stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוזן פלודי
הערות שוליים

↑  .Susan Faludi." Bio. A&E Television Networks, 2015. Web. 1 Feb. 2015"
↑  .Frost, Allison, A. "Susan Faludi." The Harvard Crimson, 5 Jun. 2006. Web. 5 Jan. 2015
↑  .Chin, Paula. "Male-Ady." People Weekly, 25 Oct. 1999. Web. 5 Jan. 2015
↑  .Biography." Susan Faludi, n.d. Web. 20 Dec. 2015"
↑  .1991Winners and Finalists." The Pulitzer Prizes, n.d. Web. 1 Feb. 2015"
↑  .Susan Faludi." Radcliffe. Redcliffe Institute for Advanced Study Harvard University, n.d. Web. 1 Feb. 2015"
↑  .Susan Faludi." The Baffler, n.d. Web. 5 Feb. 2015"
↑  .All Past National Book Critics Circle Award Winners and Finalists." National Book Critics Circle, n.d. Web. 5 Feb. 2015"
↑  .Gibbs, Nancy, and Jeanne McDowell. “How to Revive a Revolution.” Time, Mar. 9, 1992. 56-57
↑  .Lehrman, Karen. “The Feminist Mystique.” The New Republic, March 16, 1992. 30-34
1 2  .Faludi, Susan. Backlash: The Undeclared War Against American Women. New York: Crown, 1991. 344-349
↑  .Faludi, Susan. Backlash: The Undeclared War Against American Women. New York: Crown, 1991. 79-82
↑  .Stiffed." Susan Faludi, n.d. Web. 20 Dec. 2015"
↑  .Faludi, Susan. "The Betrayal of the American Man." Social Problems: Gender Inequality 18.4 1999: 160-165
↑  The Terror Dream." Susan Faludi, n.d. Web. 20 Dec. 2015"
↑  .Kakutani, Michiko. "9/11 Is Seen as Leading to an Attack on Women." The New York Times, 23 Oct. 2007. Web. 1 Feb. 2015
↑  .Faludi, Susan. "Blame it on Feminism." Mother Jones 16.5 1999: 24-29
↑  .Halpern, Sue. "Susan Faludi: the Mother Jones Interview." Mother Jones, Oct. 1999. Web. 1 Feb. 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281023205171  PLWABN: 9810639857705606  BIBSYS: 90583026  BnF: cb122968667 (data)  CiNii: DA06678890  GND: 129656933  ICCU: RAVV083133  ISNI: 0000 0001 0864 7800  LCCN: n91001111  NDL: 00466293  NKC: xx0228109  NTA: 093658303  SELIBR: 324682  SNAC: w64g45bz  SUDOC: 031826024  VIAF: 4995416   WorldCat (עם VIAF): 4995416
ספר הביטויים המקיף

| --- | --- |

ספר הביטויים המקיף
 מידע כללי
 מאת:  נרי סבניה-גבריאל
 איורים:  אלכסנדר לויטס
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  בלשנות
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת יבנה 
 תאריך הוצאה:  2004 
 מספר עמודים:  418
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002342249
 
ספר הביטויים המקיף הוא תזאורוס עברי-אנגלי-עברי של כעשרת אלפים ביטויים בשפה העברית ומקביליהם בשפה האנגלית. נכתב על ידי המתרגמת נרי סבניה-גבריאל, שהיא גם מרצה לתרגום באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת בית ברל, ויצא בהוצאת יבנה בשנת 2004.
המילונים המקובלים מתמקדים בתרגום של מילים פרטניות משפה לשפה, וביטויים מופיעים בהם בהיקף מצומצם. חידושו העיקרי של הספר הוא בעבודה מקיפה של הקבלה ותרגום של ביטויים בשפות שונות. עבודה זו מצריכה, נוסף על הידע המילולי של השפות, רקע תובנתי של השפה ועושר ביטוייה, כמו גם תבונה ועבודה שכלית אינטואיטיבית, כדי למצוא את המקבילות הדומות ביותר. נוסף על כך הוא מרכז אוסף של ביטויים דומים תחת קורת גג של נושאים, כך שאפשר למצוא ביטוי מדויק לפי נושא.
הספר הוא דו-לשוני. מצד ימין שלו אינדקס של ביטויים בעברית, לפי סדר האלפבית העברי, מצד שמאל שלו אינדקס של ביטויים באנגלית לפי האלפבית האנגלי, ובתווך הביטויים מסודרים לפי מדורים נושאיים.
הספר זכה לביקורות חיוביות.
דוגמאות

