stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיארוך ספרי התנ"ך

אחת ממגילות מדבר יהודה. בממצא חשוב זה נמצאו עדויות לכך שקטעים נרחבים מן המקרא כבר הועלו לכתב בתקופת פעילות הכת.
תיארוך התנ"ך הוא הניסיון למצוא את מקורו של כל אחד מן הספרים המרכיבים את התורה, את הנביאים ואת הכתובים. שאלת התיארוך לא עוסקת אך ורק במועד החיבור, אלא גם בזהות המחבר או המחברים ובהקשר ההיסטורי בחיי עם ישראל בו נכתב. כל אחד מן הספרים עצמם עשוי להיות מורכב ממספר רבדים שנכתבו בתקופות שונות.
ערך זה יעסוק בעיקרו בנוסח התנ"ך כפי שנשתמר במסורת ישראל. עם זאת, רבות מן המתודות המשמשות בתיארוך ויוצגו בערך רלוונטיות גם לתיארוך הספרים החיצוניים למקרא, דוגמת בן סירא, וספרות הברית החדשה, המקודשת במסורת הנוצרית. התנ"ך נכתב ונחתם כשהוא מופיע ללא סימני פיסוק או ניקוד, כאשר אלו הן תוספות מאוחרות יותר, לכן ערך זה לא יעסוק בהיבטים הללו.
הדרך בה המחקר המודרני ניגש לסוגיה זו היא שיטת חקר המקרא. למרות שאיננו תחום חדש, זהו עודנו תחום מתפתח שרב הנסתר בו על הגלוי. ישנם מספר נושאי יסוד בהם אין קונצנזוס בין החוקרים. עם זאת, מקובל לומר כי החלקים הקדומים במקרא נכתבו עוד טרם חורבן בית המקדש הראשון והיציאה לגלות בבל. בפרט, בין החלקים הקדומים ביותר המצויים במקרא ניתן למנות חלק ממזמורי תהילים ואת שירת דבורה. הספר המאוחר ביותר שנכתב הוא ככל הנראה ספר דניאל, הכתוב בחלקו בארמית, המתוארך בידי רבים מן החוקרים לתקופה החשמונאית.
הגישה המסורתית

הגישה המסורתית, כפי שהיא מתבטאת בקרב מאמינים רבים, רואה בתנ"ך טקסט מקודש שנכתב על ידי אנשים רמי-מעלה המופיעים בתנ"ך עצמו. כך על פי הגישה התורה נכתבה על ידי משה, מזמורים רבים בספר תהילים מיוחסים לדוד המלך ואילו שיר השירים, כמו גם ספרות החכמה של משלי וקהלת, נכתבו על ידי שלמה המלך, שנודע בהיותו "החכם באדם". משום שהמחברים עצמם ידועים והתנ"ך נותן לנו מידע לגבי הזמן בו חיו, ניתן לדעת בנקל את מועד חיבור כל אחד מן הספרים.
חלק מן המקרא מכיל נבואות שונות, שעל פי הגישה המסורתית, מדובר בהן על נבואות של ממש, ראו בהרחבה הנבואה במסורת ישראל.
בחלק מהמקטעים ומהספרים במקרא, מופיע בתחילתו מחבר הקטע והוא האיש שאכן נתפס כמחברו על פי הגישה המסורתית.
כך לדוגמה נפתח ספר משלי:
משלי שלמה בן דוד מלך ישראל
כך נפתח מזמור תהילים פ"ג:
שיר מזמור לאסף
וכך נפתח ספר עמוס:
דברי עמוס אשר היה בנקדים מתקוע אשר חזה על ישראל בימי עזיה מלך יהודה ובימי ירבעם בן יואש מלך ישראל שנתים לפני הרעש
ברייתא בתלמוד מייחסת את כתיבת ספרי התנ"ך באופן הבא:
ומי כתבן? משה כתב ספרו, ופרשת בלעם, ואיוב. יהושע כתב ספרו, ושמונה פסוקים שבתורה. שמואל כתב ספרו, ושופטים, ורות. דוד כתב ספר תהלים ע"י עשרה זקנים: ע"י אדם הראשון, על ידי מלכי צדק, ועל ידי אברהם, וע"י משה, ועל ידי הימן, וע"י ידותון, ועל ידי אסף ועל ידי שלושה בני קורח. ירמיה כתב ספרו, וספר מלכים, וקינות. חזקיה וסיעתו כתבו (ימש"ק סימן): ישעיה, משלי, שיר השירים, וקהלת. אנשי כנסת הגדולה כתבו (קנד"ג סימן): יחזקאל, ושנים עשר, דניאל, ומגילת אסתר. עזרא כתב ספרו, ויחס של דברי הימים עד לו.
מקובל לומר כי כוונת חז"ל במקרה זה היא למלאכת האיסוף והעריכה ואין כוונה שאכן אנשי כנסת הגדולה חיברו בעצמם את נבואות נביאי תרי עשר וכיוצא בזה. בהקשר דומה חז"ל מונים תיקוני סופרים שנערכו בתקופה מאוחרת בטקסט מטעמים שונים, דוגמת שמירת כבוד האל.
התפתחות המחקר המדעי

