stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אניטה סרקיזיאן
ראשית דרכה

סרקיזיאן נולדה בקנדה וגדלה ליד טורונטו, להורים מהגרים ארמנים-נוצרים מעיראק שהגיעו לשם עוד קודם לכן כפליטים מרצח עם בטורקיה בתחילת המאה ה-20. אביה, מהנדס מחשבים, לימד אותה כיצד לבנות מחשב והיא לימדה את עצמה לבנות אתרים ולתכנת. לימים היגרה לארצות הברית, והיא מגדירה עצמה כ"קנדית-אמריקאית". סרקיזיאן השלימה תואר ראשון בתקשורת באוניברסיטת מדינת קליפורניה בנורת'רידג' (CSUN), ולאחריו תואר שני בהגות מדינית וחברתית באוניברסיטת יורק שבקנדה, בשנת 2010. התזה שלה הייתה "I'll Make a Man Out of You: Strong Women in Science Fiction and Fantasy Television" ("אעשה ממך גבר: נשים חזקות במדע בדיוני ופנטזיה בטלוויזיה").
ביקורת פמיניסטית

בשנת 2009 החלה סרקיזיאן לפרסם את הבלוג שלה, Feminist Frequency, במטרה להציע ביקורת תקשורת פמיניסטית קריאה ונגישה. הבלוג הציע סרטוני וידאו שבחנו מבנים חברתיים ותרבות המונים מעמדה פמיניסטית, כגון עיון ברשימת הסרטים המועמדים לפרס אוסקר בשנת 2011 ובדיקתם לפי מבחן בקדל, או הצגת האופן שבו חברת לגו מחזקת נורמות תרבותיות. Feminist Frequency נרשם כארגון ללא מטרת רווח שסרקיזיאן היא המנכ"לית שלו.
בשנת 2011 חברה סרקיזיאן לכתב העת Bitch ויצרה את סדרת סרטוני הווידאו Tropes vs. Women ("מוטיבים נגד נשים"), שבחנה מוטיבים נפוצים לגבי ייצוג נשים בתקשורת, בדגש על הסוגה מדע בדיוני. הסדרה מנתה שישה סרטונים שהציגו מוטיבים כגון ה-Manic Pixie Dream Girl, "נשים במקררים", ו"עקרון דרדסית". הסרטונים עוררו עניין רב, הובילו לתשומת לב תקשורתית ולראיונות רבים, ואף אפשרו מסע גיוס כספים במימון המונים שהצליח הרבה מעל למצופה, ואיפשר הפקת סרטונים נוספים.
מסע הטרדה

המיזם "מוטיבים נגד נשים" עורר מסע הטרדה מינני נגד סרקיזיאן. מטרידים שלחו לה איחולי אונס, איומים על חייה, פרצו לאתר שלה ולערוצי מדיה חברתית שהפעילה, וחשפו והפיצו פרטים אישיים על סרקיזיאן. אחרים השמיצו אותה באתרי רשת שונים, השחיתו את הערך על סרקיזיאן בוויקיפדיה האנגלית בביטויי שנאה גזענית או מיננית, ובהעלאת תמונות פורנוגרפיות במקום תמונתה בוויקיפדיה. אחרים שלחו לה ציורים שבהם דמותה נאנסת על ידי דמויות ממשחקי מחשב. אחד ממטרידיה אף יצר תוכנת מחשב שהתחזתה למשחק מחשב בשם "הכה את אניטה סרקיזיאן", ובו המשתמש הוזמן להקליק על תמונה של סרקיזיאן, כשכל הקלקה הוסיפה גרפיקה של דם לתמונה. ההטרדה התרחבה לעיתים אף למי שהביעו תמיכה בסרקיזיאן, כגון סטפני גאת'רי, שביקרה את התוכנה האמורה וסבלה מאיומים באונס וברצח. בעקבות תלונתה של גאת'רי למשטרה, אחד הגברים האחראים להטרדה אותר, נעצר, והואשם בהטרדה פלילית ובהפרת צו התנהגות טובה
החשיפה התקשורתית הרבה הוביל להזמנת סרקיזיאן להרצאות וכנסים בנושא הטרדה מינית וקהילות מקוונות, בין היתר בכנס TEDxWomen.
במרץ 2014 קיבלה סרקיזיאן פרס ונשאה דברים בטקס Game Developers Choice Awards. לאחר מעשה, דיווחו מארגני הכנס כי קיבלו איום אלמוני בדבר פצצה, ושמשטרת סן פרנסיסקו סרקה את מרכז הכנסים מוסקון לפני קיום האירוע.
באוגוסט 2014, התדר הפמיניסטי שחרר פרק נוסף של Tropes vs. Women in Video Games. העלייה הגוברת בהטרדות מהן סבלו מפתחות משחקי וידאו וסרקיזיאן (כולל איומים ברצח) גרמו לאחרונה לעזוב את ביתה. משטרת סן פרנסיסקו אישרה שהיא העבירה מידע על המקרה ל-FBI להמשך חקירה.
ב-14 באוקטובר 2014 אוניברסיטת המדינה של יוטה וסרקיזיאן קיבלו איומי טרור בנוגע להרצאה שלה למחרת באוניברסיטה. משטרת יוטה והאוניברסיטה לא האמינו שאיומים אמינים. אולם סרקיזיאן לא הסכימה איתם וביטלה את ההרצאה.
פרסים והוקרה

