stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עגלת שוק

עגלות שוק
עגלת שוק היא תיק על גלגלים המאפשר נשיאת כמות מסוימת של חפצים, ובדרך כלל משמש לשינוע מוצרים בהליכה ממקום רכישתם ועד לבית הצרכן.
העגלה הבסיסית כוללת תיק שפתחו כלפי מעלה העשוי יריעה מחומר דוחה מים, המורכב על שלד מתכתי התומך בתיק מצידו ומתחתיו, והכולל בתחתיתו שני גלגלים מקבילים ובחלקו העליון ידית המשמשת לגרירת העגלה. בנוסף, כולל השלד רגלית המאפשרת העמדת העגלה בצורה יציבה.
עגלות שוק קיימות במגוון צורות: קיימות עגלות שבמקום תיק הן בנויות ככלוב מתכת, או שילוב של כלוב ותיק. סוג נפוץ של עגלות כולל ארבעה גלגלים, ויש עגלות שוק המולבשות על הליכון. עגלות נוספות כוללות סידור גלגלים המאפשר העלאה קלה בגרם מדרגות.
קיימות עגלות שוק המעוצבות על ידי בתי אופנה (למשל זארה ושאנל).
ראו גם

עגלת קניות
שקית קניות
הערות שוליים

↑  Condé Nast, Zara lancia i carrelli portaspesa più fashion dell'anno, Vogue Italia, ‏2020-10-20 (ב־)
↑  Condé Nast, Chanel's Shopping Trolley, Vogue France, ‏2015-01-02 (ב־)
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סיגורנצה

סיגורנצה (Siguranţa - "הביטחון") או בשם המלא פוליציה דה סיגורנצה ג'נראלה א סטאטולוי (Poliţia de Siguranţă Generală a Statului - משטרת הביטחון הכללית של המדינה) הייתה משטרת ביטחון רומנית שהוקמה ב-1907 בעקבות הקשיים שהיו לממשלת רומניה בדיכוי מרד האיכרים ברומניה.
על פי "חוק המשטרה הכללית של המדינה" מ-1 באפריל 1903 המשטרה ברומניה התארגנה ופעלה רק בערים. עם פרוץ מרד האיכרים של 1907 לא היה בידי השלטון כלי משטרתי לטיפול באיכרים המורדים. המשטרה העירונית כשלה, הן בגלל היעדרו של כוח שתוכל להעמיד מול המון מורד והן מחוסר שירות לאיסוף ידיעות מוקדמות על אירועים עתידיים. הפרפקטים המקומיים יזמו גיוסם והפעלתם של סוכנים לאיסוף מודיעין, חלקם מבין הבאים במגע עם האיכרים, אגרונומים, רוכלים וחלקם סוכני משטרה שהתחפשו לסטודנטים לשם איסוף מידע. שר הפנים באותה תקופה, ברטיאנו, ראה בעין יפה את ההתארגנויות האלה, עודד אותן והקציב את הכסף הדרוש לתפעולן, ודאג לכך שהמידע יזרום למרכז משטרתי ארצי בשם Direcţiunea administraţiei generale, a personalului, contenciosului, poliţiei generale şi statisticii - מנהל האדמיניסטרציה הכללית של הסגל, הייעוץ המשפטי, המשטרה הכללית והסטטיסטיקה. מגרעין זה, שהוקם מיד לאחר המרד, במרץ 1907, פותחה ה"סיגורנצה" כבר במהלך 1907, אך החוק הנוגע להקמת Direcţiei Poliţiei şi Siguranţei Generale "מנהל המשטרה והביטחון הכללי" חוקק רק ב-25 במרץ 1908.
הארגון המחודש זכה להצלחה תפעולית גדולה עד כדי כך שאחרי מלחמת העולם הראשונה הוזמן מנהלו לטורקיה לעזור בארגון המחודש של המשטרה הטורקית.
על סיגורנצה הוטלו ארבע מטלות עיקריות, והן:
תצפית והשגחה
פעילות לאיסוף מידע
פעילות מנע
פעילות דיכוי
פעילות סיגורנצה התבצעה דרך ארבע לשכות: לשכת הפיקוח על הזרים, לשכת הביטחון והמידע, לשכת משטרת הגבולות ולשכת העיתונות והמתרגמים.
אנדרטת מקינלי הלאומית

| --- | --- |

אנדרטת מקינלי הלאומית
 מידע כללי
 סוג:  מאוזוליאום 
 על שם:  ויליאם מקינלי
 כתובת:  רחוב 7 צפון מערב
 מיקום:  קנטון, אוהיו
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  6 ביוני 1905 – 30 בספטמבר 1907 (שנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  30 בספטמבר 1907 
 אדריכל:  הרולד ואן ביורן מגוניגל
 סגנון אדריכלי:  נאו-רנסאנס 
 מידות
 שטח:  22 אקר (89 דונם)
 קואורדינטות:  40°48′24″N 81°23′33″W﻿ / ﻿40.806667°N 81.3925°W﻿ / 40.806667; -81.3925
 he
 