| בעברית> ביטוי | בעברית> משמעות ומקור | באנגלית> ביטוי | באנגלית> משמעות ומקור |
| --- | --- | --- | --- |
| נביא חורבן/זעם | אדם שרואה שחורות ומהלך אימים | a Jeremiah | "ירמיהו" על שם נביא החורבן. |
| עכברי דשכיב אדינרי | "עכבר ששוכב על דינרי כסף". קמצן שאין תועלת בכספו | Dog in the manger | כלב השוכב באסם ולא מאפשר לסוסים להגיע אל התבן |
| לרדת מהעץ | לסגת מיומרה גדולה | get off your high horse | מילולית: "רדו מהסוס הגבוה" |
| נהג שודים | אדם שנוהג בפראות | a Jehu | "יהוא", על שם יהוא מלך ישראל שנהג את מרכבתו בשיגעון. |
| על חשבון הברון | לחיות מכספי מימון.  המקור: התיישבויות העלייה הראשונה והשנייה של הציונות בסיוע נדיב מהברון רוטשילד | At her Majesty's expense | "לחיות על חשבון הוד מלכותה".  המקור: ימי האימפריה הבריטית |
סמל מצרים

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  מצרים 
 תאריך אימוץ:  1984 
 התקנים
 מוטו:  "רפובליקת מצרים הערבית" (בערבית: "جمهوريّة مصر العربيّة")
 
סמל מצרים הוא עיט צלאח א-דין זהוב המביט שמאלה. סמל זה הוא מתקופת צלאח א-דין. במרכז העיט ישנו מגן המכיל פסים אנכיים בצבעי אדום-לבן-שחור, כצבעי דגל מצרים. בתחתית מופיע הכיתוב "جمهوريّة مصر العربيّة" (רפובליקת מצרים הערבית, בערבית).
היסטוריה

ה"עיט של צלאח א-דין" הוצג בתחילה כסמל של מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952. גרסת הסמל עם המגן (בצבעי דגל מצרים) הושקה בתקופת הנשיא מובארכ, ב-1984. בהפיכה במצרים בשנת 2011, העיט בסמל הפך מזוהה עם משטר מובארכ, אך למרות דימוי זה הסמל שרד גם לאחר המהפכה, ולא הוחלף באחר.
ראו גם

דגל מצרים
המנון מצרים
סמל עיראק
סמל הרשות הפלסטינית
סול סטיינברג

| --- | --- |

סול סטיינברג בשנת 1937 ליד שולחן הכתיבה שלו במילאנו  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  15 ביוני 1914 רמניקו סראט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  12 במאי 1999 (בגיל 84) מנהטן, ארצות הברית 
 מדינה:  רומניה, ארצות הברית 
 השכלה:  הפוליטכניקום של מילאנו  אוניברסיטת בוקרשט 
 מעסיק:  הניו יורקר 
 בן או בת זוג:  הדה סטרן 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות (1968)  honorary Royal Designer for Industry (1980) 
 
סול סטיינברג (בכתיב לטיני: Saul Steinberg;‏ 15 ביוני 1914 – 12 במאי 1999) היה קריקטוריסט ואמן רישום אמריקאי, יהודי יליד רומניה, אשר נודע בעיקר בזכות עבודתו למגזין הניו יורקר.
סגנונו המודרניסיטי הקל לזיהוי "הושפע מן האוונגרד הפוטוריסטי, הקונסטרוקטיביזם ובמיוחד על ידי האמנות הפופולרית המתוזמרת על ידי התקשורת". היסטוריון האמנות ארנסט גומבריך העריך כי "אולי אין אף אמן החי בימינו ששולט טוב ממנו  בפילוסופיה של הייצוג", ולפי ההגדרה של הרולד רוזנברג, סטיינברג היה "כותב תמונות".
רקע משפחתי וראשית חייו ולימודיו

