stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פהרי קורוטירק

פהרי קורוטירק (בטורקית: Fahri Korutürk;‏ 3 באוגוסט 1903 – 12 באוקטובר 1987) היה איש צבא טורקי, דיפלומט ונשיא טורקיה השישי.
קורוטירק נולד באיסטנבול והתחנך עד 1923 בבית הספר של הצי העות'מאני. ב-1933 הוסמך באקדמיית הצי הטורקי ושירת במסגרת הצי, גם כנספח לענייני ימייה בשגרירויות טורקיה ברומא, ברלין וסטוקהולם. בתוקף תפקידו השתתף ב-1936 בוועידת מונטרה בשווייץ בעניין עתידם של מצרי הים של הדרדנלים והבוספורוס. ב-12 בספטמבר 1957 מונה קורוטירק למפקד הצי הטורקי ונשא בתפקיד זה עד 2 ביולי 1960 עת השתחרר משורות הצי. בעת ההפיכה הצבאית בסוף מאי 1960 הוכרז כי קורוטירק ימונה לשר החוץ, אולם לאחר כשעתיים מונה אחר לתפקיד, לאחר שקורוטירק סירב לקבל את התפקיד.
לאחר שחרורו שימש קורוטירק כשגריר טורקיה בברית המועצות ובספרד, וב-1968 מינה אותו הנשיא ג'וודט סונאי לחבר הסנאט הטורקי.
עם סיום כהונתו של סונאי דרש הצבא שהפרלמנט יבחר ברמטכ"ל היוצא, פארוק גורלר, לנשיא. המפלגה השלטת סירבה והעמידה לבחורה מועמד משלה, טקין אריבורון. לאחר שאף אחד מהמועדים לא השיג רוב בפרלמנט, בחרה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את קורוטירק לנשיאה השישי של המדינה ב-6 באפריל 1973, בתמיכת שלוש המפלגות הגדולות בפרלמנט ובניגוד לדרישת הצבא. הוא כיהן בתפקיד משך שבע שנים עד 6 באפריל 1980. קורוטירק נפטר באיסטנבול ונקבר בבית העלמין הממלכתי של טורקיה באנקרה.
קורוטירק פרסם את הספר "İskajerak Deniz Muharebesi hakkında bir konferans" (עיון בקרב הימי ביוטלנד).
הערות שוליים

↑  בריה"מ: יובטח חופש השיט בדרדנלים, על המשמר, 7 במאי 1959
↑  שקט בטורקיה לאחר ההפיכה הצבאית, הצופה, 29 במאי 1960
↑  מפקד הצי התורכי שגריר למוסקבה, קול העם, 22 ביוני 1960
↑  ש. כהן, מוסקבה מחזרת אחר גירסל, מעריב, 24 באוגוסט 1960; המשך
↑  ישראל נוימן, תיקו בין הגנרלים והפרלמנט, דבר, 21 במרץ 1973
↑  קורותורק - נשיא תורכיה, דבר, 8 באפריל 1973
↑  נשיא חדש לתורכיה, דבר, 8 באפריל 1973
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 130303194  ISNI: 0000 0001 0973 1860  LCCN: nr94012794  TDVİA: koruturk-fahri-sabit  VIAF: 54029311   WorldCat (עם VIAF): 54029311
סטיג ונרסטרום

| --- | --- |

 לידה:  22 באוגוסט 1906 סטוקהולם, שוודיה 
 פטירה:  21 במרץ 2006 (בגיל 99) קומין דנדריד, שוודיה 
 מדינה:  שוודיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות של יורשהולם 
 השתייכות:  חיל האוויר השוודי 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 במרץ 2006 
 דרגה:  ensign 
 מבצעים:  מלחמת העולם השנייה  המלחמה הקרה 
 עיטורים:  קצין בלגיון ההצטיינות  מסדר ואסה  מסדר החרב  לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת לגיונר 
 
סטיג אריק קונסטאנס ונרסטרום (בשוודית: Stig Erik Constans Wennerström; ‏22 באוגוסט 1906 – 22 במרץ 2006), היה קצין בכיר בכוחות המזוינים של שוודיה, שריגל למען ברית המועצות.
חייו

