stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנרי רויס
הקמת חברת "רולס-רויס"

בשנת 1901 התחיל רויס הצעיר להתמקד בעולם הרכב. רויס בנה מנוע 2 צילינדרים, אשר הורכבה על דגם ה-רולס-רויס 10 כ"ס. שורשי חברת "רולס-רויס לימיטד" מבוססים על חברה שהקים ב-1904 הנרי רויס במנצ'סטר. במאי 1904 הוא נפגש עם סוחר הרכב צ'ארלס רולס שהסכים לשווק את המכוניות החדשות באופן בלעדי.
דגם ה-רולס-רויס 10 כ"ס תוכנן על ידי הנרי רויס בשנת 1903, ויוצר בבית המלאכה של רויס ושל שותפו צ'ארלס רולס ברחוב קוק במנצ'סטר, לאחר שחתמו על הסכם איחוד ב-23 בדצמבר 1904. הדגם שווק על ידי סוכנות C.S.Rolls & Co
חברת רולס-רויס המשותפת שהייתה קרויה "רולס רויס לימיטד" נוסדה ב-15 במרץ 1906. בשנת 1908 עברה חברת "Rolls-Royce Limited" ל- דרבי.
רויס עיצב את דגם ה-רולס-רויס V-8 (1905), את דגם ה-רולס-רויס 30 כ"ס ואת ה-רולס-רויס פנטום 3.
ב- 1910 עם מותו של רולס בתאונת מטוס השותפות הסתיימה.
ב- 1912 עבר להתגורר ב- דרבי. ב-1917 עבר למערב ויטרינג (West Wittering) ב-West Sussex, בבריטניה. ב-1928 פיתח את: "מנוע R" אשר הורכב על מטוס מדגם "Supermarine S.6B" וזכה לשיא אווירי של 357.7 מייל לשעה.
באוקטובר 1932 השיק את מנוע ה- "PV12", מנוע אשר הורכב על מטוסים בריטיים. מנועיו של רויס תרמו רבות להתפתחותו של חיל האוויר המלכותי, בעיקר בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1932 חברת "רולס-רויס לימיטד" השתלטה על חברת בנטלי.
רויס נפטר ב- 1933. לא הותיר צאצאים. היה נשוי ל- Minnie Punt בין השנים 1893–1912.
חברת רולס-רויס

רולס-רויס (באנגלית: Rolls-Royce) היא יצרנית בריטית לכלי רכב ומנועים לתעופה. שני התחומים הופרדו לחברות נפרדות בשנות ה-80 של המאה ה-20. תחום הרכב נמצא בבעלות יצרנית הרכב הגרמנית BMW משנת 2003.
ראו גם

רולס-רויס
צ'ארלס רולס
רולס-רויס 30 כ"ס
רולס-רויס סילבר גוסט
רולס-רויס 10 כ"ס
רולס-רויס V-8 (1905)
רולס-רויס 15 כ"ס
שריונית רולס-רויס
רולס-רויס 20 כ"ס
רולס-רויס 20-25 כ"ס
רולס-רויס 25/30 כ"ס
הנרי רולינס

| --- | --- |

 לידה:  13 בפברואר 1961 (בן 63) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 שם לידה:  Henry Lawrence Garfield 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 מקום לימודים:  בית הספר בוליס, אמריקן יוניברסיטי 
 סוגה:  הארדקור פאנק, הבי מטאל 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  SST רקורדס, 2.13.61 
 www.henryrollins.com
 פרופיל ב-IMDb
 
הנרי לורנס גארפילד (באנגלית: Henry Lawrence Garfield), המוכר בשם הבמה הנרי רולינס (Henry Rollins) (נולד ב-13 בפברואר 1961), הוא שחקן, קומיקאי, מוזיקאי וזמר-יוצר פאנק אמריקאי ממוצא יהודי. רולינס הנהיג בשנות השמונים את להקת ההארדקור פאנק בלאק פלאג. בשנים האחרונות חדל להופיע כמוזיקאי והחל להופיע כאמן ספוקן וורד. בנוסף, רולינס הוא בעל הוצאת ספרים. בין השאר יצאו בה ספריו וכן ספרים מאת ניק קייב.
הופעות בישראל

רולינס הגיע לישראל ב-1998 וב-2007. בשני ביקוריו לא הופיע כמוזיקאי אלא כאמן ספוקן וורד, סגנון הופעה אשר רולינס הגדירו כסטנד-אפ נטול פואנטה בסוף כל משפט.
מודעות חברתית ופוליטית

