stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הומור
הומור באמנות > הומור בתיאטרון > דוגמאות קלאסיות של מחזות תיאטרון הומוריסטי

"החשיבות של להיות רציני" מאת אוסקר ווילד: הקומדיה הקלאסית הזו של נימוסים, שהוצגה לראשונה ב-1895, ידועה במשחקי המילים החכמים וההומור הסאטירי שלה. השנינות והסאטירה של ויילד על המוסכמות של החברה הוויקטוריאנית הופכות אותו לאהוב נצחי.
"חלום ליל קיץ" מאת ויליאם שייקספיר: הקומדיות של שייקספיר מלאות בהומור, אבל "חלום ליל קיץ" ידוע במיוחד בזכות האלמנטים הגחמניים והקסומים שלו. הערבוב בין האוהבים וההרפתקאות של ממלכת הפיות מספקים רגעים קומיים בשפע.
"Noises Off" מאת מייקל פריין: הקומדיה הפארסה הזו, שהוצגה לראשונה ב-1982, משקפת מאחורי הקלעים של מחזה שהשתבש. ההומור הפיזי, הזהויות המוטעות והכאוס המוחלט שנוצר הופכים אותו לקלאסיקה מצחיקה ומתמשכת.
"הזוג המוזר" מאת ניל סיימון: המחזה של ניל סיימון משנת 1965 בוחן את הדינמיקה הקומית בין שני שותפים לא מתאימים לדירה, פליקס ואוסקר. האישיות המנוגדת שלהם והקונפליקטים הבאים יוצרים קומדיה אהובה.
"המפיקים" מאת מל ברוקס: במקור סרט, "המפיקים" הפך למחזמר מצליח בברודוויי. ההשקפה הסאטירית של מל ברוקס על תעשיית התיאטרון, במיוחד הרעיון של מחזה שנועד להיכשל, מלאה בהומור ובשירים קליטים.
"איש אחד, שני גובנורים" מאת ריצ'רד בין: העיבוד המודרני הזה ל"משרתם של שני אדונים" של קרלו גולדוני הוא פארסה סלפסטיק הכוללת קומדיה פיזית ואינטראקציה עם קהל. התקלות הקומיות ואי ההבנות של הדמות הראשית הם מרכזיים בהומור.
"39 הצעדים" מאת פטריק בארלו: המחזה הזה מבוסס על סרטו של אלפרד היצ'קוק הוא קומדיה בקצב מהיר עם צוות שחקנים קטן שממלא תפקידים רבים. השינויים המהירים והפארודיה על הסרט המקורי הופכים אותו לחוויה תיאטרלית מצחיקה.
"העבודות השלמות של ויליאם שייקספיר (בקיצור)" מאת אדם לונג, דניאל סינגר וג'ס ווינפילד: קומדיה זו, כפי שהכותרת מרמזת, מעבה את כל מחזותיו של שייקספיר לביצוע מהיר והומוריסטי. זוהי מערבולת קומית של רפרנסים שייקספיריים ופרשנויות מחודשות שנונות.
"השאיל לי טנור" מאת קן לודוויג: הקומדיה הפארצית הזו המתרחשת בעולם האופרה מציגה סדרה של זהויות מוטעות וערבובים שמובילים למצבים סוערים.
"המיסנתרופ" מאת מולייר: הקומדיה הצרפתית הקלאסית הזו מהמאה ה-17 היא סאטירה על צביעות חברתית וכוללת דיאלוג חכם ושנינות חדה.
הדוגמאות הקלאסיות הללו להומור בתיאטרון מציגות מגוון רחב של סגנונות קומיים, ממשחק מילים שנון ועד הומור סלפסטיק, והן ממשיכות להופיע ולהנות מהקהל ברחבי העולם. לתיאטרון יש מסורת עשירה של צחוק, והמחזות האלה הם רק חלק מהדוגמאות הנצחיות.
הומור באמנות > הומור בקולנוע ובטלוויזיה > המשיכה שאיננו יכולים לעמוד בפניה

המשיכה המתמשכת של ההומור בסרטים ובטלוויזיה טמונה ביכולתו של ההומור להתחבר לקהל ברמה האישית והרגשית. צחוק הוא תגובה אוניברסלית שמתעלה מעל מחסומים תרבותיים, מה שהופך אותו לאחת מצורות הבידור הנגישות ביותר. הומור עוזר לאנשים להתמודד עם לחץ, מספק שחרור רגשי ומטפח תחושת ביחד כאשר חולקים אותם עם חברים ובני משפחה. יש לו גם יכולת ייחודית לקרב בין אנשים, בין אם באמצעות אהבה משותפת לסרט קומדיה קלאסי או סיטקום אהוב.
הומור באמנות > הומור בקולנוע ובטלוויזיה > דוגמאות לסרטי הומור קלאסיים