סטיג ונרסטום סיים את האקדמיה הימית ובית הספר לטיסה, ושירת בחיל האוויר השוודי. בנובמבר 1940 קיבל תפקיד של נספח האוויר למוסקבה. באותה תקופה, כשהוא מונע על ידי טמפרמנט הנוטה להרפתקנות, כבר העביר מידע סודי לביון הנגדי של גרמניה. בשנת 1943 פיקד על טייסת, ובשנים 1944–1945 היה קצין חיל האוויר השוודי האחראי על קשר עם נציגי חילות האוויר הזרים. מאפריל 1952 פיקח כנספח הצבאי השוודי בוושינגטון על רכישת חימוש לחיל האוויר של ארצו והיה מעודכן היטב על כל מה שקשור לפרויקטים אמריקאים. בשובו לשוודיה בשנת 1957, ועד לפרישתו בשנת 1961, היה ראש מגזר במחלקת התפעול של המטה הכללי. הוא היה בקשר הדוק עם צוותי נאט"ו בדנמרק ונורווגיה, מכיוון שלימד אסטרטגיה בבית הספר לקצינים של חיל האוויר השוודי והיה מומחה מרכזי בסוגיות פירוק הנשק.
ונרסטרום, קולונל בחיל האוויר השוודי, שירת כנספח אווירי בשגרירות שוודיה במוסקבה בשנים 1948–1952. בתקופה זו גויס כסוכן על ידי המודיעין הצבאי הסובייטי (גר"ו). במשך כ-15 שנה העביר מידע מסווג לסובייטים. בין היתר - תוכניות סודיות של מערכות הגנה אווירית של שוודיה, תוכניות של מערכות בקרת טילים ושרטוטים של מטוס קרב שוודי חדיש (דאז) Saab 35 Draken. במהלך שירות בשגרירות שוודיה בארצות הברית העביר ונרסטרום מסמכים אודות המגעים הביטחוניים בין שוודיה לארצות הברית.
ספ"ו, השירות החשאי השוודי, חשד במשך שנים בכך שונרסטרום מעביר מידע לסובייטים, אך לא היו לו הוכחות מוצקות לכך. ביוני 1963 עובדת משק בית של ונרסטרום, אשר גויסה על ידי ספ"ו לרגל אחריו, מצאה בביתו עותקים של מסמכים סודיים. כעבור כמה שבועות נעצר ונרסטרום על ידי המשטרה והואשם בריגול. הוא הודה כמעט מיד באשמתו. בית המשפט דן אותו למאסר עולם. בשנת 1972 קצב מלך שוודיה את עונשו ל-20 שנות מאסר. בשנת 1974 הוא שוחרר מן הכלא לאחר ריצוי מחצית מתקופת המאסר בשל התנהגות טובה.
סטיג ונרסטרום מת ב-22 במרץ 2006 בגיל 99.
הערות שוליים

↑  Mark Hackard, ESPIONAGE HISTORY ARCHIVE, The GRU’s “Viking” Spy in NATO, ‏19-6-2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281104805171  GND: 118928287  ISNI: 0000 0001 1468 7753  LCCN: n93103530  LNB: 000262906  NKC: xx0034772  NTA: 073788104  SELIBR: 210551  SUDOC: 192386417  VIAF: 20479278   WorldCat (עם VIAF): 20479278
איגור סרגון

| --- | --- |

איגור סרגון
 לידה:  28 במרץ 1957 פודולסק, מחוז מוסקבה
 פטירה:  3 בינואר 2016 (בגיל 58) מוסקבה
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 מדינה:  רוסיה, ברית המועצות 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה  Moscow Military Academy 
 השתייכות:   הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית
 תקופת הפעילות:  1973–2016 (כ־43 שנים)
 דרגה:  קולונל-גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש המודיעין הצבאי הרוסי
 עיטורים
 
 
איגור דמיטרייביץ סרגון (ברוסית: Игорь Дмитриевич Сергун; ‏28 במרץ 1957 - 3 בינואר 2016) היה קולונל-גנרל רוסי אשר כיהן כראש המודיעין הצבאי הרוסי וסגן הרמטכ"ל הרוסי.
ביוגרפיה

סרגון נולד בעיר פודולסק שבמחוז מוסקבה, ב-28 במרץ 1957. הוא שירת בכוחות המזוינים של רוסיה החל משנת 1973. סיים את בית הספר הצבאי סובורוב (אנ') במוסקבה, את בית הספר העליון לפיקוד, ואת האקדמיה הצבאית של מטכ"ל הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
ב-1984 הצטרף למודיעין הצבאי וכיהן בתפקידים שונים באגף המודיעין. ב-1998 שירת כקולונל בתפקיד הנספח הצבאי בטירנה, אלבניה.
בדצמבר 2011 התמנה לראש אגף המודיעין במטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, במקום אלכסנדר שליאחטורוב.
הוא נפטר באופן פתאומי ב-3 בינואר 2016 מהתקף לב.
אימפריית ויג'איאנגר

