stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כתר קסטיליה
שתי ממלכות: לאון וקסטיליה

ממלכת לאון צמחה מתוך ממלכת אסטוריאס. ממלכת קסטיליה הופיעה בתחילה כרוזנות המשתייכת לממלכת לאון. מהחצי השני של המאה ה-10 ועד החצי הראשון של המאה ה-11 רוזנות קסטיליה החליפה ידיים בין ממלכת לאון לממלכת נווארה. במאה ה-11 רוזנות קסטיליה השתדרגה למעמד ממלכה בפני עצמה.
ממלכות לאון וקסטיליה התאחדו פעמיים לפני כן:
משנת 1037 ועד 1065 תחת פרננדו הראשון, מלך לאון. עם מותו ירשו בניו את הממלכות: לאון לאלפונסו השישי, קסטיליה לסאנצ'ו השני, וגליסיה לגארסיה השני.
משנת 1072 ועד 1157 תחת אלפונסו השישי (מת בשנת 1109), אוּרַאקַה (מתה בשנת 1126) ואלפונסו השביעי. משנת 1111 ועד 1126 גליסיה לא הייתה חלק מהאיחוד תחת אלפונסו השביעי. בשנת 1157 הממלכות חולקו בין בניו של אלפונסו כאשר פרננדו השני ירש את לאון, וסאנצ'ו השלישי ירש את קסטיליה.
פרננדו השלישי ירש את ממלכת קסטיליה מאימו בֶּרֶנְגֶלַה, מלכת קסטיליה בשנת 1217, ואת ממלכת לאון מאביו (אלפונסו התשיעי, מלך לאון) בשנת 1230. מעתה ואילך שתי הממלכות היו מאוחדות בשם ממלכת לאון וקסטיליה או בפשטות הכתר של קסטיליה. פרדיננד השלישי כבש לאחר מכן את עמק נהר הגואדלכביר, ובנו אלפונסו העשירי כבש את ממלכת מורסיה מאל-אנדלוס, ובכך הרחיב את השטחים השייכים לכתר של קסטיליה. בשל כך מלכי הכתר של קסטיליה עיצבו את תארם כך: "מלכי קסטיליה, לאון, טולדו, גליסיה, מורסיה, חַאאֶן, קורדובה, סביליה, ואדוני ביסקאיה ומולינה". בין שאר הדברים שבבעלותם הם מאוחר יותר השיגו את התואר נסיך אסטוריאס ליורש העצר מאז המאה ה-14.
שתי ממלכות: לאון וקסטיליה > איחוד הקורטס והקוד החוקי

כמעט באופן מיידי עם איחוד הממלכות תחת פרננדו השלישי, הפרלמנטים של קסטיליה ולאון התאחדו. הפרלמנט המאוחד חולק לשלושה מעמדות אשר תאמו לאצולה, הכנסייה, והערים, ואשר כללו נציגים מקסטיליה, לאון, גליסיה, טולדו,  נווארה, והמחוזות הבסקים. בתחילה מספר הערים אשר היו מיוצגות השתנה לאורך המאה הבאה, עד אשר חואן הראשון קבע באופן קבוע את הערים אשר זכאות לשלוח נציגים (פרוקוראדורס procuradores) לקורטס: בורגוס, טולדו, לאון, סביליה, קורדובה, מורסיה, חַאאֶן, סמורה, סגוביה, אבילה, סלמנקה, טורו, ואיאדוליד, סוֹרִיַה, מדריד וגואדלחרה (גרנדה הוספה לרשימה לאחר כיבושה ב-1492).
תחת אלפונסו העשירי, רוב ישיבות הקורטס של שתי הממלכות נערכו במשותף. הקורטס של 1258 בוואיאדוליד הורכב מנציגים של קסטיליה, אקסטרמדורה, ולאון; ושל סביליה, קסטיליה, לאון ושאר הממלכות בשנת 1261. הקורטס המאוחרים יותר נערכו בנפרד, כך למשל הקורטס של ממלכת קסטיליה נערך בבורגוס, והקורטס של לאון נערך בסמורה, אך הנציגים דרשו כי מעתה והלאה הקורטס יאוחד שוב.
אומנם כל ממלכה (מתוך אלו שהיו חלק מהכתר) שמרה על זכויותיה ההיסטוריות - כולל הפוארו (Fuero=כתב זכויות) הישן של קסטיליה והפוארוס השונים של המועצות העירוניות בקסטיליה, לאון, אקסטרמדורה ואנדלוסיה - קודקס חוקים מאוחד לכל הממלכה החדשה נוצר בסייטה פארטידס (Siete Partidas) (יצא לאור 1265), האורדנאמיינטו דה אלקלה (Ordenamineto de Alcalá) (י"ל 1248), וחוקי טורו (י"ל 1505). חוקים אלו המשיכו להיות בתוקף עד 1889, כאשר קודקס חוקים אזרחי (החוק האזרחי הספרדי) נכנס לתוקף.
שתי ממלכות: לאון וקסטיליה > השפה הספרדית והאוניברסיטאות

