stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טהרן (סדרת טלוויזיה)
פרשנות > פרק הסיום של העונה הראשונה

בפרק הסיום של העונה הראשונה ישנה תפנית בעלילה, שמצריך לראות את כל הפרקים הקודמים באור חדש. בשבעת הפרקים הראשונים עסקה הסדרה בתוכנית מתוחכמת של "המוסד" לשבש את פעולתה של מערכת המכ"ם האיראנית כדי לאפשר למטוסי חיל האוויר הישראלי לתקוף בבטחה את אתרי הגרעין של איראן. בפרק האחרון מתברר שיעל קדוש, המפקדת של תמר רביניאן, היא סוכנת כפולה, הנמצאת בקשר עם מפקד במשמרות המהפכה, ולמעשה כל מה שהוצג בסדרה הוא תוכנית מתוחכמת של משמרות המהפכה לפתות את מטוסי חיל האוויר הישראלי להיכנס למלכודת טילי נ"מ שתהפוך את התקיפה הישראלית לכישלון צורב.
פראז כמאלי, ראש אגף חקירות פנים במשמרות המהפכה, אינו שותף סוד לתוכנית של מפקדו, ולכן הוא מנסה בכל מאודו לסכל את התוכנית הישראלית, ובכך מסכן את הצלחתה של התוכנית האיראנית. נזקו של מידור זה בא לידי ביטוי בפרק האחרון, כאשר כמאלי הורג את יעל קדוש, בחושבו שהיא מרגלת ישראלית, ובכך מאפשר לתמר להזהיר את ראש "המוסד" שמדובר בהונאה איראנית, אך האזהרה מגיעה מאוחר מדי, והמטוסים נופלים למלכודת שנטמנה להם.
המבקר עמית סלונים מקשה על התפנית בעלילה: "אם המטרה של האיראנים הייתה כל הזמן לגרום לתמר להצליח במשימה שלה, רק כדי לסכל את הפעולה של חיל האוויר הישראלי, למה בעצם היינו צריכים את כל שמונת הפרקים האלה? למה הם לא נתנו לה להצליח במשימה שלה כבר בניסיון הראשון?"
לטעמה של המבקרת סמדר שילוני סיום זה אינו שלם: "לא סוגר קצוות, משאיר את הצופה עם חצי השלט ביד, מבולבל ותוהה מה בעצם עושות פה כותרות הסיום כשבעליל סיום לא היה פה. העבודה על העונה השנייה של "טהרן" כבר התחילה, מבטיחים לנו היוצרים בכל הזדמנות, ואני אומרת, בואו נתחיל בזה שתתנו לנו במטותא את הסוף של הראשונה. נכון, הצלחתם לייצר פרק מותח, מורט עצבים ומפתיע במידה עם טוויסט מרשים, אבל לצפות מהצופים להחליק לכם את האיבר הקטום שנקרא קלוז'ר, כשמטוסי חיל האוויר המפואר שלנו עומדים לרחף באוויר במשך שנה וחצי, זה כבר קצת מעליב."
המבקר עמית סלונים ראה סיום זה באור חיובי: ”הסדרה נגמרה בזמן. טוויסט רדף טוויסט בפרק האחרון, והסדרה השאירה אותנו עם סצנת סיום פתוחה שיכולה לקחת את הסדרה לאינספור כיוונים חדשים.” המבקרת צוף ישראלי התייחסה אף היא בחיוב לסיום העונה: ”כיף לסיים את העונה עם סוף שכזה, שהוכיח כי למרות שחשבנו שאנחנו יודעים הכל (בכל זאת, בערך חצי מהעונה הודלפה לפני שידורה) – הצליחה ההפקה לתעתע בנו. אכן סיום מוצלח, מותח ולא צפוי.”
פרשנות > אמינות הסדרה

