stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרום-מערב אפריקה הגרמנית
היסטוריה

ראשית הפעילות הגרמנית בדרום-מערב אפריקה הייתה זו של חברת המיסיון של הריין (Rheinische Missionsgesellschaft), שנציגיה הגיעו לאזור ב-1842 והחלו בהקמת מוסדות דתיים נוצריים. בעת פעילותם החלו להגיע בעקבותיהם, ולתקוע יתד, חקלאים וסוחרים.
בשנת 1884, סוחר מברמן בשם אדולף לידריץ, השיג את הגנת הקיסרות הגרמנית עבור נכסיו בדרום-מערב אפריקה. הגרמנים השתלטו מעשית על הטריטוריה שהפכה למושבתם, ובחודשים הבאים הושגה הכרה בינלאומית רשמית לכך בוועידת ברלין.
בשנת 1885, בהתאם למדיניות של הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק, ולפיה יושקע במושבות הון פרטי ולא ממשלתי, נוסדה 'החברה הגרמנית הקולוניאלית עבור דרום-מערב אפריקה' (Deutsche Kolonialgesellschaft für Südwest-Afrika) בתמיכת בנקאים, תעשיינים ופוליטיקאים. החברה קיבלה מונופול על ניצול אוצרות הטבע של המושבה. בין היתר החברה רכשה את כל נכסיו וזכויותיו של לידריץ, אשר טבע בנהר האורנג' בשנת 1886. באותה שנה מונה מושל למושבה: היינריך ארנסט גרינג (Göring, אביו של הרמן גרינג).
הוא קבע כמרכז שלטונו את העיירה אוטיימבינגווה (Otjimbingwe), שנמצאה במרכז המושבה, בקירוב. כן הונהגה במושבה מערכת חוקים, ובה נקבע באופן מובנה אי-שוויון בין הילידים למתיישבים, לרעת הראשונים. מתיחויות בין הילידים למתיישבים, בין הילידים לבין עצמם וכן קיומן של מושבות בריטיות סמוכות הביאו לייסודו של חיל מצב קולוניאלי (שוצטרופה (schutztruppe), בגרמנית: חיל מגן) קטן, של כעשרים ילידים בפיקוד גרמני, ב-1888.
בשנת 1890 הגיעה החרפת היחסים עם הילידים עד לכדי כך שהמושל גרינג ברח לזמן מה למובלעת הבריטית בוולביס ביי (Walvis Bay, כיום בנמיביה. אז חלק ממושבת הכף). הידרדרות היחסים עם הילידים, כמו גם קשיים כספיים של החברה, הביאו להגדלת מעורבות הממשלה במושבה, ולתגבור חיל המצב. באותה שנה נוספה למושבה "רצועת קפריבי", על שם לאו פון קפריבי, קנצלר גרמניה בין 1890 ל-1894. הרצועה היא בליטה ארוכה וצרה של כ-450 ק"מ מצפון המושבה כלפי מזרח, עד לנהר הזמבזי, בין בצ'ואנלנד (Bechuanaland, כיום בוצואנה), לאנגולה ולזמביה של ימינו, שהייתה אז שטח עליו החלו להשתלט הבריטים. מ-1891 הפכה וינדהוק לבירת המושבה.
ב-1892 הוקמה על ידי ממשלות גרמניה, בריטניה ומושבת הכף "חברת דרום-מערב אפריקה" (South-West Africa Company) על מנת להגדיל את ניצול המשאבים במושבה. אלפי מתיישבים גרמנים זרמו למושבה, וב-1902 מספרם עמד על 2,595. לאלה נוספו 1,354 אפריקנרים (תושבי דרום אפריקה ממוצא הולנדי) ו-452 בריטים. עד 1914 נוספו למושבה עוד כ-9,000 גרמנים. מספר הילידים נאמד בכ-200,000, מהם, ככל הנראה, כ-80,000 בני שבטי ההררו, כ-60,000 בני שבטי הנובאמבו וכ-10,000 בני שבטי הנאמה. אלה נקראו כולם בפי האירופים הוטנטוטים (אנ').
היסטוריה > התקוממויות של הילידים