"Some Like It Hot" (1959): הקומדיה הקלאסית הזו בבימויו של בילי ויילדר מציגה את תעלולי ההלבשה המצחיקים של טוני קרטיס וג'ק למון, שמתחפשים לנשים כדי לברוח מההמון. ההופעה של מרילין מונרו מוסיפה לקסם הקומי.
"מונטי פייתון והגביע הקדוש" (1975): צוות מונטי פייתון ידוע בהומור האבסורדי והסוריאליסטי שלהם. הסרט הזה הוא דוגמה מצוינת לסגנון שלהם, מלא בסצנות אייקוניות כמו הנחישות האבסורדית של האביר השחור להילחם גם לאחר איבוד איבריו.
"Groundhog Day" (1993): הגילום של ביל מאריי של אדם תקוע בלופ זמן ביום Groundhog הוא גם מצחיק וגם מעורר מחשבה. ניסיונותיו החוזרים ונשנים לחזר אחר דמותו של אנדי מקדואל מובילים לסיטואציות קומיות רבות.
"מטוס!" (1980): סרט זיוף קלאסי שעושה פרודיה על סרטי אסונות, "מטוס!" מלא במשחקי מילים, סתימות ראייה והומור אבסורדי. זה ידוע במשלוח מהיר שלו של בדיחות ו-one-liners.
"לבובסקי הגדול" (1998): קלאסיקת הפולחן של האחים כהן מציגה את ג'ף ברידג'ס בתור "The Dude", רפיון שנקלע לסדרה מוזרה של אירועים. הדמויות המוזרות והעלילה הסוריאליסטית של הסרט הן מקור להומור אינסופי.
"אנני הול" (1977): הסרט הזה בבימויו של וודי אלן הוא קומדיה רומנטית קלאסית שהיא גם שנונה להפליא. ההומור הנוירוטי של אלן והקסם של דיאן קיטון משתלבים לזוגיות מענגת על המסך.צ'ארלי צ'פלין בסרט הדיקטטור הגדול
"הדיקטטור הגדול" (1940): ההסתכלות הסאטירית של צ'רלי צ'פלין על אדולף היטלר והנאצים היא גם מצחיקה וגם עמוקה. הנאום האחרון של הסרט זכור במיוחד.
"בית החיות" (1978): קומדיית הקולג' הצורמנית הזו בבימויו של ג'ון לנדיס ידועה במסיבות הפרועות, הסטודנטים המרדניים והכאוס הקומי שלה בקמפוס.
"Caddyshack" (1980): קומדיית ספורט זו מציגה הופעות איקוניות של ביל מארי ורודני דנג'רפילד כשהם זורעים הרס במגרש גולף, ומספקים שילוב של סלפסטיק והומור שנון.
"לילה באופרה" (1935): האחים מרקס היו אדונים בקומדיה אנרכית, והסרט הזה הוא דוגמה מצוינת להומור שלהם. התעלולים האבסורדיים, משחקי המילים והקומדיה הסלפסטיקית שלהם מוצגים בצורה מבריקה.
הסרטים הקלאסיים הללו הותירו חותם מתמשך על עולם הקומדיה וממשיכים לגרום לצחוק לקהל מכל הדורות. ההומור שלהם, בין אם באמצעות משחקי מילים, הגאות פיזיות או מצבים אבסורדיים, נשאר נצחי ומשעשע ביותר.
הומור באמנות > הומור בקולנוע ובטלוויזיה > דוגמאות לתוכניות טלוויזיה הומוריסטיות קלאסיות

