stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוהאן טורי
ביוגרפיה > כתיבת ספרו הראשון

עוד כשגרה עם משפחת אחיו הודיע טורי לדמאנט האט במסגרת חליפת מכתבים ביניהם שהוא סיים לכתוב את ספרו בסאמית (לא לפני שביקש ממנה שתשכנע בן דודו לעזור בכתיבה), אבל טען שהוא כתב רק על ימי קדם, ונשאר לו לכתוב על המצב בתקופתו. דמאנט האט העירה שנים אחר כך וכשבדקה מול טורי גילתה שהדברים היו בעיקר הבעת רצון טוב, וכלום לא נכתב בפועל. בשלב זה היא הבטיחה לטורי שהיא תמצא זמן לשבת איתו ולוודא שהוא אכן מצליח להתקדם בכתיבה, והוא הבטיח לה שיכתוב כל מה שהוא חושב עליו בזמן שהיא יוצאת לנדידת האביב עם משפחת אחיו ועם האיילים. כשחזרה, גילתה ששוב, לא נכתב שום דבר משמעותי. בשלב זה החליטה להטיל עליו פיקוח צמוד, וב-1908 עברו יוהאן טורי ודמאנט-האט לגור ביחד בבקתת כורים ליד טורנסטראק שמנהל התחנה, לינדקוויסט העמיד לרשותם ללא תמורה. שם, תחת פיקוחה והכוונתה של דמאנט האט, ועל אף שחלקו את הבקתה עם משפחה פינית ואף קיבלו אורחים שהסיחו את תשומת הלב מדי פעם, אכן נכתב לבסוף ספרו הראשון של טורי. כך גרו וכתבו בתקופה של שישה עד שמונה שבועות, עד הסתיו, אז חזרה דמאנט האט לדנמרק.. גם לאחר חזרתה לדנמרק המשיכה לתשאל את טורי במכתבים לגבי פרטים שונים על הטקסטים שכתב, והוא המשיך לענות לה ולהבהיר את הדברים. עם זאת, ברבים ממכתביו של טורי מ-1908 עד 1910 בקושי מוזכר הספר, והוא בעיקר מבטא בהם את געגועיו לדמאנט האט.
ישנה התייחסות של חוקרים לאפשרות של יחסים רומנטיים בין טורי לבין דמאנט האט, אולם ההשערה הנפוצה היא שהיחסים היו אפלטוניים, ושדמאנט האט שימשה בבקתה על תקן מזכירה ועוזרת בית כדי לשחרר את טורי מן המטלות היומיומיות ולפנות אותו לכתיבה. עם זאת בראיונות מאוחרים ציינה דמאנט-האט כי טורי הוא שבישל בדרך כלל, וייתכן שתדמיתה כ"עוזרת" נועדה להקטין ביקורת על מגוריה המשותפים איתו.
ביוגרפיה > אישיותו

אישיותו של טורי כללה שילוב ייחודי של סקרנות אינטלקטואלית לגבי הקהילה בה חי ודאגה לגבי עתידם של הסאמים ככלל, ועם צורך לבטא את הקול הסאמי ואת הידע שנצבר אצלו לגבי אורח החיים הסאמי. שילוב זה היה קריטי על מנת שיוכל להתעלות מעל השיגרה השוחקת של חיי הסאמים וליצור את יצירתו פורצת הדרך.
ביוגרפיה > לאחר הפרסום

