stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה זמירי
חייו > בחבורת הרועים בשיח' אבריק

בשנת 1927 החליטו בני החבורה לעזור לאלכסנדר זייד בשמירת האדמות בשיח' אבריק מפני פלישת בדואים וייסדו את חבורת הרועים. בין חברי קבוצת הרועים היו יונה רסין, שמחה אייזן ויעקב מחט. זמירי הוא זה שיזם את היציאה לשיח' אבריק. רגישותו התרבותית, הזדהותו הרוחנית והחברתית עם תפיסת העולם שיש לבנות את הארץ ואת העם מחדש על יסודות בריאים, ונטייתו הרומנטית — כל אלה חברו יחדיו בנפשו והזינו את הרעיון של יציאה לחיי רועים בטבע.
הוא סיפר כי באחד הימים נלווה לחברו השומר רסין כשהלה ירד לנגב לרכוש סוסה. למראה עדרי הבדווים נתעורר אצלו "חיזיון מעורר": ראינו לפנינו את עדרי היהודים בעתיד והנה גם הם נודדים צפונה לעת בצורת, בתוּרם אחרי השלפים הדשנים של ארצנו להשביע צאנם [...] הן המדבר היה הכוח המושך — מלת הקסם. אם כי לא ידענו מה ואיך, אך ערגנו למרחבים השוממים המחכים ליד גואלת, לחלוצים שיסתגלו למקצועות המדבר, ויחוללו בו תמורות בהתלהבות רבה. בדמיוננו ראינו לפנינו גם את עדרי הסוסים והגמלים שיהיו לנו, אך היסוד העיקרי — הצאן".
יעקב מחט סיפר כי ההחלטה על המעשה החלוצי נפלה כשהתאספו בביתו של שמחה אייזן "על זנב דג מלוח ומעט משקה": "המטרה הייתה פיתוח ענף המרעה ועם זה שמירה על אדמות יהודים, שעדיין לא היו מיושבות. בהדרכת המופתי הגדול ומרעיו היו פולשים הערבים לשטחים ודורשים זכויות אריסות עליהן. נודע לנו שבשיח' אבריק נשאר אדם בודד עם עדר צאן, החבר גרשון פליישר, יחידי מגרעין של קבוצת רועים שהתפזרה. אחרי משא ומתן והבנה הדדית הצטרפנו אליו ויסדנו את קבוצת הרועים באדמות שיח' אבריק." קבוצת הרועים העתיקה את המיתוס של פרישה מן העיר החטאה אל המדבר המטהר אל נוף הקדומים של שיח' אבריק ואל רעיית הצאן. בנוסף היה כאן גם מימוש של התיישבות חקלאית ברוח הציונות מתוך חיי שותפות.
בשכנות לחבורת הרועים גרה משפחת אלכסנדר זייד, ששמרה על אדמות קק"ל והחבורה קיימה עימם יחסי רעות עמוקים.
למרות המצב הכלכלי הקשה החזיקו אנשי חבורת הרועים מעמד בשיח' אבריק וישבו בה כשנתיים. הם אף השתתפו בתערוכה חקלאית ממשלתית בחיפה וקיבלו מידי הנציב העליון, הלורד הרברט פלומר, פרס ראשון על איל מובחר בצמרו. חרף נטיותיו הרומנטיות ואופיו הבוהמייני נרתם זמירי מיד עם בואו לשיח'–אבריק למשימה האפורה והמתישה של דאגה לקיום הקבוצה במקום, והיה לדוברה הראשי במשאה ומתנה עם המוסדות. אך המוסדות המיישבים לא תמכו בחבורת הרועים מבחינה כספית ולבסוף עזבה החבורה את המקום בצער ובכאב.
דמותו של משה זמירי שימשה השראה לדמותו של ציפור – אחד מהגיבורים של הספר "אנשי בראשית", המבוסס על דמותו של אלכסנדר זייד וחייו בשיח' אבריק, שכתב אליעזר שמאלי: "בדמות של 'ציפור' ב'אנשי בראשית' תיארתי את זמירי – ראש חברת טראסק, הבוהמה המפורסמת בימים ההם בתל אביב. זמירי היה חורז חרוזים ומלחין לחנים והיה חביב על כולנו. תמיד היה לבוש בגדי שבת ובת צחוק נצחית התלוננה עולמית על פניו. הוא היה מבאי בית זייד וחיבבו אותו מאד".
חייו > שנות השלושים של המאה העשרים ואילך

