stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נשאטל
השם

שם העיר תועד לראשונה בצורות לטיניות: Novum Castellum, Novum Castrum, (במאה ה-12) Neocomum (כתיב כנראה שגוי, במאה ה-16) וגרמנו-גאלו-רומאניות – 'Nuefchastel, Neufchastel, Neufchatel לפני שנכתב Neuchâtel באמצע המאה ה-18.

מדובר בצורה טופונימית מימי הביניים המורכבת מיסודות של צרפתית עתיקה nuef, neu(f) « neuf » וchastel « château », כלומר "טירה חדשה" המתייחסת לטירה שנבנתה על צוק בסוף המאה העשירית. שם התואר מקדים את השם, תופעה הנפוצה בצפונה ובמזרחה של צרפת, וכן בבלגיה ובשווייץ הרומנדית. כמו במקרים של Neuchâtel-Urtière או Neufchâteau בצפון צרפת ובלגיה, העמדת שם התואר לפני השם משקפת את ההשפעה הגרמנית על הגאלו-רומאנית.
להבדיל, בדרום צרפת פוגשים את הצורות " Castelnau" או Châteauneuf אופייניות לשפת האוק (האוקסיטנית).
בשפה הארפיטנית שם העיר הוא Nôchâhtél והוא נהגה על ידי המקומיים n̩|.|t͡ʃ|a|.|ˈ|t|i.
בפראנש-קונטה קוראים לה Neuchâtel-outre-Joux (נשאטל-אוטר-ז'ו) כדי להבדילה מ-Neuchâtel-Urtière
בגרמנית העיר נקראה Nienburg אחר כך Nuvenburch, Nüwenburg ולבסוף – Neuenburg.
(נויינבורג).
גאוגרפיה > עמדה גאוגרפית

נשאטל שוכנת במערב שווייץ, במרחק 25 ק"מ מעוף צפור מהגבול עם צרפת. היא נמצאת בחלק הצפוני של הגדה השמאלית של ימת נשאטל.
היא במרחק 40 ק"מ מערבית מברן, 106 ק"מ צפונית-מזרחית מז'נבה ו-74 ק"מ מזרחית מהעיר הצרפתית בזנסון.
היא חלק מהמטרופולין ריין-רון לצד המחוז האירופי התלת-לאומי של בזל, לצד עוד ערים שווייצריות ושמונה ערים צרפתיות.
קומונת נשאטל כוללת את היישובים פזה, קורסל, קורמונדרש, ולאנז'ן, שומון, לה קודר, סרייר ומונרוז. היא גובלת עם רושפור, מילווין, אוטריב, סן בלז, ואל דה רוז, אנז' וקרסייה.
שטח הקומונה הוא 30.08 קמ"ר. בסקר ב-2013–2018 המגורים והתשתיות כיסו 30.8% משטחה, האדמות החקלאיות – 15.7%, היערות – 53% והשטחים השוממים – 0.3%
גאוגרפיה > הידרוגרפיה

הנהר העיקרי הוא הסייון. הוא חצה בעבר את העיר, אולם החל מ-1842 הוסט אל מנהרה. הוא נשפך לימת נשאטל שהיא האגם הגדול ביותר מבין האגמים שהם שווייצריים בלעדיים. מקור הסייון הוא בווילייה, אחר כך הוא חוצה את מחוז (région) ואל-דה-רוז ואת קאניון סייון ומגיע לנשאטל מהצפון. המרכז ההיסטורי של העיר שוכן בגדה הימנית של הנהר. הנהר אינו עביר לספינות, אולם למשך זמן רב מילא תפקיד חשוב בתעשייה המקומית על ידי אספקת האנרגיה הדרושה לטחנות הקמח של העיר.
גאוגרפיה > תבליטי נוף

נשאטל נמצאת למרגלות הרי היורה (ז'ורא) המורכבים מאבן גיר צהוב, המכונה גם "אבן אוטריב" לפי שם הכפר הסמוך. אבן זה שימש לבנייה בתקופה הרומאית. תחתית העיר נבנתה ברובה על חמרים שהופקו תוך כדי מחיקתן של גבעות העיר לצורך הצבת מסילות הברזל וכריית המנהרות המשמשות את התחבורה. החלק העילי של העיר מכוסה יערות.
שכונות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| שכונה | Nr. | BFS-Code |  |
| Draizes – Vauseyon – דרז-ווזיון | 1 | 6458001 |  |
| Serrières סרייר | 2 | 6458002 |  |
| Alpes – אלפ | 3 | 6458003 |  |
| Trois-Portes – טרואה-פורט | 4 | 6458004 |  |
| Nord – נור (צפון) | 5 | 6458005 |  |
| Centre – סאנטר (מרכז) | 6 | 6458006 |  |
| Beaux-Arts – בוזאר (אמנויות) | 7 | 6458007 |  |
| Maladière – Mail – מלדייר – מאי | 8 | 6458008 |  |
| La Coudre – לה קודר | 9 | 6458009 |  |
| Monruz – מונרוז | 10 | 6458010 |  |
| Pierre-à-Bot – Acacias – פייר-א-בו – אקאסיאס | 11 | 6458011 |  |
| Chaumont – שומון | 12 | 6458012 |  |
היסטוריה