ב-2012 האתר Gamasutra עוסק בתחום פיתוח משחקי וידאו הגדיר את ההטרדה שעברה סרקיזיאן ואת תדר פמיניסטי כזרזים שהובילו לחשיבה מחודשת על חשיבות בגיוון והכלה בתרבות תעשיית המשחקים. האתר הגדיר את נושא הגיוון וההכלה אחד מהטרנדים לשנת 2012. ב-2013 ניוזוויק והאתר The Daily Beast כלל את סרקזיאן ברשימת 125 הנשים המשפיעות. באותה השנה, היא קיבלה את פרס יקיר National Academy of Video Game Trade Reviewers עבור סרטוני הווידאו שלה. ב-2014, היא קבלה את פרס השגריר של Game Developers Choice Awards על פעילותה לייצוג נשים במשחקי וידאו. סרקיזיאן הייתה האישה הראשונה שקבלה את הפרס. אחרי התקרית באוניברסיטת המדינה של יוטה, המגזין רולניג סטון כינה אותה מבקרת תרבות הפופ החשובה ביותר וכתב שהמקרה מחזק את עמדתה: יש בעיה במשחקי המחשב. במרץ 2015 הטיים מגזין כלל את סרקיזיאן ברשימת "50 האנשים המשמפיעים ביותר על האינטרנט" ובאפריל באותה השנה היא נכללה ברשימת מאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם של טיים 100.
עוזנייה שחורה

| עוזנייה שחורה |
| --- | --- |
 עוזנייה שחורה בתעופה, ספרד
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
משפחה:: נציים
תת־משפחה:: נשרי העולם הישן
סוג:: עוזנייה שחורה
מין:: עוזנייה שחורה
שם מדעי
 Aegypius monachus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה
 תפוצת העוזנייה השחורה   מקננת   יציבה   חולפת   חורפת   הושבה לטבע   נכחדה

עָזְנִיָּה שחורה (שם מדעי: Aegypius monachus) היא דורס היום הגדול ביותר בישראל. זהו מין יחיד בסוג הנקרא באותו שם. העוזנייה השחורה נפוצה לרוחב דרום אירופה ואסיה מספרד ועד יפן, אך נמצאת בסכנת הכחדה בחלק האירופי של תפוצתה. תוחלת החיים המרבית של המין היא 39 שנים.
בישראל נכחדה כמקננת, אך התצפיות בה מתרבות עם השנים, וכיום היא חולפת וחורפת נדירה אך קבועה בגולן, בגליל, בנגב, ובערבה.
טקסונומיה ואטימולוגיה

שם הסוג Aegypius מגיע ממילה יוונית (αἰγυπιός) לנשר או לעוף דומה; איליאנוס מתאר את aegypius כ"אמצע הדרך בין נשר (gyps) לעיט". חלק מהחוקרים חשבו כי זה תיאור טוב של פרס; אחרים לא. כיום aegypius הוא האפונים של המין, בלא תלות לייחוס האמיתי מיוונית עתיקה. שם המין הספציפי monachus מגיע מהמילה הלטינית ל-Monk, נזיר, ומתייחס לראש הקירח ולעטרת נוצות הצוואר המזכירה ברדס נזירים.
השם העממי האנגלי 'black vulture' מתייחס לצבע הנוצות, ואילו 'Cinereous vulture' (Cinereous (אנ') מלטינית cineraceus, בצבע אפר; חיוור, אפור-לבנבן) היה ניסיון מכוון לשנות את שמו לשם חדש הנבדל מהאורובו השחור האמריקאי (גם כן 'black vulture' באנגלית).
השם המקראי – "עוזנייה", כפי שמתרגם ראב"ע: "כי מן העוז בא שמה" (כוחה הרב במקורה העצום, באמצעותו יכולה למשוך עגל).
העוזנייה השחורה היא מין יחיד בסוגה וגם מונוטיפית, כלומר לא תוארו במין תת-מינים מובחנים.
תיאור

