stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנועה האילירית
השפה "האילירית" במרכז

בשנת 1830 פרסם ליודביט גאי את Kratka osnova horvatsko-slavenskoga pravopisanja (קיצור היסודות של אורתוגרפיה הקרואטית-סלבונית) שהייתה העבודה הלשונית הראשונה שפורסמה בימי פריחת "התנועה האילירית". גאי הציג בה את הצעתו לרפורמה של האלפבית "האילירי", שכללה הנהגת סימנים דיאקריטיים. הרעיון נשאב מניסיון האלפביתים של העמים הסלאביים האחרים שאימצו את האותיות הלטיניות (הצ'כים, הסלובקים והפולנים) וכן מפרקטיקות מוקדמות מבית כמו האלפבית ששימש את פאבאו ריטר ויטזוביץ'.
לפי האותיות l̃ and ñ הנהוגים על ידי ויטזוביץ' הנהיג גאי טילדה כסימן דיאקריטי מעל האותיות c, z, s, l, n, d, g. כדלקמן: c̃, z̃, s̃, l̃, ñ, d̃ ו-g̃.
עם זאת מסיבות טקטיות סימון זה לא יושם בעקביות. אף על פי שרפורמת האלפבית נועדה במקור לדוברי הניב הקייקבי, בעבודתו קידם גאי את רעיון האלפבית הלטיני המשותף לכל הסלאבים הדרומיים שעשוי להוות את יסודה של שפה ספרותית משותפת.
בשנת 1835 גאי התחיל לפרסם את העיתונים הקרואטים Novine Horvatzke ("נובינה חרבאצ'קה") ו-Danicza Horvatzka, Slavonzka i Dalmatinzka (דניצה חרבאצקה, סלבונצ'קה אי דלמטינצקה – כוכב היום הקרואטי, הסלבוני והדלמטי), תוך שימוש באלפבית הקייקבי הישן. אולם מלכתחילה כללו המגזינים של גאי גם קטעים מן הספרות הקדומה בניב השטוקבי, שהיה הנפוץ ביותר ושמרכזו בדוברובניק (רגוזה). גאי גרס כי השפה הספרותית המשותפת תתבסס דווקא על הניב הזה, השטוקבי. הגיליון העשירי של "דניצה" כבר השתמש בחלק ממאמריו באלפבית החדש ובניב השטוקבי והחל מן הגיליון ה-29 האלפבית החדש הפך לשולט.
ב-5 בדצמבר 1835 פרסם גאי כרוז שבו בישר כי עיתוניו ישנו את שמותיהם  לIlirske narodne novine' (העיתון העממי האילירי) וDanica ilirska – "דניצה אילירסקה" (כוכב היום האילירי)
העיתונים עזבו את האלפבית הקייקבי הישן לטובת האלפבית החדש המבוסס על הניב השטוקבי. השינוי מהמילה "קרואטי" ל"אילירי" קלע יותר מדויק למטרות האידאולוגיות של התנועה האילירית, ושיקף את הבחירה בשימוש בניב השטוקבי שהיה באותה תקופה הניב הנפוץ ביותר. מטרת ה"איליריסטים" הייתה להפוך אותו לקליט יותר גם עבור דוברי הניב קייקבי והצ'קבי.
ברוח זו הכרוז של גאי הצהיר:
צריכים באיליריה רק שפה ספרותית אחת לאמיתה.. היא לא נמצאת רק במקום אחד, או בחבל ארץ אחת, אלא בכל איליריה... הדקדוק שלנו והמילון שלנו הוא איליריה כולה. בגן הענק הזה יש בכל מקום פרחים יפים: הבה נקטוף את המיטב בזר שלא ינבול לעולם
מעבר למושג האתני של "אילירים" – "סלאבים דרומיים" – כצאצאי האילירים הקדומים, הייתה באזור מודעות לצביון לאומי מיוחד. ב-1839 כתב גאי ב"דניצה":
אין כוונתנו לבטל את השמות הפרטניים, אלא לאחדם תחת שם כוללני, כשכל שם פרטני נושא את ההיסטוריה הפרטנית שלו,  שהיא חלק מתולדות האומה האילירית
על מנת להתגבר על הפילוג האזורי ולהשיג איחוד, חסידי התנועה קידמו את השם "אילירי", תוך השגת פשרות בסוגיות של שפה וכתיב. על בסיס המסורות הספרותיות הקיימות בשלושת הניבים השונים ומתוך ניסיון להקל על המיזוג הלשוני והתרבותי דגלו האיליריסטים בשימוש בצורות דקדוקיות ארכאיות מסוימות ובשימוש במילים קייקביות וצ'קביות מסוימות. הם סברו ששינויים כאלה יהיו קבילים על כל משתמש בשפה ה"אילירית"
השפה "האילירית" במרכז > כתיב ואלפבית