מבקרים רבים מתחו ביקורת על אמינות הסדרה, והציגו פגמים רבים בעלילה. דוגמה לכך הם פגמים שהציג עמית סלונים:
"סוכן "מוסד" בעל זהות בדויה איראנית נוסע ברכב מרצדס שחור עם לוגו שחור ובולט של עיט עליו, גם אחרי שהשתמש באותו הרכב כדי לרצוח אזרח איראני באזור מאובטח ומצולם."
"חברתה הטובה של ז'ילה לא מזהה שהיא מדברת עם אישה אחרת לחלוטין, עם מבטא אחר לחלוטין, כי יש לה פלסטר על האף."
"השומרים במתקן המאובטח לא שמים לב שאחד החיילים הוא בעצם אישה יפה עם זקן מלאכותי מאוד בולט."
"תמר מטיילת בתוך חוות השרתים כשסביבה מצלמות, ומדברת עם המפעילה שלה – בעברית!"
המבקר ירון טן ברינק דחה טענות אלה באמירה: "לא ריאליסטי לכם? לכו לראות דוקו בערוץ ההיסטוריה."
הודיה כריש חזוני, הכתבת המדינית של העיתון "מקור ראשון", מתחה ביקורת על הסדרה מזווית שונה. לדבריה: "שלטון הרשע [האיראני] הוא בקטנה. יש שני משטרים מקבילים שמפעילים שטיקים מלוכלכים זה על זה, רק שהאיראנים עושים את זה קצת יעיל יותר. ... מרוב רצון למורכבות עמוקה, מרוב שאיפה להראות את האדם שמאחורי המלחמה, התמונה יוצאת מרודדת בואכה שטוחה."
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמדות | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | סדרת הדרמה של השנה | טהרן 2 | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | סדרת דרמה | טהרן – עונה 2 | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | שחקנית ראשית בסדרת דרמה | ניב סולטן | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | שחקנית משנה בסדרת דרמה | שרה פון שוורצה | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | בימוי בסדרת דרמה | דני סירקין | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | תסריט בסדרת דרמה | משה זונדר, עמרי שנהר, אסף בייזר, נטלי מרכוס, רועי עידן, לי גילת, מארק גריי | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | צילום בסדרה עלילתית | גיורא ביח | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | ניהול אמנותי | יואל הרצברג | זכייה |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | מוזיקה מקורית | מארק אליהו | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | עיצוב פסקול | נפתלי (תולי) חן | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | הקלטה בסדרה עלילתית | נפתלי (תולי) חן | זכייה |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | איפור | רונית דוגו-ארביב | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | אפקטים ויזואליים | דניאל פליק, דן סחר | מועמדות |  |
דקלון

| --- | --- |

דקלון בהופעה בחוף אילת, 2015
 לידה:  6 באפריל 1944 (בן 80) כרם התימנים, תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 שם לידה:  יוסף לוי
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1950–2020 (כ־70 שנה)
 סוגה:  מוזיקה מזרחית, זמר עברי
 שפה מועדפת:  עברית 
 שיתופי פעולה בולטים:  צלילי הכרם; סגיב כהן
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:   פרס ישראל לזמר העברי (תשפ"ג, 2023)
 
יוסף לוי (נולד ב-6 באפריל 1944), המוכר בשם הבמה דקלון, הוא זמר, מלחין ופזמונאי ישראלי, לשעבר חבר בלהקת "צלילי הכרם". במהלך הקריירה שלו, שנמשכת למעלה משבעה עשורים, הוציא למעלה מ-40 אלבומים. חתן פרס ישראל לזמר העברי לשנת ה'תשפ"ג (2023).
ביוגרפיה

יוסף לוי נולד וגדל בכרם התימנים בתל אביב להורים שעלו מתימן. הוא החל את צעדיו הראשונים ב-1950, כשהיה בן שש, כשהופיע בתוכנית רדיו בקול ישראל שבה ביצע שיר שבת.
כנער, הופיע באירועים שנערכו בבית ספרו ובשכונתו. הוא הפך לזמר חאפלות, וזכה לכינוי "דקלון", בשל היותו בחור צעיר ורזה, באותה העת.
קריירה > השנים הראשונות

אחרי השירות הצבאי פגש את הגיטריסט משה בן-משה (הידוע בכינוי 'בן-מוש'), את נגן המנדולינה משה משומר ואת שלמה מורי (דובל'ה) ויחד הקימו להקה שהופיע בשמחות ואירועים, שבמקביל עבדו לפרנסתם במלטשת יהלומים. ללהקה לא היה שם קבוע, מדי פעם הופיעו בשם "להקת העוד" ו"צלילי הבוזוקי" (מאחר שדקלון נהג לשיר גם מוזיקה יוונית). החל משנת 1972 הלהקה פעלה בשם "צלילי הכרם". ב-1974 הקליטה הלהקה לראשונה תקליט, בהפקת אשר ראובני. שבמקביל הוציא לאור "צלילי העוד" תקליט משלה שכללה שירים שגם "צלילי הכרם" נהגו לבצע. הדבר גרם לסכסוך ארוך בין הלהקות.
בפברואר 1977 השתתפה הלהקה בפסטיבל הזמר התימני. באותה שנה הצטרף חיים משה כסולן נוסף ללהקה. ב-1981 עזב חיים משה את הלהקה, לאחר שהקליט אלבום סולו, ואהרון ירימי החליף אותו. בשנת 1986 יצאה לאור אלבום האוסף "חפלה לכל החברים", שכלל שירים של "צלילי הכרם" ולהיטים שהקליט דקלון לבדו.
קריירה > שנות ה-80 וה-90

