stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון אוסטין (משפטן)
לקריאה נוספת

ד"ר עומר שפירא, "תורת המשפט" (בורסי הוצאה לאור, 2007), עמ' 33-64
Macdonell, John (1885). "Austin, John (1790-1859)". In Leslie Stephen. Dictionary of National Biography. 02. London: Smith, Elder & Co.
ח' שיין, "הפילוסופיה של המשפט עיון ישראלי" (שערי משפט, הוד השרון, 2008), עמ' 207-2012.
ג'ובאני בטיסטה צ'רוטי

ג'ובאני באטיסטה צ'רוטי (באיטלקית: Giovanni Battista Ceruti ‏ 1756–1817) היה בונה כינורות איטלקי. השפעתו על התחום הייתה רבה והוא נחשב לחוליה ישירה אל המסורת המפוארת של בוני כלי הקשת במאה ה-18 בקרמונה.
דור לאחר זמנם של אנטוניו סטרדיווארי וגוארנרי, ללא קשר ישיר אל המסורת הדגולה, התחדשה באורח בלתי מוסבר בניית הכינורות בקרמונה, באמצעות לורנצו סטוריוני ושני ממשיכי דרכו, ג'ובאני רוטה וג'ובאני באטיסטה צ'רוטי.
צ'רוטי נולד בעיבורי קרמונה והגיע לבניית כינורות רק בגיל 40, אחרי שנים של עבודה כאורג. לדברי פיליפ קאס (Philip Kas), נהנה צ'רוטי מתמיכתו של פטרון אציל, למורת רוחו של הסוחר והאספן הנודע, הרוזן קוזיו די סאלאבואה, שקידם בוני כלי קשת אחרים, בהם גואדניני וריבולטה ממילאנו. לפי רשימות של קוזיו משנת 1804, למד צ'רוטי את אומנות בניית הכינורות מן הרוזן אלסנדרו מאגי, אספן ובונה כינורות חובב. אחרי שסטוריוני עזב את קרמונה בשנת 1802, השיג צ'רוטי עמדת עליונות במסחר בכלי קשת בעיר והעיב כליל על בן תקופתו, קארלו ברגונצי. בנו של צ'רוטי, ג'וזפה ונכדו, אנריקו, המשיכו בדרכו של אבי המשפחה כבוני הכינורות העיקריים בקרמונה עד למות אנריקו בשנת 1883.
סגנונו של צ'רטי איננו מעיד על כבוד רב לרבי האמנים שקדמו לו בקרמונה, אף כי עבודתו נקייה וקפדנית מזו של סטוריוני. כמעט כל הכלים שבנה מתוארכים לשנים 1800-15. בשלוש שנות חייו האחרונות עבד צ'רוטי בקונטראדה קולטלאי, רובע בוני הכינורות במסורת של קרמונה.
צ'רוטי מת בשנת 1817, ייתכן שבמגפת הטיפוס שפרצה בקרמונה באותה שנה.
לקריאה נוספת

The Late Cremonese - by Erin Shrader STRINGS magazine
Four Centuries of Violin Making - Tim Ingles
The Late Cremonese Makers - Dmitry Gindin
Vannes, Rene (1985) [1951]. Dictionnaire Universel del Luthiers (vol.3). Bruxelles: Les Amis de la musique. OCLC 53749830.
William, Henley (1969). Universal Dictionary of Violin & Bow Makers. Brighton; England: Amati. ISBN 0901424005.
Walter Hamma, Meister Italienischer Geigenbaukunst, Wilhelmshaven 1993, ISBN 3-7959-0537-0
http://www.cozio.com/Luthier.aspx?id=30
הערות שוליים

↑  צ'ארלס בר ודואן רוזנגארד, "ג'ובאני באטיסטה צ'רוטי", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  בר ורוזנגארד, שם
ג'ובאני ג'וליטי

ג'ובאני ג'וליטי
ג'ובאני ג'וליטי (באיטלקית: Giovanni Giolitti;‏ 27 באוקטובר 1842 – 17 ביולי 1928) היה מדינאי איטלקי שכיהן חמש פעמים כראש ממשלה. ג'וליטי, ליברל שמאלני, נודע בזכות העברת רפורמות חברתיות מתקדמות אשר שיפרו את רמת החיים של "האיטלקי הממוצע" ויכולתו למנוע מהשמאל והימין הקיצוני להשיג כוח. ג'וליטי אף הלאים את מפעילי הרכבות והטלפון. משך הזמן המצטבר בו כיהן כראש ממשלת איטליה הוא השני באורכו בהיסטוריה של איטליה, אחרי זה של בניטו מוסוליני.
קריירה

בשנת 1882 נבחר לראשונה לפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית. כיהן לראשונה כראש ממשלה בשנים 1892–1893, אך נאלץ לפרוש מכהונתו בשל מעורבותו העקיפה בשערורייה כספית. כהונתו השנייה ארכה למעלה משנתיים (1903–1905) והשלישית ארכה כשלוש שנים ומחצה (מאי 1906 - דצמבר 1909). ג'וליטי ניסה להילחם בשביתות ובמהומות שארגן השמאל באיטליה על ידי צמצום הוצאות הממשלה ועל ידי פיוס הכנסייה הקתולית.

