stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מארי אנטואנט
ילדותה ונעוריה

מארי אנטואנט נולדה בשם מאריה אנטוניה יוזפה יוהנה לבית הבסבורג-לורן ב-2 בנובמבר 1755 בארמון הופבורג בווינה, בתם של הקיסרית מריה תרזה ופרנץ הראשון. בנוסף להיות פרנץ קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הוא היה גם דוכס לורן בשנים 1729–1737, והיו לו קשרים ענפים עם אצולת צרפת. הוא דיבר צרפתית וסירב ללמוד גרמנית גם לאחר נישואיו. בהתאם הייתה גם מארי אנטואנט דוברת צרפתית מבית, אך עם מבטא גרמני. סבה של מארי-אנטואנט מצד אימה היה קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. חוקי האימפריה לא איפשרו לנשים לרשת את תפקיד הקיסר, אך עם עלייתו לשלטון, הוא דאג לכך שתתקבל "הסנקציה הפרגמטית של 1713", צו שאיפשר לבתו לרשת את מקומו כראש בית הבסבורג וכשליטה של כל היחידות המדיניות שבראשותו,. צו זה והצלחתה היחסית של מריה תרזה במלחמת הירושה האוסטרית אפשרו לה לבסס את סמכויותיה, לשלוט בענייני בית המלוכה והמדינה, ולא למסור את סמכויותיה לבעלה או לבנה.
כחלק ממדיניותה, השיאה מריה תרזה את ילדיה לצורך יצירתן של בריתות מדיניות. מדיניות זו הונהגה על ידי שליטי בית הבסבורג במשך מאות שנים. מאריה אנטוניה הייתה הצאצא ה-15 של מריה תרזה ופרנץ הראשון – לפניה נולדו להם ארבעה בנים ועשר בנות – ובעת לידתה היא לא הייתה מיועדת לתפקיד משמעותי במארג הבריתות שטוותה אימה. רק בהמשך, כשנפטרו לואי, דוכס בורגונדיה (אנ') ב-1761 ואביו, לואי, דופן צרפת ב-1765, התברר כי היא עתידה להינשא ליורש העצר הצרפתי.
ציורים מתקופת ילדותה, שהוזמנו על ידי אימה, מראים אותה עוסקת באמנות, מלאכות סריגה ובנגינה בנבל, אך מעט ידוע על ילדותה של מאריה אנטוניה. המקור שנחשב לאמין ביותר לגבי חינוכה וחייה לפני נישואיה הוא המכתבים של אבה דה ורמון (Abbé de Vermond), השגריר האוסטרי בוורסאי, שנשלח, כשהיא הייתה בת 13, להשלים את חינוכה לפני נישואיה. ורמון הביע זעזוע ממצב חינוכה והשכלתה. הוא העיר שחינוכה החל למעשה רק בגיל 12, שהיא מדברת צרפתית אבל לא מצליחה לכתוב. הוא חשב שהיא אינטליגנטית, אך עצלנית וקלת דעת. ייתכן שמצב חינוכה של מאריה אנטוניה נבע מכך שאימה לא חשבה שלנישואיה, ולאלה של אחותה הקרובה אליה בגיל, מריה קרולינה, תהיה משמעות רבה. חינוכן הופקד בידי אומנת, הרוזנת פון ברנדייס, שלא קיבלה הנחיות ברורות מעבר לצורך ברכישת נימוסים המתאימים לבית האצולה.
לאחר שהוחלט להשיא את מאריה אנטוניה לדופן, נעשו מאמצים להכינה בזריזות לתפקיד. שיעוריו של ורמון התמקדו בלימודי שפות, היסטוריה וספרות. ורמון האמין שהיא לא הורגלה לחשוב ולהתרכז, ולכן המידע נמסר בצורה של שיעורים קצרים על חייהם של אישים בהיסטוריה. ורמון הורה לה גם להקדיש את הבקרים לקריאה, אך התלונן שהתלמידה מביעה שעמום מפעילות זו. צד נוסף של ההכנות עסק במראה של הכלה המיועדת. ורמון ומריה תרזה לא החשיבו אותה ליפה במיוחד, אך יפה מספיק. הצרפתים מצדם הבהירו שהמראה של הכלה המיועדת יהווה שיקול מכריע בהסכמתם לשידוך. הדוכס דה שואזל (אנ'), שתמך בשידוך, העביר מסרים בעניין ופיקח על תהליך התאמת המראה של הכלה המיועדת. מריה תרזה לקחה משימה זו ברצינות והשקיעה כ-400,000 ליברה במלתחה חדשה שתתאים לאופנה בוורסאי. הכלה עברה גם טיפול ליישור שיניה, שבוצעו על ידי רופא צרפתי, נמשכו שלושה חודשים ונעשו ללא הרדמה. תסרוקתה שונתה גם כן, על ידי מעצבת השיער של מלכת צרפת שנשלחה לווינה, כדי לפצות על מה שנציגי צרפת ראו כנקודות התקרחות ומצח גבוה מדי. צייר הדיוקנאות, ז'וזף דוקרו (אנ') נשלח כדי לצייר דיוקן של מארי אנטואנט, על מנת לקבל את אישורו של לואי ה-15, והתוצאה השביעה את רצון הצרפתים.
מסע הנישואים

