stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמל אוסטרליה הדרומית

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  המונרך האוסטרלי
 תאריך אימוץ:  1984
 התקנים
 ציצה:  אפונת סטורטס
 עטרה:  זהב, אדום וכחול
 מגן:  כחול, חנקן מציץ בתוך דיסקת זהב
 מוטו:  South Australia (דרום אוסטרליה)
סמל אוסטרליה הדרומית (באנגלית: Coat of Arms of South Australia) הנוכחי החליף בשנת 1984 את סמל מדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה משנת 1936.
סמל המקורי של אוסטרליה הדרומית הוענק למדינה על ידי מלך בריטניה, אדוארד השמיני, ביום השנה המאה לייסוד אוסטרליה הדרומית ב-20 בנובמבר 1936. סמל זה כלל שלט אצולה שבמרכזו שמש זהובה זורחת על רקע כחול. מעל שלט האצולה היו שלוש ערמות חיטה. מעל המגן היה אריה ניצב על רקע כחול. על הרקע הכחול הופיע גם הצלב הדרומי. תומכי המגן היו אישה המחזיקה בידה את קרן השפע וגבר המחזיק בידו מספריים וצמר.
בתחתית הסמל היו ענפים מוזהבים, ומוטו המדינה: "אמונה ואומץ" (Faith and Courage").
במהלך השנים הועלתה ביקורת על הסמל משנת 1936. רבים רצו שעל הסמל יופיע החנקן המציץ (Piping Shrike) סמל המדינה המופיע על דגלה. ממשלת המדינה פנתה למלכה בריטניה וב-19 באפריל 1984 אישרה מלכת בריטניה אליזבת השנייה את החלפת הסמל. בסמל הנוכחי מופיע העקעק על מגן האבירים בתוך עיגול מוזהב המייצג את השמש הזורחת, על רקע כחול. מעל המגן מופיע אפונת סטורטס - סמל המדינה (Sturt's desert pea). לסמל החדש אין תומכים והוא ניצב על בסיס של עשב שעליו סמלי החקלאות והתעשייה. מוטו המדינה אינו מופיע על הסמל, ובמקומו מופיע שם המדינה - "אוסטרליה הדרומית" - "South Australia".
ראו גם

סמל אוסטרליה
דגל אוסטרליה הדרומית
סמל אוקראינה

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  ממשלת אוקראינה
 תאריך אימוץ:  19 בפברואר 1992 
 התקנים
 מגן:  שדה אזור מוטען בקלשון אור
 פרטים נוספים
 גרסאות קודמות:  
 
בסמל אוקראינה מופיעים שני הצבעים המופיעים בדגל אוקראינה - מגן כחול וקלשון צהוב, סמל לשבטים הסלאביים העתיקים שחיו באוקראינה, מאוחר יותר שושלת רוריק של קייב-רוס אימצה אותו.
סמל אוקראינה הגדול. לא בשימוש רשמי
בסמל הגדול, הלא רשמי, המגן נתמך על ידי אריה מוזהב עם כתר משמאל (סמל לבוב - סמל ללאומיות האוקראינית שמייצגת העיר), ובחור קוזאקי בלבוש מסורתי, אשר מחזיק ברובה מוסקט מימין. מעל המגן מופיע כתרו של ולדימיר הראשון, לייצוג ריבונות אוקראינה. בחלקה מוצגים שיבולי חיטה ופירות אדומים, לייצוג עושר.
ראו גם

דגל אוקראינה
המנון אוקראינה
נסיכות אנטיוכיה

נסיכות אנטיוכיה הייתה אחת המדינות הצלבניות שהוקמו במהלך מסע הצלב הראשון. המדינה, שבירתה הייתה העיר אנטיוכיה (אנטקיה של ימינו) התקיימה במאות ה-12 וה-13 בשטחים שנמצאים כיום בטורקיה וסוריה.
היסטוריה > ימיה הראשונים של הנסיכות