אימפריית ויג'איאנגר (בקאנדה: ವಿಜಯನಗರ ಸಾಮ್ರಾಜ್ಯ, בטלוגו: విజయనగర సామ్రాజ్యం, מכונה גם אימפריית ויג'איאנגרה) המכונה "ממלכת ביסנגר" בפי הפורטוגזים, הייתה אימפריה בדרום הודו, באזור רמת דקאן. היא נוסדה ב-1336 על ידי האריהרה הראשון ואחיו בוקה ראייה הראשון משושלת סנגמה. האימפריה עלתה לגדולה כתוצאה מהמאמץ המרוכז של מדינות בדרום הודו לבלום את פלישות האסלאם לתחומן בשלהי המאה ה-13. שלטונה נמשך עד 1646, אם כי כוחה הצטמצם בצורה משמעותית ב-1565 לאחר תבוסה צבאית גדולה אותה ספגה מצבאותיהם של סולטנויות הדקאן. האימפריה קרויה על שם בירתה, העיר ויג'איאנגר, ששרידיה סמוכים לעיר האמפי, והם כיום אתר מורשת עולמית במדינת קרנאטקה שבהודו. המידע שיש בידינו כיום על תולדות האימפריה ותרבותה הגיע מיומני המסע של הנוסעים האירופאים: דומינגוש פאאש (Domingos Paes) ופרנאו נונש (Fernão Nunes) הפורטוגזים, וניקולו דה קונטי (Niccolò Da Conti‏; 1469-1365) האיטלקי, מהספרות בשפות המקומיות, ומהחפירות הארכאולוגיות בוויג'איאנגר שחשפו את עושרה ועוצמתה של האימפריה.
מורשת האימפריה כוללת רבים מהמונומנטים הפרושים ברחבי דרום הודו. הידועים שבהם הם המבנים בהאמפי. סגנון אדריכלות ויג'איאנגר הביא לידי ביטוי את כל המסורות הקודמות של בניית מקדשים בדרום הודו, וקיבל השראה מתערובת התרבויות המקומיות והדתות השונות. במבני המלוכה החילוניים לעומת זאת ניכרת ההשפעה של האדריכלות של סולטנות צפון הדקאן. מנהל יעיל וסחר נרחב עם מדינות מעבר לים היוו את התשתית שאפשרה יישום טכנולוגיות חדשות כדוגמת מערכות ניהול מים להשקיה. שליטי האימפריה אפשרו לאמנויות היפות ולספרות בשפות קאנדה, טלוגו, טמילית וסנסקריט להגיע לשיאים חדשים, ולמוזיקה הקרנאטיקית להתפתח לצורתה הנוכחית. אימפריית ויג'איאנגר נחשבת לתקופה בהיסטוריה של דרום הודו שבה הצליח השלטון לאחד בין ממלכות, עמים, ושפות רבים שתחת שלטונו באמצעות קידום הינדואיזם כגורם מלכד.
ממשל > מנהל

על מנת למשול על הטריטוריות שבשליטתם שמרו שליטי אימפריית ויג'איאנגר על שיטות המנהל שפעלו היטב בעבר בממלכות שקדמו להם: הויסלה, קקאטייה ופנדייה, וביצעו שינויים רק שהיה זה הכרחי. המלך היה הסמכות העליונה, ונעזר בקבוצת שרים ("פרדהאנה"), שבראשה עמד ראש הממשלה ("מהאפרדהאנה"). תארים חשובים אחרים שיש לגביהם רישומים כוללים את המזכיר הראשי ("קארייאקרתה" או "ראיאסוואמי") ופקידים קיסריים ("אדהיקארי"). כל השרים והפקידים הבולטים היו מחויבים לעבור הכשרה צבאית. מזכירות שמשכנה סמוך לארמון המלך העסיקה לבלרים ופקידים על מנת לשמר רשומות שהפכו לרשמיות באמצעות שימוש בחותם שעווה שבו הוטבעה טבעת המלך. ברמות המנהל הנמוכות יותר היו בעלי קרקע פיאודליים עשירים ("גאודס"), מנהלי חשבונות ("קרניקס" או "קרנם") ושומרים ("קוואלו"). מנהל הארמון חולק ל-72 מחלקות ("נייוגס"), בכל אחת היו כמה משרתות שנבחרו בשל עלומיהן ויופיין (חלקן יובאו וחלקן נשבו בקרבות) שהוכשרו לטפל בנושאי מנהל זוטרים ולשרת בני אצולה כקורטיזנות או כפילגשים.
האימפריה חולקה לחמש (על פי מקור אחד) או תשע (על פי מקור אחר) פרובינציות עיקריות ("ראג'ייה"), כאשר בראשות כל פרובינציה עמד מפקד צבאי ("דנדנאייקה" או "דנדנאתה") ומושל, לרוב מהמשפחה המלכותית, שלצורכי מנהל השתמשו בשפה המקומית. כל ראג'ייה חולקה למחוזות ("וישאייה", "ונטה" או "קוטאם"), שהתחלקו לנפות ("סימה" או "נאדו") ואלו התחלקו לחלוקת משנה של מועצות או עיריות ("קמפנה" או "סתאלה"). השלטון על אזורי מנהל קטנים מפרובינציות עבר בדרך כלל בירושה במשפחות מקומיות שהעלו מס לאימפריה בעוד שאזורים מסוימים, כדוגמת קלדי או מדוראי נשלטו ישירות בידי מפקד צבאי.
ממשל > צבא