"אני אוהב את לוסי" (1951-1957): גילומה של לוסיל בול של לוסי ריקרדו, יחד עם בעלה ריקי, בגילומה של דסי ארנז, יצרו רגעים איקוניים של קומדיה פיזית והומור מצבי. המופע הוא קלאסיקה נצחית.
"ירח הדבש" (1955-1956): הסיטקום הקלאסי הזה בכיכובם של ג'קי גליסון בתור ראלף קרמדן וארט קרני בתור אד נורטון ידוע בהומור של מעמד הפועלים ובמשפטי המלכוד הבלתי נשכחים שלו.
"המופע של דיק ואן דייק" (1961-1966): מופע זה, שנוצר על ידי קרל ריינר, הציג את הכישרונות הקומיים של דיק ואן דייק ומרי טיילר מור. הוא שילב הומור מצבי עם התלוצצות שנונה.
"המופע של קרול ברנט" (1967-1978): מופע המגוון של קרול ברנט נחגג בזכות קומדיית מערכונים, נאמברים מוזיקליים ודמויות בלתי נשכחות, כולל המערכונים האהובים של "המשפחה של אמא".
"הכל נשאר במשפחה" (1971-1979): הסיטקום פורץ הדרך הזה, שנוצר על ידי נורמן ליר, התמודד עם בעיות חברתיות בהומור והציג את דמותו הבלתי נשכחת של ארצ'י בונקר, בגילומו של קרול אוקונור.
"MAS*H" (1972-1983): הדרמה הקומית האפלה הזו המתרחשת בבית חולים כירורגי נייד של הצבא במהלך מלחמת קוריאה שילבה הומור עם פרשנות נוקבת על מציאות המלחמה.
"המופע של מרי טיילר מור" (1970-1977): קומדיה זו במקום העבודה כיכבה מרי טיילר מור כאשת קריירה רווקה בחדר חדשות במיניאפוליס. צוות ההרכב יצר שפע של רגעים מצחיקים ומחממי לב.
"סיינפלד" (1989-1998): הסיטקום בעל השם של ג'רי סיינפלד, הידוע במושג "תוכנית על שום דבר", הפך לתופעה תרבותית עם השילוב של הומור תצפיתני ודמויות מוזרות.
"משפחת סימפסון" (1989-הווה): סדרת האנימציה של מאט גרונינג היא קומדיה סאטירית שהייתה מרכיב ותיק בטלוויזיה, ומציעה פרשנות חברתית והומור אינסופי דרך תושבי ספרינגפילד.
"חברים" (1994-2004): הסיטקום האהוב הזה מציג את חייהם והתעלולים של קבוצת חברים בעיר ניו יורק, ויוצר ביטויים איקוניים ודמויות בלתי נשכחות.
"המשרד" (גרסת ארצות הברית, 2005-2013): סיטקום בסגנון מוקומנטרי שמתאר בהומור את חייהם של עובדי משרד בחברת הנייר דאנדר מיפלין. ההצגה משלבת קומדיה מצמררת עם אבסורד.
"פארקים ונופש" (2009-2015): הסדרה הזו בסגנון מוקומנטרי, שנוצרה על ידי גרג דניאלס ומייקל שור, עוקבת אחר העובדים המוזרים של מחלקת הפארקים והנופש בעיירה הבדיונית פאוני, אינדיאנה.
דוגמאות קלאסיות אלו להומור בטלוויזיה מייצגות מגוון של סגנונות קומיים והותירו חותם בל יימחה על המדיום. קהלים מכל הדורות ממשיכים לחגוג אותם ולהנות מהם.
"זהו זה" היא תוכנית בידור וקומדיה ישראלית ששודרה בערוץ הראשון בשנים 1978–1993 וכן בערוץ השני בשנים 1993–1998. זהו זה חזרה לשדר גם משנת 2020.
"סַבְרִי מָרָנָן" היא קומדיית מצבים ישראלית, המשודרת החל מ-4 באוגוסט 2011. הסדרה שודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת, ומנובמבר 2017 היא משודרת בקשת 12.
לסיכום, הומור בסרטים ובטלוויזיה הוא צורת סיפור נצחית ואוניברסלית המחברת בין אנשים, מעוררת רגשות ומספקת תובנה לגבי החוויה האנושית. צורותיו המגוונות, מסלפסטיק ועד סאטירה, מספקות מגוון רחב של טעמים, והמשיכה המתמשכת שלו טמונה ביכולתו לבדר, לאתגר ולעורר מחשבה. כל עוד יש סיפורים לספר וקהל לעסוק בו, ההומור ימשיך להיות מרכיב חיוני ויוקרתי בעולם הבידור.
הומור באמנות > הומור בציור ובפיסול

הומור הוא מרכיב חוזר ורב-תכליתי בעולם האמנות החזותית, שמוצא ביטוי בציורים ובפסלים לאורך ההיסטוריה. להלן תקציר של השימוש בהומור במדיומים האמנותיים הללו:
הומור באמנות > הומור בציור ובפיסול > פרשנות וסאטירה חברתית

אמנים השתמשו לעיתים קרובות בהומור כדי לעשות סאטירה ולהעיר על הנורמות והסוגיות החברתיות של זמנם. קריקטורות, קריקטורות וציורים סאטיריים מתארים סצנות מוגזמות, קומיות או אבסורדיות (ראו לדוגמה את ציורו של פיטר ברויגל) כדי להדגיש את החסרונות והסתירות בחברה.
הומור באמנות > הומור בציור ובפיסול > אירוניה וחתרנות

הומור יכול להיות כלי רב עוצמה לערעור ציפיות ולאתגר מוסכמות. אמנים משתמשים לעיתים קרובות באירוניה, מיקום זה לצד זה וחוסר התאמה כדי ליצור יצירות הומוריסטיות ומעוררות מחשבה שמניעות את הצופים להעריך מחדש את נקודות המבט שלהם.
הומור באמנות > הומור בציור ובפיסול > שובבות ואבסורד

אלמנטים שובבים ואבסורדים באמנות יכולים לעורר צחוק ושעשוע. סוריאליסטים, למשל, השתמשו בדימויים חלומיים ושטויות כדי לעורר תחושה של אבסורד, והזמינו את הצופים לפרש את עבודתם באור גחמני או הומוריסטי.
הומור באמנות > הומור בציור ובפיסול > אתנחתא קומית

