stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקולאוס פון צינצנדורף
חופש דת ומחלוקת

בשנת 1722 הציע צינצנדורף מקלט למספר משוטטים נרדפים מוראביה ומבוהמיה (חלקים מצ'כיה כיום), ואישר להם לבנות את הכפר הרנהוט בפינת אחוזתו ברטלסדורף. רוב הפליטים הראשונים שהגיעו למקלט זה גויסו על ידי כריסטיאן דויד והגיעו מאזורים שבהם הקבוצות הפרוטסטנטיות המוקדמות כמו ה-Unitas Fratrum היו דומיננטיות לפני מלחמת שלושים השנים. ככל שהכפר גדל הוא היווה מקום שנודע בחופש הדת שלו, ומשך אליו אנשים פרטיים ממגוון קבוצות נרדפות, כולל השוונקפלדרים. ריכוז האמונות השונות בכפר יצר עימות עז. ההבדלים האישיים והדתיים בין מנהל האחוזה הייץ לבין יוהאן אנדראס רוטה, הכומר הלותרני של ברטלסדורף, גרמו למתחים רבים יותר בעקבות הטפתו האפוקליפטית של יוהאן זיגיסמונד קרוגר.
הוא החל לבקר בכל בית במטרה לקיים תפילה, ולבסוף כינס את אנשי הכפר לשם לימוד אינטנסיבי של כתבי הקודש. השאלה שהם התחילו להתמקד בה הייתה כיצד תיארו כתבי הקודש את החיים הנוצריים בקהילה. לימודים אלו, בשילוב עם תפילה אינטנסיבית, שכנעו רבים מחברי הקהילה שהם נועדו כדי לחיות יחד באהבה, וכי חוסר האחדות והקונפליקט שחוו מנוגדים לקריאה הברורה של הכתובים.
פיוס והסכם האחווה

מתוך לימוד ותפילה אלו, הקהילה יצרה מסמך המכונה Brüderlicher Vertrag, הסכם האחווה, מתוך מטרה להכווין משמעת וולונטרית של הקהילה הנוצרית. מסמך זה, ומערכת כללים שנקבעו על ידי צינצנדורף הידועים בשם צווי האחוזה, נחתמו על ידי חברי הקהילה ב-12 במאי 1727. מסמך זה, שתוקן במשך שנים רבות, מכונה היום "ברית מוראביה לחיים נוצריים". הכנסייה המוראבית היא אחד הזרמים הבודדים שמדגישים קוד אתי של התנהגות נוצרית על פני אמונות ספציפיות.
המשך לימוד ותפילה בקבוצות קטנות הידועות בשם "בנדן" הביאו לתחושת פיוס בקהילה, אשר הובילו להתחדשות רוחנית רבת עוצמה ב-13 באוגוסט 1727 במהלך שירות הקודש מיוחד בכנסיית ברטלסדורף. חוויה זו, המכונה "חג הפנטקוסט המוראבי", סימנה את תחילתו של עידן חדש של צמיחה רוחנית בהרנהוט. זה גם התחיל תקופה של ניסויים רדיקליים עם חיים נוצריים קהילתיים כפי שמתבטאים בתאולוגיה של צינצנדורף.
יצירת קשר מחודש עם "האחווה הבוהמיינית המוקדמת"

ככל שהקהילה המחודשת של הרנהוט גדלה, צינצנדורף השיג עותק של Ratio Disciplinae, כתב יד קדוש של המסדר הקדום של כנסיית האחדות הבוהמית. כשהחל לחקור את ההיסטוריה של הבוהמיינים, הוא נדהם לגלות קווי דמיון חזקים בין התאולוגיה והפרקטיקה של ה-Unitas Fratrum המוקדם לבין המסדר החדש שהוקם של הרנהוט. צינצנדורף ואנשי הרנהוט חשו הזדהות חזקה עם כתביו של הבישוף המוראבי יוחנן עמוס קומניוס ושילבו רבים מהרעיונות של האחדות המוקדמת. עם זאת, צינצנדורף ראה בקבוצה החדשה ניצוץ לחידוש כל העדות, לא רק כעדה חדשה ונפרדת. נטייה תאולוגית זו התחזקה על ידי המבנה החוקתי של הכנסייה הממלכתית הלותרנית.
סדר משפחתי פרוטסטנטי חדש