בענייני חוץ חיזק ג'וליטי את קשריה של איטליה עם אוסטרו-הונגריה.
בכהונתו הרביעית (1911–1914) היה ג'וליטי אחראי ליציאה למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית, מלחמת איטליה-טורקיה שהסתיימה בניצחון איטלקי ובסיפוח לוב ושטחים נוספים לאיטליה. מחיר המלחמה העיק על המשק ותרם לא מעט לירידה בפופולריות של ג'וליטי, אשר נאלץ להתפטר במרץ 1914 בעקבות שביתה כללית ששיתקה את המדינה כולה.
שש שנים כמעט ישב באופוזיציה וניסה, לשווא, להביא לכך שאיטליה תשמור על נייטרליות במלחמת העולם הראשונה.
כהונתו החמישית והאחרונה כראש ממשלה החלה ביוני 1920, כאשר אי הסדר הציבורי באיטליה הגיע לשיאו לאחר שהתבררו תוצאות המלחמה וחוזה ורסאי לגבי איטליה. ביוני 1921 התפטר סופית, שכן לא הסכים לקבל את דרישות הלאומנים בנושא פיומה.
שמו של ג'וליטי הפך מושג: "ג'וליטיזם" שפירושו שחיתות פוליטית ואופורטוניזם מדיני, והוא משקף את דעת הציבור על הדרך שבה מילא האיש את תפקידיו, ועל פניה של המערכת הפוליטית שבראשה עמד.
ארצות הברית נגד לה אמיסטאד

"ארצות הברית נגד לה אמיסטאד" הוא מקרה משפטי שהתרחש בשנים 1839–1841, בעקבות המרד על הספינה "לה אמיסטאד". המשפט נידון במערכת השיפוט הפדרלית של ארצות הברית, והגיע עד לבית המשפט העליון. נכללו בו פוליטיקה פנים- וחוץ-אמריקאית, סמכויות שפיטה, ויחס לזר – שהגיעו לדרגים הגבוהים ביותר. המקרה ייצג את הסתירה החוקית והפילוסופית העמוקה שבסוגיית העבדות..
רקע

ביולי 1839 ספינת העבדים הספרדית "לה אמיסטאד" ("הידידות") הפליגה מאפריקה לקובה, כשעליה חמישים-ושלושה אפריקאים מסיירה לאון. ביום הרביעי למסע האפריקאים החלו למרוד, בהובלתו של ג'וזף סינקה. הם הרגו את רוב אנשי הצוות, והשאירו שניים מהם על-מנת שינווטו את הספינה חזרה לאפריקה. הספרדים הערימו עליהם, ובלילות השיטו את הספינה צפונה לכיוון ארצות הברית. בסוף אוגוסט, לחופי לונג איילנד, נתפסה האמיסטאד על ידי הספינה "וושינגטון", שתפקידה היה לעצור הכנסת אנשים באופן לא חוקי לארצות הברית. שני הספרדים, חוסה רואיס ופדרו מונטס, טענו כי האפריקאים רוצחים, ואילו האחרונים לא יכלו להביע את עמדתם, שכן לא ידעו ספרדית או אנגלית. הדבר עורר את החשד שהם אינם עבדים קובניים כפי שהספרדים טענו.
לפי החוק הספרדי ישנו איסור על סחר בעבדים, והספרדים החזיקו במסמכי בעלות מזויפים. מפקד ה"וושינגטון", תומאס גדני לקח את האפריקאים למעצר, והורה להוביל את הספינה לניו-לונדון, קונטיקט – בה העבדות הייתה חוקית, כדי שישפטו.
עמדת ספרד

