stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טור דה פראנס 2018
סטטיסטיקה > מנצחי המירוץ > המוביל הצעיר

בדומה לחולצה הצהובה, הדירוג הכללי עד גיל 25 (ידוע כ"המוביל הצעיר", לובש החולצה הלבנה, בצרפתית: maillot blanc) הוא הרוכב הצעיר (עד גיל 25), שעבר את המסלול בזמן הקצר ביותר במצטבר (כולל "בונוס זמן" הניתן למנצחי קטעים ובנקודות הבונוס, לרוב לשלושת הראשונים), ועל כן ניתן לזכות בה מבלי לנצח שום קטע במרוץ. החולצה הלבנה נחשבת ליוקרתית ולעיתים, המנצחים בקטגוריה זו הופכים להיות כעבור מספר שנים מבין הבולטים שברוכבי הדרוג הכללי.
| מקום | רוכב | קבוצה | זמן |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | צרפת פייר רוז'ה לאטור | AG2R La Mondiale | ‏83:39:26 |
| 2 | קולומביה אגן ברנאל | קבוצת סקיי | 0:05:39 |
| 3 | צרפת גיום מרטן | ואנטי–גרופ גובר | 0:22:05 |
| 4 | צרפת דוד גודו | FDJ | 1:07:48 |
| 5 | קולומביה דניאל פליפה מרטינס | EF-Education First | 1:16:48 |
סטטיסטיקה > מנצחי המירוץ > דירוג קבוצתי

דירוג קבוצתי ("הקבוצה הטובה ביותר") הוא הצירוף המצטבר של זמני שלושת רוכבי הקבוצה הראשונים בכל קטע. בדרך כלל, בכל קטע, מדובר בשלושה רוכבים שונים.
| מקום | קבוצה | זמן |
| --- | --- | --- |
| 1 | ספרד מוביסטאר | 250:24:53 |
| 2 | בחריין בחריין-מרידה | 0:12:33 |
| 3 | הממלכה המאוחדת קבוצת סקיי | 0:31:14 |
| 4 | הולנד לוטו-יומבו | 0:47:24 |
| 5 | קזחסטן אסטנה | 1:15:32 |
סטטיסטיקה > מנצחי המירוץ > הרוכב ההתקפי

בסיום המרוץ נבחר דן מרטין מקבוצת האמירויות כרוכב ההתקפי במרוץ כולו.
סטטיסטיקה > פורשים

כדי להמשיך ולהתחרות בקטע של היום הבא ולהישאר בטור, חייבים כל הרוכבים לסיים את הקטע של היום הקודם. הסיבות הנפוצות ביותר לפרישה מהטור הם פציעה, מחלה או אי-עמידה בזמן הקצוב (בכל קטע ישנו "חיתוך זמנים", cutoff time, שנקבע על פי דרגת הקושי של הקטע. על כל הרוכבים לסיים את הקטע בזמן שהוא אחוז מסוים מזמן המנצח, שנקבע כאמור לפי דרגת הקושי של המסלול היומי).
| קטע | רוכב | קבוצה | סיבת הפרישה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2 | אתיופיה טסגבו גרמאי (Tsgabu Grmay) | טרק סגפרדו | מחלה |
| 2 | ספרד לואיס לאון סנצ'ס (Luis León Sánchez) | אסטנה | פציעה |
| 4 | צרפת אקסל דומו (Axel Domont) | AG2R La Mondiale | פציעה |
| 5 | אוסטרליה מייקל מתיוס (Michael Matthews) | סנווב | מחלה |
| 5 | בלגיה טיס בנוט (Tiesj Benoot) | לוטו סודאל | פציעה |
| 5 | קרואטיה רוברט קישרלובסקי (Robert Kišerlovski) | קטיושה-אלפסין | פציעה |
| 9 | גרמניה טוני מרטין | קטיושה-אלפסין | פציעה |
| 9 | אוסטרליה ריצ'י פורט | CCC | פציעה |
| 9 | ספרד חוסה חואקין רוחאס | מוביסטאר | פציעה |
| 10 | צרפת אלכסיס וילרמוז | AG2R La Mondiale | פציעה |
| 10 | בלגיה יינס קויקליר | לוטו-סודאל | פציעה |
| 11 | גרמניה מרסל קיטל | קטיושה-אלפסין | מגבלת זמן |
| 11 | אוסטרליה מארק רנשאו | דימנשן דאטה | מגבלת זמן |
| 11 | הממלכה המאוחדת מארק קוונדיש | דימנשן דאטה | מגבלת זמן |
| 12 | גרמניה ריק צאבל | קטיושה-אלפסין |  |
| 12 | קזחסטן דמיטרי גרוזדב | אסטנה | מגבלת זמן |
| 12 | קולומביה ריגוברטו אוראן | Education First | פציעה |
| 12 | קולומביה פרננדו גביריה | קוויק-סטפ פלורס |  |
| 12 | גרמניה אנדריי גרייפל | לוטו-סודאל |  |
| 12 | צרפת טוני גלופן | AG2R La Mondiale |  |
| 12 | הולנד דילן חרונווחן | לוטו-יומבו |  |
| 12 | גרמניה מרסל זיברג | לוטו-סודאל |  |
| 12 | אסטוניה ריין טאראמיי | דירקט אנרז'י | מגבלת זמן |
| 13 | איטליה וינצ'נצו ניבאלי | בחריין-מרידה | פציעה |
| 14 | ניו זילנד פטריק בווין | CCC | מחלה |
| 15 | איטליה ג'אני מוסקון | טים סקיי | נפסל |
| 17 | בלגיה פיליפ ז'ילבר | קוויפסטפ | לא התחיל את הקטע |
| 19 | בלגיה יילה וננדרט | לוטו-סודאל | פרש באמצע |
קבוצות משתתפות