בעקבות פרסום הספר נעשה טורי מפורסם גם מחוץ לצפון שוודיה. תיירים החלו לבקש את שרותיו כמדריך וביקשו לקנות ממנו את ספריו ואת ציוריו, ובורג מש (שו'), צלם ידוע מקירונה, צילם תמונות רבות שלו שרק חיזקו את תדמיתו.
מתישהו בין 1908 ל-1916 נתן לונדבוהם לטורי בקתת עץ קטנה בכפר הקטן לאטילאהטי (שו') וסירה ממונעת. טורי חי בבקתה הזו עד סוף ימיו, בניגוד לרועים סאמים עליהם נאסר לחיות בבתי עץ בטענה שאלו יחלישו אותם ויגרמו להם לנטוש את חיי הנוודות. תשומת לבו של לונדבוהם למחייתו של טורי בחייו המאוחרים מתבטא גם במכתב לדמאנט האט ב-1908 בו ציין לונדבוהם שצריך לייצר מן הספר משהו שיאפשר לטורי לעשות איתו עסקים, ושטורי משתוקק לכך.
בסתיו 1910 קיבל טורי את המהדורה הראשונה של ספרו הראשון, וקיבל את ההזדמנות להעיר הערות ולהכניס שינויים שראו אור במהדורה השנייה.
ב-1911, בעקבות פרסום ספרו, ביקר טורי בסטוקהולם שבשוודיה בליווי לונדבוהם, ובקופנהגן שבדנמרק אצל אמילי דמאנט. במסגרת ראיון שנתן בעת ביקורו סטוקהולם הופיע טורי הופיע על השער של המגזין השוודי Dagens Nyheter ("חדשות היום"). הוא גם התארח בסטודיו של הפסל כריסטיאן אריקסון שיצר פסל שלו, ואף צולם שם.
ב-1913 הוציאה דמאנט האט ספר משלה על חוויותיה עם הסאמים ומ-1912 עד 1916 גם ביקרה שוב בשטחי הסאמים עם בעלה. מהחומר אספו נראה שתכננו לפרסם ספר נוסף בנושא הסאמים. היא אף חזרה לעבוד עם טורי ועם אחיינו פר על הספר "טקסטים לאפיים" שפורסם לבסוף ב-1919, ועל אוסף סיפורי העם הסאמיים "ליד המדורה" שפורסם ב-1922. משם עברה דמאנט האט להתמקד בציור.
לאור תשומת הלב הציבורית הפסיק טורי לעסוק בציד זאבים, והתמקד בהדרכת התיירים, למד על תחום הכרייה שעניין אותו, ואף ביצע חפירות לחיפוש מחצבים עבורו ועבור אחרים.
ב-1920 קיבל טורי פנסיית סופר של 600 קרונות שוודיות מס. ג. גראנסטרום (שו'), מנהל חברת הכריה השוודית בקירונה ומן האמן אלברט אנגסטרום (שו'). הסכום היה שווה לכרבע ממשכורת פועל של אותה תקופה.
ב-1930 שכר טורי עורך דין מקירונה כדי לדרוש מדמאנט-האט תמלוגים שלטענתה לא העבירה לו מהתרגום הבריטי לספרו הראשון, ואיים בתביעה. דמאנט-האט בתגובתה הדגישה את העובדה שללא מאמציה הממושכים הספר לא היה נוצר כלל. מאחר שמקור הבעיה הייתה במתרגם לאנגלית ובהסכמים עליהם חתם, דמאנט-האט למעשה לא קיבלה גם היא תמלוגים. לאחר חלופת מכתבים חריפה בין טורי לבין דמאנט-האט שהסתיימה בהתפייסות, הסיר טורי את איום התביעה, והשניים נותרו ידידים.
ב-1934, ביום הולדתו ה-80 של טורי, העניק לו מלך שוודיה את מדליית הזהב השוודית על כתיבתו.
טורי נפטר ביוקאסיאוורי ב-1936.
יוהאן טורי ב-1922
יוהאן טורי בתקופה שלפני 1910
הכנת פסל של יוהאן טורי, 1911
איור של כנסיית יוקאסיאוורי בזמן מיסת אנדרס (30 בנובמבר) מאת יוהאן טורי.
איור של רעיית איילים מאת יוהאן טורי
איור של רעיית איילים מאת יוהאן טורי לספר "סיפורם של הסאמים".
ספרו הראשון

ספרו הראשון של טורי, "סיפורם של הסאמים" (Muitalus sámiid birra), עוסק בחייהם של סאמים רועי איילים בתחילת המאה ה-20 באזור יוקאסיאוורי (אנ') בצפון שוודיה. הספר אקלקטי וכולל פרטים על מסורות סאמיות בגידול ילדים, בצייד, בריפוי, בשירת היויק, ובפולקלור. קרבתם של הסאמים לאיילים מודגשת בספר: מצד אחד נאמר שהם רגישים כמו האיילים, וכמותם גורשו מכל מקום ונאלצים לחיות במקומות בהם לא חי אף אחד אחר. ומצד שני נאמר שהסאמים למדו מהאיילים על מזג האוויר עד כדי יכולת של חלקם למצוא את דרכם בחושך, בערפל ובסופה. עם זאת יש גם התייחסות להבדלים בין קבוצות סאמיות: טורי מספר שכשהגיעו סאמים מן הצפון (מאזור קאוטוקיינו) הם לימדו את הסאמים השוודים איך לרעות איילים בצורה שונה ממה שעשו לפני כן, כך שעדריהם גדלו, ומצד שני מספר שהסאמים השוודיים טוענים שעם הגעת הסאמים מקאוטוקיינו התרבו מקרי הגניבות.
באזכורים של טורי את ההתיישבות החקלאית השוודית ניכרת רתיעה: מסופר על האיילים שבאים לשדות ההתיישבות ואוכלים מן הצמחייה, ועל המתיישבים החדשים שמגרשים אותם ואת הסאמים עד שאלו בורחים להרים. אותה רתיעה מתבטאת לא רק מול המתיישבים עצמם, אלא גם מול אופי ההתיישבות: בהתייחסות לחינוך הרשמי שהנחילו השוודים לילדי הסאמים, הוא מתאר אותו ככזה שהופך את ילדי הסאמים לבעלי אופי של מתיישבים (על אף שהכיר בכך שיש בו היתרון שיהיה יותר קשה לרמות את הסאמים במסחר). הוא אמנם הבין שמרגע שניתנה אדמה לבעלות מתיישבים, לא ניתן להחזיר את הגלגל לאחור, אולם דחה את התפיסה שהסאמים יכולים לחיות עם עדריהם באזורים ההרריים הוקצו להם. לדבריו היה שם קר מדי והחזזיות שמשמשות מאכל לאיילים נגמרו שם. ועם זאת הטקסטים של טורי לא קוראים לסילוק המתיישבים השוודים, אלא מכוונים להמחיש את מצב הסאמים, לטוב ולרע, וכך לקדם חיים של שוויון וכבוד בין הסאמים לבין המתיישבים.
גורמים על טבעיים מוזכרים אף הם בטקסט ובאיורים של טורי, וההתייחסות אליהם היא כחלק ממארג החיים הטבעי הכולל. עם זאת פרקטיקות על-טבעיות ובכללן לחשים וכישוף נשארו מחוץ לספר כדי להנגיש אותו לקורא הלא-סאמי, זאת על אף התמצאותו הרבה של טורי בתחום.
הספר נערך וסודר לפרסום ממחברותיו של טורי על ידי מי שהפכה לימים לאנתרופולוגית הדנית אמילי דמאנט האט (אנ'). דמאנט האט הייתה פעילה ביצירת הספר, הכינה לטורי את צורכי הכתיבה, עודדה אותו לכתוב, הציעה את נושאי הכתיבה ותמכה בו רעיונית ונפשית לאורך תהליך הכתיבה, ואף הייתה מי שהשיגה את המימון לפרסום הספר. בנוסף לתרגומה לדנית היא גם הוסיפה הקדמה ואת הערותיה שלה על הטקסט. לטורי היא קראה בשם החיבה "הזאב הזקן" (Boares nauti).
ספרו הראשון > משמעות השם Muitalus