גאי הודיע במאמרו Pravopisz על נטישתו את האלפבית הראשוני שלו. מבין האותיות עם סימנים דיאקריטיים הוא שמר רק את č ž š ě.
בגלל קשיי דפוס השתמשו בסימן "האצ'ק" או "קרון" במקום הטילדות. דיגרפים כמו 'lj́, nj́, dj́ dž הונהגו במקום  l̃,  ñ,  d̃   g̃ . מה שידוע כיום כאות ć נכתב או ć או 'tj́. האות j́ הוחלפה בj.דיגרפים עם j נודעו עוד מהאלפבית הסלבוני, שהיה האלפבית הנפוץ ביותר בתקופה הטרום-איליריסטית. שיטת האלפבית הנהוגה על ידי גאי התחילה להיות בשימוש בסוף המאה ה-19, כשג'ורו דניצ'יץ' הנהיג גם את האות đ במקום dj והכליל את השימוש ב ć. כך נוצר האלפבית הקרואטי המודרני.
מתוך רצון לכבד שורה של מסורות אורתוגרפיות, דגלו האיליריסטית בכתיב ה"אטימולוגי" או "מורפולוגי",לפיו המלים  נהגות בהתאם למורפולוגיה ולאטימולוגיה שלהן.
עיקרון זה מנוגד לזה של הכתיב הפונולוגי העכשווי שנוסחו  נתמך על ידי ווק קרג'יץ' ועל ידי חסידיו דוברי "קרואטית הווקובית".
כתוב כפי שאתה מדבר ודבר כפי שכתוב
המקור בקרואטית
Piši kao što govoriš, a čitaj kako je napisano!
האיליריסטים טענו שהגייתם היא יותר קלה להבנה וללימוד ומשקפת את הפרקטיקות האורטוגרפיות של עמים סלאביים אחרים.
כנגד אמרתו של ווק קרג'יץ' הם ניסחו אמרה משלהם:
דבר לאוזניים, כתוב לעיניים!
המקור בקרואטית
Govori za uši, a piši za oči!
השפה "האילירית" במרכז > אפיונים לשוניים

תומכיו ושותפיו העיקריים של גאי במפעל הלשוני שלו היו וייקוסלב בבוקיץ' ואנטו מז'ורנוביץ'. בכתיבת ספרי הלימוד שלהם Osnova slovnice slavjanske narěčja ilirskoga ("יסודות הדקדוק הסלאבי של הניב האילירי") מאת בבוקיץ', במהדורה נרחבת בשנת 1854 תחת הכותרת Slovnica ilirska ("דקדוק אילירי"), Temelji ilirskoga i latinskoga jezika ("יסודות השפה האילירית והלטינית" מאת מז'ורניץ')
הם הונחו על ידי המניעים האידאולוגיים של התנועה האילירית, על בסיס הלשון המקובלת על חברי התנועה האילירית והנתמכת מאוחר יותר על ידי האסכולה הפילולוגית מזאגרב.
שניים מהאפיונים הדקדוקיים החשובים ביותר ההובלטו על ידי האיליריסטים הם הסיומות בהטיות ביחסות דטיב, לוקטיב ואינסטרומנטל רבים של הנושאים, והסיומת "אך"
ביחסת השייכות (גניטיב) רבים של הנושאים – משם הכינוי המלגלג שהודבק לאיליריסטים "אכביסטים" ("אכאבצי" – ahavci). ראו:
הגניטיב רבים: 'momakah, kraljah, selah, poljah, ženah, kostih''
דטיב רבים: momkom, kraljem, selom, poljem, ženam, kostim
לוקטיב רבים: momcih, kraljih, selih, poljih, ženah, kastih
אינסטרומנטל רבים: momci, kralji, seli, polji, ženami, kostmi
סוגיה אחרת הקשורה לכתיבת הצליל הסלאבי הקדום "יאט" וה"ר" ההברתי.
כל הצורות של יאט מסומנות על ידי האות ě . לכן כונתה אות זו בנימה לעגנית:
e המקורננת – rogato e). תחילה הייתה סבלנות לצורות ההגייה הראשונות
אולם בסופו שלדבר הומלץ ההיגוי [ije]  [je].
ה /r/ ההברתי מבוטא שונה מהלא הברתי והונהג סימון התנועה המתלווה למשל àr, èrבמילים kàrv, dèrvo
השפה "האילירית" במרכז > ההשפעה

הניגוד לאלפבית הקרואטי העכשווי בצורה קצת מתוקנת  וכללי הדקדוק והכתיב שנתמכו על ידי האיליריסטים עוררו תרעומת והתנגדות אצל כמה בני התקופה ואצל דורות עתידיים של בלשנים. בסופו של דבר הצעותיהם נשל האיליריסטים נזנחו. 
הכתיב שנקרא "אטימולוגי " שרד קצת יותר עד לצומת המילניום החדש.
ההתפתחות התרבותית