הומור שימש כדי לספק הקלה ולהקליל את האווירה ביצירות אמנות רציניות או קודרות אחרת. בסצנות טרגיות או היסטוריות, אמנים הכניסו פרטים או דמויות הומוריסטיות כדי להפיג מתחים ולערב את הקהל רגשית.
נישואי הזוג ארנולפיני הוא דוגמה לשילוב של הומור עדין בציור רציני כבייכול. הציור מתאר גבר ואישה עומדים בחדר מרוהט היטב, והם נדמים כסוחר עשיר ואשתו. ההומור בציור זה טמון בתשומת לב לפרטים ובאלמנטים הסמליים הקיימים בסצנה. למשל, המראה הקמורה ברקע משקפת שתי דמויות שנכנסות לחדר, כולל האמן עצמו. הכלב הקטן שלרגלי הזוג מסמל נאמנות, אבל הבעתו שובבה ומעט שובבה מוסיפה נופך של הומור. בטנה המעוגלת בצורה מוגזמת של האישה הובילה גם לפרשנויות של הריון אפשרי, שיש הרואים בהם מרכיב הומוריסטי בקומפוזיציה. העיבוד המוקפד של חפצים שונים בחדר, כמו הנברשת, הקבקבים על הרצפה והכתומים הדקורטיביים על אדן החלון, מוסיף רמת פירוט שניתן לראות בה כריאליסטית והומוריסטית עדינה.
הציור, נישואי הזוג ארנולפיני הוא דוגמה מצוינת לאופן שבו הומור יכול להשתלב בציור פשוט ורשמי לכאורה, על ידי שילוב סמליות, תשומת לב לפרטים והדיוקן העצמי העדין של האמן. ההומור לא ברור וחד משמעי אלא מרומז ומחייב פרשנות.
הומור באמנות > הומור בציור ובפיסול > פארודיה והומאז'

אמנים עושים לעיתים קרובות כבוד לקודמיהם או לתרבות הפופולרית על ידי שילוב של התייחסויות הומוריסטיות, פרודיות או עיבודים בעבודתם. רמיזות אלו יכולות ליצור תחושה של ידע ושעשוע תרבותי משותפים.
הומור באמנות > הומור בציור ובפיסול > קריקטורה והגזמה

קריקטורה היא איור שמתאר אדם או מצב בצורה מוגזמת, תוך הבלטה מופרזת של פרטים מסוימים, בדרך כלל מאפיינים חיצוניים או נקודות תורפה, במטרה להצחיק ולעיתים גם לעורר ביקורת.
קריקטורות משתמשות לעיתים קרובות בהומור כדי להדגיש את המוזרויות הגופניות או ההתנהגותיות.
הומור באמנות > הומור בציור ובפיסול > משחקי מילים חזותיים ומשחקי מילים

אמנים משלבים לפעמים משחקי מילים ומשחקי מילים ביצירותיהם, ויוצרים שכבה של הומור הדורשת מהצופים לפענח משמעויות נסתרות או קשרים בין אלמנטים חזותיים לשפה.
הומור באמנות > הומור בציור ובפיסול > ביקורת פוליטית ותרבותית

קריקטורות פוליטיות ופסלים סאטיריים משתמשים לרוב בהומור כדי לבקר דמויות סמכות, מדיניות או פרקטיקות תרבותיות. באמצעות הגזמה ולעג, אמנים יכולים להעביר את ההתנגדות והפרשנות שלהם בצורה יעילה.
הומור באמנות > הומור בציור ובפיסול > הומור כשפה אוניברסלית

הומור באמנות מתעלה על מחסומי שפה ותרבות, מה שהופך אותו לכלי רב עוצמה עבור אמנים להתחבר לקהל רחב ומגוון. לעיתים קרובות הוא משמש כדרך ליזום שיחות ולעורר תגובות רגשיות מהצופים.
אחת הדוגמאות המפורסמות להומור בפיסול הם הפסלים מאת ג'ף קונס. קונס מרבה להשתמש בגישה שובבה ואבסורדית בפסליו כדי לעורר מחשבה ולאתגר את מוסכמות האמנות. בתמונה שמשמאל ניתן להעריך את גודל הפסל לפי צלם האדם העומד לידו.
לסיכום, הומור בציורים ובפסלים שימש מגוון רחב של מטרות לאורך תולדות האמנות, מפרשנות חברתית ועד בידור ומעורבות רגשית. זה יכול להיות מקור לשמחה, אמצעי לביקורת ודרך לחקור את המורכבות של החוויה האנושית, מה שהופך אותה למרכיב משמעותי ומתמשך של ביטוי אמנותי.
הומור בפוליטיקה

להומור ישנו תפקיד משמעותי בתחום הפוליטיקה, הן ככלי לתקשורת והן כאמצעי לעיסוק וביקורת על דמויות, אירועים ואידאולוגיות פוליטיות. להלן סיכום השימוש בהומור בפוליטיקה:
הומור בפוליטיקה > סאטירה ופארודיה

סאטירה היא צורה נפוצה של הומור פוליטי המשתמשת באירוניה, סרקזם והגזמה כדי לחשוף ולבקר את הפגמים, האבסורד והצביעות של מערכות ודמויות פוליטיות. יצירות סאטיריות, כולל קריקטורות, מערכונים וספרות, מספקות עדשה הומוריסטית שדרכה ניתן לראות סוגיות פוליטיות.
הומור בפוליטיקה > קריקטורות פוליטיות

