stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שניאור זלמן חשין
ביוגרפיה

חשין נולד ב-1903 בירושלים, צאצא לרבי שניאור זלמן מלאדי, שעל שמו נקרא. חשין היה בנם של משה דב חשין ואשתו גיטל לבית פונדמינסקי, בתם של משה צבי פונדמינסקי ושל רחל, שהייתה נכדתו של רבי שניאור זלמן מלאדי. 
בצעירותו קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובישיבה. בוגר בית המדרש העברי למורים. את הכשרתו במשפטים עשה באוניברסיטת ניו יורק ולפרנסתו עבד בהוראת השפה העברית.
בשנת 1932 שב חשין לארץ ישראל, ובסוף שנת 1933 הומלץ לקבל רישיון עריכת דין על ידי המועצה המשפטית הממשלתית. משנת 1934 עסק בעריכת דין באופן פרטי. כעבור שלוש שנים מונה לשופט שלום בתל אביב, תפקיד בו כיהן בשנים 1937–1944. לאחר מכן מונה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב (1944 - 1948). בתקופה זו כתב את ספרו "שחוק ודמע בבית הדין" (הוצאת טברסקי, תש"ו), המתאר את הווי בתי המשפט באותה עת.
חשין היה אחד מששת השופטים הראשונים שמונו לבתי המשפט המחוזיים עם הקמת המדינה והיה מחמשת השופטים הראשונים אשר מונו לבית המשפט העליון ב-22 ביולי 1948. מינויו אמנם התקיים בהמלצת התנועה הרוויזיוניסטית, אולם במכתב שכתב לראש הממשלה דוד בן-גוריון טען שאין הוא נמנה עם חסידיה. ב-1949 זכה בתואר סגן נשיא הכבוד של אוניברסיטת ניו יורק.
עם מינויו של השופט יצחק אולשן לנשיא בית המשפט העליון, ב-1 באוגוסט 1954, נתמנה חשין לממלא מקומו, וכיהן בתפקיד זה עד יום פטירתו, ב-29 בדצמבר 1959. ב-1958 היה נאמן חידון התנ"ך הבינלאומי שהיה פוסק אחראי בכל ענייני החידון, וכראש חבר השופטים התבלט כאחד מגיבורי האירוע. היה יו"ר החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה.
היה אחד מהשופטים שפיתח ברבים את המשפט העברי כחלק מהמשפט הישראלי.
מאביב 1935 היה נשוי ללאה לבית מרגלית, ואב לשלושה: ד"ר מישאל חשין, שכיהן אף הוא כשופט בית המשפט העליון, וב-13 חודשי כהונתו האחרונים אף כמשנה לנשיא בית המשפט העליון (בנו של מישאל, שנקרא שניאור על שם סבו, נהרג בגיל 43 בתאונת דרכים); עדיאל חשין, עורך דין; ואמיר חשין, מזרחן ומורה דרך, שכיהן כיועצו של ראש עיריית ירושלים טדי קולק לענייני ערבים.
חשין נפטר בעודו שופט בעליון בדצמבר 1959 בעקבות התקף לב, בגיל 56, ונטמן בהר המנוחות.
ב-1964 הוצב בספריית הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית פסלו, מעשה ידי אלמנתו.
החל משנת 2009 מוענק פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט, לזכרו.
בירושלים נקרא רחוב על שמו.
כתביו

שחוק ודמע בבית הדין; ציורים: שלמה כהן, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ו. (ראה אור במהדורות נוספות)
דמויות מבית המשפט; ציורים: יוסף שטרן, תל אביב: מסדה, תשי"ג.
עשית עושר ולא במשפט; רשימות לפי הרצאותיו של ... ש"ז חשין, ירושלים: מפעל השכפול – הסת’ הסטודנטים, תשי"ד. (מהדורות נוספות: בעריכת מימון בן-עמי, ירושלים: מפעל השכפול – הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית, תשט"ז; בעריכת גבריאל קלינג, ירושלים: מפעל השכפול הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית, תשי"ז.)
ילדי אימוצים, תל אביב: מסדה, תשט"ו. ("שיחות על אימוץ ילדים בצירוף הצעת החוק על אימוץ ילדים ופסקי הדין בענף משפטי וחברתי זה".)
כתב את הערכים המשפטיים באנציקלופדיה הכללית מסדה
Shneor Z. Chesin, Tears and laughter in an Israel courtroom; translated from the Hebrew by Channah Kleinerman, Philadelphia: Jewish Publication Society of America, 1959 5719.
לקריאה נוספת

