stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראיס מבולחי
תארים

ליגת העל הסקוטית: 2005/2006
גביע אפריקה לאומות: 2019
השוער האלג'יראי של השנה: 2010, 2011, 2012, 2014
השוער הטוב של גביע אפריקה לאומות 2019
כדורגלן החודש בליגת העל הסעודית: ספטמבר 2018
רודולף יונס

| --- | --- |

רודולף יונס, שנות ה-40. באדיבות ניר פלדמן
 לידה:  13 בדצמבר 1898 בידגושץ', הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  אפריל 1972 (בגיל 73) חיפה, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת מרבורג 
 תחום יצירה:  צילום 
 זרם באמנות:  מודרניזם 
 פרסים והוקרה:  צלב הברזל 
 
רוּדוֹלף יוֹנָס (בגרמנית: Rudolf Jonas;‏ 13 בדצמבר 1898 – אפריל 1972) היה צלם ישראלי-גרמני. יונס עלה לארץ ישראל בשנת 1933, עבד בשירות "קרן היסוד" ובשירות סוכנות הצילום הבינלאומית "Keystone". תצלומיו עשויים בקומפוזיציות מודרניסטיות נקיות ומבוימות, ברוח "האובייקטיביות החדשה".
קורות חיים

רודולף יונס נולד בדצמבר 1898 למשפחה של סוחרי פרווה בעיר בְּרוֹמברג שבגרמניה. בשנות מלחמת העולם הראשונה שירת כחייל, ועם סיומה החל בלימודי משפטים בברלין ומַרבורג. אז גם התוודע לתנועה הציונית, ובהשפעתהּ הגיע באמצע שנות ה-20 לביקור בארץ ישראל, ותיעד אותה במצלמתו.
עם עליית הנאצים לשלטון וראשית רדיפת היהודים בגרמניה, ערכו חיילי אס אס חיפוש בביתו של יונס; משמצאו בין חפציו את עיטור "צלב הברזל" (Eisernes Kreuz), שהוענק לו על שירותו כחייל במלחמת העולם הראשונה, אמר לו אחד החיילים: "אני ממליץ לך להיעלם מכאן לזמן מה".
בספטמבר 1933 עלה לארץ והחל לעבוד כצלם-חובב מטעם "קרן היסוד", ואף נשלח מטעמהּ לאיטליה, לפקוד קהילות יהודיות ולאסוף תרומות לטובת הפעילות הציונית בארץ ישראל. עם תום מלחמת העולם השנייה החל לעסוק בצילום באופן מקצועי, הפעם כנציגהּ הישראלי של סוכנות הצילום הבינלאומית "קיסטון" (Keystone). בסוף שנות ה-40, בעיצומה של מלחמת העצמאות, התגורר בירושלים ברחוב עזה ותצלומיו זכו לפרסום בעיתונות המקומית והבינלאומית (כמה מתצלומיו זכו לתפוצה אף בלוח השנה "ארץ-ישראל, לוח אמנותי" לשנת תש"ח בהוצאת ליאון המדפיס, לצד תצלומיהם של כמה מבכירי צלמי התקופה: הלמר לרסקי, זולטן קלוגר, רודי ויסנשטין, ואלפרד ברנהיים). עם סיומה של מלחמת העצמאות עבר להתגורר בחיפה והמשיך לעבוד ככתב וכצלם בשירות סוכנות "קיסטון" עד ראשית שנות ה-60. אף על פי שאת מרבית ימיו עשה יונס בארץ ישראל, נשאר קשור בנימי נפשו ובשפת-אמו למולדתו, ובלבו העלבון על שנאלץ לעזוב את גרמניה. יונס נפטר בחיפה באפריל 1972, ערירי, ולא הותיר אחריו יורשים.
בין הנושאים והאתרים המתועדים בצילומיו: עולים ניצולי השואה ממחנות המעצר בקפריסין, בהגיעם לארץ ישראל; הקמת יישובי חומה ומגדל; שיכוני עולים בחיפה ותצלומים רבים מחיפה וסביבותיה; ביקורהּ של ועדת אונסקו"פ - הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל (1947) בארץ ישראל, במדינות האזור הערביות, ובאירופה (שם ביקרה הוועדה במחנות העקורים) – כפי הנראה, מתוקף תפקידו בסוכנות "קיסטון", ליווה יונס את הוועדה ליווי צמוד; ועוד.
ביבליוגרפיה

גיא רז, צלמי הארץ: מראשית ימי הצילום ועד היום, תל אביב: מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, עמ' 113.
Und sie haben Deutschland verlassen... müssen, Fotografen und ihre Bilder, 1928-1997; [Projektleitung]: Klaus Honeff, Frank Weyers, Bonn: Rheinisches Landesmuseum Bonn, Landschaftsverband Rheinland, 1997, pp. 269-271.
הערות שוליים

