stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תני גולדשטיין
ביוגרפיה

גולדשטיין נולד בחיפה וגדל בעין כרם שבירושלים. אביו הוא ההיסטוריון יוסף גולדשטיין. הוריו התגרשו והוא נותר עם אימו, שרה ספן. גולדשטיין הוא אחיו למחצה של המפיק יונתן גולדשטיין ("ג'וני הקטן"). שמו הפרטי של גולדשטיין, תני, הוא בשפה הפינית.
כנער המציא את המשחק "קנוניות", משחק תפקידים ואסטרטגיה בקלפים[דרוש מקור]. המשחק יצא לאור ב-1995 בחברת המשחקים "מיצוב", שווק בקרב שחקני משחקי תפקידים כמו "מבוכים ודרקונים" אך לא הצליח לפרוץ אל הקהל הרחב, ונעלם תוך כשנה מהמדפים.
בסוף 2021 הוציא גולדשטיין לאור את ספרו The Man Who Was born in 9 Countries, תחת שם העט 'טאג'ו' (TAJO). עלילת הספר מגוללת את סיפור חייו של אדם אחד, טאג'ו, בתשע גרסאות שונות שמתרחשות במקביל, שכל אחת מהן מתרחשת במדינה אחרת ובכל אחת מהן טאג'ו הוא יליד ותושב אותה מדינה.
גולדשטיין הוא בעל תואר ראשון בבימוי תיאטרון וסוציולוגיה מאוניברסיטת תל אביב ועבר הכשרת עורכי חדשות ברשות השידור.
גולדשטיין נשוי לתפאורנית סבטלנה ברגר, אב לשתי בנות וחי ברמת גן.
פעילות עיתונאית

לאחר שירותו הצבאי החל גולדשטיין בעבודתו העיתונאית ברשת א' של רשות השידור, בשנים 1996–1998, כעורך ומגיש של אחת מתוכניות שידורי הנוער. לאחר מכן שימש ככתב חדשות במקומון הבת-ימי "צהוב", במקומון "תל אביב" של רשת ידיעות תקשורת וכתחקירן בתוכנית "חוצה ישראל" בטלוויזיה החינוכית בתקופה שבה הגיש אותה דב אלבוים. מאז 1998 הוא מפרסם מדי פעם כתבות בירחון הילדים "עיניים".
בשנים 1999–2003 שימש גולדשטיין ככתב כלכלי, כתב כתבות תחקיר, מבקר תיאטרון ובעל טור בשבועון הירושלמי "כל העיר". גולדשטיין פוטר מ"כל העיר" לאחר שכתב כתבת פרופיל על עורך הדין דורי קלגסבלד, שכללה ציטוט של טענות נגד עורך הדין, וזה איים על השבועון בתביעת לשון הרע. אנשיל פפר, עורך העיתון, קרא לגולדשטיין לבירור שבו הסתבר שזה לא העביר לו במדויק את דברי עורכי הדין של העיתון ביחס לכתבה; על קטעים שהגדירו עורכי הדין כ"בלתי אפשריים לפרסום", אמר גולדשטיין לפפר טרם פרסום הכתבה שהם הוגדרו כ"בעייתיים". בעקבות כך הודיע פפר לגולדשטיין שהוא מפוטר משום ששיקר לו. הפיטורים, שלוו בהודעת התנצלות מובלטת בשבועון אשר כללה את עובדת פיטורי הכתב, עוררו מחאה: 19 כתבים ועובדים שלחו מכתב מחאה למו"ל, עמוס שוקן, וסגן העורך, גידי גולדברגר, התפטר. גולדברגר והכתבים טענו שהבדיקה החוזרת של הכתבה לא הייתה רצינית ושפיטורי כתב בשל כתבת תחקיר יפגעו במוטיבציה לכתוב כתבות כאלה בעתיד ויסכנו את קיומה של עיתונות חוקרת.
גולדשטיין היה כתב כלכלי ב-ynet ברציפות מיולי 2003 ועד מאי 2012.
מאז יוני 2012 ועד לסגירתם כעבור שנה ב-2013, שימש כעורך ראשי של המגזינים המוטוריים ("הגה", "מוטו" ו-"Mountain Bike") בקבוצת המגזינים מוטו.
לאחר התפרקות קבוצת מוטו תקשורת, עבר לתחום יחסי הציבור ושימש בין השאר כדובר המשמר החברתי וכשותף במשרד יחסי הציבור וגנר&גולדשטיין. במאי 2019, עם הקמת "זמן ישראל", עזב את יחסי הציבור והצטרף לצוות ההקמה של האתר.
פעילות עיתונאית > ynet