נתן ברון, 'שופט במצוקה: פרשת מינויו של שניאור זלמן חשין לבית-המשפט העליון בשנת תש"ח', זמנים 93 (2006), 82–94 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
הערות שוליים

↑  27 עו"ד חדשים, דבר, 22 בדצמבר 1933.
↑  continued, פלסטיין פוסט, 15 באוגוסט 1937; continued, פלסטיין פוסט, 15 באוגוסט 1937; 3 new Judges, 5 Registrars and 9 Magistrates appointed, פלסטיין פוסט, 15 באוגוסט 1937
↑  הודעה בדבר מינויים, העיתון הרשמי 3, עמ' 11
↑  בי"ד העליון  - בירושלים, הארץ, 10 בספטמבר 1948
אשר לזר, בטקס רב־רושם נפתח בירושלים בית־הדין העליון למדינת ישראל, הארץ, 15 בספטמבר 1948
↑  אנשים ומוסדות, דבר, 18 בדצמבר 1949.
↑  מחוז המרכז - ראשון במבחני התנ"ך, דבר, 10 ביולי 1958.
↑  רות בונדי, השגעון הנפלא, דבר, 29 באוגוסט 1958.
↑  תקוה ויינשטוק, סדר נשים: גברת לאה חשין: בביתו של שופט אין מדברים על משפטים, מעריב, 14 בפברואר 1958.
↑  שניאור זלמן חשין באתר GRAVEZ
↑  פסלו של השופט חשין הוצב באוניברסיטה, דבר, 14 ביולי 1964.
↑  רחוב חשין באתר עיריית ירושלים.
↑  מעריב, 14 בפברואר 1958, עמוד 29
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297870805171  ISNI: 0000 0000 6696 2801  LCCN: n88265740  VIAF: 38482528   WorldCat (עם VIAF): 38482528 
רחוב שניאור זלמן חשין בירושלים
שער אירופה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדלים תאומים, גורד שחקים 
 על שם:  Kuwait Investment Office 
 כתובת:  פלאסה דה קסטייה 
 מיקום:  מדריד 
 מדינה:  ספרד 
 בעלים:  Bankia 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1996
 תאריך פתיחה רשמי:  1996 
 אדריכל:  פיליפ ג'ונסון 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות פוסט-מודרנית 
 מידות
 גובה:  114 מ' 
 קומות:  26 
 קואורדינטות:  40°27′59″N 3°41′16″W﻿ / ﻿40.466388888889°N 3.6877777777778°W﻿ / 40.466388888889; -3.6877777777778
  (למפת מדריד מוגדלת) שער אירופה(למפת מדריד רגילה) שער אירופה
 
שער אירופה (בספרדית: Puerta de Europa) או מגדלי KIO הם צמד גורדי שחקים במדריד, בירת ספרד.
המגדלים ממוקמים בכיכר קסטייה ומהווים מעין שער ממרכז העיר לרובעיה החדשים והצפוניים של מדריד. ייחודם של המגדלים הוא בנטייתם בזווית של 15° זה כלפי זה מעל שדרת קסטיאנה. המגדלים מתנשאים לגובה של 114 מטר ב-26 קומות והם המבנים העשירי והאחד-עשר בגובהם במדריד.
המגדלים תוכננו על ידי האדריכלים האמריקאים פיליפ ג'ונסון וג'ון בורג'י ובנייתם הושלמה בשנת 1996 באמצעות מימון של לשכת ההשקעות הכוויתית (Kuwait Investment Office - KIO) ומכאן שמם. מאוחר יותר נרכשו המגדלים על ידי בנק קאחה מדריד וחברת ריאליה (Realia) הספרדית.
מגדלי שער אירופה וכיכר קסטיליה
תומאס רמר

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1955 (בן 68) מנהיים, גרמניה המערבית 
 שם לידה:  Thomas Christian Römer 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טיבינגן (1980)  אוניברסיטת היידלברג (1980)  אוניברסיטת ז'נבה (1988) 
 מנחה לדוקטורט:  Albert de Pury 
 מוסדות:  קולז' דה פראנס (2007)  אוניברסיטת ז'נבה (1984–1993)  אוניברסיטת לוזאן (1993–2003) 
 תלמידי דוקטורט:  יגאל בן-נון 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר הדקל האקדמי (2021)  אביר בלגיון הכבוד (2019)  Prix d'histoire des religions (2014)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (2022) 
 
תומאס רמר (בגרמנית: Thomas Römer; נולד ב-13 בדצמבר 1955) הוא חוקר מקרא, פילולוג, בלשן והיסטוריון גרמני. מנהל הקולז' דה פראנס בפריז.
ביוגרפיה