העוזנייה השחורה היא עוף דורס ענק, הגדולה מבין דורסי היום (לאחר פיצול הקונדוראים). אורך גופה של העוזנייה השחורה נע בין 98 ל-120 סנטימטרים ומוטת כנפיה בין 250 ל-310 סנטימטרים. משקלה נע בין 6.3 ל-13.5 ק"ג לזכרים, ו-7.5 עד 14 ק"ג אצל הנקבות. משקל זה מציב אותה בין העופות המעופפים הכבדים ביותר. בשונה מרוב הדורסים, גודלם הממוצע של זכרי העוזנייה חופף באופן נרחב לזה של הנקבות, אם כי לרוב הנקבות עשויות להיות מעט כבדות יותר. על-אף שהשונות הגנטית מוגבלת במין, גודל הגוף הממוצע גדל אצל פרטים ממערב למזרח תחום התפוצה בהתבסס על מדידות סטנדרטיות, כאשר העוזניות מדרום-מערב אירופה (ספרד ודרום צרפת) קטנות בממוצע בכ-10% מאלו ממרכז אסיה (מנצ'וריה, מונגוליה וצפון סין). בין המדידות הסטנדרטיות נמדדו רוחב כנף של כ-73–89 ס"מ, זנב באורך כ-33–41 ס"מ, ושרשכף באורך 12–14.6 ס"מ. המקור המסיבי של העוזנייה הוא מהגדולים מבין הדורסים, דבר הבולט עוד יותר בשל גולגולת קטנה יחסית, ואורך החלק החשוף שלו כ-8–9 ס"מ.
ניוציה של העוזנייה השחורה כהה באופן בולט, כאשר כל גופה בגווני חום כהה למעט ראש בהיר אצל פרטים בוגרים. הראש מכוסה בפלומת נוצות עדינה, דבר המבדיל אותה מעוזניית הנגב הקרובה אליה. עור הראש והצוואר בצבע אפור-כחלחל, עם גוון לבנבן בהיר יותר מעל העין. לבוגרים יש עיניים חומות, דונגית האף סגלגלה, המקור כחול-אפור, והרגליים בצבע אפור-כחלחל בהיר. אברות התעופה שחורות. ממרחק, פרטים בתעופה יכולים להיראות שחורים לגמרי. לצעירים ניצוי כהה יותר, והם חסרים את כתמי הראש הבהירים של הבוגרים. הכנפיים הרחבות, בעלי שפת זרימה משוננת המקנה להן מראה "דמוי מסור", מוחזקות ישרות או מקושתות מעט במעוף. המעוף איטי ודואה, עם מעט חבטות כנף כבדות ועמוקות. הזוויגים דומים בניצויים.
השילוב של גודל עצום וצבע כהה הופך את העוזנייה השחורה לקלה יחסית לזיהוי, במיוחד למול דורסים קטנים יותר. המין בעל המראה הדומה ביותר, עוזניית הנגב, נבדלת בראשה החשוף והורדרד ובניצוי המנוגד. אצל האחרונה, המעטה הרגליים והבטן כמעט לבנבנים אצל בוגרים. כל מיני הנשר נבדלים בכך שהם בעלי ניצוי בהיר יותר, לעיתים קרובות מפוספס, עם אברות ראשוניות בולטות המעניקות לכנפיים רוחב פחות אחיד.
תיאור > קולות

הבוגרים שקטים לרוב. עם זאת, במהלך עונת הרבייה, העוזנייה משמיעה גניחות, שריקות, נהנות, רעשים חדים חזקים ויללות נרגנות. היא גם משמיעה קרקורים, שריקות ונהמות בהתקבצויות סביב פגרים. כאשר היא מופרעת ממנוחה, העוזנייה משמיעה נהמות, "קוקוקוקו" עולה, "גיגיגי" מחודד ו"גלי-גלי-גלי" גבוה. במהלך ההזדווגות, הן הזכר והן הנקבה משמיעים קולות שריקה.
הגוזלים בקן משמיעים "ביפ" גבוה וקרקור גרוני "ג'ה-ג'י-ג'י" כדי להביע אי נוחות. במהלך התגוננות, הגוזל משמיע קולות נשיפה.
תפוצה ובית גידול

