stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט לורנס סטיין
ביוגרפיה

סטיין נולד בקולומבוס (אוהיו) ב-8 באוקטובר 1943‏ להורים יהודים, אן פיינשטיין, עקרת בית ולואיס סטיין פקיד שילוח. הוא התחיל לכתוב בגיל 9 כאשר מצא מכונת כתיבה בעליית הגג. הוא התחיל להקליד סיפורים וספרי בדיחות. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של אוהיו ב-1965 עם תואר באנגלית. בזמן שלמד באוניברסיטה ערך סטיין את כתב העת להומור של אוניברסיטת אוהיו שעון השמש במשך שלוש מתוך ארבע השנים שלמד שם. לאחר מכן עבר לניו יורק כדי להמשיך בקריירה של סופר. הוא כתב עשרות ספרי הומור לילדים בשם העט בוב סטיין השמח (Jovial Bob Stine) ויצר את כתב העת ההומוריסטי בננות.
ב-1986 כתב סטיין את ספר האימה הראשון שלו שנקרא פגישה עיוורת. הוא המשיך לכתוב עוד ספרים רבים כאלה, כולל שמרטפית ושמה סיוט, חוף הרוחות ועוד.
ב-1989 התחיל לכתוב את ספרי עלילות רחוב פחד. לפני שהחל בכתיבת סדרת צמרמורת הוא כתב שלושה ספרי מדע בדיוני הומוריסטיים שנקראו טיפשים באימון (Jerks in Training), שוטים בפטרול (Bozos on Patrol) ומפסידנים בחלל (Losers in Space)‏. ב-1992 התחיל סטיין לפרסם את סדרת צמרמורת. על פי רשימת פורבס של ארבעים הבדרנים המרוויחים ביותר לשנת 7–1996 נמצא סטיין במקום ה-36 עם הכנסה של 41 מיליון דולר. ספריו נמכרו ביותר מ-400 מיליון עותקים בכל העולם, נכון ל-2008‏. העיתון USA Today כינה את סטיין כסופר רבי המכר מספר אחד באמריקה.
בשנות ה-90 הוא נכלל ברשימת האנשים המעניינים ביותר של העיתון פיפל וב-2003 הוא נכנס לספר השיאים של גינס כסופר סדרות הילדים הנמכר ביותר בכל הזמנים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 עבד סטיין על כתיבת חמש סדרות שונות: Mostly Ghostly, Rotten School, עלילות רחוב פחד (Fear Street),‏ The Nightmare Room, Goosebumps HorrorLand.
ב-22 ביוני 1969 נישא סטיין לג'יין ולדהורן שנעשתה עורכת וסופרת. הקימה ב-1983 את הוצאת פאראשוט (Parachute Press).
בנם היחיד מתיו נולד ב-1980‏ ועובד בתעשיית המוזיקה.
פרסים

ב-2002 קיבל פרס אלוף הקריאה (Champion of Reading) מהספרייה הציבורית של פילדלפיה, פרס בחירת הילדים לספרי מסתורין/אימה מאת Disney Adventures (שלוש פעמים) ופרס בלימפ בטקס Kids' Choice Awards (גם שלוש פעמים).
הערות שוליים

1 2  "R.L. Stine". Ohio Reading Road Trip. נבדק ב-2011-02-27.
↑  "Emily Osment stars in 'R.L. Stine's "The Haunting Hour"". Cape Cod Times. 2007-10-26. אורכב מ-המקור ב-2011-07-08. נבדק ב-2011-02-24.
↑  "The Nightmare Room by R. L. Stine". KidsReads.com. אורכב מ-המקור ב-2012-03-07. נבדק ב-2011-05-11.
1 2 3 4 5  "About R.L. - For book and school reports". אורכב מ-המקור ב-2013-11-27. נבדק ב-2011-02-27.
↑  MacPherson, Karen (2008-04-08). "Venture into R.L. Stine's 'HorrorLand' -- if you dare!". Pittsburgh Post-Gazette. נבדק ב-2011-02-27.
1 2 3  "2011 Thrillermaster: R.L. Stine". ThrillerFest. אורכב מ-המקור ב-2011-07-17. נבדק ב-2011-02-25.
↑  M. Rosenberg, Joyce (1996-10-27). "Success gives bookstores Goosebumps". The Albany Herald. נבדק ב-2011-02-27.
↑  Meister, Cari (2001). R.L. Stine. ABDO Publishing Company. p. 17. ISBN 1-57765-484-6. נבדק ב-2011-05-15.
↑  Marcovitz, Hal (2005). R.L. Stine. Chelsea House Publishers. p. 94. ISBN 0-7910-8659-3. נבדק ב-2011-05-15.
↑  The 40 best-paid entertainers, Forbes Magazine
↑  "Venture into R.L. Stine's 'HorrorLand' -- if you dare!". post-gazette.com. 2008-04-08. נבדק ב-2011-05-14.
1 2  "R.L. Stine". Parachute Publishing. אורכב מ-המקור ב-2011-02-04. נבדק ב-2011-02-27.
↑  "Elisabeth Weinberg, Matthew Stine". The New York Times. 2010-07-02. נבדק ב-2011-02-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296176105171  PLWABN: 9810681162305606  BIBSYS: 90603605  BNE: XX1643834  BnF: cb14007782h (data)  CANTIC: a10160164  CiNii: DA09815284  GND: 115470336  ISNI: 0000 0001 2139 4000  LCCN: n85268710  LNB: 000028826  MusicBrainz: 81bd1d37-1497-4e19-95cc-5e77098fbfab  NDL: 00457758  NKC: jn20000810286  NLG: 72878  NLK: KAC200504606  NSK: 000241323  NTA: 072179287  RERO: 02-A003865696  SNAC: w6qv4vrp  SUDOC: 028811747  VIAF: 84170364   WorldCat (עם VIAF): 84170364
קלייר מוניס

