הודים בישראל
יהודים הודים בישראל > עליית יהודי הודו לארץ ישראל

יהדות קוצ'ין החלה כבר ב־1918 לעלות לארץ ישראל מתוך אידיאליזם ציוני ותחושת שליחות. בני העדה היו מן הבודדים ששילמו מכספם הפרטי את הוצאות העלייה. מרבית הקהילה עלתה במסגרת שנות העלייה הראשונות, ורק מספר מצומצם של משפחות נשארו באזור קוצ'ין מסייעות לשמר את נכסי הקהילה כולל בתי הכנסת המפוארים.
הקהילה ההודית בארץ, מנתה בשנת 1947 כ-24 אלף איש ואשה.
בשנים 1948–1951 עלו כ־4,000 - 5,000 יהודים מהודו, רובם ממוצא קוצ'יני ומיעוטם "בני ישראל"
קהילת בני ישראל החלה להגיע לישראל קצת לפני קום המדינה. הודו קיבלה עצמאות מבריטניה ב-1947 בעוד ישראל ב-1948.תחילה היגרו תושבי הערים ורק בשלהי שנות ה-60, החלה הגירה גדולה מהכפרים, הגירה שהתעצמה בשנות ה-70. בשנות הארבעים והחמישים קורות עלייתם נכרכו בקורות המהגרים ממדינות ערב והאסלאם. הם נשלחו למעברות ולקיבוצים, שם סבלו מאפליה, מדיכוי ומגזענות על רקע צבע עורם.
בין השנים 1948 ו-1952, כ-2,300 בני ישראל עלו לישראל, מולדתם החדשה וההיסטורית, מהודו, רבים כפליטים מארצות מוסלמיות ברובן (חלקים מערביים של הודו הבריטית). כמה רבנים סירבו להשיא את בני ישראל ליהודים אחרים, בטענה שהם לא יהודים לגיטימיים. כתוצאה מהפגנות ישיבה ושביתות רעב, הסוכנות היהודית החזירה 337 אנשים ממספר קבוצות להודו בין 1952 ל-1954. רובם חזרו לישראל לאחר מספר שנים.
רוב היהודים ממוצא הודי שנשארו בישראל, שמרו על קשר עם ארץ מולדתם והיו עם זיקה חזקה להודו ולתרבותה, אך בארץ המשיכו לנהל אורח חיים יהודי.
אף על פי ששמרו על יהדותם לאורך אלפי שנים מספר רבנים, כבר מקום המדינה, הטילו ספק ביהדות ההודים הקוצ'ינים ובני ישראל. ב-1962 דיווחו העיתונות ההודית והבינלאומית כי הרשויות האירופיות-יהודיות בישראל התייחסו לגזענות בבני ישראל בשל צבע עורם הכהה יותר. הם התנגדו לפסיקת הרב הראשי לישראל שלפני רישום נישואים בין יהודים הודיים ליהודים שאינם שייכים לאותה קהילה, על הרב הרשום לחקור את השושלת של המבקש ההודי למוצא אפשרי שאינו יהודי. במקרה של ספק, עליהם לדרוש מהמבקש לבצע גיור או טבילה. האפליה עשויה להיות קשורה לעובדה שחלק מהרשויות הדתיות האמינו שבני ישראל אינם יהודים לחלוטין משום שנישאו נישואי תערובת במהלך פרידתם הארוכה מקהילות גדולות של יהודים. רוב הישראלים חשבו שזהו כיסוי נוח להטיה גזעית נגד יהודים שאינם אשכנזים או ספרדים. בין השנים 1962–1964 ערכה קהילת בן ישראל הפגנות, ובשנת 1964 הכריזה הרבנות הישראלית כי בני ישראל הם "יהודים מלאים לכל דבר".
מרבית יהודי קוצ’ין חיים בישראל ופרוסים ברחבי הארץ, בעיקר במושבים: נבטים, תעוז, מסילת ציון, אביעזר, כפר יובל וכן בראשון לציון, רכסים, אשדוד, באר שבע ועוד.
רוב יהודי הודו המתגוררים ברמלה, לוד, פתח־תקווה, אשדוד, קרית־גת, באר־שבע, ירוחם, דימונה והקריות נמנים עם עדת בני ישראל. הקוצ'ינים מרוכזים בעיקר במושבים בדרום הארץ, בנגב ובמבואות ירושלים, והבגדאדים התפזרו, וחלקם נטמע בקהילות יוצאי עיראק. שלא כמו קהילות אחרות, "בני ישראל", למרות התרכזותם בערים לא הצמיחו מתוכם מנהיגים או דמויות בעלות השפעה בציבור הישראלי.
החל מהמאה ה-20 החלה לעלות לישראל גם קהילת בני המנשה.
לפי נתוני משרד הקליטה משנת 2006 עד 2016 עלו מהודו לישראל 2,154 עולים חדשים.
ב-2018 לפי ההערכות חיו בישראל כ-80,000 מבני הקהילה ההודית – 60,000 "בני ישראל", והשאר קוצ'ינים בני מנשה ובגדדים.
כ-3,000 בני מנשה כבר עלו לישראל עד שנה זו, ושר הפנים הבטיח ב-2017, לפעול בממשלה על מנת להעלות לישראל את 7,000 בני קהילת שבט בני המנשה מהודו.
ב-2023 נעשה ניסיון נוסף להביא את שאר בני המנשה החיים בהודו לישראל.
בישראל לרוב הקהילות חיו בניתוק זו מזו.
ב-2023 הקהילה ההודית באשדוד הקימה סיעה שתתמודד בבחירות המוניציפליות.