stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי בן יועזר
מינויו לנשיא

לפי הרב יצחק אייזיק הלוי משרת הנשיא אויישה רק כשני עשורים לאחר מותו של אנטיגנוס איש סוכו, כאשר חוניו השני העביר את התפקידים השלטוניים לידי יוסף בן טוביה החוכר, ועלה צורך בדמות בסנהדרין שתטפל בתפקידים שבעבר היו באחריות הכהן הגדול ולא טופלו על ידי חוניו השני. לדבריו, זאת הייתה הסיבה שהעדיפו את יוסי בן יועזר שהיה כהן לתפקיד נשיא הסנהדרין, אף על פי שיוסי בן יוחנן היה הרבה יותר מבוגר.
מתורתו ופסיקותיו

במחלוקת הגדולה בתקופת הזוגות אודות הסמיכה ביום טוב מוזכר שמו כמצדד בדעה שלא לסמוך. בצירוף העובדה כי הוא הראשון לחלוק במחלוקת זו והמסורת כי זו המחלוקת הראשונה המתועדת בהלכה היהודית, נמצא שיוסי בן יועזר הוא הראשון לחלוק בתולדות ההלכה.
המימרא הידועה ביותר שלו היא המוזכרת במסכת אבות: ”יוֹסֵי בֶן יוֹעֶזֶר אִישׁ צְרֵדָה אוֹמֵר, יְהִי בֵיתְךָ בֵּית וַעַד לַחֲכָמִים, וֶהֱוֵי מִתְאַבֵּק בַּעֲפַר רַגְלֵיהֶם, וֶהֱוֵי שׁוֹתֶה בַצָּמָא אֶת דִּבְרֵיהֶם”. הרב יצחק אייזיק הלוי מייחס את אמרתו של יוסי בן יועזר "יהי ביתך בית ועד לחכמים" לצרות התקופה בה התגברו המתייונים בהנהגת יוסף החוכר והיה צורך להגביר את לימוד התורה בכל מקום אפשרי.
יחד עם יוסי בן יוחנן איש ירושלים גזר טומאה על ארץ העמים ועל כלי זכוכית.
תאריו

הקפדתו בדיני טומאה וטהרה זיכתה אותו בכינוי "חסיד שבכהונה".
במסכת עדיות מובא שהתיר שלושה דברים שכבר נהגו בהם איסור, ועל כן כונה "יוסי שריא" (יוסי המתיר).
לאחר מותם של יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן נאמר עליהם: "משמת יוסף בן יועזר איש צרידה ויוסף בן יוחנן איש ירושלים בטלו האשכולות - איש שהכל בו".
משפחתו

בנו היה נוהג שלא כשורה, ולכן הקדיש יוסי בן יועזר את נכסיו לבית המקדש. מסופר, שבנו מצא לאחר מכן מרגלית יקרה בתוך דג שקנה.
אחיינו של יוסי (בן אחותו) היה יקום איש צרורות - אלקימוס, הכהן הגדול המתייוון מתקופת מרד החשמונאים. אחיינו זה לבסוף חזר בתשובה.
מותו

על פי המדרש יוסי בן יועזר הוצא לצליבה על ידי היוונים.
זכריה פרנקל מעריך שהוא היה "מן הנהרגים בעצת אלקימס" באירוע המתואר בספר חשמונאים א', פרק ז', בשנת קנ"א או קנ״ב לשטרות (160 לפני הספירה).
במגילות קומראן

ההיסטוריון איל רגב השווה בין ההלכות המיוחסות ליוסי בן יועזר לבין מגילת המקדש וספר ברית דמשק מקומראן. הוא הראה שיוסי ואנשי קומראן עסקו בנושאים דומים, אלא שהחכם הפרושי הקדום הקל באופן עקבי בנושאים בהם בקומראן החמירו. לאור זאת הוא אף הציע לזהות את 'איש הכזב' הנזכר בברית דמשק ובמגילות הפשרים מקומראן עם יוסי בן יועזר.
לקריאה נוספת

בנימין לאו, "יוסי בן יועזר", בספרו: חכמים, כרך ראשון: ימי בית שני, ידיעות ספרים, 2006, עמ' 107-95.
בית גד פרומקין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 על שם:  גד פרומקין 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1925
 תאריך פתיחה רשמי:  1925 
 אדריכל:  וילהלם הקר, אליעזר ילין 
 
 קואורדינטות:  31°46′29″N 35°12′50″E﻿ / ﻿31.774613°N 35.213928°E﻿ / 31.774613; 35.213928
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית גד פרומקין(למפת ירושלים רגילה) בית גד פרומקין(למפת הרי ירושלים רגילה) בית גד פרומקין(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית גד פרומקין
 
בית גד פרומקין או בית חבצלת הוא בניין בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב אבן עזרא 22 פינת רחוב רמב"ן 26. הבניין נבנה כבית מגורים עבור השופט גד פרומקין, וכיום משמש כישיבה.
היסטוריה