חוזה הנישואים בין מאריה אנטוניה לדופן, לואי אוגוסט, דוכס ברי נחתם בווינה ב-4 באפריל 1770. החוזה כלל נדוניה מבית הבסבורג בסך 200,000 פלורין בנוסף לתכשיטים בערך זהה. לואי ה-15 התחייב להקצאה שנתית לכלה בסך 20,000 אקי (אנ'). החוזה עסק רק בהסדרים פיננסים ולא הבטיח לכלה דבר מבחינת יכולתה לשמור על מנהגיה הדתיים ומנהגי החצר בווינה. גישה זו תאמה לרצונה של מריה תרזה שמאריה אנטוניה תשתלב לחלוטין בחצר ורסאי ותימנע מלהתבלט. טקס הנישואין נערך בווינה, ללא נוכחות החתן, ב-19 באפריל.
לאחר הטקס הרשמי בווינה, יצאו מאריה אנטוניה ופמלייתה לכיוון מעבר הגבול עם צרפת. המסע לוורסאי נמשך מספר שבועות ובמהלכו נערכו טקסים רבים לכבוד המאורע. בפרייבורג קיבלה מאריה אנוטוניה מכתב מאימה שכותרתו "הוראות לקריאה בכל חודש" ואשר את כלל את ההוראה "אל תעשי שום דבר יוצא מגדר הרגיל... להפך, עלייך להיענות באופן אבסולוטי למה שנהוג בחצר המלוכה". הפמלייה הגיעה לגבול צרפת ב-7 במאי 1770. בחצותה את הריין נערך טקס בבית עץ מאולתר על "אי השיבולים" (צר') בין קל (אנ') לשטרסבורג, שבמהלכו הוסרו באופן סמלי כל הסממנים הקושרים אותה לעברה האוסטרי. על אף שמלבושיה וחפציה יוצרו ברובם בפריז, כללי הטקס חייבו את הפשטתה ממלבושיה בפומבי. היא נאלצה, בנוסף, להיפרד מבני לווייתה מבית ושם קיבלה גם את שמה הצרפתי.
לכניסתה של מארי אנטואנט לצרפת דרך אלזס הייתה משמעות סמלית, שכן האזור שהיה (ונותר עד המאה ה-20) במחלוקת בין בית המלוכה האוסטרי לבין צרפת. בית המלוכה הצרפתי התאמץ לייצר את הרושם שהאירוע אינו מסמן רק את הנישואים, אלא עידן חדש של שיתוף פעולה צרפתי-אוסטרי. בשטרסבורג, לואי-רנה דה רואן נשא בשם דודו (אנ'), הארכיבישוף, נאום שבו הוא שיבח את מריה תרזה ותיאר את האירוע כהזדמנות לידידות וברית חדשה בין הישויות המדיניות, זאת על אף שמשפחת רואן התנגדה למהלך. החגיגות בעיר לוו במוטיבים אלזסים, וזאת על מנת לטשטש את היריבות בין צרפת ואוסטריה וכן כדי להדגים את השלטון המיטיב כביכול של הצרפתים באזור. קיימות עדויות לכך שמארי אנטואנט עצמה ביקשה לבסס את זהותה הצרפתית החדשה וביקשה מבני שיחה, גם דוברי הגרמנית שביניהם, לפנות אליה בצרפתית בלבד.
משטרסבורג המשיכה מארי אנטואנט לכיוון ורסאי. היא ובעלה, הדופן, נפגשו לראשונה ביער קומפיין והגיעו לוורסאי ב-16 במאי, שם המשיכו החגיגות במשך תשעה ימים. מארי אנטואנט קיבלה מהנוכחים מחמאות על הופעתה במרכז האירועים. השגריר האוסטרי בצרפת, הרוזן מרסי-ארז'נטו (אנ'), שלח דיווחים סודיים למריה תרזה, בהם הוא הביע שביעות רצון מהשתלבותה של מארי אנטאנט ומיכולתה להקסים את הסובבים. חגיגות עממיות נערכו ברחבי צרפת. מופע זיקוקים בכיכר לואי ה-15 (כיום כיכר הקונקורד) גרם למנוסת בהלה שעל פי אומדן רשמי נהרגו בו כ-130 אנשים. הטרגדיה לא העיבה מאוד על החגיגות, ומארי אנטואנט ובעלה תרמו כל אחד את קצבתם החודשית, כנדבה למשפחות הקורבנות.
מהכתרתה למלכה עד פרוץ המהפכה (1774–1789)