כיבושה של אנטיוכיה וייסוד הנסיכות לא הביאו איתם ימים של שקט לצלבנים אשר בחרו להישאר בעיר ולא להמשיך לירושלים עם עיקר הכח הצלבני. המוסלמים, שסירבו להכיר בכיבושה הנוצרי של אנטיוכיה, המשיכו לנסות להחזיר אותה לידיהם. בקרב שנערך מול השליטים הסלג'וקים של סולטנות רום בשנת 1100 נשבה בוהמון בידי המוסלמים ואחיינו טנקרד הוכתר כעוצר באנטיוכיה.
טנקרד לא הסתפק בשטח אותו כבש דודו השבוי, ופתח בסדרת קרבות מול המוסלמים אך גם מול הביזנטים, קרבות שמטרתם האחת הייתה הרחבת שטחה של הנסיכות הצעירה. בשנת 1103 שוחרר בוהמון מכלאו, אולם כשחזר לעיר הותיר את טנקרד כעוצר תחתיו, וזאת כדי שיוכל לשוב לביתו שבאיטליה למטרת גיוס חיילים נוספים לצבאו.
חייליו החדשים של בוהמון שימשו להתקפה נוספת על הביזנטים שהחלה בשנת 1107, והסתיימה בשנת 1108 במפלה של בוהמון, שחויב על ידי הקיסר לחתום על חוזה דבול, בו נקבע כי עם מותו של בוהמון תהפוך נסיכות אנטיוכיה למדינה משועבדת לאימפריה הביזנטית. לאחר הכישלון במערכה מול הביזנטים פנה בוהמון אל החזית מול המוסלמים והצטרף לבלדווין וז'וסלין הראשון, רוזן אדסה, במלחמתם בשליטי העיר חלב (בסוריה של ימינו). כשנפלו שליטיה של רוזנות אדסה בשבי המוסלמי התמנה טנקרד כעוצר גם שם. בוהמון, שבטח בכישרון הניהול של אחיינו נסע לאיטליה פעם נוספת, שם הוא נפטר בשנת 1111.
עם מותו של בוהמון עלתה דרישה מצד הקיסר הביזנטי אל טנקרד להשבת הנסיכות בשלמותה לידי השלטון הביזנטי כפי שהוסכם בחוזה דבול, דרישה שנדחתה על ידי טנקרד שהיה מגובה בתמיכתן של רוזנות טריפולי וממלכת ירושלים. טנקרד היה למעשה השליט הצלבן היחיד שלא נשא שבועה להחזרת השטחים שכבש לידי האימפריה הביזנטית בתחילת מסע הצלב, על אף שכל שאר נושאי השבועה, ובכלל זה בוהמון, לא עמדו מעולם בהבטחתם.
טנקרד מת בשנת 1112 ולאחר מותו עבר השלטון הרשמי בנסיכות לידי בוהמון השני ששהה מחוץ לנסיכות, בעוד השלטון בפועל עבר לידי אחיינו של טנקרד, רוג'ר מסלרנו, עוצר נסיכות אנטיוכיה, שמונה לעוצר תחת הנסיך החדש.
שבע שנים לאחר מכן, ב־27 ביוני 1119, נהרג רוג'ר מסלרנו בקרב מול שליטי חלב, ואנטיוכיה הפכה למדינה צמיתה לממלכת ירושלים, כשבלדווין השני, מלך ירושלים, משמש כעוצר הנסיכות עד לשנת 1126 (אף כי את מרבית זמנו כעוצר העביר בלדווין בתא כלאו בחלב). באוקטובר 1126 שב בוהמון השני מפוליה שבאיטליה כדי לממש את שלטונו בנסיכות. תקופת שלטונו, שהתאפיינה בסכסוכים מול ז'וסלין רוזן אדסה, הגיעה לקצה לאחר שנהרג בקרב מול הטורקמנים.
השלטון בנסיכות עבר לבתו של בוהמון, קונסטנצה, ואילו בלדווין השני שב להיות עוצר תחת השליטה הפעוטה עד למותו מספר חודשים לאחר מכן. לאחר מותו של בלדווין שימש יורשו, פולק מאנז'ו, כעוצר באנטיוכיה. בשנת 1136, כשמלאו לה 10 שנים בלבד, נישאה קוסטנצה לרמון מפואטייה, שהיה מבוגר ממנה ב־26 שנים והוכתר עם נישואיו לנסיך אנטיוכיה.
רמון, בדומה לקודמיו בתפקיד, החל את תקופת שלטונו בהתקפה צבאית על מחוז קיליקיה הביזנטי, אך הפעם זכה לתגובה נזעמת מצד הקיסר הביזנטי החדש, יוחנן השני קומננוס, שיצא בראש צבאו לאנטיוכיה אליה הגיע בשנת 1138 והשביע את רמון אמונים לביזנטיון. בכוונתו של הקיסר הייתה השארות באנטיוכיה ווידוא קיום ההתחייבויות של שליטה, אולם מרד שפרץ באדסה אילץ אותו לעזוב את העיר לאחר זמן קצר ביותר. זעמו של הקיסר על הצלבנים היה כה גדול עד שהוא תכנן למעשה לכבוש את כל הטריטוריות הצלבניות באותה תקופה, אולם, מותו בשנת 1142 קטע את התוכניות הללו.
היסטוריה > הנסיכות תחת השלטון הביזנטי

