stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אן-סופי מוטר
פרסים ואותות הוקרה

פרס גראמי על ביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית:
אן סופי מוטר ולמברט אורקיס על בטהובן: הסונאטות לכינור (מס' 1-3 אופוס 12; מס' 1-3, אופוס 30; סונאטת "האביב") 2000
פרס גראמי על ביצוע כלי מצטיין לסולן (עם תזמורת):
אן-סופי מוטר ואנדרה פרווין (מנצח) על פרווין: קונצ'רטו לכינור "אן-סופי"/ברנשטיין: סרנדה (2005)
אן סופי מוטר, קשישטוף פנדרצקי (מנצח) והתזמורת הסימפונית של לונדון על פנדרצקי: קונצ'רטו לכינור
מס' 2, מטאמורפוזות (1999)
אן-סופי מוטר, ג'יימס לוויין (מנצח) והתזמורת הסימפונית של שיקגו על ברג, קונצ'רטו לכינור/ריהם: (1994)Gesungene Zeit
פרס ארנסט פון סימנס (2008)
בשנת 2019 זכתה יחד עם ארבעה אמנים נוספים, ביניהם הפסלת הפלסטינית מונה חאטום והצייר ויליאם קנטרידג' בפרס התרבות היפני פרמיום אימפריאלה בקטגוריית מוזיקה.
אמבריולוגיה של הכליה

אמבריולוגיה של הכליה הוא תחום החקר (אמבריולוגיה) של התפתחות הכליה בעובר.
כחלק מתהליכי התפתחותו של עובר האדם, מתפתחת גם מערכת השתן. מערכת, שתפקידה העיקרי הוא סינון הדם מחומרי פסולת שיכולים להצטבר בגוף. התפקיד הפיזיולוגי של מערכת זו היא לנקות את הדם מחומרים מזיקים, ובנוסף היא מבקרת את רמת הסוכר, כמות המלחים והמים.
בעובר היא בעלת תפקיד נוסף: בקרה על נוזל מי השפיר.
לצורך ביצוע פעולות אלו, על מערכת זו להיות בעלת שטח פנים גדול ודק, עם סמיכות גבוהה לכלי הדם.
מרכיבי מערכת השתן הם: הכליה שמסננת את השתן, שופכנים שמובילים את השתן אל שלפוחית השתן, שלפוחית השתן שבה נאגר השתן באופן זמני והשופכה שמוציאה את השתן החוצה.
מקור מערכת השתן

המזודרם הוא השכבה האמצעית בין האקטודרם והאנדודרם, והוא מחולק ל-3 חלקים. מזודרם הביניים הוא השכבה האמצעית של המזודרם, וממנו מתפתחות מערכות המין והשתן. 
לאחר הקיפול הלטרלי של העובר, המזודרם האמצעי האמור נדחף החוצה ובולט אל החלל התוך עוברי בשני רכסים משני צידי עמוד השדרה, אשר בולטים לתוך חלל הבטן משני צידי עמוד השדרה ונקראים urogenital ridges נמשכים לכל אורך הגוף. הם מהווים את המקור למרבית איברי השתן והמין. החלק הפנימי יותר של רכס זה נקרא המיתר הנפרוגני, מאזור זה תתפתחנה הכליות (האזור החיצוני יותר הוא האזור ממנו יתפתחו הגונדות- אשכים ושחלות).
התפתחות הכליות

ישנן שלוש מערכות של כליות המתפתחות אחת אחרי השנייה, ואחת מתחת לשנייה (מלמעלה כלפי מטה). המיתר הנפרוגני שמתפתח בתוך המזודרם האמצעי נמשך לכל אורך העובר. הקשר בין שני המתרים הנפרוגניים הוא הניקוז המשותף, כאשר הניקוז שלו בשלב זה הוא לחלק התחתון של מערכת העיכול- חלל ה- cloaca.
התפתחות הכליות > פרונפרון

(פרו- תחילית לטינית שמשמעותה קדמי או קודם) הכליה העוברית הראשונה, מתחילה להתפתח בתחילת השבוע הרביעי בחלל הפריקרד אך מתפקדת ימים ספורים בלבד. הפרונפרון בנוי מצברי תאים שיוצרים חללים המחוברים לצינור פרונפרוני אשר יורד לכיוון הביב. יחידת ההפרשה הפרימיטיבית היא הנפרוטום. הפרונפרון מתנוון (החלק העליון) וחלקו התחתון של הפרונפרון יישאר ויהפוך להיות הצינור המזונפרי.
התפתחות הכליות > מזונפרון