במאה ה-13 הרבה שפות היו מדוברות בממלכות לאון וקסטיליה וביניהם: קסטילית, לאונית, בסקית, והגליסית. אך לאורך המאה ההיא הקסטילית צברה יותר ויותר בכורה כשפת התרבות והתקשורת. דוגמה לכך היא הקנטאר דה מיו סיד.
בשנות שלטונו של פרננדו השלישי, הקסטילית החלה להיות השפה שבה נכתבו מסמכים מסוג מסוים, כגון הקוד הוויזיגותי שהיה הבסיס לקודקס החוקים על פיו חיו הנוצרים בקורדובה המוסלמית. אך היה זה בתקופת אלפונסו העשירי שהקסטילית נהפכה לשפה הרשמית. מכאן ואילך כל המסמכים הרשמיים נכתבו בקסטילית, וכמו כן כל התרגומים של מסמכים רשמיים וממשלתיים מהשפה הערבית הועברו לשפה הקסטילית במקום ללטינית.
יתרה מכך, במאה ה-13 הרבה אוניברסיטאות נוסדו כמו אוניברסיטת סלמנקה הלאונית, ואוניברסיטת פַּלֶנְסִיַה הקסטילית. אלו היו גם האוניברסיטאות הראשונות באירופה.
בשנת 1492, תחת שלטונם של המלכים הקתולים, יצאה לאור המהדורה הראשונה של הספר "הדקדוק של השפה הקסטילית" מאת אנטוניו דה נבריחה.
הקסטילית לבסוף נישאה עם גילוי אמריקה אל מחוץ לגבולות ספרד. ומחוץ לארצות הדוברות ספרדית נהוג לקרוא לשפה ספרדית. בארצות הדוברות ספרדית הקסטילית נחשבת לדיאלקט של הספרדית, כמו שאנגלית הבריטית נחשבת כך בקרב הארצות הדוברות אנגלית.
המאות ה-14 וה-15: שלטון בית טרסטאמרה > עליית בית טרסטאמרה

עם מותו של אלפונסו האחד עשר נוצר משבר שושלתי בין בניו, האינפנטים פדרו ואנריקה דוכס טרסטמארה, אשר הסתבך במלחמת מאה השנים. אלפונסו האחד עשר נשא לאישה את מריה, נסיכת פורטוגל ואיתה הוא ילד את יורשו, האינפנטה פדרו. עם זאת למלך היו הרבה ילדים מחוץ לנישואין עם לאונור דה גוסמן, בהם אנריקה המוזכר לעיל, אשר חלק על זכותו של פדרו לרשת את הכתר כאשר אביו ימות.
במאבק המתפתח, שבו שני האחים טענו שהם המלך, פדרו כרת ברית עם אדוארד, נסיך ויילס, "הנסיך השחור". ב-1367 הנסיך השחור הביס את בעלות בריתו של אנריקה בקרב נאחרה ובכך החזירו לפדרו את השליטה בממלכה. הנסיך השחור, בראותו כי פדרו לא מפצה אותו על הוצאותיו, עזב את קסטיליה. אנריקה, אשר נמלט לצרפת, ניצל את ההזדמנות וחידש את הלחימה. אנריקה לבסוף ניצח בשנת 1369 בקרב מונטיאל שבו הוא הרג את פדרו.
בשנת 1371 אחיו של הנסיך השחור, ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר נשא את קונסטאנסה, בתו של פדרו. ב-1388 הוא טען לכתר קסטיליה בשם אשתו, היורשת הלגיטימית לפי הקורטס של סביליה משנת 1361. הוא הגיע לא קורוניה עם צבא וכבש את העיר. משם הוא נסע כדי לכבוש את סנטיאגו דה קומפוסטלה, פונטבדרה, וויגו. הוא ביקש מחואן הראשון לוותר על הכתר לטובת קונסטאנסה.
חואן סירב אך הציע כי בנו, האינפנטה אנריקה, יישא את בתו של ג'ון, קתרין. ההצעה התקבלה, והתואר נסיך אסטוריאס נוצר בשביל אנריקה וקתרין. בכך נסתיים הסכסוך השושלתי, חוזק מעמדו של בית טרסטאמרה, ונוצר שלום בין קסטיליה ואנגליה.
המאות ה-14 וה-15: שלטון בית טרסטאמרה > יחסים עם הכתר של אראגון

