stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השפעות סביבתיות של ספנות
הערות שוליים

↑  Mia Mahmudur Rahim, Md. Tarikul Islam, Sanjaya Kuruppu, Regulating global shipping corporations' accountability for reducing greenhouse gas emissions in the seas, Marine Policy 69, 2016-07-01, עמ' 159–170 doi: 10.1016/j.marpol.2016.04.018
↑  עמיר קורץ, נטל שווה. מיליארדים, באתר כלכליסט, 12 ביולי 2012
↑  אתר החקיקה הממשלתי, באתר www.tazkirim.gov.il
↑  Stephen D. Simpson, Mark G. Meekan, Nicholas J. Larsen, Robert D. McCauley, Andrew Jeffs, Behavioral plasticity in larval reef fish: orientation is influenced by recent acoustic experiences, Oxford University Press, ‏04 August 2010
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2011-07-22
1 2  הפרויקט שיבחן כיצד רעש הספינות פוגע בבעלי החיים, באתר ynet, 23 במרץ 2021
1 2  Tony R.Walker, Environmental Effects of Marine Transportation, World Seas: an Environmental Evaluation, 2019-01-01, עמ' 505–530 doi: 10.1016/B978-0-12-805052-1.00030-9
↑  Leslie I. Ward-geiger, Gregory K. Silber, René D. Baumstark, Tanya L. Pulfer, Characterization of Ship Traffic in Right Whale Critical Habitat, 2005
↑  Endangered Fish and Wildlife; Final Rule To Implement Speed Restrictions to Reduce the Threat of Ship Collisions With North Atlantic Right Whales, Federal Register, ‏2008-10-10
↑  LiesbethSchrooten, Emissions of maritime transport: A European reference system, Science of The Total Environment 408, 2009-12-20, עמ' 318–323 doi: 10.1016/j.scitotenv.2009.07.037
↑  Ryan David Kennedy, PhD, MAES, Department of Health, Behavior & Society Johns Hopkins University, Bloomberg School of Public Health, An investigation of air pollution on the decks of 4 cruise ships, ‏January 24, 2019
↑  ארי ליבסקר, "האוניות מזהמות את האוויר יותר מכל התעשייה", באתר כלכליסט, 8 באפריל 2021
↑   צפריר רינת, לראשונה, המשרד להגנת הסביבה יגביל פליטת זיהום אוויר מכלי שיט, באתר הארץ, 5 במרץ 2022
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2015-10-19
↑    BP leak the world's worst accidental oil spill, The Telegraph, 2 August 2010
↑  זפת בחופי ישראל, באתר www.parks.org.il
↑  ממצאים מניתוח הלוויתן שנפלט לחוף, באתר www.parks.org.il
↑  קריאה לחברות ניקוי, יבוא ואקולוגיה לטיפול מתמשך בזיהום הזפת בחופים, באתר GOV.IL
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2013-10-29
1 2  Wayback Machine, web.archive.org
↑  החצי הכחול — רשת רפאים, באתר החצי הכחול
↑  Tracking Down Ghost Nets, www.eurocbc.org
↑  "'Ghost fishing' killing seabirds" (באנגלית בריטית). 2007-06-28. נבדק ב-2022-07-24.
↑  Hidden problem of 'ghost gear': the abandoned fishing nets clogging up oceans, the Guardian, ‏2015-09-10 (באנגלית)
↑  פינת המושג הימי – רשתות רפאים, באתר www.parks.org.il
1 2  תקנות המים (מניעת זיהום מים) (סילוק שפכים מכלי שיט), תשנ"ט-1998, באתר www.nevo.co.il
הזרמת מי נטל לים הפתוח מספינה
פגר לווייתן בחופי איסלנד
זיהום אוויר מספינות מטען באלסקה
מבצע חגורה שחורה

מבצע חגורה שחורה בוצע על ידי צה"ל ברצועת עזה כנגד הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני בנובמבר 2019, והוביל לסבב לחימה בעזה ובדרום ישראל, מצפון הנגב ועד גוש דן.
המבצע החל עקב הרג בכיר הג'יהאד בהאא אבו אל-עטא על ידי צה"ל, וכן עקב ניסיון להרוג את בכיר הג'יהאד אכרם עג'ורי בסוריה. ארגון הג'יהאד הגיב בשיגור רקטות לעבר תל אביב וגרם לפציעת מספר אזרחים. בתגובה למתקפה זו, ישראל פתחה במתקפה אווירית וארטילריה לעבר רצועת עזה.
הפסקת אש הושגה לאחר 48 שעות של לחימה, אף על פי שהיא הופרה על ידי מספר מיליציות פלסטיניות לאחר מכן שירו רקטות לשדרות, נתיבות ובאר שבע.
מהלך המבצע > היום הראשון

