stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוריס לוז'קין
ביוגרפיה > נעוריו

ב-1986 סיים תיכון, בית ספר מספר 99 בעיר חרקוב.
ב-1997 סיים לימודיו באוניברסיטה להוראות והדרכה שבעיר חרקוב – בוגר תואר ראשון בשפה רוסית וספרות.
בשנות 1990–1992 עבר קורס "ניהול בכיר" במכון הבינלאומי להומניזציה ופיתוח ארצות הברית.
משנת 1985 (בגיל 14), במהלך לימודיו, התחיל קריירה ככתב שטח זמני בשני עיתונים "ווצ'רני חרקוב" ו"לנינסקיה סמנה", ולאחר 3 שנים
קיבל עבודה רשמית ב"ווצ'רני חרקוב".
ביוגרפיה > קריירה עסקית

בגיל 18, במקביל ללימודיו באוניברסיטה, הקים רשת מסחרית שמכרה ספרים ועיתונים. במקביל המשיך לעבוד כעיתונאי.
בסוף 1990, בגיל 19, ייסד את העיתון המסחרי הראשון בברית המועצות בשם "ATV" הוא היה מנפיק וכתב ראשי של העיתון. העיתון עקב אחרי חייהם של הסלבריטים.
ביוגרפיה > יצירת עיתון "טלנדלה"

ייצורו של עיתון ATV הפיק רווחים נאים, ולכן החליטו לוזקין ושותפיו להקים משרד שעסק ביחסי ציבור ופרסום.
בסוף שנת 1994 יצאה לאור המהדורה הראשונה של עיתון "טלנדלה". תוך שנתיים היה ה"טלנדלה" לעיתון הנמכר ביותר באוקראינה.
ב-2003 לוז'קין קיבל החלטה להקים עסק גם ברוסיה, והוא ושותפיו ייסדו את בית הדפוס "פופוליארניה פרסה". ב-2005 יצאה לאור המהדורה הראשונה של כתב העת "טלנדלה" מבית הדפוס שבבעלות לוזקין ושותפיו. ב-3 שנים לקיומו ברוסיה כתב העת נמכר ביותר מ-20 אזורים שונים של רוסיה – כמעט בכל המדינה. בשנת 2013 העיתון נכנס לרשימת 10 מותגי ההדפסה הטובים בין כל המדינות שהיו אי-פעם בברית המועצות עם 5.2 מיליון קוראים לאותה תקופה. עיסוקו המרכזי של העיתון היה פרסום צילומים וראיונות בלעדיים של כוכבי קולנוע וזמרים, וביצוע פרויקטים מיוחדים בהשתתפותם.
לוז'קין אמר ש"טלנדלה" היה נקודת ההתחלה לייסוד "קבוצת מדיה האוקראינית" בסוף שנות ה-90, קבוצה שנועדה לנהל את כל הפרויקטים שיהיו אחרי "טלנדלה". מאוחר יותר שונה שם החברה ל-"UMH Group"
ביוגרפיה > ייסוד UMH Group

כבר בגיל 30, לצד כתב העת "טלנדלה", היה בבעלותו של לוזקין כתב עת פופולרי "פוטבול". בנוסף, לוזקין חתם על חוזה ארוך טווח ליצירת עיתון "ארגומנטי אי פאקטי – אוקראינה", וביחד עם בנק אוקראיני רכש עיתון "קומסומולסקאיה פראבדה ווי אוקראיני". הוא גם ייצר גרסאות אוקראיניות של "אקספרס-גזטי", "איזווסטיה" ו"סוברשנו סקרטנו".
בשנת 2000 מנתה תפוצת "קבוצת מדיה האוקראינית" כ-58 מיליון עותקים. בשנת 2012 בית הדפוס מהקבוצה של לוזקין הפך לגדול ביותר באוקראינה עם תפוצה של כ-115 מיליון עותקים מתוך 40 מהדורות השייכות ללוזקין.
ב-2002 בוריס לוז'קין, בהשתתפות גנאדי בוגולובוב, הקימו בקייב את בית הדפוס המודרני ביותר בזמנו. מ-2006 לוזקין עוסק בפיתוח רשת חנויות "טוויה פרסה", אשר מוכרת עיתונים וציוד נלווה. מאז 2006 הפכה הרשת לגדולה ביותר באוקראינה.
החל מ-2010, ביצע בוריס לוז'קין חתימה על מספר חוזים, בין השאר עם מותגי המדיה האמריקאים המפורסמים Forbes Media ו-Conde Nast. חוזים אלה איפשרו להוציא לאור את Forbes ו-Vogue באוקראינה (מ-2011 ומ-2013).
לפי דירוג "RBK", חברת UMH Group של לוזקין נכנסה לרשימת 15 חברות המדיה הגדולות מתוך חברות המדיה במדינות ברית המועצות לשעבר. לפי כתב עת "Companion", בוריס לוזקין נכנס לדירוג שלושת מנהלים בכירים של אוקראינה.
ביוגרפיה > רשתות שידור רדיו