בקהילה מחודשת זו, צינצנדורף הצליח לארגן את האנשים למשהו שדמה למיליציה דתית, המבוססת לא רק על נזירות אלא אף על חיי משפחה. עם זאת, רעיונות המשפחה שלו לא התרכזו במשפחה גרעינית מסורתית של הורים וילדים. ואכן, הוא רצה לפרק את הקשרים המשפחתיים המסורתיים על ידי ארגון משפחות קהילתיות על סמך גיל, מצב משפחתי ומגדר. קיומן של "הבנדן", או הקבוצות הקטנות, נמשך, אך הן אורגנו ב"מקהלות" על סמך גיל, מצב משפחתי ומגדר. התאולוגיה של צינצנדורף הכירה בכך שבכל שלב בחיים, היו לנו צרכים רוחניים שונים ומערכות יחסים שונות עם המושיע.
צינצנדורף הוקדש לבישוף בברלין ב-20 במאי 1737 על ידי הבישופים דויד ניטשמן דר בישוף ודניאל ארנסט יבלונסקי.
המיסיונרים ורוזן הצליינים

בשנת 1732, הקהילה החלה לשלוח מיסיונרים בקרב עבדים באיי הודו המערבית, שנשלטו באותה עת על ידי דנמרק וכן בקרב האינואיטים של גרינלנד. הקשר האישי והמשפחתי של צינצנדורף לחצר דנמרק ולמלך כריסטיאן השישי הקלו על מאמצים שכאלו. הוא ראה בהנאה את התפשטות המסדר המשפחתי הפרוטסטנטי הזה בגרמניה, דנמרק, רוסיה ואנגליה.
בשנת 1736, האשמות של אצילים שכנים והעמדת ספקות של חוסר אמינות תאולוגית גרמו להגליית צינצנדורף מביתו שבסקסוניה. הוא ומספר מחסידיו עברו למאריינבורן (ליד בידינגן) והחלו בתקופת גלות ומסעות, שבמהלכה נודע כ"רוזן הצליינים".
העבודה המיסיונרית באיי הודו המערבית הייתה שנויה במחלוקת עצומה באירופה, כאשר רבים האשימו את צינצנדורף בכך שפשוט שולח מיסיונרים צעירים למות. הוא החליט להעמיד את עצמו על הקו, ובשנת 1739 עזב את אירופה כדי לבקר את עבודת המיסיון בסנט תומאס. משוכנע שאולי הוא עצמו לא יחזור, נשא את "דרשתו האחרונה" והשאיר את צוואתו עם אשתו.
ב-1741 ביקר צינצנדורף בפנסילבניה, ויסד בה את העיר בת'להם, ובכך הפך לאחד האצילים הבודדים באירופה של המאה ה-18 שדרכו בפועל על אדמת יבשת אמריקה. בנוסף לביקור מנהיגים בפילדלפיה כמו בנג'מין פרנקלין, הוא נפגש עם מנהיגי האירוקוי ובסיועו של קונראד וייזר הגיע להסכמות באשר לתנועה חופשית של מיסיונרים מוראביים באזור.
תאוֹלוֹגיה