לקנטון נשאטל שמור מקום מיוחד בפרהיסטוריה של שווייץ ואף בפרהיסטוריה העולמית. החל משנת 1854 נתגלו באזור בתי כלונסאות. בסקירות הארכאולוגיות על גדות האגם נשאטל החשפו לא מעט שרידים של התיישבויות בני אדם מתקופת הברונזה ותקופת הברזל. חקר הפרהיסטוריה שאב עידוד מפעילותו של חוקר הטבע לואי אגאסי במחצית השנייה של המאה ה-19
בעקבות עבודות ההסדרה של מי האגמים בקרבת הרי היורה ב-1868–1882 יובשו שטחים נרחבים של מישורי הזלנד ("ארץ האגמים") ונחשפו חלקים גדולים מגדות האגמים נשאטל, אגם בייאן ומורא. הנמכת מפלס האגם נשאטל ב-2.7 מ' חשפה שרידי תרבות בתי כלונסאות מהתקופה הנאוליתית ומתקופת הברונזה.
בשטח העיר נשאטל וסביבתה נחקרו תוך קשיים למשל מאה וחצי כמה אתרים מסוג זה.
רק בשנת 1917 הצליחו רשויות הקנטון והחברה הקנטונית להיסטוריה ולארכאולוגיה לבצע באתר הקרוב לה טן, 8 ק"מ צפונית-מזרחית ממרכז העיר נשאטל, מערך חפירות אמיתי תחת ניהולו של פול ווגא
עם זאת החפירות החשובות ביותר על שפת האגם נשאטל נערכו בעת הסריקות הארכאולוגיות שהקדימו את בניית הכביש המהיר A5, ושגילו בנשאטל/מונרוז אתר התיישבות מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
תחבורה > התחבורה הציבורית המקומית

שייכת לחברת Les Transports Publics du Littoral Neuchâtelois (TN),(התחבורה הציבורית של הטיילת של נשאטל). היא מפעילה טרוליבוסים, רכבל ורכבת קלה אל בודרי. סך אורך רשת ה-TN כוללת 81.2 ק"מ. היא משרתת 78,400 אנשים (יותר ממחציתם משתמשת בה על בסיס יומי) ובשנת 2007 הסיעה 17,670,000 נוסעים.
ערים תאומות

צרפת בזנסון, צרפת (מ־1975)
שווייץ אראו, שווייץ (מ־1997)
איטליה סנספולקרו, איטליה (מ־1997)
גלריה

נשאטל עם מגדל הבית הכלא והקתדרלה, מראה מ-2001
מראה העיר מלמעלה
טירת נשאטל
הערות שוליים

↑  האתר הרשמי של העיר
↑  Henriette Walter - Une germanique influence in Le francais dans tous les sens, Laffont 1988
↑  Arnold Béat
↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554834405171  GND: 4075303-7  HDS: 002853  ISNI: 0000 0001 2162 2632  LCCN: n50004037  MusicBrainz: 9ada7adb-f036-4f0b-af31-e7c005296af4  NKC: ge305389  SUDOC: 026395657  VIAF: 134787144   WorldCat (עם VIAF): 134787144
שמואל אהרנסון

אין תמונה חופשית
שמואל (סם) אהרנסון (1883, זכרון יעקב – 5 במאי 1950 י"ח אייר תש"י, חיפה) היה אגרונום יהודי מארץ ישראל, בנם של אפרים-פישל ומלכה אהרנסון, ממייסדי זכרון יעקב, ואחיהם של אהרֹן, צבי, אלכסנדר, שרה ורבקה.
ביוגרפיה

לפי מספר מקורות, שמואל היה בנה הראשון של המושבה זכרון יעקב. שמואל אהרנסון למד בבית הספר העממי שבמושבה, שנוסד על ידי הברון רוטשילד, ולאחר מכן בבית הספר החקלאי של כל ישראל חברים שבמקווה ישראל (בין השנים 1896–1898 לערך). עם סיום לימודיו אלו נסע לאלג'יריה הצרפתית על מנת ללמוד בבית הספר הגבוה לחקלאות ברואיבה, שם קיבל תואר אגרונום. לאחר תום לימודיו חזר לזכרון יעקב ועבד במשק החקלאי של הוריו. כמו כן, פעל כיזם וכסוחר. בין השאר ייצא סוסים ערביים אצילים מהאזור לאירופה.
בשנת 1910 נשא לאישה את מרים (מרי) שטרנברג (נולדה בשנת 1888 בזכרון יעקב), ולאחר נישואיו החל לעבוד בתחנת הניסיונות החקלאיים בעתלית (חוות אהרנסון), שהוקמה על ידי אחיו הבכור אהרן באותה שנה. יחד עם אחיו הצעיר אלכסנדר נמנה עם ראשי אגודת הגדעונים, שהוקמה בשנת 1913 בהשראת אהרן. כמו אחותו רבקה לא הצטרף למחתרת ניל"י, ובזמן מלחמת העולם הראשונה נסע לארצות הברית. עם זאת, הוא תמך בפעולות אחיו הבכור אהרן כמנהיג ניל"י, ובין השאר היה מעורב עמו בהכנה, "מאחורי הקלעים", של הצהרת בלפור.
אחרי כיבוש הארץ על ידי הבריטים חזר עם משפחתו לזכרון יעקב, וניסה לשקם את תחנת הניסיונות בעתלית. בשנת 1920 נבחר מטעם רשימת התאחדות האיכרים לאספת הנבחרים הראשונה. בהמשך, הקים מחלבה מתקדמת ופעל כיזם כלכלי בתחומים אחדים. בשנת 1938 עבר עם משפחתו לחיפה. נולדו לו שני בנים: ידידיה (יליד 1912) ואהרן (יליד 1925), שאביו שמואל קראו על שם אחיו הבכור הנערץ.
לקריאה נוספת

