stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האנטילים ההולנדיים במשחקים האולימפיים לנוער
ראו גם

האנטילים ההולנדיים במשחקים האולימפיים
| מדינות העולם במשחקים האולימפיים לנוער |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • איראן • אלג'יריה • בחריין   • הרשות הפלסטינית • טורקיה • ירדן • ישראל • כווית • לבנון • לוב • מצרים • מרוקו • סוריה • עומאן • ערב הסעודית • עיראק  • קטר  • תוניסיה • תימן |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • אינדונזיה • אפגניסטן • בהוטן • בנגלדש • ברוניי • הודו • הונג קונג • המלדיביים • הפיליפינים • טאיוואן • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקמניסטן • יפן • לאוס • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה  • נפאל • סינגפור • סרי לנקה • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קירגיזסטן • קמבודיה • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק  • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונטנגרו • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קוסובו • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בוטסואנה • בורונדי • בורקינה פאסו • בנין • גאנה • גבון • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניגריה • ניז'ר • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה  • סיירה לאון • סיישל • סנגל • צ'אד • קומורו • הרפובליקה של קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • איי בהאמה • איי הבתולה של ארצות הברית • איי הבתולה הבריטיים • איי קיימן • אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • אקוודור • ארגנטינה • ארובה • ארצות הברית • בוליביה • בליז • ברבדוס • ברזיל  • ברמודה • ג'מייקה • גואטמלה • גיאנה • גרנדה  • דומיניקה • האיטי • האנטילים ההולנדיים • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • ונצואלה • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סורינאם • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פוארטו ריקו • פנמה • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קובה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • איי מרשל • איי קוק  • איי שלמה • גואם • ונואטו • טובאלו • טונגה • מיקרונזיה • נאורו • ניו זילנד • סמואה • סמואה האמריקנית • פיג'י • פלאו • פפואה גינאה החדשה • קיריבטי |  |
יעקב פרידמן (ראש ישיבה)

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1934 (בן 91) י"ט בטבת ה'תרצ"ד ארץ ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  תפרח
 השתייכות:  מתנגדים 
 תחומי עיסוק:  חינוך
 
הרב יעקב יצחק פרידמן (נולד בי"ט בטבת ה'תרצ"ד, 6 בינואר 1934) הוא מייסדן של ישיבות ליטאיות רבות וראש ישיבת תושיה במושב תפרח ("ישיבת תפרח").
תולדותיו

נולד לשלום ורחל לאה פרידמן, וחונך בהשקפת עולם דתית לאומית, למד בישיבת מרכז הרב והיה מתלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, בתקופה זו ריכז את פעילות סניף בני עקיבא בירושלים. לאחר נישואיו אף כיהן בישיבת מרכז הרב במשך תקופה מסוימת כר"מ[דרוש מקור] ופרש לאחר חילוקי דעות קשים עם ראש הישיבה, הרב צבי יהודה, בעיקר סביב המעמד שניתן בישיבה למיכאל צבי נהוראי באותה תקופה ודעות ליברליות בנושאי אקדמיה שהובעו בשיעוריו [דרוש מקור]. נישא[דרושה הבהרה] ללאה בתו של רבי משה ברויער, ותקופה מסוימת לאחר הנישואין שינה את השקפת עולמו להשקפה חרדית.
ייסד והקים כמה ישיבות בישראל. הגדולה והחשובה בהן היא ישיבת תפרח שבתחילה הייתה מעין ישיבת בת של ישיבת מרכז הרב[דרוש מקור]. כעבור שנים אחדות מהקמתה העמיד בראשה בפועל את הרב אביעזר פילץ, אך הוא עדיין ממשיך למסור בה שיעורים כלליים, שיחות וועדים. חתנו הרב מתתיהו שוימר מכהן החל משנת תשנ"ט כר"מ בישיבה. בענייני השקפה יש לו השפעה על תלמידי הישיבה, והוא מעביר שיחות רבות ו"ועדים" בהם הוא מלמד מספרות ההשקפה החרדית-ליטאית כמו "נפש החיים" וכדומה, ומאריך ברעיונות ובסיפורים נוספים. בהשראתו מתאפיינת הישיבה בהקפדה רבה בענייני הלכה, באווירה של הסתפקות במועט ובהתמדה ושקיעות בלימוד התורה. בראשות ישיבה נוספת בתפרח שהקים הרב פרידמן העמיד את אחד מתלמידיו הרב שמעון הלל.
הרב פרידמן היה מקורב אל הרב חיים גריינימן שגם היה נוסע ללמוד בעצמו בימות החול במושב תפרח, בתקופה הראשונה בחדר שהקצה לו הרב פרידמן מחדרי הישיבה, ולאחר מכן בדירה פרטית במושב. בניו נישאו לבנותיהם של הרב יהודה בויאר והרב יחזקאל ברטלר מרבני חוג חזון איש, ושל הרב ישראל מאיר וייס ראש ישיבת נחלת הלויים, והרב אברהם שמואלביץ בנו של הרב חיים שמואלביץ.
מלבד ישיבת תפרח, ייסד הקים וליווה הרב פרידמן גם את ישיבת קריית מלאכי, ישיבת אור לישרים (בית שמש), ישיבת בני ראם, ישיבת ברכת יצחק שבאור יהודה, ישיבת ירוחם, ישיבת ברכת יוסף (קריית הרצוג), ישיבת בית חלקיה (הראשונה), ישיבת באר שבע, ישיבת דרכי צבי (חישבתי דרכי) בבני ברק, וישיבות נוספות שחלקן איבדו ממעמדן במשך השנים, וחלקן נסגרו. דרכו היא להשיג את המימון, ראשי ישיבה ותלמידים, ולאחר שהישיבה עומדת על תילה, להמשיך ולייסד את הישיבה הבאה. מסופר עליו כי לאדם שהתלונן אודותיו אצל הרב שך כי "יש בדרום משוגע שכל שבוע פותח ישיבה חדשה", הגיב הרב שך "לו היה גם בצפון משוגע כזה, המשיח היה כבר מגיע". הרב פרידמן נוהג לפקוד מפעם לפעם את ישיבותיו ולמסור בהן שיחות וכמו כן היה מוסר בקביעות ועדים לקבוצות אברכים מתלמידיו בירושלים ובני ברק.
בין תלמידיו: הרב יעקב חיים סופר, ראש ישיבת "כף החיים", הרב אליעזר יהודה פינקל ראש ישיבת מיר והרב פנחס אבוחצירא.
משפחתו