המוסלמים בהנהגת נור א-דין כבשו את רוזנות אדסה ב-1144 ואחר כך תקפו את אנטיוכיה (כשהנוצרים מצדם ארגנו את מסע הצלב השני); החלקים המזרחיים של הנסיכות אבדו לצלבנים כתוצאה מהתקפה זו, בה נהרג גם רמון מפואטייה, שליט הנסיכות. בלדווין השלישי, מלך ירושלים שימש כעוצר בפועל באנטיוכיה, עד לנישואיה השניים של קונסטנצה ב-1153 לרנו משטיון שהפך לנסיך אנטיוכיה. גם רנו, מיד עם עלייתו לשלטון, מצא את עצמו במחלוקת מול הקיסר הביזנטי, הפעם על שליטה באי קפריסין. אולם שלא כקודמיו, חתם רנו על הסכם שלום מול הקיסר מנואל הראשון, דבר שלא מנע מהקיסר להגיע לאנטיוכיה בשנת 1158 כדי לוודא שהנסיכות נשארת נאמנה לאימפריה.
הנסיכות הפכה למעשה לחלק מאימפריה הביזנטית, ועל אף שכתוצאה מכך נגזרו על שליטיה גזרות רבות, ביניהן שליחת כוחות צבא לעזרת הצבא הביזנטי, היא זכתה להגנה מפני צבאות המוסלמים של נור א-דין שאיים להחריב את העיר.
בשנת 1160 נפל רנו בשבי המוסלמי, והשלטון בפועל בנסיכות עבר לידי הפטריארך המקומי. בשנת 1161 נישאה בתה של קונסטנצה, מריה, לקיסר הביזנטי, ובכך הפך הקיסר לשליט הרשמי בנסיכות. השלטון בפועל, לעומת זאת, נשאר בידיה של קונסטנצה, ובעקבות הדחתה על ידי אצילי הנסיכות ב־1163 הועבר לידי בנה, בוהמון השלישי. רנו משטיון, ששוחרר מכלאו בשנת 1176 לא שב מעולם לשלוט בנסיכות.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון נפל בוהמון השלישי בשבי בידי נור א-דין, אירוע שקבע את הגבול בין הסולטנות המוסלמית בחלב לבין הנסיכות על נהר האורונטס. לאחר שובו לאנטיוכיה בשנת 1165 נשא בוהמון לאישה את אחת מאחייניותיו של הקיסר הביזנטי, מעשה שחיזק את הקשר בין הנסיכות לקיסרות.
חסותה של האימפריה הביזנטית על נסיכות אנטיוכיה הגיעה לקיצה עם מותו של מנואל הראשון בשנת 1180. הנסיכות מצאה את עצמה, ללא כל הכנה מוקדמת, משוללת מההגנה שהעניקה לה האימפריה, וחשופה להתקפותיו של נור א-דין שנמנע מלעשות כן עד אז עקב הכבוד שרחש לעוצמתם הצבאית של הביזנטים. אולם בסיוען של מספר ערי-מדינה איטלקיות שרדה הנסיכות את התקפתו של צלאח א-דין על המדינות הצלבניות בשנת 1187, ונשארה עומדת על כנה גם לאחר המפלות הקשות שספגו שכנותיה.
נסיכות אנטיוכיה, כמו גם רוזנות טריפולי, נמנעה מלהשתתף במסע הצלב השלישי, והתרכזה בחיזוק משפחת השלטון בקרב שכנותיה הקרובות של הנסיכות. בנו של בוהמון השלישי, שהיה גם כן קרוי בוהמון, הוכתר כרוזן טריפולי לאחר מותו של הרוזן הקודם לאחר קרב קרני חיטין בשנת 1187, ואילו בנו הבכור של בוהמון השלישי, רמון, נישא לנסיכה ארמנית והפך למלך קליקיה הארמנית.
לאחר מותו של בוהמון השלישי בשנת 1201 החלה בנסיכות מלחמת ירושה בין בוהמון, רוזן טריפולי (בוהמון הרביעי) ונכדו של בוהמון השלישי רמון-רופן מארמניה. לבסוף הביס רוזן טריפולי את אחיינו במאבק והחל משמש כנסיך אנטיוכיה ורוזן טריפולי בשנת 1207. רמון מצדו הצליח להדיח את בוהמון לזמן קצר ולשלוט בנסיכות בין השנים 1216 ל-1219.
לאחר מותו של בוהמון הרביעי בשנת 1233 עלה לשלטון בנסיכות בנו בוהמון החמישי. הנסיך החדש היה עסוק במאבקיו מול בני משפחתו בארמניה, וכן במאבק נגד שנואי נפשו אבירי המסדר ההוספיטלרי, והנסיכות תחת הנהגתו לא לקחה כל חלק משמעותי במסעי הצלב החמישי, השישי והשביעי שהתרחשו באותה העת.
היסטוריה > נפילתה של הנסיכות

לאחר מותו של בוהמון החמישי בשנת 1251 עלה לשלטון בנסיכות בנו, בוהמון השישי. בשנת 1254 נשא הנסיך לאישה את סיביליה, נסיכת ארמניה, ובכך שם קץ לסכסוך ארוך השנים בין המדינות, על אף שבתקופה זו הייתה ארמניה מדינה חזקה בהרבה מאנטיוכיה שהייתה כפופה לה בפועל. אולם האיחוד בין שתי המדינות היה לבסוף הגורם לנפילתה של הנסיכות.
ארמניה, וכעת גם אנטיוכיה, היו מדינות תומכות של השלטון המונגולי במזרח התיכון. בשנת 1260, בקרב עין ג'אלות, הביס הסולטאן הממלוכי ביברס את המונגולים, ופנה להשמדת בעלות בריתן של המונגולים ובראשן אנטיוכיה וארמניה. בשנת 1268 השלים ביברס את כיבוש העיר אנטיוכיה וכל השטחים הכפופים לה בצפון סוריה.
עם נפילת הנסיכות עבר התואר "נסיך אנטיוכיה" לידי רוזני טריפולי כתואר כבוד בלבד, ועם נפילתה של רוזנות טריפולי בשנת 1289 הפך התואר לאחד מתארי הכבוד של מלך קפריסין.
גאוגרפיה ודמוגרפיה