(מזו- תחילית יוונית שמשמעותה אמצעי) עוד בטרם מתנוונת הכליה הראשונה לגמרי (במחצית השנייה של השבוע הרביעי) מתחילה להיווצר הכליה השנייה מתחתיה- מדובר באיבר גדול יחסית בגוף העובר הממלא חלק גדול של חלל הבטן. בזמן שהחלקים התחתונים של איבר זה מתפתחים, החלקים העליוניים מתנוונים. הכליה המזונפרונית מתנוונת עד סוף הטרימסטר הראשון (חלקים ממנה ישמרו באדם הבוגר ליצירת איברים במערכת המין הזכרית). המזונפרון מתחיל להתפתח בשבוע הרביעי. הוא כולל כ- 40 יחידות הפרשה, והתאים מתחילים לשגשג, יוצרים צברי תאים ובהם נוצרים חללים או בועיות שנקראות meso nephric vesicles, המתאים ליצירת צינוריות מזונפרוניות, אשר ממשיכות להתארך ועוברות שינוי בשני הקצוות- בקצה הלטרלי (המרוחק) כל צינורית מתחברת אל הצינור המזופרי ובקצה המדיאלי (הקרוב יותר) נוצרת קופסית באומן לתוכה חודרת פקעת של כלי דם אשר מגיעה מאבי העורקים. זהו המגע בין הדם לבין יחידת ההפרשה. במילים אחרות, יחידת ההפרשה של מזונפרון כוללת קפסולה, צינורית ארוכה, וניקוז לצינור מזונפרי.
התפתחות הכליות > מטאנפרון

(מטא- תחילית יוונית שמשמעותה אחורי) המטאנפרון מתפתח בחלק התחתון של הצלום- באגן. בכליה הסופית יש שני אזורים: הקורטקס, שהוא האזור החיצוני יותר, ובו פועלת מערכת ההפרשה- המסננת, מייצרת ומפרישה את השתן, והמדולה- מערכת האיסוף, אשר אוספת את השתן המופרש ומוציאה אותו החוצה.
התפתחות המערכות השונות:
התפתחות המערכת המאספת: מערכת זו מתחילה להתפתח מה- uritary bud- אשר יוצא מהחלק התחתון של הצינור המזו-נפרי. קצה אחד שלו יתארך ליצירת השופכן או ה- ureter, ואילו הקצה השני יתרחב ליצירת אגן הכליה: renal pelvis. לצורך יעילות מערכת האיסוף, יש צורך בקיום של צינוריות רבות, ולכן מתחיל תהליך הסתעפות של צינורות: 4 הדורות הראשונים של ההסתעפות יוצרים את ה- major calyxes, שיוצרים לאחר 4 דורות של ספיגה את ה- minor calyxes. תהליך הסתעפות זה ממשיך כאשר בשבוע 32 ניתן לראות מספר סופי כמעט של צינוריות שיהיו בבוגר. בסך הכול- כמליון צינוריות המאספות את השתן המופרש.
התפתחות המערכת המפרישה: הצינורית המאספת, מפסיקה להתחלק ברגע מסוים וכאשר היא נוגעת ב- meta nephritogenic blastema מתחילים תאים לשגשג באופן בו נוצרת בועית, המתארכת ליצירת צינורית. קצה אחד הוא כאמור הקפסולה או הקופסית ע"ש באומן- bawman capsule, לתוכו נכנסת פקעת של כלי דם (גלומרולוס), ואילו השאר הופך לצינורית הפרשה ארוכה בעלת מספר אזורים- האבובית המקורבת או ה- proximal convoluted tubule- הקרובה אל קופסית באומן, לולאת הנלה, והאבובית המרוחקת או ה- distal convoluted tubule. כדי שהכליה תוכל לעבוד יש צורך באיחוי בין קצה הטובול הדיסטלי לבין הצינורית המאספת שגרמה לשגשוג התאים: היחידה הנוצרת היא הנפרון. איחוי זה מתרחש בשבוע העשירי, כאשר בשבוע האחת עשרה הכליה מתחילה לתפקד ויש יצירת שתן. מספר הנפרונים הוא כמליון- כמו מספר צינוריות האיסוף.
שינוי מיקום הכליה

הכליה נוצרת בחלק התחתון של הגוף, ועולה לאזור המותן. העלייה מתחילה בערך בשבוע השישי להיריון ונמשכת כשלושה שבועות עד השבוע התשיעי. הכליות מפסיקות לעלות כשהן "נתקעות" בבלוטת יותרת הכליה מעליהן. תוך כדי התהליך, הכליות מסתובבות 90 מעלות פנימה (מדיאלית) וככל שהעלייה נמשכת, כך נוצרים כלי דם חדשים שנמצאים בגובה הכליה באותו זמן, כאשר כלי הדם הקודמים מתנוונים. בסופו של התהליך הכליות מקבלות אספקת דם מכלי הדם שיוצאים מאבי העורקים בגובה של הכליה עצמה.
יצירת שלפוחית השתן

