stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוג פטפי
נסיבות היווצרותו > שינויים פוליטיים בהונגריה

הגינוי הרשמי של פולחן האישיות התרחשה בברית המועצות בקונגרס ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (КПСС) שהתקיים בפברואר 1956, אולם שינויים פוליטיים רציניים חלו במדינות הגוש, כולל מוסקבה, כבר בשנה שלאחר מותו של סטלין. התוצאה של שינויים אלה הייתה שבשנת 1953, המפלגה הקומוניסטית ההונגרית השתנתה תחת לחץ סובייטי, מפלגת העובדים ההונגרית (MDP) שנשלטה קודם על ידי הנהגתו העקובה מדם של מתיאש ראקושי, הוחלף בקומוניסט הפופולרי והמתון יותר אימרה נאג' הפך לראש הממשלה.
אולם תקופת ההקלה התבררה כזמנית. תומכי אימרה נאג' התאספו והקימו את חוג פטפי, לאחר שהחלה מתקפה מכיוון מוסקבה וה-MDP נגד ראש הממשלה ונגד השינויים שהכניס עד 1955. באפריל נשללו מאימרה נאג' תפקידיו במדינה ובמפלגה, ובדצמבר הוא אף גורש מהמפלגה.
הארגון מחדש פגע בו-זמנית באינטרסים של "הקומוניסטים הרוויזיוניסטים" בראשות אימרה נאג', כמו גם בהמונים הלא-קומוניסטיים של החברה ההונגרית ויצר את היסודות של הקואליציה החברתית המעורבת להדהים מבחינה אידאולוגית שהפכה לכוח העיקרי של מהפכת 1956.
המנהיגים הרוחניים של חוג פטפי בתוך הקואליציה השתייכו יותר לקומוניסטים הרוויזיוניסטים ולא לאלו שדרשו דמוקרטיה. מטרתם הייתה להחזיר את אימרה נאג' למהפכה, כך שמ-24 באוקטובר 1956, הם כבר לא ראו את הטעם בהסלמה נוספת של האירועים והפיכתם למהפכה. עם זאת, דרישות החוג כבר עלו באירועים לפני ה-23 באוקטובר, כאשר סטודנטים מהאוניברסיטה שהתאספו באגודת הסטודנטים הביעו לראשונה בגלוי את דרישתם לבחירות חופשיות בעתיד.
היווצרות החוג

הרעיון של יצירת החוג הופיע בתחילת 1955, אבל אז איש לא חשב על אפשרות של תנועה עם קו שונה מהקו הרשמי. הרעיון היה ליצור קבוצת דיון לאינטלקטואלים קומוניסטים צעירים במסגרת אגודת הנוער הקומוניסטית DISZ. מנהיגי ה-DISZ בחרו בקומוניסט הצעיר והמנוסה גאבור טאנצוש (היהודי) כמנהיג החוג, שהיה מחסידיו של אימרה נאג', אך ציפו ממנו, כמרקסיסט, שיצליח לעצור את פריצת הרעיונות ה"בורגניים" וה"לאומיים".
חוג פטפי נוסד אמנם במרץ 1955, אך המשימה האמיתית שלו, ארגון דיונים פתוחים, התאפשר רק אחרי הקונגרס ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
טאנצוש, המזכיר, נתן לדיונים מקום פתוח ונרחב בהרבה ממה שדמיינו במקור ב-DISZ. בפועל הוא עשה כמעט רק עבודה ארגונית, כמעט ולא נאם, ובישיבות החוג חסרו נאומי הפתיחה הארוכים והריקניים הרגילים שהיו נהוגים אז. הוא אפילו הרשה לעצמו לארגן ערב ספרותי יוגוסלבי באפריל 1956 - שנחשב לכפירה באותן שנים שבהן היחסים בין הגוש הסובייטי ליוגוסלביה של טיטו היו בשפל.
פעולת החוג עד האיסור

האירוע הציבורי הראשון של החוג נערך רק ב-1956. בין האביב לסתיו 1956, ארגן החוג 12 דיונים/ויכוחים חשובים. בין אלה, התגובה הגדולה והעוצמתית ביותר עורר "דיון העיתונות" שאורגן ב-27 ביוני והוביל להפגנה.
פעולת החוג עד האיסור > דיון העיתונות