במרוץ משתתפות 22 קבוצות, שמונה רוכבים בכל קבוצה.
ראו גם

טור דה פראנס
הערות שוליים

1 2  רוכבים שנולדו אחרי 31 בדצמבר 1992
↑  בקטע זה לא נערך זינוק מתגלגל ולראשונה, נערך זינוק מ-5 קווי זינוק שונים, המרוחקים 70 מטר זה מזה, כאשר מקו הזינוק הקדמי הוזנקו 20 הרוכבים הראשונים בדירוג הכללי. Tour de France organisers to introduce grid start for 65km Pyrenean stage, באתר cyclingnews.com,‏ 4 ביוני 2018
↑  Geraint Thomas wins 2018 Tour de France|Kristoff wins final sprint on the Champs-Elysees, באתר cyclingnews.com ‏29 ביולי 2018 (ראו גם תמונה מס' 3 בכתבה)
↑  גרמאי פורש בגלל כאבים, cyclingpub.com, ‏8 ביולי 2018 (באנגלית)
↑  סנצ'ס פורש בעקבות נפילה ו-5 שברים, cyclingpub.com, ‏8 ביולי 2018 (באנגלית)
1 2  מתיוס לא זינק עקב מחלה, בנוט גם פרש, ‏11 ביולי 2018 (באנגלית)
↑  מוסקון הודח על ידי המארגנים אחרי שהיה מעורב ב"תקרית אלימה", cyclingweekly.com, ‏22 ביולי 2018 (באנגלית)
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1992 נערכו ב-3 בנובמבר 1992. בבחירות התמודדו שלושה מועמדים מרכזיים: הנשיא הרפובליקני המכהן, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, מושל ארקנסו הדמוקרטי ביל קלינטון, ואיש העסקים העצמאי מטקסס, רוס פרו.
בוש איבד תומכים שמרנים רבים עקב הפרת התחייבותו מנאומו המפורסם "קיראו את שפתיי: לא יהיו מיסים חדשים!", שהתקיים במסגרת קמפיין הנשיאות שלו בשנת 1988, שבו הבטיח שלא להעלות את המיסים בארצות הברית. הכלכלה הייתה במיתון, וכוחו הגדול של בוש, מדיניות החוץ, נעשה חשוב פחות לאחר פירוק ברית המועצות ותבוסת עיראק במלחמת המפרץ.
קלינטון זכה בריבוי קולות המצביעים, ובניצחון גדול בחבר האלקטורים. הניצחון היה הניצחון הדמוקרטי הראשון מאז 1980, ובו המפלגה הדמוקרטית הצליחה לזכות שוב בצפון מזרח המדינה ובאזור הימות הגדולות, אולם זכתה רק ב-4 מדינות בדרום המדינה, ממנו הגיע קלינטון.
מועמדים > מועמדים רפובליקנים

ג'ורג' בוש האב, נשיא ארצות הברית מטקסס
פט ביוקנן, בעל טור שמרני מווירג'יניה
דייוויד דיוק, חבר קונגרס מלואיזיאנה
הרולד סטאסן, מושל מינסוטה לשעבר
ג'ורג' בוש האב
פט ביוקנן
הרולד סטאסן
היריב הבכיר של הנשיא בוש היה פט ביוקנן. אולם התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה בפריימריז בניו המפשייר שנערכו ב-18 בפברואר 1992- ובהן בוש ניצח בהפרש של 53-38%. בוש זכה ב-73% מקולות הפריימריז (יותר מ-9 מיליון קולות) ואילו ביוקנן זכה במעט פחות מ-3 מיליון קולות.
בוש וסגנו, דן קווייל, זכו במועמדות בקלות. אולם הצלחת האופוזיציה השמרנית הכריחה את בוש המתון לזוז ימינה יותר מ-1988, ולכלול במצע המפלגה כמה החלטות שמרניות. הוא נתן לביוקנן לנאום בוועידה הלאומית, והנאום הלוחמני של ביוקנן הרתיע הרבה מתונים.
מועמדים > מועמדים דמוקרטים

