stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחנת הרכבת סבסטיה

תחנת הרכבת סבסטיה הייתה התחנה החמישית מתוך שש, שבנו הטורקים בין השנים 1912 ל-1915 לאורך מסילת השומרון שנסללה מעפולה לשכם. התחנה נמצאת כקילומטר וחצי מדרום לסבסטיה וכחצי קילומטר ממזרח ליישוב שבי שומרון.
בתחנה נבנו שלושה מבנים וכן מאגר מים. חלקם כמו גם חלק מצנרת הולכת המים עדיין נראים בשטח.
קיים בלבול בין תחנת סבסטיה הרחוקה יותר מסבסטיה לבין תחנת הרכבת מסעודיה הקרובה לסבסטיה (כקילומטר וחצי מערבית לה).
| מסילת השומרון |
| --- | --- | --- |
| קו עפולה-שכם | עפולה • ג'נין • עראבה • סילת א-ד'אהר • מסעודיה • סבסטיה • שכם | קטע דרך אופייני במסילת השומרון |
| קו מסעודיה-טולכרם | מסעודיה • ענבתא • נור שמס • טולכרם | קטע דרך אופייני במסילת השומרון |
| גשרים ומנהרות | מנהרת רמין | קטע דרך אופייני במסילת השומרון |
הערות שוליים

↑  התוכנית הטורקית להשלים את המסילה עד ירושלים לא צלחה
שרבור

| --- | --- |
סמל שרבורסמל שרבור
מראה אווירי של העיר
מראה אווירי של העיר
 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  נורמנדי נורמנדי
 מחוז:  מאנש מאנש
 ראש העיר:  ז'אן-מישל הולגאט
 תאריך ייסוד:  28 בפברואר 2000 
 שטח:  14.26 קמ"ר
 גובה:  15 מטרים
 תאריך נטישה:  31 בדצמבר 2015 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  35,545 (1 בינואר 2018)
  ‑ במטרופולין:  117,957
  ‑ צפיפות:  2695 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  49°38′33″N 1°37′31″W﻿ / ﻿49.64250°N 1.62528°W﻿ / 49.64250; -1.62528
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.ville-cherbourg.fr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי שרבור(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי שרבור(למפת נורמנדי רגילה) רואן אוורה לה האבר דייפ קן מון-סן-מישל סן-לו אלנסון ברטאן פיי דה לה לואר סאנטר- עמק הלואר  א.ד. פר.  א.ד.פ. תעלת למאנששרבור(למפת נורמנדי מוגדלת) רואן אוורה לה האבר דייפ קן מון-סן-מישל סן-לו אלנסון ברטאן פיי דה לה לואר סאנטר- עמק הלואר  איל-דה פראנס  א.ד.פ. תעלת למאנששרבור  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שרבור-אוקטביל (בצרפתית: Cherbourg-Octeville) היא עיר נמל וקומונה צרפתית במחוז מאנש שבחבל נורמנדי, צרפת.
העיר מורכבת מאיחוד של הערים שרבור ואוקטביל שבוצע ב-28 בפברואר 2000 והודות לו, היא העיר המאוכלסת ביותר במחוז והשנייה בחבל כולו, אחרי קן.

מנמל העיר יוצאים קווי מעבורת לפורטסמות' שבאנגליה ולאי ג'רזי. כמו כן, שוכן בעיר בסיס גדול ונמל של הצי הצרפתי.
היסטוריה

בשנת 56 לספירה כבש צבא רומי בהנהגת קווינטוס טיטוריוס סבינוס את כל חצי האי. העיר הייתה כנראה התיישבות קלטית, אך אין עליה מידע רב. במאה ה-5 עבר האזור לרשות כלוביס הראשון מלך הפרנקים. במאה ה-8 פלשו הוויקינגים לאזור, התיישבו באתר שבו העיר והקימו נמל. במאה ה-9 קיבלו השליטים הוויקינגים הכרה ממלך צרפת שארל התם, במה שנודע לאחר מכן כדוכסות נורמנדיה. לאחר שוויליאם הכובש, דוכס נורמנדי הוכתר למלך אנגליה, נחשבה נורמנדי לחלק מממלכתו. ב-1204 כבש פיליפ השני, מלך צרפת את נורמנדי ואף שבמלחמת מאה השנים החזירו האנגלים לרשותם את העיר, הוא נשאר לבסוף בידי צרפת. ב-1758, במסגרת במלחמת שבע השנים כבשו האנגלים את העיר שוב והרסו חלקים ממנה. במלחמות הנפוליאוניות בוצר הנמל מחשש לתקיפה אנגלית, כולל בניית מכשולים תת-ימיים.
במלחמת העולם השנייה הייתה העיר תחת שלטון הגרמנים בצרפת של וישי והם ביצרו את החוף כחלק ממערך הביצורים שכונה החומה האטלנטית, ונועד למניעת פלישה מכיוון אנגליה. לאחר הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, עשו בעלות הברית מאמצים לכבוש את העיר במהירות במטרה להשתמש בנמל שלה להזרמת כוחות ואספקה נוספים. כיבוש העיר הסתיים ב-30 ביוני 1944.
גאוגרפיה

