stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברית השמאל הדמוקרטי

| --- | --- |
 מדינה:  פולין 
 מנהיגים:  לשק מילר 
 תקופת הפעילות:  1999–הווה (כ־26 שנים)
 אידאולוגיות:  סוציאל-דמוקרטיה
 מטה:  ורשה 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל-מרכז 
 ארגונים בינלאומיים:  מפלגת הסוציאליסטים האירופאים, הברית הפרוגרסיבית, הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים 
 צבעים רשמיים:  אדום
 נציגויות בפרלמנטים
 חברי פרלמנט:  27 (סיים) 
 
 http://www.sld.org.pl/
 
המטה הרשמי של המפלגה בוורשה
ברית השמאל הדמוקרטי (בפולנית: Sojusz Lewicy Demokratycznej) או בקיצור SLD היא מפלגה בפולין הדוגלת בעקרונות שמאל-מרכז סוציאל-דמוקרטי.
המפלגה הוקמה בעיקר על ידי פורשי מפלגת הסוציאל-דמוקרטית הפולנית, (שהיו אנשי מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית) בשנת 1999.
בפרלמנט האירופי הייתה המפלגה חברה במפלגת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים.
אידאולוגיות

בסוגיות חברתיות, למפלגה סדר יום ליברלי. בכלל זה היא קוראת להפרדת הדת מהמדינה בפולין, שוויון בין נשים לגברים, היתר ביצוע הפלות, חינוך מיני בבתי ספר, ועוד. בכלכלה, המפלגה תומכת בהתערבות ממשלתית רחבה במשק, במטרה לחתור להעמקת השוויון החברתי-כלכלי בפולין. בכלל זה ברית השמאל הדמוקרטי מביעה תמיכה בהגדלת הרגולציה, העצמת המס הפרוגרסיבי, חיזוק איגודי העובדים והלאמה של מערכת הבריאות. ביחס לאיחוד האירופי היא מחזיקה בעמדה חיובית מאוד ודוגלת בהעמקה רחבה של האינטגרציה של פולין באירופה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לפני הבחירות הכלליות בפולין בשנת 2015 היא החזיקה ב-34 מושבים בסיים. ב-2015 לא היו אין לה מושבים בסיים או בסנאט של פולין וזאת פעם ראשונה בהיסטוריה של פולין שאף מפלגת שמאל לא חברה בפרלמנט הפולני. לאחר הבחירות בשנת 2019 שבה לפרלמנט.
ראו גם

מפלגות בפולין
הערות שוליים

↑  AP, מהפך בפולין: הלאומנים ניצחו ויחליפו השלטון, באתר ynet, 26 באוקטובר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4556323-8  ISNI: 0000 0001 1015 9523  LCCN: n2001022429  NKC: ko2004227569  VIAF: 147936504   WorldCat (עם VIAF): 147936504
ארנסט לייץ השני

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1871 וצלר, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  15 ביוני 1956 (בגיל 85) גיסן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה
 מקום קבורה:  גיסן Giessen
 מקום מגורים:  ווצלר
 פעילות בולטת:  תעשיין, איש עסקים גרמני
 ידוע בשל:  פיתוח מצלמת הלייקה, סיוע ליהודים להמלט מגרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1906–1956 (כ־50 שנה)
 מפלגה:  המפלגה הנאצית, המפלגה הדמוקרטית החופשית, המפלגה הדמוקרטית הגרמנית 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 
ארנסט לייץ השני (בגרמנית: Ernst Leitz II;‏ 1 במרץ 1871 – 15 ביוני 1956) היה תעשיין גרמני, בעלים ומנהל כללי של חברת האופטיקה ארנסט-לייץ, יוזם פיתוח מצלמת לייקה המהפכנית וחידושים נוספים בתחום המיקרוסקופיה האופטית.
בתקופת השלטון הנאצי חילץ עשרות יהודים מרדיפות המשטר וסייע לרבים מהם להגר לארצות הברית.
תחילת דרכו

ארנסט לייץ ה-2 נולד בעיירה וצלר במרכז גרמניה (מדינת הסן), כבנו השני של התעשיין ארנסט לייץ הראשון. חברת ארנסט-לייץ שבבעלות המשפחה הייתה מן החברות המתקדמות בעולם לייצור מכשירים אופטיים ובעיקר מיקרוסקופים ומיכשור נלווה למחקר. לאחר תקופת התמחות במכניקה עדינה ובמנהל עסקים הצטרף לייץ ה-2 כשותף בחברה בשנת 1906. לאחר מות אביו, בשנת 1920, הפך ארנסט לייץ ה-2 את החברה מחברה משפחתית לחברת מניות בערבון מוגבל והיה לבעל המניות הבלעדי בחברה.
פיתוח מיקרוסקופים

