stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העלייה ממרוקו
לפני הקמת מדינת ישראל > לקראת הקמת המדינה

מתחילת מלחמת העצמאות החל גל עלייה משמעותי של יהודים ממרוקו. בשנת 1947 כ-1,500 יהודים עלו ממרוקו, רובם בשלוש ספינות מעפילים עיקריות: "יהודה הלוי", "הפורצים"" ו"שיבת ציון". "יהודה הלוי" ו"שיבת ציון" יצאו באופן חשאי מנמל אלג'יר בעוד "הפורצים" יצאה מנמל בצרפת, ושלושתן עשו את דרכן לארץ ישראל תוך ניסיון לחמוק מהצי הבריטי. כמו בספינות מעפילים אחרות בתקופה זאת העולים נאבקו בניסיונות הצי הבריטי למנוע מהם לעגון בנמלי ארץ ישראל. בעוד ספינת "הפורצים" הצליחה להנחית את כל העולים בחשאי בארץ ישראל באזור שפך הירקון בתל אביב, שתי הספינות האחרות נתפסו על ידי הבריטים והעולים שהיו עליהן נשלחו למחנות המעצר בקפריסין.
לאחר הקמת מדינת ישראל

| העלייה ממרוקו לפי תקופת עלייה> תקופת עלייה | העלייה ממרוקו לפי תקופת עלייה> מספר העולים | העלייה ממרוקו לפי תקופת עלייה>  |
| --- | --- | --- |
| 1948–1952 | 28,263 |  |
| 1952–1960 | 95,945 |  |
| 1961–1971 | 130,507 |  |
לאחר הקמת מדינת ישראל > עלייה א'

1948–1956
בין השנים 1948–1956 עלו לישראל ממרוקו 85,000 יהודים, בעוד מרוקו עדיין מדינת חסות צרפתית.
הרקע לגל עלייה זה היה הקמת מדינת ישראל שעוררה התרגשות רבה בקרב יהודי מרוקו, כמו גם חששותיה של הקהילה לגבי המשך עתידה במרוקו. בשנים לאחר מלחמת העולם השנייה התנועה הלאומית המרוקאית אמצה את הרטוריקה האנטי-ציונית שאפיינה את התנועות הלאומיות בשאר מדינות ערב, וזו לעיתים התגלגלה להיות גם רטוריקה אנטי-יהודית. העוינות ליהודים, שינקה הן משורשים מסורתיים עמוקים והן משורשים לאומיים פאן-ערביים חדשים, באה לידי ביטוי במספר מעשי אלימות כנגד יהודים. האירועים האלימים ביותר כנגד יהודי מרוקו בתקופה זו הם פרעות אוג'דה וג'ראדה בשנת 1948, במהלכן נטבחו 42 יהודים בערים אוג'דה וג'ראדה שבצפון-מזרח מרוקו. הפרעות זעזעו את יהודי מרוקו והמריצו את העלייה לישראל. בשנים שהובילו לעצמאות מרוקו, עם התערערות היציבות במדינה, עלתה תדירותם של מעשי אלימות אנטי-יהודיים. באוגוסט 1953 שבו ונערכו פרעות בעיר אוג'דה שבמהלכן 4 יהודים נהרגו, כולל ילדה בת 11. באותו חודש המשטרה הצרפתית מנעה מהמון מוסלמי לפרץ למלאח של רבאט. בשנת 1954 נערכו פרעות נגד יהודים על רקע לאומני בעיירה פטיז'אן (בצרפתית: Petitjean, כיום ידועה בשם "סידי קאסם"), במהלכן נרצחו 7 יהודים וגופותיהם הושחתו. בשנת 1955 המונים מוסלמים התפרצו לרובע היהודי בעיר מזאגאן ובזזו עשרות בתים. 1,700 יהודים נמלטו ומצאו מחסה בחלק האירופאי שבעיר. מספר רב של בתים ברובע היהודי הוצתו ונשרפו עד יסוד ו-200 יהודים נותרו ללא קורת גג לחזור אליה. כחלק מאותו גל פרעות נערך טבח בעיר וואדי זם (Oued Zem (אנ')) בו נהרגה משפחה בת חמש נפשות ושני יהודים נוספים. מעשי אלימות נוספים, שכוונו כנגד הרשויות הצרפתיות כחלק מהמאבק הלאומי המרוקאי לעצמאות מצרפת, פגעו לעיתים גם ביהודים, על אף שאלו לא היו מטרתם. פגיעותם של היהודים לאור היציבות המעורערת במרוקו תרמה גם כן לרצון היהודים לעזוב.
במשך כל תקופה זאת השלטונות הצרפתיים לא היו מעוניינים בגל הגירה מסיבי של יהודים ממרוקו מחשש שהדבר יערער את היציבות במדינה ויעורר את זעמם של המוסלמים, שראו בעלייה כחיזוק של מדינת ישראל הצעירה. לכן השלטון הצרפתי אפשר זרם הגירה מצומצם אך יציב של יהודים ממרוקו לישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל > עלייה ב' – עלייה בלתי ליגלית