ביל קלינטון, מושל ארקנסו.
ג'רי בראון, מושל קליפורניה לשעבר.
פול סונגאס, סנאטור ממסצ'וסטס.
בוב קרי, סנאטור מנברסקה.
טום הרקין, סנאטור מאיווה.
דאגלס ווילדר, מושל וירג'יניה.
יוג'ין מקארתי, סנאטור לשעבר ממינסוטה.
ביל קלינטון
ג'רי בראון
פול סונגאס
בוב קרי
טום הרקין
דאגלס ווילדר
יוג'ין מקארתי
לאחר ההצלחה מצד כוחות הקואליציה במלחמת המפרץ, שיעורי האהדה לג'ורג' בוש טיפסו ל-89%. נראה היה שבוש ייבחר מחדש בקלות. מועמדים דמוקרטים בכירים סירבו להגיש את מועמדותם. גם הסנאטור אל גור סירב לנסות להיבחר מפני שבנו היה מעורב בתאונת דרכים ועבר ניתוח. כמה מועמדים אחרים בחרו לרוץ.
טום הרקין רץ כמועמד ליברלי-פופוליסטי, עם תמיכה של איגודי העובדים. פול סונגאס הדגיש את עצמאותו הפוליטית ושמרנותו התקציבית. ג'רי בראון, שכבר ניסה בעבר להיבחר למועמדות, הציג מצע עם הרבה שינויים, וקרא להגבלת מספר הכהונות לחברי קונגרס, רפורמה במימון לבחירות ומס הכנסה "שטוח". בוב קרי היה מועמד אטרקטיבי בגלל הרקע הצבאי והעסקי שלו, אולם פלט כמה אמרות שפגעו בו. ביל קלינטון מיצב עצמו בתור איש מרכז, דמוקרט חדש. אף על פי שלא היה ידוע, אישה בשם ג'ניפר פלאוורס טענה שהיה לה רומן איתו. קלינטון ואשתו, הילרי, התראיינו בתוכנית 60 דקות, בו הם הודו ב"קשיים בחיי הנישואין".
עונת הפריימריז החלה, כצפוי, כשהרקין ניצח באיווה. ב-18 בפברואר, סונגאס זכה בניו המפשייר, אולם קלינטון סיים במקום השני והכתיר את עצמו כ"Comeback Kid". בראון ניצח באספת הבחירה במיין, ובוב קרי זכה בדרום דקוטה. קלינטון זכה לניצחון ראשון בג'ורג'יה. סונגאס זכה ביוטה ובמרילנד, וכן באספת בחירה בוושינגטון. הארקין זכה באסיפות בחירה באיידהו ובמינסוטה וג'רי בראון זכה בקולורדו. קרי פרש מהבחירות כעבור יומיים. קלינטון זכה בפריימריז בדרום קרולינה ובוויומינג וסונגאס זכה באריזונה. הארקין פרש. בראון זכה באספת הבחירה בנבדה. ב-10 במרץ, הסופר טיוזדיי, קלינטון זכה בכמעט כל המדינות, והתחיל להוביל במירוץ. קלינטון זכה בפריימריז במישיגן ובאילנוי. לאחר שסיים במקום השלישי במישיגן, סונגאס פרש. באמצעות שימוש במספר חינם, ג'רי בראון הצליח לקבל תרומות. בראון הפתיע וניצח בקונטיקט, ורמונט ואלסקה. כשהמירוץ הגיע ל-ניו יורק ולוויסקונסין, בראון הוביל בשתי המדינות הללו. אולם הוא עשה טעות גורלית כשהכריז, בנאום לפני הקהילה היהודית של העיר ניו יורק, שהוא שוקל למנות את הכומר ג'סי ג'קסון לסגנו. קלינטון ניצח בהפרש של 15% בניו יורק ובהפרש של 4% בוויסקונסין. לאחר מכן, ניצח קלינטון בכל שאר המדינות, כולל בקליפורניה, מדינתו של בראון, בה ניצח בהפרש של 7%. הניצחון הקנה לקלינטון מספיק צירים כדי לקבל את המועמדות.
קלינטון בחר באל גור להיות סגנו ב-9 ביולי 1992. הבחירה בעוד מועמד דרומי הייתה נגד האסטרטגיה של לאזן מועמד דרומי בצפוני. גור איזן את קלינטון בהרבה דרכים אחרות: ערכי המשפחה שלו ועמדותיו בנוגע לאיכות הסביבה היו יותר חזקות משל קלינטון. הדמיון בין שניהם איפשר לגור לדבר על נושאים חשובים בקמפיין של קלינטון, כמו התמרכזות והחלפת דורות.
מועמדים > רוס פרו