העיר נמצאת לחופו הצפוני של חצי האי קוטנטן שבולט מהיבשת לתוך תעלת למאנש ובין שני כפים שמהווים הגנה טבעית לנמל. מרחקה מפריז הוא 331 ק"מ, והכביש המהיר N13 מחבר ביניהן. מרחקה מבירת החבל, קן, הוא 123 ק"מ והגישה אליה היא באותו כביש.
האקלים בעיר ממוזג והקרבה לאוקיינוס האטלנטי גורמת ללחות גבוהה ולבריזה חזקה. הטמפרטורה הממוצעת היא: בפברואר (החודש הקר)‏ 6.8 °C ובאוגוסט (החודש החם)‏ 16.7 °C. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 692.3 מ"מ.
ערים תאומות

לשרבור ארבע ערים תאומות:
אנגליה פול, אנגליה
צ'אד סאר, צ'אד
רומניה דבה, רומניה
גרמניה ברמרהאפן, גרמניה
ראו גם

ספינות שרבורג
מטריות שרבורג
הערות שוליים

↑  מחוף יוטה לשרבור באתר ההיסטוריה של צבא ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473875705171  BNE: XX5588856  BnF: cb119433080 (data)  GND: 10100500-3  ISNI: 0000 0001 2192 4796  MusicBrainz: 8e23b956-293b-44f7-ac88-76ac83ce82e3  NKC: ge1064096  VIAF: 170113748   WorldCat (עם VIAF): 170113748
תעלומה בכחול

| --- | --- |

עטיפת הספר בהוצאת שוקן, 1967.
 מידע כללי
 מאת:  ג'ון ד. מקדונלד
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מתח, רומן
 מקום התרחשות:  פלורידה 
 הוצאה
 הוצאה:  Fawcett Publications 
 תאריך הוצאה:  1964 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  שוקן
 תאריך:  1966
 תרגום:  חיים לב
 מספר עמודים:  155
 סדרה
 הספר הבא:  Nightmare in Pink 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001986612
 
"תעלומה בכחול" (באנגלית: The Deep Blue Good-by) הוא רומן מאת ג'ון ד. מקדונלד, שיצא בעברית בשנת 1966 בהוצאת שוקן. גיבור הספר הוא גיבורו הקבוע של מקדונלד, הבלש הפרטי טראביס מק-גי. זהו הספר הראשון בסדרת הספרים שכתב מקדונלד אודותיו.
עלילת הספר

עלילת הספר נפתחת כאשר הבלש הפרטי הקשוח טראביס מק-גי, גיבורו הראשי של מקדונלד, נשכר על ידי קאטי בר, קאטי בר שגורלה לא שפר עליה. אביה מת בכלא הצבאי לאחר שנאסר על שרצח קצין. נוסף על כך הנוכל אמברוז "ג'וניור" אלן, גבר חייכני וחסון, אשר שבר את ליבה, גנב את כספה והצליח להניח את ידו על האוצר הנסתר שאביה החביא מאז ימי מלחמת העולם השנייה. מק-גי מגלה עד מהרה כי בעברו של "ג'וניור" אלן לא מעט פשעים ומעשים אכזריים, בעיקר כנגד נשים. מק-גי, העובד למען השבת רכוש שנגזל, לבעליו החוקיים, תוך שהוא מקבל כשכר את מחצית הרכוש המושב, מבטיח לסייע לקאטי בתמורה למחצית מן הרכוש שישיב.
הערות שוליים

↑  ג'ון ד. מקדונלד, "תעלומה בכחול", הוצאת שוקן, 1967, עמוד 6, "עליך להבין, צ'וק שאינני יכול להפיץ כרטיסי-ביקור. וכי מה אכתוב עליהם? טראביס מק-גי, מחזיר אבידות?".
↑  ג'ון ד. מקדונלד, "תעלומה בכחול", הוצאת שוקן, 1967, עמוד 6, "בדרך-כלל, אין בעל-האבידה יכול להרשות לעצמו להתמקח יתר-על-המידה. מאחר שאני נחשב כהזדמנות האחרונה, עומד שכר הטרחה שלי על חמישים אחוז. לגבי הנגזל, חמישים האחוז הנותרים טובים יותר מלא-כלום".
תאופומפוס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־4 לפנה״ס כיוס, יוון 
 פטירה:  320 לפנה״ס? אלכסנדריה, מצרים 
 שפות היצירה:  יוונית עתיקה 
 יצירות בולטות:  פיליפיקה, הלניקה 
 