הוויכוח ב-27 ביוני, שגרם לסטיגמה, לכתם על החוג, הוליד אירועים שהיו חסרי תקדים בהונגריה תחת הטוטליטריות הקומוניסטית. כוחה הכולל של קליקת ההנהגה הקומוניסטית בראשות ראקושי כבר היה בתהלך של היסדקות.
"אור הרוח המרקסיסטית זורח שבוע אחר שבוע בדיונים של חוג פטפי של ה-DISZ"
כך הודיע הפובליציסט של עיתון המפלגה "סאבאד נפ", כלומר "עם חופשי" (Szabad Nép) על הפגישה ב-24 ביוני.
בין היתר, הסופר טיבור טרדוש וטיבור מראי, שהודח בעבר מסאבאד נפ, נאמו בפגישה בתמיכה באימרה נאג' ובצורך בחופש העיתונות.
בערב ה-22 באוקטובר 1956 (יום לפני פרוץ המרד) אימצה ישיבת החוג החלטה שבה הם דורשים את כינוס ההנהגה המרכזית של ה-MDP, הדרת ראקושי מההנהגה, מהאספה הלאומית (הונגריה) ומהמועצת הנשיאות, והכללתו של אימרה נאג' במקומו בעבודת ההנהגה והממשלה ב"מקום ראוי".
עם עלייתו לשלטון של אימרה נאג', חברי חוג פטפי חשבו שהאירועים הסתיימו, בהתחלה גם טאנצוש חשב שתפקידם התמלא והסתיים. עבור חוג פטפי נסגר גם השביל בכיוון השני, לעבר כוחות השיקום הקומוניסטי. לאחר שאימרה נאג' הודה ב-28 באוקטובר כי מתרחש מרד לאומי, השתתף טאנצוש בארגון הוועדה המהפכנית האינטלקטואלית ההונגרית באוניברסיטת אטווש לוראנד וחתם על המניפסט בשם חוג פטפי. ב-3 בנובמבר נולדה הכוונה לכנס מחדש את חוג פטפי על מנת להשתמש בסמכותו כדי לסייע בייצוב השלטון, אך הפלישה של צבא ברית המועצות להונגריה ב-4 בנובמבר סיכלה תוכנית זו.
כל זה, כמו גם היחס הידידותי הקודם של האימרה נאג' כלפי החוג, הספיק כדי שהחוג יסווג בין תומכי המרד בזמן התגמול והענישה. בזה הסתיימה ההיסטוריה הקצרה של החוג. מועצת בית המשפט העממי של בית המשפט העליון, בראשות פרנץ וידה גזר על טאנצוש 15 שנות מאסר, לריצוי בכלא המחמיר במריאנאוסטרה (הוא קיבל חנינה באביב 1962).
ספרות בנושא

הדיונים של חוג פטפי מבוסס על רשומות אותנטיות (Kelenföldi Kiadó, ELTE, Mússák, 1956 Institute, 1989–1994) כרכים של הסדרה:
I. שני ויכוחים כלכליים
II. דיון פילוסופי
III. ויכוח היסטורי
IV. מפגש פרטיזנים - ויכוח דיון עיתונות
V. ניהול כלכלי – פיתוח טכני – גן הונגריה?
VI. ויכוח פדגוגי
VII. ויכוח על אמנות - ויכוח רפואי
הערות שוליים

↑  OSZK MEK hivatkozás
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ko2015863034  VIAF: 144885092   WorldCat (עם VIAF): 144885092
המוזיאון של ניו זילנד טה פאפא טונגוורה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאומי, מוזיאון, Autonomous Crown Entity 
 כתובת:  ולינגטון 
 מיקום:  ולינגטון 
 מדינה:  ניו זילנד 
 מבקרים בשנה:  808,706 (נכון ל־2021)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1992
 תאריך פתיחה רשמי:  14 בפברואר 1998 
 אדריכל:  Jasmax 
 
 קואורדינטות:  41°17′26″S 174°46′55″E﻿ / ﻿41.290555555556°S 174.78194444444°E﻿ / -41.290555555556; 174.78194444444
 www.tepapa.govt.nz
 he
 
תמונה של המוזיאון (סגור בעת מגפת הקורונה)
המוזיאון של ניו זילנד טה פאפא טונגרווה (באנגלית: Museum of New Zealand Te Papa Tongarewa) מוכר גם בתור Te Papa או Our Place, הוא מוזיאון לאומי ניו זילנדי הממוקם בעיר ולינגטון. המוזיאון נפתח ב-1998 לאחר האיחוד בין "המוזיאון הלאומי" ו"הגלריה הלאומית לאמנות". יותר מ-1.5 מיליון אזרחים באים לבקר במוזיאון מדי שנה.
"טה פאפה טונגרווה" פשוטו כמשמעו מתורגם ל"מכל האוצרות". המוזיאון מתעד את התרבות הילידית והקולוניאלית של המדינה, וכן את ההיסטוריה של הטבע ואת אוצרות התרבות שלה, ומפה מגיעה המילה.
היסטוריה

המוזיאון שנפתח לפני טה פאפא נקרא מוזיאון המושבות, שהוקם ב-1895, ג'יימס הקטור היה מנהל המוזיאון.
המוזיאון הכיל שלל פריטים מדעים, אך הציג בנוסף לכך פריטים נוספים (בעיקר מתרומות של מבקרים).
ב-1907, השתנה שם המוזיאון מ"מוזיאון המושבות" ל"מוזיאון הדומיניון" והציג שלל יותר רחב של פריטים. בשנת 1913 התווסף אל אותו מבנה המוזיאון, מבנה נוסף בשם "הגלריה הלאומית לאמנות".
כיום, שניהם התאחדו למוזיאון אחד הנקרא "המוזיאון של ניו זילנד טה פאפא טונגרווה".
הערות שוליים