מופעים של אנכרוניזם וסתירות בתוך התורה (ראו בהמשך הערך) הובילו מלומדים ופילוסופים מימי הביניים, כמו יצחק אבן ישוש ואברהם אבן עזרא, להכין רשימה של תוספות בתורה שנכתבו לאחר תקופה משה, זאת מבלי לערער את התפיסה המסורתית לפיה הוא כתב את רוב רובם של חמשת החומשים.
הראשון שהתנגד לעמדה לפי משה חיבר את חמשת הספרים הוא התאולוג הפרוטסטנטי אנדראס פון קרלשטט (1486-1541). בספרו הוא בוחן את האפשרות לפיה דווקא עזרא הסופר הוא מחבר התורה, אך הוא מגיע למסקנה לפיה אין הדבר כך. מלומד מאוחר יותר שהתנגד אף הוא לכך שמשה חיבר את התורה הוא הפילוסוף היהודי ברוך שפינוזה, בחיבורו מאמר תאולוגי-מדיני.
עם השנים החלו חוקרים, יהודים ושאינם יהודים, לחקור את התנ"ך באמצעים היסטוריים ומדעיים יותר, לשם הבנת הטקסט ותהליך כתיבתו באופן מדויק יותר. בימינו נעשה אף שימוש באמצעים טכנולוגיים מתקדמים, דוגמת למידת מכונה, ככלי עזר לחקר רובדי המקרא.
שיטות מחקריות מרכזיות לתיארוך > ארכאולוגיה

דרך אחת למחקר היא באמצעות חפירות ארכאולוגיות. החל מן המאה ה-19, חפירות ארכאולוגיות ברחבי המזרח הקדום בכלל וארץ ישראל בפרט סיפקו מידע חדש לגבי ההקשר שבו נכתב המקרא. התגליות אפשרו להבין באופן מדויק יותר את ההיסטוריה של עם ישראל, ובתוכו את ההיסטוריה של ממלכת ישראל ושל ממלכת יהודה ומכאן להבין את תהליך כתיבת התנ"ך.
בין הממצאים הרבים שנמצאו במזרח הקדום ישנם ממצאים רבים התואמים למקרא, ויש ביניהם ששופכים אור חדש ושונה על הכתוב. בין הארכאולוגים בתחום של חקר המקרא ניתן למנות גם מספר ישראלים בולטים.
דוגמה לשימוש בארכאולוגיה על מנת לתארך את התחברותם של סיפורי המקרא היא שהממצא הארכאולוגי נותן תמונת מבט לגבי ספרות הקודש והחוכמה של יתר עמי המזרח. מכאן ניתן להסיק כי קטעים רבים מן המקרא מתכתבים עם מקטעים בספרות של עמים אחרים (לדוגמה ראו - מיתוסים של מבול ומשלי אמנ-אמ-אפה). במקרה זה, אם ניתן להוכיח השפעה של ספרות קדומה על סיפור מקראי (ולא להפך, לצורך העניין) וניתן להעריך בדיוק רב את זמנה של הספרות הקדומה, הרי שיש לתארך את המקראי לתקופה מאוחרת יותר.
דוגמה נוספת לשימוש בארכאולוגיה ניתן למצוא בעבודותיו של ישראל פינקלשטיין. כך לדוגמה הוא מוצא כי לאחר שהחריבה אשור את ממלכת ישראל, שהייתה ממלכה החזקה יותר מבין שתי הממלכות, גדלה משמעותית האוכלוסייה של העיר ירושלים, בירתה של ממלכת יהודה. סברה אפשרית שהוא מציע היא שרבים מן הממלכה הצפונית (ישראל) היגרו לאחר החורבן אל הדרומית (יהודה). ייתכן אם כן, כי הסיפור המקראי על ממלכה אחת מאוחדת שהתפצלה לשתי ממלכות, שלה לא נמצא אישוש משמעותי בממצא הארכאולוגי, הוא למעשה רצון ליצור "היסטוריה משותפת" לשתי הממלכות שחלקו מאפיינים דומים ושכעת חיו יחדיו בעיר ירושלים.
שיטות מחקריות מרכזיות לתיארוך > תוכן

