stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חגורת החלודה
היסטוריה > תקופת הדעיכה > שנות ה-50 של המאה ה-20 > רמת תחרותיות נמוכה

דעיכת חגורת החלודה התחילה בשנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר רמת התחרותיות בין התעשיות החשובות באזור הייתה אפסית, ולמעסיקים לא היה תמריץ להכניס חידושים או להיות יותר יצרניים. להיעדר התחרותיות בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה חברו מספר גורמים:
בשוק העבודה שלטו איגודי פועלים חזקים, ובמיוחד איגוד פועלי הפלדה (United Steel Workers) ואיגוד פועלי תעשיית הרכב (United Auto Workers). ארבע מחמש המדינות שבהן הייתה השפעת האיגודים חזקה ביותר, היו בחגורת החלודה: מישיגן, וירג'יניה המערבית, ניו יורק ופנסילבניה. האיגודים גרמו לייקור מלאכותי של עלויות העבודה והייצור, ותחת איומי שביתה, הם השיגו רמת שכר שהייתה גבוהה ב-40% מהשכר הממוצע בכל ארצות הברית.
חוקים שנחקקו בארצות הברית במסגרת מדיניות הניו דיל בשנות ה-30 של המאה ה-20, כגון החוק להבראת התעשייה הלאומית (National Industrial Recovery Act), אפשרו למגזרים החזקים לשתף פעולה ביניהם ולנצל את השוק לרעה. על אף שהתנהגות קונספירטיבית זו הוצאה מחוץ לחוק, היא נמשכה שנים רבות אחר כך.
במקביל, כלכלת המלחמה תוכננה באופן שדיכא את כוחות התחרות בשוק התעשייה.
היסטוריה > תקופת הדעיכה > שנות ה-50 של המאה ה-20 > שינויים במקורות האנרגיה

בשנות ה-50 החלו חברות האנרגיה לנטוש את מכרות הפחם לטובת שימוש בנפט. משלוחי פחם ברכבות הצטמצמו, ותושבים עברו משימוש ברכבות צורכות פחם למכוניות פרטיות צורכות נפט. בסקרנטון, פנסילבניה, חברת הרכבות המקומית אף פשטה רגל, ומכרות נטושים היו ברבות השנים למפגע סביבתי ותרמו לבליה העירונית. מכרות שנחפרו מתחת לעיר ולא נסגרו כראוי, התמוטטו והביאו לקריסת בתים ואף רחובות.
היסטוריה > תקופת הדעיכה > שנות ה-60: תחילת תחרות פנימית וחיצונית

ברמה הפנים-מדינתית, מעשור זה ולאורך העשורים הבאים, "המרכז התעשייתי" התקשה להתחרות בתעשיות שקמו באזור "חגורת השמש" בדרום ארצות הברית, שם השכר היה נמוך יותר לאור רמות השכלה והכשרה מקצועית נמוכות. קשיים אחרים נבעו מתקנות הגנת הסביבה ותקנות תעסוקה חדשות, שגרמו לייקור נוסף של עלויות הייצור במרכז התעשייתי.
ברמת יחסי החוץ, דווקא "תוכנית מרשל" לשיקום כלכלת אירופה, שהוביל הנשיא הארי טרומן, זרעה את הזרעים לצמצום הייצור במרכז התעשייתי. שיקום התעשייה והגברת צריכת מוצרים אירופאיים באו על חשבון דרישה למוצרים אמריקאיים, ובנוסף לכך, מדינות אירופה התחילו לייצא לאפריקה ולאסיה, ורקמו קשרי מסחר ביניהן במטרה למנוע מלחמה נוספת באירופה, והדרישה למוצרים אמריקאיים פחתה באופן ניכר.
תעשיות רבות באירופה ובמזרח אסיה, יפן בפרט, החלו להתחרות בחגורת הפלדה ולייצר באופן יעיל ממנה, וייבוא מכוניות מיפן החל לדחוק את רגליהם של פועלי תעשיית הרכב האמריקאים. בעקבות ירידה בהיקף הייצור ועדיפות היצרנים היפנים, העתיקו שלוש יצרניות הרכב הגדולות (ג'נרל מוטורס, פורד וקרייזלר, המכונות "Three Big") את פסי הייצור שלהן לדרום ארצות הברית, שם שכר העבודה היה נמוך יותר. מגמה זו נמשכה גם בשני העשורים הבאים, ובאמצע שנות ה-80 התחילו יצרניות הרכב היפניות (הונדה, טויוטה וניסאן מוטורס) להקים מפעלים להרכבת כלי רכב בארצות הברית, אך העדיפו להתמקם דרומית לערי חגורת החלודה, רחוק מהישג ידו של איגוד פועלי תעשיית הרכב. מאוחר יותר הגיעו לאזור החברות הגרמניות ב.מ.וו ומרצדס-בנץ. מבחינה גאוגרפית, תעשיית הרכב בארצות הברית עברה בהדרגה לקו מייסון-דיקסון ודרומה ממנו.
היסטוריה > תקופת הדעיכה > שנות ה-70: חרם הנפט, מיתון ואינפלציה