בשנת 1984 שיחק דקלון בסרט "כאסח" ושם שר את הלהיט "לשיר בקול ערב" יחד עם כוכב הסרט חופני כהן.
בסוף 1987 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו (ללא להקת צלילי הכרם) - "מורי". בין שירי האלבום בלטו: שיר הנושא, "אהובת לבבי (בשניהם מילים ולחן: שלומי מחדון) "מצהלות", "סימנים של דרך", "מנוליה" ו"אבי" (מילים ולחן: אביהו מדינה). עיבודי השירים באלבום נחלקו בין חיים חדד ויגאל חרד, ובהקלטות השתתפו יהודה קיסר וחיים רומנו בגיטרות, מיקי שביב בגיטרה בס, איקי לוי בתופים וכלי הקשה, חיים חדד, דריו מלכי בקלידים, ונגנים נוספים. האלבום זכה להצלחה רבה ולאחריו המשיך דקלון בקריירה עצמאית ו"צלילי הכרם" התפרקה.
ב-1989 הוציא בחברת התקליטים של האחים "בן-מוש" את האלבום "יוצא לדרך", בו בלטו שיר הנושא (מילים: יוני רועה ודקלון, לחן: יווני), וגרסה עברית של אברהם לוי בשם "בנתיב מעורפל" לשיר של הזמר הצרפתי אלן ברייר.
ב-1991 הוציא את האלבומים "חפלה עם דקלון ובן-מוש" - חלק א' וחלק ב'. האלבומים כללו בעיקר מחרוזות שירים של זוהר ארגוב, חיים משה, אלי לוזון, ובועז שרעבי, ושיר מקורי יחיד - "ציפור קטנה" (מילים: יוני רועה ודקלון, לחן: יווני). הגיטריסט משה בן-משה ('בן-מוש') ודודו מויאל עיבדו והפיקו מוזיקלית. שני אלבומים אלו הצליחו מעבר למשוער ומכרו עשרות אלפי עותקים.
ב-1992 הוציא את האלבום "זמר מתחדש" בחברת התקליטים של "האחים ראובני". בין שירי האלבום בלטו "גומות של חן", ו"למה השקתינו מיינך". עיבודי השירים נחלקו בין יגאל חרד, אבשלום צוברה, ואלי לוזון.
בסוף 1993 הקליט ביחד עם אביבה אבידן את הדואט "כותל המזרח", למילים של דודו ברק ולחן של יוני רועה. השיר הפך ללהיט, ולאחד השירים המזוהים ביותר עם דקלון.
בסוף 1994 הוציא אלבום כפול בשם "שר חצי יובל", לו הקליט את הדואט "ניצוץ האהבה" עם אהוד בנאי. עוד בלטו באלבום שיר הנושא וחידושים ל"נסיכת העיר" של יואב יצחק, "הזעקה של ילדותי" של חיים משה, ו"אל נבקש" של זוהר ארגוב. את שירי האלבום עיבדו נחום עושרי, יגאל חרד, זוהר זיו, ואבשלום צוברה. עוד באותה שנה הקליט את הדואט "לוגם לוגם" עם דוד דהרי, אשר נכלל באלבום הבכורה של דהרי. השיר הפך ללהיט במוזיקה המזרחית.
בקיץ 1996 הוציא את האלבום "שיח רעים", בו בלט הדואט "הייה לי משען" עם שלומי סרנגה, למילים של דקלון עצמו, וללחן יווני. את מרבית שירי האלבום עיבד אבשלום צוברה, לצד עיבודים נוספים של אריה ברקוביץ', זוהר זיו, אבני דרשן, אמיתי צברי, ויועד נבו.
קריירה > בשנות ה-2000

בשנת 2000 הוציאו דקלון וחיים משה שני אלבומים משותפים תחת הכותרת "סוגרים מעגל" (חלק א' ו-ב') ובהם ביצעו מחדש, ביחד ולחוד, את מיטב להיטי להקת "צלילי הכרם" בעיבודים חדשים של רובי בן-שמעון. הגיטריסט משה בן-מוש לא השתתף באיחוד, ואת מקומו על הגיטרה מילא גיטריסט "הלהקה המתחרה" ('צלילי העוד') יהודה קיסר. עוד באותה תקופה ביצע דואט עם אורנה ומשה דץ בשיר "איילת חן".
לאחר כעשור בו הוציא בעיקר אלבומים שכללו גרסאות חדשות ללהיטים ישנים ושירים מסורתיים בהפקה חדשה, הוציא דקלון ב-2010 את האלבום "ריח בוסתנים", שכלל שירים מקוריים חדשים בעיבוד והפקה מוזיקלית של עופר המרמן. באותה שנה גם השתתף בערב ההצדעה ליהודה קיסר, שכלל שיתוף פעולה נדיר בין "צלילי העוד" ל"צלילי הכרם".
ב-2013 התארח באלבומה של להקת הדג נחש "זמן להתעורר" בשיר "מבסוט".
בשנת 2014 החל דקלון לשתף פעולה עם סגיב כהן, השניים הקליטו אלבום ויצאו לסיבוב הופעות משותף.
בפברואר 2016 יצא אלבום שני משותף לו ולסגיב כהן, בו ביצעו יחדיו חידושים ללהיטיה של אהובה עוזרי. דודו טסה וניר מימון עיבדו את שירי האלבום, כשאהובה עוזרי מלווה בנגינה בבולבול טרנג. ביצועם ל"עמק הפרחים" הצליח וזכה להשמעות רדיו.
במרץ 2017 יצא האלבום המשותף השלישי של דקלון וסגיב "זה לא חלום", שכלל ביצועים מחודשים לקלאסיקות בזמר המזרחי בעיבודים של נדב ביטון.
באוגוסט 2018 נערך פיוס בין דקלון לבין רמי דנוך מלהקת "צלילי העוד", שסיים את הסכסוך הארוך בין שתי הלהקות, ודנוך ודקלון יצאו לסיבוב הופעות משותף. למופע המשותף נלווה דואט שהקליטו לשירים "איילת חן" ו"גדליה רבע איש" בעיבודים חדשים ובהפקה מוזיקלית של דודו טסה וניר מימון.
חיים אישיים

