stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
להרוג את המזל

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט בעברית
 בימוי:  פול מקגווין 
 תסריט:  ג'ייסון סמיילוביק 
 עריכה:  אנדרו האלם 
 שחקנים ראשיים:  ג'וש הארטנט לוסי לו מורגן פרימן בן קינגסלי ברוס ויליס סטנלי טוצ'י
 מוזיקה:  ג'יי ראלף 
 צילום:  פיטר סובה
 מדינה:  קנדה, גרמניה, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  בצפון אמריקה: מטרו גולדווין מאייר ו-The Weinstein Company בעולם: ניו ליין סינמה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית7 באפריל 2006 ישראל11 במאי 2006
 משך הקרנה:  109 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן פשע, סרט דרמה, מותחן קומי, נאו-נואר, סרט פעולה 
 הכנסות:  $56,308,881
 הכנסות באתר מוג'ו:   luckynumberslevin
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
להרוג את המזל (באנגלית: Lucky Number Slevin; תרגום מילולי: מספר המזל סלבין) הוא מותחן פשע אמריקאי אשר יצא לאקרנים בשנת 2006. את הסרט כתב ג'ייסון סמיילוביק, ביים פול מקגווין ומככבים בו: ג'וש הארטנט, לוסי לו, מורגן פרימן, בן קינגסלי, ברוס ויליס וסטנלי טוצ'י.
הסרט צולם בניו יורק ומתמקד בעלילתו בסלבין כלברע, לינדזי - חוקרת מקרי מוות, שני ראשי פשע אויבים הידועים בשמות: "הבוס" ו"הרבי" ובמתנקש מסתורי הידוע בשם מר גודקאט.
עלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הסרט פותח בשתי סצנות חיסול. לאחר מכן מופיע סמית', בלש מסתורי, ומספר לבחור באולם המתנה על עולם הפשע של העיר קנזס, לאחר הסיפורים הוא מחסל אותו.
גיבור הסרט, סלבין, עובר רצף של אסונות אישיים, הוא מאבד את עבודתו, ביתו מועמד להריסה עקב מתקפת טרמיטים והוא רואה את חברתו בוגדת בו. הוא מתקשר לחברו ניק פישר והלה מזמינו להתארח בביתו שבניו יורק. בהגיעו לעיר הוא נשדד, במהלך השוד אפו נשבר וארנקו נלקח. הוא מגיע לדירתו של ניק מגלה שהיא פתוחה ומתחיל לגור בה על אף כישלונו ביצירת קשר עם ניק. השכנה מהדירה ממול, לינדזי (לוסי לו) יוצרת איתו קשר והוא משתף אותה בחוויותיו. לאחר מכן מגיעים לדירה שני גברים שחורים ולוקחים אותו אל "הבוס" (מורגן פרימן). הבוס מתייחס אליו כאל ניק וטוען שיש לו חוב בסך 96 אלף דולר. הוא מציע לו להתנקש בבן של "הרבי" כחלופה לתשלום החוב. לאחר חזרתו לדירה מופיעים שני גברים בלבוש חרדי ולוקחים אותו אל "הרבי" (בן קינגסלי). הרבי דורש מ"ניק" פריעת חוב בסך 33 אלף דולר. לאחר כל אחת מהפגישות הופיע סמית' כאדם שעמד מאחורי יזימת הפגישות, כלומר עובד עבור הבוס והרבי במקביל. למחרת סלבין חוזר אל הבוס ומודיע לו על כוונתו להתנקש בבן הרבי, הבוס מספר לו שבן הרבי הוא הומוסקסואל ושיש לו שני שומרי ראש, סוכני המוסד לשעבר. לינדזי רואה בעבודתה כחוקרת מקרי מוות שלוש גופות שלהשערתה קשורים לסיפור. היא מסבירה שקורבנות החיסולים בראשית הסרט הם האנשים שידעו איך ניק נראה, הוא עשה זאת לשם ירידה למחתרת וזו גם הסיבה שניק סידר שסלבין יתפוס את מקומו.
בערב הולכים סלבין ולינדזי למסעדה ושם הם רואים את בנו של הרבי. סלבין עוקב אחריו לשירותים וקובע איתו דייט. סלבין מבלה את הלילה עם לינדזי. בבוקר הוא נוסע להיפגש עם בן הרבי בדירתו ומחסל אותו שם. לאחר החיסול מופיע סמית', מפעיל את לחצן המצוקה של בן הרבי, ומחסל את שומרי הראש שבאים בעקבות כך. סמית' וסלבין משאירים בדירה פצצה ועוזבים את הדירה.
סלבין חוטף את "הבוס" ואת "הרבי" ומספר להם שהוא הבן של אותו אחד שהם רצחו ואז הוא הורג אותם.
צוות השחקנים

ג'וש הארטנט - סלבין כלברע
מורגן פרימן - "הבוס"
בן קינגסלי - "הרבי"
לוסי לו - לינדזי
ברוס ויליס - מר גודקאט/סמית'
סטנלי טוצ'י - הבלש בריקאוסקי
סם ייגר - ניק פישר
אוליבר דייוויס - הנרי
מייקלטי ויליאמסון - סלואו
רוברט פורסטר - מרפי
דני איילו - רות'
קורי סטול - סאול
דייגו קלאטנהוף - ג'ינג'ר
הערות שוליים

