stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hells Angels

| --- | --- |

חזית לשכת ארגון Hells Angels בעיר ניו יורק
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  17 במרץ 1948 – הווה (77 שנים) 
 www.hells-angels.com
 
Hells Angels (בעברית: מלאכי הגיהנום) הוא ארגון בינלאומי המתמקד בתרבות הרכיבה על אופנועים ויש רשויות שהגדירו אותו כארגון פשע. שמו המלא הוא: Hells Angels Motorcycle Club (ראשי תיבות HAMC) (בעברית: מועדון האופנועים מלאכי הגיהנום). חברי המועדון רכובים אך ורק על אופנועי הרלי-דייווידסון. בארצות הברית ובקנדה הארגון Hells Angels התאגד בחברה הנושאת את שמו. המוטו של הארגון הוא: "כאשר אנו עושים טוב, איש אינו זוכר. כאשר אנו עושים רע, איש אינו שוכח."
ה-FBI האמריקאי ושירות המודיעין הקנדי לחקירות פשעים מסווגים את הארגון כאחת מארבע כנופיות האופנועים הגדולות, וטוענים כי חברי הארגון מבצעים פשעי אלימות, סחר בסמים, הברחת סחורות גנובות ומעשי סחיטה. מנגד, חברי הארגון טוענים לאורך שנים כי כל פעילותם מתמקדת באהבתם לתרבות האופנועים, ומתוך פעילות תרבותית זו הם מארגנים מסעות אופנועים משותפים, אירועים חברתיים, מסעי התרמה ומסיבות.
היסטוריה

תחילתו של ארגון Hells Angels אפופה במסתורין והדעות עליה חלוקות. תרמו לכך העובדות, כי אנשים שונים טענו לזכות המייסדים של הארגון, וכן קוד השתיקה שלו מתחייבים חבריו. חברי הארגון אינם נקראים בשם משפחתם, אפילו בעת שהם פונים לעמיתיהם, אלא בשמם הפרטי בלבד, או לעיתים קרובות בכינויים.
הארגון נוסד באופן רשמי בשנת 1948 בעיר פונטנה בקליפורניה לאחר איחוד של חברים ממספר מועדוני אופנועים אחרים. מקור השם הוא ככל הנראה בכינוי שניתן לטייסות חיל אוויר נועזות במלחמת העולם הראשונה והשנייה, כפי שתוארו למשל בסרטו של הווארד יוז משנת 1930: Hell's Angels. על פי אתר הבית של הארגון, מקור שם הארגון הוא בהצעת חבר של המייסדים, שהיה טייס במלחמת העולם השנייה.
שנותיו הראשונות של הארגון לוטות בערפל, אולם במהלך שנות ה-50 נוסדו לשכות לארגון בערים שונות בקליפורניה, בהן אוקלנד וסן פרנסיסקו.
היסטוריה > פסטיבל אלטמונט

במהלך הופעתם של להקת הרולינג סטונז, במסגרת פסטיבל אלטמונט שהתקיים בשנת 1969, רצחו חברי הארגון בדקירות סכין אדם שחום עור בשם מרדית' הנטר.
הפסטיבל היה אירוע מועד לפורענות והמשטרה לא הסכימה לאבטח אותו, וכך שכרו חברי הרולינג סטונז (בהמלצת הגרייטפול דד) את חברי ה-Hells Angels, שבראשו עמד אז ראלף "סאני" ברגר, לאבטחת האירוע. מקורות מסוימים טוענים שה"מלאכים" נשכרו תמורת תשלום מזערי של 500 דולר בלבד ובירה חינם, טענה שזכתה לסתירות מצד דיק קרטר (בעלי המקום) וראלף ברגר כאחד. האירוע עצמו התאפיין באי-סדר ואלימות בקהל שהובילה לפציעות רבות ולמותם של ארבעה, וככל שגברו המהומות הפכו חברי ה-Hells Angels לאלימים ומשולחי רסן יותר ויותר, ככל הנראה בעקבות שתיית אלכוהול מופרזת ושימוש בסמים. ה"מלאכים" נקטו בשיטה של הדיפת המתפרעים על מנת לשלוט בקהל, ולאחר שאחד מהאופנועים של הכנופיה נרמס, התגברה האלימות והתבטאה אף בתקיפת המוזיקאים על הבמה. מרטי באלין מג'פרסון איירפליין נחבט עד אובדן הכרה בעקבות מריבה עם אחד מחברי הכנופיה, כפי שניתן לראות בסרט הדוקומנטרי על המופע, Gimme Shelter. בעקבות האירועים במהלך המופע שהגיעו לשיאם בתקיפת באלין, סירבו חברי הגרייטפול דד לעלות לבמה.
כאשר הרולינג סטונז עלו לבמה נקטעה הופעתם פעמים רבות; כאשר נראה היה כי לקית' ריצ'רדס נמאס מהמתרחש באמרו "לעזאזל עם כל זה", תוך שהוא מוריד את הגיטרה מעליו ויורד מהבמה, כיוון חבר כנופיה בלתי מזוהה אקדח לרקתו של ריצ'רדס, ואמר לו לבחור בין "לנגן או למות". ריצ'רדס בחר באפשרות הראשונה. במהלך תגרה בין חברי הכנופיה לבין מרדית האנטר, צעיר שחום עור בן שמונה עשרה, שלף האנטר אקדח, ובתגובה נרצח בדקירות סכין בידי "המלאכים". הרוצח, אלן פסארו, נעצר והואשם ברצח, אך יצא זכאי מאחר שחבר המושבעים קבע כי פעל מתוך הגנה עצמית, מאחר שהאנטר נשא אקדח, שלף אותו וכיוון אותו אל כיוון הבמה. כמו כן, נאמר כי האנטר היה תחת השפעת סם המתאמפטמין.
הארגון הלקוי, ההתפרעויות, והרצח שהיווה את שיא השפל של האירוע, עיצבו את המוניטין שקיבל המופע בתור אירוע מכונן בהיסטוריה של הרוקנ'רול שלאחריו ירדה לפרק זמן מסוים הפופולריות של פסטיבלי הרוק, וכן בתור האירוע ש"הרג" את התמימות של שנות השישים.
סמלי הארגון