נסיכות אנטיוכיה הייתה הקטנה שבמדינות הצלבנים, קטנה בהרבה מאדסה וממלכת ירושלים גם בשיא תפארתה הטריטוריאלית. הממלכה השתרעה על חבל הארץ שבפינה הצפון מזרחית של הים התיכון וגבלה בביזנטיון או ממלכת ארמניה (תלוי בתקופה) מצפון, רוזנות אדסה מצפון מזרח, רוזנות טריפולי מדרום והסולטנות הסלג'וקית המוסלמית של חלב ממזרח.
מניין תושביה של הנסיכות במאה ה-12 עמד ככל הנראה על 20,000 כאשר מרביתם ארמנים או נוצרים יוונים אורתודוקסים, ומיעוטם מוסלמים שחיו מחוץ לתחומי העיר אנטיוכיה עצמה. מרבית אזרחיה הצלבנים של הנסיכות היו ממוצא נורמני ואיטלקי והם חיו רובם ככולם בתחומי החומה של העיר.
מלבד הצלבנים עצמם היו בנסיכות מספר קטן מאוד של נוצרים קתולים, על אף שבשנת 1100 הועברה השליטה הדתית בעיר לידי הפטריארכיה הלטינית.
נסיכי אנטיוכיה 1098–1268

בוהמון הראשון 1098–1111
טנקרד, נסיך הגליל, עוצר, 1100-1103, 1105-1112
בוהמון השני 1111-1130
רוג'ר מסלרנו, עוצר נסיכות אנטיוכיה, עוצר, 1112-1119
בלדווין השני, מלך ירושלים, עוצר, 1119-1126, 1130-1131
קונסטנצה נסיכת אנטיוכיה 1130-1163
פולק, מלך ירושלים, עוצר, 1131-1136
ריימונד מפואטייה (מנישואים) 1136-1149
רנו משטיון (מנישואים) 1153-1160
בוהמון השלישי 1163-1201
בוהמון הרביעי 1201-1216
רמון-רופן 1216-1219
בוהמון הרביעי (בשנית) 1219-1233
בוהמון החמישי 1233-1251
בוהמון השישי 1251-1268
נסיכי אנטיוכיה להלכה בלבד 1268-1300

בוהמון השישי 1268–1275
בוהמון השביעי 1275-1287
לוציה מ-1287 עד כנראה 1299
פיליפ מטוסי מכנראה 1299 עד 1300
לאחר מותו של פיליפ מטוסי עבר התואר להיות אחד התארים של מלך ירושלים וקפריסין, שם נשמר עד כלות ממלכת קפריסין בשנת 1489.
המצור על אנטיוכיה. פרט מתוך מיניאטורה מימי הביניים
אילן יוחסין של נסיכי אנטיוכיה
סוהא בשארה

| --- | --- |

סוהא בשארה. תמונה משנת 2006
 לידה:  15 ביוני 1967 (בת 57) דיר מימאס, לבנון 
 מדינה:  לבנון 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית הלבנונית 
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית 
 פרסים והוקרה:  הפרס הבין-לאומי לזכויות האדם על שם מועמר קדאפי 
 
סוהא פואז בשארה (בערבית: سهى فواز بشارة, תעתיק מדויק: סֻהא פואז בשארה; נולדה ב-15 ביוני 1967) היא לבנונית שנודעה בעקבות ניסיון ההתנקשות שלה במפקד צד"ל השני, אנטואן לאחד, בשנת 1988, בשליחות המודיעין הסורי.
ביוגרפיה