שיטה אחרת לתיארוך קטע היא באמצעות תוכן דבריו. ברמה הבסיסית ביותר, לא ייתכן כי כותב יכתוב על תקופה שהיא מאוחרת לימיו. כך לדוגמה, מגילת אסתר שעלילתה מתרחשת בתקופה הפרסית, הייתה יכולה להיכתב רק בתקופה זו או בתקופה מאוחרת יותר. ניתן להרחיב על כך ולומר שגם אם רק היבטים מסוימים מתוך העלילה קשורים לתקופה מאוחרת יותר, הרי שהיא נכתבה לפחות בתקופה זו. לדוגמה אם נקרא סיפור שעלילתו מתרחשת ביוון העתיקה אך מתואר שם לוחם ספרטני הנוהג במכונית, הרי שנוכל לקבוע בוודאות כי הסיפור נכתב לאחר המצאת המכונית.
בחלק מן המקרים הסופר המקראי מוסיף "הערות אגב" לטקסט, דבר הנותן רמז נוסף לתקופת מועד חיבורו של הטקסט.
ויעבר אברם בארץ עד מקום שכם עד אלון מורה והכנעני אז בארץ
המחבר המקראי מתאר את אברם בארץ ישראל ומוסיף כי באותה התקופה העם הכנעני הוא שהיה בארץ. ניתן להסיק אם כך שמועד החיבור הטקסט הוא בתקופה בה הכנעני כבר לא היה בארץ, אחרת לא היה צורך להוסיף הערה זו. הפרשנים המסורתיים נדרשו לעסוק בסוגיה זו שכן על פי הגישה המסורתית ספר בראשית נכתב (כמעט כולו) על ידי משה, שעל פי הכרונולוגיה המקראית קדם לתקופת כיבוש הארץ בידי יהושע בן נון.
דוגמה נוספת היא מתוך מגילת אסתר:
והימים האלה נזכרים ונעשים בכל דור ודור משפחה ומשפחה מדינה ומדינה ועיר ועיר וימי הפורים האלה לא יעברו מתוך היהודים וזכרם לא יסוף מזרעם
הכותב מזכיר כי חגיגות הפורים מתרחשות כבר דורות רבים, כלומר לא מדובר על אירוע עכשווי. זהו טיעון טוב לכך שהמגילה נכתבה לקראת סוף התקופה הפרסית ואולי אף במהלך התקופה ההלניסטית.
שיטות מחקריות מרכזיות לתיארוך > אידאולוגיה

שיטה אחרת לזיהויו של כותב, היא באמצעות האידאולוגיה העולה מתוך דבריו. משמע, בכתיבתו של אדם מתבטאת מערכת האמונות והדעות שלו. בשיטה זו, ניתן להפריד בין טקסטים שונים במקרא שנראה שנכתבו בידי סופרים שונים, ובדומה לכך למצוא נקודות דמיון בין טקסטים שעשויים לרמז על כותב משותף. דוגמה קלאסית לעניין זה הוא ספר דברים, המתאפיין באידאולוגיה מובהקת, שזכתה לכינוי האסכולה הדויטרונומיסטית. מקור השם לאסכולה זו הוא בשמו של ספר דברים בוולגטה, תרגום התנ"ך ללטינית (תרגום של הביטוי "משנה תורה", שמו הנוסף של הספר).
התוכן עשוי לרמז גם על תקופת ונסיבות חייו של הכותב, אף אם הוא כותב על תקופה היסטורית או אם אין קשר ישיר בין הדברים. לדוגמה, אחד מן ההיבטים השזורים בספר דברים הוא האידאולוגיה של ריכוז פולחן, כלומר זביחה לאל במקום מרכזי יחיד (כאשר הכוונה היא לבית המקדש אשר בירושלים). מכאן יכול חוקר להעלות השערה כי בתקופתו של המחבר הייתה מחלוקת האם להעדיף פיזור פולחן או ריכוז פולחן. מכאן ניתן להמשיך ולשער מה היו הנסיבות ההיסטוריות שהובילו את המחבר לתמוך דווקא בצד זה.
שיטות מחקריות מרכזיות לתיארוך > סגנון

מחבר מתאפיין לא רק בתוכן דבריו, אלא גם בפרזיולוגיה, משמע הסגנון בו הוא מתבטא. כל אדם מתאפיין באידיולקט המשתקף גם אל כתיבתו. גם באמצעי זה ניתן לאפיין מחבר משותף (או לכל הפחות, מחברים המתבטאים בסגנון דומה, אולי תוך חיקוי האחד של השני או התבססות על מקור משותף) וניתן לאפיין טקסט שחובר על ידי מספר מחברים.
דוגמה לעניין זה היא סיפורי הבריאה בתחילת ספר בראשית. בדומה לקטעים מכוננים אחרים במקרא (כמו תוכנם של לוחות הברית), הסיפור מופיע פעמיים עם הבדלים שונים. בסיפורי הבריאה השונים ישנם מספר הבדלים סגנוניים בולטים. כך לדוגמה, בסיפור הבריאה הראשון בפרק א', שמו של בורא העולם הוא "אלהים", בעוד בפרק ב' שמו הוא השם המפורש ולאחר מכן "אלהים".
ראו למשל בקטע בריאת האישה מתוך פרק א':
וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת הָאָדָם בְּצַלְמוֹ, בְּצֶלֶם אֱלֹהִים בָּרָא אֹתוֹ, זָכָר וּנְקֵבָה בָּרָא אֹתָם.
ומתוך פרק ב':
וַיַּפֵּל ה' אֱלֹהִים תַּרְדֵּמָה עַל הָאָדָם וַיִּישָׁן, וַיִּקַּח אַחַת מִצַּלְעֹתָיו וַיִּסְגֹּר בָּשָׂר תַּחְתֶּנָּה. וַיִּבֶן ה' אֱלֹהִים אֶת הַצֵּלָע אֲשֶׁר לָקַח מִן הָאָדָם לְאִשָּׁה, וַיְבִאֶהָ אֶל הָאָדָם.
בולט כאן לא רק ההבדל הסגנוני אלא גם ההבדל התוכני בין הסיפורים - האם האדם והאישה נבראו יחדיו ("זכר ונקבה ברא אותם") או שמא האישה נבראה לאחר האדם? (מתוך צלעו של האדם). אחת התאוריות הקלאסיות בנושא זה בתוך ענף ביקורת המקרא היא השערת התעודות.
הסגנון מתבטא לא רק ברמת המחבר הבודד, אלא גם ברמה תקופתית. כך לדוגמה, בספר יונה ישנם ביטויים שמרמזים, על פי חלק מן החוקרים, על מועד חיבור מאוחר. ספר דניאל הכתוב בחלקו ארמית מרמז כי בתקופת חיבורו הייתה הארמית שפה שולטת במרחב, דבר המאפשר לתארך אותו כאחד מאחרון הספרים שהתחברו במקרא.
שיטות מחקריות מרכזיות לתיארוך > עדי נוסח