בשנות ה-70 של המאה ה-20 גאתה האינפלציה בארצות הברית והגיעה לשיא שנתי של 13.5% בסוף העשור. הגורם המרכזי לאינפלציה היה חרם האנרגיה של ארגון אופ"ק, שבעטיו הואטה הצמיחה הכלכלית ונרשמו רמות אבטלה גבוהות. כתגובה על הסיוע הצבאי שהושיט ממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון לישראל במלחמת יום הכיפורים, הטילו יצואניות הנפט בהובלת סעודיה אמברגו על מכירת נפט לארצות הברית, דבר שגרם לעליית מחירי הדלק בשיעור של 75% ופגע בתעשיית הרכב המקומית שהמשיכה לייצר מכוניות עם נפח מנוע גדול וצריכת דלק גבוהה, בעוד האזרחים התחילו להעדיף מכוניות חסכוניות, כגון הונדה, פיאט וחיפושית. דוגמה בולטת של תופעה זו הייתה המכה האנושה שספג מותג הרכב אולדסמוביל שייצרה ג'נרל מוטורס בלאנסינג, מישיגן, עד להפסקת ייצור המותג בשנת 2004. על מנת לבלום את האינפלציה והמיתון, העלה הבנק הפדרלי את הריבית בארצות הברית, צעד שפגע בתעשיות המקומיות פעמיים: מצד אחד, הקשה עליהן ללוות כספים למימון פעולתן, ומצד שני, חיזק את ערך הדולר, ובכך הפך את התוצרת התעשייתית האמריקאית ליקרה באופן יחסי למדינות העולם.
היסטוריה > תקופת הדעיכה > שנות ה-80 וה-90: השפעת הגלובליזציה

בשני עשורים אלה, מגמות הגלובליזציה הביאו איתן לארצות הברית ליברליזציה של מדיניות סחר החוץ והרחבה של הסכמי הסחר, ובראשם - הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (N.A.F.T.Aׂ). כתוצאה, תעשיות הפלדה האמריקאיות איבדו את ההגנה שסיפקו להן הממשלים הקודמים באמצעות חומות מכס, ונותרו חסרות סיכוי בתחרות מול יריביהן ברחבי העולם. חברות אמריקאיות רבות, אשר רצו להפחית את עלויות הייצור שלהן, החלו לגלות את "סדנאות היזע" של העולם השלישי, מפעלים רבים הועתקו לסין, הודו, וייטנאם ומקסיקו, ומיליונים איבדו את עבודתם.
היסטוריה > תקופת הדעיכה > אוטומציה של הייצור

עקב האצת האוטומציה של תהליכי ייצור, פחתה הדרישה לכוח אדם בעיקר בתעשיית הפלדה, גם לעובדים בעלי מיומנויות מתקדמות, ומספר מקומות העבודה החדשים לא פיצה על קצב הפיטורים. כתוצאה מכך, נמשכה הפגיעה בהכנסות מעמד הביניים במדינות חגורת החלודה.
מגמות התאוששות ושיקום