בסוף אפריל 1774 החל המלך לואי ה-15 להרגיש ברע. במהרה התברר כי הוא נדבק באבעבועות שחורות. הדופין לא הורשה לבקר את סבו לפני מותו מחשש שיידבק, ואף שמארי אנטואנט כבר חלתה בעבר באבעבועות ולא הייתה בסכנת הידבקות, היא סירבה לבקרו. ישנן מספר גרסאות לגבי האופן בו הם קיבלו את הידיעה על מות המלך, ב-10 במאי 1774. על אף שהכתרתו הרשמית של לואי ה-16 התקיימה יותר משנה לאחר מכן, ב-11 ביוני 1775, הוא היה למלך צרפת מיד עם מותו של סבו, וכך גם מארי אנטואנט הייתה למלכה. שעתיים לאחר מותו של המלך הם יצאו, יחד עם חברי משפחה נוספים, לשאטו דה שואזי (אנ'), מחשש שארמון ורסאי נגוע במגפה. המלכה נשארה בשאטו, מדרום לפריז, במשך חצי השנה לאחר מכן, והיא לא השתתפה בהחלטות הפוליטיות המשמעותיות שהתקבלו באותה תקופה. אחת ההחלטות הראשונות של המלך החדש הייתה להקצות את הטריאנון הקטן וגניו לשימושה של מארי אנטואנט.
מהכתרתה למלכה עד פרוץ המהפכה (1774–1789) > פרשת מחרוזת היהלומים

אחת השערוריות המפורסמות שנקשרו אז בשמה הייתה "פרשת מחרוזת היהלומים", שבפי הצרפתים נקראה "פרשת המחרוזת של המלכה" (Affaire du collier de la reine). תחילת הפרשה בענק גדול ומשובץ יהלומים (2,800 קרט), ששוויה הוערך בכ-2 מיליון ליברה. את הענק יצרו התכשיטנים שארל אוגוסט בומר ופול בסנז', ובמקור הם ייעדו אותה למכירה ללואי ה-15, שהיה אמור לרכוש אותו עבור פילגשו מאדאם דו בארי. עם זאת, לא נחתם חוזה עם התחייבות לרכישה, והמלך מת לפני שהמחרוזת הושלמה והוצעה העסקה. לאחר מותו היו הצורפים נואשים למצוא קונה. באופן טבעי הם הניחו כי המלכה החדשה היא קונה פוטנציאלית – בעבר היא קנתה מהם צמיד יהלומים ועגילים בשווי 500,000 ליברה, ועד המהפכה צברה המלכה תכשיטים בשווי של כ-3 מיליון פרנק – אך המלכה לא הייתה מעוניינת בו והפסיקה לקנות יהלומים כבר ב-1776. ב-1781 שקל לואי ה-16 לרכוש את הענק עבורה, אך היא לא רצתה בו.
במקביל ללהיטותם של התכשיטנים למכור את הענק, החשמן לואי-רנה דה רואן היה להוט לשפר את יחסיו עם המלכה –  רואן היה האלמונר הגדול בחצר המלוכה מאז 1777, אך לא היה לו קשר עם המלכה, שהתנגדה למינויו, והם לא נפגשו עד התפוצצות הפרשה ב-1785. את הצטרפות האינטרסים הזו ביקשו לנצל קבוצה של נוכלים, שבראשה ז'אן דה-ולואה סן-רמי. אף על פי שלא היה לה קשר קרוב למלכה, היא הציעה לרואן להעביר מכתב ממנו למלכה; היא זייפה את תשובתה של המלכה ובהמשך ניהלה עם רואן תכתובת מזויפת שכללה מאות מכתבים. ב-1784 היא העבירה לרואן מסמך התחייבות מזויף, שלפיו המלכה מעוניינת לרכוש את הענק, אך מפאת מחסור במשאבים היא מבקשת להעביר את התמורה בתשלומים החל מיולי 1785. בומר הסכים ללוח התשלומים, ורואן העביר את המחרוזת לז'אן דה-ולואה ושותפיה. לאחר שנמסרה המחרוזת לנוכלים, הם פירקו אותה ומכרו את היהלומים.
התרמית התגלתה כאשר הגיעה העת לתשלום עבור המחרוזת. רואן נחקר ובהוראת המלך נעצר ונשלח לבסטיליה. מארי אנטואנט התעקשה שדיונים בעניין רואן והשרשרת ייעשו בנוכחותה, ומתוך מודעות להידרדרות הפופולריות שלה בעם התעקשה שרואן יישפט בבית דין רגיל. להחלטה זו הייתה משמעות, שכן ההליך המשפטי הרגיל היה פומבי, וכלל עדות של רואן בפני הפרלמנט, דבר שהפך את האירועים מעניין פנימי לחצר המלך לפרשה מתוקשרת. גם לאחר שהתברר מעל לכל ספק שרואן היה קורבן למעשה נוכלות התעקשה המלכה שהוא יואשם בחוסר כבוד ויוגלה מסביבת המלך, דבר שהיה מטיל כתם כבד על המוניטין שלו. לבסוף, ב-30 ביולי 1786, זוכה רואן ברוב של 26 מול 23 שופטים. על אף שגם חפותה של המלכה הוכחה, הזיכוי של רואן נתפס כמפלה שלה. לאחר המשפט הוציא המלך צו (lettre de cachet) להגלייתו של רואן למקום מרוחק – אך גם המסע שלו למקום גלותו נתפס על ידי רבים כתהלוכת ניצחון.
הפרשה גרמה נזק תדמיתי כבד למלכה, שבזבזנותה והוצאותיה על תכשיטים ואופנה שוב עמדו במרכז סדר היום. רבים האמינו כי ניתן היה להוליך את רואן שולל רק מפני שהתנהגות המלכה בשנים קודמות הייתה ראוותנית, לא מוסרית וכללה התרועעות אם אישים מפוקפקים, שלפניה לא הייתה להם גישה לחצר. בעקבות פרשה זו והבנת הנזק התדמיתי שנגרם למארי אנטואנט הוחלט על מסע יחסי ציבור למלכה. הוזמנו ציירים שציירו אותה עם ילדיה ובבגדים אלגנטיים אך פשוטים, על מנת להציג את מארי אנטואנט כמלכה שהיא רעיה ואם. מאמצים אלה עלו בתוהו.
"אם אין להם לחם, שיאכלו עוגות"

