stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התרנגול הגאלי
הסמל בוולוניה

בוולוניה, התנועה הוולונית צברה תאוצה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ותבעה להכיר בזהות הפרטיקולרית של האזור דובר הצרפתית, אם כתביעה לעצמאות ואם כתביעה להכרה בייחוד התרבותי של האזור. כחלק מתנועה זו התכנס ב-1912 הקונגרס הוולוני שהחליט, בין השאר, להפיץ שאלון שיבחן את העדפות הוולונים בנוגע לדגל של התנועה. אחת ההצעות הייתה דגל שנושא את דמות התרנגול הגאלי. בינתיים פעילים ולונים כבר החלו להשתמש בדמות התרנגול כסמל בהפגנות. ב-1913 הוחלט לאמץ את סמל התרנגול, שלא היה משויך לאף אזור ספציפי בתוך ולוניה. הדגל עוצב על ידי הצייר פייר פאולוס (אנ'). כדי להבחין את התרנגול הוולוני מזה ה"גאלי" פאולוס אייר את רגלו הימנית מונפת קדימה בתנוחה שמעידה על נועזות. בהתאם, הסמל הוולוני נקרא התרנגול הנועז (בצרפתית: le coq hardi).
ביולי 1975 הקהילה התרבותית הצרפתית (Communauté culturelle française) החליטה שדגל התנועה יהפוך לדגלה הרשמי. ב-1991 הקהילה הפכה ל"קהילה הצרפתית של בלגיה" (la Communauté française de Belgique) ואמצה שוב את הדגל עם סמל התרנגול הנועז. ב-1998 הדגל שאייר פאולוס הפך לדגל הרשמי של ולוניה.
התרנגול הנועז של פאולוס על רקע דגל צרפת הוא דגל התנועה הוולונית הרטצ'יסטית (Rattachisme), שדוגלת בפרישה מבלגיה ואיחוד עם צרפת.
שימושים

התרנגול הגאלי מופיע בעיצובים שונים כסמל באירועי ספורט ותרבות בינלאומיים. הקמע הרשמי במונדיאל 1998 שנערך בצרפת הוא פוטיקס, תרנגול עם הכיתוב "צרפת 98" על החזה. אוהדים של נבחרת צרפת בכדורגל משתמשים בקריאה "קוקוריקו" כדי לעודד את קבוצתם. התרנגול מופיע גם בסמלה של התאחדות הכדורגל הצרפתית ושל נבחרת צרפת ברוגבי.
התרנגול מופיע גם על בולים ומטבעות צרפתיים, והוא מעטר בניינים ומונומנטים שונים.
התרנגול הגאלי מופיע גם כסמל מסחרי של חברות שונות, כגון British Pathé ויצרן ציוד הספורט Le Coq Sportif.
גלריה

האריה האנגלי מבותר על ידי התרנגול הגאלי - קריקטורה בריטית מ-1756, אחרי התבוסה של הצי המלכותי בקרב על האי מנורקה במהלך מלחמת שבע השנים.
מטבע מתקופת המהפכה הצרפתית (1792). על צידו האחד דיוקן של לואי ה-16 ועל צידו השני הכיתוב שלטון החוק עם הגניוס של העם הצרפתי, שכותב את החוקה, והתרנגול הגאלי לצידו.
מטבע עם הטבעה זהה מ-1793, אך ללא הדיוקן של המלך שהודח.
כפתור של מדי המשמר הלאומי של צרפת בתקופת הרפובליקה השנייה (1848-1852) ובמרכזו התרנגול הגאלי.
מפה של חוזה פריז מ-1856, מאת תומאס אונווין. הדוב הרוסי פצוע וקשור. הממלכה המאוחדת, המיוצגת על ידי בריטניה והאריה, אינה מרוצה. התרנגול הצרפתי בטוח בעצמו ושולח את רגלו לעבר הפירנאים.
קריקטורה מ-1870 של נפוליאון השלישי הולך על קביים ומובל על ידי התרנגול הגאלי, שמעשן סיגריה, לתבוסתו בקרב סדאן ולנפילת האימפריה השנייה.
התרנגול הגאלי בראש אנדרטה בלה רושל לזכר החיילים ואנשי הצי הצרפתי, בני השראנט הנמוך שנפלו בקרבות (הוקמה ב-1913).
פוסטר פרופגנדה של התרנגול הגאלי מביס את העיט האימפריאלי, בסיום מלחמת העולם הראשונה, 1918.
מדי הנבחרת הצרפתית הלאומית ברוגבי, עם סמל התרנגול.
דגל ולוניה, מציג את התרנגול הנועז.
ראו גם

מריאן - סמל לערכי הרפובליקה והמהפכה הצרפתית.
הטריקולור - הדגל הרשמי של צרפת, המסמל את החירות, השוויון והאחווה.
הערות שוליים

