stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם בראונלו
ביוגרפיה > עבדות ופרישה

השקפותיו של בראונלו על עבדות השתנו עם הזמן. בעוד שכתביו שלפני מלחמת האזרחים חושפים נטייה חזקה בעד עבדות, שמו מופיע בעצומה של הביטול 1834. בתחילת שנות ה-1840, בראונלו תמך באגודת הקולוניזציה האמריקאית, אשר ביקשה ליישב מחדש עבדים משוחררים בליבריה. עם זאת, בשנים שלאחר מכן, הוא עבר לעמדה פרו-עבדות נחרצת. ואף היו לו עבדים בעצמו. ידידו ועמיתו של בראונלו, אוליבר פרי טמפל, הצהיר כי לחץ חברתי בשנות ה-30 של המאה ה-19 דחף את רוב תושבי הדרום לאמץ דעות פרו-עבדות. ההיסטוריון רוברט מקנזי, לעומת זאת, מציע שייתכן שהשינוי התומך בעבדות של בראונלו נעוץ ביריבות בין המתודיסטים הצפוניים והדרומיים על הנושא בשנות ה-40 של המאה ה-19.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, בראונלו היה בעד עבדות באופן קיצוני, בטענה שהמוסד "הוסמך על ידי אלוהים". הוא מצא הגנה בכתבי הקודש על העבדות בנאום שנשא בנוקסוויל בשנת 1857, ובשנה שלאחר מכן, הוא אתגר את המתנגדים לעבדות הצפוניים לדון בנושא. האתגר התקבל בתחילה על ידי פרדריק דאגלס, אך בראונלו סירב לדון עימו בגלל הגזע שלו. האתגר נלקח אז על ידי אברם פרין ממקגרוויל, ניו יורק, איש דת בכנסיית הקהילתיות, ועורך עיתון נגד העבדות. בוויכוח, שהתקיים בפילדלפיה בספטמבר 1858, אמר בראונלו בטיעון הפתיחה שלו:
לא רק לאורך הדיון הזה אני אקח בפתיחות ובאומץ את הטענה שצריך "להנציח את העבדות כפי שהיא קיימת באמריקה", אלא שעבדות היא מצב מבוסס ובלתי נמנע לחברה האנושית. אשמור על הטענה שאלוהים תמיד התכוון להתקיים יחסי האדון והעבד; כי ישו והמורים הראשונים לנצרות, מצאו שהעבדות אינה שונה בשום עניין מהותי מהעבדות האמריקאית, "משולבת בכל מעמד בחברה" ... שהעבדות הייתה קיימת מאז הארגון הראשון של החברה, היא תתקיים עד קץ הימים.
במהלך מלחמת האזרחים, בראונלו חזר לעמדה נגד עבדות, וקרא לאמנציפציה.
בראונלו התנגד נחרצות לפרישת הדרום. הוא טען שהפורשים רוצים להקים מדינה הנשלטת על ידי "אריסטוקרטים גאים בארנק" ממעמד בעלי המטעים הדרומיים. בראונלו תמך בחברו, המועמד התומך באיחוד, ג'ון בל, בבחירות לנשיאות ב-1860, ובספטמבר אותה שנה, קטע עצרת בעד ברקינרידג' בנוקסוויל כדי להתעמת עם הדובר המרכזי של העצרת, ויליאם לוונדס יאנסי מאלבמה. כאשר קרוליינה הדרומית נפרדה בעקבות בחירתו של לינקולן בנובמבר 1860, בראונלו לעג למדינה ול"עלה הכרוב האומלל של דגל פלמטו" שלה כצאצאים של לויאליסטים בריטים, ובכך העניק לה זיקה לטיפוסים האריסטוקרטיים שישלטו בקונפדרציה הדרומית המוצעת.
עד 1861, ל-Knoxville Whig היו 14,000 מנויים, ונחשב בעיני הפורשים לשורש הרגש הפרו-איחוד העיקש במזרח טנסי (האזור דחה באופן מהדהד משאל עם על היפרדות בפברואר אותה שנה). הדמוקרטים של נוקסוויל ניסו להתנגד לבראונלו על ידי מינוי הפורש הרדיקלי ג'יי אוסטין ספרי כעורך ה-Noxville Register, תוך היכנסות למלחמת עריכה שנמשכה לאורך רוב השנה. בראונלו כינה את ספרי "מנוול" ו"הולל", ולעג לתפוצה הקטנה יחסית של ה-Register.
לאורך אביב 1861, בראונלו ועמיתיו, אוליבר פרי טמפל, ט. א. ר. נלסון והוראס מיינרד, צפו במזרח טנסי, ונשאו עשרות נאומים פרו-איחוד. בחודשים מאי ויוני 1861, ייצג בראונלו את מחוז נוקס בוועידת מזרח טנסי, אשר פנתה ללא הצלחה לבית המחוקקים של המדינה כדי לאפשר למזרח טנסי להקים מדינה נפרדת הדוגלת באיחוד. בשבועות שלאחר הפרישה של טנסי ביוני 1861, השתמש בראונלו ב-Whig כדי להגן על תומכי מפלגת האיחוד שהואשמו במעשי בגידה מצד שלטונות הקונפדרציה. בסתיו 1861, ה-Whig היה העיתון התומך באיחוד האחרון בדרום. הוא צוטט כאומר "אנחנו מתכוונים להילחם בפורשים עד שהגיהנום יקפא, ואז להילחם בהם על הקרח".
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים האמריקנית