1956–1961
בין השנים 1956–1961 עלו לישראל ממרוקו 30,000 יהודים, בתקופה זו אסר הממשל המרוקאי עלייה לישראל, והעלייה התבצעה באמצעות הברחת היהודים ממרוקו בספינות מעפילים.
עם חזרתו של מוחמד החמישי מהגלות ב-1956 נעשתה מרוקו למדינה עצמאית והיהודים נעשו אזרחיה. המלך בהתייחסו ליהודים במרוקו הצהיר שהם ייהנו מביטחון והגנה על חייהם ורכושם תחת משטר החדש וישולבו בחברה, ובתור צעד סמלי מינה יהודי, ד"ר לאון בן זקן, בתור שר הדואר של מרוקו.
עם זאת, ליהודים היו חששות רבות לגבי עתידם במרוקו העצמאית; הן כמיעוט יהודי במדינה מוסלמית שבאופן הולך וגובר הקולות הלאומיים בה קיבלו השראה מהליגה הערבית ורעיונותיו של גמאל עבד אל נאצר והן כמי שהזדהו מאוד עם השלטון הצרפתי וקשרו איתו קשר תרבותי, כלכלי ואף לשוני, וחששו שעזיבתו תדרוש מהם שינוי דרסטי באורחות חייהם. כחלק מהמאבק הלאומי המרוקאי בשנים 1950–1956 בוצעו פיגועים כנגד מטרות ממשל הצרפתי, מתיישבים אירופאים ולעיתים גם כנגד היהודים שזוהו איתם, ופעמים רבות העיתונים הלאומיים היו שופר להסתה אנטי-יהודית. חשש נוסף של יהודי מרוקו היה שבמרוקו העצמאית מוסדות יהודיים יולאמו ויופקעו, במיוחד מוסדות הקשורים למערכת החינוך היהודית הענפה שפעלה במדינה. ואכן באוקטובר 1960 שליש מבתי הספר של כי"ח הולאמו על ידי הממשלה המרוקאית.
מעשי טבח ופרעות כגון התריתל נגד יהודי פאס (1912) נתפשו כמסמלים את התקופה הפרה-קולוניאלית במרוקו, והגבירו את החשש של יהודים רבים מנסיגת הצרפתים מהמדינה ומחידוש עצמאותה.
כלל חששות אלה של היהודים, בשילוב עם פעילות ציונית ענפה ורצונם של משפחות להתאחד עם קרוביהם שכבר עלו לישראל, גרמו לרבבות יהודים ממרוקו לרצות לעלות לישראל. אולם ממשלת מרוקו העצמאית אסרה עוד בשנת 1956 עלייה לישראל, וגם אסרה על יהודים להוציא רכוש מחוץ למדינה. שר הפנים של מרוקו דריס מחמדי הצהיר בשנת 1956:
"הממשלה לא מוכנה לאשר את יציאתם של יהודים מהמדינה וגם לא מוכנה לאפשר להם להוציא איתם את הרכוש שהם צברו"
יהודי מרוקו נאלצו לאחר איסור העלייה לצאת מהמדינה באופן חשאי לכיוון ספרד וצרפת בדרך הים בלבד, ומשם להמשיך לישראל בספינות. בשנת 1959 גם הציונות הוצאה אל מחוץ לחוק והוגדרה כפשע חמור על ידי הממשל המרוקאי.
לאחר איסור העלייה מספר רב של ארגונים בינלאומיים התגייסו עם ממשלת ישראל במאמץ לשכנע את שלטונות מרוקו לאפשר ליהודים תושבי מרוקו לעזוב את המדינה. הנציגים של הארגונים היהודים בעולם הצליחו לקשור קשרים טובים עם השלטונות המרוקאים אך לא הצליחו לשכנע את המרוקאים לאפשר ליהודים לצאת. עם זאת, ישראל שלחה לצפון אפריקה עשרות פעילים אנשי מוסד שפעלו כחלק ממבצע ”מסגרת" לארגן את העלייה הבלתי לגלית, אל ה"מסגרת" הצטרפו גם צעירים מקומיים רבים. בין המבצעים שאורגנו על ידי המחתרת היהודית במרוקו היה מבצע מוראל שבמהלכו הועלו 500 בני נוער יהודים ממרוקו לישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל > עלייה ב' – עלייה בלתי ליגלית > אסון ספינת המעפילים "אגוז"