↑  רודולף יונס, באתר הבית לצילום
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008745683105171  ISNI: 0000 0004 4353 1549  LCCN: nb2014025709  RERO: 02-A003429269  RKD: 395330  SUDOC: 274798522  ULAN: 500668605  VIAF: 8777159613672241030007   WorldCat (עם VIAF): 8777159613672241030007
קתדרלת נאנט

| --- | --- |

קתדרלת נאנט - חזית הקתדרלה
 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה
 על שם:  פטרוס 
 מיקום:  נאנט
 מדינה:  צרפת צרפת
 זרם:  נצרות קתולית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1434–1891 (כ־457 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1434 
 אדריכל:  Guillaume de Dammartin, Mathurin Rodier 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית
 מידות
 גובה:  58 מטר
 גובה פנימי:  34.7 מטר
 קואורדינטות:  47°13′06″N 1°33′01″W﻿ / ﻿47.21843°N 1.55017°W﻿ / 47.21843; -1.55017
 אתר רשמי
 he
 
קתדרלת נאנט (בצרפתית: Cathédrale Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Nantes, בברטונית: Iliz-Veur Sant-Pêr-ha-Sant-Paol Naoned) היא קתדרלה קתולית בעיר נאנט הסמוכה לברטאן שבצרפת, המוקדשת לקדושים פטרוס ופאולוס. 
בנייתה של הקתדרלה הגותית  החלה ב-1434, באתר בו שכנה קתדרלה רומנסקית; ונשלמה רק כעבור 457 שנים, ב-1891.
היסטוריה

הרקע לבנייה מחדש של הקתדרלה היה השגשוג הכלכלי של נאנט וברטאן, שהוביל למיזמי בנייה גדולים. שגשוג זה נבע בין השאר ממדיניותו הדיפלומטית של ז'אן החמישי, דוכס בריטני, שניצל הזדמנויות בכישרון רב בתקופת הסכסוך עם אנגליה.
את אבן הפינה של הקתדרלה הניחו ז'אן החמישי, דוכס בריטני וז'אן דה מאלטרואה, הבישוף של נאנט (1417–1443) ב-14 באפריל 1434. האדריכל הראשון שהיה אחראי על הבנייה היה גיום דה דמרטן, שהוחלף מאוחר יותר במתורן רודיה. הבנייה החלה בהקמת החזית המערבית, הספינות המשניות והקפלות הצידיות.
לֵניוֹ ושותפיו מחלקים את הבנייה למספר שלבים.
השלב הראשון נמשך בסביבות 1434–1470 ובו נבנו החזית המערבית והמגדלים, ביחד עם הספינה הדרומית והקפלות הדרומיות ועמודי התמיכה הדרומיים של הספינה הראשית. בסיסי העמודים דומים לאלה של בית המקהלה של כנסיית המנזר במון סן מישל, שנבנה החל ב-1444. כלי נשקו של הדוכס ז'אן, שמת ב-1442, הונחו בגרם מדרגות אל המרפסת, מעל השער הדוכסי, בצד הדרומי של מפרץ המגדל הדרומי. הקמרונות במגדל הפעמונים מקושטים בכליו של הבישוף דה מאלטרואה. הטריפוריום של מפרץ המגדל נבנה בסגנון מוקדם יותר, בסגנון גותי לוהב (Flamboyant) עם רשת תחרת אבן, מאשר זה של הספינה הראשית. ב-1482 הוכנו קישוטי הברונזה לדלת השער המרכזי.
השלב השני נמשך מ-1470 עד סביבות 1490. בשלב זה נבנו הספינה הראשית, הספינה הצפונית והקפלות הצפוניות שלה. הם הושלמו ב-1485 או מעט מאוחר יותר. הקיר המערבי של בית הרוחב הצפוני והעמוד הצפון-מערבי של מקום המצלב עד לגובה הכותרת נבנו גם הם בתקופה זו.
בשלב השלישי, בסביבות 1500–1516, נוצרה הזכוכית הצבעונית של החלון המערבי הגדול, בתור מתנה מהמלכה אן מבריטני. ב-1500 החל קירוי המפרץ הראשון של הספינה הראשית. בשנים 1508–1516 הושלמו וקורו המפרץ המזרחי של הספינה הדרומית והקפלה שלה; החלה העבודה על בית הרוחב הדרומי, והושלמו רוב החלקים העליונים של קירו המערבי בשנים 1519–1520. התמיכה הכספית באה מהבישוף גיום גוגן והאדריכל היה ז'אק דרואה.
השלב הרביעי בוצע אחרי ימי הביניים ונמשך מסביבות 1626 עד 1630. בשלב זה הושלמו קמרונות הספינה הראשית וקירויה. בית הרוחב הדרומי הושלם בשנים 1631–1637 או מאוחר יותר, בסגנון גותי. לואי לה וו המליץ ב-1650 למועצת נאנט להמשיך את בניית בית המקהלה בסגנון גותי.
ב-5 בספטמבר 1661 נעצר לפני הקתדרלה המדינאי ניקולא פוקה בהוראתו של המלך לואי ה-14.
יתר חלקי בית הרוחב הצפוני ובית המקהלה הושלמו תחת השגחתו של האדריכל העירוני, פליקס סֵאֶה, ובנייתם נשלמה בשנים 1840–1891, בזמן בו הנצרות הקתולית זכתה להתאוששות באירופה. זמן ההמתנה הארוך נגרם גם בשל העובדה שהקתדרלה הרומנסקית שקדמה לזו הגותית שכנה בצמוד לביצורי העיר, והיה על הבנאים להרסה לפני שהשלימו את בית המקהלה של הקתדרלה החדשה, שלמעשה כיסתה את הריסות הקתדרלה הישנה.
ב-28 בינואר 1972 ניצתה שרפה גדולה על גג הקתדרלה. הכבאים הצליחו להשתלט על האש אך מסגרת העץ ניזוקה קשות ונזקים נוספים נגרמו למבנה. בעקבות השרפה החל מפעל כביר לשחזור פנים הקתדרלה, והוא נחשב בעיני רבים לאחד השחזורים השלמים ביותר של קתדרלה בצרפת.
ב-18 ביולי 2020 פרצה שרפה בקתדרלה שהשמידה את  העוגב הגדול בחזית המערבית. כעבור כשבוע  הודה פליט מרואנדה, שהתנדב בכנסייה, בההצתה.
אדריכלות

