stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף ליג'י

| --- | --- |
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  1835 ח' בשבט ה'תקצ"ה
 מקום פעילות:  אזמיר, קושטא
 תלמידיו:  הרב רפאל מאיר חסן
 בני דורו:  הרב בכור יצחק נאבארו
 חיבוריו:  עושה חיל
 
הרב חיים יוסף ליג'י (נפטר בח' בשבט ה'תקצ"ה, 1835) היה רב, ש"ץ ומלמד באזמיר ובקושטא.
תולדותיו

היה רבו של הרב רפאל מאיר חסן. גדולי הרבנים באזמיר משבחים את מידותיו ומביאים מדברי תורתו ”שמעתי מפה קדוש החסיד העניו הרב הישיש כמוהר"ר יוסף ליג'י ז"ל בעל ספר עשה חיל...” (רבי נסים אברהם אשכנזי, נאה להודות עמוד שצ"ג), הרב אברהם פאלאג'י כותב: ”ומפי צדיק הרב ועצום כמוהר"ר חיים יוסף ליג'י שמעתי שפירש...” (ברך את אברהם סדר ראה דרוש א'). למד כנראה אצל הרב דוד אמאדו. חלק מדרשותיו הנדפסות בספרו נאמרו בפני קהל בקושטא.
היה נוהג להרבות בתעניות ובשאר סיגופים. עשה למעלה מ-40 תעניות הפסקה (תענית מיום ראשון עד יום שישי) ולא היה עובר עליו חודש מבלי שהתענה. היה מתעסק רבות בגביית צדקה ובחלוקתה לעניים, כדי לקיים את אמרת חז"ל: "גדול המעשה יותר מן העושה".
היה חולה מאוד במשך רוב ימיו וסבל מכאבים בעקבות חולי מעיים עד ש”וכמה פעמים כשהיה גובה מעות לצדקה ממקום למקום היה בא לו כאב גדול מחולי המיעים והיה נח כמו חצי שעה ועושה צרכיו ושוב אח"כ היה חוזר ומסבב למנהגו הטוב לגבות מעות לצדקה כאשר יודע כל באי שער עירינו” (אברהם במחזה, דרוש ז' להספד). זכה לזקנה מופלגת, ונפטר בח' בשבט תקצ"ה (1835). הוספד על ידי הרב יאושע אברהם קריספין, רבי נסים רפאל יצחק צורייאנו והרב נסים אברהם אשכנזי.
חיבורו

ספר עושה חיל נדפס יחד עם ספר "מנת חלקי" (אזמיר תרמ"ט) לתלמידו, הרב רפאל מאיר חסאן, כמתואר שם על ידי בנו של האחרון: ”ויען שמצוה גוררת מצוה יעצוני כליותי להדפיס זה פה עמנו סמוך לחתימה קצת דרשות של הרב הישיש כמהר"ר חיים יוסף ליג'י זלה"ה בעל ספר עושה חיל יען היה מר רבו של עט"ר אבא מארי המחבר ז"ל כדי שיהיו שפתותיו דובבות בקבר והצצתי כי בא הרמז בתיבות מנת חלקי נוטריקון קונטריס מורי חיים יוסף ליג'י תנוח נפשו בעדן גן אלהים אמן” (מנת חלקי, דף קיז עמוד א). הספר מכיל דרושים להספד אמו של המחבר בתשלום שנתה, דרוש למעלת הצדקה, למצוות הכנסת אורחים, למעלת תורה וצדקה, שני דרושים לצדקה וגמילות חסדים, לברית מילה, וכן קצת פירושים על התנ"ך ובעיקר על תהלים.
לקריאה נוספת

אברהם במחזה, דרוש ז' להספד
הערות שוליים

↑  מנת חלקי, דף קיז עמוד א
↑  דף ר"ג עמוד ב'
↑  עושה חיל דף קמה עמוד ב'
1 2 3  דרש אברהם, סדר פנחס
↑  אברהם במחזה דרוש ז' להספד
↑  רני ושמחי, דרוש ו' לשבת הלבשה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519221105171  VIAF: 308282285   WorldCat (עם VIAF): 308282285
אליהו גמליאל

| --- | --- |
 אליהו גמליאל עם בתו יסמין, 2011
 לידה:  3 במאי 1926 טבריה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  10 במרץ 2013 (בגיל 86) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 צאצאים:  יסמין גמליאל 
 
אליהו גמליאל (3 במאי 1926 – 10 במרץ 2013) היה מוזיקאי, מורה למוזיקה, כוריאוגרף ומרקיד ריקוד עם ישראלי.
ביוגרפיה