ספינת הדייג 'אגוז' נשכרה בשנת 1960 על ידי "המוסד". הספינה הייתה אחת ממספר ספינות שנהגו (באמצעות המחתרת היהודית במרוקו) לצאת מחוף אל-חוסיימה שבמרוקו לגיברלטר ומשם היו העולים ממשיכים בדרכם לישראל. על סיפונה של הספינה היו לרוב בין 40 ל-50 עולים. בכל הפלגה חויבו אנשי האונייה להחזיק איש מוסד ולהקפיד על הוראות בטיחות ברורות ומפורטות, ביניהן ניפוח סירות הצלה בכל
הפלגה.
ב-10 בינואר 1961 (כ"ג טבת תשכ"א), בפעם ה-13 שבה עשתה את דרכה לגיברלטר, טבעה הספינה ויחד עמה אבדו 44 העולים שבה, שמחציתם היו ילדים, בין המפליגים היה גם אלחוטן ישראלי. היחיד ששרד היה רב החובל היווני. מתוך 44 הטובעים רק 22 גופות נמצאו, והשאר אבדו במצולות. בליל הטביעה התרחשה סערה גדולה בים, והאונייה הרעועה טבעה. בהפלגתה האחרונה של אוניית אגוז סירות ההצלה לא נופחו, בשל כשל זה רוב אנשי הספינה טבעו למוות, ולא ניצלו.
אסון טביעת האונייה גרם לזעזוע קשה בארץ וברחבי העולם כולו. בעיתונים פורסמו הכותרות הראשונות, ובכתבות תיארו את מצוקתם וכמיהתם של יהודי מרוקו לעלייה. בעקבות הלחץ שהביא עמו אסון זה, הותרה עלייה ממרוקו לארץ, ויהודי מרוקו הרבים נטלו חלק בבניין הארץ וביישובה.
הגופות אשר נמצאו הובאו לקבורה באל חוסיימה ולאחר מאמצים בלתי פוסקים בעולם במשך 31 שנה, בשנת 1992, הועלו עצמותיהם לארץ. נערכה למעפילי האונייה אזכרה ממלכתית בשיתוף ראש הממשלה, הרבנים הראשיים לישראל, שופטי בית המשפט העליון, משפחות הנספים ונבחרי עם רבים.
לאחר הקמת מדינת ישראל > עלייה ג'

1961–1967
בין השנים 1961 עד 1967 עלו לישראל ממרוקו 120,000 יהודים, תוך העלמת עין והסכמה שבשתיקה מצד הרשויות המרוקאיות, וכחלק ממבצע יכין.
בשנת 1961 הוסרו רוב המגבלות על עלייה ממרוקו, לאחר שהושגה הסכמה בין ממשלת ישראל לממשלת מרוקו בנוגע לסוגיית העלייה. כחלק מההסכם התחייבה ישראל לשלם סכום של 250$ עבור כל יהודי שממשלת מרוקו תאשר את יציאתו מהמדינה. בנוסף, בתמורה להקלת המגבלות על העלייה, ישראל סייעה למרוקו לשדרג את מנגנוני הביטחון הפנימיים שלה, והעבירה לה סכומי כסף נוספים. ההסכם בין הממשלות הושג לאחר חילופי השלטון בתוך מרוקו ועלייתו של המלך חסן השני במקום אביו מוחמד החמישי. המלך החדש שאף להתקרב למערב, ורצה לפתור את בעיית העלייה היהודית שהייתה נטל על היחסים הבינלאומיים של מרוקו, בעיקר לאחר טביעת ספינת המעפילים "אגוז".
גם כאשר רוב המגבלות על הגירה ממרוקו הוסרו, עדיין נותרו על כנם מגבלות חמורות על הוצאת הון מהמדינה. היהודים השתמשו בשיטות שונות כדי להתגבר על איסור זה ונוצרו רשתות של הברחת רכוש והון יהודי ממרוקו, כך שהיהודים על פי רוב הצליחו לקחת איתם לפחות חלק מרכושם. בעיה נוספת שמולה התמודדו העולים היה הצורך למכור את נכסיהם לרוכשים מקומיים שהיו מודעים לכך שהם ממהרים לעזוב, ולכן הסכימו לקנות את הרכוש רק במחירי הפסד גדולים עבור היהודים. כתוצאה מכך רבים אבדו חלקים משמעותיים מהונם.
בשנת 1963 סוכם בין הממשלה למחלקת העלייה בסוכנות היהודית על האטת העלייה לכ-4,000 נפש בחודש בשל החשש שהעולים יהוו מעמסה על שירותי הרווחה. ש"ז שרגאי, ראש מחלקת העלייה בסוכנות טען כי הבעיה בקליטת העולים היא ריבוי הילדים במשפחה:
כאשר משפחה כזאת מגיעה לארץ והמסוגלים לעבודה מקבלים עבודת דחק לתקופה מוגבלת, הם נהפכים לטרדנים ולקשיי-קליטה, כי אין הם יכולים לפרנס את המשפחה משכר עבודת דחק, שאף היא נפסקת מזמן לזמן, וממילא נזקקים למוסדות הסעד ומבקשים תמיכה. הבעיה איננה, איפוא, אחוז המקרים הסוציאליים, כי אם בעיית העלאתן של משפחות מרובות ילדים, שאין בהן אלא מפרנס אחד או שניים.
ועם זאת, ראה שרגאי דחיפות בעלייה מחשש לשינוי מדיניות שיביא לעצירתה. בשנת 1966 דיווח שליח הסוכנות למרוקו כי מצבם של 70,000 היהודים שם טוב מבחינה כלכלית ומבחינת ההגנה שהם זוכים לה מהשלטונות. כתוצאה מכך היהודים השקיעו כספם בעסקים מקומיים וההגירה לקנדה פחתה. הרווחה במרוקו והמידע שהתקבל ביחס לקשיי הקליטה, האפליה והזלזול בעולים בישראל האטו את העלייה
לאחר הקמת מדינת ישראל > העלייה ממלחמת ששת הימים עד שנות האלפיים

