stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטון ויינו

אנטון אדוארדוביץ' וָייְנוֹ (ברוסית: Анто́н Эдуа́рдович Ва́йно; נולד ב-17 בפברואר 1972, טאלין, הרפובליקה האסטונית, ברית המועצות) הוא מדינאי רוסי ממוצא אסטוני. ראש סגל הקרמלין מאז 12 באוגוסט 2016.
במסגרת תפקידו משמש גם כחבר קבוע במועצה לביטחון לאומי של הפדרציה הרוסית מאז 12 באוגוסט 2016.
מוצא והשכלה

אנטון ויינו נולד ב-17 בפברואר 1972 בטאלין, אסטוניה, ברית המועצות.
מגיע ממשפחה של פעילי מפלגה סובייטים ועובדי משק רוסיים. סבא רבא של אנטון, היינריך (היינריך) ויינו, היה בכיר בוועד המחוזי של המפלגה בעיר טומסק, היה משתתף פעיל במאבק להקמת הכוח הסובייטי בסיביר. בפרט, הוא השתתף בדיכוי מרד הלגיון הצ'כוסלובקי, וכן בדיכוי מרד האיכרים האנטי-סובייטי במחוז טומסק. בנו של היינריך, קרל ויינו (יליד 1923) היה בכיר במפלגה: בשנים 1978–1988 שימש כמזכיר הראשון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית באסטוניה, בפועל היה ראש הרפובליקה האסטונית.
אביו של אנטון, אדוארד (יליד 1949), היה יו"ר המועצה העסקית של קובה-רוסיה בלשכת המסחר והתעשייה של הפדרציה הרוסית, בשנים 1990 ל-1997 היה הנציג הראשי של חברת AvtoVAZ בארצות הברית; משנת 2009 משמש כסגן נשיא ליחסי חוץ ואינטראקציה עם בעלי המניות בחברת אווטוואז. שם אמו טטיאנה גלינסקיה.
המשפחה עזבה למוסקבה כשהיה אנטון בן 5.
בשנת 1996 סיים אנטון ויינו את לימודיו בפקולטה ליחסים בינלאומיים של המכון הממלכתי למוסקבה ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ של רוסיה.
בשירות המדינה

את שנותיו הראשונות בשירות המדינה עשה כדיפלומט, כך בשנים 1996–2001 עבד בשגרירות רוסיה ביפן (טוקיו) ובשנים 2001–2003 עבד במחלקת אסיה במשרד החוץ הרוסי.
בשנים 2003–2004 התקבל לעבודה בסגל הנשיאותי בקרמלין ועבד במחלקת הפרוטוקול של נשיא הפדרציה הרוסית. הוא מילא תפקידים של יועץ וסגן ראש המחלקה. בשנים 2004–2007 היה סגן ראש הפרוטוקול והארגון של נשיא הפדרציה הרוסית והיה אחראי לניהולם התקין של טקסים נשיאותיים. ב-4 באוקטובר 2004 הוענקה לו דרגת יועץ ממלכתי של הפדרציה הרוסית, מדרגה 2.
מ-26 באפריל עד 8 באוקטובר 2007 שימש כממלא מקום ראש מחלקת הפרוטוקול של נשיא הפדרציה הרוסית. לאחר מכן מ-8 באוקטובר 2007 עד 25 באפריל 2008 שימש כסגנו של מזכיר הממשלה ויקטור זובקוב. ב-22 בינואר 2008 הוענקה דרגת יועץ ממלכתי של הפדרציה הרוסית מדרגה ראשונה, כהוקרה על שירותו המצוין וידוע בחוגי הממשל כבעל ארגון וכושר ניהולי טוב.
ב-25 באפריל 2008 מונה לראש מחלקת הפרוטוקול של ראש ממשלת הפדרציה הרוסית וכסגן מזכיר הממשלה. ב-27 בדצמבר 2011 ועד 21 במאי 2012 שימש כמזכיר הממשלה בדרגת שר פדרלי.
ב-22 במאי 2012 פוטין בחר בו לשמש כסגן ראש המינהל הנשיאותי של הפדרציה הרוסית, בפועל ממלא מקום ראש סגל הקרמלין. ב-12 באוגוסט 2016 מונה לשמש כראש המינהל הנשיאותי של הפדרציה הרוסית האחראי לניהול הסגל הנשיאותי ובמסגרת התפקיד נכלל כחבר במועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית. ב-7 בנובמבר 2016 הוא נכלל כחבר קבוע גם במועצה הכלכלית שתחת נשיא הפדרציה הרוסית.
פעילות מדעית