היחסים בין הגרמנים לבין הילידים היו מתוחים באופן כמעט קבוע. ההשתלטות על המושבה במטרה לנצלה כלכלית, ויהי מה, הייתה גורם יסודי בכך. הבוז, שלווה לעיתים קרובות ביחס משפיל, שחשו האירופים כלפי הילידים, שמבחינה טכנולוגית היו נחותים מבני רוב המושבות האחרות שבשליטה אירופית, תרם אף הוא את תרומתו. הבדלי מנטליות היו סיבה מיידית יותר, כאשר התקוממויות פרצו לעיתים בשל הבדלים במשמעות שיוחסה לבעלות על רכוש.
בני השבטים שחיו במושבה לא הכירו בבעלות פרטית על רכוש, ולפיכך רכוש שהועבר לבעלות הגרמנים, לטענת האחרונים, היווה סלע מחלוקת חמור, מה גם שמעשית אדמות השבטים עברו בהדרגה לשליטה גרמנית, יחד עם רכוש אחר. מרידות פרצו חדשות לבקרים. כל המרידות דוכאו. אחת העיקריות שביניהן החלה ב-1893 עת מרדו שבטי הנאמה בגרמנים בהנהגת מלכם הנדריק ויטבוי (Hendrik Witbooi או Witboi). המרד נמשך גם אל תוך שנת 1894 ודוכא כאשר ויטבוי נכנע למעשה, ואף הסכים לסייע לגרמנים כנגד שבטים אחרים.
אחרי מרד זה פרצו מספר התקוממויות נוספות. ב-1896 פרץ מרד החאואה-מבנדג'רו (Khaua-Mbandjeru) אשר דוכא בחוזק יד.
מנהיגי המרד הוצאו להורג ביריה. רכושם ואדמתם של השבטים המורדים הופקעו, ובני השבטים נשלחו לעבודות כפייה לאחר שפורקו מנשקם.
עד 1903, כולל, התקוממו הילידים יותר מעשר פעמים בעוצמה זו או אחרת, וכל המרידות נכשלו.
היסטוריה > טבח שבטי ההררו והנאמה

הגדולה שבמרידות כנגד גרמנים החלה ב-1904. אחד הגורמים להתפרצותה הייתה מסילת ברזל שסללו הגרמנים מחוף הים אל פנים הארץ. לצורך סלילתה הופקעו אדמות רבות והתהליך צפוי היה לגבור כאשר סיום העבודות עתיד היה לאפשר נגישות לאותם אזורים למתיישבים גרמנים נוספים. נוסף לפגיעות בנתיב המסילה, חוות מבודדות הותקפו בידי המורדים וכ-150 גרמנים נהרגו. חיל המצב, שמנה בתחילת המרד 766 איש, לא יכול היה לעמוד בפרץ, וכ-14,000 חיילים נוספים נשלחו לשם דיכוי ההתקוממות.
המרד דוכא באכזריות. אם כי אין בנמצא נתונים מדויקים, נראה שרוב בני ההררו וכמחצית בני הנאמה ניספו במהלך דיכויו. שיעור הניספים היווה כשליש עד כמחצית מהילידים בני המושבה בכלל. גם לאחר דיכוי המרד היו נתונים הילידים למשטר של אפליה, עבודת כפייה והחרמות רכוש.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, ובייחוד עם הצטרפות דרום אפריקה למדינות ההסכמה, היה מצבה של המושבה נואש. למרות זאת הפגינו כמה האלפים הבודדים של גרמנים נושאי נשק שהיו במושבה כושר עמידה רב, עד שלבסוף הוכרעו באמצע שנת 1915 בידי הצבא הדרום אפריקני בעת המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה. המושבה הפכה בעקבות ההסדרים שלאחר תום המלחמה למנדט דרום אפריקני.
ראו גם

המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה
לקריאה נוספת

Bullock, A.L.C., Germany's Colonial Demands, Oxford University Press, 1939.
Hillebrand, Werner. "'Certain uncertainties', or venturing progressively into colonial apologetics?" Journal of Namibian Studies, 1. 2007. pp. 73–95. Online. Accessed 17 December 2011.
Historicus Africanus: "Der 1. Weltkrieg in Deutsch-Südwestafrik 1914/15", Band I, Windhoek 2012, ISBN 978-99916-872-1-6
Historicus Africanus: "Der 1. Weltkrieg in Deutsch-Südwestafrika 1914/15", Band II, "Naulila", Windhoek 2012, ISBN 978-99916-872-3-0
Historicus Africanus. "Der 1. Weltkrieg in Deutsch-Südwestafrika 1914/15", Band III, "Kämpfe im Süden", Windhoek 2014, ISBN 978-99916-872-8-5
Erich von Schauroth: "Liebes Väterchen...", Briefe aus dem Namaaufstand 1905–06, Windhoek 2008, ISBN 978-99945-68-29-1
Schnee, Dr.Heinrich, German Colonisation, Past and Future – The Truth about the German Colonies, George Allen & Unwin, London, 1926.
Karl Waldeck: "Gut und Blut für unsern Kaiser...", Windhoek 2010, ISBN 978-99945-71-55-0
שבויים משבט הנאמה, 1904.
המערכה בדרום-מערב אפריקה ב-1915.
האורות כבים