אנדרטת מקינלי הלאומית (באנגלית: McKinley National Memorial) היא מקום מנוחתו האחרון של נשיא ארצות הברית ה-25 ויליאם מקינלי, שכיהן כנשיא מ-1897 ועד לרציחתו ב-1901. האנדרטה שוכנת בעיר קנטון שבאוהיו, ארצות הברית, שבה מקינלי חי, עסק בעריכת דין וממנה הוא ניהל את מסעות הבחירות שלו.
רקע

רצח ויליאם מקינלי, נשיא ארצות הברית ה-25, אירע ב-6 בספטמבר 1901 כאשר הוא ביקר בתערוכה הפאן-אמריקאית בהיכל המוזיקה שבעיר באפלו, ניו יורק. הנשיא מקינלי לחץ את ידי הקהל, כאשר ליאון צ'ולגוש, אנרכיסט, ירה בו פעמיים בבטנו. מקינלי מת שמונה ימים לאחר מכן, ב-14 בספטמבר, כתוצאה מנמק שנגרם מפציעותיו. הוא היה הנשיא האמריקאי השלישי שנרצח. קדמו לו אברהם לינקולן ב-1865 וג'יימס גרפילד ב-1881.
גופתו של הנשיא הועברה מבאפלו לוושינגטון די. סי. ומשם לקנטון. ב-19 בספטמבר, יום ההלוויה, כאשר יצא ארונו של מקינלי מביתו ברחוב נורת' מרקט בקנטון בפעם האחרונה, דממה ארצות הברית למשך חמש דקות. רכבות עצרו ושירותי הטלפון והטלגרף שבתו.
לאחר ההלוויה התאספו כמה מיועציו הקרובים של מקינלי, כולל מזכירו האישי ג'ורג' ברוס קורטליו, השופט ויליאם דיי והסנאטור מארק האנה, לדיון בנוגע לאתר הראוי למקום מנוחתו האחרון של הנשיא לשעבר. בעקבות פגישה זו הוקמה אגודת אנדרטת מקינלי הלאומית, והנשיא תאודור רוזוולט נבחר ליושב ראש חבר הנאמנים הראשון שלה, בהמלצתה של אלמנת הנשיא המנוח אידה סקסטון מקינלי. האגודה בחרה באתר שמקינלי נהג לבקרו לעיתים קרובות. למעשה, מקינלי הציע פעם שבמקום תוקם אנדרטה לזכר חיילי מחוז סטארק שנפלו במלחמות ארצות הברית.
ב-10 באוקטובר אותה שנה פרסמה האגודה קול קורא לאיסוף תרומות מהציבור בסכום של 600,000 דולר לבניין המיזם. מושל אוהיו ג'ורג' נאש תמך במאמצים להכריז על יום הולדתו של מקינלי ב-1902 כיום מיוחד שיצוין בבתי הספר באוהיו. באותו יום השתתפו ילדי בתי הספר במדינה במאמצים לגיוס התרומה כאשר הביאו עמם את חסכונותיהם. ביוני 1903 נאסף כבר סכום של 500,000 דולר והאגודה הזמינה אנשים להגיש הצעות לאנדרטה המתוכננת. התרומות הגיעו גם ממדינות זרות, כשהבולטת מביניהן הייתה הממלכה המאוחדת.
התכנון וההקמה