סול סטיינברג נולד בשנת 1914 כ"סאול (שאול) שטיינברג" בעיירה הרומנית רמניקו סראט כילד השני של מוריץ (מאוריצ'יו)  שטיינברג, כורך ספרים, ושל  רוזה שטיינברג לבית ינקו או יעקובזון . .סבו עבד כתופר, בין היתר, עבור הצבא הרומני. לסטיינברג הייתה אחות מבוגרת יותר שנקראה ליקה. המשפחה עברה בילדותו לרובע יהודי בבוקרשט והאמן בילה את רוב שנות ילדותו  בבירת רומניה. אביו פתח בבוקרשט בית דפוס קטן, כריכיית ספרים ומאוחר יותר בית חרושת לקרטונים ולאריזות  עבור ממתקים, מצות ומוצרי קוסמטיקה.
בותו בית חרושת נתקל סטיינברג לראשונה לדברי אמנות בצורת העתקים שקישטו את האריזות. שניים מדודיו עסקו בציור שלטים.
סטיינברג למד בתיכון "מאטיי בסראב"  ששם דגש על לימודים קלאסיים, פילוסופיה, מדע, מוזיקה ואמנות.  אחרי מבחן הבגרות למד שנה פילוסופיה וספרות באוניברסיטת בוקרשט וניסה לשווא להתקבל ללימודי אדריכלות, שבהם הנומרוס קלאוזוס ליהודים היה קטן. נעדר הרבה מהקורסים בגלל האווירה האלימה שהופעלה נגד הסטודנטים היהודים מצד עמיתיהם הרומנים מן הימין הקיצוני. לימים בזיכרונותיו האמן השווה את היחס ליהודים ברומניה ליחס כלפי השחורים במדינת מיסיסיפי בארצות הברית אחרי 1940, אחרי שעזב את רומניה מעמד היהודים  נפגע הרבה יותר בגלל "חוקי הגזע" בהשראה נאצית.
ב-1932 נסע לאיטליה בה התקבל ללימודי אדריכלות במכון הפוליטכני של מילאנו.
בזמן הלימודים התחיל לצייר ולפרסם את רישומיו בדו-שבועון ההומוריסטי "ברטולדו" (Bertoldo) שהקים בשנת 1936 יחד עם העיתונאי האיטלקי  ג'ובאנינו גוארסקי (אנ') ובמגזין היריב "סטבלו" (Settebello). בין ציוריו היו כאלה ברוח מדיניות המשטר הפאשיסטי ולכן מאוחר יותר העדיף לא להזכירם.
באיטליה יצר סטיינברג קשר ארוך שנים עם אמנים ואקדמאים איטלקים, במיוחד עם האדריכל, התסריטאי והסופר אלדו בוצי (אנ'). עוד בעת שהותו באיטליה החלו רישומים שלו להופיע במגזינים האמריקאים "לייף" ו"הארפר'ס בזאר".
בשנת 1940 כאזרח רומני, התאפשר לו, למרות יהדותו, לסיים את התואר באדריכלות, עם דיפלומה שעליה צוין היותו "בן גזע יהודי". בהמשך חייו, לא עבד סטיינברג מעולם במקצוע זה.
בגלל חוקי הגזע נגד היהודים שהונהגו באיטליה בשנת 1938, נאלץ סטיינברג לעזוב את איטליה ב-1940.
אמריקה ומלחמת העולם השנייה

בשנת 1941 הצליח סטיינברג להימלט מאירופה מפני האיום הנאצי ולהגר, דרך פורטוגל, בעזרת דרכון עם חותמת מזויפת, ולהגיע לאליס איילנד בניו יורק.
בנימוק שמכסת המהגרים מרומניה כבר מלאה, הוא גורש מארצות הברית לרפובליקה הדומיניקנית. משם שלח למגזינים האמריקאים "הרפרס בזאר", "לייף" ו"ניו יורקר" מספר רישומים בתקווה לזכות בהכרה ובסופו של דבר, באשרת כניסה לארצות הברית. ואכן, בשנת 1942, בעזרת ערבות מצד המוציא לאור-מייסד של "ניו יורקר", הרולד רוס, התאפשר לו להיכנס לארצות הברית דרך מיאמי. הוא התקבל לעבודה ב"ניו יורקר" ושיתוף הפעולה הפורה עם מגזין זה נמשך כששים שנה. סטיינברג יצר ב"ניו יורקר" כ-1,200 איורים ו-90 תמונות שער. הוא צייר גם למגזינים "פורצ'ן", "מדמואזל" (אנ') ואחרים.
ב-1943 הציג סטיינברג לראשונה בתערוכה שנערכה בגלריה וייקפילד בניו יורק ונערכה על ידי בטי פרסונס (אנ'). באותה שנה התגייס סטיינברג לחיל הים של ארצות הברית וקיבל אזרחות אמריקאית. הוא נשא לאשה את הציירת ילידת רומניה, הדה סטרן, שהייתה ידועה כאמנית מופשטת אקספרסיוניסיטית. בשנת 1960 הם נפרדו ללא גט, אך נשארו ידידים.
בשרותו הצבאי שרת סטיינברג בשורות המודיעין של הצי האמריקאי; קודם בתפקיד של "צופה מזג אוויר", בגבול בין הודו וסין והוטס מספר פעמים לקונמינג במשימה להעביר לפרטיזנים מאואיסטיים, בעזרת רישומים, שיעורים על שיטות לפוצץ גשרים יפאניים. לאחר מכן נשלח על ידי ראש המשרד לשירותים אסטרטגיים, ויליאם דונובן לצפון אפריקה ואיטליה. משימתו הייתה לתרום לתעמולה האנטי-נאצית על ידי הפצת קריקטורות מעבר לקווים. חלקן פורסמו בעיתון "נוייס דויטשלנד". ב-1946 סיקר סטיינברג, מטעם המגזין "ניו יורקר", את משפטי נירנברג. מאוחר יותר יצא למסעות ברחבי אירופה, דרום אמריקה, ברית המועצות, אפריקה ואסיה.
חייו ופעילותו אחרי המלחמה