אדוארד גריי
"האורות כבים (מילולית: הפנסים כבים) בכל רחבי אירופה, ולא נראה אותם דולקים שוב בימי חיינו" (באנגלית: The lamps are going out all over Europe, we shall not see them lit again in our life-time), הייתה הערה שהעיר שר החוץ הבריטי סר אדוארד גריי באוזני ידיד ערב כניסתה של בריטניה למלחמת העולם הראשונה. ההצהרה, שפורסמה לראשונה בזכרונותיו של גריי בשנת 1925, קיבלה תשומת לב רחבה בזמנה, וכן אזכורים רבים בספרות ההיסטורית, כתפיסה מדויקת, כמו-נבואית, של מלחמת העולם הראשונה והשלכותיה הגאופוליטיות והתרבותיות.
מקור

בספר זיכרונותיו של גריי, "עשרים וחמש שנים: 1892–1916", נזכרת ההערה בתור הערה שככל הנראה נאמרה ב-3 באוגוסט 1914:
חבר בא לראות אותי באחד הערבים של השבוע האחרון - הוא חושב שזה היה ביום שני, 3 באוגוסט. עמדנו ליד חלון בחדרי במשרד החוץ. השמש החלה לרדת ופנסי-הרחוב נדלקו בחלל מתחתינו שהשקפנו אליו. ידידי נזכר שהערתי על כך במילים: "האורות כבים בכל רחבי אירופה, ולא נראה אותם דולקים שוב בימי חיינו."
בשנת 1927, זיהה עצמו ג'ון אלפרד ספנדר (אנ'), עורך עיתון הווסטמינסטר עד 1922, כחבר שאליו דיבר גריי:
"קיימתי שתי שיחות קצרות עם גריי במהלך "שנים עשר הימים". נתקלתי בו במדרגות של משרד החוץ בשבת, 1 באוגוסט. [...] ראיתי אותו שוב בשעת ערב מאוחרת בחדרו במשרד החוץ ביום שני, 3 באוגוסט, והוא השתמש במילים עליהן חזר בספרו, "האורות כבים בכל רחבי אירופה, ולא נראה אותם דולקים שוב בימי חיינו." עמדנו יחד ליד החלון והסתכלנו אל השקיעה שמעבר לפארק סנט ג'יימס, והמראה של הפנסים הראשונים הנדלקים לאורך המאל העלה בו את המחשבה."
אזכורים מאוחרים

הציטוט מפיו של גריי - הגם שקדם למלחמה - שימש כסיכום תקופת המלחמה ביצירות היסטוריות רבות. הסופר הגרמני לודוויג ריינרס (1896–1957) פרסם דיווח על מלחמת העולם הראשונה שכותרתו המנורות כבו באירופה. ההערה של גריי באה ביצירה זו בעקבות הקביעה המיוחסת לאוטו פון ביסמרק: "הטעויות שנעשו במדיניות החוץ אינן ניכרות לציבור עד הדור שלאחר מכן."
ב-16 באוקטובר 1938 שידר וינסטון צ'רצ'יל נאום המכונה "ההגנה על החופש והשלום (האורות כבים)" ללונדון ולארצות הברית. בנאום אמר: "תחנות הביטוי החופשי, הלא מצונזר, נסגרות; האורות כבים; אבל עדיין יש זמן להתייעצות משותפת עבור אלו שעבורם יש משמעות לחירות ולממשל הפרלמנטרי."
סמואל היינס החל את ספרו מלחמה מדומיינת משנת 1990 בפיסקה ובה הציטוט, ומתייחסת אליו בתור התגובה הידועה ביותר והמצוטטת ביותר בנושא תחילתה של מלחמת העולם הראשונה. בשנת 2014 היוו דבריו של גריי את ההשראה למפעל ההנצחה הבריטי במלאת מאה שנה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. בין השעות 10 עד 11 בערב ב-4 באוגוסט 2014, עומעמו אורות במקומות ציבוריים רבים ובבתים פרטיים, כולל בטקס אזכרה לאומי במנזר וסטמינסטר.
הערות שוליים

↑  https://archive.org/details/historyoftwelved00inhead
↑  J.A. ספנדר, "חיים, עיתונות ופוליטיקה", כרך א '. 2. חברת פרדריק א. סטוקס, ניו יורק 1927. פרק 20, עמ '. 14-15 archive.org
↑  Reiners, L. The lamps went out in Europe, (London, 1955), p. 5 books.google. Translated from the German by Richard and Clara Winston. In Europa gehen die Lichter aus. Der Untergang des Wilhelminischen Reiches. Munich 1954.