רמר נולד במנהיים וגדל במשפחה פרוטסטנטית. מגיל צעיר פיתח תשוקה ללימוד המקרא. במיוחד סיקרנו אותו הפרדוקסים ההיסטוריים והספרותיים הרבים במקרא. למד תאולוגיה ומדע הדתות באוניברסיטאות של היידלברג וטיבינגן. כמו כן למד בלשנות ושפות עתיקות, עברית תנ"כית, אוגריתית ושפות שמיות אחרות, בהדרכתו של פרופסור רולף רנדטורף.
בשנת 1980 עבר לפריז ולמד באקול פראטיק דה אוטז אטיד, שבה השלים את עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכתה של חוקרת המקרא פרנסואז פלורנטין-סמית. אחר כך לימד באוניברסיטה הקתולית של פריז.
ביוגרפיה > פרסים והוקרה

בשנת 2015 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב. את התואר קיבל: ”על תרומתו העצומה והשפעתו כאחד מחוקרי המקרא המובילים בעולם, על גישתו הייחודית למחקר, המשלבת ניתוח טקסטים מקראיים, ידע נרחב בתחומי תרבות המזרח התיכון הקדום, תיאולוגיה, היסטוריה חברתית וארכיאולוגיה, זאת במטרה לשחזר את עולם המקרא ולשפוך עליו אור, ועל המחויבות שנטל על עצמו לחלוק את העולם המרתק של חקר המקרא עם הקהל הרחב”
מחקריו

בשנת 2015, פורסם ספרו "המצאת האלוהים" (The Invention of God), שבו מתחקה רמר אחר שורשיה של האלוהות במקרא, על ידי חקר האמונות של הכנענים וישראל הקדום והקשרם מתקופת הברונזה הקדומה ועד סוף המאה השלישית לפני הספירה. באמצעות שילוב של נתונים ארכאולוגיים, חקר הטקסט התנ"כי, מקורות חיצוניים ומחקר בלשני, מסביר רמר איך האל יהוה, אל הסערות והמלחמה, אשר הגיח מאזור הרי אדום או בצפון-מערב חצי האי ערב, הפך בסופו של דבר לאל הייחודי של הדתות המונותאיסטיות.
רמר מזהה את השלבים הבאים בהתפתחות האלוהות של יהוה:
במקור, יהוה היה אל הסערות והמלחמה שמקורו מדרום ליהודה וישראל באדום.
שבטים נוודים (כנראה החַ'בִּרוּ או העפירו) הביאו איתם בשלב מסוים את האלוהות והיא התבססה באזור נחלת שבט בנימין ונחלת שבט אפרים.
אחר כך אומץ יהוה כאל מגן של שושלות המלוכה בישראל וביהודה ושולב בפנתיאונים המקומיים, שסגדו לו כאחד ממספר אלוהויות, והוא היה בדרגה נמוכה יותר, וכפוף לאלים "אל (האל הכנעני)" ו"שפש" (אל השמש).
יהוה קלט בהדרגה את תפקידי האלים האחרים והפך בהדרגה לאל העיקרי של ישראל ויהודה.
לאורך רוב התקופה המלוכה, פולחן יהוה היה דומה וכמעט זהה לפולחנים הפוליתאיסטים האחרים של המיתולוגיה הכנענית במזרח הקרוב. הפולחן התבצע באתרים רבים בבמות ומקדשים, בשילוב עם אלוהות נשית, ובצורה חומרית עם פסלי פולחן וצלמיות.
בעקבות התבוסה של הממלכה הצפונית ישראל על ידי אשור, גדלה חשיבותה של ירושלים, בתקופת שלטונם של חזקיהו ומנשה, כמקום פולחן של יהוה.
עם ירידה בהשפעתה של אשור, יאשיהו הנהיג רפורמה דתית ביהודה, שכללה את הפסקת פולחן האלים האחרים, וכן ריכוז הפולחן ליהוה בירושלים תוך הריסת מקומות הפולחן במקומות אחרים. אך עם זאת יהוה עדיין היה מיוצג על ידי פסל פולחן.
לאחר חורבן בית המקדש הראשון, הוגלו הכוהנים ובמהלך גלות בבל בהשפעת התרבות הפרסית, יהוה הפך לאל אוניברסלי, מופשט.
מפרסומיו