מעל שישים הצעות לעיצוב האנדרטה הוגשו. בסופו של דבר נבחרה הצעתו של האדריכל הרולד ואן ביורן מגוניגל (אנ') מניו יורק. מגוניגל ראה בחזונו מתחם בצורת חרב במתאר צלב, כשהמאוזוליאום יוצב במפגש בין הלהב, הניצב והשמורה של החרב. החלק של המתחם שמהווה את להב החרב יכלול בריכת השתקפות בעלת חמישה מפלסים באורך כולל של 175 מטרים ואת גרם המדרגות הראשי שמוביל לאנדרטה. העיצוב הזה מייצג חרב של מרטיר בשילוב עם חרבו של הנשיא המנוח ששימש כמפקד העליון של ארצות הברית במהלך מלחמה (מלחמת ארצות הברית-ספרד).
עבודות הבנייה של האנדרטה החלו ב-6 ביוני 1905 כאשר מגוניגל נעץ את את החפירה הראשון באדמת האתר. ב-16 בנובמבר נורתה אבן הפינה בטקס רשמי בנוכחות רעיית הנשיא ובנים משפחה נוספים.
אדמה בנפח של 27,000 מטרים מעוקבים הוספה לאתר כדי ליצור את ארבעת הטרסות שחפפו בגובהן את ארבעת חלקי גרם המדרגות הראשי. רוחב המדרגות הוא 15 מטרים והן מסודרות בארבעה גרמים של 24 מדרגות כל אחד. 12 מדרגות נוספות מובילות אל האנדרטה. בסך הכול נבנו 108 מדרגות ממפלס פני הקרקע ועד ראש האנדרטה. פנים קירות האנדרטה נבנה משיש שהובא מטנסי.
פסל הארד של הנשיא מקינלי, שגובהו 2.9 מטרים, והמתאר את הנשיא בעת נאומו האחרון בבאפלו ב-15 בספטמבר 1901, עוצב על ידי הפסל צ'ארלס הנרי ניהאוס (אנ'). הפסל עוצב על בסיס תמונה שצולמה על ידי צלם הבית הלבן פרנסס ב. ג'ונסטון בתערוכה הפאן האמריקאית יום לפני ההתנקשות במקינלי.
טקס חנוכת האנדרטה

טקס חנוכת אנדרטת מקינלי הלאומית, שהתקיים ב-30 בספטמבר 1907, היה אחד מהאירועים הזכורים ביותר בהיסטוריה של העיר קנטון. הנשיא תאודור רוזוולט, יחד עם מכובדים נוספים, צפו בצעדה גדולה שיצא מכיכר פבליק שבמרכז העיר מבמת צפייה. בטקס החנוכה נשא שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, ויליאם דיי, נשיא אגודת אנדרטת מקינלי הלאומית ולשעבר חבר בקבינט של מקינלי, נאום שתיאר את האירועים שהובילו לחנוכת האנדרטה. משורר הקונגרס ג'יימס וייטקומב ריילי, קרא שיר שכתב לזכרו של הנשיא המנוח. לבסוף פנה הנשיא רוזוולט, שהיה הנואם המרכזי באירוע, אל הקהל, בנאום בו הוא הדגיש את האירועים החשובים בקריירה של מקינלי. ראש עיריית קנטון, ארתור ריצ'רד טרנבול נכח בטקס יחד עם מושל אוהיו אנדרו האריס. ארונותיהם של הנשיא והגברת הראשונה קבורים מעל פני הקרקע בסרקופג כפול עשוי גרניט ירוק.
תחזוקת האנדרטה

לאחר טקס חנוכת האנדרטה המשיכה אגודת אנדרטת מקינלי הלאומית לנהל את השליטה על האנדרטה, אך בסופו של דבר היא התקשתה לעמוד במשימת התחזוקה של המבנה והמתחם. ב-30 באוקטובר 1943 הועברה האנדרטה לשליטת האגודה הארכאולוגית וההיסטורית של מדינת אוהיו, כיום "האגודה ההיסטורית של אוהיו" (Ohio History Connection). ב-1951 השלימה מדינת אוהיו עבודת שיקום נרחבת של האתר, כולל, מילוי בריכת ההשתקפות. העבודות הושלמו במועד ליום השנה החמישים למותו של מקינלי. ב-16 בספטמבר אותה שנה התקיים טקס חנוכה מחודש של האנדרטה.
ב-1973 הוחזרה האחריות על האתר לשליטה מקומית, כאשר היא הועברה לאגודה ההיסטורית מחוז סטארק. לאחר חמש שנות של שיחזור והרחבה של המתחם, התקיים ב-29 בספטמבר 1992 טקס חנוכה נוסף. בסמוך לאנדרטה שוכנת הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ויליאם מקינלי .
אלן ווטס

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1915 קנט, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  16 בנובמבר 1973 (בגיל 58) הר טמלפאיס, ארצות הברית 
 השקפה דתית:  בודהיזם 
 מקום לימודים:  The King's School Canterbury, St Hugh's School 
 זרם:  פילוסופיה השוואתית
 תחומי עניין:  זן בודהיזם, טאואיזם, הינדואיזם, בודהיזם
 עיסוק:  פילוסוף, דרמטורג, מוזיקאי, כהן דת אנגליקני, תאולוג, סופר, וידאוגרף 
 הושפע מ:  טימותי לירי, מרשל מקלוהן, קרל גוסטב יונג, ג'ידו קרישנמורטי, ויטגנשטיין
 השפיע על:  רוברט אנטון וילסון
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 יצירות ידועות:  דרך הזן 
 צאצאים:  Mark Watts 
 חתימה:   
 