לצד הקמתם של בתי דפוס, לוז'קין החל בהקמה של רשתות שידורי רדיו, תוך רכישת מספר תחנות מקומיות. העסקה הראשונה נעשתה בשנת 1998, כשלוזקין רכש את תחנת "רדיו-50". הצעד הבא בדרך להצלחתו היה בשותפות עם אחים סורקיס בתחנת רדיו "קייבסקי וודומוסטי". ב-2013 היו תחת ניהול UMH Group 4 תחנות רדיו רשת ("Autoradio", "RetroFm","Nashe Radio", "Europa Plus") ו-3 תחנות רדיו אזוריות ("Jam FM", "גולוס סטוליצי", "Lounge FM").
לוזקין השתתף בפתיחתה של תחנת רדיו אוקראינית – "רדיו אלה" – שנוצרה על ידי חברת "פרופמדיה" ביחד עם אלה פוגצ'ובה. מאז פתיחת תחנת הרדיו הראשונה בשנת 2001, UMH Group הפכה לאחד משני התאגידים הגדולים ביותר שמחזיקים ברשתות שידור רדיו אוקראיניות, עם 3 מיליונים מאזינים.
ביוגרפיה > ראשית עבודה באינטרנט

החל מ-2008 העיסוק הראשי של חברת UMH Group הפך לאינטרנט. לפי כמות הגולשים, הייתה החברה ברמה אחת עם חברות גוגל, Mail.ru ו-יאנדקס. התאגיד ביצע מספר רב של פרויקטים, מהם קמו אתרים מוצלחים רבים כמו: korrespondent.net, bigmir.net, i.ua, football.ua.
מרכיב מרכזי בהצלחה בעולם האינטרנט היה רכישת "KP media" על ידי לוז'קין בשותפות עם פטרו פורושנקו.
בנוסף, לוז'קין שילב פורטלים עם "קבוצת מדיה האוקראינית" (שבתוך חברת SCM של רינאט אחמטוב) ועם חברת United Online Ventures.
ביוגרפיה > השקעות ושותפיו לעסקים

לפי מומחים מקרן הבינלאומית "רנסאנס", חברת UMH נוצרה במקור למטרות רווח ויצירת קשרים עסקיים עם אוליגרכים ואנשי עסק גדולים כמו גנאדי בוגולובוב, איגור קולומויסקי, איגור וגרגורי סורקיס, פטרו פורושנקו, רינט אחמטוב, אדוארד פרוטניק וכו.
ב-2008, תחת הובלתו של בוריס לוז'קין, הייתה UMH Group הראשונה מכל חברות המדיה באוקראינה שגייסה 45 מיליון דולר, זאת לאחר הנפקת 15% ממניותיה הנסחרות בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט, כאשר שווי השוק של החברה עומד על 300 מיליון דולר.
במהלך שנת 2012 בוריס לוז'קין חיפש השקעות לחברתו המתפתחת באופן דינמי. לאחר ערכת מצב בשוק עולמי היועצים המליצו לדירקטוריון של UMH Group לחפש משקיעים פרטים. כתוצאה מכך בעלי השליטה ב-UMH Group בחרו חברת דלק ואנרגיה במזרח אירופה.
"בערך שנתיים חשבו על הנפקה ראשונה לציבור של מניות UMH, כדי לגייס 70 עד 100 מיליון דולר. הכסף היה נדרש להרחבה של החברה. אולם, היה צורך לבטל הנפקה ראשונה לציבור, כי ראו ששווי החברה לא מתאים לציפיותיו. ב-2008, כשהחברה יצאה להנפקה, שוויה היה 300 מיליון דולר. מאז UMH התרחבה, וברור ששווי החברה עלה." (מנכ"ל חברת Concorde Capital איגור מזפה בראיון לכת עת; 21 ביוני 2013; "Dengi.ua").
ביוגרפיה > מכירת UMH Group

