stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף אביגדור קסלר

הרב יוסף אביגדור קסלר (י"ד סיון ה'תרמ"ה, 28 במאי 1885 – ג' כסלו ה'תשט"ו, 28 בנובמבר 1954) היה רבן של ואוירז'אנאי וקראז שבליטא, ובהמשך רבה של שכונת פאר רוקאוויי ברובע קווינס שבלוג איילנד, ניו יורק, ארצות הברית. מחבר שו"ת 'תפארת יוסף'.
ביוגרפיה

נולד לרב יום טוב ליפמן קסלר. בצעירותו למד בישיבת מיר וישיבת וולוז'ין, נסמך לרבנות בידי הרב רפאל שפירא, הרב זונדל הוטנר, הרב משה בצלאל לוריא והרב יצחק יעקב ריינס.
נשא לאישה את פעשא, בת הרב זאב וולף טורבוביץ, ששימש כרבה של קראז וחיבר את שו"ת תפארת זיו. פעשא נפטרה בכ"ו טבת ה'תשי"א, 4 בינואר 1951, והרב קסלר נישא בשנית לשפרה בת הרב יעקב ברוך רוזנטל.
בראשית דרכו הרבנית שימש כרבן של ואוירז'אנאי וקראז בליטא, בהמשך כיהן כרב בפאר רוקאוויי שברובע קווינס, לונג איילנד.
ספריו

שו"ת תפארת יוסף.
חזיונות יוסף, תשי"ד, 1954.
רצח בני משפחת פוגל באיתמר

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני |
| --- | --- |

נרצחי הפיגוע באיתמר בהלוויתם בגבעת שאול
 תאריך:  11 במרץ 2011
 מקום:  איתמר, יהודה ושומרון
 קואורדינטות:  32°10′21″N 35°18′30″E﻿ / ﻿32.17238056°N 35.30822778°E﻿ / 32.17238056; 35.30822778
 סוג:  פיגוע דקירה / ירי
 נשק:  רובה M16, סכין
 הרוגים:  5 אזרחים ישראלים (בהם 3 ילדים)
 מבצע:  2 מחבלים פלסטינים
 מניע:  טרור פלסטיני לאומני אסלאמי
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) זירת הפיגוע(למפת צפון השומרון רגילה) זירת הפיגוע(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זירת הפיגוע(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זירת הפיגוע
 
הבית שבו נרצחו בני משפחת פוגל
רצח בני משפחת פוגל באיתמר הוא פיגוע דקירה וירי שהתרחש בליל שבת, ו' באדר ב' ה'תשע"א (11 במרץ 2011). במהלך הפיגוע חדרו שני מחבלים פלסטינים מעוורתא להתנחלות איתמר הסמוכה, פרצו לבית משפחת פוגל, ורצחו בדקירות סכין ובירי את זוג ההורים, אהוד ורות, ושלושה מילדיהם, יואב, אלעד והדס.
כחודש לאחר הפיגוע, נעצרו המחבלים חכים מאזן עוואד ואמג'ד מוחמד עוואד, בני 18 ו-19 קרובי משפחה. השניים הודו ברציחות ושחזרו את ביצוע הטבח. השניים מזוהים עם ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין, אולם ככל הידוע ביצעו את הרצח ללא תיאום עם הארגון. בית המשפט הצבאי גזר על כל אחד מהם כ-130 שנות מאסר.
הרצח