1 2  Michaël Seigle, 2016, "Le coq gaulois et le coq des Gaulois: mythes et réalité", Anthropozoologica 51(2), pp. 117
↑  Michaël Seigle, 2016, "Le coq gaulois et le coq des Gaulois: mythes et réalité", Anthropozoologica 51(2), pp. 115
↑  Colette Beaune, 1986, "Pour une préhistoire du coq gaulois", Médiévales 10, pp. 74-77.
↑  Colette Beaune, 1986, "Pour une préhistoire du coq gaulois", Médiévales 10, pp. 70-72.
↑  Colette Beaune, 1986, "Pour une préhistoire du coq gaulois", Médiévales 10, pp. 72-74.
1 2  Drapeau Wallon, Institut Destrée - The Wallonia Policy Lab
↑  The Gallic Rooster, 2007, website of The Embassy of France in Washington
↑  The Cockerel (rooster)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562847405171  LCCN: sh85032502 
תרנגול גאלי על ראש אנדרטה לזכר נופלים במלחמת העולם הראשונה
סמלה של נבחרת צרפת בכדורגל
המצור על דלהי (1857)

המצור על דלהי (באנגלית: Siege of Delhi) היה קרב אשר התחולל בעיר דלהי וסביבתה מ-8 ביוני עד 21 בספטמבר 1857. הקרב התרחש לאחר שכוחות מורדים כבשו את העיר דלהי בצפון הודו והכתירו שם את בהאדור שאה השני כמלך המרד, כתגובה לכך הגיעו כוחות בריטים במספר שלבים לפאתי העיר והחלו לנהל מצור כנגד כוחות המורדים שהגנו עליה. לאחר מצור של שלושה וחצי חודשים הובסו הכוחות המורדים ושוחררה העיר, נתפסו שאה ובניו אשר הנהיגו את הכוחות המורדים, הבנים הוצאו להורג ובהאדור שאה עצמו הוגלה לבורמה.
רקע

כתוצאה ממספר שנים של זלזול והזנחה מצד השלטון הבריטי בהודו כלפי אזרחי המדינה, התחילו להתעורר רוחות של התמרדות בעיקר בצפון הודו. בחודשים הראשונים של 1857 התחילה התמרדות נרחבת כתוצאה מתסיסה פנימית על רקע כלכלי. הנרטיב ההודי טוען שסיבת פרוץ המרד היה שמועות לגבי שימון התרמילים בשומן חזיר (האסור למוסלמים) ושומן פרה (הקדושה להינדים), אירוע השיא שהתחיל את המרד התרחש בעיר מיראט ב-10 במאי. לאחר שמספר חיילים הודים בשירות צבא הודו הבריטית סירבו לאימון ירי ונכלאו, חבריהם התפרעו כנגד קציניהם הבריטים, עברו לשחרור המורדים מהכלא והמשיכו במסע הרג ובזיזה כנגד הבריטים בעיר. לאחר מכן יצאו הכוחות המורדים (שלושה רגימנטים) לכיוון דלהי, הבירה האחרונה של האימפריה המוגולית, לשם הגיעו ביום למחרת.
מהלך המרד > כיבוש העיר בידי המורדים

בבוקר ה-11 במאי, הגיעו שלושת הרגימנטים המורדים; ה-11, ה-20 ורגימנט הפרשים ה-3 ממיראט לדלהי לאחר שצעדו כל הלילה. בדלהי הם הצטרפו לשלושה רגימנטים מורדים נוספים; ה-38, ה-54 וה-74, יחדיו השתלטו ששת הרגימנט במהלך אותו היום על העיר דלהי כולה. העיר לא הכילה ולו רגימנט 'אירופאי' אחד והכוחות המורדים בזזו וטבחו בכל האירופאים בעיר אשר ניסו להתגונן עד כמה שיכלו.
אחד הרגעים המוכרים באירועי אותו היום בדלהי התרחש כאשר לוטננט ג'ורג' ווילובי (George Willoughby) ושמונה חיילים בריטים נוספים ניסו להגן על מצבור התחמושת הענק של העיר דלהי, כאשר לא עמדו יותר בהגנה על המצבור, פוצצו החיילים את המצבור על כל התחמושת שבו כדי שלא ייפול לידי המורדים. רוב המגנים ומספר רב של מתמרדים נהרגו מהפיצוץ, אך חלק מהתחמושת וכלי הנשק נותרו שלמים בכל זאת ועברו לידי המורדים.
לאחר מספר ימים של ביזה וכאוס מוחלט ברחובות דלהי ולמרות היעדר פיקוד וארגון, הצליחו המורדים לייצב את התנהלותם והחלה מלאכת ההתבצרות לקראת ניסיון השחרור הבריטי העתיד להגיע במוקדם או במאוחר. ככל שעברו הימים עד לבואם של הבריטים, כוחם של המתמרדים בדלהי גדל, קבוצות של עריקים מהצבא ואזרחים מהעיירות מסביב הצטרפו להגנת העיר. אירוע משמעותי בהתנהלות המרד היה ההכתרה בידי המורדים של בהאדור שאה השני (Bahadur Shah), נצר לשושלת המלוכה המוגלית שהיה בן 82 בעת הכתרתו ל-'מלך המורדים'. בנו הבכור של שאה, מירזה מוגל (Mirza Mughal), נבחר לפקד על העיר דלהי. עד לפרוץ המרד, בהאדור שאה חי על פנסיה של חברת הודו המזרחית ולא היה לו שום כוח פוליטי אמיתי, הוא הוכתר בידי המורדים למרות שככל הנראה לא רצה בכבוד המפוקפק. בכל זאת, ההכתרה הייתה צעד חשוב במהלך המרד, היא הציבה דמות חוקית למלוך על הכוחות המורדים, דמות שאיחדה גם את המוסלמים וגם את ההינדואים.
למרות העמדה המרשימה שיצרו המורדים בדלהי, הם לא השכילו לארגן התקפה כנגד מה שנותר מהכוחות הבריטים בצפון הודו ובכך היוזמה עברה לידי הכוחות הבריטים. כבר בשלב מוקדם זוהתה דלהי בתור לב המרד משום סימלה בתור הבירה האחרונה של האימפריה המוגולית, לכן האסטרטגיה הבריטית התרכזה ראשית בשחרור העיר מידי המורדים ורק לאחר מכן שחרור מוקדי המרד האחרים.
מהלך המרד > ההתארגנות הבריטית