מארי אנטואנט זכורה בעיקר בשל האמרה המיוחסת לה "אם אין להם לחם, שיאכלו עוגות" (בצרפתית "S'ils n'ont pas de pain, qu'ils mangent de la brioche", בתרגום מילולי: "אם אין להם לחם, שיאכלו בריוש"), שהפכה במהרה לציטוט מפורסם המייצג היטב את התקופה. אולם אמרה זו, כרבים מהסיפורים שסופרו על המלכה, התבררה כסילוף שנועד להכפשת שמה בידי המהפכנים של צרפת אשר תלו בה את האשמה למשבר הכלכלי הקשה שהוביל למהפכה.
הציטוט המפורסם הוא אחד מני רבים שתרמו להצגת דמותה של מארי אנטואנט כמלכה מנותקת מהעם, מושחתת ואטומה לסבלו. משפט זה נצרב בזיכרון ההיסטורי ומיוחס לה כציטוט דברים בשם אומרם, אף שכיום כבר ידוע כי המשפט נאמר זמן רב טרם הגעתה לצרפת. בספרו של ז'אן-ז'אק רוסו, "הווידויים" אותו סיים לכתוב בשנת 1767 (כאשר מארי אנטואנט הייתה בת 12) ופרסם בשנת 1782, סיפר רוסו את האנקדוטה על המלכה שאמרה זאת על נתיניה. היה זה סיפור ידוע בתרבות הצרפתית, שעבר מפה לאוזן שנים רבות לפני הגעתה של מארי אנטואנט לחצר המלוכה. כאשר פורסם הספר, כבר כיהנה מארי אנטואנט כמלכת צרפת והייתה אם לשני ילדים (מתוך ארבעה שילדה בחייה) לאחר שנים רבות של המתנה. הקושרים נגדה בחצר המלוכה עשו שימוש בספרו של רוסו ובציטוט שהביא, על מנת לטעון שהיא-היא הדמות המדוברת בספרו ובכך להשניא אותה על העם.
יש הטוענים כי המשפט נאמר על ידי אחותה של מארי אנטואנט, מריה קרולינה, מלכת נאפולי, טענה שעשויה להסביר מדוע הושלך הציטוט על מארי אנטואנט, בגין קשרי המשפחה בינה לדמות האלמונית שאמרה את המשפט המפורסם. אולם מועד כתיבת ספרו של רוסו מפריך טענה זו, ומציב את הציטוט כרונולוגית בתקופה מוקדמת יותר לתקופת מלכותה של מארי אנטואנט ואחיותיה. השערה אחרת, מקובלת יותר, היא כי ככל הנראה אמרה זאת מריה תרסה, נסיכת ספרד, אשתו של לואי ה-14, כמאה שנים קודם לכן. בין אם אכן הייתה זו מריה תרסה או כל אישיות אחרת, כיום אין עוד ספק כי הציטוט המפורסם לא נאמר על ידי מארי אנטואנט.
כיום קיימים מסמכים רבים המעידים על עשייה פילנתרופית של מארי אנטואנט, על הרפורמות שהכניסה בחצר המלוכה ועל תמיכתה בעניי הממלכה, וכן מסמכים המעידים על התנגדותם הנחרצת של בני מעמד האצולה ואנשי חצר המלכות לשינויים אלה. בכל אלה יש כדי לספק הסבר להשחרת דמותה של מארי אנטואנט, לדחיקתה מן ההיסטוריוגרפיה כדמות משמעותית וחיובית בתולדות צרפת, ולהפיכתה לידועה לשמצה בגין חומרניותה וקלות דעתה. מסמכים שונים מציגים כי היו אלה בני מעמד האצולה בצרפת שרצו לשמר את כוחם ואת שליטתם במלך, ובכך הביאו למפלתה של המלכה, למפלת המלוכה כולה, ובכך אף גזרו את דינם שלהם, כאשר בני האצולה עצמם איבדו נכסיהם ואת ראשם במהלך המהפכה הצרפתית.
לקריאה נוספת