העוזנייה השחורה היא מין אירו-אסיאתי. גבול תפוצתה המערבי מגיע לספרד ופורטוגל, עם אוכלוסייה שהושבה מחדש בדרום צרפת. היא מצויה באופן לא רציף ביוון, טורקיה ובמרכז המזרח התיכון. תפוצתה ממשיכה דרך אפגניסטן מזרחה לצפון הודו עד לגבולותיה המזרחיים במרכז אסיה, שם היא מצויה בצפון מנצ'וריה, מונגוליה וחצי האי הקוריאני. הטווח שלה מקוטע במיוחד בחלק האירופי שלו. לרוב היא יציבה, למעט חלקים מסוימים בתפוצתה בהם חורפים קשים גורמים לנדידה מוגבלת, בעיקר בגובה, ולנדידת צעירים בהגיעם לבגרות מינית. בגבולות המזרחיים של תפוצתה, עוזניות מהקצה הצפוני ביותר עשויות לנדוד מטה לדרום קוריאה ולסין. נדידה מוגבלת דווחה גם במזרח התיכון אך לא באופן נפוץ.
דורס זה חובב אזורים הרריים וגבעיים, ומעדיף במיוחד בתי גידול פתוחים למחצה ויבשים, כמו כרי דשא בגובה רב בחלק גדול מהתפוצה. היא מקננת לרוב ליד קו העצים בהרים. העוזניות חיות לרוב באזורים לא מופרעים ומרוחקים עם הפרעה אנושית מוגבלת. הן מחפשות פגרים על פני סוגים שונים של שטח, כולל ערבות, אדמות עשב אחרות, חורשות פתוחות, לאורך בתי גידול של גדות ואדיות או אזורים תלולים בבתי גידול הרריים. בתפוצתן האירופית הנוכחית ודרך הקווקז והמזרח התיכון, העוזניות השחורות נמצאות ברום של בין 100 ל-2,000 מטר מעל פני הים, בעוד שבתפוצתן באסיה, הם נמצאים בדרך כלל בגובה גבוה יותר. תועדו שני סוגי בתי גידול מועדפים על המינים בסין ובטיבט: חלק מהעוזניות באזורים אלה חיות ביערות הרריים ובשטחים שיחיים מ-800 עד 3,800 מטר, בעוד שאחרות העדיפו כרי דשא אלפיניים צחיחים או צחיחים למחצה בגובה של 3,800 עד 4,500 מטר. מין זה יכול לעוף בגובה רב מאוד; עוזנייה שחורה אחת נצפה בגובה של 6,970 מטר על הר האוורסט. היא בעלת תת-יחידת המוגלובין אלפאD מיוחדת בעלת זיקה גבוהה לחמצן המאפשרת לה לקלוט חמצן ביעילות למרות הלחץ החלקי הנמוך בטרופוספירה העליונה. פרטים צעירים ותת-בוגרים, במיוחד אלו מהחלקים הצפוניים של תחום התפוצה, עשויים לנוע מרחקים גדולים על פני בתי גידול פתוחים-יבשים לא מפותחים בתגובה לירידת שלג או טמפרטורות קיץ גבוהות.
תפוצה ובית גידול > תפוצה בישראל

החוקר והאורניתולוג טריסטראם העיד על קינונים של העוזנייה השחורה במצוקי הארבל, בסמוך לכנרת. כיום היא איננה מקננת בישראל, והיא נכחדה כדוגרת בארץ. היא מזדמנת נדירה בחורף בדרום הגולן ובחבל המדברי, ומקייצת נדירה מאוד. נצפתה לרוב בסמוך לנשרים, והאתר המומלץ לצפות בה הוא גמלא..
התנהגות

העוזנייה השחורה היא מין בודד לרוב, הנצפית לבדה או בזוגות בתדירות גבוהה הרבה יותר מרוב נשרי העולם הישן. עם זאת, קבוצות קטנות עשויות להתקבץ סביב פגרים גדולים או בתחנות האכלה. קבוצות אלו עשויות להכיל באופן נדיר עד 12–20 פרטים, אך ישנן כמה תצפיות ישנות יותר של עד 30 או 40.
התנהגות > קינון