אשתו, לאה פרידמן, היא פרופסור אמריטה לסטטיסטיקה, באוניברסיטת בן-גוריון. הם הורים לארבעה בנים ושתי בנות. בנו הרב צבי הוא ראש כולל בזכרון יעקב ומורה הוראה בחוג חזון איש.
כמו כן, הוא בן דודו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא ראש ישיבת 'מרכז הרב' והרב הראשי לישראל שאיתו היה בקשרים עמוקים.
הערות שוליים

↑  ראו אנקדוטה מתקופה זו אצל: שמחה רז, משמיע ישועה, מרכז שפירא, תש"ע, עמ' 308.
↑  יוסף בא גד, הגיגי חיי, בתוך: נחל איתן, תש"ע, עמ' 1310.
↑  שולמית אזרחי, המשגיח ר' מאיר, ירושלים תשס"ג, עמ' 140.
↑  הקדמתו לספרו ברית יעקב, ירושלים תשמ"ה.
↑  המחלקה להנדסת תעשייה וניהול - חברי סגל ותחומי מחקר באוניברסיטת בן-גוריון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012881474005171
הוועד הישראלי נגד הריסת בתים

הוועד הישראלי נגד הריסת בתים (או התנועה הישראלית נגד הריסות בתים; באנגלית: ICAHD) הוא קואליציה של קבוצות לפעולה ישירה בלתי-אלימה נגד הרס בתים של פלסטינים. התנועה הוקמה בשנת 1997 על ידי ג'ף הלפר, פרופסור לאנתרופולוגיה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, יחד עם פעילי קבוצות אחרות כגון הרב אריק אשרמן, מקים שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם, עמוס גבירץ, יעקב מנור ופרד סמוחה. חברי הוועד הישראלי נגד הריסת בתים מגיעים מארגוני שמאל בישראל.
אידאולוגיה