לאחר התפרקותה של חבורת הרועים עבר משה זמירי לתל אביב ועבד בתור צַבָּע. הוא גם ארגן את אגודת הצבעים בתוך הסתדרות העובדים הכללית. במאורעות תרצ"ו התנדב לפלוגת משוחררי הגדוד העברי במסגרת הצבא הבריטי למלחמה בכנופיות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ובשנת 1943 התגייס לבריגדה העברית. במלחמת העצמאות התגייס לצה"ל, ולאחר סיומה התמסר לשיקום כפרים ערבים כדי להכשירם לקליטת העולים.
משה זמירי שילב עבודת כפיים עם עבודה רוחנית כמבקר אמנות. הוא היה בעל ידע רחב ומגוון בתרבות העברית ובתרבות העולם. מעייניו היו נתונים לצמיחתה של האמנות הארץ ישראלית המתחדשת לסוגיה: ציור, שירה, מוזיקה ותיאטרון. הוא היה אמן התורה שבעל פה. אלכסנדר פן, אמר עליו כי היה כוח מפרה "אימפורביזטור של האידיאות המפרות" שכוחו לא היה בכתב אלא בעצם הווייתו, דיבורו והתלהבותו המדבקות. הוא מיעט לכתוב והתרחק מאור הזרקורים. עם זאת פרסם בירחון "גזית" סקירות אמנות וביקורות בעיקר על ציור.
שיחותיו המרתקות של זמירי שמשו מוקד השראה למשוררי הדור. דבריו הנלהבים בשבח עץ הזית שהוא "עץ חכם, לכאורה לא תואר ולא הדר לו – ומה עמקו צפונותיו!" השפיעו על חבריו המשוררים. שירו של אלתרמן "עץ הזית" (1938) נכתב בהשראת השיחות הללו, וככל הנראה גם השיר "עץ הזית" (1944) מאת אלכסנדר פן.
בשנים האחרונות לחייו התגורר בקיבוץ גבעת השלושה. משה זמירי נפטר ביום י"ח בחשוון תשי"ד, 27 באוקטובר 1953 ונקבר ב בנו הוא הצייר יהויה זמירי (1927 – 2014).
תרומתו לזמר העברי

משה זמירי היה ממעצבי פניה של האמנות הארץ ישראלית בכלל והזמר העברי בפרט. הוא ביקש ליצור אמנות עברית אותנטית שתבטא את החיים החדשים בארץ ישראל. את שאיפתו זו ניסה לממש הלכה למעשה וקיווה שיצירות הרועים תצמחנה מחיי השדה, מההיצמדות לאדמה. משה זמירי שקד על כתיבת שירים מהווי הרועים והם לוו במחולות ובנגינה בחליל ובמצלתיים ובתופים. דוד זמיר, שהדריך את קבוצת הרועים בשיח' אבריק, כינה אותו "הראשון במשוררי העדר".
אנשי חבורת הרועים אהבו מאוד את השירה ולפי עדותם עלה קול זמרת החברים מן הבוקר ועד הערב, בשעת המלאכה ובשעת מנוחה, בשדה ובאוהל, והם אף חיברו פזמונים בעצמם. קשה לדעת במדויק אילו שירים חוברו בקבוצת הרועים, הן בשל התיעוד המועט שהשתמר מאותה תקופה והן משום שאנשי חבורת הרועים עצמם, לא ייחסו משמעות לאזכור מחבר השיר. כמה מאנשי חבורת הרועים סיפרו כי משה זמירי חיבר אחדים משירי הרועים המפורסמים: "שאנו למדבר","במצלתיים בתופים", "על שקתות המים", "מעמק לגבעה" ו"במעיין". משה זמירי עצמו לא אמר בשום מקום במפורש כי הוא שחיבר את השירים. ברשימתו "כיצד נוצרו השירים בשיך אבריק? תיאר את הרועה ששר שירי רועים ולא הזכיר את שמו במפורש. המלחין יהודה שרת הקדיש חוברת מיוחדת לשירי שיח' אבריק. החוברת כוללת: "לקט שירים, שהיו מושרים בפי חברי קבוצת הרועים, בשיך-אבריק תרפ"ז – תרפ"ט ושרת ציין כי השירים שאסף נמסרו לו מפיו של משה זמירי, אך לא נטען כי הם שלו. בשנות השישים של המאה העשרים המשורר אלכסנדר פן, שהיה מקורב לחבורת הרועים ונמנה עם ידידיו הקרובים של זמירי, הצהיר במכתביו לאקו"ם, כי הוא מחברם של חמשת שירי הרועים שיוחסו לזמירי. את דבריו של פן חיזקה גם עדותו של יעקב מחט שכתב בזיכרונותיו: "גם המשורר אלכסנדר פן היה בין מבקרינו הקבועים ובהשראת המקום והחבורה כתב שירי רועים". אולם גם פן, מסיבותיו שלו, נמנע במשך שנים רבות לציין כי הוא כתב את שירי הרועים. מצב זה גרם לכך שרוב השירים הופיעו במשך שנים רבות בשירונים ללא שם המחבר, לעיתים עם הכותרת: "עממי", "לא ידוע" או "פלשתינאי".
מחקר בכתבי היד של שירי הרועים שנמצאו בארכיונו של זמירי (הן כתבי יד של זמירי והן כתבי יד של פן) וכתבי יד של שירי הרועים בכתב ידו של פן שהיו שמורים אצל השחקנית חנה רובינא, גילה כי זמירי אכן כתב שירי רועים אחדים.
ההימנעות מרישום שמו כמחברם של השירים נבעה ככל הנראה מצניעותו ובעיקר מרצונו להפוך אותם לשירי עם. בכוונת מכוון טשטש את שם הכותב והבליט את "טבעיותם" של השירים, אשר נוצרו כביכול מאליהם, מתוך געיית הכבשים והדר הטבע. השיר התנגן מעצמו, החליל שר את שירו והרועה הוא רק "הצינור" להוצאת השיר ולהפצתו ברבים.
שירי הרועים שכתב זמירי מורכבים משתיים שלוש שורות החוזרות על עצמן, החריזה מועטת ובלתי סדירה. אליהן הוסיף את קריאות הרועה וקולות העדר: אוֹ, אָח, מֶה וכדומה. קריאות אלה היו חלק בלתי נפרד מהשיר. זמירי יצר בכוונה שירים שהיו פתוחים לשינויים שהוא וחבריו בחבורת הרועים הכניסו בהם, לפי הלך רוחם. עיקר כוחם של השירים היה בשילוב של אלמנטים אחדים: מילים, מנגינה, כלי נגינה כמו תוף וחליל וביצוע של חילופין בין שירת יחיד לבין שירת הציבור.
זמירי נתן אפוא לשירים את הנוסח הראשון, הגולמי. הוא שיתף פעולה עם אלכסנדר פן בכתיבת שירי הרועים, והם הפכו בידי פן כחומר גלם ליצירה חדשה: פן נטל את השירים והעניק להם לבוש אמנותי.
לקריאה נוספת