| --- | --- |

 לידה:  10 בפברואר 1922 הרובע העשירי של פריז, צרפת 
 פטירה:  25 באוקטובר 1967 (בגיל 45) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות באנייה 
 צאצאים:  Philippe Kahn 
 
קלייר מוניס (בצרפתית: Claire Monis;‏ 10 בפברואר 1922 – 25 באוקטובר 1967) הייתה זמרת יהודיה צרפתית, שחקנית ולוחמת בתנועת ההתנגדות הצרפתית נגד הנאצים. ניצולת שואה וחברה בתזמורת הנשים באושוויץ. לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה מפיקה של סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה.
קורות חיים

מוניס נולדה ב-10 בפברואר 1922 ברובע העשירי של פריז. הוריה, אברום (כינוי אלברט) מוניס, נגן כלייזמר ואקורדיון וסוזן אייזנשטיין, במקור מרוסיה, שהיגרו לצרפת בתחילת המאה ה-20. הם ברחו מהפוגרומים האנטישמיים ברוסיה. הם נישאו ב-7 במאי 1921 ברובע השמונה-עשר של פריז וקיבלו אזרחות צרפתית בשנת 1928 עם שתי בנותיהם. בני הזוג הקימו חנות רהיטים "Aux Galeries Saint-Maur", שלימים הפכה למפעל לייצור ארונות "Les Meubles Monis".
קריירת שירה

בשנת 1938 זכתה מוניס בתחרות "Music-Hall des Jeunes", תחרות שאורגנה על ידי הפדרציה הצרפתית של בני נוער קומוניסטים, שהובילה אותה להשתתף עם הקומיקאי פייר דאק בערב הגאלה שהוקדש לנוער. בנוסף, היא השתתפה בקונצרטים ברדיו, בעיקר בתוכניתו של שארל טרנה עבור תחנת Radio Cité. היא גם שרה בסרט קולנוע "Je chante" שם גילמה את התפקיד של "קלריטה", קומדיה מוזיקלית שביים ב-1938 כריסטיאן שטנגל בכיכובו של שארל טרנה.
מוניס שרה בקברטים פריזאיים: עם ז'אק פילס בקברט "Chez Elle", ובקברט "La Boîte à Sardines". היא תוארה כ"זמרת סווינג" והנחתה את ערבי הקברט "או נורמנדי". היא השתתפה, בערב הגאלה החגיגי של הקברט " À la Cave de la Cloche ". היא גם השתתפה בתוכנית הקברט "L'Écrin", 19 rue Joubert Paris 9e, עם לאו מרג'אן, ז'קלין פיגו וז'אן סולאר.
פעילות תנועת ההתנגדות וגירוש