שטפן צווייג, מארי אנטואנט, (תרגום ראשון: תל אביב: מצפה, תרצ"ד, מתרגם ש' הרשברג) תל אביב: הוצאת זמורה-ביתן, תרגום מגרמנית צבי ארד, תשמ"ז 1987.
סנה ג'טר נסלונד. שפע - סיפורה של מארי אנטואנט (תרגום ראשון: מושב בן שמן, 2008, מתרגמים רותי ונעם אור), מודן הוצאה לאור.
אלכסנדר דיומא, מחרוזת המלכה (תרגום מצרפתית: מיכה פרנקל), הוצאת מזרחי, 1993.
אנראה מורואה, דברי ימי צרפת (תרגום מצרפתית: לאה וייץ כהן), הוצאת מסדה, תש"ך.
הופמן, עמוס. מהפכה של הרוח. נאורות ומהפכה בצרפת של המאה ה-18. הוצאת רסלינג, 2012.
ברק אדמונד, מחשבות על המהפכה הצרפתית. הוצאת שלם, 2000.
Deborah Cadbury, The Lost King of France, Fourth Estate, London, 1988
Vincent Cronin, Louis and Antoinette (Collins: 1974)
Evelyn Farr, Marie Antoinette and Count Fersen: The Untold Story, Peter Owen, London and Chicago, 2013
Antonia Fraser, Marie Antoinette: The Journey, Knopf Doubleday, 2002
Vivian R. Gruder, "The Question of Marie‐Antoinette: The Queen and Public Opinion before the Revolution", French History 16(3) (2002): 269-298.
Sanche De Gramont, Epitaph for Kings, Hamish Hamilton, London, 1967
John Hardman, Marie-Antoinette (Yale University Press: 2019)
Carolyn Harris, Queenship and Revolution in Early Modern Europe: Henrietta Maria and Marie Antoinette (Springer: 2016)
Évelyne Lever, Marie-Antoinette: The Last Queen of France, Ferrar, Strauss, and Giroux, New York, 2000
Caroline Weber, Queen of Fashion: What Marie Antoinette Wore to the Revolution (Picador: 2006)
יאניק נזה-סגין

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1975 (בן 49) מונטריאול, קנדה 
 שם לידה:  Yannick Nicholas Séguin 
 מוקד פעילות:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1994 
 מקום לימודים:  קונסרבטואר למוזיקה של קוויבק במונטריאול, Collège de Bois-de-Boulogne, קולג' הקונסרבטוריון של מקהלת וסטמינסטר, Rider University 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית, צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 בן או בת זוג:  Pierre Tourville (2021–?) 
 פרסים והוקרה:  שותף במסדר קנדה (2012)  פרס דניס פלטייה (2011)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לאוול (2021)  עמית מסדר האמנויות והספרות של קוויבק (2015)  פרס המושל הכללי לאמנויות המופע (2010)  פרס אקו קלאסיק למנצח השנה (2014)  Officer of the Order of Montreal (2017)  קצין במסדר הלאומי של קוויבק (2015)  Virginia Parker Prize 
 www.yannicknezetseguin.com
 פרופיל ב-IMDb
 
יאניק נֶזֶֶה-סֶגין (בצרפתית: Yannick Nézet-Séguin, נולד בשם יאניק סגין ב-6 במרץ 1975) הוא מנצח ופסנתרן קנדי. מאז 2018 הוא מכהן כמנהל מוזיקלי של תזמורת מטרופוליטן, מטרופוליטן אופרה של מונטריאול ושל תזמורת פילדלפיה, ועד הזמן האחרון היה מנצחה הראשי של התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם. כמו כן, הוא חבר כבוד ומנצח אורח של התזמורת הקאמרית של אירופה.
חייו > ילדות, נעורים ולימודים

נזה-סגין נולד במונטריאול להורים ששניהם מומחים בחינוך, ד"ר סרז' פ. סגין, פרופסור באוניברסיטה, וקלודין נזה, מרצה ומתאמת באוניברסיטה. הוא החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל חמש, ובגיל עשר החליט להיות למנצח תזמורת.
תוך כדי לימודיו בבית הספר היסודי והתיכון ובקולג', התקבל סגין ללימודי פסנתר בקונסרבטוריון למוזיקה ולדרמה של קוויבק, שם זכה בחמישה פרסים ראשונים בפסנתר ובארבעה במקצועות מוזיקה אחרים. כמו כן למד ניצוח מקהלה אצל ג'וזף פלומרפלט בקולג' למקהלה של וסטמינסטר בפרינסטון, ניו ג'רזי, והשתתף במספר רב של כיתות אמן עם מנצחים ידועי-שם.
חייו > ראשית הקריירה