קריקטורות פוליטיות הן מדיום חזק להומור פוליטי, תוך שימוש בדימויים חזותיים ושנינות כדי להעביר רעיונות וביקורות פוליטיות מורכבות בצורה תמציתית ונגישה. קריקטוריסטים מרבים להשתמש בקריקטורה ובסמליות כדי להדביק פוליטיקאים ומדיניות.
ראו לעיל דוגמה בערך זה לפיגוע שאליו הובילה פרסומה של קריקטורה של מוחמד על ידי שבועון שרלי הבדו בפריז ופרשות קיצוניות נוספות אליהן הובילה הקריקטורה של מוחמד.
בישראל התפרסם קריאל גרדוש (דוש) שפרסם קריקטורות בעיתונות המקומית ואף יצר את הדמות "שְׂרוּלִיק" שהייתה האנשה של מדינת ישראל כנער.
הומור בפוליטיקה > תוכניות קומדיה וסאטיריות בשעות הלילה המאוחרות

תוכניות אירוח בשעות הלילה המאוחרות ותוכניות סאטיריות כמו "The Daily Show" ו-"Saturday Night Live" משתמשות בהומור כדי לנתח וללעוג לאירועים אקטואליים, פוליטיקאים ומדיניות. תוכניות אלה משלבות לעיתים קרובות קומדיה עם ניתוח חדשות, והופכות תוכן פוליטי למעניין יותר וקשור לקהל רחב יותר.
תוכניות סאטירה ישראליות מסוג זה הן "ניקוי ראש", "החמישייה הקאמרית", "ארץ נהדרת", "גב האומה", "זהו זה" ועוד.
הומור בפוליטיקה > מסע פרסום הומוריסטי

פוליטיקאים עצמם משתמשים לפעמים בהומור כאסטרטגיית קמפיין כדי ליצור קשר עם הבוחרים. בדיחות, קווים שנונים ומודעות הומוריסטיות יכולות להאניש מועמדים ולהפוך אותם לנגישים יותר.
הומור בפוליטיקה > ממים פוליטיים

בעידן המדיה החברתית, ממים פוליטיים הפכו לאמצעי ביטוי פוליטי פופולרי. הממים משתמשים בהומור, לעיתים קרובות בצורה של תמונות וכיתובים, כדי להגיב על אירועים ודמויות פוליטיות, מה שמאפשר פרשנות מהירה וניתנת לשיתוף.
הומור בפוליטיקה > פנייה בין-תרבותית

הומור בפוליטיקה יכול לחרוג מגבולות השפה והתרבות, מה שהופך אותו לכלי אוניברסלי לביקורת ולדיון בנושאים פוליטיים. הומור פוליטי משמש לעיתים קרובות כבסיס משותף לאנשים להתחבר ולעסוק בשיח פוליטי.
הומור בפוליטיקה > איזון-נגד לרצינות

בעיצומם של מתחים ומחלוקות פוליטיות, הומור יכול לספק הקלה ולהפיג מתחים. זה יכול להציע הפסקה נחוצה מהרצינות של הפוליטיקה ולערב אנשים בצורה קלילה יותר.
הומור בפוליטיקה > חופש הביטוי

הומור פוליטי הוא לעיתים קרובות מדד לחופש הביטוי של חברה. בחברות דמוקרטיות, היכולת לעשות סאטירה ולבקר דמויות פוליטיות ללא חשש מצנזורה נתפסת כהיבט יסודי של חופש הביטוי.
הומור בפוליטיקה > ביקורת ושינוי

הומור פוליטי יכול להיות כלי רב עוצמה לביקורת על הסטטוס קוו ותמיכה בשינוי. על ידי הדגשת נושאים באמצעות הומור, פעילים ואמנים יכולים לערב את הציבור בדיונים על נושאים פוליטיים וחברתיים חשובים.
לסיכום, הומור בפוליטיקה משמש כאמצעי רב-תכליתי ונגיש לעיסוק בסוגיות פוליטיות, לביקורת סמכות ולהפיכת נושאים מורכבים למובנים וברורים יותר. היא ממלאת תפקיד חיוני בעיצוב התפיסה הציבורית, בקידום השיח הפוליטי ובאחריות לפוליטיקאים ולממשלות.
הומור בפסיכולוגיה