סמלו הרשמי של הארגון, המכונה "ראש המוות", הוא גולגולת מכונפת. עיצובו מיוחס לראש סניף סן פרנסיסקו של הארגון בשנות ה-50, פרנק סדילק. בארגון נהוגה מערכת של עיטורים וסמלים, בדומה לעיטורים צבאיים, אשר מובנם נשמר בסוד בין חברי הארגון. כיתוב רשמי של הארגון הוא באותיות אדומות על רקע לבן, ומכאן אף כינויו הנפוץ של הארגון "האדום והלבן" (באנגלית: The Red and White). סמלי הארגון מעטרים בדרך כלל מעילי עור או ג'ינס.
בסמלים רבים מופיע אף המספר 81 באותיות אדומות על רקע לבן, המסמלות את הסדר שבו מופיעות האותיות H ו-A באלפבית הלטיני. אוהדי הארגון ותומכיו מציגים לרוב סמל זה, כיוון שהארגון אוסר על מי שאינו חבר בו לשאת את הכיתוב המלא: Hells Angels. סמל נוסף הנפוץ בין חברי הארגון הוא הכיתוב 1% (אחוז אחד) המעוטר בשוליים דמויי יהלום. עיטור זה מסמל את תגובת הארגון לאמירה שנשמעה מארגון האופנוענים האמריקאי לאחר מהומה המונית בשנת 1947 בהשתתפות כנופיית אופנוענים, ולפיה 99% מן האופנוענים הם אזרחים שומרי חוק, ורק אחוז בודד הם מפרי חוק.
רוב חברי הארגון נושאים על מעיליהם אף תג מרובע, ובו אותיות אדומות על רקע לבן, הנושא את שם הלשכה שבה הם חברים. חלק מחברי הארגון נושאים עיטורים המסמלים את מעמדם, או את תפקידם בארגון, ויש הנושאים עיטור ועליו האותיות AFFA, ראשי תיבות של האמירה: "מלאכים לנצח, לנצח מלאכים" (Angels Forever, Forever Angels).
חברות בארגון

תנאי החברות בארגון Hells Angels הם: המועמד לחברות חייב להיות גבר, לבן, בעל רישיון נהיגה תקף, אופנוע תקין, ואין לו עבר פלילי בתחום מעשים מגונים בילדים, או שהגיש בעבר בקשה להיות שוטר או סוהר. לאחר תהליך ארוך ומרובה שלבים של בחינת המועמד מוזמן המועמד תחילה לחלק מן האירועים של המועדון במעמד של "מתרועע" (Hang Around). אם המועמד ממשיך להתעניין בפעילות הארגון הוא עשוי לעלות במעמדו לדרגת "עמית" (Associate), מעמד שבו ימשיך במשך כשנה או שנתיים. בתום תקופה זו הוא עולה לדרגת "עתודה" (Prospect), ומורשה להשתתף בחלק מפעילויות הארגון, אולם הוא עדיין חסר זכויות הצבעה, בעוד החברים שוקלים אם לצרפו כחבר מן המניין. הדרגה הגבוהה ביותר היא "חברות מן המניין" (Full Membership) המכונה "תג מלא" (Full-Patch), המתייחסת לעיטורים שהוא רשאי לשאת על מעילו.
חבר מן המניין נבחר בקולותיהם של חברים מלאים אחרים באזור שבו הלשכה שאליה הוא מבקש להצטרף. לכן נהוג שהמועמד נוסע לכל אחת מן הלשכות באותו אזור גאוגרפי ומציג עצמו בפני כל חבר מן המניין באותו אזור. בחלק מן האזורים די בהתנגדות בודדת כדי לדחות את מועמדותו של חבר. קבלת חבר לארגון נעשית בטקס שבו משתתפים חברים אחרים ומוענק לו עיטור החברות המלא. העיטורים נותרים רכושו של הארגון, ואם חבר מוצא מן הארגון, עליו להחזיר את העיטורים שקיבל.
לשכות הארגון