המבצע נפתח ב-12 בנובמבר 2019 בשעה 04:00 בסיכול ממוקד של צה"ל את בכיר הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני (גא"פ) ומפקד החטיבה הצפונית בהאא אבו אל-עטא, יחד עם אשתו. המתקפה האווירית פגעה בקומה הגבוהה ביותר של מגדל דירות בו אל-עטא ישן. שני אנשים נוספים מלבד אל-עטא ואשתו נפצעו במתקפה.
כתגובה להריגתו החלו הפלסטינים בירי מאסיבי של רקטות אל עבר כלל ישובי עוטף עזה, ערי הדרום והשפלה ביניהן: שדרות, נתיבות, אשקלון, אשדוד, גדרה, יבנה וגן יבנה.
מאוחר יותר, טווח הירי הורחב ורקטות נורו אל עבר אזור המרכז, בין השאר אל הערים: חולון, ראשון לציון, מודיעין-מכבים-רעות, בת ים, תל אביב ופתח תקווה. בהמשך היום הירי התרכז בעוטף עזה, שדרות ואשקלון. כתוצאה מהירי הכבד ניזוקו מספר בתים, בהם מחסן של חברת "הולנדיה" בשדרות שנשרף כליל. כ-40 בני אדם טופלו על ידי מד"א במצב קל. כתוצאה מן ההסלמה בוטלו הלימודים בכל אזור גוש דן ועד עוטף עזה במערב, ומשפלת יהודה ועד הנגב המרכזי במזרח. ב-16:00 הכריז שר הביטחון נפתלי בנט על מצב מיוחד בעורף ביישובים שבמרחק עד 80 ק"מ מהרצועה. במהלך היום שיגרו הפלסטינים למעלה מ-200 רקטות, ועשרות מהן יורטו על ידי כיפת ברזל.
בתגובה החל צה"ל בסדרת תקיפות אוויריות, במספר גלים מרוכזים, על יעדי טרור של הגא"פ, ובסיכול חוליות שיגור רקטות. בין המטרות שהותקפו: מוצבים ועמדות תצפית, מתחם אימונים, אתרים תת-קרקעיים לאחסון וייצור אמצעי לחימה, אתר של הכוח הימי של גא"פ, פיר מנהרת טרור ואתר חפירת מנהרת טרור. בסך הכל נהרגו בתקיפות צה"ל 10 מחבלי גא"פ (כולל אל-עטא) ונפצעו 45.
מהלך המבצע > היום השני

ב-13 בנובמבר בבוקר חודש ירי הרקטות. מטחי רקטות כבדים שוגרו על יישובי עוטף עזה, שדרות ואשקלון. כיפת ברזל יירטה רקטה מעל עמק איילון כאשר בוצעו שיגורים אל עבר שפלת יהודה ומטה יהודה. אחר הצהריים נפצעה באופן בינוני אישה בת 70 מפגיעה ישירה של רקטה בבית דיור מוגן באשקלון. במהלך היום שוגרו למעלה מ-100 רקטות על המועצה האזורית אשכול ובערב נורו מטחים כבדים על אשדוד ואשקלון, שיורטו על ידי כיפת ברזל. בלילה שיגרו הפלסטינים רקטות באדר 3 עם ראש קרב כבד על אשדוד, אשקלון, רחובות ויישובים נוספים בשפלה. במהלך היום שיגרו הפלסטינים למעלה מ-200 רקטות אל עבר שטח ישראל.
צה"ל בתגובה המשיך בתקיפות אוויריות. בתקיפת מספר חוליות שיגור של הגא"פ הרג חיל האוויר הישראלי לפחות 12 מחבלים. בצהריים נהרגו 2 מחבלי גא"פ שעמדו לשגר טיל נ"ט. בתקיפות צה"ל במהלך היום הושמד מפעל מרכזי לייצור ראשי קרב לרקטות ארטילריות וטובע כלי שיט של הכוח הימי של הגא"פ. במהלך היום נהרגו בשכונת תופאח אב ושני בניו, בני 7 ו-24, מפגיעת טיל כשהיו בפתח ביתם, ובלילה נהרגו בדיר אל-בלח 8 אזרחים, בני משפחה אחת, בהם 5 ילדים בני 2 עד 13. לשתי המשפחות לא היה קשר עם הג'יהאד האסלאמי.
מהלך המבצע > היום השלישי ואילך

ב-14 בנובמבר דווח על הפסקת אש ב-5:30 בבוקר אך הירי לעבר עוטף עזה נמשך. הלימודים לא התקיימו בעוטף עזה ואשקלון. בסביבות 15:30 הוסרו כלל המגבלות על עוטף עזה ומערב לכיש. המחבלים הפלסטינים הפרו את הפסקת האש מספר פעמים. בסביבות 11:00 שוגרו 5 רקטות מרצועת עזה לעבר עוטף עזה ונתיבות. בסביבות 17:30, אחרי 6 שעות שקט, שוגרה רקטה לעבר עוטף עזה. קצת לפני 22:10 שוב הופר השקט: המחבלים הפלסטינים שיגרו 2 רקטות לעבר אזור שדרות ועוטף עזה. בכל המקרים הרקטות יורטו על ידי כיפת ברזל. בעקבות הירי בוטלו הלימודים ביישובי עוטף עזה, שדרות ואשקלון. בעקבות הפרת הפסקת האש והירי הרקטי לעוטף עזה לאחר הפסקת האש, צה"ל תקף מספר מטרות של הגא"פ.
בליל 16 בנובמבר הופעלו אזעקות צבע אדום בעיר באר שבע ובפזורה הבדואית בעקבות שיגור שתי רקטות גראד לעבר האזור. מערכת כיפת ברזל יירטה את שני השיגורים. בתגובה לירי תקף חיל האוויר הישראלי מטרות חמאס ברצועה. בצהריים אותר בלון נפץ בכביש 334.
לאחר המבצע