הביב (בלטינית- "cloaca"), הוא הפתח התחתון בעובר ממנו מתנקזות ההפרשות. תהליך החלוקה מתחיל בערך בשבוע הרביעי- נוצרת מחיצה בשם urorectal septum שמתחילה מהחלק הקדמי של הגוף ויוצרת לולאה- המחיצה הזו מחלקת את הביב לרקטום אחורי ולסינוס האורו-גניטלי הקדמי: חלקו העליון שלו ייתן ברובו את שלפוחית השתן וחלקו התחתון את השופכה. 
בשבוע השביעי המחיצה מגיעה לממברנה הקלואקלית- זו הממברנה אשר סוגרת את הביב: המחיצה מחלקת אותה לממברנה אנאלית ולממברנה אורו-גניטלית, ושתי ממברנות אלו נפרצות בשבוע השמיני.
ראו גם

מומים מולדים של הכליה
ביולוגיה התפתחותית
אנטוניו ברלוצי

| --- | --- |

לוח זיכרון לאנטוניו ברלוצי בהר תבור
 לידה:  25 בספטמבר 1884 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  14 בדצמבר 1960 (בגיל 76) רומא, איטליה 
 מקום לימודים:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 יצירות ידועות:  כנסיית דומינוס פלוויט, כנסיית הביקור 
 
פניו של ברלוצי מופיעים כנראה בפרסקו בכנסיית הביקור בעין כרם
אנטוניו בַּרלוּצי (באיטלקית: Antonio Barluzzi‏; 26 בספטמבר 1884 – 14 בדצמבר 1960) היה אדריכל איטלקי, אשר פעל בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ובירושלים המזרחית ובגדה המערבית בשנים שלאחר מלחמת העצמאות. ברלוצי תכנן מספר רב של כנסיות ומבנים אחרים במרחב ארץ הקודש, בעיקר עבור משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית. בתקופת פעילותו בארץ הקודש, עסק ברלוצי בפעילות פוליטית איטלקית ונשא מספר תפקידים רשמיים בא"י - מטעם ממשלת איטליה והמפלגה הפשיסטית.
תולדות חייו

אנטוניו ברלוצי נולד ברומא למשפחה שהועסקה במשך ארבעה דורות בידי קריית הוותיקן (קודם לכן מדינת האפיפיור). בין השנים 1902–1907 למד הנדסה בספיינצה – אוניברסיטת רומא. לירושלים הגיע ב-1912 כדי לעזור לאחיו ג'וליו ברלוצי בהקמת בית החולים האיטלקי בירושלים (כיום משמש את משרד החינוך וממוקם בין הרחובות שבטי ישראל והנביאים). הוא שב לאיטליה ב-1914 והצטרף לסמינר הנזירים שליד בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו. הוא עזב את לימודיו לאחר מספר שבועות והתגייס לצבא האיטלקי, בו שירת בחיל ההנדסה. ב-1918 שב לארץ ישראל במסגרת כוח המשלוח הצבאי לארץ.
ב-1919 מונה ברלוצי על ידי הקוסטוס (ראש משמורת ארץ הקודש) דאז, פרדיננדו דיוטאלווי (Ferdinando Diotallevi), להקים את כנסיית כל העמים בגת שמנים שבמורד הר הזיתים בירושלים, ואת כנסיית ההשתנות בהר תבור. שתי הכנסיות הוקדשו ב-1924. בהמשך הוא הקים את ההוספיס ואת כנסיית הרועה הטוב המוקדשים לרועה הטוב ביריחו, ושיפץ את כנסיית ההלקאה בוויה דולורוזה שבירושלים. עוד הקים ברלוצי את מתחם קולג' טרה סנטה ברחביה בירושלים, עבד במשך שתי עונות בשיפוץ הגולגולתה בכנסיית הקבר ובנה את מנזר אנטוניוס הקדוש בירושלים. בין השנים 1937–1938 הקים ברלוצי את הכנסייה בהר נחום עבור "הארגון הלאומי לעזרה למסיונרים איטלקים", ולאחר מכן שיפץ לחלוטין את כנסיית הביקור בעין כרם. יחד עם האדריכל הוונציאני לואיג'י מרנגוני, תכנן תוכנית חדשה לחלוטין לכנסיית הקבר, שהוזמנה ממנו על ידי השליח האפוסטולי של הוותיקן גוסטאבו טסטה.
בשנות מלחמת העולם השנייה חזר ברלוצי לאיטליה, שם נשאר בעיקר בסרדיניה עד שנת 1947. לאחר ששב לארץ שיפץ ברלוצי את הקלויסטר בכנסיית קתרינה הקדושה בבית לחם, ובנה את כנסיית לזרוס הקדוש באלעיזריה, את כנסיית שדה הרועים בבית סאחור, ואת כנסיית דומינוס פלוויט (כנסיית בכי האדון) על הר הזיתים בירושלים. שנה לאחר מותו, ב-1961, נחנכה יצירתו האחרונה בארץ - כנסיית יוסף הקדוש השייכת למסדר הכרמליתי ברחוב המגינים בחיפה.
נוסף על מבנים אלה תכנן ברלוצי בתי ספר, בתי חולים וכנסיות בירדן, את הפטריארכיה הארמנית-קתולית בביירות ובית ספר ביריחו.
ברלוצי הכין תוכנית מפורטת לכנסיית הבשורה בנצרת, עליה עבד החל מ-1939 ואילך. ב-1954 הונחה אבן הפינה לכנסיית הבשורה, אולם בסופו של דבר נמסר פרויקט כנסיית הבשורה לארכיטקט איטלקי אחר, ג'ובאני מוציו, וברלוצי עזב את הארץ ב-1958. ברלוצי נפטר ברומא ב-1960.
עיטורים ואותות