בשנים האחרונות רולינס מרבה לעסוק בנושאים פוליטיים וחברתיים שונים. בתקופת כהונתו של ג'ורג' בוש דיבר רבות נגדו והגדיר אותו כטיפש. רולינס הזכיר בהופעתו בארץ את הוצאתו להורג של סדאם חוסיין אשר נערכה ימים ספורים קודם לכן. בנוסף, הוא ידוע כמתנגד חריף לרדיפת הומואים, הומופוביה וגזענות וקטעים רבים בהופעותיו עוסקים גם בתחומים אלה.
פילמוגרפיה > קולנוע

המרדף (1994)
היט (1995)
ג'וני נמוניק (1995)
כביש אבוד (1997)
ג'ק פרוסט (1998)
פזיזה ופראית (1999)
באטמן הדור הבא: שובו של הג'וקר (2000)
המעבורת של מורגן (2001)
ג'קאס: הסרט (2002)
בזהות אחרת (2002)
בחורים רעים 2 (2003)
חגיגה רצחנית (2005)
האליבי (2006)
טעות בכיוון 2: דרך ללא מוצא (2007)
קבר השטן (2009)
הפקח הירוק: אבירי הברקת (2011)
לא מת מעולם (2015)
מיוזיק (2021)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

ילדי האנרכיה (2008-2014)
זאהיר, האגדה של קורה (2014) – דיבוב
הכי גרועים שיש (2015)
אומת הזומבים (2017)
כיתה קטלנית (2019-2018)
עכשיו אפוקליפסה (2019)
שליטי היקום: הגילוי (2021) – דיבוב
המפרי אוסמונד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביולי 1917 סארי, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  6 בפברואר 2004 (בגיל 86) אפלטון, ארצות הברית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  קינגס קולג' לונדון  היילבורי קולג' 
 מעסיק:  Saskatchewan Hospital 
 
המפרי פורטסקיו אוסמונד (באנגלית: Humphry Fortescue Osmond; ‏1 ביולי 1917 – 6 בפברואר 2004) היה פסיכיאטר אנגלי רדיקלי, שהתגורר רוב חייו בקנדה ובארצות הברית. הוא היה בחוד החנית של המחקר הפסיכיאטרי בשנות החמישים ולמרות גישתו האנטי ממסדית הצליח להישאר מקובל על הממסד. אוסמונד האמין שתרופות הלוצינוגניות עשויות להועיל בטיפול במחלות נפש וחקר גם את ההשפעות של LSD על אלכוהוליסטים. מחקריו נחשבים עדיין מין החשובים במחקר על ההלוצינוגנים. עבודתו הובילה לקשר עם הסופר אלדוס האקסלי ולמעורבות עם ה-CIA וה-MI6, שהתעניינו ב- LSD כ"סם אמת" אפשרי, כדי לגרום לסוכני אויב לחשוף סודות. אוסמונד בחן גם היבטים בפסיכולוגיה של סביבה, ובפרט כיצד הם השפיעו על הרווחה או ההחלמה במוסדות פסיכיאטריים. הוא נודע במיוחד כמי שטבע את המושג פסיכדלי.
ביוגרפיה ופועלו