על מנת להתמודד עם המשבר, ערים רבות פנו במהלך השנים לתחומי כלכלה חליפיים כמקורות תעסוקה וצמיחה, ועברו מתעשייה לשירותים: כלכלת מידע וטכנולוגיית מידע; מוסדות להשכלה גבוהה, מחקר ופיתוח; שירותים רפואיים; מרכזי כנסים, נופש, בילויים ובתי קזינו, וטיפוח מה שמכונה "המעמד היוצר", או "המגזר היוצר" (Creative Class), הכולל אמנים מתחומים שונים, אטרקציות אמנותיות ומוזיאונים. עם זאת, מומחים מצביעים על כך שצעדים אלה לא בלמו את מגמות הדעיכה, וסבורים כי על מנת למשוך צעירים מתחת לגיל 30, יש לפתותם באמצעות מחירי דיור נמוכים, אווירת עסקים וסימנים לתחילת התאוששות בתעשייה.
שוק התעסוקה התייצב במידה מסוימת עם כניסת ההיי-טק לערי חגורת החלודה: חברות טכנולוגיית מידע כמו גוגל וטוויטר הקימו מטות בערים שונות: דטרויט, סינסינטי, ניו יורק ופאלו אלטו, ותעשייה ענפה של חברות הזנק קמה בשיקגו, קליבלנד ואינדיאנפוליס.
במדינת ניו יורק, אתרים מוזנחים הוסבו למרכזי בילוי ואירועים: בבאפלו, מפעל פלדה נטוש פותח באמצעות אנרגיה סולארית, דבר שסיפק לעיר אלפי מקומות עבודה; האתר ההיסטורי של תעלת אירי הוסב למוקד הופעות מוזיקליות, מסעדות והחלקה בעונות החורף, ובשטח נמל תעלת אירי העתיקה הוקם מתחם הכולל מגרש הוקי, בית מלון, מסעדות, חניון ומשטחי החלקה על הקרח.
בעיר בית לחם (Bethlehem) בפנסילבניה הוקם מתחם נופש, קניות וקזינו "סאנדס" (Sands) בשטח מפעל יציקת הפלדה Bethlehem Steel, תוך יוזמה לשימור מבנים של המפעל המושבת.
פיטסבורג, פנסילבניה, נחשבה בעשור השני של המאה ה-21 לאחת הערים הטובות בעולם להשקעה בנדל"ן, וקליבלנד, אוהיו, הפכה מעיר תעשייה לעיר של יזמות, מחקר ופיתוח, והאוניברסיטאות מושכות לעיר צעירים משכילים.
תחייתן של כמה מערי המטרופולין בחגורת החלודה במאה ה-21 עדיין לא הביאה למגמה של צמיחה תעשייתית, אך נראו שלבים ראשונים של יצירת מקומות עבודה בתעשייה על רקע הפריחה המחודשת של שוק האנרגיה בארצות הברית, במיוחד מהפקת גז מפצלי סלע. כיום, צפון אמריקה מפיקה גז טבעי יותר מכל יבשת אחרת, ובגלל אנרגיית הגז הזולה, יחד עם היחלשות הדולר והשכר הקפוא, חברות אמריקאיות חזרו לייצר על אדמת ארצות הברית. בגלל עלויות הקרקעות באסיה, גם חברות זרות מגלות עניין בייצור במפעלים בארצות הברית, ובהן: סמסונג, טויוטה ואיירבוס.
לאור יצירת מקומות עבודה חדשים שאינם בתעשייה, האזור הפך אטרקטיבי, בעיקר עבור משפחות צעירות. אחרי עשורים רבים, שיעור ההגירה השלילית בערי חגורת החלודה השתווה לממוצע הארצי, ואף נמוך מזה. לצד זאת, השינויים הדמוגרפיים והכלכליים הביאו לשינוי במעמדן הכלכלי של ערי האזור. אם בתחילת המאה ה-20, ערי תעשייה כמו אקרון, דטרויט, קליבלנד ושיקגו נהנו מעליונות, הן נדחקו על ידי ערים אטרקטיביות המספקות דיור בר-השגה, ערים שבהן פועלים אוניברסיטאות חשובות ומכוני מחקר בולטים, וערי בירה.
פעילות החברה האזרחית

במאה ה-21 קם בכמה מערי חגורת החלודה דור של יזמים צעירים שביכרו שיתוף פעולה ורעיונות על פני תחרות, במטרה "להמציא מחדש" את תפקיד האזור בכלכלת ארצות הברית. תופעה זו תועדה בסרט Red, White and Blueprints שהפיק וביים בשנת 2013 צלם הקולנוע ג'ק סטורי.
במספר ערי מטרופולין קמו ארגוני חברה אזרחית הדוגלים בשימור ושיקום מבני תעשייה נטושים כאתרי מורשת, כולל עשיית שימוש חוזר בהם ליצירת מקורות תעסוקה והכנסה. בסוף השבוע של 9–10 באפריל 2016 התקיים בפיטסבורג כנס היסוד של "הקואליציה של משמרים צעירים בחגורת החלודה" (Rust Belt Coalition of Young Preservationists - RBCoYP) המאגדת ארגונים כאלה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית

משנות ה-80 של המאה ה-20, מקדישים המועמדים לנשיאות זמן ניכר לכלכלת מדינות חגורת החלודה שחלק מהן נחשבות "מתנדנדות", ולכן יש בכוחן להכריע את הבחירות. אולם ברמה הפוליטית, עובדה זו לא סיפקה מזור אידיאלי. בעוד ששתי המפלגות, הדמוקרטית והרפובליקנית, הפנו את גבן לתעשיות בחגורת החלודה, למעט תעשיית הרכב, נאבקה המפלגה הדמוקרטית להענקת רשת הגנה סוציאלית לאלה אשר איבדו את עבודתם, תשלום דמי אבטלה, העלאת שכר המינימום, והגנה על התנאים המוענקים בתוכניות הביטוח הלאומי ובביטוחי הבריאות לקשישים ולעניים. כל אלו עמדו בבסיס האג'נדה הדמוקרטית אל מול הרפובליקנים, ובשנות כהונתו של אובמה הצטרף אליהם גם חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ("Obamacare"). עמדות אלו סייעו לדמוקרטים בבחירות לנשיאות, ומאז שנות ה-90, רוב מדינות החגורה תמכו בדרך כלל במועמדים הדמוקרטים, פרט לווירג'יניה המערבית ואינדיאנה השמרניות, התומכות מסורתית במועמדים הרפובליקנים. בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, גם אינדיאנה העניקה את תמיכתה למועמד הדמוקרטים, ברק אובמה.
מגמת התמיכה במועמדים הדמוקרטים השתנתה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. למדינות חגורת החלודה יש 113 אלקטורים, 21% מכלל 538 האלקטורים. המנצח, מועמד הרפובליקנים דונלד טראמפ זכה בתמיכת 64 מהם (פנסילבניה, וירג'יניה המערבית, אוהיו, אינדיאנה, מישיגן וויסקונסין), ואילו המפסידה, מועמדת הדמוקרטים הילרי קלינטון קיבלה רק את תמיכת 49 האלקטורים של ניו יורק ואילינוי, שהן מדינות ליברליות בעלות מסורת ארוכת שנים של תמיכה במועמדים מן המפלגה הדמוקרטית.
הסבר אפשרי לשינוי במגמות ההצבעה במדינות מפתח בחגורת החלודה הוא, שטראמפ הבטיח להחזיר מקומות עבודה בייצור, ורבים מתומכי קלינטון הסכימו עם טענתו שמשרות רבות אבדו בגלל הסכמי הסחר הבין-לאומיים, ובראשם הסכם NAFTA. טענה נוספת הייתה שבקרב תושבי חגורת החלודה, טראמפ נתפס כמי שאינו שייך לממסד השנוא בוושינגטון.
מצביעי חגורת החלודה הכריעו גם את בחירות 2020 בהן זכה ג'ו ביידן בעקבות ניצחונותיו בפנסילבניה, מישיגן וויסקונסין, שלוש מדינות שנחשבות מסורתית כחלק מ"החומה הכחולה", אך נשמטו מידי קלינטון בבחירות 2016. מדינות אלה השלימו עבור ביידן את 270 האלקטורים, המינימום הנחוץ לזכייה בנשיאות. ניצחונו בהן מוסבר בכך שהוא הצליח לזכות בקולות בני המעמד העובד הלבנים ובקולות נשים תושבות הפרוורים, אוכלוסיות שהיו עקב אכילס של טראמפ בבחירות אלה, ואילו טראמפ לא עמד בהבטחתו "לעשות את חגורת החלודה גדולה שנית", כאשר שיעור התעסוקה ורמת השכר במגזר הייצור פחת בתקופת כהונתו, ובמדינות המערב התיכון חל קיפאון יחסי במצב הכלכלי והחברתי.
ייצוגים באמנות

מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 התפתחה בארצות הברית עשייה אמנותית ענפה סביב המצב החברתי-כלכלי המתמשך והבליה העירונית בערי חגורת החלודה, בתחומי הקולנוע, צילום, ספרות עיונית, סיפורת, ושירה. במאה ה-21 התפתחה סוגה של אמנות אפלה (מצרפתית: Art Noir), המכונה Rust Belt Noir, ולחלופין מוגדרת כ"גותיקה של חגורת החלודה" (Rust Belt Gothic). חוקרת השפה, המשוררת והמבקרת האמריקאית ג'ויאל מק'סוויני (Joyelle McSweeney) תיארה סוגה זו כקטגוריה אסתטית-פוליטית חדשה שמעניקה לניכור של המרכז התעשייתי הנטוש "כוח של זומבי" בסגנון הרפאים של אדגר אלן פו. בקולנוע, מלבד סרטים העוסקים באופן ישיר בסוגיות חברתיות ופוליטיות, נופי בליה עירונית ומבני תעשייה ומגורים נטושים בערי חגורת החלודה הפכו ברבות השנים לאתרי צילום ולחלק מהאיקונוגרפיה של תעשיית הסרטים ההוליוודית.
ייצוגים באמנות > צילום

בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 פרחה אסכולה בצילום האמנותי, המכונה צילום הריסות (אנ'), ועל דרך הגנאי - "פורנוגרפיה של הריסות", "פורנו הריסות" (Ruins Porn). צלמי אסכולה זו מתמקדים בנושאים הקשורים בבליה עירונית בעולם הפוסט-תעשייתי. אף שהאסכולה איננה ייחודית למאה ה-21 בכלל ולארצות הברית בפרט, פריחתה מיוחסת בעיקרה לשני צלמים שתיעדו בליה עירונית בדטרויט: ג'יימס גריפיין (James Griffioen) שפרסם בשנת 2009 סדרת צילומים מבתי ספר ציבוריים נטושים בעיר, ואנדרו מור (Andrew Moore) שפרסם בשנת 2010 ספר בשם Detroit Disassembled (בתרגום חופשי לעברית: "מפרקים את דטרויט"), הכולל תצלומים של מבנים עזובים ורעועים שצמחיית פרא השתלטה עליהם. צילומי הריסות מאופיינים בתקריבים תוך שימת לב לפרטים, ולעיתים כרוכים בעבירות פליליות של הסגת גבול. על רקע ריבוי בניינים נטושים ומטים ליפול, במשך שנים רבות נחשבה דטרויט ל"בירת הפורנוגפיה של הריסות", בטרם בניינים רבים נהרסו או נמכרו כפרויקטים לפיתוח מחדש.
שני צלמי האדריכלות הצרפתים, איב מרשון ורומן מפרה, ביקרו בדטרויט מספר פעמים בין השנים 2005–2009, והוציאו ספר בשם "הריסות דטרויט", המספר את סיפורה של אמריקה הפוסט-תעשייתית, ובו צילומים של בניינים ואתרים נטושים בדטרויט רבתי. בכלל זה, תחנת משטרה בעיר היילנד פארק (אנ'), שננטשה בשנת 2001 על תכולתה, כולל ריהוט, מדים, תיקים פליליים ותצלומי פושעים וקורבנות.
באוגוסט 2010 פרסמו המחבר דן אוסטין והצלם שון דור, ספר צילומים מ-12 בניינים נטושים מפוארים בדטרויט. שם הספר, בתרגום חופשי: "דטרויט האבודה: סיפורים מאחורי ההריסות המפוארות של עיר המכונית".
ייצוגים באמנות > ספרי קריאה ועיון

"חלודה אמריקאית" (אנ') – רומן משנת 2009 מאת פיליפ מייר (אנ') אודות שני צעירים שבורחים מעיירת פלדה מוכת אבטלה בפנסילבניה. בדרכם, הם מוצאים מחסה במפעל נטוש, שם הם מסתבכים בתגרה עם חסרי בית, ובעקבותיה – בפרשת רצח. הספר ראה אור בעברית בשנת 2010 בהוצאת מודן, בתרגומו של גיא הרלינג.
ראו רשימת ספרים באנגלית הכוללת סיפורת ועיון באתר GoodReads.
ראו סקירת ספרים באנגלית מאת הסופר והעיתונאי אדוארד מק'קללנד, באתר Belt Magazine. מק'קללנד, יליד לאנסינג, מישיגן (מתגורר בשיקגו, אילינוי), הוא מחבר הספר Nothin' but Blue Skies - The Heyday, Hard Times, and Hopes of America's Industrial Heartland שאליו מפנה הערת שוליים 5 בערך זה.
ייצוגים באמנות > שירה

רוב משוררי חגורת החלודה הם צעירים בני הדור השני לקריסה הכלכלית. בולטת בהם רושל הרט (Rochelle Hurt) שספרה משנת 2014, The Rusted City ("העיר החלודה"), הוא רומן כתוב בשירה המתאר את קורותיה של משפחה המתגוררת בעיר בדיונית בחגורת החלודה, מנקודת ראותה של בת הזקונים. הרט עצמה היא ילידת דייטון, גדלה בינגסטאון, אוהיו, ומתגוררת בפיטסבורג, פנסילבניה.
בנוסף לאתרי אינטרנט המזמינים את משוררי חגורת החלודה לפרסם משיריהם, מתקיימים מדי פעם אירועי פואטרי סלאם בנושא.
בית ההוצאה Belt Publishing מדפיס אנתולוגיות סיפורת ושירה של יוצרים תושבי ערי חגורת החלודה.
ראו גם