בארגון למעלה מ-100 לשכות מוכרות הנמצאות ב-29 מדינות. הלשכה הרשמית הראשונה מחוץ לתחומי ארצות הברית נפתחה בניו זילנד בשנת 1961. בשנת 1969 נפתחה לשכה ראשונה באירופה, זאת לאחר ששתי לשכות נפתחו בלונדון.
הערות שוליים

↑  Motorcycle Gangs. The United States Department of Justice
↑  Organized Crime in California. California Department of Justice, 2003
↑  ASIAN ORGANIZED CRIME AND TERRORIST ,ACTIVITY IN CANADA, 1999-2002. Federal Research Division, Library of Congress, 2003
↑  James F. Quinn, Agels, bandidos, outlaws, and pagans: the evolution of organized crime among the big four 1% motorcycle clubs. Deviant Behavior 2001;22:379-399
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007352144205171  BnF: cb11934443t (data)  ISNI: 0000 0000 8927 9933  LCCN: n50000646  NKC: ko2005275858  SUDOC: 027264696  VIAF: 130118898   WorldCat (עם VIAF): 130118898
דואצ'י

| --- | --- |

 לידה:  14 באוגוסט 1998 (בת 26) ארצות הברית טמפה, פלורידה, ארצות הברית
 שם לידה:  ג'יילה ג'ימיה היקמון
 שם במה:  Doechii 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2016 
 מקום לימודים:  Howard W. Blake High School 
 עיסוק:  ראפרית ‏•‏‏ זמרת
 סוגה:  מוזיקת היפ הופ, פופ ראפ, מוזיקת פופ, R&B עכשווי, היפ הופ אלטרנטיבי 
 שפה מועדפת:  אנגלית אמריקאית 
 חברת תקליטים:  טופ דואוג ‏•‏‏ קפיטול
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי לאלבום הראפ הטוב ביותר (2025) 
 www.iamdoechii.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יילה ג'ימיה היקמון (בעברית: Jaylah Ji'mya Hickmon; נולדה ב-14 באוגוסט 1998), ידועה בשם הבמה דואצ'י (באנגלית: Doechii), היא ראפרית וזמרת אמריקאית זוכת פרס גראמי.
חיים מוקדמים

ג'יילה ג'ימיה היקמון נולדה וגדלה בטמפה, פלורידה, ב-14 באוגוסט 1998. היא הבכורה מבין שלושה אחים, כאשר שתי אחיותיה הן תאומות. היא תיארה את התבגרותה ככזו שנערכה באווירה נוצרית. בשנת 2016 למדה בבית הספר התיכון Howard W. Blake בטמפה, והתעניינה במגוון אמנויות כמו בלט, ריקודי סטפס, משחק, עידוד והתעמלות קרקע. בתחילה תכננה להיות זמרת מקהלות מקצועית, אך לבסוף פנתה ליצור ולהוציא את המוזיקה שלה באופן עצמאי בעקבות עידוד של חבר.
קריירה

דואצ'י החלה לכתוב שירה וליצור ראפ במהלך לימודיה בתיכון, והחלה להפיק מוזיקה לפני שנת 2014. היא הוציאה את שירה הראשון "Girls" בסאונדקלאוד בשנת 2016 תחת השם Iamdoechii. בשנת 2019 הוציאה את האלבום Coven Music Session, Vol. 1.
מיני-אלבום הבכורה שלה, Oh the Places You'll Go, מומן על ידה ויצא בשנת 2020. המגזין רולינג סטון תיאר את האלבום כתערובת של פופ, דאנס והיפ הופ. הסינגל "Yucky Blucky Fruitcake" מתוך האלבום יצא בספטמבר 2020, והפך לוויראלי בטיקטוק בשנת 2021, מה שזיכה אותה בתשומת לב מחברות תקליטים. באותה שנה הוציאה את מיני-אלבומה השני Bra-Less, השתתפה בשיר "Wat U Sed" של אייזיאה רשאד מתוך אלבומו The House Is Burning, ואף הופיעה איתו בטקס פרסי BET היפ-הופ 2021.
במרץ 2022, חתמה דואצ'י על חוזה עם קפיטול רקורדס וטופ דואוג אנטרטיינמנט, והייתה לראפרית הראשונה שחתמה עם חברת התקליטים האחרונה. באותו חודש יצא הסינגל הראשון שלה במסגרת החוזה, "Persuasive", והשתתפה בשיר "Trampoline" של דייוויד גטה ואפרוג'ק יחד עם מיסי אליוט וביה. באפריל 2022 הוציאה את השיר "Crazy" וקליפ נלווה. ב-5 באוגוסט 2022 יצא מיני-אלבומה השני במסגרת חוזה עם חברת תקליטים גדולה, She / Her / Black Bitch. הופעתה ביולי 2022 עם השיר "Persuasive" הייתה מועמדת לפרס "הופעת הפוש של השנה" בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2022.
באפריל 2023, הופיעה בפסטיבל קואצ'לה, ובאותה שנה הופיעה לראשונה כשחקנית בסרט הדרמה "אמא אדמה" בבימוי סבנה ליף. באוגוסט 2024 הוציאה את המיקסטייפ Alligator Bites Never Heal, ובאוקטובר 2024 השתתפה באלבום Chromakopia של טיילר, דה קריאייטור.
סגנון מוזיקלי