דקלון נשוי ואב לארבעה בנים ובת. מתגורר בתל אביב.
אלבומים

בזכרי ימים ימימה - 1975 (צלילי הכרם)
צלילי הכרם - 1975 (צלילי הכרם)
שושנת תימן - 1976 (צלילי הכרם)
זכרונות בכרם - 1977 (צלילי הכרם)
בלהיטי זהב בתימנית - 1979 (צלילי הכרם)
יום שישי הגיע - 1981 (צלילי הכרם)
לשיר בקול ערב - 1984 (צלילי הכרם)
חפלה לכל החברים - 1986
מורי - 1987 (עם הלהיט "אהובת לבבי")
יוצא לדרך - 1989
מסיבה עם דקלון לכל החברים - 1990
חפלה עם דקלון ובן מוש חלק א' (1991)
זמר מתחדש (1992)
שירי מסורת חלק א' (1993)
שר חצי יובל - חלק א' (1994)
שר חצי יובל - חלק ב' (1994)
שיח רעים (1996)
שירי מסורת - חלק ב' (1996)
חפלה עם דקלון - לכל החברים - חלק א' (1997)
לשיר בקול ערב (1997)
חפלה עם דקלון - אהובת לבבי (1997)
לחזור לבראשית - חלק 1 (1997)
לחזור לבראשית - חלק 2 (1997)
לחזור לבראשית - חלק 3 (1997)
לחזור לבראשית - חלק 4 (1997)
לחזור לבראשית - חלק 5 (1997)
מארח חברים בדואטים (1998)
שירי מסורת חלק ג' (1998)
שירי מסורת חלק ד' (1998)
שיר ותהילה (1999)
סוגרים מעגל - חלק א' (2000)
סוגרים מעגל - חלק ב' (2000)
אין עוד מלבדו (2001)
צלילי הכרם (2002)
במיטב שירי מסורת (2002)
שר חצי יובל במשעולי הארץ (2003)
דקלון וחברים - חלק א' (2003)
דקלון וחברים - חלק ב' (2003)
זמר במשעולי הארץ - חלק ב' (2003)
זמר במשעולי הארץ - חלק א' (2003)
המיטב (2006)
שמח בטברנה (2006)
ריח בוסתנים (2010)
דקלון - מיטב המחרוזות בהופעה חיה (2013)
אלבומים משותפים ביחד עם סגיב כהן :
פרח המדבר (2014)
בשירי האהובה עוזרי (2016)
זה לא חלום (2017)
בין קודש לחול (2018)
פרסים והוקרה

פרס אמנות לעם על תרומתו למוזיקה הישראלית
פרס מפעל חיים מטעם ארגון "אשכולות"
מגן כבוד מטעם הכנסת (2003)
יקיר העיר תל אביב-יפו (2017).
פרס אקו"ם על תרומתו לזמר העברי ולתרבות הישראלית (2019)
פרס ישראל בתחום הזמר העברי לשנת ה'תשפ"ג (2023)
הערות שוליים