מאז תחילת עבודתו סיקר גולדשטיין את רוב האירועים הכלכליים של התקופה, כולל גילוי הגז בחופי ישראל ועסקת הגז בין ישראל למצרים; מכירת חברת ישקר לוורן באפט ומכירת תנובה לקרן אייפקס; הלאמת והפרטת קרנות הפנסיה של ההסתדרות; הפרטת צים, בזק ובז"ן; משבר השכר ברשויות המקומיות; המאבק להעלאת שכר המינימום; תוכנית ויסקונסין וביטולה; הסכם פנסיה חובה; המשבר הכלכלי העולמי (2008); "בועת הנדל"ן"; מאבקי השליטה בבנק הפועלים וחקירות בכירי הבנק ודיוני ועדת ששינסקי. כמו כן סיקר גולדשטיין את הרקע הכלכלי לאירועים חדשותיים כמו ההתנתקות, מלחמת לבנון השנייה, מערכות בחירות והשרפה בכרמל (2010) ותחומים שבין הכלכלה והפוליטיקה כמו קשרי הון-שלטון והמצב הכלכלי ברשות הפלסטינית וברצועת עזה.
בנוסף לסיקור החדשותי השוטף, פרסם גולדשטיין כתבות מגזין, כתבות וידאו, תחקירים, ראיונות ופרשנויות. גולדשטיין פרסם שני מדורים קבועים בערוץ הכלכלה: "שווה לנו" העוסק בהשוואות בנושאים כלכליים-חברתיים בין ישראל למדינות אחרות בעולם ו"הזהב היהודי" - סדרת כתבות היסטוריות על השורשים העתיקים של "הגניוס היהודי" ועסקיהם של יהודים בתקופות קדומות.
הוא הרבה לכתוב על זכויות עובדים ושביתות ולחשוף פגיעה בעובדים והלנות שכר. אף על פי שאינו מתנגד להפרטה באשר היא, הוא נמנה עם המבקרים החריפים של הרפורמות הכלכליות שביצע בנימין נתניהו כשר האוצר, וביקר גם את המדיניות הכלכלית של ממשלת אהוד אולמרט וממשלת נתניהו השנייה.
בדצמבר 2007, לקראת הקמת עיתון ואתר "כלכליסט", נסגר ערוץ הכלכלה של ynet ומוזג ב"כלכליסט", וגולדשטיין נשאר ב-ynet ככתב חדשות. במרץ 2008 הוחלט שגולדשטיין, שמילא מדי פעם גם משימות עריכה, יקים את ערוץ הכלכלה ב-ynet מחדש. גולדשטיין גייס צוות חדש של עורכים, כתבים ופרשנים לערוץ ושימש באופן זמני כעורך הראשי שלו בפועל, במקביל לעבודתו ככתב. בספטמבר 2009 העביר את ניהול הערוץ לאיילת צור, וחזר לעבוד ככתב במשרה מלאה.
בינואר 2012 הודיע על התפטרותו, אך חזר בו בהסכמת הנהלת האתר. לאחר חזרתו חבר לשני עורכים באתר, לשם הקמת ועד עובדים שיהיה מסונף לארגון העיתונאים החדש שהוקם באותה עת במסגרת הסתדרות העובדים הכללית החדשה, ופוטר מעבודתו, לטענת ההנהלה עקב "פיטורי התייעלות". ארגון העיתונאים פנה לבית הדין לעבודה בתביעה לביטול פיטוריו של גולדשטיין, ותביעתו התקבלה.
בעקבות פסיקת בית הדין קם ב-ynet ועד עובדים וגולדשטיין שב לעבודתו באתר, אולם לאחר חודש פרש מרצונו לקבוצת "מוטו".
פעילות עיתונאית > זמן ישראל

בזמן ישראל מסקר גולדשטיין את תחומי יחסי העבודה, המגזר החרדי, הערבי וההתנחלויות. כן מסקר גולדשטיין את תחום הבריאות, במסגרת זו היה פעיל בסיקור נרחב של מגפת הקורונה בישראל הן בתחום הרפואי והן בהשפעותיה על החברה, הכלכלה והחינוך. נוסף על כך מסקר גולדשטיין את משרד ראש הממשלה ובמסגרת זו היה הראשון שחשף את התרחבות מעון ראש הממשלה לוילה שוקן וגילה כי חבר הכנסת שמחה רוטמן מתגורר בבית שרובץ עליו צו הריסה במשך 8 שנים.
פעילות ספרותית

בשנת 2022 ראה אור ספרו "האיש שנולד בתשע ארצות". הספר ראה אור מעט קודם לכן באנגלית באתר אמזון.
הערות שוליים