↑  משחק מילים על הביטוי Lucky number seven המייחס משמעות מיסטית למספר 7
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לואיש דה קמואש

| --- | --- |

 לידה:  דצמבר 1524 ליסבון, פורטוגל 
 פטירה:  10 ביוני 1580 (בגיל 55) ליסבון, פורטוגל 
 מדינה:  ממלכת פורטוגל 
 מקום קבורה:  מנזר ז'רונימוש 
 השכלה:  אוניברסיטת קוימברה 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 חתימה:   
 
לואיש ואז דה קמואש (בפורטוגזית: Luís Vaz de Camões;‏ 1524, ליסבון (או בקוימברה או באלנקר) – 10 ביוני 1580, ליסבון) היה משורר פורטוגזי הנחשב על ידי רבים לגדול המשוררים בשפה הפורטוגזית ובין גדולי המשוררים בהיסטוריה האנושית. גאוניותו ושליטתו בחריזה זיכוהו במעמד שקול לזה של הומרוס, ורגיליוס, דנטה, סרבנטס או שייקספיר. הוא חיבר מספר רב של פואמות בפורטוגזית ובספרדית ודרמות ליריות, אך יותר מכל נודע בזכות יצירתו האפית הלוזיאדות (Os Lusíadas), כלומר שירי בני לוזוס, הלוזיטאנים או הפורטוגזים. חיבורו הפילוסופי "הפארנאסוס של לואיש ואז" אבד לאנושות, כשנגנב ממנו, יחד עם חלק מ"הלוזיטאנים", בעת ששהה באי מוזמביק.
ביוגרפיה

קמואש נולד בליסבון (או בקוימברה או באלנקר) בסביבות 1524–1525 כבן למשפחה ממוצא גאליסי, שעברה להתגורר בפורטוגל. תחילה קבעה המשפחה את ביתה בצפון הממלכה, בשאבש, ובהמשך העתיקה את מעונה לקוימברה ולליסבון. שם אביו היה סימָאוֹ וָאז דה קמוֹאֶש ואימו הייתה אנה דֶה סָא אֶה מָסֶדוֹ. מצד אביו, סב סבו של קמואש היה הטרובדור הגאליסי ואסקו דה פירש דה קמואש, ומצד אימו הוא היה קרוב משפחה של מגלה הארצות הנודע ואסקו דה גאמה, האירופי הראשון שהפליג להודו דרך כף התקווה הטובה.
בשנים 1542–1545 הוא חי בליסבון, ונטש את לימודיו לטובת התערות בסביבת חצר המלך ז'ואו השלישי, ושם הוא זכה לאהדה כמשורר, וגם נודע ביהירותו. הוא חי זמן מה בעיר קוימברה, וייתכן שהתגורר במתחם מנזר סנטה קרוז, שם שימש דודו בֶנְטו דה קמואש ככומר.
אין כיום בידינו תיעוד לגבי הזמן בו שהה המשורר בקוימברה. על כל פנים, כתיבתו המעודנת מעידה על כך שככל הנראה קנה את השכלתו באוניברסיטת קוימברה, המוסד האוניברסיטאי היחיד בפורטוגל באותה עת. שם נקשר לבני ביתו של הדוכס של ליניארס (Linhares), פרנסיסקו דה נורוניה, ואפשר כי שימש כחונך של בנו אנטוניו. ב-1549 גויס קמואש לצבא ונשלח לפייטוריה הפורטוגזית בסאוטה בה שהה עד 1551. באותה תקופה נחשבה יציאה לסאוטה כחלק מההווי הצבאי המקובל בקרב צעירים, אותו ביטא קמואש בשירו הלירי "Aquela que de amor descomedido" (בתרגום חופשי: "זו אשר אהבתה הכזיבה" או "זו אשר נאהבה עד בלי די"). קמואש איבד בקרב, מפגיעת חץ, את אחת מעיניו, כאשר כיתרו המורים את סאוטה, והוא ביטא זאת כ"חרונו הנדיר של מארס" ("fúria rara de Marte"). אף על פי כן, שימר קמואש את כשירותו ומוכנותו כחייל.
עם חזרתו לליסבון, שב במהרה לחיי הבוהמה. ייוחסו לו פרשיות אהבים שונות, עם עלמות החצר, ואף עם אחותו של המלך ז'ואו ה-3. משהוטל עליו אות קלון, נאלץ לעזוב את ליסבון ולעבור לעיירה קונסטנסיה שבמחוז סנטרם. אין כל ראיה מתועדת בעניין זה. ב-1552, ביום חג הקורפוס כריסטי, הכה קמואש, בעודו בגילופין, פלוני בשם גונסלו בורז'ס. הוא נכלא, ויצא לחופשי הודות לכתב מחילה מלכותי, שהונפק ב-7 במרץ 1553, ועלה על אחת מאניות הארמדה של פרנאו אלוורז קברל, שהפליגה להודו ב-24 במרץ 1553.
ביוגרפיה > המזרח