תאופומפוס (ביוונית: Θεόπομπος;‏ 378 – 320 לפנה"ס לערך) היה היסטוריון ורטוריקן יווני ביוון העתיקה.
ביוגרפיה

תאופומפוס נולד באי האגאי כיוס. לפי ביוגרפיה ביזנטית קצרה, הוא נולד בשנת 377/378 לפנה"ס והיה בנו של דאמאסיסטראטוס. בתקופה זו נשלט המרחב האגאי על ידי העיר היוונית ספרטה ועל ידי האימפריה האחמנית, ולכן באי כיוס הייתה ככל הנראה סיעה פרו-ספרטנית שדאמאסיסטראטוס השתייך אליה. לאחר תבוסת ספרטה בקרב לאוקטרה בשנת 371 לפנה"ס, נפגעה הפופולריות של סיעה זו, ומשפחתו של תאופומפוס הוגלתה מכיוס.
נראה שבנעוריו המוקדמים בילה תאופומפוס זמן מה באתונה יחד עם אביו, שם נעשה לתלמיד של איסוקרטס, והתקדם במהירות ברטוריקה; מסופר שאיסוקרטס נהג לומר שאפורוס צריך היה את הדורבן ואילו תאופומפוס את המתג (שבפי הסוס).
נראה שבתחילה הוא חיבר נאומים אפידייקטיקיים (אנ'), בהם הגיע לבקיאות כזו שבשנים 352–351 לפנה"ס הוא זכה בפרס הנאום שנתנה ארטמיסיה השנייה לכבוד בעלה, אף כי איסוקרטס עצמו היה בין המתחרים. נאמר כי הייתה זו עצתו של מורו שקבעה בסופו של דבר את הקריירה שלו כהיסטוריון – קריירה שעבורה הוא היה כשיר במיוחד בזכות הירושה הגדולה שקיבל והידע הרחב שלו לגבי אנשים ומקומות.
תאופומפוס היה מעורב מאוד בחיים המדיניים. בשנת 334 לפנה"ס הוא גורש מכיוס יחד עם אביו בגלל נטיות פרו-ספרטניות, אולם בסביבות 333 לפנה"ס הורה אלכסנדר הגדול על החזרת הגולים של כיוס. תאופומפוס הוחזר לשם על ידי אלכסנדר כדי לסייע לו נגד האוליגרכיה הפרו-פרסית, ובמשך זמן מה נחשב כאחד ממנהיגי מפלגת האצולה בעיר הולדתו. אולם לאחר מותו של אלכסנדר (323 לפנה"ס), יוונים פרו-מקדונים היו חשודים ותאופומפוס נאלץ שוב לברוח. הוא ניצל מהוצאה להורג ומצא מקלט מאויביו הרבים אצל תלמי הראשון במצרים, שם נראה כי נתקל בקבלת פנים קרה במקצת. נראה כי הוא מת זמן מה לאחר 320 לפנה"ס.
בהיותו גולה, תאופומפוס ככל הנראה נסע הרבה. הוא הכיר אישית רבים מהאישים שכתב עליהם וראה בעצמו מקומות רבים. אין ספק כי הוא ניסה להיות אובייקטיבי, וזה העניק השראה להיסטוריונים יוונים מאוחרים יותר, שגם העריכו את סגנונו, השופע באמצעים רטוריים ומתמקד בדרמה. צירוף זה מכונה "היסטוריה רטורית".
תאופומפוס אימץ את השקפתו של מורו איסוקרטס, לפיה ההיסטוריה היא שפחתה של המדיניות. בכתיבתו ההיסטורית הוא נתן ביטוי ברור להשקפותיו המדיניות ושפט לחומרה מדינאים ידועים, מה שעורר נגדו שנאה רבה.
חיבוריו

חיבוריו של תאופומפוס היו בעיקר היסטוריים, והם מצוטטים רבות על ידי סופרים מאוחרים יותר. הם כללו קיצור של "היסטוריות" מאת הרודוטוס (יש מחלוקת אם החיבור הזה הוא אכן שלו), ה"הלניקה" (Ἑλληνικά) או "תולדות יוון" (Ἑλληνικαὶ ἱστορίαι, "היסטוריות הלניות"), "תולדות פיליפוס" (Φιλιππικά, "פיליפיקה"), וכמה נאומי שבח ועידוד, שהחשוב בהם היה "מכתב לאלכסנדר". הקיצור לחיבורו של הרודוטוס היה הקיצור הידוע הראשון שנעשה להיסטוריון בעת העתיקה.
חיבוריו > ההלניקה