↑  The Man Who Was born in 9 Countries באתר אמזון
↑  חנן עמיאור, אחריות מיניסטריאלית, באתר העין השביעית, 1 במאי 2003
↑  ענת באלינט, מחאה ב"כל העיר" בעקבות פיטוריו של כתב, באתר הארץ, 25 בפברואר 2003
↑  המשמר החברתי - אנשים ותפקידים
↑  המקבץ לחול המועד: יחצנים שלא יטפל בטייקונים, דובר לתק"ם – ותקציבים חדשים, באתר אייס, 24 באפריל 2016
↑  נתי טוקר, ניצחון ראשון לארגון העיתונאים: תני גולדשטיין ישוב ל-ynet, באתר TheMarker‏, 23 באפריל 2012
↑  אורן פרסיקו, "קורה שאנשים עוזבים את מקום העבודה שלהם", באתר העין השביעית, 23 במאי 2012
↑  תני גולדשטיין, כך השתלט מעון ראש הממשלה על מבנה היסטורי השוכן לצידו, באתר זמן ישראל, 25 בנובמבר 2019
↑  תני גולדשטיין, ח"כ רוטמן גר בבית שהוצא לו צו הריסה לפני 8 שנים, באתר זמן ישראל, 28 במרץ 2023
↑  דף הספר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011060904905171  VIAF: 3111164913189818980004   WorldCat (עם VIAF): 3111164913189818980004
גסאן עבאס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביוני 1957 (בן 67) אום אל-פחם, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
גסאן עבאס (בערבית: غسان عباس, תעתיק מדויק: ע'סאן עבאס, נולד ב-1 ביוני 1957) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה

עבאס נולד ב-1957 באום אל-פחם. למד משחק באוניברסיטת תל אביב.
הוא השתתף בהצגות רבות, בין היתר בתיאטרון חיפה, תיאטרון הבימה, התיאטרון הקאמרי, התיאטרון העממי, תיאטרון בית ליסין והמרכז התיאטרוני בנווה צדק, ובנוסף - כתב וביים את ההצגות: "מצבים", ו"החתונה".
ב-1986 השתתף בסרט "נאדיה" בתפקיד מורה. ב-1988 שיחק בפסטיבל עכו בהצגת היחיד "אלוהים, תציל אותי ממולדתי" שכתב דניאל הורוביץ אודות המשורר העיראקי הגולה, מודאפר א-נוואר.
ב-1981 פסלה המועצה לביקורת סרטים ומחזות את המחזה "משהד", שכתב במשותף עם עוואודה ראתב, ועוסק בהפקעת קרקעות במגזר הערבי.
באותה שנה העלה הצגת יחיד בשם "לא נעים".
ב-1982 נאסרה העלאת הצגתו "הביצה". לטענתו של עבאס מדובר בגרסה ערבית להצגה "לא נעים".
עבאס השתתף בסדרת הטלוויזיה "המסעדה הגדולה" (בתפקיד המלצר עבדו), בסדרה "תמונות יפואיות" וכן בסרטי קולנוע רבים.
מאז 2001 הוא מכהן כמנכ"ל תיאטרון דיוואן אל לאג'ון שבואדי עארה. ב-1998 השתתף בסרטו של עמוס גיתאי, "יום יום".
ב-1991 נטל חלק בסרט "גמר גביע" לצד משה איבגי ומוחמד בכרי. ב-2010 השתתף בסרט הקומי "חצי טון ברונזה" ששודר ב-HOT V.O.D לצד שלמה בראבא, מיכאל הנגבי ושמיל בן ארי.
מאז 2007 מופיע עבאס בחלק מהצגות תיאטרון "הבימה".
ב-2009 זכתה הצגת היחיד שלו, "הרצל אמר", בתחרות בפסטיבל מסרחיד בעכו. את המחזה כתב איאד אל-ברגותי וביים מוניר בכרי.
ב-2012 גילם את הרופא עז א-דין אבו אל-עייש בהצגת היחיד "לא אשנא", שנכתבה על פי ספרו של ד"ר אבו אל-עייש על חייו, ועל הטרגדיה שפקדה אותו כששלוש מבנותיו נהרגו במהלך מבצע עופרת יצוקה מפגיעת שני פגזי טנק של צה"ל בחימוש שהוסתר בביתו בג'בליה.
ב-2014 סירב עבאס לקוד קידה בפני ראש עיריית אשקלון, איתמר שמעוני, בסיום ההצגה "החייל האמיץ שוויק" מאחר ששמעוני הורה להפסיק עבודתם של ערבים ישראלים בעירו. ב-2015 שיחק בסרטו של אלעד קידן, "היורד למעלה".
ב-2017 השתתף בסרטו הדוקומנטרי של שלומי אלדר "ארץ זרה".
בשנת 2018 הוא לקח חלק בעונה ה-4 של הסדרה שנות ה-80 בה גילם את ד"ר אדוארד מנצור, רופא שיניים ערבי מחליסה. באותה השנה החל לשחק בתיאטרון בית ליסין במחזה "אוסלו".
הערות שוליים