עם הגעתו לגואה, הצטרף קמואש למסע עונשין שארגן המשנה למלך פורטוגל בהודו, אפונסו דה נורוניה, כדי לתקוף את מלך צֶ'מְבֶה, הידוע כ"מלך הפלפל". למסע זה התייחס קמואש בשיר הלירי "O Poeta Simónides falando" (המשורר סימונידש, בעודו מדבר). עם חזרתו לגואה, כתב קמואש חלק ניכר מיצירתו האפית. הוא ראה בעיר "אם חורגת לכל הגברים יישרי הדרך". שם למד את מנהגי הנוצרים וההינדים המקומיים, ואת הגאוגרפיה וההיסטוריה האזורית. הוא לקח חלק בעוד מסעות ימיים, הקשורים בפעילות צבאית של הפורטוגזים בזירות המזרח הרחוק. בחודשים פברואר-נובמבר 1554 הוא יצא להפלגה למפרץ הפרסי, במסגרת הארמדה של פרננדו דה מנזז, בה לקחו חלק יותר מ-1000 חיילים ומלחים ו-30 ספינות, ואת מרירותו באותה עת הוא הביע בשירו "Junto de um seco, fero e estéril monte" ("למרגלות גבעה שחונה, עקרה ומעוררת יראה"). עם חזרת הארמדה להודו הוא התמנה בידי המושל פרנסיסקו בָרֶטו, לו הקדיש מאוחר יותר את השיר "Auto do Filodemo", כ"נציב לענייני נפטרים בסביבותיה של סין" ("provedor-mor dos defuntos nas partes da China").
ב-1556 הוא נסע למקאו. שם הוא חי במערה, בה כתב חלק נכבד של "הלוזיאדות". באומץ לב הוא מנע את אובדן כתב היד של "הלוזיאדות", שכבר היה בשלבי כתיבה מתקדמים (cf. Lus., X, 128), כאשר ספינה בה הפליג עלתה על שרטון בדלטת נהר המקונג. באסון הוא איבד את בת זוגו הסינית, שכונתה בפיו דינמני (Dinamene), לה הקדיש סדרת שירים. ייתכן כי טורי החריזה "Sôbolos rios" (בפורטוגזית ארכאית: "על פני נהרות") נכתבו בהשראת חוויה זו.
באוגוסט 1560 הוא חזר לגואה, ובשיר ארוך, כתוב באוקטבות, הוא ביקש את חסותו של המשנה-למלך, דום קונשטנטינו דה ברגנסה. לאחר שנכלא בעוון צבירת חובות, הוא פנה בחרוזי תחנונים כלפי המשנה-למלך החדש, דום פרנסישקו קואוטיניו, הדוכס של רדונדו, בבקשה לשחררו.
ב-1568 הוא הפליג לאי מוזמביק, ושם, בחלוף שנתיים, פגש אותו דיוגו קואוטו, אשר דיווח על כך בכתביו. בכתבים אלה, מוסיף ומפרט קואוטו כי המשורר "היה כה עני עד כי חי על חשבון חבריו" (נכתב בדקאדה השמינית של אסיה, בכתבי קואוטו). שם עמל קמואש על הגהת "הלוזיטאנים" וגם חיבר את יצירתו "חיבור פרי עטו של לואיש דה קמואש, כולל שירה, דיון על פילוסופיה ומדעים אחרים", שנגנבה מאוחר יותר, בעודו שוהה במוזמביק. דיוגו דה קואוטו מימן את מסע ההמשך של קמואש בחזרה לליסבון, אליה הוא הגיע ב-1570. ב-1578, הוא חזה ביציאתו של הצבא הפורטוגזי לצפון אפריקה, שם נערך קרב אל-קסר אל-כביר שהמיט אסון על האימפריה הפורטוגזית.
הוא מת ב-10 ביוני 1580 בבית ברובע סנטנה שבליסבון, ונקבר בחלקה רדודה במקום בלתי ידוע באחת מכנסיות הסביבה (מאוחר יותר, נבנה עבורו קבר סמלי במנזר ז'רונימוש). יום מותו מצוין כיום פורטוגל.
הנצחה

יום מותו, 10 ביוני, הוכרז כחג הלאומי של ארצו - יום פורטוגל.
יצירות תיאטרון

1587 - pt:El-Rei Seleuco
1587 - pt:Auto de Filodemo
1587 - pt:Anfitriões
ליאנדרו לו

| --- | --- |

 לידה:  11 במאי 1989 סאו פאולו, ברזיל 
 נרצח:  7 באוגוסט 2022 (בגיל 33) סאו פאולו, ברזיל 
 מידע כללי
 שם לידה:  Leandro Pereira do Nascimento Lo 
 מדינה:  ברזיל 
 ספורט
 ענף ספורט:  ג'ו ג'יטסו ברזילאי 
 
ליאנדרו לו פריירה דו נסימנטו (בפורטוגזית: Leandro Lo Pereira do Nascimento;‏ 11 במאי 1989 – 7 באוגוסט 2022) היה ספורטאי ברזילאי, אלוף העולם בג'ו ג'יטסו ברזילאי שמונה פעמים.
ביוגרפיה