משה זמירי, שנה לפטירתו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, גבעת השלושה, חשון תשט"ו, 1955.
חגית הלפרין, מעגבנייה עד סימפוניה, השירה הקלה של אברהם שלונסקי, הוצאת ספריית פועלים ומכון כץ אוניברסיטת תל אביב, 1997.
חגית הלפרין, צבע החיים, אלכסנדר פן חייו ויצירתו, הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ אוניברסיטת תל אביב, 2010.
אילן שחורי, חלום שהפך לכרך, תל אביב לידה וצמיחה הוצאת אביבים, 1990
הערות שוליים

↑  דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, כרך י', 1959, עמ' 3602- 3603
↑  נתן דונביץ, "רזניק של הרצליה", הארץ, 10.10.1955
↑  מרדכי נאור, מסיפורי ארץ אהבתי, הוצאת משרד הביטחון, 1979, עמ' 120 – 122.
↑  דוד זמיר, "לזכר נעדרים", משה זמירי (שבעה למותו), חתום: קיבוץ מרחביה, על המשמר, 5.11.1953.
↑  מו"ש, "משה זמירי ז"ל", הארץ, 6.11.1953
↑  משה זמירי, למלאת שנה למותו, הוצאת קיבוץ גבעת השלושה, חשוון, תשט"ו, 1955, עמ' 35.
↑  "אצבע משולשת" היה הסמל של חברה טראסק
↑  מוטי זעירא, "מחברי 'טראסק' לקבוצת הרועים, לתולדותיה של קבוצת הרועים בשיח' אבריק", 1927- 1928, קתדרה, 131, ניסן תשס"ט, עמ' 65 – 90.
↑  מ' שלם וד' זמיר, הרועה העברי, חיפה תשי"ז, עמ' 54
↑  יעקב מחט (אבו עדרי), "יעקב מחט מספר", חוברת משוכפלת, נמצאת במוזיאון לתולדות תל אביב
↑  מוטי זעירא, "מחברי 'טראסק' לקבוצת הרועים, לתולדותיה של קבוצת הרועים בשיח' אבריק", 1927- 1928, קתדרה, 131, ניסן תשס"ט, עמ' 71.
↑  עדות לקשר הקרוב בין משה זמירי לאלכסנדר זייד ראו: תיק אלכסנדר זייד, המכון לחקר תנועת העבודה על שם פנחס לבון, IV-104
↑  מוטי זעירא, "מחברי 'טראסק' לקבוצת הרועים, לתולדותיה של קבוצת הרועים בשיח' אבריק", 1927- 1928, קתדרה, 131, ניסן תשס"ט, עמ' 74.
↑  יעקב מחט (אבו עדרי), "יעקב מחט מספר", חוברת משוכפלת, נמצאת במוזיאון לתולדות תל אביב יפו.
↑  אליעזר שמאלי במכתבו אל חגית הלפרין מיום כ"ו בשבט תש"מ.
↑  דוד זמיר, "לזכר נעדרים, משה זמירי (שבעה למותו)", על המשמר, 5.11.1953
↑  דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, כרך י', 1959, עמ' 3602 – 3603.
↑  משה זמירי, למלאת שנה למותו, הוצאת קיבוץ גבעת השלושה, חשוון תשט"ו, 1955.
↑  ראו למשל ביקורותיו: משה זמירי, "על תערוכת אמנים מודרניים", הארץ, 31.5.1927 ; משה זמירי, "למקוריותה של יצירתנו", גזית, כרך א, חוב' 2, (1932-33), משה זמירי, "מנחם שמי בבגרותו", גזית, כרך י"ב, 1952- 1953.
↑  יוסף סערוני, "פן ופניו, דיוקן וסביבתו", סימן קריאה, בעריכת מנחם פרי, חוברת 2, מאי 1973, עמ' 295- 309.
↑  על עץ הזית אצל משוררי המודרנה, ראו: חיה שחם, עץ הזית: סמן אידאולוגי לכל עת בספרות העברית והישראלית, מכון בן-גוריון, 2012
↑  זמירי יהויה, באתר www.palmach.org.il
↑  דוד זמיר, "לזכר נעדרים, משה זמירי (שבעה למותו)", על המשמר, 5.11.1953
1 2  חגית הלפרין, שלכת כוכבים, אלכסנדר פן, חייו ויצירתו עד 1940, פפירוס, 1989, עמ' 191 – 199.