הקצין הבריטי הראשון שהיה בעמדה להגיב באופן מסודר לאירועים היה מייג'ור גנרל הנרי ברנרד (Sir Henry Bernard) אשר קיבל הודעה על ההתרחשויות בצהרי ה-11 במאי. ברנרד היה מפקד הכוח באומבלה (Umballa) כ-209 ק"מ צפונית לדלהי, עם קבלת הידיעה שלח מסר למפקד הכוחות בהודו אשר ישב בשימלה (Shimla), הגנרל ג'ורג' אנסון (Sir George Anson) בן ה-69 אשר לחם בקרב ווטרלו (1815) ומאז חווה מעט מאוד ניסיון קרב. השניים נפגשו באומבלה בבוקר ה-15 במאי והרכיבו תוכנית פעולה ששאפה למרות קשיים רבים, לשחרר את העיר דלהי. לטובת מבצע שחרור העיר הורכב 'כוח השדה דלהי' (Delhi Field Force), שהכיל יחידות שונות שנקראו מהמוקדים בהם שירתו. הכוח הורכב משני רגימנטים בריטים (הרגלים ה-75 והרמחים ה-9), מספר סוללות ארטילריית פרשים ושני רגימנטים ילידים. לאורך 209 הק"מ שבין אומבלה לדלהי, אחד מהרגימנטים ההודים התמרד, עזב את הכוח ונע לכיוון דלהי, הרגימנט ההודי השני פורק מנשקו מחשש לגורל דומה. טרגדיה נוספת שפקדה את 'כוח השדה' הייתה מותו של מפקד הכוח הגנרל אנסון ב-27 במאי, לאחר שנכנע למחלת הכולרה. הוא הוחלף בפיקוד על ידי ברנרד אשר קיבל תגבורת עם הצטרפות שאריות הכוח ממיראט שכלל חלקים משני רגימנטים (הקלעים ה-60 ומשמר הדרגונים ה-6). בפיקודו של הנרי ברנרד הגיע 'כוח השדה דלהי' עם 2,300 חיל רגלים, 600 פרשים ו-22 תותחים לפאתי דלהי, כולם חיילים בריטים.
מהלך המרד > המצור על העיר