בשדות הקרב הובילו המפקדים הצבאים את הצבאות. האסטרטגיה הצבאית של האימפריה הייתה להימנע מפלישות רחבות היקף, ובדרך כלל ליזום פעולות בקנה מידה קטן כדוגמת התקפה על מבצרים בודדים והחרבתם. צבא האימפריה היה בין הראשונים בהודו שהשתמש בארטילריה לטווח ארוך שאוישה בדרך כלל על ידי תותחנים זרים (תותחנים מהאזור שכיום הוא טורקמניסטן נחשבו לטובים ביותר). החיילים בצבא היו משני סוגים. חיילים בצבא הפרטי של המלך שגויסו ישירות על ידי האימפריה, וחיילים בצבאות הפיאודליים של הווסאלים של המלך. בצבא הפרטי של המלך קרישנה דווה ראייה נכללו 100,000 חיילי רגלים, 20,000 פרשים ומעל ל-900 פילים. מספרים אלו היוו רק חלק מצבא שמנה מעל ל-1.1 מיליון חיילים, מספר שעל פי מקורות אחדים הגיע עד שני מיליון חיילים וכלל ככל הנראה גם צי על סמך תוארו של אחד המפקדים "נאווידגאפראבהו" (מפקד הצי). החיילים שגויסו היו בני כל המעמדות וכלכלתם מומנה ממסים נוספים שהושתו על הווסאלים. חיילי הרגלים כללו קשתים ומוסקטרים לבושים טוניקות משובצות, נושאי מגנים עם חרבות ופגיונות בחגורותיהם, וחיילים שנשאו מגנים כה גדולים שהם לא נזקקו לשריון נוסף. הסוסים והפילים היו משוריינים ולחטים של הפילים הוצמדו סכינים על מנת לגרום לנזק מקסימלי בקרב.
ממשל > מערכות מים

הבירה הסתמכה לחלוטין על מערכות אספקת מים שכללו תעלות ומאגרים על מנת להבטיח אספקת מים שוטפת כל השנה. שרידים ממערכות הידרוליות אלו שימשו היסטוריונים כמקור להבנת מערכות חלוקת המים הנפוצות באותה תקופה באזורים הצחיחים למחצה של דרום הודו. כתבים מאותה תקופה ורשימות של נוסעים זרים מתארים בניית מכלי ענק על ידי פועלים. חפירות חשפו שרידים של מערכות חלוקת מים מחוברות שהיו קיימות רק בתוך שטח הארמון ומכלולי המקדשים הגדולים (שככל הנראה שימשו את בני המלוכה בלבד ולטקסים מיוחדים), שכללו תעלות מתוחכמות שניצלו את הכבידה ואת עיקרון הסיפון להוביל מים בעזרת צינורות. המתקנים היחידים הדומים למערכות מים ציבוריות הם שרידים של מכלי מים גדולים שאגרו את מי גשמי המונסון העונתיים והתייבשו בקיץ למעט מכלים שניזונו מפלגי מים. באזורים החקלאיים הפוריים הסמוך לנהר הטונגאבהדרה, נחפרו תעלות שהובילו את מי הנהר למכלי השקיה. לתעלות אלו היו מגופים שנפתחו ונסגרו על מנת לשלוט בזרימת המים. באזורים אחרים עודד המנהל לחפור בארות שנוטרו על ידי השלטונות. מכלים גדולים נבנו בעיר הבירה בתמיכה של המלך בעוד שמכלים קטנים יותר מומנו על ידי עשירים על מנת לזכות במעמד חברתי או דתי.
כלכלה > מטבעות

האימפריה טבעה מטבעות בהאמפי, פנוקונדה וטירופאטי שהכתובת בקאנדה או בטלוגו מוטבעת בכתב דוונאגרי ובה בדרך כלל שם השליט. לטביעת המטבעות המכונות "גאדיאנה", "ואראהא", "פון", "פגודה", "פראטאפה", "פאנה", "קאסו" ו"ג'יטאל" השתמשו בזהב, כסף ונחושת. המטבעות נשאו את דמויותיהם של אלים כולל באלאקרישנה (קרישנה העולל), ונקאטשווארה (האלוהות של מקדש טירופאטי), אלילות דוגמת בהומי וסרידווי, זוגות שמימיים, ובעלי חיים, כדוגמת שוורים, פילים ועופות. על המטבעות הקדומים ביותר מופעים דמויותיהם של האנומאן (האל בעל פרצוף הקוף) וגארודה (העיט השמימי), כלי התחבורה של האל וישנו.
הערות שוליים