סוהא בשארה נולדה בשנת 1967 בביירות, בירת לבנון, למשפחה יוונית אורתודוקסית, וגדלה בכפר הנוצרי דיר מימאס שבדרום לבנון. אביה, פואז בשארה, היה חבר במפלגה הקומוניסטית הלבנונית, מפלגה אליה הצטרפה בשארה עצמה בשנת 1982. בתום לימודיה התיכוניים, עברה בשארה לביירות והחלה ללמוד לתואר אקדמי בהנדסה אזרחית, אך סיימה את השנה הראשונה בלבד. מאוחר יותר פנתה ללימודי מדעים אך עזבה את לימודיה בטרם סיימה את השנה השנייה. בצעירותה, היא נהגה לקרוא כתבים קומוניסטיים והעריצה את אנטון סעאדה, קומוניסט-פשיסט לבנוני, מייסד המפלגה הסורית הסוציאליסטית הלאומית (SSNP), מפלגה לבנונית הנשענת על לאומנות סורית ורעיון סוריה הגדולה, כמו גם על אידאולוגיות קומוניסטיות ופשיסטיות.
בשארה נבחרה על ידי המפלגה הסורית הסוציאליסטית הלאומית לבצע את ההתנקשות באנטואן לאחד, ועל-מנת להתקרב למשפחתו היא עברה להתגורר בעיר מרג' עיון שבדרום לבנון, עיר מגוריה של המשפחה. במרג' עיון הצטרפה בשארה לארגון האחווה "אל-מרג'", שבראשו עמדה מינרווה לאחד, אשתו של הגנרל אנטואן לאחד. פעילותה בארגון הסתכמה בהוראת מחול וחינוך גופני. בשארה התיידדה עם מינרווה לאחד, החלה ללמד את לאחד מחול אירובי במסגרת פרטית והייתה מגיעה תכופות לבית משפחת לאחד, ולעיתים אף שימשה כשמרטפית לילדי בני הזוג. בתקופה מסוימת התמנתה למאמנת הכושר האישית של אנטואן לאחד. בלבנון נפוצה שמועה, כי בתקופה בה לימדה את מינרווה לאחד התפתח רומן בין בשארה לגנרל לאחד עצמו. לאחד הכחיש את השמועה אך בשארה עצמה מעולם לא פרסמה התייחסות לדברים.
ביוגרפיה > ניסיון ההתנקשות ואחריו

ב-7 בנובמבר 1988 הוזמנה בשארה על ידי מינרווה לאחד לביקור שגרתי בבית המשפחה. הגנרל לאחד היה באותה העת בבית. לקראת סוף הערב, בעודה מתכוונת לעזוב, שלפה בשארה אקדח, ולפי הכתוב באוטוביוגרפיה שלה, מיאנה לירות בראשו של הגנרל וירתה לעבר חזהו, קרוב ללב. לאחד שרד את ההתנקשות אך נפצע קשה בחזהו, וכתוצאה מההתנקשות סבל משיתוק כתפו וידו השמאלית.
לאחד הצליח להשתלט על בשארה, והיא נעצרה מיד על ידי שומרי ראשו, לוחמי צד"ל. לאחר מכן נכלאה, ללא משפט, בכלא אל-ח'יאם בכפר השיעי ח'יאם, והודתה בניסיון ההתנקשות. בעדות שמסרה לעורכת הדין לאה צמל סיפרה בשארה כי לאחר מעצרה היא נלקחה מיד לחקירה במתחם הכלא. החוקרים היו כולם לבנונים ובראשם עמד חוקר בשם סאמר. היא העידה כי בחקירות הופעלה נגדה אלימות קשה, היא עונתה ובלילה הראשון הופעלו עליה מכות חשמל שש פעמים. חקירתה נמשכה במשך שלושה חודשים. עורך הדין שלה טען כי בשארה נחקרה בתחומי מדינת ישראל, אך גורמים רשמיים ואף בשארה עצמה לא התייחסו לדברים אלו.
במשך שבע השנים הראשונות למעצרה הוחזקה בשארה בצינוק ונאסר עליה לקבל אורחים ונציגים בינלאומיים, ובקשת הצלב האדום להיפגש עמה נדחתה. בשנת 1995 הועברה מהצינוק לאגף הנשים בכלא, ובאותה השנה היא הורשתה לראשונה להיפגש עם אמה. בעדות שמסרה בשארה היא סיפרה כי התנאים באגף הנשים ירודים ולא-הגיינים, כי אין רהיטים ואף בתי שימוש בחדרים, וכי חל איסור לקרוא ולעסוק בעבודת מלאכה. היא סיפרה כי לאחר שאושרו ביקורי הצלב האדום בכלא, התנאים השתפרו במקצת ואושר לה לקרוא ספרים וספרי דת, והיא אף נהגה לשחק כדורסל באמצעות כדור וסל שהכינה מבגדים ישנים.
ביוגרפיה > ניסיון ההתנקשות ואחריו > המאבק לשחרורה

כליאתה של בשארה ללא משפט, והתנאים הירודים שבהם הוחזקה במשך עשר שנים גרמו לזעם רב בקרב ארגונים ופעילי זכויות אדם, ובמשך כל שנות מאסרה פעלו גורמים רבים למען שחרורה, בהם גורמים ישראליים. בישראל פעלו למען שחרורה הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, האגודה לזכויות האזרח ו"העמותה לשחרורה של סוהא בשארה", שהוקמה בעקבות מעצרה. שלושת הארגונים אף עתרו לבג"ץ בנושא. בעולם מחו ארגונים רבים על מעצרה של בשארה, ביניהם ארגון אמנסטי.
בשנת 1999 חנן הגנרל אנטואן לאחד את בשארה, לדבריו, "משיקולים הומניטריים". עם זאת, מאוחר יותר התברר כי שחרורה היה אחד התנאים שהציבה ממשלת צרפת לגנרל לאחד כאשר ביקש שם מקלט מדיני, לאחר נסיגת ישראל מרצועת הביטחון. בשארה שוחררה, אך צרפת חזרה בה מהבטחתה להעניק מקלט מדיני לגנרל.
ביוגרפיה > ניסיון ההתנקשות ואחריו > לאחר שחרורה