מלחמת ששת הימים ב-1967 לוותה בהתגברות האיומים מצד האוכלוסייה המרוקאית המוסלמית כלפי יהודי מרוקו. כתוצאה מכך החל הגל הגדול האחרון של הגירת יהודים ממרוקו. חלק מהיהודים עלו לישראל בעוד שחלק היגרו לצרפת, ארצות הברית וקנדה.
משנת 1971 עד תחילת שנות האלפיים עלו לישראל כ-15 אלף יהודים שארץ לידתם היא מרוקו, חלקם לאחר שחיו בצרפת פרק זמן מסוים. גל עלייה אחרון זה התאפיין ברמת השכלה וברקע סוציו-אקונומי גבוהים של העולים. כך למשל החל משנת 1972 מספר שנות ההשכלה הממוצעות בקרב העולים שארץ לידתם היא מרוקו עלה על מספר שנות ההשכלה הממוצעות של יהודים ילידי ישראל. באופן דומה, שיעור האקדמאים בקרב העולים שנולדו במרוקו עמד על 20 אחוז ב-1972 ועל כ-35 אחוז בשנות ה-80, יותר משיעור האקדמאים בישראל שנע סביבות ה-20 אחוז כל אותה תקופה.
המספר הכולל של יהודים שעלו ממרוקו, מקום המדינה עד שנת 2000, הוא 248,900 איש. כיום נותרו מספר אלפים אחדים של יהודים במרוקו, ובמהלך שנת 2012 עלו לישראל 40 יהודים נוספים מהמדינה.
השתלבות יוצאי מרוקו במדינת ישראל

העלייה הגדולה של למעלה מ-200 אלף יהודים ממרוקו לישראל נתקלה בקשיים לצד הצלחה. חלק מהעולים החדשים, בעיקר אלו שהגיעו לארץ כחלק מעלייה א', שוכנו תחילה במעברות ותנאי המחיה בהן היו קשים. בנוסף בקרב חלק מיוצאי אירופה התקיימו דעות קדומות נגד בני העלייה החדשה לגבי "מזגם" או תרבותם, דבר שהוביל לאפליה חברתית כנגד העולים בתחומי החיים השונים.
בשנים הראשונות לקום המדינה, עם כינונה של מדיניות פיזור האוכלוסין, חלק ניכר מהעולים ממרוקו ייושבו במושבים וביישובים פריפריאליים בעלי אופי חקלאי. בעוד שחלק קטן מהעולים הגיעו עם רקע חקלאי במרוקו, ולכן השתלבו בהצלחה בחיים החקלאיים בישראל ופיתחו מושבים מצליחים, רוב גדול של עולי מרוקו היו מורגלים בחיים עירוניים וחוו קשיים מהמעבר לאורח חיים חקלאי. עקב כך הייתה נפוצה בשנים הראשונות לעלייה ממרוקו הגירה פנימית בישראל מישובי הספר לערים הגדולות.
בנסיבות של התקופה, יישוב העולים בפרירפיה החקלאית מתואר כסיפור הצלחה. אבל במקרים כמו חבל לכיש העולים יושבו בכוח וללא יכולת להתנגד. בראיון שהעניק אריה אליאב לטלוויזיה הישראלית בתחילת שנות ה-80 ואשר שולב בסרט התעודה "גאולים או מרומים? היהודים המזרחים של ישראל" מ-1984, הוא פירט מניסיונו האישי כיצד יושבו בכוח עולים ממרוקו [ומארצות אחרות] בחבל לכיש: "לא היה כלום. ממש כלום. קוצים ואדמה חרבה... והם לא רצו לרדת. ובצדק לא רצו לרדת... ואני נתתי הוראה לנהג... והמשאית הייתה מתרוממת... והם נשפכו על האדמה... והמשאית הייתה נוסעת והאנשים נשארו על האדמה. הסיפור הוא סיפור של אמת. כך עשיתי במושב שחר וגם במושב עוצם ובמקומות אחרים בחבל לכיש."
במהלך שנות ה-60 צמחה תנועת עודד, התארגנות של סטודנטים יהודים ממוצא מרוקאי באוניברסיטאות מובחרות בצרפת, שרצו לשפר את מצבם הכלכלי ומעמדם החברתי של עולי מרוקו בישראל. כחלק מפעילות התנועה עלו לישראל יותר מ-1,000 סטודנטים יהודים ממוצא מרוקאי מצרפת. סטודנטים אלה קידמו יוזמות של חינוך ומפעלים תרבותיים בשכונות מצוקה ברחבי ישראל.
בעקבות טענות של חלק מהעולים שהמדיניות כלפי העולים מארצות המזרח מפלה קמה מחאה אקטיבית אשר שני ביטוייה הבולטים היו ב"אירועי ואדי סאליב", בהנהגתו של דוד בן הרוש והקמתה של תנועת "הפנתרים השחורים". תנועות אלה הציבו לעצמם כמטרה את קידום מצבם החברתי של מזרחים, ונלחמו כדי שיתאפשר להם לתפוס את מקומם בחברה הישראלית.
שמונה עשרה שנים לאחר האירועים בוואדי סאליב, בשנת 1977, הצליחו יוצאי צפון אפריקה להשמיע את קולם הברור בפוליטיקה הלאומית, במהפך של 1977 בא לידי ביטוי בצורה גלויה לעין כוחם הדמוגרפי של המזרחים. הם הצליחו להעלות לשלטון את תנועת הליכוד בראשות מנחם בגין, ולהדיח מן השלטון את הממסד של מפא"י. במסגרת חילופי שלטון זה חשו רבים מבני הדור הראשון והשני של יוצאי ארצות האסלאם ("ישראל השנייה") כי עתה ניתן להם פתחון פה, וחלק בהנהגת המדינה, שנמנע מהם במשך כל שנות שלטונה של מפא"י.
כיום, מצויים רבים מצאצאי העלייה המרוקאית בקדמת הבמה בישראל בתחומים שונים; הן בשדרת הניהול בחברות המובילות במשק, הן בשדרת הפיקוד בצה״ל והן בתחומי הפוליטיקה, הספורט, התרבות והתקשורת.
ראו גם