כתב רולינג סטון, מנקפר קונטה, תיאר את סגנון הראפ של דואצ'י כ"מלא חיים" והוסיף ששיריה ניחנים בנרטיב "ייחודי ומשעשע". פעמים רבות משווים את סגנונה לזה של ניקי מינאז', מיסי אליוט ואזיליה בנקס. היא מתארת את המוזיקה שלה כהיפ הופ אלטרנטיבי, וציינה את מינאז', לורן היל, קניה וסט, קנדריק לאמאר, ליל קים, מרי ג'יי בלייג', מיסי אליוט וסיזה כהשפעותיה העיקריות.
דואצ'י טוענת שההתכחשות לאינטלקטואליות של הראפ נובעת מגזענות וסיפרה שהיא נמשכת לכישרון הטהור שבז'אנר.
חיים אישיים

דואצ'י מתגוררת בלוס אנג'לס, אם כי חיה זמן מה בניו יורק לפני מגפת הקורונה. היא ביסקסואלית ומפרסמת ולוגים ביוטיוב על חיי היום-יום שלה. בראיון משנת 2024 עם ג'ו באדן, סיפרה כי היא שומרת על אורח חיים פיכח בעקבות אורח חיים של שתייה מרובה בעבר.
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים

2019: Coven Music Session, Vol. 1
2020: Oh the Places You'll Go
2024: Alligator Bites Never Heal
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2021: Bra-Less
2022: She / Her / Black Bitch
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גראמי | 2025 | תגלית השנה | דואצ'י | מועמדות |  |
| פרס גראמי | 2025 | ביצוע הראפ הטוב ביותר | "Nissan Altima" | מועמדות |  |
| פרס גראמי | 2025 | אלבום הראפ הטוב ביותר | Alligator Bites Never Heal | זכייה |  |
הערות שוליים

1 2  Doechii Is TDE’s Newest Musical Maverick, Nylon, ‏2022-03-21 (באנגלית)
↑  DIY, December 2022 / January 2023 by DIY Magazine - Issuu, issuu.com, ‏2022-12-12 (באנגלית)
↑  Katja Vujić, Doechii Can Act, Too, The Cut, ‏2023-07-14 (באנגלית)
↑  Cat Cardenas, Doechii to the Front of the Class, Vulture, ‏2022-07-18 (באנגלית)
↑  HipHopDX- https://hiphopdx.com, Top Dawg Entertainment Reportedly Signs 2022 HipHopDX Rising Star Doechii, HipHopDX, ‏2022-03-01 (באנגלית)
↑  Robby Seabrook IIIRobby Seabrook III, The Break Presents - Doechii, XXL Mag, ‏2021-08-20 (באנגלית)
↑  Mankaprr Conteh, 'Yucky Blucky Fruitcake': How Iamdoechii Is Keeping Cool With a Scorching Song, Rolling Stone, ‏2021-05-12 (באנגלית אמריקאית)
↑  DeMicia Inman, Isaiah Rashad, Doechii, And Kal Banx Perform “Wat U Sed” At The 2021 BET Hip Hop Awards, VIBE.com, ‏2021-10-06 (באנגלית אמריקאית)
↑  Chloe Melas, These are the nominees for the 2022 MTV Video Music Awards, CNN, ‏2022-07-26 (באנגלית)
↑  Jazz Monroe, Tyler, the Creator Releases New Album Chromakopia, Pitchfork, ‏2024-10-28 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Joe Budden TV (2024-09-12), The Joe Budden Podcast Episode 758 | Three Level Scorer feat. Doechii, נבדק ב-2024-11-12
↑  Anagricel Duran, Doechii says the denial of rap as "intellectual" is "rooted in racism", NME, ‏2025-02-20 (באנגלית בריטית)
↑  Rebecca Dolan, Doechii is persuasive, British GQ, ‏2022-10-03 (באנגלית בריטית)
↑  2025 GRAMMYs: See The Full Winners & Nominees List | GRAMMY.com, grammy.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0005 0705 0593  LCCN: no2023042560  MusicBrainz: 9f75277c-b283-4846-ac8c-f932255cd0ac  VIAF: 9168226116252781097   WorldCat (עם VIAF): 9168226116252781097
ברנקו ממולה