השם Muitalus בסאמית צפונית בתקופתו של טורי כמו גם היום נושא משמעות של תיעוד מהימן ועובדתי, והוא נבחר במכוון על ידי טורי. משמעות נוספת של Muitalus היא התובנות והדימויים שעולים בדעתו של הקהל שנחשף ליצירה, ייתכן שגם אליו כיוון טורי.
ספרו הראשון > מטרות הספר

הספר נכתב בתקופה בה הלחץ מצד מוסדות המדינה להיטמעות הסאמים בתרבות הנורווגית והשוודית היה בעיצומו. למעשה, בנאומה ב-1940 בעת קבלת פרס על עבודתה עם טורי, העידה דמאנט האט שהספר הוא קריאה לצדק לנוודי סקנדינביה, ולהבנה שלהם.. הדברים תואמים דברים שכתב טורי בהקדמה לספרו, שם ציין שהוא תיעד את מהלך החיים הסאמיים ותנאי החיים שלהם כדי שלא יהיו אי הבנות, בעיקר מצד אלו שמאשימים את הסאמים בקטטות שפורצות בינם לבין המתיישבים. חיזוק נוסף לכך מגיע מראיון שנתן טורי בשנת 1918, בו נשאל מדוע כתב את ספרו וענה "כדי להציל את בני עמי ממוות והרס."
הטקסט פורסם על ידי דמאנט האט כטקסט אנתרופולוגי, וכך גם כתבה את ההקדמה לו, אולם כתיבתו של טורי עצמו מעידה כי היא נועדה לשרת מטרה כפולה: מצד אחד לתקשר את התפיסה הסאמית והידע הסאמי לתרבות הסקנדינבית השלטת במדיום המוכר לה (וזר לסאמים), הטקסט, ומצד שני תיעוד אורח החיים המסורתי עבור הקהילה הסאמית עצמה. בקהילה הסאמית נדרש הדבר בעיקר עבור צעיריה שהמודרניזציה חדרה במהירות לעולמם דרך התיישבויות סקנדינביות חדשות, דרך הגעת מסילות רכבת וחברות כרייה ודרך לחץ ממשלתי להיטמעות תרבותית במדינה. חילחול כזה של המודרניזציה איים על המשך אורח החיים המסורתי ועל הזהות סאמית שעל פי הטקסט והאיורים של טורי נסבה סביב היחסים עם הטבע ועם האיילים. טורי עצמו מאשש את התפיסה כי אלו מטרותיו של הטקסט כשהוא מציין בספר שמטרתו להעשיר אך גם להדריך את הקוראים. בראיה היסטורית-מדעית הספר נחל הצלחה: במאה ה-21 הספר קיבל משמעות סמלית והוא נחשב למרכיב חשוב בהיסטוריה של חקר התרבות הסאמית.
לטורי לא הייתה השכלה רשמית, והוא למד בעצמו קריאה וכתיבה בפינית ובסאמית. בכתיבת הספר הוא השתמש בסאמית צפונית בערבוב של ניב קאוטוקיינו עם ניב יוקאסיאוורי ובכתיב שיצר בעצמו.
ספרו הראשון > תפקידו של לונדבוהם בפרסום הספר