בגיל 19, פגש את קרלו מריה ג'וליני והוזמן להצטרף אליו לחזרות וקונצרטים במשך למעלה משנה. הוא התמנה למנהל מוזיקלי של המקהלה הפוליפונית של מונטריאול בשנת 1994 ובשנת 1995 קיבל אותה משרה במקהלת לאוואל. באותה שנה ייסד תזמורת מקצועית ואנסמבל קולי משלו בשם לה שאפל דה מונטריאול, שעמם ביצע שניים עד ארבעה קונצרטים בשנה עד 2002. הוא רואה בשארל דיטואה את מקור ההשראה הראשון שלו כילד ובג'וליני את מורו ורבו. משנת 1998 עד 2002 היה נזה-סגין מנצח מקהלה, עוזר למנצח ויועץ מוזיקלי באופרה של מונטריאול.
חייו > תזמורת מטרופוליטן

נזה-סגין התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת מטרופוליטן במונטריאול בשנת 2000, ולמנצח ראשי אורח של התזמורת הסימפונית של ויקטוריה בקולומביה הבריטית, קנדה בשנת 2003. החוזה שלו עם התזמורת הוארך מ-2010 עד 2015. הוא ניצח על הקלטות מסחריות של סימפוניות מאת אנטון ברוקנר וגוסטב מאהלר עם תזמורת מטרופוליטן.
חייו > התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם

בשנת 2005 הופיע נזה-סגין לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם כמנצח אורח, ושוב בשנת 2006. בדצמבר 2006, הודיעה התזמורת על מינוי נזה-סגין למנצח הראשי ה-11 במספר שלהם, החלטה שהתקבלה פה אחד ונכנסה לתוקף בעונת הקונצרטים 9–2008 בחוזה התחלתי של 4 שנים. באפריל 2010, הודיעה הפילהרמונית על הארכת החוזה עד 2015.עם הפילהרמונית של רוטרדם הקליט נזה-סגין הקלטות מסחריות לוירג'ין קלאסיקס.
ב-2013 ליווה את אנדראס אוטנזמר בתקליט הבכורה שלו, Portraits.
ביוני 2013 חזרה התזמורת והאריכה את החוזה שלו עד קיץ 2018. במאי 2015 הודיעה הפילהרמונית של רוטרדם על סיום מתוכנן של כהונתו של נזה-סגין כמנצחה הראשי בסוף עונת 2017–2018, אז הוא מתוכנן לקבל את התואר Eredirigent (מנצח כבוד) של התזמורת.
מחליפו של נזה-סגין הוא המנצח הישראלי להב שני.
חייו > תזמורת פילדלפיה

בדצמבר 2008 ניצח נזה-סגין לראשונה על תזמורת פילדלפיה, בהזמנתו של שארל דיטואה. הוא חזר להופעה שנייה כמנצח אורח בדצמבר 2009. ביוני 2010 התמנה למנהל המוזיקלי השמיני של תזמורת פילדלפיה, החל בעונת 2012–2013.הוא כיהן כמנהל מוזיקלי מיועד מ-2010 עד 2012. החוזה ההתחלתי שלו כמנהל מוזיקלי היא לחמש עונות, עם שבעה שבועות של קונצרטים מתוכננים בעונת 2012–2013, חמישה-עשר שבועות בשתי העונות הבאות, ושישה-עשר שבועות בשתי העונות שאחריהן בחוזה שלו עם תזמורת פילדלפיה. בינואר 2015 הודיעה התזמורת על הארכת החוזה של נזה-סגין עד עונת 2022-2021. ביוני 2016 הודיעה התזמורת על הארכה נוספת לחוזה, עד עונת 2026-2025.
חייו > מטרופוליטן אופרה

מאז 2009, מופיע נזה-סגין מדי שנה עם המטרופוליטן אופרה בניו יורק. הופעתו הראשונה שם הייתה ב-31 בדצמבר 2009, כשניצח על הפקה חדשה של כרמן. ואחריה דון קרלוס ב-2010 וב-2015, "פאוסט" ב-2011, לה טרוויאטה ב-2013 ו"רוסאלקה" ב-2014 הוא פתח את עונת 2015–2016 ששל המטרופוליטן בספטמבר 2015 בניצוח על הפקה חדשה של אותלו מאת ורדי, וחזר ב-2017 לנצח על ההולנדי המעופף. ביוני 2016 הודיעה המטרופוליטן אופרה על מינוי נזה-סגין למנהלה המוזיקלי הבא, החל בעונת 2020–2021, בחוזה התחלתי לארבע שנים. הוא פועל כמנהל מוזיקלי הפועל מאז עונת 2017–2018. בפברואר 2018, הודיעה הלהקה, שנזה-סגין יכהן כמנהל מוזיקלי החל בעונת 2019-2018.
חיים אישיים