הוא לימד שלמושיע יש מערכת יחסים עם כל מאמין, אבל רמה שונה של מערכת יחסים עם "הקהילה עצמה". החלטות על פרשנות כתבי הקודש היו אמורות להתקבל באופן קהילתי, לא בנפרד. הוא האמין באמת שדווקא "הגמיין", לא הממסד הכנסייתי והפוליטי, הוא זה שמהווה את כנסיית ישוע המשיח.
הטפתו המפורסמת על הגאולה באמצעות דמו של ישו, באה בעקבות שינוי דעה בסביבות 1734/35, השנים שלפני החשד בהן הוא דבק בדוקטרינות ההפוכות של יוהאן קונרד דיפל.
באופן שערורייתי יותר, היו לו דוקטרינות סודיות או חצי-פומביות שלו, בעיקר של "נישואי קודש" או "נישואין-סקרמנט". בספר השירים הגדול הראשון שלו, "Sammlung Geist- und lieblicher Lieder", שיצא לאור בהרנהוט, שנת 1731, בהקדמה לעמ' 16, הוא מציין נישואין קדושים כסקרמנט יחד עם הטבילה וסעודת האל. משמעות הדבר היא שגבר ואישה החיים בנישואים כאלה הם חסרי עוון. הדוקטרינות הנוגעות לכך, ניתנו במיוחד לזוגות הנשואים של הקהילה בנאומיו של הרוזן, בעיקר בעריכתו את הספר משנת 1747: "Oeffentliche Gemeinreden", שכלל 2 כרכים, ואשר פורסם ב-1755 בפרנקפורט ולייפציג (על ידי כומר סקסוני מקומי שהחזיק בכתב היד): "Haupt-Schlüssel zum herrnhutischen Ehe-Sacrament". משנת 1735 ואילך, בכתבים פומביים, הצהיר צ' במפורש על הווידוי הלותרני של אוגסבורג, אך במכתבים פרטיים הוא הכריז על אדישות לכל וידוי; כלומר, הוא השתמש במונח "כתות" ביחס לכנסיות הקתולית, הרפורמית והלותרנית, כלומר הוא גרס דבקות בישוע המשיח ללא כל דוקטרינה, ולבסוף התייחס לכנסייתו שלו כמרכז האמונה, תוך שהוא כולל שימוש איומים כלפי כל מי שהתנגדו לו. במכתב לכמה פורשים מחוץ לפרנקפורט, מתאריך ה-16 ביוני 1736 הוא אומר: "Wir haben Lust, Seelen zu JEsu zu bereden, in allen Secten und Verfassungen. Denn wir machen keine neue, sondern leben in JESU gemein, die allenthalben nur eine ist. nicht gebauet. Wil man uns aber darinnen stören; so werden wir uns mit dem Schwerdt des Geistes zur Rechten und zur Lincken Platz machen ("יש לנו רצון להכין את הנשמות לישו, בכל הכתות והחוקות. אולם אנו לא יוצרים חדשים, אלא חיים בקהילתו של ישוע, שבכל מקום נמצא רק אחד. אם אפשר שאדם יחיד יתמסר לכך באהבה, כך נעזוב זקופים, את מה שלא בנינו. אולם אם אדם יחיד יפריע לכך; כך נעשה מקום מימין ושמאל בחרב הרוח. ") התבטאויות כאלה נשאו חזות כפולה של סובלנות תאולוגית ודיקטטורה. בנוסף, אין זה נהיר לאיזה ישוע הוא מתכוון, כי זה ישוע ללא תוכן מסוים. התאולוגיה שעלתה מכל המחלוקות, הייתה טקסית, ליטורגית. תיאור מקורי באנגלית (מביקור צ' בצפון אמריקה) של דעות הרוזן צ', ניתן למצוא ב: Gilbert Tennent: "Some account of the Principles of the Moravians", לונדון 1743.
שנות השפל

במהלך 1741, בתו, מריה תרזה, מתה והוא החליט לאמץ מחליף. הוא בחר ביורשת מרי סטונהאוס, שאותה שינה את שמה למריה תרזה. היא הייתה נשואה במשך שנתיים לכומר אנגליקני מנוכר. היא הצטרפה לכנסייה המוראבית ב-1742 ושימשה כעובדת, כפטרונית ודיאקונית במשק ביתו. לבעלה הייתה מערכת יחסים קשה יותר עם הכנסייה.
ועד פיננסי הוקם בקרב האחווה, על פי תוכנית שסיפק עורך הדין ג'ון פרדריק קובר, שעבדה היטב. בנו כריסטיאן רנאטוס, שצינצנדורף קיווה להפוך ליורשו, מת בשנת 1752 משחפת.
חיבוריו