זיגמונד פרויד, אבי הפסיכולוגיה המודרנית, ראה בהומור, בחלום וביצירתיות אמצעי ביטוי לנפש האדם.
הוא הקדיש לבדיחה ספר בשם "הבדיחה וזיקתה ללא מודע", שבו טען שכמו החלום, הבדיחה מנסה להעלות על פני השטח תכנים לא מודעים אסורים, ולשם כך (כמו החלום) היא משתמשת במנגנוני הסוואה. פרויד מתקשה בהסבר של בדיחות "תמימות", כלומר כאלה שאינן מכילות תכנים מיניים או תוקפניים, וכאלה יש לא מעט.
להומור תפקיד משמעותי בפסיכולוגיה, המשפיע על היבטים שונים של התנהגות אנושית ורווחה נפשית.
להלן נקודות עיקריות העוסקות בשימוש בהומור בפסיכולוגיה:
יתרונות פסיכולוגיים: הומור קשור לעיתים קרובות לתוצאות פסיכולוגיות חיוביות. זה יכול להפחית מתח, חרדה ודיכאון על ידי הפעלת שחרור אנדורפינים, הכימיקלים הטבעיים של המוח. צחוק גם מגביר את ייצור הסרוטונין, ומקדם תחושה כללית של רווחה.
מנגנון התמודדות: הומור הוא מנגנון התמודדות המסייע לאנשים להתמודד עם מצבים קשים או לא נוחים. הוא מספק דרך למסגור מחדש של נסיבות מאתגרות ולהפחית את ההשפעה הרגשית שלהן.
קשר חברתי: שיתוף צחוק עם אחרים מטפח קשרים חברתיים ומחזק מערכות יחסים. הומור משמש כחומר סיכה חברתי, מפרק מחסומים ומקל על תקשורת ושיתוף פעולה בין אנשים.
יצירתיות משופרת: הומור יכול לעורר יצירתיות ופתרון בעיות. זה מעודד חשיבה שונה, ומאפשר לאנשים לשקול נקודות מבט ופתרונות מרובים לבעיות.
ויסות רגשי: הומור יכול לעזור לווסת רגשות. זה מאפשר לאנשים להביע ולנהל את רגשותיהם בצורה לא עימותית ומקובלת חברתית.
יתרונות קוגניטיביים: הומור מפעיל תהליכים קוגניטיביים, כגון זיהוי דפוסים וזיהוי אי התאמה. הבנת בדיחה או סיטואציה מצחיקה דורשת זריזות נפשית, שיכולה לשפר את הגמישות הקוגניטיבית.
רווחה פסיכולוגית: חוש הומור נחשב לעיתים קרובות לסימן לרווחה פסיכולוגית. אנשים שיכולים למצוא הומור באתגרי החיים נוטים להיות בעלי השקפה אופטימית יותר וחוסן רב יותר.
הפחתת מתח: הומור הוא כלי רב עוצמה להפחתת מתח. זה יכול להוריד את הורמוני הלחץ, כגון קורטיזול, ולקדם תגובת הרפיה, אשר תורמת לבריאות כללית טובה יותר.
יישומים טיפוליים: טיפול בהומור, המכונה "תרפיה צחוק" או "יוגה צחוק", משמש במסגרות קליניות כדי לשפר את בריאותם הנפשית והפיזית של המטופלים. זה יכול להיות מועיל במיוחד עבור אנשים המתמודדים עם מחלות כרוניות או כאבים.
שיקולים אתיים: אמנם להומור יכולות להיות השפעות חיוביות רבות, יש להשתמש בו בזהירות בהקשרים רגישים. במקרים מסוימים, הומור יכול להיות פוגע או לחזק סטריאוטיפים, שעלול לגרום נזק.
לסיכום, להומור בפסיכולוגיה יש מגוון רחב של יישומים ומשפיע על היבטים שונים של התנהגות אנושית ובריאות נפשית. ההשפעות החיוביות שלו על הפחתת מתח, קשר חברתי ורווחה רגשית הופכות אותו לנושא לימוד חשוב ולכלי בעל ערך לשיפור איכות החיים הכוללת. עם זאת, חשוב לשקול את ההקשר ואת ההשלכות האתיות הפוטנציאליות של שימוש בהומור במצבים שונים.
ראו גם

הומור בתרבות היהודית
הצחוק (אנרי ברגסון)
הומור בריטי
לקריאה נוספת

אריה סובר, הומור – בדרכו של האדם הצוחק, הוצאת כרמל, 2009. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
אבנר זיו, אריה סובר (עורכים), חשיבותה של אי-רצינות, הוצאת כרמל, 2012.
אריה סובר (עורך), הצחוק, הוצאת כרמל, 2018.
צבי פרץ חיות

| --- | --- |

 לידה:  13 באוקטובר 1876 ברודי, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  14 בדצמבר 1927 (בגיל 51) וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 מדינה:  אוסטריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 תקופת הפעילות:  ? – 14 בדצמבר 1927 
 תלמידיו:  יהודה מנחם אלפונסו פצ'יפיצ'י 
 
 תפקידים נוספים:  רב ראשי 
 
קברו של הרב צבי פרץ חיות
חותמת שהוטבעה על ספריו לאחר פטירתו
צבי פרץ חיוֹת (בגרמנית: Hirsch Perez Chajes; ‏1876 – 14 בדצמבר 1927), היה רב, היסטוריון וחוקר מקרא יהודי-אוסטרי, יליד גליציה.
ביוגרפיה

