stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל הנגיד
כתביו > שירה

רבי שמואל הנגיד חיבר שלשה ספרי שירה בעקבות ספרי דוד ושלמה: "בן תהלים", ספר תפילות, שנערך חלקית על ידי בנו יהוסף, "בן משלי", ספר משלים ופתגמים שנערך על ידי בנו אליסף, וספר "בן קהלת" הכולל שירי הגות.
כתב רבי משה אבן עזרא: "את הספרים ההלו חיבר אחרי שעברו עליו יותר ממחצית שנותיו. וכבר נאמר מעשי בני אדם מעידים עליו. ספרו 'בן תהלים' אינו כולל אלא תפילות ובקשות עם ניגונים ומשקלים מיוחדים שלא השתמש בהם משורר אחר לא לפניו ולא לאחריו. הוא התמכר לעבודה זו באופן נפלא, ועמל הרבה לקשט את דבריו. הוא הכניס לתוך הספר הזה הרבה ממשלי ערב ופרס וחכמת הפילוסופיה ופרחים של האומות שחלפו ופתגמים של חסידינו הקדמונים. את כל הדברים ההלו הלביש מליצות יפות וניבים ברורים. והמשוררים של דורו שניסו לחקות את דבריו וללכת בעקבותיו, לא הגיעו עדיו".
רבי שמואל הנגיד היה המשורר העברי הגדול הראשון בתור הזהב של יהדות ספרד, ובעקבותיו הלכו שלושת המשוררים הגדולים רבי שלמה אבן גבירול, רבי משה אבן עזרא, ורבי יהודה הלוי. בדורות האחרונים שירתו אף השפיעה על שירתם של משוררים עבריים מודרניים, כגון אריה לודוויג שטראוס, נתן יונתן, יהודה עמיחי, ואחרים. שיריו יצאו לאור במהדורות שונות, ומחקרים רבים חוברו על שירתו.
שמואל הנגיד היה המשורר היהודי הראשון, מאז ימי המקרא, שחיבר שירי מלחמה (בהם הודה לקב"ה על ניסים שנעשו לו בקרבות). בצעירותו חיבר שירת חשק ושירת יין. בשיריו מצויים שירי אהבה בעלי אלמנטים לכאורה הומוארוטיים (דבר שהיה מקובל באותה תקופה בשירת המזרח ושימש כמשל לידידות, ומצוי גם ביצירותיהם של משוררים יהודים בולטים מימי הביניים כרבי יהודה הלוי, רבי שלמה אבן גבירול ורבי אברהם אבן עזרא).
כתביו > דקדוק

כמדקדק, רבי שמואל הנגיד חיבר ספרי דקדוק רבים מתוך הגנה על מורו רבי יהודה חיוג' ותוך התפלמסות עם רבי יונה אבן ג'נאח שחלק עליו. הוא חיבר בערבית ספר בתורת הלשון העברית כּתַאבּ אלְאִסְתִגְנַאאְ, המכונה בעברית "ספר העושר" – מילון מפורט ללשון המקרא. רבי אברהם אבן עזרא כתב שלרבי שמואל הנגיד יש עשרים ושניים חיבורים בענייני לשון.
ראו גם

הים ביני ובינך
כתב סתיו
מת אב ומת אלול
חסדאי אבן שפרוט
תור הזהב של יהדות ספרד
לקריאה נוספת