הוא כתב מספר רב של מזמורים, שהידוע שבהם הוא "ישוע, דמך וצדקתך".
הערות שוליים

↑  Weinlick, John (1956). Count Zinzendorf. Abingdon Press.
↑  Weinlick, John (1956). Count Zinzendorf. Abingdon Press.Weinlick, John (1956). Count Zinzendorf. Abingdon Press.
↑  Hamilton, J. Taylor; Hamilton, Kenneth G. (1967). The History of the Moravian Church. Bethlehem, PA: Moravian Church in America. p. 30.
↑  Taylor, pp. 31-32
↑  Freeman, Arthur J. (1998). An Ecumenical Theology of the Heart. Bethlehem, PA: Moravian Church in America. pp. 234–35. ISBN 1-878422-38-3.
↑  Taylor, pp. 32-33
↑  Taylor, p. 32
↑  Freeman, p. 262
↑  Janet and Geoff Benge, Count Zinzendorf: First Fruits, pp. 87- מסת"ב 1-57658-262-0
↑  Taylor, pp. 70-71
↑  Lewis, A.J. (1962). Zinzendorf the Ecumenical Pioneer. London, UK: SCM Press. pp. 82–83.
↑  Lewis, pp. 149-50
↑  Freeman, pp. 290-91
↑  This is confirmed by Dippel's friend and official biographer and also by an original letter of Dippel himself, in: Dippel: "Eröffneter Weg zum Frieden mit Gott etc.", Vol. 3., Berleburg 1747, page 641 f. DIG: ULB Sachsen-Anhalt http://digitale.bibliothek.uni-halle.de/urn/urn:nbn:de:gbv:3:1-738335
↑  DIGITAL: SLUB Dresden https://digital.slub-dresden.de/werkansicht/dlf/111813/1/
↑  DIGITAL: SLUB Dresden https://digital.slub-dresden.de/werkansicht/dlf/54041/1/
↑  A. G. Spangenberg: "Leben des Grafen Zinzendorf", IV, S. I. 1773, p. 911 f.
↑  "Geheimer Brief-Wechsel Des Herrn Grafen von Zinzendorf", S. I. Frankfurt und Leipzig 1741, p. 200-201.
http://digitale.bibliothek.uni-halle.de/urn/urn:nbn:de:gbv:3:1-478011
↑  Spangenberg: "Leben Zinzendorfs", S. I. 1774-75, p. 1525, 1556, 1974, 2229; "Haupt-Schlüssel etc.", Preface
↑  Digital: https://books.google.com/books?id=VYoUAAAAQAAJ&q=gilbert+tennent
↑  Podmore, C. J. (2004-09-23). Stonehouse, George (1714–1793), Church of England clergyman (באנגלית). Vol. 1. Oxford University Press. doi:10.1093/ref:odnb/63467.
↑  Christian Renatus von Zinzendorf's biography at Find A Grave
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298140905171  PLWABN: 9810627165205606  BIBSYS: 90552810  BNE: XX959555  BnF: cb12059337t (data)  BPN: 43383179  CANTIC: a10459534  CiNii: DA02097637  GND: 11863707X  ISNI: 0000 0001 1022 433X  LCCN: n81148968  LNB: 000138425  MusicBrainz: cf79faa8-543f-4490-925e-e4c1f819109d  NDL: 01054026  NKC: jn20010525281  NLG: 171997  NTA: 06892402X  SELIBR: 274062  SNAC: w63b632m  SUDOC: 028841336  Trove: 1020881  VcBA: 495/138383  VIAF: 22162960   WorldCat (עם VIAF): 22162960 
אנדרטת צינצנדורף בהרנהוט, גרמניה
מלבוש המחוך של צינצנדורף בארכיון והמוזיאון המוראבי שבליטיץ
האמה העליונה

| --- | --- |
קטע מהאמה העליונה בחפירות הצלה בממילא
קטע מהאמה העליונה בחפירות הצלה בממילא
 מידע כללי
 סוג:  אמת מים, ממצא עתיק 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מידות
 אורך:  13 ק"מ 
 
 קואורדינטות:  31°45′14″N 35°14′01″E﻿ / ﻿31.753753181369°N 35.233504598438°E﻿ / 31.753753181369; 35.233504598438
 אמות המים לירושלים
 
חוליות מהאמה העליונה במוזיאון ישראל
בריכות שלמה - מוצא האמה העליונה
אמת הערוב שסיפקה מים לאמה העליונה
האמה העליונה היא אמת מים, ששימשה כחלק ממערכת אספקת המים לירושלים בתקופת בית שני ובתקופה הרומית. מוצא האמה היה בבריכות שלמה ליד בית לחם, והיא הסתיימה ככל הנראה באזור ארמון המלך הורדוס ושער יפו בירושלים. האמה כונתה "האמה העליונה" מפני שעברה בתוואי טופוגרפי גבוה יותר מהאמה התחתונה שנבנתה לפניה, בתקופה החשמונאית. האמה התחתונה התחילה אף היא באזור בית לחם, ושתי האמות גם יחד סיפקו כמיליון מ"ק מים בשנה לירושלים.
הרקע לבניית האמה

בתקופת בית שני הייתה ירושלים מרכז שלטוני ודתי, והתפתחה במהירות, בהתאם לטכנולוגיה הרומית. רמת החיים בעיר עלתה מאוד, ותושביה נזקקו למים רבים לשתייה, לרחצה, לטהרה, ועוד. תפעול בית המקדש דרש אף הוא כמות רבה של מים לניקיון ולפולחן. מעיין הגיחון, שהיה עד אז מקור המים המרכזי של העיר, לא הספיק עוד, ומצוקת המים בירושלים הייתה קשה. הדבר בא לידי ביטוי בעיקר במועדי העלייה לרגל בשלוש הרגלים - פסח, שבועות וסוכות - שבהם פקדו את ירושלים מאות אלפי מבקרים, וצרכו כמות מים גדולה.
הראשונים שהגו את הרעיון להביא מים ממרחקים בכוח הכבידה היו החשמונאים, שבנו את האמה התחתונה במאה הראשונה לפנה"ס מאזור בית לחם להר הבית בירושלים. הם התבססו על טכנולוגיה שהגיעה באותה עת לשיאה באימפריה הרומית, בעקבות חציבת מנהרות לכריית נחושת ומתכות אחרות. הרומאים היו הראשונים שהשתמשו בשפע של מים כחלק מתרבות הפנאי שלהם, כולל בבתי מרחץ, בלטרינות, במזרקות, וכדומה. מפעלי המים הרומיים התאפשרו גם הודות לשכלולים טכנולוגיים נוספים, כמו המצאת הבטון, ובניית קשתות וקמרונים.
למרות הצלחתה הכבירה של האמה החשמונאית, בתוך כמה עשרות שנים היא כבר לא הספיקה לכל תושבי ירושלים, שהלכה וגדלה בקצב מהיר. שליטי ירושלים נאלצו אפוא למצוא פתרון מהיר לאספקה רבה יותר של מים לכל חלקי העיר.
תוואי האמה ותבניתה