ביוני 2013 בוריס לוז'קין הכריז על מכירת 98% ממניות UMH Group ב-315 מיליון אירו לחברת דלק ואנרגיה במזרח אירופה של סרגיי קורצנ'קו. לפי סקר המומחים, המחיר היה 400–500 מיליון דולר. ב-5 בנובמבר 2013 בוריס לוזקין הכריז על מכירה מוקדמת של חברתו לחברת דלק ואנרגיה במזרח אירופה, הפעם מכירה של 99.9% ממניות של UMH Group. כל ההתחייבויות הפיננסיות במסגרת העסקה בוצעו במלואן. המכירה של קבוצת UMH הוגשה באמצעות מעל מ-30 עורכי דין ממשרדי עורכי דין אוקראינים וזרים. לפי הצהרתו של דניס בוגיי, שותף במשרד עורכי הדין "וושצ'נקו, בוגאי ושותפים" – העסקה הושלמה בהתאם לחוק האנגלי ועמדה במלואה בסטנדרט אירופי. בעסקה הייתה מעורבת גם חברת הנאמנות האירופאית, שהבטיחה את קבלת התשלום עבור הנכס והעברת הנכס לקונה בתנאים המוסכמים. אחת החברות המייצגות את לוז'קין ושותפיו הייתה משרד עורכי הדין "וסיל קיסיל ושות". אלכסיי פילאטוב, שותף במשרד, אמר כי Wragge היה יועצו של UMH בתחום המשפט האנגלי.
המנכ"ל של קבוצת "Continium" (בשנת 2012 הוא הכין את קבוצת UMH להנפקה) אנדריי פיבוברסקי קרא לעסקה "חזקה לבעלי המניות בחברה", והמיליארדר ויקטור פינצ'וק אמר: "מנקודת מבט עסקית אני חושב שזו ההחלטה הנכונה והמתוזמנת, וכי על העסקה הזו ניתן רק לברך". הבעלים המשותף של "Bank Delta" ניקולאי לגון ציין כי "UMH הוא מושא להשקעה מעניין. אם לשפוט לפי המידע בעיתונים, שווי העסקה 450–500 מיליון דולר – החברה זכתה". אלכסנדר רודניאנסקי, המפיק ונשיא של חברת מדיה "CTC Media" לשעבר, אמר כי "במצב הנוכחי, כאשר למשקיעים בינלאומיים אין רצון להשקיע בחברות של מדינתנו, והמצב העולמי אינו אידיאלי, זו הזדמנות נדירה למכור כזו חברה גדולה, במיוחד כשמדובר בחברה שאין לה שום קשר למשאבי טבע".
פעילות ציבורית

ב-1997 נוסדה קרן "חרקוב הצעיר".
משנת 1994 עד 1998 – היה חבר מועצה אזורית בעיריית חרקוב.
משנת 1997 עד 1998 – עבד כיועץ של שר האוצר של אוקראינה וויקטור סוסלוב.
משנת 1998 עד 2002 – היה חבר מועצה עירונית בעיריית חרקוב.
מאז 2003 – חבר ועדת יזמים בעניינים עסקיים בממשלת אוקראינה.
נשיא האיגוד המו"לים לעיתונאות אוקראיני (2004–2006). מ-2008 עד היום – סגן נשיא לעניינים בינלאומיים באיגוד.
חבר במועצת המומחים בתוכנית טלוויזיה "כרישי העסקים" של ערוץ ה-ICTV (יחד עם יבגני צ'רניאק, אלכסנדר קרדקוב, אוקסנה קלטניק, 2010).
חבר הנהלת הפדרציה בתעשיית מדיה האוקראינית (2012).
משנת 2006 עד 2014 – חבר הנהלה ב-WAN-IFRA (האגודה העולמית לתקשורת), האיגוד המקצועי הגדול ביותר של תקשורת המונים ועיתונות, המייצג יותר מ-18 אלף מהדורות מודפסות, 15 מהדורות דיגיטליות, ו-3,000 בתי דפוס ביותר מ-120 מדינות. מרכזי הארגון ממוקמים בפריז (צרפת) ובדרמשטאדט (גרמניה).
חבר במועצת המשקיעים בפרויקט טלוויזיה של ערוץ ICTV בשם "חלום האוקראיני" (ביחד עם אדוארד פרוטניק וקיריל דמיטרייב, 2010).
יוזם ומארגן קונגרס העיתונאות העולמי WAN-IFRA (האגודה העולמית לתקשורת) בקייב (2012). בשנת 2013 הרצה בקונגרס WAN-IFRA ה-65 בבנגקוק. על כיוון התפתחות המדיה במדינות פוסט-סובייטיות.
במאי 2018 עמד בוריס לוז'קין בראש הקונפדרציה היהודית באוקראינה.
הקונפדרציה היהודית באוקראינה

במאי 2018 בוריס לוזקין נבחר כנשיא הקונפדרציה היהודית באוקראינה. בספטמבר 2018 הקונפדרציה היהודית באוקראינה הוציאה לאור פרויקט בשם "צדיקים של העיר שלי" שפעולתו היה לתת שמות לרחובות ושדרות בשמם של חסידי אומות העולם שחיו באוקראינה.
בהתאם לחוק הישראלי ניתן התואר "חסיד אומות העולם" למי שאינו יהודי, ופעל למען הצלת יהודים בתקופת השואה תוך סיכון חייו, ללא קבלת תמורה. התואר ניתן בהתאם לחוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם. באוקראינה נספרים כ-2.6 אלף חסידי אומות העולם.
במאי 2019 בקייב התקיים הפורום הבינלאומי "Kyiv Jewish Forum" שכלל מעל 500 משתתפים ממדינות רבות, והיה מקום לדיונים חשובים עבור מובילי דעה של העולם היהודי.
בספטמבר 2020 התקיים "Kyiv Jewish Forum" באופן מקוון בהשתתפות "The Jerusalem Post". בפורום צפו 83,000 איש, והשתתפו בו שלושה נשיאים (ראובן ריבלין, וולודימיר זלנסקי, אלכסנדר קוואסניבסקי), ראש ממשלת ישראל החלופי בני גנץ, וכן 45 דוברים מ-9 מדינות.
ספריו