ב-6 בספטמבר 1839 הציג הנציג הספרדי בוושינגטון, קלדרון, את דרישותיה של ספרד למזכיר המדינה, ג'ון פורסיית'. הוא ביקש את כניעת האפריקאים לממשלתו במדריד, והתעקש כי ארצות הברית תחזיר אותם לספרד משום שהם רכוש ספרדי, וכדי שיעמדו למשפט בגין מרד ורצח. לכאורה, הטיעון הספרדי היה משכנע שכן הוא היה מעוגן בהסכם פינקני של 1795. לפי סעיפים 8–10 של ההסכם, ספינה שמגיעה לשטחי המדינה האחרת בשל מצוקה – מחסור במים, רדיפה של פיראטים, אויבים או צורך דחוף אחר – צריכה לקבל סיוע והגנה, ולהיות מוחזרת לצד השני, לרבות כל הציוד והסחורה שעליה. קלדרון הוסיף כי לבתי המשפט של ארצות הברית אין כל סמכות שיפוט על נושאים ספרדים, או על פשעים שבוצעו על רכוש ספרדי במים הטריטוריאליים שלהם. ארצות הברית גם אינה יכולה לדון בשאלה האם האפריקאים היו עבדים או לא: לא היה לה הסכם עם ספרד על דיכוי הסחר בעבדים.
בטענה הספרדית היה חוסר עקביות ביחס למעמדם המשפטי של האפריקאים. היא דרשה את האפריקאים כיוון שהיו רכוש, וגם כאנשים שמואשמים ברצח. כלומר, בכוונתה להוציא אותם להורג כיוון שמרדו בחטיפה – היינו אינם עבדים – ובנוסף לפצות את רואיז ומונטז על אובדן רכושם – העבדים.
עמדת בריטניה

בריטניה, אשר אסרה על סחר עבדים ואף הפעילה את הצי שלה נגד ספינות סוחרי עבדים של מדינות אחרות, הפעילה לחץ דיפלומטי על ארצות הברית לשחרר את האפריקנים, בטענה שספרד הפרה את התחייבותה מ-1817 שלא לעסוק בסחר עבדים ימי. בין היתר הסתמכו הבריטים על הסכם גנט בין בריטניה לארצות הברית, שאחד מסעיפיו כלל מחויבות משותפת להיאבק בסחר העבדים האטלנטי.
עמדת ארצות הברית

בתקופה שבה התרחשה הפרשה התקיימה בארצות הברית עבדות, אך חל איסור על ייבוא עבדים מאפריקה. הספינה ואנשיה עוררו עניין רב בארצות הברית, והתקשורת באותה תקופה הראתה כי האמריקאים מכירים בזכויותיהם של האפריקאים לחופש. בתוך ימים ספורים הוקמה "אגודת אמיסטאד" אשר גייסה תרומות, ומספר עורכי-דין מובילים, בראשם רוג'ר בולדווין נרתמו להגנתם במשפט. האבולושיוניסטים – התנועה לביטול העבדות – היו באותה תקופה חלשים פוליטית והיוו מיעוט בשוליים. הם ראו בסיפור האמיסטאד הזדמנות להעלות את המודעות לבעיות ההומאניות שבעבדות, ונרתמו גם הם להגנה על האפריקאים.
אמנם, הממשל באותה תקופה, בראשות הנשיא מרטין ואן ביורן חשב אחרת. סיבות פוליטיות וגזעיות הביאו את הבית הלבן למדיניות של התעלמות מזכויות אדם בסיסיות, והממשל קרא להחזרת הספינה ומטענה – לרבות האנשים – לספרד. האינטרס של ביורן היה לזכות פעם נוספת בבחירות של 1840, וכדי לשמור על קולות הציבור הדרומי שתמך בעבדות, היה עליו להסכים עם העמדה הספרדית. התמיכה בעמדה זו נעשתה גם כחלק מהאינטרס לשמור על יחסים בינלאומיים טובים עם ספרד. הטענה הייתה שזהו עניין של ספרדים, ואמריקה אינה יכול להטיל ספק בחוקיהם. למן הרגע בו עבד נמכר בקובה, ממשלת ארצות הברית מחויבת להכיר בו כרכוש ספרדי; לתפישתם, החובה היחידה של אמריקה היא החזרת האפריקאים לקובה ברגע שתוכח הבעלות עליהם. מזכיר המדינה, פורסיית', תומך בעבדות ובעל עבדים בעצמו, תמך אף הוא בעמדה שיש להסגיר את הספינה ואנשיה לספרד. ללחצים הסותרים מצד בריטניה וספרד השיב פורסיית' כי בגלל הפרדת הרשויות הנהוגה בארצות הברית, ההחלטה המחייבת בנושא תתקבל על ידי בית המשפט.
המשפט

השלב הראשון של המשפט היה שימוע שהתרחש ב"בית המשפט הנודד" (circuit court) של קונטיקט, במטרה להכריע באישומי הרצח והפיראטיות של האפריקאים. האבולושיוניסטים קיוו להוכיח כי ל"בית המשפט הנודד" אין סמכות שיפוט במקרה בו החוק הטבעי הוא העיקרון המוביל. עיקר המחלוקת והטיעונים החוקיים נסבו על זהות האפריקאים, ולמי ניתן הכוח לקבוע זאת: האם הנרטיב של חייהם האישיים, או שמא המסמכים הספרדיים. השופט אנדרו תומפסון ג'ודסון רמז כי טענות רכוש כלפי האפריקאים אינן תקפות, ושקונטיקט לא תתייחס לאפריקאים כרכוש.
המשפט > בית המשפט המחוזי

