stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוס אנג'לס לייקרס
תקשורת

צ'יק הרן היה שדר משחקי הקבוצה במשך 41 שנים עד למותו בשנת 2002. הרן שידר 3,338 משחקים ברציפות בין 21 בנובמבר 1965 ועד ל-6 בדצמבר 2002. הרן היה זה שהמציא את הכינוי "מר קלאץ'" לג'רי וסט. כאשר ג'ק קוק היה הבעלים של המועדון, היה הרן מצוות "חדרי חדרים" איתם היה קוק נפגש כדי להתייעץ בנוגע לפעולות הכדורסל של המועדון. פול סנדרלנד, שהחליף את הרן בכמה משחקים בעונת 2001/2002, הוכרז לאחר מותו של הרן כשדרן הרדיו החדש של משחקי הקבוצה. סטו לאנז המשיך כפרשן לצידו, זאת לאחר שעבד שנים ארוכות עם צ'יק הרן. חוזהו של סנדרלנד פג בקיץ 2005, והמועדון בחר שלא לחדש אותו. ג'ואל מאיירס נבחר, ביחד עם לאנז, להיות צמד שדרי הטלוויזיה של משחקי הלייקרס, בעוד ספארו דאדז ושחקן הקבוצה לשעבר מייקל תומפסון החלו לשדר את משחקי המועדון ברדיו.
החל מעונת 2011/2012 נבחר ביל מקדונלד לשדרן הטלוויזיה החדש של משחקי הלייקרס, כשהוא מצטרף אל לאנז, המשמש פרשן המשחקים מזה למעלה מ-25 שנים.
ב-14 בפברואר 2011 הודיעו רשת הכבלים טיים וורנר ולוס אנג'לס לייקרס על הקמתן של שתי רשתות שידור אזוריות (אנגלית, ספרדית), שישדרו בבלעדיות את משחקי הקבוצה למשך ה-20 שנים הבאות, החל מעונת 2012/2013.
לוגואים

לוגו הקבוצה בתקופת "מיניאפוליס לייקרס" (1947–1960)
לוגו הקבוצה בין השנים 1960–1976
לוגו הקבוצה בין השנים 1976–2001
לוגו הקבוצה מאז שנת 2001
מאמני הקבוצה

הנתונים מעודכנים לסוף עונת 2023/2024:
| # | מאמן | שנים | עונה סדירה> משחקים | עונה סדירה> ניצחונות | עונה סדירה> הפסדים | עונה סדירה>  % הצלחה | פלייאוף> משחקים | פלייאוף> ניצחונות | פלייאוף> הפסדים | פלייאוף>  % הצלחה | הישגים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ג'ון קנדלה | 1948–1957 | 653 | 390 | 263 | .597 | 82 | 54 | 28 | .659 | 5 אליפויות (1949, 1950, 1952, 1953, 1954) |  |
| 2 | ג'ורג' מייקן | 1957 | 39 | 9 | 30 | .231 | — | — | — | — |  |  |
| — | ג'ון קנדלה (2) | 1958 | 72 | 33 | 39 | .458 | 13 | 6 | 7 | .462 |  |  |
| 3 | גון קסטלני | 1959 | 36 | 11 | 25 | .306 | — | — | — | — |  |  |
| 4 | ג'ים פולארד | 1960 | 39 | 14 | 25 | .359 | 9 | 5 | 4 | .556 |  |  |
| 5 | פרד שאוס | 1960–1966 | 560 | 315 | 245 | .563 | 71 | 33 | 38 | .465 |  |  |
| 6 | בוץ' ואן ברדה קוף | 1967–1968 | 164 | 107 | 57 | .652 | 33 | 21 | 12 | .636 |  |  |
| 7 | ג'ו מולאני | 1969–1970 | 164 | 94 | 70 | .573 | 30 | 16 | 14 | .533 |  |  |
| 8 | ביל שרמן | 1971–1975 | 410 | 246 | 164 | .600 | 37 | 22 | 15 | .595 | אליפות (1972) מאמן השנה (1972) |  |
| 9 | ג'רי וסט | 1976–1978 | 246 | 145 | 101 | .589 | 22 | 8 | 14 | .364 |  |  |
| 10 | ג'ק מקיני | 1979 | 14 | 10 | 4 | .714 | — | — | — | — |  |  |
| 11 | פול וסטהד | 1979–1981 | 161 | 111 | 50 | .689 | 19 | 13 | 6 | .684 | אליפות (1980) |  |
| 12 | פט ריילי | 1981–1989 | 727 | 533 | 194 | .733 | 149 | 102 | 47 | .685 | 4 אליפויות (1982, 1985, 1987, 1988) מאמן השנה (1990) |  |
| 13 | מייק דאנליבי | 1990–1991 | 164 | 101 | 63 | .616 | 23 | 13 | 10 | .565 |  |  |
| 14 | רנדי פונד | 1992–1993 | 146 | 66 | 80 | .452 | 5 | 2 | 3 | .400 |  |  |
| 15 | ביל ברטקה | 1993 | 2 | 1 | 1 | .500 | — | — | — | — |  |  |
| 16 | מג'יק ג'ונסון | 1993 | 16 | 5 | 11 | .313 | — | — | — | — |  |  |
| 17 | דל האריס | 1994–1998 | 340 | 224 | 116 | .659 | 36 | 17 | 19 | .472 | מאמן השנה (1995) |  |
| — | ביל ברטקה (2) | 1998 | 1 | 1 | 0 | 1.000 | — | — | — | — |  |  |
| 18 | קורט רמביס | 1998 | 37 | 24 | 13 | .649 | 8 | 3 | 5 | .375 |  |  |
| 19 | פיל ג'קסון | 1999–2003 | 410 | 287 | 123 | .700 | 92 | 64 | 28 | .696 | 3 אליפויות (2000, 2001, 2002) |  |
| 20 | רודי טומג'נוביץ' | 2004 | 43 | 24 | 19 | .558 | — | — | — | — |  |  |
| 21 | פרנק המבלן | 2004 | 39 | 10 | 29 | .256 | — | — | — | — |  |  |
| — | פיל ג'קסון (2) | 2005–2010 | 492 | 323 | 169 | .657 | 89 | 54 | 35 | .607 | 2 אליפויות (2009, 2010) |  |
| 22 | מייק בראון | 2011–2012 | 71 | 42 | 29 | .591 | 12 | 5 | 7 | .417 |  |  |
| 23 | ברני ביקרסטאף | 2012 | 5 | 4 | 1 | .800 | — | — | — | — |  |  |
| 24 | מייק ד'אנטוני | 2012–2014 | 154 | 67 | 87 | .435 | 4 | 0 | 4 | .000 |  |  |
| 25 | ביירון סקוט | 2014–2016 | 164 | 38 | 126 | .227 | — | — | — | — |  |  |
| 26 | לוק וולטון | 2016–2019 | 246 | 98 | 148 | .398 | — | — | — | — |  |  |
| 27 | פרנק ווגל | 2019–2022 | 225 | 127 | 98 | 0.564 | 27 | 18 | 9 | 0.667 | זכייה באליפות (2020) |  |
| 28 | דרווין האם | 2022–2024 | 164 | 90 | 74 | 0.549 | 21 | 9 | 12 | 0.429 |  |  |
מנהלי הקבוצה (ג'נרל מנג'רים)