מוניס הייתה לוחמת התנגדות בתנועת ההתנגדות הצרפתית ופעלה ברשת הריגול רובין-באקמאסטר שהוקמה על ידי ז'אק וויל והיא הייתה המזכירה שלו. היא השתמשה במסע ההופעות שלה (סדר שירים ושינויי מילים) כדי ליידע את רשת הריגול שלה.
מוניס נעצרה ב-22 ביוני 1942 בפלאס דו-קומבטא מס' 6 בפריז, ונשלחה לכלא פרנס, ולאחר מכן נכלאה ב-10 בספטמבר 1942 במצודת אאוטון.
היא הכריזה על עצמה שאינה יהודיה וניסתה לשווא להשיג תעודת טבילה קתולית. ובכל זאת, המנהל החדש של מעמד העם היהודי (תחת הקומיסריון הכללי לשאלה יהיהודית), אמיל בוטמי, דרש את תעודת הלידה של אביה, שלא ניתן היה לספקה. כתוצאה מכך, מוניס סווגה כ"100% יהודיה", ב-22 בדצמבר 1943. היא נשלחה למחנה הריכוז דרנסי לפני שגורשה לאושוויץ בטרנספורט מס. 66 ב-20 בינואר 1944. היא הייתה בת 21. היא ניצלה מהשמדה לאחר שגויסה לתזמורת הנשים של אושוויץ כזמרת בתזמורת בראשות אלמה רוז'ה. שם היא פגשה נשים צרפתיות אחרות, כולל הלן רודנר ופאני רובק, שגם היא שרדה. כל הניצולים הועברו ב-31 באוקטובר 1944 למחנה ברגן-בלזן, לשם הגיעו ב-2 בנובמבר 1944. המחנה שוחרר ב-15 באפריל 1945 על ידי הצבא הבריטי. מוניס הוחזרה לצרפת במשאית ב-17 במאי 1945 לפריז. היא השיגה את התעודה שלה במסגרת תנועת ההתנגדות.
אחרי המלחמה

ספר מאת פרופסור סוזן איישייד מפרט את מערכות היחסים בין ניצולי התזמורת, כולל הנרטיב של פניה פנלון מ-1976, המנוגד לאלו של ויולט ז'אקו סיברסטין, אניטה לסקר-וולפיש וכן הלנה דוניץ'-ניווינסקה.
מוניס פגשה את צ'ארלס-אנרי קאהן (1915–1999) ב-1945 בעצרת גאוליסטית ונישאה לו ב-1947 ברובע השמיני של פריז. מנישואים אלה נולדו שני ילדים, אחד מהם היה פיליפ קאהן ב-1952. הם נפרדו ב-1957 והתגרשו ב-1961. מוניס גידלה את בנה פיליפ לבדה.
מוניס המשיכה את הקריירה שלה ככנרת וכזמרת (קלאסית, כלייזמר וג'אז) וקיבלה לעיתים קרובות את חבריה מהרזיסטנס ונגנים סביב הפסנתר המשפחתי. היא שיחקה עם לואיס מריאנו ב-1948 באופרטה Andalousie מאת פרנסיס לופז, וביצעה את התפקיד שוב ב-1949 וב-1950 בליון. לאחר מספר נסיעות לקנדה וארצות הברית, היא פנתה להפקת סדרות טלוויזיה כמו L'Inspecteur Leclerc ב-1962, ואז Les Aventures de Robinson Crusoé ב-1964–1965, Trois chambres à Manhattan של מרסל קרנה ב-1965. לאחר מכן הפכה מוניס למפיקה בערוץ ORTF וברדיו צרפת.
מוות

מוניס נפגעה ממכונית מול חנות הוריה ברחוב 11 Rue du Faubourg du Temple, ברובע האחד עשר של פריז. היא מתה כמה ימים לאחר מכן כתוצאה מתאונה זו, ב-25 באוקטובר 1967 בביתה ברובע השישה-עשר של פריז. היא נקברה ב-27 באוקטובר 1967 בבית הקברות באנייה בפריז. המילים "Mort pour la France" נוספו לתעודת הפטירה שלה בשנת 1977.
קשת השער

| --- | --- |

מבט מהגדה המזרחית של נהר המיסיסיפי, לפני השיפוצים שהסתיימו ב-2018. בחזית ניתן לראות על הגדה את המושבים של אמפיתיאטרון המופעים.
 מידע כללי
 סוג:  סימן נוף, פארק 
 על שם:  המתיישבים שפרצו את הדרך מערבה במאה ה-19
 כתובת:  הפארק הלאומי קשת השער 
 מיקום:  סנט לואיס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1963–1965 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  28 באוקטובר 1965 
 אדריכל:  אירו סארינן
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הייטק 
 קואורדינטות:  38°37′28.56″N 90°11′5.89″W﻿ / ﻿38.6246000°N 90.1849694°W﻿ / 38.6246000; -90.1849694
 www.gatewayarch.com
  (למפת מיזורי מוגדלת) ג'פרסון סיטי קנזס סיטי סנט לואיס ספרינגפילד סנט ג'וזף ג'ופלין אילינוי קנ. טנסי ארקנסו אוקלהומה קנזס נב. איווהקשת השער(למפת מיזורי רגילה) ג'פרסון סיטי קנזס סיטי סנט לואיס ספרינגפילד סנט ג'וזף ג'ופלין אילינוי קנ. טנסי ארקנסו אוקלהומה קנזס נב. איווהקשת השער(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה קשת השער(למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה קשת השערhe
 