↑  שרית פוקס, מלך זועם בדיזנגוף, מעריב, 9 בינואר 1981
↑  טל פרי, ‏חושך לגרש: סיפורו המצמרר של ד"ר אבו-אלעייש מובא בהצגה "לא תשנא", באתר גלובס, 16 באוקטובר 2012
↑  סמדר פלד, ‏קרבות בימה: סיפורו של ד"ר אבו אל עייש עולה כמחזה, באתר ‏מאקו‏, 19 באוקטובר 2012
↑  ת"א (באר-שבע) 40777-12-10 עזבון המנוחה ביסאן אבו אלעיש ז"ל ואחרים נ' מדינת ישראל - משרד הביטחון, ניתן ב-27 בנובמבר 2018 (באתר "נבו").
↑  יניב קובוביץ, השחקן גסאן עבאס סירב לקוד קידה בפני ראש העיר אשקלון, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282802405171  BnF: cb17057129v (data)  GND: 1061868605  ISNI: 0000 0004 5965 8165  LCCN: n2019073285  VIAF: 29146822305807381952   WorldCat (עם VIAF): 29146822305807381952
אמנון נבות

אין תמונה חופשית
אמנון נבות (1952 - 5 בספטמבר 2017) היה סופר ומבקר ספרות ישראלי, חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (1987, 2002 ו-2010). ערך את חוברת היובל של כתב העת "עכשיו".
ביוגרפיה

נבות נולד בבני ברק. למד תיאטרון בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב והיה תלמידו של פרופ' יוסי יזרעאלי לבימוי. בכתיבתו ניכרת השפעה של מחזאות האבסורד המוקדם (ויטולד גומברוביץ' וויטקייביץ') והאבסורד המאוחר (אלבר קאמי, הרולד פינטר, אז'ן יונסקו ונסים אלוני), לצד השפעת המחזאים מישל דה גילדרודה הפלמי ואנטונין ארטו.
בספרות העברית הוא נתפש כמייצג של ברנריזם, ולפיכך חריג בקרב דור המדינה המוקדם (מעמוס עוז והלאה) והמאוחר (דוד שיץ, דויד גרוסמן ואילך). במשך שנים רבות היה מבקרו הספרותי של "מעריב" ועורר אנטגוניזם בקהילה הספרותית במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90. סדרת מאמרים שפרסם ב'משא' בסוף שנות ה-80 בזכות העצמאות של הספרות, וכנגד הפיכתה של הספרות הישראלית לסניף של 'תרבות הפנאי' להמונים עוררו הד רב. זכה להערכה בקרב חוגים מצומצמים של ה'רפובליקה הספרותית' העברית, אך נדחה על ידי הממסד האקדמי שהותקף על ידו במאמרים רבים.
ספריו

עונת המלכים, הוצאת כתר, ירושלים, 1983
טיסת מכשירים, הוצאת כתר, 1987
לוכדי עריקים, הוצאת כתר, סדרת "צד התפר", 1993
מקראות ישראל, הוצאת כרמל, סדרת עמדה, ירושלים 2008
גמר חשבון, דחק, 2017
ספרי ביקורת:
מזכר פנימי: סיפורת עברית 2010-2000,, דחק, תל אביב, 2011
מאמרים ומסות: מבחר. דחק, תל אביב, 2021
הערות שוליים

↑  תלמה אדמון, ‏הסופר אמנון נבות נפטר בגיל 65, באתר מעריב אונליין, 6 בספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303713505171  BnF: cb16192518z (data)  ISNI: 0000 0001 1678 4899  LCCN: n85328750  VIAF: 79263150   WorldCat (עם VIAF): 79263150 
כריכת הספר 'מזכר פנימי'
המכון הלאומי לסרטן

| --- | --- |


 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  בת'סדה 
 מייסדים:  פרנקלין דלאנו רוזוולט 
 יושב ראש:  נורמן שארפלס 
 תקופת הפעילות:  5 באוגוסט 1937 – הווה (87 שנים) 
 www.cancer.gov
 
המכון הלאומי לסרטן (באנגלית: National Cancer Institute או NCI) הוא חלק מהמכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית הכפוף למחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית וממומן על ידיה. ה-NCI הוא סוכנות למחקר ופיתוח של תרופות וטיפולים בתחום הסרטן שמרכזה בבת'סדה, מרילנד.
הרעיון להקמת מרכז לאומי לחקר הסרטן בארצות הברית הוצע על יד הסנאטור מתיו נילי בשנת 1927. ההצעה נדחתה, אך בשנת 1937 אישר הנשיא פרנקלין רוזוולט את חוק ה-NCI - חוק המסמיך את המכון הלאומי לסרטן לנהל ולממן מחקר בתחום הסרטן, בארצות הברית ומחוץ לגבולותיה, ולהכשיר צוות מקצועי באבחון וטיפול בסרטן. בשנת 1944 הוכפף ה-NCI למכון הלאומי לבריאות. במשך השנים שמר המכון על תפקידיו המקוריים ואף אימץ מטרות חדשות כגון הפצה של מידע מחקרי בקהילייה הרפואית.
ראו גם