↑  פרס ישראל הוענק לדקלון ולאמנית מיכל רובנר, באתר ynet, 26 באפריל 2023
↑   דקלון - ראיון עם יעל אבקסיס (רוח מזרחית, 1993), סרטון בערוץ "חן המוסיקה החדש", באתר יוטיוב (אורך: 06:56)
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'בן שלו,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'מי היה משה משומר? חייו ומותו של הגיבור האלמוני של המוזיקה המזרחית, באתר הארץ, 12 בפברואר 2016
1 2  טל פרי,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'דקלון. כותל המזרח, מעריב, 21 בפברואר 1988
1 2 3  דב ניצן,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'מסעותי עם חיים משה, כותרת ראשית, 15 באוגוסט 1984
↑  פסטיבל הזמר התימני - היום, דבר, 22 בפברואר 1977
↑  חנהל׳ה תופיע בקלטת, חדשות, 16 באוקטובר 1986
↑  יורם פורת,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'עלבון לזמר המזרחי - "כאסח" - סרט ישראלי חדש, חדשות, 4 ביולי 1984
↑  ליאורה הכהן,'"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'מסיבה - דקלון חוגג את תקליטו השמיני ו־25 שנות שירה, חדשות, 25 בפברואר 1988
טל פרי,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'דקלון חגג חצי יובל על הבמה, מעריב, 22 בפברואר 1988
↑  ארז טיקולסקר,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'לילה טוב, צנעני - אביבה אבידן/ "פילפל־/ בן-מוש הפקות, חדשות, 3 באוקטובר 1993
↑  בן שלו,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'דקלון עדיין עושה שמח, באתר הארץ, 4 בפברואר 2011
↑  בן שלו,'"`UNIQ--nowiki-00000017-QINU`"'ועידת פסגה בערב ההצדעה ליהודה קיסר, באתר הארץ, 11 במרץ 2010
↑  שי להב,'"`UNIQ--nowiki-00000019-QINU`"'זמן להתעורר: הדג נחש שומרים על הגחלת, באתר ynet, 2 באפריל 2013
↑  בן שלו,'"`UNIQ--nowiki-0000001B-QINU`"'דקלון וסגיב כהן בהופעה: המוזיקה המזרחית הישנה והטובה, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2014
1 2  '"`UNIQ--nowiki-0000001D-QINU`"'בן שלו,'"`UNIQ--nowiki-0000001E-QINU`"'דקלון וסגיב כהן שרים את שירי אהובה עוזרי. הדינמיקה ביניהם, מה לעשות, לא תמיד עובדת, באתר הארץ, 3 במרץ 2016
יוסי חלילי, עכבר העיר,'"`UNIQ--nowiki-0000001F-QINU`"'הקסם השחור של דקלון וסגיב כהן, באתר הארץ, 11 במרץ 2016
↑  מיקום שיא ברשת ג' (המקום ה־10), 3 במרץ 2016, באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־21 בספטמבר 2022
↑  רז שכניק,'"`UNIQ--nowiki-00000023-QINU`"'זה הזמן לסולחה, באתר ynet, 6 באוגוסט 2018
1 2 3  מרב יודילוביץ','"`UNIQ--nowiki-00000025-QINU`"'הכנסת תעניק מגני כבוד לדובי זלצר ולדקלון, באתר ynet, 9 ביוני 2003
↑  פרסום שמות יקירי העיר תל אביב-יפו לשנת 2017 באתר "הבמה"
↑  רן בוקר,'"`UNIQ--nowiki-0000002A-QINU`"'ברי סחרוף ורמי פורטיס יקבלו פרס מפעל חיים מטעם אקו"ם, באתר ynet, 27 במאי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310411605171  ISNI: 0000 0000 3241 2318  LCCN: no2004057643  MusicBrainz: 86224679-18a7-4a47-9e9b-0c5f5d2a5031  VIAF: 2179140   WorldCat (עם VIAF): 2179140
בראגה

ערך זה עוסק בעיר בפורטוגל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בראגה (בפורטוגזית: Braga) היא בירת מחוז בראגה בצפון-מערבה של פורטוגל ואחת הערים הגדולות והעתיקות של מדינה זו ואירופה בכלל. במספר תושביה- 175,03 (2007)- ("בראקארנסש"), בראגה היא העיר החמישית של פורטוגל, אחרי ליסבון, פורטו, וילה נובה דה גאיה ואמדורה. בראגה היא גם בירת האזור המטרופוליטני מיניו שאוכלוסייתו מונה 826,833 תושבים (2007), אחד האזורים בעלי הצמיחה הכלכלית המהירה באיחוד האירופי.
בראגה נוסדה לפני כאלפיים שנה על ידי הרומאים תחת השם בראקארה אוגוסטה (Bracara Augusta). בעמק הנהר קאבאדו (Cávado). משופעת בכנסיות ובככרות, בראגה קיבלה את הכינויים "עיר הארכיבישופים" ו-"רומא של פורטוגל". היא מרכז דתי ותאולוגי ראשון במעלה של הכנסייה הרומית-קתולית, עיר-מושב הארכיבישוף הראשי - ה"פרימאט" של פרוטוגל. עם הזמן הפכה בראגה גם למרכז תעשייתי-טכנולוגי חשוב.
השטח העירוני משתרע בין הנהר קבאדו ובין הנהר אשטה (Este). העיר קשורה בקווי רכבת עם פורטו (במרחק 53 ק"מ ממנה) ועם ליסבון. בתקופה הרומית הייתה בראגה מוניקיפיום והשתייכה למחוז היסטורי שנקרא "בין מיניו ובין דורו" (Entre Minho e Douro), כלומר בין הנהרות מיניו בצפון ודורו בדרום.
תולדות העיר > בימי קדם