במשך חייו הוענקו לברלוצי מספר עיטורים, ובהם אביר מסדר הכתר של איטליה (Ordine della Corona d'Italia) ב-1922, מפקד במסדר אבירי הקבר הקדוש בירושלים (Ordo Equestris Sancti Sepulcri Hierosolymitani) ב-1923, מפקד במסדר הסובירני הצבאי של מלטה, וכן עיטור הגבורה של הרפובליקה האיטלקית (Ordine al merito della Repubblica Italiana) שהוענק לו ב-1947 והוא העיטור הגבוה ביותר באיטליה.
המבנים המרכזיים שהקים ברלוצי בארץ ישראל

| שנת סיום | מקום | המבנה | לזכר | עבור | תמונה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1919 | רחוב הנביאים, מוסררה, ירושלים | בית החולים האיטלקי | - | ממשלת איטליה |  |
| 1922 | עין כרם, ירושלים | מנזר יוחנן במדבר | התבודדותו של יוחנן המטביל | משמורת ארץ הקודש |  |
| 1924 | גת שמנים, ירושלים | כנסיית כל העמים | ייסורי ישו | משמורת ארץ הקודש |  |
| 1924 | הר תבור | כנסיית ההשתנות | ההשתנות | משמורת ארץ הקודש |  |
| 1925 | יריחו | כנסיית הרועה הטוב | - | משמורת ארץ הקודש |  |
| 1927-1929 | הרובע המוסלמי, ירושלים | קפלת ההלקאה | ההלקאה | משמורת ארץ הקודש |  |
| 1926 | ירושלים | קולג' טרה סנטה | - | אגודת סן-פאולו |  |
| 1936 | שכונת טלביה, ירושלים | מנזר סנט אנטוניו | - | הכנסייה הפרנציסקנית |  |
| 1937 | כנסיית הקבר, ירושלים | שיפוץ "קפלת המסמור לצלב" | צליבת ישו | הכנסייה הקתולית |  |
| 1938 | הר נחום | כנסיית הר האושר | הדרשה על ההר | הארגון הלאומי לעזרה למסיונרים איטלקים |  |
| 1940 | עין כרם, ירושלים | כנסיית הביקור | הביקור | משמורת ארץ הקודש |  |
| 1949 | בית לחם | שיפוץ הקלויסטר בכנסיית קתרינה הקדושה | - | משמורת ארץ הקודש |  |
| 1953 | הרובע הנוצרי, ירושלים | קפלת הפנים הקדושות | ורוניקה מנגבת את פניו של ישו | הכנסייה היוונית-קתולית |  |
| 1953 | אלעיזריה | כנסיית לזרוס הקדוש | הקמת לזרוס לתחייה | משמורת ארץ הקודש |  |
| 1954 | בית סאחור | כנסיית שדה הרועים | סגידת הרועים | משמורת ארץ הקודש |  |
| 1954 | בית פגי | הוספת מגדל לכנסייה הקתולית | יום ראשון של הדקלים | משמורת ארץ הקודש |  |
| 1955 | הר הזיתים, ירושלים | כנסיית דומינוס פלוויט | ישו מבכה את ירושלים | משמורת ארץ הקודש |  |
| 1961 | חיפה | כנסיית יוסף הקדוש | - | המסדר הכרמליטי |  |
לקריאה נוספת

Daniel M Madden, Monuments to Glory, Hawthorn Books, 1964, New York
Peter C. Nicholson, The Churches of Antonio Barluzzi, 1996, London
דוד קרויאנקר, מתחם טרה סנטה, ירושלים: ביוגרפיה של מקום, דיוקנה של תקופה: 1926–1999; עריכה: ליאורה קרויאנקר, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ"ט 1999
מאשה הלוי, "לאומן איטלקי ואמן דתי: אנטוניו ברלוצי ופעילותו לקידום האינטרסים האיטלקיים בארץ הקודש", קתדרה 144, תמוז תשע"ב – יולי 2012, עמ' 75–106
אלי שילר וגבריאל ברקאי (עורכים), פניני אדריכלות בירושלים: מפעלי הבנייה של אנטוניו ברלוצי 1956-1912, הוצאת אריאל, 2012
אלגוריתם קני