הפחד מפוליטיקאים מקצועיים וחשש מתקציב גירעוני איפשר לרוס פרו, איש עסקים מטקסס, להיות מועמד מפתיע; בשלב מסוים הוא אף הוביל בסקרים. פרו התנגד להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה ולחוב פנימי וחיצוני. הייתה לו תמיכה מספקת כדי להופיע על פתקי ההצבעה בכל מדינות ארצות הברית. ביוני, הסקרים הראו ש-39% מהציבור תמך בפרו (לעומת 31% לבוש ו-25% לקלינטון). פרו פגע במסע הבחירות שלו כשפרש מהמירוץ ביולי וחזר אליו לאחר מכן; לטענתו, הוא פרש מפני שתומכים רפובליקנים פגעו בחתונת בתו.
פרו (שרץ בבחירות עם המועמד לסגן נשיא ג'יימס סטוקדייל) זכה בבחירות ב-19,743,821 קולות, שהם 18.91% מכלל המצביעים.
מועמדים > מועמדים אחרים

במהלך מערכת הבחירות, ראלף ניידר הגיש את מועמדותו בפעם הראשונה.
בחירות כלליות > מסע בחירות

לאחר שקלינטון זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית, הסקרים הראו שהוא במקום השלישי ואילו רוס פרו מוביל. סקרים שנערכו רק בין קלינטון ובוש הראו שבוש מוביל. אולם ככל שהכלכלה נכנסה למיתון, שיעורי התמיכה בנשיא החלו לרדת והדמוקרטים עמדו מאחורי המועמד שלהם. לאחר בחירתו של אל גור למועמד לתפקיד סגן הנשיא, פרו פרש, כשהוא משוכנע שהמירוץ הנשיאותי יוכרע בידי בית הנבחרים. קלינטון הבטיח לחולל מהפכה באמריקה ולהקטין את פער המעמדות שנוצר בתקופות רייגן ובוש. הנאום הקפיץ את מועמדותו של קלינטון, ושיעורי התמיכה בו קפצו מ-25% ל-55% מול 31% לבוש.
לאחר הוועידה, קלינטון וגור החלו לנסוע באוטובוס בכל המדינה, ואילו בוש וקווייל התחילו לתקוף את דמותו של קלינטון, והאשימו אותו ברדיפת נשים ובהשתמטות מהצבא. מסע הבחירות של בוש הדגיש את הצלחותיו בנושא מדיניות החוץ כמו מבצע סופה במדבר, וסיומה של המלחמה הקרה. בוש גם הדגיש את ניסיונו הצבאי לעומת חוסר הניסיון של קלינטון, ותקף את חוסר ידיעתו במדיניות חוץ. ואולם, בשל חשיבות הנושא הכלכלי, הקמפיין של בוש דשדש בכל המדינות, אפילו במדינות רפובליקניות. הסקרים נתנו לבוש תמיכה באזור ה-35-40%, ואילו קלינטון זכה ליותר מ-50% תמיכה באופן קבוע. ככל שהמדיניות הכלכלית של בוש הותקפה, בוש רצה לחזק את הבסיס השמרני של התומכים בו. בוועידה הלאומית הרפובליקנית, בוש נתן לפט ביוקנן לנאום, וביוקנן תקף את הפרוגרסיביות החברתית של קלינטון וגור ולעג לניסיונם לתייג עצמם כ"דמוקרטים חדשים". לאחר הוועידה הלאומית, בוש התחזק מעט בסקרים, אולם בטווח הארוך, קלינטון שמר על ההובלה. בספטמבר, קלינטון המשיך להוביל על בוש בפער גדול, עד שרוס פרו חזר לבחירות. מטה בוש שמח על חזרתו, וטען שמטרת בוש היא להשתוות עם קלינטון במספר התומכים. אחוזי התומכים בפרו נשארו נמוכים, עד שניתנה לו ההזדמנות להשתתף בעימות משולש. בעוד שתומכיו של בוש נשארו נאמנים לו, פרו החל לקחת תומכים מקלינטון, והוא ובוש החלו לתקוף את קלינטון על אישיותו.
בחירות כלליות > טענות אישיותיות

במהלך מסע הבחירות הועלו טענות רבות כנגד אישיותו של קלינטון. הוא הואשם בהשתמטות מגיוס בתקופת מלחמת וייטנאם ובשימוש במריחואנה (לטענה זו הגיב קלינטון ב"לא לקחתי לריאות"). בוש גם האשים את קלינטון בפגישה עם קומוניסטים במהלך טיול לרוסיה בתקופת לימודיו. בנוסף, הוא הואשם ברדיפת שמלות.
האשמות נוספות הועלו בנוגע לרומן שהיה לקלינטון עם ג'ניפר פלאוורס, אותו קלינטון הכחיש.
בחירות כלליות > תוצאות