הקתדרלה מהווה דוגמה להישרדות הסגנון הגותי בצרפת, גם בתקופה שבה הוא נזנח ברובו לטובת אדריכלות הבארוק.
אדריכלות > מידות וממדים

גובה המגדלים המערביים: 58 מטר
גובה הגג: 45.4 מטר
גובה הספינה הראשית: 34.7 מטר
רוחב פנימי: 35.7 מטר
אורך פנימי: 95 מטר
אורך האגף המזרחי: 27 מטר
אדריכלות > חוץ

חזית קתדרלת נאנט בולטת בזכות 2 מגדליה חסרי הצריחים, שנמתחים עד למעל הטרסה. היא מציגה מספר מאפיינים ראויים לציון:
הנוכחות של דוכן מטיף חיצוני, שנועד להטפה לקהל הנמצא בכיכר הקתדרלה.
חמישה שערים מקושטים, 3 מהם בחזית, 2 מהם בצידי החזית (ראו בתוכנית הקרקע: 1 - השער הראשי, 2 - שער סנט פול, 3 - שער סנט איב, 32 - שער סנט דונטיין וסנט רוגטיין, 33 - שער סנט פייר).
למרות זאת, החזית חסרה את האלגנטיות וההדר של מבנים גותיים אחרים מתקופתה והיא פשוטה יחסית.
אדריכלות > פנים

על החזית הפשוטה מפצה הגימור של פנים הקתדרלה. האבן הלבנה, שנוקתה בעבודות השחזור, ממדי הספינה הראשית והספינות המשניות (המעברים) ואפקט העמודים הפנימיים העצומים, יוצרים אווירה גותית בתוך הקתדרלה.
מבנה הכנסייה, חזיתותיה ותוכניתה הם בסגנון גותי-צרפתי מאוחר, וכוללים את המאפיינים הבאים של סגנון זה: היעדר כותרות בעמודים, בסיסי עמודים קעורים ובסיסים נפרדים לעמודונים, תחרת האבן הלוהבת (Flamboyant), ומיסוך העמודים על ידי העמודונים, ועוד.
בתוך הקתדרלה מצויים קבריהם של פרנסואה השני, דוכס בריטני (10 בתוכנית) ומרגרט דה פוי, הוריה של אן, דוכסית בריטני, שנעשו במאה ה-16 בידי מישל קולון וז'אן פריל. היא מכילה גם את הצנוטף (Cenotaph, סוג של אנדרטה) של גנרל דה למוריסייה (23 בתוכנית), שהוקם ב-1878.
לקריאה נוספת