בראשית דרכו בחברה התמקד בשיפור התכנון של המיקרוסקופ הבינוקולרי (בעל שתי עיניות). עד לאותה עת מרבית המיקרוסקופים צוידו בעינית אחת בלבד, עובדה שהקשתה על השימוש בהם בשל המאמץ שנדרש בעבודה ממושכת בעין אחת בלבד. לקראת סוף המאה ה-19 התחיל פיתוחם של מיקרוסקופים בעלי שתי עיניות, אך איכות הדמות שהתקבלה בהם, בעיקר כאשר היה צורך בהגדלות רבות עוצמה, הייתה ירודה. פיתוח מערך אופטי ומכני חדשני, שיזם ארנסט לייץ ה-2 בשנת 1913, שיפר מאוד את איכות התמונה במיקרוסקופ הבינוקולרי. התכנון האופטי בדגם המהפכני היה פרי עבודתו של ד"ר פליקס יינטש (Felix Jentzsch), שהועסק על ידי ארנסט לייץ ה-2, והפך עד מהרה לאבטיפוס מוביל בתעשיית המיקרוסקופים. חידוש נוסף בתחום המיקרוסקופיה, שפותח תחת הנהגתו של ארנסט לייץ ה-2 בשנת 1935 – התקנת מקור אור עצמי בגוף המיקרוסקופ. עד אז נהוג היה להשתמש במקור אור מחוץ למיקרוסקופ, שהוסט אל הדוגמה הנבדקת תחת העדשה באמצעות מראה מתכווננת בתחתית גוף המיקרוסקופ. הדגמים החדשים של ארנסט-לייץ עם מקור האור הפנימי נקראו Ortholux והפכו עד מהרה להצלחה מסחרית גדולה. בסך-הכול מכרה החברה כ-200,000 מיקרוסקופים בשנים 1907–1930.
הבית בווצלר

בין השנים 1914–1917 בנה ארנסט לייץ ה-2 את בית המשפחה בעיירה וצלר, באתר גבוה המשקיף על הסביבה ועל המפעל. הבית נקרא האוס-פרידווארט (Haus Friedwart) והוא שימש מקום עליה לרגל לפוליטיקאים ליברלים ודמוקרטים וכן לצלמים ידועי שם. בין השאר ביקרו במקום תיאודור הויס שכיהן כנשיאה הראשון של גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, הרופא וחתן פרס נובל לשלום אלברט שווייצר, והצלמים פורצי הדרך אלפרד אייזנשטאדט ואנרי קרטייה ברסון.
רכבת החופש

כבר בשנת 1933, מיד לאחר עליית היטלר לשלטון, עובדים ומכרים יהודים של לייץ ה-2 פנו אליו בבקשות לסיוע ביציאה מגרמניה עקב התגברות פעולות האיבה נגדם, סילוקם ממשרות מפתח, החרמת רכושם, ושלילת זכויותיהם. בתגובה לפניות אלה יזם לייץ ה-2 את העברתם של יהודים רבים מעובדיו לסניפי החברה ברחבי העולם. הרב פרנק דבה סמית, מאנגליה, תיעד למעלה מ-80 מקרים שבהם סייע לייץ ה-2 בשיגור משפחות יהודיות במסווה של עובדים של חברת ארנסט-לייץ, כמהנדסים או אנשי מכירות, לארצות הברית, לאנגליה, לצרפת ולהונג קונג. הסיוע כלל השגת אשרות יציאה, רכישת כרטיסי נסיעה ואמצעים נוספים, ואף צייד רבים מהיוצאים במצלמות לייקה על מנת שיוכלו להמירן בכסף למחיה במידת הצורך. אלה שהגיעו לארצות הברית התקבלו בנמל ניו יורק על ידי נציג של חברת ארנסט-לייץ, נלקחו למשרדי החברה בשדרה החמישית במנהטן שם הוגש להם סיוע כספי וכן עזרה במציאת מגורים ועבודה.
לאחר ליל הבדולח בנובמבר 1938 ובמהלך 1939 עד לתחילת המלחמה, היו פעולות אלה בשיאן ומדי מספר שבועות אורגנה קבוצה של נמלטים שיצאה בחסותו לארצות הברית. מפעל ההצלה הזה זכה לכינוי "רכבת החופש של לייקה". בפרוץ מלחמת העולם השנייה נסגרו גבולות גרמניה ויציאת המשלחות הופסקה. אך לייץ ה-2, משפחתו, ובכירים בחברתו המשיכו לסייע ליהודים על אף הסיכון הכרוך בכך.
בכיר בחברה נאסר על ידי הגסטפו באשמת סיוע ליהודים ושוחרר רק לאחר תשלום כופר גבוה על ידי לייץ ה-2. ד"ר אלזי קון-לייץ (גר'), בתו של לייץ ה-2, נאסרה על ידי הגסטפו, והוחזקה במאסר כחודשיים (ספטמבר–נובמבר 1943) בפרנקפורט, באשמה שסייעה לנשים יהודיות לחצות את הגבול לשווייץ. בשנת 2007 הכירה "הליגה נגד השמצה" בפעולות הצלה אלה והעניקה אות הוקרה לארנסט לייץ ה-2 (courage to care) בטקס שנערך בפלורידה ארצות הברית במעמד נכדתו קורנליה קון-לייץ.
מלחמת העולם השנייה