כשבוע לפני הפיגוע תצפת חכים עוואד על היישוב איתמר במטרה ללמוד את סידורי האבטחה במקום. לאחר מכן פנה עם אמג'ד עוואד לקרוב משפחה במטרה להשיג כלי נשק לביצוע הפיגוע. הם הצטיידו בארבעה סכינים, שניים מהם באורך 40 ס"מ. המחבלים הגיעו לאיתמר בשעה 20:30 בערך ודילגו מעל גדר היישוב. בדומה ליישובים רבים ביהודה ושומרון, האחריות על אבטחת היישוב איתמר בעת שגרה מוטלת על חברת אבטחה פרטית במימון משרד הביטחון. על פי התחקיר הראשוני שערך צה"ל, הגדר המקיפה את היישוב פעלה באופן תקין וחדירת המחבלים אכן הפעילה התרעה, אך הסייר התורן שיצא למקום לא זיהה דבר ועל כן הסיק שמדובר בהתרעת שווא ולא נקט בפעולות נוספות. מצלמות התצפית, הפועלות באופן חלקי ביישוב, לא כיסו את האזור שממנו חדרו המחבלים.
במשך כשעה וחצי הסתובבו המחבלים ביישוב כדי לאתר יעדים לתקיפה. הם פרצו תחילה לבית אחת המשפחות ביישוב, אך משנוכחו שהבית ריק מתושבים, לקחו רובה סער מסוג M16 מקוצר, קליעים ואפוד שמצאו בבית. הם יצאו והמתינו ליד בית משפחת פוגל, שבו התנהלה מסיבת עונג שבת מרובת משתתפים. לאחר שהמסיבה הסתיימה והם שיערו שבני המשפחה ישנים, מה שהיה נכון, נכנסו המחבלים לבית דרך הדלת שלא הייתה נעולה. אמג'ד רצח בדקירות סכין רבות את יואב, בן 10, ושניהם יחד רצחו את אלעד, בן 4, בדקירות ובחניקה. לאחר מכן פנו לחדר ההורים, ובו נאבק אמג'ד באב אהוד, וגבר עליו באמצעות דקירות רבות בצווארו ובעורפו. גם האם רות ניסתה להיאבק, אך היא נדקרה ונרצחה. לאחר שיצאו הרוצחים חזר אמג'ד לבית כדי לחפש נשק, וכששמע שם את בכייהּ של התינוקת הדס, בת שלושה חודשים, רצח גם אותה בדקירה חזקה בראשה. המחבלים לא הבחינו בשני ילדים נוספים, ישי בן השנתיים שישן בחדר אחר, ואחיו רועי בן ה-8 שישן בסלון, ולא פגעו בהם. לאחר מכן נעלו המחבלים את דלת הבית מבפנים, יצאו דרך החלון ונמלטו מהמקום, דרך אותה נקודה בגדר.
לאחר חצות חזרה הביתה תמר בת ה-12, הבת הבכורה, שהייתה בזמן הפיגוע בפעילות של בני עקיבא ומצאה את דלת הבית נעולה. היא שמעה מתוך הבית את בכיו של ישי בן השנתיים, ודפיקותיה על הדלת לא נענו. הבת העירה את אחד השכנים. יחד הם העירו את רועי, בן 8, שישן בסלון, וביקשו ממנו לפתוח את דלת הבית. יחד הם נכנסו אל הבית ושם מצאו את הוריה ושלושת אחיה מתבוססים בדמם. היא והשכן הוציאו מהבית את שני האחים ששרדו. ישי בן השנתיים ככל הנראה התעורר לאחר הפיגוע וניגש לחדר הוריו בניסיון להעיר אותם. השכן הזעיק את כיתת הכוננות של היישוב וכוחות נוספים. כוחות הצלה שהגיעו למקום ניסו לערוך החייאה באחד הילדים, ללא הצלחה.
זמן קצר לאחר גילוי הפיגוע התפרסו כוחות צה"ל ומשטרת ישראל ביישוב על מנת לוודא שהמחבלים אינם נמצאים במקום. בשעה 03:30 גילו הגששים הצבאיים עקבות המובילות אל עוורתא, כפר ערבי סמוך. על הכפר הוטל עוצר שבוטל ב-16 במרץ.
בעקבות הרצח

ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו קרא למנהיגי העולם לגנות גינוי תקיף את הפיגוע. הרב הראשי לישראל, יונה מצגר, אמר בנאום שנשא בלויית הנרצחים "להפוך את איתמר לעיר ואם בישראל זו התשובה לפיגוע".
יומיים לאחר הפיגוע, אישרה הממשלה להקים כ-500 דירות בתגובה לפיגוע. תושבי איתמר הקימו סמוך ליישוב מאחז לזכר הנרצחים. יו"ר מועצת יש"ע, דני דיין, קרא לממשלת ישראל להקים שכונה חדשה ביישוב על שם הנרצחים והתייחס להחלטת הממשלה כ"צעד קטן בכיוון הנכון". בפועל, בעקבות הרצח החלה בניית שכונה "נופי ארומה" באיתמר. השכונה נחנכה ביוני 2014.
ברצועת עזה היו שחגגו את הפיגוע בחלוקת ממתקים. דובר חמאס בעזה, סאמי אבו זוהרי, התייחס גם הוא לפיגוע ואמר: "אנחנו בחמאס תומכים לחלוטין בהתנגדות למתנחלים שרוצחים ומשתמשים בפשעים ובטרור נגד בני עמנו הפלסטינים, בחסות השתיקה הבינלאומית המוחלטת ובתמיכת חיילי הכיבוש הישראלי". מנגד, ראש ממשלת הרשות הפלסטינית, סלאם פיאד אמר: "אנחנו מגנים בבירור ובתקיפות את כל סוגי האלימות, ואני מגנה את מה שאירע הלילה באיתמר, בדיוק כמו שגיניתי את הפשעים נגד הפלסטינים".
יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, גינה את הפיגוע בריאיון לרשת ב', וכינה אותו "בזוי, לא מוסרי ולא אנושי". וכי הרשות הפלסטינית הייתה מונעת את הפיגוע לו היה בידה מידע מוקדם. מאוחר יותר באותו היום קרא ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לאבו מאזן להשמיע מסר "ברור וחד גם כלפי עמו", ומיכאל איתן שיבח את הגינויים של עבאס וקרא לחדש את התהליך המדיני. אחרי שהמחבלים נעצרו, נשפטו ונידונו למאסרי עולם, שידר ערוץ הטלוויזיה של הרשות הפלסטינית משדר ובו קרובי משפחתו של עוואד, כולל אמו, מהללים ומשבחים אותו ואת הטבח שביצע באיתמר.
מדינות רבות ברחבי העולם גינו את הפיגוע.
סקר שנערך בקרב פלסטינים ביהודה ושומרון וברצועת עזה לאחר הפיגוע על ידי מומחים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בשיתוף המוסד למדיניות ומחקרי קהל ברשות, גילה כי 32% מהנשאלים תמכו ברצח חמשת בני המשפחה.
לאחר הפיגוע דווח כי מתנחלים חסמו כביש ויידו אבנים. החוסמים נעצרו באזור יצהר והכפר הפלסטיני בורין.
חודשיים וחצי לאחר הרצח פורסם תחקיר צה"ל שהעלה כשלים של מערכת הביטחון: בתקופת הרצח היו התראות על חדירה ליישוב, אולם החדירה עצמה לא נמנעה בשל אי-הבנת הערכת המצב.
חקירת הפיגוע ומעצר המחבלים