עוד מידע על שימור האדריכלות הגותית בצרפת ניתן למצוא בספר של קוק - Cocke, T. H., (1990) Gothique Moderne: The Use of Gothic in Seventeenth Century France, In P. Crossley and E. Fernie, Medieval Architecture and its Intellectual Context. Studies in Honour of Peter Kidson. London and Ronceverte, 1990, 249-257.
הערות שוליים

↑  Frankl, P., Revised by Crossley, P. (2000) Gothic architecture, (Yale University Press, Pelican History of Art).
1 2  Leniaud, J.-M., Bienvenu, G., Curie, P., Daboust, V., Eraud, D., Gros, C., James, F.-C. and Riffet, O. (1991) Nantes. La cathédrale Loire-Atlantique, Inventaire Général des Monuments et des Richesses Artistiques de la France. Nantes 1991
↑  פליט הודה בהצתת קתדרלה בצרפת, באתר ynet, 26 ביולי 2020
↑  Russon, J. B. and Duret, D. (1933) La cathedrale de Nantes. Savenay 1933
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4613280-6  LCCN: n92099340  LNB: 000320516  MusicBrainz: f61fa7b7-cf41-494a-b0bb-3234c5f12f92  VIAF: 143093675   WorldCat (עם VIAF): 143093675 
מבט מבחוץ על מזרח הקתדרלה
תמיכות דואות וצריחונים
תוכנית הקרקע של הקתדרלה
פנים הקתדרלה עם הספינה הראשית המשוחזרת
רוז'אן

| --- | --- |
סמל רוז'אןסמל רוז'אן

מרכז העיר, המאה ה-21
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  מזוביה מזוביה
 ראש העיר:  פיוטר שווידרסקי   (Piotr Świderski)
 תאריך ייסוד:  1387
 שטח:  6.66 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  2,647 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  52°52′58″N 21°23′08″E﻿ / ﻿52.882777777778°N 21.385555555556°E﻿ / 52.882777777778; 21.385555555556 
 אזור זמן:  UTC +1
 אתר העיר
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטירוז'אן(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטירוז'אן(למפת פרובינציית מזוביה רגילה) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטו. ורמיה-מזוריה קוי. פומ.  לובלין פודלסיהרוז'אן(למפת פרובינציית מזוביה מוגדלת) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטוקז'יסקיה ורמיה-מזוריה קויאוויה פומרניה  לובלין פודלסיהרוז'אן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
רוז'אן (פולנית: Różan) היא עיירה בגמינה (קהילה עירונית-כפרית) רוז'אן, במחוז מאקוב בפרובינציית מזוביה שבפולין.
העיירה נודעה בעיקר בשל אלפי תושביה היהודים, שבתקופות האחרונות לפני מלחמת העולם השנייה היוו יותר ממחצית מהאוכלוסייה המקומית. באותן שנים התקיימו בעיר עשרות בתי כנסיות ובתי מדרשות חסידיים, וברבות השנים כיהנו בה רבנים ידועי שם ומחברי ספרים נודעים.
גאוגרפיה

רוז'אן שוכנת על גדת נהר נרב, 76 ק"מ מצפון מזרח לבירה ורשה. דרומית מזרחית לה נמצאת אוסטרוב-מזובייצקה, דרומית-מערבית לה שוכנת פולטוסק, וצפונית מזרחית לה שוכנת העיר אוסטרלנקה. בשל מיקומה הגאוגרפי המרכזי, על הכביש המוביל מוורשה לרוסיה, התפתחה העיירה מבחינה כלכלית ואסטרטגית.
היסטוריה

בשנת 1387, זכתה רוז'אן במעמד של עיר נחשבת. רוב תושבי העיר התפרנסו מחקלאות, מדיג ומגידול בקר. זכויותיה העירוניות אושרו מחדש וגם הורחבו בשנת 1442 בידי נסיך מאזוביה. בשנת 1564 נמצאו בה 320 בתים, רובם מעץ, ובשנת 1581 הוקם בה מחסן מלח, והתפתח בה הסחר בתבואה ובעצים.
המלחמות באירופה, במאות הבאות, השפיעו על רוז'אן שנכבשה ושוחררה, והשלטון בה הוחלף. לאחר מלחמת שלושים השנים, נגרם לעיר הרס רב על ידי צבא שוודיה שפלש אל העיר והפגיז אותה. רק לאחר שהוחזרה לשליטת פולנית על ידי חייליו של המפקד הפולני צ'ארנייצקי, נמנו בה 260 בתים בלבד.
בחלוקת פולין, עברה העיר לשליטת פרוסיה. אך בשנת 1815, נספחה העיר חזרה לפולין. ב-1868 איבדה רוז'אן את מעמדה כעיר והוכרה כיישוב עירוני בלבד. במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי צבא גרמניה.
יהודי רוז'אן > צמיחה והתמסדות