קשת השער בלילה
קשת השער (באנגלית: Gateway Arch), הידועה גם כ"קשת השער למערב", היא המבנה הידוע ביותר בעיר סנט לואיס שבמיזורי, ארצות הברית. הקשת היא חלק מהפארק הלאומי קשת השער וממוקמת על הגדה המערבית של נהר המיסיסיפי.
הקשת נבנתה בשנים 1963‏-1965 על שטח פארק שהוכרז כבר ב-1935 לציון רכישת לואיזיאנה ומסעם הנועז של צמד החוקרים לואיס וקלארק. הפארק משתרע על שטח של 368 דונם, וכולל מלבד הקשת גם את בית המשפט הישן של סנט לואיס, ואת מוזיאון ההתרחבות מערבה השוכן במבנה תת-קרקעי מתחת לקשת. במבנה התת-קרקעי גם מוצגים סרטי IMAX, בעיקר בנושאי טבע ובית קולנוע נוסף המציג סרטים על הקשת.
הקשת היא אחת מאטרקציות התיירות החשובות בארצות הברית ופוקדים אותה כשלושה מיליון תיירים מדי שנה, שנייה רק לאנדרטת לינקולן במספר התיירים השנתי במבנה כלשהו. הקשת מסמלת את "שער הכניסה" למערב ארצות הברית ומוקדשת למתיישבים שפרצו את הדרך מערבה במאה ה-19. מתיישבים אלה החלו את מסעם מערבה בעיר סנט לואיס.
הקשת נחשבת למבנה אדריכלי מרשים שזיכה את מתכנניו בפרסום רב. גובה הקשת הוא 192 מטרים. המרחק בין שתי רגלי הקשת בבסיס גם הוא 192 מטרים. הקשת היא המבנה הגבוה ביותר בסנט לואיס, ועל פי חוק נאסר לבנות בעיר מבנה גבוה יותר.
המבנה