↑  Te Papa founding chief executive Dame Cheryll Sotheran dies after long illness, Stuff, ‏31 בדצמבר 2017 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011405086205171  BIBSYS: 90861449  BnF: cb124431108 (data)  GND: 5118488-6  ISNI: 0000 0004 0483 4475  LCCN: no94036107  NLA: 35387558  RERO: 02-A000186258  SUDOC: 03357684X  TePapa: 2900  ULAN: 500311561  VIAF: 142708240   WorldCat (עם VIAF): 142708240 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיאונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טבח בורודיאנקה

טבח בורודיאנקה היה פשע מלחמה שעל פי החשד בוצע על ידי הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית בעיירה האוקראינית בורודיאנקה, שאוכלוסייתה האזרחית הופגזה באופן נרחב על ידי הכוחות הרוסים במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
בתאריך 7 באפריל 2022, בעקבות ההפגזות הכבדות על העיירה, נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי חשף כי העיירה עצמה נחרבה, וזאת כשבוע לאחר גילוי הטבח בבוצ'ה.
לפי נתוני השירות הממלכתי למצבי חירום של אוקראינה, 41 גופות נמצאו מתחת להריסות נכון ל-14 באפריל 2022.
ההפצצות הרוסיות

לפני הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, התגוררו בבורודיאנקה, עיירה קטנה השוכנת מצפון לקייב בירת אוקראינה, כ-13,000 תושבים.
במהלך המתקפה הרוסית על קייב בימיה הראשונים של המלחמה, בורודיאנקה, הממוקמת על כביש בעל חשיבות אסטרטגית לכוחות הפולשים, הפכה מטרה לתקיפות אוויריות רוסיות. לדברי אירינה ונדיקטובה, התובעת הכללית של אוקראינה, חיילים רוסים השתמשו בחימוש מצרר וברקטות טורנדו ואוראגן כדי להרוס מבנים, וירו בעיקר במהלך שעות הלילה, כאשר מרבית תושבי העיירה היו בבתיהם.
בעקבות ההפצצות הרוסיות שכוונו כנגד האוכלוסייה האזרחית, רוב המבנים בעיירה נהרסו, כולל הרחוב הראשי של העיירה, כאשר פצצות רוסיות פגעו במרכזי הבניינים וגרמו לקריסתם בזמן ששלדי הבניינים נותרו עומדים. אולקסי רזניקוב, שר ההגנה, אמר שתושבים רבים נקברו חיים בתקיפות האוויריות, ותושבים אחרים שביקשו לסייע להם נורו על ידי חיילים רוסים. התובעת הכללית ונדיקטובה האשימה את החיילים הרוסים ב"רציחות, עינויים והכאות" של אזרחים.
ב-26 במרץ 2022, הכוחות הרוסיים, שנכשלו בניסיון לכבוש את קייב, נסוגו בהדרגה מהאזור כדי לרכז את מאמציהם במתקפה באזור דונבאס. ראש העיירה של בורודיאנקה אמר כי בזמן שהשיירה הרוסית עברה דרך העיירה לכיוון מזרח, חיילים רוסים ירו דרך כל חלון פתוח שראו. בנוסף, הכוחות הרוסיים הנסוגים הציבו מוקשים ברחבי העיר.
להערכת ראש העיירה, היקף ההרוגים הכולל בקרב האוכלוסייה האזרחית עומד על 200 הרוגים לכל הפחות. כאשר חלק מתושבי העיירה הסתתרו במערות במשך 38 ימים. במועד שבו הכוחות הרוסים נסוגו מהעיירה התגוררו בה בפועל רק כמה מאות תושבים, כאשר כ-90% מהתושבים ברחו, ומספר לא ידוע של תושבים נקברו תחת הריסות.
ב-2 במאי 2022, עובדי השירות הממלכתי למצבי חירום של אוקראינה חילצו חתול מהקומה השביעית של בניין הרוס, שם שהה כחודשיים ללא מזון ומים. בעקבות פרסום האירוע, החתול הפך לסמל המאבק של העם האוקראיני כנגד הכוחות הפולשים הרוסיים.
לאחר האירועים