"האם יש עתיד לחרקוב?" (חרקוב, שנת 1998 בשיתוף פעולה (מחבר שני) עם איגור דושין).
"בחירות: הטכנולוגיה תעמולות בחירות" (חרקוב, שנת 1998. מחברי הספר: איגור דושין, אלכסנדר סיסון, בוריס לוזקין)
"הרפובליקה הרביעית. מדוע אירופה זקוקה לאוקראינה ואוקראינה זקוקה לאירופה". (חרקוב, שנת 2016. בשיתוף פעולה עם ולדימיר פדורין).
פרסים והוקרה

חתן פרס "איש השנה 2003" בקטגוריה "יזם השנה" (באוקראינה).
פרס "עיתונאי ראוי" באוקראינה (2003).
בעל תואר שלישי בפילולוגיה.
ב-2003 נבחר במקום 84 מתוך 100 האוקראינים המשפיעים לפי כתב עת "Korrespondent". חתן פרס "מנהל המדיה הטוב ביותר של רוסיה" בקטגוריה "כניסת חברה לשוק ההון הפתוח"(2008).
זוכה בתחרות האוקראינית "יזם השנה", שהיא חלק מהתוכנית העולמית של חברת Ernst&Young - Entrepreneur Of The Year Awards.
ב-2013 נכנס לדירוג האוקראינים העשירים לפי "פוקס" מגזין (מקום 101, שווייו מוערך ב-126 מיליון דולר). בדירוג של כתב עת "Korrespondent" באותה השנה נבחר במקום ה-70, עם שווי מוערך של 144 מיליון דולר.
בין שלושים מנהלי חברות המדיה המשפיעים ביותר מתוך מדינות חבר העמים.
אזרח כבוד של עיר חרקוב.
במאי 2017 בוריס לוז'קין נבחר לחתן פרס "עקבות בפרסום", שהוענק על ידי קואליציית הפרסום האוקראינית על תרומתו להיווצרות ופיתוח שוק הפרסום והתקשורת באוקראינה.
משפחתו

אשתו – נדז'דה שלומובה (נשואים משנת 1993). נכנסה לדירוג 100 הנשים המשפיעות של אוקראינה על פי כתב עת "Focus".
לוזקין הוא אב לבת.
הערות שוליים

↑  "Official site of JCU".
↑  "Official site of WJC".
↑  "Official site of EAJC".
↑  "Forbes to launch Ukraine edition". בספטמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ukraine's UMH Group to Publish Local Vogue Edition". Bloomberg.
↑  "Ukrainian Tycoon Buys Magazine That Investigated Him". Bloomberg.
↑  Borys Lozhkin became the president of the Jewish Confederation of Ukraine, UNIAN (May 25, 2018)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1104273799  ISNI: 0000 0000 4576 8997  LCCN: no2001046411  NKC: js20211101550  VIAF: 21792452   WorldCat (עם VIAF): 21792452
פלנטרי אובסרבר

תוכנית פלנטרי אובסרבר (באנגלית: Planetary Observer program) היא תוכנית לחקר החלל של נאס"א שבוטלה לאחר שיגור משימה אחת - משימת מרס אובסרבר. התוכנית הייתה לבנות חלליות זולות לחקר מערכת השמש על ידי שימוש בחלקי לוויינים קיימים וטכנולוגיות ופלטפורמות שיגור קיימות.
היסטוריה

אחרי תוכנית פלאגשיפ היקרה של שנות ה-70, חיפשה נאס"א במהלך שנות ה-80 דרך חדשה וסבירה יותר מבחינת המחיר, לחקר החלל במהלך שנות ה-90 ולאחר מכן. ועדת חקר מערכת השמש של נאס"א העלתה שתי תוכניות חדשות ב-1983: תוכנית פלנטרי אובסרבר ומארינר סימן 2. תוכנית פלנטרי אובסרבר החלה עם תוכנית מרס אובסרבר ויועדה לחקור את מערכת השמש הפנימית על ידי בניית חלליות זולות שיתבססו על לוויינים קיימים. לתוכנית מארינר סימן 2 לעומת זאת, תוכננו חלליות גדולות יותר שיחקרו את מערכת השמש החיצונית.
משימת הפלנטרי אובסרבר הראשונה, מרס אובסרבר, אושרה ב-1985. משימת לונר אובסרבר שהוצעה לשיגור ב-1997 יועדה לחקור את הירח לזמן רב ביותר במסלול קוטבי והמרקורי אובסרבר שגם כן תוכננה לשיגור ב-1997 יעדה לחקור את כוכב חמה. בעקבות קיצוצי תקציב של שנת 1992-3 נאלצה נאס"א לבטל את מימון הלונר ומרקורי אובסרבר ורק מימון המרס אובסרבר נמשך.
היסטוריה > מארס אובזרבר