בניגוד לאמה התחתונה, שקיבלה את מימיה מעין עיטם הסמוך לבית לחם, מי האמה העליונה הגיעו ממעיינות גוש עציון הרחוקים יותר מירושלים, אך גבוהים יותר מבחינה טופוגרפית. שתי אמות נפרדות שימשו לצורך איסוף מי מעיינות אלו: אמת הערוב בבקעת ערוב וסביבותיה, ואמת הבִּיאר התת-קרקעית, שעברה בערוץ נחל הפירים (ואדי אל-ביאר). שתי האמות הזרימו מים לבריכות אגירה מדורגות זו תחת זו ליד עין עיטם, הנקראות בריכות שלמה. אמת המים העליונה יצאה מהבריכה העליונה, בעוד שעודפי המים נשפכו לבריכות שתחתיה.
אורך האמה העליונה היה כמחצית מאורך האמה החשמונאית - כ־13 קילומטרים בלבד. היא עברה בתוואי גבוה יותר מבחינה טופוגרפית, לאורך קו פרשת המים הארצי. רוב האמה העליונה נהרס וחלקיה נשדדו, אולם נמצאו קטעים בודדים שלה פה ושם. הקטע הראשון נמצא ליד הכביש לארטאס בדמות כמה עשרות מטרים של תעלה חצובה בסלע; סמוך לבתים הדרומיים של בית לחם נתגלו שרידים של האמה בנויים בבנייה נמוכה; קטע של כ-300 מטרים מהאמה השתמר ליד קבר רחל, וכן קטע של כמה מטרים בודדים צפונית-מזרחית לו. קטעים אלה מלמדים כי הידע הטכנולוגי בעת בניית האמה העליונה היה מפותח יותר מאשר בתקופה החשמונאית, ולכן הצליחו בוני האמה להימנע מפיתולים ואילוצים טופוגרפיים. הם העבירו את המים בתעלה ישרה למדי, שנחצבה בחלקה בסלע, ובמקומות אחרים הועברה על פני גשרים וקטעי בנייה.
ליד קבר רחל הועברו המים דרך צינור אבן ששימש כ'סיפון' על בסיס עקרון חוק הכלים השלובים: תנועת המים בצינור יצרה לחץ, בעזרתו צנחו המים מצדה האחד של הבקעה לגובה של 740 מטרים, ועלו בצדה השני לגובה של כ-780 מטרים. צינור זה נמתח לאורך של כ־2-3 קילומטרים, אך מרבית חלקיו נשדדו לשימוש משני בדורות הבאים. נראה כי האמה חצתה גם את עמק רפאים באמצעות 'סיפון', אולם עדויות לכך לא נמצאו.
האמה עברה לאורך תוואי דרך חברון של ימינו, המשיכה דרך משכנות שאננים והגיעה לאזור שכונת ממילא. במהלך חפירות ההצלה בממילא נתגלה קטע של כמה מטרים מן האמה העליונה, כשהוא מקורה בלוחות אבן. קטע זה כוסה, והוא קבור עתה תחת המדרחוב החדש, ליד 'בית הרצל'. משם המשיכה האמה ונכנסה לעיר העתיקה באזור שער יפו.
תיארוך ושימוש

בריכות שלמה נבנו בשלבים, והן כוללות שלוש בריכות וחמש אמות-מים: שתי אמות שסיפקו מים לבריכות (אמת הערוב ואמת הביאר) ושלוש אמות שיצאו מהן (האמה העליונה, האמה התחתונה ואמת המים להרודיון). עקב כך, קשה לתארך בוודאות את כל חלקיו של מפעל המים האדיר הזה, וסביר להניח כי הוא נבנה בשלבים.
תיארוך ושימוש > הורדוס - המאה הראשונה לפנה"ס