ישראל לוין, שמואל הנגיד, חייו ושירתו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ג-1963 (הדפסה שנייה: 1973)
דוד ילין, שמואל הנגיד ודימוייו המקוריים, ירושלים תרצ"ח (1938)
דוד ילין, המשקלים בשירת שמואל הנגיד, ירושלים תרצ"ט (1939)
חיים שירמן, השירה העברית בספרד ובפרובאנס, א, ירושלים-תל אביב, תשט"ו, עמ' 74-78; שם, ב, תשי"ז, עמ' 678
קלמן שולמן, רבי שמואל הנגיד ור' שלמה אבן גבירול, בתוך "ספר תולדות חכמי ישראל", חלק ראשון, וילנה תרל"ט.
מרדכי מרגליות, ספר הלכות הנגיד, עם מבואות והערות, ירושלים: בהוצאת קרן יהודה ליב ומיני אפשטיין שעל יד האקדמיה למדעי היהדות בארצות הברית, תשכ"ב-1962, באתר אוצר החכמה
שרגא אברמסון, מתורתו של רב שמואל הנגיד מספרד, ספר יובל סיני, כרך המאה (תשמ"ז), ע' ז-ע"ג.
יהושע הורוביץ, יחסו של שמואל הנגיד לגאונים, דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות, יא, חטיבה ג: כרך ראשון (תשנ"ג), ע' 185–190.
אפרים חזן, "החזרה הגזרית — מלים מרובות צורה בשירת שמואל הנגיד", מחקרי ירושלים בספרות עברית י-יא, תשמ"ז-תשמ"ח (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
יוסף יהלום, "התחינות והתפילות המושרות של ר' שמואל הנגיד", מחקרי ירושלים בספרות עברית טו, תשנ"ה (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
מתי הוס, "פשט או אלגוריה — שירת החשק של שמואל הנגיד", מחקרי ירושלים בספרות עברית טו, תשנ"ה (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
דבורה ברגמן, "ריאליזם ומקבריות בשירת שמואל הנגיד", מחקרי ירושלים בספרות עברית טו, תשנ"ה (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
יהונתן ורדי ומיכאל רנד, דיוואן שמואל הנגיד – קודקס מן הגניזה, הוצאת האקדמיה ללשון העברית, 2015
חיים שירמן (1979). לתולדות השירה והדראמה העברית : מחקרים ומסות מוסד ביאליק, עמ' 97
ד"ר אריה מור, שמואל הנגיד המדינאי והמשורר, משה אבן עזרא האיש והמשורר, הוצאת מסדה, 1958
לקריאה נוספת > יצירות ספרותיות

אוסקר להמן, Samuel ha Nagid, פרנקפורט על המיין: דער איזראעליט, 1909
מ. שמואלי (מתרגם), רבי שמואל הנגיד: גאון ומשורר, שר ומצביא, תל־אביב: נצח, תשי"ז [1957]
ר. פרידמן (מעבדת), שר ונגיד לעמו: רבי שמואל הנגיד, ירושלים: נתיבות, תשנ"ה
אריה מאר ואסטוון פאולס, רבינו שמואל הנגיד: סיפורו של תור הזהב, ספר קומיקס, 2 חלקים במספר שפות, הוצאת מאר, (2005)
ולטר הייטלר

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1904 קרלסרוהה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  15 בנובמבר 1981 (בגיל 77) ציריך, שווייץ 
 ענף מדעי:  מכניקת הקוונטים, תורת השדות הקוונטית, דת ומדע, אלקטרודינמיקה קוונטית, פיזיקה, פילוסופיה 
 מקום מגורים:  קרלסרוהה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן 
 מנחה לדוקטורט:  קארל הרצפלד, ארנולד זומרפלד 
 מוסדות:  אוניברסיטת ליידן (5 באוגוסט 1957–30 ביוני 1958)  אוניברסיטת ליידן  אוניברסיטת בריסטול 
 תלמידי דוקטורט:  Lochlainn O'Raifeartaigh, Norbert Straumann, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  פרס מרסל בנואה (1969)  מדליית מקס פלאנק (1968) 
 
ולטר היינריך הייטלר (בגרמנית: Walter Heinrich Heitler; 2 בינואר 1904 – 15 בנובמבר 1981) היה פיזיקאי גרמני, אשר תרם תרומות משמעותיות לאלקטרודינמיקה קוונטית ולתורת השדות הקוונטית. הוא היה אחד המדענים שהכניסו את הכימיה תחת מכניקת הקוונטים בתאוריית הקשר הערכי.
השכלה