ב-24 באוקטובר 1861, השעה בראונלו את הפרסום של ה-Whig לאחר שהתוודע שרשויות הקונפדרציה מתכוננות לעצור אותו. ב-4 בנובמבר, הוא עזב את נוקסוויל והסתתר בהרי הסמוקי הגדולים מדרום, שם הייתה נוכחות פרו-איחוד חזקה, ובילה מספר שבועות עם חברים ב-Wears Valley ו-Tuckaleechee Cove. ב-8 בנובמבר שרפו לוחמי גרילה פרו-איחוד כמה גשרי רכבת במזרח טנסי, ותקפו כמה אחרים. מנהיגי הקונפדרציה חשדו מיד בבראונלו בשותפות במעשים, אך הוא הכחיש כל מעורבות בהתקפות.
בראונלו ביקש רשות לעזוב את המדינה, אשר ניתן על ידי מזכיר המלחמה של הקונפדרציה יהודה פ. בנימין. אולם ב-6 בדצמבר, כשהיה בנוקסוויל והתכונן לעזוב, נציב מחוז נוקס רוברט בריינולדס והתובע המחוזי של מדינות הקונפדרציה, ג'ון קרוזייר רמזי (בנו של מזכיר האוצר של מדינות הקונפדרציה ג'. ג. מ. רמזי, המבוגר שאליו התייחס בראונלו מוקדם יותר באותה שנה. בתור "ההיסטוריון הוותיק והשקרן של טנסי") עצר וכלא את בראונלו באשמת בגידה. בעודו בכלא, בראונלו היה עד למשפטים ולרגעים האחרונים של רבים משורפי הגשרים הנידונים, אותם תיעד ביומן. הוא שלח מכתב לבנימין במחאה על כליאתו, וכתב, "שהיא הסמכות העליונה שלך, מזכיר המלחמה, מייג'ור גנרל, או עורך דין שיכור קטן ומלוכלך כמו ג'ון רמזי!"  לאחר שבנג'מין איים לחון את בראונלו, הוא שוחרר בסוף דצמבר 1861.
בראונלו לווה לנאשוויל (שצבא האיחוד כבש), וחצה לשטח שבשליטת האיחוד ב-3 במרץ 1862. מאבקו נגד ההיפרדות הפך אותו לסלבריטאי במדינות הצפוניות, והוא יצא למסע הרצאות, החל בנאומים בסינסינטי ובדייטון בתחילת אפריל. הוא נאם לצד מושל אינדיאנה אוליבר פ. מורטון במטרופוליטן הול באינדיאנפוליס ב-8 באפריל, ודיבר בבורסת הסוחרים בשיקגו כמה ימים לאחר מכן. ב-14 באפריל הוא נאם בבית המחוקקים של מדינת אוהיו בקולומבוס. הוא אירח משתה בבית Monongahela בפיטסבורג ב-17 באפריל, ונאם באולם העצמאות בפילדלפיה יומיים לאחר מכן.
בפילדלפיה, המוציא לאור ג'ורג' וו. צ'יילדס שכנע את בראונלו לכתוב ספר, Sketches of the Rise, Progress and Decline of Secession, שהושלם במאי 1862. עד ספטמבר, הספר נמכר ביותר מ-100,000 עותקים. לאחר מכן פנה בראונלו לצפון מזרח, שם נאם בלשכת המסחר של העיר ניו יורק ב-14 במאי, ובאקדמיה למוזיקה ב-15 במאי. בשבועות שלאחר מכן, הוא נאם בבוסטון ובערים שונות בניו אינגלנד, ולאחר מכן סייר במערב ניו יורק ואילינוי. בסוף יוני, הוא העיד במשפט ההדחה של וסט יוז האמפריז, שופט בקונפדרציה שדחה את ערבות בראונלו בעקבות מעצרו בדצמבר.
ביוני 1862, העובדים ב-Colt Armory בהרטפורד הציגו אקדח לבתו של בראונלו, סוזן, שאיימה לירות בשני חיילי הקונפדרציה בניסיון להסיר את הדגל האמריקאי מביתם של משפחת בראונלו בנוקסוויל בדצמבר של השנה הקודמת.  מאוחר יותר באותה שנה, הסופר ארסטוס בידל פרסם רומן זול, Parson Brownlow and the Unionists of East Tennessee. בשנת 1863, הוצאת המוזיקה מפילדלפיה, לי אנד ווקר, הוציאה פריט מוזיקלי, Parson Brownlow's Quick Step.
בראונלו חזר לנאשוויל בתחילת 1863, ועקב אחרי כוחותיו של אמברוז ברנסידס חזרה לנוקסוויל בספטמבר. בנובמבר 1863, תוך שימוש בהכנסות מסיבוב הרצאות שלו, הוא השיק מחדש את ה-Whig תחת הכותרת, Knoxville Whig and Rebel Ventilator, והחל לרדוף באופן נקמני אחר חברי הקונפדרציה לשעבר. הוא בילה חלק משנת 1864 בניסיון לארגן מחדש את ועידת הולסטון של הכנסייה שלו וליישר אותה מחדש עם המתודיסטים הצפוניים.
ביוגרפיה > תקופת השיקום כמושל טנסי