העיתונות הרוסית מייחסת לויינו את המצאת ה"נואוסקופ", מכשיר להקלטת שינויים בנואוספירה. אחד ממחבריו לעבודה זו הוא יועצו של נשיא הפדרציה הרוסית אנטון קוביאקוב.
המושג "נואוסקופ" והמאמר המדעי "קפיטליזציה של העתיד", שפורסם בכתב העת "ענייני כלכלה ומשפט" בשנת 2012, הפכו לנושאים הנדונים ביותר הקשורים למינויו של ויינו לתפקיד ממשלתי גבוה. מחקרו של ויינו זכה לסיקור בתקשורת הבינלאומית.
רכוש והכנסה

על פי ההצהרה הרשמית לשנת 2015, אנטון ויינו הרוויח 2 מיליון 157 אלף רובל והוא הבעלים של דירה בשטח 111.7 מ"ר, מגרש בשטח של 2,840 מ"ר, שתי חניות (13.9 מ"ר ו-12.7 מ"ר), וכן בשימושו דירה נוספת בשטח 155.5 מ"ר ומגרש בשטח 6,058 מ"ר.
הוא מחזיק בבניין בן 2 קומות (454.2 מ"ר) במאגר קליאזמינסקויה ברובע מיטישצ'י במחוז מוסקבה. בעבר, מבנה המגורים היה שייך לפנסיון תיירים ואז חברת Klyazma-House-6 הפכה לבעלים, בין מקימי החברה היו חברת "הדרגש השלישי". "הדרגש" נמצא בבעלות חברת האחזקות גוטה וחברה קפריסאית בשם Tekilina Investment Ltd, שאנטון הוא מבעליה.
רעייתו של וויינו, ילנה שולנקובה, הרוויחה באותה תקופה 10 מיליון 111 אלף רובל. בבעלותה דירה (155.5 מ"ר), בניין מגורים (35.3 מ"ר), מקום חניה (13.4 מ"ר) ושטח אדמה (3,200 מ"ר).
ב-14 באפריל 2012, חודש לפני מינויו של אנטון ויינו לסגן ראש הסגל הנשיאותי של הפדרציה הרוסית, טטיאנה אז'בסקה בת ה-64 (לבית גלינסקיה, בנישואיה הראשונים של ויינו), ילידת טאלין, הפכה לבעלת חלקת האדמה ואחוזת אשתו בכפר הקוטג' רצ'נויה. טטיאנה היא אמו של אנטון ויינו, אשתו של ויקטור אז'בסקי, בנו של שר ההנדסה החקלאית לשעבר של ברית המועצות (1980–1988) אלכסנדר אז'בסקי (1915–2017), שישב עם קרל ויינו בסובייט העליון של ברית המועצות במושב ה-11.
על פי הנתונים שפורסמו בהצהרה הרשמית המכילה מידע על הכנסות, הוצאות, רכוש וקבלת חובות של בעלי תפקידים ממשלתיים בפדרציה הרוסית, אנטון ויינו הרוויח 9,649,906 רובל בשנת 2018. הכנסות אשתו באותה תקופה הסתכמו ב-5,003,704 רובל.
חיים אישיים

אישה - אלנה אלכסייבנה שולנקובה (ילידת 1968), ילידת ליוברסי.
לשניים בן - אלכסנדר אנטונוביץ' ויינו, בוגר MGIMO.
הערות שוליים

