פענוח כתבים מצריים עתיקים
קריאת כתבים > אמצע המאה ה-19

בין השנים 1836–1843, פרסם שמפוליון-פיג'אק בשלבים את דקדוק מצרי (Grammaire égyptienne) ומילון נלווה של אחיו. שניהם לא היו שלמים, במיוחד המילון, שהיה מאורגן בצורה מבלבלת והכיל תרגומים משוערים רבים. החסרונות של יצירות אלה שיקפו את מצב ההבנה הלא שלם של מצרית עם מותו של שמפוליון. שמפוליון תעה לעיתים קרובות על ידי הערכת יתר של הדמיון בין מצרי קלאסי לקופטי. כפי שניסח זאת גריפית' ב-1922, "במציאות, הקופטית היא נגזרת שולית מהמצרית העתיקה, כמו צרפתית מלטינית; לפיכך, במקרים מסוימים, התמלילים הזמניים של שמפוליון יצרו מילים קופטיות טובות, בעוד לרוב הן היו פחות או יותר חסרות משמעות או בלתי אפשריות, ובתמלול ביטויים או התחביר הקופטי הופר ללא תקנה או שהיה צריך להפוך את סדר המילים ההירוגליפיות. כל זה היה מאוד מביך ומטעה." שמפוליון גם לא היה מודע לכך שסימנים יכולים לאיית שניים או שלושה עיצורים כמו גם אחד. במקום זאת הוא חשב שכל סימן פונטי מייצג צליל אחד ולכל צליל יש הרבה מאוד הומפונים. לפיכך הסימן האמצעי בכרטושים של רעמסס ותחותמס היה דו-ליטרלי, המייצג את רצף העיצורים ms, אך שמפוליון קרא אותו כ-m. הוא גם לא הבחין במושג הידוע כיום כ"השלמה פונטית": סימן חד מילולי שנוסף בסוף מילה, מאיית מחדש צליל שכבר נכתב בצורה אחרת.
רוב שותפיו של שמפוליון היו חסרים את היכולות הלשוניות הדרושות לקידום תהליך הפענוח, ורבים מהם מתו מוות מוקדם. אדוארד הינקס (אנ'), איש דת אירי שהעניין העיקרי שלו היה פענוח כתב יתדות, תרם תרומות חשובות בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19. בעוד שתרגומי הטקסטים של שמפוליון השלימו פערים בידע שלו בניחושים מושכלים, ניסה הינקס להמשיך בצורה שיטתית יותר. הוא זיהה יסודות דקדוקיים במצרים, כגון מיליות ופועלי עזר, שלא היו קיימים בקופטית, וטען שצלילי השפה המצרית דומים לאלו של השפות השמיות. הינקס גם שיפר את ההבנה של ההיראטית, שהוזנחה במחקרים האגיפטולוגיים עד אז.
המלומד שתיקן את הכשלים הבסיסיים ביותר ביצירתו של שמפוליון היה קארל ריכרד לפסיוס, פילולוג פרוסי שהחל ללמוד את השפה המצרית באמצעות הדקדוק של שמפוליון. הוא יצר קשר ידידותי עם רוסליני והחל להתכתב עמו על השפה. ספרו של לפסיוס, "מכתב לפרופסור ה. רוסליני על האלפבית ההירוגליפי" ("Lettre à M. le Professeur H. Rosellini sur l'Alphabet hiéroglyphique"), שפרסם ב-1837, הסביר את הפונקציות של סימנים דו-ליטרליים, סימנים תלת-ליטרליים והשלמות פונטיות, אם כי מונחים אלה טרם נטבעו. הוא מנה 30 סימנים חד מיליוניים, לעומת יותר מ-200 במערכת של שמפוליון ו-24 בהבנה המודרנית של כתב הירוגליפים. מכתבו של לפסיוס חיזק מאוד את הטענה לגישתו הכללית של שמפוליון להירוגליפים תוך תיקון חסרונותיה, והוא העביר באופן סופי את מוקד האגיפטולוגיה מפענוח לתרגום. שמפוליון, רוסליני ולפסיוס נחשבים לעיתים קרובות למייסדי האגיפטולוגיה; לעיתים גם יאנג נכלל.
לפסיוס היה אחד מהדור החדש של האגיפטולוגים שצמחו באמצע המאה התשע-עשרה. עמנואל דה רוז', שהחל ללמוד מצרית ב-1839, היה האדם הראשון שתרגם טקסט מצרי עתיק באורך מלא; הוא פרסם את התרגומים הראשונים של כתבים ספרותיים מצריים בשנת 1856. במילותיו של אחד מתלמידיו של דה רוז', גסטון מספרו, "דה רוז' נתן לנו את השיטה שאפשרה לנו להשתמש בשיטת שמפוליון ולהביאה לשלמות". חוקרים אחרים התרכזו בסימנים הפחות מוכרים. היינריך ברוגש (אנ') היה הראשון מאז מותו של יאנג שקידם את חקר הכתב הדמוטי, ופרסם דקדוק שלו ב-1855. חיבורו של צ'ארלס וויקליף גודווין (אנ') "פפירוסים היראטיים" ("Hieratic Papyri"), שפורסם ב-1858, היה התרומה הגדולה הראשונה לנושא זה. הוא הדגיש שטקסטים היראטיים, לא כתובות הירוגליפיים מונומנטליות, היו המקור העשיר ביותר להבנת השפה המצרית. גודווין ובן זמנו פרנסואה שאבאס (אנ') קידמו מאוד את חקר הכתב ההיראטי.
בשנת 1866 גילה לפסיוס את צו קנופוס, טקסט מקביל כמו אבן רוזטה שכל הכתובות שלה היו שלמות ברובן. כעת ניתן היה להשוות את ההירוגליפים ישירות לתרגומם ליוונית, והתוצאות הוכיחו את תקפות גישתו של שמפוליון מעבר לכל ספק סביר. סמואל בירץ' (אנ'), הדמות הבכירה באגיפטולוגיה הבריטית במהלך אמצע המאה התשע-עשרה, פרסם את המילון המקיף הראשון של מצרית ב-1867, ובאותה שנה פרסם ברוגש את הכרך הראשון של המילון שלו, הן בהירוגליפים והן בדומטי. המילון של ברוגש ביסס את ההבנה המודרנית של צלילי השפה המצרית, הנשענת על הפונולוגיה של השפות השמיות כפי שהציע הינקס. אגיפטולוגים המשיכו לחדד את הבנתם את השפה, אך בשלב זה היא כבר נסמכה על יסודות יציבים. יחד עם פענוח כתב היתדות באותה מאה, פענוח הכתבים המצריים הקדומים פתח את הדרך לחקר השלבים המוקדמים ביותר של ההיסטוריה האנושית.