↑  משה זמירי, "כיצד נוצרו השירים בשיך אבריק?" רשימה בכתב יד בארכיונו שבמרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב.
↑  יהודה שרת (עורך), ענות, מס' ו', שבט תרצ"ט.
↑  חגית הלפרין, צבע החיים, חייו ויצירתו של אלכסנדר פן, הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2007, עמ' 184.
↑  יעקב מחט, "יעקב מחט מספר", חוברת משוכפלת, נמצאת במוזיאון לתולדות תל אביב יפו.
↑  על הסיבות לכך ראו: חגית הלפרין, צבע החיים, חייו ויצירתו של אלכסנדר פן, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2007, עמ' 182 - 186.
↑  Jewish Community, New York 1934
↑  חגית הלפרין, שלכת כוכבים, חייו ויצירתו של אלכסנדר פן עד 1940, הוצאת פפירוס, עמ' 191 -199 וכן: חגית הלפרין, צבע החיים, חייו ויצירתו של אלכסנדר פן, הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2007, עמ' 69 -73.
↑  משה זמירי,"כיצד נוצרו השירים בשיך אבריק?", רשימה בכתב יד בארכיונו במרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב.
↑  חגית הלפרין, שלכת כוכבים, אלכסנדר פן, חייו ויצירתו עד 1940, פפירוס, 1989, עמ' 191 – 199
↑  חגית הלפרין, "שירי שיח' אבריק", עתמול, עיתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל, כרך ו', גיל' 6, יולי 1981, עמ' 3- 5.
אני חי כעשב בר

| --- | --- |

 סינגל בביצוע עירית דותן
 מתוך האלבום עירית דותן
 יצא לאור:  נובמבר 1974
 סוגה:  זמר עברי
 שפה:  עברית
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  מקור (יידיש): יעקב שטיינברג   תרגם: אבי קורן
 לחן:  יעקב הולנדר
 עיבוד:  אברי שרון
"אני חי כעשב בר" הוא שיר שנכתב במקור ביידיש, בשם "איך לעב ווי גראזן אויפן פעלד" (בעברית: "אני חי כמו עשב בשדה") על ידי המשורר היידי-עברי יעקב שטיינברג ותורגם לעברית על ידי הפזמונאי אבי קורן. השיר התפרסם בביצוע של הזמרת עירית דותן ויצא לאור באלבום הבכורה שלה "עירית דותן" בנובמבר 1974.
רקע

המשורר, המחזאי והסופר יעקב שטיינברג, נולד בשנת 1887 בעיירה בְּיֶילַה צֶרְקוֹב (בעברית "שדה לבן", כיום בילה צרקווה באוקראינה) שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית. למד בחדר ובישיבה ורכש את השכלתו הכללית בעצמו. בשנת 1901, בגיל 14, ברח לאודסה, שם פגש בחיים נחמן ביאליק והתוודע לשירה העברית. ב-1903 עבר מאוקראינה לוורשה, שם שהה במחיצת י"ל פרץ. בשנת 1910 עבר לשווייץ, ולמד באוניברסיטאות ברן ולוצרן.
 בהיותו בגולה הרבה שטיינברג לכתוב שירים וסיפורים ביידיש, ביניהם כתב את השיר "איך לעב ווי גראזן אויפן פעלד" (בעברית: "אני חי כמו עשב בשדה").

עם עלייתו לארץ בשנת 1914, הפנה עורף לשפת היידיש ולתרבות הגלותית ככלל, והחל ליצור בעברית בלבד.
אודות השיר

השיר המתאר התבוננות של האדם על חייו הקצרים, ועל התובנה שיש לחיות אותם בשלום ובנחת, כשם שגכעולי העשב, נעים בשלווה ברוח המניעה אותם כגלים, הלוך ושוב.