ליאנדרו זכה ב-28 מדליות זהב בתחרויות מקומיות ובין-לאומיות שונות, כולל באליפוית העולם, בגביעי העולם, באליפויות אירופה, באליפות דרום אמריקה, באליפויות פאן-אמריקה ובאליפויות ברזיל. הוא החזיק ברצף ניצחונות ללא הפסד בגביע פודיו מ-2011 עד 2013.
ב-7 באוגוסט 2022 נורה בראשו על ידי שוטר המשטרה הצבאית של ברזיל במהלך קטטה במסיבה בסאו פאולו, ומת בדרכו לבית החולים.
הערות שוליים

↑  Leandro Lo | BJJ Heroes
↑  International Brazilian Jiu-Jitsu Federation -, www.ibjjfdb.com
↑  Campeão mundial de jiu-jítsu, Leandro Lo é baleado na cabeça durante show em clube da Zona Sul de SP, G1 (בפורטוגזית)
↑  Leandro Lo - campeão mundial de jiu-jítsu - é baleado na cabeça - Diário Momento, ‏7 באוגוסט 2022 (בפורטוגזית)
↑  Leandro Lo morre com tiro na cabeça durante show em São Paulo, ge (בפורטוגזית)
↑  Jiu-jitsu legend Leandro Lo shot to death in Brazil, www.mmafighting.com (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורטאים ובנושא ברזילאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כיכר עירונית

ערך זה עוסק ברחבה המשמשת להתכנסות ציבורית. אם התכוונתם לכיכר תנועה, ראו .
רחבת הכותל המערבי, ירושלים
כיכר רבין, תל אביב
כיכר המייסדים, פתח תקווה
הכיכר האדומה, מוסקבה, רוסיה
כיכר שארל דה גול בפריז, צרפת ובתוכה שער הניצחון
כיכר טיימס בניו יורק, ארצות הברית
שרידי מבנים של האגורה של אתונה בתקופה הרומית
הפורום רומאנום ברומא, איטליה
מפת פסיפס של מרכז פילדלפיה. הריבוע במרכז מייצג את בניין העירייה, וארבעת הסימנים שמסביבו מייצגים כיכרות עירוניות.
כיכר היא חלל עירוני ציבורי פתוח המשמש למטרות ציבוריות שונות. הכיכר העירונית מהווה שטח פתוח המשמש למפגש, לבילוי, לפעולות ספורט ותרבות, ואף לפעילות פוליטית (כגון הפגנות). כיכר מרכזית בלב העיר משמשת לעיתים למפגשים של הקהילה.
המושג כיכר בעל משמעות שונה לאוכלוסיות בעולם. כיום כיכר מהווה אלמנט בהתפתחות העיר, כאשר העושר של המושג משתנה ללא הרף עם השתנות הזמן, כולל שינויים בתרבות, בטכנולוגיה, בתחבורה, בפוליטיקה, במערכות כלכליות ואתוסים של זמן.
היסטוריה

במקור משמעות המילה כיכר ורחוב היו הפוכות: כיכר = מקום מאורך וצר; רחוב = מקום רחב.
"כיכר הירדן" מוזכרת בבראשית י"ג בתור עמק מוקף הרים בצורת חצי עיגול, ובו מספר ערים ("ערי הכיכר").
ביוון העתיקה, העיר (הפוליס) נחלקה למספר חלקים, כאשר החלק המרכזי נקרא האגורה שהייתה מקום הכינוס של המועצה שניהלה את ענייני העיר.
מאוחר יותר התפתח ברומא העתיקה הפורום שעוצב בצורה של כיכר או מספר כיכרות (מחוברות לפי קווי מתאר טופוגרפיים) ששימש כמרכז עסקים המשפטי הציבורי של העיר.
באיסטנבול העתיקה בתקופת האימפריה הביזנטית היו שדרות שביניהן היו כיכרות בצורה המזכירה: "מחרוזת".
בימי הביניים קמו ערים רבות (אך לא גדולות במיוחד) אשר מיקומן נקבע על ידי מאפיינים טופוגרפיים כמו נהרות, חופי הים ומצרי יבשה. מאפיינים אלו גרמו להתפתחות גשרים והרחבת פיתוח העיר ולקשרים הדוקים פנים יבשתיים. התפתחות הגילדות, והעיסוק בענפים כלכליים, הפכו את הערים למרכזי מסחר פורחים. עם התפתחות הערים והתפתחות המיומנות השונות ניתן לראות טיפוסים שונים של ערים, שיכולות להתאפיין לפי רחובותיהם וכיכרותיהם המרכזיות. בנוסף לערים אלו, ישנן ערים שהתפתחו בצורה חופשית או תוכננו, בצורה מלאה או חלקית.
בהתפתחות של הסוגים השונים של הערים ניתן לראות סוגים שונים של הקצאת יעוד למקומות ציבוריים גדולים כמו: רחובות, כיכרות, שדרות, קניונים, גנים ציבוריים, מקומות ציבוריים פתוחים. כל אלו מושפעים מהתפתחות התרבויות השונות בעולם.
סוגי כיכרות