העדויות הראשונות לישיבת יהודים ברוז'אן הן רק מתחילת המאה ה-18, אלא שיש להניח שמשפחות יהודיות בודדות גרו בה עוד קודם לכן. הקהילה נזכרת בין הקהילות שבאזור שבהן נפגעו יהודים מפלישות השוודים לפולין. מסתבר שבאותה תקופה, לא הייתה ברוז'אן קהילה מאורגנת, והיא נסמכה לקהילת מאקוב מאזובייצקי.
בשנת 1765 נמנים בעיר 173 יהודים, מהם 98 בעיר עצמה ו-75 גרו בכפרים הסמוכים. בשנת 1792 הוציא המלך סטניסלאב פוניאטובסקי צו שמבטיח את זכויות היהודים ברוז'אן, והבטיח להם זכות סחר ומלאכה ובישול יי"ש. צו זה, הביא לעליה משמעותית במספר היהודים בעיר. היהודים הקימו מפעלי תעשייה זעירים, ושירתו את העורף החקלאי של העיר.
על-פי רישום האוכלוסייה שעשתה העירייה בשנת 1892 נמנו ברוז'אן 22 בעלי מלאכה יהודיים (7 חייטים, 4 נגרים, 4 נפחים, 4 שענים, כובען, מסגר וסנדלר). מבתי העיר היו 12 שייכים ליהודים; לעומת זאת היו כמעט כל החנויות בידי סוחרים יהודיים.
בין שתי מלחמות העולם, הצטמקה הקהילה היהודית בשל התרוששות האוכלוסייה הכפרית שהיוותה את כח הקניה העיקרי באזור. באותן שנים הוקמו בעיר קרנות עזרה וסיוע יהודיות, ובנק קואופרטיבי שבא לעזרת הסוחרים ובעלי המלאכה. כמו כן נוסדו בעיר חברות "ביקור חולים" ו"לינת הצדק".
האוכלוסייה היהודית הייתה מגוונת ביותר. היו בה סניפים של רוב המפלגות היהודיות שפעלו בפולין. בעיר פעלו קנים ותנועות הנוער של הציונים הכלליים, פועלי ציון, המזרחי, הבונד, הרוויזיוניסטים, בית"ר, השומר הצעיר, והחלוץ שיסדו בשנת 1930 קבוצת הכשרה ושיתפו בה גם צעירים מערים אחרות.
השולטים בוועד הקהילה היו אנשי אגודת ישראל שנציגה אף כיהן בקביעות כיו"ר הוועד, משום שהאגודה ייצגה את רוב בני הקהילה והקבוצות החסידיות. בכל תקופות כהונתה של מועצת העיר, שימש יהודי כסגן ראש העיר.
במערכת החינוך פעלו שני בתי-ספר: בית-הספר לבנות בית יעקב מיסודה של "אגודת ישראל", ובית ספר "יבנה" של "המזרחי".
יהודי רוז'אן > חיסול הקהילה

עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, ב-1933 ושואת יהודי אירופה שבעקבותיה, הביאו את הקץ על ההתיישבות היהודית בעיר. כבר בשנות ה-30 סבלו יהודי העיר מאנטישמיות גוברת. הרוכלים היהודיים לא הורשו להיכנס לכפרים. ובימי השוק הוצבו משמרות חרם לפני חנויות ודוכני יהודים. בפברואר 1936 התארגנו הפגנות נגד היהודים ובמהלכן הוכו ונפצעו יהודים רבים ונבזזו דירות ובחנויות. רק התערבות של ראש העיר והמשטרה מנעו זאת. הדבר חזר על עצמו בספטמבר 1937 שוב הותקפו היהודים, עד שהמשטרה ושמה קץ למהומות.
עם תחילת הכיבוש הגרמני, היו ברוז'אן קרוב ל-2,000 יהודים. רובם פתחו במסע בריחה לווארשה, למאקוב מאזובייצקי, לפולטוסק ולכל הערים הסמוכות. עם פרוץ המלחמה, הופצצה העיר על ידי צבא גרמניה ונהרסה כליל. ב-7 בספטמבר 1939 עברה בעיר יחידת החלוץ של הצבא הגרמני.
החל ממאי 1942 ועד נובמבר, התקיים באחת המצודות בעיר מחנה כפייה, שבו נכלאו לצד יהודי העיר עוד כ-200 צעירים מגטו מאקוב מאזובייצקי, שהועסקו בסילוק הריסות ובהפיכת המקום לגן ציבורי.
בנובמבר 1942 הוחזרו היהודים לגטו מאקוב ומשם גורשו לאושוויץ, שם צורפו האסירים לזונדר-קומאנדו והשתתפו במרד אנשי המשרפות ב-7 באוקטובר 1944. בסך הכל נספו בשואה למעלה מ-1400 מיהודי רוז'אן.
יהודי רוז'אן > רבני העיר