אליהו גמליאל נולד בטבריה ולמד בה ב"תלמוד תורה" ואחר כך, בבית הספר העממי בעיר. כבר מגיל צעיר גילה נטייה למוזיקה, ובהיותו בגיל 12 ניגן במפוחית פה ובתופים, וליווה בנגינתו את ריקודי העם שנערכו בצריף הצופים בטבריה. בנעוריו התחנך בחברת הנוער בעין חרוד וברמת יוחנן, וארגן ערבי ריקודי עם אחרים בקיבוץ בערבי שבת.
ברמת יוחנן פגש את המלחין מתתיהו שלם, שהתרשם מכישוריו ושלח אותו ללמוד במדרשה למורים למוזיקה. במקביל ללימודיו המוזיקליים רקד אליהו גמליאל בלהקת המחול "ענבל".
גמליאל התגייס לפלמ"ח, ועם הקמת צה"ל שירת ביחידת חבלנים. מאוחר יותר ליווה בנגינת חליל צד את תזמורת צה"ל, שהייתה בשלבי התארגנות והקמה ראשונים, והופיע עמה ברחבי ישראל.
גמליאל היה חבר ב"חבורת האש", והרבה להופיע עמה וגם בנפרד בשירי רועים ביישובים שונים ברחבי ישראל, כשהוא שר, רוקד, מתופף ומחלל בחלילים שונים שחלק מהם יצר במו ידיו. גמליאל השתתף בחוגי ריקודי עם ברחבי ישראל, הדריך וארגן הרקדות עם, ושימש מורה למוזיקה בבתי ספר ובסמינר הקיבוצים.
בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1965 היה גמליאל חבר בוועדת בחירת השירים לצד פאול בן-חיים, יחזקאל בראון, אהרן מגד, נעמי פולני ונוספים.
בסוף אוקטובר 2011 ערכה אקו"ם בבית אגודת העיתונאים "בית סוקולוב" מסיבת הוקרה לגמליאל ולאמנים ותיקים אחרים. גמליאל, על אף שחצה את גיל ה-80, הופיע עם בתו יסמין, שהייתה חברה בלהקת הבנות "מנגו".
גמליאל התגורר בחיפה עד לפטירתו בגיל 87. נקבר בבית העלמין בקיבוץ רמת יוחנן.
יצירתו

גמליאל חיבר ריקודים רבים הנרקדים ברחבי ישראל והעולם, ובהם ריקודים לשירים: "מי האיש", "שני שושנים", "ציון תמתי", "איילת אהבים", "כל הכבוד". גמליאל הלחין את השיר הידוע "ארץ זבת חלב ודבש", שהפך לקלסיקה בזמר הישראלי, ואף חיבר לשיר זה ריקוד.
קרב אנציו

קרב אנציו הוא סדרה של קרבות שהתנהלו באיטליה באזור אנציו שמדרום לרומא, מ-22 בינואר עד 5 ביוני 1944, כחלק מהזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה.
הקרב החל בנחיתה של כוחות אמריקאים ובריטים בחוף אנציו ב-22 בינואר 1944. מטרת הנחיתה הייתה לאגף מצפון את הכוחות הגרמנים אשר היו מבוצרים ב"קו החורף" ומנעו מבעלות הברית להתקדם צפונה אל רומא. הנחיתה אכן הפתיעה את הכוחות הגרמנים, והכוחות הנוחתים נתקלו בהתנגדות מועטה, אולם מפקד הכוחות הנוחתים, מייג'ור גנרל ג'ון לוקאס, חשש מפני מתקפת נגד גרמנית, ולא התקדם במהירות אל ההרים השולטים על אזור החוף. כתוצאה מכך הצליחו הגרמנים להתבסס על רכסי ההרים, ובעלות הברית נדחקו לשטח קטן בקרבת החוף מבלי יכולת לפרוץ החוצה.
במאי 1944, במסגרת "מבצע נזר", הצליחו הכוחות הבריטים והאמריקאים לפרוץ את הגנות הגרמנים ולהתקדם מזרחה, במטרה לכתר את כוחות הארמייה העשירית של הוורמאכט אשר לחמו בקרב על מונטה קאסינו. בשלב זה החליט לוטננט גנרל מארק קלארק, מפקד הארמייה החמישית האמריקאית, להפנות את כוחותיו צפונה לרומא בניגוד לתוכנית המקורית. מהלך שנוי במחלוקת זה הביא אמנם לתפיסתה של רומא ב-4 ביוני, אך אפשר את נסיגת הארמייה העשירית הגרמנית צפונה. הארמייה העשירית המשיכה להילחם בבעלות הברית עד סוף המערכה באיטליה.
רקע