בשנת 1922 החל הייטלר ללמוד פיזיקה בטכניון קרלסרוהה, בשנת 1923 עבר ללמוד באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, ובשנת 1924 המשיך את לימודיו באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן (LMU), שם למד אצל ארנולד זומרפלד וקרל הרצפלד. הרצפלד שימש כמנחה עבודת הדוקטורט שלו, אותה סיים בשנת 1926. בתקופה זו לימד הרצפלד קורסים בפיזיקה תאורטית ובכימיה פיזיקלית, ולעיתים החליף את זומרפלד בהעברת השיעורים בהיעדרו.
בין השנים 1926–1927 קיבל הייטלר מלגת מקרן רוקפלר לביצוע מחקר פוסט-דוקטורט, במסגרתה עבד אצל נילס בוהר במכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קופנהגן, ולאחר מכן אצל ארווין שרדינגר באוניברסיטת ציריך. בהמשך הפך לעוזרו של מקס בורן במכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת גטינגן. בשנת 1929 השלים את עבודת ההביליטציה שלו בהנחיית בורן ונשאר כמרצה פרטי (פריבט-דוצנט) עד שנת 1933. באותה שנה פוטר מהאוניברסיטה בשל יהדותו.
בתקופה שבה השלים את הדוקטורט, שלוש אוניברסיטאות - מינכן (בהנהגת זומרפלד), גטינגן (בהנהגת בורן) וקופנהגן (בהנהגת בוהר) - שיתפו פעולה בנושאים מרכזיים של התקופה, כגון מבנה האטום והמולקולה. באותן שנים, פורסמו תגליות מכריעות בתחום מכניקת הקוונטים: בשנת 1925 פרסמו ורנר הייזנברג ומקס בורן את מאמריהם על מכניקת המטריצות, וב-1926 פרסם שרדינגר את מאמריו על מכניקת הגלים, אשר הוכיחו את שקילות שתי הגישות.
במסגרת מלגת רוקפלר, עבר הייטלר בין המרכזים המובילים בפיזיקה תאורטית – קופנהגן, ציריך וגטינגן – שם עבד לצד חוקרים מובילים. בציריך, בשיתוף פעולה עם פריץ לונדון, יישם את מכניקת הקוונטים על הכוחות שבין אטומים במולקולות. עבודתם על הקשר הכימי במולקולת המימן נחשבה לפריצת דרך, שהניחה את הבסיס לתאוריית הקשר הערכי בכימיה הקוונטית. עבודתם השפיעה רבות על לינוס פאולינג, אשר באותה תקופה שהה בציריך.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, החל מקס בורן לסייע למדענים יהודים צעירים להימלט מגרמניה. במסגרת מאמצים אלה, השיג לבסוף הייטלר משרה כחוקר באוניברסיטת בריסטול, שם עבד תחת נוויל מוט.
קריירה

בבריסטול, עבד הייטלר כחוקר במעבדת הפיזיקה ע"ש H. H. Wills, שם המשיך את מחקריו בתורת השדות הקוונטית ובאלקטרודינמיקה קוונטית, ולעיתים בשיתוף פעולה עם מדענים נוספים שברחו מגרמניה, בהם הנס בתה והרברט פרוליך. יחד עם בטה, פרסם מאמר על ייצור זוגות של קרני גמא בשדה קולון של גרעין אטומי, ובו פיתחו את נוסחת בטה-הייטלר עבור בלימה קרינתית (Bremsstrahlung).
בשנת 1936 פרסם את ספרו המרכזי The Quantum Theory of Radiation, שהשפיע רבות על התפתחות מכניקת הקוונטים. הספר יצא במהדורות רבות ותורגם לשפות שונות, כולל רוסית.
הייטלר תרם גם לחקר הקרניים הקוסמיות ולחיזוי קיומו של הפאיון (π-meson). בשנת 1937, במסגרת מחקרו בתהליכי המפלים הקוסמיים, נחשף לתוצאות של מריאטה בלאו והרטה וומבאכר, אשר השתמשו באמולסיות גרעיניות לזיהוי קרניים קוסמיות. הייטלר הפנה את תשומת לבו של עמיתו ססיל פאוול לשיטה זו, והם יצאו יחדיו לשווייץ לבצע ניסויים בגובה רב. מחקר זה תרם בהמשך להענקת פרס נובל לפיזיקה לפאוול בשנת 1950 על פיתוח שיטת הצילום הגרעיני וגילוי המזונים.
לאחר נפילת צרפת ב-1940, נעצר הייטלר לזמן קצר באי מאן, אך שוחרר בהמשך.
בשנת 1941 קיבל משרה באוניברסיטת דבלין, שם עבד במכון ללימודים מתקדמים (DIAS), תודות להתערבותו של ארווין שרדינגר. הוא כונה "הגיבור הבלתי-נודע של DIAS בשנות ה-40". בדבלין עסק במחקרים על תאוריית בלימת הקרינה ותהליכי פיזור של מזונים, ויחד עם H. W. Peng פיתח את משוואת הייטלר-פנג.
בשנים 1942–1943 העביר קורס במכניקת גלים, אשר הוביל לפרסום ספרו Elementary Wave Mechanics, שיצא לאור במספר מהדורות ותורגם לצרפתית, איטלקית וגרמנית.
בשנת 1946, עם התפטרות שרדינגר מתפקידו כמנהל בית הספר לפיזיקה תאורטית, מונה הייטלר במקומו. הוא החזיק בתפקיד זה עד 1949, אז חזר לשווייץ והתמנה לפרופסור מן המניין ולמנהל המכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ציריך, תפקיד שמילא עד לפרישתו בשנת 1974.
בשנת 1958 החזיק בקתדרת לורנץ לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ליידן.
קישורים נוספים