בתקופת שלטונו של אנריקה השלישי העוצמה המלכותית הוחזרה, והאפילה על האצולה הקסטיליאנית רבת הכוח. בסוף ימי חייו העביר אנריקה מקצת הסמכויות שלו לאחיו פרננדו מאנטקרה, אשר היה עוצר, יחד עם אשתו קתרין מלנקסטר, בתקופת ילדותו של בנו, הנסיך חואן. לאחר פשרת קאספה ב-1412, עזב פרדיננד את קסטיליה כדי להיות מלך אראגון.
עם מותה של אימו של חואן השני, בגיל 14, עלה המלך הצעיר לכס המלוכה ונשא לאישה את בת דודתו מריה מאראגון. המלך הצעיר הפקיד את הממשלה בידיו של אלווארו דה לונה, האיש המשפיע ביותר בחצר המלכות ובעל ברית של האצולה הזוטרה, הערים, הכמורה, והיהודים. דבר זה לאיבה משותפת למלך מצד האצולה הרחבה בקסטיליה מחד, והאינפנטים האראגונזים, בניו של פרננדו מאנטקרה, אשר ביקש לשלוט בכתר של קסטיליה. מצב עניינים זה הביא לבסוף למלחמה ב-1429 בין שתי הממלכות. אלווארו דה לונה ניצח במלחמה וגירש את האינפנטים האראגונזים מקסטיליה.
המאות ה-14 וה-15: שלטון בית טרסטאמרה > הסכסוך השני על הירושה

אנריקה הרביעי ניסה ללא הצלחה לייסד מחדש את השלום עם האצולה שאביו הרס. כאשר אשתו השנייה ז'ואנה, נסיכת פורטוגל ילדה את חואנה, נסיכת קסטיליה, הופצו שמועות כי הבת היא התוצאה של רומן שניהלה המלכה עם בלטראן דה לה קואבה, אחד מהשרים הבכירים של המלך.
המלך, מכותר על ידי מהומות ותביעותיהם של האצילים, הוכרח לחתום על חוזה שבו הוא ממנה כיורשו את אחיו למחצה אלפונסו ובכך מוציא את חואנה מסדר הירושה. לאחר מותו של אלפונסו בתאונה, אנריקה חתם על חוזה השוורים של גיסאנדו עם אחותו למחצה איזבלה שבו הוא ממנה אותה כיורשת בתמורה לנישואיה עם נסיך לפי בחירתו.
המאות ה-16 וה-17: מאימפריה למשבר > תקופת העוצרות

איזבלה שללה את בעלה מסדר הירושה של קסטיליה, אשר עבר לבתה חואנה (הנשואה לפליפה מאוסטריה המכונה "הנאה"). אך איזבלה ידעה על מחלתה של בתה (ואשר בשל כך היא כונתה חואנה המשוגעת [Juana la Loca]), ומינתה את פרננדו בעלה כעוצר במקרה שבו חואנה "לא תרצה, או לא תוכל, למלא את מחויבותיה". בהסכם סלמנקה מ-1505 הוחלט כי השלטון יחולק בין פליפה, פרננדו, וחואנה. עם זאת, היחסים הגרועים בין פליפה (הנתמך על ידי האצולה הקסטיליאנית) ופרננדו הביאו לכך שפרננדו ויתר על כוחו בקסטיליה כדי להימנע מעימות מזוין. בעזרת ה"קונקורדיה דה וייאפאפילה" (Concordia de Villafáfila) משנת 1506, פרננדו חזר לאראגון, ופליפה הוכתר כמלך קסטיליה. ב-1507 פליפה מת ופרננדו חזר שוב למלא את תפקידו כעוצר.
המאות ה-16 וה-17: מאימפריה למשבר > המלך קרלוס הראשון