בשלב הראשון הכוח הצליח להתגבר על כ-30,000 חיילים מכוחות המורדים, אשר חיכה להם כ-8 ק"מ צפון-מערבית לעיר. בשלב הבא התמקמו הבריטים לאורך קו של כ-3 ק"מ על רכס בגובה 12 מטרים הצופה אל העיר מכיוון צפון-מערב, ממיקומם לאורך הרכס יכלו הבריטים לנהל מצור על העיר דלהי. המצב בתחילת המצור לא היה נראה מזהיר במיוחד מצידם של הבריטים, אספקת המים הייתה מועטה, האדמה לא הייתה טובה להקמת ביצורי שדה, השטח בין הרכס לעיר היה מלא צמחייה וכן חומות אבן ומבנים שהעניקו עמדות הגנה לתקיפות המורדים. בנוסף היו הבריטים בנחיתות קשה, שכן כוח המורדים הוערך בכ-40,000 חיילים ועשרות תותחים. לנוכח תנאים אלו, כל שיכלו הבריטים לעשות הוא לחכות לתגבורות ולהגן על עמדתם כנגד התקפות המורדים. כדי להחמיר את המצב, הנרי ברנרד נפטר ממחלת הכולרה ב-6 ביולי בדומה לקודמו בתפקיד, מחליפו לפיקוד מייג'ור-גנרל תומאס רייד (Thomas Reed) נשאר בתפקיד למשך 12 ימים בלבד עד שעזב משום בריאות נמוכה. הפיקוד עבר לבסוף לארצ'דיל וילסון (Sir Archdale Wilson) שקיבל את דרגת המייג'ור-גנרל באופן זמני.
במהלך חודש אוגוסט החלו להגיע כוחות תגבורת לרכס, עד שב-14 לחודש הגיעה תגבורת משמעותית של כוחות מהפנג'אב בפיקודו של בריגדיר-גנרל ג'ון ניקולסון (John Nicholson), הכוח ניתקל בהתקפת כ-6,000 מורדים מדלהי, גבר עליהם והצליח להצטרף לכוחות המצור על הרכס. ב-30 באוגוסט, לאחר שהבינו שהשליטה שלהם בעיר עשויה להיות זמנית, נוכח חוסר היכולת לשבור את המצור הבריטי, שלחו המורדים שליח עם בקשה להפסקת אש. הניסיון נדחה בידי הבריטים שהיו נחושים להשיב את כבודם האבוד ולא התכוונו לשאת ולתת עם "רוצחי נשים וילדים".
בתחילת ספטמבר הגיעו שארית כוחות התגבורת בנוסף ל-22 תותחים נוספים. למרות החשש הבריטי מהעדיפות המספרית של 40,000 מורדים מחופרים מאחורי חומות העיר, לא הייתה ברירה אלה להתחיל במצור ובקרב על העיר דלהי, שכן כוחות תגבורת נוספים לא היו עתידיים להגיע. ב-8 בספטמבר החלו התותחים הבריטים להפגיז את חומות העיר באופן מרוכז על אזור שער קשמיר והחומות סביבו. חמישה ימים לאחר התחלת ההפגזה, נפער פער מספיק גדול בחומה כדי לאפשר פריצת חיל רגלים אל תוך העיר. 6,000 חיילים בריטים והודים התארגנו בחמישה תורי התקדמות במטרה לפרוץ את העיר, וילסון ידע שאין לא הרבה מרחב תמרון, כישלון בהתקפה זו לא היה מתקבל על הדעת.
התורים קיבלו יעדים ופקודות מדויקות ובליל ה-14 בספטמבר התחילה תנועת הכוחות תחת מעטה ההפגזה הבריטית ותוך ירי המאסקטים של המורדים. בעוד התור הראשון והשני נלחמו במעלה הפריצות בחומה, התור השלישי התקדם לכיוון שער קשמיר. סיפורו של התור השלישי הפך לאחד מרגעי השיא של התקופה הוויקטוריאנית. שני קצינים בריטים וקבוצת חיילים מרגימנט הבומבי סאפרס (Bombay Sappers; פלסים/חבלנים) התקדמו לעבר השער כנגד אש האויב המאסיבית, עם סיכויי הצלחה נמוכים הם הצליחו לבסוף להניח מטען של 11 ק"ג למרגלות השער. כאשר זה התפוצץ, צידו השמאלי של השער נפל ונשמעה התרועה להתקדמות שאר התור. בכך הצליח התור להיכנס לרחובות העיר ולהצטרף ללחימה הקשה בתוך העיר עצמה.
הקרב על כיבוש העיר דלהי נמשך כמעט חמישה ימים עד שב-19 בספטמבר נכבשה מצודת העיר, לאחר לחימה עיקשת וארוכה עם כוחות בריטים הולכים ומדלדלים. יומיים מאוחר יותר נתפס המלך המוגלי הזקן לא רחוק מהעיר ולאחר מכן נמצאו גם בניו והוצאו להורג. במהלך כיבוש העיר נהרגו כ-1,000 חיילים מהכוחות הבריטים וכ-2,300 נפצעו, רק כמחציתם בריטים. מורדים שהצליחו להינצל ברחו מהעיר והצטרפו למוקדי מרד אחרים, הכוחות הבריטים היו ברובם חופשיים כעת לנוע אף הם למוקדים האחרים ולשחררם, בין השאר כ-2,700 חיילים שיצאו ב-24 בספטמבר לכיוון אגרה.
אחרית דבר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
לקריאה נוספת

Fremont-Barnes, Gregory, Essential Histories: The Indian Mutiny 1857-58, London, UK, Osprey Publishing, 2007.
הערות שוליים