בחודש שאחרי הפיגוע השקיעו השב"כ וצה"ל מאמצים רבים בחיפוש אחר הרוצחים. כוחות של צה"ל ערכו חיפושים נרחבים בכפר עוורתא הסמוך, שאליו הובילו עקבות הרוצחים. במהלך החיפושים הוכרז הכפר כשטח צבאי סגור, נעצרו כ-100 תושבים, גברים ונשים, ונלקחו דגימות DNA מהעצורים ומתושבים אחרים, כדי להשוותם עם ממצאים שנמצאו בזירת הרצח.
כחודש לאחר הרצח הוסר צו איסור פרסום שהוטל על חקירת הפרשה. על המצוד הממושך אחר המחבלים פיקד אל"ם נמרוד אלוני, מפקד חטיבת שומרון. לבסוף עצרו לוחמי יחידת דובדבן שני צעירים פלסטינים מהכפר עוורתא, חכים ואמג'ד עוואד, בני 18 ו-19, ואלו הודו ושחזרו את המעשה. כמו כן, נעצרו פלסטינים נוספים שסייעו לשניים.
במהלך חקירת הרצח, חוקרת בדרגת רב-סמל בכיר, סטרה לעוואד במהלך החקירות. מיד לאחר מכן החוקרת הוכנסה לחדר החקירות והתנצלה בפני הרוצח - על פי דרישתו. בנוסף, הועמדה לדין משמעתי בו הורשעה וננזפה
ב-2 באוגוסט הורשע חכים עוואד בחמישה מעשי רצח, וב-13 בספטמבר גזר עליו בית המשפט הצבאי באזור השומרון 130 שנות מאסר (שוות ערך לחמישה מאסרי עולם ועוד חמש שנים). ב-28 בנובמבר הורשע גם אמג'ד עוואד, בן דודו של חכאם, בחמשת מעשי הרצח, וב-16 בינואר 2012 נגזרו עליו באותו בית משפט צבאי 132 שנות מאסר (שווה ערך לחמישה מאסרי עולם ועוד שבע שנים).
ישראל סירבה לשחרר את שני הרוצחים בעסקת החטופים בינואר 2025.
הנצחה

בתום 30 ימים לפיגוע התקיים באיתמר טקס הנחת אבן פינה למבנה הקבע של הישיבה הגבוהה, שבה לימד הרב אהוד פוגל, שייקרא על שמו "משכן אהוד".
מקהלת הילדים "פרחי איתמר", שבה היה חבר הבן שנרצח, יואב פוגל, שינתה את שמה ל"פרחי יואב".
ביום השנה הראשון, ו' באדר תשע"ב, נחנך "משכן אהוד", בית הקבע של הישיבה הגבוהה באיתמר. במעמד הוכנס גם ספר התורה שנכתב לעילוי נשמות חמשת הנרצחים ונקבעה מזוזת בית המדרש. בקמפוס שנבנה ישנם גם חדרי לימוד על שם רות וילדי בני הזוג. ארון הקודש עשוי מאבני המקום והאדמה שבין האבנים נלקחה מגינת משפחת פוגל. על הפרוכת של ארון הקודש נכתבה השורה "התנערי מעפר קומי, לבשי בגדי תפארתך עמי".
בני המשפחה מונצחים בקיר הנצחה לחללי איתמר, בכניסה לבית הכנסת ביישוב, בעיצובה של האמנית הגר זר.
בתשע"ד נחנכה באולפנת לבונה פנימייה לזכרה של האם רות, שהייתה מחנכת במקום.
בשנתיים שלאחר הרצח נקראו כ-25 תינוקות על שם בני המשפחה.
בתרבות > מוזיקה