נזה-סגין גר במונטריאול ופילדלפיה עם בן-זוגו פייר טורוויל, ויולן בתזמורת מטרופוליטן.
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבודה מועמדת | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס גראמי | הביצוע התזמורתי הטוב ביותר | Price: Symphony No. 4; Dawson: Negro Folk Symphony | מועמדות |  |
| 2024 | פרס גראמי | הקלטת האופרה הטובה ביותר | Blanchard: Champion | זכייה |  |
| 2024 | פרס ג'ונו | אלבום השנה הקלאסי - אנסמבל גדול | Sibelius 3 & 4 | מועמדות |  |
| 2024 | פרס ג'ונו | אלבום השנה הקלאסי - אנסמבל גדול | Rachmaninoff: Symphonies Nos. 2 & 3; Isle of the Dead | מועמדות |  |
| 2025 | פרס גראמי | פסקול האוסף הטוב ביותר עבור מדיה חזותית | Maestro: Music by Leonard Bernstein | זכייה |  |
| 2025 | פרס גראמי | הקלטת האופרה הטובה ביותר | Catán: Florencia en el Amazonas | מועמדות |  |
| 2025 | פרס גראמי | הקלטת האופרה הטובה ביותר | Puts: The Hours | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  Partners, Chamber Orchestra of Europe
↑  ג'ויס מורגן, סידני מורנינג הראלד, "מנצח צעיר יענה באותו מטבע" 27 ביוני 2007
↑  תזמורת מטרופוליטן, "כוכבו של יאניק נזה-סגין דורך שוב: המנצח הצעיר מונה למנהל מוזיקלי של תזמורת פילדלפיה" 15 ביוני 2010
↑  אנדרו קלמנטס, "בטהובן: קונצ'רטו לכינור; קורנגולד: קונצ'רטו לכינור בעיתון הגרדיאן 15 באוקטובר 2009
↑  הפילהרמונית של רוטרדם, "כהונתו של נזה-סגין תסתיים ב-2018" 5 במאי 2015
↑  רוברט צאלר, ברוד סטריט רביו, "מחסור במנצחים? היכן?" 8 בדצמבר 2009
↑  תזמורת פילדלפיה, "יאניק נזה-סגין מאריך כהונה כמנהל מוזיקלי בתזמורת פילדלפיה עד עונת 2022-2021" 30 בינואר 2015
↑  תזמורת פילדלפיה, "מנהל מוזיקלי יאניק נזה-סגין מחדש התחייבות לתזמורת פילדלפיה ומאריך את כהונתו עד עונת 2026-2025 2 ביוני 2016
↑  אנתוני טומסיני, הניו יורק טיימס, "הצועניה הנועזת הזאת מכה שנית, ומחדש" 1 בינואר 2010
↑  אנתוני טומסיני, ניו יורק טיימס, "דון קרלוס" שובה-לב, זהיר במט" 24 בנובמבר 2011
↑  [https://www.nytimes.com/2013/03/18/arts/music/verdis-traviata-at-the-metropolitan-opera.html  זאכארי וולף, ניו יורק טיימס, "להתחיל ברוח נעורים, אחר לגדול לתפקיד" 17 במרץ 2013
↑  זאכארי וולף, ניו יורק טיימס, "כשזה נוגע לנימפות ונסיכים, מים ואדמה אינם מתערבבים" 24 בינואר 2014
↑  https://www.nytimes.com/2015/09/23/arts/music/review-metropolitan-operas-new-otello-bold-and-tentative ביקורת בניו יורק טיימס, "אותלו" החדש במטרופוליטן אופרה נועז ונסיוני] 23 בספטמבר 2015
↑  ג'ניפר סמית', "המטרופוליטן אופרה ממנה את יאניק נזה-סגין למנהלה המוזיקלי החדש
↑  מייקל קופר, ניו יורק טיימס, "יאניק נזה-סגין ינהיג את המטרופוליטן אופרה, שנתיים לפני המועד 15 בפברואר 2018
↑  ניו יורק טיימס, "המאסטרו עם קעקוע צב הוא המנצח החדש של המטרופוליטן אופרה 3 ביוני 2016
↑  2024 GRAMMY Nominations: See The Full Winners & Nominees List | GRAMMY.com, grammy.com
↑  2024 Juno Award Winners: Charlotte Cardin, Karan Aujla & more | Billboard Canada, ca.billboard.com (באנגלית)
↑  2025 GRAMMYs: See The Full Winners & Nominees List | GRAMMY.com, grammy.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423752105171  PLWABN: 9810682906305606  BnF: cb14627765c (data)  GND: 13952469X  ISNI: 0000 0001 1062 5600  LCCN: no2006058539  LNB: 000153773  MusicBrainz: 84c4f3ea-1897-4649-befb-ccbc013910ed  NKC: xx0153814  SUDOC: 155259873  VIAF: 51945029   WorldCat (עם VIAF): 51945029
דייב שאפל