↑  "Семья Вайно: век на государевой службе". The New Times. 2016-08-29. נבדק ב-2018-03-08.
1 2  "И пришел Вайно - The New Times". newtimes.ru. נבדק ב-2016-08-16.
↑  "Антон Эдуардович Вайно. Биография". אורכב מ-המקור ב-2012-09-10. נבדק ב-2012-09-10.
↑  Биография на сайте rusportal.net (ארכיון)
↑  Указ Президента Российской Федерации от 22 января 2008 года № 68 «О присвоении классных чинов государственной гражданской службы Российской Федерации федеральным государственным гражданским служащим Аппарата Правительства Российской Федерации»(הקישור אינו פעיל)
↑  Распоряжение Президента Российской Федерации от 26 апреля 2007 года № 194-рп «О первом заместителе руководителя протокола Президента Российской Федерации»
↑  Распоряжение Президента Российской Федерации от 8 октября 2007 года № 567-рп «О Вайно А. Э.»(הקישור אינו פעיל)
↑  "Распоряжение Правительства Российской Федерации от 8 октября 2007 года № 1378-р «О Вайно А. Э.»". אורכב מ-המקור ב-2016-08-16. נבדק ב-2011-12-30.
1 2  "Распоряжение Правительства Российской Федерации от 25 апреля 2008 года № 570-р «О Вайно А. Э.»". אורכב מ-המקור ב-2016-09-18. נבדק ב-2011-12-30.
↑  Указ Президента Российской Федерации от 4 октября 2004 года № 1269 «О присвоении квалификационных разрядов федеральным государственным служащим Администрации Президента Российской Федерации»(הקישור אינו פעיל)
↑  Указ Президента Российской Федерации от 27 декабря 2011 года № 1690 «О Министре Российской Федерации — Руководителе Аппарата Правительства Российской Федерации»(הקישור אינו פעיל)
↑  Указ Президента Российской Федерации от 22.05.2012 № 690 «О заместителе Руководителя Администрации Президента Российской Федерации»
↑  Официальное опубликование правовых актов в электронном виде
↑  «Новый глава администрации Кремля Антон Вайно и таинственный „нооскоп“»
↑  «Эксперты: идеи Вайно о „нооскопе“ восходят к Богданову и ранним коммунистам»
↑  «Nooscope mystery: The strange device of Putin’s new man Anton Vaino»
↑  Ал. Борисов. (15 באוגוסט 2016). "Что покажет кремлёвский нооскоп". Радио Свобода. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Сведения о доходах основных должностных лиц Администрации Президента" (ברוסית). Президент России. נבדק ב-2019-04-13.
↑  Чиновник из близкого круга Чемезова и Золотова возглавил АП
עם איגור סצ'ין, 2012
היינריך וולף (דיפלומט גרמני)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בנובמבר 1881 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  7 בפברואר 1946 (בגיל 64) 
 מדינה:  גרמניה 
 ידוע בשל:  דיפלומט גרמני, הקונסול הכללי של ירושלים (1932–1935)
 
היינריך אדולף וילהלם וולף (בגרמנית: Heinrich Adolf Wilhelm Wolff‏; 18 בנובמבר 1881, ברלין – 7 בפברואר 1946, ברלין) היה דיפלומט גרמני. בתחילת תקופת גרמניה הנאצית הועסק כקונסול כללי בירושלים ופעל למען הסכם העברה. מאחר שהיה נשוי ליהודיה, ולא נכנע ללחצים בהנפת הדגל הנאצי, הוא פוטר משירות ב-1935.
הוא לא הכיר באופיו האנטישמי של גרמניה הנאצית לאחר תפיסת השלטון. במכתב בשנת 1933 הוא קרא להפסיק את החרם על היהודים, מכיוון שהדבר יפגע במוניטין של הרייך בעולם ומכירות הסחורות בארץ-ישראל יירדו. אף על פי כן, וולף התחייב בתחילה למשטר. אז הוא הוביל את ההוכחה הארית והגיש בקשה להתקבל למפלגה הנאצית (NSDAP), שנדחה בשל עמדתו הדיפלומטית.
עזר בהסכם העברה

בשנותיו הראשונות של המשטר הנאצי פעל וולף למען הסכם העברה והיה מעורב בהכנתו. הוא שמר על קשרים טובים עם הסוכנות היהודית והאגודה הציונית לגרמניה.
כקונסול הציל את חייהם של אלפי יהודים שהצליחו להגר לירושלים על ידי שיתוף פעולה מרצון ביישום ההסכם. עם זאת, הוא היה תחת מעקב של הנאצים, במיוחד בגלל נישואיו לאישה ממוצא יהודי.
כך למשל, הפרסום Die Warte des Tempels של אגודת הטמפלרים והעיתון האנטישמי של יוליוס שטרייכר "דר שטירמר" מתחו עליו ביקורת קשה ותיארו אותו כ"ידיד יהודי". עם זאת, וולף עדיין זכה לתמיכת מעסיקו עד 1935.
פרשת דגל הנאצי