המפרי אוסמונד נולד בסארי שבאנגליה בשנת 1917. בצעירותו עסק בכתיבה לתיאטרון ופלירטט לזמן קצר עם בנקאות אך לא מצא בה עניין. בהמשך עבד אצל ארכיטקט לזמן מה, דבר שסייע לו מאוחר יותר במחקר על השפעת האדריכלות על חולים פסיכיאטריים. לאחר מכן, למד בבית הספר לרפואה של בית החולים גאיי (Guy) של קינגס קולג' לונדון. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בחיל הים כרופא על ספינה ובמקביל עבר הכשרה כפסיכיאטר.
אוסמונד עזב את הצי בשנת 1944 והצטרף למחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים סנט ג'ורג' (אנ'), לונדון, בו היו לו את שלושת המפגשים החשובים בחייו. הוא פגש שם את אשתו איימי ג'יין רופי שעבדה כאחות, ואת ד"ר ג'ון סמית'יס (אנ') שהפך לאחד השותפים החשובים שלו למחקר. המפגש השלישי היה עם התרופות שנקשרו לשמו ושמו לשמם: LSD ומסקלין.
במהלך מחקרו בסנט ג'ורג', שנמשך כמעט שנתיים, אוסמונד חקר סכיזופרניה ובמקביל בחן את התכונות הכימיות של מסקלין. הוא קיבל את דעתו של קרל יונג שסכיזופרניה היא בעיקרה הפרעה בתפיסה ומחקרו על מסקלין הוביל אותו למסקנה, שאצל אנשים רגילים הסם גרם לתסמינים הדומים לתסמינים של סכיזופרניה. הוא חשב, שניתן להשתמש במסקלין ליצירת הפרעה פסיכוטית במעבדה, שיכולה לשמש כמודל לפסיכוזה ולחקר מצבים כגון סכיזופרניה. הוא השתכנע, שהמחלה נגרמת על ידי חוסר איזון כימי במוח וכי יש להגדיר מחדש סכיזופרניה, כהפרעה מטבולית כמו סוכרת. אוסמונד התוודע לעבודתו של הכימאי אלברט הופמן משווייץ על התרופה ההלוצינוגנית LSD-25, ומחקרו הוביל אותו למסקנות דומות. על כן, חשב שההלוצינוגנים עשויים לסייע בטיפול במחלות נפש. אוסמונד היה משוכנע, שמטפלים צריכים להבין משהו מהתסמינים על מנת שיוכלו לעזור למטופלים שלהם, לכן חשוב להתנסות ב- LSD כדי להבין מה חווים החולים. רעיונותיו לא התקבלו באותה תקופה בקרב הקהילה הפסיכיאטרית השמרנית בלונדון, והוא אף ספג בוז וזעם, מה שהוביל אותו לחפש מסגרת חדשה למחקריו.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה התפתחה בססקצ'ואן (פרובינציה בקנדה) תרבות פוליטית ליברלית, שהפכה את הפרובינציה למקלט אינטלקטואלי לניסויים רפואיים, שבמקומות אחרים לא זכו למימון, משום שנחשבו לקיצוניים מדי. זה היה מרכז ניסוי ייחודי על פעילות חברתית, שלא היה דומה לו בשום מקום. המקום הפך ליעד אטרקטיבי עבור חוקרים, ובכלל זה פסיכיאטריים, שרצו לערוך מחקרים תאורטיים ומעשיים, שקראו תיגר על גבולות התחום המקצועי ובחנו באופן ביקורתי את הקשר בין רפואה למדינה. מציאות זו התאפשרה בזכות ממשלתו הסוציאליסטית של טומי דאגלס בססקצ'ואן, שנבחרה בשנת 1944 ובמהלך 17 השנים הבאות ביצעה רפורמות במערכת הבריאות ובמדיניות הציבור. דאגלס גייס חוקרים מחוץ לססקצ'ואן כדי ליצור תרבות ניסויים חופשית בפרובינציה. לשם בחר אוסמונד להגיע.
ביוגרפיה ופועלו > עבודתו בקנדה

בשנת 1951 עבר אוסמונד עם עמיתו סמית'יס לקנדה, למוסד פסיכיאטרי נודע לשמצה בוויבורן (אנ'), עיירה נידחת בערבות ססקצ'ואן. שם הוא מונה למנהל קליני, ותוך זמן קצר למנהל בית החולים וזכה למימון טוב למחקריו מהממשלה הקנדית ומקרן רוקפלר, וכן ליד חופשית לפתח רעיונות חדשים במסגרת ניסוי חברתי רדיקלי בבריאות.
במסגרת זו, יחד עם סמית'יס והפסיכיאטר והביוכימאי המקומי, ד"ר אברם הופר (אנ'), המשיך אוסמונד בעבודתו על מודל הפסיכוזה אותו החל בלונדון. הוא שב והציע, כי ה-LSD מחקה את התסמינים הפסיכוטיים של סכיזופרניה. על ידי ייצור מודל כזה של מחלה, הוא חשב, שאפשר להבין טוב יותר את המטופלים ולחלוק את רגשותיהם. אוסמונד והופר חשבו גם, שאם הם יכולים ליצור מצב דמוי פסיכוזה על ידי מתן כימיקלים למישהו, פסיכוזה אמיתית כנראה עשויה להיות תוצאה של חוסר איזון כימי. השערה זו עודדה את החוקרים לבחון היטב את הכימיה של המוח במחקר על הפרעות כמו סכיזופרניה. השערה זו נמצאת בבסיס של המחקר הפסיכיאטרי והפסיכו-פרמקולוגי גם בימינו. חידושיו משכו תשומת לב בינלאומית, כמו גם מחלוקת.
בשנת 1952, אוסמונד תיאר את הדמיון בין מולקולות מסקלין לאלו של אדרנלין, בתיאוריה, שממנה השתמע כי סכיזופרניה נובעת מלחץ וגורמת להפרשת אדרנלין ועל כן, היא עשויה להיות סוג של הרעלה עצמית.
אוסמונד התנסה בעצמו ב-LSD והגיע למסקנה, שהתרופה עלולה לייצר שינויים עמוקים בתודעה ולגרום לחוויות מרחיבות נפש ומיסטיות. אוסמונד והופר גייסו מתנדבים, שלקחו LSD ותיארו, כי התרופה מסוגלת לעורר רמה חדשה של מודעות עצמית, שעשויה להיות בעלת פוטנציאל טיפולי עצום.
במרץ 1953 קיבל המפרי אוסמונד מכתב מהסופר הבריטי הידוע אלדוס האקסלי, שלמד על תוכנית המחקר שלו. השניים התכתבו, והאקסלי שאל אם יוכל לעבור התנסות מודרכת בסם. אוסמונד טס ללוס אנג'לס לפגוש את אלדוס ומריה האקסלי והביא להם מסקלין. פגישתם יצרה במהירות ידידות, שנמשכה עד מותו של האקסלי בשנת 1963. אוסמונד חיפש שם להשפעה שיש ל- LSD על המוח והתייעץ על כך עם אלדוס האקסלי. במהלך חילופי המכתבים ביניהם נולד בראשו של אוסמונד המונח פסיכדלי. המונח נגזר מיוונית ψυχή פסיכה, "נפש" ו-δηλείν דילין, "לחשוף", או δήλος דלוס, "יפה", ומשמעותו, שהסמים הפסיכדליים יכולים לחשוף את הנפש. אוסמונד הציג את המונח במאמר רפואי בשנת 1957, והכריז עליו בישיבת האקדמיה למדעים בניו יורק. מאז נכנס המושג לשפה האנגלית ולשפות אחרות.
ביוגרפיה ופועלו > עבודתו בקנדה > המחקר על אלכוהוליזם