קרלוס הראשון קיבל את הכתר של קסטיליה, אראגון והאימפריה דרך צירוף של נישואין שושלתיים ומקרי מוות טרם זמנם:
כאשר אביו פליפה הראשון מת ב-1506, הוא הפך לריבון בארצות השפלה;
עם מותו של פרננדו השני, מלך אראגון (סביו) ב-1517, הוא ירש את הכס של אראגון. הוא ירש גם את הכס של קסטיליה (והאמריקות) מאחר שאימו (חואנה המשוגעת לא הייתה כשירה למשול;
ועם מותו של מקסימיליאן ב-1519, קרלוס נבחר להיות קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכתוצאה מכך הוא מוכר יותר בשם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קרלוס הראשון לא התקבל יפה בקסטיליה. חלק מזה נובע מהעובדה שהוא היה מלך שנולד בחו"ל (הוא נולד בגנט), ועוד לפני שהגיע לקסטיליה הוא מינה פלמים במשרות ממשל חשובות אזרחים והשתמש בכסף קסטילי כדי לממן את חצר המלכות שלו. האצולה הקסטיליאנית והערים היו על סף מרי כדי להגן על זכויותיהם. הרבה קסטילים בכלל העדיפו את אחיו הצעיר פרדיננד שגדל בקסטיליה, ולמעשה מועצת קסטיליה התנגדה לרעיון של קרלוס כמלך קסטיליה.
ב-1518 הפרלמנט הקסטילי בוואיאדוליד הכריז על אדם ולוני בשם ז'אן דה סובאז' (Jean de Sauvage) כיושב ראש. דבר זה הוביל להפגנות זועמות בפרלמנט, שדחה את הימצאם של זרים במהלך הדיונים. למרות האיומים, הפרלמנט, (בהנהגת חואן דה סומל, נציגה של בורגוס) התנגד והכריח את המלך לכבד את חוקיה של קסטיליה, לסלק את כל הזרים ממשרות ממשלה חשובות, וללמוד לדבר קסטילית. לאחר שהמלך התחייב בשבועה, הוא קיבל סובסידיה בסכום של כ-600,000 דוקאטים.
קרלוס היה מודע לעובדה כי יש לו הרבה אופציות להיות קיסר ושהוא צריך להטיל את שלטונו על קסטיליה כדי ליהנות מהגישה לעושרה ולנצל זאת למען החלום הקיסרי שלו. קסטיליה הייתה אחת הטריטוריות היותר דינמיות, עשירות ומתקדמות באירופה של המאה ה-16 והיא החלה להבין שהיא יכולה לשקוע כאחת מני רבות בתוך האימפריה הרומית הקדושה. זאת, ובנוסף גם ההבטחה המופרת של קרלוס, רק הוסיפו לעוינות נגד המלך. ב-1520 הפרלמנט בטולדו דחה את הבקשה להגדלת הסובסידיה של המלך. הפרלמנט בסנטיאגו דה קומפוסטלה הגיע גם הוא לאותה החלטה. לבסוף, בפרלמנט שהתכנס בלה קורוניה, מרבית חבריו היו משוחדים ומחברים אחרים נמנעה הכניסה, הגיעו להחלטה לאשר את הגידול בסובסידיה. חברים אלו אשר הצביעו בעד הותקפו על ידי העם הקסטיליאני ובתיהם נשרפו. הפרלמנט לא היה האופוזיציה היחידה שבה נתקל המלך קרלוס. כאשר הוא עזב את קסטיליה ב-1520 מלחמת הקהילות של קסטיליה פרצה. "לוס קומונרוס" הובסו שנה אחת לאחר מכן (1521). ולאחר הפסדם, מעמדו של הפרלמנט הורד לדרגת גוף מייעץ.
המאות ה-16 וה-17: מאימפריה למשבר > המדיניות האימפריאליות של פיליפ השני

פליפה השני המשיך במדיניותיו של אביו, אך שלא כמו אביו, הוא הפך את קסטיליה למרכז האימפריה שלו, וריכז את כל המנהל הממשלתי במדריד. המדינות האחרות בתוך חצי האי האיברי שמרו על האוטונומיה שלהם, אשר נמשלה על ידי משנה למלך.
מאז שלטונו של קרלוס הראשון, העול הכלכלי של האימפריה נפל בעיקר על קסטיליה. תחת פליפה השני העול הוכפל בארבע, יד ביד עם העלאת המיסים הקיימים הוא גם יצר מיסים חדשים, ובהם גם ה-אקסקוסאדו (Excusado) ב-1567. בשנה זו פליפה הורה על הכרזת ה- "לה פרגמטיקה"; חוק אשר הכריח את כל המוריסקוס לנטוש את כל המסורות המוריות ולהפוך לקתולים אמיתיים. חוק זה הגביל את החופש הדתי, לשוני, ותרבותי של אוכלוסיית המוריסקו וגרמה לפריצת מרד המוריסקו אשר דוכא בעזרתו של דון חואן מאוסטריה.
קסטיליה נכנסה לשלב של מיתון ב-1575, שגרם להשהיית השכר במדינה. ב-1590 הקורטס אישר את ה-"מייונס" (Millones); מס חדש על המזון. מס זה הרס את הערים הקסטיליאניות וסיכל את נסיונותיהם הרפים בתיעוש. ב-1596 השכר שוב הושהה.
המאות ה-16 וה-17: מאימפריה למשבר > ממלכת ה"אסטוריאס מֶנוֹרֶס"