ה"הלניקה" עסקה בהיסטוריה של יוון, ב-12 ספרים, משנת 411 לפנה"ס (שם מסתיים תיאורו של תוקידידס) ועד שנת 394 לפנה"ס – תאריך קרב קנידוס. מתוך חיבור זה היו ידועים רק כמה קטעים עד לשנת 1907, אז התגלה קטע הפפירוס מאוקסירינכוס של היסטוריון יווני מהמאה ה-4 לפנה"ס. הוא פורסם בשנת 1908 והוכר על ידי מספר חוקרים כחלק מה"הלניקה". עם זאת, חוקרים אחרים ערערו על זיהוי זה, ורובם מייחסים את הפרגמנט, העוסק באירועי שנת 395 לפנה"ס והוא בעל אורך משמעותי, לקראטיפוס איש אתונה. סגנון החיבור מתאים לזה של תאופומפוס, אך נראה שמחברו חי בזמן מוקדם יותר.
חיבוריו > תולדות פיליפוס השני

חיבור רחב הרבה יותר היה תולדות תקופת שלטונו של פיליפוס השני, מלך מוקדון (360–336 לפנה"ס), עם סטיות על שמותיהם ומנהגיהם של הגזעים והארצות השונות שעליהם דיבר, שהיו כה רבים עד שפיליפוס החמישי, מלך מוקדון צמצם את מרבית ההיסטוריה מ-58 ל-16 ספרים על ידי ניפוי החלקים שלא היה להם קשר למוקדון. מההיסטוריה הזו לקח ההיסטוריון טרוגוס פומפיוס (שבידינו קיצור מאת יוסטינוס של חיבורו ההיסטורי) הרבה מהחומר שלו. 53 ספרים היו קיימים בתקופתו של פוטיוס (המאה ה-9), שקרא אותם והשאיר לנו תקציר של הספר ה-12. כמה קטעים, בעיקר אנקדוטות וביקורות מסוגים שונים על אופיים של עמים ויחידים, נשמרו על ידי אתנאיוס, פלוטרכוס ואחרים. בסך הכל זוהו מעל 370 פרגמנטים של החיבור.
מתוך "המכתב לאלכסנדר" יש בידינו קטע אחד או שניים שצוטטו על ידי אתנאיוס, המבקרים בחומרה את חוסר המוסריות וההוללויות של הרפלוס (אנ').
פרסומיו ההיסטוריים של תאופומפוס מהווים טיעונים לנקודת השקפתו האריסטוקרטית. הוא מאמין במונרכיה ורואה בפיליפוס כמלך אידיאלי. חלק גדול מהחיבור נכתב בזמן שהייה ארוכה של תאופומפוס בחצרו. אולם בסך הכל נראה שהוא היה חסר פניות למדי. תאופומפוס מגנה את פיליפוס בחריפות על שכרות וחוסר מוסריות תוך שהוא משבח בחום את דמוסתנס.
מרכז החיבור הוא פיליפוס, אך הוא עוסק גם באירועים שהתרחשו בחלקים אחרים של העולם. זוהי היסטוריה אוניברסלית (אנ') של תקופתו של ההיסטוריון והיא כוללת מידע גאוגרפי, תרבותי, דתי ואתנוגרפי. נראה כי החיבור כלל תרחיבי רקע אודות רטוריקנים אתונאים, הטיראנים של סיציליה (דיוניסיוס הראשון ודיוניסיוס השני), והדת של פרס.
האחדות האמנותית של חיבורו סבלה קשות מן הסטיות התכופות והארוכות, שהחשובה ביותר מתוכן הייתה "על הדמגוגים האתונאים" בספר ה-10 של ה"פיליפיקה", המכילה התקפה חריפה על רבים מהמדינאים האתונאים הראשיים, ומקובל שנעשה בה שימוש חופשי על ידי פלוטרכוס בכמה מהביוגרפיות ב"חיי אישים". ה"נפלאות" (אנ') היא סטייה ארוכה שהוכנסה לספרים 8 ו-9.
חיסרון נוסף של תאופומפוס היה חיבתו המוגזמת לסיפורים רומנטיים ומדהימים; אוסף של כמה מאלה (Θαυμάσια) נוצר אחר כך ופורסם תחת שמו. הוא הואשם קשות גם בעת העתיקה על ביקורתיותו, ולאורך הקטעים שלו זו התכונה הבולטת ביותר.
תאופומפוס סיים לכתוב את ספרי ה"פיליפיקה" בשנת 324 לפנה"ס, בזמן שהתגורר באי הולדתו, כיוס.
חיבוריו > חיבורים אחרים