לכאורה, אילו היו בידינו כתבים עתיקים רבים של הספרים, היינו יכולים בנקל לדעת אילו כתבים נכתבו בתקופה מוקדמת יותר ואילו מאוחרת יותר, אילו מהם נשמרו בשלמותם ואילו נערכו ושונו. עם זאת, למגינת לבם של החוקרים בידינו עדי נוסח בודדים של המקרא. הראשון במעלה מביניהם הם הכתבים שנשתמרו במגילות מדבר יהודה. כתבים עתיקים אחרים של המקרא הם מאוחרים יותר, וגם הם לעיתים לא שלמים, בעיקר תרגומים לשפות המערב (ראו קודקס סינאיטיקוס) אך גם טקסטים מסורתיים עבריים (ראו כתר ארם צובא, גניזת קהיר וכתב יד לנינגרד).
ענף בחקר המקרא העוסק בחקר עדי הנוסח הוא ביקורת נוסח המקרא. מטרתו היא להתחקות אחר תהליך התהוותו של נוסח המקרא, תוך מתן תשומת לב לשינויים שנערכו במשך השנים לנוסח.
היבטים כלליים נוספים במחקר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היבטים כלליים נוספים במחקר > מועד החיבורים העבריים הראשונים

בהיסטוריה העולמית מתועדים מספר מקרים בהם ספרות אפית ארוכה, ובמיוחד שירה אפית הועברה מדור לדור, מבלי שינויים משמעותיים. כך לדוגמה ניתן למנות את המאנאס, אפוס קירגיזי מסורתי, אשר מכיל למעלה מחצי מיליון שורות מחורזות ושעבר במשך דורות מבלי לעלות על הכתב.
סביר למדי כי גם חלק מסיפורי התנ"ך מבוססים על מסורות שעברו מדור לדור, כך לדוגמה אירועי יציאת מצרים עשויים להיות הד לאירוע היסטורי מציאותי שקרה בעבר הרחוק של קבוצה בעם. ראו להרחבה בעניין זה יציאת מצרים במחקר. עם זאת, לא סביר כלל שחלקים נרחבים בתנ"ך, שאיננו כתוב בחרוזים או באופן דומה המקל על זכירתו, עברו בנוסח זהה מדור לדור.
אין חולק על כך, מטעמים היסטוריים ופילולוגיים, כי כמעט כל התנ"ך נכתב במקור בעברית מקראית. על כן, ירידתו לכתב של התנ"ך תלוי במועד בו כתוב וקרוא בשפה העברית הייתה נחלת לכל הפחות המשכילים בעם. כאן הממצאים האפיגרפיים יכולים לתרום את תרומתם. במשך שנים הסיקו חוקרים לפיהם כי לא ייתכן שהתנ"ך נכתב לפני שנת 700 לפנה"ס וזאת משום העדר ממצא מתאים. עם זאת, בשנת 2008, התגלה ממצא מוקדם ביותר של טקסט בחורבת קייאפה, בסמוך לבית שמש, המתוארך לסוף המאה ה-11 לפנה"ס או לראשית המאה ה-10 לפנה"ס. בשנת 2022 פורסם כי התגלה ממצא מוקדם אף יותר במזבח בהר עיבל, המתוארך למאה ה-13 לפני הספירה, המכיל עשרות מילים.
סקירה מחקרית לפי ספר > תורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בתורה, ובייחוד בספר בראשית, נפוצים סיפורי מיתוס רבים, המושפעים מן ספרות המזרח הקדום (לדוגמה מגדל בבל). היבטים רבים בסיפורים אלו דוגמת שנות החיים הארוכות של הדמויות, שוללים אפשרות כי נכתבו בסמוך למועד האירועים אותם הם מתארים.
לא כך לגבי תקופת האבות, בה הסיפורים נוטים להיות אישיים יותר ומתרחשים ברובם בארץ ישראל. עם זאת, מרבית החוקרים מטעמי פער בין הממצא הארכאולוגי לבין טקסט המקרא לא סוברים כי סיפורים אלו הועלו על הכתב בסמוך לתקופתם. החל מהמאה ה-18 החלה להתפתח השערת התעודות, לפיה מקור ספרי התורה בשילוב מספר תעודות מוקדמות המהוות נרטיבים עצמאיים, מקבילים ושלמים של אותם המיתוסים. על פי שבקרב חוקרים בני ימינו ישנה ביקורת נרחבת כלפי ההשערה, לא נדחו מסקנותיה היסודיות שהתורה איננה אחידה מיסודה.
סקירה מחקרית לפי ספר > נביאים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סקירה מחקרית לפי ספר > כתובים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סקירה כרונולוגית

