שמואל נח אייזנשטדט
חקר החברה הישראלית > מקומו של אייזנשטדט בסוציולוגיה הישראלית

עד לשנת 1953 מחקריו העיקריים של אייזנשטדט היו על הסוציולוגיה של ישראל. מאותו זמן קם דור ראשון של תלמידיו, בהם משה ליסק, דב ויינטראוב, חיים אדלר, שפיתחו את חקר הסוציולוגיה הישראלית, והם הצמיחו בעשורים שלאחר מכן תלמידים שהמשיכו את דרכם. עבודתו של אייזנשטדט בחקר החברה הישראלית הצמיחה גישות ביקורתיות רבות, מהבולטות שבהן הן עבודותיו של ברוך קימרלינג.
בשנות ה-50 וה-60 הופנו עיקר מאמציהם המחקריים של אייזנשטדט ושל תלמידיו לחקר תופעות מרכזיות בחברה בישראל. בהן בעיות שהתעוררו במפגש בין הקולטים לנקלטים במסגרות הקליטה השונות ובמיוחד במושבים, בעיירות הפיתוח ובפרוורים עירוניים; חקירת צורות ההתיישבות השונות תוך דגש רב על התנועה הקיבוצית; מבנה תנועות הנוער; וראשית הגיבוש המוסדי של החברה בישראל. החל מהמחצית השנייה של שנות ה-60 הוקדש הפרויקט המחקרי של אייזנשטדט לאנליזה כוללת של החברה בישראל. מאז נשאו מחקריו הרבים אופי רב-צירי ורב-שכבתי. הם נעו קדימה ואחורה בזמן ובמרחב, תוך התמקדות בשלושה ממדים מרכזיים – הפוליטי, הריבודי והתרבותי. כל זאת תוך חקירה של אופני פעולתם, באמצעות ניתוח הפרוגרמות שלהם ודרך אופני ההתייחסות השונים אליהם.
החל מעבודותיו הראשונות של אייזנשטדט על החברה הישראלית, שהניחו את היסודות למחקר הסוציולוגי בישראל, ועד לעבודותיו האחרונות – מחקריו וספריו מהווים נקודות התייחסות מרכזיות ואף מחלוקות. נקודות המחלוקת נסבו גם על עמדות אידאולוגיות וגם על הבדלי גישות תאורטיים. על ההבדלים האידאולוגיים ניתן ללמוד ממאמרו של סמי סמוחה, שפורסם בכתב העת "סוציולוגיה ישראלית" בשנת 2005 וסקר את ספרו של אייזנשטדט "תמורות בחברה הישראלית" שיצא לאור שנה קודם לכן. סמוחה כתב, בין היתר, כי האסכולות הביקורתיות סבורות כי 1948 הייתה נקודת מפנה בה אגרו היהודים כוח והביסו את הפלסטינים, גירשו אותם ויצרו משטר כיבוש; והמהפך ב-1977 רק הפך את האידאולוגיה של ארץ ישראל השלמה לזו השלטת. לדבריו, בעוד הזרם המרכזי בסוציולוגיה, כולל אייזנשטדט, רואה בשני העשורים הראשונים של המדינה "תור הזהב" (הצלחה גדולה בבינוי, בפיתוח כלכלי מואץ, ביצירתיות, בגיבוש זהות ישראלית-יהודית ועוד), האסכולות הביקורתיות מציירות פרק זה ב"תוקפנות כלפי מדינות ערב, ההדרה של הערבים, דיכוי תרבותי ואפליה מוסדית של העולים, החמצת הזדמנות היסטורית ליצירת משק סוציאליסטי מעורב ומשטר סמכותי ספק-דמוקרטי של בן-גוריון". בין אלה לאלה מצוי לדבריו אייזנשטדט, ש"ספרו ספוג בביקורות על המצב הקיים במדינה, וניתוחו המדעי מודרך על ידי תפיסת עולם מובלעת שעל-פיה ישראל צריכה להיות מדינת חוק ודמוקרטיה מערבית איכותית, לקיים צדק חברתי ושוויון, לעודד יצירתיות, לסיים את הכיבוש ולהשיג הסדר שלום על בסיס שתי מדינות לשני עמים, ולהתפתח כחברה רב-תרבותית". למחלוקת זו ניתן לקשור גם את הטענות על הממסדיות של גישתו.
נקודות הביקורת התוכניות היו נגד הגישה הפונקציונליסטית, שראו בה כמאפיינת את עבודותיו הראשונות. מאוחר יותר נסבה הביקורת על התעלמותו ממקומו המרכזי של הסכסוך עם הפלסטינים בבינוי החברה הישראלית וגבולותיה, ועל חוסר הדגש למגמות אופוזיציוניות של מגזרים שונים בחברה בישראל: מזרחים, נשים והמיעוט הערבי בישראל, כפי שאפשר לראות במאמרו של ברוך קימרלינג.
לדבריו, אייזנשטדט הוא אבי "האסכולה הירושלמית בסוציולוגיה הישראלית" ששלטה בקביעת סדר היום ושיטות העבודה של המחלקה הסוציולוגית באוניברסיטה העברית החל משנות ה-50. משנות ה-80 ירדה בהדרגה השפעתו, הן כיוון שסוציולוגים שלמדו מחוץ לישראל לתארים מתקדמים שבו לישראל וקיבלו משרות באוניברסיטאות, הן בגלל ירידת קרנו של הפונקציונליזם, שאייזנשטדט היה מזוהה עמו חלקית, והן בגלל צמיחת האסכולה הביקורתית בסוציולוגיה, שיצאה בעיקר מתוך המחלקה הסוציולוגית באוניברסיטת תל אביב. לפי קימרלינג, שהיה ממתנגדיו, אייזנשטדט נותר הסוציולוג הישראלי המצוטט ביותר ומבין הסוציולוגים המצוטטים ביותר בעולם.