| --- | --- |

ברנקו ממולה
 לידה:  30 במאי 1921 סלבסקו פוליה, ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה
 פטירה:  19 באוקטובר 2021  (בגיל 100) טיווט, מונטנגרו מונטנגרו
 מדינה:  ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, ממלכת יוגוסלביה, סרביה ומונטנגרו 
 כינוי:  "ג'ורו"
 השתייכות:   הצי היוגוסלבי
 תקופת הפעילות:  1941–1988 (כ־47 שנים)
 דרגה:   אדמירל צי
 תפקידים בשירות
 מפקד הצי היוגוסלבי ראש המטה הכללי היוגוסלבי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 מסדר גיבור העמל הסוציאליסטי  מסדר הכוכב של יוגוסלביה  עיטור הצבא העממי היוגוסלבי  מסדר ההצטיינות הצבאית  Order of Gorkha Dakshina Bahu  מסדר הרפובליקה של תוניסיה  עיטור כוכב הפרטיזנים  עיטור העוז של צבא יוגוסלביה  עיטור פור לה מריט של העם עם כוכב כסף  מסדר העבודה  מסדר האחווה והאיחוד  מדליית הפרטיזנים היוגוסלביים של 1941  Order of Military Merit 
 
ברנקו ממולה (בסרבית: Бранко Мамула‏; 30 במאי 1921 – 19 באוקטובר 2021) היה אדמירל יוגוסלבי שימש כראש המטה הכללי היוגוסלבי בין השנים 1979–1982, וכמזכיר הפדרלי להגנה לאומית (מקביל לשר ההגנה) בין 1982–1988.
ביוגרפיה

ממולה נולד ב-30 במאי 1921 בכפר סלבסקו פוליה. הוא למד באקדמיה הממלכתית למסחר בקרלובץ ולאחר מכן עבד כקופאי. בעקבות כיבוש יוגוסלביה בידי מדינות הציר באפריל 1941, ממולה הצטרף לפרטיזנים של טיטו, ושימש כקומיסר פוליטי. אמו, אחיו ושתי אחיותיו נרצחו בידי האוסטאשה. לאחר המלחמה, הוא שרת במשך כמה שנים בצבא העממי היוגוסלבי ולאחר מכן החל ללמוד באקדמיית הצי היוגוסלבית. הוא סיים את לימודיו ב-1958. לאחר מכן נשלח לשנתיים נוספות כדי להשלים את השכלתו הצבאית בבריטניה. עם חזרתו, הוא נשלח לסודאן במטרה לייעץ לכוחות הממשלה במלחמת האזרחים. ב-1963 הוא חזר ליוגוסלביה ומונה למפקד בסיס חיל הים פולה. בין 1976–1979 הוא שימש כמפקד חיל הים היוגוסלבי. ב-10 ביולי 1979 הוא מונה לראש המטה הכללי היוגוסלבי וכיהן בתפקיד עד 5 במאי 1982. הוא היחיד בכל תולדות התפקיד, שהגיע משורות הצי.
לאחר סיום כהונתו בתפקיד הרמטכ"ל, שימש ממולה כמזכיר הפדרלי להגנה לאומית (מקביל לשר ההגנה). ב-15 במאי 1988 הוא סיים את תפקידו ועזב את הצבא. בסתיו 1990 הוא הקים את "ברית הקומוניסטים – התנועה ליוגוסלביה" – ארגון עממי שנועד לשמור על יוגוסלביה מאוחדת. עם פרוץ מלחמת העצמאות של קרואטיה, נאלץ ממולה לעזוב את ביתו שבאופטיה ולעבור להתגורר בבלגרד. בעקבות פירוק יוגוסלביה, הוא פרש מהחיים הפוליטיים. בשנותיו האחרונות הוא התגורר בטיווט שבמונטנגרו.
הוא נפטר בגיל 100 ב-19 באוקטובר 2021 לאחר שנדבק במחלת נגיף קורונה 2019.
יותם ראובני

| --- | --- |

צילום מ-2000
 לידה:  2 בדצמבר 1949 יאשי, הרפובליקה העממית הרומנית 
 פטירה:  21 בנובמבר 2021 (בגיל 71) אַשְׁדּוֹד, ישראל 
 שם לידה:  Jean Riven 
 מדינה:  ישראל, רומניה 
 מקום לימודים:  מקיף א' אשדוד 
 שפות היצירה:  עברית
 תקופת הפעילות:  1970–2021 (כ־51 שנים)
 
יותם ראובני (שמו בלידה: ז'אן ריבֶן, Jean Riven,‏ 2 בדצמבר 1949 – 21 בנובמבר 2021) היה משורר, סופר, מתרגם, מוציא לאור, עיתונאי ועורך ישראלי. ראובני, שהושפע ממרסל פרוסט ופנחס שדה, בלט בספרות העברית כנציג של כתיבת זרם התודעה.
ביוגרפיה