הטבלה שכאן מציגה תאריכים מקובלים בקרב חלק מן החוקרים המודרניים לגבי תקופות כתיבת התנ"ך עם תוספת השערות על היסטוריית היווצרותם. מתוקף כך שהטבלה מבוססת על המחקר המודרני, לעיתים היא איננה תואמת את המסורת היהודית. התנ"ך מתפרס מן המאה ה-8 עד למאה ה-2 לפני הספירה.
| שנים | ספרים |
| --- | --- |
מלוכני המאה ה-8 והמאה ה-7 לפנה"ס 745 - 586 לפנה"ס:  רוב המזמורים שבשני שלישים הראשונים שבספר תהילים המאה ה-8 לפנה"ס: החצי הראשון של עמוס טרם פלישת אשור ב-645 לפנה"ס  תחילת ספר ישעיהו (פרקים א-ל"ט)  ספר הושע  מיכה (החלק השני) המאה ה-7 לפנה"ס: נחום (על סמך הערכתו לנפילת נוא אמון וקריאתו להריסת נינוה)  צפניה (בתקופת המלך יאשיהו בין 649 ל-609 לפנה"ס)  חבקוק (כנראה, מייד לאחר קרב כרכמיש בשנת 605 לפנה"ס)  העריכה הראשונה של ההיסטוריה הדויטרונומיסטית (ספר יהושוע, ספר שופטים, שמואל, מלכים) ופרקי ה' - כ"ו של דברים בתקופת המלך יאשיהו
גלותי המאה ה-6 לפנה"ס 586-539 לפנה"ס:  עיקרו של עובדיה בסמוך לנפילת ירושלים ב-586 לפנה"ס  מגילת איכה  השלמת ההיסטוריה הדויטרונומיסטית  ספר דברים הורחב בתוספת פרקים א' - ד' וכ"ט - ל' כמבוא להיסטוריה הדויטרונומיסטית  ספר ירמיהו עוקב אחר העשור האחרון של המאה ה-7 והעשור הראשון של תחילת המאה ה-6  ספר יחזקאל עוקב אחר בבל בין השנים 592 ל-571 לפנה"ס  ישעיהו השני (כותב פרקי מ' - נ"ה של ספר ישעיהו פעיל בבבל באמצע המאה)  הרחבה וסידור מחדש לספרי הושע, עמוס, מיכה וצפניה  ייתכן ונכתבו תהילים המוקדמים שנחשבים "של דוד" עד לתהיל מס' פ"ט
אחר גלותי פרסי המאות ה-5 - ה-4 538-330 לפנה"ס:  תורה (ספרי בראשית/שמות/ויקרא/במדבר) ממגוון המקורות  ספר דברים הורחב בפרקים י"ט - כ"ה, התווספו פרקים כ"ז ומ"א - מ"ד בשביל שהספר יראה כסיכום לספר תורה  ישעיהו השלישי (פרקים נ"ו - ס"ו)  מגילת רות (בין 600 ל-300 לפנה"ס)  הגרסה המאוחרת (נוסח המסורה) של ספר ירמיהו  חגי (מתוארך עצמאית לשנה השנייה של מלך ממלכת פרס דריווש הראשון 520 לפנה"ס)  זכריה (פרקי א' - ח' בתקופת כתיבת חגי, פרקי ט' - '"ד מן המאה ה-5)  מלאכי (בו זמנית או מייד לאחר פעולתם של נחמיה ועזרא)  דברי הימים (בין 400 ל-250 לפנה"ס, לרוב 350 - 300 לפנה"ס)  תחילתם של ספר עזרא וספר נחמיה (הגיעה לצורתו הקאנונית בתקופת תלמאי (300 - 200 לפנה"ס)
אחר גלותי הלניסטי המאות ה-3 - ה-2 330-164 לפנה"ס:  ספר איוב, מגילת קהלת ושיר השירים (יכלו להיכתב גם במאות הרביעית ואפילו בחמישית אך מציגים מגע עם תרבות יוון העתיקה)  ספר יונה (פרסי או הלני לא יאוחר מן המאה ה-2 לפנה"ס)  רוב התהילים הפרטיים בשליש האחרון שלהם  מגילת אסתר (בין 400 ל-200 לפנה"ס)
חשמונאים המאה ה-2 - המאה ה-1 לפנה"ס 164-4 לפנה"ס:  ספר דניאל (164 לפנה"ס, משלב נבואות חדשות בפרקים ז' - י"ב עם סיפורים פרסים והלנים בפרקים א' - ו')
קורפורטיזם

קוֹרְפּוֹרָטִיזְם, או השיטה הקורפורטיבית (על פי האקדמיה ללשון העברית: מְשִׁילָה אִרְגּוּנִית) היא שיטת ממשל פוליטית-כלכלית, במרכזה נמצאים  הקורפורציות, איגודים מקצועיים, שכוללים את העובדים ואת מעבידיהם. מקור המילה "קורפורציה" במילה הלטינית corpus, שפירושה "גוף".
קורפורטיזם באיטליה הפשיסטית