מבנים שנבנו בניגוד לחוק מועדים להריסה. בנוסף, על פי תקנה 119 לתקנות ההגנה (שעת חירום), רשאי המפקד הצבאי להרוס מבנה אם נוכח לדעת כי שימש לפעולה המהווה עבירה שעליה נשפטים בבית משפט צבאי, או שמי מתושביו היה מעורב בעבירה כזאת.
הריסות בתים נתפסות על ידי הוועד כאחת הפעולות הקשות ביותר כלפי האוכלוסייה הפלסטינית, והוא שואף להעלות אותן לסדר היום הציבורי, כמו גם את העוולות האחרות מהן סובלת לדבריו, האוכלוסייה הפלסטינית מצד הרשויות הישראליות. ההתנגדות נובעת מכמה סיבות:
שלילה פציפיסטית של הריסות בתים בכלל.
הארגון מתנגד במיוחד להריסת בתי פלסטינים במזרח ירושלים בטענה שהיא שטח כבוש.
התנגדות להריסות של בתי מחבלים בטענה שהן מהוות עונש קולקטיבי ועבירה על החוק הבינלאומי ואמנות זכויות האדם.
התנגדות להריסות בתים על רקע עבירות בנייה המתבצעות באופן נרחב, מתוך אמונה שהדבר מתבצע במטרה "לייהד" את שטחי מזרח ירושלים וליצור רצף טריטוריאלי יהודי בעיר.
מחקרי הוועד מנוהלים בפיקוח ד"ר מאיר מרגלית, חבר מועצת העיר ירושלים מטעם מרצ. מרגלית מסייע לתושבי מזרח ירושלים בהתמודדות בהליכים מנהליים מול העירייה וגורמים ציבוריים אחרים. לפי נתוני הוועד, מאז 1967 הרסו כוחות הביטחון כ-25 אלף בתי פלסטינים בעזה, ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים.
הוועד אינו מביע עמדה בעד פתרון של שתי מדינות או מדינה אחת לסכסוך, אלא מוכן לקבל כל פתרון שיעמוד לדעתו בקנה אחד עם זכויות האדם והחוק הבינלאומי. הוועד תומך בסרבנות צבאית.
פעילות

הוועד פועל נגד הריסת בתים, גירוש בדואים, הפקעת קרקעות, הרחבת התנחלויות, סלילת דרכים עוקפות, עקירה של עצים, גדר ההפרדה, סגר, אי אספקת מים ועוד. פעילותו כוללת:
מערך משפטי - סיוע לפלסטינים, והגשת תביעות כנגד ישראל בגין מה שהוא מכנה פשעי מלחמה. הארגון היה שותף למספר פניות לבג"ץ שהניבו צווי ביניים נגד הריסות בתים. הוועד פנה למפקד כוחות צה"ל ולבג"ץ בבקשה להגנה על תושבי שכונת אבו סנינה בחברון מ"ענישה קולקטיבית" בשנת 2001 בעת שהשכונה היוותה מוקד ירי לעבר היישוב היהודי בחברון. העתירה נדחתה על הסף בשל היותה "עתירה מוקדמת".
התנגדות פיזית להריסתם של בתים - חברי הוועד מקיימים הפגנות ולעיתים אף חוסמים בגופם בולדוזרים שנשלחו להרוס בתים.
סיורים - הוועד עורך סיורים ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים.
תחומי הסברה נוספים לישראלים - תערוכות, הרצאות, מערך מחקרים, הפגנות וכדומה.
גיוס הקהילה הבינלאומית - פרסומים, הרצאות, קשר עם קונסוליות, תערוכות וכדומה.
הוועד מעודד הטלת חרם כלכלי, תרבותי ואקדמי על ישראל, כל עוד מדיניותה כוללת את מה שהוועד מכנה "דיכוי וכיבוש". במסגרת זאת השתתף הוועד בקמפיין נגד חברת קטרפילר המספקת דחפורים המשמשים בין השאר להריסת בתים.
הפעלת מרכז דַיְלָה לשינוי חברתי (בירושלים) המציע פעילויות תרבות לישראלים, ו"בית ערביה" בענאתא להעצמה למען שלום[דרושה הבהרה]
בשיתוף עם PalMap הפיק רכז הוועד, פרופ' הלפר, ספרות בנושא שהוא מכנה "המטריקס של השליטה", שבה הוא מתאר את מערכת השליטה ביהודה ושומרון, וטוען כי זהו לראשונה בעולם כיבוש היי-טק מודרני וממושך.
מחנה קיץ שנתי של מתנדבים לבניית בית הרוס במזרח ירושלים.
תקציב

בשנת 2006 עמד תקציב העמותה על 2,346,196 שקלים וב-2007 על 4,810,765 שקלים.
העמותה מקבלת תמיכה כספית מהאיחוד האירופי ומדינות אירופאיות שונות. בין השנים 2006–2010 העביר האיחוד האירופי כ-2,639,000 שקלים לעמותה. תרומות נוספות התקבלו מממשלת ספרד (כ-552,000 שקלים) ומהמרכז לפיתוח ארגונים לא ממשלתיים (NDC) (כ-301,000 שקלים).
הזמר פיט סיגר הורה לתרום 45% מתמלוגי השיר Turn! Turn! Turn! עבור הוועד, "בגלל שהם, בניגוד לכל היגיון, מנסים לשכנע את הפלסטינים להכיר בכך שלא כל הישראלים-יהודים הם רעים".
פרסים