אלן וילסון ווֹטס (באנגלית: Alan Watts;‏ 6 בינואר 1915 – 16 בנובמבר 1973) היה פילוסוף וסופר בריטי, מרצה על זן, תאולוגיה ותרבות המזרח לקהל המערבי. בעל דוקטורט בדתות. הוא נודע  כמי שהכניס דתות מזרחיות לשיח במערב, בפרט הינדואיזם, בודהיזם ודאואיזם.
ביוגרפיה

ווטס נולד בצ'יזלהרסט שבאנגליה והתחנך בבית הספר שליד הקתדרלה של קנטרברי. לאחר שהחל את דרכו בלימודי כמורה, נחשף בגיל 16 לכתבים בודהיסטים שונים והחליט לשנות את יעודו. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה עזב את אנגליה בעקבות אשתו האמריקאית, למד בסמינר כמרים והתמנה לכומר יועץ לסטודנטים באוניברסיטת נורת' ווסטרן. בעקבות ניהול אורח חיים חופשי מדי, הוצא מן הכנסייה הפרסבטריאנית, ועבר לפעול בעיקר במערב ארצות הברית.
הוא למד במשך שנים רבות את הבודהיזם, הזן ותורות מזרחיות שונות. הוא נודע בפופולריות שלו בקרב קהל מערבי, בעיקר בזכות היכולת שלו לפשט טקסטים ותורות מורכבות. עקב כך, רכש לעצמו במהלך השנים קהל מאזינים של מיליונים.
הוא כתב יותר מ-25 ספרים, ומאמרים רבים נוספים (כולל בפלייבוי), בהם עסק בהשוואה בין הדתות השונות ובין הנצרות והמדע המודרני. בין הנושאים שעליהם כתב: זהות אישית, טבעו של היקום, משמעות החיים, קונספטים שונים של אלוהים ואלוהות והרדיפה אחרי אושר. הוא השתמש בכתביו בידע הרב שלו בפילוסופיות זן בודהיזם, טאואיזם, הינדואיזם ונצרות. בנוסף הוא רכש ידע מתחומי המדעים המדויקים.
אלן ווטס העיד על עצמו כפילוסוף שמטרתו העיקרית היא ההשוואה בין התרבות המערבית לתרבות המזרחית. השוואה של שתי תרבויות שונות ואינטליגנטיות, כך לדברי ווטס, יוצרת נקודת מבט מושכלת בנוגע להנחות הבסיסיות שמלוות אדם לאורך חייו. הוא דחף את מאזיניו וקוראיו לבחון את ההנחות הבסיסיות שמלוות אותם בחייהם, ולהישאר רק עם האמונות שמשרתות אותם ואת הסביבה שנמצאת סביבם.
כמו כן היה מרצה פופולרי ולימד מדיטציה לקהלים שונים.
הייתה לו השפעה רבה על "ילדי הפרחים" אשר חלק גדול מהשכלתם אודות זן בודהיזם רכשו מהרצאותיו וספריו. היה ידידו של טימותי לירי ונטל חלק בהתנסויות הסמים שלו.
ספריו בתרגום עברי

טבע, גבר ואשה; עברית: אלי ארום, רינה צאלים, תל אביב: דע, 1958. (Nature, Man, and Woman)
דרך הזן; תרגום מאנגלית: אהוד תגרי, תל אביב: חרגול; עם עובד, תשס"ט 2008. (The way of Zen)
דאו – דרך הנהר; קליגרפיה: לי צ’י-צ’אנג ; מאנגלית: דרור בורשטיין, תל אביב: בבל, תש"ע 2010. (Tao: The Watercourse Way)
טבע התודעה; מאנגלית: ניר חכם, דיאלוג; 2017.
החוכמה שבחוסר הביטחון: מסר לעידן החרדה, כתר הוצאה לאור, 2021
הערות שוליים

↑  שאול בן שושן, אין מקום אחר, באתר ישראל היום, 8 באוגוסט 2019
↑   ינון ירוס, "החוכמה שבחוסר הביטחון" של הגורו הרוחני אלן ווטס שומר על רלוונטיות, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269782105171  PLWABN: 9810537141105606  BIBSYS: 90164015  BNE: XX967704  BnF: cb11928938c (data)  CANTIC: a10255242  CiNii: DA00168337  GND: 118629506  ICCU: RAVV080521  ISNI: 0000 0000 8081 5920  LCCN: n80002299  LNB: 000013676  MusicBrainz: 26e149d7-98bb-4d47-aa14-2030b1824376  NDL: 00460314  NKC: jn19990008947  NLA: 36526726  NLG: 70819  NLK: KAC201405985  NSK: 000090700  NTA: 068350597  RERO: 02-A000175472  SELIBR: 347485  SNAC: w670960w  SUDOC: 027193586  Trove: 1273506  VIAF: 2478279   WorldCat (עם VIAF): 2478279 
ווטס בגיל 7, 1922
סימון סשלר