ה"התקפה על אפלטון" והמאמר "על אדיקות", שלעיתים מתייחסים אליהם כאל יצירות נפרדות, היו אולי רק שתיים מסטיות רבות בחיבור על תולדות פיליפוס; כמה סופרים הטילו ספק באותנטיות שלהם.
"בעל שלושת הראשים" (Τρικάρανος, "טריקארנוס") או "ספר שלוש הערים" ("טריפוליטיקוס") – כתב פלסתר ארסי נגד הערים אתונה, ספרטה ותבאי, פורסם תחת שמו של תאופומפוס על ידי אויבו אנקסימנס איש לאמפסקוס (אנ'), שחיקה בהצלחה את סגנונו הרטורי של תאופומפוס וכך הצליח לעורר נגדו את שנאת העולם היווני. אופיים של הקטעים הקיימים מאשר לחלוטין את הביקורות בעת העתיקה על תאופומפוס בדבר הסטיות.
בחיבור "פיליפיקה", תאופומפוס מציג אי דמיוני בשם מרופיס (אנ') כפרודיה על אטלנטיס של אפלטון.
אזכורו על ידי אחרים

אריסטו מזכיר ב"פוליטיקה" (אנ') את תפיסתו ועדותו של תאופומפוס על היותה של העבדות בלתי מזיקה.
יוסף בן מתתיהו כותב בדבריו על יצירת "תרגום השבעים" בחיבורו "קדמוניות היהודים", שדמטריוס מפלרון, בתשובה לתלמי השני ששאל כיצד זה שהמערכת הנפלאה של חוקי התורה של היהודים לא הוזכרה על ידי אף אחד מסופרי ההיסטוריה או המשוררים, אמר כי בשל קדושתו של ספר חוקי התורה, איש לא העז לנגוע בהם וכבר ניזוקו בידי אלוהים כמה אנשים שניסו לכתוב עליהם. דמטריוס המשיך וסיפר לו כי תאופומפוס ניסה פעם לספר משהו עליהם ודעתו נטרפה עליו למשך למעלה מ-30 יום, ובמהלך הפסקה מסוימת של מחלתו הוא התפלל לריפוי והחליט להפסיק את ניסיונו לכתוב, וכך חזרה אליו דעתו.
יוסף בן מתתיהו מזכיר את תאופומפוס גם בחיבורו "נגד אפיון", שם הוא מציין שדיבר סרה על חוקי אתונה ושהוא לא היה מחבר ספר החרפות על אתונה, ספרטה ותבאי, כפי שחשבו אחדים.
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: תאוֹפּוֹמפּוֹס, במלעיל דמלעיל (ההטעמה בהברה השלישית מהסוף).
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  Theopompus, המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Theopompus, באתר Livius.org
↑  קיקרו, ברוטוס (אנ'), פסקה 204.
1 2 3 4 5  אריה כשר, נגד אפיון, כרך א, פירוש לספר ראשון, פרק כד, סעיף 221, עמ' 223–224.
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, ספר 13, פרק 42, סעיף 5; ספר 14, פרק 84, סעיף 7.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 12, פרק ב, פסקה יד, סעיפים 110–112.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק כד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291945105171  PLWABN: 9810552127505606  BIBSYS: 90666111  BNE: XX1365381  BnF: cb121562161 (data)  CANTIC: a11186549  CiNii: DA11698999  GND: 118756931  ICCU: RMLV037974  ISNI: 0000 0001 2006 0068  LCCN: nr90005938  NKC: zcu2013741205  NLA: 36097467  NLG: 175445  NTA: 069965315  RERO: 02-A003895331  SUDOC: 030072786  Trove: 1211840  VcBA: 495/25664  VIAF: 24448325   WorldCat (עם VIAF): 24448325
תחנת הרכבת התחתית פיקדילי סירקוס

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1906
 אדריכל:  צ'ארלס הולדן 
 מיקום
 מיקום:  כיכר פיקדילי, הסיטי של וסטמינסטר, לונדון, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אזור נסיעה:  אזור 1
 קואורדינטות:  51°30′35″N 0°08′04″W﻿ / ﻿51.509652°N 0.134505°W﻿ / 51.509652; -0.134505
 תחנות סמוכות:  תחנת הרכבת כיכר לסטר, תחנת הרכבת התחתית אוקספורד סירקוס, תחנת הרכבת התחתית צ'רינג קרוס, תחנת הרכבת התחתית גרין פארק 
 מידע על התחנה
 סוג התחנה:  רכבת תחתית
 רציפים:  4 
 קווים העוברים בתחנה:  קו פיקדילי   קו בייקרלו
 נוסעים בשנה:  38.087 מיליון (2007)
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקספיקדילי סירקוס(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקספיקדילי סירקוס(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיפיקדילי סירקוס(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיפיקדילי סירקוס
 