במרץ 1933 הורה נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג להניף את דגל צלב הקרס - סמל המפלגה הנאצית - לצד הדגל השחור, הלבן והאדום של הרפובליקה הגרמנית בכל הקונסוליות הגרמניות בעולם, כולל ביפו ובירושלים. כאשר ב-18 במרץ 1933 התעורר הצורך הגרמני להטיס את דגל צלב הקרס מעל בניין הקונסוליה הכללית בירושלים, התברר כי לא קיים דגל כזה במקום. הדגל הובא בטירוף מביתו של קורנליוס שווארץ (שלימים ימלא תפקיד מפתח בתנועה הנאצית של טמפלרים). למחרת היום. לד"ר היינריך וולף ניתן דגל נאצי נוסף, אותו רקמו הילדים הערבים בבית היתומים שנלר בירושלים והובאה לקונסוליה על ידי הגב' מאריה שנלר, מנהלת המוסד. ראשי הקהילה היהודית בירושלים פנו לקונסול הכללי וולף, שאשתו יהודייה, לשקול את בקשתם להסיר את הדגל הנאצי ולשלוח מברק לנשיא הינדנבורג בו נאמר כי הם מסכימים בכל ליבם לדגל השחור, לבן ואדום, שכן רבים מהם נלחמו בצילו למען המולדת הגרמנית, עם זאת, עליהם לציין בצער את העובדה שמראה דגל צלב הקרס קורא ליהודים, לדיווחים האחרונים, על מעשי אלימות שבוצעו נגד יהודי גרמניה. המברק לא נענה.
על-פי חביב כנען: "עמדתו של ד"ר וולף בפרשת הדגל הנאצי חרצה, למעשה, את גורל הקאריירה המדינית שלו. עתה הזכירו לו שוב ושוב שרעייתו יהודיה. לא הסתירו ממנו שיש רצון להחליפו בנאצי ולערוך בהזדמנות זו גם טיהור כללי במשרדי הקונסוליה מעובדים מבני הדור הישן, על מנת להחליפם בנאמני המפלגה".
במרץ 1934 שלח הקונסול וולף דו"ח למשרד החוץ בברלין וביקש כי התיירים הגרמנים בארץ-ישראל יימנעו מהצגת סמל המפלגה.
היינריך וולף, לא הסתבך מעולם במעורבות לא דיפלומטית. הוא היה דיפלומט ממושמע מהדור הישן, שהודח בגלל שלא היה נאצי, אחרי ולמרות שביצע בנאמנות את מדיניות החוץ של ברלין.
כחלק מהחמרת החוק להשבת שירות המדינה המקצועי, נאלץ לפרוש ב-15 ביולי 1935 בגיל 53 בגלל אשתו היהודייה. יורשו היה וולטר דלה.
אחרי 1935

בהתחלה הוא רצה להישאר בארץ-ישראל עם אשתו, אך מצד אחד הוא לא קיבל שום תשלומי פנסיה, מכיוון שאלו הוענקו רק בגרמניה, ומצד שני הוא לא הצליח למצוא עבודה שתואמת את כישוריו. אז בני הזוג נאלצו לחזור לברלין במרץ 1936. בשנת 1937 הוצב וולף לפנסיה קבועה. גם הוא וגם אשתו שרדו את הדיקטטורה של היטלר. וולף עצמו נפטר ב-1946.
מאוחר יותר הצליחה אילזה (לבית טיקטין) וולף לאכוף בהצלחה בקשה לפיצויים בשל רדיפה גזענית. היא נפטרה באוקטובר 1988 בבית אבות בדיסלדורף.
ב-5 בנובמבר 2021 הונחה להיינריך אבן נגף מול משרד החוץ הגרמני לשעבר, בברלין, עם הכתובת:
כאן עבד היינריך וולף - נולד ב-1881 -
"מושפל / חסר זכויות, פרישה כפויה 1935".
הערות שוליים

↑  
Heidemarie Wawrzyn, Nazis in the Holy Land 1933-1948, Walter de Gruyter, 2013-08-01, עמ' 134, ISBN 978-3-11-030652-1. (באנגלית)
1 2  
Heinrich Wolff | Stolpersteine in Berlin, www.stolpersteine-berlin.de
↑  Avner Falk, Agnon’s Story: A Psychoanalytic Biography of S. Y. Agnon, BRILL, 2018-10-22, עמ' 373, ISBN 978-90-04-36778-4. (באנגלית)
1 2  
Haviv Kanaan, הגיס החמישי, הקיבוץ המאוחד, 1968, עמ' 27-8. (בiw)
↑  David Jünger, Jahre der Ungewissheit: Emigrationspläne deutscher Juden 1933–1938, Vandenhoeck & Ruprecht, 2016-12-05, עמ' 159, ISBN 978-3-647-37052-1. (בגרמנית)
↑  שמואל אלמוג, השואה, הייחודי והאוניברסלי: קובץ מאמרים : שי ליהודה באואר, יד ושם, 2001, עמ' 105, מסת"ב 978-965-308-123-9. (בiw)
↑  Abraham J. Edelheit, The Yishuv In The Shadow Of The Holocaust: Zionist Politics And Rescue Aliya, 1933-1939, Routledge, 2019-05-20, עמ' 74, ISBN 978-0-429-96429-9. (באנגלית)
↑  
יוהנס הורטר (עורך): ספר ביוגרפי של שירות החוץ הגרמני 1871 - 1945. 5. ת - ז, מוספים. הוצאת משרד החוץ, שירות היסטורי. כרך 5: ברנד איספרדינג, גרהרד קיפר, מרטין קרוגר: שונינג, פדרבורן ואחרים. 2014, ISBN 978-3-506-71844-0, עמ' 324ו (בגרמנית)
↑  צבי לביא, כשהיהודים החרימו את החלב הנאצי משרונה, באתר ynet, 22 ביולי 2016
↑  Ilse Marie Wolff, geni_family_tree
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129109142  VIAF: 40446785   WorldCat (עם VIAF): 40446785 
אבן נגף בבית, Wilhelmstraße 92, בברלין-מיטה
הצירויות הבלטיות