↑  Fremont-Barnes, עמ' 33-34
↑  Fremont-Barnes, עמ' 34-38
↑  Fremont-Barnes, עמ' 38-44
↑  Fremont-Barnes, עמ' 45–47
| המרד ההודי הגדול |
| --- | --- | --- |
| קרבות עיקריים | מיראט • דלהי • קאנפור • לקנאו • מרכז הודו |  |
| אישים הודים בולטים | מנגל פאנדי • בהאדור שאה • ננה סאהיב • טאטיה טופא • רני לאקשמיבאי |  |
| אישים בריטים בולטים | צ'ארלס קנינג • קולין קמפבל • ג'ורג' אנסון‏ • יו רוס • פטריק גרנט • ג'יימס אוטרם |  |
| נושאים שונים | הודו הבריטית • חברת הודו המזרחית • ממלכת אווד • מדליית המרד ההודי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539666105171  LCCN: sh95002066 
איור של המתמרדים ההודים במהלך המרד.
'מגדל הדגל' בדלהי, המקום בו הסתתרו הניצולים הבריטים מכיבוש העיר.
השוק במרכז העיר הישנה בדלהי, 1858.
תפיסת בהאדור שאה על ידי קפטין ויליאם הדסון.
עדי מדנס

| --- | --- |
עדי מדנס. צילום: אילן בשור.
עדי מדנס. צילום: אילן בשור.
 לידה:  4 בנובמבר 1974 (בן 50) ישראלפתח תקווה, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1986
 עיסוק:  זמר-יוצר
 סוגה:  רוק, פופ
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברת תקליטים:  הד ארצי, הליקון
 שיתופי פעולה בולטים:  אלון אולארצ'יק, זאב נחמה, אסף אמדורסקי
 www.adimadanes.co.il
 
עדי מַדָנֵס (ב-4 בנובמבר 1974 בפתח תקווה) הוא זמר-יוצר רוק ופופ וכן עורך מוזיקה ותקליטן לשעבר.
ביוגרפיה

מדנס נולד ב-4 בנובמבר 1974 בפתח תקווה. בצעירותו למד מדנס כתיבה תמה, עבודות יד פיסול בחימר ופיתוח קול. בהמשך למד נגינה בגיטרה, בפסנתר ובאקורדיון, טיסנאות, סאונד, תסריטאות, קריינות ומשפטים.
קריירה מוזיקלית

ב-1986, כשהיה בן 12, החל מדנס את הקריירה המוזיקלית שלו כדי ג'יי וניגן בלהקות נוער. בצה"ל שירת מדנס כדי ג'יי צבאי במדורי הווי ובידור של חיל החינוך והגדנ"ע. מאוחר יותר עבד כעורך מוזיקלי, וערך את האוספים של הזמר אפריק סימון ואת אלבומי האוסף "החברים של קישקשתא" (לאלבום יצאו שני חלקים) ו"יציאת חירום", שכלל שירי רוק ישראלים שטרם ראו אור על גבי דיסק.
בדצמבר 2001, במקביל לעבודתו כעורך דין, הוציא מדנס את אלבומו הראשון עניינים שבינו לבינה בחברת הד ארצי. שירי האלבום עסקו ביחסים בין בני זוג, במוות של חבר קרוב ובצמחונות. בלטו בו השירים "חבר של מת", "אם", "אני לא אוהב אותך", "יש לי היום יום הולדת" ו"בואו נהרוג". השיר "בואו נהרוג" בז לאוכלי בשר ואף נפסל לשידור בלי הודעה רשמית בגלל הטקסט שלא הובן כהלכה (”הנה פרה. היא עושה מו, היא לא יודעת איך לדבר עברית. בואו נהרוג אותה כי היא אחרת, היא לא יודעת איך לדבר עברית” וגם השורה הקיצונית יותר עם התיאור הקניבלי: ”הנה בן אדם. הוא לבוש אחרת, הוא לא מדבר מה שאני מדבר. בואו נהרוג אותו כי הוא מארץ אחרת, בואו נהרוג אותו כי הוא אחר”). האלבום נמכר בכ-113 עותקים ולא זכה להצלחה רבה. כפעולת מחאה, מדנס חילק "תקליט קרטון" ממוסגר לכל השותפים שעבדו איתו, כביכול על מנת "להגדיל" את כמות העותקים שנמכרו.
ב-2005 חזר מדנס עם הסינגלים "לבד" ו"נשיר בלה לה", מתוך אלבומו הבא. אחריו יצאו הסינגלים "999" ו"בגלל ענת". כולם הגיעו לתחנות הרדיו בעטיפת קרטון ייחודית בצורה מיוחדת וכללו גרסאות רמיקס ובונוסים.
באוגוסט 2006 יצא אלבומו השני החיים הכפולים של עדי מדנס (שמו מרמז על עבודתו כזמר וכעורך דין במקביל), בהפקת חיים לרוז, אלון אולארצ'יק, אריה וולניץ, דודוש קלמס ושלושה מפיקים נוספים שאינם ידועים בתקשורת. האלבום יצא במארז מהודר שכלל אריזת קרטון נפתחת, חוברת מילים צבעונית ו-DVD הכולל קליפים לחלק משירי האלבום. באלבום בלטו השירים "999", "בגלל ענת", "אני חי בזמן פציעות", "ואולי", "שיר תקליטן החתונות" (בדואט עם דנה בקר מלהקת פונץ') והשיר הקצר "כשיבוא המשיח של כל החיות", שבדומה ל"בואו נהרוג" קודם בקליפ אנימציה וכלל טקסט הבז לאוכלי הבשר. כל השירים באלבום נכתבו והולחנו על ידי מדנס עצמו פרט לשיר "לא פעם בקיץ", שכתבה רחל המשוררת והלחינה שולמית ליפשיץ ובוצע במקור על ידי אחינועם ניני. גם "החיים הכפולים של עדי מדנס" נכשל מבחינה מסחרית, וזאת על אף שכלל ביקורות טובות וחשיפה תקשורתית רחבה.
ב-2009 הוציא מדנס את השיר "זמר מזרחי", אותו הלחין למילים שכתב במשותף עם אלי קשת ואיציק פיליבה. השיר שזכה להצלחה בתחנות הרדיו הוא פארודיה על זמרי המוזיקה המזרחית הלועגת לזן החדש והמטרוסקסואלי של הזמרים ה"כאילו מזרחיים". אחד מיוצרי השיר, קשת, הוא בעצמו יוצר מוכר בז'אנר המוזיקה המזרחית.
ביוני 2015 שחרר מדנס את אלבומו השלישי "לחלום, לרקום, לפרום". שם האלבום הוא ציטוט משירה של ענבל פרלמוטר "חתול בשק" והוא נבחר כמחווה לפרלמוטר.
צמחוניות וטבעוניות

