירוק הפועלת למען סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל ובין הפעילים בה נמנים יהודית קצובר, נדיה מטר, קרולין גליק, יורם אטינגר ומרדכי קידר. התנועה מפעילה גם מטה נוער.
הערות שוליים

↑  גיליון 9 של 'ריבונות', אוקטובר 2017
↑  "נשים בירוק"
↑  "השר אריאל: לספח את יו”ש בלי לחשוש מהאיום הדמוגרפי"
↑  ריבונות גיליון 1, עמוד 12
↑  ריבונות גיליון 1, עמודים 6-7
↑  הקול היהודי
↑  כמו בקונגו, באתר העין השביעית, 25 באוקטובר 2013
↑  ריבונות גיליון 2, עמוד 2, מאמר המערכת
↑  ריבונות גיליון 2, עמוד 2, עמוד 20
↑  "גיליון נוסף של 'ריבונות' יוצא לאור"
↑  ריבונות גיליון 3, עמוד 23
↑  ריבונות גיליון 4, עמוד 2, מאמר המערכת
↑  רגולציה היא, באתר העין השביעית, 17 באוקטובר 2014
1 2  ריבונות גיליון 5, עמוד 2, מאמר המערכת
↑  "כתב העת ריבונות 7 מכה גלים"
↑  ריבונות גיליון 8, עמוד 2, מאמר המערכת
רבי אלעזר המודעי

| --- | --- |

מטבע שהיה בשימוש בזמן מרד בר כוכבא. משמאל: אשכול ענבים ולצדו הכתובת "שב לחר ישראל". מימין: עץ תמר והכיתוב "אלעזר הכהן" שיש המזהים אותו כרבי אלעזר המודעי
 לידה:  המאה ה-1 האימפריה הרומית פרובינקיה יודיאה, האימפריה הרומית
 נרצח:  4 באוגוסט 135 ט' באב, ג'תתצ"ה (לפי ספרות חז"ל) האימפריה הרומית ביתר, פרובינקיה יודיאה, האימפריה הרומית
 מקום קבורה:  ישראל נבוריה (זיהוי עממי מתחילת המאה ה-14)
 מדינה:  האימפריה הרומית האימפריה הרומית
 מקום מגורים:  הר המודעי (לכאורה מודיעין) ביתר
 מקום פעילות:  ארץ ישראל
 תקופת הפעילות:  הדור השני לתנאים – הדור השלישי לתנאים
 השתייכות:  תנאים, חז"ל
 רבותיו:  רבן יוחנן בן זכאי (השערה)
 בני דורו:  שמעון בן כוסבה, רבי עקיבא, אדריאנוס, רבן גמליאל דיבנה, רבי טרפון, רבי ישמעאל
רבי אלעזר המודעי היה תנא בדור השלישי בתקופת רבי עקיבא. התגורר ב"הר המודעי" שבקרבת ירושלים.
מסיפורים שמובאים עליו בתלמוד, ניתן ללמוד כי הוא בן הדור השלישי לתנאים, לפי ההשערה היה מתלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי, וחי זמן רב.