המערכה באיטליה החלה ביולי 1943, עת נחתו כוחות בעלות הברית בסיציליה במסגרת "מבצע האסקי" וכבשו את האי עד 17 באוגוסט. בתחילת ספטמבר 1943 נחתו כוחות בריטים ואמריקאים בפיקוד גנרל הרולד אלכסנדר בסלרנו וטאראנטו שבדרום איטליה (המבצעים אוואלאנש וסלפסטיק) והתבססו באזור. כוחות בעלות הברית החלו להתקדם צפונה לעבר רומא.
הגרמנים, בפיקודו של גנרל-פילדמרשל אלברט קסלרינג, מפקד הכוחות הגרמנים באיטליה, ניצלו את פני השטח ההרריים כדי לבנות מספר קווי הגנה לרוחב איטליה. שורת קווי ההגנה מדרום לרומא נודעו בשם "קו החורף", כשהעיקרי שבהם היה "קו גוסטב". התקדמות בעלות הברית נעצרה באזור קו גוסטב, שנמתח ממזרח למערב מספר קילומטרים מדרום למונטה קאסינו, מצפון לנהר גריליאנו.
התוכניות להנחתת כוחות בעורף הגרמנים כדי לסייע בפריצת קו גוסטב נהגו מספר חודשים לפני 1944. באוקטובר 1943 תכנן הגנרל הרולד אלכסנדר, מפקד כוחות בעלות הברית באיטליה, מבצע שכלל הנחתת חמש דיוויזיות, אולם לארמייה החמישית חסרו חיילים ונחתות למבצע נחיתה שכזה. בדצמבר 1943 הגה וינסטון צ'רצ'יל את רעיון הנחיתה באנציו, בזמן שהחלים מדלקת ריאות קשה במרקש. תוכניתו הייתה להנחית שתי דיוויזיות באנציו ולהתקדם צפונה לכיבוש רומא. בינואר החל צ'רצ'יל לדחוף את מפקדיו לתכנן את המבצע, אשר כונה "מבצע שפת הים" (Shingle).
קו החוף באנציו מוקף ברכסי הרים: מדרום וממזרח נמצאים הרי לאציו (Monti Laziali), ומצפון להם גבעות אלבן (Alban Hills) המהווים שטח קשה למעבר, כאשר הדרך מאנציו צפונה לרומא מישורית יחסית. בין הרי לאציו לגבעות אלבן ישנה פתחה המאפשרת מעבר לפנים היבשת ולאחריה נמצא כביש מספר 6, המוביל מנאפולי, דרך עמק הלירי ואזור קאסינו, לרומא. תפיסת כביש 6 תנתק את הכוחות הגרמנים הנלחמים במונטה קאסינו.
תוכנית הקרב

ההוראות שקיבל מארק קלארק, מפקד הארמייה החמישית האמריקאית, מהרולד אלכסנדר היו לנחות בחוף באזור רומא ולאיים מאחור על הקורפוס ה-14 הגרמני אשר לחם במונטה קאסינו. למרות זאת, ההוראות שהעביר קלארק לג'ון לוקאס, מפקד הקורפוס השישי האמריקאי, היו לנחות בחוף אנציו, לתפוס את גבעות אלבן ולהיות מוכן להתקדם לעבר רומא. בנוסף, לקלארק ולוקאס לא היה אמון בתוכניות המבצע ובמפקדיהם. הם האמינו כי לתוכנית הנחיתה נדרשו שני קורפוסים לפחות. לוקאס אף כתב ביומנו כי מבצע הנחיתה מזכיר את הנחיתה הכושלת בגליפולי אשר נהגתה גם כן על ידי צ'רצ'יל.
אחת הבעיות בתכנון הקרב הייתה השימוש בנחתות. הנחתות תוכננו לשמש במבצע העיקרי שתוכנן ל-1944, הפלישה לנורמנדי, והאמריקאים חששו כי שימוש בהם באנציו עלול לעכב את הנחיתה בנורמנדי. לבסוף הוסכם כי הנחתות שישמשו לנחיתה באנציו יוחזרו עד 5 בפברואר.
בעיה נוספת הייתה כמות נחתות הטנקים. בתחילה הוקצו נחתות טנקים בכמות שמספיקה לדיוויזיה אחת, אולם מאוחר יותר, בעקבות התערבותו של צ'רצ'יל, הוקצו נחתות טנקים בכמות מספקת להנחתת שתי דיוויזיות.
כוחות בעלות הברית לנחיתה כללו שתי דיוויזיות חי"ר: הדיוויזיה הראשונה הבריטית בפיקוד רונלד פני, והדיוויזיה השלישית האמריקאית בפיקוד לוסיאן טראסקוט. כוח ריינג'רים בסדר גודל חטיבתי תוכנן לנחות בנמל אנציו. בסך הכל כללו הכוחות הנוחתים כ-40,000 חיילים, 5,000 רכבים 238 נחתות וכ-90 ספינות. הערכות המודיעין של בעלות הברית העריכו כי באזור נמצאות 5-6 דיוויזיות גרמניות.
הנחיתות והקרבות הראשונים