כדי להכריע בסוגיית הרכוש, כלומר האם האפריקאים עבדים או אנשים חופשיים, וכפועל יוצא מכך הכרעה באישומי הרצח והפיראטיות, התיק עבר לבית המשפט המחוזי של קונטיקט. ג'ודסון, על-אף המאמצים של הממשל להקשות כנגד המשפט, פסק לטובת האפריקאים. פסיקתו הייתה שהם אינם עבדים: הם נולדו חופשיים ונחטפו, תוך הפרה של זכותם הטבעית ושל חוקי ספרד, ועל כן צריכים לשוב לאפריקה. התובע המחוזי הגיש ערעור לבית המשפט הנודד בנוגע לקביעת מעמד האפריקאים, וגם בו הפסיקה הייתה לטובתם. ממשל ואן-ביורן ערער גם על החלטה זו, והמקרה הגיע לבית המשפט העליון של ארצות הברית בפברואר 1841.
המשפט > בית המשפט העליון

הנרי גילפין, פרקליט המדינה, נאם בפתיחת וסגירת הדיון. הוא צמצם את הטיעונים לשניים: האם יש הוכחה מספקת שהאפריקאים היו רכוש של הספרדים, והאם לארצות הברית יש הזכות להשיב את הרכוש המדובר לבעליו החוקיים. לטענתו אין זה ממקומה של ארצות הברית לשפוט האם הממשלה הספרדית פעלה נכון כשהנפיקה את האישורים המזויפים; עליה להתמודד עם כך שהם קיימים.
ג'ון קווינסי אדמס, לשעבר נשיא ארצות הברית, גויס לטובת ההגנה על האפריקאים ושימש כפרקליט הגנה בכיר. נאומו נמשך יומיים, והציב מחד את אידיאל הצדק – השאיפה התמידית להבטיח לכל אחד את זכותו הטבעית, ומאידך את העמדה הגזענית של הממשלה. לטענתו, המשפט הוטה מלכתחילה עם "אהדה ללבנים, עוינות לשחורים" – דבר שמנע משפט צדק.
הכרעת בית המשפט הייתה שלא להסגיר את האפריקנים. השופט ג'וזף סטורי קבע כי האפריקאים מימשו את זכותם הבסיסית להגנה עצמית, כיוון שהם נחטפו באפריקה והועברו לקובה באופן לא חוקי. הם לא היו עבדים חוקיים ועל כן עליהם להיות חופשיים.
לאחר הפסיקה

לאחר ההכרעה המשפטית הועברו 39 ניצולי האמיסטאד, מהם 36 גברים ונערים ושלוש נערות, לפרמינגטון שבקונטיקט, יישוב שהיווה צומת מרכזי ב"מסילת הרכבת המחתרתית" - נתיב המילוט של עבדים מהדרום. אגודת האמיסטאד דאגה לכלכלתם וארגנה עבורם לימודי אנגלית ונצרות. ב-1842 הפליגו האפריקנים לסיירה לאון, שם הקימו אנשי אגודת האמיסטאד מיסיון נוצרי. ההתארגנות האזרחית למען אנשי האמיסטאד הובילה להתארגנויות נוספות לטובת האפריקנים ולמאבק בעבדות.
ספרד הוסיפה להעלות תביעות לפיצוי על הספינה והאנשים, אך אלה נדחו אף-על-פי שפוליטיקאים בדרום ארצות הברית תמכו בהן.
סטיבן ספילברג ביים ב-1997 את הסרט אמיסטאד על הפרשה.
לקריאה נוספת

David Brion Davis (2006), The Rise and Fall of Slavery in the New World. New York: Oxford University Press.
Christopher Fyfe (1962), A History of Sierra Leone. London: Oxford University Press.
Howard Jones, (1987), Mutiny on the Amistad: the Saga of a Slave Revolt and its Impact on American Abolition, Law and Diplomacy. New York: Oxford University Press.
Donald Dale Jackson, "Mutiny on the Amistad", Smithsonian 28 issue 9 (winter 1997).
Patricia Roberts-Miller, "John Quincy Adams's Amistad Argument: the Problem of Outrage, or, the Constraints of Decorum", Rhetoric Society Quarterly 32 issue 2 (spring 2002).
הערות שוליים