ראובני נולד בדצמבר 1949 ביאשי שברומניה במשפחתו של חייט יהודי. בשנת 1957 התייתם מאמו אחרי שהתחיל ללמוד בבית ספר יסודי ביאשי. חלק משנותיו המוקדמות בילה בכפר ביבולאר, קרוב לנהר פרוט, שם המשיך בלימודים בבית הספר היסודי המקומי. עם מורי בית הספר נמנה באותה תקופה מורה יהודי לשפה ולספרות הרומנית, לאון וולוביץ', לימים היסטוריון וחוקר ביד ושם שהתרשם מצמאונו של הילד לקריאה ולתרבות.
עלה לישראל בשנת 1964 עם אביו ושלושת אחיו והתיישב באשדוד. למד בתיכון הממלכתי א' בעיר, אחר כך שהה בקיבוץ משגב עם, השתלב שם בגרעין נח"ל ושירת בצבא בפיקוד הנח"ל.
הוא עיברת את שמו ושימש כעורך בעיתונים "הארץ" ו"ידיעות אחרונות".
הטקסט הראשון שפרסם בעברית, ב-6 בפברואר 1970, בעיתון "הארץ", נקרא "למה אמרתי מה שאמרתי על זכריה סטנקו".
ספרו הראשון, "בעד ההזיה", הופיע ב-1978 ועסק בגלוי בהומוסקסואליות, נושא חריג ונדיר מאוד באותם ימים. בספר נכלל סיפורו "השערות על מותו של פייר פאולו פאזוליני" (במאי קולנוע איטלקי נודע, שנרצח בנסיבות שלא הובהרו עד היום, סמוך למפגש מיני בתשלום עם נער בן 17). הספר כלל שבעה סיפורים, שהראשון והאחרון עוסקים בצדדים קשים של החוויה ההומוסקסואלית. דן מירון שיבח את נועזותו הסגנונית של הספר, וטען כי סיפוריו בנויים במתכונת המוזיקלית המעגלית של הרונדו.
ב-1979 פרסם ראובני את ספר השירים "דיווח מתוך התרחשות", ובאותה שנה פרסם גם המשך ל"בעד ההזיה" – קובץ הסיפורים "התפכחות". מאז כתב יצירות רבות, ביניהם "כיכר הקוקיה" (1990), על ישראלי שהיה עד בילדותו ברומניה להוצאתו להורג של אביו בעיר יאשי בידי איש התנועה הלגיונרית, שמחליט לנקום את מותו שנים אחר כך. ב-2000 הקים את הוצאת נמרוד שמוציאה לאור בין השאר טקסטים קלאסיים מתורגמים.
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, זכה ראובני להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב. ראובני זכה למספר פרסים חשובים. באותן שנים פנה לעשייה תיאטרלית ובין השאר הקים בביתו תיאטרון חדר.
באוגוסט 2017 יצא לאור אלבום מוזיקה עם 28 משיריו של ראובני, בהפקה עצמית של דויד פרל, עם יותר מ-30 זמרים ואמנים שעיבדו, הלחינו וביצעו את שיריו של ראובני לכדי אלבום שנקרא "השעה הכי יפה".
בשנת 2019 ראה אור ספר שיריו האחרון של ראובני "בעיר ההגירה" בהוצאת עם עובד ובעריכת המשורר והעורך הספרותי אלעד זרט. בספר חוזר ראובני אל ילדותו כילד מהגר שעלה עם משפחתו מרומניה לאשדוד.
בשנת 2019 יצא סרט הקולנוע התיעודי "הדווקאים", שכולל בתוכו ראיונות עם ראובני.
נפטר מסרטן בדירתו באשדוד ב-21 בנובמבר 2021. ארכיון יותם ראובני נמצא במרכז קיפ.
ספרי פרוזה

בעברית:
בעד ההזיה (הוצאת עכשיו, 1978. הוצאה מחודשת - 2018 בהוצאת אפיק), כותרת משנה: "סיפורים - מבחר דברי וידוי על מצבו של האדם ביקום, בחלל, בלילה, בעזובה ובשממון".
התפכחות (הוצאת תירוש, 1979. הוצאה מחודשת בהוצאת "נמרוד" של ראובני עצמו, ב-2003)
מלים (הוצאת אגודת הסופרים העברים בישראל : יחדיו, 1982), רומן
חסד: מחול הונגרי (הוצאת כדים, 1984)
יומן לילה (הוצאת כדים, 1987), יומן לילה 2 הוצאת מודן, 1987) יומן לילה 3 (הוצאת נמרוד, 1989)
כיכר הקוקיה (ספרית מעריב, 1990)
ימי דגון (ספרית מעריב, 1992)
היסטוריה עולמית של אהבת גברים (הוצאת נמרוד,2002)
יובל (2006)
פשר המעשים (נמרוד, 2006-2005. 7 כרכים)
מיסדר אֶפֶמֶרָה (נמרוד, 2011)
האמנות היא הגאולה: על מצבו של פנחס שדה (נמרוד, 2011) - ראיונות עם פנחס שדה
הרוצח השכיר של העם היהודי (נמרוד, 2012)
האוטוביוגרפיה של ז'אן ריבן (אפיק - ספרות ישראלית, 2015)
אשדודים, (אפיק, 2017)
ישזמן: פרגמנטים (הוצאת נמרוד, 2018)
שיחות עם פנחס שדה (ספרי בלימה, 2024)
ברומנית:
Întoarcerea (החזרה)
ספרי שירה