באירופה, העוזנייה השחורה שבה לשטחי הקינון בינואר או בפברואר. בספרד ובאלג'יריה היא מתחילה לקנן בפברואר במרץ, בחצי האי קרים בתחילת מרץ, בצפון-מערב הודו בפברואר או באפריל, בצפון-מזרח הודו בינואר, ובטורקסטן בינואר. הן מקננות במושבות רופפות, כאשר רק באורח נדיר קינים מוקמים באותו עץ או תצורת סלע, בניגוד למיני נשרים אחרים שלעיתים קרובות מקננים במושבות צפופות יותר. בספרד, קינים נמצאו במרחק של 300 מטר עד 2 ק"מ זה מזה. שטחי הקינון של העוזנייה מצויים בהרים גבוהים וביערות גדולים, והיא בונה את קינה בעצים או מדי פעם על מדפי צוקים. עונת הקינון נמשכת מפברואר עד ספטמבר או אוקטובר. מצג החיזור הנפוץ ביותר מורכב מתנועות תעופה סינכרוניות בזוגות. עם זאת, משחקי תעופה בין זוגות לצעירים אינם יוצאי דופן, בהם העוזניות משלבות טפרים ומסתחררות מטה בשמים. העוזניות משתמשות במקלות ובזרדים כחומרי בנייה לקן, ושני בני-הזוג משתתפים בכל שלבי גידול הצעירים. גודל הקן הענק מגיע לרוחב של 1.45–2 מטר, ולעומק של 1–3 מטר. הקן הולך וגדל כשזוג משתמש בו שוב ושוב במהלך השנים, ולעיתים קרובות הוא מעוטר בצואה ובעורות של בעלי חיים. הקינים יכולים להיות מוקמים בגובה של 1.5–12 מטר בעצים גדולים כמו אלון, ערער, אגס בר, עצי שקד או אורן. רוב עצי הקינון מצויים לאורך צוקים. במקרים בודדים תועדו עוזניות מקננות ישירות על צוקים. קן מצוקי אחד מילא לחלוטין מדף סלע ברוחב 3.63 מטר ועומק של 2.5 מטר.
התטולה מכילה לרוב רק ביצה בודדת, אם כי שתי ביצים עשויות להיות מוטלות באורח חריג. לביצים יש צבע בסיס לבן או צהבהב חיוור, ולעיתים קרובות הן מכוסות סימונים אדמדמים, סגולים או חומים-אדומים, כשהן מנוקדות כמעט כמו ביצי בז. גודל הביצים נמדד בין 83.4 ל-104 מ"מ גובה ו-58 עד 75 מ"מ רוחב, עם ממוצע של 90 מ"מ על 69.7 מ"מ. תקופת הדגירה נעה בין 50 ל-62 ימים, בממוצע 50–56 ימים, והבקיעה מתרחשת באפריל או מאי באירופה. הגוזלים מכוסים בפלומה בגווני אפרפר-לבן עד אפור-חום שהופכת בהירה יותר עם הגיל. נוצות התעופה הראשונות מתחילות לצמוח מאותם שקעים כמו הפלומה כשהגוזל בן כ-30 יום' ומכסות את הפלומה לחלוטין עד גיל 60 יום. ההורים מאכילים את הצעירים על-ידי מזון מעוכל למחצה, ולפי הדיווחים קן פעיל מפתח ריח רע מאוד. משקלם של גוזלים במונגוליה נמדד החל מ-2 ק"ג בלבד כשהם בני חודש בתחילת יוני, ועלה למעט יותר מהוריהם עד כמעט 16 ק"ג; זמן קצר לפני פריחתם מהקן בתחילת הסתיו. הפריחה מהקן מתרחשת כאשר הגוזלים בני 104–120 ימים, אם כי הם ממשיכים להיות תלויים בהוריהם למשך כחודשיים נוספים. מעקב באמצעות משדרי רדיו-לווייניים מרמז כי גיל העצמאות של צעירים מהוריהם מגיע 5.7–7 חודשים לאחר הבקיעה, כלומר כחודשיים–שלושה לאחר עזיבת הקן.
סטטוס ושימור

אוכלוסיית העוזנייה השחורה הדלדלה ברוב תחום תפוצתה ב-200 השנים האחרונות, בין השאר עקב הרעלות על ידי אכילת פיתיון מורעל שהונח על-מנת להרוג כלבים וטורפים אחרים, ותקני היגיינה גבוהים יותר המפחיתים את כמות הנבלות הזמינות; כרגע המין מסווג במצב שימור של קרוב לסיכון. נשרים מכל המינים, על-אף שאינם מהווים מטרה בפני עצמם להרעלות, עלולים ליפול לירי על-ידי מקומיים. לכידה וציד של עוזניות שחורות נפוצה במיוחד בסין וברוסיה, למרות שלכידה למטרות ציד ספורטיבי ידועה גם בארמניה, וכנראה במדינות אחרות בקווקז. איום גדול אף-יותר על מין חובב שממות זה הוא פיתוח והרס של בתי גידול. קינים, הממוקמים לעיתים די נמוך בעצים, הם קלים יחסית לגישה ולכן היסטורית היו פגיעים על ידי אספני ביצים ועצי הסקה באופן קבוע. הירידה הגדולה ביותר נצפתה בחלק המערבי של תחום תפוצתה, עם הכחדה במדינות רבות באירופה (צרפת, איטליה, אוסטריה, פולין, סלובקיה, אלבניה, מולדובה, ורומניה) וכל טווח הרבייה שלה בצפון-מערב אפריקה (מרוקו ואלג'יריה). היא חדלה לקנן בישראל. טורקיה מחזיקה באוכלוסייה השנייה בגודלה של מין זה במערב הפלארקטי. למרות צוואר הבקבוק הדמוגרפי האחרון, אוכלוסייה זו שמרה על רמות מתונות של מגוון גנטי, ללא מבנה גנטי משמעותי המעיד על כך שמדובר במטא-אוכלוסייה אחת המחוברת על ידי פיזור תכוף. לאחרונה, מערכות הגנה והאכלה מכוונות אפשרו התאוששויות מקומיות במספרים, במיוחד בספרד; שם גדלה האוכלוסייה לכ-1,000 זוגות עד 1992 לאחר צניחה מוקדמת יותר לכ-200 זוגות ב-1970. מושבה זו הרחיבה כעת את שטחי הגידול שלה גם לפורטוגל. במקומות אחרים באירופה, מספרים קטנים מאוד אך הולכים וגדלים מקננים בבולגריה וביוון, ותוכנית השבה לטבע מתנהלת בצרפת. מגמות באוכלוסיות הקטנות באוקראינה (קרים) וברוסיה האירופית, ובאוכלוסיות אסייתיות, אינן מתועדות דיין. בברית המועצות לשעבר היא עדיין מאוימת על ידי לכידות בלתי-חוקיות עבור גני חיות, ובטיבט על ידי הרעלות מכרסמים. היא מזדמנת קבועה במספרים קטנים בחורף באזורי החוף של פקיסטן.
אומדן האוכלוסייה העולמית העדכני ביותר עבור העוזנייה השחורה לפי BirdLife International הוא 7,400–11,400 זוגות, מה שמתרגם בערך לכ-25,200–34,200 פרטים בוגרים (כולל פרטים לא מקננים). אומדן זה מכיל כ-2,900–3,400 זוגות באירופה (2004) וכ-5,500–8,000 זוגות באסיה.
גלריה