הבית נבנה עבור השופט גד פרומקין, בנו של ישראל דב פרומקין עורך עיתון "חבצלת", ועל שם העיתון נקרא הבית. פרומקין העדיף את שכונת רחביה על תלפיות לאחר שהחליט להפסיק להתגורר בשכירות (קודם לכן התגורר ברחוב הנביאים). פרומקין החליף חלקת אדמה שהייתה בבעלותו בשכונת תלפיות עם חלקת אדמה בבעלות חברת הכשרת היישוב, בונת שכונת רחביה, בשכונה עצמה. לצורך מימון בניית הבית לקח הלוואה מבנק ברקליס.
הבית תוכנן על ידי משרד האדריכלים של וילהלם הקר ואליעזר ילין אולם פרומקין התערב בתוכניות הבנייה ופיקח בעצמו על הבנייה. פרומקין מספר בספרו "דרך שופט בירושלים" כי כאשר שאל הנציב העליון הבריטי, סר הרברט סמואל, מי תכנן את הבית השיב האדריכל הקר: "פרומקין, הקר וילין".
הבית נבנה בין השנים 1924–1925 בסגנון הבינלאומי אולם יש בו מספר מוטיבים מזרחיים - חלונות מקושתים ועמודים עם כותרות אשוריות (בדומה לבית ילין). קירות המבנה היו דקים מהמקובל באותה תקופה (עוביים 50 ס"מ), דבר שהתאפשר בשל שיטות הבנייה המודרניות. בבית הותקנו דלתות הזזה ורדיאטורים לחימום - אלמנטים אלה לא היו מצויים כלל במזרח התיכון באותה עת, והיה צורך להזמינם מברלין. חומרי הבנייה הובאו בעגלות עד לטחנה שבקצה השכונה ומשם הועברו לגב בהמות והובאו לאתר הבנייה בהיעדר דרך סלולה.
ביתו של פרומקין שימש אתר מפגש לנכבדי העיר, בכירי פקידי השלטון הבריטי, הנציב העליון עצמו, וראשי הציבור בירושלים - הן יהודים, הן נוצרים והן מוסלמים. בשנת 1925 התארחה בבית המשלחת המצרית שהגיעה לטקס פתיחת האוניברסיטה העברית.
בשנות החמישים נבנה בצידו הצפוני של הבניין אגף נוסף בתכנונו של האדריכל דוד ברוצקוס. אגף זה משתלב במבנה המקורי. בשנות השישים רכשה את הבית ישיבת "נצח ישראל" אשר הוסיפה לו אגף נוסף שאינו משתלב במבנה.
גלריה

בית חבצלת
בית חבצלת
לקריאה נוספת

אמנון רמון, "דוקטור מול דוקטור גר" שכונת רחביה בירושלים, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2006
דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, ירושלים: הוצאת כתר, 1996.
גד פרומקין, דרך שופט בירושלים, תל אביב, הוצאת דביר, תשט"ו-1955.
הערות שוליים

↑  פרומקין, דרך שופט בירושלים, עמ' 262.
סורבון

ערך זה עוסק באוניברסיטה בצרפת. אם התכוונתם לתרופה נוגדת דיכאון וחרדה, ראו .
| --- | --- |


הסורבון במאה ה-17, תחריט
 אוניברסיטה בצרפת
 על שם:  פריז 
 מוטו:  Hic et ubique terrarum
 תקופת הפעילות:  1896–הווה (כ־129 שנים) 
 מיקום
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 קואורדינטות:  48°50′55″N 2°20′37″E﻿ / ﻿48.848611111111°N 2.3436111111111°E﻿ / 48.848611111111; 2.3436111111111
 www.ac-paris.fr
  (למפת פריז מוגדלת) סורבון(למפת פריז רגילה) סורבון
 
אוניברסיטת פריז (בצרפתית: Université de Paris), הידועה בכינויה סורבון (Sorbonne או La Sorbonne), הייתה אוניברסיטה בפריז שבצרפת אשר פעלה בין השנים 1150–1793 ו־1806–1970. מקור כינויה של האוניברסיטה במכללת הסורבון - ה"קולֶז' דה סורבון" (Collège de Sorbonne) שנוסדה ב־1257 על ידי רובר דה סורבון (אנ') (Robert de Sorbon).
זוהי אחת האוניברסיטאות הידועות ביותר בעולם, ורבים מזוכי פרסי נובל נמנים עם בוגריה. האוניברסיטה הייתה חברה בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר ובגילדת האוניברסיטאות האירופאיות עתירות המחקר. האוניברסיטה חברה באירופאום.
בעקבות מאורעות מאי 1968 בוצעה רפורמה באוניברסיטה והחל מ־1 בינואר 1971 פוצלה האוניברסיטה ל־13 אוניברסיטאות נפרדות, שבהן למדו בשנת 2010 כ־336,000 סטודנטים.
היסטוריה