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1973 (בן 51) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 שם לידה:  David Khari Webber Chappelle 
 סוגה מועדפת:  קומדיה הבחנתית, קומדיה שחורה, insult comedy, הומור סוריאליסטי, סאטירה, קומדיית מערכונים 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 מקום לימודים:  Eastern High School  בית הספר לאמנויות דיוק אלינגטון 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי לאלבום הקומדיה הטוב ביותר (2018)  פרס מארק טוויין להומור אמריקני (2019)  פרס גראמי לאלבום הקומדיה הטוב ביותר (2020)  פרס גראמי לאלבום הקומדיה הטוב ביותר (2019)  פרס אמי להופעת אורח בסדרה קומית (2017) 
 פרופיל ב-IMDb
 
דייוויד חארי "דייב" וובר שאפל (באנגלית: David Khari "Dave" Webber Chappelle; נולד ב-24 באוגוסט 1973) הוא סטנדאפיסט אמריקאי.
קריירה

שאפל נולד בוושינגטון די.סי. למשפחה אפרו-אמריקאית. שאפל החל את דרכו כסטנדאפיסט מועדונים בוושינגטון הבירה. ב-1992 החל להופיע בתוכנית הטלוויזיה דף קומדי ג'אם ובהמשך המשיך להופיע בתפקידי משנה שונים בטלוויזיה ובקולנוע.
הפריצה הגדולה הגיעה ב-1998 כאשר כיכב בקומדיה הקולנועית "חברים בכל מחיר" (Half baked), הקומדיה אשר נכתבה על ידי שאפל עצמו והתסריטאי ניל ברנן. הקומדיה מספרת את סיפורם ההזוי של ארבעה סטלנים. הסרט הפך להיות סרט קאלט בקרב קהילת צרכני המריחואנה ושאפל פרץ לתודעה האמריקנית. ב-1991 המיר שאפל את דתו לאסלאם.
בשנת 1999 שיחק בקומדיית האקשן "הנוכל המבריק" של הבמאי לס מייפילד ובכיכובו של מרטין לורנס.
קריירה > המופע של שאפל

ב-2003 החל שאפל לככב בתוכנית מערכונים שבועית של הערוץ "קומדי סנטרל" אשר נקראה בפשטות – "המופע של שאפל" (Chappelle's show). התוכנית, אותה יצר שאפל בשיתוף עם התסריטאי ניל ברנן, עסקה בצורה סאטירית בנושאים של מתח בין-גזעי בארצות הברית, פוליטיקה והתרבות העכשווית. התוכנית צברה לעצמה מעריצים רבים והייתה לתוכנית הפופולרית ביותר של "קומדי סנטרל" אחרי סאות' פארק. בין הבדרנים שהתארחו בתוכנית ניתן למנות את ויין בריידי, פול מוני וארסיניו הול.
הפרק הרביעי בעונה השנייה של התוכנית של שאפל היה, לדעת רבים, פסגת היצירה של שאפל. בפרק זה, במקום שורה של מערכונים בלתי תלויים כמו בפרקים אחרים, הוצגו שלושה מערכונים אשר כולם עסקו בעלילותיהם של הזמר ריק ג'יימס והתסריטאי צ'ארלי מרפי, אחיו הגדול של הקומיקאי אדי מרפי. בפרק, המוצג כזכרונותיו של מרפי, משחק שאפל את ג'יימס כבעל שיגעון גדלות, אגוצנטרי, מכור לקוקאין וחוזר על הציטוט: "אני ריק ג'יימס, כלבה!!" ("!!I'm Rick James, bitch"). ג'יימס מתעמת בכל מערכון בצורה אלימה עם צ'ארלי ו/או אחיו. ג'יימס עצמו הופיע בתוכנית, אישר חלק מהפרטים והכחיש את השאר. כעבור מספר חודשים נפטר ג'יימס ממנת יתר של סמים ותרופות.
קריירה > חזרה לבמה

בשנת 2017 חזר דייב אל הבמה,
כשעשה ארבעה מופעים חדשים, בתור ספיישלים בנטפליקס.
בשנת 2018 שיחק בסרטו של בראדלי קופר, "כוכב נולד" כאשר גילם את נודלס. 
דייב שאפל עוסק גם במוזיקה.
חיים אישיים > התרחקות מאור הזרקורים

ב-2005, לאחר שתי עונות מוצלחות, הוצע לשאפל חוזה חסר תקדים של 50 מיליון דולר על מנת להמשיך לשתי עונות נוספות. הצילומים לעונה השלישית החלו אך שאפל ביטל אותם במפתיע ושמועות בדבר בריאותו הנפשית החלו לצוץ במדיה האמריקנית.
בפברואר 2006, בריאיון לאופרה וינפרי, אמר שאפל שבניגוד לשמועות, הוא אינו משוגע אלא רק נמאס לו "להרגיש כמו פרוצה של עסקי השעשועים" ויש אף אתרים מסוימים ברשת שטוענים כביכול ששאפל פרש מהתוכנית כי פחד ממזימה שנועדה לחסל לו את הקריירה. שאפל לא פסל חזרה לתוכניתו, אך התנה זאת בשינוי אווירת העבודה ומתן חצי מרווחי ה-DVD לצדקה.
חיים אישיים > התאסלמות

ב-1991 שאפל המיר את דתו לאסלאם.