רן אהרנסון, "בית אהרנסון השני", אריאל 122–123 (אוג' 1997), עמ' 114–119
Efraim Halevi, Balfour 100 | ‘Mack’: Aaron Aaronsohn, the NILI intelligence network and the Balfour Declaration, Fathom, summer 2017
אהרן אלפנדרי

| --- | --- |
 לידה:  1700 איזמיר, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1774 (בגיל 74 בערך) חֶבְרוֹן, האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ?–1774 
 רבותיו:  ברזילי יעבץ 
 
הרב אהרן אלפנדרי (תס"א - תקל"ד; 1701–1774) היה מחכמי איזמיר, מפורסם בעיקר בספריו יד אהרן ומרכבת המשנה.
ביוגרפיה

נולד בעיר איזמיר שבטורקיה בשנת תס"א (1701), לרבי משה אלפנדרי, ולבתו של רבי חיים בן מנחם אלגאזי (בעל "בני חיי"). רבו העיקרי היה רבי בנימין בן שלמה הלוי, אב בית הדין באיזמיר, המוזכר רבות בספריו של רבי אהרן. כן למד אצל רבי ברזילי יעבץ (הר"י ברזילי) בעל לשון ערומים.
בצעירותו שהה תקופה מסוימת בעיר רודוס, שם נשא ונתן עם רב הקהילה היהודית ברודוס רבי משה ישראל שהיה מגדולי אותו דור. לאחר מכן חזר לאיזמיר ונתמנה לחבר בבית הדין בעיר.
בזקנותו עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר חברון. בשנת תק"ל (1770) נתמנה לתפקיד ראש רבני חברון. החיד"א מספר על פגישתו עם רבי אהרן בעיר חברון: "וזכיתי להכיר להרב בזקנותו בעלותו לעיה"ק חברון ת"ו, ונהניתי מזיו אור תורתו וקדושתו". בתקופה זו צויד החיד"א בכתב שליחות מאת רבני חברון לפני צאתו לערי אירופה, כאשר רבי אהרן הוא ראשון החותמים עליו.
רבי אהרן נפטר בעיר חברון בשנת ה'תקל"ד (1774), ושם נטמן.
נכדו היה הרב יצחק ארדיט, שגם ספד לו במותו.
חיבוריו

יד אהרן (איזמיר, תצ"ה) – ספרו על סדר הטור (בחלקים אורח חיים ואבן העזר), בדומה לספר כנסת הגדולה לרבי חיים בנבנישתי.
מרכבת המשנה (אזמיר, תקט"ו) - פרשנות על חלקים מספר יד החזקה לרמב"ם. נדפס לראשונה באיזמיר בשנת תקט"ו (1755). לפי עדות החיד"א, רבי אהרן חיבר על כל חלקי הרמב"ם אך הכתבים נשרפו. אין להחליף חיבור זה בחיבור בעל שם זהה מאת רבי שלמה מחלם, שזכה לפרסום רב אף הוא.
הערות שוליים

1 2  שם הגדולים, מערכת גדולים, אות א, קיט, מהר"ר אהרן אלפנדרי
↑  הדרום טז - שעוועל, חיים דוב (עורך), עמ' 109, באתר HebrewBooks
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303676205171  GND: 139153063  ISNI: 0000 0001 1896 5087  LCCN: nr92001157  NTA: 245606688  VIAF: 170061959   WorldCat (עם VIAF): 170061959 
שער ספר יד אהרן, מהדורא בתרא
כרת

ערך זה עוסק בעונש ביהדות. אם התכוונתם למלך קדום בשירה האוגריתית, ראו .
כָּרֵת הוא עונש חמור ביהדות ואחד מעונשי התורה, ונזכר כעונש ההלכתי על 36 חטאים. מסכת כריתות העוסקת בקורבנות הבאים על חטאים, מונה בתחילתה את העבירות עליהם חייבים כרת.
במשנה במסכת מכות מובאת שיטת רבי חנניא בן גמליאל לפיה אדם שעבר עבירה שחייבים עליה כרת, ונענש במלקות עליה, נפטר מחיוב הכרת שהיה עליו.
מקורות בתורה