בממלכות הקודמות משרות במוסדות לאומיים היו מאוישות על ידי אנשים מחונכים. המנהל הממשלתי של פליפה השני אויש בדרך כלל מבוגרי אוניברסיטת אלקלה או אוניברסיטת סלמאנקה. אחרי עליית פליפה השלישי האצולה שוב החזירה לעצמה את הזכות למשול בארץ. כדי להראות שיש סדר שולט חדש, החל להתבצע ניקיון הדם בספרד. הרדיפה הדתית הובילה את פליפה להכריז על גירוש המוריסקוס מספרד ב-1609.
ניצב בפני התרסקות משרד האוצר, וכדי לשמר את ההגמוניה של האימפריה הספרדית של פליפה הרביעי, הרוזן-דוכס מאוליבארס, מועדפו של המלך מ-1621 עד 1643, ניסה להכניס שורה של רפורמות. אחת מהם היה "איחוד כלי הנשק" (Unión de Armas), יצירת צבא חדש המונה כ-140,000 אנשי מילואים. כל טריטוריה בתוך הממלכה תרמה אזרחים באופן יחסי לגודלה כדי להחזיק את הכוח. עם זאת, מטרותיו של הרוזן מאוליבארס לא הוגשמו, והכתר הספרדי המשיך לתפקד כקונפדרציה של ממלכות.
לואיס מנדס דה הארו ירש את אוליבארס כמועדף על המלך פליפה הרביעי בין השנים 1659 ל-1665. היה זה כדי לשכך סכסוכים פנימיים אשר נוצרו על ידי קודמו (מרידות בפורטוגל, קטאלוניה, ואנדלוסיה) וכדי להשיג שלום באירופה.
עם מותו של פליפה הרביעי ב-1665, ואי היכולת של קרלוס השני למשול, ספרד סבלה מהאטה כלכלית, ומאבקי כוח בין "המועדפים" השונים. מותו ללא יורשים של קרלוס השני הביא לפריצתה של מלחמת הירושה הספרדית.
החלוקה הטריטוריאלית הספרדית בתוך הכתר של קסטיליה > בספרד

קסטיליה הישנה (Old Castile / Castilla la Vieja)
קסטיליה החדשה (New Castile / Castilla la Nueva)
ממלכת לאון (Reino de León)
ממלכת קסטיליה (Reino de Castilla)
נסיכות אסטוריאס (Principado de Asturias)
גיפוסקואה (Provincia de Guipúzcoa)
מחוז אלאבה (Provincia de Álava)
אקסטרמדורה (Extremadura)
ממלכת טולדו (Reino de Toledo)
ממלכת מורסיה (Reino de Murcia)
ממלכת קורדובה (Reino de Córdoba)
ממלכת חַאאֶן (Reino de Jaén)
ממלכת סביליה (Reino de Sevilla)
ממלכת גרנדה (Reino de Granada) (לאחר 1492)
ממלכת נווארה (Reino de Navarra) (לאחר 1512)
החלוקה הטריטוריאלית הספרדית בתוך הכתר של קסטיליה > מעבר לים

מלכות המשנה של ספרד החדשה (Virreinato de Nueva España) (לאחר 1535)
מלכות המשנה של פרו (Virreinato del Perú) (לאחר 1542)
הממלכה החדשה של גרנדה (Nuevo Reino de Granada) (לאחר 1538)
ממלכת צ'ילה (Reino de Chile) (לאחר 1541)
קפּיטניות כללית של מנילה (Capitanía General de Manila) (לאחר 1571)
מלכות המשנה של גרנדה החדשה (Virreinato de Nueva Granada) (בין השנים 1717 ל-1724, ולאחר 1739)
מלכות המשנה של ריו דה לה פלאטה (Virreinato del Río de la Plata) (לאחר 1776)
קפּיטניות כללית של ונצואלה (Capitanía General de Venezuela) (טריטוריה אוטונומית לגמרי לאחר 1777)
ראו גם

כתר אראגון
ממלכת נווארה
אל-אנדלוס
רקונקיסטה
הערות שוליים

↑  לפני כינון מדריד כעיר הבירה בשנת 1561, קדמו לה (לפי סדר כרונולוגי): בורגוס, טולדו, ווואיאדוליד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICCU: BVEV021171 
קסטיליה והמדינות הסובבות אותה בשנת 1400.
כניעת גרנדה (פרנסיסקו פּדיליה)
כריסטופר קולומבוס והמלכים הקתוליים (עם חזרתו לספרד מהעולם החדש)
מוזיאון השטיחים הלאומי של אזרבייג'ן

| --- | --- |

מוזיאון השטיחים בבאקו-בנוי בצורת שטיח מגולגל
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון שטיחים ואומנויות שימושיות
 כתובת:  Mikayıl Hüseynov 28 Prospekti, Bakı
 מיקום:  באקו 
 מדינה:  אזרבייג'ן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1961–1967 (כ־6 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1967 
 אדריכל:  Franz Janz 
 