ב-3 בנובמבר, קלינטון זכה בבחירות והיה לנשיא ה-42 של ארצות הברית, בהפרש גדול בחבר האלקטורים, ועם 43% מקולות המצביעים מול 37% לבוש, ו-19% לפרו. זאת הייתה הפעם הראשונה מאז 1968 בה זכה מועמד לנשיאות בבחירות עם אחוזי תמיכה של פחות מ-50%. רק מחוז קולומביה וארקנסו של קלינטון נתנו רוב מוחלט מקולותיהן למועמד אחד. בכל שאר המדינות, זכו בוש או קלינטון ברוב יחסי של הקולות.
37.4% אחוזי התמיכה שבוש קיבל היו התוצאה הנמוכה ביותר עבור נשיא מכהן מאז ויליאם הווארד טאפט ב-1912 (23.2%) שגם הוא התמודד עם שני יריבים (וודרו וילסון ותיאודור רוזוולט).
התוצאה של בוש הייתה הנמוכה ביותר עבור מועמד של המפלגות הגדולות מאז אלף לנדון שקיבל 36.5% אחוזים מהקולות ב-1936. לבוש היו אחוזי תמיכה נמוכים יותר אפילו מאשר הרברט הובר שהובס ב-1932 (וזכה ל-39.7% תמיכה).
פרו זכה ל-19,741,065 קולות ול-18.9% אחוזי תמיכה. הוא המועמד השלישי היחיד שהופיע בעימות טלוויזיוני עם שני המועמדים של המפלגות הגדולות (ג'ון אנדרסון הופיע בעימות עם רונלד רייגן ב-1980 אולם הנשיא ג'ימי קרטר לא הופיע בעימות). פרו טען שהסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה פוגע בהיצע העבודות. הוא הוביל בסקרים כמעט חודשיים- הישג שלא היה כמותו למועמד ממפלגה שלישית כמעט מאה שנה. הוא איבד הרבה מתמיכתו כשהודיע על פרישתו רק כדי לחזור.
19 אחוזי התמיכה של פרו עשו אותו למועמד השלישי הכי מוצלח מאז תיאודור רוזוולט ב-1912. אחוזי התמיכה שלו גם היו הגבוהים ביותר ביחס לכל מועמד שלישי אחר שלא זכה באלקטורים.
אף על פי שלא ניצח באף מדינה, פרו קיבל 30.44% תמיכה במיין לעומת 30.39% לבוש (וקלינטון ניצח עם 38.77%). ביוטה, פרו זכה ל-27.34% תמיכה לעומת 24.65% לקלינטון (ובוש ניצח עם 43.36%).
הבחירות היו הפעם האחרונה בה מונטנה תמכה במועמד דמוקרטי. 1992 הייתה הפעם הראשונה בה דמוקרטי התמנה לנשיא בלי לזכות באלקטורים של טקסס והפעם השנייה בה דמוקרטי זכה בלי לזכות באלקטורים של פלורידה (ג'ון קנדי עשה זאת ב-1960). עד 2012, קלינטון היה הדמוקרטי היחיד שזכה בבחירות בלי לזכות באלקטורים של צפון קרולינה. הוא גם נהיה הדמוקרטי הראשון מאז לינדון ג'ונסון שזכה בכל מדינה בצפון מזרח ארצות הברית; כל מועמד דמוקרטי מאז קלינטון שיחזר את ההישג הזה, חוץ מאל גור שהפסיד הפסד זעום בניו המפשייר בשנת 2000, ומהילרי קלינטון שהפסידה בפנסילבניה (ברוב זעום) ובאחד ממחוזות מיין ב-2016. זו גם הייתה הפעם הראשונה מאז 1964 בה המדינות הבאות תמכו בדמוקרטים: קליפורניה, קולורדו, אילינוי, מונטנה, נבאדה, ניו המפשייר, ניו ג'רזי, ניו מקסיקו וורמונט.
בחירות כלליות > ניתוח

כמה גורמים איפשרו את תוצאת הבחירות. המצב הכלכלי היה הנושא המרכזי בבחירות, וסקרים הראו ש-75% מהציבור חשבו שהכלכלה במצב רע בעוד ש-63% מהציבור טענו שמצבם הכלכלי יותר טוב או דומה למה שהיה לפני 4 שנים. החלטתו של בוש להעלות מיסים פגעה בו גם כן. לחצים שהופעלו על בוש על מנת להגדיל את הגירעון בתקציב הכריחו אותו להתפשר עם הקונגרס ולהעלות מיסים. קלינטון השתמש בנושא כדי לפגוע באמינותו של בוש. סופה של המלחמה הקרה גרם לבחירות להתרכז בעיקר בנושאי פנים.
בניגוד לבוש, קלינטון הצליח לאחד את הפלגים השונים במפלגתו. קלינטון הודיע על תמיכה בעונש המוות ובתלבושת אחידה בבתי הספר. דבר זה סייע לו לקבל תמיכה בכמה ממדינות רפובליקניות מהדרום ובניו אינגלנד. הליברלים התרשמו מתמיכתו בהפלות ומקשריו לאפריקנים-אמריקנים. תומכיו הצעירים עזרו לקלינטון להיות סמל לדור הבייבי בום.
השפעתו של פרו על התוצאות עדיין שנויה במחלוקת. רפובליקנים טענו שפרו פגע בבוש. אף על פי ששמרנים רבים תמכו בפרו כהתנגדות להעלאת המיסים, ניתוחים של התוצאות הראו שפרו לקח מספר קולות שווה מקלינטון ומבוש. פרו זכה לתמיכה מכל קצוות הקשת הפוליטית שהתנגדו להסכם הסחר החופשי.
אף אחד מהמועמדים לא דיבר על הפלות. סקרים הראו שתומכי הפלות רבים עזבו את בוש לטובת קלינטון.
| המועמד לנשיאות | מפלגה | מדינה | מספר האלקטורים | השותף | מדינת השותף | מספר האלקטורים של השותף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ביל קלינטון | דמוקרטית | ארקנסו | 370 | אל גור | טנסי | 370 |
| ג'ורג' הרברט ווקר בוש | רפובליקנית | טקסס | 168 | דן קווייל | אינדיאנה | 168 |
| רוס פרו | עצמאי | טקסס | 0 | ג'יימס סטוקדייל | קליפורניה | 0 |
| אנדרו מארו | ליברטריאנית | אלסקה | 0 | ננסי לורד | נבדה | 0 |
| בו גריץ | פופוליסטית | נבדה | 0 | סיריל מינט | ניו מקסיקו | 0 |
| לנורה פולאני | הברית החדשה | ניו יורק | 0 | מריה מונוז | קליפורניה | 0 |
| הווארד פיליפס | מפלגת משלמי המיסים | וירג'יניה | 0 | אלביון נייט | פלורידה | 0 |
הערות שוליים