עונש הכרת מוזכר בפסוקים רבים בניסוחים שונים:
כל אוכל מחמצת – ונכרתה הנפש ההיא מעדת ישראל ספר שמות, פרק י"ב, פסוק י"ט
כל נפש אשר תאכל כל דם – ונכרתה הנפש ההיא מעמיה ספר ויקרא, פרק ז', פסוק כ"ז
כל הנוגע במת בנפש האדם אשר ימות ולא יתחטא, את משכן ה' טימא – ונכרתה הנפש ההיא מישראל ספר במדבר, פרק י"ט, פסוק י"ג
ואיש אשר יטמא ולא יתחטא – ונכרתה הנפש ההיא מתוך הקהל ספר במדבר, פרק י"ט, פסוק כ'
והנפש אשר תפנה אל האובות והידעונים לזנות אחריהם ונתתי את פני בנפש ההיא והכרתי אותו מקרב עמו ספר ויקרא, פרק כ', פסוק ו'
כל איש אשר יקרב מכל זרעכם אל הקדשים אשר יקדישו בני ישראל לה' וטמאתו עליו ונכרתה הנפש ההוא מלפני אני ה' ספר ויקרא, פרק כ"ב, פסוק ג'
בכל המקורות מופיע הפועל כ.ר.ת. כשהוא מיוחס לנפש, והאלמנט שממנו היא נכרתת הוא "מלפני ה'" "(עדת) ישראל", "עמיה", "הקהל".
ישנו מקור אחד שבו מוזכר הכרת בניסוח חריג, וזו הפרשיה העוסקת (על פי פירוש חז"ל) באיסור עבודה זרה:
וְכִי תִשְׁגּוּ וְלֹא תַעֲשׂוּ אֵת כָּל הַמִּצְו‍ֹת הָאֵלֶּה אֲשֶׁר-דִּבֶּר ה' אֶל מֹשֶׁה, אֵת כָּל אֲשֶׁר צִוָּה ה' אֲלֵיכֶם, בְּיַד מֹשֶׁה, מִן-הַיּוֹם אֲשֶׁר צִוָּה ה' וָהָלְאָה, לְדֹרֹתֵיכֶם...
וְהַנֶּפֶשׁ אֲשֶׁר תַּעֲשֶׂה בְּיָד רָמָה מִן הָאֶזְרָח וּמִן הַגֵּר – אֶת ה' הוּא מְגַדֵּף, וְנִכְרְתָה הַנֶּפֶשׁ הַהִוא מִקֶּרֶב עַמָּהּ. כִּי דְבַר ה' בָּזָה וְאֶת מִצְוָתוֹ הֵפַר, הִכָּרֵת תִּכָּרֵת הַנֶּפֶשׁ הַהִוא, עֲו‍ֹנָה בָהּ.
קל לראות את ההדגשה המשולשת: ”ונכרתה הנפש ההיא מקרב עמה; הכרת תכרת הנפש ההיא, עוונה בה”.
יש מהמפרשים שראו בכך דבר ייחודי לעוון עבודה זרה שהוא חמור מכל החטאים, וכך גם פירשו שהכרת האמור בעבודה זרה שונה וחמור מהכרת הרגיל; ויש מהחכמים שראו מכאן מקור לבאר את טיב עונש הכרת בכל המקומות האחרים שבו הוא מופיע (וראו להלן מהות העונש).
יש שראו קשר מסוים בין עונש כרת לבין עונש מיתה בידי שמים שנזכר בחז"ל.
מהות העונש

פירושים רבים נאמרו לגבי מהות העונש של כרת ויחסו לעונש של "מיתה בידי שמיים".
מהות העונש > חז"ל

בדברי חז"ל נזכרת האפשרות לפיה כרת הוא עונש של קיצור החיים – מיתת האדם בטרם העת שיועדה לו; למשל:
אמר רבה: [מיתה] מחמשים ועד ששים שנה זו היא מיתת כרת. מת בחמשים שנה זו היא מיתת כרת חמשים ושתים שנה זו היא מיתתו של שמואל הרמתי ששים זו היא מיתה בידי שמים"
בהמשך אותה גמרא, מובא סיפור על כך שרב יוסף עשה חגיגה בהגיעו לגיל שישים:
רב יוסף כי הוה בר שיתין עבד להו יומא טבא לרבנן; אמר: "נפקי לי מכרת". אמר ליה אביי: "נהי דנפק ליה מר מכרת דשני, מכרת דיומי מי נפיק מר?". אמר ליה: "נקוט לך מיהא פלגא בידך".
(תרגום חופשי לעברית:
כאשר היה רב יוסף בן ששים, עשה יום טוב לחכמים; אמר: "יצאתי מעונש כרת". אמר לו אביי: "אמנם יצאת מכרת של שנים, אבל מכרת של ימים האם יצאת?". אמר לו: "לפחות מחצי עונש כרת יצאתי".)
הירושלמי מביא את ההסבר לכרת דיומי והוא מופיע בביכורים פרק ב הלכה א בגמרא
ועיקר ההסבר הוא האם יכון להיות שמי שמעל גיל חמישים יעבור מצוות כרת וישמח?
ועל זה עונה הגמרא שמעל גיל חמישים (ובמקורו מיתת הכרת היא גיל חמישים וכך נשאר בתלמוד הירושלמי למרות שבבבלי רבה "עידכן" את הגיל ל שישים):
אפר חמשים ועשה דבר שהוא בהיכרת אבל רב חדי אפר שיתין ועשה דבר שהוא בעון מיתה אבל חדי תני רבי חנינא בן אנטיגנוס אומר זקן שאכל את החלב וכי מי מודיענו שהוא בהיכרת אבל רב חדי אפר שיתין ועשה דבר שהוא בעון מיתה אבל חדי אפר שיתין ועשה דבר שהוא בעון מיתה אבל חדי תני רבי חנינא בן אנטיגנוס אומר זקן שאכל את החלב וכי מי מודיענו שהוא בהיכרת כהדא דתניא או שחילל את השבת מת בהיכרת אלא כיני המת ליום אחד מיתה של זעם לשנים מיתה של בהלה לשלשה מת במגפה תני רבי חלפתא בן שאול מת באחד בשנים בשלשה [מת] בהיכרת
מכאן שכרת דיומי הוא כרת מעל גיל שישים (בבבלי וחמישים בירושלמי) שאם נפטר אחרייום יומיים או שלושה ימי מחלה מודיעים לו מהשמיים שנפטר מכרת טזהו כרת דיומי הנזכר במועד קטן הבבלי כח.
מהות העונש > בראשונים