באפריל 2011 הקליט הזמר והמלחין עמיר בניון שיר לזכר משפחת פוגל. השיר "התנערי", על פי מילותיו של יועץ התקשורת והפזמונאי משה קלוגהפט, נכתב כמחווה לתמר פוגל, ששרדה את הפיגוע ומצאה את חמשת בני משפחתה מתים לאחר הרצח. השיר מכיל את שורה מתוך "לכה דודי", שגם הוקרא בהלוויה: "התנערי מעפר קומי לבשי בגדי תפארתך". לאחר מספר ימים הקליט בניון גרסה נוספת עם מקהלת הילדים "פרחי יואב" מאיתמר.
במאי 2011 הקליט שמחה ליינר את השיר "קול ברמה" לזכר בני משפחת פוגל. הקליפ של השיר זכה לכ-500,000 צפיות ביוטיוב.
הזמר והיוצר אבי בניון הקליט את השיר "נצח" בעקבות הפיגוע. השיר יצא כסינגל ולאחר מכן נכלל באלבום "השלום בפתח" שיצא בשנת 2013.
ביולי 2012 הזמר והיוצר יאיר פלד הקליט את השיר "גבוה" לזכרו של אודי פוגל. השיר יצא כסינגל ולאחר מכן נכלל באלבומו של פלד.
באוגוסט 2014, ההרכב המוזיקלי משפחת ואך, הקדישו את האלבום השישי של ההרכב, "ליל אברהם", לזכר משפחת פוגל.
ב-2023 הזמר עמיחי גורפינקל, שלמד אצל אודי פוגל, הקליט שיר בשם "מלאכי השלום" לזכרה של משפחת פוגל.
בתרבות > ספרות

העורך, המבקר והסופר מוטי פוגל, אחיו של אודי פוגל, הוציא ב-2023 את הספר "לא ממואר", בהוצאת אפרסמון, בעריכתו של אסף שור. הספר הוא אסופת מסות סביב החיים והרצח.
הפיגוע מוזכר בשירו של המשורר אלחנן ניר "שבת יורדת על הגבעה" בספר "מי שנפלה עליו מפולת", 2014.
בכתב העת הווירטואלי מעמקים של המכללה האקדמית הרצוג, פורסם שיר בשם "חמישה מלאכים" שעוסק בפיגוע, השיר נכתב על ידי עידן פרץ. פורסם בגיליון 44 של כתב העת.
ראו גם

הפיגוע באיתמר (2002)
אריה ורותי

| --- | --- |
 שיר בביצוע עמיר לב
 מתוך האלבום עמיר לב
 מדינה:  ישראל
 יצא לאור:  1 בפברואר 1995
 תאריך הקלטה:  1994
 שפה:  עברית
 אורך:  4:37
 חברת תקליטים:  NMC
 כתיבה:  עמיר לב
 לחן:  עמיר לב
 
"אריה ורותי" הוא שיר של הזמר הישראלי עמיר לב מתוך אלבומו השני, "עמיר לב". השיר הופיע כרצועה השמינית באלבום. נכון ל-2024 השיר נחשב לאחד משיריו המוכרים והבולטים ביותר של לב, והוא מבצע אותו בכל הופעותיו, לרוב לבדו ובלוויית גיטרה בלבד.
תוכן השיר

השיר, שהוגדר "מהסיפורים הזוגיים הקורעים שנוצרו במוזיקה הישראלית", מספר על אריה ורותי, בני זוג, שהזוגיות ביניהם שמתחילה באידיליה, הולכת ומתדרדרת, עד לסופה הטראגי.
השיר מתחיל בתיאור תמונה של השניים יושבים במסעדה. הקרבה בין השניים מתבטאת ביכולתו של אריה להצחיק את רותי ובמגע ביניהם. השניים אוחזים ידיים, ורגליהם נוגעות זו בזו מתחת לשולחן. חלקו השני של הבית הראשון קופץ בזמן. השניים מתגוררים יחד, אריה מחכה לרותי במיטה המשותפת, אך כשהיא מגיעה לבסוף הביתה היא לא ממהרת להגיע אליו, ומושכת את הזמן, כשהיא מתקלחת ארוכות.
הפזמון הפסימי מהווה רמז מטרים להמשך העתיד לבוא. "מפולות בהרים, חשבו שזה יקרה באיזה יום עצוב. ארמונות נוצצים הפכו בשנייה לאיזה חור עלוב".
בבית השני מתוארת סיטואציה אחת בהמשך חייהם המשותפים של השניים. באחד הלילות רותי לא חוזרת. כשהיא חוזרת לבסוף בבוקר, היא מתקלחת שוב לאורך זמן, ואריה לא חוקר אותה לפשר היעדרותה. השניים עדיין מחזיקים ידיים, אך רותי נרדמת ואריה לוקח שני כדורים במקום כדור אחד (אם כי לא מוסבר באיזה כדורים מדובר).
לאחר פזמון נוסף מגיע הבית האחרון, הסוגר את השיר. אריה נפטר (ככל הנראה התאבד, אם כי הדבר לא נאמר במפורש) והמספר שמשתתף בהלוויה בוחן את אלו שמלווים את אריה בדרכו האחרונה, ומגלה שרותי לא הגיעה להלווייתו של אריה.
לב עצמו מסרב באופן עקבי לספר את הסיפור שהביא אותו לכתוב את השיר, אך נטען כי השיר נכתב לאחר התאבדותו של חבר ילדותו, אריאלי, שהתאבד בגיל 28, והעובדה שחברתו של אריאלי לא הגיעה ללוויה.
ביאורים