| ג'נרל מנג'ר | תקופה | הישגים |
| --- | --- | --- |
| מקס וינטר | 1948–1954 | 5 זכיות באליפות ה-NBA‏ (1949, 1950, 1952–1954) |
| ג'ורג' מייקן | 1954–1957 | – |
| ג'ון קנדלה | 1957–1959 | – |
| בוב שורט | 1959–1960 | – |
| לו מוס | 1960–1967 | – |
| פרד שאוס | 1967–1972 | זכייה באליפות ה-NBA‏ (1972) |
| פיט ניואל | 1972–1976 | – |
| ביל שרמן | 1976–1982 | 2 זכיות באליפות ה-NBA‏ (1980, 1982) |
| ג'רי וסט | 1982–2000 | 4 זכיות באליפות ה-NBA‏ (1985, 1987, 1988, 2000)   זכייה בפרס מנהל העונה (1995) |
| מיץ' קופצ'אק | 2000–2017 | 4 זכיות באליפות ה-NBA‏ (2001, 2002, 2009, 2010) |
| מג'יק ג'ונסון | 2017–2019 | – |
| רוב פלינקה | 2019–הווה | זכייה באליפות ה-NBA‏ (2020) |
הישגים ופרסים > שיאים למשחק בודד

חטיפות וחסימות נספרו רק החל מעונת 1973/1974.
נקודות: 81, קובי בראיינט מול טורונטו ראפטורס, 22 בינואר 2006.
ריבאונדים: 42, וילט צ'מברלין מול בוסטון סלטיקס, 7 במרץ 1969.
אסיסטים: 24, מג'יק ג'ונסון שלוש פעמים (1984, 1989 ו-1990).
חטיפות: 10, ג'רי וסט מול סיאטל סופרסוניקס, 7 בדצמבר 1973.
חסימות: 17, אלמור סמית' מול פורטלנד טרייל בלייזרס, 28 באוקטובר 1973.
הישגים ופרסים > שיאי קריירה בקבוצה

הנתונים מעודכנים לסוף עונת 2023/2024, ומתייחסים לעונה הסדירה בלבד. חטיפות וחסימות נספרו רק החל מעונת 1973/1974.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  נקודות: 1. קובי בראיינט – 33,643  2. ג'רי וסט – 25,192  3. כרים עבדול-ג'באר – 24,176  4. אלג'ין ביילור – 23,149  5. מג'יק ג'ונסון – 17,707 |  ריבאונדים: 1. אלג'ין ביילור – 11,463  2. כרים עבדול-ג'באר – 10,279  3. קובי בראיינט – 7,047  4. מג'יק ג'ונסון – 6,559  5. וילט צ'מברלין – 6,524 |  אסיסטים: 1. מג'יק ג'ונסון – 10,141  2. קובי בראיינט – 6,306  3. ג'רי וסט – 6,238  4. נורם ניקסון – 3,846  5. מייקל קופר – 3,666 |  חטיפות: 1. קובי בראיינט – 1,944  2. מג'יק ג'ונסון – 1,724  3. ג'יימס וורת'י – 1,041  4. ביירון סקוט – 1,038  5. מייקל קופר – 1,033 |  חסימות: 1. כרים עבדול-ג'באר – 2,694  2. שאקיל אוניל – 1,278  3. אלדן קמפבל – 1,022  4. ולאדה דיבאץ – 834  5. קובי בראיינט – 640 |  |  |  |
הישגים ופרסים > שחקנים שמספר גופייתם הוצא לגמלאות