ב-1918 ארנסט לייץ ה-2 נמנה עם מייסדיה של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית שלא האריכה ימים, ופורקה מעט לאחר מינוי היטלר לקנצלר ב-1933. לייץ ה-2 היה ידוע כמעסיק שדאג לרווחת עובדיו. כבר בשנות ה-20 כאשר השתוללה היפר-אינפלציה בגרמניה ונוצר מחסור חמור במזון ובמוצרי יסוד, דאג לייץ ה-2 לייבא מצרכי מזון מדנמרק השכנה עבור עובדיו. הוא אף הנהיג מטבע משלו שהופץ בקרב אנשיו והעניק להם מידה מסוימת של יציבות כלכלית. במהלך מלחמת העולם השנייה היה ארנסט לייץ ה-2 חבר במפלגה הנאצית, אך לא חדל להשמיע את דעותיו הליברליות דמוקרטיות. במסמך שהכין לאחר המלחמה, לקראת שימוע בבית המשפט על חברותו במפלגה, טען ארנסט לייץ ה-2 כי אולץ לפעול בדרך זו על מנת לשמור את המפעל והחברה בבעלותו ולמען רווחתם של עובדיו. במהלך מלחמת העולם השנייה הוסב המפעל ליצור מיכשור אופטי צבאי, כגון כוונות ירי והפצצה, עבור מטוסי חיל האוויר הגרמני. במפעל בווצלר הועסקו במלחמת העולם השנייה מאות נשים אוקראיניות בעבודות כפייה. בשנת 1998 הגישו ניצולי שואה תביעת פיצויים נגד החברה ששמה הוסב בשנת 1972 ל"לייקה". בשנת 1999 הממשלה הגרמנית ביחד עם כ-100 חברות גרמניות, ובהן "לייקה", הגיעו להסדר תשלום פיצויים בהיקף 7.5 מיליארד דולר לניצולים.
הערות שוליים

1 2  האתר הרשמי של משפחת לייץ, באתר https://www.ernst-leitz.com/ (ארכיון)
↑  100 שנים למיקרוסקופ הבינוקולרי, באתר של חברת לייקה https://www.leica-microsystems.com/
↑  Felix Jentzsch, The Binocular Microscope, Journal of the Royal Microscopial Society, February 1914
↑  על הבית בווצלר, באתר wetzlar-network.de
↑  José Manuel Serrano Esparza, מאמר אודות פיתוח מצלמת הלייקה, באתר LEICA Barnack Berek Blog, ‏2 באפריל 2018
↑  ההיסטוריה של חברת לייקה, באתר Meyer (ארכיון)
↑  תמונות ראשונות שצולמו באבטיפוס של הלייקה על ידי ברנאק, באתר http://gmpphoto.blogspot.com/search?q=history+of+leica
1 2  תקציר היסטורי של חברת ארנס-לייץ, באתר https://leica.pt/leica-a-history-of-success/?lang=en (ארכיון)
↑  על ספרו של הרב פרנק דבה סמית, באתר https://www.jstor.org/stable/41443873?seq=1#page_scan_tab_contents
↑  Paul Bartrop, The Holocaust-an Encyclopedia and document collection, Santa Barbara, 2017, עמ' 395-396
↑  Mark Honigsbaum, Life through a lens, Finencial Times, February 2nd 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459175705171  PLWABN: 9810565719305606  BnF: cb17701736h (data)  GND: 134131754  ISNI: 0000 0000 5152 8324  LCCN: no2008153772  NTA: 074254766  RERO: 02-A013791929  VIAF: 45512147   WorldCat (עם VIAF): 45512147 
מיקרוסקופ של חברת ארנסט לייץ מסוף המאה ה-19
הפיתוח החדשני תחת ניצוחו של ארנסט לייץ השני – מיקרוסקופ עם שתי עיניות
מצילומיו הראשונים של אוסקר ברנאק עם האבטיפוס של מצלמת הלייקה ברחובות העיירה וצלר, גרמניה
הדגם הראשון של מצלמת לייקה הקומפקטית
בולגריה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית

ההיסטוריה של בולגריה העות'מאנית משתרעת על פני כמעט 500 שנה, מכיבוש האימפריה העות'מאנית של הממלכות הקטנות יותר שקמו מתוך מהאימפריה הבולגרית השנייה שהתפרקה בסוף המאה ה-14 ועד לשחרור בולגריה בשנת 1878. כתוצאה מהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוקמה נסיכות בולגריה, מדינה וואסאלית עות'מאנית אולם בפועל הייתה עצמאית מבחינה פונקציונלית. בשנת 1885 ניתנה רומליה המזרחית לשליטת הצאר הבולגרי. בולגריה הכריזה על עצמאות בשנת 1908.
ארגון מנהלי

לאחר כיבוש בולגריה נכללו רוב שטחיה באיילט רומליה. חלק משמעותי של קרקעות האיילט נמסרו למוטבי הסולטאן, במסגרת שיטת חלוקת הקרקעות באימפריה שכונתה שיטת הטימאר ודמתה במאפיינים מסוימים לפייף. לא ניתן היה למכור או לרשת קטגוריה זו של אדמות, אלא הן חזרו לסולטאן כשמת המחזיק בנחלה. האדמות אורגנו כרכוש פרטי של האצולה הסולטאנית או העות'מאנית, שנקראו "מולק", וגם כבסיס כלכלי של קרנות דתיות, המכונות וקף, כמו גם אנשים אחרים. תושבי איילט רומליה נאלצו לשלם סוגים שונים של מיסים, כולל מעשר ("yushur"), מס הקפיטציה (ג'יזיה), מס קרקע ("ispench"), היטל על מסחר, וגם מיסים שונים שנאספו באופן סדיר. ב-1864 לאחר החלת חוק הווילאייטים, בוצעה חלוקה מנהלית חדשה ושטחי בולגריה נכללו במספר וילאייטים שהמרכזיים ביניהם היו וילאייט הדנובה ו-וילאייט ניש.
דת

העות'מאנים בדרך כלל לא דרשו מהנוצרים להתאסלם. אף על פי כן, היו מקרים רבים של המרת דת פרטנית או המונית, במיוחד באזור הרודופי. לדברי תומאס ווקר ארנולד, האסלאם לא הופץ בכוח באזורים שבשליטת הסולטאן העות'מאני. סופר מהמאה ה-17 אמר:
בינתיים הוא (הטורקי) מנצח במלאכה יותר מאשר בכוח, וחוטף את ישו במרמה מתוך לב האנשים. נכון לטורקי, נכון לעכשיו לא מכריחה שום מדינה באלימות לפסול; אך הוא משתמש באמצעים אחרים לפיהם הוא מבטל את הנצרות באופן בלתי מורגש. . .
לא מוסלמים לא שירתו בצבא הסולטאן. היוצא מן הכלל לכך היו קבוצות מסוימות של אוכלוסייה עם חוקים ספציפיים, ששימשו בדרך כלל לשירותי עזר או שירותים עורפיים, ומס הדם הידוע לשמצה (кренвен данък), הידוע גם בשם דוושירמה, לפיו כל ילד צעיר חמישי נלקח להכשרה כלוחם של האימפריה. נערים אלו עברו אימונים דתיים וצבאיים קשים שהפכו אותם לחיל מובחר הכפוף לסולטן. חיל אלו נקראו היניצ'רים ("חייל חדש") והיו יחידה מובחרת ונאמנה של הצבא העות'מאני. לעיתים רחוקות הושגו מגויסים באמצעות הצטרפות מרצון, מכיוון שחלק מההורים היו להוטים לעיתים קרובות שילדיהם יירשמו לשירות היניצ'רים שהבטיח להם קריירה ונוחות מוצלחים.
מרידות ראשונות והמעצמות הגדולות