Israels Väter. Untersuchungen zur Väterthematik im Deuteronomium und in der deuteronomistischen Tradition (OBO 99), Academic Press / Vandenhoeck & Ruprecht, Freiburg / Göttingen 1990
mit J.D. Macchi: Guide de la Bible hébraïque. La critique textuelle dans la Biblia Hebraica Stuttgartensia (BHS), Labor et Fides, Genève 1994
Dieu obscur : Cruauté, sexe et violence dans l'Ancien Testament (Essais Bibliques 27), Labor et Fides, Genève 1996, 1998
Le peuple élu et les autres. L’Ancien Testament entre exclusion et ouverture, Éditions du Moulin, Poliez-le-Grand 1997
Les chemins de la sagesse. Proverbes, Job, Qohéleth, Éditions du Moulin, Poliez-le-Grand 1999
Moïse « lui que Yahvé a connu face à face » (Découvertes Gallimard 424), Gallimard, Paris 2002
Jérémie. Du prophète au livre, Éditions du Moulin, Poliez-le-Grand 2003
mit L. Bonjour: L'homosexualité dans le Proche-Orient ancien et la Bible (Essais bibliques 37), Labor et Fides, Genève 2005
The So-Called Deuteronomistic History. A Sociological, Historical and Literary Introduction. T&T Clark-Continuum, London 2005
Psaumes interdits, Éditions du Moulin, Aubonne VD 2007
Les Cornes de Moïse : Faire entrer la Bible dans l'histoire, Fayard, Paris 2009 (Eröffnungsvorlesung am Collège de France, 5. Februar 2009)
mit Jean-Marie Durand, Jean-Pierre Mahé: La faute et sa punition dans les sociétés orientales. Peeters, Leuven 2013
mit Diana Edelman, Philip Davies und Christophe Nihan: Clés pour le Pentateuque, état de la recherche et thèmes fondamentaux (Le Monde de la Bible 65), Labor et Fides, Genf 2013 ISBN 978-2-8309-1518-1
mit Philip R. Davies: Writing the Bible. Scribes, Scribalism and Script. Acumen Publ., Series « BibleWorld », 2013
L’Invention de Dieu. Seuil, coll. « Les Livres du nouveau monde », Paris 2014
La Bible, quelles histoires! Les dernières découvertes, les dernières hypothèses. Labor et Fides, 2014 ISBN 978-2-8309-1541-9
als Hrsg.: Einleitung in das Alte Testament. Die Bücher der hebräischen Bibel und die alttestamentlichen Schriften der katholischen, protestantischen und orthodoxen Kirchen. (Introduction à l'Ancien Testament). Übers. Christine Henschel. Theologischer Verlag Zürich TVZ, 2013
Die Erfindung Gottes. Eine Reise zu den Quellen des Monotheismus (Aus dem Französischen übersetzt von Annette Jucknat), Darmstadt 2018.
ראו גם

תיארוך ספרי התנ"ך
הערות שוליים

↑  ספיר פרץ-זילברמן, ‏הרשת החברתית, באתר גלובס, 18 במאי 2015
↑  פורסמו שמות הזוכים בתארי דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת תל-אביב לשנת 2015
↑  Videoaufzeichnung der Vorlesung auf der Webseite des Collège de France
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267438205171  BIBSYS: 13021409  BnF: cb12214913s (data)  CiNii: DA03956851  GND: 13364877X  ICCU: RAVV094897  ISNI: 0000 0001 2130 7501  LCCN: n91022475  NDL: 00930381  NKC: xx0017041  NLA: 35991417  NLK: KAC200902005  NTA: 075113171  ORCID: 0000-0001-5241-8095  RERO: 02-A003774029  SUDOC: 030808618  VcBA: 495/289819  VIAF: 45497799   WorldCat (עם VIAF): 45497799
תאוריה של תנועת הגופים השמימיים בחתכי חרוט סביב השמש

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  קרל פרידריך גאוס 
 סוגה:  scientific literature
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1809 
 
תאוריה של תנועת הגופים השמימיים בחתכי חרוט סביב השמש (לטינית: Theoria motus corporum coelestium in sectionibus conicis solem ambientium) הוא ספר מאת המתמטיקאי והאסטרונום קרל פרידריך גאוס שפורסם ב-1809 ועוסק בקביעת מסלולם של גרמי שמיים (אסטרואידים, שביטים וכו') ממספר מינימלי של תצפיות גאוצנטריות. את השיטות של הספר פיתח  גאוס כבר ב-1801 במסגרת החישוב המוצלח של מסלולו של קרס, שהקנה לו תהילה ופרסום רב בקרב הקהילה המדעית. בספר גאוס מפתח את האלגוריתם היעיל הראשון לחיזוי מסלול של עצם שמיימי משלוש תצפיות, והוא מפורסם בשל האינטגרציה של שיטות מתמטיות שונות בו; שיטות סטטיסטיות (כולל ההצגה של "שיטת הריבועים הפחותים") לעידון איטרטיבי של המסלול המחושב, גאומטריות (בעיקר מטריגונומטריה כדורית) ואסטרונומיות שונות.
הקשר היסטורי