בנוסף למחקר על מודל הפסיכוזה, הייתה לאוסמונד מטרת מחקר נוספת על אלכוהוליזם. אוסמונד והופר הציעו כי טריפ LSD חושף גם את הפחד של מטופלים אלכוהוליסטים להגיע ל"שאול תחתיות". חולים אלכוהוליסטים סירבו לעיתים קרובות לקבל עזרה לפני שהגיעו לשלב זה. אוסמונד והופר הסיקו מכך, שהם יכולים להסיט את מהלך המחלה הטבעי על ידי מתן LSD לאלכוהוליסטים לפני הגיעם לתחתית. בעצם ההתערבות המוקדמת הם קיוו למנוע חלקית את הנזק שנגרם לגוף ממחלת כבד. הם קיוו כך גם למנוע את ההתנהגות הפלילית והתוקפנית שבאה לעיתים קרובות עם אלכוהוליזם. הם החלו לפרסם את תוצאותיהם בכתבי עת רפואיים ומחקריהם זכו במהירות בתשומת לב רבה.
בבית החולים בוויבורן היו חולים אלכוהוליסטים רבים שלא הגיבו לכל הטיפולים המקובלים. אוסמונד חשב, שתרופות הלוצינוגניות מייצרות גם תסמינים דומים לדליריום טרמנס. וכי, הפקת דליריום אימתני מלאכותי עשויה להפחיד אלכוהוליסטים ולהביאם לידי שינוי. בין השנים 1954 - 1960 טיפלו אוסמונד והופר בכ-2000 אלכוהוליסטים בתנאים מבוקרים בקפידה. הם נדהמו ממה שמצאו. לרבים מהם החוויה לא הייתה נוראית כלל. למעשה, הייתה להם חוויה מעניינת למדי. הם דיווחו, כי 40% עד 45% מהאלכוהוליסטים שטופלו ב-LSD לא חזרו לשתות בתום שנת מעקב.
ביוגרפיה ופועלו > עבודתו בקנדה > הרפורמות בבית החולים

במקביל למחקריו ועבודתו עם החולים הפסיכוטיים במוסד הפסיכיאטרי, אוסמונד פעל ליישום של רפורמות בבתי החולים. הוא העניק הכשרה וסמכות למטפלים, שהפכו לאחיות פסיכיאטריות, שניהלו את המחלקה ואילו הפסיכיאטרים והפסיכולוגים שימשו כיועצים מקצועיים. הצוות הוכשר לספק נחמה וטיפול אמפתי לחולים. הוא עודד משפחות לבקר במחלקה ואת החולים לבלות כמה שיותר זמן בקהילה. כמו כן, הוא הכניס טיפולים חדשים, כמו טיפולים במוזיקה ואומנות. בניהולו בית החולים עבר שינוי דרסטי. מה שהיה מוסד אפל הפך למקום נאור עם אווירה של אופטימיות, שאפשר למטופלים לצאת מבית החולים ולגור בקהילה. בשנת 1957 זכה בית החולים בפרס יוקרתי של האיגוד הפסיכיאטרי האמריקאי, כבית החולים המשופר ביותר מסוגו בצפון אמריקה. מספר המאושפזים ירד בצורה דרסטית, יותר מאשר בכל בית חולים בבריטניה או בצפון אמריקה.
אוסמונד האמין, שהעיצוב הקיים של מוסדות מעורר רגשות של ניכור וצייתנות, מצב שבו למטופל יש מעט מאוד כוח. הוא למד מחולים פסיכוטיים, שתכונות רבות של בתי חולים החמירו את הסימפטומים שלהם, למשל, מסדרונות ארוכים וריקים מטפחים פרנויה, וכך גם חללים מלבניים צפופים וצבעים מסוימים. בסיועו של האדריכל היפני-אמריקאי קיושי איזומי, תכנן בניין עגול, שנמנע ממסדרונות ארוכים, עם מתחמים אינטימיים קטנים לצורכי המטופלים ולמשרדי הצוות באגף קטן.
בראשית שנות השישים של המאה העשרים, תקופת הזוהר של המחקר הפסיכדלי בקנדה החלה לדעוך. זה נבע בחלקו מהאטת התנופה של הניסוי הפוליטי של טומי דאגלס. ססקצ'ואן התקשתה להשלים את חלקי הרפורמה האחרונים ברפואה לאחר הבחירות הפרובינציאליות בשנת 1960 שעוררו מחלוקת. בשנה שלאחר מכן, ראש הממשלה דאגלס התפטר מתפקידו, כדי להנהיג את המפלגה הדמוקרטית הפדרלית החדשה.
ביוגרפיה ופועלו > עבודתו בארצות הברית