סימון סשלר (בסלובנית: Simon Sešlar; נולד ב-5 באפריל 1974) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הקשר וכיום משמש כמאמנה של ברז'יצה.
קריירה

סשלר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של צליה. בשנת 1991 הצטרף לקבוצה הבוגרת, בה שיחק 7 שנים.
בשנת 1998, סשלר חתם באולם 1846 מהבונדסליגה השנייה, בה שיחק עונה אחת.
בקיץ 1999, חזר לסלובניה וחתם במריבור. כבר בתחילת הקדנציה שלו, סשלר היה שותף לעליה ההיסטורית של מריבור לשלב הבתים של ליגת האלופות, שהייתה גם הראשונה של מועדון כדורגל סלובני כלשהו. בכל שלוש עונותיו במריבור, סשלר זכה עמה באליפות המדינה.
בינואר 2002 סשלר חתם בלירסה מליגת העל הבלגית. בתום העונה, לירסה ירדה לליגה השנייה וסשלר שוחרר.
בקיץ 2002 חזר לקדנציה שנייה בצליה, שנמשכה שלוש עונות.
בקיץ 2005 סשלר חתם בהפועל נצרת עילית מליגת העל. במשחק הראשון של העונה, סשלר כבש צמד בניצחון 1–2 נגד מ.ס. אשדוד.
בינואר 2006 עזב את נצרת עילית וחתם בא.א.ל. לימסול מליגת העל הקפריסאית.
בסיום העונה, חתם בTSV הארטברג האוסטרית, אך עזב כעבור זמן קצר וחזר לקדנציה שלישית בצליה, אחריה פרש ממשחק פעיל.
לזכותו של סשלר, 20 הופעות בנבחרת סלובניה, בהן לא כבש אף שער.
לאחר שפרש, סשלר אימן בין היתר בדראבינייה, אולמייני ודראבה פטוי מהליגות הנמוכות בסלובניה. החל משנת 2019, החל לשמש כמאמנה של ברז'יצה.
אנדה קני

אנדה קני (באנגלית: Enda Kenny, באירית: Éanna Ó Coinnigh ; נולד ב-24 באפריל 1951) הוא מדינאי אירי שכיהן כטישך (ראש ממשלת אירלנד) ממרץ 2011 ועד יוני 2017. קני שימש כמנהיג מפלגת פינה גייל מאז 2002 ועד לסיום כהונתו כראש הממשלה. הוא כיהן כשר התיירות והמסחר בין השנים 1997-1994. הוא כיהן במשך שתי תקופות כסגן נשיא מפלגת העם האירופית.
קני נבחר לראשונה לפרלמנט האירי, הדאל אירן ב-1975 מטעם מחוז מאיו ואת מושבו הוא ירש מאביו, הנרי קני. נכון ל-2016 הוא הוותיק ביותר מבין חברי הדאל. קני הוביל את פינה גייל בבחירות של 2011. לאחר מכן הוא הקים יחד עם מפלגת הלייבור ממשלת קואליציה שהחלה לכהן ב-9 במרץ. הוא ראש הממשלה הראשון מטעם מפלגת פינה גייל מאז ג'ון ברוטון שכיהן בין השנים 1997-1994 והראשון מבין מנהיגי המפלגה שניצח בבחירות מאז גארט פיצג'רלד ב-1982.
במאי 2017 הודיע על התפטרותו.
ראשית חייו וחייו הפרטיים

אנדה קני נולד בכפר אילנדדי (Islandeady) שבמחוז מאיו כילד שלישי מבין חמישה. הוא התחנך בבית הספר המקומי ובבית הספר התיכון בקאסטלבר ולמד בקולג' להוראה על שם פטריק הקדוש שבדבלין ולאחר שנתיים הוכשר להוראה ולזמן קצר עבד כמורה בבית ספר יסודי.
קני נישא לפיאונולה או'קלי, עיתונאית במקצועה, בשנת 1992. התקשורת מתארת אותה כ"נכס הטוב ביותר" שלו וכ"נשק הסודי" שלו. לזוג בת אחת ושני בנים.
קני הוא ספורטאי נלהב. הוא עוסק ברכיבה על אופניים וטיפס על הר הקילימנג'רו. הוא אוהד שרוף של קבוצת הכדורגל הגאלי של מחוז הולדתו ובעבר שיחק בקבוצה של כפר הולדתו, שכיום הוא משמש כנשיא שלה. אביו היה גם הוא ספורטאי וסבו היה שומר מגדלור.
קריירה פוליטית