הסופרים המשפיעים ביותר בקרב התנועה האילירית היו איוואן מז'ורניץ' ופטר פרראדוביץ'. מז'ורניץ' נודע בשיר האפי שלו Smrt Smail age Čengića ("מותו של אגא אסמעיל צ'נגיץ'"), ופרראדוביץ בשירי האהבה שלו. תרומות חשובות תרמו גם אנטון מיחאנוביץ' (מחבר "המולדת הקרואטית" – Horvatska Domovina), סטנקו וראז, שכתב ליריקה סאטירית, ליודביט ווקוטינוביץ', משורר רומנטי, ואנטון נמצ'יץ', מחבר פרוזה וספרי מסע. 
בסוגה האחרונה הצטיין הספר "מראה אל בוסניה" מאת מתיה מז'ורניץ'.
אחרי שהשלטון הרשה בשנת 1834לפרסם עיתונים בקרואטית, הוציא לאור ליודביט גאי את העיתון הקרואטי הראשון – "Novine hrvatsko-slavonsko-dalmatinske" והיה למייסד העיתונאות הקרואטית. לעיתון היה גם מוסף ספרותי בשם "דאניצה", ושניהם הודפסו בבית הדפוס של גאי "הדפוס הלאומי" (Narodna tiskara). כל גיליון של "דאניצה" יצא עם המוטו "עם מחוסר לאום הוא משול לגוף ללא עצמות". בסופו של דבר ההישגים הספרותיים הובילו לעצמאות אינטלקטואלית, לשונית וחינוכית.
ב-1836 שינו העיתונים כאמור את שמותיהם לפי האופנה ה"אילירית": Ilirske novine, Danica ilirska.
ב-1838 הקים הרוזן יאנקו דרשקוביץ' "חדר קריאה אילירי " (Ilirska čitaonica ) בזאגרב, והוא הפך למקום המפגש הראשון של האיליריסטים. ב-1846 חל אירוע תרבות נוסף: המלחין וטרוסלב ליסינסקי כתב את האופרה הקרואטית הראשונה – Ljubav i zloba (אהבה ורשעות).
על אף היותה מרוכזת באדמות הקרואטיות, הייתה התנועה האילירית פתוחה ללא-קרואטים. למשל, פטר פרראדוביץ' היה ממוצא סרבי, כך גם יוסיף רוניאנין, בעוד סטאנקו וראז היה סלובני, ודימיטריה דמטר היה כנראה ארומני או יווני.
המאבקים

בשנת 1840  קיבלה התנועה האילירית מכה עם עזיבתם של סטאנקו וראז, יואקים רקובאץ וליודביט ווקוטינוביץ' שביקשו להיבדל ממנה ביצירת שירה. ב-1842 הם הקימו מגזין ספרותי משלהם בשם "קולו" Kolo.
הוויכוחים בסאבור הקרואטי הגיעו לטונים גבוהים והתלוו במהומות ברחובות זאגרב. ב-29 ביולי 1845 פרצו עימותים אלימים בככר מרקו הקדוש בזאגרב. הנפגעים נודעו לימים כ"קרבנות יולי". עם זאת הרשויות ההונגריות לא הצליחו לדכא לגמרי את התנועה.
ב-23 באוקטובר 1847 בנאום בפני הסאבור הגן איוואן קוקולייביץ' סקצינסקי על רעיון החלפת הלטינית בקרואטית בתור שפה הרשמית של הממלכה והנבחרים הצביעו פה אחד למען הצעתו.
עם מהפכות 1848 פסקה התנועה האילירית מלהתקיים. ב-1849 כפה הקיסר פרנץ יוזף חוקה חדשה לפיה כל אופוזיציה פוליטית כפופה לצנזורה. בנסיבות אלה המגזין "דאניצה" הפסיק להתפרסם.
ההדים

שאיפת התנועה לאיחוד הסלאבים, בעיקר הסלאבים הדרומיים, מצאה הד ותומכים אצל הדמויות המובילות הסרביות של אותה תקופה, במיוחד ווק סטפנוביץ' קרג'יץ', הרפורמטור של השפה הסרבית.
ליודביט גאי למעשה פנה לסרביה, כמו לדלמטים ולרוסיה עם בקשה לתמיכה מורלית וכספית לתנועה בקרואטיה.
בשנת 1850 קבוצה קטנה של נבחרים "אילירים" וסרבים חתמו על "הסכם וינה" שסיכם כי הניב השטוקאבי הדרומי צריך להיות שפת התקן, המשותפת לסרבים ולקרואטים, עם שני אלפביתים – סרבי קירילי והאלפבית הלטיני של גאי על בסיס שווה.
הסכם וינה עמד ביסוד הסטנדרדיזציה של השפה הסרבית-קרואטית.
מורשת