אוסמונד עזב את ססקצ'ואן בשנת 1961 למשרה שקיבל באוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי. שם היה לראש הלשכה למחקר בנוירולוגיה ופסיכיאטריה במכון הפסיכיאטרי. בפרינסטון, אוסמונד שיתף פעולה גם עם ברנרד אהרונסון בניסויים בהיפנוזה.
בסערת התרבות והפוליטיקה של התמורות של שנות השישים הסוערות האקלים החברתי, שאפשר את המחקר על סמים פסיכדליים, השתנה גם בארצות הברית. השימוש במריחואנה ובסמי פנאי אחרים בקרב צעירים, נחשב כגורם לתסיסה חברתית, הפגנות על איכות הסביבה, זכויות נשים, צעדות זכויות אזרח והפגנות נגד מלחמת וייטנאם. חוקים חדשים הגבילו את יכולתם של החוקרים לחקור את התרופות ומקורות המימון פסקו לתמוך במחקר. אוסמונד היה באותה עת בקצה החדשני של המחקר הפסיכיאטרי, על כן מבחינתו זו הייתה טרגדיה, שעבודתו נסגרה בגלל התמורות בתרבות ורוח הזמן.
מאוחר יותר עבר אוסמונד לאוניברסיטת אלבמה בברמינגהם. שם עבד על רפורמה בבית חולים לחולי נפש גדול והיה פרופסור לפסיכולוגיה עד לפרישתו בשנת 1992. למרות שאוסמונד המשיך לחקור את הסכיזופרניה, הוא התאכזב כי לא יכול היה להמשיך לעבוד עם הלוצינוגנים. התרופות, שירדו למחתרת, נותרו מקור להערצה פולחנית, אך הפסיכיאטריה שכחה אותן במהירות. מבחינתו של אוסמונד, עשרות השנים של עבודה, לאחר שעזב את וויבורן, המשיכו בהסתכלות על יחסי רופא -מטופל, אך הפרופיל שלו היה נמוך בהרבה. אלה היו עשורים של רפלקציה. השנים הטרנסצנדנטיות עמדו כעת מאחוריו. אין ספק שאוסמונד הקדים את זמנו, חמישה עשורים לאחר שעזב את וייבורן, הפסיכדליים חזרו והמחקר על הלוצינוגנים כיום בעיצומו. מחקרים על פסילוסיבין, LSD, מסקלין, MDMA, קטמין, ועוד, מוכיחים היום את תועלתם לטיפול בדיכאון, PTSD, חרדה, התמכרות, הפרעות קשב וריכוז ואפילו אלצהיימר.
לאורך הקריירה שלו, אוסמונד פרסם אחד עשר ספרים ומאמרים רבים (ראה). הוא נפטר מהפרעת קצב לב ב-6 בפברואר 2004. השאיר אישה, שלושה ילדים וחמישה נכדים.
ראו גם