דווח מתוך התרחשות: שירים 1970–1977, הוצאת מסדה, 1979
עצב שנאגר בחלום, הוצאת שוקן, 1982
שירים 1970–2012, הוצאת קשב לשירה, 2013
בעיר ההגירה, הוצאת עם עובד, 2019
תרגומים

יותם ראובני תרגם לעברית ספרי פרוזה ועיון, ביניהם משל יאקוב בהמה, תרסה מאווילה, אמיל דורקהיים, קלוד לוי שטראוס, גסטון בשלאר, פול ריקר, דניאל דפו, ג'ון גלסוורתי, קנוט המסון, יז'י קושינסקי, מרסל פרוסט, תומאס דה קווינסי, אלברטו מורביה, הנרי מילר, ארתור סי. קלארק, גרהם גרין, קורט וונגוט, ג'ון צ'יוור), מחזות מאת פייר דה מאריבו, אלפרד דה מיסה, ז'אן ז'נה, הנריק איבסן, מקסים גורקי, ברנרד פומרנס, ג'ון אוסבורן, מישל טראמבלה, ספרי מתח (ינווילם ואן דה וטרינג), ספרי מדע בדיוני, וכן מהספרות וההגות הרומנית המודרנית (מירצ'ה אליאדה, אמיל סיוראן, מיכאיל סבסטיאן, ניקולאיה שטיינהרדט, זכריה סטאנקו, ספר אנטולוגי על המיתולוגיה הרומנית), ובת זמננו (בנימין פונדויאנו, לודוביק (יוסף לייב) ברוקשטיין, סוניה פלטי, מירצ'ה קרטרסקו, נורמן מנאה, גבריאלה אדמשטיאנו, פלורינה איליס, רזוואן פטרסקו.
פרסים

1986 – פרס היצירה לסופרים ומשוררים
2015 – פרס לנדאו לאמנויות בתחום שירה
2016 – נבחר בין חמשת הסופרים המועמדים לפרס ספיר.
מוזיקה בהשראתו

השיר "לפנות ערב" – הולחן על ידי אליוט
בשנת 2017 יצא האלבום "השעה הכי יפה" בניהולו האומנותי של דויד פרל, ובו ביצועים של 28 אמנים לשיריו של יותם ראובני.
לקריאה נוספת

יותם ראובני, הרוצח השכיר של העם היהודי, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 415–419, הוצאת כרמל, 2017.
הערות שוליים

↑   ציוץ של האגודה למען הלהט"ב בישראל ברשת החברתית אקס (טוויטר), 21 בנובמבר 2021
↑  יובל גלעד, "קתדרלה אבודה במזרח התיכון: על הפרוזה של יותם ראובני", עמדה 24, 2011, עמ' 176-131
↑  אמיר מנדל, "בעד ההזיה" של יותם ראובני: ההומוסקסואליות נושאת קללה וחורבן, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2018
↑  יותם ראובני, אני הייתי שהרזדה: "בעד ההזיה" כעבור 40 שנה, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2018
↑  רחל דנה-פרוכטר, והילד הזה הוא יותם ראובני, כל העיר, 9 בפברואר 1990
↑  שירי לב-ארי, אני אערוך, אני אתרגם, אני אענה לטלפונים, באתר הארץ, 9 בפברואר 2004
↑  ג'ורג' אבני, ‏היכל הקהילה 2015: 40 המשפיעים בתולדות הקהילה, באתר ‏מאקו‏, 7 ביוני 2015
↑  דוד בוחבוט, יותם ראובני, משורר וחלוץ תרבותי, עוד לא החליט היכן מקומו, במרכז או בשוליים, באתר הארץ, 12 בפברואר 2016
↑  בן שלו, מיטב מוזיקאי האינדי נרתמו להלחנת שיריו של המשורר יותם ראובני, וזה הצליח, באתר הארץ, 23 בינואר 2018
↑  אריאנה מלמד, "הדווקאים": הגילוי, הבלבול ותחושת האשם על מה שהוגדר סטייה, באתר הארץ, 16 ביוני 2019
↑  גילי איזיקוביץ, המשורר, הסופר והמתרגם יותם ראובני מת בגיל 71, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2021
↑  ארי שביט, המין כמשל, כותרת ראשית, 31 באוקטובר 1984
↑  שאול סתר, כאילו בשום מקום, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2005
↑   שני פוקר, כשיותם ראובני פגש את פנחס שדה, באתר הארץ, 5 במרץ 2025
↑  רן יגיל, "בעיר ההגירה": השירה של יותם ראובני היא מקטע נלווה לפרוזה שלו, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272917305171  BIBSYS: 12006478  BnF: cb120829769 (data)  GND: 1076686109  ISNI: 0000 0000 6642 6339  LCCN: n80061669  RERO: 02-A011260682  SUDOC: 02914244X  VIAF: 36257   WorldCat (עם VIAF): 36257
חילי טרופר