מגיל צעיר נחשף אנדה קני לפוליטיקה באמצעו אביו, הנרי קני, שנבחר לפרלמנט בשנת 1954. בראשית שנות השבעים הוא נעשה מעורב ישירות בפוליטיקה כאשר הוא החל לסייע לאביו במחוז הבחירה שלו. ב-1975 מת הנרי קני, שהיה אז מזכיר פרלמנטרי בממשלה, לאחר מאבק קצר במחלת הסרטן. בנו נבחר עם 52% בחירה ובגיל 24 היה לחבר הצעיר ביותר בפרלמנט. 
קני המשיך לשבת על הספסלים האחוריים של הפרלמנט במשך כמעט עשור. הוא מונה להיות דובר המפלגה בנושאי נוער וספורט ולאחר מכן בנושאי פיתוח. יחד עם זאת הוא התקשה לבנות לעצמו תדמית בקנה מידה ארצי, שכן הוא התמקד בעיקר בנושאים הקשורים למחוז הבחירה שלו. קני הושאר ללא תפקיד כאשר מונה גארט פיצג'רלד לכהונתו הראשונה כראש ממשלה ב-1981 ובכהונה השנייה שלו ב-1982. יחד עם זאת, הוא צורף למשלחת של פינה גייל לפורום אירלנד החדשה ב-1983 ומאוחר יותר היה חבר באגודה הפרלמנטרית הבריטית-אירית. ב-1986 הוא מונה לתפקיד תת-שר במשרדי החינוך והעבודה. ב-1987 הובסה פינה גייל בבחירות הכלליות וקני עבר לספסלי האופוזיציה למשך שבע השנים הבאות. למרות זאת מעמדו בקנה מידה ארצי עלה והוא שירת בכמה תפקידים בספסלים הקדמיים של המפלגה ועסק בנושאי חינוך, אומנויות, מורשת, גיילטאכט (האזורים דוברי האירית) והאיים. למשך תקופה קצרה הוא היה גם המצליף הסיעתי של פינה גייל.
קריירה פוליטית > שר

בסוף שנת 1994 קרסה הקואליציה של פיאנה פול והלייבור. למרות זאת לא נערכו בחירות כלליות. תחת זאת עלתה לשלטון הקואליציה הרחבה של מפלגת פינה גייל-מפלגת הלייבור-מפלגת השמאל הדמוקרטית. קני, כמצליף הראשי של פינה גייל, היה ציר מרכזי בצוות של המפלגה למשא ומתן הקואליציוני. תחת מנהיגותו של ראש הממשלה, ג'ון ברוטון, הצטרף קני לקבינט ומונה לתפקיד שר התיירות והמסחר. במהלך כהונתו כשר, התחוללה התפתחות משמעותית בענף התיירות באירלנד ובמעמדה המסחרי הבינלאומי. הוא ישב בראש מועצת הסחר של האיחוד האירופי במשך מחצית השנה בה הייתה אירלנד הנשיאה התורנית של מועצת אירופה וכן היה יושב ראש שותף בשיחות של ארגון הסחר העולמי ב-1996. בין הישגיו הנוספים של קני היו חידושו של מצעד יום פטריק הקדוש בדבלין והמשא ומתן המוצלח להבאת אחד המשלבים של הטור דה פראנס ב-1998 לאירלנד. ב-1997 הובסה הממשלה בבחירות וקני שב לספסלי האופוזיציה.
קריירה פוליטית > הבחירות למנהיגות המפלגה ב-2001

ב-2001 התפטר ג'ון ברוטון מתפקידו כמנהיג מפלגת פינה גייל בעקבות הצבעת אי-אמון. קני היה אחד מהמועמדים שהציגו את עצמם לבחירה והוא הבטיח "לחשמל את המפלגה". בסופו של דבר נבחר מייקל נונן לתפקיד המנהיג.
קריירה פוליטית > מנהיג המפלגה