יעקב הולנדר הלחין את השיר בתחילת שנות ה-70, והוא בוצע בידי הזמרת רבקה זהר, בפסטיבל לשירי יידיש, בשנת 1972.


הפזמונאי אבי קורן אהב את השיר שביצעה זהר, והחליט לתרגם אותו לעברית. השיר בתרגומו של קורן, בוצע בידי הזמרת בת ה-23, עירית דותן, בעיבודו של אברי שרון, והוקלט באלבום הבכורה שלה, שיצא לאור בנובמבר 1974. השיר נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל ב-2 בדצמבר 1974, זכה להצלחה וצעד עשרה שבועות, עד 12 בפברואר 1975. בשיאו הגיע למקום השני במצעד (6.1.1975).


קורן העיד בראיון שנערך עימו, מתוך הסדרה "שירים הם חברים" שערך והנחה יורם רותם, כי השיר "אני חי כעשב בר" הוא 'השיר האהוב עליו מכל שיריו'.
לקריאה נוספת

יעקב הולנדר, אבל המנגינה, הוצאת מפעלי תרבות וחינוך, 1985
גלעד בן-ש"ך; אמנון שילוני, זמר זמר לך, מודן, 1985
הערות שוליים

↑  פסטיבל שירי יידיש ("פעסטיוואל פון יידישע לידער") (1972), באתר סטריאו ומונו
↑  אני חי כעשב בר, באתר פזמונט
↑  ENG-TV, "אני חי כמו עשב בר" - השיר האהוב על אבי קורן, באתר יוטיוב, ‏21.2.2021
הריגת יובל קסטלמן

| חלק מפיגוע הירי ביציאה מירושלים |
| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.יובל קסטלמן
 תאריך:  30 בנובמבר 2023
 תאריך עברי:  י"ז בכסלו ה'תשפ"ד
 מקום:  ישראל ירושלים, ישראל
 קואורדינטות:  31°47′30″N 35°11′47″E﻿ / ﻿31.791666666667°N 35.196388888889°E﻿ / 31.791666666667; 35.196388888889
 סוג:  תיק חקירה פלילי, הריגת אדם 
 he
 
הריגת יובל דורון קסטלמן התרחשה ב-30 בנובמבר 2023 במהלך פיגוע הירי ביציאה מירושלים. קסטלמן, אזרח ישראלי, הסתער על שני המחבלים ונטרל לפחות אחד מהם. דקות ספורות לאחר מכן הוא נורה על ידי חייל צה"ל במילואים שחשב שהוא מחבל. אביעד פריג'ה, החייל שירה בקסטלמן, נאשם בהמתה באחריות מופחתת.
קסטלמן היה בן 38 במותו, תושב מבשרת ציון, עורך דין בנציבות שירות המדינה, ולוחם במג"ב ובמשטרה. במהלך מלחמת חרבות ברזל גויס לשירות מילואים, ולאחר מספר שבועות שוחרר וחזר לעבודתו בנציבות. הריגתו על ידי חייל צה"ל, דקות ספורות לאחר שהשתמש בנשקו הפרטי כדי להציל חיים, עוררה זעזוע ודיון ציבורי בנוגע למדיניות השימוש בנשק בישראל.
הפיגוע והירי בקסטלמן

בבוקר יום חמישי, 30 בנובמבר 2023, היום האחרון בשבוע ההפוגה במלחמת חרבות ברזל, נסעו שני מחבלי חמאס מצור באהר במטרה לבצע פיגוע המוני ב"טרמפיאדה" בשדרות בן-גוריון, בדרך היוצאת מירושלים. הם עצרו את רכבם מול תחנת האוטובוס המרכזית בשעה 07:38, יצאו מהרכב והחלו לירות בקהל שעמד שם. שלושה בני אדם נרצחו ורבים נוספים נפצעו. יובל קסטלמן, אזרח חמוש שנסע בנתיב הנגדי, יצא ממכוניתו, שלף את נשקו וסימן לאזרחים להתרחק. המחבלים מיהרו לחזור למכוניתם וכאשר רכנו כדי להיכנס לרכב, חצה קסטלמן את הכביש בריצה וירה באחד מהם פעם אחת ממרחק קצר.
אביעד פריג'ה ורועי אייזנבך, שני חיילי מילואים, עמדו סמוך לתחנה עם גבם לכיוון המחבלים ולא ראו את המתרחש. הם רצו אל המתחם שלצד התחנה ונשכבו על הרצפה, לאחר כמה שניות קמו, ובאיגוף התחנה התקרבו למכונית המחבלים. אייזנבך הגיע אל המדרכה, ירה במכונית וככל הנראה הרג את המחבל השני. קסטלמן, שעמד ליד המכונית בצד הפנימי של הכביש, נפגע שוב[דרושה הבהרה] מירי של אייזנבך או של פריג'ה, שהיה מעט הלאה מהמכונית.
בשלב זה זרק קסטלמן את אקדחו, ירד לישיבה על ברכיו, פשט את הז'קט והראה שאין לו נשק נוסף. לפי עדויות בשטח הוא הרים את ידיו וצעק: 'אני ישראלי, אל תירו'. פריג'ה ירה שתי יריות לעבר מרכז גופו של קסטלמן, שקם על רגליו ונופף בידיו לעצור את הירי. פריג'ה, שעדיין חשב שהוא המחבל, התקרב וירה בו שתי יריות נוספות. קסטלמן נפל, ובעודו מתמוטט על הכביש הצליח לזרוק את הארנק שלו לכיוון היורה, כנראה כדי שיראו בתעודת הזהות שהוא ישראלי. גם אז ירה פריג'ה שתי יריות נוספות.
קסטלמן נפצע אנושות. אנשי כוחות הביטחון הראשונים שבאו לזירה סברו כי הוא מחבל ולא ניגשו לעזור לו. בהמשך הוא פונה לבית החולים שערי צדק, שם נותח וטופל עד שעות הערב, אז נקבע מותו. קסטלמן בן ה-38 נקבר למחרת, יום הולדתו העברי והלועזי גם יחד.
הדיווח והשיח בתקשורת