↑  חמש סולטנויות מצפון לשטח עליו שלטה אימפריית ויג'איאנגר
↑  Master Plan for Hampi Local Planning Area
↑  אחד משני הזרמים העיקריים במוזיקה הקלאסית ההודית
↑  הנוסעים הפורטוגזים ברבוסה (Barbosa), באראדש (Barradas), האיטלקים ורתמה (Varthema) וקאזר פרדריצ'י (Caesar Fredericci) ב-1567, הפרסים עבדור ראזק ב-140, באראני, איסמיי, טבאטבה, ניזמודין בקשי, פרישטה ושירזי
↑  מבנה פתוח על עמודים עבור טקסים ציבוריים
↑  על המיקום המדויק של קרב היסטורי זה יש חילוקי דעות בין ההיסטוריונים
↑  תואר של שליט בהודו
↑  כינויו העממי הוא: אגוז בטל.
↑  http://www.chennaimuseum.org/draft/gallery/04/01/coin6.htm Vijayanagar Coin]
↑  נשים ש"נישאו" לאל ושירתו במקדשים, ועל מנת להתפרנס עסקו בזנות
↑  אימפריית קארנאטה הוא שם נרדף לאימפריית ויג'איאנגר
↑  Sri Vyaasa Tîrtha
↑  Vijayanagar-Venad Conflict and the Myth of Francis Xavier's Miracle
↑  Vijayanagara Empire
↑  דמות שהיא חצי אל מהג'ייניזם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge432642 
מפת דרום הודו במאה ה-15
כתובת בקאנדה (בערך 1509) של קרישנה דווה ראייה בכניסה למקדש וירופקשה בהאמפי המתארת את הכתרתו ובניית מאנדפה פתוחה גדולה.
מצודה טבעית בוויג'איאנגר
הסמל המלכותי: חזיר בר, שמש, ירח ופגיון
שרידי שוק ומטע בהאמפי
אבני הסגידה לנאגה (נחש) בהאמפי
תבליטים על אפריזים אופקיים על קיר החומה החיצוני של מקדש האזארה ראמה המתארים חיים בממלכה
"לבוש של איש ביסנאגר (ויג'איאנגר)", גילוף הולנדי מעשה ידי קורנליוס הזרט
נאראסימהא (אווטאר של האל וישנו) בהאמפי
עמודים מעוטרים במקדש וירופקשה בהאמפי
תבליט ע לקיר במקדש הזארה ראמה בהאמפי
כתובת פיוטית בקאנדה מעשה ידיו של המשורר מאנג'ארג'ה מתקופת ויג'איאנגר (1398)
מקדש וירופקשה, האמפי
עגלת מקדש מאבן במקדש ויטאלה בהאמפי
עמודי "יאלי" במקדש אגורשווארה באיקקרי
מבט מתוך מכלול המבנים של מקדש האזארה ראמה בהאמפי
מעקות במדרגות הכניסה ל"מאנטאפה" פתוחה במקדש ויטאלה בהאמפי
גאבור בורונדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 באפריל 1971 (בן 53) קאפושוואר, הרפובליקה העממית ההונגרית הונגריה
 השתייכות:   צבא הונגריה
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 דרגה:   פילדמרשל משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד בריגדת הרגלים ה-5 מפקד זרוע היבשה סגן מפקד כוחות ההגנה  נציג הונגריה בוועדה הצבאית של נאט"ו מפקד כוחות ההגנה
 
גאבור בורונדי (בהונגרית: Gábor Böröndi; נולד ב-6 באפריל 1971) הוא פילדמרשל משנה בצבא הונגריה, המשמש מאז אפריל 2023 כמפקד (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה ההונגריים.
ביוגרפיה

בורונדי נולד בקאפושוואר ב-6 באפריל 1971, וב-1988 התגייס לצבא הונגריה. הוא עבר הכשרה כקצין חרמ"ש, וב-1992 מונה למפקד מחלקה בבריגדת חיל הרגלים המשוריין ה-26. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה ואז למפקד גדוד. ב-1997 הועבר למטה הדיוויזיה הממוכנת ה-4. במקביל לקריירה הצבאית שלו, הוא למד משפטים באוניברסיטת מישקולץ וב-2001 הוסמך כעורך דין. בין 2002–2003 הוא נשלח למשימות שמירת שלום ברחבי העולם, והוצב בקפריסין, אפגניסטן ובוסניה והרצגובינה. לאחר מכן שרת במשרד ההגנה ושימש כראש מחלקת התכנון. ב-2006 הוא מונה לסגן מפקד בריגדת הרגלים ה-5 (אישטוואן בוצ'קאי) בדברצן. ב-2008 נשלח ללמוד במכללת נאט"ו להגנה ברומא. ב-2009 חזר להונגריה, ומונה למפקד בריגדת הרגלים ה-5. הוא היה באותה תקופה הבריגדיר הצעיר ביותר בצבא ההונגרי. בשנת 2013 הוא מונה למפקד זרוע היבשה של הצבא ההונגרי. בשנת 2018 מונה לסגן מפקד כוחות ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) וב-3 ביוני 2021 מונה כנציג הונגריה בוועדה הצבאית של נאט"ו. ב-27 באפריל 2023, בעקבות פיטוריו של רומולוס רוסין-סנדי, הוא מונה למפקד כוחות ההגנה.
הערות שוליים

↑  "Széles körű tapasztalatokkal rendelkezik az új vezérkari főnök" - itt a szakértői elemzés
↑  ביוגרפיה באתר נאט"ו
↑  Leváltotta a vezérkari főnököt Novák Katalin
איוואן מסלניקוב

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1900 כפר במחוז אוז'ינסקי, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 התאבד:  16 באפריל 1954 (בגיל 53) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  אקדמיית פרונזה  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1918–1954 (כ־36 שנים)
 דרגה:   גנרל ארמייה
 תפקידים בשירות
 מפקד הארמייה ה-29 מפקד הארמייה ה-39 מפקד חזית צפון הקווקז מפקד ארמיית המשמר השמינית מפקד הארמייה ה-42 מפקד החזית הבלטית השלישית מפקד המחוז הצבאי באקו מפקד המחוז הצבאי עבר הקווקז
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים ברוסיה מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
             