הנחיתה בחופי אנציו החלה ב-22 בינואר 1944. בניגוד לצפוי, הכוחות הנוחתים כמעט ולא נתקלו בהתנגדות ועד חצות נחתו 36,000 חיילים בחופים. הדיוויזיה הראשונה התקדמה כ-3 ק"מ מהחוף, הדיוויזיה השלישית חדרה לעומק של 5 ק"מ, וכוחות הריינג'רס כבשו את נמל אנציו. 13 חיילי בעלות הברית נהרגו בנחיתה וכ-200 גרמנים נלקחו בשבי.
לאחר הנחיתה המשיך ג'ון לוקאס, מפקד הקורפוס השישי, להנחית עוד ועוד חיילים וציוד בראש הגשר הקטן, במקום להמשיך לפנים היבשת כדי לסגור על הכוחות הגרמניים שלחמו במונטה קאסינו, כפי שציפו ממנו מפקדיו. עד 30 בינואר נחתו בראש הגשר שתי דיוויזיות אמריקאיות נוספות, ובסך הכל כוחות בעלות הברית בחופי אנציו מנו כ-69,000 חיילים וכ-200 טנקים. מולם עמדו כ-71,000 גרמנים.
עם היוודע דבר הנחיתה בליל 22 בינואר, החלו הגרמנים להזרים כוחות לאזור אנציו. בנוסף ליחידות שהיו באזור, הופנו לאנציו גם מספר דיוויזיות אשר היו בעתודה בקו גוסטב, וב-24 בינואר היו לגרמנים למעלה מ-40,000 חיילים בעמדות הגנתיות. שלושה ימים לאחר הנחיתה, היה ראש הגשר שתפסו בעלות הברית באנציו מוקף מכל עבריו. דיוויזיית הצנחנים הרביעית הגרמנית נמצאה ממערב לראש הגשר, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר השלישית נמצאה במרכז בקדמת גבעות אלבן, ודיוויזיית הפאנצר הראשונה הרמן גרינג ממזרח. לבקשתו של קסרלינג נשלחו מספר דיוויזיות נוספות מאיטליה, צרפת ויוגוסלביה. קסרלינג תכנן לתקוף את ראש הגשר ב-28 בינואר, אולם נאלץ לדחות את המתקפה ל-1 בפברואר.
ב-30 בינואר יזם לוקאס מתקפה בשני ראשים: המתקפה הראשית בכיוון צפון-מזרח אל עבר סיסטרנה, ומתקפה נוספת צפונה אל עבר קמפולאונה.
המאמץ הראשי אל סיסטרנה כלל את הדיוויזיה השלישית האמריקאית אשר התקדמה כ-5 ק"מ אך לא הצליחה לכבוש את העיר. שני גדודי ריינג'רים אשר התקדמו אל העיר בחסות החשכה התגלו באור היום ונמחקו כמעט לגמרי: 761 ריינג'רים נהרגו או נשבו, ורק 6 ריינג'רים הצליחו לחזור חזרה.
במקביל, תקפה הדיוויזיה הראשונה הבריטית את קמפולאונה אולם נכשלה גם כן בניסיון לתפוס את העיר. ההתקפה יצרה מבלט חשוף בקו ההגנה של בעלות הברית.
ב-3 בפברואר פתחו הכוחות הגרמנים, אשר מנו בשלב זה כ-100,000 חיילים בשני קורפוסים, במתקפת נגד על המבלט באזור קמפולאונה. בשעות הבוקר ב-4 בפברואר היו הגרמנים קרובים לכיבוש המבלט, אולם הבריטים הצליחו להחזיק מעמד לאחר שהחישו לאזור תגבורת. ב-7 בפברואר חידשו הגרמנים את המתקפה ולאחר קרבות קשים הצליחו עד 10 בפברואר להדוף לגמרי את הכוחות הבריטים מהמבלט.
ב-16 בפברואר פתחו הגרמנים במתקפה נוספת. שני הצדדים ספגו אבדות כבדות והמתקפה הגרמנית נבלמה עד 20 בפברואר.
במהלך חודש הלחימה מאז הנחיתה בחופי אנציו ספג כל אחד מהצדדים קרוב ל-20,000 נפגעים. היטלר, בניגוד לדעתם של אברהרד פון מקנזן (מפקד הארמייה ה-14) ואלברט קסרלינג, התעקש על המשך המתקפות על הבריטים, וב-29 בפברואר תקפו שוב כוחות הארמייה ה-14 המותשים באזור סיסטרנה. המתקפה נכשלה והגרמנים ספגו כ-2,500 נפגעים נוספים.
צ'רצ'יל הביע את מורת רוחו ממה שראה כפאסיביות של לוקאס, ולחץ על אלכסנדר להביא לפריצת ראש הגשר. ב-22 בפברואר הורה מארק קלארק על חילופי מפקדים בקורפוס השישי: לוקאס הודח ונשלח לארצות הברית, ובמקומו מונה לוסיאן טראסקוט, שהיה מפקד הדיוויזיה השלישית.
כלי רכב בריטים מגיעים לחוף באנציו, 22 בינואר 1944
טנק שרמן יורד לחוף לאחר שפרק מנחתת
חיילים אמריקאים מגיעים לחופי אנציו ב-22 בינואר
ההכנות למבצע "נזר"

בעקבות שחיקת הכוחות נטשו שני הצדדים את היוזמות ההתקפיות והתמקדו בהגנה, תוך שיקום הכוחות והכנות לקראת ניסיון התקפה מחודש באביב. עד מאי 1944 ההתנגשות בין הכוחות כללה בעיקר קרבות ארטילריה לצד קרבות מזדמנים בהיקף קטן. קסרלינג הורה לכוחותיו להיערך בקו הגנתי חדש, קו הקיסר ("Caesar C line") שנמתח לרוחב איטליה מדרום לרומא.
במקביל, תכנן הרולד אלכסנדר, מפקד כוחות בעלות הברית באיטליה, מתקפה גדולה שתערך בחודש מאי. התוכנית, שנקראה מבצע נזר, כללה מתקפה גדולה של כוחות בעלות הברית על קו גוסטב (הקרב הרביעי במונטה קאסינו). במקביל למתקפה במונטה קאסינו, תוכננה מתקפה באנציו, במטרה לפרוץ את קווי ההגנה של הגרמנים, להתקדם מזרחה וללכוד את כוחות הארמייה העשירית הגרמנית הנסוגים ממונטה קאסינו צפונה, על כביש 6.
למרות תוכניתו של אלכסנדר אשר דרשה מהקורפוס השישי להתקדם לפנים היבשה, הורה מארק קלארק, מפקד הארמייה החמישית האמריקאית, ללוסיאן טראסקוט, מפקדו החדש של הקורפוס השישי להכין מספר תוכניות חלופיות ולהיות מוכן לעבור מתוכנית לתוכנית בתוך 48 שעות. טראסקוט עבד עם מטהו על בניית התוכניות. התוכנית הראשונה, מבצע באפלו, נועדה לתקוף צפון-מזרחה לכיוון סיסטרנה, ומשם במעבר הצר בין גבעות אלבן להרי לאציו, במטרה לנתק את כביש 6 באזור העיירה ולמונטונה (Valmontone). מבצע צב (Turtle) תוכנן כשהמאמץ העיקרי הוא צפונה אל קמפולאונה, עבור בעיר אלבנו (ממערב לגבעות אלבן), ומשם אל רומא. ב-5 במאי בחר אלכסנדר בתוכנית באפלו כדי לנתק את הארמייה העשירית הגרמנית.
למרות זאת, קלארק היה נחוש בדעתו כי יש לתקוף ישירות את רומא. ב-6 במאי הורה לטראסקוט להיות מוכן לביצוע מבצע צב בנוסף למבצע באפלו.
הרולד אלכסנדר מדבר עם מפקדים באנציו, 14 בפברואר 1944
אלברט קסרלינג (יושב) יחד עם ריכרד היידריך
חיילים גרמנים באנציו, מרץ 1944
שטוג סימן 3 ומספר טנקי פנתר (טנק) בבוץ באזור אנציו
מבצע נזר והפריצה מראש הגשר