בראונלו היה מועמד לתפקיד מושל טנסי על ידי כינוס של יוניוניסטים מטנסי בינואר 1865. הוא היה המועמד היחיד. ועידה זו הגישה גם תיקונים חוקתיים של המדינה המוציאים מחוץ לחוק את העבדות ומבטלים את פקודת ההפרדה, ובכך הפכה את מדינתו לראשונה מבין מדינות הדרום שעזבה את הקונפדרציה. המושל הצבאי, אנדרו ג'ונסון, חוקק שורה של צעדים שבעצם מנעו ממדינות הקונפדרציה לשעבר להצביע, וב-4 במרץ, בראונלו נבחר בהצבעה של 23,352 מול 35 קולות, והתיקונים עברו בפער דומה. ההצבעה עמדה ב"מבחן 1/10" של הנשיא לינקולן, שהכיר בבחירות במדינות הדרום אם סך ההצבעה היה לפחות עשירית מסך ההצבעה בבחירות לנשיאות ב-1860.
בתחילת אפריל 1865 הגיע בראונלו לנאשוויל, עיר שהוא תיעב אותה, לאחר שכינה אותה "דוחה", והצהיר שיש לה "נשיפה קטלנית ובוגדנית". הוא הושבע ב-5 באפריל, והגיש את התיקון ה-13 לאשרור למחרת. לאחר אישור התיקון הזה, הגיש בראונלו שורה של הצעות חוק להעניש את תומכי הקונפדרציה לשעבר. הוא שלל זכויות לפחות במשך חמש שנים לכל מי שתמך בקונפדרציה, ובמקרים של מנהיגי הקונפדרציה, חמש עשרה שנים. מאוחר יותר הוא חיזק את החוק הזה כדי לדרוש מבוחרים פוטנציאליים להוכיח שהם תמכו באיחוד. הוא ניסה להטיל קנסות על לבישת מדי הקונפדרציה, וניסה למנוע מכמרי הקונפדרציה לערוך נישואים.
לאחר כמה חודשים בתפקיד החליט בראונלו שג'ונסון, שעד אז הפך לנשיא ארצות הברית, סובלני מדי כלפי מנהיגי הקונפדרציה לשעבר, והתיישר עם הרפובליקנים הרדיקליים, קבוצה ששלטה בקונגרס והתנגדה בתוקף לג'ונסון. בבחירות למושבי הקונגרס של המדינה שנערכו באוגוסט 1865, דחה בראונלו כמעט שליש מסך הקולות כדי לאפשר למועמד הרדיקלי סמואל ארנל לנצח במחוז הקונגרס השישי. קבוצה קטנה של מחוקקים במדינה, בראשות יושב ראש בית הנבחרים ויליאם הייסקל, פנתה נגד בראונלו, בטענה שמעשיו היו רודניים מדי, והתיישרו עם ג'ונסון. עד 1866, בראונלו החל להאמין שכמה מתושבי הדרום זוממים מרד נוסף, ושאנדרו ג'ונסון יהיה המנהיג שלו.
ביוגרפיה > הסנאט האמריקאי ואחרית חייו