| מספר | שחקן | עמדה | שנים בקבוצה | שנת העלאת הגופייה | מספר | שחקן | עמדה | שנים בקבוצה | שנת העלאת הגופייה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 6 | ביל ראסל | סנטר | לא שיחק בקבוצה (הליגה הפרישה את המספר בכל קבוצותיה) | 2022/2023 | 33 | כרים עבדול-ג'באר | סנטר | 1975–1989 | 1989 |
| 8 | קובי בראיינט | קלע | 1996–2016 | 2017 | 34 | שאקיל אוניל | סנטר | 2004–1996 | 2013 |
| 13 | וילט צ'מברלין | סנטר | 1968–1973 | 1983 | 42 | ג'יימס וורת'י | סמול פורוורד | 1982–1994 | 1995 |
| 16 | פאו גאסול | סנטר | 2008–2014 | 2023 | 44 | ג'רי וסט | רכז, קלע | 1960–1974 | 1983 |
| 22 | אלג'ין ביילור | סמול פורוורד | 1958–1971 | 1983 | 52 | ג'מאל וילקס | סמול פורוורד | 1977–1985 | 2012 |
| 24 | קובי בראיינט | קלע | 1996–2016 | 2017 | 99 | ג'ורג' מייקן | סנטר | 1947–1954, 1956 | 2022 |
| 25 | גייל גודריץ' | קלע, רכז | 1965–1968, 1970–1976 | 1996 | מיקרופון | צ'יק הרן | שדרן | 1961–2002 | 2002 |
| 32 | מג'יק ג'ונסון | רכז | 1979–1991, 1996 | 1992 |  |  |  |  |  |
ספר מקבים א'

| --- | --- |
איור לספר מקבים, מתוך תנ"ך אלבה, 1430
איור לספר מקבים, מתוך תנ"ך אלבה, 1430
 מידע כללי
 שפת המקור:  עברית (אבד); יוונית קוינה
 תורגם לשפות:  רבות
 סוגה:  היסטוריה של עם ישראל; היסטוריוגרפיה
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת יד בן-צבי
 תאריך:  המאה ה-2 לפנה"ס (במקור)  תשס"ד/2004 (מהדורת יב"צ)
 תרגום:  יצחק פרענקיל (1830)  אברהם כהנא (1931)  א"ש הרטום (1958)
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורה מדעית:  תרגומו של אוריאל רפפורט (2004)
 סדרה
 סדרת ספרים:  הספרים החיצוניים;  בין מקרא למשנה (הוצאת יד בן-צבי)
 ספר קודם:  ספר טוביה
 הספר הבא:  ספר מקבים ב
 קישורים חיצוניים
 ויקיטקסט:  מקבים א
ספר מקבים א', נקרא גם בשם ספר חשמונאים א', הוא אחד מן הספרים החיצוניים המספר על מרד החשמונאים בממלכה הסלאוקית, ועל ימיה הראשונים של ממלכת החשמונאים, תקופה התחומה בין גזירות אנטיוכוס לבין עלייתו של יוחנן הורקנוס.
שני ספרי המקבים, ספר מקבים א' וספר מקבים ב' נכתבו סמוך לתקופת מרד החשמונאים. נראה שמקבים א' נכתב בעברית בארץ ישראל, על ידי מחבר שהכיר היטב את המקומות שעליהם כתב. לעומת זאת, ספר מקבים ב' הוא ספר שנכתב כנראה בפזורה היהודית מחוץ לארץ ישראל, כנראה במצרים, בשפה היוונית.
המקור העברי של הספר אבד ושרד רק התרגום ליוונית. הספר מהווה מקור היסטורי חשוב ביותר להכרת התקופה. בספר 16 פרקים.
מעמדו של הספר בדתות השונות

הקתולים והיוונים אורתודוקסים מקבלים את הספר כקאנוני, וכוללים אותו בביבליה שלהם. ואילו ביהדות הוא נחשב אחד הספרים החיצוניים ולא הוכלל בתנ"ך. גם הפרוטסטנטים קיבלו את העמדה היהודית: בתחילה הוכלל הספר בקאנונים הפרוטסטנטיים בחלק נפרד, עם יתר החיצוניים, אך הושמט כליל מרוב ההוצאות במאה ה-19.
שם הספר