אף על פי שהקהילה היהודית הייתה דומינטטית בעיר בכל השנים, אין ידיעות על רבנים ברוז'אן עד סוף המאה ה-19, שממנה ואילך כיהנו רבנים מפורסמים שכתבו חיבורים וספרי שו"ת. כך בין השנים 1881–1888 כיהן ברבנות העיר הרב ישראל ניסן קופרשטוק מחבר הספר "עני בן פחמא"
בכתבי יוצאי הקהילה, נותר חרוט רישומו של הרב נפתלי יוסף פריינד מחבר ספר השו"ת "פני לוי" שהנהיג את הקהילה בשנים הקשות שבין שתי המלחמות (1908–1924) ופיתח בה מוסדות סעד ופילנתרופיה. לאחר פטירתו, מילא את מקומו חתנו הרב שלמה פטקביץ שנפטר חודש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
יהודי רוז'אן > זיכרון והנצחה

לאחר השואה הקימו שרידי הקהילה את ארגון יוצאי רוז'אן שמטרתו לשמר ולהנציח את העיירה וקדושיה. בשנת 1951 קבע הארגון את יום כ"ג בשבט ליום זיכרון לכל הרוגי העיר, ובהמשך אף הוציא לאור ספר זיכרון ענף ומקיף.
בשנים האחרונות רכש הארגון מחדש את שטח בית העלמין היהודי החרב, שנותרו בו כמה מצבות ספרות. השטח כולו גודר ונשמר, ובמרכזו הוקמה אנדרטת-מצבות שמנציחה את מאות הקבורים שמצבותיהם חוללו.
לקריאה נוספת

ספר זיכרון לקהילת רוז'אן (על הנארב), אדר תשל"ו (מרץ 1977), הוצאת סיגלית
הערות שוליים

↑  במועצת העירייה היו ליהודים 8 נציגים מתוך 18. כאשר החלוקה הייתה: 3 ל"אגודת ישראל", 2 לציונים, אחד ל"בונד", ו-2 נציגים של רשימות כלכליות או חברתיות
↑  עני בן פחמא, באתר היברובוקס.
↑  כך למשל בספר "כיסופים" מזכרונות יליד רוז'אן, משה בורשטיין - בית שמש 2013. (עמ' 64-78)
↑  פני לוי, באתר היברובוקס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566741305171  PLWABN: 9810585129405606  GND: 4357174-8  LCCN: n81001139  VIAF: 127846357   WorldCat (עם VIAF): 127846357 
זרימת הנארב
אנדרטת המצבות בבית העלמין ברוז'אן
רודולף יאניש

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1942 (בן 82) Międzygórze, רפובליקת פולין 
 ענף מדעי:  ביוכימיה, גנטיקה, רפואה
 מקום מגורים:  גרמניה, ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  מכון וייטהד 
 פרסים והוקרה:  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (2010)  מדליית מקס דלבריק (2006)  פרס מסרי (2008)  פרס מרץ' אוף דיימס בביולוגיה התפתחותית (2015)  פרס וילצ'יק (2007)  עמית האקדמיה של האגודה האמריקנית לחקר הסרטן (2016)  פרס רוברט קוך (2002)  הפרס הבינלאומי לרפואה על שם ג'. אלין טיילור (2011)  פרס גרובר בגנטיקה (2001)  פרס ארנסט שרינג (2009)  מדליית אוטו ורבורג (2014)  המדליה הלאומית למדעים (2010)  מדליית בנג'מין פרנקלין (2013)  פרס וולף לרפואה (2011)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  עמית  אקדמיית ניו יורק לרפואה 
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 מנגנונים אפיגנטים של רגולציית גנים, מחקר תאי גזע עובריים, העברת גרעין תא-סומטי.
 