ה-Theoria motus הוא ההצגה השיטתית הראשונה של השיטות של גאוס לחישוב מסלולם של עצמים שמימיים, כפי שהן נגזרות ישירות מחוקי קפלר לתנועה פלנטרית. הספר הוא שיטתי ודידקטי מאוד באופיו - הוא מורכב משני ספרים, מתוכם הראשון עוסק בנושאים מקדימים ואילו השני מציג את הפתרון של הבעיה הכללית של הספר.
עד לזמנו של גאוס, אסטרונומים השתמשו בשיטות אד הוק שהשתנו ממקרה למקרה, זאת על אף העובדה שהבסיס התאורטי לחיזוי מסלולי היה ידוע ומובן כבר יותר מ-100 שנים. התרומה המהותית של גאוס נעוצה ביכולתו לפשט את הביטויים אלגבריים הסבוכים ולהפוך את שיטות החיזוי כולן לנגישות ויעילות יותר. שלא כמו קודמיו (כולל ניוטון, אשר פתר את הבעיה ממספר רב יותר של תצפיות ותוך שימוש בשיטות גאומטריות), גאוס לא הניח מראש איזה מחתכי החרוט מתאר המסלול של העצם הנצפה. לפני גאוס, היה זה לפלס שהתקרב יותר מכולם לפתרון הבעיה הכללית, אך המשוואות שלו היו כה סבוכות שאיש לא קיווה לגזור מהן תוצאות מספריות.
מאוחר יותר לחישוב מסלולו של קרס (אך עוד בטרם פרסום הספר), גאוס נעזר בשיטות דומות כדי לסייע באיתור כל שלושת האסטרואידים הבאים שנתגלו: פאלאס, יונו, ווסטה. ההצלחה החוזרת ונשנית הדגימה את יכולות השיטה שלו. מסלולו של פאלאס היה קשה בהרבה לחישוב, בשל העובדה שהוא חולף בסמוך לצדק ולכן חווה פרטורבציות משמעותיות, כמו גם בשל האקסצנטריות והנטייה המסלולית הגבוהה שלו, שרק הקשו על חישוב הפרטורבציה שלו (נושא מסלולו של פאלאס היווה מושא לכמה מאמרים נוספים). אף על פי כן, בעזרת השיטות שתיאר בספרו גאוס היה מסוגל לחשב בדיוק סביר את מסלוליהם של האסטרואידים הראשונים שנתגלו, כמו גם להיות המגלה הראשון של תופעת התהודה המסלולית בחגורת האסטרואידים.
מסיבות אלו הפך הספר Theoria motus לטקסט קלאסי באסטרונומיה בכמה העשורים שלאחר פרסומו, ולרפרנס המרכזי עבור האסטרונומים בעשורים הללו.
נספח ה- "Summarische Ubersicht"

בנספח מתמטי שגאוס הוסיף ל- Theoria motus, הוא מתאר את שיטות החישוב המסלולי המוקדמות ביותר שלו, אשר שימשו אותו בחישוב מסלולו של קרס. אף שגאוס לא עושה שימוש כלל במטריצות בחיבור, המאמר כשלעצמו נחשב להולדת האלגברה הליניארית. במאמר גאוס עושה שימוש רב בדטרמיננטות, וזה ראוי לציון שחלק ניכר מהתאוריה המודרנית של דטרמיננטות פותח אחרי שהמאמר של גאוס הופיע.
תוכני הספר > תיאור הבעיה