תחנת הרכבת התחתית פיקדילי סירקוס (Piccadilly Circus Underground Station) (בתרגום מילולי: תחנת הרכבת התחתית כיכר פיקדילי) היא תחנה ברשת הרכבת התחתית של לונדון. התחנה ממוקמת מתחת לכיכר פיקדילי סירקוס במרכז לונדון באזור 1 בחלוקת האזורים של הרכבת התחתית של לונדון. התחנה משרתת את קווי בייקרלו ופיקדילי.
היסטוריה

תחנת פיקדילי סירקוס נפתחה ב-10 במרץ 1906 כתחנה בקו בייקרלו על פי עיצוב של ארכיטקט תחנות התחתית לזלי גרין. הרציפים עבור קו פיקדילי נפתחו ב-15 בדצמבר 1906. בשנותיה הראשונות, כמו בשאר התחנות, אזור מכירת הכרטיסים היה על פני הקרקע. ההתפתחות התעשייתית בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הביאה עימה עומס תחבורתי, ובעקבותיה נבנו אזור מכירת כרטיסים מתחת לפני האדמה ורשת מעברים תת-קרקעיים עבור הולכי רגל אשר רצו לחצות את הרחובות הסואנים מעל לתחנה, מסביב לכיכר פיקדילי.
השיפוץ הנרחב, אשר עליו היה אחראי הארכיטקט צ'ארלס הולדן, החל בפברואר 1925 והסתיים בשנת 1928. עלותו נאמדה ביותר מחצי מיליון ליש"ט.
בניין התחנה הישן נסגר ביולי 1929 ונהרס בשנות ה-80' בזמן בניית הבניין הגדול לצד הכיכר.
הרציפים של קו בייקרלו מעניקים לנוסעי הרכבת התחתית זווית ראייה ייחודית אל רשת הרכבת התחתית- בנוסף לסידור שבו שני הרציפים צמודים זה לזה, עניין ייחודי כשלעצמו, המנהרה מכילה מסילת עיתוק בקצה הצפוני ולכן מאפשרת לנוסעים להתבונן בשני הרציפים בו-זמנית.
התחנה כיום

פיקדילי סירקוס היא אחת מתחנות הרכבת התחתית היחידות אשר כולה מתחת לפני הקרקע. בתחנות אוקספורד סירקוס ולסטר סקוור לדוגמה, תחנות אשר גם הן תת-קרקעיות, רק אזור הכרטיסים נמצא מעל פני האדמה.
ראו גם

היסטוריה של הרכבת התחתית של לונדון
תעלת ולנד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תעלת מים 
 מידות
 אורך:  43.4 קילומטר
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  קנדה 
 קואורדינטות:  43°09′20″N 79°11′38″W﻿ / ﻿43.155555555556°N 79.19375°W﻿ / 43.155555555556; -79.19375
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי תעלת ולנד(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי תעלת ולנד(למפת אונטריו רגילה) טורונטו אוטווה מיסיסוגה וינדזור ת'אנדר ביי טימינס קנורה גרייטר סדברי מניטובה קוויבק ארצות הברית מפרץ הדסוןתעלת ולנד(למפת אונטריו מוגדלת) טורונטו אוטווה מיסיסוגה וינדזור ת'אנדר ביי טימינס קנורה גרייטר סדברי מניטובה קוויבק ארצות הברית מפרץ הדסוןתעלת ולנד
 
מפת התעלה
מראה תא שיט מס' 3 בתעלה
תעלת ולנד (באנגלית: Welland Canal) היא תעלה באזור ניאגרה בדרומה של קנדה המחברת בין ימת אונטריו בצפון לבין ימת אירי בדרום. התעלה נחפרה במטרה לעקוף את מפלי ניאגרה ולאפשר תנועת אוניות בין שני האגמים הגדולים.
מאפייני התעלה