 
איוואן איוואנוביץ' מסלניקוב (ברוסית: Иван Иванович Масленников; 16 בספטמבר 1900 - 16 באפריל 1954) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

מסלניקוב נולד ב-16 בספטמבר 1900 במחוז אוז'ינסקי שבאימפריה הרוסית. ב-1918 הוא התגייס לצבא האדום ולחם בשורותיו במלחמת האזרחים ברוסיה. ב-1921 הוא קיבל פיקוד על בריגדת פרשים, וב-1928 הועבר למרכז אסיה, והשתתף בדיכוי המרד הבסמאצ'י - מרד מוסלמי כנגד הרוסים שהחל עוד ב-1916. ב-1935 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית פרונזה, והוצב בשמר הגבול באזרבייג'ן, ולאחר מכן הועבר לפקד על כוחות גבול בבלארוס. ב-13 בדצמבר 1937 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק, ובפברואר 1939 הצטרף לנ.ק.ו.ד.. הדעות חלוקות באשר לתפקיד שאותו מילא בארגון זה. יש הסוברים שהיה חייל פשוט, אם כי יש עדויות שהוא היה חלק מהמעגל הפנימי של לברנטי בריה. כך או כך, מרבית מקורביו תיארו אותו כאדם קשה ואכזרי. ב-9 במרץ של אותה שנה הועלה לדרגת פולקובניק בספטמבר 1939 השתתפו כוחות גבול שתחת פיקודו בפלישת ברית המועצות לפולין ומאוחר יותר בכיבוש המדינות הבלטיות. הוא היה חבר בוועדה סובייטית-גרמנית שמטרתה הייתה לדון על יישוב פליטים מפולין ומהמדינות הבלטיות. ב-14 במרץ 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור, ב-4 ביוני של אותה שנה לדרגת גנרל לייטננט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ב-12 ביולי 1941, זמן קצר לאחר המתקפה הגרמנית, מונה מסלניקוב למפקד הארמייה ה-29. הארמייה הייתה בהתחלה חלק מכוחות המילואים, ובאוקטובר נשלחה לחזית כחלק מחזית קלינין. בפועל, מרבית אנשי המטה של הארמייה היו חיילי נ.ק.ו.ד., וקונייב לא יכל לשלוט בהם. בזיכרונותיו, טוען קונייב שההתעלמות של מסלניקוב מהצווים שלו הביאה לנפילת טבר. ב-5 בדצמבר פתחה החזית במתקפת נגד לכיבוש מחדש של טבר. הארמייה ה-29 וה-31 סגרו את הכיס סביב העיר, אולם ב-11 בדצמבר נקרא מסלניקוב לפקד על הארמייה ה-39. בינואר 1942 פתחו הסובייטים במתקפת נגד גדולה באזור רז'ב. הארמייה ה-39 הייתה חוד החנית של המתקפה, והצליחה לפרוץ את קווי הארמייה התשיעית הגרמנית. עם זאת, הארמיות ה-29 וה-31 לא הצליחו להמשיך את התנופה ההתחלתית כדי לכתר את קבוצת ארמיות מרכז, והגנרל הגרמני ולטר מודל הצליח מהר מאוד לשחזר את קו החזית. בפברואר הצליחו הגרמנים להשמיד את הארמייה ה-29, ובסוף יוני השיקו את מבצע זיידליץ שבודד לחלוטין את הארמייה ה-39 אשר חייליה עברו לפעולות גרילה. ביולי כללה הארמייה המכותרת רק 8,000 איש. בהוראת הסטאבקה, ב-18 ביולי נמלטו מסלניקוב ואנשי מטהו דרך האוויר, מותירים את אנשיהם לגורלם. בשבוע שלאחר מכן הצליחו 3,500 מבין חיילי הארמייה לפרוץ את הכיתור ולהגיע אל הקווים הסובייטיים. השאר נהרגו או נלקחו בשבי.
ב-8 בספטמבר 1942 מונה מסלניקוב למפקד קבוצת הכוחות הצפונית, ולחם עמה כנגד הגרמנים במהלך הקרב על קווקז. בהדרגה נבלמה התנופה הגרמנית בקווקז, והסובייטים עברו למתקפת נגד. הפיקוד הגרמני זיהה את הסכנה והחליט לפנות מהאזור את ארמיית הפאנצר הראשונה ולהתחיל בנסיגה מאורגת של יתר הכוחות. הצבא האדום החל במרדף בחזית שרוחבו היה 320 ק"מ. בעיות ניהול הכוחות הביאו לכך שהמרדף היה לא מוצלח ואיטי מהדרוש. כתוצאה מכך, הגרמנים הצליחו להתארגן ולהתבצר לאורך נהר קורה. ב-24 בינואר 1943 שונה שם הקבוצה לחזית צפון הקווקז. הגרמנים הצליחו בסופו של דבר לסגת בצורה מסודרת. ב-30 בינואר 1943 הועלה מסלניקוב לדרגת גנרל-פולקובניק, ובמאי של אותה שנה מונה לסגן מפקד חזית וולחוב. באוגוסט הועבר למלא את אותו תפקיד בחזית הדרום מערבית ובאוקטובר בחזית האוקראינית השלישית. במקביל מונה באוקטובר למפקד ארמיית המשמר השמינית עד 15 בנובמבר. ב-23 בדצמבר מונה למפקד הארמייה ה-42 אשר הייתה חלק מחזית לנינגרד. במרץ 1944 הוא מונה לסגן מפקד החזית למשך חודש אחד. ב-18 באפריל של אותה שנה פוצלו חלק מיחידות החזית להקמת חזית חדשה בשם החזית הבלטית השלישית, ומסלניקוב מונה כמפקדה. תחת פיקודו החזית השתתפה בקיץ 1944 במתקפה הבלטית ובמבצע ריגה לשחרור אסטוניה ולטביה, ולאחר מכן מילאו כוחות החזית חלק חשוב במצור על קבוצת ארמיות קורלנד הגרמנית. ב-16 באוקטובר 1944 פורקה החזית, ויחידותיה פוזרו. ב-28 באוגוסט של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל ארמייה. ביולי 1945 מונה מסלניקוב למפקד המחוז הצבאי באקו, ובמקביל מונה באוגוסט לסגן המפקד העליון במזרח הרחוק. במסגרת תפקידו זה הוא השתתף במבצע סערת אוגוסט כנגד האימפריה היפנית ועוטר בעיטור גיבור ברית המועצות.
ביוגרפיה > אחריתו