פרט בוגר בגן החיות אלפינזו אינסברוק
עוזנייה שחורה מתבגרת, הרי הפירנאים, ספרד
פרט צעיר בראג'סטאן, הודו
עוזנייה שחורה צעירה (משמאל) ונשר מקראי; ראג'סטאן, הודו
דיוקן ראש של עוזנייה בוגרת, גן החיות של דרמשטאדט
דיוקן ראש של עוזנייה מתבגרת, גן החיות באנה פאלונה
עוזנייה שחורה צעירה, הר כרמל
עורבים הודיים מתגודדים על עוזנייה שחורה בפקיסטן
מתבגר בתעופה. ניתן להבחין בצורת הכנף האופיינית בעלת הרוחב האחיד, ושפת הזרימה המשוננת כשיני מסור. הודו
על בול דואר ארמני, 2007
על בול דואר אפגני, 1968
לקריאה נוספת

מידד גורן, מאין את אשרה, מפגש עם עזנייה שחורה, אתר הצפרות הישראלי, כתבות, 17 במאי 2019
We Can Do It!

כרזת תעמולה "We Can Do It!" משנת 1943
"We Can Do It!" (בעברית: "אנחנו יכולות לעשות את זה!") היא כרזת תעמולה מתקופת מלחמת העולם השנייה שעוצבה על ידי המעצב הגרפי האמריקאי ג'יי הווארד מילר בשנת 1943 עבור תאגיד וסטינגהאוס אלקטריק כדימוי מעורר השראה להעלאת מורל העובדות. ההנחה הרווחת היא שהכרזה מבוססת על תצלום שחור-לבן של פועלת בשם ג'רלדין הוף שצולמה במישיגן על ידי סוכנות ידיעות.
הכרזה הוצגה לזמן קצר בזמן מלחמת העולם השנייה. היא התגלתה מחדש בראשית שנות ה-80 של המאה העשרים ושוכפלה בצורות רבות ואופנים שונים, לרוב תחת הכותרת "We Can Do It!". אך היא גם מקושרת ל"רוזי המסמררת" - אייקון תרבותי, פמיניסטי של אישה חזקה שתרמה למאמץ המלחמתי כפועלת.
לאחר הגילוי מחדש של הכרזה, ההנחה הרווחת הייתה שהתמונה נועדה לשמש  כהשראה לנשים לצאת לעבודה ולהצטרף למאמץ מלחמתי. אולם, במהלך המלחמה השימוש בכרזה היה רק במפעלי וסטינגהאוס אלקטריק והיא הוצגה במהלך חודש פברואר 1943 על מנת לעודד את הפועלות להתאמץ יותר, ולא נועדה לגיוס פועלות נוספות. פמיניסטיות ואחרים השתמשו בדימוי המשדר עוצמה וביטחון בצורות רבות ומגוונות כגון העצמה, הסברה, פרסומות ופרודיות.
רקע

אחרי המתקפה היפנית על פרל הארבור, ממשלת ארצות הברית יצאה בקריאה למפעלים להגביר את הייצור של אמצעי לחימה. באותה התקופה, האווירה במפעלים גדולים הייתה מתוחה בגלל הטינה שהשתרשה בין ההנהלה והאיגודים מקצועיים משנות ה-30. הנהלות של חברות כדוגמת ג'נרל מוטורס ביקשו לצמצם את מתיחויות העבר ולעודד עבודת צוות. השמועות שאיגוד עובדי הרכב עומד לצאת בקמפיין יחסי ציבור הובילה את ג'נרל מוטורס לפרסם במהירות כרזת תעמולה המציגה פועל ומנהל מפשילים את שרוולים, מאוחדים במטרה לשמור על קצב קבוע של ייצור מלחמתי. בכרזה נכתב: "ביחד נוכל לעשות זאת! שמרו על האש! כרזות מסוג זה ביקשו להגביר את הייצור על ידי התחברות לממד הרגשי של הפועלים ותמיכתם במלחמה וגם למנוע מהממשלה להגביר את השליטה בייצור.
רקע > וסטינגהאוס אלקטריק