האזור בראגה היה מיושב עוד העידן הטרום-היסטורי. בתקופת הברזל חיו בו בני שבט ה"בראקארים הקלאים" (Bracarenses או Callaici Bracarii) שישבו אז בכל גליסיה וצפון פורטוגל של היום. הם בנו כפרים מבוצרים אופייניים - מסוג "קסטרום" (קסטרו).
בסביבות 136 לפנה"ס הרומאים התחילו להשתלט על האזור ובשנות מלכותו של הקיסר אוקטביאנוס אוגוסטוס בערך בשנת 20 לפנה"ס, נוסדה העיר "בראקארה אוגוסטה". כפי שמעיד שמה מייסדיה הקדישו אותה לאוגוסטוס.
העיר בראקארה אוגוסטה התפתחה מאוד במהלך המאה הראשונה כשבשנות מלכותו של הקיסר וספניאנוס הפכה לבירת ה"קונבנטוס בראקארנזיס" (Conventus Bracarensis), והגיעה לשיאה במאה השנייה לספירה. בערך בשנת 216 הקיסר קרקלה ביצע רפורמה אדמיניסטרטיבית באזור, שבמסגרתה הקים פרובינציה שנקראה היספניה אולטריור (היספניה הרחוקה) אנטוניאנה (Hispania Ulterior Antoniana) שבתוכה היה לבראגה מעמד חשוב כבירת מחוז גאלקיה (Gallaecia). בשלהי המאה ה-3 הקיסר דיוקלטיאנוס העלה את העיר למעמד של בירת הפרובינציה החדשה הנפרדת גלטיה (Gallaetia).
בזמן פלישות השבטים הנודדים הגרמניים, השלטון הרומי הגיע אל קיצו ובראקארה אוגוסטה נפלה יחד עם כל האזור לידי השוואבים, עם גרמני שמקורו במרכז אירופה. בשנת 410 השוואבים הקימו ממלכה בצפון-מערבה של ספרד ובירתה בראקארה. בשנת 584 הכובשים הגרמנים החדשים של חצי האי האיברי, הויזיגוטים ובראשם לאוביגילד הגיעו גם הם לכאן.
הבישוף הראשון הידוע של בראגה, פרנטוס (Parentus), חי בסוף המאה ה-4.
יש בכל זאת המחשיבים את אובידיוס הקדוש (מת בשנת 135) כאחד הבישופים הראשונים של המקום.
העיר בראגה מילאה תפקיד מפתח בהתנצרותו של חצי האי האיברי.
בתחילת המאה ה-5 חי בעיר פאולוס אורוזיוס, יליד בראגה ידיד של אוגוסטינוס הקדוש ומחברם של כמה ספרים תאולוגיים והיסטוריים חשובים. במאה ה-6 דמות בעלת שיעור קומה הייתה מרטין הקדוש מבראגה, בישוף אחר של העיר, יליד פאנוניה, שהצליח להעביר את השוואבים, עד אז חלקם פאגאנים וחלקם נוצרים "כופרים" אריאנים, אל חיק הכנסייה הקתולית. הוא היה זה שהקים את המנזר העתיק בדומיו, כעת אתר ארכאולוגי. באותה תקופה כמה מהוועידות אקומניות חשובות של הכנסייה הקתולית התקיימו בבראגה.
במאה ה-6, בבראקארה או בראגה התקיימו שני הסינודים שבהם הויזיגוטים ויתרו גם הם חגיגית על ה"כפירה" האריאנית ועל זו הפריסציליאנית.
תולדות העיר > ימי הביניים

פרט לכמה אירועים שהוזכרו ושנגעו להתפתחות הנצרות באזור, תולדות העיר בראגה בעת השלטון הויזיגוטי ובימי הכיבוש המורי המוסלמי לוטות בערפל.
בראגה נכבשה מידי הויזיגוטים על ידי עבד אל עזיז אבן מוסא אל נוסייר בשנת 714 במהלך מסע הניצחון של מצביא זה בשטח פורטוגל של היום. מפני שתושבי העיר נלחמו נגדם בחריפות החריבו אותה הכובשים הערבים.
אולם שלטון המורים בבראגה לא היה יציב. אלפונסו הראשון, מלך אסטוריה הצליח לגרש אותם מגליסיה, כולל בראגה, כבר בשנת 740. כשהוחלט מאוחר יותר, אחרי מות אלפונסו השלישי הגדול, מלך לאון, (866 – 910), לחלק את ממלכתו בין בניו, גליסיה הועברה לידיו של אורדוניו השני (924-910) שבחר זמנית בבראגה כעיר בירתו. כשאחרי מות אחיו גרסיה בשנת 914 לקח אורדוניו השני את רסן השלטון גם בממלכת לאון, בראגה חדלה להיות בירה.
אחרי התקפות מוסלמיות חוזרות בשנת 985 עוצר הכתר של חליפות קורדובה, אל מנסור אבן אבי אמיר כבש שוב את היישוב. הבישופים של בראגה העבירו מושבם לעיר לוּגו.
בזמנו של אפונסו אנריקש מקים פורטוגל העצמאית, בראגה הפכה לחלק מהמדינה החדשה.
ב-1040, העיר שוחררה מידי המורדים על ידי פרננדו הראשון, מלך קסטיליה ולאון (1036 - 1065).
ב-1070 חזרה העטרה ליושנה וקם מחדש בעיר מוסד הבישופות בהנהגתו של הבישוף פדרו שיזם את הבנייה המחודשת של הקתדרלה.
בין השנים 1093–1147 שכנה בבראגה חצר מלכי פורטוגל.
בשנות המאה ה-12 המוקדמות דאגו אנריקה, הרוזן של פורטוגל מהשושלת הבורגונדית יחד עם הבישוף ז'רלדו דה מואסאק להפוך את הבישופות לארכיבישופות, בעלת סמכות באזור רחב בחצי האי האיברי שהייתה בתחרות עם הארכיבישופים של טולדו על השליטה בכנסייה הספרדית.
העיר התפתחה מסביב לקתדרלה אך תפסה רק חלק משטח העיר הרומית העתיקה. הסמכות העיקרית בעיר הייתה בידי הארכיבישוף.
במאה ה-15 הארכיבישוף פרננדו דה גרה Fernando da Guerra, הוא עצמו נצר למלכים, ניהל מאבק מוצלח באצולה ובשלטון המלך על מנת לשמור או להחזיר פריבילגיות של הכמורה של בראגה (1437).
תולדות העיר > התקופה המודרנית