המרכז לסרטן ע"ש מ' ד' אנדרסון באוניברסיטת טקסס
שמעון לב-ארי

| --- | --- |

שמעון לב-ארי (במרכז) בהצגה "מחכים לגודו", צוותא, 1973.
 לידה:  6 באוגוסט 1942 רומניה בוקרשט, רומניה
 פטירה:  21 באוגוסט 2012 (בגיל 70) ישראל בת ים, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1960–2012 (כ־52 שנים)
 עיסוק:  שחקן, במאי, עורך, חוקר תרבות, מחנך, מתרגם, אוצר
 צאצאים:  דורית לב ארי 
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי 
 פרופיל ב-IMDb
 
שמעון לב-ארי (לובל) (6 באוגוסט 1942 – 21 באוגוסט 2012) היה איש תיאטרון ישראלי פורה, שחקן ומחנך, ארכיונאי, חוקר תולדות התיאטרון העברי, הישראלי והיידי, מרצה באוניברסיטת תל אביב לתולדות התיאטרון העולמי, מורה למשחק, במאי, מתרגם ואוצר ישראלי, מייסדו ומנהלו של המרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה (המילא"ה), ארכיון התיאטרון הישראלי, באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

שמעון לב-ארי נולד בשם שמעון לובל בשנת 1942 בבוקרשט בירת רומניה, ועלה לישראל ב-1948, בגיל שש.
את דרכו הבימתית החל בראשית שנות ה-60 כחבר להקת פיקוד צפון, יחד עם מולי שפירא, נירה רבינוביץ' ואתי גרוטס. בשנים 1961–1963 היה מפקד הלהקה.
החל בשחרורו ב-1963 פעל כשחקן, במאי ומתרגם בתיאטראות שונים: "מועדון התיאטרון" (חיפה ותל אביב), תיאטרון זווית, תיאטרון "בימות", במת השחקנים, "צוותא" תל אביב, תיאטרון "הבימה", תיאטרון בית ליסין, תיאטרון חיפה ותיאטרון באר שבע, וכן בפסטיבל "תיאטרונטו" להצגות יחיד. במשך שנה כיהן כלֶקטור בתיאטרון הבימה.
התפקיד הראשון שגילם היה "הֶפִּי" ב"מותו של סוכן" לארתור מילר בתיאטרון זווית.
שורה של תפקידים שגילם זכו לביקורות אוהדות, בהם ולדימיר ב"מחכים לגודו" לסמואל בקט (1968–1969, וינסנט ואן גוך בהצגת היחיד "וינסנט", על חיי וינסנט ואן גוך (1975–1982) וגונקל ב"מלאכת החיים" לחנוך לוין (מ-1989).
בשנת 1973 גילם את עו"ד יעקוסון בסרטו של יואל זילברג "חכם גמליאל". בנוסף שיחק לב-ארי בסרטי הקולנוע "אישה ושמה גולדה" (1982) ו"עץ הדומים תפוס" (1994).
בנוסף, השתתף בתסכיתי רדיו ובתוכניות בידור בטלוויזיה. זכה לפרסום ניכר כאשר השתתף בתוכנית הסאטירה המיתולוגית של "ניקוי ראש" בשתי העונות שלה בשנים 1974–1976.
סיים תואר ראשון בתיאטרון והיסטוריה, ובשנת 1977 קיבל תואר מוסמך מהחוג לתיאטרון מאוניברסיטת תל אביב (עבודת הגמר הייתה בנושא: "תיאטרון זווית: 1959–1968").
בשנים 1968–1978 לימד בחוג לאמנות התיאטרון בתל אביב תולדות התיאטרון הישראלי והעולמי, וב-1969–1973 כיהן כמרכז החוג. במשך שנתיים לימד משחק. בשנים 1975–1978 כיהן כראש-מנהל הפקולטה לאמנויות.
לב-ארי פרסם 20 מאמרים בתחום תולדות התיאטרון הישראלי. שימש כביבליוגרף הישראלי עבור "הביבליוגרפיה הבינלאומית לתיאטרון" המופיעה בארצות הברית.
בשנת 1970 ייסד את הארכיון הישראלי לתיאטרון, שלימים נקרא המרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה (המילא"ה), ליד החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, וניהל אותו עד פרישתו ב-2009. ב-1982 הוכר הארכיון כארכיון ציבורי.
המרכז היה למפעל חייו של לב-ארי. הוא התמסר לתיעוד ההיסטוריה של התיאטרון הישראלי, ובמשך עשרות השנים שפעל במרכז אסף, מיין וקטלג קטעי עיתונות, מחזות, תוכניות, מודעות, ביקורות, תצלומים וסרטי וידאו, ציורי תפאורה ותלבושות, עיזבונות של אנשי תיאטרון, זיכרונות של צופים.
ב-1988 העניקה עיריית תל אביב למרכז ולמנהלו לב-ארי את פרס משה הלוי לאמנות הבמה, על תרומה מיוחדת לתחום התיאטרון הישראלי.
בשנים האחרונות הרחיב את פעולת המרכז, וכתב את מדריך התיאטרון ההיסטורי-הביוגרפי המקוון "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי: 1889–1989", המכיל יותר מ-2,000 ערכים ביוגרפיים על אנשי תיאטרון – מחזאים, במאים, שחקנים, מעצבים, מבקרים וכו', הזמין באתר המרכז.
בשנת 1992 שיחק בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" ששודרה בטלוויזיה החינוכית, שם גילם את צבי ספרן, ניצול שואה.
בשנת 2009 פרש לגמלאות.
במאי 2012 זכה בפרס הוקרה מיוחד שחילקה האקדמיה הישראלית לתיאטרון לראשונה במסגרת חלוקת פרס התיאטרון הישראלי.
שמעון לב-ארי נפטר בבית החולים השיקומי בבת ים ב-21 באוגוסט 2012, בגיל 70, בתום שנתיים של מחלה קשה.
היה נשוי לנורה ולזוג שלושה ילדים, ביניהם השחקנית דורית לב ארי, ונכדים.
פרסים והוקרה