מדנס הוא טבעוני אדוק והצהיר על שינויי הרגלי האכילה שלו עוד בתחילת הקריירה המוזיקלית. כשיצא אלבומו הראשון הצהיר על עצמו כצמחוני. נושא הצמחוניות בשיריו של מדנס חוזר פעמים רבות, ובין השאר הודגש בשירים "בואו נהרוג", "כשיבוא המשיח של כל החיות" ו"משאית של עופות". מדנס חבר בעמותת אנימלס.
בריאיון שנעשה עם מדנס במרץ 2006 באתר אגודת שב"י לנוער למען זכויות בעלי חיים, סיפר מדנס שהוא הפך להיות צמחוני בהשפעת חברה של מיליונר איטלקי שהוא מכר של אביו, שהייתה צמחונית. הוא הוסיף שבעבר טייל עם אמו בשוק בירושלים וראה ראשי בקר ערופים - דבר נוסף שהשפיע עליו להיות צמחוני. מדנס סיפר שבעקבות קריאה על טבעוניות באתר של עמותת אנימלס בה הוא חבר, הוא שינה את דעתו והחליט להיות טבעוני.
באותו ראיון, סיפר מדנס שההשראה לשיר "בואו נהרוג" נלקחה מהספר "שחרור בעלי החיים" מאת פרופסור פיטר סינגר. אל הספר נחשף מדנס בקורס "האדם וסביבתו" שהדריך ד"ר יואב המר, שעסק ביחס האדם לסביבת החיים שלו. מדנס סיפר שבעקבות השיר הזה הוא בז לכל אוכלי בשר, וביניהם מפורסמים כיוסי ביילין ומרב מיכאלי - אותם הגדיר כ"קבוצה ריקה".
דיסקוגרפיה

עניינים שבינו לבינה (דצמבר 2001)
החיים הכפולים של עדי מדנס (אוגוסט 2006)
לחלום, לרקום, לפרום (2015)
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה באתר הרשמי של מדנס
↑  ריאיון עם מדנס באתר אגודת שב"י לנוער למען זכויות בעלי חיים, מרץ 2006
↑  ביוגרפיה באתר הרשמי של מדנס
↑  אמיר עמרמי, מוקצה מחממת איכות, באתר nana10‏, 12 באוקטובר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297239805171  ISNI: 0000 0000 6845 6777  VIAF: 97320701   WorldCat (עם VIAF): 97320701
הפרלמנט של כורדיסטן העיראקית

| --- | --- |
 מדינה:  כורדיסטן כורדיסטן העיראקית
 סוג:  בית מחוקקים חד-ביתי
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  2009–הווה (כ־15 שנים) 
 הרכב
 מספר מושבים:  111
 
 מפלגות הפרלמנט:       המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית (39)       האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן (23)       תנועת הדור החדש (15)       האיחוד המוסלמי של כורדיסטן (7)       תנועת העמדה הלאומית (4)       הליגה של כורדיסטן לצדק (3)       החזית העממית (2)       הקואליציה האזורית כורדיסטן (1)       תנועת גוראן (1)       נוצרים (3; מכסה למיעוטים)       טורקמנים (2; מכסה למיעוטים)
 בחירות
 בחירות קודמות:  20 באוקטובר 2024
 מנהיגים
 יושב ראש:  יוסף מוחמד, תנועה לשינוי החל מ-28 באפריל 2014
 משכן
  