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הערות שוליים

↑  גנאלוגיה מתמטית של ולטר הייטלר, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה – Dr. phil. Ludwig-Maximilians-Universität München. 1926 Dissertation title: Zur Theorie konzentrierter Lösungen.
↑  Author Catalog: Heitler (אורכב 05.02.2007 בארכיון Wayback Machine) – American Philosophical Society
↑  Erwin Schrödinger (From the German) Quantization as an Eigenvalue Problem (First Communication), Annalen der Physik 79 (4) 361–376, 1926. [English translation in Gunter Ludwig Wave Mechanics 94–105 (Pergamon Press, 1968) מסת"ב 0-08-203204-1]
↑  Erwin Schrödinger (From the German) Quantization as an Eigenvalue Problem (Second Communication), Annalen der Physik 79 (6) 489–527, 1926. [English translation in Gunter Ludwig Wave Mechanics 106–126 (Pergamon Press, 1968) מסת"ב 0-08-203204-1]
↑  Erwin Schrödinger (From the German) Quantization as an Eigenvalue Problem (Fourth Communication), Annalen der Physik 81 (18) 109–139, 1926. [English translation in Gunter Ludwig Wave Mechanics 151–167 (Pergamon Press, 1968) מסת"ב 0-08-203204-1]
↑  Fröhlich, Heitler, Kemmer.
↑  Moore, 1992, p. 376.
↑  Bhabha, H. J.; Heitler, W. (1937). "The Passage of Fast Electrons and the Theory of Cosmic Showers". Proceedings of the Royal Society of London A: Mathematical and Physical Sciences. 159 (898): 432. Bibcode:1937RSPSA.159..432B. doi:10.1098/rspa.1937.0082.
↑  "Walter Heitler: The forgotten hero of Éamon de Valera's science push". The Irish Times.
↑  Holfter, Gisela; Dickel, Horst (19 בדצמבר 2016). An Irish Sanctuary: German-speaking Refugees in Ireland 1933–1945. Walter de Gruyter GmbH & Co KG. ISBN 9783110351453. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Uta Schäfer-Richter, Jörg Klein (1992), p. 93
↑  תבנית:HDS
↑  Heitler – Irish University Science
↑  Lorentz Chair – 1958 Walter Heitler
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262530005171  PLWABN: 9810642043805606  BIBSYS: 90137300  BnF: cb12305743c (data)  CiNii: DA00405534  GND: 118773801  HDS: 041691  ISNI: 0000 0001 1478 3227  LCCN: n83003527  LNB: 000287547  MGP: 66699  NDL: 00442945  NKC: xx0023278  NTA: 074112996  RERO: 02-A003360292  SNAC: w60k2vkd  SUDOC: 031933157  VcBA: 495/131759  VIAF: 97896206   WorldCat (עם VIAF): 97896206
חוות הניסיונות גליל מערבי

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 חבל ארץ:  הגליל המערבי
 תאריך ייסוד:  1923 
 שטח:  700 דונם
 קואורדינטות:  32°56′00″N 35°06′01″E﻿ / ﻿32.933365°N 35.100288°E﻿ / 32.933365; 35.100288 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) חוות הניסיונות גליל מערבי(למפת הגליל המערבי רגילה) חוות הניסיונות גליל מערבי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חוות הניסיונות גליל מערבי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חוות הניסיונות גליל מערבי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חוות הניסיונות האזורית גליל מערבי היא חווה חקלאית לניסיונות העוסקת במחקר ופיתוח חקלאי.
החווה פועלת כתאגיד משותף בבעלות המועצה האזורית מטה אשר, המועצה האזורית זבולון ותשלובת מילואות, החווה פועלת מתוקף אם הסכם הפעלה עם משרד החקלאות שהוא בעל הזכויות בקרקע.
700 הדונם המהווים את שטח החווה מפוצל בין שני אתרים - 550 דונם ממזרח לעיר עכו, ו-150 דונם מדרום לקיבוץ שמרת.
מטרות החווה הן פיתוח הידע המקצועי של ענפי החקלאות, הפצה והטמעה של ידע אצל המגדלים ותמיכה בשיפור הרווחיות של ענפי החקלאות.
חוות הניסיונות היא החווה היחידה בארץ המתמחה בתחום האבוקדו ומשמשת מרכז פיתוח העיקרי של ענף האבוקדו בישראל במשך עשרות שנים.
היסטוריה