שגרירות ליטא בלונדון.
הצירויות הבלטיות היו נציגויות דיפלומטיות של המדינות הבלטיות הגולות מ-1940 עד 1991. לאחר הכיבוש המדינות הבלטיות בידי ברית המועצות ב-1940, הורו המדינות הבלטיות לדיפלומטים שלהן לשמור על צירויותיהן במספר בירות מערביות. הנציגויות המשיכו להיות מוכרות כנציגויות הדיפלומטיות של אסטוניה, לטביה וליטא, שסיפוחן על ידי ברית המועצות לא הוכר על ידי ארצות הברית, בריטניה וצרפת. הנציגויות סיפקו שירותים קונסולריים לאזרחים גולים של המדינות הבלטיות מ-1940 עד 1991.
היסטוריה

בין מאי ליוני 1940, קיבלו ממשלות המדינות הבלטיות החלטה סודית כי במקרה של אסון, הכוח למנות ולהדיח נציגים דיפלומטיים תהיה בידי ראשי הנציגויות הדיפלומטיות הקיימות, במקרה של אובדן קשר עם הממשלה. אחר הכיבוש הסובייטי של הבלטיות ב-1940, ניסו נציגי הממשל הסובייטי להשתלט על הנציגויות של המדינות הבלטיות להחזיר את הנציגים. חוקים חוקקו ב-1940 לעודד את השיבה, ודיפלומטיים שסירבו לשוב הוגדרו מורדים עם עונש מוות בתוך 24 שעות לתפיסתם.
רכוש הצירויות

כל שלוש הצירויות שמרו על נכס דיפלומטי אחד לפחות בארצות הברית עד לתום המלחמה הקרה. לטביה וליטא שמרו על הצירויות המקוריות שלהן בוושינגטון די. סי., בעוד אסטוניה החזיקה קונסוליה בניו יורק. לאחר מלחמת העולם השנייה, הצירות הפסיקו לשמש כסוג של נציגות דיפלומטית, כאשר מדינות שדרגו אותן לשגרירויות. עם זאת, המדינות הבלטיות לא שלטו בשטח שלהן ולא יכלו לקבל שגריר אמריקאי. עד 1990, שלושת הצירויות הבלטיות היו הצירויות היחידות שנותרו ברשימה הדיפלומטית של מחלקת המדינה האמריקאית.
הצירות האסטונית בלונדון התקיימה עד 1989, כאשר מצוקה כספית הביאה לסגירתה. הצירות הלטבית והליטאית המשיכו בעבודתן. הצירויות הבלטיות בפריז הועברו דה פקטו לשגרירות הסובייטית. הצירות האסטונית נהרסה ב-1979, והצירות הלטבית תועדה כרכוש סובייטי ב-1967. עם זאת, הצירות הליטאית נותרה רשומה על שם ממשלת ליטא שלפני המלחמה, והשגרירות הסובייטית לא הצליחה למכור את הבניין.
לקריאה נוספת

Mälksoo, Lauri (2003). Illegal Annexation and State Continuity: The Case of the Incorporation of the Baltic States by the USSR. M. Nijhoff Publishers. ISBN 90-411-2177-3.
הערות שוליים

↑  McHugh, James; Pacy, James (2001). Diplomats without a country: Baltic diplomacy, international law, and the Cold War. Greenwood Publishing Group. ISBN 978-0-313-31878-8.
↑  Kempster, Norman (31 באוקטובר 1988). "Annexed Baltic States: Envoys Hold On to Lonely U.S. Postings". Los Angeles Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  U.S. Department of State (בפברואר 1990). Diplomatic List. U.S. Government Printing Office. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Glew, Chris (4 ביוני 2013). "Keeping the flag flying – Estonia's diplomatic solo artists of the Cold War". Estonian World. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Centennial of Latvia's Foreign Service". Latvia.eu (באנגלית). 2019-07-29. נבדק ב-2020-04-20.
↑  Ziemele, Ineta, ed. (2002). Baltic yearbook of international law. The Hague: Kluwer Law International. ISBN 9789041117366.
מפה מספר העובדות העולמי של 1990 מציינת שארצות הברית לא הכירה בכיבוש הסובייטי של המדינות הבלטיות
דיפלומטיה צבאית