בסביבות 10:00 בבוקר, כשעתיים לאחר הפיגוע, התקשר העיתונאי ינון מגל לאביעד פריג'ה, החייל שירה בקסטלמן, מתוך מחשבה שהוא זה שנטרל את המחבלים. פריג'ה תיאר כי "היה שם מחבל וירינו בו", ומגל תיקן אותו שהיו שניים. בתוך הדברים, כשהוגדר על ידי המראיין כגיבור, התנצל פריג'ה כי אין בו דבר מיוחד ואמר: "כל חיילי צה"ל מתים לעשות 'איקס'". כשנשאל אם הם ביצעו וידוא הריגה ענה: "כן, ירינו עד שהם נפלו", וסייג שאינו יודע אם אכן היריות שלו הן שהרגו או שמא של החייל הנוסף.
למשפחתו של יובל קסטלמן נודע על האירוע אחר הצהריים, כששוטר התקשר כדי להודיע להם שהנשק, הטלפון והארנק שלו נמצאים במשטרה. רק לפנות ערב חשף כתב חדשות 13, יוסי אלי, כי קסטלמן ירה במחבלים וכי הוא נורה על ידי פריג'ה.
סרטונים מהאירוע פורסמו ברשתות החברתיות ובאתרי החדשות ועוררו ביקורת ציבורית חריפה. משה קסטלמן, אביו של יובל, אמר "פשוט הוציאו אותו להורג", ודרש הגשת כתב אישום נגד החייל היורה. בין הנושאים שעלו לדיון ציבורי היו הוראות הפתיחה באש, הוצאה להורג ללא משפט של מחבלים, סיוע רפואי למחבלים פצועים ומדיניות חלוקת נשק לאזרחים.
הוראות הפתיחה באש הן נוהל המגדיר מתי רשאים נושאי נשק חם, ובעיקר חיילים, לירות בנשקם, מבלי שקיבלו פקודת ירי ישירה בזמן אמת, ומפרט את הצעדים שיש לנקוט קודם לפתיחה באש. הוראות אלו נתונות לביקורת מצד גורמים שונים בישראל, במיוחד לגבי השימוש בהן כלפי מחבלים בזירות פיגוע, ובתקשורת נשמעת לעיתים הטענה כי יש לירות למוות במחבלים גם אם אינם מהווים סכנה מיידית. ינון מגל, לדוגמה, כתב ב-2015 כי "חשוב להשתדל שמחבל שמבצע פיגוע לא יישאר בחיים". לאחר האירוע דוברים רבים מתחו ביקורת על קולות אלה וטענו כי הם שהובילו באופן ישיר להריגתו של קסטלמן. פרופסור מרדכי קרמניצר כתב במאמר לעיתון "הארץ" כי במדינת חוק הסמכות להמית אדם כעונש אינה נתונה בידי חיילים או אזרחים. הרמטכ"ל הרצי הלוי התייחס לאירוע ואמר כי "אנחנו מעלים על נס גבורת אזרח שרץ באומץ רב לתוך האש, לחדול הרג אזרחים", והוסיף, "לא למהר בירי כשפוחת הסיכון, ואנחנו לא יורים במי שמרים ידיים".
כחלק מהדיון הציבורי, עלתה הטענה כי מדיניות הרחבת חלוקת כלי הנשק לאזרחים, שהתגברה באופן ניכר מאז מתקפת הפתע בשבעה באוקטובר, עלולה לגרום לאסונות דומים. במענה לשאלת עיתונאים בנוגע ליד הקלה על ההדק והעידוד להוצאות להורג בשטח, וכן בנוגע למדיניות חלוקת הנשק, התייחס ראש הממשלה בנימין נתניהו לנושא השני ואמר שדווקא הימצאותו של אזרח חמוש (קסטלמן) הצילה חיים, ולא נשקו של החייל. הוא הודה שחלוקת כלי נשק עשויה לגרום גם נזק וסיכם במילים: ”זאת המדיניות ויש מחירים – אלה החיים”. דבריו של נתניהו חוללו סערה בתקשורת וברשתות החברתיות. השר בני גנץ כתב בתגובה "אלו לא החיים", ואמר שהאירוע מחייב הפקת לקחים. מאוחר יותר התקשר נתניהו לאביו של קסטלמן ואמר שמדובר בטרגדיה איומה, וכי קסטלמן הוא גיבור ישראל. כמו כן אמר כי תתבצע חקירה, והאחראים יועמדו לדין.
חקירת האירוע