החווה הוקמה בשנת 1923 על ידי המנדט הבריטי בשם ״חוות עכו״, למטרות הדגמה ולניסויים בגידולי שדה. בשנת 1932 הוקמה לצידה חוות המטעים.
ב-2017 החלו מפעילי החווה במאבק משפטי על מנת למנוע את סגירת החווה לאחר שהוועדה הארצית החליטה על הפקעת שטחי החווה לצורך הקמתה של שכונת מגורים חדשה בעכו. מטרת המאבק היא למנוע את ההפקעה עד לאיתור שטח חלופי עבור החווה.
הרכב הגידולים

אבוקדו – 470 דונם. חוות הניסיונות גליל מערבי היא מרכז המחקרים העיקרי של ענף האבוקדו בארץ.
הדרים – 40 דונם. החווה עוסקת בפיתוח זנים חדשים.
גידולי שדה וירקות – 190 דונם. מרכז פיתוח של זנים חדשים ושיטות גידול מתקדמות.
מטרות ודרכי פעולה

החווה פועלת לייזום וביצוע מחקר ופיתוח יישומי ואקדמי בחווה ובמשקים. היא שמה למטרה הכנסת גידולים חדשים וטכניקות גידול מתקדמות למשק החקלאי בישראל. החווה שואפת לקיים שיתוף פעולה עם מוסדות המחקר, ארגונים חקלאים והגופים האזוריים, על ידי שילוב חוקרים, מדריכים ומגדלים בפעילות המחקר ופיתוח. בנוסף יוזמים מנהלי החווה פעילות חינוכית עם בתי הספר והקהילות באזור.
הערות שוליים

↑  מרחיקים את הקור מהאבוקדו: מחקר בחוות הניסיונות בגליל, מערכת הפורטל לחקלאות טבע וסביבה, 11 בדצמבר 2017.
↑  המאבק, באתר חוות הניסיונות גליל מערבי
נפתח הקרב להצלת חוות המחקר והניסיונות על אדמות המועצות האזוריות מטה אשר ומעלה יוסף, באתר אדמתי, ‏27 בפברואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418165905171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חקלאות ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נוה עמיאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 כפר נוער
 על שם:  משה אביגדור עמיאל 
 תקופת הפעילות:  1947–הווה (כ־78 שנים) 
 מייסדים:  עליית הנוער 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°42′04″N 35°08′13″E﻿ / ﻿32.701144568552°N 35.136808146916°E﻿ / 32.701144568552; 35.136808146916
 neveamiel.com
  (למפת הכרמל מוגדלת) נוה עמיאל(למפת הכרמל רגילה) נוה עמיאל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נוה עמיאל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נוה עמיאל
 
נוה עמיאל הוא כפר נוער דתי השוכן בעמק יזרעאל ליד המושב שדה יעקב
הכפר הוקם בשנת 1947 על ידי עליית הנוער על שם הרב משה אביגדור עמיאל, רבה הראשי של תל אביב.
הכפר מתנהל על פי אורח חיים דתי, הצוות בכפר מנסה לגשת אל החניכים בהקשר זה מתוך אהבה ובחירה ולא מתוך כפייה. הכפר פונה לנערים שנשרו ממסגרות חינוכיות, מרבית הנערים שמגיעים אל הכפר באים מבתים דתיים לאומיים וחרדיים.
בכפר לומדים נערים בכיתות ט'–יב' מכל רחבי הארץ. הכפר מפוקח ומלווה על ידי משרד החינוך ומשרד הרווחה ובבעלות רשת "דעת" המפעילה מסגרות חינוכיות מגוונות.
בנוה עמיאל פועל בית ספר ייחודי אשר עוזר לנערים להשלים את פערים הלימודיים שצברו. לכל נער ישנה מערכת אישית שמותאמת אך ורק עבורו והלמידה מתבצעת בקבוצות קטנות וביחס אישי. רוב מוחלט של הנערים יוצאים בסוף כיתה י"ב עם תעודת בגרות או תעודת הסמכה טכנולוגית.
מלבד מהמערכת הלימודית, בכפר ישנם מענים רבים לחניכים בעלי ערך טיפולי וחינוכי רחב, כגון: תוכנית מצוינות בספורט, חדר מוזיקה ואולפן הקלטות מקצועי, מגרש פוצ'יוולי, חדר כושר, ספרייה, אורוות סוסים מקצועית, תחום שטח נרחב של טיולים ופעילויות אתגר, ומערך אופניים מצויד.
רוב הבוגרים של נוה עמיאל בוחרים ללכת לאחר סיום י"ב למסגרות המשך כהכנה לצבא, כגון מכינות, שנת שירות ולימודי י"ג-י"ד טכנולוגיים.
הערות שוליים