המבנה בנוי בצורת קשת בעלת יציבות רבה ושימוש אופטימלי בחומר. צורת הקשת המדויקת היא של קו השרשרת - הצורה המתקבלת כאשר תולים כבל או שרשרת באופן חופשי - במהופך, כך שהמרחק בין שני הקצוות שווה לגובה הקשת. את הקשת תכנן האדריכל הפיני-אמריקאי אירו סארינן, שזכה בתחרות על תכנון האנדרטה ב-1947, יחד עם מהנדס הבניין האנסקארל באנדל (Hannskarl Bandel). באנדל, שהיה מופקד על תכנון שלד המבנה, חוזקו ויציבותו, זכה לפרסום רב בעקבות בניית הקשת.
הקשת נראית פשוטה ומינימליסטית אך תכנונה, ובעיקר תכנון בנייתה, היה פרויקט מורכב ביותר. היא בנויה מ-71 חוליות בכל אחד משני צדיה, המחוברות זו מעל זו ונפגשות בחלק העליון. כל חוליה תוכננה ויוצרה בנפרד במפעל והובאה לאתר לצורך הרכבתה במעלה הקשת. כל חוליה היא משולש חלול העשוי פלדת אל-חלד שבתוכו נדחס בטון ובמרכזו חלל אוויר. בתוך חלל אוויר זה נוסעות קרוניות מיוחדות, המשמשות כמעליות העולות לתצפית תיירותית שנמצאת בחלל שבחוליות הקשת העליונות. הקרוניות תוכננו להסתובב במתקן ההסעה כך שהיושבים בו יישארו במצב אופקי במהלך העלייה לאורך הקשת העקמומית. מידותיהן של החוליות מחושבות באמצעות קוסינוס היפרבולי, המתאר את קו השרשרת. חתך כל חוליה הוא משולש שווה-צלעות שאחד מקודקודיו פונה אל מרכז הקשת וצלעו הנגדית פונה אל חוץ המבנה. בכך התקבלה צורה אסתטית ויציבה, והמבנה מסוגל להתנגד לרוחות טוב יותר, משום שרוח הנושבת בניצב למישור הקשת גורמת לה להילחץ אל תוך עצמה.
הבעיה העיקרית בתכנון הקשת הייתה חוסר יציבותה של הקשת במהלך הבנייה. קשת היא מטבעה מבנה חזק ויציב, אך עד השלמתה, ולפני הנחת אבן הראשה שלה, היא אינה יציבה. גובה הקשת הוא 192 מטר, ובשל גובהה לא ניתן היה להקים פיגומים חיצוניים. בניית הקשת בוצעה לבסוף בשלושה שלבים:
בשלב הראשון, שבו רגלי הקשת בזווית כמעט מאונכת לקרקע, חוברו החוליות זו מעל זו ללא חשש לחוסר יציבות. בנוסף, הבטון שנדחס לתוך מבנה הפלדה הוסיף משקל ויציבות.
בשלב השני, שבו החוליות הבאות כבר סטו מאוד מבסיס הקשת, נמתחו בחלקה החיצוני של הקשת כבלי דריכה, שמתחו את הרגל באופן כזה שלא יכלה ליפול או לסטות. כבלים אלו שימשו גם את העגורנים המיוחדים שחוברו לקצה החוליה האחרונה שהוצבה, והעלו את החוליה הבאה. עגורנים אלו, שיכלו להיתפס סביב החוליות הקיימות של הקשת על אף רוחבן המשתנה, ולטפס במעלה הקשת תוך כדי בנייה, תוכננו אף הם במיוחד לצורך בניית הקשת.
בשלב השלישי, לאחר שבכל צד חוברו 48 מתוך 71 החוליות של הקשת, כשכבלי המתיחה כבר לא יכלו עוד למתוח באופן יעיל את חוליות הקשת הבאות, שכיוונן כבר היה אופקי יותר, נבנה מסבך פלדה ארוך, שתמך בין שתי רגלי הקשת החופשיות. המסבך מנע משתי הרגליים ליפול אחת לכיוון השנייה וכך אפשר היה להמשיך לחבר חוליות נוספות כמו בשלב הקודם. לקראת חיבור שני צדי הקשת נבנה מסבך נוסף, קטן יותר, שסייע ליציבות בשלבים הסופיים. היום שבו הועלתה החוליה האחרונה, "אבן הראשה", היה יום חג בסנט לואיס - אלפים הצטופפו לצפות בחוליה שהועלתה בלוויית דגל ארצות הברית. למרות כל החישובים, לא היו שתי הרגליים מאוזנות בדיוק זו מול זו. העובדים נאלצו להרטיב את אחת הרגליים בזרנוקי מים במשך כמה שעות, על מנת שתתקרר ותתכווץ כלפי הרגל השנייה, כדי שאפשר יהיה לחבר אותן.
לאחר גמר הבנייה הוסרו העגורנים, כבלי המתיחה והמסבכים.
במוזיאון הנמצא בקשת מוקרן סרט המציג את הרקע להקמת הקשת, את מהלך הבנייה, את הבעיות ההנדסיות שעמדו בפני המתכננים ואת יום סיום הבנייה. במשך הבנייה לא נהרג אף עובד, אף על פי שבטרם הבנייה העריכו שפרויקט בסדר גודל כזה יכול לגבות 10–50 קורבנות.
נתונים טכניים

צורתה של הקשת היא לפי נוסחת קו השרשרת (עקומה קטנרית - catenary), שהיא צורתה הטבעית של שרשרת התלויה בהשפעת כוח המשיכה בין שני קצוות, אולם בהיפוך. צורה זו מקנה לקשת יציבות מרבית.
רוחב בסיס הקשת: 192 מטר
גובה הקשת: 192 מטר
רוחב הקשת בבסיס המבנה: 16.64 מטר
רוחב הקשת בראש המבנה: 5.18 מטר
משקל הפלדה: 4,644 טון
משקל הבטון: 34,570 טון
מספר המדרגות במבנה: 1,076
מעליות: שתיים. בכל אחת שמונה קרוניות, הבנויות כתאי נוסעים המכילים חמישה מושבים כל אחד.
המתמטיקה של מבנה הקשת

כאמור, הקשת בנויה בצורת קו שרשרת הפוך, צורה שנותנת יציבות מרבית לקשתות. הנוסחה שהוגשה עם תוכניות הבנייה פשוטה למדי:
Y=A\left(\cosh {\frac {X}{L}}C-1\right)
נוסחה זו מתארת את הצנטרואיד (קו מרכז הכובד) של הקשת שעובר בתוכה, וקושרת בין  \ X - המרחק האופקי מקצה אחד של הצנטרואיד, ל- \ Y - גובה הצנטרואיד של הקשת באותה נקודה:
\ L,  \ A ו- \ C הם קבועים שנגזרים מתוך ממדי הקשת:
\ f_{c} הוא הגובה המרבי של צנטרואיד הקשת: 625.0925 רגל
\ Q_{b} הוא שטח החתך המרבי של הקשת בבסיסה: 1262.6651 רגל מרובע
\ Q_{t} הוא שטח החתך המינימלי בראש הקשת: 125.1406 רגל מרובע
\ L הוא חצי מרוחב הצנטרואיד בבסיס הקשת: 299.2239 רגל
פעלולים