 אתר אינטרנט
 אתר רשמי
 
הפרלמנט של כורדיסטן העיראקית הוא בית הנבחרים של כורדיסטן העיראקית. הוא מורכב מנציגים מטעם המפלגות השונות, רשימות אשר נבחרות אחת לארבע שנים על ידי תושבי המחוזות של כורדיסטן העיראקית, הנשלטת כיום על ידי הממשלה האזורית הכורדית. לפני חוק הבחירות הכורדי ממרס 2009, הגוף מכונה האספה הלאומית של כורדיסטן. הפרלמנט הכורדי הוא בית מחוקקים חד-ביתי שבו 111 חברים, 11 מושבים מתוכם שמורים לקהילות מיעוט לא-כורדיות באזור כורדיסטן העיראקית. בניין הפרלמנט ממוקם בארביל, הבירה הרשמית של אזור כורדיסטן העיראקית. המועצה מתכנסת לשני מושבים בשנה, כל מושב הוא לתקופה של ארבעה חודשים. לפרלמנט ועדות המתמקדות בתחומים מסוימים, כגון עניינים משפטיים, חינוך והשכלה גבוהה, כספים וכלכלה, או יחסים ותרבות. החוקים מוצעים על ידי מועצת השרים או לפחות על ידי עשרה חברי פרלמנט.
תפקידי הפרלמנט

שלושת התפקידים העיקריים של הפרלמנט הם לבחון הצעות חוק חדשות ולהעבירן, לבחון את מדיניות הממשלה וכן לדון בסוגיות מרכזיות.
עקרונות היסוד של הפרלמנט

עקרונות היסוד של הפרלמנט הם חירות, פלורליזם, מתן דין וחשבון, פתיחות וייצוג של כל העמים באזור כורדיסטן.
היסטוריה

כדי להגן על אזרחים מפני התקפות של כוחות צבא עיראק לאחר מלחמת המפרץ ב-1991, ארצות הברית, בריטניה וצרפת יזמו אזור אסור לטיסה מעל קו רוחב 36° שחוצה את כורדיסטן. רצועת ביטחון הוקמה על הקרקע, על ידי כוחות צבא מאחת עשרה מדינות. פעולות אלו תמכו ועודדו פליטים, כולל אלה שעזבו בשנות ה-70, לשוב לבתיהם.
מאוחר יותר בשנת 1991, נסוגו כוחותיו וממשלו של סדאם חוסיין מחלקים של מחוז כורדיסטן. סדאם חוסיין הטיל אמברגו של אספקת מזון, דלק וחשמל, אמברגו זה החריף את הקשיים שנגרמו על ידי אמברגו בינלאומי של האו"ם על עיראק. כמו כן, מנע סדאם חוסיין תנועה החוצה מאזור כורדיסטן.
כשהיא מתמודדת עם חלל מנהלי ועם אמברגו כפול, החליטה החזית של כורדיסטן, ברית של קבוצות פוליטיות מגוונות בכורדיסטן העיראקית, לקיים בחירות כלליות. מטרתן הייתה להקים ממשל שיספק את השירותים הציבוריים החיוניים ויענה על הצרכים הבסיסיים של העם. האוכלוסייה הביעה רצון עז לבחור את נציגיה. הבחירות, שנערכו ב-19 במאי 1992, היו הבחירות הראשונות בהיסטוריה של עיראק, שהיו חופשיות והוגנות. שיעור ההצבעה היה גבוה מאוד והבחירות אושרו כחופשיות, הוגנות ודמוקרטיות על ידי משקיפים בינלאומיים. לאחר עשרות שנים של דיקטטורה, העם בכורדיסטן הצליח להצביע עבור נציגיו.
בחירות אזוריות אלו הובילו להיווצרות האספה הלאומית הכורדית הראשונה (מאוחר יותר הפרלמנט של כורדיסטן העיראקית) והקמת הממשלה האזורית הכורדית. ההנהגה ואזרחיה של כורדיסטן העיראקית החליטו להישאר חלק מעיראק, ולאמץ ולציית לכל החוקים הלאומיים למעט אלו שהפרו זכויות אדם אוניברסליות.
ב-15 ביולי 1992, האספה הלאומית הכורדית התכנסה לראשונה. חוק מספר 1, החוק הראשון שחוקק על ידי האספה, הקים את האספה והסמיך אותה כמחוקקת באזור כורדיסטן העיראקית.
בחירות