משבר האנרגיה העולמי
כלכלת ארצות הברית
היסטוריה של ארצות הברית
אליפות וימבלדון 1994

| --- | --- |

המגרש המרכזי
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  20 ביוני 1994 – 3 ביולי 1994 (14 ימים) 
 מספר תחרות:  108 
 כספי זכייה:  £5,682,170
 עיר מארחת:  אצטדיוני הטניס בווימבלדון 
 זוכה:  גברים:פיט סמפרס (ארצות הברית) נשים:קונצ'יטה מרטינס (ספרד) זוגות גברים:טוד וודברידג'/מארק וודפורד (אוסטרליה) זוגות נשים:ג'יג'י פרנאנדס (ארצות הברית)/נטליה זברבה (בלארוס) זוגות מעורבים:טוד וודברידג' (אוסטרליה) והלנה סוקובה (צ'כוסלובקיה)
 אתר רשמי
 
 → אליפות וימבלדון 1993 אליפות וימבלדון 1995 ← 
 
אליפות וימבלדון 1994 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-20 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
הפרסים

מנצחי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
תחרות הגברים - £345,000
תחרות הנשים - £310,000
תחרות זוגות גברים - £141,350
תחרות זוגות נשים - £122,200
תחרות זוגות מעורבים - £60,000
סך הפרסים באליפות היה £5,682,170.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות דורגו:
ביירון בלק (זימבבואה זימבבואה) וג'ונתן סטארק (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב השלישי
גראנט קונל (קנדה קנדה) ופטריק גלברייט (ארצות הברית ארצות הברית), הפסידו במשחק הגמר
יאקו אלטינג ופול הארהאוס (הולנד הולנד), הודחו ברבע הגמר
יאן אפל ויונס ביירקמן (שוודיה שוודיה), הודחו בסיבוב השלישי
טוד וודברידג' ומארק וודפורד (אוסטרליה אוסטרליה), מנצחי תחרות 1993, ניצחו בתחרות
טום נייסן (הולנד הולנד) וסיריל סוק (צ'כיה צ'כיה), הודחו ברבע הגמר
דייוויד אדמס (דרום אפריקה דרום אפריקה) ואנדריי אולחובסקי (רוסיה רוסיה), הודחו בסיבוב הראשון
הנריק הולם ואנדרס יאריד (שוודיה שוודיה), הודחו בסיבוב הראשון
פטריק מקנרו וריצ'י רנברג (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו ברבע הגמר
הנדריק יאן דאווידס (הולנד הולנד) ופייט נורבל (דרום אפריקה דרום אפריקה), הודחו בסיבוב הראשון
ריק ליץ' (ארצות הברית ארצות הברית) ודני ויסר (דרום אפריקה דרום אפריקה), הודחו בסיבוב השני
מרטין דאם וקארל נובצ'ק (צ'כיה צ'כיה), הודחו בסיבוב השלישי
קן פלאק (ארצות הברית ארצות הברית) ומארק נולס (איי בהאמה איי בהאמה), הודחו בסיבוב השני
מארק-קווין גלנר (גרמניה גרמניה) ויבגני קפלניקוב (רוסיה רוסיה) הודחו בחצי הגמר
בראד פירס ודייב רנדל (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב הראשון
ויין פריירה (דרום אפריקה דרום אפריקה) ומיכאל שטיך (גרמניה גרמניה), הודחו בחצי הגמר
במשחק הגמר, כמו בשנה שעברה, טוד וודברידג' ומארק וודפורד מאוסטרליה נפגשו עם גראנט קונל מקנדה ופטריק גלברייט מארצות הברית וניצחו אותם ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות קיבלו דירוג:
ג'יג'י פרנאנדס (ארצות הברית ארצות הברית) ונטליה זברבה (בלארוס (1991–1995) בלארוס), מנצחות תחרויות 1992–1993, ניצחו בתחרות
יאנה נובוטנה (צ'כיה צ'כיה) וארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו (ספרד ספרד), הפסידו במשחק הגמר
פטי פנדיק ומרדית מקגראף (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב השלישי
מנון בולגראף (הולנד הולנד) ומרטינה נברטילובה (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בחצי הגמר
פם שרייבר (ארצות הברית ארצות הברית) ואליזבת סמיילי (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו ברבע הגמר
קטרינה אדמס (ארצות הברית ארצות הברית) והלנה סוקובה (צ'כיה צ'כיה), הודחו בסיבוב השני
נטליה מדבדבה (אוקראינה אוקראינה) ולריסה ניילנד (לטביה לטביה), הודחו ברבע הגמר
??
לינדזי דבנפורט וליזה ריימונד (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב השלישי
מרי ג'ו פרנאנדס וזינה גריסון-ג'קסון (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב הראשון
לורי מקנייל (ארצות הברית ארצות הברית) ורנה סטאבס (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב השלישי
ז'ולי אלר ונטלי טוזיאה (צרפת צרפת), הודחו בסיבוב השלישי
יאיוק בסוקי (אינדונזיה אינדונזיה) ונאנה מיאגי (יפן יפן), הודחו בסיבוב השלישי
סנדרה צ'קיני (איטליה איטליה) ופטריסיה טרביני (ארגנטינה ארגנטינה), הודחו בסיבוב השני
ג'יל התרינגטון (קנדה קנדה) ושון סטפורד (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב השני
לאורה גולרסה (איטליה איטליה) וקארולין ויס (הולנד הולנד), הודחו בסיבוב השלישי
במשחק הגמר כמו בשנה הקודמת נטליה זברבה מבלארוס וג'יג'י פרנאנדס מארצות הברית נפגשו עם יאנה נובוטנה מצ'כיה וארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו מספרד וניצחו אותן ב-3 מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות צרפת הפתוחה.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 64 זוגות. מזוג מנצחי תחרות 1993 רק מארק וודפורד השתתף בתחרות זו. 16 זוגות קיבלו דירוג:
ג'ונתן סטארק ופטי פנדיק (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב השני
ביירון בלק (זימבבואה זימבבואה) ופם שרייבר (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו ברבע הגמר
סיריל סוק (צ'כיה צ'כיה) וג'יג'י פרנאנדס (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב השני
טוד וודברידג' (אוסטרליה אוסטרליה) והלנה סוקובה (צ'כיה צ'כיה), ניצחו בתחרות
מארק וודפורד (אוסטרליה אוסטרליה) ומרדית מקגראף (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו ברבע הגמר
גראנט קונל (קנדה קנדה) ולינדזי דבנפורט (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בחצי הגמר
אנדריי אולחובסקי (רוסיה רוסיה) ולריסה ניילנד (לטביה לטביה), הודחו ברבע הגמר
טום נייסן ומנון בולגראף (הולנד הולנד), הודחו בסיבוב הראשון
ריק ליץ' וליזה ריימונד (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב השלישי
פטריק גלברייט ודבי גרהאם (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב הראשון
ג'ון פיצג'רלד ואליזבת סמיילי (אוסטרליה אוסטרליה), מנצחי תחרות 1991, הודחו ברבע הגמר
פיט נורבל (דרום אפריקה דרום אפריקה) וקארולין ויס (הולנד הולנד), הודחו בסיבוב הראשון
קן פלאק (ארצות הברית ארצות הברית) וג'ולי ריצ'רדסון (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב השלישי
דייוויד אדמס (דרום אפריקה דרום אפריקה) וכריסטי בוגרט (הולנד הולנד), הודחו בסיבוב הראשון
??
בראד פירס (ארצות הברית ארצות הברית) וקרי-אן גוס (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב הראשון
במשחק הגמר טוד וודברידג' מאוסטרליה והלנה סוקובה מצ'כיה שיחקו נגד טום מידלטון ולורי מקנייל מארצות הברית שלא היו מדורגים וניצחו אותם ב-3 מערכות.
ישראל בווימבלדון