לאחר בחירתו מחדש כמושל טנסי ב-1867, החליט בראונלו שלא יבקש קדנציה שלישית, ובמקום זאת ביקש להיבחר למושב הסנאט האמריקני שיפנה דייוויד פטרסון, חתנו של אנדרו ג'ונסון, ב-1869. באוקטובר 1867, בית המחוקקים של המדינה בחר בבראונלו על פני ויליאם ב. סטוקס בהצבעה של 63 מול 39 קולות. עד שהושבע ב-4 במרץ 1869, מחלת עצבים מתמשכת החלישה אותו במידה ניכרת, ופקיד הסנאט נאלץ לקרוא את נאומיו.  אחד מנאומיו היה הגנתו על אמברוז ברנסייד, גנרל האיחוד ששחרר את נוקסוויל מכוחות הקונפדרציה ב-1863.
בראונלו היה חבר בסנאט האמריקני כאשר הגרסה הסופית של הצעת החוק S. 810 הוצגה במליאת הסנאט ב-19 באפריל 1870, שחוקקה בחודש שלאחר מכן על ידי הקונגרס האמריקני, ונחתמה בחוק על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט ב-31 במאי 1870 כחוק האכיפה משנת 1870 (ידוע גם כחוק זכויות האזרח משנת 1870 או חוק קו קלוקס קלאן הראשון) וחוק האכיפה השני של 1871 המאוחר יותר (הידוע גם כחוק זכויות האזרח משנת 1871 או חוק קו קלוקס קלאן השלישי) של הקונגרס של ארצות הברית שהסמיך את הנשיא להשעות את ההביאס קורפוס על מנת להילחם בקו קלוקס קלאן וארגוני עליונות לבנה אחרים.
בראונלו (בזמן שסבל בעליל מה"שיתוק" שפקד אותו בהמשך חייו) ב-1871 בראיון של כתב מ"ניו יורק הראלד", חזה בראונלו בעצם את כישלון תקופת השיקום, השפל הקרוב של יחסי הגזע האמריקאי, ומעבר לו:
"הגברים המובילים בדרום עדיין מסתכלים על פרישת הדרום מהאיחוד כהסתברות מעוררת תקווה. השטן נמצא בתוכם, והם יפתחו בעוד מרד אם יראו סיכוי כלשהו להצליח. הם מתנשאים ביחידות על צמצום הצבא הסדיר, שהקונגרס קיצץ בטיפשות ל-30,000 איש, והם מתגאים בכך שיש להם מספיק נשק כדי לארגן צבא בכל עת דיוויס. טומבס וסטיבנס מבטאים את רגשותיהם של המוני העם הדרומי...[התוכנית היא] לנסות להשיג בקלפי ובאמצעות חקיקה מה הם לא הצליחו לעשות בשטח...להשיג שליטה בממשלה הלאומית בסיוע המפלגה הדמוקרטית, להרוס את כל עבודת השיקום, ובמהלך ניהולו של נשיא דמוקרטי לארגן מחדש את הקונפדרציה הדרומית, לאחר הכנה ארוכה וקפדנית".
לאחר סיום כהונתו בסנאט ב-1875, חזר בראונלו לנוקסוויל. יורשו כמושל, דהוויט קלינטון סנטר, ביטל את רוב היוזמות הרדיקליות שלו, ואיפשר לדמוקרטים להחזיר לידיהם את השליטה בממשלת המדינה. לאחר שמכר את ה-Whig ב-1869, רכש בראונלו עניין ב-Noxville Chronicle, עיתון רפובליקני שפורסם על ידי בן חסותו הוותיק, ויליאם רול. שמו של העיתון שונה ל-Noxville Whig and Chronicle. בשנת 1876, בראונלו תמך ברתרפורד הייז לנשיאות.  בדצמבר של אותה שנה, הוא נאם בפתיחת קולג' נוקסוויל, שהוקם עבור תושבי העיר האפרו-אמריקאים.
בליל ה-28 באפריל 1877, התמוטט בראונלו בביתו ומת למחרת אחר הצהריים. סיבת המוות ניתנה כ"שיתוק המעיים". הוא נקבר בבית הקברות אולד גריי של נוקסוויל בעקבות מסע הלוויה שתואר על ידי עמיתו, אוליבר פרי טמפל, כגדול בהיסטוריה של העיר עד לאותו זמן.
מורשת

ב-1870 השיק ויליאם רול, שהיה עיתונאי עבור ה-Whig, את Knoxville Chronicle, שנחשב ליורשו הפרו-רפובליקני של ה-Whig. רול המשיך לערוך את העיתון הזה, שבסופו של דבר שונה שמו ל-The Knoxville Journal, עד מותו ב-1928. The Knoxville Journal נשאר אחד מהעיתונים היומיים של נוקסוויל עד שנסגר ב-1991. אדולף אוקס, שלימים הפך למוציא לאור של הניו יורק טיימס, החל את הקריירה שלו ב"כרוניקל" בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19.
ויליאם רול כתב כי בראונלו היה "אמן של סרקזם נבזי ובוער, והוא פרח בעידן שבו ציפו לדברים כאלה מעיתונאי ציבורי". ג' אוסטין ספרי, העורך המתחרה של בראונלו בנוקסוויל שלפני מלחמת האזרחים, הודה שבראונלו היה שופט יוצא דופן של הטבע האנושי.
עמיתו הוותיק של בראונלו, אוליבר פרי טמפל, כתב עליו:
לחברים היה קל לשכנע את מר בראונלו לעשות כל דבר שאינו מפר את תחושת הזכות שלו; להכריח אותו היה בלתי אפשרי. ילד יכול להוביל אותו; ענק לא יכול היה להזיז אותו מדעתו. כאשר החליט בדעתו, היא הייתה בלתי ניתנת להזזה כמו ההרים.
בראונלו נותר דמות מפלגת במשך עשרות שנים לאחר מותו. בשנת 1999, כתב ההיסטוריון סטיבן אש, "יותר מ-120 שנה לאחר מותו, עצם אזכור שמו במדינת המתנדבים יכול לעורר צחוק רועם או קללות מרות".  בראונלו תואר כ"המושל הגרוע ביותר של טנסי", ו"האיש השנוא ביותר בהיסטוריה של טנסי". סקר משנת 1981 של חמישים ושניים היסטוריונים של טנסי, שדירג את מושלי המדינה לפי יכולת, הישגים ומדינאיות, הציב את בראונלו אחרון.
העיתונאי סטיב האמפרי טען שבראונלו הוא עורך וכתב מוכשר בעיתון, כפי שמעיד הדיווח שלו על אירועים כמו פתיחת מלון גאיוסו בממפיס ומגפת הכולרה של נוקסוויל ב-1854.
ועדת הקפיטול של האספה הכללית של טנסי הסירה את הדיוקן הרשמי של המושל פרסון בראונלו שהותקן רק לזמן קצר במהלך אפריל 1987 בספרייה המחוקקת של בניין קפיטול המדינה, בהמלצת הסנאטור הדמוקרטי של מדינת טנסי דאגלס הנרי.
משפחתו