התנועה האילירית הייתה התנועה הפאנסלאבית הראשונה והבולטת ביותר בהיסטוריה הקרואטית.
היא הצליחה ביעדים התרבותיים שקבעה לעצמה.
בימינו התנועה האילירית נחשבת למילה נרדפת ל"תחייה הלאומית" או "הפטריוטיזם הרומנטי" הקרואטיים.
תנועה זו הניחה יסוד לשפה הסרבו-קרואטית המשותפת וגייסה בקרואטיה תמיכה ביעד שלה הסופי – הקמת "מדינה אילירית".
עם זאת היא לא הצליחה בהשגת יעד פוליטי זה. הפטריוטיזם הקרואטי פנה מהאידיאלים הפאנסלאביים אל ההתמקדות בהגנת הזהות הקרואטית.
בסופו של דבר הוא השיג את ההסכמה ההונגרית-קרואטית על הקמת ממלכת קרואטיה-סלבוניה אוטונומית במסגרת ממלכת הונגריה והאימפריה האוסטרו-הונגרית. בתום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918 נוצר בסיס להקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים וסלובנים ולהקמת יוגוסלביה .
רעיון המדינה המשותפת הדרום סלאבית נפגע מהמדיניות ה"יוגוסלבית" של המלך אלכסנדר הראשון  שביקש לטשטש את הצביון הלאומי של הקבוצות האתניות הגדולות של יוגוסלביה,  ואחר כך בשנת 1941 עם הקמת מדינת האוסטשה הקרואטית בעלת ברית של גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית, שגילתה יחס אכזרי לתושביה הסרבים. אחרי תחיית יוגוסלביה במבנה פדרטיבי תחת השלטון הקומוניסטי של טיטו, קיבל רעיון האיחוד מכה סופית במלחמות שליוו את התפרקות יוגוסלביה בשנות ה-1990.
לקריאה נוספת

2011 Georges Castellan, Gabrijela Vidan, Antonia Bernard – Histoire de la Croatie et de la Slovénie, Editions Armeline, Crozon,
Ivo Vukcevich Croatia 3: New Language, New Nationality, and New State, XLibris Corp. 2013
הערות שוליים

↑  G.Castellan et al.138-139
↑  I.Vuckovich 2013 עמ' 277
1 2  1997 Malić עמ' 27
↑  של העמים והשפות
↑  1997 Malić עמ' 28-27
↑  ě שימש לסימון הצליל הסלאבי הקדום "יאט" על גלגוליו
1 2  Malić 1997 עמ' 28
ולאכו בוקובאץ, "התחייה הלאומית הקרואטית" על מסך התיאטרון הלאומי הקרואטי בזאגרב, 1896
שדרנית

ערך זה עוסק בבעל חיים ממחלקת הצדפות. אם התכוונתם לאישה המשדרת ברדיו, ראו .
| שדרנית |
| --- | --- |
קונכייה של Spondylus regius קונכייה של Spondylus regius
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: צדפות
סדרה:: Ostreida
משפחה:: Spondylidae
סוג:: שדרנית
שם מדעי
 Spondylus ‏לינאוס, 1758

מאובן של קשווה של Spondylus crassicosta מהפליוקן באיטליה
שדרנית מהאוקיינוס השקט, S. crassisquama למארק, 1819, ממפרץ קליפורניה, מקסיקו
החלק הפנימי של שתי קשוות מאובנות של שדרנית מהפליוקן של קפריסין
Spondylus gloriosus מהוואי
מבט על שולי גלימה של שדרנית חיה ממזרח טימור: ניתן לראות את העיניים בשוליים בין הגלימה לקונכייה.
מאובן של שדרנית מצויה מהפליוקן מקפריסין
Spondylus visayensis
שִדְרנית (שם מדעי: Spondylus) היא הסוג היחיד במשפחה שדרניתיים (Spondylidae) במחלקת הצדפות במערכת הרכיכות. באנגלית מכונים המינים מסוג זה "צדפות קוצניות" (spiny oysters).
תיאור

הסוג שדרנית כולל מינים רבים ויש שונות גדולה בצורה. הם אינם קשורים קשר הדוק לצדפות אמיתיות (משפחת Ostreidae); עם זאת, הם אכן חולקים מאפיינים מסוימים, כגון הצמדות לסלעים במילוט במקום לצרף את עצמם על ידי בּוּץ (אנ'). שתי הקשוות שלהם מחוברות עם סוג של ציר המכונה כדור ושקע, ולא עם ציר של שיניים משתלבות כפי שמקובל בסוגי הצדפות האחרים. הם עדיין שומרים על שרידי ה"אוזניים" (auricles, דשי קונכייה משולשים) הקדמיות והאחוריות לאורך קו הציר, מאפיין אופייני של צדפות ממשפחת המסרקיים (Pectinidae), אך לא של צדפות ממשפחת האוסטריאיים (Ostreidae).
כפי שקורה בכל מיני הצדפות ממשפחת המסרקיים יש למיני השדרנית עיניים רבות סביב קצות הגלימה שלהם, ויש להם מערכות עצבים מפותחות יחסית. הגנגליונים העצביים שלהם מרוכזים באזור הקרביים, עם אונות אופטיות ברות זיהוי המחוברות לעיניים.
היסטוריה אבולוציונית

הסוג שדרנית הופיע עידן המזוזואיקון, וידוע מהמאובנים משכבות קסיאן (Cassian beds) שבאיטליה מתור הטריאס (לפני 235–232 מיליון שנה) ואילך. ידועים כ-40 מינים שנכחדו.
ניתן למצוא מאובנים של רכיכות אלה בשכבות ימיות מאובנות בכל רחבי העולם. לדוגמה, הם נמצאים בסלעי הקרטיקון בתצורת פורט וורת' (Fort Worth Formation) בטקסס, ובתצורת נהר טרנט (Trent River Formation) בוונקובר, כמו גם באזורים אחרים באמריקה הצפונית.
אקולוגיה