חילי טרופר, 2021
יחיאל (חִילִי) משה טְרוֹפֶּר (נולד ב-22 באפריל 1978, ט"ו בניסן ה'תשל"ח) הוא חבר הכנסת מטעם המחנה הממלכתי, בעבר כיהן כשר התרבות והספורט, כשר המדע והטכנולוגיה וכשר בלי תיק. בנוסף היה מנהל אגף החינוך, הרווחה והתרבות בירוחם. ממקימי העמותות "במעגלי צדק", "שכן טוב" ו"קרן פסיפס". כיהן כסמנכ"ל עמותת "אחריי!", ניהל את בית הספר ברנקו וייס רמלה, ושימש כעוזר בכיר לשר החינוך שי פירון.
ביוגרפיה

טרופר נולד בירושלים לפייגי ודניאל טרופר. למד בישיבות התיכוניות ישיבת חורב בירושלים וישיבת נווה שמואל באפרת. אביו, הרב ד"ר דניאל טרופר, הוא הנשיא והמייסד של עמותת "גשר" (מפעלים חינוכיים). טרופר הוא אח לתשעה אחים ואחיות. הוא בוגר מחזור א' של המכינה הקדם צבאית "נחשון". שירת כלוחם וכמפקד ביחידת דובדבן. במסגרת שירות מילואים הוא פיקד על הגיבושים ל"דובדבן".
לאחר שחרורו מצה"ל עבד טרופר במשך שנתיים כמדריך חבורות רחוב בירושלים. הוא נמנה עם מקימיה וראשיה של עמותת "שכן טוב", העוסקת בחלוקת סלי מזון למשפחות נזקקות, הקמת מרכזי למידה לילדים ממשפחות אלו וכן רשת של בתי קפה לנוער בסיכון ולאוכלוסיות חלשות. ממקימי וראשי עמותת "במעגלי צדק", המבקשת לקדם צדק חברתי מתוך זיקה למסורת היהודית. ממקימי קרן "פסיפס" – המסייעת לאנשים להיחלץ מקשיים כלכליים באמצעות מימון אבחונים, סיוע ברכישת מקצוע, מלגות לימודים ועוד. פעולתו בעמותות אלו נעשתה ונעשית בהתנדבות.
במשך חמש שנים עבד בתנועת "אחריי!" הפועלת עם נוער בפריפריה, עד לתפקיד סמנכ"ל חינוך של העמותה. לאחר סיום עבודתו בעמותה, הפך לחבר הוועד המנהל שלה. עבד בעיריית בת ים בחטיבת קהילה, המרכזת את אגף החינוך ואגף הרווחה בעירייה.
טרופר ניהל את בית הספר ברנקו וייס רמלה, המיועד לבני נוער שנשרו מהמערכת ומקבלים הזדמנות נוספת, והתפרסם בסרט התיעודי של בן שני ואילנה דיין – "תיכון ההזדמנות האחרונה". לטרופר תואר ראשון במדעי הרוח ומדעי החברה מהאוניברסיטה הפתוחה, שם למד במקביל לתפקידו בבית הספר ברנקו וייס רמלה, ותואר שני בהיסטוריה ובחינוך יהודי ממכון לנדר (שהפך לקריה האקדמית אונו).
בפברואר 2020 תרם כליה ממניעים אלטרואיסטיים לאדם שלא הכיר קודם לכן.
פעילות פוליטית

לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הודיע טרופר על מועמדותו לרשימת מפלגת העבודה. טרופר הוצב במקום ה-23 ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת התשע עשרה, אך לא נבחר. לאחר הבחירות מונה ליועץ לשר החינוך, הרב שי פירון. בשנת 2015, לאחר התפטרותו של פירון מן הממשלה, החל טרופר לשמש כמנהל אגף החינוך, הרווחה והתרבות בירוחם.
בפברואר 2019 נודע כי יתמודד בבחירות לכנסת ה-21 במפלגת "חוסן לישראל" בראשותו של בני גנץ, שהוא אחד ממקימיה. לאחר האיחודים עם תל"ם - תנועה לאומית ממלכתית בראשות משה יעלון ויש עתיד בראשות יאיר לפיד לרשימת כחול לבן הוא מוקם במקום השנים עשר ברשימה ונבחר לכנסת העשרים ואחת. נבחר גם לכנסת העשרים ושתיים ולכנסת העשרים ושלוש. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצב במקום ה-6 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם חוסן לישראל ונבחר לכנסת.