בבחירות הכלליות של 2002 נחלה מפלגת פינה גייל את התבוסה הגדולה בתולדותיה. היא איבדה 23 מושבים בפרלמנט, הרבה מעבר לצפוי. קני עצמו כמעט ואיבד את מושבו והוא כבר הכין נאום הפסד. בסופו של דבר הוא זכה במושב השלישי מבין החמישה במחוז הבחירה שלו. נונן התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה בליל הבחירות, צעד הוביל לקיומן של בחירות נוספות לתפקיד המנהיג. מפגשי מחאה התקיימו על ידי חברים כנגד החיפזון שבהחלטה על עריכת בחירות וכנגד הכישלון בהרחבת מעגל בעלי זכות הבחירה. נטען שזהו צעד טיפשי לבחור מנהיג לפני שיוסקו מסקנות על הכישלון בבחירות הכלליות.
קני הציג את מועמדותו שוב והפעם נחל הצלחה. עם בחירתו הוא ניצב בפני משימה לא קלה. לא רק שהיה עליו לבנות מחדש מפלגה שהמורל שלה בשפל, שאיבדה 31 מושבים בפרלמנט. הוא היה צריך להתייצב מול ראש ממשלה פופולרי, ברטי אהרן. בתחילת תקופת מנהיגותו הוא זכה לביקורות על סגנון המנהיגות שלו. ההצלחה החלה להאיר למפלגה פנים ב-2003 כאשר הפופולריות של ממשלת פיאנה פול החלה לרדת. מספר החברים במפלגת פינה גייל החל לעלות והמפלגה החלה להיות מאוחדת יותר. הנאום הטלוויזיוני החשוב הראשון של קני בנובמבר 2003 זכה לשבחים בתקשורת ועבור רבים הוא מסמל נקודת מפנה עבור המפלגה שהחלה להיות אופוזיציה לוחמנית יותר מול ממשלתו של אהרן.
בספטמבר 2002 הואשם קני על הערה גזענית כאשר הוא הפטיר את המילה "ניגר" (כושי) בהתייחסו לפטריס לומומבה, ראש הממשלה הראשון של קונגו, שנרצח ב-1961. למרות שהוא ביקש מהעיתונאים שנכחו בעת שאמר את הדברים לא לפרסם אותם, הם פורסמו וקני ספג ביקורות על כך ברחבי העולם. המבוכה הייתה רבה יותר כאשר התברר כי כמה מקרובי משפחתו של לומומבה חיים באירלנד.
ניצחונה של פינה גייל בבחירות לרשויות המקומיות ובבחירות לנציגות האירית לפרלמנט האירופי היה מעל ומעבר למצופה. הייתה זו הפעם הראשונה שמפלגת פינה גייל הביסה את פיאנה פול בבחירות ארציות והפעם הראשונה בה פיאנה פול הובסה בבחירות מאז 1927 (גם אז על ידי מפלגת "חברת הגאלים", קודמתה של פינה גייל).
ביולי 2005 נכלאו חמישה אנשים ממחוז הבחירה של קני על סירובם לציית לצו בית משפט על רקע מחאתם על פיתוחו של מיזם גז טבעי העובר בשטח שבבעלותם בצפון-מערב אירלנד. אחד מהאנשים, פיליפ מק'גארט, עבד עבור קני במסגרת מערכת הבחירות. שלא כמו עמיתו למפלגה, חבר הפרלמנט מייקל רינג, שגם הוא נבחר במחוז הבחירה של קני, היה קני יותר זהיר בנוגע לתמיכה בעמדתה של קבוצה המחאה (רינג אולץ מאוחר יותר לסגת מתמיכתו בקבוצה). תנועת המחאה שקמה כדי לשחרר את האסורים הצליחה לגרום לממשלה להשעות את הפרויקט ל-15 חודשים. כאשר פיזרה המשטרה את המפגינים באמצעים שבעקבותיה נפצעו חלק מהם, אמר קני: "יש לציית לחוק".
במרץ 2006 נבחר קני להיות סגן נשיא מפלגת העם האירופית, הגוף הפוליטי האירופאי הגדול ביותר שמפלגת פינה גייל מסונפת אליו. בנאום הבחירה שלו הוא הצהיר שמפלגתו תחזור לשלטון תוך שנתיים. במחצית הראשונה של שנת 2006 נקט קני בקו אגרסיבי בנוגע לנושאים כמו הגירה, פשע, פדופיליה וזכויות בעלי הבתים. תיאור גרפי של מעשה שוד שהוא חווה תואר על ידו בפני הפרלמנט, אך למחרת התברר כי מעשה השוד אירע למעשה בקניה ולא באירלנד.
קריירה פוליטית > מנהיג המפלגה > הבחירות הכלליות של 2007