 קואורדינטות:  40°21′36″N 49°50′09″E﻿ / ﻿40.35999631495246°N 49.835823404604625°E﻿ / 40.35999631495246; 49.835823404604625
 https://azcarpetmuseum.az/en
 he
 
מוזיאון השטיחים הלאומי של אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan Milli Xalça Muzeyi) הוא מוזיאון במרכז הבירה באקו, לא הרחק מחוף הים הכספי ומהטיילת של העיר. המוזיאון נפתח בשנת 1967. בניין המוזיאון ייחודי, וצורתו היא של שטיח ארוך ומגולגל, עם הדפסים מוזהבים על "השטיח". מטרת ייסוד המוזיאון הייתה לחקור, לטפח ולהציג את אומנות אריגת השטיחים האזרית, שהיא חלק מרכזי במורשת של אזרבייגן.
היסטוריה

מוזיאון השטיחים נוסד בשנת 1967. בראשית דרכו שכן במבנה, שהיה בעברו מסגד ג'ומה (Juma). ב-1992 עבר למבנה שבו היה בעבר מוזיאון לנין. באותו המבנה שוכן ביחד עם שני מוזיאונים נוספים, מוזיאון התיאטרון ומוזיאון העצמאות, אך כל אחד מהמוזיאונים פעל באופן עצמאי וגבה דמי כניסה בנפרד. בשנת 2014 עבר למשכנו הנוכחי. את המבנה הייחודי שצורתו כשל שטיח מגולגל, תכנן האדריכל האוסטרי פרנץ יאנז (Franz Janz). בניית המבנה הייחודי ארכה כשש שנים. מאז יסודו, שונה שם המוזיאון מספר פעמים. עד 1993 נקרא מוזיאון השטיחים והאומנות השימושית של אזרבייג'ן. מ-1993 ועד 2014 היה שמו מוזיאון לטיף כרימוב (אנ'), ב-2014 השם שונה למוזיאון האזרי לשטיחים, ומשנת 2019 קיבל המוזיאון את שמו הנוכחי: מוזיאון השטיחים הלאומי של אזרבייג'ן.
אוספים ופעילויות

התצוגה במוזיאון כוללת שטיחים מסוגים שונים, אך בנוסף גם פריטים אומנותיים רבים שאינם שטיחים. התצוגה נפרסת על פני שלוש קומות. בקומה הראשונה המבקרים עוברים במעין "מנהרת זמן" של התפתחות אומנות השטיחים האזרית, שהחלה בדוגמאות פשוטות מאד במאה השבע עשרה, והגיעה לדפוסים מורכבים ביותר בתקופות מאוחרות יותר. בקומה השנייה התצוגה נושאית, צמחייה ועצים, דרקונים, סמלים דתיים ונושאים נוספים. הקומה השלישית מוקדשת לתקופה המודרנית, לילדים, ולמייסד לטיף כרימוב. בסך הכול מוצגים במוזיאון למעלה מעשרת אלפי פריטים.
שטיחים - ברשות המוזיאון כ-6,000 שטיחים ומרבדים, אך לא כולם מוצגים בו-זמנית בתצוגה. כל השטיחים שבמוזיאון נארגו בעבודת יד, ואריגתם מתוארכת בין המאה השבע עשרה, ועד ראשית המאה העשרים ואחת. בין המוצגים יש מרבדים שעירים, ושטיחים ארוגים - "שטוחים". השטיחים קשורים לתרבות האריגה שהייתה נהוגה באזרבייג'ן מארבעה סוגים, לפי מחוזות ואזורים במדינה. שטיחים מגובא-שירוואן (Guba-Shirvan), מגאנג'א-קאזח (Ganja-Gazakh), מקארבח (Karabakh) ומתבריז (Tabriz). השטיח הנחשב לעתיק ביותר בתצוגה הוא "הדרקון", מהמאה השבע עשרה, ממחוז קארבח.
אריגת שטיחים במוזיאון - במוזיאון מתקיימת פעילות של הדגמת אריגת שטיחים ידנית על נול, לפי המסורת האזרית. ההדגמה מבוצעת על-ידי שתי אורגות בו-זמנית, המשתפות פעולה. הפעילות מוסברת לקבוצות של מבקרים על ידי מדריך/ה מקומית.
לטיף כרימוב - לטיף כרימוב, היה מומחה לשטיחים, אורג, מורה, כותב ספרי הדרכה ומדריך. הוא הגה את הרעיון לייסד את מוזיאון השטיחים בבאקו, הנחשב למוזיאון הראשון בעולם שתצוגתו העיקרית שטיחים. בעבר, המוזיאון נקרא מוזיאון לטיף כרימוב, על שמו. כיום המוזיאון מוגדר כלאומי ושמו שונה, אך מדור שלם מוקדש לזכר כרימוב. בתצוגה יש תמונת פורטרט גדולה עם דמותו.
רקמה וביגוד - ניתן למצוא בתצוגה בגדים מסורתיים מתקופות שונות, וכן דוגמאות לרקמה דקורטיבית בצורות ובגוונים רבים. במוזיאון מוצגים בגדים חגיגיים לאירועים מיוחדים, לחתנים ולכלות וכן נעליים.
מוצגים אחרים - מלבד שטיחים, יש במוזיאון תצוגות סוגי אומנויות אזריות שימושיות אחרות. מוצגים תכשיטים מקומיים בעבודת יד, ענקים לצוואר, עגילים, צמידים ותכשיטים מסוגים נוספים. בתצוגה גם כלי מתכת, זכוכית וברונזה, צלחות, כדים, סמוברים, תליונים, חרבות וכיוצא בהם. גם אומנות של קרמיקה מוצגת במוזיאון.
אונסקו - בשנת 2010 הוגדרה אומנות אריגת השטיחים של אזרבייג'ן כמורשת עולמית של אומנות. מוזיאון השטיחים בבאקו והאומנויות שהוא מייצג כלולות בתוכנית "דרך המשי" של ארגון אונסקו ומתקיים שיתוף פעולה בין אונסקו, המוזיאון ומשרד התרבות של אזרבייג'ן.
שיתופי פעולה חיצוניים - במוזיאון נערכת פעילות חינוכית מסועפת, מתקיימים ביקורים של תלמידי בתי ספר, נערכים חוגים וקורסים ברמות שונות, פעילויות תיאטרון, ותצוגות אופנה אומנותיות.
מיקום ותחבורה