1988 – פרס משה הלוי לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב, על ייסוד וניהול המרכז הישראלי לתעוד אמנויות הבמה ב-1970.
תשנ"א-1991 – פרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון, על גילום התפקידים: ואן גוך ב"וינסנט", דידי ב"מחכים לגודו", גונקל ב"מלאכת החיים" וויקטור ב"המחיר".
פרס העובד המצטיין של הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב.
2006 – תעודה לשם כבוד מטעם המכון הרומני לתרבות בתל אביב, על פעילות תאטרונית יוצאת דופן בתיאטרון הישראלי ועל פעילות לשם יצירת קשרים ושיתוף פעולה בין תיאטראות רומניה וישראל.
2012 – פרס אמ"י.
2012 – פרס הוקרה מיוחד מטעם האקדמיה הישראלית לתיאטרון, על מפעל חייו בתיאטרון המעשי והעיוני.
כתביו

שירים מלב ארי; עורך: נח הלפרין, חולון: ארי, תשס"ו 2006
תערוכה:
=3?1: 3 תפיסות בימוי למחזה 1, מחכים לגודו מאת סמואל בקט; אוצר: שמעון לב-ארי; עיצוב והפקה: איתי שחורי; קטלוג: עורכים: מרדכי עומר, שמעון לב-ארי; עיצוב והפקה: מגן חלוץ, תל אביב: הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר – אוניברסיטת תל אביב, 1999
כתביו > תרגום

מחזות:
"מחול המוות";
"וינסנט";
"לחיי החיים"
"האוזן הפרטית, העין הציבורית" (גם ביים, בהפקה פרטית).
סולו הר, אורח לרגע: שירים; מרומנית: שמעון לב ארי; איורים: ג'ניה ברגר, תל אביב: מעיינות, 2000.
הערות שוליים

↑  תולדות המרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה, באתר החוג לאמנות התיאטרון, הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, אוניברסיטת תל אביב
↑  ראו: 'פרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון תשנ"א: מיכאל גורביץ, שמעון לב-ארי', במה (רבעון לדרמה) 123–124 (1991), עמודים 137–138
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308106905171  ISNI: 0000 0000 6696 7610  LCCN: nr2006025656  VIAF: 61509300   WorldCat (עם VIAF): 61509300
אריה ברקוביץ' (אמן)

| --- | --- |

אריה ברקוביץ', 2015
 לידה:  1953 (בן 72 בערך) רומניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 www.arieberkowitz.co.il
 
אריה ברקוביץ' (נולד ב-1 בינואר 1953) הוא אמן, אוצֵר, מעצב, מבקר אמנות ומורה לאמנות ישראלי. מאז שנת 2005 מנהל אמנותי ואוצר של בית האמנים תל אביב.
ביוגרפיה

אריה ברקוביץ' נולד ברומניה, עלה לישראל עם הוריו ב-1960, משפחתו התיישבה בבאר שבע, בה גדל מגיל שש ועד הצבא.
בצה"ל שירת בצוות הווי הנדסה קרבית בשם אריה ברק,

במסגרתה לקח חלק ב-1972 בתוכנית "בואו נבנה לנו גשר". השיר "ברחוב הנשמות הטהורות" הגיע למקום ה־17 במצעד השנתי תשל"ג (1973).
ברק הלחין יחד עם נתן כהן את השיר "חלפה שנה", שכתב שייקה פייקוב של הנשמות הטהורות.
השיר צעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל בספטמבר–דצמבר 1973 והגיע לפחות למקום התשיעי.
ברקוביץ' למד אמנות במכון אבני (1977-1975) ואמנות מעשית אצל רפי לביא (1977-1979). סיים תואר שני בעיצוב לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (1981).
הפקת התיאטרון הראשונה אותה עיצב הייתה "פונדק הרוחות", שזכתה במקום הראשון בפסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר 1980. במהלך השנים עיצב כמאה הפקות של תפאורה ותלבושות לתיאטרון בחאן הירושלמי, הקומה השלישית, הספרייה, תיאטרון נווה צדק, המדרגות, בימת הקיבוץ, תיאטרון ילדים ונוער (אורנה פורת), ללהקות המחול ענבל ובת שבע ולהפקות אופנה.
הקים את "אחד העם 90", הגלריה השיתופית הראשונה בישראל שפעלה מאפריל 1982 עד ינואר 1986. הייתה זו הגלריה הראשונה שהוקמה כיוזמה פרטית על ידי האמנים עצמם, מומנה ונוהלה על ידם, ללא כוונת רווח והיא זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב. הגלריה פעלה ברחוב אחד העם 90, פינת שיינקין. שותפותיו להקמת ולניהול הגלריה היו רונית דברת ושרה חינסקי.