↑  Dave Leip's Atlas of U.S. Presidential Elections, uselectionatlas.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566598005171  BnF: cb12286068h (data)  LCCN: sh2008109608
דנוור נאגטס

דנוור נאגטס (באנגלית: Denver Nuggets) היא קבוצת כדורסל מהעיר דנוור שבקולורדו, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA . הקבוצה משובצת בבית הצפון-מערבי שבאזור המערב, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם בול ארנה.
הקבוצה נוסדה בשנת 1967, במקביל להקמת ליגת ה-ABA, והייתה אחת מ-11 הקבוצות שלקחו חלק בעונת הבכורה של הליגה. בעת הקמתה נקראה הקבוצה דנוור לארקס, אך בטרם משחקה הראשון שינתה את שמה לדנוור רוקטס. בשנת 1974 אימצה הקבוצה את הכינוי נאגטס, ובשנת 1976 עבר המועדון לשחק בליגת ה-NBA, לאחר שזו התמזגה עם ליגת ה-ABA.
היסטוריה > דנוור רוקטס (1967–1974)

בשנת 1967 הוענק אחד הזיכיונות לקבוצת כדורסל בליגת ה-ABA לקבוצת משקיעים מהעיר קנזס סיטי, מיזורי, בראשותו של איש העסקים ג'יימס טרינדל. טרינדל התקשה למצוא אולם מתאים באזור העיר קנזס סיטי, וקומישינר הליגה ג'ורג' מייקן הציע להעביר את הקבוצה לדנוור. לאחר שהסכים למנות את יליד העיר דנוור, ושחקן ה-NBA לשעבר וינס בורילה, לתפקיד הג'נרל מנג'ר, העביר טרינדל את המועדון לעיר דנוור תחת השם דנוור לארקס, שמה של הציפור הלאומית של מדינת קולורדו דרור בנטינג (Lark Bunting). קבוצת המשקיעים של טרינדל לא העבירה כמות מספקת של כספים שהניחה את דעתה של הנהלת הליגה, דבר שהוביל את הקומישינר מייקן לדרוש מהלארקס להציג ביטחונות של 100,000 דולר כדי להבטיח את קיומו של המועדון. שעות לפני תום המועד שקבע מייקן להצגת הביטחונות הנדרשים, מכר טרידל שני שלישים מהבעלות על המועדון לאיל משאיות ההובלה ביל רינגסבי תמורת 350,000 דולר. רינגסבי שינה את שם המועדון לרוקטס על שמן של המשאיות הארוכות שלו.
בעונת הבכורה של ה-ABA רשמו הרוקטס מאזן ניצחונות 45–33, והפסידו בסדרת חצי גמר המערב. הקבוצה הציגה סגל שחקנים יציב בהובלתם של ביירון בק ולארי ג'ונס, ומאוחר יותר בידי בק ורלף סימפסון. הרוקי ספנסר הייווד, שהיה אחד מראשוני הכדורסלנים שהחלו לשחק כדורסל מקצועני לפני שסיימו את לימודי הקולג', הצטרף למועדון בעונת 1969/1970. הייווד שיחק עבור הרוקטס מה-ABA מכיוון שלא הורשה לשחק ב-NBA, ובעונתו היחידה בקבוצה השיג ממוצעים של 30.0 נקודות ו-19.5 ריבאונדים למשחק. בסיום אותה עונה הפר את חוזהו עם דנוור וחתם בסיאטל סופרסוניקס מליגת ה-NBA. בשנת 1972 מכר רינגסבי את המועדון לאנשי העסקים מסן דייגו פרנק גולדברג ובאד פישר.
היסטוריה > השנים הראשונות כדנוור נאגטס (1974–1982)