מבצע נזר החל ב-11 במאי 1944 בהתקפה גדולה בגזרת מונטה קאסינו. המתקפה כללה ארבעה קורפוסים אשר תקפו את הקו הגרמני. ב-17 במאי תקף הקורפוס הפולני את מנזר מונטה קאסינו, וב-18 במאי עלו הפולנים לראש הגבעה לאחר שהכוחות הגרמנים החליטו לנטוש את קו ההגנה ולסגת לאחור כ-15 ק"מ, לקו היטלר. ב-23 במאי תקפו ארבעת הקורפוסים של בעלות הברית את הגרמנים בקו היטלר ועוד באותו היום הצליחו לפרוץ אותו. כוחות הארמייה העשירית הגרמנית החלו לסגת צפונה על כביש 6.
ב-23 במאי החלה גם ההתקפה של ראש הגשר באנציו. בשעה 5:45 בבוקר החלה ההרעשה הארטילרית על הקווים הגרמנים. לאחר מכן החלה ההתקפה של בעלות הברית אשר כללה טנקים, חי"ר וסיוע אווירי. בגזרה המרכזית, לכיוון ולמונטונה, לחמו שלוש דיוויזיות אמריקאיות: הדיוויזיה הראשונה, השלישית, וה-45 מול שתי דיוויזיות גרמניות (דיוויזיות 362 ו-715).
הלחימה בימים הראשונים הייתה קשה ביותר. הדיוויזיה השלישית האמריקאית איבדה כ-950 חיילים, המספר הגבוה ביותר ביום אחד לדיוויזיה אמריקאית בכל מהלך המלחמה, בעוד הדיוויזיה הראשונה איבדה 100 טנקים. דיוויזיה 362 הגרמנית איבדה כ-50% מכוחה.
קסרלינג העריך כי מטרת המתקפה היא לחסום את כביש 6 והורה לדיוויזיית הרמן גרינג לתגבר את החזית ולנוע מליבורנו לולמונטונה.
בצהרי 25 במאי הצליחו כוחות הדיוויזיה השלישית לכבוש את סיסטרנה לאחר קרב קשה מבית לבית והמשיכו להתקדם אל עבר וולטרי (Velletri), בכניסה למעבר הצר בין גבעות אלבן להרי לאציו. במהלך הקרב על סיסטרנה כיתה שמנתה 10 חיילים בפיקודו של סמל סילבסטר אנטולק נקלעה למארב גרמני שכלל מקלעים וצלפים. אנטולק הסתער לבדו על היורים, חטף שלוש פגיעות אך הצליח להכניעם. בהמשך אותו יום אנטולק נפל בהסתערות נוספת. על מעשיו באותו הקרב, אנטולק עוטר במדליית הכבוד.
יחידות מהדיוויזיה הראשונה הגיעו למרחק של כ-5 ק"מ מולמונטונה ונתקלו בכוחות מדיוויזיית הרמן גרינג שהגיעה לאזור. הקורפוס השישי האמריקאי איבד כ-3,300 נפגעים בשלושת ימי הלחימה, אך מבצע באפלו פעל לפי התוכנית וטראסקוט היה משוכנע כי כוחותיו יוכלו ביום הבא להגיע לכביש 6.
בשעות הערב של 25 במאי הורה קלארק לטראסקוט לבצע את תוכנית "צב" ולתקוף את רומא. הדיוויזיה האמריקאית הראשונה נאלצה לעצור את תנועתה מזרחה ולנוע צפונה אל עבר רומא. המשמעות הייתה כי הדיוויזיה השלישית תמשיך לבדה אל עבר ולמונטונה כדי לחסום את הארמייה העשירית הגרמנית. קלארק הודיע לאלכסנדר על שינוי התוכניות רק מאוחר בבוקר 26 במאי, בשלב בו שינוי כיוון ההתקפה העיקרי היה עובדה מוגמרת.
ב-26 במאי המשיכה הדיוויזיה השלישית במתקפה דרך מעבר וולטרי, כשהיא נאלצת להילחם לבדה בארבע דיוויזיות גרמניות. הכוחות הגרמנים נלחמו במשך ארבעה ימים עד שב-30 במאי נסוגו מהאזור. בזמן הזה הספיקו שבע מתוך עשר הדיוויזיות של הארמייה ה-10 הגרמנית לסגת דרך כביש 6 צפונה מרומא.
הדיוויזיה הראשונה, אשר פנתה צפונה לפי הוראתו החדשה של קלארק, הייתה מוכנה לתקיפה ב-29 בחודש. ב-30 בחודש הצליחה דיוויזיה אמריקאית אחרת למצוא פרצה בקו ההגנה הגרמני, וב-2 ביוני החלה הארמייה ה-14 הגרמנית, אשר הגנה על רומא, לסגת בעקבות הלחץ הגובר. רומא ננטשה לפי הוראתו של היטלר.
ב-4 ביוני נכנסו ראשוני הכוחות האמריקאים לרומא. באותו הבוקר ניהל קלארק מסיבת עיתונאים מאולתרת על מדרגות בניין העירייה בגבעת הקפיטולין. קלארק רצה כי האירוע יהיה אמריקאי בלבד ולכן הורה להציב מחסומי דרכים מדרום לרומא כדי למנוע מעבר של בריטים.
חיילים בריטים בתעלת קשר גרמנית במהלך המתקפה באנציו, 22 במאי 1944
חיילים בריטים בוחנים שטוג סימן 3 שנפגע באזור קאסינו, 18 במאי 1944
תותח "לונג טום" 155 מ"מ אמריקאי במהלך ירי באנציו, פברואר 1944
לאחר הקרב