בעוד העות'מאנים התרחבו, הייתה התנגדות גלויה לשלטונם. המרד הראשון החל בתקופה בה הקים זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את מסדר הדרקון האבירי, 1408, כאשר שני אצילים בולגרים, קונסטנטין ופוז'ין, שחררו אזורים מסוימים במשך מספר שנים. העדויות המוקדמות ביותר להמשך ההתנגדות המקומית מתוארכות לפני 1450. ראדיק (לחלופין ראדיץ') הוכר על ידי העות'מאנים כוויווד של אזור סופיה בשנת 1413, אך מאוחר יותר הוא פנה נגדם ונחשב להיידוק הראשון בהיסטוריה של בולגריה. יותר ממאה שנה מאוחר יותר אירעו שני מרדים בטרנובו - בשנת 1598 (מרד טרנובו הראשון) וב-1686 (מרד טרנובו השני) סביב הבירה העתיקה טרנובו. אחריהם התקיים מרד צ'יפרובצי הקתולי בשנת 1688 והתקוממות במקדוניה בהנהגת קרפוש בשנת 1689, שניהם נתמכו על ידי האוסטרים כחלק ממלחמתם הארוכה עם העות'מאנים. כל ההתקוממויות לא צלחו וטבעו בדם. רובם הביאו לגלי גלות אדירים, המונים לעיתים מאות אלפים. בשנת 1739 הסכם בלגרד בין האימפריה האוסטרית לאימפריה העות'מאנית סיים את העניין האוסטרי בבלקן במשך מאה שנה. אך במאה ה-18 כוחה העולה של רוסיה הביא לתמורות באזור. הרוסים, כתומכים סלאבים אורתודוקסים, יכלו לפנות לבולגרים באופן שהאוסטרים לא יכלו. הסכם קוצ'וק קאינרג'ה משנת 1774 נתן לרוסיה את הזכות להתערב בעניינים העות'מאניים כדי להגן על נתיניו הנוצרים של הסולטאן.
התעוררות לאומית של בולגריה

התחייה הלאומית הבולגרית הייתה תקופה של התפתחות חברתית-כלכלית ושילוב לאומי בקרב העם הבולגרי בשליטת האימפריה העות'מאנית. מקובל כי התקופה התחילה עם הספר ההיסטורי, איסטוריה סלביאנובולגרסקאיה, שנכתב בשנת 1762 על ידי פיסיוס, נזיר בולגרי של מנזר הילנדר בהר אתוס, הוביל להתעוררות הלאומית של בולגריה ולאומיות בולגרית המודרנית. עד לשחרור בולגריה בשנת 1878 כתוצאה מהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
מילת הייתה סדרה של קהילות דת באימפריה העות'מאנית. היא התייחסה לערכאות המשפטיות הנפרדות הנוגעות ל"דין האישי" לפיו קהילות דתיות הורשו לשלוט בעצמן במערכת שלהן. הסולטאן ראה את הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול כמנהיג העמים הנוצרים האורתודוקסים באימפריה שלו. לאחר רפורמות הטנזימאט (1839–1876), תנועות לאומיות התעוררו באימפריה והמונח שימש קבוצות מיעוט דתיות מוגנות מבחינה משפטית, בדומה לאופן שבו מדינות אחרות השתמשו במילה האומה. קהילות חדשות נוצרו בשנת 1860 וב-1870.
האקסרכיה הבולגרית (כנסייה אורתודוקסית אוטוקפלית בפועל) נוצרה כישות בולגרית נפרדת על בסיס זהות אתנית שנבחרה. היא הוקמה באופן חד צדדי (ללא ברכת הפטריארך האוקומני) ב-23 במאי, בכנסייה הבולגרית בקונסטנטינופול בעקבות הפירמאן של הסולטן אבדילאזיז של האימפריה העות'מאנית מה-12 במרץ.
יסוד ה-Exarchate היה התוצאה הישירה של מאבק האוכלוסייה האורתודוקסית הבולגרית נגד שליטתה של הפטריארכיה היוונית של קונסטנטינופול בשנות ה-50 וה-60. בשנת 1872 האשימה הפטריארכיה את האקסרכיה שהיא מציגה מאפיינים אתניים-לאומיים בארגון הדתי של הכנסייה האורתודוקסית, והניתוק מהפטריארכיה גונה רשמית על ידי המועצה בקונסטנטינופול בספטמבר 1872 כפילוג. אף על פי כן, מנהיגי הדת הבולגרים המשיכו להרחיב את גבולות האקסרכיה באימפריה העות'מאנית על ידי ניהול פולישנים באזורים עליהם התמודדו שתי הכנסיות.
באופן זה, במאבק להכרה בכנסייה נפרדת, נוצרה האומה הבולגרית המודרנית בשם המילת הבולגרי.
ההתנגדות החמושה לשלטון העות'מאני עלתה מדרגה ברבע השלישי של המאה ה-19 והגיעה לשיאה עם מרד אפריל 1876 שכיסה חלק משטחי האימפריה הבולגרית האתנית. ההתקוממות, יחד עם האינטרסים האסטרטגיים של רוסיה בבלקן, היו הגורמים למלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), שכחלק מתוצאותיה הוקמה נסיכות בולגריה, אם כי קטנה בהרבה ממה שקיוו הבולגרים, וכפי שהוצע במקור בחוזה סן סטפנו משנת 1878.
גלריה