חל איסור מוחלט על טיפוס, צניחה על ראש הקשת, קפיצת בנג'י ממנה, קפיצת בסיס או טיסה בין רגלי הקשת, והעובר על כך מסתכן בקנס גבוה ובמאסר בפועל. למרות זאת, עם השנים נמצאו כמה הרפתקנים שניסו את כוחם בפעלולים מסוכנים:
ב-1980 ניסה קנת' סווירס לצנוח על ראש הקשת ומשם לקפוץ לקרקע, ואולם הוא גלש אל מותו לאורך אחת מרגלי הקשת.
11 מטוסים קלים עברו בין רגלי הקשת במשך השנים. הראשון עשה זאת פחות משנה לאחר השלמתה.
הפעלול אשר נחשב למדהים ביותר התקיים ב-14 בספטמבר 1992. ג'ון וינסנט מניו אורלינס טיפס במשך הלילה על הצד החיצוני של הקשת כשהוא נעזר במצמדי יניקה שבאמצעותם נצמד ללוחות הפלדה. הוא הגיע לראש הקשת, הצטלם, צנח מראש הקשת בקפיצת בסיס והסתלק. הוא השאיר עותקים של הצילומים בתחנות הטלוויזיה המקומיות. כעבור זמן מה נתפס וינסנט, ונידון למאסר של מספר חודשים.
אירועים

רחבת הקשת ופארק ג'פרסון מהווים מוקד לאירועים המוניים בעיר סנט לואיס. המפורסם שבאירועים אלה הוא סוף השבוע של יום העצמאות של ארצות הברית, החל ב-4 ביולי. האירועים ביום זה הם הגדולים ביותר בארצות הברית וכוללים מופעי בידור, להקות זמר, מתקני משחקים לילדים, פארק שעשועים נייד ודוכני מזון ומשקה. פעמיים ביום מתקיים מפגן אווירי של מיטב טייסי הפעלולים בארצות הברית. המפגן האווירי נפתח במפגן צניחה חופשית כאשר הצנחנים עוברים בין רגלי הקשת, בדרך לנקודת הנחיתה. חברת בואינג, שלה מפעל תכנון והרכבה של מטוסים צבאיים בעיר, מממנת תצוגה של מטוסי קרב דוגמת מטוס הקרב-הפצצה מקדונל דאגלס AV-8B הרייר II הממריא אנכית, או המפציץ האסטרטגי B-2. שיאם של האירועים במופע זיקוקין די-נור מרהיב שנמשך כ-30 דקות, והוא הארוך ביותר בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Catenary / Eric W. Weisstein באתר MathWorld (באנגלית)
↑  Jefferson National Expansion Memorial - הדגמה אינטראקטיבית של הנושא, באתר Wolfram Demonstrations Project (באנגלית)
↑  The Mathematics and Architecture of The Saint Louis Arch /William V. Thayer
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560577305171  GND: 4398627-4  LCCN: sh85053510  NARA: 10643679  VIAF: 235652635   WorldCat (עם VIAF): 235652635 
קשת השער מאחורי בניין בית המשפט הישן
קשת השער - מבט מהמדשאה כלפי מעלה
צורתה הפנימית של כל קרונית
קשת השער משתקפת במימי המיסיסיפי
מופע זיקוקים מעבר לקשת השער
רויאל צ. טאפט

רויאל צ'אפין טאפט האב (באנגלית: Royal Chapin Taft Sr.‏; 14 בפברואר 1823 – 4 ביוני 1912) היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקני, שכיהן כמושל מדינת רוד איילנד בין השנים 1888–1889.
ביוגרפיה

טאפט נולד לאורסמוס ומרגרט סמית במסצ'וסטס, ולמד באקדמיה של ווסטר (אנ'), שם סיים את לימודיו בשנת 1872. ב־31 באוקטובר 1850 התחתן עם מרי פרנסס ארמינגטון, ונולדו להם ארבעה ילדים.
טאפט השתייך למפלגה הרפובליקנית והיה חבר מטעמה בבית הנבחרים של רוד איילנד (אנ') בין השנים 1880–1884. לפני כהונתו כמושל מדינת רוד איילנד טאפט עבד בחברת "ברדפורד אנד טאפט", שעסקה במסחר בצמר. את החברה עזב בשנת 1885. הוא היה גם נשיא הבנק הלאומי לסוחרים (אנ'), נשיא חברת הרכבת של בוסטון ופרובידנס (אנ') ודירקטור בחברת הרכבת של ניו יורק, ניו הייבן והרטפוד (אנ').
הוא נפטר בביתו בפרובידנס שברוד איילנד, ונקבר בבית העלמין סוואן פוינט (אנ') שבפרובידנס.
הערות שוליים