המרס אובסרבר שוגר ב-25 בספטמבר 1992 כדי לחקור את מאדים. שלושה ימים לפני כניסת החללית למסלול סביב מאדים אבד הקשר עימה וניסיונות להתקשר אליה מחדש נכשלו.
היסטוריה > לונר אובסרבר

העלות המתוכננת של הלונר אובסרבר הייתה בין 500 ל-700 מיליון דולרים. החללית תוכננה להישלח אל הירח ולחוג סביבו במסלול של 70 ק"מ מעל פני הקרקע. משימת הלונר אובסרבר משכה התעניינות מצד ברית המועצות שאף הציעה לכלול בחללית מספר כלי מחקר משל עצמה.
ראו גם

תוכנית החלל האמריקאית
| תוכניות נאס"א לחקר מערכת השמש |
| --- | --- | --- |
| פעילות | אקספלורר • וויאג'ר •  חקר מאדים • משימות פלנטריות (דיסקברי • גבולות חדשים • חקר מערכת השמש) • פלאגשיפ • חקר עולמות אוקיינוס |  |
| הושלמו | פיוניר • מארינר • לונר אורביטר • ריינג'ר • סרוויור • אפולו • ויקינג • פלנטרי אובסרבר • MESUR • מרס סרוויור 98 • מארס סקאוט • מארס רובר |  |
| בוטלו | פלנטרי גראנד טור • וויאג'ר (מאדים) • פרומתאוס • קונסטליישן • ניו מילניום • מארינר סימן 2 |  |
קהילת יהודי חרבין

רחוב עמוס בחרבין שבו התהלכו יהודים רבים מן הקהילה
קהילת יהודי חרבין הייתה קהילה יהודית-רוסית ברובה ברפובליקה העממית של סין, והייתה הקהילה הגדולה ביותר ביהדות סין בפרט ובמזרח הרחוק בכלל. העיר חרבין היא בירת מחוז חיילונגג'יאנג (בעבר מנצ'וריה). התפתחותה כעיר החלה בסוף המאה ה-19 כשהאימפריה הרוסית קיבלה בשנת 1897 זיכיון לבניית מסילת ברזל במזרח-סין, שחצתה את מנצ'וריה והגיעה לפורט ארתור. חרבין הייתה למרכז המנהלי של המסילה, וסביב מרכז זה התפתחה העיר. חרבין הייתה אחת מהערים עם קצב הגדילה היהודית הגדולה בעולם, והיא הייתה לאחת מריכוזי היהדות האינטלקטואליים והעשירים באסיה כולה.
ראשוני היהודים שהגיעו לחרבין ברחו מרוסיה וממזרח אירופה בשל התגברות האנטישמיות באירופה ובשל פוגרומי אודסה. היהודים ברחו באמצעות מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית, שחיברה בין מוסקבה לבייג'ינג. הקהילה הוקמה באופן רשמי בנובמבר 1903 ובאותה שנה מנתה הקהילה כחמש מאות יהודים והמשיכה לגדול בהמשך.
ב-3 במאי 1907 החלה הקהילה היהודית המתפתחת בבניית בית כנסת חדש, שנקרא "הראשי", ברחוב ארטילריסקיה ברובע פריסטן (כיום רחוב אונג'יאנג, רובע דאולי). לתנועה הציונית היה מקום נכבד בחיי הקהילה. בין האגודות הציוניות שפעלו בעיר בלטו בעיקר תנועות בית"ר ו"מכבי" שקיימו גם פעילות ספורטיבית ענפה. ד"ר אברהם קאופמן, שהיה יו"ר הקהילה בשנים 1933–1945, עמד בראש הפעילות הציונית בעיר. הוא היה יו"ר קרן היסוד בחרבין, חבר בהנהלה הציונית העולמית והסוכנות היהודית ויו"ר הארגון הציוני בסין.
בסוף מלחמת העולם השנייה, תחת שלטון ברית המועצות שנמשך כתשעה חודשים, הופסקה הפעילות הציונית בעיר, רבים מן היהודים שהתגוררו אז בחרבין הוגלו למחנות כפייה ברוסיה, ויהודים רבים עזבו את חרבין למדינות אחרות (בהן ישראל). ב-1963 נסגרו רשמית מוסדות הקהילה היהודית בעיר, וב-1985 נפטרה חנה אגרה, היהודייה האחרונה בקהילה המקומית.
היסטוריה > רקע > יהודי סין

יהודים גרו בסין במשך שנים רבות, אך רובם התבוללו ונטמעו במדינה ובתרבותה, ויהודים נוספים לא נכנסו, מכיוון שעד לשנת 1840 הייתה סין סגורה לחלוטין להתיישבות זרה. מלחמת האופיום הראשונה בין סין ואנגליה, שהתחוללה בין 1839 ל-1842, שמה קץ למצב זה ובריטניה אילצה את סין לפתוח חמישה נמלים לסחר בין-לאומי ולהתיישבות זרה, ובכך איפשרה לזרים (ובהם יהודים), להיכנס למדינה.
במאה ה-19, רצו רבים מתושביה היהודים של האימפריה הרוסית לברוח עקב התגברות האנטישמיות במדינה, אך לא הייתה להם אפשרות לכך. מספר קטן מאוד של יהודים הצליח להיכנס לסין, אך לא לאזורים של חרבין כיום, שאז היו מורכבים מכפרי דייגים מפוצלים סביב נהר, אלא לערים בסין הגובלות במדינות אחרות, כיוון שאף פעם לא הייתה גישה פשוטה להיכנס לעומק סין.
היסטוריה > רקע > הקמת הרכבת הטרנס-סיבירית