איש בולגריה של סופיה, מ- Les costumes populaires de la Turquie en 1873, שפורסם בחסות הוועדה הקיסרית העות'מאנית ליריד העולמי בווינה ב־1873
אשה בולגריה מרוסצ'וק, מ- Les costumes populaires de la Turquie en 1873, שפורסמה בחסות הוועדה הקיסרית העות'מאנית ליריד העולמי בווינה 1873
הערות שוליים

↑  Petrov Petar. Fateful centuries for the Bulgarian ethnicity (in Bulgarian). Sofia, 1975
1 2 3  The preaching of Islam: a history of the propagation of the Muslim faith By Sir Thomas Walker Arnold, pg. 135-144
↑  Daskalov, Rumen (2004). The Making of a Nation in the Balkans: Historiography of the Bulgarian Revival. Central European University Press. pp. 7–8. ISBN 963-9241-83-0.
↑  Hildo Bos; Jim Forest, eds. (1999). For the Peace from Above: an Orthodox Resource Book on War, Peace and Nationalism. Syndesmos.
↑  From Rum Millet to Greek and Bulgarian Nations: Religious and National Debates in the Borderlands of the Ottoman Empire, 1870–1913, Theodora Dragostinova, Ohio State University, Columbus.
↑  A Concise History of Bulgaria, R. J. Crampton, Cambridge University Press, 2005, ISBN 0521616379, p. 74.
| היסטוריה של בולגריה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה מוקדמת | ממלכת אודריסה • השלטון הרומי • בולגריה הישנה • הממלכה הבולגרית הראשונה • הממלכה הבולגרית השנייה • בולגריה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית • המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878) • נסיכות בולגריה • ממלכת בולגריה | בולגריה |
| ממלכת בולגריה | מלחמת בולגריה–סרביה (1885) • מלחמת הבלקן הראשונה • מלחמת הבלקן השנייה • בולגריה במלחמת העולם הראשונה • בולגריה במלחמת העולם השנייה | בולגריה |
| שונות | הרפובליקה העממית של בולגריה • יהדות בולגריה | בולגריה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292402405171  LCCN: sh85017868 
יחידת היניצ'רים רוקדת במרץ לצלילי שמלא מתר.
קרב ניקופוליס בשנת 1396
חופת טקסטיל מהתקופה העות'מאנית מבולגריה.
אריה בולגרי, סמל למאבק מהפכני במחצית השנייה של המאה ה-19.
תמונה של משפחה בולגרית בעיר סלוניקי (כיום סלוניקי), האימפריה העות'מאנית, המאה ה-19
ברית המוצא

| --- | --- |

 מדינה:  ארמניה ארמניה
 מנהיגים:  ניקול פשיניאן אדמון מרוקיאן ארם סרקיסיאן
 תקופת הפעילות:  12 בדצמבר 2016 – 12 בספטמבר 2018 (שנה) 
 אידאולוגיות:  ליברליזם התקרבות לאיחוד האירופי התנגדות לאיחוד הכלכלי האירואסייתי
 נוצרה מתוך:  ארמניה הבהירה תנועת "רפובליקה"  ההסכם האזרחי
 מטה:  ירוואן
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז
 צבעים רשמיים:    כתום
ברית "המוצא" (גם "היציאה", בארמנית: «Ելք» դաշինք) היא שמה של מפלגה ליברלית פוליטית בארמניה. נוצרה ב-12 בדצמבר 2016 ממיזוגן של מפלגת "ההסכם האזרחי", "ארמניה הבהירה" ותנועת "רפובליקה".
על פי התוצאות של הבחירות לפרלמנט ב-2017 למפלגה 9 מושבים בפרלמנט והיא נוקטת בעמדה ביקורתית כלפי הקואליציה בראשות המפלגה הרפובליקנית של ארמניה. נציגי המפלגה השתתפו במחאות ההמוניות שפרצו באפריל 2018.
אידאולוגיה