↑  לב עצמו אישר זאת בשיחה שלא תועדה בכתובים
הערות שוליים

↑   בן שלו, לעמיר לב נמאס להיות רוקר. תנו לו להיות זמר ים-תיכוני, באתר הארץ, 12 ביוני 2018
↑  נוסע וחוזר: האזינו לקלאסיקות העבריות שבחר עמיר לב, באתר מעריב אונליין, 22 ביולי 2022
↑  עינב שיף‏, עמיר לב בן 50: האיש שתמיד אמר אמת, באתר וואלה, 23 בפברואר 2012
↑  רועי בהריר, אירוע לב, 14 בפברואר 2010, Nrg
↑  MC insanity, 'במקום לקחת כדור אחד, הוא לוקח שניים', 21 בינואר 2012, ישראבלוג
עמיר לב (אלבום)

עמיר לב הוא אלבומו השני של עמיר לב, אשר יצא ב-1995 תחת NMC. לב כתב והלחין את כל השירים, פרט ל"שש שעות", אותו הלחין עם מוטי ביקובסקי. עמיר לב, מוטי ביקובסקי, עודד שכטר ורועי שקד עיבדו את השירים, ועודד פרח הפיק מוזיקלית את האלבום.
רבים ממעריציו, וכן לב עצמו, מחשיבים את האלבום בתור אלבום הבכורה שלו. מתוך האלבום בלטו השירים "חבק אותי", "אריה ורותי" ו"קסם".
רקע

לאחר הכישלון המסחרי של אלבום הבכורה של לב "רוצה לראות אתכם במקומי", החל לעבוד ב-1991 עם יוסי אלפנט, חבר להקת "הפליטים" של אהוד בנאי, והמפיק של "החברים של נטאשה".
השניים הספיקו להקליט כשני שירים, שבסופו של דבר נגנזו, לפני מותו הפתאומי של אלפנט בספטמבר של אותה שנה, דבר שגרם ללב לעכב את הקלטת האלבום כמעט בארבע שנים.
שני השירים שהקליט עם אלפנט שנגנזו, "דברי אלי ישר", שיצא באלבום בגרסה שונה, ו"יש מגפה", שלא יצא לפני כן, יצאו לרגל חגיגות עשרים שנים לאלבום. בנוסף, לרגל חגיגות עשרים השנים ליציאת האלבום, הוקלט מחדש השיר "איזה חיים", שיצא כסינגל לרדיו. הגרסה החדשה של "איזה חיים" הוקלטה ביחד עם תומר ישעיהו.
בטווח שבין תחילת העבודה על האלבום ועד לסיומה, קיבל לב גם הזמנה משלמה ארצי לעבוד יחדיו על השיר 'אני בא'. השיר יצא ב־1992 כחלק מאלבומו של ארצי "ירח".
רשימת השמעה

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | שש שעות  | 4:54 |
| 2. | חבק אותי  | 3:52 |
| 3. | היא ואני  | 4:00 |
| 4. | אהובתי  | 3:28 |
| 5. | החורף  | 4:31 |
| 6. | כבוי  | 3:31 |
| 7. | דבר אלי ישר  | 4:25 |
| 8. | אריה ורותי  | 4:37 |
| 9. | מספרת לי הכל  | 4:53 |
| 10. | נחמני  | 4:28 |
| 11. | איזה חיים  | 3:46 |
| 12. | קסם  | 3:08 |
הערות שוליים

1 2 3 4 5  יואב קוטנר, עמיר לב חוגג 20, באתר ישראל היום, 25 בינואר 2015
1 2 3 4 5  103FM, ‏נוסע וחוזר: האזינו לקלאסיקות העבריות שבחר עמיר לב, באתר מעריב אונליין, 22 ביולי 2022
↑   צפו: עמיר לב שר "איזה חיים" בגרסה חדשה, באתר וואלה, 18 בינואר 2015
מערכת הביצורים סרה דה ריבייר

| --- | --- |

בריגדיר גנרל רמון אדולף סרה דה ריבייר שעל שמו נקראת מערכת הביצורים
 מידע כללי
 סוג:  ביצורים, קו ביצורים 
 מדינה:  צרפת צרפת
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1874–1914 (כ־40 שנה)
 תאריך פתיחה רשמי:  1874 
 חומרי בנייה:  צמנט 
 