בשנת 1942, האמן ג' הווארד מילר נשכר על ידי הוועדה הפנימית להגברת הייצור המלחמתי של וסטינגהאוס אלקטריק לעצב סדרה של כרזות עבור עובדי המפעלים. מטרת הכרזות הייתה להעלות את מורל העובדים, להפחית את ההיעדרויות, לשמור על שקט תעשייתי, למנוע שביתה במפעלים ולעודד דיאלוג בין העובדים להנהלה. מילר עיצב מעל ל-42 כרזות. כל כרזה פורסמה למשך שבועיים והוחלפה בכרזה הבאה בסדרה. ברוב הכרזות הופיעו גברים והם הדגישו את התפקידים המסורתיים של נשים וגברים. באחת הכרזות מתואר מנהל מחייך בחליפה עם הכיתוב "יש לך שאלות על עבודתך?... שאל את המפקח שלך".
לא יותר מ-1,800 עותקים של הכרזה "We Can Do It!" הודפסו (559 על 432 מ"מ). הכרזה הוצגה בהתחלה רק בכמה מפעלי וסטינגהאוס במזרח פיטסבורג, פנסילבניה, והמערב התיכון. שם היא הייתה אמורה להיות מוצגת במשך שבועיים החל מ-15 בפברואר 1943. המפעלים בהם הוצגה הכרזה ייצרו קסדות והועסקו בהם בעיקר נשים. במהלך המלחמה הן ייצרו כ-13 מיליון קסדות.
רוזי המסמררת

במהלך מלחמת העולם השנייה הכרזה "We Can Do It!" לא קושרה לשיר "רוזי המסמררת" "Rosie the Riveter" וכן לא לציור של נורמן רוקוול שהופיע על השער של Saturday Evening Post ביום הזיכרון (29 במאי 1943). הכרזה שהופיעה בחלק ממפעלי וסטינגהאוס לא קבלה השראה מהנשים שזכו לכינוי "רוזי" והתגייסו לעבודה במפעלים להגברת הייצור של תוצרת צבאית. לאחר שהוצגו כשבועיים בחלק ממפעלי החברה הכרזות נעלמו לכארבעה עשורים. צילומים של פועלות, "רוזי" אחרות, נתלו, לעיתים קרובות, במפעלים. משרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (United States Office of War Information) ערך מסעות פרסום לגיוס תמיכה במלחמה אך "אנחנו יכולות לעשות זאת!" לא היה חלק ממנו .
אחרי המלחמה הציור של רוקוול נשכח בהדרגה מהזיכרון הציבורי מפני שהיה מוגן בזכויות יוצרים. הציור המקורי נמכר ב-2002 בכמעט חמישה מיליון דולר. לעומת זאת, הכרזה "We Can Do It!" לא הייתה מוגבלת בזכויות יוצרים וזו אחת מהסיבות שהדימוי חזר לתודעה הציבורית.
התצלום של ג'רלדין הוף

ההנחה הרווחת כי מילר יצר את הכרזה "אנחנו יכולות לעשות זאת!" על בסיס תמונה של הפועלת ג'רלדין הוף שצולמה באן ארבור, מישיגן בתחילת 1942 כשהייתה בת 17. בתצלום הוף עומדת כששערה מכוסה בבנדנה ומפעילה מכונת הטבעה (metal-stamping machine). הוף סיימה לעבוד במפעל כשבועיים לאחר תחילת עבודתה משום ששמעה שמכונת ההטבעה פצעה את ידה של המפעילה הקודמת, והיא לא רצתה להסתכן בכך שלא תוכל לנגן בצ'לו. הוף מצאה עבודה משרדית במפעל אחר.
אם הצילום של הוף שימש השראה לכרזה של מילר, הוא נתן לצילום פרשנות משלו. בכרזה יד ימין של הדמות מאוגרפת באגרוף קמוץ וידה השמאלית מפשילה את השרוול הימני. מילר הפנה את ראשה של הוף והיא פונה אל הצופה. כמו כן הדמות בכרזה שרירית יותר. על צווארון החולצה נוסף הסמל של וסטינגהאוס. הוף לא הייתה מודעת לכך שמילר עיצב, כנראה, את הכרזה בדמותה. היא נישאה ב-1943 ונשאה את השם ג'רלדין דויל.
היסטוריון של וסטינגהאוס, צ'ארלס א. רוץ', שהכיר את ג' הווארד מילר, מעריך שמילר לא השתמש בתמונה של הוף כהשראה משום שהאחרון לא השתמש בתמונות אלא במודלים חיים. פני קולמן, מחברת הספר "רוזי המסמררת: נשים עובדות בעורף במלחמת העולם השנייה", אמרה שהיא ורוץ' לא יכלו לקבוע אם מילר ראה בכלל את התמונה של הוף.
הגילוי מחדש