תוצאת הפעלת האלגוריתם על לוגו ויקיפדיה העברית
אלגוריתם קני הוא אלגוריתם רב-שלבי בתחום עיבוד תמונה שמטרתו היא זיהוי קצוות בתמונה. האלגוריתם פותח על ידי ג'ון קני ב-1986.
פעולת האלגוריתם

האלגוריתם מקבל כקלט תמונה בגווני-אפור (אם התמונה היא צבעונית ניתן להמיר אותה לגווני-אפור) ומוציא כפלט תמונה בשחור-לבן בעלת ממדים זהים שבה הקצוות מסומנים בצבע לבן ושאר התמונה בצבע שחור. באופן פשוט "קצה" מוגדר להיות מעבר חד בין גוונים. לבד מהתמונה עצמה האלגוריתם מקבל  שני פרמטרים נוספים עיקריים: סף עליון וסף תחתון.
האלגוריתם משמש לתחום של עיבוד תמונה וראייה ממוחשבת .
אופן פעולת האלגוריתם

תיאור כללי של שלבי האלגוריתם:
חישוב פונקציית הגרדיאנט- מציאת נגזרות חלקיות של פונקציית הגוון, עבור כל נקודה בתמונה מתקבל וקטור נגזרת.
מציאת גודלו וכיוונו של ווקטור הנגזרת.
הנקודות שבהן גודל וקטור הנגזרת קטן מהסף-התחתון נפסלות מייד לשמש כקצוות ואלו שבהן הוא גדול מהסף העליון מייד מסומנות כקצוות.
הכיוון של וקטור-הנגזרת של כל נקודה מהנקודות שנותרו מקורב לאחד מארבעה כיוונים בדידים: אופקי, אנכי או אלכסוני (אחד משני הכיוונים האלכסוניים).
הנקודות שעוזרות ליצור רצף של נקודות בעלות אותו כיוון-נגזרת עם נקודות שכבר סומנו כקצה, מסומנות גם הן כקצוות.
ראו גם

אופרטור סובל
אופרטור פרוויט
ראייה ממוחשבת
עיבוד תמונה
הערות שוליים

↑  Canny, John. "A computational approach to edge detection." Pattern Analysis and Machine Intelligence, IEEE Transactions on 6 (1986): 679-698.
אניקשט

אניקשט (בליטאית: Anykščiai, אניקשצ'יאי) היא העיר הגדולה במחוז המשנה אניקשט במחוז אוטנה שבמזרח ליטא.
היסטוריה

העיר נוסדה ב-1440 וקיבלה זכויות עיר ב-1516. נחרבה לחלוטין בימי מלחמת העולם הראשונה ושוקמה בתקופת ליטא העצמאית.
בשנת 1897 היוו יהודי העיר כ-70% מכלל התושבים. אחוז היהודים בעיר ירד בעקבות מלחמת העולם הראשונה, וב-1921 התגוררו בה 1,800 יהודים, שהיוו 45% מכלל האוכלוסייה.
בין רבני העיר נודעו: ר' גרשון ב"ר אבלי איסרליס מלובלין, אבי סבו של ר' אברהם אבלי פאסוועלער; ר' אריה לייב בן נתן נטע אב"ד ברודי, אחיו של ר' דוד טבל בן נתן נטע מליסא; ר' אליהו רגולר; ר' משה יואל גוריון; ר' אברהם אהרן בורשטין; ור' שמואל אביגדור פייבלזון. רבה האחרון של העיר היה ר' קלמן יצחק קדישביץ, "הצדיק מלוטובה", הוא נספה בשואה.
לקריאה נוספת

דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), אניקשט (אניקשצ'יאי), מחוז אוטיאן בתוך: יהדות ליטא : כרך ג, ספר ב: "ישובים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 289–290. (ספר יזכור לקהילת ליטא, ב ספריית העיר ניו יורק, תמונה 1501)
שם, על חיסול היישוב היהודי באניקשט: כרך ד עמ' 247–248. (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1949)
אנדרטה לזכר יהודי אניקשט שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון
אלפתריוס וניזלוס

ערך זה עוסק במדינאי היווני. אם התכוונתם לנמל התעופה של אתונה הקרוי על שמו, ראו .
אֶלֶפְתֶרִיוֹס קִירְיאַקוּ וֶנִיזֶלוֹס (ביוונית: Ελευθέριος Κυριάκου Βενιζέλος; ‏23 באוגוסט 1864 – 18 במרץ 1936) היה ראש ממשלת יוון ומחשובי הפוליטיקאים והמדינאים בתולדותיה.
חינוכו והצטרפותו לפוליטיקה

וניזלוס נולד במורניס, סמוך לחאניה שבכרתים. אביו, קיריאקוס וניזלוס, היה מהפכן כרתי, אשר הוגלה ב-1866 יחד עם משפחתו לאי סירוס (Σύρος) שבאיים הקיקלאדיים בעקבות התקוממות נגד השלטונות הטורקיים. וניזלוס למד משפטים באוניברסיטת אתונה(אנ'), שם היה פעיל בעסקי הפוליטיקה של כרתים, אחר כך שב לאי והתפרנס כעורך דין ועיתונאי. שנה מאוחר יותר נבחר לאספה הלאומית כנציג המפלגה הליברלית שהוקמה באותה תקופה.
כרתים