קרב אנציו הותיר שאלות רבות לכל אורכו, משלב התכנון ועד לכיבוש רומא.
ראשית, מרבית ההיסטוריונים סבורים כי תכנון הנחיתה באנציו היה פגום. הכוח שהוקצה לנחיתה, שתי דיוויזיות חי"ר, נראה לא מספק אל מול המטרות שהוצבו בפניהן: התקדמות לפנים היבשה, תפיסת כביש 6 והחזקתו מול מתקפות הנגד הצפויות.
צ'רצ'יל הגן על תכנון הקרב וטען כי הקצאת הכוחות הייתה מספקת, וכי לוקאס היה צריך להתקדם מהר יותר לאחר הנחיתה בחופי אנציו. בנוסף טען צ'רצ'יל כי הנחיתה באנציו השיגה מטרה נוספת בכך שמנעה מהגרמנים להעביר כוחות למערב אירופה כהכנה לפלישה הצפויה בחופי צרפת.
החלטתו של קלארק לפנות צפונה כדי לתפוס את רומא נותרה שנויה במחלוקת ולאורך השנים ספג קלארק ביקורת רבה על החלטה זו. היו שטענו כי קלארק הונע משיקולי יוקרה אישית בכך שרצה להיות הראשון שיגיע לרומא. בכל מקרה, בעקבות החלטה זו מטרת המבצע, השמדת הארמייה העשירית הגרמנית, לא הושגה. הארמייה הגרמנית נסוגה צפונה והמשיכה להילחם בבעלות הברית בצפון איטליה במשך שנה נוספת. למרבה האירוניה, נראה כי אם היו ממשיכים כוחות הקורפוס השישי מזרחה לעבר ולמונטונה, היה קלארק מגיע מהר יותר לרומא, תוך שכוחותיו מנתקים את כביש 6 ולוכדים את הארמייה העשירית הגרמנית.
לקריאה נוספת

מרטין בלומנסון, "אנציו: ההימור שנכשל", הוצאת מערכות, 1989
מצב הכוחות באנציו ובמונטה קאסינו בינואר-פברואר 1944
קו החזית באנציו ב-1 בפברואר 1944
פריצת בעלות הברית מאנציו לכיוון רומא ופריצת קו גוסטב, מאי 1944
משחיתי טנקים M10 אמריקאיים נעים ליד הקולוסיאום ברומא ב-5 ביוני 1944
רדגסט (דמות)

| --- | --- |

סילבסטר מקוי כרדגסט, בטרילוגיית ההוביט
 שם ספר:  שר הטבעות, סיפורים שלא נשלמו, הסילמריליון
 יוצרים:  ג'ון רונלד רעואל טולקין
 מידע
 שם אמיתי:  אייוונדיל
 כינויים:  הקוסם החום, הלוחש לחיות
 סטטוס:  חי
 גזע:  מיאר
 מין:  זכר
 נטייה:  טוב
 מומחיות:  לחימה, כישוף
 כוחות:  לשנות צבעם וצורתם של גופים
 סגנון לחימה:  קסם
 דמויות קשורות
 משפחה:  ארו אילובטר (יוצרו), גנדלף, סרומן ויתר האיסטרי (קרוביו לשליחות)
 חברים:  גנדלף, גלדריאל
 אויבים:  סאורון
רדגסט הוא דמות בדיונית של מכשף בעולם "הארץ התיכונה" מתוך עולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין. רדגסט הוא אחד מחברי מסדר ה"איסטרי", הידועים גם כקוסמים, שנשלחו על ידי הולאר כדי לסייע לאלפים ולבני האדם בארץ התיכונה במלחמתם כנגד שר האופל סאורון. רדגסט מופיע בקצרה בשר הטבעות, בסיפורים שלא נשלמו ומוזכר בההוביט, והסילמריליון.
שמו