נולד בעיירה ברודי שבגליציה לשלמה חיות, סוחר ותלמיד חכם. נכדו של המהר"ץ חיות. למד אצל אביו ואצל דודו, רבי יצחק חיות, אב"ד ברודי והוסמך כרב על ידי הרב יצחק יהודה שמלקיש, ובנוסף למד באוניברסיטת וינה, שם כתב דוקטורט על ספר הבשורה על-פי מרקוס מהברית החדשה.
חיות כיהן כרב הקהילה בפירנצה מ-1901, עסק בהוראה בבית המדרש לרבנים בפירנצה ובהוראה לחקר המקרא באוניברסיטה המקומית. בפירנצה התקרב אליו בן הקהילה, ד"ר יהודה פצ'יפיצ'י, והושפע ממנו רבות. פצ'יפיצ'י, שהפך מאוחר יותר לאחד ממנהיגיה הבולטים של יהדות איטליה, ראה ברב חיות את מורו ורבו. ב-1912 היה לרבה של קהילת טריאסטה, והוציא לאור עיתון בשם איל מֶסָגֶרו אישראליטיקו ("מבשר ישראל").
משנת 1918 היה הרב הראשי של וינה. והקים שם את בית המדרש למורים בווינה ועמד בראשו (לימים, בית המדרש נקרא על שמו).
חיות היה מראשוני הרבנים שתמכו בציונות. והיה היושב ראש הראשון של הוועד הפועל הציוני בין השנים (1921–1925), הטיף לציונות ופעל רבות למען חינוך יהודי וציוני. חיות דגל בשלום בין העמים, והשתתף בוועידת השלום בסן רמו. בשנת 1923 ארגן את "האגודה היהודית למען חבר הלאומים באוסטריה", ושימש נשיאה עד מותו. אגודה שפעלה למען זכויות מיעוטים במסגרת "הפדרציה הבין לאומית של האגודות למען חבר הלאומים" (לימים האגודה למען האומות המאוחדות).
בשנת 1925, עם פתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים, נמנה עם חברי הוועד להקמת המכון למדעי היהדות באוניברסיטה, והיה מיועד לעמוד בראש המכון. אך לחץ החוגים הדתיים על שלטונות האוניברסיטה שלא ללמד מקרא באופן מדעי-מודרני הכריע. פרץ חיות עזב את ירושלים וחזר לווינה.
הרב צבי פרץ חיות היה רווק כל ימיו. נפטר בווינה באופן פתאומי מהתקף לב בדצמבר 1927. הלווייתו השתתפו אלפי אנשים, כולל: נשיא אוסטריה, נציגי ממשלת אוסטריה, נשיא ההסתדרות הציונית, נשיא ארגון "בני־ברית" ורבנים חרדים.
בשנת 1950 עצמותיו הועלו לארץ ישראל ביוזמתה של אניטה מילר-כהן, והוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב ב-20 בנובמבר 1950.
בית הספר היהודי המרכזי בעיר וינה קרוי על שמו. כמו כן קרויים על-שמו רחובות בחיפה, נתניה, תל אביב ובשכונת נווה יעקב בירושלים. אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
פעילותו המחקרית

הוא נודע בעולם המדעי בזכות חיבוריו בתחום התנ"ך, הברית החדשה, הספרים החיצוניים, התלמוד, ההיסטוריה היהודית ובעיקר פרשנות המקרא.
בראשית המאה ה-20 נמנה עם צוות המלומדים בראשותו של אברהם כהנא שהתאגדו להוצאת פירוש מדעי של ספרי התנ"ך. במסגרתו פירש חיות את ספרי עמוס ותהילים.
כמו כן ההדיר פירוש למסכת מועד קטן מאחד הראשונים.
תהלים / מפורש על ידי צבי פרץ חיות, זיטומיר, תרס"ג 1902.
פירושים לספר עמוס, ירושלים: אקדמון, תשכ"ו.
פירוש מסכת משקין לרבינו שלמה בן היתום, ברלין: בהוצאת חברת מקיצי נרדמים, תר"ע.
פרסם מאמרים בעניינים שונים במספר שפות. מבחר ממאמריו כונסו בעברית בשני קבצים:
נאומים והרצאות, בוסטון: בית המדרש למורים, תשי"ג.
בסוד עמי: נאומים, הרצאות, שיעורים. ירושלים: הספרייה הציונית, תשכ"ב.
לקריאה נוספת

מרדכי גוטפריד, פרופסור ד"ר צבי פרץ חיות ז"ל : <מדותיו ותכונותיו>, וינה : דפוס אוניאן, תרפ"ט.
יוסף קלוזנר, פעולתו המדעית של צבי פרץ חיות, הסנה שנה א חוברת א, ורשה תרפ"ט, עמ' 78–82.
מאמרים לזיכרון רבי צבי פרץ חיות, וינא: קרן לזיכרון אלכסנדר קאהוט, תרצ"ג.
ק' טראו-מ' קריין, אדם בעולם: צבי פרץ חיות, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ז, 1947.
דב סדן, אבני זיכרון, תל אביב: עם עובד תשי"ד, עמ' 11–26.
זלמן שזר, אור אישים א', תל אביב: עם עובד, תשט"ו, עמ' 87–96.
י"י לוין, חכמת ישראל במערב אירופה א, הוצ' עוגן תשי"ט, עמ' 241–253.
אריה מנצ’ר, צבי פרץ חיות, (תל אביב): הקונגרס היהודי העולמי - ההנהלה הישראלית, תשל"ד.
גצל קרסל, לכסיקון הספרות העברית (עמ' 782–783), הוצאת הקיבוץ הארצי, תשכ"ה.
הערות שוליים