↑  מתוך Industries and wealth of the principal points in Rhode Island :being city of Providence, Pawtucket, Central Falls, Woonsocket, Newport, Narragansett Pier, Bristol and Westerly. ניו יורק: .A. F. Parsons Publishing Co,‏ 1892.
↑  ROYAL CHAPIN TAFT, מידע על האיש ממספר מקורות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1196107211  ISNI: 0000 0000 3956 826X  LCCN: no00087531  SNAC: w64j7s2n  ULAN: 500446559  VIAF: 75867183   WorldCat (עם VIAF): 75867183 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קלייר סילארד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לאום:  ישראל ישראל
 תחום יצירה:  ציור, ויטראז'
ויטראז' שיצרה קלייר סילארד, בחצר של בית הכנסת הגדול של בודפשט להנצחת ראול ולנברג
קלייר (קלרה) סילארד (31 במרץ 1921 – 10 בספטמבר 2017) הייתה אמנית ישראלית-הונגרייה, התמחתה בציור פרסקו וויטראז'. הויטראז' המפורסם שלה נמצא בחצר של בית הכנסת הגדול של בודפשט להנצחת ראול ולנברג.
ביוגרפיה

סילארד נולדה וגדלה בבודפשט, הונגריה בתה של יוהנה לבית גרוטה. בשנים 1940–1944 לצדה באקדמיה החופשית בבודפשט. בסוף מלחמת העולם השנייה ברחה לשווייץ. ושם למדה בשנת 1945 בבית הספר לאמנויות יפות בז'נבה. בשנת 1951 עלתה לישראל דרך שווייץ וצרפת. בשנת 1952 השתלמה בפרסקו באקדמיה לאמנויות יפות ברוונה, איטליה. בשנת 1953 התקבלה לאגודת הציירים והפסלים בישראל. בשנת 1967 עברה להתגורר ביפו העתיקה יחד עם בעלה הראשון, אימרה באום (נפטר 1971), נגן קרן יער בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. בין השנים 1965–1973 עיצבה את "ארטא הישראלי". בראשית שנות ה-70 הכירה את בעלה השני, האמן פטר רוז'ה. בשנת 1974 עברה להתגורר בכפר האמנים עין הוד. בשנת 1980 השתתפה בסלון הסתיו במוזיאון הגראן פאלה בפריז, צרפת. עיקר יצירתה היה בתחום הציור והויטראז'. עבודותיה בציור עסקו בתיאורי נוף מלאי אימפסטו. יצירות הוויטראז' שיצרה בעזרת בעלה, עוסקות בנושאים סמליים כגון תיאורים המתבססים על התנ"ך. עבודות אלו הוצבו במקומות כגון ספריית המוזיקה בבית שנקר בתל אביב יפו, בית הכנסת בגבעת המורה, בית הכנסת "איחוד שיבת ציון" בתל אביב יפו ועוד. בסך הכל יצרה ויטראז'ים עבור 14 בתי כנסת בישראל. נוסף לכך, יצרה עיצובי תפאורה להצגות תיאטרון ושטיחי קיר.
מהמחצית השנייה של שנות ה-80 היא החלה ליצור גם פסלים מברזל מרותכים ומופשטים.
משנת 1991 התגוררה בפריז ובשנת 1993 חזרה להתגורר בבודפשט עד למותה ב-10 בספטמבר 2017.
פרסים

בשנת 1969 זכתה בפרס נורדאו לאמנות
בשנת 1980 קבלה מלגה מקריית האומנים הבינלאומית - "הסיטה", פריז, צרפת
בשנת 1984 זכתה בפרס שני בסלון רבלאסיון, פריז, צרפת
בשנת 1985 זכתה בפרס אמן השנה של הטלוויזיה הבריזילאית
בשנת 1987 זכתה במדליית ארד בסלון "גילויים", פריז, צרפת
בשנת 2002 זכתה במדליית זהב מהרפובליקה של הונגריה
בשנת 2013 קיבלה פרס מפעל חיים מטעם האגודה הלאומית של אמנים הונגרים
תערוכות יחיד