הדבר נכון גם לגבי האמה העליונה: נטיית החוקרים (כמו ד"ר דוד עמית למשל) היא לייחס את ראשית בניית האמה למלך הורדוס, בשלהי המאה הראשונה לפנה"ס. תיארוך זה מתבסס על המאמץ הגדול שהושקע ביצירת אמה בתוואי טופוגרפי גבוה, תוך איסוף מים ממעיינות מרוחקים. התוואי הביא חוקרים רבים למסקנה כי יעדה הסופי של האמה לא היה הר הבית, הנמוך יחסית, אלא ארמונו של הורדוס והעיר העליונה באזור ארמון שער יפו, השוכנים באזור הגבוה ביותר בירושלים. עם זאת, יש הסוברים כי התוואי הגבוה נועד בסך הכל לאפשר בנייה קצרה ונוחה לאורך קו פרשת המים, וכי גם האמה העליונה הגיעה בסופו של דבר להר הבית.
תיארוך ושימוש > פונטיוס פילטוס - המאה הראשונה לספירה

יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים (ספר י"ח, ג', ב') סיפר כי הנציב הרומי פונטיוס פילטוס, שפעל במאה הראשונה לספירה, הביא לירושלים מים ממרחקים באמצעות צינור:
"ופילטוס התקין צינור מים לירושלים על חשבון כספי ההקדשות, ומשך את ראשית הזרם ממרחק מאתיים ריס. אך היהודים לא היו מרוצים מעבודות המים ורבבות הרבה של אנשים התגודדו וצעקו כנגדו שיפסיק את המעשה שבכוונתו לעשות."
אם מזהים את מפעל המים המדובר עם האמה העליונה, הרי שהיא מאוחרת לימיו של הורדוס, אך היום מקובל לזהות את אמת המים של פילטוס עם אמת הערוּבּ, שהגבירה את זרימת המים לבריכות שלמה, ושיפרה בכך את ספיקת האמה העליונה שבנה הורדוס.
תיארוך ושימוש > הלגיון העשירי - המאה השנייה לספירה

במאה השנייה לספירה, לאחר שירושלים הפכה לאיליה קפיטולינה בידי הרומאים, עברה האמה העליונה שיפוץ מקיף. בחפירות שנערכו ליד קבר רחל בראשית שנות האלפיים, נתגלו בצד חוליות צינור ה'סיפון' שרידי גשר קשתות. ההנחה היא שגשר זה שימש את האמה בשלב ההרודיאני שלה, והוא הוחלף ב'סיפון' במאה השנייה לספירה. תיארוך השיפוץ למאה השנייה מתבסס על כמה מחוליות צינור ה'סיפון', שעליהן נמצאו כתובות בלטינית המוקדשות לקנטוריונים של הלגיון העשירי פרטנסיס שישב בירושלים. ממצא זה מעיד כי חיילי הלגיון שיפצו את האמה העליונה, כדי להבטיח את אספקת המים למחנה שלהם בעיר, ששכן באזור הרובע הארמני של ימינו. ייתכן כי המים נאגרו בבריכת חזקיהו, אך בוודאי לא הגיעו עד להר הבית, שכבר עמד חרב.
ראו גם

האמה התחתונה (ירושלים)
אספקת המים לירושלים
בריכות שלמה
אמת הערוב
אמת הביאר
לקריאה נוספת

עמיחי מזר, "סקר אמות המים לירושלים", בתוך אמות המים הקדומות בארץ ישראל, ירושלים 1989
הלל גבע, "העיר העליונה, ארמון הורדוס ותארוך אמת המים הגבוהה לירושלים", בתוך הקונגרס הארכאולוגי התשעה עשר בישראל, תקצירי הרצאות, ירושלים תשנ"ג, עמ' 16
דוד עמית, "מתי נבנתה האמה העליונה לירושלים", בתוך הקונגרס הארכאולוגי התשעה עשר בישראל, תקצירי הרצאות, ירושלים תשנ"ג, עמ' 17
דוד  עמית, "נתונים חדשים לתיארוך אמות המים של ירושלים", אריאל 103-102 (תשנ"ד), עמ' 64-57
David Amit, New data for dating the High-level aqueduct and the Wadi el Biyar aqueduct, and the Herodion aqueduct, in The Aquaducts of Israel, edited by David Amit, Joseph Patrich and Yizhar Hirschfeld, JRA Supplementary Series no. 46, 2002, pp. 253-266.
L. Vetrali, Le iscrizioni dell’acquedotto romano presso Betlemme, LA 17, 1968, pp. 149-161.
הערות שוליים