↑  נוה עמיאל באתר רשת דעת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007469469405171
המן (פוסן)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ניקולא פוסן 
 תאריך יצירה:  שנות ה־30 של המאה ה־17 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  200 ס"מ 
 גובה:  149 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  קלאסיציזם 
 מספר יצירה:  INV 7275 (מחלקת הציורים של הלובר) 
 מיקום:  Room 825
 
המן (בצרפתית: La Manne), שנקרא בעבר "בני ישראל מלקטים את המן במדבר" (בצרפתית: Les Israélites recueillant la manne dans le désert ),הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר הצרפתי ניקולא פוסן. הציור נוצר בשנת 1639 עבור פול פראר דה שאנטלו, פטרונו של פוסן, ונרכש בשנת 1666 עבור לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. כיום הוא מוצג במוזיאון הלובר בפריז. העבודה נחשבת לאחת היצירות השאפתניות ביותר של פוסן.
היסטוריה

הציור נוצר עבור פול פראר דה שאנטלו, שהיה לחברו ולפטרונו של פוסן. קיימות עדויות לכך שהאמן הגה את הנושא ואת הקומפוזיציה כבר בשנת 1638. במכתב מ-15 בינואר 1639, פוסן כתב כי החל לעבוד על כמה דמויות, ובמכתב נוסף מ-19 בפברואר לפול לוריין, הוא מבטיח להשלים את היצירה לקראת "אמצע הצום". במכתב נוסף מ-19 במרץ, פוסן הודיע לשאנטלו כי הציור הושלם, וב-28 באפריל הוא הוסיף כי הוא מעוניין במסגרת מוזהבת בפשטות, ללא קישוטים מיותרים, בהתאם לטעם האישי שלו.
בשנת 1666 נרכש הציור עבור לואי הארבעה עשר, מלך צרפת מבעליו דאז, לואי לנואר, ששימש כגזבר הכללי של הממלכה הצרפתית. קיים סיכוי ששארל לה ברן, הצייר המלכותי של צרפת, היה מעורב בתיווך הרכישה, שכן הוא שירת קודם לכן את ניקולא פוקה, שהיה אחד הבעלים הקודמים של היצירה. לאחר הרכישה הוצג הציור בורסאי, ובהמשך עבר לארמון לוקסמבורג בפריז.
תיאור היצירה

הציור מתאר את נס ירידת המן במדבר, כאשר אלוהים מספק לבני ישראל מזון מופלא בעת נדודיהם במדבר סיני, כפי שמתואר בספר שמות (פרק ט"ז). פוסן בחר להמחיש את הסצנה תוך התבססות על גרסתו של ההיסטוריון היהודי-רומי יוספוס פלביוס ולא על הטקסט המקראי. הציור מציג את משה עומד ומרים את ידיו לשמיים, כאשר המן יורד מהשמיים ומכסה את הקרקע כשלג. מסביב נראים בני ישראל מלקטים את המן, חלקם במצוקה מרעב, אחרים מתמלאים פליאה ושמחה. קומפוזיציית הציור מחולקת לשני רבדים: הרובד הקדמי משקף את היצרים והרגשות האנושיים, ביניהם חמדנות, נדיבות וחמלה, ואילו הרובד האחורי מציג את הדמויות הרוחניות – משה ואהרון, המובילים את העם. פוסן שילב ביצירתו אלמנטים קלאסיים רבים, בהשראת פסלים עתיקים כגון ניאובּה וסנקה בורגזה, שהשפיעו על תנוחות הדמויות ופרופורציות גופן.
ביקורת ופרשנות