לאחר שחרורה של בשארה מכלא אל-ח'יאם היא לא עסקה בטרור והתמקדה בעיקר בנושא זכויות האדם. היא החלה להרצות בנושא, והוזמנה לוועידות ולכנסים מהבולטים והחשובים ביותר שעסקו בנושא זה. כמו כן, היא הוציאה ספר אוטוביוגרפי בשם "Resistance - My life for Lebanon" (בעברית: "התנגדות - חיי למען לבנון"), הספר יצא לאור בשפה הערבית ותורגם לשפות שונות, בהן אנגלית וצרפתית. בשנת 2000 יצא סרט ביוגרפי על בשארה שביימה במאית הקולנוע הלבנונית רנדה שהל, פעילת שמאל לבנונית שנודעה בסרטיה הפמיניסטיים.
בשארה זוכה לאהדה רבה בעולם הערבי, ודמותה מוצגת באור חיובי כ"לוחמת חירות" אשר לחמה נגד ה"כיבוש הישראלי" בלבנון[דרוש מקור]. בלבנון עצמה, דמותה נחשבת לשנויה במחלוקת.[דרוש מקור] בקרב ארגונים קומוניסטיים והציבור המוסלמי בלבנון, אשר רובו ככולו נוטה לצד השמאלי של הפוליטיקה הלבנונית[דרוש מקור], נחשבת בשארה לדמות נערצת. בקרב הציבור הנוצרי בלבנון, המשתייך לרוב לזרם הלאומי הלבנוני, סולדים לרוב מבשארה ועל פי רוב תדמיתה שלילית. עם זאת, על אף שבלבנון, מולדתה, יש חילוקי דעות באשר לבשארה ופועלה, במדינות המערב היא מוצגת באור חיובי כלוחמת זכויות אדם ולרוב ישנה התעלמות מכוונת מניסיון הרצח שביצעה בצעירותה.[דרוש מקור]
חיים אישיים

לאחר שחרורה עברה לצרפת ומשם לשווייץ, בשווייץ נישאה למקומי ונולדו לה 2 ילדים.
הערות שוליים

1 2  ד"ר גיא בכור, דמות המסתורין, שהשפעתה עלינו הייתה קשה, ומאמנת כושר קטלנית, Gplanet
↑  הפרת זכויות האדם של אזרחי לבנון על ידי ישראל, בצלם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb135759833 (data)  GND: 123122155  ISNI: 0000 0000 7248 1641  LCCN: no2001029604  NTA: 217573940  RERO: 02-A008592040  SUDOC: 053466926  VIAF: 37085078   WorldCat (עם VIAF): 37085078
סן לואיס (ארגנטינה)

| --- | --- |
דגל סן לואיסדגל סן לואיס
בניין העירייה
בניין העירייה
 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 פרובינציה:  סן לואיס (פרובינציה) סן לואיס
 חבל ארץ:  קוז'ו
 תאריך ייסוד:  1594 
 גובה:  729 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  169,947 (31 בדצמבר 2010)
 קואורדינטות:  33°18′00″S 66°20′12″W﻿ / ﻿33.3°S 66.3368°W﻿ / -33.3; -66.3368
 אזור זמן:  UTC-3
 https://www.ciudaddesanluis.gov.ar/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארגנטינה מוגדלת) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט סן לואיס(למפת ארגנטינה רגילה) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט סן לואיס(למפת סן לואיס רגילה) ויז'ה מרסדס ויז'ה דה מרלו סן חואן לה ריוחה קורדובה לה פמפה מנדוסהסן לואיס(למפת סן לואיס מוגדלת) ויז'ה מרסדס ויז'ה דה מרלו סן חואן לה ריוחה קורדובה לה פמפה מנדוסהסן לואיס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סן לואיס (בספרדית: San Luis) היא עיר במערב ארגנטינה, בירת פרובינציית סן לואיס. העיר שוכנת בחלק הדרומי של רכס קורדובה, בגובה של כ-730 מ' מעל פני הים. בשנת 2001 התגוררו בה כ-153 אלף תושבים, כמעט מחצית מתושבי הפרובינציה.
היסטוריה