סוכנות הידיעות הצרפתית הגיעה לראשונה לבורודיאנקה בתאריך 5 באפריל 2022. אף שעובדי הסוכנות לא נתקלו בעצמם בגופות, הם דיווחו על הרס נרחב בעיירה, וכן כי חלק מהבתים "פשוט לא היו קיימים יותר". המספר הסופי של הקורבנות עדיין אינו ודאי, כאשר לפי דיווחים גופות נוספות שוכנות מתחת להריסות וטרם התגלו.
ב-7 באפריל הודיעה התובעת הכללית ונדיקטובה כי 26 גופות ראשונות התגלו בהריסות של שני מבנים בעיירה. היא הצהירה כי בורודיאנקה היא "העיירה ההרוסה ביותר באזור" וכי "בעיירה אין אתרים צבאיים, האוכלוסייה האזרחית הייתה מטרת ההפצצות". הנשיא וולודימיר זלנסקי אמר לאחר מכן כי היקף ההרוגים בבורודיאנקה "חמור אף יותר" מאשר בבוצ'ה .
לפי דיווח נוסף, גם בחלוף עשרה ימים לאחר עזיבתו של הצבא הרוסי, לוחמי כיבוי אש המשיכו לחלץ גופות מההריסות לשם קבורתם, חרף החשש לקריסת מבנים נוספים. בהמשך, ובשעה שגופות נוספות התגלו מדי יום, חדרי המתים המקומיים התמלאו והיה צורך להעביר את יתר הגופות לחדרי מתים במרחק של למעלה מ-100 קילומטרים מהעיירה.
ראו גם

פשעי מלחמה בפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022
חינוך נשים בדת הבהאית

חינוך נשים בדת הבהאית מייצג עיקרון דתי מרכזי, והוא שוויון מגדרי הנגזר משוויון אנושי אוניברסלי המנחה את אורך חייהם של מאמינים בהאים. הקהילה הבהאית ניהלה בתי ספר לבנות באיראן וסביבתה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, ומאז הקהילה הבינלאומית מנהלת בתי ספר בלתי פורמליים בקיץ על מנת להמשיך את המגמה של חינוך שווה ומודרני לכל ילדיה.
החובה הערכית של השכחת נשים כמימוש של שוויון מגדרי הופיעה לראשונה בהוראה רדיקלית (לזמנה) של בהאא אללה, מייסד הדת, באמצע המאה ה-19, דבר שפגש התנגדות רבה באיראן של ימיו.
היסטוריה

על אף החשיבות הרבה שמנהיגי הדת ייחסו לחינוך, האפליה הדתית נגד הקהילה הבהאית באיראן מנעה את היווסדותם של בתי ספר פורמליים של הקהילה הבהאית עד לשנת 1897.
הקהילה הבהאית הבינלאומית יסדה וניהלה בתי ספר המחנכים לאור עקרונות הדת בשנים 1897–1929 באשגבאט ועד 1934 באיראן. משם, הגיעו לטורקמניסטן הרוסית והמוסדות זכו להכרה אצל קהילות דתיות אחרות בשל חוזקם האקדמית. מבין המוסדות הראשונות, נוסדה בית הספר לבנות "מאהבאת" לצד בית הספר "טאייד" לבנים במחוז המאדן באיראן בשנת 1909. "מאהבאת" זכה לקבל את שמו ישירות מאת עבד אל-בהאא בעצמו אשר תמך בו בהמשך דרכו.
בית ספר בהאי מוצלח במיוחד שזכה להכרה ממשלתית וכללית רחבה בתור אחד המוסדות החינוכיים הטובים ביותר באיראן הוא בית הספר "טרביית" בטהראן. לאור הצלחתו, ובתגובה לדגש של עבד אל-בהאא על חינוך נשים כחובה דתית, נוסדה בית הספר "טרביית אי-בנת", טרביית לבנות בשנת 1911, על שם ד"ר אתה-אללה בקשאיש. נשים בהאיות דגולות מהקהילה האמריקאית הגיעו לבית ספר על מנת לחנך בו, כולל ד"ר סוזן מודי, ד"ר ג'נביב קוי, ליליאן קאפס וגב' אדלייד שארפ. המוסד פעל בתחילה עם שש שכבות וקורסים מיוחדים לבנות עד גיל 20, ובשנה 1919 למדו בו כ-400 תלמידות. לאחר כעשור, הצליחו לפתח את בית הספר עד כדי לימודים של 11 שכבות וחינכו בכל שנה כ-719 תלמידות, ביניהם 359 בהאיות, 352 מוסלמיות ו-8 יהודיות. בשנה 1929 הוא הפך לבית הספר הגדול ביותר לנשים במדינה, וכ-46% אחוז מהנשים שלמדו בבית ספר עם הכרה ממשלתית באיראן למדו בטרביית.
בשנה 1928 נוסד בית הספר סאאדת לבנות לצד בית ספר לבנים באותו כפר שנוסד ב-1912 כענף של בית הספר טרביית. בית הספר זכה לבניין משלו וכלל כיתות בשלוש שכבות וזכה להכרה רשמית ממשלתית בשנה 1929. ב-1930, הורחב בית הספר סאאדת לכלול שש שכבות של תלמידות, ובשנים 1932–1934 כל 24 הבנות של השכבה המסיימת עברו בהצלחה את הבחינות הממשלתיות. בשנה 1934 בית הספר נסגר על פי צו ממשלתי.
בשנה 1935, סגן השר לחינוך הוציא הוראה ממשלתית על סגירתו של בית הספר טרביית, ולאחריו נסגרו כל בתי הספר הבהאים באיראן. כל השתדלות מהצד הבהאים מאז לא הצליחו לשנות את החוק ולהחזיר את בתי הספר של הדת. מאז, הוקמו בתי ספר בלתי פורמליים חינמיים ועונתיים בקיץ בהם מחנכים ילדים בהאים בהיסטוריה הבהאית, במחשבה הבהאית ובחוקים ואדמיניסטרציה של הדת. התופעה החלה בארצות הברית ב-1927 ואומצה על ידי קהילות ברחבות העולם.
מעמדן של נשים והערך של שוויון מגדרי בחינוך