השיטה הקורפורטיבית צמחה באיטליה בסוף המאה ה-19, והגיע לשיאה באיטליה הפשיסטית בשנות העשרים של המאה העשרים, כתחליף לליברליזם ולסוציאליזם. לראשונה העלה את הרעיון האפיפיור לאו השלושה-עשר בשנת 1891, הצעה זו חושפת את גישתה האמיתית של הכנסייה כלפי המשטר הכלכלי הרצוי בעיינהם, להחיות את "הגילדות" האיגודים המקצועיים שהיו נפוצים בימי הבייניים בתקופת שלטונה של הכנסייה לנסות לשמר אגב כך את שליטתה ומעמדה, עיקר תפקידם של "הגילדות" היה למנוע כניסה של עובדים חדשים (כדי להקטין את כמות העובדים ולהעלות את מחיר עבודתם) וכדי לתאם ולהעלות מחירים, מה שעזר למעט אנשים מהאיגודים המקצועיים ופגע קשות ברוב המוחלט של האוכלוסייה שלא הייתה חברים ב"גילדות". ניסיון זה של הכנסייה שימש כתחליף למלחמת המעמדות וכחתירה כנגד כוחות ליברליזם שניסוי לקדם תהליכי דמוקרטיזיה באיטליה. הצעה זו השפיעה על ארגוני עובדים קתוליים, כמשקל נגד להשפעה של ארגוני עובדים סוציאליסטיים. הפטריוט האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו והאנרכו-סינדיקליסט Alceste de Ambris הכניסו את הקורפורטיזם לחוקת פיומה.
בניטו מוסוליני שילב את הקורפורטיזם בתוך עקרונות הפשיזם. הוא הקים באיטליה הפשיסטית 22 קורפורציות, וביולי 1926 הוקם משרד לקורפורציות, שתפקידו לקבוע שכר ותנאי עבודה ולווסת את הכלכלה. הקורפורציות נועדו לעסוק בתיאום יחסי העבודה תוך צמצום סכסוכים, שהרי בכל קורפורציה מיוצגים כל הצדדים ליחסי העבודה, שהם פשיסטים נאמנים, שלא יבזבזו זמנם בסכסוכי עבודה. הרמוניה כזו בין עובדים למעבידים מתאפשרת בזכות המשטר הפשיסטי, שבו היחיד משועבד לצרכיה של המדינה.
ב-1929 הכריז מוסוליני שהניגוד בין הון לעבודה הסתיים, ושני הצדדים ליחסי העבודה פועלים מתוך שוויון גמור של זכויות וחובות. הוא אף הציע שסמכויות חקיקה בתחומי כלכלה יועברו מהפרלמנט לקורפורציות ואמר "המדינה הפשיסטית, או שהיא קורפורטיבית או שהיא לא כלום".
למעשה השיטה הקורפורטיבית באיטליה לא התממשה. אף שהמדינה הצליחה להכניע את העובדים, לא היה בכוחה לשלוט במעבידים. מצב זה לא הפריע להתפתחותה של ביורוקרטיה קורפורטיבית ענפה, שמטרתה ותועלתה לא היו ברורים, ועיקר פעולתה היה הבטחת המשך קיומה.
קורפורטיזם במדינות נוספות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשיטה הקורפורטיבית נעשה כיום שימוש מוגבל במקסיקו.
נאו-קורפורטיזם

החלטות פוליטיות רבות בחברה הן תולדה של שותפות בין המגזרים במשק למדינה. לדוגמה: איגודי התעשיינים, איגודי הפועלים והמדינה.
השיטה מנסה לקדם את הכלכלה של המדינה. המדינה לא רוצה תחרות אלא לשבת עם המעסיקים והעובדים ואז לקבל החלטות על היחסים בין העובדים למעסיקים, זכויות, חובות וכו'. המדינה היא שחקנית מרכזית שנותנת את המילה האחרונה.
יש גם מדינות שמגיעות להסכמים עם אנשי הדת: אנשי הדת ידאגו לחינוך ולמשפט, ובתמורה הם יתמכו במדינה. המדינה מרוויחה כלכלה משגשגת. המעסיקים מרוויחים שקט תעשייתי, והפועלים מרוויחים חלק מרצונותיהם.
ראו גם

סינדיקליזם
אנרכו-סינדיקליזם
שדלנות (לובינג)
נאו-פיאודליזם
קורפורטוקרטיה
ימין חברתי
כיסטים

|  אוכלוסייה |
| --- | --- |
 7,110 (על פי מפקד 2002)
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 תושתי, חבסורתי וקאחתי (גאורגיה גאורגיה)
 שפות
 צ'צ'נית, גאורגית
 דת
 אסלאם סוני
 קבוצות אתניות קשורות
 צ'צ'נים, אינגושטים ובאצבים
 
הכּיסטים (בגאורגית: ქისტები, כּיסטֶבּי) הם קבוצה אתנית של דוברי נאח בגאורגיה, בעלי קרבה לצ'צ'נים ולאינגושים. הכיסטים מרוכזים בעיקר בערוץ פנקיסי שבמחוז קאחתי שבמזרח גאורגיה, ומספרם נאמד בכ-5,000 איש.
מקור