The Kaiser vs. Bismarck. Suppressed Letters by the Kaiser and New Chapters from the Autobiography of the Iron Chancellor. Translated by Bernard Miall. Harper New York & London 1921, p. 183 archive.org

Otto von Bismarck: Gedanken und Erinnerungen chapter 12 zeno.org
↑  Churchill, Winston. "The Defence of Freedom and Peace (The Lights are Going Out)". The International Churchill Society. נבדק ב-7 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hynes, S. A War Imagined, The First World War and English Culture, (London, 1990) p. 3 books.google.
↑  The Times, 5 August 2014 and other newspapers
דרום-מערב פלורידה

אזור דרום מערב פלורידה
דרום מערב פלורידה הוא אזור במדינת פלורידה שבארצות הברית הממוקם במערבה של פלורידה, לחוף מפרץ מקסיקו, דרומית לאזור מפרץ טמפה, מערבית לאגם אוקיצ'ובי וצפונית לאזור האוורגליידס. האזור כולל את המחוזות ממאנאטי שבצפון ועד למחוז קולייר שבדרום, לאורך מפרץ מקסיקו, ולעיתים כולל גם את שלושת המחוזות המזרחיים למחוזות אלה.
באזור זה מתגוררים כ-1,500,846 תושבים (מפקד 2000).
המחוז מרובה האוכלוסין ביותר באזור הוא מחוז לי, והעיר הגדולה באזור היא קייפ קורל בה מתגוררים כ-151,389 תושבים (2006).
כלכלה

עד ראשית המאה ה-20 היה אזור זה בלתי מפותח. החל מראשית המאה ה-20 החל הפיתוח והעיור של האזור, נבנו בו אתרי חוף ונופש רבים – דבר ששינה את הבסיס של כלכלת האזור מכלכלה מבוססת חקלאות לכלכלה המבוססת על תיירות ובעיקר על אקו תיירות. הבנייה המואצת, בעיקר במחוזות הפנימיים, שעיקר כלכלתם עדיין מבוססת על החקלאות, משפיעה על אזורי ביצות האוורגליידס הסמוכות. גידולי האזור כוללים עגבניות, הדרים, קנה סוכר וכן גידול בקר.
ספורט

באזור מתאמנות בחודשי החורף מספר קבוצות שמקורן בצפון ארצות הברית ובהן הבוסטון רד סוקס שמתאמנים בפורט מיירס, הסינסינטי רדס שמתאמנים בסרסוטה, המינסוטה טווינס שמתאמנים בדרום פורט מיירס והפיטסבורג פיירטס שמתאמנים בברנדונטאון.
תחבורה

דרך האזור עוברים כביש בין-מדינתי 75 המקשר את טמפה בצפון עם פורט לודרדייל ומיאמי בדרום מזרח.
דרך שדה התעופה הבינלאומי דרום מערב פלורידה ממקום בדרום פורט מיירס עוברים מדי שנה כ-7.6 מיליון נוסעים בדרכם ל-36 שדות תעופה בארצות הברית, 2 שדות תעופה בקנדה ו-3 ערים באירופה. שדה תעופה נוסף הוא שדה התעופה הבינלאומי סרסוטה-בריידנטון דרכו עוברים מדי שנה כ-1.42 מיליון נוסעים.
הנמל העיקרי באזור הוא נמל מאנאטי.
תיירות

עיקר כלכלת האזור מתבססת על התיירות. בנוסף, רבים מהמבקרים באזור מחזיקים בו דירות נופש בהן הם מתגוררים בחודשי החורף בלבד.
בין אתרי התיירות ניתן למנות את חופי הרחצה הרבים שבאזור, את שמורת האינדיאנים הסמינולים ברייטון (בו מופעל קזינו על ידי תושבי השמורה), אגם אוקיצ'ובי הידוע בתיירות הירוקה שבו, הגנים הבוטנים של נייפלס, וכן הגנים הקריביים וגן החיות של נייפלס.
תקשורת

קידומת הטלפון של האזור הן:
במחוזות קולייר, לי, וחלק מהמחוזות הנדרי, שארלוט ומונרו – 239
במחוזות שארלוט, מאנאטי וסרסוטה – 941
במחוזות הנדרי וגליידס – 863
באזור יוצאים לאור מספר עיתונים ובהם ה"שבועון של פלורידה".
מחוזות

| מחוז | בירת המחוז | אוכלוסייה (2004 משוערת) | אוכלוסייה (2000 מפקד) | שינוי אוכלוסייה (2000–2004) | שינוי אוכלוסייה (1990–2000) |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מחוז שארלוט | פונטה גורדה | 157,134 | 141,627 | +10.9% | +27.6% |  |
| קולייר | נייפלז (נפולי) | 296,678 | 251,377 | +18.0% | +65.3% |  |
| מחוז דסוטו | ארקדיה | 34,892 | 32,209 | +8.3% | +35.0% |  |
| מחוז גליידס | מור הייבן | 11,131 | 10,576 | +5.2% | +39.3% |  |
| מחוז הנדרי | לבל | 38,163 | 36,120 | +5.4% | +40.5% |  |
| מחוז לי | פורט מיירס | 514,295 | 440,888 | +16.6% | +31.6% |  |
| מחוז מאנאטי | בריידנטאון | 296,385 | 264,002 | +12.3% | +24.7% |  |
| מחוז סרסוטה | סרסוטה | 355,477 | 325,957 | +9.1% | +17.3% |  |
| סה"כ תושבי האזור |  | 1,704,155 | 1,500,846 | +13.5% |  |  |
| נתוני כלל המדינה |  | 17,397,161 | 15,982,378 | +8.8% | +23.5% |  |
הערות שוליים