סן לואיס נוסדה ב-25 באוגוסט 1594 בידי לואיס חופרה דה לואיסה אי מנסס, אך ננטשה זמן קצר אחר כך עקב התקפות התושבים הילידים. שנתיים מאוחר יותר חידש מרטין גרסיה אונייס דה לויולה את ההתיישבות במקום, וקרא לעיר סן לואיס דה לויולה נואבה מדינה דה ריו סקו. ב-1609 סופחה העיר לקפיטניה חנרל של צ'ילה. מקומה של סן לואיס הועתק ב-1643, וב-1689 הועתק שוב, למקומה הנוכחי. ב-1712 הותקפה העיר בידי המאפוצ'ה, ניזוקה באופן חמור ונבנתה מחדש באופן מבוצר יותר.
לאחר הקמת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776, סופחה אליה סן לואיס, כחלק מהאינטנדנסיה של קורדובה. ב-1813 הוקמה האינטנדנסיה של קוז'ו, שכללה את פרובינציות סן לואיס, מנדוסה וסן חואן של ימינו. ב-1820 פורקה האינטנדנסיה, סן לואיס הייתה לפרובינציה עצמאית, והעיר סן לואיס הייתה לבירתה.
כעיר ספר, התפתחה סן לואיס באיטיות, ובסוף המאה ה-19 התגוררו בה כ-7,000 תושבים. ב-1882 חוברה העיר לרשת מסילות הברזל הארגנטינאית, בקו שהוביל לצ'ילה. ב-1883 הוחל בבניית הקתדרלה וב-1911 נחנך בניין המושל. עד 1960 עלה מספר התושבים בעיר לכ-40 אלף, ובארבעת העשורים הבאים גדל כמעט פי ארבעה.
סמסונס ריבס

סמסונס ריבס (מאנגלית: Samson's Ribs – צלעות שמשון) הוא מחשוף של עמודי בזלת המצוי במתחם הגעשי של פארק הולירוד באדינבורו, סקוטלנד. המחשוף משתרע לאורך השוליים הדרום-מערביים של ארתורס סיט.
היווצרות והרכב

העמודים מורכבים ממאגמה בזלתית עתירת אוליבין. חוקרים סבורים כי המאגמה יצרה תעלה בסמוך לזרמי לבה, בתוך צינור ההזנה של ארתורס סיט. סברה זו נובעת מהימצאותו עמוק בתוך הר הגעש, בתוך מחדר דולריטי.
סמסונס ריבס נחשף בעקבות סחיפה נרחבת שהתרחשה באזור במהלך הקרבון.
סידוק עמודי

המחשוף מהווה דוגמה טובה לסידוק עמודי, הנוצר לרוב בזרמי לבה מאפיים, סילים ודייקים, באמצעות היקוות הלבה והתכווצותה במהלך התקררות. העמודים נוטים לקבל צורת מנסרות משושות, הנוצרות כאשר זרימת הבזלת נפסקת. הסלע המותך נקרש, ונוצרים בו סדקים כתוצאה מהתקררות בלתי אחידה והתקשות של שטחים הבאים במגע עם אוויר או סלעים קרים – בדומה לבוץ שהתייבש.
התהליך מתרחש במקביל גם בחלקו העליון של הקילוח וגם בחלקו התחתון, אם כי שם הוא איטי יותר. כתוצאה מן ההתקררות הלא אחידה בשני חלקי הקילוח, נוצרות שתי שדרות של מנסרות – אחת עולה מתחתית הקילוח והשנייה יורדת מגבו. שדרות אלה נפגשות בדרך-כלל בנקודה הנמצאת בשליש הדרך מתחתית הקילוח אל ראשו.
ראו גם

גאולוגיה - מונחים
צוקי סולסברי
ארתורס סיט
הערות שוליים

↑  הרכב והיווצרות באתר המכון הגאולוגי הבריטי
↑  סמסונס ריבס באתר המכון הגאולוגי הבריטי
סמסונס ריבס, תחריט מאת תומאס ה' שפרד, 1829
סמל העיר באר יעקב

| --- | --- |

סמל המועצה הרשמי
 גרסאות
 
 סמליל ממותג של המועצה
 פרטים
 המחזיק בסמל:  המועצה המקומית באר יעקב
 תאריך אימוץ:  13 בנובמבר 1958
 התקנים
 מוטו:  חזון • תנופה • בית
סמל העיר באר יעקב, סמלה הרשמי של העיר באר יעקב, אומץ ב-13 בנובמבר 1958.
תיאור הסמל

הסמל מורכב ממגן מעוגל החצוי לשנים על ידי שיבולת חיטה באלכסון. בחציו העליון ציור של שדה ירוק על רקע כחול ובראש הסמל שם המועצה. בחציו התחתון איור של עץ תפוז כסמל לענף הפרדסנות שהיה רוב הגידול החקלאי במועצה ובאר, שמסמלת את הבאר הרומית הקדומה בשטח המועצה שנחפרה מחדש עם הקמתה למציאת מים, שניהם על רקע כתום. הסמל מאפיין את אופיו החקלאי של היישוב שנוסד כמושבה ב-1907.
תיאור הסמל > סמליל