1956 – גלריה צ'מרינסקי, תל אביב
1970 – אגודת הציירים והפסלים בישראל, תל אביב
1971 – בית האמנים, אגודת הציירים והפסלים, ירושלים
1979 – המדבר, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב
1981 – תמונות מפריז - אקוורלים, גלריה שץ, ירושלים
1982 – מחווה לתזמורת הפילהרמונית הישראלית, באכסדרת היכל התרבות, היכל התרבות ע"ש פרדריק ר. מאן, תל אביב
1983 – הביתן לאמנות בגני יהושע, תל אביב
1986 – גלריה דמנגה, רייהן, שווייץ
1987 – גלריה הכיכר, יפו העתיקה
1989 – חול וחלל, מוזיאון הנגב, באר שבע
1990 – גלריה ויגאדו, בודפשט הונגריה
תערוכות קבוצתיות

1959 – התערוכה הכללית של אמני ישראל לרגל שנת היובל החמישים לעיר העברית תל אביב, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1959 – התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב, בית דיזנגוף, תל אביב
1960 – התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1962 – התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1963 – התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1965 – התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1966 – תערוכת נופי הארץ: במלאת 46 שנה לייסוד ההסתדרות, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב
1967 – אמני ישראל למען הביטחון, מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
1967 – התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1969 – ציור פיגורטיבי 1, ביתן האמנים, תל אביב
1969 – פסטיבל האמנות, ציור ופיסול, גני התערוכה, תל אביב
1972 – ישן וחדש באוסף המוזיאון, מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1979 – תערוכת הגרפוטק הישראלי, ספרית שער ציון, בית אריאלה, תל אביב
1987 – יוליפו 87, יפו
1989 – נגב, מדבר: תערוכת אמני ישראל, המוזיאון העירוני לאמנות, דימונה
1990 – פיסול בגן המדרון, החברה לפיתוח יפו העתיקה
1991 – פגישה מחודשת: עבודות חדשות של אמנים ותיקים, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב
1997 – תערוכת ציירים, המוזיאון העירוני בית עמנואל, רמת גן
עבודות במרחב הציבורי

פרסקו – ציריך (1948)
פרסקו – ציריך (1950)
ויטראז' בחצר של בית הכנסת הגדול של בודפשט להנצחת ראול ולנברג. ביצירה, להבות שמתוכן בוקע נחש. לוח זה מבטא את האש ששרפה את היהודים במחנות ההשמדה, והנחש מסמל את הרוע שהביא למעשה זה.
ויטראז'ים בבית הכנסת "איחוד שיבת ציון", רחוב בן יהודה 86, תל אביב יפו
ויטראז'ים בבית הכנסת קוממיות, רחוב מודיליאני 20, תל אביב יפו
ויטראז'ים בבית הכנסת "תפארת צבי", רחוב הרמן כהן 9, תל אביב יפו
ויטראז'ים בבית הכנסת, רחוב מאנה 12, תל אביב יפו
ויטראז'ים בבית הכנסת הגדול, רחוב הרצל 47, רמת גן
הנצחה

ב-3 באפריל 2024 נערך טקס חנוכת לוח זיכרון על שם קלייר סילארד, ברחוב דמג'ניך 58 בודפשט, הונגריה במעמד סגן ראש העיר.
גלריה

ויטראז' בבית הכנסת קוממיות, תל אביב יפו
ויטראז' בבית הכנסת קוממיות, תל אביב יפו
הערות שוליים

↑  Klára Szilárd - Israel Near and Far, Hungarian Jewish Museum and Archives, 14th February 2002 (באנגלית)
↑  לאחר שבע שנים - מחזה חדש של שחם ב"זוטא", דבר, 8 בדצמבר 1960
↑  א. בן מאיר, "ארבע עיניים ועיפרון", חרות, 17 בפברואר 1961
↑  פרס לציירת ישראלית בפאריז, מעריב, 8 ביוני 1984
↑  תערוכת "אפיקים חדשים" - תערוכת קליר סילארד, חרות, 1 ביוני 1956
↑  מינה זיסלמן, תערוכות - קליר סילארד, דבר, 25 בדצמבר 1970
↑  ציירת עם דחף, דבר, 13 ביוני 1977
↑  קורים דברים - ירושלים בבודפשט, מעריב, 7 במרץ 1990
ראובן גבירץ

| --- | --- |

ראובן גבירץ (רביעי משמאל) יחד עם חברי "חלב ודבש" באירוויזיון 1979 בירושלים
 לידה:  1 בדצמבר 1951 (בן 72) מענית, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 בן או בת זוג:  דליה (1992–?) 
 צאצאים:  נטעלי גבירץ, ניתאי גבירץ
 
ראובן גבירץ (נולד ב-1 בדצמבר 1951) הוא זמר, מלחין וצלם ישראלי, אשר היה חבר בכמה הרכבים במהלך שנות השבעים של המאה העשרים. זכה עם יתר חברי להקת חלב ודבש וגלי עטרי באירוויזיון 1979.