↑  צבי אילן, נתגלה קטע אמת המים מבריכות שלמה לירושלים, דבר, 6 בנובמבר 1972
עזיז נסירזאדה

| --- | --- |

 לידה:  1964 (בן 61 בערך) Sarab, איראן 
 מדינה:  איראן איראן
 דרגה:  בריגדיר גנרל 
 תפקידים אזרחיים
 שר ההגנה של איראן
 
עזיז נסירזאדה (בפרסית: عزیز نصیرزاده, תעתיק מדויק: עזיז נצירזאדה; נולד ב-1965) הוא איש צבא בדרגת בריגדיר גנרל ופוליטיקאי איראני המשמש כשר ההגנה של איראן מאז אוגוסט 2024.
ביוגרפיה

הוא השתתף במלחמת איראן-עיראק ובעבר שימש כראש מטה חיל האוויר האיראני. הוא שימש כמפקד חיל האוויר האיראני מאוגוסט 2018 עד ספטמבר 2021, עת מונה לסגן הרמטכ"ל של הכוחות המזוינים של איראן, ושימש בתפקיד זה עד שנת 2024.
באוגוסט 2024 מונה על ידי נשיא איראן מסעוד פזשכיאן לשר ההגנה של איראן. נסירזאדה הוא טייס מוסמך על מטוס F-14 טומקט.
הערות שוליים

↑  "IRANIAN AIR FORCE READY TO 'ELIMINATE ISRAEL,' COMMANDER SAYS, AS TENSIONS RISE OVER SYRIA AIRSTRIKES". Newsweek. 21 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Iran Appoints Nasirzadeh As Chief Of Country's Air Force". Radio Farda.
ערך זה הוא קצרמרבנושא איראנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פיזיקה

דוגמאות שונות לתופעות פיזיקליות
עריסתו של ניוטון
פִיזִיקָה (מהמילה היוונית φύσις, "פיסיס" – "טבע") היא ענף במדעי הטבע החוקר את חוקי היסוד של הטבע כפי שהם באים לידי ביטוי בכל מערכת הניתנת לתצפית, בכדור הארץ ובחלל. הנושאים בהם עוסקת הפיזיקה כוללים תנועת עצמים, התנהגות החומר, חקר האנרגיה והשפעת חוקי טבע מסוימים על רצף המרחב והזמן. מדע הפיזיקה מתפתח על ידי תצפיות וממצאים ניסויים, המגובשים לכדי תאוריות וחוקים המתוארים לרוב בשפה מתמטית. ככל שיש יותר תצפיות ומתקבלים יותר ממצאים מביצוע של ניסויים, עשויות התאוריות הללו להתעדכן ולהשתכלל.
נהוג לחלק את הפיזיקה לשני תחומים עיקריים:
פיזיקה קלאסית, הכוללת תחומים כמו: מכניקה, תרמודינמיקה ואלקטרומגנטיות ואופטיקה. תחומים אלו מהווים את היסוד להבנת תחומים מודרניים יותר.
פיזיקה מודרנית, שהתחומים העיקריים בה הם מכניקת הקוונטים, תורת היחסות, פיזיקה גרעינית, פיזיקה של חומר מעובה, ביופיזיקה, פיזיקת חלקיקים פיזיקה סטטיסטית גאופיזיקה אסטרופיזיקה, פיזיקה חישובית, אקוסטיקה, פיזיקה כימית, מכניקת נוזלים,  פיזיקה מתמטית, ופיזיקה תאורטית. רוב פעילותם ומחקריהם של הפיזיקאים בימינו עוסק בתחומים אלה.
ההבחנה בין פיזיקה מודרנית לבין פיזיקה קלאסית אינה קשיחה וברורה. לדוגמה תורת הכאוס שפותחה בעיקר בחצי השני של המאה ה-20 מסתמכת על הנחות יסוד של פיזיקה קלאסית בלבד ועדיין מהווה תחום מחקר מודרני ופעיל. מכניקה סטטיסטית שעוזרת רבות בחקר מודרני של מערכות מרובות חלקיקים בעלי התנהגות קוונטית, החלה את דרכה במאה ה-19, שנים רבות לפני תורת היחסות ומכניקת הקוונטים.
הפיזיקה קרובה מאוד למדעי טבע אחרים, במיוחד כימיה. הכימיה נסמכת על תחומים רבים בפיזיקה, ובפרט מכניקת הקוונטים, תרמודינמיקה ואלקטרודינמיקה. פיזיקה אטומית ופיזיקה מולקולרית נמצאות על התפר בין הפיזיקה לכימיה.
תולדות הפיזיקה > העת העתיקה