ב-1982 הכרזה "We Can Do It!" הוצגה מחדש בכתבה ב"וושינגטון פוסט" בנושא "כרזות אומנותיות בשירות הפטריוטיזם". הכרזות שהוצגו בכתבה היו מהאוסף של הארכיב הלאומי.
בשנים שלאחר מכן, התנועה הפמיניסטית בחרה בכרזה כדימוי המשקף את רעיונותיה. פמיניסטיות ראו בדמות עוצמה נשית. ה"אנחנו" בססמה התפרש כ"אנחנו הנשים" המאוחדות יחד נגד המאבק באי השוויון המגדרי. הדימוי של האישה בחולצת עבודה מיישירה מבט אל הצופה בשילוב הסיסמה "אנחנו יכולות לעשות!" משמש השראה וסמל לנשים ונערות ברחבי העולם.
במרץ 2014 כתב העת Smithsonian הדפיס את הכרזה על שער העיתון, שהכתבה המרכזית בו עסקה בכרזות בתקופת המלחמה. השירות הבולאי האמריקאי יצר בפברואר 1999 בול דואר במחיר 33 סנט על בסיס הדמות בכרזה עם הכיתוב "נשים תומכות במאמץ המלחמתי". דויל (הוף) קבלה מידה של חשיפה מהחיבור לדימוי האייקוני שבפוסטר. מפעם לפעם היא הוזמנה על ידי היכל התהילה של הנשים במישיגן (Michigan Women's Hall of Fame) לחתום על כרזות.
הגילוי מחדש > משמעות מחודשת

בשעה שהכרזה המקורית עודדה נשים לצאת לעבודה ולהחליף את הגברים שגויסו, היא ככל הנראה, התבססה על תצלומה של הוף, עובדת שהתפטרה מעבודת צווארון כחול לאחר תקופה קצרה. בנוסף, הפרשנות הפמיניסטית המחודשת שניתנה לכרזה שונה מהמשמעות המקורית, שנועדה להעלות את המורל ולהגביר את היעילות של העובדים.
מורשת

כיום הדימוי מוכר מאוד ברחבי העולם, הרבה מעבר למטרה המקורית שלו בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא מופיע על חולצות, ספלים, קעקועים ומגנטים למקרר. עד כדי כך תפוצתו רחבה שהוושינגטון פוסט הכריז על דמות האישה עם האגרוף המונף כמזכרת "עם הדימוי המשומש ביותר" בוושינגטון די. סי.. הכרזה הייתה חלק ממסעי הבחירות האזורים של שרה פיילין, רון פול והילרי קלינטון. כמו כן, נעשה שימוש בדימוי גם על ידי תאגידים ששילבו אותו, בין השאר, בפרסומות לחומרי ניקוי. חברת Clorox אף הגדילה לעשות והוסיפה לאצבעה של האישה טבעת נישואים בדימוי ששולב בפרסומות. גרסה אמריקאית נוספת של הפוסטר מציגה את מארג' סימפסון המאגרפת את ידה הימנית על שער המגזין Utne Reader. כאשר שג'וליה גילארד התמנתה לראשת הממשלה הראשונה באוסטרליה ביוני 2010, אמן רחוב האוסטרלי הקרוי Phoenix שילב את פניה של גילארד בתוך כרזה "We Can Do It!". ישנן פרודיות רבות על הדימוי אשר רבות מהן נעשו בשילוב דמויות של ידוענים ואף דמויות פיקטיביות.
הכרזה הותאמה גם לעידוד עריכה בויקיפדיה שהכיתוב הוחלף מ־We Can Do It! ל־We Can [edit]! (אנחנו יכולות ל[ערוך]!) במטרה לעודד נשים לערוך בוויקיפדיה ולצמצם הפער המגדרי בקרב העורכים. המילה edit נתונה בסוגריים מרובעים בדומה לכפתור העריכה בוויקיפדיה.
גלריה

וריאציה של הכרזה אשר שימשה במטרה לעודד נשים לערוך בוויקיפדיה ולצמצם הפער המגדרי בקרב העורכים
וריאציה של הכרזה על כריכת המגזין Ms שעסק בצורך להעלות את השכר של עובדי תעשיית המזון המהיר
בכנס פמיניסטי בפולין שהתקיים ביום האישה הבינלאומי, 6 במרץ 2011
בהפגנה בניו יורק, 2017
אמנות גרפיטי בברצלונה, 2017
ראו גם

Keep Calm and Carry On – כרזה נוספת תקופה מלחמת העולם השנייה שחזרה והתפרסמה עשורים מאוחר יותר.