ב-1891 החלו הרוסים להקים את הרכבת הטרנס-סיבירית, שקישרה את מזרח אירופה עם סין, ועצרה במספר תחנות. ב-1897 נבנה ענף המסילה המחבר את חברובסק לוולדיווסטוק. הקמת קו הרכבת הובילה להקמת יישובים רבים לאורך המסילה. אחת מתחנות הרכבת הייתה באזור עם כ-40 כפרי דייגים בהם גרו מקומיים סינים שגם סחרו בפרוות, בעצים ובאופיום. נטען כי הוקמו בשטח מספר בתים של סינים מקומיים, שהתיישבו שם בשל המיקום הסמוך לנהר סונגווה (אנ').
היסטוריה > הגל הראשון

ב-1898 עברה לשכת הנדסת הרכבת מוולדיווסטוק לאזור שכיום נקרא חרבין, מה שגרם ליהודים ולרוסים רבים לרצות להתיישב שם מסיבות שונות, בהן רדיפה ומקום קהילה ליהודים.
היהודי הראשון הגיע ב-1899 מתוך האימפריה הרוסית בעזרת הרכבת הטרנס-סיבירית. שמו היה ס.א. ברצל, והוא בחר להתמקם בעיר בשל המניין הראשון שהוחלט לקיים בעיר. תוך זמן קצר הגיעו יהודים גם ממומבאי ומבגדאד. גם יהודים ספרדים היגרו ממדינות המזרח התיכון שהיו תחת שליטת האימפריה העות'מאנית, לערים הסיניות, ובהן חרבין. המניין הראשון בעיר התקיים ב-1900 במגזניסקיאה אוליטסה בביתו של א.ל. באך. התפילות התקיימו עד 1902 במעון של משפחת ברקוביץ'. בשנת 1903, כדי לספק את צורכי הקהילה היהודית בחרבין, הוקמה ועדה שהורכבה ממספר יהודים בעלי מקצוע, בהם מירוביץ' (הגבאי), א.י. דוביסוב (הגזבר), ק.ל. פורביץ' ומ.ל. סמסונוביץ' (חברי ועדה). בנוסף, היו מוהל ושוחט לקהילה היהודית. באותה השנה, מבנה נרכש ברחוב ארטילריה 6 והוקם בית הכנסת הראשון בחרבין ששימש את הקהילה היהודית הקטנה שמנתה פחות מ-500 יהודים, אך גדלה במהירות.
ב-1903 התגוררו בחרבין כ-500 יהודים, ובנובמבר של אותה שנה עברו כמה משפחות יהודיות רוסיות לחרבין באישור מיוחד מהממשלה הרוסית, שהייתה מעוניינת בפיתוח מהיר של האזור. הקהילה גדלה במהירות רבה בגל זה. עם הזמן צמחו על פני רצועת הרכבת מספר עיירות רוסיות חקלאיות, שגם בהן התיישבו מהגרים יהודים, אך רוב היהודים הרוסים התמקמו בחרבין, שכן רמת האנטישמיות באזור הייתה נמוכה יותר באותן השנים מאשר ברוסיה, שבה התבצעו פוגרומים רחבי היקף (כגון פוגרומי אודסה הראשונים).
באותה השנה הוזמן הרב לוין להיות רבה של חרבין במשרה מלאה, ובית ספר יהודי ראשון הוקם בחצר בית הכנסת. הקהילה היהודית גדלה ונוצר צורך ברכישת שטחים נוספים.
היסטוריה > הגל השני > עידוד התיישבות

המדיניות הרוסית עודדה התיישבות מוגברת בצפון-מזרח סין. עידוד זה התייחס גם למתיישבים יהודים, שהובטח להם חופש פולחן, ולכן, לאורך השנים איפשר הצאר ליהודים רוסים נוספים לעבור להתגורר בחרבין. היהודים האוקראינים שהתגוררו בתחום מושבם שנים רבות, יכלו גם הם לעבור לחרבין בשל כך דרך המסילה, ועם הפוגרומים הרבים ברוסיה ועלייתה של הלאומנות ברחבי אירופה, ראו יהודים רבים במסע זה פתח הצלה. רוב יהודי חרבין שהגיעו אז היו מיהדות אשכנז.
היסטוריה > הגל השני > מלחמת רוסיה-יפן