מוזיאון השטיחים מצוי במיקום מרכזי מאד בבאקו, בתוך פארק, ליד חוף הים הכספי, ובקרבת העיר העתיקה. הכתובת: 28 Mikayıl Hüseynov Prospekti, Bakı 1000, באקו - אזרבייג׳ן. המבנה קרוב לכביש E119, להיכל הספורט, לקניון דניז (Deniz Mall), ול-"מיני ונציה". תחבורתית, אפשר להגיע למוזיאון ברכבת תחתית. התחנה הקרובה ביותר של המטרו היא תחנת העיר העתיקה של הקו האדום (Icherisheher), הנמצאת במרחק הליכה של כ-15 דקות. אפשרות אחרת היא הגעה באוטובוס ציבורי, בקווים 5, 6, 8 ו-32, להם יש תחנה על הכביש, בסמוך לפארק בו ממוקם המוזיאון. מהעיר העליונה קיימת אפשרות הגעה עם הפוניקולר של באקו. תחנת הרכבל התחתונה קרובה מאד למוזיאון, כמאתיים מטרים בלב. תחנת הרכבל העליונה ממוקמת בסמוך ל"מגדלי הלהבה". ניתן גם להגיע במוניות, באופניים ורגלית.
ראו גם

באקו
העיר העתיקה של באקו
מרכז היידר אלייב.
גלריה

סגנון חיים אזרי מסורתי, מתואר בשטיח במוזיאון.
שטיחים בתצוגת המוזיאון.
תמונת לטיף כרימוב, אמן שטיחים ואבי המוזיאון.
חדר שטיחים במוזיאון, הכול מכוסה בשטיחים.
תצוגה מעורבת של שטיחים, תמונות וחפצים.
שטיחים בכל מקום, מכסים גם את סוס המתכת.
הערות שוליים

1 2  Azerbaijan Carpet Museum, museu.ms (באנגלית)
↑  גיאורגיה, ארמניה ואזרביג'אן, פארק ספיר, נתניה: שטיינהרט - קציר, 2009, עמ' 247
1 2  AZERBAIJANI NATIONAL CARPET MUSEUM, azcarpetmuseum.az
↑  Merina Benny, Azerbaijan National Carpet Museum by Franz Janz A unique museum, RTF | Rethinking The Future, ‏2021-02-21 (באנגלית אמריקאית)
↑  Azerbaijan Carpet Museum, Baku, אזרבייג'ן, באתר Google Arts & Culture
↑  Editor, The Carpet Collection at Azerbaijan National Carpet Museum, JOZAN, ‏2024-03-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  Azerbaijan National Carpet Museum | Azerbaijan Travel, azerbaijan.travel (באנגלית)
↑  8.2 Carpets Made to Last: A Walk Through Baku's National Carpet Museum, www.azer.com
↑  Heather, Azerbaijan Carpet Museum, Asian Art Newspaper, ‏2019-03-28 (באנגלית בריטית)
↑  Azerbaijan Carpet Museum | Silk Roads Programme, en.unesco.org
↑  How To Reach Azerbaijan Carpet Museum (Baku) In 2024, travelsetu.com (באנגלית)
↑  Baku Travel Guide, Funicular in Baku, Azerbaijan. Baku funicular system, Baku Tourism Information Portal, ‏2018-04-20 (באנגלית בריטית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013050084  VIAF: 299708668   WorldCat (עם VIAF): 299708668
המצור על מלטה (מלחמת העולם השנייה)