המימון להוצאת הספר לאור הגיע ב-1907, בתיווך דמאנט האט, מן התעשיין יאלמאר לונדבוהם (אנ'), אשר מצד אחד ניהל את חברת הכרייה שהחריבה אזורי מחיה של הסאמים, ומצד שני הביע תמיכה רבה בשימור ותיעוד התרבות הסאמית..
למעשה לונדבוהם לקח על עצמו את מלוא תפקיד המוציא לאור, והחליט על פורמט הספר, מראהו, כמה עותקים יודפסו והעיצובים והתמונות שיופיעו בו, ובאיזה פורמט אלו יודפסו. מעבר לכך, לונדבוהם ודמאנט-האט גם היו בתקשורת משמעותית בעת כתיבת הספר, בין השאר בשאלה איך לגרום לטורי להתקדם בכתיבה, ולונדבוהם אף ביקר אותם בבקתה בתקופת הכתיבה.
לאחר הדפסת הספר היו גם לונדבוהם וגם דמאנט האט מאוד פעילים גם בהפצת הספר וביסוסו כקלאסיקה. לונדבוהם הפעיל את קשריו באירופה כולה כדי להשיג ראיונות וביקורות על הספר, ולפרסם את שמו של טורי, ודמאנט-האט פעלה באופן דומה בדנמרק. לונדבוהם גם היה איש הקשר מול טורי בענייני הוצאה לאור, על אף שההתכתבות על החומר עצמו הייתה מול דמאנט האט.
לונדבוהם חיפש דרך לעורר סימפתיה כלפי הסאמים בקרב השלטונות השוודים, הנורווגים והכנסייה כדי לפתור את בעיות המרעה ואת נושא חינוך ילדי הסאמים, ונראה שמבחינתו הייתה חשיבות רבה לספר של טורי בניסיונו לפתור נושאים אלו. למעשה הוא הרבה לעסוק ב"שאלת הסאמים" בתור גורם מרכזי באזורי המחיה של הסאמים, מעצם תפקידו בחברת הכרייה שפעלה בשטחם ומעצם הונו הרב. הדאגה לפרנסתו של טורי מן הספר השתלבה אף היא בתפיסה זו.
לאחר תיאום ההדפסות הראשונות החלה דמאנט האט לשהות יותר ויותר בסטוקהולם, כאשר לונדבוהם משתתף בהוצאות מחייתה. שם גם פגשה את בעלה, גודמונד האט.
ספרו הראשון > גורל כתבי היד של טורי

על אף שחומרים רבים של דמאנט האט נתרמו למוזאונים וארכיונים בדנמרק, שיכנע לבסוף האתנוגרף השוודי ארנסט מאנקר (אנ') את דמאנט האט ב-1940 לארגן את החומר שנותר בידה על יוהאן טורי ועל הסאמים, ואת החלק שעוסק ביוהאן טורי לתרום למוזיאון הנורדי (אנ') בסטוקהולם, שוודיה. ב-1950 הוחזרו לשוודיה גם כתבי היד - המחברות שכתב טורי עצמו וששימשו מקור לספרו הראשון, בתוספת מכתבים שנשלחו לדמאנט האט מטורי ולונדבוהם, הערותיה של דמאנט האט על מכתביו של טורי, ותמונות רשמים וכתבים שלה שנוגעים לנושא הסאמי.
האיורים בספריו

טורי היה מיומן באמנות סאמית, ומודע לאלמנטים הגרפיים בתרבות בה חי, ולפיכך הוסיף לטקסטים איורים שצייר אשר המחישו והשלימו את הכתוב. עם זאת תמונת הכריכה של ספרו הראשון צוירה על ידי סאמי אחר: נילס נילסן סקום, שהיה מוכר רשמית כאמן סאמי. במהדורה הראשונה של אותו ספר נוספו לציוריו של טורי כיתובים מסבירים שיצרה דמאנט האט על פי הסבריו. אלו הושמטו במהדורות מאוחרות יותר. נראה שדמאנט האט ולונדבוהם לא תמכו בשאיפותיו האמנותיות של טורי, הציגו אותו לציבור כאתנוגרף ולא כסופר, והתייחסו לציורים כלא יותר מחומר עזר לטקסטים.
ציוריו של טורי לא בהכרח הציגו מצג ריאליסטי, אלא יכלו להציג, למשל, את נדידת הסתיו ונדידת האביב בו זמנית, כקונספט, או אדם שהתאבד ועץ צמח מקברו כתלוי על אותו העץ. אולם על אף שמצג כזה מתאים לקטגוריה של ריאליזם בתפיסתו המערבית, הוא דווקא יכול להיחשב ריאליסטי לפי התפיסה ההוליסטית של הטבע שמקובלת בקרב הסאמים, לפי תפיסה שכוו הטבע מכיל לא רק אנשים חיות וצמחים אלא גם את העבר והעתיד, ואת החיים והמתים, כפי שמציגים ציוריו של טורי.
טורי קיבל, כנראה בשנות ה-20 של המאה ה-20, שיעורי ציור בצבעי מים מן האמנית השוודית אדית מריה פון קנאפל-גראנסטרום (שו'). ציורים שלו שנוצרו מחוץ לעבודה על ספרו הראשון צוירו על פיסות נייר או קרטון מזדמנות שהצליח להשיג.
תרגומים לספריו