הסופר הנוצרי הקדום אוריגנס העיד במחצית ה-1 של המאה ה-3 על קיומו של טקסט עברי מקורי של הספר וכתב תעתיק יווני של שמו: Σαρβηθσαβαναιελ ("סַַרְבֵֵת סָבָנַיְאֵל") או Σαρβηθ Σαρβαν[ε]ελ ("סרבת סרבניאל"). אולם משמעות התעתיק סתומה. המילים הללו הן בוודאי מילים עבריות שנשתבשו, ככל הנראה בידי המעתיקים. לתעתיק חסר-הפשר הוצעו פירושים רבים בידי חוקרים. נראה שיש הסכמה רחבה אודות חלקו השני של השם, "סרבניאל". שם זה כולל את המילה "אל", ועל בסיס זה הוצעו השערות כגון "ספר בית שר בני־אל". יש הסבורים כי שם זה כולל את השורש ס-ר-ב, ויש הקושרים אותו לנאמר בתלמוד הירושלמי: "יהויריב – יה הריב עם בניו על שמרו וסירבו בו". אל משמרת יהויריב השתייך מתתיהו הכהן, ועל פי זיקה זו הועלתה ההשערה ששם הספר היה "ספר בית סרבני אל". לפי השערה אחרת, השם "סרבנאל" הוא רק צורה אחרת של השם "יהויריב", שכן השורש הארמי ס-ר-ב מקביל לשורש העברי ר-י-ב, והכוונה היא לחשמונאים, בהיותם צאצאי יהויריב.
הצעה אחרת משחזרת את חלקו הראשון של השם למילה "שרביט", כלומר שבט: "שרביט סרבנאל", כלומר משפחת סרבנאל; "שרביט בני אל", כלומר שלטון בני אל, ככינוי לחשמונאים; "שרביט סרבני אל" – שבט המכה את הסרבנים באל, כלומר המורדים בו.
הצעות נוספות שהועלו: "שר בית בני חיל" ו"שר/י בית אל". לדעת אברהם כהנא, התעתיק ביוונית ככל הנראה נשתבש מן השם "שר[י] בית־[ישר]אל".
אך אף אחד מהשמות לא התקבל כהסבר משכנע.
גם הירונימוס דיווח, סמוך לשנת 400, שכתב-יד עברי של הספר היה מצוי תחת ידו.
לא ידוע מה היו שמותיהם המקוריים של "ספרי המקבים". הם מכונים כך בכתבי היד של התרגום היווני למקרא, הספטואגינטה, ושמם שאול מכינויו של יהודה המקבי. ייתכן שהשם הזה ניתן לספר מקבים א על ידי המתרגם שלו ליוונית, אולם סביר יותר שניתן על ידי המעתיקים או העורכים של קובץ הספטואגינטה, ואולי אף אלה הנוצרים. בכתבי אבות הכנסייה מופיעים השמות Μακκαβαïκά או Μακκαβαῖοι לכלל ספרי המקבים. בספרות העברית של ימי הביניים (ספר יוסיפון, עזריה מן האדומים ואחרים) נקרא ספר מקבים א בשם "ספר החשמונאים". אולם לשם "חשמונאי", המופיע במסורת חז"ל (בצורה "חשמונַי") ונזכר גם על ידי יוסף בן מתתיהו, אין זכר בארבעת ספרי המקבים ולכן, לדעת מנחם שטרן (כמו גם לדעת המתרגם אברהם כהנא), לא ייתכן שהספרים נקראו בשם "חשמונאים" בעת העתיקה. אלא שגם השם "מקבים" בלשון רבים אינו מופיע בספרים עצמם וגם לא במקורות יהודים עתיקים אחרים.
זמן החיבור

זמן חיבורו שנוי במחלוקת משולשת בין החוקרים. המקדימים קובעים אותו לזמן המרד עצמו. בצלאל בר כוכבא כתב ש"הספר נחתם סמוך לשנת 129 לפנה"ס". יש כאלו המקדימים אותו לזמן יוחנן הורקנוס הראשון (135 לפנה"ס ואילך), ואלו המסתמכים על הפסוקים המסיימים של הספר, אף מאחרים אותו לתקופה של אלכסנדר ינאי (103 לפנה"ס ואילך).
אולם לדברי מנחם שטרן, אילו נתחבר הספר לאחר הפיכת המדינה החשמונאית למלוכה (בזמן יהודה אריסטובולוס, 104–103 לפנה"ס), המחבר אוהד-החשמונאים לא היה מתלהב כל כך מהמשטר הרפובליקני הרומי.
לא ידוע מתי תורגם הספר ליוונית, אולם ודאי שהתרגום נעשה לא יאוחר מהמאה ה-1 לספירה, מאחר שיוסף בן מתתיהו השתמש בו בספרו "קדמוניות היהודים".
חלוקת הספר לפרקים ולפסוקים נעשתה לא לפני המאה ה-13, ככל הנראה בידי סטפן לאנגטון, ארכיבישוף קנטרברי.
מחבר הספר והערכתו