רש"י בכמה מקומות מציין שעונש כרת משמעו גם עריריות, מיתה בלי בנים. זאת, כנראה, בהשראת פסוקים לגבי 2 מאיסורי העריות, שעל כולם חל איסור כרת:
וְאִישׁ אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אֶת דֹּדָתוֹ, עֶרְוַת דֹּדוֹ גִּלָּה – חֶטְאָם יִשָּׂאוּ, עֲרִירִים יָמֻתוּ.
וְאִישׁ אֲשֶׁר יִקַּח אֶת אֵשֶׁת אָחִיו, נִדָּה הִוא – עֶרְוַת אָחִיו גִּלָּה, עֲרִירִים יִהְיוּ.
הרמב"ם כותב שהכרת הוא היעדר נפש האדם מהעולם הבא:
הטובה הצפונה לצדיקים, היא חיי העולם הבא [...]
הנקמה שאין נקמה גדולה ממנה – שתיכרת הנפש ולא תזכה לאותן החיים, שנאמר "היכרת תיכרת הנפש ההיא, עוונה בה" (במדבר טו,לא). וזה האובדן הוא שקוראין אותו הנביאים דרך משל "באר שחת" ו"אבדון" ו"תופתה" ו"עלוקה"; וכל לשון כליה והשחתה קוראין לו, לפי שהיא הכליה שאין אחריה תקומה לעולם וההפסד שאינו חוזר לעולם.
כלומר: חיי העולם הבא עומדים מצד אחד, וההיכרתות מהם בצד שני, וזהו עונש הכרת.
דעה זו נסמכת בין השאר על דברי חז"ל בעונש על עבודה זרה שהובאו לעיל:
והרעה השלמה היא היכרתות הנפש ואובדנה, ושלא תזכה להשאר קיימת, והוא הכרת הנזכר בתורה. ועניין הכרת – היכרתות הנפש, כמו שבאר ואמר: "הכרת תכרת הנפש ההיא", ואמרו עליהם השלום: "'הכרת' - בעולם הזה, 'תכרת' - לעולם הבא". [...] הנה כל מי שדבק בתענוגים הגופניים, ומאס באמת ובחר בשקר – נכרת מאותה מעלה, ויישאר חומר נכרת בלבד.
מהות העונש > בידי אדם או בידי שמים

במסורת היהודית עונש הכרת היא עונש הנעשה בידי שמים ולא בידי בני אדם. פירוש זה נסמך על הכתובים בהם מצוין שהאל הוא זה שמכרית את החוטאים. אולם היו שטענו שמדובר על עונש בידי אדם. על סמך העובדה שכמעט בכל המקומות נזכר שההיכרתות נעשית מ"(עדת) ישראל" וכדומה, יש בקרב חוקרי המקרא כאלו המפרשים שמדובר בעונש נידוי מהעם/הקהילה. שמואל ליונשטם באנציקלופדיה מקראית מתפלמס עם עמדה זאת באריכות וטוען שהיא אינה נכונה.
גם הקראים פירשו את עונש הכרת כעונש הניתן בידי אדם. ככל הנראה כנגד עמדה זאת של הקראים נכנס לחלק מנוסחי הוידוי במנהג בבל העתיק הביטוי "כרת בידי שמים".
מהות העונש > בידי אדם או בידי שמים > ההבדל בין כרת למיתה בידי שמים