הערך של שוויון בין המינים ניכר כעקרון מרכזי במחשבה הבהאאית מאז תחילתה של הדת. מייסד הדת הבהאאית, הבהאא אללה (1817–1892) לימד ששוויון בין נשים וגברים מהווה חובה מוסרית, חברתית ורוחנית. בנו של הבהאא אללה, עבד אל-בהאא (1842–1921) פעל בהנהגת המאמינים הבהאאים באיראן לדאוג לחינוך של נשים אשר ראה כמטרה חשובה אף יותר מחינוכם של גברים. בנוסף, הוא טען כי חינוך הוא האמצעי המכריע אשר יוביל לשוויון מעמדן של נשים וגברים. יורשו בהנהגת הקהילה הבהאאית, שוגי אפנדי (1897–1921) הדגיש את החשיבות כי לכל קהילה תהיה בית ספר משלה שדואג לתלמידים ותלמידות כאחד.
ישנן נקודות השקה לא מעטות בין עקרונות של הדת הבהאית ומוסריות חילונית מערבית עכשווית אשר תרמה להתפתחותה של הדת ברחבי העולם. הערך של חינוך של נשים מהווה דוגמה לדמיון מסוג זה, כאשר לטענת הבהאים ההנחיה לשוויון חינוכי של הבהאא אללה הקדים ב-50 שנה את ההתעוררות המערבית לסוגיה זו כאמת מוסרית אוניברסלית.
מקורות בהאים ספורים מתייחסים לחשיבות של חינוך נשים לא רק כחובה מוסרית דתית אלא כדרך ממשי להשפיע על תנאי איכות החיים של האוכלוסייה הבינלאומית. מחקרים שצוטטו במאגר הספרייה הבהאית המקוונת, וכן בפגישות של נציגי הקהילה הבינלאומית הבהאית באו"ם, מוכיחים שישנה השפעה ממשית חיובית על תנאי החיים של חברה מסוימת בשל הגברת הנגישות של חינוך לנשותיה.
נוסף על כך, הכתבים הבהאים מדגישים את הערך של חינוך של נשים בתור תרומה למימוש יכולתן כאמהות, המחנכות הראשוניות של הדור הבא, הן בהעברת ידע לילדיהן והן במסירת ערכים חברתיים.
השפעת החינוך הבהאי של נשים באיראן

חינוך מודרני של נשים באיראן החלה במחצית הראשונה של המאה ה-19 אך הגישה לחינוך זה נשאר מצומצם עד תחילת המאה ה-20. מוסדות חינוך של דתות מיעוט כגון בתי הספר של הדת הבהאית תרמו רבות להנגשת חינוך לנשים. בית הספר הבהאי הראשון לנשים נוסדה באיראן ה-1909 בקזווין ובמהלך 20 שנה נוסדו עוד כ-20 בתי ספר נוספים. בשנת 1933, כ-1,458 נשים למדו במוסדות בהאים באיראן, אשר היווה כ-4% של סך הנשים המשתתפות במערך החינוכי המדיני. אחוז זה מרשים במיוחד ביחס לכך שהאוכלוסייה הבהאית היוותה פחות מאחוז אחד של האוכלוסייה האיראנית.
המגמה הבהאית להנגיש חינוך מודרני ופורמלי לנשים באיראן נאלצה להתמודד עם אתגרים רבים. הקהילה הבהאית אשר היוותה בתחילת המאה העשרים כחצי אחוז מהאוכלוסייה האיראנית, סבלה מאחוזים גבוהים של עוני ואנאלפביתיות. בתי הספר לבנות שהם ייסדו התמודדו עם קשיים רציניים בחוסר חמור במשאבי אנוש ואמצעים כלכליים. נוסף על כך, נאלצו להתמודד עם התנגדות תרבותית עזה לחינוך של נשים שהתקיימה בחברה המסורתית, יחד עם התנגדות לאמצעי חינוך מודרניים או פשוט העדפת החשיבות של חינוך של בנים. מעבר לכך, התקיימה התנגדות כללית לקהילה הבהאית מצד הממשל. למרות כל הקשיים הללו, הקהילה הבהאית התמידה במאמציה להקים מוסדות לימוד רציניים לבנות ואף הצליחו במטרה זו לתקופה מתמשכת.
ההשפעה האמריקאית על חינוך נשים בדת הבהאית