השדרניות חיות בכל רחבי העולם באזורים ממוזגים וחמים. שדרניות הן מסננות מזון. הבוגרים חיים כשהם מודבקים למצעים קשים, מאפיין שהם חולקים, באבולוציה מתכנסת, עם צדפות ממשפחת האוסטריאיים וצדפות ממשפחת Chamidae. כמו האחרונות, הם מוגנים על ידי קוצים ושכבת אפיביונטים (אנ') (בעלי חיים החיים על אחר בלי להזיק לו), וכמו הראשונות הם יכולים לייצר פנינים. סוג המצע בו הם משתמשים תלוי במין: רבים נקשרים רק לאלמוגים, והמגוון הגדול ביותר של המינים נמצא בשוניות האלמוגים הטרופיות; אחרים, (במיוחד S. Spinosus), לעומת זאת, מסתגלים בקלות למבנים מעשה ידי אדם והפכו למינים פולשים חשובים. אחרים עדיין נמצאים לעיתים קרובות מחוברים לקונכיות אחרות, השכיחות ביותר שייכות לסוג פטישון (Malleus).
לחופי הים התיכון בישראל אפשר למצוא את המינים שדרנית מצויה (Spondylus gaederopus), שדרנית גוסוני (Spondylus gussonii O. G. Costa, 1830) ומינים נוספים שעברו מים סוף. בים סוף אפשר למצוא לפחות חמישה מינים של שדרנית.
שימושים

עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שאנשים באירופה הנאוליתית סחרו בקונכיות של שדרנית מצויה (S. Gaederopus) כדי לייצר צמידים וקישוטים אחרים לאורך כל התקופה הנאוליתית. נראה כי תקופת השימוש העיקרית הייתה בסביבות 5350 עד 4200 לפני הספירה. הקונכיות נלקטו מהים האגאי, אך הועברו הרחק למרכז היבשת. בתרבויות הקדרות הקווית (אנ') ולנגיאל (אנ'), קונכיות שדרניות מהים האגאי עובדו לצמידים ואבזמי חגורות. עם הזמן השתנו סגנונות כאשר בתקופה הנאוליתית התיכונה העדיפו חרוזים גדולים בדרך כלל בצורת חבית ובתקופה הנאוליתית העליונה העדיפו חרוזים קטנים יותר ושטוחים בצורת דיסק. ממצאים משמעותיים של תכשיטים העשויים מקונכיות של שדרניות התגלו בנקרופוליס של וארנה (אנ') בווארנה בבולגריה. נראה כי השימוש בשדרניות כחפצי ערך בקברים במהלך תקופה הנאוליתית העליונה היה מוגבל לנשים וילדים.
המין S. Crassisquama שבית הגידול שלו נמצא מול חופי קולומביה ואקוודור היה חשוב לעמים בהרי האנדים עוד מהתקופה הפרה-קולומביאנית, והקונכייה שלו שימשה גם כמנחה לאלת האדמה פצ'אמאמה וגם כמטבע. למעשה, בדומה לאירופה, גם קונכיות השדרנית הגיעו למרחוק, שכן עמים אקוודוריים טרום השלטון הספרדי סחרו בהן עם עמים צפונה עד מקסיקו של ימינו ועד דרום האנדים המרכזיים. אנשי התרבות מוצ'ה בפרו העתיקה התייחסו לים ולבעלי החיים כקדושים; הם השתמשו בקונכיות של שדרניות בדתם ותיארו את השדרנית בדמויות המכוירות על סירי החרס שלהם. שדרניות נלקטו גם ממפרץ קליפורניה ושימשו בסחר חליפין עם שבטים דרך מקסיקו ודרום-מערב ארצות הברית של ימינו.
גם כיום ישנם אספנים של קונכית שדרניות, וקיים עבורן שוק מסחרי. בנוסף, לעיתים מוסיפים מינים מסוימים (במיוחד S. Americanus) באקווריומים של מים מלוחים.
את הקונכיות של המין S. Limbatus נהגו לכתוש להכנת מלט באמריקה המרכזית, מה שהיווה מקור לשם הנרדף המאוחר יותר S. Calcifer.
כמה מינים ים תיכוניים אכילים, ובמיוחד S. Gaederopus, נאכלים בדרך כלל בסרדיניה. מינים טרופיים, לעומת זאת, נוטים לצבור רעלנים ביולוגים מהסוג סקסיטוקסין (Decarbamoylsaxitoxin). הרומאים אכלו אותם. בסאטורנליה מתאר מקרוביוס ארוחת ערב בשנת 63 לפנה"ס בה היו שתי מנות של שדרניות.
לקריאה נוספת