לאחר המלחמה הפך סגנונו למופשט, פילוסופי וסימבולי יותר. בשנים הראשונות לפעילותו האמנותית בניו יורק פקדו סטיינברג ואשתו, את חוגי הבוהמה הניו יורקית שבהם התחכך עם אמנים, עורכי מגזינים, מעצבים ואדריכלים מפורסמים.
ב-1946 נמנה, יחד עם ארשיל גורקי, איסאמו נוגוצ'י ורוברט מאד'רוול, עם "ארבעת-עשר האמריקאים" שיצירותיהם הוצגו בתערוכה שנחשבה ציון דרך במוזיאון לאמנות מודרנית.
סטיינברג עבד בחייו עם שלוש גלריות חשובות בעיר: בתחילה במקביל - בטי פרסונס וסידני ג'ניס ואחרי 1982 - גלריית פייס (אנ').
ספר הרישומים הראשון שלו "All in Line", שיצא לאור ב-1945, זכה להצלחה. בשנים 1947–1961 יצר סטיינברג סדרות של ציורי קיר למען לקוחות שונים.
כשגריר של האמנות האמריקאית שלאחר המלחמה, התבקש סטיינברג ליצור ציור קיר בטריאנלה העשירית לאדריכלות ועיצוב במילאנו ב-1954 שהתפרש על ששת הקירות המתפתלים של מבוך הילדים. הרישום, ששמו "הקו" מתאפיין, בהתאם למתודולוגיה אופיינית לסטיינברג, בסוג של אסוציאציות חופשיות חזותיות, לפיהן יד האמן הופכת לזרם של נושאים - בניינים, גשרים, שחיינים, מטוס וכו' ומסתיים בגולש סקי בתנועה ההופך לחתימת הצייר.
בגישתו ההומוריסטית - פילוסופית המאפיינת את "הספרות המצוירת" שיצר, מצא סטיינברג מודל ספרותי בכתבי הסופר האמריקאי הנערץ עליו, ס. ג'. פרלמן (אנ'), שפרסם את רשימותיו ב"ניו יורקר".
בשנת 1955 יצר את סדרת הרישומים "דרכונים" (The Passport) המשלבת טביעות אצבעות. קולאז' פנורמי תחת הכותרת "האמריקאים" הציג בביתן ארצות הברית בתערוכה העולמית בבריסל בשנת 1958. ב-1966 יצר סטיינברג בגלריה מאג (Maeght) בפריז קולאז'ים על הקירות בשם "מסיכה". אחד מרישומיו המפורסמים "I Do, I Have, I Am", שהופיעו בשער ה"ניו יורקר" בשנת 1971, העביר לקח מוסרי לגבי מרכיבים שונים של חיי האדם: עולם העשייה, עולם החומר ועולם הזהות - זאת בעזרת המיקום בדף והצבעים.
בסוף שנות השישים הפכו ציוריו על העיר ניו יורק ועל העולם לפסימיים יותר. הוא הציג את חזיתות הבתים כמבוכים מפחידים ואת מיקי מאוס, למשל כטרוריסט במגפיים. אימת חוסר היציבות בעולם משתקפת, למשל, ביצירה "מלחמת רחוב" (Street War) ‏(1972–1974).
במהלך השנים יצירותיו של סטיינברג הוצגו בשמונים תערוכות יחיד בגלריות ובמוזיאונים ברחבי אמריקה ואירופה, לרבות אחת רטרוספקטיבית במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בשנת 1978 ושנייה ב-IVAM, המכון לאמנות מודרנית בוולנסיה, בספרד בשנת 2002.
תערוכה מיוחדת בשם "סטיינברג: איורים", שהעניקה מבט מקיף על קריירת האמן, הוצגה ב-2006 בשמונה תחנות בארצות הברית ובאירופה.
פרסים ואותות הוקרה

1968 - חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות
1978 - חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
יצירותיו

All in Line, New York, Duell, Sloan & Pearce, 1945
The Art of Living, New York, Harper & Bros., 1949
The Passport, New York, Harper & Bros., 1954
Dessins, Paris, Gallimard, 1956
The Labyrinth, New York, Harper & Row, 1960
The New World, New York, Harper & Row, 1965
Le Masque, Paris, Maeght Editeur, 1966
The Inspector, New York, Viking Press, 1973
Saul Steinberg, New York, Alfred A. Knopf, 1978
The Discovery of America, New York, Alfred A. Knopf, 1992
Reflections and Shadows, New York, Random House, 2002
לקריאה נוספת