 קואורדינטות:  46°N 2°E﻿ / ﻿46°N 2°E﻿ / 46; 2
 he
 
מערכת הביצורים סרה דה ריבייר (בצרפתית: Système Séré de Rivières) היא קו מבוצר שבנתה צרפת בכל גבולותיה בעקבות תבוסתה במלחמת צרפת–פרוסיה. המערכת תוכננה על ידי הארכיטקט בריגדיר גנרל רמון אדולף סרה דה ריבייר ונפרשה לאורך גבולותיה היבשתיים והימיים.
במלחמת העולם הראשונה היו רבים ממבצרי הקו מעורבים במערכה (במיוחד בגבולותיה של צרפת עם בלגיה וצרפת) וסיפקו אש ארטילרית לסייע לכוחות הצרפתיים, כשחלקם סבלו מנזקים כבדים מירי הארטילריה הכבדה הגרמנית.
לאחר ניצחונה של צרפת במלחמה וקביעת הגבול החדש בינה לבין גרמניה הקימה צרפת את קו מאז'ינו ממזרח לביצורי "סרה דה ריבייר", דבר שהפך מערכת זו לקו הגנה שני, כשבהמשך נזנחו רובם של המבצרים ולא נעשה בהם כמעט שימוש במלחמת העולם השנייה.
בסך הכל נבנו בשנים 1874–1885 196 מבצרים, 16 מעוזים ו-42 עמדות, ועד פתיחת מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, הושלמה בנייתם של 212 מבצרים, 18 מעוזים ו-156 עמדות.
חלקים ממבצרים אלו שופצו ושוקמו והפכו לאתרי תיירות.
רקע

בשנים 1870–1871 התחוללה מלחמת צרפת–פרוסיה בין קיסרות צרפת השנייה, בהנהגתו של נפוליאון השלישי, לבין ממלכת פרוסיה ומדינות גרמניות אחרות, בהנהגתו של הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק. רוב ההיסטוריונים בדעה שהיוזמה למלחמה הייתה של צרפת, שחששה מעליית כוחה של גרמניה-פרוסיה.
על אף שהיוזמה למלחמה הייתה של הצרפתים היו הגרמנים ערוכים ומצוידים טוב יותר והביאו לתבוסתה של צרפת, נפילתו בשבי של נפוליאון וכיבוש פריז. בהסכם הכניעה, שנחתם בפברואר 1871, אולצו הצרפתים לשלם פיצויים לגרמניה ולוותר על חבל אלזס-לורן, שעל גבול גרמניה-צרפת, ועל בירתו מץ.
ועדת ההגנה

בעקבות התבוסה לגרמניה הוקמה בצרפת, ב-1872, "ועדת הגנה" שהורכבה מנציגי הצבא ומשרד המלחמה. למזכיר הוועדה מונה בריגדיר גנרל רמון אדולף סרה דה ריבייר כשבהמשך קודם לתפקיד יושב ראש הוועדה אותו מילא עד 1880. נטען שבתפקידו זה השליט דה ריבייר את עמדותיו והחליש דעות מתנגדות לו בוועדה. השפעתו המשמעותית של דה ריבייר על תכנון קו ההגנה הביא לקריאת מערכת הביצורים על שמו.
תפקידה של הוועדה היה לבחון דרכים לחיזוק ההגנה היבשתית והימית של צרפת לאור החידושים בשדה הקרב המודרני. נקודת המוצא של הוועדה הייתה שיטת ההגנה שפיתח סבסטיאן דה וובאן ויושמה במהלך המאה ה-17 והתבססה על מבצרים מבודדים שהוקמו במרכזי ערים והגנו על הערים (כדוגמת ביצורי וובאן). מסקנות הוועדה היו שלאור התפתחות הארטילריה (מבחינת עוצמת הפגזים והטווח שלהם) הגישה של וואבן אינה שימושית עוד ויש לבנות את המבצרים החדשים לפי העקרונות הבאים:
הוועדה הגדירה שלושה סוגי מבצרים אותם יש לבנות:
מבצרי מקום: צבר מבצרים היקפי מסביב לאתרים חשובים, ובמרחק של 10–12 ק"מ מהם, תפקידם של מבצרים מסוג זה להגן על האתרים האסטרטגיים על ידי ירי על ארטילריית האויב לפני שהיא מגיעה לטווח ירי על האתרים. הגנה זו התמקדה בערים מרכזיות, צמתי רכבת חשובים, נמלי ים ומחנות צבא אסטרטגיים. במבצרים כאלו יש להשתמש בהגנת פוליגונים (אנ') המאפשרים הגנה הדדית בין מבצרי הצבר. בין מבצרי הצבר הראשיים יש לבנות עמדות משניות הן כדי להגן על הפערים בין המבצרים והן לבזר את הארטילריה.
מבצרי מסך: בין צבר המבצרים המגנים על האתרים המרכזיים יש לבנות שורת מבצרים שיגנו על המרווחים בין הצברים. בתכנון קוי הגנות אלו הומלץ לנצל תוואי שטח בעלי עבירות קשה כמו נהרות, הרים, מצוקים וכו'.
מבצרי עצירה: בקו ההגנה הראשון תוכננו "חורים" כדי לאפשר לצבא היריב לעבור, לכאורה, את הקו הראשון ואז לעצור אותו בקו הגנה שני וליצור בכך כיס השמדה. בפערים אלו הוקמו מבצרים בודדים בעלי יכול ירי לכל הכוונים שנועדו לעכב את האויב ולגרום לו את מירב הנזקים.
מעבר לקו ביצורים הראשון הורתה הוועדה להקים קו ביצורים שני שיהווה גיבוי לקו הראשון. מטרתו של הקו השני הייתה לספק הגנה על פריז.
במקום הבנייה לגובה (שאפיינה מבצרי עבר) ויצירת עמדות עיליות יש לבנות את המבצר נמוך ככל האפשר ועמוק ולפרוס אותו על פני שטח גדול.
הוועדה מצאה שהמתאר האופטימלי של כל מבצר יהייה בצורת פוליגון (של 5,4 או 6 צלעות).
המבצר יהיה מוקף בתעלת הגנה היקפית (סוג של חפיר יבש) המוגנת בכל אחת מפינות הפוליגון על ידי עמדות ירי הפתוחות לשתי הצלעות שלידן. ההמלצה הייתה ליצור תעלות היקפיות בעומק של 6 מטר וברוחב של 6–12 מטר. הוועדה הגדירה גם את צורת השיפועים של התעלות (הן בצד הפנימי והן בצד החיצוני). הגישה לכניסה למבצר תהייה בצד האחורי של המבצר על גבי גשר נייד מעל תעלת ההגנה שהזזתו תאפשר לבודד את המבצר מסביבתו.
יש להגן על המבנים התת-קרקעיים (ובמיוחד מאגרי התחמושת הארטילרית) מפני ירי ארטילרי על ידי שכבות הגנה עבות מאבן ואדמה.
מבחינת איוש המבצרים התוכנית התבססה על איוש מצומצם בתקופות רגיעה ועל הגדלת מצבת כוח האדם בעת מלחמה. עיקר הכוח שהוצב היה מחיל התותחנים (כ-12 רגימנטים) וכן חיילי הנדסה, רגלים ועוד.
פריסת מערכת המבצרים