הוועד זכה במספר פרסים, בהם פרס "אזרח העולם" של קרן פרייבורג-קנט ב-2009 שהוענק למייסד וראש הארגון, ג'ף הלפר; פרס "ענף הזית" מטעם "קול יהודי לשלום" ב-2007; פרס דיים שילה מק'ליין ליישוב סכסוכים ב-2006.
בשנת 2006 הומלצו מייסד הארגון ג'ף הלפר והפעיל הפלסטיני ע'סאן אנדוני (Ghassan Andoni) כמועמדים לזכייה בפרס נובל לשלום על ידי ארגון AFSC.
ראו גם

הריסת בתים בסכסוך הישראלי-פלסטיני
הערות שוליים

↑  .
↑  About ICAHD, באתר הוועד הישראלי נגד הריסת בתים
↑  בג"ץ 5205/98 מחמד שמאסנה נ' שר הביטחון, ניתן ב־21 באוגוסט 1998, צו ביניים;בג"ץ 634/99 עומר ג'נימאת נ' שר הביטחון, ניתן ב־27 בינואר 1999, צו ביניים
↑  בג"ץ 2555/01 התנועה הישראלי נגד הריסות בתים נ' מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית, ניתן ב־30 במרץ 2001
↑  http://www.icahd.org/node/322
↑  ריבונות על תנאי: היקף התמיכה של ממשלות זרות בארגונים פוליטיים בישראל, המכון לאסטרטגיה ציונית, עמ' 32
↑  הוועד הישראלי נגד הריסת בתים (ICAHD), באתר NGO Monitor
↑  מימון ממשלתי זר לארגונים לא ממשלתיים ישראלים, באתר NGO Monitor
↑  ניר חסון, תרומתו של פיט סיגר לוועד הישראלי נגד הריסת בתים, באתר הארץ, 5 בנובמבר 2009
↑  זכייתו של ג'ף הלפר בפרס "אזרח העולם" ב-2009
↑  ICAHD plans to rebuild all Palestinians homes demolished over next year, באתר "קול יהודי לשלום"
↑  Conflict Resolution 2006 Award Winner, Sheila McKechnie Foundation
↑  AFSC's Nomination for the 2006 Nobel Peace Prize, אתר AFSC
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257161705171  LCCN: no2012044665  VIAF: 143613479   WorldCat (עם VIAF): 143613479
קהילת יהודי דזיאלושיץ

העיר דזיאלושיץ ממוקמת במחוז פינצ'וב שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה שבדרום מזרח פולין. לפני שנת 1939 השתייכה העיר לפלך קיילצה.
רישיון ליהודים להתיישב בעיר כבר ניתן בימי שלטונו של המלך קזימיר הגדול, בין השנים 1334–1367, אך עדויות ממשיות לקיום קהילה יהודית בדזיאלושיץ מופיעות רק מסביבות המאה ה-17. מיקומה הנוח של העיירה, על הדרך הראשית המובילה מקרקוב לעיירות הסביבה, כמו גם הקלת עול המיסים על תושבי המקום על ידי בעלי המקום, הביא לפיתוח מסחר ענף עם הערים הקרובות, כשהיהודים ממלאים בכך תפקיד מרכזי. עד מהרה הפכה הקהילה היהודית לרוב בעיר, כשרוב בניה עוסקים במסחר. המיעוט הנוצרי עסק ברובו בחקלאות ובענפי מלאכה מיוחדים כמו חבתנות, קדרות וחרושת עץ. קשר בין הנוצרים ליהודים בעיר כמעט לא התקיים, למעט שיתוף פעולה במכבי האש.
תולדות הקהילה

גילה של הקהילה אינו ברור לחלוטין, אך לפי דברי זקני הקהילה נראה שהתקיימה כ-300 שנה, מסביבות המאה ה-17. במשך שנים רבות התקיימה הקהילה ללא בית קברות משלה, ומתיה נקברו בכפר הסמוך קשונזה (קשוינז).
בשנת 1820 מנתה העיר 1692 תושבים, מתוכם 1256 יהודים ו-420 נוצרים. מאה שנה מאוחר יותר, בשנת 1921, מנתה אוכלוסיית העיר 6765 תושבים, 5638 מתוכם יהודים - כ85 אחוז מתושבי העיר. יחס זה בין היהודים לפולנים נשאר עד לחיסולה הסופי של הקהילה היהודית בדזיאלושיץ, בשנת 1942.