לאחר התרגום של דמאנט-האט לדנית של "סיפורם של הסאמים", לחץ טורי להוצאת תרגום לפינית, אולם לנדבוהם טען שיהיה הגיוני יותר לתרגם את הטקסט קודם לשוודית. תרגום לפינית פורסם לבסוף, אך רק שנים רבות לאחר מותו של טורי.
"סיפורם של הסאמים" תורגם למעל 10 שפות, ביניהן נורווגית, דנית (שלוש מהדורות, האחרונה ב-1911), גרמנית (1912), שוודית (1917), צרפתית (1975), פינית (1979), הונגרית (1983), יפנית, ואיטלקית. תרגום לאנגלית היה קיים מ-1931, ותרגום נוסף מאת הפרופסור תומאס א. דובואה (אנ') הופיע בשנת 2011.
ספרים

1910: Muitalus sámiid birra - "סיפורם של הסאמים" (הספר הסאמי הראשון שיצא לאור. הטקסט בסאמית ובדנית)
1920 - Sámi deavsttat - "טקסטים סאמיים". אוסף של נראטיבים פולקלוריסטיים ברובם, ותיעוד של פרקטיקות ריפוי, כולל תיאורים מפי שני סאמים נוספים, פר טורי, אחיינו של יוהאן, ולארס לארסון נוטי.
1931 - Duoddaris - "הר". יצא לאור בסאמית ב-1988 כשהוא מכיל את "טקסטים סאמיים" בנוסף לטקסט נוסף של טורי: Fran Fjallet, שמבוסס על יומן מסע ממסעותיו של טורי עם פרנק באטלר, ויצא בשיתוף פעולה עם אנה תורסדוטר, שעזרה לתרגם את הטקסט לשוודית.
התייחסויות לטורי

האראלד גאסקי (נו') וגונר גיינגסט (אנ') יצרו בשנת 2019 מחזה בשם "יוהאן טורי" כמחווה לטורי. המחזה הוצג בתיאטרון הנורווגי באוסלו ותרגומו של המחזה לגרמנית הופיע בסדרת הספרים "סאמיקה (אנ')".
אמן המולטימדיה נילס-אסלאק ואלקיפה (אנ'), זוכה פרס המועצה הנורדית לספרות, החשיב את טורי ככתוב מזרם התודעה, ואף מצא לנכון לכתוב עליו ספר בסאמית בשם "הזאב הזקן" (Boares nauti), בו הוא מזדהה עם טורי ומהלל אותו עד לכדי רמה של גיבור מיתולוגי. גם קנוט האמסון מצא לנכון לציין את טורי בראיון בשנת 1911.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Kuutma, Kristin (2003). "Collaborative Ethnography Before Its Time: Johan Turi and Emilie Demant Hatt". Scandinavian Studies. 75 (2): 165–180. JSTOR 40920444.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  Aamold, Svein (2023-02-09). "Johan Turi's Ecology". Interventions. doi:10.1080/1369801X.2023.2169625.
↑  "www.eng.samer.se - Johan Turi". www.eng.samer.se. אורכב מ-המקור ב-20 באוגוסט 2010. נבדק ב-17 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Johan Turi - Min bok om samene", www.calliidlagadus.org, נבדק ב-2020-07-15
↑  Svonni, Mikael (2011). "Johan Turi: First Author of the Sámi". Scandinavian Studies. 83 (4): 483–490. doi:10.1353/scd.2011.0018. JSTOR 23343096. S2CID 161737016.
↑  Skåden, Sigbjørn (2020-02-26). "Johan Turi". Store norske leksikon (בנורווגית ספרותית).
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20  Sjoholm, Barbara (2010). "How the Book "Muittalus Samid Birra" was Created: Johan Turi's Classic Sámi Narrative as a Publishing Project". Scandinavian Studies. 82 (3): 313–336. JSTOR 25769035.
↑  "Emilie Demant Hatt". barbarasjoholm.com. אורכב מ-המקור ב-7 ביולי 2011. נבדק ב-24 ביולי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Gaski, Harald (2011). "More than Meets the Eye: The Indigeneity of Johan Turi's Writing and Artwork". Scandinavian Studies. 83 (4): 591–608. JSTOR 23343101.
↑  Cocq, Coppélie (2008). Revoicing Sámi Narratives. North Sámi Storytelling at the Turn of the 20th Century. Umeå: Sámi dutkan.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279510505171  BIBSYS: 90151629  BnF: cb12643281d (data)  CiNii: DA02740314  GND: 127116443  ICCU: CFIV115347  ISNI: 0000 0001 0844 8289  KulturNav: 9dce066b-3058-4517-9af8-a4c8188667b9  LCCN: n89627332  NDL: 00913564  NKC: xx0312901  NTA: 071333827  SELIBR: 97964  SUDOC: 084531843  VIAF: 67052612   WorldCat (עם VIAF): 67052612
ארון מרטון