לעיר סמליל מודרני שבשימוש בחלק מפרסומיה, הסמליל מורכב מפסים, עיגולים וצורות בית מגורים בצבעי כתום, ירוק, ורוד וכחול היוצרים ביחד צורה של לב. השילוב בין פסים ארוכים ובתים קטנים מסמל את התפתחות היישוב, עם הקמת מגדלי מגורים לצד בתים צמודי קרקע, ואת שאיפתה להפוך לעיר. צורת הלב מסמלת את החיבור בין הוותיק לחדש ואת היישוב עצמו כיישוב "חם, מחבק ומכיל" לתושביו ולמשפחות החדשות שעוברות אליו. בתחתית הסמל שם המועצה בכחול לצד סמל המועצה הישן והמוטו החדש "חזון • תנופה • בית":
חזון - חזונה של המועצה להפך ל"פנינת השפלה", עיר מבוקשת ומודרנית באזור.
תנופה - מסמל את תנופת הבינוי המהירה במועצה, המתוככנת בתוכנית המתאר שאושרה ב-2020, במסגרתה צפויים להיבנות 27,000 יחידות דיור, 2 פארקים ואצטדיון כדורגל עירוני, והעיר תגדל בכ-85,000 תושבים.
בית - שמירתה של המועצה על צביונה הקהילתי.
תיאור הסמל > סמליל שנת ה-100

סמל שהיה בשימוש ב-2007, שנת ה-100 ליישוב, הסמל מורכב מהמספר 100, כאשר בספרת ה-0 הימנית נמצא סמלה של המועצה, ומתחתיו שנת הייסוד, 1907, ושנת המאה. ספרת ה-0 השמאלית צבוע בירוק כסמל לעתיד, וממנה צומחת שיבולי חיטה, כסמל לעבר. בתחתית הסמל שם המועצה והמוטו "פנינת השפלה".
היסטוריה

ב-2007 אושר סמליל מיוחד לכבוד שנת ה-100 של היישוב, שכלל את סמל היישוב הקיים. ב-2020 במסגרת תהליך מיתוג מחדש שבוצע עקב אישור תוכנית המתאר של המועצה, שצפויה להפך לעיר עם השלמתה, עוצב ואומץ סמליל ממותג חדש.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  סמל הישוב, אתר מועצה באר יעקב
↑  דותן לוי, הוועדה המחוזית אישרה את תוכנית המתאר של באר יעקב: תוסיף ליישוב 85 אלף תושבים, באתר כלכליסט, 23 בפברואר 2020
| דגל ישראל סמלי מחוז המרכז |
| --- | --- | --- |
| ערים | אלעד • גבעת שמואל • הוד השרון • טייבה • טירה • יבנה • יהוד-מונוסון • כפר יונה • כפר סבא • כפר קאסם • לוד • מודיעין-מכבים-רעות • נס ציונה • נתניה • פתח תקווה • קלנסווה • ראש העין • ראשון לציון • רחובות • רמלה • רעננה | מפת מחוז המרכז |
| מנהלות מקומיות | נוה מונוסון • מכבים-רעות | מפת מחוז המרכז |
| מועצות מקומיות | אבן יהודה • אליכין • באר יעקב • בית דגן • בני עי"ש • גדרה • ג'לג'וליה • גן יבנה • גני תקווה • כוכב יאיר צור יגאל • כפר ברא • מזכרת בתיה • סביון • קדימה-צורן • קריית עקרון • שוהם | מפת מחוז המרכז |
| מועצות אזוריות | ברנר • גדרות • גזר • גן רווה • דרום השרון • חבל יבנה • חבל מודיעין • חוף השרון • לב השרון • נחל שורק • עמק חפר • שדות דן | מפת מחוז המרכז |
מחוז הצפון • מחוז חיפה • מחוז תל אביב • מחוז המרכז • מחוז ירושלים • מחוז הדרום • מחוז יהודה ושומרון
סמליל שנת ה-100 של המועצה
סמל אי הנסיך אדוארד

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  פרובינציית אי הנסיך אדוארד
 תאריך אימוץ:  1905
 התקנים
 ציצה:  עורבני כחול מוכתר המחזיק במקורו ענף של אלון אדום
 עטרה:  אדום ולבן
 קסדה:  זהב
 מעטה:  אדום ולבן
 מגן:  צ'יפ אריה פוסע על רקע אדום. מגן לבן עם שלושה נצרי אלון ועץ אלון בוגר בצבעים טבעיים.
 תומכים:  שועלי כסף
 חלקה:  כוכב מיקמאקי כחול בן שמונה פינות, שושנים, חבצלות, דרדרים, תלתנים ולוע הארי.
 מוטו:  "קטן תחת [הגנתו של] גדול" (בלטינית: Parva sub ingenti)
סמל אי הנסיך אדוארד (באנגלית: coat of arms of Prince Edward Island) או, בשמו הרשמי שלט האצולה של הוד מלכותה בעבור פרובינציית אי הנסיך אדוארד (באנגלית: The Arms of Her Majesty in Right of the Province of Prince Edward Island) הוא הסמל הרשמי של פרובינציית אי הנסיך אדוארד שבקנדה.
הסמל הוענק באופן רשמי לפרובינציה בשנת 1905 בצו מלכותי של מלך בריטניה אדוארד השביעי.