סוג אחד לכיכר הוא מקום ציבורי רחב או מקום פתוח במרכז העיר הנמצא בין בניינים עירוניים. הכיכר משמש לאיסוף אנשים ויש בו לעיתים חנויות. כיכר מסוג זה היא לרוב חלק מהיסטורית הפיתוח של מרכז העיר, שמהווה גם נקודת מפגש של רחובות וגם נקודה מרכזית בפיתוח וניהול ציבורי מקומי.
סוג אחר הוא אזור בסמוך לכביש מהיר בו יש מתקנים ציבוריים, מקום שנותן שירותים לקהל רחב. כלומר מרכז קניות, שוק או מתחם של חנויות בנקים בתי קולנוע, תיאטראות וכו' במיקום בדרך מהירה בו השהות היא יותר זמנית ופחות קבועה. זוהי כיכר עסקית המפותחת כחלק מהאזור המסחרי של העיר. לרוב חלק גדול בהתפתחות של פרברי המשרדים היא התפתחות כיכר משרדים, שנבנת על ידי הבעלים או מנהלים בכוונה לפיתוח של המרחב הכללי באמצעות מימון פרטי.
לדוגמה, בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלה התפתחות מוגברת בניו יורק ומפתחים של בנייני המשרדים הגבוהים נטו לעצב את קומות התחתית כפלאזה שמטרתה להפוך את הבניין כולו למרשים יותר. ישנם כיכרות המשולבות עם מדרחוב, שדרה, פארק וישנם כאלה המשמשות גם עבור "תהלוכות או מצעדים" בעיקר במדינות דיקטטוריות בהם גם משולבים בכיכר גם "יציע" עבור אנשים מכובדים והמבנים סביבה פונים ברובם עם כל החזיתות אל הכיכר עצמה. במהלך המאה ה-20 הוקמו בערים גדולות ברחבי העולם שדרות רחבות המשמשות גם בתור: "כיכר לאומית (להבדיל: שדרה לאומית)" הנמצאות בעיר הבירה וסביבה מרוכזים לעיתים גם מבני הממשל של המדינה, מוזיאונים לאומיים, חברות לאומיות, מוסדות תרבות חשובים, ולעיתים גם מרכזי בילוי ומסחר ולעיתים גם משמשות גם עבור נאומים של פוליטיקאים וראשי המדינה או משמשות בתור כרטיס הביקור של המדינה עבור המבקרים בה.
במדינות דרום-אירופה המונח "כיכר" מתחלק לכמה סוגים:
פיאצה – הוא הכינוי לכיכר עירונית סגורה באיטליה ומלטה המשמשת להולכי רגל בלבד. לעיתים קרובות משמשת הפיאצה גם עבור חניון.
פלאיה – הוא המונח הספרדי לכיכר עירונית או רחבה המשמשת עבור התכנסויות או אירועים שונים.
פלאטיה – הוא המונח בתרבות היוונית לכיכר עירונית המציינת "נקודת ציון עירונית" או "רחבה עבור מפגשים וחגיגות ביישובים הכפריים.
דוגמה השוואתית

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
במרכז פילדלפיה יש כיכר שבה עומד בניין העירייה ובמרחקים שווים מהמרכז ארבע כיכרות שנועדו למגורים, כאשר הגורל של כל כיכר נותן דוגמה יוצאת במינה לסוגים שונים של כיכרות, כאשר כולן בעלות אותו גודל וגיל, שגורלן שונה על אף שבמקור כולן נועדו לאותה המטרה.
כיכר ריטנאוס היא גן ציבורי אהוב ומצליח אשר רבים פוקדים אותה. נכס חשוב בעיר מרכזה של השכונה היחידה בעיר, שכונה שמחדשת באופן ספונטני את קצוותיה ושער הנדל"ן בה עולה.
כיכר פרנקלין - גן בשכונת עוני של העיר בו מתקבצים חסרי בית, מובטלים ועניים, בין אזור מסחר זול. הגן אינו נחשב מסוכן, ועל אף מצבו הוא לא השפיע על ערכי הנדל"ן או היציבות החברתית באזור.
כיכר וושינגטון שהייתה לב העיר. כיום היא מהווה מרכז משרדים גדול. בשנים עברו העבריינות והפשיעה בה היו לבעיה שעובדי הגן והמשטרה לא הצליחו להתמודד עימה ועובדי המשרדים הדירו רגליהם מהמקום. נעשו ניסיונות שיקום בשנות ה-50, בזמן זה התפזרו המשתמשים בכיכר. כיום השימוש במקום אקראי ולפרקי זמן קצרים. חוץ מזמנים קצובים של הפסקת צהריים בימים יפים הוא עומד ריק רוב הזמן, כיכר זו לא הצליחה לשמר את אופייה באופן טבעי כל שכן להעלותו התחדשות עירונית בקנה מידה גדול.
כיכר נוספת ואחרונה הצטמצמה לכדי אי תנועה קטן "לוגן סירקל" (Logan circle) בשדרות בנג'מין פרנקלין, המהווה דוגמה לתכנון ברוח "העיר היפה". בכיכר מזרקה מרשימה וגינון מתוחזק למופת. אמנם קשה להגיע אליה ברגל והיא בעיקר מנעימה באלגנטיות לחולפים על פניה במהירות במכוניות, אך בימים יפים מגיע אליה זרם קטן של מבקרים. אזור צמוד אליו התנוון לגמרי אך שכונת העוני שבסביבה חוסלה והוסבה ל"עיר הקורנת".
ראו גם