במאה ה-16 בראגה לא הרוויחה כתוצאה מהתגליות הגאוגרפיות מהן נהנו במיוחד ליסבון, אבורה וקואימברה. הציל את מצבה הארכיבישוף דיוגו דה סוזה שמימן עבודות רבות לטובת תושבי עיר - לרבות הרחבת רחובות, בניית ככרות צבוריות והקמת בתי חולים וכנסיות. הוא שיפץ גם את הקתדרלה והוסיפה לה קפלה חדשה בסגנון המנואליני. הודות לדיוגו דה סוזה בראגה יצאה מימי ביניים אל הרנסאנס והפכה באמת ל"רומא של פורטוגל".
המאה ה-18 הייתה עדה לשגשוג נוסף של העיר, כאשר ארכיבישופים ואדריכלים כמו אנדרה סוארש וקרלוש אמראנטה העניקו לה כנסיות ובניינים צבוריים מרהיבים בסגנון בארוק.
אז נבנו בניין העירייה, הספרייה הצבורית, מתחם הקודש - ה"סנטואריו" בום ז'זוש דו מונטה וארמונות רבים.
במאה ה-19 בראגה סבלה בעקבות הפלישה של נפוליאון.
במחצית השנייה של המאה, בהשפעת מהגרים פורטוגזים שחיו בברזיל, התווספו שיפורים וגוונים חדשים לאדריכלות ולתשתית של העיר.
במאה ה-20 בראגה אותגרה על ידי לחצים דמוגרפיים ואורבניים גדולים ותשתיתה הותאמה לצרכיה החדשים.
יהודי בראגה

הקהילה היהודית בבראגה הייתה קטנה. עד למאה ה-14 ישבו בעיר רק כמה עשרות אנשים שהיו מפוזרים ברבעים שונים.
הסופר וההיסטריון הברזילאי-פורטוגזי ברנרדינו דה סנה פרייטש מזכיר בספרו "זכרונות בראגה" (1890) שתי שכונות יהודיות שהיו קיימות בימי הביניים – אחת ישנה ואחת חדשה.
"יודיאריה וליה" Judiaria Velha- שכונת היהודים הישנה שכנה בקרבת הקתדרלה של בראגה - ה Sé- (ברחוב שנקרא במאה ה-16 סנטה מריה, ומאוחר יותר רואה דו פּוֹסוּ, וכעת רואה דום גונסלו פריירה rua D.Gonçalo Pereira). אחרי 1466 החליטה הנהלת העיר להעביר את היהודים בהסכמתם לרובע חדש.
Judiaria Nova על יד כנסיית סאן טיאגו Igreja de S. Tiago da Cividade, ברחוב הנקרא כיום סנטו אנטוניו טראבסאש (Santo Antonio Travessas), ייתכן כדי למנוע פרעות נגדם בעת חגיגות דתיות שהתחוללו מסביב לקתדרלה.
בסביבות שנת 1480 עם המסיתים נגד היהודים נמנה הכומר והמטיף הקרוי "משטרה פאולו", יהודי מומר.
לפי הסכם מ-21 בינואר 1468 סוכם כי היהודים יפצו את הקהילה הנוצרית סאן טיאגו באגרה שנתית של 200 ריאלים.
במחצית השנייה של המאה ה-15 גרו בבראגה לא יותר מ-52 יהודים, לרבות 6 מומרים (קונברסוש). ביניהם היו 3 רבנים, 3 רופאים, 4 צורפי זהב, 2 סוחרים, גם כמה נשים שזכו להיקרא "דונה", כינוי שהעיד על מעמדן המיוחד. הצו המלכותי של מנואל השני, מלך פורטוגל מ-5 בדצמבר 1496 שם קץ לנוכחות היהודים בבראגה.
אחרי הגירוש, הקפידו התושבים לפי דרישת השלטונות למחוק ולהרוס כל זכר לנוכחות יהודית בעבר בעירם.
רק בשנת 1981 התגלתה כתובת בת שלוש אותיות עבריות בבית ברחוב סנטו אנטוניו טראבסאש. משמעות הכתובת "אתה" היא כנראה "היכנס" בארמית. ככל הנראה היא שריד של בית כנסת.
ידוע כי בבראגה המשיכו להתקיים אחרי שנת 1496 קהילה קטנה של אנוסים. מתוכם מוכרים למשל, הרופא, המתמטיקאי והפילוסוף הסקפטי פרנסישקו סאנשש שהתיישב ולימד בדרום-צרפת ובנטו דה קושטא, אביו של אוריאל אקוסטה, שהיה תושב בראגה ועבר מאוחר יותר לאופורטו. יצחק בן שלמה דה בראגה, תושב לה קורוניה בספרד ושמוצאו ככל הנראה היה מבראגה, היה זה שהזמין את כתיבת כתב היד המהודר של התנ"ך קניקוט השמור בספריה הבודליינית באוקספורד.
אתרים חשובים