יהדות מרוקו
המחתרת היהודית במרוקו
ועד העדה המערבית בירושלים
תנועת "עודד"
לקריאה נוספת

יהודה גרינקר, /עליית-יהודי-האטלס-יהודה-גרינקר עלית יהודי אטלס (מרוקו), הוצאת ברית יוצאי מרוקו, תשל"ג.
אבי פיקאר, עולים במשורה: מדיניות ישראל כלפי עלייתם של יהודי צפון אפריקה, 1951–1956, קריית שדה-בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2013.
איתן כהן, המרוקאים – הנגטיב של האשכנזים, המקור לתחושות החזקות של קיפוח ועלבון, הוצאת רסלינג, 2002
הערות שוליים

↑  גאון, משה דוד, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק א, באתר ספרים עבריים
↑  פרופ' רות קרק, המערבים - ראשוני הירושלמים בבניית שכונה מחוץ לחומה, יד בן צבי, 1987
↑  שנתון 60, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
↑  זאב וילנאי, היהודים המערבים כחלוצי היישוב בארץ, אוצר יהודי ספרד 6 (תכש"ג), עמ' 183 - 190.
↑  חיים זאב הירשברג, תולדות היהודים באפריקה הצפונית: התפוצה היהודית בארצות המגרב מימי קדם ועד זמננו, הוצאת מוסד ביאליק, תשכ"ה, כרך א', עמ' 102.
↑  Aomar Boum, "From ‘Little Jerusalems’ to the Promised Land: Zionism, Moroccan Nationalism, and Rural Jewish Emigration", The Journal of North African Studies, 2010, 15:1, pp. 51-69
↑  מתוך הערך יהודה הלוי באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו.
↑  נאור, מרדכי, המנהיג המזרחי הראשון, סטימצקי, 2019
↑  חיה נאמן, העלייה הראשונה שלא מלמדים בבתי הספר, באתר ynet, 9 במאי 2019
↑  רות קרק, המערבים, ראשוני הירושלמים בבניית שכונה מחוצה לחומה, פעמים 21 (תשמ"ח), עמ' 20 - 30.
↑  השנתון הסטטיסטי לישראל לשנת 2012 - עולים לפי תקופת עלייה, ארץ לידה וארץ מגורים אחרונה מאתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
↑  Jews Killed in Morocco Riots; Raid on Jewish Quarter Repulsed, JTA, August 24, 1953.
↑  Moroccan Jewish Leaders Leave for the Aix-les-bains Peace Talks, JTA, August 26, 1955.
↑  La repercussions sur la population juive des recentes emeutes Information Juive, septembre 15, 1955.
↑  מיכאל אביטבול, מרוקו ויהודיה: במרוקו העצמאית, הספרייה הווירטואלית של מטח.
↑  Michael R. Fischbach,Jewish Property Claims Against Arab Countries, Columbia University Press, 2008,p.93.
↑  'Israel paid $250 per Jew from Morocco', France24, 2001-06-25.
↑  מכתבו של ש.ז. שרגאי ללוי אשכול, באתר "תולדוט"
↑  מכתבו של דוד איזבוצקי, שליח הסוכנות במרוקו, 1966, אתר תולדוט
↑  יצחק הברפלד וינון כהן, "המהגרים היהודים לישראל: שינויים ברמות השכלה, בשכר ובהשתלבות כלכלית בשנים 1948–2008", כתב עת "מגמות", נובמבר 2012, עמ' 504 - 534
↑  Moshe Shoked, The Dual Heritage: Immigrants from the Atlas Mountains in an Israeli Village, Transaction Publishers, 1985.
↑   רוגל אלפר, כששפכו מהמשאית מרוקאים בחבל לכיש | דעה, באתר הארץ, 14 ביוני 2015
עולים חדשים ממרוקו בשנת 1954
אנדרטת זיכרון בהר הרצל לנספים בספינה אגוז
עולים חדשים ממרוקו בדרך לנגב
פסגת זאב