וניזלוס תמך באיחודה של כרתים עם יוון, והיה ממנהיגי ההתקוממות של שנת 1897, בעקבותיה העניקו הטורקים והמעצמות לאי אוטונומיה. במהלך השנים 1897–1898 השתתף וניזלוס במשא ומתן עם המעצמות על מהות האוטונומיה. לאחר שהנסיך גאורגיוס מיוון מונה לנציב העליון של האי בנובמבר 1898, שותף וניזלוס בוועדת ה-16 שעסקו בניסוח חוקת האי, והוא לקח חלק מהותי בניסוח. וניזלוס דאג שהחוקה תכלול שוויון זכויות למיעוט המוסלמי ודאגה לזכויות הפרט ולקח חלק פעיל בגיבוש הסמכויות הנרחבות שהוענקו לנציב העליון. על פי ההערכות, הסיבה להענקת הסמכויות הנרחבות לנציב העליון הייתה האמונה שתפקיד הנציב הוא קצר ימים ובמהרה כרתים תאוחד לתוך יוון. לאחר מספר שנים התחרט וניזלוס על הסמכויות הנרחבות שנתנו לנציב העליון.
עם הקמת הממשלה של כרתים, נתמנה ווניזלוס לשר המשפטים שלו ב-17 באפריל 1899. במרץ 1901 פוטר וניזלוס על ידי גאורגיוס, על רקע מחלוקת טקטית ביניהם לגבי הדרך להביא לאיחוד כרתים עם יוון. גאורגיוס, שראה בענייני חוץ נושא לו הוא אחראי בלעדית, ניהל מגעים דיפלומטיים מול המעצמות, במטרה להביא להסכמתם לאיחוד עם יוון. וניזלוס ראה במגעים אלו בזבוז זמן, ופעל להקמת צבא של כרתים ולנסיגת כוחות המעצמות מהאי. וניזלוס סבר שמהלך זה יקל על הסתפחות ליוון בשעת כושר, אולם תומכיו של גאורגיוס הציגו את מהלכיו של וניזלוס כבגידה ברעיון האחדות היוונית-כרתית.
וניזלוס נעשה מנהיג האופוזיציה, וכשהגיעו העניינים לכדי משבר ב-1905, עמד בראש התקוממות מזוינת, שאילצה בסופו של דבר את הנסיך לעזוב את האי. את מקומו תפס ראש ממשלת יוון לשעבר אלקסנדרוס זאימיס, ווניזלוס הצטרף שוב לממשלה. במאי 1910, לאחר שהצירים היוונים באספת הנבחרים של האי נשבעו אמונים למלך יוון, מונה וניזלוס לראש ממשלת כרתים. וניזלוס השתדל לפייס את העותמאנים והמעצמות והבטיח לשתף את המוסלמים בממשלתו ולמנוע את הכינוס של אספת הנבחרים ממנו גורשו המוסלמים שלא הסכימו להשבע אמונים למלך יוון.
מן הפרלמנט אל ראשות הממשלה

ב-1910, בעקבות משבר פוליטי, פוזר הפרלמנט היווני באתונה. וניזלוס עבר אל אתונה להזמנת הליגה הצבאית, ובבחירות של 8 באוגוסט 1910 נבחרו הוא ואנשיו לפרלמנט, ברוב עצום, כשווניזלוס עצמו משמש נציגה של אתונה. באותו זמן הקים את מפלגתו הפוליטית, "קומה פילאלפתרון" (Κόμμα Φιλελευθέρων, המפלגה הליברלית). בעקבות הניצחון בבחירות התפטר מתפקידו כראש ממשלת כרתים וב-2 באוקטובר 1910 נבחר לראשות הממשלה. וניזלוס נבחר בשנית בבחירות של מרץ 1912.
הוא ערך רפורמות מקיפות בצבא ובצי והקים את הליגה הבלקנית, צעדים שסייעו למוכנותה של יוון במלחמות הבלקניות של 1912–1913 ואיפשרו את שחרור אפירוס, מקדוניה ואיי הים האגאי מידי השלטון הטורקי. לווניזלוס היו ויכוחים רבים עם נסיך הכתר קונסטנטינוס בדבר נתיב התקדמות הצבא והערים שעליו לשחרר ראשונה. היה זה הסכסוך הראשון בין וניזלוס לבין קונסטנטינוס, שזמן קצר אחר כך, בעקבות ההתנקשות בחיי אביו ב-1913, הוכתר למלך יוון.
מלחמת העולם הראשונה והקרע הלאומי