↑  [http://www.census.gov/popest/counties/tables/CO-EST2004-01-12.xls מפקד 2000)
| דגל פלורידה פלורידה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | טאלאהאסי |  |
| אזורים גאוגרפיים | אזור מפרץ טמפה • ביג בנד • דרום פלורידה • דרום מערב פלורידה • החוף הנשכח • החוף הראשון • הידית של פלורידה • הקיז • חוף האוצר • חוף האיזמרגד • חוף הזהב • חוף החלל • חוף הטבע • חוף השמש • מרכז פלורידה  • צפון מרכז פלורידה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | ג'קסונוויל • מיאמי • טמפה • סנט פיטרסבורג • אורלנדו • הייליה • טאלאהאסי • פורט לודרדייל • פורט סנט לוסי • פמברוק פיינס • קייפ קורל • הוליווד • גיינסוויל • מיראמר • קורל ספרינגס • קלירווטר • מיאמי גארדנס • פאלם ביי • וסט פאלם ביץ' • פומפנו ביץ' |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות פלורידה |  |
דיג בחוף פורט מייר
דייוויד דין

דייוויד בארי צ'ארלס דין (אנגלית: David Barry Charles Dein; נולד ב-7 בספטמבר 1943) הוא פעיל כדורגל אנגלי שכיהן בתפקיד סגן היושב-ראש במועדון הכדורגל ארסנל ובהתאחדות הכדורגל האנגלית. בין אוקטובר 2006 למאי 2007 דין כיהן גם בתפקיד יושב-ראש קבוצת מועדוני הכדורגל האירופיים הידועה בשם G-14. באוגוסט 2007 מכר דין את מניותיו בארסנל לחברת רד אנד וייט הולדינגס הלונדונית.
דין מתגורר בשכונת טוטרידג' שברובע בארנט, והוא חבר פעיל בקהילה היהודית של צפון לונדון.
ארסנל

דין כיהן כדירקטור בהנהלת ארסנל בין 1983 ל-2007. הוא התמנה לתפקיד זה לאחר שרכש 16.6% ממניות המועדון תמורת 292,000£ (מאוחר יותר הוא מכר חלק משמעותי מהמניות לדירקטור דני פישמן). שנה אחת לאחר מכן הוא התמנה לתפקיד סגן היושב-ראש. דין היה אחראי על נושאי הכדורגל במועדון, והיה פעיל באופן אישי בהעברת שחקנים ובמשא-ומתן על חוזים שבו ניצל את קשריו הרבים בעולם הכדורגל. דין היה אחד מהאנשים שקידמו את מינויו של המאמן האלמוני ארסן ונגר ב-1996, החלטה שהתבררה כמוצלחת לאור הישגיו של המאמן הצרפתי.
דין סייע בהכנסת ארסנל לקבוצת ה-G-14 היוקרתית בשנת 2002, ובאוקטובר 2006 התמנה לתפקיד יושב-ראש הקבוצה. דין תמך רבות בכדורגל נשים, ובמקביל לתפקידו כסגן יושב-ראש ארסנל הוא כיהן גם בתפקיד נשיא מועדון הכדורגל ארסנל ליידיס.
ב-18 באפריל 2007 נחשף כי דין עזב את הנהלת ארסנל בעקבות מה שהוגדר כ"חילוקי דעות בלתי ניתנים לגישור" עם יתר חברי ההנהלה. באותה תקופה נטען כי העזיבה הייתה על רקע רצונו של דין למכור את המועדון לאיש העסקים האמריקני סטן קרונקי. חברי ההנהלה האחרים חתמו על הסכם משותף שבו התחייבו כי הם לא ימכרו את מניותיהם במשך שנה מיום החתימה, והם הביעו את רצונם לשמור על מניותיהם גם מעבר לתקופה שעליה חל ההסכם. חודש אחד לאחר מכן דין חדל מלכהן בתפקיד יושב-ראש ה-G-14, והוחלף על ידי ז'אן-מישל אולס מאולימפיק ליון.
באוגוסט 2007 פורסם כי דין מכר לחברת רד אנד וייט הולדינגס, הנמצאת בבעלות המיליארדר הרוסי אלישר אוסמנוב ושותפו פרהאד מושירי, את 9,072 המניות (14.58%) שברשותו תמורת 75 מיליון לירות שטרלינג. דין התמנה לתפקיד היושב-ראש בחברה, שהיא בעלת המניות הגדולה ביותר בארסנל מלבד חבר המנהלים.
ההתאחדות לכדורגל