| --- | --- |

 לידה:  28 באוגוסט 1896 Sândominic, Csík County, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  29 בספטמבר 1980 (בגיל 84) אלבה יוליה, רומניה 
 מקום קבורה:  קתדרלת מיכאל הקדוש באלבה יוליה 
 מדינה:  רומניה 
 מקצוע:  כומר קתולי, בישוף קתולי, פעיל זכויות אדם 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (27 בדצמבר 1999) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ארון מרטון
 
ארון מרטון
ארון מרטון (בהונגרית: Márton Áron‏; 28 באוגוסט 1896 – 29 בספטמבר 1980), היה בישוף של הכנסייה הקתולית בטרנסילבניה במהלך מלחמת העולם השנייה ובתקופת המשטר הקומוניסטי ברומניה, וחסיד אומות העולם.
ביוגרפיה

מרטון היה בן למשפחת איכרים מקבוצת הסקלרים ההונגרים מטרנסילבניה, אז בממלכת הונגריה (היום ברומניה). הוא סיים את לימודיו בבית ספר תיכון בשנת 1915, וגויס לצבא האוסטרו הונגרי. הוא היה מעורב בקרבות מלחמת העולם הראשונה בזירות שונות ונפצע מספר פעמים. לאחר המלחמה עבד בתור חקלאי ועובד מתכת במפעל בבראשוב.
ב-1920 החל מרטון בלימודי תאולוגיה באלבה יוליה. לאחר מכן הפך לכומר ולאחר מכן - מורה לתאולוגיה ביישובים שונים בטרנסילבניה. משנות השלושים היה בתפקידים שונים בבישופות אלבה יוליה והכומר של אוניברסיטת קלוז'. בשנת 1938 מונה הגמון של אלבה יוליה על ידי האפיפיור פיוס האחד-עשר.
דבריו למען היהודים

מרטון היה אחד האינטלקטואלים הראשונים שקרא בגלוי - כבר ב-1938 - נגד ההכנות למלחמת העולם השנייה. הוא נשאר בדרום טרנסילבניה, אשר נותר חלק מרומניה אחרי תכתיב וינה. בנאום שנשא בכנסיית סנט מיכאל, במהלך ביקור בקלוז'-נאפוקה במאי 1944, גינה את גירוש יהודי רומניה והונגריה (ראו שואת יהודי הונגריה).
לאחר מספר ימים כתב מכתבים לממשלה ההונגרית, למשטרה ולרשויות אחרות, בבקשה לאסור על הגירוש. כתגובה, גורש מן העיר. על פעילותו במהלך תקופה זו, הוענק לו ב-1999, לאחר מותו, התואר "חסיד אומות העולם" על ידי יד ושם.
תחת הדיקטטורה הקומוניסטית

בשנת 1945, לאחר מותו של החשמן יוסטיניאן סרדי (אנ'), האפיפיור פיוס השנים עשר ביקש להפוך את מרטון לקרדינל הבא של הונגריה, אבל המפלגה הקומוניסטית ההונגרית התנגדה לו ויוזף מידסנטי (אנ') נבחר לתפקיד.
מרטון נשאר במולדתו טרנסילבניה והמשיך להיות טוען נמרץ למען חופש הדת וזכויות האדם. בפעולותיו אלה הצטייר כאויב המפלגה הקומוניסטית של רומניה וכאויבו של המשטר הדיקטטורי שהוקם בשלהי 1947. הוא נעצר ביוני 1948 ונידון למאסר עולם; חמש שנים מאוחר יותר, עם שינוי האקלים הפוליטי ברומניה, תנאי מאסרו הפכו נסבלים יותר. הוא הועבר לווילה בפרבר של בוקרשט וקיבל בחזרה את ספר התפילה שלו, אבל נאסר עליו ליצור קשר עם העולם החיצון. הוא שוחרר ב-1955.
מרטון ביקר באזור הבישופות והתקבל על ידי קהל נלהב. הרשויות הובכו והוא הוגבל למעצר בית. נאסר עליו לעזוב את בניין הבישופות 11 שנה, ורק ב-1967 שוחרר, בעקבות משא ומתן שערך החשמן האוסטרי פרנץ קוניג Franz König בבוקרשט. לאחר מכן נזהר מרטון מהטרדות אפשריות על ידי הרשויות ולווה על ידי קבוצות של סקלרים מתנדבים בכל המסעות שערך בתפקידי כמורה.
הערות שוליים