האידאולוגיה של המפלגה מבוססת על ליברליזם. בענייני מדיניות החוץ, המפלגה מתנגדת להצטרפות ארמניה לאיחוד הכלכלי האירואסייתי וכי הייתה להצטרפות השפעה שלילית על המדינה. הברית מציעה לחדש את המשא ומתן עם האיחוד האירופי באשר לחתימת הסכם על סחר חופשי מקיף.
תוצאות בבחירות > בבחירות לפרלמנט

| בחירות | קולות |  % | מושבים | ייצוג בממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | 122,049 | 7.78 | 9 / 105 | לא |
תוצאות בבחירות > בבחירות לראשות העיר ירוואן

| בחירות | מועמד | קולות | % |  מושבים במועצת העיר  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 |  ניקול פשיניאן |  70,730 |  21 % | 14 / 65 |
הערות שוליים

↑  В Армении появилась новая проевропейская партия: «Светлая Армения» | www.brightarmenia.am, Bright Armenia Party. 7.3.2018."В Армении появилась новая проевропейская партия: «Светлая Армения» | www.brightarmenia.am". Bright Armenia Party.
בנט מלכיאור

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1929 רפובליקת ויימאר בויתן, גרמניה 
 פטירה:  28 ביולי 2021 (בגיל 92) דנמרק קופנהגן, דנמרק 
 מקום קבורה:  Jewish Western Cemetery 
 מדינה:  ממלכת דנמרק 
 השכלה:  Frederiksberg Gymnasium 
 תקופת הפעילות:  ? – 28 ביולי 2021 
 אב:  מרכוס מלכיאור 
 אם:  Meta Melchior 
 צאצאים:  מיכאל מלכיאור 
 מספר צאצאים:  4 
 
 תפקידים נוספים:  רב ראשי 
 
 פרסים והוקרה:  אביר דרגה 1 במסדר דנבורג  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
הרב בנט בנימין מלכיאור (24 ביוני 1929 – 28 ביולי 2021) היה הרב הראשי של הקהילה היהודית בדנמרק בין השנים 1969–1996.
ביוגרפיה

בנט מלכיאור נולד בעיר הגרמנית בּוֹיתֶן, הידועה כיום כביטום בפולין, להורים ממוצא יהודי-דני. אביו, מרכוס מלכיאור, כיהן באותה עת כרבה של העיר, ומאוחר יותר היה לרב הראשי של הקהילה היהודית בדנמרק. לבנט היו חמישה אחים, ביניהם הפוליטיקאי והעיתונאי הדני-ישראלי, ורנר דוד מלכיאור (1922–1987) והפוליטיקאי והשר-לשעבר בממשלת דנמרק, ארנה מלכיאור (1924–2016).
בשנת 1933 שבה המשפחה לדנמרק, אולם כאשר מלאו לבנט 14 שנים, נאלצה המשפחה להימלט בעקבות צו הגירוש נגד יהודי דנמרק באוקטובר 1943. תחילה נמלטה המשפחה לדרום דנמרק, שם שוכנה בחצרו של הבישוף. בשלב מאוחר יותר, בתום הפלגה בת 19 שעות בסירת דיג בים הבלטי, הגיעה המשפחה לשוודיה, שם המשיך בנט בלימודיו כפליט דני.
אחרי שחרור דנמרק במאי 1945, יכלה המשפחה לשוב לדנמרק ובנט מלכיאור למד שם בתיכון. אולם ב-1948 הוא התנדב לשרת בצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות.
בשנים 1949–1958 שימש מלכיאור כמורה בבית הספר היהודי בקופנהגן. ב-1963 הוא עמד בהצלחה במבחן לרבנות ב-Jew's College בלונדון (כיום בית הספר ללימודי יהדות של לונדון), ונתמנה לרב הראשי של קהילת קופנהגן. לאחר פטירת אביו ב-1969, נתמנה בנט מלכיאור למחליפו כרב הראשי של יהדות דנמרק. הוא החזיק במשרה זו עד צאתו לגמלאות בשנת 1996.
כרבה הראשי של יהדות דנמרק נודע בנט מלכיאור במעורבותו המקומית והבינלאומית בנושאים הנוגעים לפליטים ולנפגעי רדיפות, והוא הגן בין השאר על זכויותיהם של מוסלמים בדנמרק.
מלכיאור היה מהחברים המיסדים במשלחת הדנית לוועדת הלסינקי לזכויות האדם (1985), היה חבר בוועדת הסיוע הדנית לפליטים (1996–2007) ושימש כיו"ר הפורום היהודי-נוצרי-מוסלמי (2002–2004).
משפחתו