מצ"ח נמנעה מלהתערב בחקירה והיא התנהלה על ידי משטרת ישראל, מחוז ירושלים. בעקבות הלחץ הציבורי, הצטרפה לחקירה היחידה הארצית לחקירות מבצעיות (יאל"ם) במצ"ח. שני החיילים שהיו בזירת האירוע וירו נחקרו באזהרה ופריג'ה נעצר.
בבוקר 5 בדצמבר, בדיון הארכת מעצר, קבע שופט המעצרים בית הדין הצבאי, סא"ל טובי הארט, כי "החשוד ביצע ירי שלא כדין, לא מתוך צורך מבצעי אלא מתוך קלות דעת ביחס לאפשרות מותו של מי שכבר אין נשקפת ממנו כל סכנה", אך הוסיף שמשום שלא נמצאו קליעים בגופת המנוח (זאת על פי דברי המשטרה שנתגלו בדיעבד כשגויים) ולא נערך ניתוח שלאחר המוות, "ספק רב אם יהיה ניתן לקבוע מעבר לכל ספק סביר באיזה שלב נפגע המנוח פגיעות שהיו מובילות למותו בסופו של דבר". באותו ערב, בשל חוסר מסוכנות, שחרר בית הדין את החייל למעצר בית בתנאים מגבילים. בבוקר 7 בדצמבר ביצעו שני החיילים אביעד פריג'ה ורועי אייזנבך, כל אחד בנפרד, שיחזור בזירת הפיגוע מול חוקרי מצ"ח.
ב-26 בדצמבר האריך בית הדין הצבאי בשמונה ימים את מעצר הבית של אביעד פריג'ה אך אישר לו לצאת לעבוד. ב-2 בינואר בית הדין הצבאי החליט לשחרר את החייל ממעצר הבית בהסכמת שני הצדדים, ללא תנאים מגבילים.
חקירת האירוע > נתיחה לאחר המוות

המשטרה שחררה את גופתו של קסטלמן לקבורה, מבלי לבצע נתיחה לאחר המוות. זאת כיוון שלטענת המשטרה, הקליעים עברו בגופו של קסטלמן, ואינם נראים בצילום CT. נטען כי השוטרים לא שוחחו עם הרופאים שניתחו את קסטלמן, והסתפקו בשיחת טלפון עם קב"ט בית החולים, שאמר כי אם היו נמצאים רסיסים או קליעים הרופאים היו אומרים לו. אולם ערוץ 13 חשף את דו"ח צילום ה-CT מבית החולים, ובו כתוב שנמצאו שרידים מתכתיים של חלקי קליעים בחזה ובפנים של קסטלמן. לפי מצ"ח, מדובר בחלקי קליע גדולים יחסית, והיא המליצה על הוצאת גופתו של קסטלמן מהקבר לצורך נתיחה שלאחר מהמוות.
הפרקליטות הצבאית הציגה בפני משפחתו של קסטלמן את ההתפתחויות בחקירה. היא הציעה להוציא את הגופה ולבצע נתיחה שלאחר המוות, והסבירו שיש בכך תוחלת חקירתית. גם השופט אמר שחוות דעת של המרכז הלאומי לרפואה משפטית תסייע לשפוך אור על הפרשה. לאור זאת הסכימה המשפחה להוצאת הגופה, והיא הועברה למכון לרפואה משפטית. ביום 10 בדצמבר 2023 בוצעה נתיחת הגופה במכון לרפואה משפטית ונמצאו קליע רובה M16 ורסיסי קליעים, זאת בניגוד לטענת המשטרה בבית המשפט.
שבועיים לאחר האירוע התפרסם בוואלה ממצא שהועבר למצ"ח עוד לפני הנתיחה, המשייך לכאורה את הירי שהרג את יובל קסטלמן אך ורק לאביעד פריג'ה.
חקירת האירוע > חקירת התנהלות המשטרה