↑  הערכאות בארצות הברית: בית משפט מחוזי (district court) – כל מחוז שייך למדינה אחת. "בית המשפט הנודד" – (circuit court) – בית המשפט הפדרלי, המאגד תחתיו מספר מחוזות לפי חלוקה גאוגרפית. בית המשפט העליון – (supreme court) – הערכאה הגבוהה ביותר, שלא ניתן לערער על החלטותיה.
↑  Davis (2006), p. 12.
↑  Fyfe (1962), p. 222
↑  Davis (2006), p. 15.
↑  Roberts-Miller (2002), p. 7.
↑  Jackson (1997), p. 117.
↑  Jackson (1997), p. 117.
↑  Jones (1987), pp. 50-51.
↑  Roberts-Miller (2002), p. 10.
↑  Correspondence between the British Minister to the United States and the Secretary of State of the United States. Washington, January 20, 1841.
↑  Jones (1987), p. 47.
↑  Jackson (1997) p. 117.
↑  Jones (1987), p. 47.
↑  Jackson, "Mutiny on the Amistad", p. 117.
↑  Jones (1987), p. 47.
↑  Jackson, "Mutiny on the Amistad", p. 118.
↑  Jones (1987), p. 63.
↑  Roberts-Miller (2002), p. 8.
↑  Jones (1987), p. 67.
↑  Jones (1987), p. 80.
↑  Jones (1987), p. 130.
↑  Roberts-Miller (2002), p. 8.
↑  Roberts-Miller (2002), p. 10.
↑  Roberts-Miller (2002), p. 11.
↑  Davis (2006), pp. 21- 22.
ג'וזף סינקה, דיוקן משנת 1939
דיוקן של קימבו, אחד האפריקנים על הספינה
ברנדי אלכסנדר

| --- | --- |

 נתונים
 מרכיבים:  קוניאק, כוס מרטיני, שמנת, קרם דה קקאו חום, אגוז מוסקט 
 אופן ההכנה:  מנערים בשייקר
 כוס:   כוס קוקטייל
 
ברנדי אלכסנדר (באנגלית: Brandy Alexander, מוכר גם בשם "אלכסנדר") הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ-20 מ"ל קוניאק, 20 מ"ל קרם דה קקאו כהה, 20 מ"ל שמנת. את המרכיבים מוזגים לשייקר עם קוביות קרח ומוזגים לכוס קוקטייל.
בתרבות הפופולרית

בסרט ימים של יין ושושנים מציע ג'ו קליי (ג'ק למון) לידידתו קירסטן ארנסן (לי רמיק) שמתעבת אלכוהול אך אוהבת שוקולד, לשתות ברנדי אלכסנדר. המשקה מוצא חן בעיניה ומכאן מתחילה דרכה לאלכוהוליזם.
בית הנבחרים של הולנד

| --- | --- |

 מדינה:  הולנד
 סוג:  בית תחתון של הפרלמנט של הולנד
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  1815–הווה (כ־209 שנים) 
 הרכב
 מספר מושבים:  150
 
 מפלגות פוליטיות הקבינט הדומיננטי (41)      מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה (24)       דמוקרטים 66 (9)       נוצרים-דמוקרטים (5)       האיחוד הנוצרי (3) מפלגות האופוזיציה (109)      מפלגת החירות (37)       המפלגה הסוציאליסטית (9)       איחוד מפלגת העבודה-ירוקים (25)       מפלגת חקלאי-אזרח (7)       המפלגה הסוציאליסטית (5)       המפלגה למען החיות (3)       פורום למען דמוקרטיה (3)       מפלגת הרפורמה הפוליטית (3)       DENK (3)       וולט (2)       JA21 (1)
 בחירות
 בחירות קודמות:  22 בנובמבר 2023
 בחירות הבאות:  לכל המאוחר ב-15 במרץ 2028
 מנהיגים
 יושב ראש:  מרטין בוסמה, מפלגה למען החירות החל מ-14 בדצמבר 2023
 משכן
 
 ביננהוף, האג, הולנד
 קואורדינטות:  52°04′47″N 4°18′54″E﻿ / ﻿52.07962°N 4.31508°E﻿ / 52.07962; 4.31508
 אתר אינטרנט
 www.tweedekamer.nl
 
בית הנבחרים של הולנד (בהולנדית: Tweede Kamer der Staten-Generaal) הוא אחד משני הבתים המרכיבים את הפרלמנט של הולנד. בית הנבחרים הוא הבית התחתון בעוד הסנאט של הולנד מתפקד בתור הבית העליון. מאז שנת 1918 נבחרים חברי בית הנבחרים אחת לארבע שנים באמצעות שיטת בחירות מפלגתית יחסית. בית הנבחרים מתכנס בביננהוף, מתחם מבנים בהאג שמשמש כמקום כינוסם של שני בתי הפרלמנט ומשרדי ממשל שונים.
בית הנבחרים נוסד לראשונה כאשר הפרלמנט ההולנדי פוצל ב-1815, עם ייסודה של הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. לאחר התיקון לחוקה, שהתקבל ב-1848, החלו חברי בית הנבחרים להיבחר ישירות על ידי העם. זכויות הפרלמנט הורחבו באופן משמעותי, ובאופן מעשי הונהגה דמוקרטיה פרלמנטרית בהולנד.
יושב ראש בית הנבחרים מאז ה-14 בדצמבר 2023 הוא מרטין בוסמה ממפלגת החירות.
שם