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ירושלים
 תאריך ייסוד:  1985
 על שם:  זאב ז'בוטינסקי
 אוכלוסייה:  45,100 (מאי 2022)
 קואורדינטות:  31°49′30″N 35°14′30″E﻿ / ﻿31.825°N 35.241666666667°E﻿ / 31.825; 35.241666666667
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) פסגת זאב(למפת ירושלים רגילה) פסגת זאב(למפת הרי ירושלים רגילה) פסגת זאב(למפת הרי ירושלים מוגדלת) פסגת זאב he
 
דרום פסגת זאב ובגבולה ערוץ נחל ענתות וגדר ההפרדה. מעבר לגדר: ראס ח'מיס שליד מחנה הפליטים שועפאט
רחוב טיפוסי בשכונה
קניון הפסגה
מבט על קניון הפסגה משדרות משה דיין
בית הכנסת הגדול בשכונה
פסגת זאב היא שכונה יהודית בצפון מזרח ירושלים, הסמוכה לשכונת נווה יעקב בעלת אוכלוסייה משולבת מחרדים, דתיים לאומיים וחילונים המחולקת לחמישה אזורים פנימים: פסגת זאב מרכז, צפון, דרום, מזרח ומערב, והיא אחת משכונות הטבעת. נכון למאי 2022 התגוררו בה כ-45,100 תושבים והיא אחת השכונות הגדולות בישראל. השכונה קרויה על שם זאב ז'בוטינסקי.
היסטוריה

פסגת זאב הוקמה על שטחים שמעבר לקו הירוק שסופחו למדינת ישראל לאחר מלחמת ששת הימים. הרעיון המרכזי שעמד מאחורי הקמת השכונה היה יצירת רצף אורבני יהודי בין הגבעה הצרפתית לשכונת נווה יעקב, שהייתה עד אז מנותקת מירושלים בהיבט של רצף אורבני, אך לא מבחינה תחבורה ציבורית עירונית. האדמות לצורך הקמת השכונה הופקעו בתחילת 1980 לאחר עיכוב ארוך על ידי שר האוצר שחשש לעלות פיצויים גבוהה. ועדת השרים לענייני ירושלים, קיבלה את החלטה הרשמית על הקמת השכונה ב-3 בדצמבר 1980. ככל הנראה, חלק משטח השכונה היה בשנות ה-30 בבעלות יהודים שנספו בשואה, יורשיהם של שלושה מהם היו מודעים לרכישה וקיבלו עליה פיצויים בשעת מעשה. יתר הבעלים היהודים נספו מבלי להשאיר יורשים, או שיורשיהם אינם מודעים לזכותם בקרקע. תכנון השכונה נעשה בידי אדריכל הנוף צבי דקל. בניית השכונה החלה ב-1982 וראשוני הבתים אוכלסו ב-1985.
בתחילת 1990 כבר גרו בשכונה כ-6,500 תושבים. במרץ 1990 הונחה אבן הפינה לשכונת "פסגת זאב מזרח".
בתחילת המאה ה-21 עברו משפחות ערביות להתגורר בפסגת זאב, ומספרם הגיע בשנת 2007 ל-200. בשנת 2009 קראה קבוצת רבנים להטיל חרם על תושבי השכונה היהודים אשר ימכרו או ישכירו דירות לערבים.
בעשור השני של המאה התיישבו בה חרדים, כגלישה מן נווה יעקב, בעיקר בפסגת זאב צפון ומרכז[דרוש מקור].
פסגת זאב צפון ופסגת זאב מרכז שהיו בעלות צביון משולב של דתיים וחילוניים מלכתחילה הפכו לשכונות מעורבות. לעומתן, פסגת זאב מזרח, פסגת זאב מערב ופסגת זאב דרום עדיין מאוכלסות ברובן דתיים לאומיים וחילונים.
גאוגרפיה

השכונה בנויה על הרי ירושלים, כאשר בין חלקי השכונה מפרידים הוואדיות "אל חפי", "חמרה" ו"אל חלף". בין פסגת זאב מרכז ופסגת זאב מזרח עובר נחל זמרי.
גבולות השכונה הם: בצפון שכונת נווה יעקב, בדרום מחנה הפליטים שועפאט והכפר ענאתא (המזוהה כענתות המקראית), ושכונת הגבעה הצרפתית, במזרח כביש 437 והכפר חיזמא (המזוהה כבית עזמות המקראית), ובמערב כביש 60 והשכונות שועפאט ובית חנינא. פסגת זאב היא גם בגבול של גוש אדומים.
תת השכונות בפסגת זאב