על פי רוב החוקרים הספר נחשב למדויק מאוד. ניכר במחבר שהכיר את הטופוגרפיה של הארץ, וציין נקודות ציון מדויקות, ומהלכים צבאיים מפורטים של קרבות המכבים, שרק מי שנחשף לשטח יכול היה לתאר. על פי בצלאל בר כוכבא נראה כי המחבר השתתף בכמה קרבות, או לפחות היה עד ראייה, בשל התיאור המפורט של מהלכי הקרב בקרב אמאוס ובקרב בית זכריה, ותיאור פרטים אותם ניתן לאמת.
ייתכן שלגבי תקופת יונתן ושמעון, המחבר השתמש כבר ביומן-חצר רשמי. ריבוי התאריכים המדויקים לפי מניין בית סלאוקוס תומך בהשערה שהמחבר השתמש גם במקור חיצוני, במיוחד בפרקים י–טז, בהם מתוארים באופן מפורט אירועים חיצוניים הקשורים בתולדות בית המלוכה הזה.
הבסיס לספירה על פי המניין הרשמי של הממלכה היה סתיו 312 לפנה"ס, אולם אצל הבבלים והיהודים התחילה הספירה מחודש ניסן 311 לפנה"ס. לפי שיטתו של החוקר אליהו ביקרמן, שני המניינים הללו משמשים בספר: הראשון לגבי אירועים חיצוניים הנוגעים לכלל הממלכה, והשני לגבי אירועים יהודיים פנימיים.
על פי ברוך קנאל נראה שהספר נכתב על ידי היסטוריון רשמי של בית חשמונאי, וניכרת בו השפעה צדוקית. כנהוג בספרי היסטוריה רשמיים, הפרטים הריאלים מדויקים, אולם עם זאת תיאורו חד צדדי במידה מסוימת, והוא מסתיר פרטים שונים, שאינם תואמים את מגמותיו. לדברי אוריאל רפפורט, מחברו של ספר מקבים א' היה ככל הנראה "סופר חצר" של בית חשמונאי, שכתב חיבור המציג את החשמונאים באור חיובי, מתוך אהדה לבני השושלת, ולא כיוון שנכפתה עליו הכתיבה. רפפורט מתאר את המחבר כדיפלומט, כיוון שהוא מיטיב להתעסק במרד המכבים הן מהפן הצבאי והן מהפן המדיני. הוא אף מוסיף ואומר כי המחבר ככל הנראה היה דובר יוונית, שכן הוא היה צריך להתעסק בתרגום תעודות של השליטים היווניים באזור לשפה העברית, שבה נכתב הספר.
אף שהיו נקודות שבהם המחבר לא דייק, בשל רצון להאדרה של החשמונאים, כמו הפרזה בגודל כוחות הצבא הסלאוקי (למעט קרב אלעשה), ותוכן הנאומים המפורטים של יהודה, שכנראה לא נאמרו על ידו, בשאר הנקודות כמו תיאור כוחות המורדים (למעט קרב אלעשה), השתלשלות הקרבות, והמהלכים היסטוריים, נראה שהמחבר דייק באופן מרבי.
על פי בצלאל בר כוכבא חלק מתיאורי הקרבות כמו קרב בית זכריה וקרב אלעשה, ואף חלק מהקרבות של יונתן ושמעון, היו יכולים להימנות על מיטב ההיסטוריוגרפיה הצבאית העתיקה.
לדברי מנחם שטרן, לספר יש ערך רב כמקור היסטורי ויש לו מקום נכבד "בשורה הראשונה של ההיסטוריוגרפיה העברית".
מגמת הספר

ספר מקבים א' מזוהה כבעל מגמה התומכת בשושלת מלכי בית חשמונאי. למשל, מפרק ה' 62, מנמק כותב הספר את הפסדם של יוסף בן זכריה ועזריה במילים: "הם לא היו מזרע האנשים ההם אשר נתנה תשועת ישראל בידם". הספר גם מדגיש את הסיוע של אלוהים למקבים בזכות ברית אבות ולא מציג את הסיוע כמותנה בהיות הנושעים ראויים לישועה. בנוסף, עיקר ההתייחסות למלחמה למען יכולת קיום המצוות בספר נוגע ליכולת לעבוד במקדש.
תוכן הספר ומשמעותו

הספר מכסה את כל תולדות מרד היהודים ביוונים הסלאוקים, החל מעלייתו לשלטון של אנטיוכוס הרביעי בשנת 175 לפנה"ס ועד לאחר מותו של שמעון התרסי בשנת 134 לפנה"ס.
האירועים בספר מתרחשים בארץ יהודה, שהייתה אז פרובינציה קטנה בשלטון האימפריה הסלאוקית, שכבר החלה להחלש מול כוחה העולה של האימפריה הרומית.
הספר מסביר שישועת העם באה מידי אלוהים באמצעות משפחת החשמונאים ובמיוחד בני מתתיהו, יהודה, יונתן ושמעון.
המחבר נמנע משימוש בשם האלוהים ומעדיף במקום זאת את הביטוי "השמיים". האמונה בתחיית המתים אינה נרמזת.
מבחינה סגנונית אין מדובר בספר הלניסטי, אלא ביצירה שמטרתה להשרות אווירה מקראית והיא מושפעת בדפוסי לשונה מספרי המקרא.
תוכן הספר ומשמעותו > פרק א'