רב העיירה היה הרב אליעזר הלוי אפשטיין, בנו של הרבי מניישטאדט, שאשתו הייתה ביתו של הרבי מקומרנה. אחריו התמנה הרב מרדכי סטאשבסקי לרב העיירה. הוא נרצח בידי הנאצים בגירוש הראשון, בשנת 1942.
רוב בני הקהילה התפרנסו ממסחר, מי ברוכלות זעירה ומי כבעל אחוזה. חלק מיהודי העיירה התעשרו בשנות הכיבוש האוסטרי בתקופת חלוקת פולין. בהמשך, לאורך מלחמת העולם הראשונה ושנות העצמאות של פולין עד מלחמת העולם השנייה, רכשו יהודי העיר העשירים קרקעות מבעלי אחוזות פולנים שפשטו את הרגל. בנוסף, התפתח בעיירה תחום מיוחד של מסחר - סחר באלמוגים, אם אמתיים ואם מלאכותיים, ורבים מנשות וילדי הקהילה עסקו בחריזת אלמוגים שהגיעו מאוסטריה, ונשלחו למכירה ברחבי רוסיה.
תולדות הקהילה > בית הכנסת בדזיאלושיץ

בית הכנסת של העיירה נבנה במשך מספר שנים, ובנייתו הסתיימה בשנות החמישים של המאה ה-19. הוא היה עשוי מלאכת מחשבת - התקרה הייתה תכולה ועליה זרועים כוכבי זהב, וסביב לה היו תמונות של סמלי המזלות לפי חודשי השנה העברית. מתחת לתמונות אלו היו תמונות המסמלות את שנים עשר שבטי ישראל, שלוש תמונות בכל צד של בית הכנסת. בפינותיה של התקרה עצמה היו ארבעה ציורים המסמלים את דברי המשנה במסכת אבות - "הוי קל כנשר ועז כנמר". ארון הקודש היה עשוי גם הוא מלאכת אומן, שעליו אמר אחד מבני העיר, שמואל צוסנק, שהיה סוחר גדול ומבין בענייני עתיקות, כי הוא מלאכת מחשבת עדינה ויקרת ערך, והמבצעים אותה ידעו מה היא אומנות.
החזן הקבוע של בית הכנסת היה יהושע שפיוואק, שביתו טייבל פתחה מקהלה בעיירה. ממקהלה זו יצא החזן וזמר האופרה יצחק מאן, בעידודה ובטיפוחה של טייבל. בנוסף, הגיעו לעיירה פעמים רבות חזנים ודרשנים שונים. אז היו מתאספים יהודי העיירה בבית הכנסת ומאזינים להם בהנאה.

המאבק בין המתנגדים לחסידים, שניטש בכל רחבי פולין, לא פסח גם על דזיאלושיץ. מתפללי בית הכנסת הקפידו מאוד שלא להגיד בקדיש "ויצמח פורקני", ואם החזן טעה הייתה פורצת מהומה, והחזן היה מוחלף. אחרי המלחמה הפך בית הכנסת המפואר הזה למחסן פחמים, מלט וחומרי בניין. ארון הקודש נעלם, והכניסה הורחבה כדי לאפשר מעבר עגלות וסוסים. אך התקרה נותרה כשהייתה (כך על פי עדותו של ישראל דב סקורה, כפי שהיה כשביקר בעיירה ב-1947). תמונות של בית הכנסת מתקופה מאוחרת יותר מעידות שמן הבניין המפואר לא נשאר מאומה מלבד ארבעת קירותיו.

לצד בית הכנסת המרכזי ובית המדרש של העיירה, היו גם שטיבלים חסידיים שונים. חלק מן האדמו"רים של החסידויות שפעלו בעיר היו מגיעים אליה, לשהות עם חסידיהם ולהעניק להם מברכתם.
מאוחר יותר הוקם בעיירה גם בית כנסת של "המזרחי", שרוב המתפללים בו היו בעלי נטייה ציונית.
תולדות הקהילה > מוסדות חינוך

עד שנת 1920 לא היה תלמוד תורה מסודר לבנים בדזיאלושיץ, והילדים למדו בבית עם מלמד פרטי, כאשר ההורים יכלו לממן זאת. בשנת 1920 הגיע לעיר הרב יהודה פרנקל, שהחל לפעול להקמת תלמוד תורה לבנים בעיר, בשיתוף פעולה של חלק מבני הקהילה, ובתמיכה שהלכה וגברה עם התפתחותו של תלמוד התורה עד שהפך לעובדה. משגדלו ילדי התלמוד תורה, נתעורר הצורך בישיבה מקומית. בעלי הבתים שלחו עד אז את בניהם לישיבות בערים אחרות, אך רוב בני בעיר לא יכלו להרשות זאת לעצמם. ואכן הוקמה ישיבה בעיר, שבתחילה התנהלה בצורת קבוצות שלמדו בהדרכה של תלמידי חכמים בעיר. עם הזמן התגבשו קבוצות הלימוד לישיבה של ממש, והובא ראש ישיבה מחוץ לעיר, ר' לייב ורשבר. לישיבה החלו להגיע גם לומדים מעיירות בסביבה. וכיוון שרבים מבני העיר לא יכלו לממן את לימודי בניהם כנדרש, דאגו עסקני העיר למימון לימודיהם של בני העניים.
בהמשך הוקם בדזיאלושיץ גם בית ספר "בית יעקב" לבנות, שזכה לביקורה של שרה שנירר.
מלבד מוסדות החינוך הדתיים, התקיימו בעיירה גם בתי ספר ציוניים-דתיים לבנים ולבנות של רשת בתי הספר "יבנה". עלות אחזקת בתי הספר האלו הייתה יקרה מאוד, ובשנות העשרים של המאה העשרים, בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, נסגרו בתי הספר האלו.
תולדות הקהילה > חברות ואגודות בעיר