בנוסף להנחיות על אופן בניית מבצרי המערכת, הגדירה התוכנית של ועדת ההגנה את אופן פריסת המבצרים כדי להגן על כלל גבולותיה של צרפת.
פריסת מערכת המבצרים > גבול צרפת-בלגיה

שני צברים של "מבצרי מקום":
צבר מבצרי ליל (צר') – 20 מבצרים ועמדות מסביב לעיר ליל
צבר מבצרי מאובז' – 12 מבצרים ועמדות שהגנו על העיר מובז' (צר')
"מבצרי מסך":
בין שני צברי "מבצרי המקום" נקבע קו של מבצרי מסך שכלל 3 מבצרים.
"מבצרי עצירה" נבנו בעיקר מול אזור הארדנים שם נבנו 5–6 מבצרים
פריסת מערכת המבצרים > גבול צרפת-גרמניה

בגבול גרמניה–צרפת תוכננה ההשקעה העיקרית של צרפת. התכנון כלל את המרכיבים הבאים:
ארבעה צברים של "מבצרי מקום":
צבר מבצרי ורדן (צר') – 45 מבצרים ועמדות מסביב לעיר ורדן
צבר מבצרי טול (צר') – 38 מבצרים ועמדות סביב העיר טול (צר')
צבר מבצרי אפינול (צר') – 17 מבצרים סביב העיר אפינאל
צבר מבצרי בלפור (צר') – 46 מבצרים סביב העיר  בלפור
"מבצרי מסך":
בין ורדן לטול נקבע קו של מבצרי מסך שכלל 8 מבצרים.
בין אפינול לבלפור נקבע קו של מבצרי מסך שכלל 6 מבצרים.
"מבצרי עצירה" נבנו בעיקר במרכז גבול צרפת-גרמניה באזור העיר צ'רמס (צר'), ממזרח לשטרסבורג, שם נבנו חמישה מבצרי עצירה כדי להתמודד עם פער מתוכנן במערכת שנועד למשוך כוחות אויב למלכודת.
פריסת מערכת המבצרים > גבול צרפת-שווייץ

האופי ההררי של גבול זה הכתיב צברים של מבצרים ביציאה ממעברי ההרים:
מול המעברים בצפון שווייץ – מעברי מונטבליארד (צר') ולמון (צר') נבנו 3 מבצרים ועמדות לעשר סוללות ארטילריה.
מול המעברים במרכז שווייץ והרי היורה נבנו מספר רב של ריכוזי מבצרים:
במעבר בקרבת העיר פונטרליה (צר') נבנו 4 מבצרים
במעבר בקרבת העיר (צר') נבנו 2 מבצרים
במעבר בקרבת העיר לה-רוזה (צר') נבנו 2 מבצרים ועמדות לשתי סוללות ארטילריה
במעבר בקרבת העיר בזאנסון נבנה צבר מבצרי בזאנסון (צר') שכלל 16 מבצרים ושבע עמדות לסוללות ארטילריה
במעבר אקלוז (צר') הוקם מבצר אחד
מול המעברים בדרום שווייץ ועל גבול איטליה הוקמו מספר מבצרים:
במעבר סן ברנאר הקטן הוקם מבצר אחד
במעבר מול אלברוויל הוקמו 4 מבצרים ושלוש עמדות ארטילריה
בחלקו העליון של עמק מאוריין (צר') הוקמו 5 מבצרים במסגרת קו אסיון ו-3 מבצרים נוספים. בחלק התחתון של העמק הוקמו 3 מבצרים ושבע עמדות ארטילריה
פריסת מערכת המבצרים > גבול צרפת-איטליה