מדברי רש"י במקומות אחרים נראה שיש דמיון בין עונש כרת לבין עונש מיתה בידי שמים, אלא שזה האחרון אינו כולל עונש על בנים אלא על מיתת האדם לבדו וכן לא כולל מוות של האדם דווקא בחצי ימיו. מדברי ראב"ע (בראשית יז, יד) נראה שהוא סובר שיש זהות בין עונש כרת לעונש מיתה בידי שמים. הרמב"ם כותב שאין קשר בין עונש כרת לעונש מיתה בידי שמים, שזה האחרון הוא מיתה של האדם בטרם עתו, ואינה שייכת לענישה בעולם הבא.
הירושלמי מביא את ההסבר לכרת דיומי והוא מופיע בביכורים פרק ב הלכה א בגמרא
ועיקר ההסבר הואהאם יכון להיות שמי שמעל גיל חמישים יעבור מצוות כרת וישמח?
ועל זה עונה הגמרא שמעל גיל חמישים (ובמקורו מיתת הכרת היא גיל חמישים וכך נשאר בתלמוד הירושלמי למרות שבבבלי רבה "עידכן" את הגיל ל שישים):
אפר חמשים ועשה דבר שהוא בהיכרת אבל רב חדי אפר שיתין ועשה דבר שהוא בעון מיתה אבל חדי תני רבי חנינא בן אנטיגנוס אומר זקן שאכל את החלב וכי מי מודיענו שהוא בהיכרת אבל רב חדי אפר שיתין ועשה דבר שהוא בעון מיתה אבל חדי אפר שיתין ועשה דבר שהוא בעון מיתה אבל חדי תני רבי חנינא בן אנטיגנוס אומר זקן שאכל את החלב וכי מי מודיענו שהוא בהיכרת כהדא דתניא או שחילל את השבת מת בהיכרת אלא כיני המת ליום אחד מיתה של זעם לשנים מיתה של בהלה לשלשה מת במגפה תני רבי חלפתא בן שאול מת באחד בשנים בשלשה [מת] בהיכרת
מכאן שכרת דיומי הוא כרת מעל גיל שישים (בבבלי וחמישים בירושלמי) שאם נפטר אחרייום יומיים או שלושה ימי מחלה מודיעים לו מהשמיים שנפטר מכרת טזהו כרת דיומי הנזכר במועד קטן הבבלי כח.
החטאים שעליהם בא עונש כרת

המשנה הראשונה של מסכת כריתות מונה אחת לאחת את כל הכריתות; 34 מצוות לא תעשה, ו-2 מצוות עשה (בחסרון אכילת טבל שנמנית בתוספתא):
ניתן לראות סדר במניין:
בראש נמנו 2 מתוך שלושה האיסורים החמורים ביהדות – איסורי יהרג ואל יעבור (גילוי עריות ועבודה זרה; לא כולל איסור רצח), ושבת שאף עליה נאמר ששקולה כנגד כל המצוות;
לאחר מכן נמנו איסורי אכילה ומקדש שונים,
בסוף נמנו מצוות העשה שניתן לראות בהן מצוות מכוננות לעם היהודי.
שוגג

עונש כרת תמיד בא על חטא כשהוא נעשה במזיד.
על פי מסורת חז"ל, כל מצוות ה"לא תעשה" שעונשם כרת במזיד, יש להביא עליהם קורבן חטאת כשנעשים בשגגה, ולהפך (התאמה חד-חד ערכית), מה שאין כן לגבי שתי מצוות העשה (פסח ומילה) שעונשן במזיד כרת, שעליהן אין מביאים חטאת בשוגג, וכמו כן על איסור מגדף.
חומרת העונש

מקובל לראות בחומרת עונשי התורה תשקיף של חומרת העבירות. ישנן כמה ביקורות על שיטה זו, וכן לא תמיד קל לסווג את העונשים לפי חומרתם[דרוש מקור].
בחלוקה כללית בין עבירות קלות לבין עבירות חמורות עונש כרת מסווג בעבירות החמורות:
החמורות הן העבירות שחייבין עליהן מיתת בית דין או כרת; ושבועת שוא ושקר – אף על פי שאין בה כרת, הרי היא מן החמורות. ושאר מצוות לא תעשה, ומצוות עשה שאין בהן כרת – הן הקלות.
בווידוי בעדות השונות מקובל להתוודות על כל העבירות בסדר חומרה עולה, וזהו הסדר:
אולם, קל לראות שאין השיבוץ הזה פשוט. זאת משום שישנם חטאים מורכבים:
שחייבים עליהם כרת בכל מקרה ומלקות בהתראה ועדים (...)
שחייבים עליהם כרת בכל מקרה ומיתת בית דין בהתראה ועדים (...)
שחייבים עליהם מיתת בית דין בהתראה ועדים, בלי כרת כלל (...)
העובדה שעונש כרת חופף לעיתים למלקות ולעיתים למיתה, והיות מיתה לפעמים עם כרת ולפעמים בלי, הביאה לגישה לפיה כרת הוא עונש נלווה שלא בהכרח שייך לסקאלה של חומרת העבירה מבחינה עצמית (לסקאלה הזו שייכים: מלקות, מיתה בידי שמים, מיתת בית דין), אלא מבחינת הקשר לעם. לפי גישה זו – אדם המתחייב בעונש כרת הוא אדם שעשה מעשה שגרם לו להתנתק באופן חמור מההווי היהודי. גישה זו מתיישבת היטב ובאופן אינטואיטיבי עם הגישה הרואה בעונש כרת – נידוי.
הרמב"ם בפירושו לפרק חלק, כותב לגבי מעשים הנזכרים בחז"ל כמונעים מהאדם "חלק לעולם הבא" שעניינם הוא:
שלא תבוא פעולה מאלה הפעולות, ואף על פי שהן קלות לפי מחשבת החושב, אלא מנפש גרועה שלא הושלמה, ואינה ראויה לחיי העולם הבא.
אף לגבי עונש הכרת, נראה שהרמב"ם יאמר שאלו מעשים סמליים, המעידים על נפש האדם, ולא שהמעשים האלו חמורים בפני עצמם בהכרח.
הערות שוליים