הסכסוך השני בין וניזלוס לקונסטנטינוס נתגלע במהלך מלחמת העולם הראשונה. אף שיוון נותרה נייטרלית בשנים הראשונות למלחמה, וניזלוס תמך בברית עם מדינות ההסכמה, בהאמינו כי בריטניה וצרפת ינצחו בה. קונסטנטינוס, לעומתו, העדיף את מעצמות המרכז ורצה כי יוון תישאר נייטרלית. על רקע מחלוקת זו התפטר וניזלוס מתפקידו ב-21 בפברואר 1915. בבחירות הבאות שנערכו ב-15 במרץ 1915, שוב ניצחה מפלגתו של וניזלוס והקימה את הממשלה. למרות הבטחתו כי יוון תישאר נייטרלית, נאלץ וניזלוס לזנוח מדיניות זו בעקבות התקפת בולגריה על סרביה, עימה הייתה יוון קשורה בברית. וניזלוס הכריז על גיוס כללי, אך חילוקי דעות קשים עם המלך הביאו שוב להתפטרותו, ובבחירות הבאות לא לקח וניזלוס חלק כמחאה על כך שהפרלמנט פוזר בניגוד לחוקה. תוך כדי אירועים אלה נחלצו לכאורה בנות הברית להצלת סרביה והנחיתו חיילים בסלוניקי.
המחלוקת בין וניזלוס לקונסטנטינוס הייתה הגורם לקרע לאומי (ביוונית Εθνικός Διχασμός, אתניקוס דיכאסמוס), אשר תוצאותיו ניכרו עוד עשרות שנים אחר כך. ב-1916, לאחר פלישת צבאות גרמניה, אוסטריה ובולגריה אל מקדוניה היוונית, הקימו תומכי וניזלוס תנועה צבאית בסלוניקי, שנקראה "הממשלה הזמנית של ההגנה הלאומית". כאן ייסדו מדינה חדשה, הכוללת את צפון יוון, כרתים ואיי הים האגאי.
במאי 1917, לאחר הגליית קונסטנטינוס ועלייתו לכס של בנו השני אלכסנדרוס, שב וניזלוס לאתונה, כרת ברית עם מדינות ההסכמה והכריז מלחמה על מעצמות המרכז ב-29 ביוני 1917. כוחות הצבא היווני (אף שנחלקו בין תומכי המלך לבין תומכי וניזלוס) החלו ליטול חלק בפעולות צבאיות נגד הצבא הבולגרי לאורך הגבול. בסתיו 1918 היווה הצבא היווני, עם תשע הדיוויזיות שלו, את החלק הגדול ביותר של חילות בנות הברית המוצבים ביוון.
ב-14 בספטמבר 1918, בפיקודו של הגנרל הצרפתי לואי פראנשה ד'אספרה, הנחיתו כוחות הברית התקפה רבתי על צבאות בולגריה וגרמניה. הצבא הבולגרי נטש עד מהרה את עמדותיו והחל נסוג לכיוון ארצו, וב-29 בספטמבר ביקשה ממשלת בולגריה הפסקת אש. הצבא היווני עוד הספיק ליטול חלק קטן במערכות הלחימה האחרונות של מלחמת העולם הראשונה.
לאחר סיום המלחמה השתתף וניזלוס בשיחות ועידת השלום בפריז, וחתם על חוזה ניי (27 בנובמבר 1919) והסכם סוור (10 באוגוסט 1920) כנציגה של יוון. בעקבות הסכמים אלה קיבלה יוון (באופן זמני) את מזרח תראקיה ואיזמיר. בעת שובו ליוון, בתחנת הרכבת גאר דה ליון בפריז, ניסו להתנקש בחייו. לאחר החלמתו שב לארצו ונתקבל בה כגיבור על ששחרר שטחים בהם חיה אוכלוסייה יוונית.
הסתלקותו מן הפוליטיקה ב-1920

חרף הניצחון במלחמה הפסיד וניזלוס בבחירות של נובמבר 1920, למורת רוחם של היוונים באסיה הקטנה שזכו זה לא כבר לחירות, והמלך קונסטנטינוס נקרא לשוב. בשל התבוסה פרש וניזלוס מן הפוליטיקה ועזב אל פריס.
עם סיומה של מלחמת יוון–טורקיה (1919-1922) חתם וניזלוס על הסכם לוזאן עם טורקיה כנציגה של יוון. בעקבות התקוממות בהנהגת גנרל יואניס מטאקסס נאלץ המלך גאורגיוס לצאת לגלות (אביו, קונסטנטינוס, סולק בפעם השנייה מן הכס שנה קודם לכן), וניזלוס חזר ליוון ונתמנה שוב לראש הממשלה. ברם, הוא התפטר פעם נוספת ב-1924, לאחר מריבה עם מתנגדי המלוכה, ומאוחר יותר עמד שוב בראש המפלגה הליברלית.
שובו לשלטון ב-1928

