פופוליזם
היסטוריה

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים. (21 במאי 2024)
הפופוליזם הוא סגנון רטורי מוכר במהלך ההיסטוריה. ספרטקוס, העבד המורד, שהנהיג את מרד העבדים נגד השליטים של רומא העתיקה, יכול להיחשב לפופוליסט מפורסם. כמו כן, המהפכה הצרפתית, אף על פי שהונהגה על ידי הצמרת האינטלקטואלית האמידה, יכולה גם כן להיחשב כמהלך פופוליסטי שננקט נגד האליטה השלטת למען החברה המקופחת.
בשלהי המאה ה-19 התחזקה בארצות הברית תנועה פופוליסטית על רקע מאבקים חברתיים בין פועלים בערים לבין חברות גדולות וכן איכרים רבים שזעמו על תאגידים גדולים. הקרקע לכך הייתה התחזקותם של הברונים השודדים שהפעילו קרטלים, מונופולים ומונופוסונים בתחומים רבים כמו אנרגיה, רכבות, בנקאות. פעילותם הייתה חוקית (טראסטים) עקב השפעתם הרבה על הממשלה ובתי המחוקקים, שכללה גם השפעה דרך הלוואות לממשלה. בשלהי תקופת הברונים חלשו שני אנשים – ג'יי. פי. מורגן וג'ון ד. רוקפלר על חלקים גדולים מכלכלת ארצות הברית. איכרי ארצות הברית (שהיו באותה עת חלק ניכר מהאוכלוסייה) נכנסו לחובות גדלים והולכים עקב ייקור הריבית על הלוואות וקיום מונופולים בתחומים כמו בנקאות, תובלה, זרעים ועוד. ב-1887 הקימו איכרים לבנים בדרום ארצות הברית את המפלגה הפופוליסטית שביקרה בחריפות את "הברונים השודדים" – המונופולים והטראסטים של צפון-מזרח ארצות הברית, הבנקים הגדולים, ראשי תאגידי הענק ובראשם תאגידי הרכבות, שהיו בעלי קרקעות חקלאיות רבות. ביקורתם נעה מטענות נגד הקפיטליזם ומדיניות תקן הזהב ועד תאוריות קונספירציה לפיהן עושים בעלי הממון יד אחת כנגד החקלאים. המפלגה פעלה רק עד 1908 וסופה שנטמעה במפלגה הדמוקרטית. עם זאת, בשעה שהייתה קיימת הייתה רבת השפעה במיוחד במדינות החקלאיות (צפון קרוליינה, אלבמה, ג'ורג'יה, טנסי, קולורדו, טקסס, קנזס, דקוטה הצפונית, איידהו, מינסוטה, איווה ונברסקה). כמו כן מדיניות התנועה הפופוליסטית השפיעה בצורה חזקה על המדיניות של שתי המפלגות הגדולות.
מתחרה מול התנועה הפופליסטית ומול כוחות רדיקליים כמו התנועה הקומוניסטית, הייתה התנועה הפרוגרסיבית שהציעה הצעות קונקרטיות להתמודד עם כוחם הרב של הברונים השודדים בכלכלה ובפוליטיקה. היו מספר ניסיונות להקים מפלגות פוליטיות פרוגרסיביות. כך למשל, ב-1912 הקים תיאודור רוזוולט מפלגה פרוגרסיבית. כשלא הצליח לזכות מחדש במועמדות המפלגה הרפובליקנית, והגיע רק למקום השני. כמה פרוגרסיבים אמריקאים התנגדו לדארוויניזם חברתי, והאמינו כי ניתן לתת מענה בעיות חברתיות כמו עוני, אלימות, מלחמת מעמדות וגזענות, באמצעות חינוך טוב יותר, סביבה נקייה יותר ומקומות עבודה יעילים ונעימים יותר. חברי התנועה הפרוגרסיבית חיו בעיקר בערים, נטו להיות בעלי השכלה גבוה יותר (באותה תקופה – קולג') והאמינו כי הממשלה יכולה להיות כלי שיסייע להביא שינוי. הצעות התנועה הפרוגרסיבית יצרו מוסדות וחוקים חדשים שהקטינו את כוחם של הברונים וכן יצרו מוסדות מדינה שיצרו רגולציה בתחומים רבים והסדירו את התחרות כך שזו תפחית את הסיכון למונופולים, תייצב את הכלכלה ותמנע פגיעות שונות