↑  ארון מרטון, באתר יד ושם (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811568577405606  GND: 119043114  ISNI: 0000 0000 7821 1431  LCCN: nr91014795  SUDOC: 069510709  VcBA: 495/285578  VIAF: 50026945   WorldCat (עם VIAF): 50026945 
פרוטומה של ארון מרטון
יהושע יגל

| --- | --- |

הרב יגל בחצר המדרשיה, 1995
 לידה:  1916 ה'תרע"ו פיאסקי, בלארוס
 פטירה:  17 בדצמבר 2006 (בגיל 90 בערך) כ"ו בכסלו ה'תשס"ז
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  מדרשית נעם, פרדס חנה
 תקופת הפעילות:  ? – 17 בדצמבר 2006 
 תחומי עיסוק:  חינוך
 רבותיו:  הרב אהרן קוטלר, החזון אי"ש
 תלמידיו:  בוגרי מדרשית נעם, דוד צבי הילמן
 חיבוריו:  נתיבות יהושע
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה
 
הרב יהושע יגל (נהגה: יוגל) (ה'תרע"ו, 1916 – כ"ו בכסלו ה'תשס"ז, 17 בדצמבר 2006) היה ממייסדי ישיבת מדרשית נעם בפרדס חנה וראש הישיבה שלה מאז הקמתה, ובשנותיו האחרונות נשיא הישיבה.
ביוגרפיה

נולד בעיירה פיאסקי שבאימפריה הרוסית (היום בבלארוס) לאסתר ולרב מרדכי געציל יגל, אחיו של הרב שבתי יגל, ראש ישיבת סלונים. בגיל 11 נשלח אל דודו בסלונים ולמד בישיבתו שלוש שנים. לאחר שנה נוספת בישיבת "אהל תורה" אצל הרב אלחנן וסרמן עבר ללמוד בישיבת קלצק בראשותו של הרב אהרן קוטלר, שם היה מהבחורים המבוגרים שחוזרים על שיעוריו.
בשנת ה'תרצ"ו (1936) עלה ארצה, כדי ללמוד בישיבת מרכז הרב בירושלים. יחד עם הרב שאר ישוב כהן שימש חברותא לרב ישעיהו משורר. שם גם הצטרף לארגון ההגנה. בתחילת שנות ה-40 עבר לתל אביב, והחל ללמד כמדריך בישיבת היישוב החדש. בשנים אלו, ת"ש–תש"ה, שימש את החזון אי"ש בביקורים שבועיים יחד עם הרב גדליה נדל שלמד איתו בחברותא באותם זמנים, ובד בבד החל ללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה. בתקופה זו הקים ישיבת ערב בצפון תל אביב לתלמידי תיכון דתיים, ולימד את הרב דוד צבי הילמן. הרב הקפיד לשמור על קשר קרוב עם החזו"א גם לאחר מעברו לפרדס-חנה, עד לפטירתו של החזו"א.
בשנת תש"ה (1945) נענה הרב יגל להצעת ראשי נוער מזרחי ולאחר שקיבל את ברכתו של החזון איש הקים יחד עם ישראל סדן את מדרשיית נועם שבה שולבו לימודי הגמרא עם לימודי תיכון, עד לתעודת הבגרות. המחזור הראשון מנה כעשרים תלמידים.
ישראל סדן היה המנהל הכללי והרב יגל שימש כראש הישיבה והמנהל החינוכי של המדרשייה מיום הקמתה ועד שנותיו האחרונות. בשנותיו האחרונות כיהן כנשיא הישיבה.
בשנים תש"ה–תש"ח (1945–1948) היה המא"ז (מפקד אזור) של פרדס חנה בהגנה במקביל לתפקידו החינוכי במדרשיה.
דרכו החינוכית > מורשת החזון איש [דרוש מקור]