בדומה לאוניברסיטאות אחרות שקמו בימי הביניים (כגון אוניברסיטת בולוניה, אוניברסיטת סלמנקה ואוניברסיטת אוקספורד), לא נוסדה הסורבון מכוח חוק מדינה או מכוח צו מלכותי.
האוניברסיטה התפתחה סביב קתדרלת נוטרדאם כגילדה בדומה לגילדות אומנים או גילדות סוחרים בפריז של אותה תקופה. המילה "אוניברסיטס" (בלטינית: Universitas) הייתה מילה נרדפת ל"גילדה" והסורבון נקראה: "גילדת המורים והמלומדים" (Universitas magistrorum et scholarium). אוניברסיטת פריז ואוניברסיטת בולוניה הפכו למודל חיקוי לאוניברסיטאות שקמו לאחר מכן.
באוניברסיטה היו ארבע פקולטות: אמנות, רפואה, משפטים ותאולוגיה. אמנם חשיבותה של הפקולטה לאמנות הייתה פחותה ביחס לפקולטות האחרות, אולם רק בוגרי הפקולטה לאומנות יכלו להתקבל לפקולטות האחרות. הסטודנטים היו מחולקים לארבע "אומות" - על פי מוצאם - צרפת, נורמנדי, פיקארד ואנגליה (שמאוחר יותר נקראה "אלמניה", היינו גרמניה, וקיבלה תלמידים מכל ארצות סקנדינביה ומזרח אירופה).
הקולז' דה סורבון

הקולז' דה סורבון (מכללת הסורבון) נוסדה בשנת 1257 על ידי רובר דה סורבון, הכומר המוודה של המלך לואי התשיעי, והיא קרויה על שמו. בעת הקמתה למדו בה 20 סטודנטים לתאולוגיה. שמה של האוניברסיטה הלך לפניה בכל אירופה, וכבר במאה ה־13 למדו בה כ־20,000 תלמידים שהתגוררו בפריז והפכו אותה למרכז הידע של אירופה באותה תקופה.
הסורבון הפכה למוסד התאולוגי העיקרי של צרפת, ובוגריה נקראו לפתור שאלות תאולוגיות שהטרידו את ראשי הכנסייה. בין השנים 1622–1626 שיפץ הקרדינל רישלייה את בנייני הסורבון, ולאחר מותו בשנת 1642, הוא נקבר בקפלה של הסורבון (שנבנתה לכבודו בשנת 1637).
בשל היחסים הקרובים בין חברי הפקולטה של הסורבון לכנסייה, נסגרה האוניברסיטה במהלך המהפכה הצרפתית. המוסד נפתח מחדש על ידי נפוליאון בשנת 1808 על מנת שישמש אוניברסיטה של העיר פריז. בסוף המאה ה־19 הפכה הסורבון למוסד חילוני.
מכללות אחרות

בנוסף לקולז' דה סורבון היו מספר "קולז'ה" (Collegia) – מכללות ששימשו מקום מגורים לסטודנטים. החלוקה בין המכללות הייתה לפי מוצאם של הסטודנטים. הגדולה מבין המכללות הייתה המכללה הדנית (Collegium Danicum או Danicum) שנוסדה ב־1257. שלוש מכללות שוודיות (Collegium Upsaliense, Collegium Scarense ו־Collegium Lincopense) נוסדו במאה ה־13 ונקראו על שם ערים עתיקות בשוודיה – אופסלה, סקרה ולינשפינג. המכללה של נווארה הוקמה ב־1305 ונסגרה בתקופת המהפכה הצרפתית. המכללה הגרמנית (Collegium Alemanicum) הוקמה לפני שנת 1345, והמכללה הסקוטית (Collegium Scoticum) נוסדה בשנת 1325.
המכללה הלומברדית (Collegium Lombardicum) נוסדה כמה שנים לאחר המכללה הסקוטית, ומכללת קונסטנטינופול (Collegium Constantinopolitanum) נוסדה במאה ה־13 כדי לשכן סטודנטים שמוצאם בכנסיות המזרחיות ועל מנת לעודד את הקשרים בין הכנסייה הנוצרית–אורתודוקסית המזרחית לכנסייה הקתולית; מאוחר יותר שינתה מכללה זו את שמה ל־"Collège de la Marche-Winville".
מרד הסטודנטים וארגון מחדש

בשנת 1968 הייתה הסורבון מרכזה של מהפכה תרבותית שנודעה כ"מהפכת הסטודנטים". בעקבות מהפכה זו נסגרה האוניברסיטה. הממשלה הצרפתית, והנשיא פומפידו בראשה, הקימו את אוניברסיטת פריז VIII ביער ונסן כפתרון לשאיפת הסטודנטים ליחס אישי ולקשר חם בינם ובין המרצים. קמפוס זה נהרס כעבור כאחת עשרה שנים והועבר לפרוור סן-דני.
הפעם השלישית בה נסגרה האוניברסיטה הייתה ב־2006, לאחר הפגנות סטודנטים נגד חוקי העבודה החדשים בצרפת, שבמהלכן השחיתו סטודנטים את רכוש האוניברסיטה, ניפצו חלונות והשחיתו פריטים היסטוריים בני מאות שנים.
לאחר חלוקת האוניברסיטה לשלוש עשרה אוניברסיטאות נפרדות הפך הקמפוס הוותיק של האוניברסיטה, שנמצא ברובע הלטיני, הרובע החמישי של פריז, למשכן הרקטור של כל האוניברסיטאות[דרוש מקור].
אוניברסיטאות פריז כיום