הציור עורר דיון באקדמיה המלכותי לציור ולפיסול בצרפת בשנת 1667, כאשר שארל לה ברן הקדיש לו הרצאה. אחד המבקרים, ככל הנראה פיליפ דה שאמפן, ציין חוסר התאמה בין הקומפוזיציה של פוסן לתיאור המקראי, במיוחד באשר לאופן ירידת המן מהשמיים. לה ברן, לעומת זאת, הגן על פוסן, וציין כי תפקיד האמן הוא לא רק להעתיק טקסטים דתיים אלא גם לעצב קומפוזיציות המשלבות אלגוריות, רגשות וסימבוליקה. הפרשנויות לציור הדגישו שלושה רבדים: הרובד האלגורי, בו המן נתפס כהקבלה לאוכריסטיה הנוצרית; הרובד המוסרי, בו מסע בני ישראל במדבר משקף את דרכו של האדם בין חטא לסגולה טובה; והרובד המיסטי, בו הסלע הנראה ברקע מזוהה עם ישו, כ"צור מחצבתם" של המאמינים.
שימור והצגת היצירה

לאורך השנים עבר הציור מספר תהליכי רסטורציה. בשנת 1750 עבר ריפוד מחודש, ובשנת 1828 טופל בידי פרנסואה טוסן אקין ואמיל מורטמאר בטכניקה מודרנית לזמנה. במהלך מלחמת העולם השנייה הועבר הציור למונטובן לשם הגנה, שם עבר רסטורציה נוספת.
היסטוריית בעלות

הציור נוצר ברומא בשנת 1638 או 1639 עבור פטרון האמנות פול פראר דה שנלוא. לאחר מכן עבר לבעלותו של ניקולא פוקה, המפקח על האוצר בתקופתו של לואי ה-14. הציור נחרט בידי האמנים גיום שאטו (1680), בנואה אודראן, ברן והנרי טסטלין.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  "La Manne (INV 7275; MR 2314)". Louvre.
↑  "Nicolas Poussin - French Painter, Classicism, Baroque | Britannica". www.britannica.com (באנגלית). נבדק ב-2023-12-21.
1 2  Champlin & Perkins, eds. 1887, iii, p. 188.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 20440547  Joconde: 000PE002227
יעל, דבורה וברק

| --- | --- |

 מידע כללי
 אמן:  סאלומון דה בריי 
 תאריך יצירה:  1635 
 טכניקה וחומרים:  לוח עץ, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  71.5 ס"מ 
 גובה:  86.5 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  RMCC s121 (Museum Catharijneconvent) 
 מיקום:  Museum Catharijneconvent
 
יעל, דבורה וברק (בהולנדית: Jael, Deborah en Barak) הוא ציור של הצייר ההולנדי סלומון דה בריי (אנ'), אשר פעל במאה ה-17. היצירה מתארת את הסיפור המקראי מתוך ספר שופטים, פרק ד', שבו דבורה הנביאה, ברק בן אבינעם ויעל אשת חבר הקיני ממלאים תפקידים מרכזיים במלחמה נגד הכנענים.
תיאור היצירה

בציור נראות שלוש הדמויות המרכזיות: דבורה, במרכז, מתוארת כאישה מבוגרת עם פנים חרושות קמטים, המסמלות את ניסיונה ואת האחריות הרבה שנשאה כמנהיגה בתקופת הלחימה. ברק, משוריין ולבוש כמצביא, מוצב בצד ימין של היצירה, מייצג את הצד הלוחם שבסיפור. יעל, הניצבת משמאל, אוחזת בפטיש וביתד ברזל – הסמלים למעשה ההריגה של סיסרא, כפי שמתואר בטקסט המקראי. הציור מציג גם את הבעות הפנים של הדמויות בדרך שמרמזת על אופיין: דבורה נראית קשוחה ומלאת סמכות, ברק נראה צעיר ולא בטוח, ויעל מציגה מבט נחוש וקר. המבט בעיניה משדר תחושת גורליות לגבי מעשיה.
ההקשר הסיפורי

הציור מתאר רגעים משמעותיים במאבק בין בני ישראל לכנענים, כאשר דבורה משכנעת את ברק להוביל צבא מול הכנענים, ומנבאת שהניצחון הסופי לא יגיע מידי גבר, אלא אישה – נבואה שמתגשמת כאשר יעל מחסלת את סיסרא בשנתו על ידי נעיצת יתד ברקתו. הפרשנות האמנותית מציגה את המתח בין הדמויות בצורה ברורה: ברק נראה חייל צעיר שמתלבט אם לקבל את מרותה של דבורה, ויעל כבר מחזיקה בכלי הרצח בידה, מוכנה למלא את ייעודה. בנוסף, ההצבה של הדמויות משמאל לימין יוצרת תחושת תנועה והתפתחות של הסיפור מהנבואה עד למימושה. הציור גם מתייחס לאירועי הקרב עצמו, בו סערה פתאומית גרמה להצפת נהר הקישון, דבר ששיתק את צבאו של סיסרא והשמיד את מרכבות הברזל שלו. תיאור זה מזכיר את קריעת ים סוף, ומדגיש את מעורבותו של האל בהבאת הניצחון לישראל.
המשמעות האמנותית והדתית