A full and constantly updated bibliography on Spondylus spp. in Aegean, Balkan, European and American contexts
Lamprell, Kevin L.: Spondylus: Spiny Oyster Shells of the World, E. J. Brill, Leiden, 1987 ISBN 90-04-08329-4
הערות שוליים

↑  "Fossilworks: Spondylus". fossilworks.org.
↑  WingYan Ho, Joyce; Zhou, Chunhui. "Natural Pearls Reportedly from a Spondylus Species ("Thorny" Oyster)". GIA. Gemological Institute of America.
↑  שדרנית מצויה
↑  Gardelková-Vrtelová, Anna; Golej, Marián (2013). "The necklace from the Strážnice site in the Hodonín district (Czech Republic). A contribution on the subject of Spondylus jewelry in the Neolithic". Documenta Praehistorica. Znanstvena založba Filozofske fakultete Univerze v Ljubljani. 40: 265–277. doi:10.4312/dp.40.21.
↑  Montojo, U.M.; Sakamoto, S.; Cayme, M.F.; Gatdula, N.C.; Furio, E.F.; Relox, J.R.; Kodama, M. (2006). "Remarkable difference in toxin accumulation of paralytic shellfish poisoning toxins among bivalve species exposed to Pyrodinium bahamense var. compressum bloom in Masinloc bay, Philippines". Toxicon. 48 (1): 85–92. doi:10.1016/j.toxicon.2006.04.014. PMID 16777162.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532053405171
הדס מלדה מצרי

| --- | --- |

 לידה:  30 בדצמבר 1983 (בת 41) אתיופיה
 לאום:  יהודיה
 עלתה לישראל:  1988
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת בן-גוריון
 התמחות:  רפואת משפחה
 תואר:  דוקטור
 תפקידים:  שירתה כרופאה בצה"ל במשך חמש שנים
 בן זוג:  יונתן
 מספר צאצאים:  5
ד"ר הדס מלדה-מצרי (נולדה ב-30 בדצמבר 1983) היא רופאת משפחה ישראלית ממוצא אתיופי, הידועה גם בזכות פעילותה לקידום בריאות יוצאי אתיופיה ושילובם בחברה הישראלית. היא הרופאה הראשונה ממוצא אתיופי ששירתה בצה"ל.
ביוגרפיה

מלדה-מצרי נולדה באתיופיה. היא הבת הרביעית מתוך עשרה אחים ואחיות. כשהייתה בת שלוש, משפחתה עברה מסע רגלי לסודן, שם שהו במחנה פליטים כ-11 חודשים עד שעלו לישראל ב-1988. בתקופת שהותה במחנה הפליטים סבלה מתת תזונה, מחלות עור ומלריה, ועם הגעתה לישראל היא אושפזה בבית החולים סורוקה. במהלך אשפוזה בבית החולים סורוקה, אמרה לאמה שכשתגדל היא רוצה להיות כמו האנשים בחלוקים הלבנים. היא התחנכה במוסדות חינוך בבאר שבע, ולמדה באולפנה. לאחר מכן, היא למדה רפואה במסלול עתודה אקדמית באוניברסיטת בן-גוריון ובהמשך שירתה כרופאה בצה"ל במשך כחמש שנים.
מלדה-מצרי היא רופאה מומחית ברפואת משפחה ביישוב מיתר. היא עבדה כרופאת משפחה ומנהלת פיתוח סגל רפואי בקופת חולים כללית מחוז דרום בבאר שבע. היא השתתפה בקורס ייחודי בינלאומי לרפואת חירום לילדים בבית חולים הר סיני בטורונטו, קנדה ולומדת לתואר שני בניהול מערכות בריאות באוניברסיטת תל אביב.
מלדה-מצרי מתנדבת במילואים, בדרגת רב-סרן ומשמשת מפקדת פלוגת רפואת חירום. במסגרת תפקידה במילואים הכשירה את אנשי המילואים למתן מענה מיידי לאירועי ספיגה ותקיפה של הבסיס ולטיפול בנפגעי טראומה.
פעילות חברתית וציבורית

מלדה-מצרי היא יוזמת ומנהלת "הפורום לקידום בריאות יוצאי אתיופיה". הפורום הוקם בשנת 2017 על ידי אנשי מקצוע בתחום הבריאות ממוצא אתיופי, במטרה להשפיע על בריאותם של יוצאי אתיופיה, לצמצם פערים בתחום הבריאות ולשנות מדיניות מפלה.
היא חברה בוועדת המעקב של החלטת הממשלה 609 לקידום בריאות יוצאי אתיופיה ובוועדת משרד הבריאות לתרומות הדם.
היא חברה בתנועת "הרבעון הרביעי", הפועלת להפחתת הקיטוב בחברה הישראלית, להגעה להסכמות רחבות ולשינוי השיח במערכת הפוליטית.
היא מעבירה הרצאות לבני נוער בנושא נגישות להשכלה גבוהה ולרפואה בפרט במסגרת תוכנית "ממני".
היא התנדבה בבית היתומים "אמא תרזה" לילדים חולי איידס באתיופיה.
גזענות ואפליה