ב-1986 נבחר דין לחבר בהנהלת הפוטבול ליג, ובעקבות כך צורף גם למועצת ההתאחדות לכדורגל. דין היה אחד מיוזמי הקמת הפרמייר ליג בשנת 1992. שיא הקריירה שלו בהתאחדות היה משרת סגן היושב-ראש בשנת 2000, והוא החזיק במשרה זו עד לארגון מחדש של הנהלת ההתאחדות בשנת 2004. לאחר מכן הוא נבחר מחדש להנהלת ההתאחדות כנציג הפרמייר ליג.
דין היה אחד מהאנשים המרכזיים שפעלו לטובת מינויו של סוון-גוראן אריקסון לתפקיד מאמן נבחרת אנגליה, וב-2006 הוא היה חלק מהפאנל שתפקידו היה למנות מאמן במקום אריקסון. דין הציע את לואיס פליפה סקולארי, אך ההתאחדות בחרה לבסוף בסטיב מקלארן ממידלסברו.
דין כיהן בהנהלת ההתאחדות עד ה-2 ביוני 2006, והיה אחד מארבעת הנציגים של מועדוני הפרמייר ליג. הוא הוחלף על ידי דייוויד גיל ממנצ'סטר יונייטד. מהלך זה בוצע יום אחד לאחר שהתפרסם כי משטרת בלגיה חקרה בעבר פרשיית שחיתות הקשורה לארסנל ולמועדון הכדורגל בוורן.
בדיווחים התקשורתיים באותה תקופה נטען כי אין קשר בין הפרשיה שנחקרה על ידי המשטרה הבלגית לבין החלפתו של דין, וכי הסיבות האמיתיות הן התנגדותו להטלת איסור על מועדונים לשלם משכורת לסוכני שחקנים וכשלונו להביא למינויו של סקולארי לתפקיד מאמן הנבחרת. התאחדות הכדורגל חקרה את הפרשיה והגיעה למסקנה כי הנהלת ארסנל לא הפרה כלל כלשהו מהתקנון, ומאוחר יותר אושרה הקביעה על ידי פיפ"א.
דין כיהן כנציג הפרמייר ליג בוועדת תחרויות המועדונים של אופ"א.
האיגוד הלאומי לזכות בחירה לנשים (שוודיה)

ערך זה עוסק בארגון שנאבק למתן זכות בחירה לנשים בשוודיה. אם התכוונתם לארגון דומה שפעל במדינה סקנדינבית אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  שוודיה 
 חברים:  11,065 (נכון ל־31 בדצמבר 1908) 
 יושב ראש:  אנה ויטלוק, סיגן ברגמן, אנה ויטלוק, לידיה וולסטרם, קרולינה וידרסטרום 
 תקופת הפעילות:  4 ביוני 1902 – 1921 (כ־18 שנים) 
 
האיגוד הלאומי לזכות בחירה לנשים (בשוודית: Landsföreningen för kvinnans politiska rösträtt) הייתה חלק מתנועת זכות הבחירה לנשים שפעלה בשוודיה.
התנועה הייתה חברה בברית הנשים הבין-לאומית.
היסטוריה > רקע

ב-1884 הוצגה בפני הפרלמנט השוודי ההצעה הראשונה שביקשה לתת זכויות בחירה לנשים, את ההצעה הגיש פרדריק בורג, שהיה ידוע בשל פועלו למען השלום ולמען הרחבת זכות הבחירה לנשים. עם זאת, כאשר ההצעה הועלתה להצבעה הוכרז כי כ-53 חברי פרלמנט התנגדו עליה לעומת כ-44 בלבד שתמכו, הסיבה העיקרית לדחיית ההצעה הייתה שהנשים עצמן בשוודיה לא ביקשו זכות הצבעה. הצעה דומה הונחה בפני ראש ממשלת שוודיה, אריק גוסטב בוסטרם ב-1899 אך גם היא לא יצאה לפועל.
ב-1902 הוצגו כ-2[דרושה הבהרה] הצעות בעניין זכות הצבעה לנשים. ההצעה הראשונה שהייתה ביוזמתו של שר המשפטים, ילמאר המרשלד ביקשה לאפשר לגברים נשואים להצביע פעמיים, הצבעה אחת בשמם והצבעה שנייה בשם נשותיהם. את ההצעה השנייה הציג עורך הדין השוודי, קרל לינדהאגן (אנ'), לינדהאגן הציע שתוחל זכות בחירה מלאה לנשים, דהיינו שהנשים יוכלו להצביע בעצמן. ההצעה של המרשלד עוררה זעם רב בקרב ארגוני זכויות הנשים ובשל זעם זה החליטו מספר ארגונים לתמוך בהצעתו של לינדהאגן.
היסטוריה > הקמת הארגון