Harold Rosenberg Saul Steinberg, Alfred A.Knopf 1978
הערות שוליים

↑  2000 "Jane Kramer " New Yorker עמ' 58
↑  Sheila Schwartz
↑  Nelly Feuerhahn ב- Encyclopedia Universalis כרך 22, עמוד 626, פריז 2008
↑  כפי שנכתב שם אביה בתעודת הלידה
↑  Sheila Schwartz
1 2 3 4  M.Stan 2021
↑  M.Diaconu 2003
↑  Sheila Schwartz
↑  M.Diaconu 2003
↑  בשנת 1938 הונהגו באיטליה של מוסוליני חוקי גזע נגד היהודים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301249405171  PLWABN: 9810600020005606  BNE: XX1128883  BnF: cb11925487g (data)  CiNii: DA04856910  GND: 118617354  ICCU: RAVV018186  ISNI: 0000 0001 0905 2489  LCCN: n50020729  LNB: 000238599  NDL: 00457574  NKC: xx0055827  NTA: 069739641  PIC: 29938  RKD: 74949  SELIBR: 358538  SNAC: w6c6494b  SUDOC: 027148106  ULAN: 500005873  VcBA: 495/289305  VIAF: 59089542   WorldCat (עם VIAF): 59089542 
תעודת הדוקטור באדריכלות של סול סטיינברג בשנת 1940 במכון הפוליטכני במילאנו
סראוואלה

סראוואלה (באיטלקית: Serravalle) היא אחת מתשעת הקסטלי (Castelli), או הערים, המרכיבות את סן מרינו, והיא העיר הגדולה במדינה. שטחה של העיר, השוכנת בצפון-מזרחה של המדינה, הוא כ-10 קמ"ר, ובשנת 2008 התגוררו בה 9,394 תושבים.
נוסף על היישוב הנושא את שם העיר עצמה, משתרע שטח השיפוט של סראוואלה על מספר יישובים נוספים - דוגאנה (Dogana) שהיא היישוב הגדול במדינה, רוברטה (Rovereta) וגלצאנו (Galazzano). העיר שנקראה במקור "אולנאנו" (Olnano) או "קסטרום אולנאני", נזכרה לראשונה בשנת 962, וסופחה לסן מרינו ב-1463. שמה הנוכחי מורכב מהמילים "סרה" (Serra - "הר") ו"וואלה" (Valle - "עמק").
העיר מקושרת לרימיני באיטליה וליתר עריה החשובות של המדינה באמצעות הסופרסטראדה די סן מרינו החוצה אותה. קיימת תוכנית להפוך את דוגאנה לקסטלו (עירייה) עצמאית, אך הוצאתה לפועל נדחית בשל בקשת התושבים.
סלח לי

"סלח לי" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת ישראלית מאיה בוסקילה. השיר יצא לאור ב-10 בפברואר 2013, על ידי חברת התקליטים הפי"ל, כסינגל שלא מתוך אלבום. הסינגל הבא שהוציאה אחריו הוא "אהבה אחרת", שיצא לאור במאי 2013, שלא כחלק מאלבום האולפן הרביעי שלה, נושמת; האלבום בו לא נכלל "סלח לי" לבסוף.
השיר הגיע למקום הרביעי במדיה פורסט וה-11 ברדיו אמצע הדרך.
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי טל שגב והופק על ידי יעקב למאי. יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב והצהיר כי: "תרשו לי שלא להתחשב בנתון שנשלח עם הסינגל – מאיה בוסקילה היא זוכת "חי בלה לה לנד 2". (מה זה תורם לשיר?) לעומת זאת הייתי מחפש איזשהו פסטיבל בשביל השיר הזה באגן הים התיכון, יוון, איטליה. יש כאן פוטנציאל לצאת בגדול מהלה לה לנד".
באתר המוזיקה בטריבונה כינו את השיר כ"בלדת מיינסטרים ישראלית עם ניואנסים ים תיכוניים".
וידאו קליפ

לשיר לא פורסם וידאו קליפ רשמי, אך ב-10 בפברואר 2013, בסמוך לצאתו כסינגל העלתה בוסקילה את האודיו הרשמי שלו לערוץ היוטיוב שלה. האודיו זכה להצלחה נאה כאשר צבר קרוב ל-215,000 צפיות בסך הכול. מעבר לכך, כולל האודיו את עטיפתו הרשמית של הסינגל עצמו, בה מופיעה בוסקילה עצמה.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 4 |  |
|  ישראל | רדיו אמצע הדרך | 11 |  |
|  ישראל | רדיו לב המדינה | 8 |  |
היסטוריית יציאות לאור