מונחון גאוגרפיה עירונית
מעגל תנועה
הערות שוליים

↑  R. sennett, "The conscience of the eye. The design and social life of cities",New York & London, 1990, p.50
↑  אלישע אפרת, יסודות הגאוגרפיה העירונית, תל אביב: אחיאסף, 1979, עמ' 44–47
↑  Webster’s encyclopedic unabridiged dictionary of the English language", Gramercy books, 1996
↑  Stephan carr, "Public space",pp. 80–81
↑  ג'יין ג'ייקובס, "מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות", עמ' 128–129
| סוגי רחוב ודרכים אזוריות |
| --- | --- | --- |
| סוגי רחובות | רחוב • סמטה • שדרה • כיכר עירונית |  |
| צורת רחובות | טיילת • מדרחוב • מבוא (רחוב) • רחוב ללא מוצא • רחוב חניה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555833705171  GND: 4046326-6  HDS: 048856  LCCN: sh85103400  LNB: 000076373  NDL: 00563255  NKC: ph138941
כריסטיאנו לוקארלי

כריסטיאנו לוקארלי (באיטלקית: Cristiano Lucarelli; נולד ב-4 באוקטובר 1975 בליבורנו) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ וכיום מאמן את קבוצת טרנאנה.
לוקארלי שיחק לאורך הקריירה ב-12 קבוצות שונות, מתוכן עשר קבוצות איטלקיות. בעוד באיטליה זכה בתואר משמעותי אחד בלבד (קופה איטליה עם נאפולי בעונת הפרישה שלו), בחוויותיו הקצרות מחוץ לאיטליה זכה לוקארלי בגביע המלך הספרדי ובדאבל באוקראינה. עונת השיא האישית שלו הייתה כחלוץ ליבורנו ב-2004/2005, אז זכה בתואר מלך השערים של הסרייה א'.
על אף שהיה חלוץ יעיל בעל יכולת כיבוש גבוהה (כבש במאזן דו-ספרתי בעשר מעונותיו כשחקן), הקריירה הבינלאומית של לוקארלי הייתה קצרה וכללה שש הופעות בלבד, בהן כבש שלושה שערים.
לאחר פרישתו החל לשמש כמאמן בליגות הנמוכות באיטליה, וכיום הוא מאמן את קטניה מהליגה השלישית.
אחיו של כריסטיאנו, אלסנדרו, הוא כדורגלן פעיל באיטליה, בעל מעל ל-300 הופעות ליגה במדי פארמה.
קריירת משחק > תחילת הקריירה בליגות המשנה

לוקארלי החל את הקריירה הבוגרת בעונת 1992/1993, בגיל 17, במדי קבוצת צ'ויופלי, ששיחקה אז בליגה הרביעית. הוא כבש חמישה שערים ב-28 הופעות ליגה בעונת הבכורה שלו, ואף זכה לזימון בכורה לנבחרת הלאומית עד גיל 18. בתום עונה אחת עבר לוקארלי לפרוג'ה מהליגה השלישית, שם יועד לשחק בקבוצת הנוער. לוקארלי הפגין יכולת מרשימה במדי הנוער, עם 55 שערים בשתי עונות. במדי הקבוצה הבוגרת זכה להזדמנויות ספורות, שכללו שתי הופעות בעונת הבכורה שלו, בה רשמה הקבוצה העפלה לסרייה ב', וחמש הופעות בליגה השנייה בעונה שאחריה. לוקארלי לא כבש שערי ליגה בשבע הופעותיו בקבוצה.
לוקארלי נותר בסרייה ב' ועבר לשחק במדיה של קוזנצה. הייתה זו עונת הפריצה של לוקארלי, שכבש 15 שערי ליגה ב-32 הופעות, וסייע לקבוצתו לסיים במקום ה-11 בטבלה. הצלחתו של לוקארלי לא נעלמה מעיניו של צ'זרה מלדיני, שזימן אותו בתום אותה העונה לסגל הנבחרת האולימפית לקראת משחקי אולימפיאדת אטלנטה (1996). לקראת עונת 1997/1998, ולאחר עונה אחת במדי קוזנצה, עבר לוקארלי לפדובה, אף היא מליגת המשנה. לוקארלי הצליח לבלוט גם בקבוצתו החדשה, עם 14 שערי ליגה ב-34 הופעות.
קריירת משחק > מעבר לסרייה א' ולספרד