בעיית החיזוי המסלולי דורשת לחשב מסלול של גרם שמיים משלוש תצפיות גאוצנטריות, כאשר כל תצפית מניבה מידע על מיקומו של העצם על כיפת השמיים, כלומר מניבה קו אורך וקו רוחב במערכת הקואורדינטות האקליפטית, זאת בעוד המרחק אל העצם השמיימי אינו ניתן למדידה ישירה. 3 תצפיות גאוצנטריות מספקות 3 זוגות קואורדינטות, ולפיכך מניבות שישה פרמטרים בלתי תלויים, המספיקים כדי לקבוע את ששת אלמנטי המסלול של העצם.
הפתרון שמציג גאוס לבעיה של חיזוי מסלולי מורכב משני שלבים, כאשר הספר הראשון ותחילת הספר השני מוקדשים לשלב הראשון. השלב הראשון נקרא חישוב מסלול ראשוני (Preliminary orbit calculation) והוא דטרמיניסטי באופיו - בשלב זה מניחים שגיאות מדידה אפסיות כך שכביכול כל אחת מהתצפיות מניבות מידע בעל דיוק מושלם. שלב זה סבוך מאוד ומצריך צעדים חישוביים רבים והתחשבות בגורמים רבים (שגאוס לוקח בחשבון בספר הראשון ותחילת הספר השני) כגון: השפעת התנועה של כדור הארץ עצמו במסלולו סביב השמש על תוצאות המדידות הגאוצנטריות, השפעת מיקום הצופה על כדור הארץ, סיבוב כדור סביב צירו ועוד. הפתרון לבעיה הזאת הצריך טיפול מקיף ומעמיק ביסודות האסטרונומיה.
השלב השני נקרא עידון המסלול (Orbit refinement), ומשמעותו היא חישוב המסלול הסביר ביותר בהתאם לתצפיות. בשלב זה מזהים את גורמי השגיאה ומעריכים את גודל השגיאה בכל אחת מהתצפיות, ו-"מעדנים" את המסלול באמצעות אלגוריתם איטרטיבי, עד לקבלת ה-"אזור" בעל צפיפות ההסתברות הגבוהה ביותר. במסגרת האלגוריתם חושף לראשונה את "שיטת הריבועים הפחותים" שהמציא, העומדת ביסוד הטיפול שלו בשגיאות. גאוס מראה לא רק איך לעדן את המסלול בהתבסס על 3 תצפיות בלבד, אלא גם איך "לעדכן" את המודל בהתאם לתצפיות חדשות בצורה הטובה ביותר, כלומר איך לשנות את החישוב לאחר שנצברו יותר משלוש תצפיות.
תוכני הספר > ספר ראשון

ארבעת החלקים של הספר הראשון של ה-Theoria motus דנים בקשרים המתמטיים בן הפרמטרים השונים שמתארים את תנועתו של גרם שמיימי סביב השמש.
חלקים 1 ו-2 מרכיבים יחדיו הקדמה שיטתית לבעיה, ומכילים את רוב ההגדרות הנדרשות. גאוס מתחיל מהגדרות של מושגים אלמנטריים כמו מישור המילקה, nodes (נקודות בהן מישור התנועה של גרם השמיים חותך את מישור המילקה), וששת האלמנטים של מסלול קפלרי:
האקסצנטריות e של המסלול האליפטי.
חצי הציר הראשי a של המסלול (Semimajor axis).
הנטייה המסלולית (Inclination) שלו i בהשוואה למישור המילקה.
האזימוט Ω של נקודת ה-node העולה (Longitude of the ascending node).
זווית הפריאפסיס (Argument of periapsis) שלו ω אשר מגדירה את האוריינטציה של המסלול האליפטי במישור המסלולי.
האנומליה האמיתית (True anomaly) של העצם השמיימי (מסומנת v) - פרמטר זמני שמגדיר את מיקומו המדויק של העצם על מסלולו בזמן ייחוס מסוים.
בחלק הראשון, גאוס מפתח את הקשרים הטריגונומטריים בין האלמנטים השונים, ומציע אף קריטריונים לזהות מתצפיות את חתכי החרוט השונים. הבעיה שניצבה בפני גאוס הייתה מורכבת ממה שנראה במבט ראשון, שכן התצפיות של גרם השמיים הן גאוצנטריות, כלומר הן נעשות ממערכת הייחוס של כדור הארץ ולא של השמש, שהוא עצמו נע במסלול אליפטי סביב השמש. לשם כך היה עליו להתאים את השיטה כולה לחישוב על בסיס תצפיות גאוצנטריות. לפיכך החלק השני עוסק בבעיה של מסלולים כפי שהם נראים ממערכת הייחוס של כדור הארץ. בסוף החלק השני, גאוס מנסח משוואה דיפרנציאלית לתנועה של גרם שמיימי במערכת קואורדינטות גאוצנטרית ומיישם את התוצאה התאורטית לדוגמה מעשית. כחלק מן ההקדמה גאוס מציג בפתיחת הספר הראשון את קבוע הכבידה הגאוסי, מעיין תחליף לקבוע הכבידה האוניברסלי. אחד התוצרים של הספר הוא מתן האומדן המדויק ביותר לקבוע הכבידה - גאוס חישב את ערכו של השורש הריבועי של הקבוע שלו כ-0.01720209895.
החלק השלישי מוקדש לבעיה של חישוב מסלול ממספר תצפיות. הכלים האנליטיים בהם הוא עושה שימוש מתבססים כולם על פיתוחים לטורים אינסופיים ועל פיתוחים לשברים משולבים (הפיתוח לשבר משולב נעשה במאמרים 90 ו-100 בספר). החלק הרביעי והאחרון של הספר הראשון עוסק במקרה של גרם שמיימי שלמישור המסלולי שלו נטייה מסלולית אפסית ביחס למישור המילקה.
תוכני הספר > ספר שני