בגלריה הוצגו 64 תערוכות והציגו 116 אמנים.
ברקוביץ' הוא ממקימי בית הספר לאמנות ועיצוב "מימד לאמנות חזותית" שהוקם בשנת 1983 ופעל ברחוב ברנר 17 ואחר כך ברחוב נחלת בנימין עד שנת 2000. ב-2001 התאחד עם אסכולה והפך לאסכולה מימד עד לסגירתו ב-2005. קבוצת "מימד", פעלה לצד בית הספר, בשנים 1988–1990, ביחד עם טוביה אברהם, יגאל עוזרי, אבי עזרא, שמחה שפייזר ורוני ראובן. חברי "מימד" (פרט לראובן) לימדו בבית הספר "מימד לאמנות חזותית". הם הציגו יחדיו ואירחו אמנים נוספים. קבוצת "מימד" החלה לפעול בגלריה "מימד קטן" בחנות "פרוזה" בדיזנגוף סנטר ומשפעילותה התרחבה, נפתחה גלריה "מימד" ברחוב פינסקר פינת טרומפלדור. הקבוצה ערכה פרויקטים אמנותיים, תערוכות והרצאות בפריפריה, בקיבוצים ובמושבים.
מאז שנת 2005 ברקוביץ' מנהל אמנותי ואוצר של בית האמנים תל אביב.
במשך ארבע שנים היה מנהל אמנותי ואוצר קבוע של הגלריה העירונית "החווה", חולון, שהציגה אמנות אקולוגית ועיצוב. אצר עד היום (2018) במסגרת שונות, מאות תערוכות בהן תערוכות מוזיאליות דוגמת פורום המוזיאונים, מוזיאון ארץ ישראל, מוזיאון ינקו דאדא ועוד.
בשנים 1993–1994 היה בעל מדור עיצוב בעיתון חדשות. בשנים 1996–2006 היה בעל מדור שבועי לעיצוב במוסף "גלריה" בעיתון "הארץ"; מפרסם מאמרים לעיצוב במגזינים מקצועיים שונים, ביניהם "בניין ודיור".
בינואר 2023 הוציא ספר המסכם את עבודתו והשיק קיר אמן שהוא מעין רטרוספקטיבה. קיר האמן נמצא בחלל הכניסה של מקום לאמנות.
הוראה
בשנת 1982 היה ברקוביץ' ממייסדי המכללה לאמנות חזותית "מימד", תל אביב, ביחד עם יגאל עוזרי וטוביה אברהם. ברקוביץ' לימד רישום וציור במימד וכיהן כאחראי על תוכניות הלימוד, כמנהל וכסגן מנהל בית הספר. לאחר ב-2002 עזב את "מימד".
מקים ומרכז המגמה לאמנות בתיכון אלון, רמת השרון (1989-1985).
בשנת 1981 ואחר כך משנת 2010 מרצה לאמנות ולעיצוב במכון הטכנולוגי, חולון (בו הוא מעביר קורס על אוצרות); במהלך השנים לימד בסמינר הקיבוצים, תל אביב; מכללת בית ברל; המכללה לאמנות חזותית מימד, תל אביב; תיכון אלון, רמת השרון; האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב; המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
חיים אישיים
אריה ברקוביץ' נשוי לדפנה גרייף, מעצבת גרפית ולהם בן ובת.
גלריית תמונות

אקריליק על בד מסדרת נופים אורבניים
עבודת פיסול מסדרת פסלי רדי מייד
ציור אקריליק על בד
ציור אקריליק על בד
פסל קיר
פסלי שולחן
פסל קיר
פסל קיר
רישום גרפית על נייר
צילום חלל תערוכה בגלריה עירונית רחובות
תערוכות יחיד נבחרות