בצרכנים. המוסדות והחוקים שהוקמו בהשפעת התנועה כללו - בחירות ישירות לסנאט (התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית), הנהגת פריימריז ישירים, מתן זכות בחירה לנשים (התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית), חקיקת חוקים נגד קרטלים ומונופולים - חוק ההגבלים העסקיים (אנטי-טרסט), מס הכנסה אישי, הקמת הפדרל ריזרב במטרה ליצור פיקוח על הבנקים ולמנוע "הדפסת כסף" על ידי בנקים וכדי להגביל "ריצה על הבנק", הגבלת ההגירה לארצות הברית, רגולציה על בטיחות של מזון תרופות (הקמת ה-מנהל המזון והתרופות האמריקאי, חיוב יצרנים לסמן באופן ברור מה מכילים מזונות ארוזים, פיקוח על תנאי הסניטציה במפעלי בשר, חיוב יצרני תרופות ברישיון, חיוב מרשם רופא לשם השגת רוב התרופות ועוד). התנועה הפרוגסיבית הצליחה כל כך עד כי היו לה נציגים בקרב חברי שתי המפלגות, ורבים מתוך הצעדים והמוסדות שלה (כמו פיקח על הבנקים, חובת סימון מזון, חוק הגבלים עסקיים ועוד) אומצו בהמשך על ידי רוב המדינות הדמוקרטיות הן במערב אירופה והן ברחבי העולם.
עם זאת מהלכים אלו לקחו זמן. בינתיים, השפעת הבנקים הגדולים על הממשלה הייתה עדיין גדולה, ומצבם של איכרים רבים עדיין היה רע, בשנות ה-1920 נוצרה בועה כלכלית ענקית. התפוצצות בועה זו יצרה את השפל הגדול שהחל ב-1929 והשפיע בצורה קשה מאד על כלכלות ארצות הברית וכלל העולם. השפל גרר בין היתר אבטלה בקנה מידה חסר-תקדים ותסכול מהשיטה הפוליטית והכלכלית, דבר שסייע לעליית תנועות קיצוניות באירופה כמו הפאשיזם והנאציזם. ניסיון אחר להתמודד עם המשבר היה קידום הרעיון של דמי אבטלה או ביטוח זמני למקרה של אבטלה במימון הממשלה. בשנות ה-30 של המאה ה-20, זכה בארצות הברית פרנקלין רוזוולט בנשיאות ארצות הברית וניהל מדיניות שנועדה להתמודד עם השפל הגדול. חלק מצעדיו כללו מדיניות פופוליסטית הכוללת תוכניות חברתיות וכלכליות, כגון תוכניות לפיתוח תעסוקה וכלים להורדת הפערים החברתיים והכלכליים. רוזוולט ניהל אפוא מדיניות חקלאית פופוליסטית שנועדה לסייע לחקלאים ולשפר את מצבם הכלכלי. חוקים כמו חוק הביטוח הלאומי בארצות הברית (אנ') שחוקקו ב-1935 קידמו צעדים כמו דמי אבטלה וביטוח לאומי ברמה הפדרלית.
בארגנטינה, בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, זכה חואן פרון בנשיאות ארגנטינה והעניק טיפול ותמיכה לשכבות העממיות במדינה. פרון ניהל מדיניות כלכלית פופוליסטית שכללה שורה של תוכניות חברתיות וכלכליות כמו תוכניות לפיתוח תעסוקה וצמצום הפערים החברתיים. הוא קידם אותן תוך מיקוד בתוצאות לטווח הקצר ותוך מינוי מקורבים לתפקידי מפתח, והתעלם מהשלכות ארוכות טווח בתחומי הגירעון והאינפלציה. התנועה שהקים מכונה פרוניזם.
בפרו, בשנות ה-80 של המאה ה-20, זכה אלאן גארסיה במרוץ לנשיאות פרו והכניס את מדינת פרו לתקופה של פופוליזם חברתי וכלכלי. גארסיה ניהל מדיניות כלכלית שכללה הגדלת משכורות, תוכניות להורדת הפערים החברתיים ופיתוח חברתי. הוא ניהל גם מדיניות חקלאית פופוליסטית המקדמת את זכויות החקלאים ושומרת על כך שהמזון יהיה זמין לאוכלוסייה הענייה.