תוואי השטח בגבול זה דומים לאלו של הגבול עם שווייץ ולכן תוכנית הקמת הביצורים תאמה לטופוגרפיה:
בקרבת העיר בריאנסון (צר') הוקמו 5 מבצרים ו-40 עמדות ארטילריה שחסמו את מעבר מונז'נוור ואת אפיק נהר דוראנס (צר')
עמדות לסוללות ארטילריה במעבר אגנל (צר')
בעמק אוביי (צר') הוקמו שני מבצרים ושמונה עמדות לסוללות ארטילריה
בכל העמקים המוליכים לעיר ניס בדרום מזרח צרפת הוקמו ארבעה מבצרים כשניס עצמה הוקפה על ידי עשרה מבצרים ומעוזים ו-15 עמדות לסוללות ארטילריה.
פריסת מערכת המבצרים > גבול צרפת-ספרד

צרפת לא התייחסה לספרד כאיום משמעותי לכן היקף הביצורים לאורך גבול זה היו מצומצם וכמו בגבולות עם שווייץ ואיטליה התמקדו הביצורים במעברים שחצו את הפירנאים. בין השאר נבנו וחוזקו מבצרים במזרח הגבול (בסרה דה ואקור (צר') ובפורט ונדרה (צר')), במרכז הגבול (מעבר סומפורט (צר')) ובמערב הגבול (בבאיון, בנברנס (צר') ובסנט ז'אן פיה דה פורט (צר')).
מבצרים אלו לא עברו תהליך מודרניזציה וננטשו על ידי הצבא בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
פריסת מערכת המבצרים > קו ההגנה השני

מבצרי קו ההגנה השני הגנו על נקודות אסטרטגיות בדרכים לפריז. בין השאר הוקמו צברי מבצרים סביב פרון (צר'), לה פר (צר') (שלושה מבצרים ועמדות סוללת ארטילריה),  לאן (חמישה מבצרים ועמדות לשלוש סוללות ארטילריה), ריימס (תשעה מבצרים ומעוזים ועמדות לשלוש סוללות ארטילריה), אפרניי (צר'), נוגנט (צר'), לאנגר (צר') (תשעה מבצרים ומעוזים ושבע עמדות לסוללות ארטילריה), דיז'ון (צר') (תשעה מבצרים ומעוזים ועמדות לסוללת ארטילריה אחת) וגרנובל (צר') (שמונה מבצרים ומעוזים ועמדות לסוללת ארטילריה אחת).
פריסת מערכת המבצרים > ערים אסטרטגיות (הקו השלישי)

בנוסף לשני קווי ההגנה החליטה הוועדה להקים ביצורים בערים האסטרטגיות וביניהן פריז וליון.
במערכת הביצורים שהקיפה את פריז (צר') נכללו 18 מבצרים ו-38 עמדות לסוללות ארטילריה שהתווספו לשורת מבצרים שנבנו כדי להגן על העיר באמצע המאה ה-19.
במערכת הביצורים שהקיפו את ליון (צר') נכללו 14 מבצרים ו-70 עמדות לסוללות ארטילריה. חלק מביצורים אלו התבססו על ביצורים שנבנו באמצע המאה ה-19.
פריסת מערכת המבצרים > נמלי הים

המלצות הוועדה התייחסו גם לנמלי הים העיקריים של צרפת לגביהם הנחתה הוועדה להקים מבצרים להגן כנגד התקפה מכוון הים. הנמלים שנכללו בפרויקט הביצורים היו דנקרק, קאלה, בולון-סור-מר, לה האבר, שרבור, סן-מלו, ברסט, לוריאן, סן-נאזר, רושפורט (צר'), בורדו, מרסיי וטולון.
מבין נמלים אלו, בנמלים של טולון ודנקרק, הקרובות למדינות שכנות (איטליה והולנד בהתאמה), נבנו ביצורים על מנת להגן על הנמלים גם מהצד היבשתי. בדנקרק נבנו שלושה מבצרים ועמדות לשלוש סוללות ארטילריה שיכלו לירות גם לים. נמל טולון נחשב לאסטרטגי מאחר שהיה נמל צבאי מרכזי (צר') בו אוחסנה התחמושת של צי הים התיכון וסביבו נבנו 13 מבצרים (בשני מעגלים) ועמדות ארטילריה.
בנוסף לביצור נמלי הבית של צרפת כללה תוכנית הביצורים גם את הנמלים העיקריים בקולוניות של צרפת ובהם נמלי ביזרטה בתוניסיה,  דקר בסנגל, סייגון ווונג טאו בווייטנאם ואוראן ופיליפוויל (צר') באלג'יריה.