בשנת 137 למניין השטרות עולה אנטיוכוס אפיפנס על כס המלוכה. המתיוונים (בלשון הספר: παράνομοι, בְּנֵי בְלִיַּעַל) מסתייעים בו לתפוס את השליטה בירושלים ובונים בה גימנסיון. על-מנת ליצור אחדות בקרב נתיניו, הוא מחליט לאסור כל אוטונומיה דתית לעמים הנשלטים עליו, מלבד הלניזם. אנטיוכוס שולח את צבאו לעלות על ירושלים, הוא הורג בה עם רב, שורף אותה ומשכן את אנשי צבאו במצודת העיר. הוא שודד את כלי המקדש ואוצרותיו וגוזר גזרות קשות האוסרות על עבודת בית המקדש, מחייבות את בני העם לעבוד עבודה זרה, אוסר על קיום מצוות ברית מילה ומחייב את בני יהודה לאכול מאכלים אסורים.
בשנת 145 למניין השטרות, נבנה "שיקוץ משומם" על מזבח בית אלוהים והוקמו במות בכל ערי יהודה. ספרי התורה שנמצאו נשרפו, תינוקות שנימולו ואמותיהם הוצאו להורג, ורבים מסרו נפשם ובלבד שלא לאכול מאכלים אסורים.
תוכן הספר ומשמעותו > פרק ב'

בימים ההם קם במודיעין מתתיהו, כהן מירושלים וחמשת בניו. היוונים מגיעים למודיעין לזבוח בה לאליליהם. מתתיהו הורג את מחללי השם, הורס את הבמה, ונס אל ההרים עם בניו. "קהל חסידים" רבים מצטרפים אליו ומתבצרים בהרים. היוונים עולים על המתבצרים ביום השבת וטובחים בהם כי היהודים סירבו להילחם. מתתיהו ובניו נחושים בדעתם להילחם בצורר ומצהירים כי להבא יתגוננו גם ביום השבת. מתתיהו קרב למות וקורא לעם ללכת בעקבות אבות האומה ולהילחם למען אלוהים והעם. מתתיהו מבקש מתומכיו להשמע לשמעון בנו כמנהיגם וליהודה כמצביאם.
המונח "חסידים" (פסוק 42) מופיע בספרות ההלניסטית רק כאן (גם בפרק ז) ובספר מקבים ב (יד 6). הוא מופיע בתעתיק יווני "אסידאיוֹי" (ביחיד "אסידאיוֹס", Ασίδαιος).
תוכן הספר ומשמעותו > פרק ג'

יהודה המכבי מנצח את אפולוניוס ואת סירון שרי צבא אנטיוכוס, ובסוף קרב בית חורון, נמלטים חיילי סירון אל "ארץ פלשתים". אנטיוכוס ממנה את ליסיאס להילחם ביהודים. זה שולח צבא עצום בפיקוד גורגיאס, תלמי בן דורומינס וניקנור להילחם ביהודה המכבי. צבאו של גורגיאס נערך לקרב מול צבא יהודה באמאוס. יהודה קורא לאנשיו להילחם בגויים למען העם והמקדש.
תוכן הספר ומשמעותו > פרק ד'

יהודה מביס את צבא גורגיאס ושרידיו נמלטים לארץ פלשתים. ליסיאס נערך לקרב חוזר מול יהודה בבית צור וניגף בפני יהודה המכבי. יהודה עולה לירושלים, רואה את המקדש בחורבנו, מטהר את בית המקדש ומחדש אותו, בונה מזבח חדש, וחוגג את חנוכת המזבח במשך שמונה ימים. יהודה מצווה על עם ישראל לחגוג מדי שנה את חג החנוכה במשך שמונה ימים בכ"ה בכסלו. יהודה מבצר את הר הבית ומציב בו חיל משמר.
תוכן הספר ומשמעותו > פרק ה'

הגויים מסביב זועמים על חידוש עבודת המקדש, ומתחילים להרוג ביהודים תושבי ממלכותיהם. יהודה נלחם באדום, בעמון ובאנשי הגלעד בהנהגת טימותיאוס. אולם, מן הגליל מגיעות ידיעות רעות על מצוקת היהודים באזור. יהודה מפצל את צבאו לשלושה כוחות משימה. האחד, בראשות שמעון, יוצא לגאול את תושבי הגליל. השני, בראשות יהודה עצמו ואחיו יהונתן, יוצא למתקפה בגלעד, והשלישי נשאר להגן על חבל יהודה.
משלחתו הצבאית של יהודה בגלעד מצליחה להביס את הגלעדים, לכבוש את עירם קרני גלעד ולשרוף את מקדשם. גם שמעון בגליל מצליח במשימתו, אולם הכח שנשאר בירושלים, בנסותו לחקות את מעשי הגבורה של יהודה המכבי, נכשל במשימתו וסופג תבוסה מכאיבה. יהודה מביס את בני עשו וכובש את חברון, כובש ובוזז את אשדוד וערי פלשתים נוספות, וחוזר ליהודה.
את כוח המשימה השלישי השאיר יהודה תחת פיקודם של יוסף בן זכריה ועזריה "ראש העם" (פסוק 18). האישים הללו אינם מוכרים, אולם מעצם אזכורם מתברר כי להנהגת המרד היו שותפים נוספים מלבד בני מתתיהו. תפקיד "ראש העם" (ביוונית "הגמון") אינו ברור, אולם נראה כי היה תואר רשמי וחשוב, מאחר ששם אביו של עזריה אינו נזכר ולכן תוארו הספיק לזיהויו. ייתכן שהכוונה היא ל"עם הלוחמים", כלומר הצבא. שני האישים הללו נזכרים שוב בהמשך (פסוקים 55–62) וכן בספר מקבים ב (פרק ח, פסוקים 22–23).
מהפסוק הראשון של הפרק משתמע כי האירועים המסופרים בפרק אירעו ברציפות בתקופה שלאחר חנוכת בית המקדש בשנת 164 לפנה"ס, אולם רוב החוקרים תמימי דעים כי האירועים הללו רוכזו בפרק אחד מטעמים ספרותיים – במטרה לרכז מספר אירועים במסגרת נושאית, ולא בהכרח בסדר כרונולוגי פנימי או בזיקה לאירועים חיצוניים.
תוכן הספר ומשמעותו > פרק ו'