אורכה של התעלה 44.4 ק"מ (27.6 מייל) מפורט קולבורן (על אגם אירי) לפורט וולר (על אגם אונטריו) ויש לה עומק מינימלי של 9 מטרים (30 רגל).
ימת אירי גבוהה ב-99 מטר מימת אונטריו. כדי להתגבר על הפרשי הגובה הוקמו בתעלה שמונה תאי שיט בנקודות שונות לאורכה. כל תא שיט רוחבו 24.4 מטר ואורכו 233.5 מטר. תא שיט מספר שלוש נמצא בתוככי העיר סנט קתרינס וכולל מרכז מבקרים המושך אליו תיירים רבים הבאים לצפות באוניות.
כ-3,000 אוניות עוברות בתעלה מדי שנה. רבות מהן משרתות את הנמלים של וינדזור בדרום אונטריו, דטרויט, וקליבלנד בארצות הברית ומעבירות סחורות לנמל מונטריאול ומשם דרך נהר סנט לורנס לאוקיינוס האטלנטי ולרחבי העולם. המטענים הנפוצים ביותר הם תבואה, עפרות ברזל, מלח פחם, אבן, ברזל ופלדה. 3,272 ספינות ניווטו בתעלת וולנד ב-2014. הספינות נשאו יותר מ-31,750,000 טונות של מטען ב-2014.
היסטוריה

התעלה נבנתה בשלבים. בשנת 1824 החלו העבודות על התעלה והיא נחנכה בשנת 1829. מסלול התעלה היה קצר מזה הנוכחי והיא השתלבה בנהר הניאגרה ולא הגיעה עד ימת אירי. באופן הדרגתי הוארך מסלול התעלה והורחבו תאי השיט בו במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. התעלה הנוכחית הושלמה בשנת 1932. בשנות ה-50 של המאה העשרים הורחבה התעלה במסגרת העבודות על נתיב המים סנט לורנס.
הערות שוליים

1 2  תעלת ולנד במפלי ניאגרה, קנדה | Wander, באתר www.wander.am
↑  Welland Canal | Description, History, Location, & Facts | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  Niagara's Welland Canal, Niagara's Welland Canal
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553638105171  GND: 4690609-5  LCCN: sh85146046  NARA: 10046184  VIAF: 315127312   WorldCat (עם VIAF): 315127312 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של קנדה ובנושא גופי מים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רפיח (אוניית מעפילים)

רפיח הייתה אוניית מעפילים שהובילה כ-785 מעפילים מיוגוסלביה לארץ ישראל בדצמבר 1946 וטבעה בסערה ליד האי היווני סירנה.
שבר ספינת המעפילים רפיח בקרבת חוף האי סירנה.
תולדות האונייה

האנייה נקראה במקור "את'ינה" (MS Athina) כאשר נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' ביוון. הייתה זו אוניית משא חופית בעלת תפוסה של 700–800 טון. הרכישה סוכמה באמצע אוקטובר 1946. עוד טרם העברתה לרוכשים, נפגעה וטבעה. היא נמשתה מהמים, תוקנה והפליגה לפטראי (Patrai) ומשם לנמל ההכנה. שמה הוסב ל"רפיח" בעקבות לכידת חברי ההגנה והגלייתם למחנה מעצר ברפיח שבצפון סיני. הכנותיה להפלגה, על ידי צוות מקומי יווני, מלווי האונייה ואנשי המוסד לעלייה ב' במקום, נמשכו כחודש וחצי. באונייה נבנתה קונסטרוקציה ועליה דרגשים ללינה, כהכנה להעברת 800 מעפילים לארץ ישראל. על מנת לחמוק מחיילי המנדט הבריטי בארץ ישראל, הותקנו על סיפונה מתקני פח, כדי להסוותה כאוניית משא. בבטן האונייה הותקנו ספסלי עץ לאורך הדפנות ובין העמודים, ולכל מעפיל הוקצו מטר וחצי על 40 ס"מ.
ההפלגה