בראונלו נישא לאלייזה אובריאן (1819–1914) במהלך 1836 באליזבתטון, טנסי. נולדו להם שבעה ילדים: סוזן, ג'ון בל, ג'יימס פטון, מרי, פאני, אנני וקלדוניה טמפל.
אלייזה אובריאן בראונלו התגוררה בבית המשפחה בנוקסוויל עד מותה ב-1914 בגיל 94. בשנות ה-1890 ובתחילת המאה ה-20, מבקרים רבים, כולל שלושה נשיאים (ויליאם מקינלי, תאודור רוזוולט וויליאם הווארד טאפט), קראו לאלייזה בראונלו בעת ביקור בנוקסוויל.
בנם הבכור של בני הזוג בראונלו, ג'ון בל בראונלו (1839–1922), היה קולונל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים. בעשורים שלאחר מות אביו, הוא עזר לממן את הפיתוח של שכונת נוקסוויל אשר במשך שנים הייתה ידועה בשם "בראון". בית הספר היסודי בראונלו, ששירת את השכונה הזו מ-1913 עד 1995, עדיין עומד על תילו, והוסב ללופטים עירוניים.
בנם הצעיר של בני הזוג בראונלו, ג'יימס פטון בראונלו (1842–1879), היה גם קולונל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים, אם כי מאוחר יותר קיבל דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון. הוא שירת כשליש גנרל במשמר המדינה בתקופתו של אביו כמושל.
וולטר פ. בראונלו (1851–1910), אחיינו של ויליאם בראונלו, כיהן כחבר קונגרס אמריקאי מהמחוז הראשון של טנסי משנת 1897 ועד מותו.
ג'יימס סטיוארט מרטין (1826–1907), אחיין נוסף של ויליאם בראונלו (בנה של אחותו, ננסי), כיהן כחבר קונגרס אמריקאי מאילינוי באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19.
לואיס בראונלו (1879–1963), מדען פוליטי ומתכנן ערים בולט מהמאה ה-20, היה נכד של אחד מבני דודיו הראשונים של ויליאם בראונלו. הוא כיהן קדנציה סוערת של 3 שנים כמנהל העיר של נוקסוויל בשנות ה-20.
הערות שוליים