לקראת עונת 1997/1998, בגיל 22, עשה לוקארלי את צעדיו הראשונים בסרייה א'. הוא נרכש על ידי אטאלנטה. לוקארלי פתח את דרכו בקבוצה עם שער במחזור הפתיחה בניצחון 2–4 על בולוניה, והוסיף צמד לרשתה של פארמה בשוויון 2-2 מחזור אחד אחר כך. עם זאת, לאחר מכן נקלע לתקופה חלשה, כמו קבוצתו כולה, ושב לכבוש רק במחזור ה-21. בסך הכל כבש לוקארלי חמישה שערי ליגה ב-26 הופעות, אך קבוצתו נשרה בתום העונה לסרייה ב'.
מאמנה האיטלקי של ולנסיה, קלאודיו ראניירי, החתים את בן ארצו לוקארלי בקבוצתו לקראת עונת 1998/1999. לוקארלי הצטרף לקבוצה מהליגה הספרדית ועזב לראשונה את איטליה, אך בקבוצתו החדשה הייתה תחרות קשה עבורו על המקומות בחוד ההתקפה, עליהם התחרה בין היתר מול קלאודיו לופס ואדריאן איליה. הפציעה הקשה עמה התמודד במהלך העונה הוסיפה למחסור בדקות אותו חווה לוקארלי בקבוצה, והוא סיים את העונה עם שער ליגה אחד בלבד ב-13 הופעות. ולנסיה רשמה עונה מוצלחת במקום הרביעי בטבלה, וסיימה את העונה עם זכייה בגביע הספרדי. לוקארלי לא נכלל בסגל קבוצתו למשחק הגמר, בו הביסה ולנסיה 0–3 את אתלטיקו מדריד.
בתום עונה אחת בספרד, העדיף לוקארלי לשוב לאיטליה, ושם חתם במדי לצ'ה מהסרייה א'. הוא שיחק בקבוצה במשך שתי עונות, בהן השתלט על עמדת החלוץ המוביל, היה למלך שערי הקבוצה בכל אחת מהעונות, ובסך הכל כבש 27 שערי ליגה ב-59 הופעות. לוקארלי היה לאחד מהגורמים המשמעותיים להישארותה של הקבוצה בליגה בשתי העונות במדיה. עונה אחת לאחר שעזב אותה, נשרה הקבוצה לליגת המשנה.
לקראת עונת 2001/2002 חתם לוקארלי בטורינו. בעונת הבכורה שלו בקבוצה כבש לוקארלי תשעה שערי ליגה בשלושים הופעות, והיה לסגן מלך השערים של הקבוצה. בין שעריו של לוקארלי באותה העונה נרשמו שערים משמעותיים, בהם השערים במכריעים בניצחונות 0–1 על מילאן ועל לאציו, והשער הראשון של קבוצתו בדרבי מול יובנטוס, בו חזרה טורינו מפיגור 0–3 לשוויון 3-3. לאחר העונה הראשונה שהסתיימה במרכז הטבלה, חוותה טורינו עונת נפל משמעותית. ארבעה מאמנים שונים הובילו את הקבוצה בעונת 2002/2003, ולוקארלי ערך תחתם 26 הופעות ליגה, בהן כבש שער אחד בלבד. בתום העונה נשרה הקבוצה לליגת המשנה מהמקום האחרון בטבלה.
קריירת משחק > ליבורנו והמעבר לאוקראינה

עוד בשלהי עונתו האחרונה בטורינו, עקב לוקארלי כאוהד אחר הקבוצה מעיר הולדתו, ליבורנו, בדרכה לליגת המשנה. הוא אף נכח כצופה במשחק ההעפלה של הקבוצה לסרייה ב', ופרץ לכר הדשא עם אוהדי הקבוצה בסיום המשחק כדי לחגוג את ההישג. לוקארלי החליט להצטרף לקבוצה בליגת המשנה בעונת 2003/2004, וכבר בעונת הבכורה שלו קבע שיא אישי של 29 שערי ליגה (שני באותה עונה רק ללוקה טוני מפלרמו שכבש שלושים שערים), שהובילו את קבוצתו לליגה הבכירה מהמקום השלישי בטבלה, לראשונה מזה 55 שנים.
בעונת 2004/2005 זכה לוקארלי בתואר מלך השערים של הסרייה א', לאחר שכבש 24 שערי ליגה. באותה העונה שיתף פעולה בקבוצה עם אחיו, אלסנדרו, והתברג עם קבוצתו במקום התשיעי בטבלה. לוקארלי זכה להצעות מקבוצות מובילות באיטליה ומחוצה לה, כולל הצעה בסך שלושה מיליון אירו מזניט סנקט פטרבורג, אך בצעד חריג החליט לוותר עליהן ולהמשיך במדיה של ליבורנו. עונה אחר כך הוביל את טבלת כובשי הקבוצה עם 19 שערי ליגה בדרך למקום השישי ולהופעה היסטורית בגביע אופ"א, לראשונה בתולדות הקבוצה.
לוקארלי כבש באותה העונה חמישה שערים במפעל (כולל בשוויון 1-1 הביתי מול מכבי חיפה בשלב הבתים), והוביל את קבוצתו עד לשלב הנוקאאוט הראשון, שם הודחה ליבורנו על ידי אספניול.
את העונה סיים בפעם הרביעית ברציפות כמלך שערי הקבוצה. עם זאת, לקראת סיום אותה העונה, פרץ סכסוך בין לוקארלי לבין נשיא המועדון, אלדו ספינלי, סביב פיטוריו של מאמן הקבוצה דניאלה אריגוני. לוקארלי הצהיר כי יעזוב בתום העונה, אך בהיעדרן של הצעות קוסמות הודיע על הישארותו לעונה חמישית במדי ליבורנו. ההחלטה השתנתה לאחר חודש בלבד, ב-13 ביולי 2007, אז חתם לוקארלי במדיה של שחטאר דונצק. הקבוצה האוקראינית בהדרכתו של מירצ'ה לוצ'סקו, רכשה את לוקארלי בן ה-32 תמורת כשמונה מיליון אירו, והעניקה לחלוץ חוזה בסך כשלושה מיליון אירו לעונה. בכך היה לוקארלי לאיטלקי הראשון שמשחק בליגה האוקראינית. שחטאר זכתה באותה העונה בדאבל המקומי, אך לוקארלי היה שותף לחצי עונה בלבד, בה כבש ארבעה שערי ליגה ב-12 הופעות.
קריירת משחק > השיבה לאיטליה ושלהי הקריירה