ערך זה עוסק במצור בתקופת מלחמת העולם השנייה. אם התכוונתם למצור הטורקי על האי בשנת 1565, ראו .
דגל מלטה מעוטר בצלב ג'ורג' שהוענק לכל תושבי האי על עמידתם האמיצה במצור
מפת ולטה, מימין - הנמל הגדול, משמאל - האי מנואל
המצור על מלטה (באנגלית: The Siege of Malta) התנהל במסגרת הקרב על הים התיכון במלחמת העולם השנייה בין השנים 1940–1942. במאבק על השליטה באי מלטה, החשוב מבחינה אסטרטגית, השתתפו חיל האוויר המלכותי האיטלקי והצי המלכותי האיטלקי של איטליה הפשיסטית והלופטוואפה והקריגסמרינה של גרמניה הנאצית, כנגד חיל האוויר המלכותי והצי המלכותי של בריטניה.
החל מסיומו של הקרב על כרתים, ביוני 1941 ועד לקרב אל-עלמיין השני, בנובמבר 1942, היה האי הקטן מלטה השטח היחידי בשליטת בעלות הברית בכל מרחב הים התיכון שבין גיברלטר במערב לגבול מצרים.
פתיחתה של המערכה בצפון אפריקה באמצע שנת 1940 הגדילה את חשיבותה של מלטה. כוחות אוויר וים שהיו מוצבים באי היו בעלי יכולת לתקוף את ספינותיהן של מדינות הציר שהובילו אספקה חיונית ותגבורות מאירופה לצפון אפריקה. הפילדמרשל ארווין רומל, שפיקד על כוחות הציר בצפון אפריקה הכיר עד מהרה בחשיבותו של האי. במאי 1941 הוא התריע כי: "ללא מלטה יאבד הציר את השליטה בצפון אפריקה".
כוחות הציר היו נחושים להפציץ או להרעיב את מלטה עד לכניעתה, על ידי תקיפתם של הנמלים, העיירות, הערים ושל ספינות בעלות הברית שהובילו אספקה לאי. מלטה הייתה אחד מהמקומות שהופצצו בצורה האינטנסיבית ביותר במלחמה. חילות האוויר של גרמניה ושל איטליה ביצעו בסך הכול 3,000 גיחות הפצצה במשך תקופה של שנתיים במאמץ להרוס את ההגנות של חיל האוויר המלכותי הבריטי ואת הנמלים. אם היו מצליחים בכך, הייתה אמורה להתבצע פלישה אמפיבית משולבת של גרמניה ואיטליה (מבצע הרקולס) במקביל לפשיטה אווירית של הצנחנים הגרמנים (פאלשירמייגר). תכנונים אלה לא יצאו לפועל. בסופו של דבר, השיירות של בעלות הברית למלטה הצליחו לתגבר אותה, בעוד שחיל האוויר המלכותי הבריטי הגן על המרחב האווירי שלה, אם כי במחיר גבוה ברכוש ובחיי אדם.
בנובמבר 1942 הובסו כוחות הציר בקרב אל-עלמיין השלישי ובעלות הברית הנחיתו כוחות במרוקו ובאלג'יר שהיו תחת שלטון צרפת של וישי במסגרת מבצע לפיד. מדינות הציר הסיטו את כוחותיהם לטובת המערכה בתוניסיה ועד מהרה נעשו ההתקפות על מלטה תדירות פחות ופחות. באופן מעשי הסתיים המצור בנובמבר 1942.
בדצמבר 1942 יצאו כוחות האוויר והים שהיו מוצבים במלטה למתקפה. עד לחודש מאי 1943 הם הטביעו 230 ספינות של הציר ב-164 יום, שיעור ההטבעות הגבוה ביותר של בעלות הברית במהלך המלחמה. הסרת המצור על מלטה היוותה מרכיב חשוב בניצחונן של בעלות הברית בצפון אפריקה.
וינסטון צ'רצ'יל כינה את מלטה "נושאת המטוסים שלא ניתן להטביעה". לאחר המלחמה קיבל כל האי את עיטור צלב ג'ורג' המופיע עד היום על דגל מלטה.