| מדינה | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולם | 10 בפברואר 2013 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית | הפי"ל |  |
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מאיה בוסקילה - סלח לי Maya Buskila - Sla'ch Li, נבדק ב-2021-06-11
↑  מאיה בוסקילה אהבה אחרת Maya Buskila - Ahava Acheret, נבדק ב-2021-06-11
↑  נושמת, נבדק ב-2021-06-11
↑  niv the tool, המצעד השבועי של מדיה פורסט, באתר mediaforest-group
↑  מאיה בוסקילה - סלח לי, באתר yosmusic.com
↑  עניין של טיימינג: מאיה בוסקילה בבלדה "סלח לי", באתר tribona.co.il
| מאיה בוסקילה |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | סיפור מכור • ימים של אהבה • שוברת שתיקה • נושמת |  |
| ערכים קשורים | ימים של אהבה • חי ב-LA LA לנד • הכוכב הבא לאירוויזיון |  |
| מאיה בוסקילה – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| סיפור מכור | "יש בליבי כינור" • "סיפור מכור" • "הלב" • "זה רק בינינו" • "כשאתה נשבר" |  |
| ימים של אהבה | "חופים" • "רק אותך רוצה" • "רק אל תגיד" • "בלעדיך" • "ימים של אהבה" |  |
| שוברת שתיקה | "שוברת שתיקה" • "לנשום" • "שלום" • "רכבת אקספרס" |  |
| נושמת | "מה שהיה היה" • "מצפן" • "לעבור את היום" • "תקשיבי לי" • "מגדל" • "זיכרון ישן" • "השתגעתי" • "באמצע יום" • "נושמת" |  |
| אלבום חדש | "הלב שלי עומד למכירה" • "אני רואה אותך" • "ממך וממני" • "חד קרן" • "עם ישראל חי (יש לנו אור)" • "עד אחרי הנצח" • "לא לבד" • "2 דקות" |  |
| סינגלים אחרים | "נשמתי" • "לא מתביישת לאהוב" • "הזמן שלך" • "אל תוותר עלי" • "אהבה אחרת" • "חי ב-La La לנד" • "סלח לי" • "לראות אותך מאושר" • "פרידום" |  |
| השתתפות בסינגלים | "חברים בכל מיני צבעים" • "בוא נראה" • "הדרך אל הכפר" |  |
סין הוט 100

לוגו מגזין הבילבורד
סין הוט 100 או בילבורד סין הוט 100 (בסינית מפושטת: 中国公告牌音乐单曲榜; בסינית מסורתית: 中國公告牌音樂單曲榜) היה מצעד המוזיקה הרשמי של תעשיית המוזיקה ברפובליקה העממית של סין לשירים מקומיים, שהורכב על סמך נתונים מ-Nielsen-CCData ופורסם מדי שבוע על ידי בילבורד סין. המצעד התבסס על מכירות דיגיטליות, השמעות ברדיו ונתוני סטרימינג ברשתות הסטרימינג שפעלו בסין.
הפעם האחרונה בה עודכן המצעד היה ב-6 בספטמבר 2019.
הערות שוליים

↑  中国公告牌音乐单曲榜即将揭开神秘面纱_Billboard中国, www.billboardchina.cn
↑  "中国公告牌音乐单曲榜_Billboard中国"
סלוצק (כדורגל)

"סלוצק" (Слуцк) הוא מועדון כדורגל בלארוסי מהעיר סלוצק, המתמודד בתחרויות מקצועניות מאז 2008. בעונת 2013 העפיל לראשונה לליגת העל הבלארוסית.
שמות

"סלוצק" (1998-2003)
סלוצקסאחאר (2004-2010)
"סלוצק" (מאז 2011)
היסטוריה

סלוצק הוקמה בשנת 1998 בתמיכת בית ייצור הסוכר של סלוצק. בשנת 1998 - הקבוצה הפכה לאלופת מחוז מינסק.
בשנים 2000–2007, שיחק המועדון בליגה הראשונה של מחוז מינסק. במהלך תקופה זו, זכה פעמיים באליפות המחוז - בשנת 2002 וב-2007.
בשנת 2008 המועדון העפיל לראשונה לליגה השנייה של בלארוס. בעונה הראשונה סיים במקום החמישי. בשנה שלאחר מכן במקום הרביעי.
בשנת 2011 המועדון נרשמה כעמותה ציבורית בשם מועדון כדורגל ספורט סלוצק והפכה רשמית לקבוצה עירונית. בשל שיפוץ אצטדיון העיר בסלוצק, הקבוצה אירחה את כל משחקיה הביתיים באצטדיון שחטאר בסליהורסק. בעונת הבכורה בליגה הראשונה, הקבוצה סיימה במקום החמישי. בשנת 2012 שוב נערכו משחקי בית בתחילת העונה בסליהורסק, אך כבר ביוני, לאחר הקמתם של שני יציעים נוספים, אירח האצטדיון העירוני בסלוצק את משחקי הליגה הראשונה. בסוף העונה הקבוצה, שגדלה משמעותית, שוב עלתה למקום החמישי. במהלך העונה הקבוצה הפסידה מספר רב של נקודות במשחקים עם מתחרים ישירים, שמנעו ממנה להיצמד לצמרת הטבלה.
בעונת 2013 הקבוצה נאבקה מול קבוצת "הורודיה" על גישה ישירה לליגת העל וסיימה לבסוף במקום השני. עם זאת, לאחר הירידה ביכולות המתחרה הישירה, סלוצק טיפסה למקום הראשון אחרי המחזור ה-21 ובהמשך הצליחה להבטיח העפלה לליגת העל, לראשונה בתולדותיה.
בשנת 2014 שיחקה בפרמייר ליג הבלארוסי ובעונתה הראשונה סיימה במקום התשיעי.
בשנת 2017 נפתח בית הספר לספורט בחסות מועדון סלוצק.
בשנת 2020 נצמדה לצמרת טבלת הליגה, שנערכה למרות התפרצות נגיף הקורונה בבלארוס.
תארים