עמוס מנסדורף בסיבוב הראשון שיחק נגד תומאס קרבונל מספרד וניצח ב-5 מערכות. בסיבוב השני הוא נפגש עם קני ת'ורן מארצות הברית וניצח ב-4 מערכות. בסיבוב השלישי הוא שיחק נגד גורן איוואנישביץ' מקרואטיה והפסיד ב-3 מערכות.
אנה סמשנובה השתתפה לראשונה בתחרות הנשים. בסיבוב הראשון היא ניצחה את יבגניה מניאוקובה מרוסיה ב-3 מערכות. בסיבוב השני היא נפגשה עם לריסה ניילנד מלטביה והפסידה בשתי מערכות.
פיט סמפרס, מנצח התחרות
קונצ'יטה מרטינס, מנצחת התחרות
קריית התקשורת במודיעין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  אולפני טלוויזיה
 כתובת:  צלע ההר 44
 מיקום:  מודיעין-מכבים-רעות
 מדינה:  ישראל ישראל
 בעלים:  ערוץ 9 
 מפעיל:  שקד כחלון
 מנהל:  ערוץ 9 (2014–2016) תאגיד השידור הישראלי (2016–2020) עכשיו 14 (2021–הווה)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  מאי 2013 – מרץ 2014 (כ־305 ימים)
 תאריך פתיחה רשמי:  מרץ 2014
 מידות
 שטח:  4500 מ"ר
 קומות:  3
 
 קואורדינטות:  31°55′08″N 34°57′49″E﻿ / ﻿31.918833333333°N 34.96375°E﻿ / 31.918833333333; 34.96375
  (למפת גוש דן מוגדלת) קריית התקשורת במודיעין(למפת גוש דן רגילה) קריית התקשורת במודיעין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קריית התקשורת במודיעין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קריית התקשורת במודיעין
 