מסלניקוב המשיך להיות מפקד המחוז הצבאי באקו עד 6 במאי 1946 עת מונה למפקד המחוז הצבאי עבר הקווקז. ביוני 1953 נעצר לברנטי בריה, ובעקבותיו רבים מתומכים ומהחוג הפנימי שלו. נגד מסלניקוב מעולם לא הוגש כתב אישום, אך ב-16 באפריל 1954 הוא התאבד, ככל הנראה מחשש לחקירה.
אנסטסיו סומוסה דביילה

סומוסה (במרכז) בפגישה עם נשיא ארצות הברית ניקסון (משמאל) ואלכסנדר הייג, 1971
אנסטסיו סומוסה דביילה (בספרדית: Anastasio Somoza Debayle; ‏5 בדצמבר 1925 – 17 בספטמבר 1980) היה רודן ניקרגואה בשנים 1967–1979. הוא כיהן כנשיא המדינה בשנים 1967–1972 ו-1974–1979 לאחר בחירות מפוקפקות. הוא היה הנשיא השלישי והאחרון של ניקרגואה משושלת סומוסה, שהחזיקה בשלטון משנת 1936. לאחר שהודח במהפכה גלה מניקרגואה ובהמשך נרצח בהתנקשות בחייו בפרגוואי.
חייו המוקדמים

אנסטסיו סומוסה היה ילדם השלישי של אנסטסיו סומוסה גרסייה וסלבדורה דביילה, וכמקובל בארצות דוברות ספרדית רבות נשא את שמות המשפחה של שניהם. מגיל עשר חונך בארצות הברית. הוא ואחיו הבכור לואיס סומוסה דביילה למדו בבית הספר התיכון הקתולי "האקדמיה הצבאית לה סאל" בלונג איילנד שליד ניו יורק. ב-1943 התקבל לאקדמיה הצבאית וסט פוינט וסיים את לימודיו בה ב-1946.
לאחר שובו לניקרגואה מונה על ידי אביו הנשיא לראש מטה המשמר הלאומי, צבא המדינה. כמפקד הצבא היה סומוסה האדם השני בעוצמתו במדינה.
ב-1950 נישא להופ פורטוקררו, אזרחית ארצות הברית. נולדו להם חמישה ילדים. סומוסה היה גם אב לבת שנולדה לפני נישואיו. לסומוסה הייתה פילגש ובני הזוג התגרשו בשלהי שנות השבעים.
לאחר מות אביו בהתנקשות ב-1956 היה אחיו הבכור לואיס לנשיא המדינה, ולסומוסה היה מעמד חשוב במשטרו.
רודן ניקרגואה