אליפות מחוז מינסק
זכייה: 2002, 2007.
הליגה הראשונה
זכייה: 2013
אצטדיון

אצטדיון הקבוצה הוא האצטדיון העירוני בסלוצק, בעל תכולה של 1,896 מושבים בשני יציעים. היציע המערבי שופץ בשנת 2013.
הערות שוליים

↑  ФК «Слуцк» завоевал путевку в высшую лигу
↑  О городе Слуцке
↑  Итог сезона: ФК «Слуцксахар» на пятом месте
↑  В футбольном сезоне-2009 «Слуцксахар» занял четвёртое место
↑  ФК «Слуцк» в этом сезоне будет играть в Солигорске
↑  ФК «Слуцк» завоевал путевку в высшую лигу
↑  Директор слуцкого городского стадиона: «По посадочным местам вписываемся в регламент, да еще с запасом»
סמל לוקסמבורג

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  לוקסמבורג 
 תאריך אימוץ:  1974 
 התקנים
 ציצה:  כתר זהב
 מגן:  פסים כחול/אפור, אריה אדום מוכתר
 תומכים:  שני אריות זהב
 
סמל לוקסמבורג הוא סמלה הרשמי של מדינת לוקסמבורג.
הסמל מציג מגן מוטען בעשרה פסים לרוחבו, בצבעי כסף וכחול לסירוגין. עליהם מוטען אריה אדום שלשונו וטפריו זהב, זנבו כפול ומצטלב ועל ראשו כתר.
מעל המגן, כתרו של הדוכס הגדול שליט המדינה. בגרסאות הסמל הבינוני והגדול, תומכים במגן שני אריות זהב זקופים בעלי זנבות כפולים. החלקה עשויה עיטורי זהב. לסמל הגדול מספר תוספות: את המגן מקיף סרט ירוק ועליו עיטור מסדר כתר האלון של לוקסמבורג, צלב לבן שמרכזו ירוק. גלימה מלכותית שצבעה החיצוני ארגמן, והפנימי פרוות צובל. מעליה, כתר הדוכס הגדול.
מקורו של העיצוב בימי הביניים מסמל דוכסות לימבורג ההיסטורית, ששטחה מחולק כיום בין לימבורג ההולנדית ולימבורג הבלגית. ההבדל היחיד בין הסמלים הוא הרקע שמאחורי האריה המופיע במרכז שלט האצולה. בסמל לימבורג הפסים מאחורי האריה הם בצבעי זהב ואדום, ואילו בסמל לוקסמבורג הפסים צבועים כסף וכחול.
מעמדו הרשמי של הסמל נקבע בחוק ב-1972.
ראו גם

דגל לוקסמבורג
המנון לוקסמבורג
סמל מקסיקו

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  מקסיקו 
 תאריך אימוץ:  1967 
 
סמל מקסיקו היה ערך חשוב בפוליטיקה והתרבות המקסיקנית במשך מאות שנים. הסמל מציג את העיט הזהוב של מקסיקו עומד על גבי צבר ותופס נחש במקור שלו ובאחד מטפריו. בעיני האצטקים יש לסמל משמעות דתית עמוקה וחזקה. בעיני האירופאים לעומת זאת מציג הסמל את ניצחון הטוב על פני הרשע.
מאז שהוכרה עצמאותה בשנת 1821 השתמשה מקסיקו עד היום בשמונה סמלים שונים. מאז ומעולם היו בשימוש עיט העומד על קקטוס בסמלה של מקסיקו. הנחש נכנס לשימוש בשנת 1823, שנתיים בלבד לאחר ההכרה בעצמאותה של המדינה. הגרסה המודרנית של הסמל אומצה בשנת 1968. עיצב אותה הארכיטקט פרנציסקו אפס הלגיירה.
החיות

העוף בסמל המקסיקני הוא עיט זהוב. עוף זה מוכר בתור העוף הספרדי המלכותי (בספרדית: águila real). בשנת 1960 הצפר המקסיקני מרטין דל קמפו זיהה את העוף המדובר בכתבים פרה-היספנים בתור קרקרה, עוף הנפוץ במקסיקו (ובמקרה כזה לא יהיה נכון להשתמש בשם "עיט" מכיוון שהקרקרים שייכים למשפחת הבזיים). למרות זאת העיט הזהוב הוא סמל מקסיקו בכל מסגרת רשמית ולכן הוא גם הציפור הלאומית במקסיקו.
כשהאב דוראן הציג לראשונה את הנחש היה זה נחש מים. אף על פי כן, בשנת 1917 צויר עכסן במקומו בגלל היותו נחש נפוץ יותר באמנות הפרה-היספנית. הוא היה הנחש בשני הסמלים שהיו בשימוש בין השנים 1917–1968. בגלל דילמה זו עיצובו של הנחש בסמל המודרני לא דומה לשום זן של נחש אמיתי ומתבסס על מראהו של האל האצטקי קצלקואטל, עכסן עם נוצות של עוף קורוקו הדור.
כרונולוגיה