קריית התקשורת במודיעין היא מתחם אולפני טלוויזיה ומשרדים במודיעין-מכבים-רעות המשמש כאולפנים ומשרדים ראשיים של ערוץ עכשיו 14. בעבר שימש מתחם האולפנים את תאגיד השידור הישראלי ואת ערוץ 9.
היסטוריה

בניית המתחם החלה במאי 2013 ביוזמת הבעלים של ערוץ 9, אלכסנדר לוין, שהשקיע באולפנים ומשרדים חדשים עבור הערוץ. המתחם יועד להכיל חמישה אולפני טלוויזיה: אחד בגודל 1,000 מ"ר, אחד בגודל 300 מ"ר, אחד בגודל 250 מ"ר ושני אולפנים בגודל 50 מ"ר ומשרדים למערכת החדשות ולהנהלת הערוץ. לבסוף המתחם הוקם עם שני אולפני טלוויזיה ומשרדים.
ערוץ 9 עבר ממגדל היובל למתחם במרץ 2014 ושידר ממנו את כל התוכניות שהופקו על ידו עד אוגוסט 2016, אז עבר לקריית התקשורת נווה אילן עקב קשיים כלכליים ולאחר שתאגיד השידור הישראלי שכר ממנו את המתחם כי לא מצא מבנה מתאים בירושלים. התאגיד וחטיבת החדשות שלו נכנסו למתחם בספטמבר 2016, וב־15 במאי 2017 החל התאגיד לשדר מהמתחם את ערוצי הטלוויזיה שלו, את שידורי החדשות והאקטואליה בטלוויזיה וחלק משידורי הרדיו. התאגיד שכן במתחם עד שנת 2020, אז עבר למבנה קבע ברחוב כנפי נשרים בירושלים.
באוגוסט 2021 ערוץ עכשיו 14 שכר את המתחם ובנובמבר של אותה השנה העביר אליו את רוב שידוריו ועובדיו מאולפני הבירה ירושלים.
מבנה המתחם > מיקום האולפן

המתחם ממוקם במגרש 75 בפארק הטכנולוגי "ליגד סנטר". במתחם יש שני אולפני טלוויזיה, חדר שידור, משרדים ובית כנסת[דרוש מקור]. בעבר היו במתחם שלושה אולפני רדיו.
מבנה המתחם > אולפני טלוויזיה > אולפן A

אולפן בגודל 950 מ"ר, היה אולפן ה־HD הגדול בישראל כשנפתח. שימש לצילום סדרות, תוכניות טלוויזיה ופרסומות וכלל אפשרות להכניס קהל. כשתאגיד השידור הישראלי שכן במתחם, האולפן שימש כחדר חדשות[דרוש מקור]. כיום האולפן משמש כאולפן הראשי של עכשיו 14 ורוב התוכניות של הערוץ מצולמות ומשודרת ממנו.
מבנה המתחם > אולפני טלוויזיה > אולפן B

אולפן בגודל 350 מ"ר. בעבר נשלט מחדר בקרה עצמאי, אבל כיום נשלט מחדר הבקרה של אולפן A[דרוש מקור]. קיימת אפשרות להכניס קהל לתוך האולפן והוא משמש בעיקר את תוכנית הפטריוטים. האולפן משמש גם כאולפן משני של התוכניות של עכשיו 14.
מבנה המתחם > קומת כניסה

בכניסה למבנה האולפנים מוצב דלפק ובו יושבים העובדים הטכניים של הערוץ, אשר עונים לטלפונים ומעדכנים מידע באתר האינטרנט הרשמי של הערוץ.
בהמשך נמצאת קפיטריה, משחקי שולחן ופינת ישיבה אשר מיועדים לשמש את עובדי הערוץ בלבד.
הפקות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הפקות > תוכניות אקטואליה

הפטריוטים (2021–2023 באולפן A, החל מ־2023 באולפן B, עכשיו 14)
מהדורת החדשות המרכזית של עכשיו 14 (2022–הווה, אולפן A, עכשיו 14)
חדשות הלילה (2023–הווה, אולפן A, עכשיו 14)
תוכניות האקטואליה של עכשיו 14 מצולמות במתחם החל מ־2021
חדשות הערב (2017–2020, כאן 11)[דרושה הבהרה]
יום (2014–2016, אולפן B, ערוץ 9)
גיבור היום (2014–2016, אולפן B, ערוץ 9)
הפקות > סדרות

אלישע (2015, אולפן A, ערוץ הילדים)
הפקות > תוכניות מוזיקה

האנגר 9 (2014–2015, אולפן A, ערוץ 9)