בדזיאלושיץ פעלו חברות עזרה הדדית שונות, ביניהן:
ביקור חולים: חברה זו הייתה פופולרית מאוד בקרב יהודי העיר, והייתה אחראית על תמיכה בחולים ללא הבדלי מעמד. בפועל סייעה החברה יותר לעניים. חבריה דאגו להם לרופאים, תרופות ומאכלים במקרה הצורך. רוב יהודי העיר תרמו לחברה וכמעט בכל בית הייתה קופת צדקה עבור חולי העיר.
תהלים: חבריה הקפידו על אמירת תהלים באופן יומיומי, ובמיוחד בשבתות ובזמנים בהם היה חולה או אישה המקשה ללדת.
מנחם אבלים: חברה זו תמכה באבלים עניים מקרב בני הקהילה. הם דאגו להם לאוכל ולהשלמת מניין בבית האבל לאורך ימי השבעה. חבריה היו בעיקר חייטים.
נר תמיד: חברה קטנה, שחבריה היו אופים, והם דאגו למציאת "דלק" להדלקת הנברשת של בית הכנסת. החברה הפסיקה להתקיים בשנים שאחרי מלחמת העולם הראשונה.
שומרי אמוני ישראל: חבריה דאגו שלא יחסר מניין לתפילה, בעיקר בימות החורף הקרים, ושלא ישוחחו בשעת התפילה וקריאת התורה. בנוסף, הקפידו חברי החברה על עניית "אמן" במקומות המתאימים.
קניין ספרים: חברה זו אספה מידי תקופה תרומות לקניית ספרים, ובעיקר ספרי תלמוד לשימוש הלומדים בבית המדרש.
חברה קדישא: חברה זו הייתה המרכזית מבין החברות, ותפקידיה היו רבים וחרגו מעבר לתפקידם הרגיל של אנשי חברה קדישא. כיוון שהיו בעלי שליטה על הקבורה בעיר, יכלו לאיים על אנשים שלא שיתפו פעולה עם הקהילה, בכך שחלקת הקבר שלהם תעלה להם במחיר מופרז במקרה של סירוב להשתתף במגבית או לשלם קנס לקהילה, או בקבורה במקום לא מכובד בבית הקברות. גם בוררויות שונות בין חברי הקהילה הגיעו לחברה קדישא, ואת החלטתם אף אחד לא העז להמרות. הכניסה לחברה הייתה מותנת בעמידה בקריטריונים רבים, ורק אחרי יותר משלוש שנים של תקופת מבחן, ניתן היה להפוך לחבר מן המניין. אך עם השנים ירדה קרנה של החברא מסיבות שונות. היא המשיכה להתקיים, אך סמכויותיה היו מוגבלות יותר.
כמעט לכל אחת מן החברות האלו הייתה שבת מיוחדת בה ערכה החברה קידוש לכל יהודי העיירה. כך למשל ערכה חברת "מנחם אבלים" קידוש בשבת פרשת "אחרי מות", חברת "נר תמיד" ערכה קידוש בשבת פרשת "בהעלותך", חברת "ביקור חולים" בשבת פרשת "ויחי", חברת "תהלים" ביום השני של חג השבועות ו"חברה קדישא" בחגים בהם נערכה הזכרת נשמות.
אנשים רבים מקרב בני העיר היו פעילים כמעט בכל החברות בעת ובעונה אחת.
תולדות הקהילה > ציונות והשכלה