↑  Randal Rust, Brownlow, William Gannaway 'Parson', Tennessee Encyclopedia (באנגלית אמריקאית)
↑  ""Finding Aid for the William G. Brownlow Tennessee Bonds Circular MS.2750". Special Collections Online – The University of Tennessee. Retrieved November 5, 2017". אורכב מ-המקור ב-7 בנובמבר 2017. נבדק ב-5 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  פלג של המפלגה הדמוקרטית שנקרא במקור מפלגת שוויון הזכויות
↑  "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-19, נבדק ב-2022-07-10
↑  Uffelman, Minoa (2011-11-21). "Tennessee's Fighting Parson". Opinionator (באנגלית). נבדק ב-2023-06-29.
↑  ""Guide to Manuscript Materials : MF. 1800 - MF. 1899", Tennessee Secretary of State". אורכב מ-המקור ב-30 באוקטובר 2017. נבדק ב-29 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Knox County Development Corporation, Brownlow School Redevelopment & Urban Renewal Plan (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine), August 2007. Retrieved: 29 October 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277050805171  GND: 1056091886  ISNI: 0000 0000 3133 7782  LCCN: n50051650  NTA: 226839540  SNAC: w6z60mhr  US Congress: B000963  VIAF: 48008327   WorldCat (עם VIAF): 48008327 
חריטה מתוך ספרו של בראונלו The Great Iron Wheel Examined, מראה כומר בפטיסט מחליף בגדים לעיני נשים מזועזעות לאחר הטבילה לנצרות .
מודעה בגיליון 1848 של Jonesborough Whig, תוקפת את המועמד לנשיאות לואיס קאס
בראונלו כפי שהופיע בחזית ספרו משנת 1856, The Great Iron Wheel Examined
בדרך ל-"FA Ross' Corner", סדרה ב-Jonesborough Whig של בראונלו שתקפה את הכומר הפרסביטריאני פרדריק אוגוסטוס רוס.
תחריט מ-The Great Iron Wheel Examined של בראונלו, מראה חבר קונגרס לשעבר תוקף את ג'יימס רובינסון גרייבס בשל לשון הרע.
איור ב-A Hero In Homespun של ברטון, המראה את בראונלו נושא נאום פרו-האיחוד בסביירוויל ב-1861
בראונלו (במרכז) מתבונן בשורף הגשרים המורשע האריסון סלף נפרד מבתו; סלף קיבל בסופו של דבר חנינה על ידי ג'פרסון דייוויס
איור של אמן משנת 1888 של בתו של בראונלו, סוזן, מאיימת על חיילי הקונפדרציה שביקשו להסיר את הדגל האמריקאי מביתם של בני הזוג בראונלו בנוקסוויל
סגנון התקשורת הישיר האופייני של בראונלו ניכר בכותרת העיתון Rebel Ventilator;
דיוקן המושל בראונלו מאת ג'ורג' דורי. דיוקן רשמי זה של המושל בראונלו הוצג רק לזמן קצר בתוך בניין קפיטול מדינת טנסי במהלך 1987.
תצלום של בראונלו מאת מת'יו בריידי
תצלום של בראונלו מאת קרל גירס
הבית והספרייה של בראונלו בשדרות קמברלנד 211 בנוקסוויל (כבר לא קיים), כפי שצויר על ידי בנסון ג'ון לוסינג
"חירות ואיגוד. עכשיו ולנצח, אחד ובלתי נפרד" - דגל ארצות הברית בעל 34 כוכבים שניתן לסוזן בראונלו על ידי נשות פילדלפיה, 13 ביוני 1862 (East Tennessee Historical Society)
לסטר דיקינסון

לסטר ג'סי ("דיק") דיקינסון (באנגלית: Lester Jesse Dickinson‏; 29 באוקטובר 1873 – 4 ביוני 1968) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור רפובליקני מאיווה. הוא היה, במילותיו של מגזין "טיים", "עורך דין גדול, ידידותי, עם השפעה גדולה באיווה". בתחילת 1936, הוא חלם לזכות בנשיאות. עם זאת, המירוץ היחיד שאליו הוא נכנס באותה שנה היה על המושב שלו בסנאט בו הפסיד.
ביוגרפיה > ראשית חייו

דיקינסון נולד ב-29 באוקטובר 1873 בחווה ליד דרבי, איווה במחוז לוקאס, ללוי ווילימין מורטון דיקינסון. כשהיה בן חמש, משפחתו עברה לחווה אחרת מחוץ לדנברי, איווה, במחוז וודברי. כילד עבד במשק של אביו, רוכל חלב מהמחלבה, ערך נאומים מאחורי הרפת ועסק בחנות לחומרי בניין. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון Danbury ב-1892, בקונל' קורנל (במאונט ורנון, איווה) ב-1898, וב-1899 מהמכללה למשפטים של אוניברסיטת איווה באיווה סיטי. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1899 והחל לעסוק בכך באלגונה, איווה, מחוז קוסות' בחלק הצפוני-מרכזי של המדינה. הוא היה לוטננט משנה ברגימנט הרגלים ה-52, המשמר הלאומי של איווה, מ-1900 עד 1902 והיה פקיד העירייה של אלגונה מ-1900 עד 1904. הוא היה התובע המחוזי של מחוז קוסות' מ-1909 עד 1913.
ב-1910, הוא התמודד ללא הצלחה על המועמדות הרפובליקנית למושב בבית הנבחרים של איווה.
הוא התחתן עם מירטל קאל, בתו של אמברוז א. קאל, ממייסדי אלגונה, בשנת 1901.
לפי טיים, הוא לא "שתה, עישן, [או] לקח חלק בספורט או בחברה".
ביוגרפיה > חבר בית הנבחרים