בשנת 1974, מתוך ציפייה למעבר לליגת ה-NBA, ערך המועדון תחרות לבחירת שם חדש למועדון, מאחר שהשם רוקטס כבר היה בשימוש בידי יוסטון רוקטס. השם הנבחר היה נאגטס, מתוך כבוד לקבוצה המקורית של העיר דנוור ששיחקה בליגת ה-NBA בעונת 1949/1950 .‏ הסמל הראשון של המועדון היה כורה "המגלה" כדורסל. בשנת 1976 מכרו גולדברג ושיפר את המועדון לאיש עסקים מדנוור.
עם בחירתם בדראפט של דייוויד תומפסון ומרווין ובסטר ורכישתם של דן איסל ורובי ג'ונס, ותחת שרביט המאמן של לארי בראון, הציג המועדון את עונותיו הטובות ביותר בהיסטוריה בשתי השנים הראשונות תחת השם נאגטס, כאשר הקבוצה מעפילה לגמר ליגת ה-ABA בעונת 1975/1976. המועדון לא זכה בהזדמנות נוספת לזכות באליפות ה-ABA, מאחר שליגות ה-NBA וה-ABA התמזגו בשנת 1976, והנאגטס היו אחד מארבעת מועדוני ליגת ה-ABA שהצטרפו לליגת ה-NBA (יחד עם ניו יורק נטס, סן אנטוניו ספרס ואינדיאנה פייסרס). הנאגטס והנטס הסכימו למעשה להצטרף כבר בשנת 1975, אך נצטוו להישאר בליגת ה-ABA שנה נוספת תחת צו בית משפט.
בשלוש השנים הראשונות להופעתם בליגת ה-NBA המשיכו הנאגטס להציג יכולת טובה, עם מאזן ניצחונות כולל 145–101, אך הם לא הצליחו לשחזר את הצלחתם בפלייאוף ה-NBA ובכל שלוש העונות הודחו באחד משני שלבי הפלייאוף הראשונים. בשנת 1978 קנה איל ההון רד מק'ומבוס את המועדון.
לארי בראון עזב את המועדון בשנת 1979, ובשנת 1981 החתימו הנאגטס את דאג מו לתפקיד המאמן הראשי. מו הביא עמו את פילוסופיית "תנועת ההתקפה" שלו, בו מניעים השחקנים את הכדור במהירות בהתקפה עד אשר אחד מהם נותר פנוי לזריקה. מו היה גם ידוע בנטייתו שלא לייחס חשיבות גדולה להגנה כמו מאמנים אחרים בליגה. במהלך שנות ה-80 קלעה הקבוצה לעיתים רבות יותר מ-115 נקודות למשחק, ובמהלך עונת 1981/1982 קלעה הקבוצה יותר מ-100 נקודות למשחק במשך 136 משחקים רצופים (שיא NBA)‏ בעונה זו הציבו הנאגטס שיא NBA לממוצע הנקודות הגבוה ביותר למשחק 126.5 נקודות.
היסטוריה > תקופת אלכס אינגליש ודאג מו (1982–1990)

הרבה בזכות שני הסקוררים אלכס אינגליש וקיקי ואנדוויי בשתי עמדות הפורוורד, הנאגטס הובילו את הליגה בנקודות, כאשר ואנדוויי ואינגליש קולעים יותר מ-25 נקודות בממוצע למשחק כל אחד. האסטרטגיה של בניית הקבוצה סביב שני קלעים בולטים אפשרה לנאגטס להישאר בצמרת הבית הצפון-מערבי ולהעפיל אל משחקי הפלייאוף במשך 9 עונות ברציפות (1982–1990). ב-13 בדצמבר 1983 אירחו הנאגטס את דטרויט פיסטונס, ויחדיו קלעו שתי הקבוצות את המספר הרב ביותר של נקודות למשחק, 371,  בהיסטוריה של ה-NBA, כאשר הפיסטונס ניצחו לאחר הארכה בתוצאה 187–184.
בתחילת עונת 1984/1985  ביצעו הנאגטס טרייד בו העבירו את קיקי ואנדוויי לפורטלנד טרייל בלייזרס תמורת פאט ליבר, קלווין נאט, ו-ויין קופר. בהובלתו של אינגליש ובסיועם של שלושת שחקני הרכש, המצטיינים בצד ההגנתי, ביל האנזליק, וטי. אר. דאן, הצליחה הקבוצה לשחזר את הצלחתה בפלייאוף המערב על אף שחרורו של ואנדוויי. בפלייאוף העפילו הנאגטס עד לגמר המערב, בו הפסידו בחמישה משחקים ללוס אנג'לס לייקרס. בעונת 1987/1988  הקבוצה רשמה שיא מועדון בעונה הסדירה עם 54 ניצחונות, אך הודחה בסיבוב הפלייאוף השני על ידי דאלאס מאבריקס.
בשנת 1985 מק'ומבס מכר את המועדון לסידני שלנקר, אשר מכר את המועדון לחברת קומסאט בשנת 1989.
היסטוריה > חוסר יציבות מקצועי וניהולי (1990–2003)