ב-1 במאי 1967, עקב בריאותו המידרדרת של אחיו לואיס ומעט לפני מותו, היה סומוסה לראשונה לנשיא. הוא לא סבל אופוזיציה משום סוג, ושלטונו היה נוקשה יותר משל אחיו ודומה לזה של אביו, ומושחת וחסר רחמים יותר משל שניהם.
נשיאותו הייתה אמורה להסתיים ב-1972, בשל חוק המדינה שאסר עליו להיבחר מחדש. סומוסה רקח תוכנית: הוא יפרוש מהנשיאות ויעמוד שוב לבחירה שנתיים לאחר מכן, כאשר בתקופת הביניים ימשול בארץ טריומווירט שבחר. סומוסה והחונטה שיצר ניסחו חוקה חדשה שאושרה על ידה ועל ידי הקבינט ב-3 באפריל 1971 וב-1 במאי 1972 פרש מכהונתו כמתוכנן. הוא הוסיף לעמוד בראש המשמר הלאומי וככזה שלט במדינה דה פקטו.
ב-23 בדצמבר 1972 פקדה את הבירה מנגואה רעידת אדמה הרסנית: העיר חרבה, כ-5,000 איש נספו ואלפים רבים היו לחסרי בית. האירוע שימש לסומוסה עילה להכריז על משטר צבאי, והוא העמיד את עצמו בראשו. ככל הנראה סומוסה בזז חלק ניכר מהכספים שהזרימו מדינות אחרות לניקרגואה לשם שיקומה מהאסון. נטען כי הוא גם מכר בשוק השחור מנות פלזמה שנשלחו למדינה עבור פצועי האסון, שלא נמצא עבורם ציוד רפואי מספיק, ושילשל את התמורה לכיסו. מעשים אלו הגבירו מאוד את הפעילות האופוזיציונית נגדו.
ב-1974 הכריז סומוסה על עצמו כנשיא בפעם השנייה. באותה עת פנתה נגדו גם הכנסייה הקתולית בניקרגואה ותנועת החזית הסנדיניסטית צברה תמיכה בציבור והחלה במלחמת גרילה. ב-1977 סבל סומוסה התקף לב ויצא לארצות הברית לטיפול.
בשנים הבאות החריפו העימותים האלימים בין הסנדיניסטים לבין שלטונו של סומוסה, שנקט במעשי דיכוי קשים, והיו למלחמה ממש. ממשל הנשיא קרטר בארצות הברית, שקודמיו תמכו בממשל סומוסה וסייעו לו לשרוד, הגיב בהשעיית הסיוע הביטחוני לניקרגואה. ביוני 1979 החלו קרבות רחוב במנגואה, שבמהלכם ניזוקה העיר קשות בהפצצות אוויריות והפגזות ארטילריות חסרות אבחנה שעליהן הורה סומוסה.
ב-16 ביולי 1979 התפטר סומוסה ולמחרת עזב את המדינה, שהשלטון בה עבר לידי החזית הסנדיניסטית. בני משפחתו יצאו אף הם לגלות. כ-50 אלף מתושבי ניקרגואה נהרגו במהפכה, 80% מהם אזרחים שנפגעו מאש כוחותיו של סומוסה.
שלהי חייו

סומוסה ופמלייתו טסו מניקרגואה למיאמי שבארצות הברית בשלושה מטוסים עמוסי רכוש וממון. הנשיא קרטר אסר על כניסתו אליה. סומוסה מצא מקלט בפרגוואי שתחת שלטונו של הרודן אלפרדו סטרסנר. הוא קנה לעצמו חווה ובית מוקף גדר בבירה אסונסיון. הוא פרסם שם את ספר זכרונותיו תחת השם ניקרגואה נבגדת, שבהם האשים את ממשל קרטר בנפילתו מהשלטון. ב-1979 העריך עיתון ברזילאי את הונו של סומוסה במיליארד דולר ואת הונה של משפחתו כולה ב-2 עד 4 מיליארד דולר.
ב-17 בספטמבר 1980 נרצח סומוסה ליד ביתו שבאסונסיון. הוא הותקף על ידי חוליית חיסול בת שבעה אנשים של החזית הסנדיניסטית. פצצת RPG-7 שירה אחד מאנשיה פוצצה את מכוניתו, וסומוסה נהרג במקום יחד עם יועצו ונהגו. הוא נקבר במיאמי.
פרשן הביטחון האמריקאי בריאן לאטל (Brian Latell) טען בספר שכתב כי ממשלו של פידל קסטרו בקובה, שהיה עוין לסומוסה, היה מעורב בתכנון ההתנקשות בו, כמו גם בהפלת משטרו, לאחר שקובה שלחה יועצים אל אנשי החזית הסנדיניסטית שלחמו נגדו והעבירה להם כמויות גדולות של נשק.
הערות שוליים

↑  מקור: http://www.worldliteraturetoday.org/deaths-somoza-george-evans#.U6xj-_l_uHb.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268489305171  PLWABN: 9810628511605606  BIBSYS: 90581825  BNE: XX1645102  BnF: cb119511639 (data)  CANTIC: a11674593  GND: 118797980  ISNI: 0000 0001 1059 4410  LCCN: n77013993  NARA: 10582976  NTA: 074781553  SNAC: w6rv13d8  SUDOC: 151501580  VIAF: 42634154   WorldCat (עם VIAF): 42634154
יקהת רוזן

אין תמונה חופשית
יקהת רוזן (נולד ד' אלול תשכ"ט, 17 באוגוסט 1969) הוא סופר ילדים ישראלי ומנהל הוצאת הספרים של המכון התורני אור עציון.