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
שלוש עשרה האוניברסיטאות אשר הרכיבו בעבר את אוניברסיטת פריז הן:
אוניברסיטת פריז I: פנתאון-סורבון
אוניברסיטת פריז II: פנתאון-אסאס
אוניברסיטת פריז III: סורבון-נוול
אוניברסיטת פריז IV: פארי-סורבון
אוניברסיטת פריז V: רנה דקארט
אוניברסיטת פריז VI: פייר ומארי קירי
אוניברסיטת פריז VII: דני דידרו
אוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הנסיוני ונסן-סן-דני
אוניברסיטה פארי דופן (בעבר נקראה אוניברסיטת פריז IX)
אוניברסיטת פריז X: נאנטר
אוניברסיטת פריז XI: פארי-סוד (פריז דרום)
אוניברסיטת פריז XII: פארי-ואל דה מארן
אוניברסיטת פריז XIII: פארי-נור (פריז צפון)
ראו גם

שביתת אוניברסיטת פריז
במרכז התמונה אחת מהכניסות לאוניברסיטת הסורבון, בימינו
קפה נמס

.
כוס נס קפה ומסביבה גרגירי הקפה
גרגירי קפה נמס בתוך צנצנת זכוכית
קפה נמס, או נס קפה (שם שנגזר ממותג Nescafé של חברת נסטלה), הוא משקה המוכן מחליטת פולי קפה. קפה נמס מיוצר באופן מסחרי באמצעות הקפאה בוואקום או ייבוש בריסוס. קיים סוג אחד לפחות של קפה נמס הזמין גם בצורה של נוזל מרוכז.
יתרונותיו של הקפה הנמס הם: מהירות ההכנה של המשקה (הקפה הנמס מתמוסס מיידית במים רותחים), המשקל והנפח שלו נמוכים מאלו של פולי קפה או של קפה טחון הדרושים לצורך הכנת כמות זהה של משקה (ולכן מוזילים את האחסון והשינוע) וחיי המדף הארוכים שלו ביחס לפולי קפה (ולכן אפשר לייצר קפה נמס בשנים שבהן מחיר הפולים נמוך ולמכור את המוצר המוגמר כאשר מחיר הקפה בשוק גבוה). קפה נמס עלול להתקלקל אם אינו נשמר באזור יבש (לחות יוצרת התגיישות).
היסטוריה

משקה קפה שיוצר מערבוב של תרכיז יבש עם מים חמים דווח לראשונה בבריטניה בשנת 1771. בשנת 1890 הומצא הקפה הנמס על ידי דייוויד סטרנג מאינברקרגיל, ניו זילנד, שרשם עליו פטנט שמספרו 3518. הקפה נמכר תחת השם "קפה סטרנג'ס", תוך ציטוט הפטנט וכינויו "יבוש באוויר חם". בעבר, יוחסה ההמצאה לסאטורי קאטו, מדען יפני אשר עבד בשיקגו. קאטו הציג את החומר האבקתי בשנת 1901 בבאפלו, ניו יורק, בתצוגת פאן-אמריקן. מעט לאחר מכן, פיתח הממציא ג'ורג' וושינגטון (כימאי בריטי שחי בגואטמלה) דרך משלו להכנת קפה נמס, והיה הראשון לשווק את הקפה הנמס בשנת 1910. מותג הנסקפה (Nescafé), אשר הציג טכניקות זיקוק מתקדמות יותר של קפה נמס, הושק בשנת 1938.
הקפה המוכן באמצעות הקפאה בוואקום פותח מעט לאחר מלחמת העולם השנייה, כתוצאה עקיפה של מחקרים שנעשו במהלך המלחמה לצורך מטרות אחרות: תאגיד המחקר הלאומי (.The National Research Corp) הוקם במסצ'וסטס כחברת מחקר ופיתוח אשר עושה שימוש בטכנולוגיות של וואקום, להפקת פניצילין, פלזמה וסטרפטומיצין עבור צבא ארצות הברית. כאשר נגמרה המלחמה, התאגיד התאים את פעילותו לזמני שלום, שינה את שמו לתאגיד המזון של פלורידה (.Florida Foods Corp) והחל לייצר תרכיז מיץ תפוזים באבקה.
בישראל החלה חברת עלית בייצור קפה נמס בסביבות שנת 1958 במכונות ייצור שפיתחה ובנתה בעצמה.
הליך הייצור