מלדה-מצרי מספרת כי נתקלה בגזענות ואפליה על רקע מוצאה האתיופי, החל מלימודיה בבית הספר לרפואה וכלה בשירותה כרופאה בצה"ל. מטופלים סירבו לקבל טיפול ממנה בשל צבע עורה, כולל קצין בדרגת אלוף-משנה בחיל האוויר. לדבריה, הגזענות היא לא נחלתם של נערים בלבד אלא "נוגעת בכל אחד ואחד מאיתנו, ללא קשר לרמת ההשכלה או לסביבה שבה הוא חי". היא מתארת את הקושי להיות במקום בו אנשים שופטים אותה במבט ראשון בגלל צבע העור שלה. בנוסף, היא חוותה קושי במציאת דירה להשכרה, כאשר בעלי דירות שינו את דעתם לאחר שפגשו אותה.
הוקרה

בשנת 2018 נבחרה מלדה-מצרי לאחת מ-20 הנשים ששינו את פני הרפואה הישראלית על ידי מגזין TheMarker Women.
הג'רוזלם פוסט בחר בה כאחת מ-50 היהודים המשפיעים בעולם.
חיים אישיים

מלדה-מצרי נשואה ליונתן, אדריכל במקצועו, ולהם חמישה ילדים-תמר, הילל, נגה, אביגיל, ויערה. הם מתגוררים בקיבוץ כרמים. אביו של חתנה של הדס מלדה מצרי, אלי מצרי, איש מוסד לשעבר, היה מבין מובילי "מבצע שלמה" שאיפשר לה ולמשפחתה לעלות ארצה.
הערות שוליים

↑  היסטוריה בצה"ל: רופאה אתיופית ראשונה, באתר nrg
↑  תוכנית ענבר – עתודה ניהולית במערכת הבריאות, באתר Maoz
1 2  דר הדס מלדה מצרי - מתמחה ברפואת משפחה, באתר TOPlist (באנגלית אמריקאית)
↑  ד"ר הדס מלדה-מצרי, "החלוק הלבן, הסטטוסקופ ותג השם לא עזרו – תמיד חשבו שאני המנקה", באתר דוקטורס אונלי Doctors Only
↑  הרופאה הטובה – מגזין נשים
↑  דר הדס מלדה מצרי - רופאה מתמחה ברפואת משפחה, מנהלת הפורום לקידום בריאות יוצאי אתיופיה, באתר Lista (באנגלית אמריקאית)
↑  מדיניות ממשלתית לקידום שילובם המיטבי של יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית, באתר www.gov.il
↑  הרבעון הרביעי – עוברים לפוליטיקה של הכנסת אורחים – תנועת המונים אזרחית כלל-ישראלית, אשר פועלת לעדכון המודל הדמוקרטי-הישראלי
↑  כאן | חדשות - תאגיד השידור הישראלי (2019-07-07), "היו מטופלים שלא הסכימו שאטפל בהם": ד"ר הדס מלדה-מצרי מספרת על הגזענות שחוותה, נבדק ב-2024-12-20
↑  הרופאה שריגשה את הרשת: "הגזענות בישראל ממוסדת, חוצת שכבות", באתר מעריב אונליין, 6 ביולי 2019
↑  "חשבו שאני המנקה": הפוסט המטלטל של אחת מ-20 הנשים ששינו את פני הרפואה הישראלית, באתר news.xoox.co.il
↑  הרופאה הטובה – מגזין נשים
↑  מרחב למידה חדשני במתחם חקר "ניצני הנגב" בקיבוץ בית קמה - בית ונוי, באתר בית ונוי - עיצוב ואדריכלות
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הדס מלדה מצרי".
צ'אבי אלונסו

צ'אבייר אלונסו אולאנו (בבסקית: Xabier Alonso Olano,‏ IPA:‏ [ˈʃabi aˈlons̺o]; נולד ב-25 בנובמבר 1981) הידוע בשם צ'אבי אלונסו, הוא כדורגלן עבר ספרדי-בסקי ששיחק בעמדת הקשר וכיום מאמן, המאמן את קבוצת באייר לברקוזן.
אלונסו נודע כקשר שתורם להגנה וגם להתקפה, משלב יכולות זכייה בכדור והחזקה בו, עם ראיית משחק מפותחת ומסירות ארוכות ומדויקות. מאפיין נוסף של משחקו הוא יכולת ביצוע של בעיטות חופשיות ואיום על השער בבעיטות מרחוק.
קריירה > מועדונים