בהולנד, בית הנבחרים נקרא "Tweede Kamer" (טווידי קמר), שזה בתרגום מהולנדית לאנגלית נקרא "התא השני". גם חברי בית הנבחרים בהולנד לא נקראים "חברי בית הנבחרים" אלא כ"חברי התא השני" (Tweede Kamerlid).
תפקיד

בית הנבחרים הוא הבית העיקרי של הפרלמנט, שבו מתנהל דיון על החקיקה המוצעת וסקירה של פעולות הממשלה. הן לקבינט והן לבית הנבחרים עצמו יש זכות להציע חקיקה; בית הנבחרים דן בחוק המוצע, ואם הרוב מכירים בחוק המוצע, בית הנבחרים שולח אותו לסנאט, הבית העליון. סקירת פעולות הממשלה באה לידי ביטוי בחקירות פורמליות, אשר עשויות להביא להצעות הקוראות לממשלה לנקוט בפעולות מסוימות או להימנע מהן. בית הנבחרים מצביע בסיבוב הראשון של לבחירת שופטים לבית המשפט העליון של הולנד. בית הנבחרים יגיש רשימה של שלושה שמות כל ריק בעמדת הממשלה. יתר על כן, זה שבוחר את ההולנדי נציב תלונות הציבור ולא את חברות הבת.
בחירות

מושב רגיל בית הנבחרים הוא ארבע שנים. אם בבחירות שנערכות לראשות ממשלת הולנד, הממשלה נופלת או ששלטון הקואליציה מתפרק, מושבו של בית הנבחרים פוקע כאשר אין רוב לקואליציה בבית הנבחרים.
ראו גם

הפרלמנט של הולנד
בתי מחוקקים לפי מדינה
בית הנבחרים של קפריסין

| --- | --- |
 מדינה:  קפריסין קפריסין
 סוג:  בית מחוקקים חד-ביתי
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  1960–הווה (כ־64 שנים) 
 הרכב
 מספר מושבים:  56
 
      DISY (17)       AKEL (15)       DIKO (9)       ELAM (4)       EDEK (4)       DIPA (4)       KOSP (3)
 בחירות
 שיטת בחירות:  בחירות בשיטה היחסית, בחירות בשיטת הרשימה הפתוחה
 בחירות קודמות:  30 במאי 2021
 בחירות הבאות:  2026
 מנהיגים
 יושב ראש:  אניטה דמטריו, DISY החל מ-21 ביוני 2021
 נשיא:  אדאמוס אדאמו, AKEL החל ממרץ 2016
 משכן
  
 בית הנבחרים 1402, ניקוסיה, קפריסין
 אתר אינטרנט
 
 
בית הנבחרים (ביוונית: Βουλή των Αντιπροσώπων; בטורקית: Temsilciler Meclisi) הוא הפרלמנט והרשות המחוקקת של קפריסין אשר מכיל 56 נציגים שנבחרים בבחירות דמוקרטיות מדי 5 שנים. בית הנבחרים בנוי בשיטת בית מחוקקים חד-ביתי. 80 הנציגים נבחרים על פי ייצוג יחסי במחוזות קפריסין, כאשר 24 מן המושבים מוקצים לקהילה הטורקית במדינה, אך אלו פנויים מאז שנת 1964 לאחר שהנציגים הטורקיים הפסיקו לעבוד בעקבות אלימות אתנית במדינה. כיום, מבנה הפרלמנט נמצא בבירת קפריסין, ניקוסיה.
בחירות

הבחירות הכלליות חייבות להתקיים ביום ראשון השני של החודש שקדם לחודש בו הכהונה של הבית היוצא פגה. הבית היוצא ממשיך במילוי תפקידיו עד הבית שזה עתה נבחר נכנס לתפקידו.
הבית עשוי לפזר את עצמו עוד לפני תום הכהונה. עם ההחלטה על פיזורו, הפרלמנט חייב גם לציין את מועד הבחירות הכלליות אשר לא יפחת מ -30 או יותר מ -40 ימים מיום קבלת ההחלטה. הישיבה הראשונה של הפרלמנט החדש לא תתקיים מאוחר יותר מחמישה עשר ימים לאחר הבחירות הכלליות.
הבחירות הראשונות בתולדות המדינה התרחשו ביולי 1960. הבחירות האחרונות נערכו במאי 2021.
המפלגות העיקריות