ישנה השפעה ניכרת של הקהילה הבהאית מארצות הברית על הקמתם והפעלתם של מוסדות החינוך הבהאים ברחבי העולם. יש חוקרים אשר רואים בגל של פתיחת בתי ספר בהאים באיראן כתוצאה לא רק של תנודות פוליטיות פנימיות של הקהילה האיראנית אלא כתוצר של ההשפעה של הקשרים בין האיראנים והאמריקאים. באופן ספציפי, הצלחתו של בית הספר "טרביית" לבנות מיוחסת לתמיכתם של פטרונים אמריקאים אשר דחפו את המוסד לכיוונים מודרניים יותר בגישה החינוכית שלו. ארגון המבוסס בוושינגטון, החברה הפרסית-אמריקאית לחינוך, PAES, מימן את הקמתו של בית הספר טרביית ומצא אנשי חינוך ואדמיניסטרציה מהקהילה הבהאית האמריקאית לבוא לעבוד בו. מביניהם, ד"ר סוזן מודי וד"ר ג'נביב קוי עזרו להתרים כספים להמשיך לתחזק את בית הספר לבנות כשהוא פגש בקשיים כלכליים, ופנו למאמינים בהאים בארצות הברית במכתבים ב-1926 לתרום בקריאה לא להתעלם מהחשיבות של חינוך של נשים מתוך עקרונות הדת. בשנה 1927 פנה שוגי אפנדי בעצמו לקהילה האמריקאית לשלוח נציגים לפקח על החינוך של הבנים והבנות במוסדות הבהאים האיראניים.
| הדת הבהאית הכוכב הבהאי |
| --- | --- | --- |
| דמויות מרכזיות | עלי מוחמד שיראזי, הבאב • בהאא אללה • עבד אל-בהאא • שוגי אפנדי |  |
| הכתבים הבהאיים | אל-כתאב אל-אקדס • כתאב-י איקאן • המילים הנסתרות • שבעת העמקים • ארבעת העמקים • האיגרת אל בן הזאב • באיאן • איגרות אל המלכים והשליטים • מפציעי השחר |  |
| מוסדות עיקריים | מנגנון המנהל הבהאי • המרכז הבהאי העולמי • בית הצדק העולמי • האסיפות הרוחניות |  |
| עקרונות כלליים | עקרונות הדת הבהאית • התגלות מתמשכת • מעמד האישה בדת הבהאית • אחדות בדת הבהאית • עבדות בדת הבהאית • להט"ב והדת הבהאית |  |
| היסטוריה ופילוגים | באביזם • היסטוריה של הדת הבהאית • סובח-י אזל • אבראהים ג'ורג' ח'יראללה • צ'ארלס מייסון רמי • רות וייט |  |
| אנשים | אותיות הח"י •  ידי האמונה • שליחי בהאא אללה • טאהרה • בהיה ח'אנום • מרתה רוט • לואה גטסינגר • פיבי הרסט • ת'ורנטון צ'ייס |  |
| לוח השנה הבהאי | חגים בהאיים • נורוז • רידוואן • הולדת בהאא אללה • יום הברית • איאם-י הא • צום תשעה עשר הימים |  |
| בית התפילה הבהאי | אשגבאט • שיקגו • קמפלה • סידני • פרנקפורט • פנמה סיטי • סמואה • דלהי • סנטיאגו דה צ'ילה |  |
| קהילות בהאיות | הקהילה הבהאית הבין-לאומית • אוזבקיסטן  • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן  • אנגליה • ארצות הברית  • ברזיל  • גרמניה  • דרום אפריקה • הודו  • טורקיה  • טורקמניסטן • מצרים  • ניו זילנד • סין • ספרד • קנדה • רוסיה |  |
| מנהגים ופולחן | סמלים בהאיים • עלייה לרגל • תפילה • חקוק אללה • צום |  |
קטגוריה:מעמד האשה בדתות השונות
לקריאה נוספת

Kingdon, Geeta Gandhi. “Education of women and socio-economic development”. Reason and Revelation: Studies in the Babi and Baha'i Religions, volume 13. Los Angeles: Kalimat Press, 2002
Rostam-Kolayi, Jasamin. "The Tarbiyat Girls' School of Tehran: Iranian and American Baha'i Contributions to Modern Education." Middle East Critique 22.1 (2013): 77-93.
Shahvar, Soli. The Forgotten Schools: The Baha'is and Modern Education in Iran, 1899-1934. Bloomsbury Publishing, 2009.
Zabihi-Moghaddam, Siyamak. “Educating Girls in Early Twentieth-Century Iran: A Study of a Baha’i School”. Journal of Religious History Vol. 36, No. 4, December 2012.
Zabihi-Moghaddam, Siyamak. Promoting the Advancement of Women: Baha'i Schools for Girls in Iran, 1909–35”. Iranian Studies 2013, Taylor and Francis
הערות שוליים