בעקבות זאת, ב-4 ביוני 1902 נוסד האיגוד הלאומי לזכות בחירה לנשים (LKPR) בתחילה כחברה מקומית בסטוקהולם, ולאחר מכן כארגון לאומי בשנה שלאחר למכן. את הארגון ייסדו סיגן ברגמן (אנ'), אנה וייטלוק (אנ') ואן-מרגרט הולמגרן (אנ') ולידיה וולסטרם.
ב־1905 הציגה הארגון את דרישותיו בפני ממשלת שוודיה, שבראשה עמד קרל סטף, מנהיג מפלגת הקואליציה הליברלית. סטאף השיב להם כי הם יאשרו זכות בחירה לנשים ברגע שזכות הבחירה לגברים תיושם באופן מלא לכל הגברים בשוודיה (לתת זכות בחירה לכל הגברים ששירתו שירות צבאי כך שיוכלו להצביע גם בבחירות בשיטה הרובנית). ואכן, ממשלתו של סטף החל ברפורמה שתכננה להציג את מסקנותיה לאחר תקופת של שש שנים. על אף הבטחה זו ב-1907, שנה לאחר בחירתו של מנהיג המפלגה השמרנית, ארביד לינדמן לראש ממשלת שוודיה סירב לינדמן לדון בשאלת זכות הבחירה לנשים.
האגודה ראתה את המאבק האלים של הסופרג'יסטיות בממלכה המאוחדת כשיטה לא טובה וניסתה לא להיות קשורה אליה בשל החשש כי האלימות תפגע בדעת הציבור החיובית בעניין זכות הבחירה לנשים. למעשה, רק הפגנה אחת אורגנה על ידי האגודה וזאת לאחר שההצעה להרחבת זכות הבחירה לנשים הוקפאה ב-1919, המשתתפים צעדו עם כ-3 כרזות שמציגות אנשים שוודים ללא זכות הצבעה. על הכרזה הראשונה נראה פושע שישב בכלא, על הכרזה השנייה נראה חולה מטופל בבית חולים פסיכיאטרי והכרזה השלישית הציגה את הסופרת השוודית, חברת האקדמיה המלכותית השוודית למדעים וכלת פרס נובל לספרות, סלמה לגרלף. מחאה זו הייתה המחאה הרדיקלית ביותר של האיגוד, אופי המחאה הושפע ככל הנראה בעקבות נוכחותיה של הסופרג'יסטית, סילביה פנקהרסט שהייתה ידועה בדעותיה הקומוניסטיות.
ביוני 1919, התקיימה הוועידה השישית של ברית הנשים הבינלאומית שם נכחו נשים רבות מרחבי העולם, החל מקארי צ'פמן קאט ואנה האוורד שו האמריקאיות ועד רוזיקה שווימר ההונגרית. בין הדוברות בוועידה סלמה לגרלף והסופרת הפמיניסטית השוודית אלן קיי. הוועידה זכה לסיקור תקשורתי נרחב. בנוסף לכל אלו, הוקמה קבוצת תמיכה גברית באיגוד הלאומי בפרט ובברית הנשים על כל גווניה. בין חברי הקבוצה היו הכלכלן קנוט ויקסל (אנ'), המתמטיקאי הנריק פטריני (אנ') וגברים שוודים נוספים.
ב־1917 ניצל האיגוד הלאומי את האווירה המהפכנית והמהומות שהתרחשו על רקע הרעב שהרגישו שוודים רבים (אווירה זו הורגשה בשוודיה בעקבות מהפכת פברואר באימפריה הרוסית השכנה) בכך שהציגו בפני ראש הממשלה, קרל שוורס את הצעתן להרחיב את זכות הבחירה בשוודיה גם לנשים. ואכן שנתיים לאחר מכן שוודיה הצטרפה לרשימת המדינות בעולם שנתנו זכות הצבעה לנשים.
מנהיגות התנועה לאורך השנים

1903–1907 - אנה וייטלוק (קדנציה ראשונה)
1907–1911 - לידיה וולסטרם
1911–1914 - אנה וייטלוק (קדנציה שנייה)
1914–1917 - זיגנה ברגמן
1918–1921 - קרולינה וידרסטרום
הערות שוליים

1 2 3  Barbro Hedwall (2011). Susanna Eriksson Lundqvist. red.. Vår rättmätiga plats. Om kvinnornas kamp för rösträtt.. (Our Rightful Place. About women's struggle for suffrage) Förlag Bonnier. ISBN 978-91-7424-119-8 (Swedish)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 2176 1835  LCCN: n82238962  VIAF: 144824707   WorldCat (עם VIAF): 144824707
דורתה אנגלברכטסדאטר

| --- | --- |

 לידה:  16 בינואר 1634 ברגן, דנמרק-נורווגיה 
 פטירה:  19 בפברואר 1716 (בגיל 82) ברגן, דנמרק-נורווגיה 
 מדינה:  נורווגיה 
 השקפה דתית:  נצרות 
 בן או בת זוג:  Ambrosius Hardenbeck (24 באוקטובר 1652–?) 
 