בבחירות שנערכו ב-5 ביולי 1928 גדל כוחה של המפלגה הליברלית, וב-19 באוגוסט אותה שנה היא הכריחה את הממשלה לערוך בחירות חדשות, בהן זכתה ב-228 מתוך 250 המקומות בפרלמנט. וניזלוס עמד בראש ממשלת יוון עד 1932, אז הפסידה מפלגתו בבחירות, למפלגת העם בהנהגת פנאגיס צלדאריס. במרץ 1933 ניסה אחד ממקורביו לבצע הפיכה שנכשלה, וביוני 1933 נעשה ניסיון שני להתנקש בחיי וניזלוס. נטיותיה הפרו-מלוכניות של הממשלה הובילו לניסיון הפיכה צבאית במרץ 1935, בהנהגת וניזלוס וגנרל ניקולאוס פלסטירס. בעקבות כישלון ההפיכה עזב וניזלוס את יוון פעם נוספת. הוא נמלט לרודוס וממנה לנאפולי ופריז.
לאחר עזיבתו נערכו משפטים והוצאות להורג של וניזליסטים בולטים, והוא עצמו נשפט למוות שלא בפניו. הרפובליקה ההלנית השנייה החלשה והמעורערת התפרקה באוקטובר 1935, ובעקבות משאל עם מזויף שב גאורגיוס השני לכס המלוכה.
גלותו ומותו

וניזלוס נמלט אל פריז ובה מת ב-1936 במלון ריץ. קהל תומכיו מהקהילה היוונית המקומית בפריז ליווה את גופתו אל תחנת הרכבת, והיא הובלה על ידי המשחתת היוונית "פבלוס קונטוריוטיס" אל חאניה שבכרתים ולא אל אתונה, כדי לא לעורר תסיסה. הוא נקבר ברוב טקס באקרוטירי שבכרתים.
הנצחה

על שמו נקרא נמל התעופה הבינלאומי של אתונה שנחנך בשנת 2001.
הערות שוליים

↑  Paschalis M. Kitromilides, Eleftherios Venizelos: The Trials of Statesmanship, Edinburgh University Press, 2008, page 68
↑  Paschalis M. Kitromilides, Eleftherios Venizelos: The Trials of Statesmanship, Edinburgh University Press, 2008, page 69
↑  וניזלוס, הצבי, 13 בספטמבר 1910
↑  Paschalis M. Kitromilides, Eleftherios Venizelos: The Trials of Statesmanship, Edinburgh University Press, 2008, page 72
↑  המצב בכרית, הצבי, 23 במאי 1910
↑  ענין כרית, הצבי, 29 ביוני 1910
↑  הבחירות היווניות, הצבי, 29 באוגוסט 1910
↑  וניזלוס, הצבי, 14 בספטמבר 1910
↑  הבחירות ביון, הצבי, 28 במרץ 1912
↑  וניזלוס לנאפולי, דואר היום, 19 במרץ 1935
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275917905171  PLWABN: 9810542751605606  BNE: XX1709564  BnF: cb119565539 (data)  CANTIC: a11679943  GND: 118804146  ISNI: 0000 0001 2277 9340  LCCN: n79011262  NKC: jx20070502004  NLA: 35173611  NLG: 15801  NTA: 072814764  SNAC: w6hh83zg  SUDOC: 027548694  Trove: 851811  VcBA: 495/323625  VIAF: 30333252   WorldCat (עם VIAF): 30333252
אסתויהאד

| --- | --- |
 תפקיד:  דיוו המוות
 תרבות:  מיתולוגיה פרסית 
 
אסְתְוִיהַאד (בפהלווי: astwihād; באווסטית: Astō.vīδōtu; בפרסית: استویهاد או استویداد) הוא דיוו המוות במיתולוגיה הפרסית.
משמעות שמו היא "משבר (או: מפריד) העצמות". בחיבור דאדסתאן-י דיניג מוסבר כי משמעותו ומהותו הם "פירוק היצורים החומריים." הוא משתייך לקבוצת הדיווים, התומכת באהרימן ונאבקת נגד אהורה מאזדה ועוזריו, האמשה ספנטס. אסתויהאד עוזר לדיוו ח'שם לענות את נשמות המתים העולות לשמיים, ומסופר כי הוא נשלח על ידי אהרימן להרוג את גַיוֹמַרְד, האדם הראשון.
הערות שוליים

↑  דאדסתאן-י דיניג, פרק 37, פס' 50 (תרגום לאנגלית, בתוך: E.W. West, Sacred Books of the East, volume 18, Oxford University Press, 1882).
↑  M.F. Kanga, "Astwihād," Encyclopedia Iranica, Vol. 2, Fasc. 8, p. 873.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלון יפת

| --- | --- |

 לידה:  1 בספטמבר 1972 (בן 52) נְתַנְיָה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
אלון יפת (נולד ב-1 בספטמבר 1972, נתניה) הוא שופט כדורגל בינלאומי לשעבר העובד במקביל בחברת החשמל. יפת הוא שופט הכדורגל הישראלי הראשון ששפט משחק בליגת האלופות.