דיפלומטיה צבאית היא תחום בדיפלומטיה העוסק בהשגת יעדי מדיניות החוץ של מדינה בתחומי הצבא והביטחון באמצעות משא ומתן וכלים דיפלומטיים נוספים. על פי רוב נמצאת הדיפלומטיה הצבאית באחריותם של משרד ההגנה והצבא.
היסטוריה

הדיפלומטיה הצבאית לא הוגדרה לאורך ההיסטוריה, אולם ניתן למנות מספר התייחסויות אליה. סון דזה, בספרו אמנות המלחמה, מתייחס לאספקטים מסוימים של הדיפלומטיה הצבאית, כמוהו גם פרידריך השני, מלך פרוסיה. גם קרל פון קלאוזביץ, בספרו על המלחמה, התייחס לצורך בפעולות דיפלומטיות בהקשר צבאי. ככלל, עד המאה ה-19 נתפסה הדיפלומטיה הצבאית ככלי לאיסוף מודיעין ולניתוח מצבם של כוחות צבאיים ומצבם הביטחוני של מדינות, במטרה למפות איומים ביטחוניים.
לאחר התפרקות ברית המועצות החלה תמורה משמעותית בדיפלומטיה הצבאית, וזו הפכה לרכיב משמעותי יותר בעשייה הצבאית מבעבר. הדיפלומטיה הצבאית הפכה לכלי המשמש למספר מטרות: איסוף ועיבוד מידע על צבאה של מדינה ועל ביטחונה; קידום שיתוף הפעולה, התקשורת וההדדיות בין שני צבאות; ארגון ושימור קשרים ביטחוניים; תמיכה ביצוא וייבוא סחורות בעלות נופך צבאי בין המדינות; ייצוג המדינה בטקסים ואירועים רשמיים נוספים.
נספח צבאי

נספח צבאי הוא דיפלומט, לרוב איש צבא בדרגה פיקודית, אשר אמון על ייצוג האינטרסים הביטחוניים של מדינתו במדינה בה הוצב. נספחים צבאיים מהווים חלק משמעותי בדיפלומטיה הצבאית.
בממלכה המאוחדת, אך ורק פעולות הנספחים הצבאיים מכונות "דיפלומטיה צבאית" על ידי משרד ההגנה.
דיפלומטיה צבאית במדינות שונות > דיפלומטיה צבאית בישראל

עוד בימי מלחמת העצמאות ניהלו היישוב, ולאחר מכן צה"ל, מהלכים דיפלומטיים בעלי אופי צבאי, בין אם מול מדינות הגוש המזרחי לצורך רכישת נשק ובין אם מול ארצות ערב לצורך השגת הפסקת אש.
בשנת 1956, לאחר הלאמת חברת תעלת סואץ החלו צרפת ובריטניה בהכנות לכיבוש התעלה, במבצע שכונה מבצע מוסקטר. צרפת, לה היו קשרים ביטחוניים עם ישראל, שאפה לשיתוף פעולה עם ישראל במבצע. המאמץ הדיפלומטי הוביל להצטרפות צה"ל למלחמה, ולחיזוק הקשרים הביטחוניים בין ישראל לצרפת.
בשנת 1986 הוקמה יחידת "גבעון", יחידת מילואים באגף המבצעים, שמטרתה הייתה תיאום וקישור בין צה"ל לבין הכוחות המזוינים של ארצות הברית לאור אירועים שהתרחשו לאחר מלחמת לבנון הראשונה, דוגמת הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות. במהלך מלחמת המפרץ ניהלה ארצות הברית מאמץ דיפלומטי צבאי מול ישראל, במטרה למנוע מצה"ל לתקוף בעיראק בתגובה לירי טילי קרקע-קרקע על ישראל.
בשנת 1999 הוקמה החטיבה לקשרי חוץ, האחראית על ריכוז מאמצי הדיפלומטיה הצבאית בצה"ל, ומפעילה בית ספר לדיפלומטיה צבאית.
כתב העת בין הקטבים של מרכז דדו לחשיבה צבאית בין תחומית, היושב תחת אגף המבצעים בצה״ל, הוציא לאור בשנת 2020 גיליון העוסק בנושא הדיפלומטיה הצבאית ובו מאמרים פרי עטם של יוצאי צבא וחוקרים שונים. בגיליון אפשר למצוא מאמרים העוסקים בחשיבותה של הדיפלומטיה הצבאית, בשיתוף פעולה בין צבאות שונים, וכן בשאלות אתיקה הנוגעות לדיפלומטיה צבאית.
לקריאה נוספת