רודולף יאניש (בגרמנית: Rudolf Jaenisch; נולד ב-22 באפריל 1942) הוא פרופסור לביולוגיה מאוניברסיטת MIT בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, ואחד המייסדים של מכון וויטהד למחקר ביו-רפואי בMIT. הוא חלוץ בתחום המחקר הטרנס-גנטי, שבו מבנה הדנ"א משתנה. יאניש התמקד בהנדסה גנטית של עכברים למטרות מחקר של סרטן ומחלות נוירולוגיות
.
קורות חייו > תחילת דרכו

יאניש נולד בגרמניה ב-22 באפריל 1942. גם אביו וגם סבו היו רופאים. הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת מינכן. אך לאחר שסיים את הקורסים הבסיסיים באנטומיה ופיזיולוגיה יאניש הרגיש שהוא מתחיל לאבד ריכוז ועניין. לאחר שקיבל את הדוקטורט שלו וחיפש שינוי הצטרף למכון מקס פלאנק לביוכימיה לערוך מחקר ניסיוני ולהמשיך את לימודי הרפואה שלו. בפעם הראשונה הוא שקל מחקר במקום עבודה רפואית לקריירה העתידית שלו. אף על פי שבאותו זמן התוכניות הרפואיות לא דרשו תזה מסובכת, יאניש חרג מהדרישות הלא תובעניות של ניסויים/מחקרים על בקטריופאג'ים (bacteriophages). בשנות השישים, בקטריופאג'ים הפכו כלים ניסיוניים חשובים לביולוגיה מולקולרית. אחת המעבדות גרמניות המובילות בתחום הצעיר זה היה של פ. ה. הופשניידר. יאניש הצטרף לקבוצתו של הופשניידר כסטודנט לרפואה וביצע את התזה שלו על שכפול וביטוי הבקטריופאג'ים. יאניש סיים בשנת 1967 את תואר הדוקטור לרפואה שלו.
קורות חייו > מחקריו וקריירה

יאניש קיבל את הדוקטורט שלו ברפואה מאוניברסיטת מינכן בשנת 1967, והעדיף את המעבדה על העבודה הקלינית במרפאה. הוא הפך לפוסט דוקטורנט במכון מקס פלנק במינכן, והתמקד בלימודיו בנושא בקטריופאג'ים (bacteriophages).הוא עזב את גרמניה ב-1970 והועסק כחוקר באוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי, במכון פוקס צ'ייס לחקר הסרטן ובמכון סאלק.
פריצת הדרך הראשונה של יאניש נרשמה בשנת 1974 כאשר יאניש וביאטריס מינץ הראו ש-DNA זר יכול להשתלב ב-DNA של עוברי עכבר בשלב מוקדם. הם החדירו רטרו-וירוסים לעוברי העכבר והראו שרצפי ה-DNA של הרטרו-וירוס השתלבו בגנום של העכבר וגם עברו לצאצאיו. העכברים האלו היו היונקים הראשונים בהיסטוריה במחקר הטרנס-גנטי.
יאניש חזר לגרמניה בשנת 1977 כראש המחלקה לווירולוגיה במכון הנריך פאט של אוניברסיטת המבורג. כעבור כמה שנים ב- 1984 עבר ל-MIT, קיימברידג'. 
מחקר אחר שלו התרכז ברגולציה האפיגנטית של ביטוי גנים, אשר הוביל להתקדמות גדולה ביצירת תאי גזע עובריים ותאי-IPS (תאי גזע פלוריפוטנטים מושרים, Induced pluripotent stem cells), וכמו כן יישומים טיפוליים שלהם. ב-2007 המעבדה של יאניש הייתה אחת מהמעבדות היחידות בעולם שדיווחו על תכנות מחדש של תאי עכבר לתאי-IPS . יאניש הציג את היתרונות של טיפול המבוסס על תאי IPS כנגד מחלות כמו פרקינסון ואנמיה חרמשית על עכברים. מחקר נוסף שלו עסק במנגנונים אפיגנטים המעורבים בסרטן ובהתפתחות המוח[3].
בשנת-2003 מונה לחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. בשנת-2005 הוא השתתף בכנס המדע על שיבוט אנושי באו"ם.
בשנת-2010 זכה במדליה הלאומית למדעים על חקר בקרת גנים אפיגנטית: המנגנונים הביולוגיים המשפיעים על השתנות מידע גנטי בביטוי גנים. עבודתו הובילה להתקדמות גדולה בהבנה שלנו ושל שיבוט בתרבית של תאי גזע עובריים. בשנת 2011 יאניש זכה בפרס וולף לרפואה על יצירת תאי גזע מושרים בעלי יכולת התמיינות בלתי מוגבלת מתאי עור וההדגמה כיצד ניתן להשתמש בתאים כאלה לריפוי מחלה גנטית בעכבר. 
הוא עמד בראש תביעה ציבורית נגד שיבוט אנושי אף על פי שמחקריו בעכברים עסקו בשיבוט והוא השתמש באותן טכניקות גם על תאים אנושיים על מנת לקדם מחקר בתאי גזע עובריים.
בין תלמידיו של פרופסור יאניש נמנים המדענים הישראלים יונתן שטלצר ויעקוב חנא, שניהם בעלי מעבדות מחקר במכון ויצמן למדע.
פרסים