בשל גודלה, נהוג לחלק את פסגת זאב לחמש תת-שכונות:
פסגת זאב מרכז - השכונה הראשונה שאוכלסה (1985), ובה נבנו כ-2,800 יחידות דיור. רחובות השכונה נקראו על שם סיירות ויחידות בצה"ל, ורחובות ספורים קרויים על שם אישים חשובים בתודעה הישראלית. במהלך השנים 2015–2020 הוקמו בה מספר רחובות חדשים (לכיון מזרח).
פסגת זאב מערב - אוכלסה ב-1990, ובה כ-1,100 יחידות דיור. גם רחובות שכונה זו נקראו על שם אישים חשובים, ובעיקר מצביאים ואנשי המחתרות.
פסגת זאב מזרח - אף היא אוכלסה ב-1990. היא השכונה הגדולה ביותר בפסגה, ובה כ-6,500 יחידות דיור. שמות הרחובות בשכונה קרויים על שם אישים חשובים בתודעה הישראלית, למשל: דב סדן, משה רחמילביץ', יוסף נדבה ועוד.
פסגת זאב צפון - אוכלסה ב-1994 ובה כ-2,100 יחידות דיור. רוב רחובות השכונה קרויים על שם מזלות מגלגל המזלות. בדצמבר 2012, לאחר אישור תוכניות, החל שיווק קרקעות לבניית 600 יחידות דיור נוספות.
פסגת זאב דרום - כ-120 יחידות דיור, אכלוסה החל ב-1998.
מוסדות בשכונה

בשכונה חנויות רבות הממוקמות בעיקר ברחובותיה הראשיים, שדרות משה דיין, רחוב משה רחמילביץ', שדרות השישה עשר ורחוב מאיר גרשון. בנוסף, בשכונה קיימים 2 רחובות (מאיר גרשון ומשה דיין) עם חנויות וקיים קניון המשמש את תושבי צפון מזרח ירושלים, הקרוי קניון לב הפסגה.
בשכונה פועל מינהל קהילתי שבראשו הנהלה שנבחרה על ידי תושבי השכונה. בבחירות להנהלת המינהל השתתפו כ-10% מהתושבים בלבד. במסגרת המינהל אמורות לפעול ועדות תושבים בנושאים בעלי השפעה כגון: הנושא הפיזי, איכות הסביבה, תחבורה, תרבות, קשישים, קליטה ועוד. אולם רוב הוועדות אינן פעילות.
מפלגת "פסגת זאב על המפה" יצגה את השכונה בעיריית ירושלים בין השנים 2008–2018, סגנית ראש העיר יעל ענתבי קיבלה בבחירות 2008 לעיריית ירושלים כ-8,000 קולות שהיו כ-40% מהמצביעים בשכונת פסגת זאב, ובבחירות 2013 כ-6,000 קולות שזיכו אותה במנדט אחד במועצת העיר. "פסגת זאב על המפה" הייתה הסיעה היחידה במועצת עיריית ירושלים שייצגה שכונה בעיר. הסיעה הייתה מעורבת בקוידום פרויקטים רבים בשכונה כגון: ספרייה עירונית, בריכת שחייה, היכל תרבות, פארק רובעי ע"ש עמנואל מורנו ועוד. אולם בבחירות 2018 לא נכנסה הסיעה לעייריה בעקבות התפצלות הקולות בין מועמדים מהשכונה.
בשכונה מצויים כ-10 בתי-ספר, כ-4 בתי ספר על יסודיים, ובית ספר תיכון אחד ע"ש טדי קולק, מעל 40 בתי כנסת, קופות חולים, מקוואות, ישיבה, כוללים, תחנת מגן דוד אדום, תחנת מכבי אש, בתי אבות, ספרייה, קאנטרי קלאב, היכל תרבות, פארקים ועוד.
בשכונה תנועות נוער רבות, כגון מועצת הנוער פסגת זאב, סח״י-סיירת חסד ייחודית, בני עקיבא, הנוער העובד והלומד, הצופים העבריים (שבט הפסגה), אריאל ועזרא. בנוסף על כך, בשכונה פועל כפר סטודנטים של תנועת הבוגרים של בני עקיבא.
תחבורה

עם הקמת השכונה, נסלל כביש גישה ישיר לשכונה, שדרות משה דיין, שהחליף את המעבר בשועפאט, ב'דרך האבות' הוותיקה. בשנת 1988 הוקם מחלף שער המזרח ודרך עוזי נרקיס (עוקף שועפאט) שייצב את הדרך למרכז העיר. במאי 2013 נפתח כביש 20 המחבר את מרכז השכונה לכביש בגין.
מהשכונה קיימת גישה נוחה מזרחה לכביש 437 (עוקף רמאללה), המקשר בין יישובי מטה בנימין ומעלה אדומים, ובכיוון הדרומי לים המלח כאשר רוב ההנוסעים מבנימין לירושלים עוברים דרך השכונה, דבר הגורם עומסים רבים.
בנוסף, קיימים מספר קווי אוטובוס המקשרים את חלקי השכונה ואת השכונה לרחבי העיר המופעלים בעיקר על ידי אקסטרה שמפעילה את קווים: 25, 44, 45, 47, 53, 53א, 59, 65, 66, 66א, 69, 81, 85 ו-541 והיתר על ידי אגד שמפעילה את קווים: 22 ו-480 וסופרבוס שמפעילה את הקווים: 49 ו-540. מחוץ לשכונה ובצירים הראשיים ובסמוך לשכונה יש שירות בינעירוני ליהודה ושומרון כולל אריאל, יישובי מועצות בנימין ואפריים, ויתר ישובי הסביבה המופעלים על ידי אלקטרה אפיקים: 141, 142, 143, 145, 345, 461, 464, 468 ו-949.
כמו כן, הקו האדום של הרכבת הקלה מתחיל בשכונה ומאפשר תחבורה ציבורית נוחה מהשכונה למרכז ירושלים.
טבע ועתיקות