↑  Shoghi Effendi, God Passes By. Wilmette: Bahá'í Publishing Trust, 1974
↑  Rafati, Vahid, “Bahaism x.Bahai Schools”. Encyclopedia Iranica Vol. III, Fasc. 5, 2011. pp. 467-470
↑  Rafati, Vahid, “Bahaism x.Bahai Schools”. Encyclopedia Iranica Vol. III, Fasc. 5, 2011. pp. 467-470
1 2 3  Zabihi-Moghaddam, Siyamak. Promoting the Advancement of Women: Baha'i Schools for Girls in Iran, 1909–35”. Iranian Studies 2013, Taylor and Francis pp. 273-305
↑  The History of the Saʿādat Schools in Najafābād, ms., Baháʾí International Archives, Haifa, M1741
↑  Shahvar, Soli. The Forgotten Schools: The Baha'is and Modern Education in Iran, 1899-1934. Bloomsbury Publishing, 2009. pp. 99-108
↑  Rafati, Vahid, “Bahaism x.Bahai Schools”. Encyclopedia Iranica Vol. III, Fasc. 5, 2011, pp. 467-470
↑  'Abdu'l-Bahá, The Promulgation of Universal Peace [Wilmette: Bahá'í Publishing Trust, 1982] 175)
↑  Abdu'l-Bahā, The Promulgation of Universal Peace (Wilmette, IL, 1991), 137.
↑  Zabihi-Moghaddam, Siyamak. “Educating Girls in Early Twentieth-Century Iran: A Study of a Baha’i School”. Journal of Religious History Vol. 36, No. 4, December 2012. pp. 518.
↑  Geeta Gandhi Kingdon, “Education of women and socio-economic development”. Reason and Revelation: Studies in the Babi and Baha'i Religions, volume 13. Los Angeles: Kalimat Press, 2002
↑  “Educating Girls and Women”. Statement to the 39th session of the United Nations Commission on the Status of Women Item 2 of the provisional agenda: Priority Themes: Development: Promotion of literacy, education and training, including technological skills. Bahai International Community Representative Offices. New York, March 1995. https://www.bic.org/statements/educating-girls-and-women
↑  Abdu'l-Bahá, Selections from the Writings of `Abdu'l-Bahá, #95, pp. 124-125.
↑  Zabihi-Moghaddam, Siyamak. “Educating Girls in Early Twentieth-Century Iran: A Study of a Baha’i School”. Journal of Religious History Vol. 36, No. 4, December 2012. Pp. 516-517
↑  Zabihi-Moghaddam, Siyamak. “Educating Girls in Early Twentieth-Century Iran: A Study of a Baha’i School”. Journal of Religious History Vol. 36, No. 4, December 2012. Pp. 516-517
↑  Rostam-Kolayi, Jasamin. "The Tarbiyat Girls' School of Tehran: Iranian and American Baha'i Contributions to Modern Education." Middle East Critique 22.1 (2013): 77-93.
רנדל (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  Jesse Haaja 
 שחקנים ראשיים:  Kris Gummerus 
 מוזיקה:  תומאס קנטלינן 
 מדינה:  פינלנד 
 חברת הפקה:  Black Lion Pictures Frozen Flame Pictures Bad Beaver Productions
 הקרנת בכורה:  2017 
 שפת הסרט:  פינית 
 סוגה:  סרט גיבורי-על, סרט פעולה 
 מקום התרחשות:  פינלנד 
 תקציב:  1.45 מיליון €
 סרט הבא:  Rendel 2: Cycle of Revenge 
 rendelmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
רנדל (בפינית: Rendel), הידוע גם בשם רנדל: נקמה אפלה הוא סרט גיבורי-על פיני משנת 2017 שנכתב, הופק ובוים על ידי ייסה האג'ה. הסרט מבוסס על דמות שכתב האג'ה, רנדל. את התפקידים הראשיים גילמו כריס גומרוס, מתי אוניסמה, רמי רוסינן ורנה קורפילה. שאר השחקנים כוללים את אלינה טומניקוב, טרו סלניוס, אייק קליאלה, אנו פאלווארה וכריסטינה קרג'אלאינן. הסרט זכה בפרס סרט הפעולה הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים Feratum במקסיקו.
סרט ההמשך, רנדל 2: חוג הנקמה, תוכנן לצאת בשנת 2021.
עלילה