טיפול פסיכדלי
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Robert M Kaplan, Humphry Fortescue Osmond (1917–2004), a radical and conventional psychiatrist: The transcendent years, Journal of Medical Biography, 2014 doi: https://doi.org/10.1177/0967772013479520
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Janice Hopkins Tanne, Humphry Osmond, BMJ 328(7441), עמ' 713
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Erika Dyck, Psychedelic Research in 1950s Saskatchewan, The Canadian Encyclopedia, 2019
↑  Mo Costandi, A brief history of psychedelic psychiatry, The Guardian, ‏2 Sep 2014
↑  Roland R. Griffiths and Charles S. Grob, Hallucinogens as Medicine, Scientific American 303 (60, 2010, עמ' 76-79
↑  DaniloDe GregorioJustine P.EnnsNicolas A.NuñezLucaPosaGabriellaGobbi, Chapter 3 - d-Lysergic acid diethylamide, psilocybin, and other classic hallucinogens: Mechanism of action and potential therapeutic applications in mood disorders, Progress in Brain Research 242, 2018, עמ' 69-96 doi: https://doi.org/10.1016/bs.pbr.2018.07.008
↑  Alexander M. Sherwood & Thomas E. Prisinzano, [https://www.tandfonline.com/doi/pdf/10.1080/17512433.2018.1415755 Novel psychotherapeutics – a cautiously optimistic
focus on Hallucinogens], Expert Review of Clinical Pharmacology, 2018 doi: : https://doi.org/10.1080/17512433.2018.1415755
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277135705171  BIBSYS: 90527236  BnF: cb12907806z (data)  CiNii: DA04708957  GND: 128823984  ISNI: 0000 0001 0965 0470  LCCN: n79135575  NKC: jo20241229664  NLA: 35402394  NTA: 071321438  RERO: 02-A003660490  SNAC: w6x78vpz  SUDOC: 07071407X  VIAF: 268809510   WorldCat (עם VIAF): 268809510
הסכם אנקרה

| --- | --- |
מפת הגבולות בין טורקיה לסוריה על פי הסכם אנקרה
מפת הגבולות בין טורקיה לסוריה על פי הסכם אנקרה
 חותמים:  הרפובליקה הצרפתית השלישית, טורקיה 
 מקום יצירה:  אנקרה 
 תאריך יצירה:  20 באוקטובר 1921 
 
הֶסְכֵּם אַנְקָרָה (בטורקית: Ankara Antlaşması) נחתם ביום 20 באוקטובר 1921 באנקרה שבטורקיה בין נציגי ממשלת צרפת לנציגי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, וסיים באופן רשמי את מלחמת טורקיה–צרפת בדרומה של אסיה הקטנה.
ההסכם נחתם לאחר שהסכם השלום בקיליקיה שנחתם בין הצדדים הניצים ב-9 במרץ 1921 בלונדון לא השיג את מטרתו, והלוחמה המשיכה. לפי ההסכם נסוגו הצרפתים משטחי דרום אנטוליה עליהם השתלטו לאחר מלחמת העולם הראשונה בהתאם להסכמותיהם עם הבריטים במסגרת הסכם סייקס–פיקו, ובתמורה הכירו הטורקים במנדט הצרפתי על סוריה. הסכם אנקרה השפיע במידה רבה על ניסוח קו הגבול בין הרפובליקה של טורקיה למנדט הצרפתי על סוריה כפי שנקבע מאוחר יותר בהסכם לוזאן שנחתם ב-1923.
עד יום 3 בינואר 1922 השלימו הצרפתים את פינוי חייליהם משטחי אסיה הקטנה שנותרו בחזקתם, ובכלל זה מהערים גזיאנטפ, טרסוס ואדנה, ונסיגתם לוותה במנוסה של תושבים ארמנים מהאזור.
הסדרת דרישותיהם של הצרפתים בחלקים אחרים של אסיה הקטנה, דהיינו באזור מצרי דרדנלים ובוספורוס וכן לאורך חופי הים השחור הוסדרה באופן סופי במסגרת שביתת הנשק של מודניה.
היו היה פעם... היום כבר לא

| --- | --- |
 סוגה:  פנטזיה קומדיה מיוזיקלי
 יוצרים:  Manolo Caro 
 כותבים:  מנולו קארו קים טורס נטליה גרציה ארגז גבריאל נונסיו 
 בימוי:  מנולו קארו
 שחקנים:  סבסטיאן יאטרה ניה מוניקה מרנילו אסייר אטקסנדיה מריאנה טרווינו מריולה פואנטס רוסי דה פלמה  איזיאר קסטרו חוליאן וילגרן דניאלה וגרה
 ארץ מקור:  ספרד
 שפות:  ספרדית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  6
 שידור
 רשת שידור:  נטפליקס
 תקופת שידור מקורית:  11 במרץ 2022 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
היה היה פעם... היום כבר לא (בספרדית: Érase una vez... pero ya no) היא סדרת טלוויזיה מסוגת הפנטזיה-קומדיה-מוזיקלית בשפה הספרדית. היא הופקה על ידי קרלוס מונטרו לנטפליקס, והופצה ב-11 במרץ 2022.
עלילה