בנט מלכיאור נישא ב-1951 לליליאן וייסדורף, ולזוג נולדו ארבעה בנים: מיכאל (שר וחבר הכנסת לשעבר) (1954), ג'ון (1956), אלן (1962) וקים (1966).
אותות כבוד

לבנט מלכיאור הוענק תואר אבירות מלכותי דני מדרגה ראשונה. הוא קיבל גם אות הוקרה על השתתפותו במלחמת העצמאות של ישראל, צלב השירות של גרמניה המערבית, ואות הוקרה מטעם הארגון הארצי של ידידי הפליטים בדנמרק. ב-1999 הוא מונה לנשיא הכבוד של ארגון בני ברית באירופה לכל ימי חייו.
כתביו

מלכיאור תרגם שורה של יצירות לדנית, בין השאר את חמשת חומשי התורה. הוא גם חיבר כמה ספרים, ובהם אוטוביוגרפיה בשם Så vælg da livet ("ובחרת בחיים").
הערות שוליים

↑  יהונתן גוטליב, הרב בנט מלכיאור הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, 28 ביולי 2021
↑  Oktober '43 - Bent Melchiors historie. Dansk Institut for Internationale Studier. Besøgt 7. maj 2017.
↑  Bent Melchiors side hos ARTE. Besøgt 7. maj 2017.(הקישור אינו פעיל, 2.8.2021)
↑  Karin Weinholt: Bent Melchior i Den Store Danske, Gyldendal. Hentet 7. maj 2017 fra denstoredanske.dk.
↑  – 8. Bent Melchior – The Melchior family page
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265224605171  PLWABN: 9810552781405606  BIBSYS: 90166237  GND: 124610943  ISNI: 0000 0000 7869 1930  LCCN: n91011631  SUDOC: 057293961  VIAF: 79501801   WorldCat (עם VIAF): 79501801
ג'וזפין קוקריין

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1839 Shelbyville, ארצות הברית 
 פטירה:  3 באוגוסט 1913 (בגיל 74) שיקגו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2006) 
 
ג'וזפין גאריס קוקרן (מאוחר יותר – קוקריין; באנגלית: Josephine Garis Cochran או Chocrane;‏ 8 במרץ 1839 – 3 באוגוסט 1913) הייתה עקרת בית אמריקאית, שהמציאה את מדיח הכלים האוטומטי המסחרי הראשון, אותו תכננה במחסן מאחורי ביתה ובנתה בעזרת המכונאי ג'ורג' באטרס.
קוקריין קיבלה הכרה לאחר מותה, כשנכנסה ב־2006 להיכל התהילה של הממציאים הלאומיים (National Inventors Hall of Fame) על המצאת מדיח הכלים.
ביוגרפיה

נולדה בשם ג'וזפין גאריס במחוז אשטבולה, אוהיו ב־8 במרץ 1839 וגדלה בוולפראיסו, אינדיאנה. קוקריין הייתה בתם של המהנדס העירוני ג'ון גאריס ואירן פיץ'-גאריס.
לאחר שעברה להתגורר בבית אחותה בשלביוויל, אילינוי, היא נישאה לוויליאם קוקרן ב־13 באוקטובר 1858. שנה קודם לכן, ניסה ויליאם את מזלו בבהלה לזהב של קליפורניה וחזר בידיים ריקות. בהמשך הוא הפך לסוחר אריזות מזון מצליח ופוליטיקאי במפלגה הדמוקרטית. לוויליאם וג'וזפין נולדו שני ילדים, האלי וקתרין.
ב־1870 עברה המשפחה להתגורר באחוזה והצטרפה לחברה הגבוהה בשיקגו. לאחר ארוחת ערב חגיגית שנערכה בביתם, אחדים מכלי החרסינה שעברו בירושה במשפחה נסדקו בעת הדחת הכלים. המקרה עודד את קוקריין לחפש אלטרנטיבה טובה יותר להדחה ידנית של כלי החרסינה העדינים.
ביוגרפיה > מותה והכרה לאחר מותה

קוקריין הלכה לעולמה ב־3 באוגוסט 1913 בשיקגו, אילינוי, כתוצאה משבץ או מתשישות ונקברה בבית הקברות גלנווד בשלביוויל, אילינוי. ב־2006 היא נכנסה להיכל התהילה של הממציאים הלאומיים.