בעיר מיקלי, פינלנד, חברה בשם VALA פיתחה חיסון מוצלח ללא בדיקה מתאימה. עם זאת, הארגון מהווה חזית לארגון פשיעה, בראשותו של פקה אראולה, שבנו ג'רנו המכונה "רוטיקה", הוא אחד הבריונים הגדולים. עם זאת, דמות מסתורית עטוית שחורים חוללה הרס נגד VALA ואנשיה. כשהאיש המסתורי תוקף באלימות שישה גברים באכזריות, רוטיקה מבחין שכל גבר נתלה כשהשם "רנדל" חרוט בגופם. באמצעות פלאשבקים אנו לומדים על ראמו, מנהל פיננסי בחברה שהוא איש משפחה עם אשתו ובתו. הם נותנים לו ז'קט לאופנוענים כמתנה ליום האב. עם זאת, כאשר הוא לא מקבל השקעה לעובד החברה בשם קוריקה, האחרון מתקשר לבוס שלו ומספר לו מה קרה. לאחר מכן, הבוס של קוריקה מתקשר לבוס של ראמו ומאלץ אותו לפטר את ראמו. לאחר מכן ראמו מתקשה למצוא עבודה ונאבק כלכלית.
ראמו, בעצתו של האיש שפיטר אותו, קוריקה, מקבל עבודה ב-VALA ומגיש ניירות אך ראמו מוצא את עצמו מסתכל דרכו יום אחד. הוא לומד את החיסון, המורכב מזפת שנדבקת לעור קבוע אם הוא נקשר, לא נבדק כראוי ולמעשה גרם למקרי מוות רבים. ראמו מוצא את עצמו בצומת דרכים. עם זאת, ארולה חוששת שראמו עשוי להיות מלשין. הוא שולח את רוטיקה ולהטאיה להרוג את ראמו ומשפחתו. בזמן שאשתו ובתו של ראמו נהרגות, ראמו נפגע ממחבט בייסבול עם תיל מחובר. עם זאת, הוא שורד ושומר מכל זפת במרתף שלו, ראמו מכסה את פניו בזפת ויוצר מסכה. באמצעות ז'קט האופנוענים שנתנו לו משפחתו וכפפותיו, ראמו הופך לנוקם האפל רנדל, הקרוי על שם המילה ההונגרית "סדר". אישה מסתורית בשם מארלה מגיעה לעזור לרנדל בעת הצורך.
ארולה, הלומד על מאבקו של רנדל בארגון, מוצא את עצמו עונה לבכירים יותר בארגון. אלה מחליטים לשכור שכירי חרב זרים שיתמודדו עם רנדל. הקבוצה מורכבת ממייק, ראדק, סטייסי, ג'וליה וג'ימי ובהתחלה הם מסוגלים להשתלט על רנדל, למרות שג'וליה מוצאה את מותה. האחרים מתכננים לחפש נקמה. עם זאת, בסופו של דבר רנדל מחזיר את עצמו לפעולה ובסופו של דבר מנהל מלחמה כוללת. בינתיים, כתבת מקומית, נינה הייקינן, מתכננת לחשוף את VALA ומי שהם באמת. רוטיקה חוטף את נינה כשהוא מגלה שהיא מצלמת את הפשעים האמיתיים שלהם. עם זאת, רנדל מגיע להציל אותה ובסופו של דבר מוצא את עצמו גובר על כל שכירי החרב בדרכים שונות. עם זאת, כאשר רנדל נלחם בלהטאיה, מארלה מנסה לעזור אך היא נדקרת מאחור ומתגלה כי מארלה הייתה חלק מדמיונו של רנדל שכן רנדל היה זה שנדקר. רנדל מליח לפצוע אנושות את להטאיה עם מחבט הבייסבול בחוט תיל.
ארולה, שהבין שרנדל יודע יותר מדי, עונה שוב לבכירים. לאחר שכשל במשימתו, הוא יודע שהוא חייב להיהרג על מעשיו. רוטיקה, שמעולם לא זכה לאהבתו או לאמונו של אביו, נשלח לירות באביו והורג אותו. כאשר רוטיקה עוזב את הבניין לאחר שהרג את אביו, רנדל ממתין בגשם ועומד פנים מול פנים עם רוטיקה. רנדל סוגר את תא המטען של רוטיקה על ידיו לפני שהוא לוקח מזרקים של החיסון ומזריק לרוטיקה בצוואר, והורג אותו. רנדל מתפתל רואה את נינה והולך משם. כאשר רנדל נראה בלב מיקלי, הבכירים נשבעים לנקום ברנדל.
שחקנים ודמויות

כריס גומרוס - ראמו / רנדל
מטי אוניסמה - אדון ארולה
רמי רוסינן - רוטיקה
רנה קורפילה - להטאיה
אלינה טומניקוב - מארלה
טרו סאלניוס - קוריקה
הפצה

הסרט שוחרר ב-DVD וב-בלו-ריי על ידי Shout Factory ב-30 בינואר 2018.