בשנת 1918, דיקינסון התמודד לקונגרס, וקרא תיגר על פרנק פ. וודס המכהן בפריימריז הרפובליקני על המושב במחוז הקונגרס העשירי של איווה בצפון מרכז איווה (המורכב מבון, קלהון, קרול, אמט, גרין, המילטון, הומבולדט, הנקוק, קוסות', פאלו אלטו, פוקהונטאס, וינבאגו וובסטר). וודס היה אז יושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית של הקונגרס, אך הצביע נגד הכרזת המלחמה על הקיסרות הגרמנית ב-1917, ויצר אחריות פוליטית גדולה ב-1918. לאחר שניצח את וודס בפריימריז, דיקינסון ניצח את המועמד הדמוקרטי (כמו כל מועמד רפובליקני בכל מרוץ בחירות כלליות במהלך קיומו של אותו מחוז, מ-1882 עד 1931).
דיקינסון הפך ל"מנהיג הבית של גוש החוות הראשון וההיסטורי של הגוף הזה". הוא היה תומך חזק בחוק הקלה בחוות מקנרי-האוג'ן, מאמץ לשמור על רמות המחירים שלפני המלחמה על ידי הגדלת הרכישות הפדרליות של מוצרי חווה למכירות מעבר לים. הוא נבחר מחדש ב-1920, 1922, 1924, 1926 ו-1928, וכיהן בבית מ-4 במרץ 1919 עד 3 במרץ 1931. בן דודו של דיקינסון, פרד דיקינסון לטס, היה חבר ארצות הברית ממחוז הקונגרס השני של איווה בשש השנים האחרונות של אותן שנים (מרץ 1925 עד מרץ 1931).
דיקינסון היה מועמד סוס שחור למועמדות הרפובליקנית לסגן הנשיא ב-1924. אבל לאחר שהנשיא קלווין קולידג' שלח לוועידה הודעה שהוא יקבל איש איווה אחר - השופט והסנאטור לשעבר ויליאם סקוויר קניון - בתור חברו למועמד, שמו של דיקינסון נעלם מהדיונים וההצבעה, ובהצבעה השלישית הוועידה בחרה את צ'ארלס דוז.
ביוגרפיה > סנאטור אמריקאי

מושבו של הסנאטור הדמוקרטי דניאל פ. סטק הועמד לבחירה ב-1930. סטק, הסנאטור הדמוקרטי הראשון מאיווה מאז מלחמת האזרחים האמריקנית, הגיע לסנאט בסיוע מצביעים רפובליקנים שמרניים רבים (שסירבו לתמוך במנצח הפריימריז הרפובליקני ב-1924, סמית' וו. ברוקהארט, בגלל גישתו נגד העסקים) והצבעה חסרת תקדים של הסנאט ב-1926 לביטול בחירתו המקורית להושיב את ברוקהארט ב-1925. לפיכך, ה"בחירות" של סטק נתפסו כאנומליה, וכמה רפובליקנים נאבקו על ההזדמנות להתמודד על כיסאו ב-1930. בהתמודדות כתומך בחוק התעריפים השנוי במחלוקת של סמוט-האולי, ניצח דיקינסון את מושל איווה, ג'ון האמיל, ושניים נוספים בפריימריז הרפובליקני, והביס בקלות את סטק בבחירות הכלליות.
בשנת 1932, הוא נבחר לשאת את הנאום המרכזי בוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1932, שם חברו הרברט הובר, יליד איווה, הוצב כמועמד מחדש בניסיונו הכושל להיבחר מחדש.
ברגע שפרנקלין ד. רוזוולט החליף את הובר ב-1933, דיקינסון הבחין בכך שיצא מוקדם ולעיתים קרובות נגד הניו דיל. בנאום משנת 1934, הוא טען שהנהנים היחידים מחוק ההתאמה החקלאית החדש הם "אמיני המוח" שמאחורי התוכניות החדשות, תוך שהוא מגחך ש"נלקחו מכיתותיהם העגומות, מחוות התרנגולות, חדרי העריכה ומשרדי עורכי הדין, הם מסתובבים כעת. מאחורי שולחנות מהגוני פותרים בעיות בעולם". הטיים העיר ב-1936 כי הוא "דורש 'תוכניות תעשייתיות וחקלאיות שפויות, כנות' וחזרה 'לרעיונות של אבותינו בניו אינגלנד'".
ביוגרפיה > עניין בנשיאות

במאי 1936, הטיים דיווח שדיקינסון היה מעוניין בהזדמנות להתמודד מול הנשיא רוזוולט, תוך השערה ש"הזמזום בראשו הגדול והחטוב" הייתה השאלה, "'אם וורן הרדינג יכל לקבל את המועמדות הרפובליקנית לנשיאות ב-1920, למה אני לא יכול להשיג את זה ב-1936?'" זה הסביר:
כמו הרדינג, הוא יגלם חזרה לנורמליות לאחר משטר דמוקרטי קדחתני. עבור הסוס השחור דיקינסון, תומכי הרדינג של פעם מנהלים בשקט את אותו סוג של קמפיין קדם-כינוס שהארי דוהרטי ערך עבור הסוס השחור שלו ב-1920 - רכישת חברים באופן לא פולשני, דואגים לא להעליב מועמדים מובילים, בונים אדם שהתנגד לו ללא פשרה. פלגים יכולים להתאחד לאחר מבוי סתום בוועידה.
בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1936, לא היה מבוי סתום, ולכן שאיפתו של דיקינסון למלא ב-1936 את התפקיד שמילא הרדינג ב-1920 מעולם לא התממשה. במקום זאת, מושל קנזס אלפרד לנדון היה המועמד היחיד בר-קיימא, והיה מועמד בהצבעה הראשונה.
ביוגרפיה > הפסד בבחירות חוזרות ב-1936