אחרי פרקי ההכנה של הספר הראשון גאוס תוקף בספר השני את הבעיה המרכזית של ה-Theoria motus - הקביעה של מסלולו של גרם שמיים מתצפיות ריאליות (בעלות שגיאות). כפי שהוסבר מקודם, הבעיה נפתרת בשני שלבים, שהראשון הוא קבלת מסלול אפשרי ראשוני בהתאם לתצפיות ואילו השני הוא שיפור התוצאה הראשונית הזאת. חלקים 1 ו-2 של הספר השני עוסקים במשימה הראשונה, ואילו חלקים 3 ו-4 עוסקים במשימה השנייה.
הפסקות הראשונות של החלק הראשון עוסקות בבעיות מקדימות כמו האפקט של המיקום של הצופה על כדור הארץ או של סיבוב כדור הארץ. המסלול לא יכול להיות מחושב ישירות בגלל שהמשוואות השלטות הן סבוכות מדי; כדי לפשט אותם, גאוס מפרק את הבעיה באמצעות כתיבת שתי משוואות חדשות X ו-Y בשני נעלמים x ו-y שהם פונקציות של האלמנטים של המסלול. המשתנים x ו-y מבוטאים קודם בצורה כללית ולאחר מכן נמצאים באמצעות תהליך איטרטיבי מתכנס. בנקודה זו, גאוס משתמש ברבות מהתוצאות של הספר הראשון לצורך הצבות ופישוט אלגברי של המשוואות המתקבלות. אחרי שהשיג סקירה מלאה של כל האפשרויות שקיימות, המשוואות המדויקות לאלמנטים המסלוליים נגזרים במאמרים 140 ו-141; המשוואות הן מסובכות ומובילות לפולינומים ממעלה 8.
בחלק השני של הספר, גאוס עוסק שוב בבעיה של חיזוי מסלול מ-4 תצפיות גאוצנטריות של גרם שמיימי עם מישור תנועה שמתלכד, או כמעט מתלכד, עם מישור המילקה. במקרה זה, לשגיאות קטנות במדידות יהיה השפעה עצומה אם עובדים רק עם 3 תצפיות. גאוס נותן שוב דוגמה מעשית, הפעם עם מידע בנוגע לוסטה (Vesta), אסטרואיד קטן עם נטייה מסלולית קטנה ביחס למישור המילקה.
שני החלקים האחרונים מוקדשים לבעיה של עידון המסלול המקורב. גאוס מפרסם לראשונה את שיטת הריבועים הפחותים בחלק 3 - זהו הכלי היעיל והמתאים ביותר שלו לשיפור המסלולים. השיטה מתוארת במאמר 186 כ-"עקרון שסכום ריבועי הסטיות של הערכים המחושבים מהערכים הנצפים חייב להיות מינימלי". כיוון שמסלול האסטרואיד אינו קו ישר, שיטת הריבועים הפחותים בגרסתה הפשוטה אינה מתאימה לקבלת המסלול הטוב ביותר, אלא שגאוס פיתח שיטות עידון מסלול מתקדמות בהרבה (ראו גם אלגוריתם גאוס-ניוטון), אשר הוא יצר במיוחד לצורך מטרה זו. בחלק זה גאוס נותן הצדקה ראשונה לעקרון, מעיין קווים כללים של הוכחה לטענה שהמסלול הסביר ביותר הוא זה שמקיים את העיקרון הזה (ההצדקה מתבססת במידת מה על ההיפותזה של ההתפלגות הנורמלית של שגיאות). הצדקה נוספת ואיתנה יותר לעקרון גאוס ייתן במאמרו על סטטיסטיקה משנת 1823.
בחלק הרביעי גאוס מעיר מספר הערות על הפרטורבציות של מסלולים אליפטיים שנגרמות על ידי כוכבי הלכת. גאוס לא נכנס לפרטים, אך הוא מדגיש את החשיבות של קביעת המסות של כוכבי הלכת מעוצמת ההפרעות שהם גורמים למסלולי שביטים ואסטרואידים.
הערות שוליים