האספה הדמוקרטית (DISY) - מפלגת מרכז-ימין שמרנית-ליברלית נוצרית-דמוקרטית, לאומית-יוונית ובעד שוק חופשי
המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד (AKEL) - מפלגת שמאל, ממשיכה של המפלגה הקומוניסטית
המפלגה הדמוקרטית (DIKO) - מפלגת מרכז, לשון מאזניים בין שתי המפלגות הגדולות. נגד פתרון פדרטיבי לסכסוך הקפריסאי
התנועה לסוציאל-דמוקרטיה (EDEK) - מפלגה סוציאל-דמוקרטית
החזית העממית הלאומית (ELAM) - מפלגת ימין רדיקלי לאומנית
חלוקת המושבים במחוזות

| מחוז | כמות נציגים |
| --- | --- |
ניקוסיה: 20
לימסול: 12
פמגוסטה: 11
לרנקה: 6
פאפוס: 4
קירניה: 3
סך הכל: 56
ראו גם

בתי מחוקקים לפי מדינה
ג'ובאני בליני

| --- | --- |

דיוקן עצמי
 לידה:  1430? ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  29 בנובמבר 1516 (בגיל 86 בערך) ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 מקום קבורה:  כנסיית הקדושים ג'ובאני ופאולו 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  רנסאנס 
 הושפע על ידי:  יאקופו בליני 
 יצירות ידועות:  Drunkenness of Noah, The Clemency of Scipio, Allegories 
 
דיוקן הדוג'ה לאונרדו לורדאן משנת 1501
הציור "אישה מביטה במראה" של בליני; צויר כשהיה בן 85.
ג'ובאני בליני (באיטלקית: Giovanni Bellini;‏ 1430–29 בנובמבר 1516) צייר איטלקי ונציאני.
ג'ובאני בליני הוא הבן המפורסם ביותר של משפחת אמנים. אביו הוא הצייר יאקופו בליני, ואחיו הוא הצייר ג'נטילה בליני (Gentile Bellini). ג'ובאני היה מורהו של טיציאן.
בשנת 1474 החלו ג'ובאני ואחיו ג'נטילה לצייר שורה של תמונות היסטוריות עבור ארמון הדוג'ה (ארמון שליטי ונציה). עבודה זו העסיקה אותם שנים רבות.
ג'ובאני בליני נחשב כמי שחידש את הציור הוונציאני, בהוסיפו לו סגנון צבעוני וחושני. תוך כדי שימוש בצבעי שמן המתייבשים לאט יצר ג'ובאני עומק ועושר של גוונים והצללות הנחשבים מרהיבים ביופיים.
ביצירה דיוקן הדוג'ה לאונרדו לורדאן משנת 1501, חידש בליני את סגנון ציור הדיוקנאות, בכך שצייר את נשוא הדיוקן שהוא מישיר מבט אל החזית, ולא בפרופיל כפי שהיה מקובל קודם לכן, וזאת בהתאם לניסיון לחקות פסלים של חצי הגוף העליון (פרוטומה), שהיו מקובלים באותה עת (בהשראת הפיסול הרומי). דיוקן זה הביא לג'ובאני פרסום רב והפך אותו פופולרי ביותר בוונציה.
לפי רידולפי היה הצייר ג'ורג'ונה שוליה של בליני.
הביוגרפיה של בליני נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
גלריה

מרקוס המבשר מרצה באלכסנדריה בגלריית פינאצ'וטקה די בררה במילאנו
פייטת מרטיננגו בגלריית האקדמיה
הבשורה למרים בגלריית האקדמיה
יצירת המזבח של סן ג'וב בגלריית האקדמיה
דיוקן גבר במוזיאון בודה
ראו גם

הייסורים בגן (בליני)
דיוקן הדוג'ה לאונרדו לורדאן
האסכולה הוונציאנית (ציור)
פייטת מרטיננגו
מדונה וילד עם יוחנן המטביל וקדושה
בליני (משקה)
ג'ובאני בראגולין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בינואר 1911 ונציה, איטליה 
 פטירה:  22 בספטמבר 1981 (בגיל 70) פדובה, איטליה 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום מגורים:  מדריד 
 השכלה:  אקדמית
 
ג'ובאני בראגולין (נולד בשם ברונו אמדיו באיטלקית: Bruno Amadio;‏ 9 בנובמבר 1911 – 22 בספטמבר 1981), ידוע גם בשמות פרנצ'וט סביליה ואנג'לו בראגולין, היה צייר איטלקי.
קריירה אומנותית