אלונסו החל את הקריירה שלו בריאל סוסיאדד, המועדון מסן סבסטיאן שבמדיו זכה אביו מיגל אנחל אלונסו בשתי אליפויות בראשית שנות ה-80. גם אחיו מיקל אלונסו, הגדול ממנו בשנה, שיחק בקבוצה. הוא הושאל לאייבר מהליגה השנייה בעונת 2000/2001 אולם עוד באותה עונה שב לקבוצת האם ופרץ להרכב הראשון. בעונת 2002/2003 הייתה יכולתו של אלונסו בלב הקישור אחד מהגורמים העיקריים להצלחתה של סוסיאדד, שסיימה במקום השני בלה ליגה, אחרי ריאל מדריד.
לאחר עונה נוספת בסוסיאדד עבר אלונסו לליברפול בקיץ 2004, תמורת 10.5 מיליון ליש"ט. לתפקיד מנג'ר הקבוצה התמנה ביולי רפא בניטז, ספרדי גם הוא, אשר הביא באותו קיץ ארבעה שחקנים ספרדים שאת יכולתם הכיר מימיו כמאמן ולנסיה. העברתו של אלונסו הייתה יקרה משלוש האחרות בהפרש ניכר.
עונת 2004/2005 הייתה רצופת תהפוכות עבורו: בראשיתה הוא השתלב מצוין בקבוצה והציג יכולת גבוהה, אולם ב-1 בינואר נפצע במהלך משחק מול צ'לסי, כתוצאה מתיקול של פרנק לאמפרד. שבר בקרסול הרחיק אותו מהמגרשים לשלושה חודשים אולם הוא הספיק לחזור בזמן כדי לסייע לליברפול בשלבי הנוק-אאוט של ליגת האלופות, מול יובנטוס ולאחר מכן מול אותה צ'לסי. בגמר המפעל שנערך באיסטנבול היה אלונסו אחד משחקני המפתח שהובילו את ליברפול להפוך את תוצאת המשחק, לחזור מפיגור של 3–0 למילאן במחצית ולזכות בגביע. הוא הבקיע את שער השוויון לזכות ליברפול, לאחר שהצליח לדחוק פנימה את הכדור החוזר שנהדף על ידי דידה, בבעיטת הפנדל שלו.
בעונת 2005/2006 זכה עם ליברפול בגביע ה-FA וסייע לה לצמצם את הפער בינה ובין אלופת הפרמייר ליג צ'לסי.
בקיץ 2009 נרכש אלונסו תמורת 30 מיליון ליש"ט על ידי ריאל מדריד. נמנה עם סגל הקבוצה שזכתה באליפות ספרד בעונת 2011/2012.
אלונסו היה מושעה מגמר ליגת האלופות 2014 שבו שיחקה ריאל מדריד נגד אתלטיקו מדריד, בעקבות צבירת צהובים בדרך אל הגמר. מאוחר יותר באותה השנה, נקבע כי מספר הכרטיסים הצהובים יאופס לאחר שלב רבע הגמר של המפעל, ובכך הפך אלונסו לשחקן האחרון שמושעה מסיבה זו.
ב-28 באוגוסט 2014 עזב אלונסו את ריאל מדריד וחתם לשנתיים בבאיירן מינכן. ב-30 באוגוסט, ערך אלונסו את הופעת הבכורה שלו במדי באיירן בתיקו 1:1 של קבוצתו מול שאלקה 04. ב-9 במרץ 2017, הודיע אלונסו על פרישה ממשחק פעיל בסוף שנה כשכתב "חייתי ואהבתי את המשחק. להתראות משחק יפהפה" בחשבון הטוויטר שלו. ב-20 במאי 2017 ערך אלונסו את הופעתו האחרונה בקריירה, בניצחון 1–4 על פרייבורג במסגרת המחזור האחרון בליגה. הוא הוחלף בדקה ה-82 של המשחק על ידי פרנק ריברי, על-מנת לזכות בתשואות הקהל.
קריירה > בינלאומית

אלונסו שיחק בנבחרת ספרד מאז שנת 2003. הוא שיחק עם הנבחרת בשני משחקיה נגד רוסיה ופורטוגל בשלב הבתים של יורו 2004.
ב-14 ביוני 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת, במשחק נגד אוקראינה בשלב הבתים של מונדיאל 2006. מ-2008 היה שותף לזכיות של ספרד ביורו 2008, מונדיאל 2010 ויורו 2012. ברבע גמר יורו 2012, כבש אלונסו צמד שערים לזכותה של ספרד בניצחון 0–2 על צרפת, בהופעת המאה שלו במדי הנבחרת.
באוגוסט 2014 אלונסו הודיע על פרישה מהנבחרת, לאחר כישלונה במשחקי מונדיאל 2014.
לאלונסו גם חמש הופעות במדי הנבחרת הבסקית, כשההופעה האחרונה שלו במדיה הייתה ב-29 בדצמבר 2012 בניצחון על בוליביה 1:6.
קריירה > קריירת אימון

ב-1 ביוני 2019 אלונסו מונה למאמנה של ריאל סוסיאדד ב' ,קבוצת המילואים של מועדון נעוריו ריאל סוסיאדד. ב-31 במאי 2022 עזב את המועדון לאחר שהצליח להעלות אותו לליגה הספרדית השנייה וגם להשאיר את הקבוצה בליגה.
ב-5 באוקטובר 2022 מונה למאמנה של באייר לברקוזן. בעונתו השנייה כמאמן הקבוצה, הוביל אותה לאליפות הבונדסליגה לראשונה בתולדותיה ולזכייה בגביע הגרמני.