רדגסט הוא המוכר פחות מבין המיאר שבולינור. הוא היה ידוע כאיוונדיל בטרם החליטו הולאר לשלוח מסדר של קוסמים לארץ התיכונה. על פי הפרק "האיסטרי" בסיפורים שלא נשלמו, השם רדגסט משמעותו "הלוחש לחיות", בשפת האדונאיי. כריסטופר טולקין העיר כי אביו ביקש להשוות את רדגסט כשווה בעוצמתו אל האיסטרי האחרים כדוגמת סארומן וגנדלף. הכינוי "חום", נובע מלבושו; כל אחד מהאיסטרי התעטף בגלימה ייחודית לו ובצבע שונה, ובזמן שגנדלף עטה גלימה אפורה (ולאחר שובו מהמאבק מול הבלרוג החליף גלימתו לצבע לבן) וסרומן עטה גלימה צחורה, רדגסט עטה גלימה חומה. טולקין שאב את ההשראה לשם רדגסט כנראה מהמילה רודוגאסט או רדגאייסוס, שמו של שר המלחמה הגותי בעת הפלישה לאיטליה בשנת 401 לספירה. רדגסט הוא גם שמו של אל מן המיתולוגיה הסלבית. מאחר שהיה לבוש בגלימה חומה, היה כינויו בקרב בני האדם "רדגסט החום" (בין הקוסמים מתחלקים השמות לפי צבע גלימתם וחשיבותם במסדר כאשר "לבן" היא הדרגה הגבוה ביותר). כינויים נוספים לרדגסט הם - "הנווד החום" או "הצליין החום" בשפת האלפים.
ביוגרפיה

רדגסט היה ידוע כאיוונדיל כאשר הולאר החליטו לשלוח מסדר של קוסמים לארץ התיכונה רדגסט הוצע כדי ליעץ ולסייע ליושבי הארץ התיכונה במאבקם נגד סאורון.
ביוגרפיה > בעלילת סיפורים שלא נשלמו

בסיפורים שלא נשלמו, מוסבר כי רדגסט, כמו האיסטרי האחרים, הגיע לארץ התיכונה מוואלינור, בערך בשנת האלף לעידן השלישי והיה אחד מהמיאר. שמו המקורי היה אייוונדיל, שמשמעותו ידיד הציפורים בשפת קווניה. הוליה יבנה אילצה את המכשף סרומן לקבל את רדגסט כבן לוויה וזו הייתה אחת הסיבות לעוינותו של סארומן כלפי רדגסט, שגם נהג לכנותו "שוטה". רדגסט היה בן ברית נאמן לגנדלף שבספר "ההוביט", מכנה אותו כבן דוד. רדגסט היה גם ידיד למשנה-העור באורן. רדגסט חי ברוסגובל בעמקי האנדוין, על המורדות המערביים של יער-אופל, בין צוק קארוק לדרך היער העתיק, סמוך לשדו הסיפנים, כשהכינוי רדגסט "החום" נובע מהכינוי בשפת סינדארין לרוסגובל - "הכפר החום". רדגסט התחבר מאוד לבעלי החיים וידע לדבר את שפתן ושפת הצמחים. בספרות טולקין תואר רדגסט כדובר שפות רבות של ציפורים. רדגסט מופיע בסילמריליון כשהוא נוטל חלק בסיוע לסרומן, חבר המועצה הלבנה, ומתייצב כנגד סאורון. הוזכר כי כמה ציפורים מבין מרגלי סרומן לא חשבו כי רדגסט מודע לתוכניותיו של סרומן מתוך מחשבה כי הוא ממוקד בצפייה באויב סאורון.
ביוגרפיה > בעלילת שר הטבעות

ב"שר הטבעות" רדגסט הוטעה על ידי סארומן שהשתמש בו כדי להוביל את גנדלף אל מבצר אורתנק על מנת ללכדו. בכל מקרה, רדגסט גם מסייע לחלץ את גנדלף כשהוא שולח את העיט גווייהיר לאורתנק עם ידיעות על תנועותיהם של כוחות סאורון. כאשר גווייהיר רואה כי גנדלף נכלא בראש המבצר, הוא נושא אותו משם לפני שסארומן מבחין כי גנדלף נעלם.
תיאור

רדגסט מתואר כאיש בעל גלימה חומה, כובע משלוש, וצעיף. רדגסט נחמד לחיות ולכל הבריות: לבני האדם, לגמדים, לאלפים, להוביטים ולשאר אחרים.
בסרט