↑  אחת מהסיבות שרצו לחדש את הסנהדרין הייתה על מנת להלקות חייבי כריתות מאנוסי ספרד שייפטרו מהכרת. הרלב"ח חלק על כך כי המלקות פוטרות מכרת רק אם האדם הותרה למלקות לפני העבירה.
↑  "כרת הוא שמת בלא בנים" (כריתות, ב, עמוד א), "ימיו נכרתין והולך ערירי" (שבת, כה, עמוד ב)
↑  משנה תורה, הלכות תשובה פרק ח' הלכה ה'.
↑  ראו למשל: ויקרא יז י, ושם כ ה
↑  שמואל אפרים ליונשטם, אנציקלופדיה מקראית, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1968, כרך ד' עמ' 330-332
↑  נפתלי וידר, לחקר מנהג בבל הקדמון, תרביץ, טבת תשכ"ח, עמ' 141
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות שגגות, פרק א', הלכה ב'.
| דיני נפשות ביהדות |
| --- | --- | --- |
| מיתה שלא בידי בית דין | מיתה בידי שמיים • הבא במחתרת • הבא להורגך השכם להורגו • רודף • מוסר • קנאים פוגעים בו • מורידין ולא מעלין • גואל הדם |  |
| מרכיבי הדינים | סנהדרין בלשכת הגזית • סנהדרין קטנה וסנהדרין גדולה • עדות • התראה |  |
| איסורים ומצוות | רצח במשפט העברי • לא תרצח • ייהרג ואל יעבור • מסירות נפש • קידוש השם • לא תעמוד על דם רעך • עדים זוממים • פיקוח נפש • קדושת החיים • שמירת הנפש • מאבד עצמו לדעת |  |
| שונות | כרת • הכנסה לכיפה • קם ליה בדרבה מיניה • עיר מקלט • שינוי הדין • המתת חסד בהלכה • הפלה • שור הנסקל • דיני בני נח |  |
| ארבע מיתות בית דין | ארבע מיתות בית דין |  |
| חייבי סקילה | עבודה זרה • נערה המאורסה • חילול שבת • מסית • מדיח • ברכת השם • קללת אב ואם • משכב בהמה • משכב זכר • שוכב עם אמו • שוכב עם אשת אביו • שוכב עם כלתו • בן סורר ומורה • מכשף • בעל אוב • ידעוני |  |
| חייבי שרפה | בת כהן שזינתה • שוכב עם אישה ובתה או אשה ונכדתה • שוכב עם בתו או נכדתו |  |
| חייבי הרג | עיר הנידחת • רוצח |  |
| חייבי חנק | אשת איש • הכאת הורים • גונב איש • זקן ממרא • נביא שקר |  |
סקיתים

לוחמים סקיתים, מחפירות תל קול'אובה ליד העיר קרץ', חצי-האי קרים (בארמיטאז', סנקט פטרבורג)
מיקום ארץ מוצא הסקיתים: בכתום
סקיתים (מיוונית עתיקה: ביחיד: Σκύθης, ברבים: Σκύθαι) הם קבוצת עמים ממוצא הודו-אירופי שהתיישבו בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה הראשונה לפנה"ס בערבות אוקראינה הדרומית לחופיו של הים השחור. אזור ההשפעה הסקיתי השתנה לאורך השנים, ובשיא התפשטותם הגיעו הסקיתים עד אזור אלטאי, הגובל בקצה הצפון מערבי של סין. הסקיתים היו הכוח הדומיננטי באזור הים השחור בתקופה המקבילה, פחות או יותר, לימיה של יוון הקלאסית, ששגשגה באירופה המערבית. הסקיתים היו בין הראשונים שהשתמשו במלחמותיהם בקשתים רכובים. לשון הסקיתים משתייכת למשפחת השפות האיראניות המזרחיות.
רוב השבטים הסקיתיים המוזכרים בטקסטים יוונים עתיקים שכנו בערבות הנרחבות שבין נהרות הדון והדנייפר. שבטים סקיתיים נוספים שישבו בשולי הערבות דיברו בשפות אחרות שאינם ממוצא פרסי, כך שייתכן שמקורם של שבטים אלה שונה. הסקיתים לא השאירו אחריהם עדויות כתובות, וכל המידע אודותם הגיע באמצעות ממצאי חפירות ארכאולוגיות או מכתבים יווניים.
האשורים קראו לסקיתים אישגוזה (Ishguza) ובמקרא אשכנז. על פי יוסף בן מתתיהו הסקיתים היו נקראים גם מגוגים ובאו מזרע מגוג.
החברה הסקיתית

הסקיתים נשלטו על ידי שכבה אריסטוקרטית והיו בעיקרם שבטים נודדים של פרשים, המטילים את חיתתם על פני הערבות. יצא להם מוניטין של קשתים רכובים מעולים, ורבים מהם מצאו את פרנסתם בתור שכירי חרב בצבאות העולם העתיק. האריסטוקרטים נקברו ב"קורגאנים" - מעין תלים קטנים, יחד עם מנחות לאלים וחפצים שהיו אמורים לשמש אותם לאחר המוות. ייתכן שהלוחמות הסקיתיות שימשו השראה לסיפורי האמזונות במיתולוגיה היוונית. הסקיתים, שהיו עם הודו-אירופי, היו בין ראשוני עמי אירופה שהשתמשו בקאנביס לצורכי פולחן ופנאי, וכמו כן היו ידועים בשימושם הנרחב בכתובות קעקע.
כמו כן, היו הסקיתים, בדומה לעמי הערבה האירו-אסיאתית (Eurasian Steppe) האחרים, ידועים באכילת בשר סוס (בדומה להונים, ההונגרים והמונגולים) ובשתיית משקה אלכוהולי העשוי מחלב סוסה (קומיס). לדברי הרודוטוס, הם לא הקריבו קרבן חזיר וגם לא גידלו חזירים בארצם.
היסטוריה