הבחירות הראשונות לאספה הלאומית הכורדית התקיימו בשנת 1992. עברו 13 שנים עד הבחירות בשנת 2005, שחפפו לבחירות של ממשלת המעבר העיראקית ולבחירות של מועצות הנפות בעיראק. על פי סעיף 8 לחוק הבחירות של כורדיסטן, הבחירות צריכות להתקיים כל ארבע שנים. הבחירות האחרונות נערכו בספטמבר 2013.
כל אדם מגיל 18 ומעלה שהוא אזרח של כורדיסטן העיראקית והוא נמנה בפנקס הבוחרים היה זכאי להצביע בהצבעה ישירה, כללית וחשאית. הבחירות מבוססות על שיטת ייצוג ברשימות. הבוחרים מצביעים לרשימה של מועמדי המפלגה. לאחר שנודעות תוצאות הבחירות, לכל מפלגה מוקצים מושבים באופן יחסי למספר הקולות שקיבלה, המאוישים על ידי רשימת מועמדים.
לקראת הבחירות של שנת 2005, ייצוג של מיעוטים אתניים עוגן בחוק. בבחירות של 2009 הוקצו חמישה מושבים למיעוטים. בבחירות של 2013 הוקצו 11 מושבים למיעוטים.
מבנה

כפי שקובע חוק מספר 1 משנת 1992, בפרלמנט ישנם 111 מושבים. החוק של כורדיסטן העיראקית קובע כי 30% לפחות מן המושבים יוקצו לנשים. כיום יושבות 39 נשים בפרלמנט, המהוות כ-35% מן החברים. בראש הפרלמנט עומד יושב-ראש, הנעזר בסגן יושב ראש. המיעוטים המיוצגים בפרלמנט הם אשורים, טורקמנים וארמנים.
ועדות

לפרלמנט של כורדיסטן העיראקית יש 22 ועדות:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  ועדת הפנים, הביטחון והמועצות המקומיות |  הוועדה להגנה על זכויות הצרכן |  ועדת השירותים העירוניים, התחבורה, התקשורת והתיירות |  הוועדה ליחסים ותרבות, תקשורת וארכאולוגיה |  הוועדה לענייני כספים וכלכלה |  הוועדה לעניינים וקהילות כורדיות |
|  הוועדה להגנת זכויות הנשים |  הוועדה לענייני החברה האזרחית |  ועדת ההקדשים והדתות |  הוועדה לענייני הפשמרגה וחלליה |  הוועדה לענייני חקלאות והשקייה |  הוועדה לענייני הכורדים מחוז לאזור. |
|  ועדת הבריאות ואיכות הסביבה |  ועדת זכויות האדם |  ועדת היושרה |  הוועדה לעניינים פרלמנטריים |  הוועדה לקידום החינוך וההשכלה הגבוהה |  |
|  ועדת השיכון ופיתוח הכפר |  ועדת התעשייה, האנרגיה ומשאבי הטבע |  ועדת הספורט והנוער |  הוועדה לעניינים משפטיים |  הוועדה לעניינים החברתיים, הילדים והמשפחה |  |
הרכב נוכחי

| מפלגה> מושבים רגילים | מפלגה> מושבים רגילים | מושבים> מושבים רגילים |
| --- | --- | --- |
|  | המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית | 39 |
|  | האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן | 23 |
|  | תנועת הדור החדש | 15 |
|  | האיחוד המוסלמי של כורדיסטן | 7 |
|  | תנועת העמדה הלאומית | 4 |
|  | הליגה של כורדיסטן לצדק | 3 |
|  | החזית העממית | 2 |
|  | הקואליציה האזורית של כורדיסטן | 1 |
|  | תנועת גוראן (תנועה לשינוי) | 1 |
מושבים המוקצים לטורקמנים
|  | רשימת הפיתוח הטורקמנית | 2 |
|  | ארביל טורקמן |  |
|  | התחדשות ושינוי הטורקמנית | 1 |
|  | החזית הטורקמנית העיראקית | 1 |
מושבים המוקצים לאשורים
|  | התנועה הדמוקרטית האשורית | 2 |
|  | המועצה העממית הסורית האשורית | 2 |
|  | בני מסופוטמיה | 1 |
מושבים המוקצים לארמנים
|  | ברנות ניסן מרקות | 1 |
אירית סוקי

| --- | --- |

סוקי בינואר 2000
 לידה:  פתח תקווה
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין 
 פרופיל ב-IMDb
 
אירית סוקי (מימין) ונעמה שנדר (משמאל), בסרטן של וידי בילו, דליה הגר "קרוב לבית", 2005
אירית סוקי
אירית סוקי היא שחקנית ישראלית.
פילמוגרפיה > בקולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | במאי | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אוקטובר 1999 | הגרעין הקשה | ילה-איילה (מרכזי) | ענר פרמינגר |  |
| 2005 | קרוב לבית | פקד ליאת דובק, המפקדת (מרכזי) | וידי בילו ודליה הגר | הייתה מועמדת על התפקיד לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2005 בטקס פרסי אופיר |
| 2011 | שמור על ילדתי | סמירה (מרכזי) | דינה פרלשטיין |  |
| TBA | חלונות 2000 |  | יעקב איילי |  |