מרוב עצב על נפילת הר הבית בידי יהודה, שנוספת אליה תבוסתו בעילם, לוקה אנטיוכוס בדיכאון קשה. הוא משוכנע כי הוא נוטה למות בגלל הרעה שעשה ליהודים. הוא ממליך את בנו, אנטיוכוס החמישי, למלך, ואת אחד מאנשיו, פיליפוס, לעוצר.
יהודה המכבי צר על מצודת החקרא, אולם מתייוונים מקרב העם מזעיקים את המלך אנטיוכוס לבוא לעזרתם. אנטיוכוס עולה על יהודה בחיל עצום שכולל פילים, פרשים, חיילים עוטי שריון קשקשים. אלעזר, שרואה פיל גדול ומפואר, סבור בטעות כי זהו פילו של המלך היווני. הוא תוקע את חרבו בפיל מתחתיו, והפיל נופל עליו וממיתו. אנטיוכוס מגיע להר הבית וצר עליו.
המגנים נמצאים במצב קשה ביותר מחמת הרעב, אך אנטיוכוס, על פי בקשת שריו וכדי שיוכל להתפנות לדיכוי מרידות במקומות אחרים, מציע ליהודים שלום ומבטיח להם להתיר להם לקיים את מצוות דתם. היהודים מסכימים ומניחים את נשקם, אולם אז מפר המלך את ההסכם והורס את חומות הר הבית.
תוכן הספר ומשמעותו > פרק ז'

דמטריוס הראשון סוטר בורח מרומי ומשתלט על מלכות הסלאוקים ואנטיוכוס מוצא להורג. המלך ממנה את בקכידס לנקום בבני ישראל. אל בקכידס נספח אלקימוס, שביקש ממנו להתמנות לכהן גדול. בקכידס מגיע ליהודה עם צבא גדול ושולח שליחים אל יהודה המקבי עם הצעת שלום במרמה. הנהגת המרד רואה את גודל הצבא ודוחה את ההצעה, אולם "קהל סופרים" ו"החסידים" נותנים אמון בכהן ובאים אל בקכידס ואלקימוס לבקש שלום. בקכידס טובח ביהודים וממנה את אלקימוס לשלוט על יהודה ככהן גדול.
לאחר עזיבת צבאו החזק של בקכידס חוזר יהודה ונוקם במשתפי הפעולה. בקכידס שולח ליהודה את שר צבאו ניקנור. זה מנסה להפיל בפח את יהודה אך הדבר אינו עולה בידו. ניקנור עולה לבית המקדש ומציב ביהירות לכוהנים אולטימטום: מסרו את יהודה המכבי לידי או שאחריב את בית המקדש. הכוהנים מתפללים לאלוהים לנקמה ברשע. יהודה מביס את ניקנור ליד בית חורון. העם שמח מאוד ומחליט לחגוג מדי שנה את יום ניקנור בשלושה עשר באדר.
תוכן הספר ומשמעותו > פרק ח'

הפרק מתחיל בתיאור גדולתה של האימפריה הרומית, הישגיה הצבאיים והמדיניים, נאמנותה לבעלי בריתה ומשטרה הנאור והמצליח. יהודה המכבי שולח שני שליחים, את אופולמוס בן יוחנן בן הקוץ ואת יאסון בן אלעזר כשליחים לרומא על-מנת לכרות ברית עם הרומאים. יהודה ורומי כורתים ברית לסיוע הדדי בעת מלחמה.
נראה כי אופולמוס היה כהן שנמנה עם בני הקוץ, המשמר השביעי מבין 24 משמרות הכהונה. על פי ספר מקבים ב (פרק ד, פסוק 11), יוחנן, אביו של אופולמוס, הוא האיש שהשיג את הזכויות ליהודים שהעניק אנטיוכוס השלישי. יש המזהים את אופולמוס זה עם אופולמוס שכתב ביוונית חיבור "על מלכי יהודה".
תוכן הספר ומשמעותו > פרק ט'