בשנת 1990 עזב המאמן דאג מו את המועדון, והוחלף בידי פול וסטהד. וסטהד האמין גם כן בפילוסופיית ה"ראן אנד גאן" ("run and gun", ונתן אור ירוק לשחקנים כמו מייקל אדמס וכריס ג'קסון לקחת ניסיונות זריקה שניות ספורות לאחר שהכדור היה בידי שחקני הקבוצה. כתוצאה מקצב המשחק הגבוה שהכתיבה והדגש המועט ששם וסטהד על ההגנה, ספגו הנאגטס בעונת 1990/1991  את כמות הנקודות הגבוהה בליגה (130.8 בממוצע למשחק) וסיימו את העונה עם המאזן הגרוע ביותר בליגה (20–62).
הנאגטס נקטו בצעד חיובי לבנייתה מחדש של הקבוצה אחרי שבחרו את הסנטר של אוניברסיטת ג'ורג'טאון דיקמבה מוטומבו, בבחירה העשירית של דראפט 1991. מוטומבו עשה עונת רוקי מוצלחת, כשהוא מסיים שני אחרי לארי ג'ונסון בהצבעות לבחירת רוקי השנה. הנאגטס סיימו את עונת 1991/1992 במאזן שלילי 24–58. לקראת עונת 1992/1993 פיטרו הנאגטס את וסטהד והחתימו במקומו את כוכב העבר דן איסל. בדראפט של אותה שנה בחרו הנאגטס בבחירה החמישית את הפורוורד האתלטי לפונזו אליס, בעזרתו שיפרו הנאגטס את מאזנם ל-36–46, אך החמיצו במעט את הפלייאוף.
בעונת 1993/1994 החליפה הנהלת הנאגטס את צבעי המועדון לכחול כהה, זהב מטאלי ואדום יין. בהובלתם של מוטומבו, אליס ומחמוד עבדול-ראוף (ששינה את שמו מכריס ג'קסון שנה אחת קודם לכן), הצליחו הנאגטס לסיים את העונה במאזן חיובי, 42–40, לראשונה מאז ימיו של דאג מו. הנאגטס תפסו את המקום השמיני בפלייאוף באזור המערב, והתמודדו מול המדורגת ראשונה סיאטל סופרסוניקס. הנאגטס נחשבו לאנדרדוג מובהק בהתמודדות, כשרק מעט משחקני הסגל היו בעלי ניסיון פלייאוף. לאחר שהפסידו בשני המשחקים הראשונים בסיאטל, הגיעה הסדרה לדנוור. הנאגטס הצליחו לנצח בשני המשחקים הבאים בסדרה והשוו את הסדרה, לקראת המשחק החמישי והמכריע. במשחק החמישי הצליחו הנאגטס לעשות היסטוריה, כשהם גוברים על הסופרסוניקס בתוצאה 98–94. בכך הפכו הנאגטס לקבוצה הראשונה בתולדות פלייאוף ה-NBA, שסיימה במקום השמיני בעונה הרגילה, אשר מדיחה את הקבוצה המדורגת ראשונה בשלב הפלייאוף הראשון. בסיבוב השני כמעט הצליחה דנוור לחולל הפתעה נוספת, אך בסופו של דבר היא נוצחה על ידי יוטה ג'אז במשחק השביעי והמכריע.
בשנת 1994 רכשו הנאגטס את הקלע של הסופרסוניקס דייל אליס, ובחרו בדראפט את שחקנה של אוניברסיטת מישיגן, ג'יילן רוז. הנאגטס נאבקו בעונת 1994/1995 כשהם גורמים למאמן איסל להתפטר מתפקידו באמצע העונה. עוזר המאמן, ג'ין ליטל, קיבל עליו את התפקיד למשך תקופה קצרה עד שהחזיר את המפתחות לג'נרל מנג'ר ברני ביקרסטאף. הנאגטס הצליחו להתאושש ולהתברג במקום השמיני בפלייאוף, כשהם מסיימים את העונה במאזן 41–41, אך הם נוצחו בסוויפ על ידי סן אנטוניו ספרס בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
בדראפט 1995 בחרו הנאגטס בבחירה השנייה את אנטוניו מקדייס אשר הפך ל"פנים" של המועדון בשנים הבאות, בעוד מוטומבו עזב לאטלנטה הוקס, עבדול-ראוף הועבר בטרייד לסקרמנטו קינגס, ואליס החמיץ את רוב העונות הבאות עקב פציעות חוזרות ברגליו. הנאגטס התקרבו לשבירת שיאים שליליים בעונת 1997/1998, כשניצחו 11 משחקים בלבד לאורך העונה הסדירה. במהלך העונה רשמה הקבוצה את רצף ההפסדים השני באורכו בתולדות הליגה - 23 הפסדים רצופים.