סיפור אהבה בין סולדד, הנסיכה, לבין דייגו, פשוט העם, נקטע בעקבות המלחמה וחוסר רצונה של המלכה פטימה בסיפור זה. כדי לקבל את אישורה של המלכה, דייגו יוצא למלחמה. טרם יציאתו למלחמה, הוא סוגר עסקה עם המכשפה כדי שתמנע את האפשרות שהנסיכה תתאהב בגבר אחר. הכישוף שהמכשפה מטילה גורם לכך שכל האזרחים בממלכה לא יוכלו עוד להתאהב עד להסרת הכישוף, וכדי להסירו, בני הזוג נאלצים למצוא זה את זו בחיים אחרים.
רשימת פרקים

| מספר הפרק | שם הפרק בעברית (שפת מקור) | תאריך פרסום |
| --- | --- | --- |
| 1 | אם אתה לא תחזור (Si tú no vuelves) | 11 במרץ 2022 |
| 2 | לא אחראי (Irresponsables) | 11 במרץ 2022 |
| 3 | היינו מאוהבים (Fuimos amor) | 11 במרץ 2022 |
| 4 | אני אשרוד (Sobreviviré) | 11 במרץ 2022 |
| 5 | אני לא הבחורה הזו (Yo no soy esa) | 11 במרץ 2022 |
| 6 | אנחנו תמיד חיינו ביחד (Vivimos siempre juntos) | 11 במרץ 2022 |
דמויות

הדמויות מחולקות בסדרה לשתי תקופות זמן – בעבר ובהווה.
| שחקן או שחקנית | דמות בעבר (באגדה) | דמות בהווה (במציאות) |
| --- | --- | --- |
| סבסטיאן יאטרה | דייגו – דייג עני שמנהל מערכת יחסים עם הנסיכה סולדד. יוצא למלחמה ונהרג שם. | מקסי – הבן של מאמן, מנהלת המלון. מגיל קטן אמרו לו שהוא דייגו מהאגדה ושהוא צריך לשחרר את הדרקון הכחול ביחד עם הנסיכה סולדד. בעקבות המצב הכלכלי בעיירה, עוסק בזנות גברית לתיירות שמגיעות. |
| ניה | אנה – פשוטת עם, הופכת להיות הנסיכה לאחר מותה של סולדד. | חואנה – המאהבת של אנטוניו, נרקם בינה לבין מקסי קשר והוא מרגיש שהוא מתאהב בה. |
| מוניקה מרנילו | הנסיכה סולדד – הנסיכה שהתאהבה בדייגו הדייג העני. הבת של המלכות דולורס ופטימה. | גויה – הבת של לולה, טבעונית ופעילה למען זכויות בעלי חיים. ניסתה מספר פעמים לשחרר את הדרקון הכחול מהבית מלון. |
| אסייר אטקסנדיה | פוליירן – מפקד במלחמה, דייגו הגדיר אותו כחברו הטוב. הוא מבשר לסולדד על מותו של דייגו והופך להיות המאהב שלה | אנטוניו – התאהב בחואנה, בעקבות הכנסת מישהי אחרת להריון ואמונתו כקתולי הוא התחתן עם האישה האחרת. |
| מריאנה טרווינו | המלכה דולורס – האמא של סולדד. אינה מתנגדת לאהבתה של סולדד לדייגו. | לולה – מנקה במלון של מאמן. |
| מריולה פואנטס | המלכה פטימה – אמא נוספת של סולדד. מתנגדת לאהבתה של סולדד לדייגו מפני שלא רוצה שהאזרחים יבצעו מרד כנגד המונרכיה. | סימונה – בעלת סירה, גרה במלון של מאמן. |
| רוסי דה פלמה | מריה – אמא של דייגו | מאמן – מנהלת המלון, אמא של מקסי. |
| איזיאר קסטרו | אנסלמו – אחראי על המשמר בארמון. | ליאו – וטרינר. |
| דניאלה וגרה | המכשפה – מביא לדייגו את הדרקון הכחול. | אנמורה – זמרת שמתגוררת במלון. |
הערות שוליים

↑  La estratosférica cifra de 'Érase una vez... Pero ya no', una de las series más caras de Netflix, El Espanol, ‏11-03-2022 (בספרדית)
↑  What is Once Upon a Time (Happily Never After) about?, Fansided (באנגלית)
העריק

ערך זה עוסק בספר מאת הסופר האמריקאי דניאל סילבה. אם התכוונתם לנטישה או נסיגה של אדם מגוף או מדינה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דניאל סילבה 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן ריגול, רומן
 הוצאה
 הוצאה:  G. P. Putnam's Sons 
 תאריך הוצאה:  2009 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  ידיעות ספרים
 תאריך:  2011
 תרגום:  ניצה פלד
 מספר עמודים:  414
 סדרה
 ספר קודם:  Moscow Rules 
 הספר הבא:  The Rembrandt Affair 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003158906
 