בשנת 1904 פרצה מלחמת רוסיה–יפן על השליטה בשטח של צפון-מזרח האימפריה הסינית, בדגש על חבל מנצ'וריה וחצי האי קוריאה. באותה תקופה גויסו לצבא רוסים רבים ובהם גם יהודים, אך חלק גדול מהיהודים סירבו לקחת חלק במלחמה בשל הפרעות, ערקו מהצבא הרוסי ועזבו בהמוניהם למדינות אחרות, בדגש על חרבין, שם הייתה קהילה יהודית תומכת שהייתה ממוקמת בלב הסכסוך שבין היפנים לרוסים. גם החיילים היהודים הרוסים שלא ערקו לחרבין עברו בתחנת חרבין בדרכם לחזית, ולאורך תקופה של שנתיים עברו בחרבין אלפי יהודים נוספים. היהודים התקבלו בסבר פנים יפות וקיבלו טיפול בחסותם של הרב לוין ואשתו, שגם סיפקו להם אוכל יהודי כגון מצות ונתנו להם תמיכה פיזית ורוחנית. הקהילה היהודית בחרבין הפכה בשנים אלו למעין מקלט ללוחמים היהודים, הממוקם במקום נוח, ובעקבות כך החליטו יהודים רבים להגר לחרבין.
היסטוריה > הגל השני > הגירה בשל הפרעות והמהפכה ברוסיה

בספטמבר 1905 חתמה רוסיה על חוזה שלום בו ויתרה ליפן על קוריאה ופורט ארתור. לאחר ניצחונה של יפן, הקהילה בחרבין חזרה לפעילות הרגילה שלה ו"מצב החירום" ששרר בעיר הסתיים. באותה שנה התקיים פוגרום באודסה, הגדול מכולם, שבו מספר רב של רוסים הכו יהודים ממניעים אנטישמיים, ולפי עיתונים שונים, בין 400 ל-800 יהודים באזור נרצחו. הצבא תמך בהמון הפורע באופן פעיל, ולכן יהודים רוסים רבים לא חשו בטוחים, והיגרו בעזרת המסילה לחרבין.
עד 1908 מספר היהודים באזור גדל והגיע ל-6,000, וחרבין נחשבה אז לקהילה הגדולה ביותר, לא רק בסין, אלא במזרח הרחוק כולו. ב-1907 קהילת יהודי חרבין פתחה מטבח מרקים חינמי למהגרים היהודים החדשים. בשנים 1907 עד 1909 היהודים בחרבין קיבלו מספר החלטות גדולות, כמו הקמת בית ספר, שנקרא "אברייסקיה גימנסיה", והקמת ספרייה חדשה. בית הספר היהודי הוקם ב-1907 והיה עוד נושא חדש לרבים מן היהודים שלמדו בו, כיוון שבאימפריה הרוסית לא היה נהוג ללמד את שפת הקודש, את התורה ואת הנביאים. הספרייה הוקמה ב-1908, הייתה גדולה מאוד והכילה ספרי יהדות והלכה בעיקרה. שנת 1909 הייתה אבן דרך בחייהם של יהודי חרבין. הרעיון לבניית בית הכנסת המרכזי של חרבין התקבל על ידי הוועדה של הקהילה היהודית בחרבין, והם החלו בבנייתה.
בשנת 1912 הוקם מועדון תרבות יהודי בשם "אילמדג" שקיים סדרות של הרצאות ברוסית וביידיש, הצגות דרמטיות וערבים מוזיקליים.
לאחר המהפכה הבולשביקית ברוסיה ב-1917, היגר גל נוסף של יהודים רוסים לחרבין.
היסטוריה > הגל השני > מלחמת העולם הראשונה