רס"ן שלי חורש־סגל היא ראש תחום בין־לאומי באגף הביטחוני־מדיני במשרד הביטחון., דיפלומטיה צבאית – תפיסה, עקרונות והמלצות - רס"ן חורש-סגל, באתר צה"ל, 1 במרץ 2020
Lech Drab (2018). "Defence diplomacy – an important tool for the implementation of foreign policy and security of the state". Security and Defence Quarterly. 20 (3): 57–71. doi:10.5604/01.3001.0012.5152.
Erik Pajtinka (2016). "Military Diplomacy and Its Present Functions". International & National Studies. 20: 179–194. doi:10.24356/SD/20/9.
MAJ James E. (Ed) Willard (2006). Military Diplomacy: An Essential Tool of Foreign Policy at the Theater Strategic Level (PDF).
הערות שוליים

↑  אין בנמצא הסכמה בנוגע להגדרה המדויקת של דיפלומטיה צבאית. יתר על כן, יש להבדיל בין "Military diplomacy" לבין "Defence diplomacy", להם משמעות שונה בהקשרים שונים. ראו פייטנקה, עמ' 181: "the term military diplomacy is often used in several different meanings".; דראב, עמ' 64: "there have been attempts to scientifically recognise this terminology proposal, which, however, did not bring a universally recognised definition of defence diplomacy".
↑  וילארד, עמ' 10–14.
↑  חורש־סגל, עמ' 129.
↑  חורש־סגל, עמ' 130.
↑  Göran Swistek (Spring 2012). "The Nexus Between Public Diplomacy and Military Diplomacy in Foreign Affairs and Defense Policy" (PDF). Connections. 11 (2): 79–86.
↑  פייטנקה, עמ' 188.
↑  דראב, עמ' 59–60.
↑  שמואל כהן שני, ‏בין הכומתה לצילינדר: ראשיתה של 'דיפלומטיית המדים' במלחמת העצמאות, בין הקטבים ‏24, מרץ 2020, עמ' 103–124, בעמ' 113–117
1 2  בני מיכלסון, ‏שיתוף פעולה בין צבאות שלא במסגרת ברית, בין הקטבים ‏25, מרץ 2020, עמ' 159–177
↑   גיליון 24-25: דיפלומטיה צבאית, באתר צה"ל, 31 בינואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph692141 
הנספח הצבאי הצ'כי בטקס הנחת חץ הדורות במחנה אחוזה
סופרמן: סדרת האנימציה

| --- | --- |

לוגו הסדרה
 מבוסס על:  סופרמן 
 סוגה:  גיבורי-על הרפתקאות-פעולה דרמה
 יוצרים:  ברוס טים אלן בורנט
 כותבים:  אלן בורנט פול דיני סטן ברקוביץ'
 מדבבים:  טים דיילי דיינה דלייני דייוויד קאופמן קלנסי בראון קורי ברטון מייקל איירונסייד
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  54
 הפקה
 מפיק:  קלנסי בראון 
 חברת הפקה:  האחים וורנר הנפשה DC Comics
 הפצה:  האחים וורנר טלוויזיה 
 מוזיקה:  שירלי ווקר 
 אורך פרק:  25 דקות
 שידור
 רשת שידור:  Kids' WB
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הילדים דיסני XD
 תקופת שידור מקורית:  6 בספטמבר 1996 – 12 בפברואר 2000
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
סופרמן: סדרת האנימציה (באנגלית: Superman: The Animated Series) היא סדרת אנימציה אמריקאית, המבוססת על סדרת הקומיקס סופרמן מבית DC קומיקס. הסדרה נוצרה על ידי ברום טים ואלן בורנט והופקה לשידור על ידי האחים וורנר הנפשה בשיתוף חברת DC קומיקס עבור רשת Kids' WB. היא שודרה למשך שלוש עונות בסך כולל של 54 פרקים בין 6 בספטמבר 1996 ל-12 בפברואר 2000.
זוהי הסדרה השנייה של DC Animated Universe (אנ') לאחר באטמן: איש העטלף, הסדרה זכתה לתשבחות על המורכבות הנושאית, איכות האנימציה והכתיבה, נאמנות לחומר המקורי, דיבוב, בגרות וחידוש המיתוס של דמות הקומיקס הראשית.
צוות מדבבים

טים דיילי - קאל-אל / קלארק קנט / סופרמן
דיינה דלייני - לויס ליין
דייוויד קאופמן - ג'ימי אולסן
קלנסי בראון - לקס לות'ר
מייק פארל - ג'ונתן קנט
שלי פאבארס - מרתה קנט
ג'ורג' דזונדזה - פרי וייט
קורי ברטון - ברייניאק
מייקל איירונסייד - דארקסייד
ג'וזף בולוגנה - דן טרפין
ליסה אדלשטיין - מרסי גרייבס
לורן טום - אנג'לה צ'ן
ג'ולי פישר - לאנה לאנג
ויקטור ברנדט - פרופסור אמיל המילטון
ג'ואנה קסידי - המפקחת מגי סויר
מייקל דורן - סטיל
הערות שוליים