רוב מוחלט מבני דזיאלושיץ היו יהודים אדוקים. ההשכלה הגיעה לעיר באיחור מה ביחס לעולם היהודי, כיוון שהייתה מרוחקת ומנותקת יחסית מהמתרחש. בשנת 1911 החלו לצוץ בעיר ניצני ההשכלה, ואיתה הגיעה גם הציונות. בחורי ישיבה אחדים החלו להציץ בסתר בכתבים ציוניים או משכילים, כגון של לילנבלום, מאפו וכו'. הם החלו להפיץ את החומר שלמדו, פתחו חוגים ציוניים, החלו בלימוד עברית ועסקו באיסוף כספים למען היישוב היהודי בארץ. בכ' בתמוז נערכה אזכרה להרצל בבית הכנסת של העיירה, דבר שעורר התנגדות עזה בקרב המתנגדים לציונות. עם הזמן והתרחבות הפעילות, נפתחה בעיר ספריה ציונית, שהכילה ספרי היסטוריה, מדע וספרות יפה, שסייעו ללימודי הציונות והעברית. אצל חלק מן הצעירים בעיר התפתח הווי חילוני שכלל צפייה בהצגות של להקות נודדות, הקמת חוגים דרמטיים והעלאת הצגות של בני העיר, נשפים שנתיים, תחרות מלכת יופי וירידי צדקה למען הקרן הקיימת. בנוסף, התקיימה בעיר קבוצת כדורגל יהודית בשם "הגיבור", ששיחקה בהצלחה מול קבוצות פולניות בסביבה.
רבות מן הפעילויות של הציונים בעיר עוררו התנגדות עזה בקרב החסידים והמתנגדים לציונות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נסחפה גם דזיאלושיץ למערבולת המלחמה והפעילות הציונית בעיר פסקה. אך הצהרת בלפור ב-1917 הפיחה חיים חדשים בפעילות הציונית בעיר. הוקמה מסגרת ארגונית להסתדרות הציונית, נוסדו תנועות נוער ציוניות והוקמו אגודות מקצועיות לפועלים. בעיר פעלו גם אנשי המזרחי לצד הציונים הכלליים, והוקמו תנועות נוער ציוניות דוגמת השומר לאומי ב-1928, השומר הצעיר, גורדוניה, בית"ר והחלוץ. בנוסף, התקיימו בדזיאלושיץ נקודות הכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל, ואף נשלחה משלחת מאנשי העיר, בשנות העשרים המאוחרות של המאה ה-20, לקנות קרקעות בארץ ישראל לקראת עלייתם של יהודי הקהילה. ניסיון זה לא צלח.
גורל יהודי הקהילה בשואה > הגירוש הראשון