המפכ"ל הורה לניצב בכיר לבחון את ממצאי הנתיחה ואת התנהלות החקירה. פרקליט המדינה עמית איסמן הנחה את מח"ש לפתוח בבדיקת התנהלות צוות החקירה המשטרתי, ובמקביל אסר על הבדיקה המשטרתית העצמאית שהחלה. ב-18 בספטמבר 2024 סגרה מח"ש את הליך הבדיקה, ומשפחת קסטלמן ערערה על כך. לפי עורך הדין של המשפחה, קצין משטרה טען שאין צורך בנתיחת הגופה והצהיר, הן במזכרים והן באוזני המשפחה, שלא נמצאו קליעים בגופה, ״למרות שבדיקת ה-CT הראשונית הראתה סימני מתכת רבים בבטנו״, ושבדיקה נוספת גילתה קליע שלם בחזהו. לטענת המשפחה, לאחר שהתגלה לה שהשוטר לא אמר את האמת, היא נאלצה להסכים להוצאת הגופה מהקבר ביום סיום השבעה, והגופה נותחה באיחור במכון לרפואה משפטית. המשפחה פנתה ליועצת המשפטית לממשלה והציגה ״מגוון של מזכרים כוזבים מטעם קצין משטרה אחד לפחות, שיחות מוקלטות המעידות על שקרים, ועדויות נוספות״.
העמדה לדין

ב-28 בנובמבר 2024 הוגש כתב אישום באשמת המתה באחריות מופחתת נגד היורה בקסטלמן, אביעד פריג'ה.
ראו גם

הפיגוע בתחנה המרכזית בבאר שבע (2015)
פרשת אלאור אזריה
הריגת שלושת החטופים הישראלים בשג'אעיה
הריגת דוד בן אברהם
הטבח בחולית

| חלק מטבח שבעה באוקטובר |
| --- | --- |

הנשיא יצחק הרצוג פוגש את תושבי קיבוץ חולית לאחר הטבח
 תאריך:  7 באוקטובר 2023
 מקום:  חולית, ישראל ישראל
 מטרה:  אזרחים
 קואורדינטות:  31°13′48″N 34°19′36″E﻿ / ﻿31.23°N 34.326666666667°E﻿ / 31.23; 34.326666666667
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  רובי סער
 הרוגים:  17
 חטופים:  6 (6 שוחררו; מתוכם 2 שנרצחו בשבי)
 פצועים:  לא ידוע
 מבצע:  חמאס חמאס
 מספר מפגעים:  כ-60 מחבלים מרצועת עזה
 מניע:  טרור אסלאמי
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) חולית(למפת מערב הנגב רגילה) חולית(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חולית(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חולית he
 
הטבח בחולית בוצע על ידי ארגון הטרור חמאס בבוקר 7 באוקטובר 2023, בקיבוץ חולית הסמוך לדרום רצועת עזה, כחלק מטבח שבעה באוקטובר. בטבח נרצחו 13 מבני הקיבוץ ביניהם משה רידלר, ניצול שואה בן 91 שהיה הנרצח המבוגר ביותר; חיים כצמן, שני עובדים זרים ושני לוחמי מילואים בלוט"ר. 4 בדואים שעבדו בקיבוץ ושני פועלים זרים, נחטפו לרצועת עזה. 4 מהם, אח ואחות, ושני פועלים, שוחררו במסגרת עסקת חטופים.
ב-8 בינואר 2025 חולצו גופתיהם של יוסף אל-זיאדנה ובנו חמזה, שנחטפו במהלך הטבח בחולית ועד למציאת גופותיהם נחשבו כחיים.
רקע

הקיבוץ חולית הוקם ב-1977 בסיני והועתק לחבל שלום מצפון סיני, לאחר שהקיבוץ המקורי פונה במסגרת הסכם השלום עם מצרים ב-1982. טרם הטבח מנה הקיבוץ כ־200 תושבים.
בבוקר 7 באוקטובר 2023, יום שבת, שמחת תורה, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד, פתחו ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בטבח שבעה באוקטובר. בחסות שיגור כ-4,300 רקטות, חדרו כ-6,000 מחבלים מרצועת עזה לעשרות יישובים ישראליים ומתקנים צבאיים באזור עוטף עזה ובסביבתו, מ-119 פרצות שונות בגדר, תוך ניהול קרבות ירי נגד כוחות ביטחון מעטים. המחבלים ביצעו מעשי טבח ואונס, רצחו והרגו 1,163 בני אדם, מתוכם טבחו ב-779 אזרחים, וחטפו לרצועת עזה כ-251 אנשים, ובהם גברים, נשים, קשישים ותינוקות. בשעות הראשונות נלחמו נגדם כיתות הכוננות, שוטרי משטרת ישראל, לוחמי הימ"מ וחיילי צה"ל, שהיו בנחיתות מספרית. בקרבות נהרגו כ-1,609 מחבלים בשטח ישראל, ובצד הישראלי נהרגו 329 חיילים, 58 שוטרים ו-10 אנשי שירות הביטחון הכללי.