ראשית עוברים פולי הקפה ניקוי, שקילה ואחסון בסילו. לאחר מכן הם עוברים קלייה (לפי הטעם הרצוי, לעיתים מערבבים גם זני קפה שונים) וטחינה לאבקה בקוטר של כ-2 מילימטרים.
אבקת הקפה נמצאת בפרקולטור, דרכו זורמים מים בטמפרטורה של עד 200 מעלות צלזיוס ובלחץ של 20 בר (המונע את התאדותם). המים מפרידים מן האבקה את מרכיבי הקפה המסיסים. תרכיז הקפה עובר למתקן אידוי ובו הוא מיובש. התפוקה של מתקן מיצוי כזה היא פי עשרה מפרקולטור ביתי.
ה"בוץ" של אבקת הקפה משמש מאוחר יותר כחומר בעירה לחימום המים במתקן המיצוי.
שיטת הייבוש בהקפאה מורכבת בהרבה משיטת הייבוש בריסוס. הקפה המיובש בהקפאה הוא איכותי יותר ובעל טעם עשיר יותר כיוון שבתהליך זה חשוף תרכיז הקפה למידה פחותה יותר של חום.
מרכיבים

תכולת הקפאין בקפה נמס היא ככלל נמוכה יותר מזו של קפה בפילטר. מחקר אחד שערך השוואה בין צורות הכנה שונות של קפה הראה כי בכוס קפה נמס כמות חציונית של 66 מ"ג קפאין (בטווח שנע בין 30 ל-120 מ"ג לכוס), בבחינה של כוסות משקה בנפח חציוני של 225 מ"ל (בטווח שנע בין 170 ל-290 מ"ל), וזאת לעומת קפה פילטר שבו זוהתה כמות חציונית של 110 מ"ג קפאין. מבחינת נוגדי חמצון, תכולת הפוליפינל בכוס קפה נמס בנפח 180 מ"ל, הוערכה ב-320 מ"ג בקירוב, בהשוואה ל-400 מ"ג בקירוב בכוס זהה של קפה פילטר.
שימושים אחרים

קפה נמס זמין גם להכנת קפה קר, כמו הקפה היווני פרפה. במדינות כמו פורטוגל, ספרד והודו, נהוג לערבב קפה נמס עם חלב חם במקום מים רותחים. בקוריאה הדרומית, קפה נמס נמכר לעיתים קרובות עם שמנת לא-חלבית וסוכר תחת השם "תערובת קפה".
בקפה נמס משתמשים גם לחיזוק טעם של רטבים במאכלים כמו ספגטי בולונז.
שימושים לא-מזוניים כוללים את הקפה הנמס כאחד המרכיבים בתמיסת פיתוח לצילום שחור-לבן בשם Caffenol. התמיסה הביתית כוללת גם חומצה אסקורבית (ויטמין C) ונתרן פחמתי אניהידרי, חלק מהמתכונים כוללים גם אשלגן ברומי כחומר מפחית ערפל. הניסויים הראשונים ב-Caffenol נערכו בשנת 1995 במכון הטכנולוגי של רוצ'סטר, והוספת חומצה אסקורבית החלה סביב שנת 2000, מה שהוביל לשיפור התמיסה המכונה Caffenol-C.
בנוסף, בקפה נמס משתמשים לעיתים בצביעת נייר ליצירת מראה מיושן במלאכת יד.
הערות שוליים

↑  כי מציון יצא קפה, מעריב, 5 ביוני 1970
↑  פרפה (Frappe) – קפה יווני קפריסאי קר + מתכון נהדר - קפריסין 2024, באתר קפריסין 2024, ‏20 בפברואר 2022
↑  The Curious Case of Coffee in Spain, ‏18 April 2012
↑  Ruth Langsford's secret spaghetti bolognese ingredient will divide fans, Prima, ‏10 August 2021
↑  This awkward spaghetti recipe is causing an online backlash against a British grocery store, Business Insider, ‏8 בספטמבר 2015
↑  Scott Williams, A Use for that Last Cup of Coffee: Film and Paper Development, Darkroom and Creative Camera Techniques, ‏September 1995 (באנגלית)
↑  How to stain paper with coffee | Bookbinding Workshop Singapore, ‏10 באוקטובר 2022 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4162997-8 
ספל קפה עם כיתוב
משבר המאה ה-3

האימפריה המפוצלת בשנת 271 לספירה
משבר המאה ה-3 (235–284 לספירה), הידוע גם בשמות האנרכיה הצבאית והמשבר האימפריאלי, הוא תקופה בהיסטוריה של האימפריה הרומית שבמהלכה האימפריה כמעט קרסה תחת שילוב של לחצים, בהם פלישה, מלחמת אזרחים, מגפה ומשבר כלכלי.
היסטוריה