↑  גאוס גילה יחס תהודה של 18:7 בין מסלוליהם של פאלאס וצדק. מאוחר יותר הוא הסביר את התופעה.
↑  The Discovery of Ceres
↑  The discovery of ceres: how Gauss became famous
↑  Carl Friedrich Gauss, astronomer
ששת האלמנטים של מסלול קפלרי מוצגים באיור.
תור הזהב של הולנד

הפריגיטה פיטר ופול שניתנה במתנה לצאר פטר הגדול, 1698, אברהאם סטורק.
תור הזהב (בהולנדית De gouden eeuw) הוא כינוי לתקופה בהיסטוריה של הולנד שבה המדע, המסחר, האמנויות והעוצמה הצבאית (בייחוד בים) של הולנד הגיעו לשיא תפארתם, והיו בין המובילים בעולם. מקובל לומר שתור הזהב ההולנדי החל ב-1581, בשבועת ההתכחשות המציינת את תחילת עצמאותה של הרפובליקה ההולנדית, או על פי נוסחות אחרות ב-1602, שנת הקמתה של חברת הודו המזרחית ההולנדית, או ב-1609, תחילת "שביתת הנשק בת 12 השנים" במלחמת שמונים השנה, שהביאה לשגשוג כלכלי גדול. שנת 1672, "שנת הפורענות" של הרפובליקה ההולנדית בה פרצה מלחמת הולנד-אנגליה השלישית, מסמלת את תחילת הידרדרותה של הולנד ותחילת סופו של תור הזהב. בתור הזהב ההולנדי חושלה גם הזהות הלאומית ההולנדית כזהות נפרדת ומובחנת.
רקע היסטורי

ב-1568 פתחו שבעת המחוזות שחתמו על איחוד אוטרכט במרד נגד פליפה השני, מלך ספרד, מרד שנודע בכינוי מלחמת שמונים השנה. לפני שהצליחה ספרד לכבוש מחדש את כל ארצות השפלה, פרצה מלחמה בין ספרד ואנגליה, שאילצה את מלך ספרד לעצור את התקדמותו. בינתיים, כבשו חילות ספרד ערי מסחר חשובות כמו ברוז', וגנט, ושמו עינם על אנטוורפן, שהייתה אז אחד הנמלים החשובים בעולם, אם לא החשוב בהם. ב-17 באוגוסט 1585 נפלה אנטוורפן לידיהם, מה שסיים את מלחמת שמונים השנה בשטח שנקרא מעתה ארצות השפלה הספרדיות – בערך בלגיה ולוקסמבורג של ימינו. המחוזות המאוחדים בצפון (בערך הולנד של ימינו) המשיכו להילחם עוד שנים רבות, עד חתימת שלום וסטפאליה ב-1648.
משהוברר מעל לכל ספק שארצות השפלה הדרומיות ייוותרו בשלטון ספרד הקתולית, נמלטו הסוחרים הקלוויניסטים העשירים מהערים בדרום צפונה. רבים מהם היגרו לאמסטרדם, שהייתה באותם ימים עיירת נמל קטנה, אך עד מהרה התפתחה והפכה לאחד המרכזים הפיננסיים החשובים ביותר בעולם במאה ה-17. הגירת המונים זו של פרוטסטנטים מן הדרום (בעיקר פלנדריה ובראבנט) צפונה היא אחד הגורמים החשובים לתור הזהב ההולנדי. מלבד המהגרים הקלוויניסטיים מדרום ארצות השפלה, הגיעו להולנד גלי הגירה של פליטי-דת אחרים, בעיקר יהודים מספרד ופורטוגל, ומאוחר יותר גם הוגנוטים מצרפת. מקימי הרפובליקה שהיו יעד לרדיפות של פליפה הקנאי לנצרות הקתולית, הכריזו על פלורליזם דתי שבו אף אדם לא יירדף בעבור אמונתו ולכן הולנד היוותה יעד מבוקש בעבור נרדפים על רקע אמונתם, בעיקר פרוטסטנטים ויהודים.
גורם נוסף שסייע לשגשוגה של הרפובליקה ההולנדית היה קיומה של אנרגיה זמינה מטחנות הרוח המרובות של הולנד, ומהכבול, שקל היה לשנע אותו אל מרכזי הערים באמצעות התעלות הרבות העוברות במדינה. המצאת המנסרה הפועלת בכוח הרוח איפשרה בנייה של צי אוניות ענק, ששימש לסחר ברחבי העולם ולהגנה על האינטרסים הכלכליים של הרפובליקה באמצעים צבאיים.