בינואר 2008, לאחר חצי עונה בשחטאר, שב לוקארלי לאיטליה וחתם במדי פארמה. עד לסיום העונה תרם לוקארלי ארבעה שערי ליגה ב-16 הופעות, אך לא הצליח לסייע לפארמה לשרוד בליגה הבכירה.
לוקארלי החליט להישאר בקבוצה עונה נוספת, בה הצטרף אליו אחיו אלסנדרו שחתם בקבוצה. לוקארלי קיבל את סרט הקפטן, תפקיד אותו במשך חצי העונה הראשונה. עם זאת, ב-5 בפברואר 2009, במהלך אימון לקראת משחק חוץ מול אנקונה, נטש לוקארלי את האימון ללא אישור. בעקבות הוא הושעה מהסגל למשחק, ועד לסיום העונה לא שב לשחק בצורה סדירה. את העונה סיים עם 12 שערי ליגה ב-29 הופעות בלבד (מתוך 42), וקבוצתו שסיימה שנייה בטבלה שבה לליגה הבכירה.
לקראת עונת 2009/2010, עבר לוקארלי בהשאלה ללקדנציה שנייה במדי ליבורנו. לוקארלי הוביל את טבלת כובשי הקבוצה עם עשרה שערי ליגה ב-28 הופעות, אך קבוצתו נשרה מהמקום האחרון בטבלה לליגת המשנה. עונה אחר כך עבר בהשאלה פעם נוספת, הפעם לנאפולי. כבר בשלבי הפתיחה של עונת 2010/2011, במהלך משחק בליגה האירופית מול אוטרכט, נפצע באופן חמור בברכו השמאלית ונאלץ להיעדר ארבעה חודשים מהמגרשים. את שער הליגה היחיד שלו במדי נאפולי כבש לוקארלי במחזור הסיום של העונה מול יובנטוס.
לוקארלי המשיך לעונת השאלה נוספת, אך במהלכה זכה להזדמנויות ספורות בלבד. הוא ערך שלוש הופעות ליגה בהן לא השכיל לכבוש, ובסיום העונה זכה עם נאפולי בקופה איטליה, תוארו הראשון באיטליה, וזאת על אף שלא שותף בניצחון 0–2 על יובנטוס במשחק הגמר.
בתום העונה פרש לוקארלי ממשחק פעיל בגיל 36.
קריירת משחק > נבחרת איטליה

לוקארלי החל את דרכו בנבחרת איטליה עם תום עונת 2004/2005, אז היה למלך שערי הסרייה א', כשהיה בן 29. הוא זומן על ידי המאמן מרצ'לו ליפי לסגל הנבחרת לקראת טורניר ידידות שנערך בארצות הברית ובקנדה. את שער הבכורה שלו בנבחרת כבש כבר בהופעת הבכורה שלו, ב-8 ביוני 2005, כשאיטליה וסרביה ומונטנגרו נפרדו בשוויון 1-1. שלושה ימים אחר כך שיחק מול אקוודור באותו הטורניר, אך מאז נגרע מסגל האיטלקים ולא נכלל בו עד לסיומו של טורניר מונדיאל 2006.
לוקארלי שב לנבחרת תחת המאמן רוברטו דונאדוני, שהדריך אותו בליבורנו מספר שנים קודם לכן. הוא שותף בהפסד 0–2 לקרואטיה במשחק ידידות שנערך באצטדיון בליבורנו, עיר הולדתו. כשנה לאחר מכן שותף בשני משחקים במסגרת מוקדמות יורו 2008, ואת הופעתו השישית והאחרונה ערך בניצחון 0–2 על דרום אפריקה במשחק ידידות ב-17 באוקטובר 2007, בו כבש את שני שעריה של נבחרתו.
בסך הכל ערך לוקארלי שש הופעות בינלאומיות בלבד, בהן כבש שלושה שערים.