↑  שם המשפחה הוא מטרונים של השם חיה: חיה'ס=בנה של חיה. השם שובש במשך הדורות ל"חיות".
1 2 3  משה אונגרפלד, צבי פרץ חיות ז"ל - חמש עשרה שנים למותו, הארץ, 29 בנובמבר 1942
↑  מ. אונגרפלד, הרב הראשי בווינה ד"ר צבי פרץ חיות, הצפירה, 22 באוקטובר 1926
↑  ראו: תלמידים ומורים בבית המדרש בווינה (לפני מלחמת העולם השנייה), באתר ארכיון בית לוחמי הגטאות.
↑  צבי פרץ חיות - אציל הרוח היה האיש, דבר, 23 בדצמבר 1927
↑  סט"א, באגודה היהודית למען חבה"ל באוסטריה, הארץ, 19 במאי 1932
↑  שמואל אבנרי, שאיפה קנאית לאמת: הרב צבי פרץ חיות וביאליק, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2017
↑  הפרופ' צ.פ. חיות איננו !, הארץ, 14 בדצמבר 1927
↑  אבל חיות, הדאר⁩, 13 ינואר 1928⁩
↑  הרב פרופ' צבי פרץ חיות ז"ל הובא למנוחות בבית העלמין הישן בת"א, הארץ, 21 בנובמבר 1950
↑  ארכיון אוסף צבי פרץ חיות, בספרייה הלאומית
↑  יוליוס לוי, ספר על צבי פרץ חיות, הגה, 4 ביוני 1947
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259711105171  BnF: cb165092117 (data)  GND: 116481315  ICCU: CUBV039302  ISNI: 0000 0001 1951 1159  LCCN: nr95008776  NKC: zmp2015853649  NTA: 303285346  RERO: 02-A013079681  SNAC: w6f90mds  SUDOC: 117543802  VcBA: 495/19952  VIAF: 74604355   WorldCat (עם VIAF): 74604355
פלוטו (מיתולוגיה)

| --- | --- |

פלוטו־סרפיס וקרברוס, פסל שנמצא במקדש בגורטין
 תרבות:  דת רומא העתיקה 
 אלים מקבילים:  האדס, אורקוס, Dis Pater, Aita 
 אב:  סטורן 
 אחים:  וסטה, נפטון, קרס, יופיטר, Glauca, יונו 
 בן או בת זוג:  פורסרפינה
 צאצאים:  הייזל לבסק
 
פּלוּטוֹ או דיס פאטר הוא אל השאול במיתולוגיה הרומית. מזוהה עם אל השאול הרומי הקדום אורקוס, ומקבילו של האדס, אל השאול במיתולוגיה היוונית. מקור שמו במילה היוונית: Πλούτων (פלוטון) - כינוי נוסף של האל האדס במיתולוגיה היוונית, ככל הנראה מהמילה פלוטוס (πλοῦτος) שפירושה "אוצרות", המתארת את תפקידו של האדס (פלוטו) כאל האוצרות התת-קרקעיים.
לא ברור האם פלוטו נחשב כבנו של סטורן כשם שהאדס היה בנו של קרונוס במיתולוגיה היוונית. הסיפור המיתולוגי לגבי האדס וחטיפתה של פרספונה עבר גם למיתולוגיה הרומית, וסופר על פלוטו ופרוסרפינה בספר השביעי של המטמורפוזות.
לפי המסורת הרומית בפלוטוניון בהייראפוליס נמצאת הכניסה אל השאול, ולכן האתר מכונה גם "שער פלוטו".
על שמו של האל קרוי כוכב הלכת הננסי פלוטו.
Heart

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
AllMusic: 
Rolling Stone: (שלילית)
The Rolling Stone Album Guide: 
Heart הוא אלבום האולפן השמיני של להקת הרוק הארט, אשר יצא בשנת 1985. היה זה האלבום הראשון של הלהקה עם קפיטול רקורדס, והוא שהה 92 שבועות במצעד בילבורד 200, והיה לאלבום הראשון (והיחיד בינתיים) של הארט להגיע למספר 1. האלבום הוסמך כפלטינה x5. הוא גם הניב את הסינגל הראשון של הלהקה שהגיע לראש המצעדים, "These Dreams", בנוסף לעוד ארבעה להיטים: "What About Love", "Never", "Nothin' at All" ו-"If Looks Could Kill".
ב-1986 היה האלבום מועמד לפרס גראמי בקטגוריה של ביצוע רוק ווקאלי הטוב ביותר על ידי צמד או קבוצה.