את דמותו של רדגסט החום בסדרת סרטי ההוביט מאת פיטר ג'קסון, מגלם סילבסטר מקוי. תפקידו של רדגסט בעלילה הורחב מאוד בניגוד להופעתו הקצרה למדי בספר ההוביט. בסרט "ההוביט: מסע בלתי צפוי" רדגסט הוא הראשון לגלות את תחייתו של בעל האוב, כשהוא מגיע למבצר דול גולדור ונמלט בעור שיניו מפני המלך המכשף של אנגמר. כמו כן הוא מסייע לגמדים להימלט מפני הווארגים והאורקים הרודפים אותם בהוראת אזוג. סצנת חילוצו של גנדלף עובדה לקולנוע בסרט "אחוות הטבעת". אזכור נוסף לרדגסט החום מתואר בשר הטבעות, לאחר כינוס מועצת אלרונד כשהוחלט כי תוקם ברית כנגד סאורון, או-אז נשלחו סיירים אל כל קצוות הארץ התיכונה, ורדגסט לא היה בביתו ברוסגובל ולא נמצא. טולקין עצמו לא הזכיר מה אירע לרדגסט ודמותו לא שיחקה כל תפקיד באירועי מלחמת הטבעת. כריסטופר טולקין העיר ב"סיפורים שלא נשלמו" כי משימתו של רדגסט בבלימת סאורון לא הייתה כישלון מאחר שנשלח בידי יבנה, וכי היא הפקידה אותו לשמור על החי והצומח, משימה שלא הושלמה גם עם תבוסת סאורון וסיומה של מלחמת הטבעת.
הערות שוליים

↑  רדגסט באתר הוויקיה של שר הטבעות
↑  Sylvester McCoy is Radagast the Brown
עידן עופר

| --- | --- |

 לידה:  2 באוקטובר 1955 (בן 69) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  אמסטרדם, ארסוף 
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה  בית הספר לעסקים של לונדון 
 בת זוג:  בתיה עופר
 מספר צאצאים:  5 
 
עידן עופר (משמאל) יחד עם משה קפלינסקי (במרכז) ושי אגסי (מימין), מחזיקים במפתחות למכונית החשמלית שלהם, ינואר 2012
עידן עופר (נולד ב-2 באוקטובר 1955) הוא איש עסקים ומיליארדר ישראלי המחזיק בחברת "לינב החזקות" וחברת "אנסוניה" ההולנדית. כיהן כיו"ר הדירקטוריון של החברה לישראל ויו"ר צים. הונו מוערך על ידי מגזין "פורבס" (ספטמבר 2024) בכ-17 מיליארד דולר.
עופר אחד מהבעלים של קבוצת הכדורגל אתלטיקו מדריד ומחזיק ב-33% ממניות המועדון וכמו כן הוא מהבעלים של קבוצת הכדורגל פמליקאו ומחזיק ב-85% ממניות המועדון.
ביוגרפיה

עופר נולד לאביבה ולסמי עופר וגדל בחיפה. בעת שירותו בצה"ל שימש סגן-מפקד דבור בחיל הים. הוא סיים תואר ראשון בכלכלה וספנות באוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים מבית הספר לעסקים של לונדון.
קריירה

עופר פעל בתחום הספנות, בין היתר בהונג קונג ובסינגפור, היה ליו"ר הדירקטוריון של החברה לישראל, חברת החזקות אותה רכשו האחים עופר ממשפחת אייזנברג. לתפקיד זה התמנה בשנת 1999. עם כניסתו של עופר לחברה לישראל, הגביר את פעילותה של החברה במזרח הרחוק והוביל את התרחבות גלובלית של החברה[דרוש מקור]. החברה החלה לפעול גם בתחום תחנות הכוח בדרום אמריקה ובתעשיית הרכב בסין. ב-1 ביולי 2010 פרש מתפקידו כיו"ר החברה לישראל, אך נשאר דירקטור בחברה, ואותו החליף בתפקיד אמיר אלשטיין. עופר שימש כיו"ר צים, חברת ספנות הנשלטת על ידי החברה לישראל, תפקיד ממנו פרש בדצמבר 2009 ובו החליף אותו ניר גלעד.
עופר שולט במשט השקעות בע"מ, המחזיקה ב-80% מההון של "מילניום השקעות אלעד". עידן עופר שימש בעבר גם כיו"ר החברה "בטר פלייס", שהקימה תשתיות תפעול ותמיכה עבור כלי רכב חשמליים, אותה הקים יחד עם יזם ההיי-טק, שי אגסי וקרסה ב-2013. כמו כן, כיהן כיו"ר של בנק המזרחי המאוחד.
נכון לאפריל 2022, עופר מדורג במקום ה-282 ברשימת עשירי תבל של אתר בלומברג עם שווי מוערך של 8.1 מיליארד דולר.
פילנתרופיה

עופר תורם לבית הספר לעסקים של לונדון בו למד.
עופר תרם שמונה מיליון ש"ח לארגון הישראלי "אחים לנשק", בנוסף לתרומה של 15 מיליון ש"ח מחברות שבשליטתו.
במשך כעשר שנים היו בתיה ועידן עופר חברים בוועדה המייעצת של בית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד. הם ייסדו את תוכנית מנהיגות על שם סמי עופר בבית הספר למנהיגות באוניברסיטת הרווארד. באוקטובר 2023 התפטרו במחאה על תגובתה הרפה של נשיאת האוניברסיטה, פרופ' קלודין גיי. האחרונה לא גינתה את המכתב של 30 ארגוני סטודנטים שהטילו את האחריות הבלעדית למלחמה על מדינת ישראל. בעקבות זאת, הזוג משך את התחייבות לתרום לאוניברסיטת הרווארד מיליוני דולרים.