1979 - גלריה ג'ולי מ. (עם יעל רשף), תל אביב
1980 - דוגית גלריית לאמנות, תל אביב
1982 - גלריה אחד העם 90, תל אביב
1983 - גלריה אחד העם 90, תל אביב
1984 - מימד קטן גלריה לאמנות, תל אביב
1984 - "למה כלב פרובלמטי", האקווריום גלריה לאומנות, תל אביב
1987 - "טבע דומם", מימד גלריה לאמנות חזותית, תל אביב
1989 - מימד גלריה לאמנות חזותית, תל אביב (עם אבי עזרא)
1991 - "טבע דומם", טובה אוסמן גלריה לאמנות, תל אביב
1992 - סדנאות האמנים, תל אביב (קטלוג)
1995 - הגלריה במכללת אורנים
1995 - גלריה גרוס, תל אביב
1997 - "הדברים החשובים סמויים מן העין", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, אוצרת: רעיה זומר (קטלוג)
1999 - "פטה מורגנה", גלריה מני H, תל אביב (קטלוג)
2004 - "עיצוב המוצר", מיצב פיסולי, גלריה גרוס, תל אביב, אוצרת: נעמי שלו
2006 - מרכז הבאוהאוס, תל אביב
2006 - "תל אביב - דרך האופניים", מרכז באוהאוס, תל אביב
2007 - באוהאוס בתל אביב, גלריה מני לאמנות ישראלית במינכן
2008 - "מבט נמוך", גלריה דנון, תל אביב
2009 - "100 שנה לתל אביב", בית האדריכלים במינכן
2010 - "עננה", סלונה, תל אביב, אוצרות: רבקה קוה ודינה לוי
2012 - תערוכת יחיד בשיתוף סאונד של ערן צור, בתיאטרון תמונע תל אביב
2013 - "ענני תעתוע" תערוכת יחיד בגלריה בנימין בתל אביב וספר משותף עם ערן צור
2014 - תערוכת יחיד בגלריה תיכונט תל אביב
2014 - "24", מקום לאמנות, קריית המלאכה, תל אביב, אוצר: ניר הרמט
2015 - "מעונן חלקית", גלריה דואק, משכנות שאננים, ירושלים
2015 - "כבר חוזר" גלריה עירונית טבעון, אוצרת טלי גרבוז
2017 - "ארזתי לבד", בית דונדיקוב-יעקב, הגלריה העירונית, רחובות
2018 - "איפה אריה", גלריה עירונית ראשון לציון, אוצרת אפי גן.
תערוכות קבוצתיות נבחרות

1978 - גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1978 – "שבעה אמנים צעירים", המוזיאון הקטן, תל אביב
1980 - "פנים חדשות", גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1982 - גלריה אחד העם 90, תל אביב
1986 - "רגע מארחת", גלריה רגע, תל אביב
1989 - "קבוצת מימד", מוזיאון בת ים
1990 - "פנדה באמנות ישראלית", מוזיאון פתח תקווה לאמנות
1990 - "בריאות ואריכות ימים: גילויי הומור באמנות ישראל", תערוכה נודדת, אמנות לעם, אוצר: פיליפ רנצר
1993 – "מחוזות חפץ", מוזיאון הרצליה
1994 - "שולחן ערוך", בית האמנים, תל אביב
1995 – "חפץ/אובייקט: שיח בין אמנות לעיצוב", מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצרת: צופיה דקל
1998 - "נייר ערך נייר", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2003 - "טבע שלא כדרך הטבע", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
2005 - "מחווה לסדנאות", סדנאות האמנים, תל אביב
2005 - "שנות ה-80", הגלריה לאמנות, מכללת אורנים
2006 - בית ציוני אמריקה, תל אביב
2007 - הסדנא לאמנות, יבנה
2009 - "הדקל באמנות ישראלית", גלריה דנון
2009 - "מֶחְוָה לרוני סומק", גלריה דנון
2009 - נבחרת הציור של דוד וקשטיין, הגלריה ברמלה
2010 - מחווה לטובה אוסמן, גלריה הסדנא לאמנות, יבנה
2010 - "יומן עירוני", המרכז האקדמי ויצו חיפה, אוצרת: ענת גטניו
2012 - תערוכה קבוצתית במוזיאון לאמנות עכשווית בקלוז' רומניה
2012 - "כמו פרפר לאש", תערוכה זוגית בגלריה העירונית כפר סבא
2013 - "מניפות של גברים" תערוכה קבוצתית בגלריה צדיק בתל אביב
2013 - "רדי מייד" מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד, מֶחְוָה למרסל דושן
2013 - גלריה עירונית רחובות, 100 שנה לרדי מייד
2013 - "מניפות של גברים", גלריה צדיק יפו תל אביב
2014 - "מרחב מחיה", בית האמנים תל אביב
2014 - "שלשות 8", מכללת אורנים
2014 - "נוף תל אביבי", גלריה תירוש, הרצליה
2014 - "אורות הכרך", מודיעין
2014 - "כסף", גלריה צדיק, יפו תל אביב
2014 - "מרחב מחיה", בית האמנים, יפו תל אביב
2015 - "Tracing Oblivion", בגלריה Memoire De Laverir Gallery בפריז
2015 - "יוצא מעץ", אטלייה שמי, קיבוץ כברי
2015 - אוספים של אמנים, גלריה לאמנות הסדנא, יבנה.