המשבר החל עם ההתנקשות בחייו של הקיסר אלכסנדר סוורוס על ידי חייליו בשנת 235. ההתנקשות פתחה תקופה בת חמישים שנה, שבה עשרים ושישה אנשים התקבלו באופן רשמי על ידי הסנאט הרומי כקיסרים, ובכך הפכו לקיסרים לגיטמיים. רובם היו מצביאים בולטים בצבא הרומי.
בשיאו של המשבר, בשנת 268, האימפריה הייתה מחולקת לשלוש מדינות מתחרות: האימפריה הגאלית, הכוללת את הפרובינקיות של גאליה, בריטניה ולתקופה קצרה גם היספניה; האימפריה התדמורית, הכוללת את הפרובינקיות המזרחיות: סוריה פלשתינה ומצרים; והאימפריה הרומית העצמאית במרכז איטליה, בין שתי האימפריות האחרות. מאוחר יותר, אורליאנוס (270–275) איחד מחדש את האימפריה. המשבר הסתיים עם עלייתו של דיוקלטיאנוס והרפורמות שביצע בשנת 284.
המשבר הביא לשינויים עמוקים במוסדות האימפריה, בחברה, בחיים הכלכליים, ובסופו של דבר, בדת. התקופה נתפסת, בעיני רוב ההיסטוריונים, כתקופת המעבר בין העת העתיקה הקלאסית, לבין שלהי העת העתיקה.
ראו גם

בגאודים
תקופת סנגוקו - תקופה דומה בהיסטוריה יפנית.
תקופת המדינות הלוחמות ותקופת שלוש הממלכות - תקופות דומות בהיסטוריה הסינית.
לקריאה נוספת

ישראל שצמן, האימפריה הרומית ומורשתה, האוניברסיטה הפתוחה, 2002, פרק ד: משבר המאה ה-3 והרפורמות של דיוקלטיאנוס ושל קונסטנטינוס, עמ' 66–99.
הערות שוליים

↑  פיטר בראון, The World of Late Antiquity, לונדון, 1971, עמ' 22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543880705171  LCCN: sh85115153 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רומא העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית זנדל

ערך זה עוסק בבית זנדל בירושלים. אם התכוונתם לבית בו התגורר ביפו, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 על שם:  תיאודור זנדל 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־19
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־19 
 אדריכל:  תיאודור זנדל 
 סגנון אדריכלי:  נאו-קלאסיציזם 
 מידות
 קומות:  1 
 
 קואורדינטות:  31°45′58″N 35°13′21″E﻿ / ﻿31.766138888889°N 35.222416666667°E﻿ / 31.766138888889; 35.222416666667
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית זנדל(למפת ירושלים רגילה) בית זנדל(למפת הרי ירושלים רגילה) בית זנדל(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית זנדל
 
האריה על משקוף בית זנדל
בית זנדל (Sandel) הוא מבנה חד קומתי בעל חזית מרשימה המצוי במושבה הגרמנית בירושלים, ברחוב עמק רפאים 9, ותוכנן על ידי תיאודור זנדל בסוף המאה ה-19. הבניין מקושט בפסל אריה שהוא סמלה של משפחת זנדל בונת הבית. מעל שער הבית קשת הנתמכת על ידי עמודים בסגנון נאו-קלאסי.
האדריכל תיאודור זנדל שהתגורר בבית תכנן בניינים רבים בירושלים, בהם כנסיית דורמיציון על הר ציון; בית הספר למל בשכונת זיכרון משה; בניין בית החולים שערי צדק ברחוב יפו, וכן את הדרך מיפו לירושלים בעבור השלטון העות'מאני. בזכות פועלו קיבל זנדל את תואר הכבוד בָּאווּרָת (Baurath) מקייזר גרמניה וילהלם השני.
המשורר יהודה עמיחי התגורר במבנה בשנות השישים של המאה העשרים, בעת שבעלי הבית שהו בחו"ל בשליחות דיפלומטית.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, ירושלים, מבט ארכיטקטוני, מכון ירושלים לחקר ישראל, הוצאת כתר, 1996.
טיל בליסטי בין-יבשתי

ניסוי אמריקאי בטיל ה-Peacekeeper. תמונת חשיפה ארוכה בה ניתן לראות את מסלול ראשי הנפץ שהתפצלו מטיל יחיד ששוגר, בזמן שלב חדירתם לאטמוספירה
טיל בליסטי בין-יבשתי או ICBM (ראשי תיבות של: Intercontinental Ballistic Missile) הוא טיל בעל טווח פגיעה גדול מאוד (5,500 ק"מ ויותר), לרוב מיועד לנשיאת ראש נפץ גרעיני אחד, או מטען של כמה ראשי נפץ גרעיניים.
בשל טווח הירי הגדול, הזמן הקצר מהירי ועד הפגיעה והקושי ליירטם, יש המעריכים כי במקרה של מלחמה גרעינית יהיו הטילים הבין-יבשתיים נדבך עיקרי במאמץ התקיפה, לצד מפציצים גרעיניים הנופלים מהם בפרמטרים אלו.[דרוש מקור]
הטילים הבין-יבשתיים עולים ביכולותיהם על טיל הבליסטי לטווח בינוני וטיל הבליסטי קצר-הטווח, הן בטווחם והן במהירותם.
מנגד, הטילים הבין-יבשתיים מעלים מספר אתגרים טכניים וכספיים לא פשוטים בתכנון, יצור, אחזקה ובהפעלה שלהם ביחס לטילים בליסטיים בעלי טווח קצר יותר. לכן ישנן מעט מדינות שביכולתן לפתח ולהחזיק מערך טילים שכזה.
בין המדינות המחזיקות ברשותן כמה סוגים של טילים בין-יבשתיים, נמצאות ארצות הברית ורוסיה. מדינות אחרות כמו בריטניה וצרפת, מחזיקות אך ורק בטילים המיועדים לטווח בינוני. גם הודו ופקיסטן מחזיקות ברשותן טילים בליסטיים לטווח בינוני, אך עובדות על פיתוח טילים בין-יבשתיים משל עצמן, וכך עושה גם קוריאה הצפונית. גם לישראל יש טיל שכזה - יריחו 3.
היסטוריה