2001-פרס ההשבעה לגנטיקה מקרן גרובר
2003-מונה לחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
2006-מדליית מקס דלברוק
2009-פרס ארנסט שרינג
2010-המדליה הלאומית למדעים
2011-פרס וולף ברפואה
2013-מדליית בנג'מין פרנקלין למדעי החיים
2014-מדליית אוטו וורבורג
הערות שוליים

↑  http://www.edubilla.com/inventor/rudolf-jaenisch/
↑  http://www.pnas.org/content/101/39/13982.full
↑   אתרו
↑  http://archive.sciencewatch.com/inter/aut/2009/09-mar/09marJaen/
↑  http://archive.sciencewatch.com/inter/aut/2009/09-mar/09marJaen/
↑  https://biology.mit.edu/people/rudolf_jaenisch#overview דפו באתר MIT.
↑  www.nsf.gov/od/nms/recip_details.jsp?recip_id=5300000000474 דפו באתר הקרן הלאומית למדעים
↑  http://www.wolffund.org.il/index.php?dir=site&page=winners&cs=277 דפו באתר קרן וולף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423446905171  CiNii: DA00133354  GND: 143792318  ISNI: 0000 0001 1576 5602  LCCN: n80130492  NKC: nlk20050166348  ORCID: 0000-0002-2540-7099  SUDOC: 224383736  VIAF: 34518276   WorldCat (עם VIAF): 34518276
רודולף זינצניך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 ביולי 1889 מינכן, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  24 בדצמבר 1948 (בגיל 59) מינכן, אזורי הכיבוש בגרמניה אזורי הכיבוש בגרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1908–1945 (כ־37 שנים)
 דרגה:   גנרל לויטננט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-33   מפקד הדיוויזיה ה-132   מפקד הדיוויזיה ה-147   מפקד הדיוויזיה ה-467   מפקד הדיוויזיה ה-407
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל רודולף זינצניך (בגרמנית: Rudolf Sintzenich;‏ 13 ביולי 1889 – 24 בדצמבר 1948) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

זינצניך נולד ב-13 ביולי 1889 במינכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1908 התגייס זינצניך לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים המלכותי הבווארי ה-11 ("פון דר טאן"), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-1 ביוני 1915 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-21 באוגוסט 1918 הועלה לדרגת האופטמן, במהלך שירותו כקצין מטה בחטיבת הרגלים הבווארית ה-6. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף זינצניך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוגוסט 1930 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-61 במינכן, וב-1 במרץ 1936 הועלה לדרגת אוברסט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה בקיץ 1939 לחם זינצריך במהלך המערכה בפולין עם רגימנט הרגלים ה-61 כחלק מהדיוויזיה ה-7. ב-1 בדצמבר 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובינואר 1940 מונה למפקד אזור הצבא העורפי 671 (Korück 671). ב-1 באפריל 1940 הוא מונה למפקד השדה הבכיר של פיקוד השדה הבכיר 671 (OFK 671) על ידי שינוי שם היחידה שלו, ובסוף אפריל 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-33. הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך המערכה על צרפת, ועל פעולותיו בקרבות הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-15 באוגוסט 1940 על הובלת הדיוויזיה. בתחילת אוקטובר 1940, הוא העביר את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים ה-33 לגנרל מיור פרידריך קיהן זמן קצר לפני שאורגנה מחדש כדיוויזיית הפאנצר ה-15, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-132 החדשה. באביב 1941 הוא הוביל את הדיוויזיה במהלך המערכה בבלקן, ובקיץ 1941 הוביל את דיוויזיית הרגלים ה-132 שלו במערכה המזרחית בהתקפה על דרום רוסיה. ב-1 בדצמבר 1941 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-1 באפריל 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-147 באאוגסבורג. הדיוויזיה הפכה לדיוויזיית המילואים 147 ב-1 באוקטובר 1942, והוא עבר עימה לאוקראינה. ב-1 במרץ 1943 הוא מונה למפקח של עתודת ההגנה של מינכן, ובאמצע ינואר 1944 מונה למפקד הדיוויזיה ה-467. ב-26 במרץ 1945 מונה למפקד הדיוויזיה ה-407 על ידי שינוי שם הדיוויזיה שלו. באמצע אפריל 1945 דיווח על מחלה ומסר את הדיוויזיה לקצין בדרגת אוברסט, וב-30 באפריל 1945 הוא נפל בשבי בעלות הברית המערביות.