דירה עם כניסה בחצר
הסיפורים > מקרה שיזף

בעת שירותו הצבאי הסדיר ביחידת מודיעין של הגיבור, טוראי מ', שירות בנגב במחנה אוהלים הנקרא שיזף, חיילי היחידה אוכלים בכר גמל שנגנב ומהבדואים ונשחט על ידי חיילי יחידת האבטחה של המחנה. בעקבות האכילה רוב החיילים סובלים מקלקול קיבה ומקיאים. מ' מתבקש על ידי מפקדו לקחת על עצמו עבירת ביטחון קשר שביצע מפקד אחר. מ' מתלבט, אך מפקדו כבר מריץ את ההליכים ומ' מוזמן לבירור שבעקבותיו הוא מועבר ליחידת מודיעין הממוקמת בדירה בלב ירושלים. לכאורה, מ' מבליג על הרחקתו מחבריו ומהמחנה המרוחק ללא בעיה, ונהנה גם משירותו בירושלים, אך מתברר לו שגם כעבור שנים, כשהוא נתקל במקרה בדרור, החייל שהיה אתו במשמרת והיה יכול להעיד לטובתו (וכנראה לא עשה זאת), הוא נוטר על העוול שנעשה לו.
ביקורת: יפתח אשכנזי מאתר בסיפור הברקה ספרותית של קנז, כאשר בן דמותו, מ', עובר ליד בניין טרה סנטה (עמ' 124-123), הוא צופה בזוג צעיר אלמוני המנהל דו־שיח. על פי תיאור הבחורה ועל פי משפטיו הנרגשים של הבחור, מזהה אשכנזי את "אחת התמונות העוצמתיות ביותר בספרות העברית - השיחה הטעונה בין אבנר לזיוה", המתוארת בספרו המוקדם (1986) של קנז, "התגנבות יחידים", כשאבנר אומר את אותם משפטים בדיוק (עמ' 324-323). תגובתו הפנימית של מ', של שמחה לאיד לאהבתו הנכזבת של הצעיר האלמוני (אבנר), מעידה לדעת אשכנזי, על כך שקנז לא בוחל ב"זדון" וב"אכזריות" כחלק אינטגרלי מהיצירה: "הרוע אצל קנז זוכה לטיפול מדויק ומרהיב".

מתי שמואלוף נדרש לסוגיה של "קבוצת חיילים פושעת במדבר בגזל של גמל ואכילתו." לדעתו, "שם נקודת המבט הס' יזהרית הזו פוגעת בעיצוב הדמות הראשית ולא מוסיפה לה.

דורון קורן רואה בדמותו של דרור כאחד מגיבורי הסיפור: "חייל שתקן וכמדומה אנטיפט, שרק כעבור שנים נחשף בו צד נדיב ומכאיב".

יוסף אורן רואה בסיפור זה כטוב בקובץ הסיפורים. הוא נדרש לסוגיית ההסתכלות על דמותו של דרור - העד ששתק ומצטייר כמי שכלל אינו זוכר את האירוע, מול דמות מ' (המספר יודע הכל). אורן מפליג בפרשנותו ומפתח נקודת ראיה שלפיה כיפר דרור בהמשך חייו על החולשה שגילה בהיותו חייל בשירות סדיר בפרשת שיזף. לטענתו, בחלקו הראשון של הסיפור הקורא מקבל את עמדתו של מ' ומתייחס אל דרור כאל אשם בסילוקו של מ' מהבסיס ומחבריו, אולם הסצנה בסוף הסיפור, בה: "מ' הוא נוסע מכובד הממתין לרכבת שלו. דרור לעומתו מצטייר כאדם משולי החברה: כולו שיבה, פניו פני זקן ופרנסתו מקבצנות. איך נוצר הפער העצום במצבם החברתי והכלכלי כעשור או שניים אחרי שסיימו אותו קורס בצבא וביצעו שם אותה עבודה ובהצלחה דומה?". הפתרון, אליבא דאורן: "דרור העניש את עצמו על מעידתו כחייל צעיר במקרה שאירע בשיזף. כמו מ' לא חשף את האשם בשיחה האסורה, אך מ' עיטר את עצמו בזכות זאת בעיטור הקורבן ומיצה מהמקרה את התועלת החברתית בכל הזדמנות. צביעותו של מ' נחשפה אחרי שנים, כאשר דרור הגיע לביתו לביצוע עבודת כפיים פשוטה והוא ניצל את המעמד להשפלתו: הזמין אותו לשתיית קפה כדי שיוכל להאשים אותו על עוול שלא שיבש כלל את המשך חייו, עוול שבמידה רבה הוא עצמו איפשר אותו אז, בהיותם בצבא. מ' סלח לעצמו בחלוף השנים, אך לא סלח לדרור. ... ואילו דרור, שכלל איננו “מכונה" ולא “גולם", לא סלח לעצמו. אף שלא למד באוניברסיטה את תורות המוסר לא של הדתות ולא של הפילוסופים, העניש את עצמו על חלקו בפרשת שיזף. משום שלא דיבר כאשר היה עליו לדבר, ... נאמן למידותיו המוסריות, העניש את עצמו על המקרה בשיזף בחומרה המרבית, בכך שמנע מעצמו את שיכחת המעידה שמעד בהיותו חייל בשירות סדיר. בגילוי נדיר של מוסריות אישית מנע מעצמו את מיצוי ההזדמנויות הכלכליות והחברתיות שהיו מזומנות לו בחיים האזרחיים ובחר לחיות בשולי החברה.". אורן מסכם את ביקורתו במשפט: "הסיפור מציע להיזהר בשיפוט ולהעמיד בראש אמות–המידה השיפוטיות שלנו את ההבנה לזולת ואת החסד כלפי חולשותיו, הן הגלויות והן המוצפנות.".

אהוד בן עזר מפרש את סיום הסיפור באופן הפוך מיוסף אורן. הוא כותב שלמרות הצלחת מ' בהמשך חייו, "בכל זאת יש לו מין הנאה שטנית, דמונית, על כך שמי שהיה אמור לעזור לו בצבא ובגד בו, מסיים את חייו כמלקט פחיות ריקות כדי לפדות את ערכן.".