העריק (באנגלית: The Defector), הוא מותחן ריגול מאת הסופר האמריקני דניאל סילבה, שיצא לאור ב-2009.
עלילת הספר

בספר זה, התשיעי בסדרת הספרים אודות גבריאל אלון, סוכן המוסד והמתנקש, הוא נדרש לאתר את חברו שהפך נעדר, גרגורי בולגנוב, איש הביון הרוסי, אשר סייע לו במשימה קודמת וערק לאחר מכן ללונדון. אלון נאלץ להיאבק בשנית בסוחר הנשק הרוסי ואיש הק.ג.ב לשעבר, איוון חרקוב. המרדף אחר חרקוב במאמץ להצלת בולגנוב מתרחש בלונדון, ז'נבה וציריך. לצורך החקירה מסתייע אלון רבות בקשריו ב-MI5 וב-CIA, וכן באשתו קיארה, לוחמת מוסד מוכשרת בזכות עצמה, בכיר המוסד עוזי נבות, המתנקש מיכאל, יוצא סיירת מטכ"ל ומעל כולם ביועץ הבכיר לראש הממשלה, רב המרגלים ארי שומרון (בן דמותם הבדיוני של רפי איתן, איסר הראל ומייק הררי), איש הפלמ"ח בעברו, אשר היה מופקד בין היתר על מבצע לכידתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן בארגנטינה בשנת 1960 וכיהן כראש המוסד.
אלון הוא יליד עמק יזרעאל ובן לניצולי השואה יוצאי גרמניה, יוצא יחידה מובחרת ובוגר בצלאל. בספטמבר 1972, בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, גויס אלון לשורות המוסד על ידי רב המרגלים ארי שומרון. עד מהרה הפך אלון למתנקש המוביל במבצע זעם האל. בספר, ולאורך כל הסדרה, מנצל אלון את כישוריו האמנותיים ואת זהותו הבדויה כרסטורטור של יצירות אמנות מימי הרנסאנס. בשל אימוניו במוסד, אלון בקי בקרב מגע ומומחה בשימוש באקדח בשיטת ה"שלוף- דרוך- תירה". הנשק המועדף עליו הוא אקדח ברטה מדגם 92F (בקוטר 9 מ"מ ארוך), ואקדח ברטה בקוטר 0.22 מ"מ בו השתמש בעת שרדף והתנקש בחיי שישה ממתכני הטבח במינכן במהלך שנות השבעים.
הערות שוליים

↑  דניאל סילבה, "העריק", הוצאת ידיעות ספרים, 2011, עמוד 72, "גבריאל היה צייר צעיר ומבטיח שנטש תפקיד ביחידת צבא מובחרת לטובת לימודים בבצלאל, אקדמיה לאמנות ולעיצוב."
↑  גבי לוין, מה משותף לסוכני מוסד, CIA, טרוריסטים וסתם רוצחים? שכולם חובבי אמנות, כמובן, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2007
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הערות על ענף הזהב של פרייזר

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  לודוויג ויטגנשטיין
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1967 
 
ג'יימס ג'ורג' פרייזר (ימין) 
ולודוויג ויטגנשטיין (שמאל)
הערות על ענף הזהב של פרייזר (בגרמנית: "Bemerkungen über Frazers "The Golden Bough) הוא חיבור מאת לודוויג ויטגנשטיין שדן ב"ענף הזהב" של ג'יימס ג'ורג' פרייזר. ההערות פורסמו לראשונה ב-1967, ומהדורה אנגלית ב-1979. ויטגנשטיין כתב את החיבור בקיץ 1931. כתיבתו הובילה בסופו של דבר לחקירות הפילוסופיות (1953).
נושא מרכזי בחיבור הוא תפיסת המטאפיזיקה כ"סוג של קסם". ויטגנשטיין מתאר את פרייזר כפרא ומבקר את פרשנותו למיתולוגיה פרימיטיבית, נצרות ואפיסטמולוגיה.
החיבור נערך על ידי ראש ריס, שפרסמו בנפרד מחיבורים אחרים של ויטגנשטיין. הוא נכלל מאוחר יותר באנתולוגיה בשם Philosophical Occasions 1912-1951 (אירועים פילוסופיים). מהדורה זו היא שלמה יותר לטענת העורכים.
לקריאה נוספת

Ludwig Wittgenstein, The Mythology in Our Language. Remarks on Frazer’s Golden Bough, (German/English parallel text), Transl. by S. Palmié, Ed. by Giovanni da Col and S. Palmié, with critical reflections by V. Das, W. James, H. Kwon, M. Lambek, S. Laugier, K. Myhre, R. Needham, M. Puett, C. Severi, and M. Taussig, 2020, Hau Books, open access מסת"ב 978-0990505068