תוכניות לפיתוח טיל בעל טווח בין-יבשתי נבחנו כבר במהלך מלחמת העולם השנייה. המהנדס הגרמני ורנר פון בראון, שפיתח את הטיל הבליסטי המבצעי הראשון, V-2, עסק בתוכניות לטיל שיוכל לפגוע בארצות הברית, אולם טיל זה מעולם לא נבנה. לאחר מלחמת העולם השנייה עבר פון בראון, עם צוות גדול של מדענים וטכנאים, לארצות הברית, שם עבדו עבור הממשל האמריקני.
בברית המועצות, תחת ניהולו של המהנדס הסובייטי סרגיי קורולב פותח הטיל הבליסטי הבין-יבשתי הראשון - ה-R-7.
בארצות הברית התקיימה תחרות עזה בין הגורמים השונים אשר עסקו בנושא, כשכל אחד מהם ניסה לפתח טיל בין-יבשתי משל עצמו, ללא שיתוף פעולה, ובכך עוכב התהליך. הטיל הבליסטי הבין-יבשתי הראשון של ארצות הברית היה האטלס (על ידי צוות בראשות סימון רמו) שהפך מבצעי בשנת 1959.
גם הR-7 וגם האטלס, נזקקו למשגר נייח וגדול מאוד, עובדה אשר הפכה טילים אלה לפגיעים יותר וקלים יחסית לאיתור, בהשוואה לדגמים מאוחרים יותר של טילים, ששוגרו ממשגרים ניידים.
בריטניה פיתחה את הטיל היבשתי Blue-Streak, אך הוא לא נכנס לשירות עקב הסכמת ארצות הברית להעביר לאנגליה טילים בליסטיים לשיגור מצוללות.
בשנות השישים של המאה העשרים החל הפיתוח של מערכות נגד טילים בין-יבשתיים, על ידי ארצות הברית וברית המועצות, אך אלו הוגבלו על ידי האמנה עליה חתמו המעצמות בשנת 1972.
במהלך השנים החלו עוד ועוד מדינות בתוכניות שמטרתן פיתוח טילים בין-יבשתיים. בין היתר ניתן למנות את תוכניות פיתוח הטילים של קוריאה הצפונית, של הרפובליקה העממית של סין ושל הודו. בפרסומים זרים נטען כי גם לישראל ישנה תוכנית טילים, המבוססת על משפחת טילי יריחו. בשל אופיין הדומה של משימת הטיל הבין-יבשתי לבין משימת טיל שהוא משגר לוויינים, קיים מתאם מסוים בין יכולתן של מדינות לפתח בעצמן משגרי לוויין, לבין יכולתן לפתח בעצמן טילים בין-יבשתיים.
ב-21 בנובמבר 2024 שיגרו הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית טיל בליסטי בין-יבשתי נגד העיר האוקראינית דניפרו במהלך מלחמת אוקראינה-רוסיה. זו הפעם הראשונה בהיסטוריה בה נעשה שימוש בטיל בליסטי בין-יבשתי במהלך לחימה.
היסטוריה > בימינו

בעקבות התפתחות הטכנולוגיה התאפשרה הקטנת ראשי הנפץ, מבלי לפגוע בעוצמתם. כך שהטילים הבין-יבשתיים שקיימים כיום נושאים לרוב כמה ראשי נפץ היכולים לפגוע במטרות שונות ומקשים על מערכות הגנה לירט אותם.
שיגור

טיל בין-יבשתי יכול להיות משוגר מכמה סוגי משגרים:
בעזרת מבנים תת-קרקעים לשיגור טילים, המספקים הגנה כנגד התקפה אווירית על אתר הטילים. בנוסף, ישנם מבנים על קרקעיים הממוגנים גם הם מהתקפה גרעינית.
צוללות המשגרות טילים בין-יבשתיים מסוגלות לשגר טיל מכל ים או אוקיינוס בעולם, והן בעלות טווח המכסה למעשה כל נקודה על פני כדור הארץ.
משאיות כבדות.
משגרים ניידים אחרים, כגון טיל המשוגר מרכבת.
שלבי הטיסה