מוצאם של הכיסטים הוא מאזור צ'צ'ניה תחתית, שם שכנו אבותיהם. בשנות השלושים של המאה התשע עשרה ובשנות השבעים של אותה מאה הם היגרו לערוץ פנקיסי שבצפון-מזרח גאורגיה, ולאזורים הגובלים לתושתי וקאחתי. שמם ניתן להם על ידי הגאורגים, והם קשורים תרבותית, לשונית ואתנית לדוברי הנאח האחרים, כמו האינגושים והצ'צ'נים. אולם מנהגיהם ומסורותיהם חולקים דמיון רב לתושביה ההרריים של מזרח גאורגיה.
קרבה נוספת של הכיסטים קיימת לבאצבים שמוצאם אף הוא מצפון הקווקז. למרות המוצא הקרוב ואזור ההגירה הקרוב מדובר בשתי קבוצות אתניות נפרדות.
תפוצה גאוגרפית

כיום קיימים שישה כפרים כיסטים בפנקיסי: דואיסי, דזיבּאחֶווי, ג'וקולו, שוּא, חאלאצאני, אומלו ובירקיאני. קהילת הכיסטים נותרה די קטנה ומפוזרת לאורך צפון-מזרח גאורגיה, אולם, בשנות ה-90 של המאה ה-20 היה מספרם לפחות כפול, וזאת בהשפעת זרם הפליטים מצ'צ'ניה.
מערכת היחסים בין האוסטים המקומיים לבין הגאורגים והכיסטים אמנם מתוחה למדי כיום, יחד עם זאת נותרה שלווה בעיקרה. התושבים האוסטים מגלים אהדה לפליטים מצ'צ'ניה, שרואים בהם כמגיניהם מפני עושק של הכיסטים. התושבים האוסטים בפנקיסי, שחששו מפני הכיסטים, עזבו את בתיהם בפנקיסי והתיישבו מחדש בצפון אוסטיה. כיוון שבדרך כלל לא יכלו למכור את רכושם, הותירו אחריהם אדמות מעובדות ובתים שנבנו במהלך מאות בשנים. התושבים הכיסטים והפליטים הצ'צ'נים התיישבו בבתים שננטשו. כך, בדרך זו, הכפרים האוסטיים דוּמאסטוּרי, חאחלאצאני תחתית וצינוּבּאני התרוקנו מאוסטים במהלך 1998–2002.
היסטוריה

ההיסטוריה המוקדמת של הכיסטים איננה ברורה לגמרי, וישנם רק מעט מקורות המתארים את מסורתם, תרבותם וההיסטוריה שלהם. המקור ההיסטורי היחיד המצוי בידינו לגבי הקבוצה האתנית של הכיסטים באזור פנקיסי נמצא בעיתונות הגאורגית משנות השמונים של המאה התשע עשרה.
אחד ממשורריה הגדולים של גאורגיה, וז'ה פשבלה, הקדיש את האפוס "אלודה קטלאורי" ו"המארח והאורח" לסיפור הסכסוך הכיסטי-חבסורי, שהתפרץ במאות השמונה עשרה והתשע עשרה. יצירותיו מתארות את ההבדלים התרבותיים והדתיים בין שני העמים. שני העמים מגיעים לקרב פנים מול פנים זה מול זה. פשבלה מהלל את ההירואיות של שני העמים ומערער על ההגיון של הסכסוך ביניהם.
במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה, נתנו הכיסטים מחסה לכ-7,000 פליטים צ'צ'נים. חלקם חצו את המעברים ההרריים כדי להצטרף ל"אחיהם" במאבק לעצמאות, מה שהוביל, בתחילת המאה העשרים ואחת למשבר פנקיסי (אנ').
דת

רוב הכיסטים הם מוסלמים סונים, יחד עם זאת, עדיין נותר כיס קטן של נוצרים כיסטים בפנקיסי, תושתי וקאחתי. כיום מתפללים הכיסטים במקומות הקדושים של חבסורים ("ג'ווארי" - צלב) ומקריבים קורבנות לצלב אנאטורי, ליד הכפר החבסורי, שאטילי, הממוקם בגבול הגאורגי-צ'צ'ני. הצלב האנאטורי נחשב לקדוש גם בידי הצ'צ'נים במאיסטי ומלחיסטי. תושבי ההריים הגבוהים משני צדי צפון הקווקז חוגגים יחדיו חגיגות דתיות. אף על פי שהכיסטים מתפללים במסגד בכפר דואיסי, הם מתפללים גם במקומות נוצריים קדושים שכיום הרוסים. הכיסטים מתפללים גם בכנסיית גיאורגי הקדוש בכפר ג'וקולו וחוגגים חגיגות דתיות: אלאוורדובה במנזר אלוורדי שבקאחתי. הכיסטים חוגגים גם את התתרי גיאורגובה, גרסה מקומית ליום גיאורגי  הקדוש.
מסורת