פסגת זאב עשירה באתרי טבע ומורשת, אתרים אלו משמשים את התושבים לפעילות פנאי, למידה ותרבות. בשנים האחרונות בפסגת זאב ישנו דגש על השמשת האתרים השונים על ידי תושבים בסיוע העירייה. חיבור התושבים לפעילות באתרים משמש ככלי ליצירת קשר בין התושבים למקום מגוריהם ולחיזוק הזיקה לשכונה.
טבע ועתיקות > אתרי טבע

בין פסגת זאב מרכז ושכונת נווה יעקב נמצאת חורשה קטנה שניטעה אחרי מלחמת ששת הימים הנקראת יער מיר לזכר הנספים בשואה מהעיירה מיר. ביער נמצאים מספר שרידים ארכאולוגיים: גתות, מערות קבורה, כבשני סיד, מחצבה ושומרה. במערב החורשה הוקמה אנדרטה לזכר שבעת צנחני היישוב שנרצחו על ידי הנאצים.
בין פסגת זאב מזרח (מדרום) לפסגת זאב מרכז (מצפון) מצוי נחל זמרי (נחל זמרה), שחלקו הוא אתר טבע עירוני, הנחל הוא נחל אכזב המצוי ממזרח לקו פרשת המים, ומתחבר לאפיק נחל פרת ממזרח. בנחל מצויים גם מספר אתרים ארכאולוגים ובהם חרבת זמרי וגתות רבות.
באתר הנחל מתקיימת פעילות חינוכית וקהילתית ענפה מטעם תושבי השכונה במטרה לחשוף את אתר הטבע לתושבים ולהיכרותם עם מגוון החי והצומח הנמצא מתחת לבית, בשנים האחרונות סומנו שני שבילים למטיילים על ידי החברה להגנת הטבע בשיתוף התושבים.
נחל זמרי מתחבר לאתר טבע נוסף הצמוד אליו הנקרא יער ענתות (ענתא) בעל מאפיינים דומים ובו גם מצויה חורשת אורנים קטנה.
טבע ועתיקות > אתרים ארכאולוגים

בנוסף, קיימים מספר אתרים ארכאולוגיים באזור השכונה:
גבעת שאול (תל אל פול) - הגבעה הצמודה לפסגת זאב מערב, וגובהה כ-820 מ'. התגלה בה יישוב משנת 1200 לפנה"ס, ובמקרא מזוהה עם העיר "גבעת בנימין". הייתה אחת הערים המרכזיות בארץ בנימין, ובירתו של שאול המלך. על הגבעה נמצא ארמון המלך חוסיין.
ההר הגבוה (ראס א-טוויל) ממוקם בגן הארכאולוגי בפסגת זאב מרכז, וגובהו 772 מ'. התקיים בו יישוב מימי דוד המלך. בתקופה הביזנטית נבנה במקום מנזר וכן נמצאו במתחם שרידי כנסייה. מהאתר יש תצפית לעבר מדבר יהודה.
גן הידע (ראס אבו מערוף) ממוקם בכניסה לפסגת זאב מזרח ובו נמצאים מקוואות, בור מים, בית בד וגת.
חירבת אל עג'גת ממוקמת מצפון לפסגת זאב מזרח ובה שרידי חווה, בית בד, גת, מחילת מסתור, מקווה טהרה ובורות מים שמיוחסים לתקופת בית שני ולמרד בר כוכבא.
מנזר הצבאים (דיר ע'זאלי) ממוקם באמצע פסגת זאב מזרחי ובו שרידי מבנים, גתות, בית בד, בור מים, שרידי פסיפסים וייתכן שאף מבנה תפילה נוצרי (הוא אשר העניק למקום את השם "מנזר").
חורבת כעכול ממוקמת מדרום לפסגת זאב מזרח ובה נמצאו מערות קבורה מתקופת החשמונאים, גת, תנורים, קולומבריום, מקוואות ובורות מים. האתר היה מיושב גם בתקופה הממלוכית.
חורבת עדסָה ממוקמת ברחוב יום טוב עסיס, החורבה מחולקת ל2 אתרים. האחת בפסגת זאב והשני בעטרות. האתר שימש גם הוא כמפעל חקלאי ובו גתות, בתי בד, בורות מים ועוד.
משרפות הכלבים (חריקאת אל כילאב) הוא שריד יישוב חקלאי המצוי צפונית לפסגת זאב מזרח ושישובו החל מסוף תקופת בית ראשון.