המלך דמטריוס שומע על נפילת ניקנור ולא מוותר. הוא שולח שוב צבא גדול בפיקודם של בקכידס ואלקימוס. הצבא מגיע מכיוון סוריה, הורג יהודים רבים בבקעת ארבל ומגיע בחודש הראשון לשנת 152 לשלטון היוונים לירושלים. הצבא הסלאוקי עולה על ירושלים בכוח של עשרים אלף איש ובאלפיים פרשים בעוד לרשות יהודה המכבי החונה באלעשה עומדים רק 3000 איש. הישראלים רואים את הצבא היווני העצום ורבים מהם נמלטים בבהלה. הפעם אוחזת יראה גם ביהודה המכבי, אולם הוא אוזר עוז ויוצא לקרב נגד בקכידס. למרות מלחמת הגבורה, מובס חילו של יהודה והוא נופל בקרב. יונתן ושמעון קוברים את יהודה במודיעים ומספידים אותו.
לאחר מות יהודה עולה שוב כוחם של משתפי הפעולה עם היוונים. בקכידס ממנה אותם למושלי הארץ והם רודפים ומסגירים את תומכי יהודה המכבי לידי השלטון הסלאוקי. אנשי יהודה המכבי מתכנסים ובוחרים ביונתן לעמוד בראש המרד. לבקכידס נודע דבר המינוי והוא מבקש להמית את יונתן.
יונתן שולח את יוחנן אחיו לבקש סיוע ומחסה לרכושם של האחים החשמונאים, מבני נביות, שבט ערבי הקרוב למידבא. בני ימרי תופסים והורגים את יוחנן. יונתן ושמעון עוברים את הירדן, פושטים על בני ימרי והורגים בהם כדי לנקום את נקמת אחיהם, אולם בחזרתם, עלה עליהם בקכידס לקרב נוסף. אף על פי שהם מצליחים לגרום לבקכידס אבדות כבדות, נאלצים יונתן ואנשיו לסגת לעבר הירדן המזרחי. היוונים מציבים חיל מצב בירושלים ומבצרים רבים ביריחו, אמאוס, בית חורון, בית אל, תמנתה פרעתון, תפוח, בית צור, גזר ועוד. בשנת 153 מצווה אלקימוס להרוס את חומת חצר המקדש הפנימית, אולם כאשר הוא מתחיל במעשיו הוא חולה, מאבד את יכולת הדיבור ומת. בקכידס שב אל המלך דמטריוס ויהודה שוקטת במשך שנתיים.
משתפי הפעולה מקרב היהודים מזעיקים את בקכידס לבוא ולתפוס בשבי את יונתן, אולם מזימתם מתגלה. יונתן ושמעון מתבצרים במדבר, ובקכידס לא מצליח להתגבר עליהם. בקכידס מסכים לכרות הסכם שלום עם יונתן ועוזב את הארץ. יונתן מתיישב במכמש ומתחיל לשלוט בישראל.
תוכן הספר ומשמעותו > פרק י'

בשנת 160 לשלטון יוון, עולה אלכסנדר באלאס, בנו של אנטיוכוס אפיפנס, על עכו, כובש אותה וממליך עצמו על המדינה הסלאוקית. דמטריוס רוצה לדכא את המרד ויוצא נגדו למלחמה. שני הצדדים, אלכסנדר ודמטריוס מתחרים ביניהם על תמיכתו של יונתן. דמטריוס משיב ליונתן את בני הערובה ששהו במצודת החקרא ומאפשר לו לחזור לעיר. הנוכרים שהשאיר בקכידס בארץ נמלטים ורק בבית צור נשארים מתייוונים. אלכסנדר מגדיל לעשות ושולח ליונתן אדרת ארגמן ועטרת זהב וממנה אותו לכהן גדול. דמטריוס מתחרה באלכסנדר על ידי מתן הטבות כספיות והנחות במיסים, שחרור כל השבויים היהודים, מתן ימי חופשה רבים ליהודים בשבתות, בחגים ובראשי חודשים, מתן שכר לשלושים אלף אנשי צבא יהודים, סיפוח עכו וסביבותיה ליהודה ומימון לבניה מחדש של חומות ירושלים. יונתן לא נופל בפח ולא מאמין להצעותיו הנדיבות של דמטריוס.
יונתן ואנשיו תומכים באלכסנדר באלאס הגובר על דמטריוס ומשתלט על הממלכה הסלאוקית. אלכסנדר מתחתן עם קלאופטרה תאה, בתו של תלמי השישי פילומטור מלך מצרים. בכך לא תמו התלאות.
דמטריוס ניקטור, בנו של דמטריוס סוטר, עולה על סוריה. דמטריוס שולח צבא בראשות אפולוניוס לארץ יהודה וזה מגיע ליבנה. אפולוניוס מתגרה ביונתן וקורא לו לצאת נגדו למלחמה בשטח מישורי בעמק ולא להסתתר בערים. יונתן נענה לאתגר ויחד עם שמעון הם מצליחים להביס את צבאו של אפולוניוס. יונתן כובש את אשדוד ושורף את היכל דגון הנמצא בו, והורג רבים מאויביו לרבות אלפי אזרחים בערים ששרף. אלכסנדר מתרשם מביצועי ידידו ומעניק לו את עקרון במתנה.
לדעת מנחם שטרן, אגרת דמטריוס ליהודים (פס' 25–45) שבה הוא מבטיח ליונתן הבטחות מפליגות, היא אותנטית, וכך סבורים גם רוב החוקרים.