ביום ההפלגה היו באונייה רב החובל, יווני בשם אכסאכופולוס, ולצדו שישה-עשר מלחים ומכונאים יוונים. המלווים, אנשי המוסד לעלייה ב', היו מפקד האוניה גד לסקר, ולצדו דוד באומגרטן-בוסתנאי, צבי טייטל, ו"הגדעוני" אברהם ליכובסקי. לרשותם עמדו שני מכשירי קשר וכלי עבודה הובאו מאיטליה על ידי ארבעת המלווים. המלווים הגיעו מאיטליה בספינה של ה"אווז" ועלו על סיפון ה"רפיח", שהמתינה באחד האיים לאחר שנסתיימה הכנתה להפלגה. מכשירי הקשר היו מקלטים צבאיים איטלקיים מסוג "דוקטי". כמו כן, היו משדרים מתוצרת עצמית שנבנו באיטליה, ופעלו בגלים כפולים עם גביש אחד של 7,000 ק"ס[דרושה הבהרה] לכל מכשיר כגל ראשי, וגבישים של 4,000 ו-6,000 ק"ס.
785 המעפילים נאספו בזאגרב, בלגרד, ובמחנה באזור ההעמסה בנמל היציאה באקאר שביוגוסלביה (היום בקרואטיה). האונייה הפליגה לדרכה ב-26 בנובמבר 1946, כשעליה למעלה משמונה מאות מעפילים: כשש מאות יוצאי רומניה, כמאתיים מהונגריה וכשלושים מבולגריה. היו בהם שני גרעיני תנועות נוער, 50 קשישים ו-80 ילדים. השאר בגילאים שונים, וגברים ונשים בכמות שווה. השלטונות המקומיים שיתפו פעולה בגלוי ובאופן הדוק וידידותי וסייעו בקליטת המעפילים לפני עלותם לספינה. ההעלאה לסיפון האונייה התנהלה באופן גלוי ומסודר בפיקוח השלטונות בשעות הערב. לאחר שעלו, מונו מבין המעפילים סדרנים, שהיו אחראים לניקיון ולחלוקת מזון. הם הונחו לשהות בבטן האוניה למרות הצפיפות, כדי שהאונייה לא תתגלה.
בתחילת המסע היה הים סוער, ולא ניתן היה לצאת לים הפתוח במשך חמישה ימים. בשלושת הימים הראשונים האוניה שטה כמתוכנן. מהיום הרביעי להפלגה, לאחר שהאוניה עגנה בנמל ביוון לאספקת ציוד, שבה להפליג ונקלעה לסערה.
על-פי התוכנית, "רפיח" הייתה אמורה להגיע לאי "כמילי", שם הייתה אמורה לפגוש בסירה שתאסוף חלק מהצוות היווני. האוניה הפליגה בין האיים הדודקאנסיים של יוון. בשל הסערה בים, השיט רב החובל את האונייה לאורך חופי האיים, אולם לא הגיע לכמילי.
ההפלגה > טביעת האנייה

בבוקר 7 בדצמבר, לאחר שבעה ימי הפלגה, גברה הסערה. רב החובל ניסה למצוא מחסה במפרץ לחופי האי הקטן "סירנה". הוא כשל בניסיונו לעגון, והאוניה התנגשה בסלעים, ניזוקה ומים החלו לחדור לתוכה. הצוות הורה למעפילים המבוהלים לקפוץ למים הסוערים, בגלים גבוהים, בחשיכה, על מנת להציל את חייהם. התינוקות נזרקו למי שכבר שהה במים.
במשך כארבעים דקות ניסו המעפילים להגיע אל החוף. חלקם קפצו אל הסלעים הסמוכים לחוף, וחלקם אל הים. מכשיר הקשר חולץ מבטן האניה על ידי 'הגדעוני' אברהם ליכובסקי. ה"רפיח" טבעה לאחר כשעה. שמונה גופות נמשו מן הים ונקברו באי. מספר הנעדרים אינו ידוע. על האי רכשו הניצולים, ממשפחה שהתגוררה עליו, עדר של כעשרים כבשים בתמורה לחפציהם האישיים. לבסוף הצליח 'הגדעוני' לשדר לשלוחת 'המוסד' באתונה על מיקום טביעת 'הרפיח'. גולדה מאיר ביקשה מהנציב העליון הבריטי לסייע בחילוץ.
ההפלגה > חילוץ מסירניה

ביום השלישי לשהותם של המעפילים על האי, איתרו טייסים בריטים את הניצולים, והצניחו להם מזון, בגדים, שמיכות ועזרה ראשונה. יום לאחר מכן הגיעה לאי משחתת יוונית, שפינתה לרודוס את צוות המלחים הזרים ואת 21 החולים והפצועים. ב-13 בדצמבר הגיעו שתי משחתות בריטיות - "שברון" ו"פרובידנס", העלו את הניצולים ואת המלווים על סיפונן. לפני שחולצו מן האי, השליכו המלווים את מכשירי הקשר לים.
המעפילים הועברו למחנות המעצר בקפריסין. שם שהו כשנה עד עלייתם לישראל. הבריטים הגישו חשבון על הוצאותיהם השונות בגין פרשת הטביעה לסוכנות היהודית.
א.ה.מ. פרובידנס ((HMS Providence (J325) בנמל ולטה, מלטה 1946.
סרן ויליאם מסינגר מפקדה של א.ה.מ. פרובידנס 1946.
ביקור באתר הטביעה

במסגרת סיור בים האיגאי ביקרה אח"י אילת (א-16) באי סיריניה תושבים הראו את מקום הטביעה וקבורת הטבועים.
קציני אח"י אילת א-16 במפרץ יואניס באי סיריניה, 1950.
קציני אח"י אילת א-16 באיתור קבר מעפילי רפיח באי סיריניה, 1950
סימון קברם של שמונת מעפילי רפיח שנהרגו בטביעת אונייתם באי סיריניה הוצב על ידי צוות אח"י אילת (א-16) נובמבר 1950.