בהנהגתו של קני הסכימה מפלגת פינה גייל להיכנס להסדר עם מפלגת הלייבור כדי להציע לציבור הבוחרים קואליציה חלופית בבחירות שהתקיימו ב-24 במאי 2007. מפלגת הירוקים הביע את רצונה להיות חלק מקואליציה כזאת, אם כי היא לא הייתה מוכנה להתחייב על כך בכתב.
כמנהיג המפלגה ניסה קני להגדיר את פינה גייל כמפלגת מרכז פרוגרסיבית. יוזמותיו התרכזו בנוגע לערך הכסף, לזכויות הצרכנים, לשותפות אזרחית, רפורמה בהוצאה הציבורית, שכר הוגן וקידום מערכת הבריאות. הוא שאף להחזיר למפלגתו את התדמית של מפלגה המגנה על החוק והסדר. בוועידת המפלגה שהתקיימה במרץ 2007 התווה קני את קווי היסוד לקראת הבחירות למען אירלנד טובה יותר. הסעיפים העיקריים כללו: הוספת 2300 מיטות אשפוז בביתי החולים, 2000 שוטרים נוספים, החמרת הענישה על הפשיעה, ביטוח בריאות חינם לכל הילדים עד גיל 16 והפחתת שיעור מס ההכנסה.
תוצאות הבחירות הראו על הצלחה גדולה של פינה גייל. היא הגדילה את מספר המושבים שלה בפרלמנט ל-51. יחד עם זאת, הלייבור והירוקים לא נחלו הצלחה בבחירות וקני לא הצליח לגייס את הרוב הדרוש להקמת ממשלה. פיאנה פול הגדילה את מספר המושבים שלה בפרלמנט ל-78 וברטי אהרן החל את הקדנציה השנייה שלו כראש ממשלה.
קריירה פוליטית > מנהיג המפלגה > הבחירות להנהגת המפלגה של 2010

ביוני 2010 פורסם סקר דעת קהל, על פיו מפלגת הלייבור הפכה להיות המפלגה הפופולרית ביותר לראשונה בתולדות אירלנד. במקביל, התרחשה ירידה בכוחן של פיאנה פול ושל פינה גייל ובשביעות הרצון ממנהיגיהן. פיאנה פול ירדה ל-17% תמיכה, פינה גייל ירדה ל-28% והלייבור עלתה ל-32%. שביעות הרצון מקני ירדה ל-24%. בעקבות כישלונו של סגן מנהיג המפלגה, ריצ'רד ברוטון, פיטר אותו קני באותו חודש וביקש שתערך הצבעה פנים מפלגתית לאמון במנהיגותו. בהצבעה קיבל קני את אמון המפלגה וביצע חילופי גברי בשורות הנהגתה.
קריירה פוליטית > מנהיג המפלגה > הבחירות הכלליות של 2011

עם תחילתה של מערכת הבחירת אמר קני שפינה גייל הכירה בחשיבות של החזרת האמון והתקווה של העם באמצעות מערכת המיסוי. הוא הכריז כי מפלגתו היא היחידה המבטיחה שלא יהיה גידול במס ההכנסה במהלך תקופת שלטונה. הוא אמר שהמדינה זקוקה לממשלה. במהלך מערכת הבחירות השתתף קני במספר עימותים טלוויזיוניים. ב-11 בפברואר הוא נפגש עם קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, שמפלגתה, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, ומפלגת פינה גייל, הן חלק ממפלגת העם האירופית, וקיים אתה דיון על הכלכלה האירית. מערכת היחסים הקרובה בין שני המנהיגים החלה עוד בבחירות של 2007, עת תמכה מרקל במפלגת פינה גייל.
ניצחונה של פינה גייל בבחירות היה מוחלט. המפלגה זכתה ב-76 מושבים בפרלמנט, המספר הגדול ביותר מזה 78 שנים והייתה למפלגה הגדולה בפרלמנט בפעם הראשונה בתולדותיה. פיאנה פול ספגה את התבוסה הגדולה בתולדותיה ומספר המושבים שלה בפרלמנט ירד ב-75%. למרות שמועות שפינה גייל תרכיב ממשלת מיעוט, הודיעו מנהיגי המפלגה כי מרגע שייוודעו התוצאות הרשמיות, תיכנס המפלגה לקואליציה עם הלייבור. ב-5 במרץ חתמו שתי המפלגות על הסכם קואליציוני. קני נהיה ראש הממשלה, מנהיג הלייבור, איימון גילמור מונה כסגן ראש הממשלה וארבעה חברים נוספים מהלייבור מונו כשרים בממשלה. עם בחירתו הכריז קני כי משימתו הראשונה לדון מחדש בתוכנית החילוץ הכלכלית.