מתחילת ההיסטוריה האנושית, ניסה האדם להבין את התנהגות החומר: מדוע עצמים נופלים לקרקע באין תמיכה, מדוע לחומרים שונים יש תכונות שונות, וכן הלאה. גם אופי היקום היה מסתורי, כמו צורת כדור הארץ והתנהגות גופים שמימיים, כמו השמש והירח. מספר תאוריות הוצעו, רובן היו שגויות. תאוריות אלו נוסחו ברובן במונחים פילוסופיים או מטאפיזיים, ומעולם לא אומתו בניסויים שיטתיים. ישנם יוצאים מן הכלל: לדוגמה, ההוגה היווני ארכימדס מצא תיאורים כמותיים נכונים רבים במכניקה והידרוסטטיקה.
לעומת זאת, דווקא בתחום האסטרונומיה גילו הקדמונים דיוק רב בביצוע תצפיות אחרי מסלולים של כוכבים ותיעוד תצפיות אלה. האסטרונומיה הייתה מפותחת ברוב התרבויות הגדולות, לרבות מצרים העתיקה, בבל העתיקה, סין, הודו ויוון העתיקה. האסטרונום היווני תלמי אף הציע מודל מתמטי-גאומטרי שהסביר בצורה נאה את תנועת הכוכבים כפי שנצפית בשמיים. אף על פי שהיה שגוי, מודל זה היה כה מוצלח מבחינה אמפירית, עד שהוא שלט בכיפה עד להופעתו של המודל הקופרניקני. חשיבותו של המודל היווני לתנועת כוכבי הלכת היא השימוש במתמטיקה לצורך הפיזיקה, לא רק ככלי תיאורי גרידא אלא כביטוי כמותי לחוקי הטבע, שמהם אף אפשר לחזות תופעות שניתנות לצפייה על ידי ביצוע חישובים מתאימים על פרטי המודל.
תולדות הפיזיקה > הפיזיקה כמדע

בשלהי המאה ה־16 גלילאו היה הראשון שהשתמש בניסוי כדי לאמת תאוריות פיזיקליות, שהוא העיקרון המנחה של השיטה המדעית. גלילאו ניסח ובדק בהצלחה מספר תוצאות בדינמיקה, ובמיוחד חוק התנע. ב־1687 ניוטון פרסם את ספרו "היסודות המתמטיים של פילוסופית הטבע" (Principia Mathematica), המתאר שתי תאוריות פיזיקליות שלמות ומצליחות: חוקי התנועה של ניוטון, מהם נובעים המכניקה הקלאסית; וחוק הכבידה של ניוטון, המתאר את הכוח היסודי של הכבידה. שתי התאוריות האלו התאימו היטב לניסויים. המכניקה הקלאסית הורחבה מאוד על ידי לגראנז', המילטון ואחרים, שיצרו ניסוחים, עקרונות ותוצאות חדשות. חוק הכבידה הביא לפיתוח תחום האסטרופיזיקה, המתאר תופעות אסטרונומיות בעזרת תאוריות פיזיקליות.
החל מהמאה ה־18, פותחה התרמודינמיקה על ידי בויל, יאנג ואחרים. בשנת 1733, ברנולי השתמש בטיעונים סטטיסטיים עם מכניקה קלאסית כדי להשיג תוצאות תרמודינמיות, והניח את היסודות למכניקה סטטיסטית. בשנת 1798, תומפסון הדגים המרת עבודה מכנית לחום, וב־1847 ג'אול ניסח את חוק שימור האנרגיה, בצורת חום ובצורת אנרגיה מכנית.
התנהגות החשמל והמגנטיות נחקרה על ידי פאראדיי, אוהם ואחרים. ב־1855 מקסוול איחד את שתי התופעות לתורה יחידה של אלקטרומגנטיות, המתוארת על ידי משוואות מקסוול. ניבוי של תורה זו היה שהאור הוא גל אלקטרומגנטי.
בשנת 1895 רנטגן גילה את קרני ה־X, שהתגלו כקרינה אלקטרומגנטית בתדר גבוה. רדיואקטיביות התגלתה על ידי אנרי בקרל, ונחקרה עוד על ידי פייר ומארי קירי, ואחרים. זה הניח את הבסיס לשדה הפיזיקה הגרעינית.
קיומו של האטום הוצע ב־1808 על ידי דלטון. ב־1897 גילה ג'וזף ג'ון תומסון את האלקטרון, החלקיק היסודי הנושא זרם חשמלי במעגלים. ב־1904 הוא הציע את הדגם הראשון של האטום.