סלומון דה בריי שילב ביצירתו אלמנטים דרמטיים המדגישים את כוחן של נשים בסיפור התנ"כי. הציור אינו רק ייצוג ריאליסטי של הסיפור, אלא גם נושא מסרים תאולוגיים והתבוננות על כוחו של האל בפעולתם של בני אדם. בפרשנות נוספת, דבורה מסמלת את החוכמה והנבואה, ברק מייצג את היסוסיו של האדם מול האמונה, ואילו יעל משמשת כלי בידי האל להגשמת צדק היסטורי. הציור כולל גם רמזים מיניים עדינים, המשמשים לרמוז על האפשרות שסיסרא הפר את כללי הכנסת האורחים, ואולי אף תקף את יעל – דבר שתרם להחלטתה להרוג אותו. הבעת הפנים הקשוחה שלה ומיקומה בצד שמאל של הציור מחזקים את תחושת השליטה המלאה שלה על גורלו. פרשנות נוספת רואה את הציור בהקשר תאולוגי רחב יותר: בעוד שבתנ"ך אלוהים מציל את עמו באמצעות "פציעת" אויביו (כפי שנעשה במקרה של סיסרא), בברית החדשה, הפציעה מופנית כלפי ישו עצמו, אשר נפגע ונצלב למען גאולת האנושות. הציור של דה בריי מדגים כיצד האל פועל דרך ייסורים וקורבן כדי להביא לישועה.
הערות שוליים

1 2  Web Gallery of Art, searchable fine arts image database, www.wga.hu
↑  Salomon de Bray: Jael, Deborah and Barak, ArtBible.info (באנגלית)
1 2  Jael, Deborah and Barak, emuseum.museoarteponce.org (באנגלית)
1 2  Trinity 11 Mattins, JAEL, DEBORAH AND BARAK, 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 1703
נץ מצוי (דה ברברי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  יאקופו דה ברברי 
 תאריך יצירה:  שנות ה־10 של המאה ה־16 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  10.8 ס"מ 
 גובה:  17.8 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  NG3088 (הגלריה הלאומית) 
 מיקום:  הגלריה הלאומית
 
נץ מצוי (באיטלקית: Uno sparviero) הוא ציור מאת האמן הוונציאני יאקופו דה ברברי, שנוצר כנראה בשלהי שנות ה-1510, בתקופה שבה עבד בארצות השפלה לקראת סוף חייו.
הציור בוצע בצבעי שמן על לוח אלון, ומידותיו 17.8 ס"מ × 10.8 ס"מ (7.0 אינץ' × 4.3 אינץ'). הוא מתאר נץ מצוי ממין נקבה, היושב על מעקה עץ סמוך לפינת חדר, כשצלליות מוטלות על קיר הטיח החלק שמאחוריו. הציור הוא אחד משני ציורי ציפורים ידועים של האמן הוונציאני דה ברברי, שעבד בחצרות האצולה של גרמניה וארצות השפלה.
הציפור מצוירת כשהיא חיה, טבולה באור טבעי בהיר - היצור הרזה והמוט עליו היא יושבת מטילים צל חזק על הקיר. פעמון קטן מעל רגלה השמאלית נועד להתריע בפני מאלפהּ על מיקומה בזמן מעופה. היא קשורה בחבל דק, אך עינה הבהירה מעידה על ערנותה הרבה לסביבה.
עוף הדורס בעל הכנפיים האפורות חובש רצועות עם פעמון המחוברות לרגליו. ייתכן שהוא חלק מיצירה גדולה יותר שאבדה. הציור נחשב כדוגמה מוקדמת לציור טרומפ-לויל (אשליית עין), המשתמש בפרספקטיבה ובצללים כדי ליצור רושם של ציפור אמיתית התופסת מקום בחלל, בדומה ליצירה החוחית של קרל פבריציוס. היצירה נרכשה על ידי הגלריה הלאומית בלונדון בשנת 1916, כחלק מעיזבון אוסטן הנרי לייארד.
הערות שוליים

1 2 3  Jacopo de' Barbari | A Sparrowhawk | NG3088 | National Gallery, London, www.nationalgallery.org.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 19965