↑  "IGN's Top 25 Comic Book TV Shows". IGN. נבדק ב-4 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Video Games, Wikis, Cheats, Walkthroughs, Reviews, News & Videos – IGN". IGN. אורכב מ-המקור ב-1 באוגוסט 2013. נבדק ב-4 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי אנדורה–ישראל

| יחסי אנדורה–ישראל |
| --- | --- |
אנדורה: ישראל


אנדורה: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
468: 22,072
אוכלוסייה
82,506: 10,023,983
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,728: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
45,181: 50,868
משטר
מונרכיה חוקתית: דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי אנדורה–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים שבין נסיכות אנדורה לבין ישראל. לישראל אין שגריר באנדורה, ושגריר ישראל בספרד משמש בנוסף כשגריר שאינו תושב באנדורה.
היסטוריה

היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-13 באפריל 1994, לאחר שבשנת 1993 הקימה אנדורה את יחסיה הדיפלומטיים.
הקשרים בין המדינות מתבטאת בעיקר בתחומי התיירות והתרבות, ותיירים ישראלים אינם נדרשים לאשרת כניסה בכניסתם לאנדורה.
יחסים כלכליים

בשנת 2016, הייבוא הישראלי מאנדורה עמד על 19 אלף דולר אמריקאי. הוא כלל מוצרי מדיה בלבד. באותה השנה, הייצוא הישראלי לאנדורה עמד על 1.13 מיליון דולר אמריקאי. הוא כלל בעיקר יהלומים (64%), מוצרי מדיה (32%), טלפונים, מחשבים ומוצרי פלסטיק.
אלקטרוניקה ספרתית

מעגל ספרתי הפועל כשעון בינארי
אלקטרוניקה ספרתית (דיגיטלית) הוא תחום המשלב עיבוד אותות ספרתי ותכנון מכשירים אלקטרוניים המשמשים ליצירת אותות ועיבוד שלהם. מעגלים אלקטרוניים מבוססים על רמות מתח בדידות.
מעגלים ספרתיים נמצאים בבסיסם של מוצרים דיגיטליים כגון מחשב, מחשבון, טלפון סלולרי, שעון דיגיטלי ועוד, ולמעשה מצויים ברוב המכשירים החשמליים בעולם.
בניגוד למעגלים אנלוגיים, במעגל דיגיטלי אין חשיבות לרמת המתח המדויקת, אלא רק להיותה גבוהה או נמוכה מסף מסוים. נהוג להגדיר תחום מתח גבוה, תחום מתח נמוך, ו"אזור לא חוקי" ביניהם, על מנת למנוע מצב של אי בהירות. רמת מתח גבוהה נקראת "אחד לוגי", ורמת מתח נמוכה נקראת "אפס לוגי". מעגל דיגיטלי בסיסי הוא שער לוגי, המבצע פעולה לוגית פשוטה (כמו "או", "וגם" או "לא"), פעולה שממנה ניתן לבנות מערכת המבצעת פעולות מורכבות יותר.
האלקטרוניקה הדיגיטלית התפתחה בד בבד עם המחקר בתחום המוליכים למחצה. רכיבי האלקטרוניקה הדיגיטלית הראשונים ממוליכים למחצה מומשו על ידי טכנולוגיה שנקראת "לוגיקת נגד-טרנזיסטור" (RTL). טכנולוגיות מתקדמות יותר היו "לוגיקת דיודה-טרנזיסטור" (DTL) ו"לוגיקת טרנזיסטור-טרנזיסטור" (TTL). האחרונה הייתה הנפוצה ביותר במהלך שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 של המאה העשרים, אולם כיום הטכנולוגיה הנפוצה ביותר היא CMOS, בזכות המהירות, הצפיפות הגבוהה וצריכת ההספק הנמוכה שלה.
ראו גם

מעגל אלקטרוני אנלוגי
שולי הרעש (אלקטרוניקה)
מעגל סדרתי
מעגל משולב
מאזן א-תל

| --- | --- |

 לידה:  1952 (בן 73 בערך)
 מדינה:  ירדן ירדן
 פעילות בולטת:  שגריר ירדן בדרום אפריקה  שגריר ירדן בגרמניה  הממונה על היחסים בשגרירות ירדן בתל אביב
 ידוע בשל:  דיפלומט ירדני בדימוס
מאזן א-תל (נולד ב-1952) הוא שגריר ירדני בדימוס. בין השנים 2000–2004 מאזן א-תל היה הממונה על היחסים בין ישראל לירדן בשגרירות הירדנית בתל אביב.