לבראגה ולאזור מסביבה שפע של אתרים היסטוריים, כולל הקתדרלה (סה), הסנטוארים בום ז'זוש וסמיירו.
אתרים חשובים > במרכז ההיסטורי > כנסיות

הקתדרלה של בראגה (Sé de Braga - סה דה ברגה, מאה 12–18) היא האתר ההיסטורי החשוב של העיר, המתאפיין בתערובת עשירה של סגנונות אמנותיים ואדריכליים: רומנסקי, מנואליני, גותי מאוחר, בארוקי וכו'. היא הוקמה מחדש ביוזמת הבישוף פדרו הקדוש דה בראגה בסביבות 1070 באתר הכנסייה העתיקה סנטה מריה ("מרים הקדושה") שנחרבה על ידי הערבים כארבע מאות שנים קודם לכן. הבנייה נעשתה תחת חסותם של רוזני פורטוגל, אנריקה דה בורגונדיה (1093 -1112) ואשתו, תרזה, הוריו של המלך הפורטוגלי הראשון אפונסו הראשון, (שליט פורטוגל בין 1112–1185) כמו גם של הארכיבישוף ז'רלדו דה מואסאק שביססו כאן את הארכיבישופות של בראגה. החל משנת 1128 הקתדרלה החדשה נבנתה לפי הקאנון של המסדר הבנדיקטיני תחת השגחתו של הארכיבישוף פאיו מנדש שה מאיה. אולם צריחיה נהרסו ברעידת האדמה משנת 1135. בניית הקתדרלה נמשכה עד למאה ה-18. בשנת 1930 נפתח במקום מוזיאון של אוצרו האמנותי. בקיר החיצוני של הקפלה המרכזית ניתן לראות את פסל מרים הקדושה המיניקה את התינוק ישו - "מאדונה של החלב" (Madona do Leite).
כנסיית פופולו (Populo), נבנתה במאה ה-16 בסגנון נאו-קלאסי.
כנסיית הרחמים - איגרז'ה דא מיזרקורדיה (Igreja da Misericórdia) - בסגנון רנסאנס.
כנסיית פאולוס הקדוש - איגרז'ה דה סאו פאולו (Igreja de São Paulo)
כנסיית וינסנט הקדוש - סאו ויסנטה (Igreja de São Vicente)
כנסיית כרמו (Igreja do Carmo)
כנסיית קונגרגאדוש (Igreja dos Congregados)
אתרים חשובים > במרכז ההיסטורי > מוזיאונים

מוזיאון ביקאינוש (Biscainhos)
מוזיאון מדינה (Medina)
מוזיאון נוגיירה דה סילבה (Nogueira da Silva)
מוזיאון דום דיוגו דה סוזה (D. Diogo de Sousa)
מוזיאון אוצרות הקתדרלה
מוזיאון פיוס ה-12
מוזיאון התמונה
מוזיאון כלי המיתרים
אתרים חשובים > במרכז ההיסטורי > אחרים

מזרקת האליל - פונטה דה אידולו - מזרקה רומית מוקדשת לאל המקומי טונגואנביאגוס (Tongoenabiagus), מהמאה ה-1 לספרה מכוסה תבליטים וכתובות.
המגדל הגותי של מצודת בראגה - שריד המצודה העתיקה מהמאה ה-14.
קפלת קואימבראש (Capela dos Coimbras) מתחילת המאה ה-16 בסגנונות רנסאנס ומנואליני.
ארמון הארכיבישוף או "חצר הארכיבישוף" - (Paço Arquiepiscopal) - נבנה במאות 14–18 עם אגפים גותיים, מניריסטים ובארוקים. מאכסן את הספרייה העירונית.
השער החדש - ארקו דא פורטה נובה - (Arco da Porta Nova) בסגנון בארוקי מהמאה ה-18 שהחליף את הגרסה הגותית המוקדמת
בניין העירייה (Camara de Braga), בניין בארוקי
ארמון ראיו מהמאה ה-18, בניין בסגנון בארוק - רוקוקו יוצא דופן בעל חזית עתירת קישוטים.
'תיאטרון סירקו (Theatro Circo) מהמאה ה-20.
הגן ברברה הקדושה - ז'רדים דה סנטה בארבארה (Jardim de Santa Bárbara)
מזרקת אגואש פריאש (Aguas Ferreas)
בית הנפות (Casa dos Crivos)