הכיסטים נשארו נאמנים למסורת ולמנהגים המשפחתיים שלהם, הם סירבו להיטמע בעמים הצפון קווקזיים האחרים כמו הצ'צ'נים והאינגושים. הם מגדירים את עצמם ככיסטים ורשמית הם מצהירים כי לאומיותם גאורגית. שפתם היא דו-לשונית צ'צ'נית וגאורגית.
הכיסטים מהווים את הרוב בכל הכפרים הכיסטיים בערוץ פנקיסי, עם יוצא מן הכלל של מספר משפחות גאורגיות שהגיעו לאזור זה מאוחר יותר. בצפון הקווקז, הצ'צ'נים ובמידה מסוימת האינגושים רושמים רשמית את שם האב בשמות המשפחה שלהם. הכיסטים אינם מיישרים קו עם מנהג זה. במקום זה, לאחר הגירתם לגאורגיה, החלו הכיסטים להוסיף את הסיומות הגאורגיות לשמות משפחתם, במיחוד הסיומת "-שווילי" (שמשמעותה "בן" או "ילד" בגאורגית), או לעיתים "-דזה" (שמשמעותו בגאורגית "בן") או "-אוּלי" (שמשמעותו: "צאצא של" או "שייך ל..."). בדרך זו נוצרו שמות המשפחה של הכיסטים.
אורח המתארח בחיק המשפחה זוכה לכבוד גדול. הגבר, בעיקר המבוגר במשפחה, יקבל את האורח. והוא ישוכן על ידו במקום מכובד בבית. האורח במשפחה אחת נחשב לאורחם של כל בני הכפר וזוכה לכבוד מכולם. מסורות אלו מקוימות בקפדנות גם כיום.
ראו גם

כיסטים בפנקיסי
טירן (טנק)

טנק טירן 5 במוזיאון יד לשריון בלטרון
טירן הוא השם הישראלי לטנקים מתוצרת סובייטית שנפלו שלל במלחמות ישראל והוכנסו לשימוש בצה"ל, רובם לאחר שעברו השבחה.
טירן 4 ו-5

במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים תפס צה"ל מעל לאלף טנקי שלל מדגמי T-54 ו-T-55 מצבאות סוריה ומצרים. טנקי ה-T-54 קיבלו את השם טירן 4 וטנקי ה-T-55 קיבלו את השם טירן 5. בעוד שבשתי הגרסאות המנוע הוחלף למנוע דיזל מתוצרת ג'נרל מוטורס, רק בטנקי הטירן 5 הוחלף תותח ה-D10 הסובייטי לתותח L68 היורה תחמושת נאט"ו 105 מ"מ סטנדרטית. לטנקים נוספו תאי זיווד בצדי הצריח כדי להבדילם מהטנקים של כוחות האויב. במערב נודעו טנקי הטירן כ-Ti-67. בין מובילי צוות ההסבה היה ארקדי תימור, מהנדס חשמל ואלוף-משנה חיל השריון של הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
טירן לדגמיו השונים שרת בצה"ל עד 1990, בעיקר בחטיבות המילואים. בתחילה בחטיבה 274 שהוקמה לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר בשל משקלם הקל יחסית של טנקים אלו והתאמתם למשימות צליחה הם נטלו חלק במבצע רביב במלחמת ההתשה, במהלכו פשטו על יעדים במפרץ סואץ. החטיבה נטלה חלק בקרבות בחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים. לאחריה הורחב מערך הטירן בצה"ל עם הסבתה של אוגדה 440 לאוגדת שריון המבוססת על טנקי טירן 4 ו-5. היא כללה שלוש חטיבות: חטיבה 274 הוותיקה שהייתה לחטיבה 691, חטיבה 265 וחטיבה 889.
עם סיום שירותם בצה"ל נמכרו רוב הטנקים למדינות זרות, אך חלקם שימשו כבסיס לנושא הגייסות המשוריין (נגמ"ש) "אכזרית".
טירן 6

ה-T-62 נכנס לשירות בצבאות ערב בראשית שנות ה-70. במלחמת יום כיפור נפלו לידי צה"ל טנקים מסוג זה, והוחלט להכניס חלק מהם לשירות בצה"ל. חטיבה 320 כללה כ-100 טנקים שהוכנסו לשירות, כמעט ללא שינויים, וקיבלו את השם טירן 6.
סמובר

בסוף שנות השבעים, הועלתה בחיל החימוש אפשרות ליצירת גרסה מחודשת של הטירן שכונתה "סמובר". הסמובר, שנחשף ב-1984, היה למעשה טירן שרוקן מתוכנו, נותר כקליפה ריקה של תובה וצריח ואובזר מחדש במערכות מערביות - מנוע, ממסרת מערכות אלקטרוניות ותותח טנק 105 מ"מ.
הסמובר לא נכנס בסופו של דבר לשימוש כאשר הוחלט להתמקד בטנק המרכבה החדש, אך הקונספט של התקנת מנוע מערבי בתובת ה-T-55 יושם בנגמ"ש האכזרית ובטנק המצרי רעמסס השני.
משתמשים

ישראל
אורוגוואי
רואנדה
לבנון - מספר לא ידוע של טנקים הגיעו למספר ארגונים בזמן מלחמת לבנון. בין אם זה היה ארגון המשתף פעולה עם צה"ל או ארגון שנפל לידיו טנקים כשלל.
ראו גם

טנקים בשירות צה"ל
T-55/54
רעמסס השני (טנק)