בשנת 1914 החלה מלחמת העולם הראשונה. במלחמה השתתפו מדינות רבות ונהרגו בה מעל ל-16.5 מיליון איש. ברגע שהחל קרב טננברג, שהיה חלק משרשרת אירועים במלחמת העולם הראשונה, כמעט כל התחום היהודי ברוסיה המערבית הפך לזירת קרב. בשל כך, יהודים נאלצו להצטופף וחלקם אף חוו אלימות מתגברת עקב האנטישמיות שהיתגברה במלחמה. בשל כך, באוקטובר 1914 הוקם בפטרסבורג ועד העזרה לקורבנות המלחמה היהודים. זמן קצר לאחר מכן, גם חרבין הצטרפה לוועדה לסיוע קורבנות המלחמה היהודים, כשיושב הראש של סניף חרבין היה ד"ר אברהם קאופמן. מאוחר יותר באותה שנה, כל אירוע שאורגן על ידי מוסד יהודי (כגון קונצרטים והרצאות), הוטל עליו היטל כספי למען קורבנות המלחמה היהודים באימפריה הרוסית, ובכך הקהילה היהודית בחרבין תרמה כלכלית ליושבים היהודים ברוסיה. בית הספר הקהילתי בחרבין גם התנדב לעזור כלכלית ליהודים הרוסים, ותלמידי בית הספר אף תרמו להם מצעצועיהם ומספריהם היהודיים.
באפריל 1915, בשל המצב שהחמיר ברוסיה, הקהילה היהודית בחרבין התנדבה לגייס 10,000 רובלים. פליטי המלחמה הראשונים החלו מגיעים לחרבין בערך באותו החודש, ומספרם גדל מיום ליום. הוועד של הקהילה היהודית של חרבין סיפק להם דירות ללון בהן ברחובות אפטקרסקאיה וקומרצ'סקאיה. רוב הפליטים באו מפולין, בלארוס, קורלנד ולפלנד ורובם היו בעלי מקצוע שהצליחו להשתלב בקהילה היהודית של חרבין. בנובמבר 1915 נפתח בית תמחוי, שם קיבלו הפליטים שלוש ארוחות ביום. בתי מרקחת בבעלות יהודית סיפקו גם הם את התרופות בחינם לפליטים, כיוון שאותם הפליטים חיו בעוני. בשנת 1915 עמד תקציב הוועד על 11,000 רובלים לחודש.
ב-1916 עלה מספר הפליטים בשל מלחמת העולם הראשונה ל-1,000. הוועד היהודי של חרבין שכר בשביל 800 מהם בנייני מגורים. בסוף אותה שנה, בשל הושטת היד של הוועד לפליטים היהודים שהגיעו לעיר ולפליטים יהודים ברחבי העולם.[דרושה הבהרה] בפסח היה לוועד הגבלה של 100,000 רובלים (במקום 250,000 כמו בכל שנה), והם ביקשו עזרה כלכלית מהקהילה, שגייסה לפסח זה 5,000 רובלים. עד שנת 1917, הגיעו 3,000 פליטים לחרבין בשל המלחמה. באותה שנה, הוועדה למען חברה ואבטחה של חרבין נפתחה גם היא, וכמו כן, גם בית כנסת ברחוב ג'ינגווי. עד סוף המלחמה, אלפי פליטים הגיעו לחרבין, ובכך היא הגיעה לתקופת השיא שלה מבחינת כמות התושבים היהודים (25,000 ב-1925).
היסטוריה > הגל השני > תקופת השיא

ב-1916, תלמידים שסיימו את בית הספר היסודי היהודי היו זקוקים לבית ספר חטיבה, ולכן רצו להוסיף קומה נוספת בבית הספר המוקדשת לתלמידי חטיבה. עשירי היהודים בחרבין (בהם הרב א.מ. כסלו ואברהם וגורינז), תרמו להקמת הקומה החדשה 120,000 רובלים, מה שהספיק להקמת הקומה, ובכך, בדצמבר 1918, הסתיימה בנייתה של הקומה השנייה בבית הספר, שעוצבה על ידי א.ו. לויקין, לתלמידי החטיבה. בכך, קהילת חרבין הקימה את החטיבה היהודית הראשונה בכל המזרח. כיום (נכון ל-2023) חטיבת הביניים היהודית הפכה לחלק ממרכז המוזיקה החדש של חרבין.
1920 הייתה השנה הפורייה ביותר לקהילת יהודי חרבין. העיר הפכה למרכז היהודי הגדול ביותר במזרח הרחוק, והייתה ביתם של כ-20,000 יהודים. באותה שנה, בית הספר סקידלסקי תלמוד תורה נבנה. גם בית הספר למוזיקה ולאומניות "לוטוס" נבנה, והם הציגו הצגות משלהם בנוסף להצגות באילמדג.
ב-25 בספטמבר 1921 נבנה בית הכנסת "החדש", בנוסף לבית הכנסת הישן, בשל האוכלוסייה היהודית ההולכת וגדלה בחרבין. בית הכנסת שימש בעיקר יהודים חסידים. בית הכנסת שכונה בעברית גם "בית הכנסת החסידי", כונה בית הכנסת "החדש", בשביל להבדיל אותו מבית הכנסת "הישן" (או "המרכזי") שהיה ממוקם ברחוב טונגג'יאנג.
בין השנים 1917 עד 1925, אוכלוסיית קהילת יהודי חרבין הגיעה לשיאה, והתגוררו בעיר 25,000 יהודים. רוב היהודים במרכזים של חרבין עסקו במסחר בינלאומי, פרוות, עצים ופולי סויה. באותה התקופה, רוב היהודים התפללו בבית הכנסת "הישן" בחרבין שנבנה בשנת 1909, אך עד שנת 1921 היה מספיק ביקוש לבית כנסת "חדש" במרחק של כמה רחובות מבית הכנסת הישן, וכן היה גם ביקוש למרכז שחיטה כשרה, מקדש ומאפיית מצות, בית ספר יסודי ותיכון ליהודים, בית חולים יהודי, מטבח צדקה, בנק הלוואות ליהודים, עמותה יהודית, בית אבות יהודי, מגזינים ועיתונים רבים בשפה העברית ועוד. באזור גם הוקמו הרבה תנועות ציוניות שבהן השתתפו בני נוער רבים.
ב-1932 כבשה יפן את מנצ'וריה וגם את חרבין.