הרב יגל נועץ בחזון איש, בטרם נענה לפניית ראשי נוער מזרחי לשמש בתפקיד ראש הישיבה והמנהל החינוכי במדרשייה, החזון איש עודדו לקבל את ההצעה והתווה את דרכו החינוכית, תוך מתן שלוש עצות-הנחיות:[דרוש מקור][מפני ש...]
שם המוסד יהיה "מדרשיה" ולא "ישיבה" – אין ראוי לקרוא למוסד המשלב לימודי חול בצד לימודים תורניים "ישיבה". (המייסדים כיוונו לשם "מדרשיה" מסיבות שיווקיות – על מנת למנוע רתיעה מעוד ישיבה).
להימנע מלהרחיק תלמיד מתלמידי המדרשייה.
במישור האישי: לא לגדל זקן וזאת על מנת למנוע את שיוכו של הרב יגל לחוגים חרדיים (או "אדוקים" כפי שכונו אז).
הרקע לעצות-הנחיות אלו היה חששו של החזון איש שנער מחוגי המזרחי אשר ירתע ממראה חרדי מדי של הרב יגל ולא יגיע ללמוד במדרשייה, או ייפלט ממנה במהלך לימודיו, לא יתמיד בשמירה על אורח חיים דתי ולכן יש לקרבו ככל הניתן. [דרוש מקור]
באותה תקופה, כפי שסיפר הרב יגל, צעירים דתיים התביישו לחבוש כיפה והמדרשייה נועדה לשנות את המצב ולגרום לנוער הדתי להיות גאים בתורתם ובהשכלתם והרב יגל ידע לשלב את החינוך תורני, בסטנדרטים של עולם הישיבות החרדיות עם השכלה כללית כפי שהייתה בכל בית ספר תיכון רגיל, ובכלל זה עמידה בבחינות הבגרות. הרב יגל העתיק את שיטת הלימוד בצוותי חברותא מלימוד הגמרא, והכניס את השיטה גם ללימודי התיכון והעולם החברתי של התלמידים. על ידי כך הוא יצר גיבוש בין התלמידים ולכל תלמיד הייתה תחושה של "אחד בשביל כולם וכולם בשביל אחד". התלמידים יראו ממנו, ומאידך גיסא ידעו שאפשר לפנות אליו, באופן אישי, בכל דבר ועניין והוא ידע להקשיב ולהגיע ללבו של כל תלמיד ותלמיד. בדרכו, הוא ידע לכוון את התלמידים מבלי שינהג כמנהל, אלא כמי ש"מייעץ".
בסיום שנת הלימודים הרביעית פנו הבוגרים, איש לדרכו, מי לישיבה גבוהה, או ישיבת הסדר ומי לצבא. את כולם קיבל הרב יגל בסבר פנים יפות. יעקב נאמן ז"ל מספר בספרו כי באחת מ״שבתות הבוגרים״, הרב יגל ציטט את דברי יעקב אבינו בפסוק ״עם לבן גרתי״ והזכיר את דברי רש״י ״עם לבן גרתי, ותרי״ג מצוות שמרתי״, כלומר ניתן להתגייס לצה"ל ולשמור קיום המצוות ולהישאר דתי.
דרכו החינוכית של הרב יגל גרמה לכל תלמיד ובוגר לחוש שייכות למדרשייה ולחברים. כל תלמיד של הרב יגל ידע שלא רק הוא צריך להצליח, אלא באחריותו האישית לדאוג שגם חבריו יצליחו.
משפחתו

הרב יגל היה נשוי ליוכבד, בתו של איש ירושלים הרב שמואל ניסן ברוורמן. בנו הרב מרדכי נשוי לברכה קונשטט (בתו של הרב אלחנן קונשטט, שהיה מראשי ישיבת קול תורה) ומשמש כר"מ בישיבת אור ישראל.
חיבוריו

נתיבות יהושע
קונטרס אחרון לרב יהושע יגל בסוף ספר נתיבות שלום.
לדרכן של הישיבות התיכוניות, בתוך הספר ממלכת כהנים וגוי קדוש, תשנ"ז, עמ' 126–135, זמין לקריאה והורדה באתר ספריית אסיף
הערות שוליים

↑  עלון "כאיל תערוג" שנה ב' גיליון 66 בשם הרב שטיינמן
↑  דרור אידר, חלוציות: דור הכיפות הסרוגות, באתר ישראל היום, ‏20 בינואר 2012
↑  הרבנית יגל, הליכות יהושע, עמ' 169
↑  בראשית, עמ' ל"ב, ה
↑  יעקב נאמן, אל תירא עבדי יעקב, ידיעות ספרים
↑  צופיה הירשפלד, "ללמוד במדרשייה זה כמו חתונה קתולית", באתר ynet, 9 ביוני 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522745705171  ISNI: 0000 0000 4546 5806  LCCN: nr00026427  VIAF: 315204655   WorldCat (עם VIAF): 315204655
בית הכנסת הגדול בלומז'ה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת שנחרב 
 מיקום:  לומז'ה 
 מדינה:  פולין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1889
 תאריך פתיחה רשמי:  1889 
 תאריך פירוק:  1939 
 אדריכל:  אנריקו מרקוני 
 
 קואורדינטות:  53°10′42″N 22°04′56″E﻿ / ﻿53.178305555556°N 22.082111111111°E﻿ / 53.178305555556; 22.082111111111
 he
 
בית הכנסת הגדול בלומז'ה היה בית כנסת וקהילה יהודית אורתודוקסית, אשר שכן בפינתה הדרום-מזרחית של הכיכר המרכזית בעיר לומז'ה, בפרובינציית פודלסיה, פולין, בצומת הרחובות גיילצ'ינסקה (Giełczyńska) וסנאטורסקה (Senatorska) של ימינו. המבנה, שתוכנן בסגנון רונדבוגנסטיל (Rundbogenstil) על ידי האדריכל אנריקו מרקוני, הושלם בשנת 1889 ושימש כבית תפילה עד שנהרס על ידי הנאצים בין השנים 1939–1941, במהלך מלחמת העולם השנייה.