דורתה אנגלברכטסדאטר (בנורווגית: Dorothe Engelbretsdatter) הייתה סופרת ומשוררת נורווגית, אשר נחשבת לסופרת האישה הראשונה בנורווגיה. היא נולדה בברגן שבנורווגיה ב-1634 וחיה שם עד מותה ב-1716. כתביה של אנגלברכטסדאטר כללו ברובם המנונים ופזמונים. הם עסקו בעיקר בדת, ושילבו גם מאפיינים פמיניסטיים הנחשבים לפורצי דרך לזמנה.
קורות חייה

אנגלברכטסדאטר נולדה בברגן שבנורווגיה ב־16 בינואר 1634 לאנה וורנגל ואנגלברכט יורגנסון, שהיה כומר ותאולוג אמיד ומוערך. את רוב ילדותה העבירה אנגלברכטסדאטר בברגן, אך התגוררה בקופנהגן בין השנים 1647 ל-1650. בילדותה למדה אנגלברכטסדאטר קרוא וכתוב וזכתה לחינוך מקיף, בעיקר בנושאי הדת הנוצרית.
בשנת 1652 נישאה אנגלברכטסדאטר לכומר ותאולוג בשם אמברוסיוס הארדנברק. הארדנברק היה אדם משכיל, והוא ירש את מקומו של אביה של אנגלברכטסדאטר בכנסייה בשנת 1659. לשניים נולדו 9 ילדים, 7 מהם מתו בילדותם. את ספרה הראשון, "Siælens Sang-Offer" (בתרגום לעברית: "קורבן לשירת הנשמה"), הוציאה אנגלברכטסדאטר לאור לאחר מותם של שבעת ילדיה, והוא זכה להצלחה מסחרית לא מבוטלת והיה לרב מכר. עקב האופי המזמורי של כתיבתה, גם אנשים שלא ידעו קרוא וכתוב נהנו משיריה אשר עברו מפה לאוזן.
בשנת 1683 התאלמנה אנגלברכטסדאטר, ושני ילדיה אשר נותרו בחיים עזבו את ברגן. לאחר אובדן בעלה, אנגלברכטסדאטר נקלעה לקשיים כלכליים, שכן היה עליה לפרנס את עצמה כמשוררת עצמאית ללא משפחה. היא נעזרה בקרובי משפחתה אשר חיו בקרבת קופנהגן ונסעה לדנמרק, שם פנתה למלך בבקשה לתמיכה כלכלית. היא קיבלה ממנו בעלות על כתביה, המקבילה לזכויות יוצרים, וכן פטור ממס לשארית חייה. זכויות היוצרים תרמו להגדרתה של אנגלברכטסדאטר כסופרת הנורווגית הראשונה, על אף שנשים רבות נהגו לכתוב לפניה, אנגלברכטסדאטר הייתה הראשונה לקבל על כתביה זכויות, ולהיות מוכרת כיוצרת על ידי המלך.
במהלך ביקורה בקופנהגן פגשה אנגלברכטסדאטר את המשורר הדני המפורסם תומאס קינגו (1643-1703). בשנת 1685 הוציאה אנגלברכטסדאטר את ספרה השני-"Taare- Offer" (בתרגום לעברית: "מנחת דמעות"), שלא זכה להצלחה רבה כקודמו. היא חיה חיים צנועים בברגן, עד שאיבדה את בתה בשריפה אשר התרחשה בברגן בשנת 1702, שהשמידה את רוב הבתים בעיר.
היא פנתה למלך דנמרק בשנית אך לא קיבלה מענה, ושבה לגור לבדה רק בשנת 1712, 4 שנים לפני מותה.
לאורך שנות פועלה, ספגה אנגלברכטסדאטר ביקורת רבה, במיוחד בשל היותה אישה. רבים טענו שהיה זה בעלה שכתב את שיריה והיא פרסמה אותם בשמה (על אף שהוסיפה להוציא ספרים לאור גם לאחר מותו). בנוסף, רבים ביקרו את עבודתה כזו ה-"סוחטת דמעות" העוסקת ברגש יתר על המידה. אנגלברכטסדאטר סברה שנשים יכולות ואף נדרשות לכתוב וליצור, ועסקה רבות בנשים בתנ"ך. היא נהגה לכנות את עצמה כ"דבורה" של ברגן.