לקראת סוף השנה השלישית למלחמה, בקיץ 1942, החלו להגיע לעיירה שמועות על אקציות וגירושים לכיוון בלתי ידוע, שנערכים ברחבי פולין. ב-1 בספטמבר 1942 הגיעו לעיר שמועות על אקציות שנעשו בערים הקרובות. בודדים ניסו למצוא לעצמם מקומות מסתור אצל הפולנים, אך אלו בדרך כלל לא שיתפו פעולה ואף הלשינו על היהודים. רוב היהודים נאלצו להישאר בעיר ולחכות בחוסר אונים להגעת הגרמנים. ואכן, עוד באותו יום, בשעות אחר הצהריים, הוקפה דזיאלושיץ במשמרות גרמניים. היהודים התכנסו כולם בבתיהם, והבודדים שהעזו לצאת החוצה נפלו ברוב המקרים קרבן להתעללויות הנאצים, ופעמים רבות אף נורו. כל אותו הלילה נשמרה הדממה המתוחה בעיר, למעט קולות ירי שנשמעו מדי פעם לכיוון הבודדים שהעזו לנסות ולברוח מהעיר.
למחרת, ב-2 בספטמבר 1942, ניתנה ההוראה כי על כל התושבים היהודים בעיר להתייצב בשעות שנקבעו לפי רחובות המגורים בכיכר השוק של העיירה. ביצוע הוראה זו לווה גם הוא ביריות, רציחות והתעללויות של הנאצים ביהודים. כל אחד נצטווה לקחת אתו צרור קטן הכולל בגדי עבודה, בהתאם להודעה כי המגורשים נוסעים למקומות עבודה חדשים.
כעבור זמן מה החלו להתאסף בכיכר עגלות רבות, שבהן נהגו כפריים פולנים. הגרמנים עברו בין הנאספים בכיכר והציעו למתקשים ללכת ברגל לתחנת הרכבת הרחוקה לעלות על העגלות שיסיעו אותם לשם. נשים וזקנים רבים עלו לעגלות, שבמקום לפנות לכיוון תחנת הרכבת הובילו אותם לכיוון בית הקברות. שם נכרו שלושה בורות ירי עצומים שלתוכם נורו כל יושבי העגלות. מספר הנרצחים ביום זה אינו ברור לחלוטין, אך האומדנים השונים מדברים על בין 1,200 ל-4,000 קדושים.
שאר היהודים שנותרו בכיכר השוק החלו לצעוד ברגל לכיוון תחנת הרכבת, שם העלו אותם על קרונות משא פתוחים והובילו אותם למייכוב, העיר הסמוכה. לפנות ערב הם הגיעו לעיר וצעדו שוב ברגל לשדה פתוח שהיה בקצה העיר, שם מצאו יהודים מערים סמוכות נוספות שהגיעו לפניהם. שם נתברר שגם אנשי היודנראט גורשו יחד איתם, בניגוד להבטחה שניתנה להם כי יישארו בדזיאלושיץ. ככל הנראה זה נעשה כיוון שיהודים לא מעטים כן הצליחו לברוח בלילה שלפני הגירוש, ולכן צורפו אנשי היודנראט לגירוש ברגע האחרון.
כל אותו הלילה ישבו היהודים בשדה הפתוח תחת משמר כבד של הגרמנים. למחרת הגיעו למקום יהודי מייכוב ויהודים נוספים. על פי הערכות נמצאו שם באותה עת כ-20,000 יהודים. אז ניתנה פקודה לגברים להסתדר בחמישיות. כל חמישייה התקדמה עם ידיים למעלה לכיוון קצין גרמני שעמד בחזית המגרש, והוא מיין אותם - צעירים שמאלה והשאר ימינה. הצעירים, כ-2,000 במספר, הובלו לתחנת הרכבת והועמסו על קרונות בקר. מתוכם היו, על פי השערות, בין 600 ל-700 צעירים מדזיאלושיץ. אחרי שסיימו להעמיס אותם, הובאו שאר בני המשפחות והועמסו על קרונות אחרים באותה הרכבת. כשהגיעה הרכבת לתחנת פרוקוצ'ים שליד קרקוב, הושארו בה רק הקרונות של הצעירים. הקרונות עליהם היו שאר היהודים, המשיכו בנסיעה לתחנה האחרונה: מחנה ההשמדה בלז'ץ. שם מצאו את מותם רוב יהודי דזיאלושיץ יחד עם עוד רבים מיהודי המחוז.
הצעירים שנשארו בפרוקוצ'ים נשלחו תחילה למחנה העבודה במקום, שם פגשו את בני דזיאלושיץ ששהו במחנה העבודה עוד לפני הגירוש. בכניסה למחנה ערכו חיילים אוקראינים חיפוש מדוקדק אחר חפצי ערך אצל המגיעים. מי שסירב לשתף פעולה ולתת את כספו, נורה. מכאן נשלחו הצעירים לעבודות פרך במחנה. חלקם הועבר אחר כך למחנות אחרים, ורובם התגלגלו כל אחד בגורלו, מי למחנות עבודה אחרים, מי למחנות השמדה, ומי בניסיון להסתתר מיד המרצחים.
גורל יהודי הקהילה בשואה > הגירוש השני

אחרי הגירוש הראשון, עוד במהלך 1942, החלו לחזור יהודים לדזיאלושיץ - מאות בודדות, בעיקר אלו שהצליחו לברוח ולהתחבא ביום הגירוש הראשון. הגרמנים ריכזו אותם בבית הכנסת ואף הקימו להם יודנראט מחודש. אך העיר הייתה חסרת רוח חיים, ולא היה בה ממה להתקיים ולא טעם להישאר יותר מבמקומות אחרים.

ב-9 בנובמבר 1942 חזרו הגרמנים לעיר וערכו גירוש מחודש. הפעם הם גם ערכו חיפוש מדוקדק, שערך כמה ימים, אחרי יהודים שהעזו להסתתר. בודדים הצליחו לברוח. מכאן ואילך נותרה דזיאלושיץ ריקה מיהודים עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה

אחרי המלחמה חזרו בודדים מבניה של דזיאלושיץ שנותרו בחיים אל העיר, בתקווה למצוא עקבות של בני משפחה שאולי נותרו בחיים. אך גם את אלו לא הסכימו הפולנים לקבל, ורצחו שלושה מן השבים לעיר. עוד באותו הלילה ברחו מן העיירה שאר היהודים שחזרו אליה. היישוב היהודי בדזיאלושיץ חוסל סופית.
בעיירה נותרו כאלפיים פולנים שאינם עשירים. ניהול גרוע של המשק העירוני יחד עם גורמים נוספים הביאו להתרוששותה המוחלטת של העיר.
מבין המעטים מדזיאלושיץ ששרדו את השואה, עלו כ-330 לארץ ישראל, והשאר, מאות בודדות, התפזרו על פני הגלובוס. רובם זכו להקים משפחות ולהמשיך את זכר עיירתם שנמחקה בשואה.