מ-1521 עד 1821, הסמל של ספרד החדשה, מלכות המשנה של ספרד החדשה כפי שכונתה מקסיקו, היה צלב אנדראס הקדוש. הוא תמיד הוצג לצד הסמל של ספרד.
בשנת 1581, האב דוראן צייר את גרסתו ליסוד מקסיקו על ספרו על מקסיקו; הנחש נכלל בפעם הראשונה בגרסה זו ולאחר מכן זה יהפוך לאייקון נפוץ, אבל זה עדיין לא ישמש כשלט הרלדי.
בשנת 1810, האב מיגל הידאלגו, מנהיג השלב הראשון של מלחמת העצמאות, השתמש בבתולה מגוודלופה כדגל. הוא נלקח מהקהילה של אטוטונילקו. הדגל מוצג במוזיאון הלאומי להיסטוריה לצד, ובדרגה זהה לזה של דגלי מקסיקו המאוחרים יותר. דגל זה יכול להיחשב רשמית כסמל המקסיקני הראשון.
בשנת 1812, בשלב השני של מלחמת העצמאות, השתמש חוסה מריה מורלוס בעיט כתר שניצב על גבי שלוש קשתות וקקטוס. באותיות קטנות בתוך הקשתות היה ראשי התיבות "VVM", המייצג "Viva la Virgen María" (או תחי מריה הבתולה). באותיות גדולות ומסביב לנשר, יש אותיות מוזהבות עם האגדה "OCVLIS ET VNGVIBUS AEQVE VICTRIX", כלומר "על ידי עיניה ואחיזה באותה מידה".
בשנת 1821, אַגוּסְטִין דֶּה אִיטוּרְבִּידֶה, הקיסר הראשון של מקסיקו, הציג כתר מלכותי על הנשר כסמל לאימפריה שלו. האלמנטים צוירו בסגנון אירופאי.
בשנת 1823, עם עיצוב של חוסה מריאנו טורבלנקה, הכתר הוסר, ואלמנטים חדשים מהמסורת האירופית הוצגו כדי לחגוג את ניצחון הרפובליקה. הסמל היה כעת רשמי והחל לשמש במטבעות, בולים, חותמות וניירות רשמיים. ניתן למצוא גרסאות רבות של עיצוב זה מכיוון שהוא לא הוגדר בחוק עד 1917.
בשנת 1863, מקסימיליאן הראשון ממקסיקו, הקיסר השני של מקסיקו, החזיר את הכתר המלכותי, והסמל הוקף במעטה הקיסרי עם המוטו Religión, Independencia ("דת, עצמאות"), לאחר מכן בשנת 1865 נוצרה גרסה שנייה עבור מקסימיליאן, בה נעלם הכתר הקיסרי והוצגו שני גליפים עם המוטו Equidad en la Justicia ("שוויון בצדק").
בשנת 1867, לאחר נפילת האימפריה המקסיקנית השנייה, הרפובליקה החזירה את רוב המרכיבים של הגרסה של 1823.
בשנת 1887, הנשיא פורפיריו דיאז ערך שינויים בנשר כך שהמראה הכללי שלו שיקף את הסגנון הצרפתי.
בשנת 1916, הנשיא ונוסטיאנו קאראנסה הפך את השינויים שערך דיאז, ושיחזר כמה מהסמלים האצטקים המקוריים: נחש המים הוחלף בעכסן, והעיט נראה כעת במבט צד במקום במבט קדמי. עיצוב זה נוצר על ידי האמנים אנטוניו גומז וחורחה אנסיסו. עם זאת, בשל הבעיות הפוליטיות של אותה תקופה, זה לא נעשה רשמי עד 1932, תחת הנשיא אבלרדו רודריגס.
בשנת 1968 הורה הנשיא גוסטבו דיאס אורדס על שינוי קטן, כך שהנשר ייראה אגרסיבי יותר. עיצוב זה, של הצייר פרנסיסקו אפנס הלגרה, נמצא בשימוש עד היום. כמו כן, נקבע חוק להגדרה ובקרה על השימוש בסמלים הלאומיים.
בשנת 1984, הנשיא מיגל דה לה מדריד הורטאדו חוקק את החוק הנוכחי המסדיר את העיצוב הרשמי והשימוש בסמלים הלאומיים, ביניהם השלט ההרלדי. (השלט ההרלדי מהווה גם את מרכז דגל מקסיקו.)
ראו גם

דגל מקסיקו
המנון מקסיקו