בינתיים, במרוץ שלו להיבחר מחדש, עמד דיקינסון בפני אתגר ראשוני חזק משדה צפוף של רפובליקנים אחרים שכלל את ברוקהארט. בעוד שדיקינסון לא קיבל רוב של הקולות, הוא זכה באחוזים גדולים מספיק כדי לעלות אוטומטית לבחירות הכלליות. יריבו הדמוקרטי כיהן כמושל איווה, קלייד הרינג. הרינג ניצח את דיקינסון בפחות מ-36,000 קולות. דיקינסון כיהן בסנאט מ-4 במרץ 1931 עד 3 בינואר 1937.
ביוגרפיה > הפסד בבחירות לסנאט ב-1938

לאחר 1936, תמיכת איווה ברוזוולט ובניו דיל דעכה באופן ניכר, והתפתח פיצול מר במפלגה הדמוקרטית של איווה בין ניו דילרים ודמוקרטים בעלי אופקים עצמאיים כמו הסנאטור המכהן גאי מארק ג'ילט. במסגרת זו, דיקינסון רץ על מושבו של ג'ילט. עם זאת, הניסיון שלו בבחירות של 1938 היה דומה מאוד לניסיון שלו בבחירות ב-1936. לאחר קרב חזק בפריימריז הרפובליקני (שבהם ניצח את חבר בית הנבחרים לויד ת'רסטון), דיקינסון שוב הפסיד בבחירות הכלליות, הפעם בפחות מ-3,000 קולות.
ביוגרפיה > משרד פרטי בדה מוין

לאחר שעזב את הסנאט, דיקינסון חזר בתחילה לאלגונה.
ביוני 1939, הוא הצטרף לחברת דה מוינס שבנו, ל. קאל דיקינסון, הקים ב-1936. מעורבותו של הסנאטור לשעבר חיזקה את המוניטין של המשרד הצעיר, והיא הפכה לאחד ממשרדי עורכי הדין העסקיים המובילים בדה מוין ובמדינה. ידוע באופן לא רשמי במשך עשרות שנים כ"פירמת דיקינסון", והיא ידועה כיום כדיקינסון, מקמן, טיילר והאגן, PC.
דיקינסון נפטר ב-4 ביוני 1968.
מילדג' לוק בונהאם

מילדג' לוק בונהאם (באנגלית: Milledge Luke Bonham‏; 25 בדצמבר 1813 – 27 באוגוסט 1890) היה פוליטיקאי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. מאוחר יותר הוא היה מושל קרוליינה הדרומית ה-70 מ-1862 עד 1864, וגנרל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

בונהאם נולד ב-25 בדצמבר 1813 ליד רדבנק (כיום סלודה), קרוליינה הדרומית, והיה בנם של קפטן ג'יימס בונהאם, יליד מרילנד, וסופי סמית' בונהאם, אחייניתו של קפטן ג'יימס באטלר, שהיה ראש משפחה מפוארת בקרוליינה הדרומית. מילדג' היה בן דוד מדרגה ראשונה של אנדרו פיקנס באטלר. הוא היה צאצא של אנגלי בשם תומאס באטלר, שהגיע למושבות האמריקאיות במאה ה-17.
הוא למד בבתי ספר פרטיים במחוז אדג'פילד ובאבוויל. הוא סיים בהצטיינות את מכללת קרולינה הדרומיית בקולומביה ב-1834. הוא שירת כקפטן וכשליש של בריגדת קרוליינה הדרומית במלחמת סמינול בפלורידה ב-1836. באותה שנה, אחיו הגדול ג'יימס באטלר בונהאם מת בקרב אלמו.
בונהאם למד משפטים, הוסמך כעורך דין בשנת 1837 והחל לעסוק במקצוע באדג'פילד. במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו שירת כלוטננט קולונל (ממרץ 1847) ולאחר מכן כקולונל (מאוגוסט 1847) ברגימנט הרגלים ה-12 של ארצות הברית. שני חברים נוספים ברגימנט שלו, מייג'ור מקסי גרג וקפטן אבנר מונרו פרין, הפכו גם הם לגנרלים במלחמת האזרחים. לאחר שחזר לביתו, שימש בונהאם כמייג'ור גנרל של המיליציה של קרוליינה הדרומית.
בכניסתו לפוליטיקה, כיהן בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בין השנים 1840 ל-1843. הוא נישא לאן פיישנס גריפין ב-13 בנובמבר 1845. בונהאם שימש כתובע של המחוז הדרומי של קרוליינה הדרומית בין השנים 1848 ל-1857. הוא נבחר כדמוקרט לקונגרס ה-35 (במקומו של בן דודו, פרסטון סמית' ברוקס) ולקונגרס ה-36, וכיהן מ-4 במרץ 1857 עד שפרש ב-21 בדצמבר 1860.