אין עדויות חד משמעיות למקורם של הסקיתים, אך רוב החוקרים סבורים שהם היגרו לאזור מחייתם מאסיה המרכזית בין 800 ל־600 לפנה"ס. לפי הרודוטוס, אכלסו הקימרים את חבל הארץ שהפך עם הזמן לסקיתיה, והפלישה הסקיתית דחפה את הקימרים החוצה. הקימרים אחראיים לפשיטות שעשו שמות בפריגיה, באסיה הקטנה ובמקומות אחרים. הסקיתים הגיעו עד לנהר הדנובה ואף מעבר לו, והשפיעו על תראקיה ודאקיה.
הסקיתים מוזכרים בשירתו של הומרוס בתור "חולבי הסוסות", בשל המשקה שלהם הידוע בשם "קומיס" שעדיין נמצא בשימוש נפוץ באזור זה בימינו. הרודוטוס תיאר אותם בפירוט רב יותר - לדבריו הם לבשו מכנסי עור מרופדים וטוניקות פתוחות.
בתחילה, היו היחסים בין הסקיתים לאשורים מתוחים ומעשי האיבה לא אחרו לבוא. המלך אסרחדון הצליח לקנות בכסף יחסי שלום עם הסקיתים ואף הסכים לנישואי בתו עם המלך הסקיתי פרטאטואה. היחסים נותרו מתוחים, ובמהלך המאה ה־7 לפנה"ס, לבקשתו של אשורבניפל מלך אשור, התערבו הסקיתים בפוליטיקה במסופוטמיה, ופלשו למדי במחצית אותה מאה. הפלישה הסקיתית הייתה מוצלחת עד כדי כך שהם הצליחו לשלוט במדי במשך כמעט 30 שנה. כשהמזל החל להאיר פנים למדיים, שינו הסקיתים את נאמנותם וחברו למדי ולבבל במלחמתם נגד האשורים. הסקיתים השתתפו בביזת בירתם נינווה בשנת 612 לפנה"ס ובפשיטות לתוך אסיה, אך אחרי התנקשות בצמרת הסקיתית, חזר צבא הנוודים לערבות המוצא שלהם בסוף המאה השביעית.
על פי הרודוטוס, לאחר ביזת נינווה פלשו הסקיתים לסוריה וארץ ישראל והגיעו עד מצרים. אין למסורת זו אישור ממקורות מהתקופה ולא בטוח שאכן קיים קשר ישיר בין שמה היווני של בית-שאן, סקיתופוליס, לבין הסקיתים.
בספרו, טען הרודוטוס, כי דריווש הראשון מלך פרס ניסה לנצח את הסקיתים בארצם אך לא הצליח. הסקיתים לא התעמתו חזיתית עם צבאו הגדול של דריווש אלא נקטו בשיטה של נסיגה קדימה מהלך יום אחד לפני הצבא הפרסי, במשך כל הזמן שהצבא התקדם לקראתם, תוך כדי השמדת כל המזון ושטחי המרעה בשטח שנטשו וסתימת מקורות המים. הסקיתים גם ביצעו גיחות התקפה קטנות על מחנה הצבא הפרסי. הסקיתים הובילו כך את הצבא הפרסי על פני כל ארצם וארצות שכניהם בצורה כזאת שהפרסים לא הצליחו להגיע אתם לעימות ישיר. בסופו של דבר דריווש התייאש והורה לצבאו המותש להימלט מפני הסקיתים חזרה לאסיה דרך הגשר שהקימו האיונים על נהר האיסטרוס (הדנובה).
בפלישה למסופוטמיה התוודעו הסקיתים לשריון הגוף ופיתחו מערכת מיגון מורכבת, אשר נועדה לגונן על הפרש מבלי לפגוע ביכולתו ההתקפית או שליטתו בסוס. משימה זאת הייתה קשה לביצוע בימים שבהם עדיין לא הומצאו האוכף והארכופים.
הסקיתים שגשגו בין המאה החמישית לשלישית לפנה"ס. כשהרודוטוס כתב את ספרו "היסטוריה" במהלך המאה ה־5 לפנה"ס, הבחינו היוונים בין "סקיתיה הגדולה" אשר השתרעה בין הדון והדנייפר ל"סקיתיה הקטנה" ששכנה דרומית לאגן נהר הדון. באותה תקופה שימש הדון כעורק תחבורה ומסחר חשוב וככל הנראה השיגו הסקיתים את עושרם מסחר והובלה בנהר, במיוחד מסחר העבדים עם היוונים.
אף על פי שהסקיתים נעלמו במאה הראשונה לפנה"ס, המשיכו הביזנטים להשתמש בשם זה לתיאור שבטי הברברים הנודדים.