בראגולין הוא יוצר הציור המכונה הילד הבוכה שהיה ציור אחד מתוך קבוצה של מאות ציורים שצייר בראגולין בסגנון זה. בציורים מגוון ילדים דומעים המסתכלים ישר קדימה. הציורים ברובם אינם חתומים ותאריך היצירה שלהם אינו ידוע. התמונות היו מן הראשונות ששוכפלו בצבע בקנה מידה רחב כבר בשנות ה-60, וככל הנראה צוירו שנים לפני כן. ציורי הילדים הבוכים היו פופולריים באירופה ובדרום אמריקה, ונמכרו על פי ההערכה במיליוני עותקים, ללא תמלוגים כלשהם לצייר. הילדים בציוריו כונו לפעמים "נערים צועניים" אם כי אין שום דבר המקשר אותם באופן ספציפי לקבוצה האתנית של צוענים.
בראגולין היה צייר בעל הכשרה אקדמית[דרושה הבהרה], עבד בוונציה שלאחר המלחמה כצייר ורסטורטור, והפיק את תמונות „הילד הבוכה” עבור תיירים. לפחות 65 ציורים כאלה נעשו בשם בראגולין, ורפרודוקציות שלהם נמכרו ברחבי העולם. לא תמיד שילמו לו תמלוגים עבור הרפרודוקציות.
בשנות השבעים התגלה שהוא חי ובעל אמצעים ועדיין מצייר בפדובה.
היו טענות שהוא ברח לספרד לאחר המלחמה, ושם צייר ילדים מבית יתומים מקומי שנשרף לאחר מכן, אך ככל הנראה מדובר היה באגדה אורבנית לא מאושרת.
הערות שוליים

↑  Punt PI tries to burn 'cursed' Crying Boy painting, www.bbc.co.uk
↑  Massimo Polidoro Curse That Painting! Notes on a strange world, www.pensamientocritico.org
↑  bragolin, bragolin (באנגלית)
↑  PressReader.com - Your favorite newspapers and magazines., www.pressreader.com
↑  Punt Pi, Series 3 Episode 4, www.bbc.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 122798376  ISNI: 0000 0000 1099 1320  KulturNav: eaad5f32-1d56-42e0-b530-d2d026361a6a  VIAF: 10736999   WorldCat (עם VIAF): 10736999 
אחת הגרסאות הידועות של "הילד הבוכה"
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ברבור שחור

ערך זה עוסק בעוף מים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| ברבור שחור |
| --- | --- |
 ברבור שחור
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
סוג:: ברבור
מין:: ברבור שחור
שם מדעי
 Cygnus atratus ‏לאת'אם, 1790
תחום תפוצה


ברבור שחור (שם מדעי: Cygnus atratus) הוא מין עוף מים גדול, מהסוג ברבור. מקור שמו של הברבור השחור הוא בנוצותיו השחורות, המקנות לו מראה ייחודי ויוצא דופן בקרב הברבורים, שהם לבנים בדרך כלל.
הברבור השחור התגלה באוסטרליה לראשונה כבר במאה ה-17. בשנת 1697 הפליג החוקר ההולנדי ווילם דה ולמינג אל תוך נהר הזורם במערב אוסטרליה וקרא לו בשם נהר סוואן (בהולנדית: Swaanerivier) על שם הברבור שנצפה באזור.
הברבור השחור תואר לראשונה על ידי חוקר-הטבע האנגלי ג'ון לאת'ם ב-1790. הוא קטלג אותו כמין יחיד בסוג Chenopis atratus ,Chenopis. לאחר מכן הועבר כמין לסוג ברבור.
הברבור השחור מקנן בדרום מזרח ודרום מערב אוסטרליה, והוא מופיע בסמלה ובדגלה של אוסטרליה המערבית החל מ-1870. ב-1973 אומץ הברבור השחור כעוף הלאומי של המדינה.
תיאור

רוב נוצותיו של הברבור השחור הן שחורות, למעט חלק מנוצות התעופה. המקור הוא בצבע אדום-בוהק, אך קצהו בהיר יותר. הזכרים גדולים יותר מהנקבות, ומקורם ארוך יותר. נוצותיהם של הברבורים הצעירים בהירות יותר, וגונן אפרפר, אך הן משחירות עם התבגרותם.
אורכו של ברבור בוגר נע בין 110 ל-140 סנטימטרים. משקלו נע בין 4 ל-9 קילוגרמים. מוטת כנפיו מגיעה ל-1.6 עד 2 מטרים. צוארו ארוך, גם בהשוואה למינים אחרים של ברבורים, ומעוקל בצורת האות S.
בעונות גשומות במיוחד הברבורים נודדים צפונה, לחלקיה היבשים של אוסטרליה, כדי לקנן, וחוזרים דרומה עם השיפור במזג האוויר.
אוכלוסייה ותפוצה כיום

מספר הפרטים החיים כיום מוערך ב-500,000, ואין נשקפת למין סכנת הכחדה. בניו זילנד היה קיים ברבור ניו זילנד (Cygnus sumnerensis), אשר נחשב עד 2017 כתת-מין של הברבור השחור, והוכחד עקב ציד על ידי המאורים.
פרטים רבים של המין האוסטרלי הובאו לניו זילנד החל מ-1864 לשמש כעופות-נוי בברכות ואגמים, והמין מקנן בה עד היום. חלקם הגיעו לניו זילנד במעוף מאוסטרליה. פרטים בודדים הובאו גם לבריטניה, שם הם חיים בברכות.