לטיל בליסטי בין-יבשתי שלושה שלבי טיסה עיקריים, והם:
שלב ההאצה – 3 עד 5 דקות (תלוי בסוג הדלק וסוג הטיל). בסוף שלב זה, הטיל מגיע לגובה של 150 עד 400 ק"מ (מחוץ לגבול האטמוספירה המוגדר ב-100 ק"מ), תלוי במסלול הטיסה.
מסלול טיסה – מסלול המתווה במרחב חלק מאליפסה ומהווה את השלב העיקרי והארוך ביותר אותו עובר הטיל במהלך מעופו. שלב זה נמשך כ-25 דקות לערך, כשרובו מחוץ לאטמוספירה. כאשר עובר הטיל כמחצית ממסלולו, משוחרר מתוך המעטפת בקצהו המטען הייעודי העשוי להיות ראש נפץ יחיד או מספר ראשי נפץ קטנים יותר, המיועדים לפגוע בסביבת מקום אחד או בכמה מקומות בו זמנית. בנוסף לכך, עשוי הטיל לשחרר בשלב זה אמצעים שונים, שמטרתם להטעות ולבלבל מערכות מעקב והגנה של הצד המותקף ובכך למנוע את ירוטו או את איכון מקום פגיעתו המשוער. אמצעי הטעיה אלו עשויים להיות 'ראשי-נפץ' דמה בגודל מלא או מוץ של סיבים או רצועות מתכת, המיועד לשבש את מכ"ם מערכת ההגנה. אמצעי הטעיה נוסף, שהטיל עשוי לשחרר בשלב זה של הטיסה, הוא כדורים מתנפחים מכוסי מתכת. כדורים אלה מאוכסנים בטיל כשהם מרוקנים מאוויר, כדי לחסוך בנפח, ובשלב הפרישה שלהם הם מנופחים אוטומטית באוויר ומשוחררים מגוף הטיל. ניפוח הכדורים מגדיל את הנפח שלהם ולכן גם את החזר המכ"ם שלהם. מאחר שהכדורים משוחררים מהטיל בשלב מעוף שבו הטיל נמצא מחוץ לאטמוספירה, הרי שלא נוצר גרר, כתוצאה מהתנגדות האוויר, והכדורים המנופחים ממשיכים לנוע לצד הטיל או ראשי הנפץ האמיתיים באותה המהירות. החזר המכ"ם הגדול, כתוצאה מהניפוח, והתנועה באותה המהירות לצד הטיל או לצד ראשי נפץ ששוחררו מהטיל, נועדו להטעות מערכות עקיבה של מערך ההגנה, כך שיקשה עליהן לזהות את המיקום של הטיל או של ראשי הנפץ האמיתיים.
שלב הכניסה מחדש – מתחיל בגובה של כ-100 ק"מ ונמשך כ-2 דקות. הפגיעה במטרה היא במהירות של למעלה מ-4 ק"מ בשנייה. בשלב זה, בשל העובדה שהוא מתחיל בכניסה מחדש לאטמוספירה, הגרר הנוצר עקב התנגדות האוויר מביא לכך שאמצעי הטעיה, כגון המוץ והכדורים מתנפחים שתוארו קודם, מאטים ומתפזרים ולכן מתרחקים מראשי הנפץ שאת זיהויים במכ"ם נועדו להקשות. התרחקות זו מקטינה משמעותית את יעילותם של אמצעי ההטעיה הללו אך העובדה כי בשלב זה ראשי הנפץ כבר ממילא קרובים למטרה ונעים במהירות אדירה הופכת עובדה זו ללא רלוונטית. היבט חשוב נוסף בשלב זה, בנוגע לעובדה כי הוא מתבצע בתוך האטמוספירה, הוא החום הרב הנוצר במעטפת ראשי החץ, עקב מהירותם האדירה בשלב זה והתנגדות האוויר. החום הרב שנוצר בשלב הכניסה מחדש מצריך תכנון מיוחד ועמיד של ראשי הנפץ, כדי שלא ישרפו ויתפוררו, ובא על חשבון משקל המנגנון והמערכות הפנימיים שבראש הנפץ כמו גם מצמצם את האפשרויות להתקין בראש הנפץ אמצעי ביות סופי, שמטרתם לשפר את דיוק הפגיעה שלו.
סוגים > טילים בליסטיים המשוגרים מן הים

לחיל הים של ארצות הברית יש כיום 14 צוללות מסוג אוהיו, הנושאות 24 טילי Trident II כל אחת, ובכל טיל יש 8 ראשי קרב מתפצלים. בסך הכול מחזיק חיל הים האמריקני 432 טילים הנושאים 3,456 ראשי נפץ גרעיניים. גם חיל הים הרוסי מחזיק ברשותו 13 צוללות הנושאות 181 טילים, ובסך הכול 639 ראשי נפץ גרעיניים.
היתרון בצוללת המסוגלת לשגר טילים בליסטיים הוא שרידותה שנובע מהקושי באיתורה, ולכן מהווה צוללת נושאת טילים בליסטיים בעלי ראשי נפץ גרעיניים חלק ממערך המכה השנייה. בעצם, הצוללות הופכת את הטיל לטיל שיכול להגיע לכל נקודה בעולם.