לפי דובר צה"ל, במהלך גל ההסלמה שכונה "מבצע חגורה שחורה", נהרגו 26 מחבלים והותקפו עשרות מטרות טרור של הגא"פ. הארגון גא"פ שיגר כ-450 רקטות בסך הכל, 40% מהן שעמדו להתפוצץ בשטחים מיושבים יורטו על ידי כיפת ברזל בשיעור הצלחה של כ-93%, ובמספרים: כ-180 רקטות לעבר שטחים מיושבים ו-167 רקטות יורטו.
בדצמבר 2020 פיקוד הדרום, חיל האוויר, אגף המודיעין והשב"כ קיבלו אות הערכה מטעם הרמטכ"ל על המבצע, ובנוסף שני לוחמים מגדוד כיפת ברזל, סמ"ר דוד סימסה וסמ"ר נועה חמילבסקי, קיבלו תעודות הערכה מיוחדות על פעילותם מעבר למסגרת הכשרתם במהלך המבצע שמנעה נפילת טילים בבאר שבע.
ב-5 באוגוסט 2022 פתח צה"ל במבצע עלות השחר בסיכול ממוקד של תייסיר אל-ג'עברי, מפקד הארגון בצפון רצועת עזה (מחליפו של בהאא אבו אל-עטא).
ב-9 במאי 2023 פתח צה"ל במבצע מגן וחץ בו הרג 3 בכירי הארגון, ח'ליל אל-בהית'יני (יורשו של אל-ג'עברי), ג'יהאד ע'אנם וטארק עז א-דין.
הערות שוליים

↑  ג'קי חורי, הרשויות בעזה: שמונה בני משפחה נהרגו בתקיפת צה"ל, בהם חמישה ילדים ונערים, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2019
1 2   כ-25 פעילי טרור סוכלו בתקיפות צה"ל, באתר צה"ל, 12 בנובמבר 2019
↑  יואב זיתון ואליאור לוי, "פצצה מתקתקת": זהו בכיר הג'יהאד שחוסל, באתר ynet, 12 בנובמבר 2019
↑  190 רקטות שוגרו לעבר ישראל מאז שעות הבוקר, באתר ערוץ 7, 12 בנובמבר 2019
↑  כתבי ynet, צה"ל תקף יעדים בעזה, בית נפגע באשכול, באתר ynet, 12 בנובמבר 2019
↑  שלושה פלסטינים נהרגו בתקיפה ישראלית בצפון רצועת עזה, באתר ynet, 12 בנובמבר 2019.
↑  ארבעה פלסטינים נהרגו בתקיפת חוליית שיגור ברצועה, באתר ynet, 13 בנובמבר 2019,
עוד שני פלסטינים נהרגו בתקיפות צה"ל ברצועה, באתר ynet, 13 בנובמבר 2019.
↑  חדשות 0404, 22 מחבלים חוסלו עד עתה בתקיפות כוחותינו ברצועת עזה, באתר חדשות 0404‏, 13 בנובמבר 2019.
↑  צה"ל: מתחילת סבב הלחימה חוסלו כ-20 פעילי טרור, רובם מהג'יהאד האיסלאמי, באתר ynet, 13 בנובמבר 2019. בצה"ל לא מונים את אל-עטא ברשימה זו.
↑  חדשות 0404, חוסלו שני מחבלים נוספים שהתכוונו לשגר טילי נ״ט, באתר חדשות 0404‏, 13 בנובמבר 2019.
↑  חדשות 0404, כוחותינו השמידו בעזה מפעל מרכזי לייצור ראשי קרב לרקטות, באתר חדשות 0404‏, 13 בנובמבר 2019.
↑  ירי לתוך הלילה, 8 הרוגים בתקיפות צה"ל ברצועה, באתר ynet, 14 בנובמבר 2019
יניב קובוביץ, ג'קי חורי, בית המשפחה שנהרגה בעזה היה ב"בנק מטרות" לא מעודכן שלא נבדק מודיעינית לפני ההפצצה, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2019
↑  גל ברגר, בצה"ל חוקרים: פגיעה באזרחים במהלך תקיפה ברצועת עזה, בערוץ היוטיוב של "כאן", 15 בנובצבר 2019
↑  אדיר ינקו, יואב זיתון ואילנה קוריאל, חוזרים לשגרה חוץ מבעוטף עזה ובאשקלון, באתר ynet, 14 בנובמבר 2019.
1 2  יואב זיתון, צה"ל מסכם את "חגורה שחורה" בעזה בהצלחה, ושוב מתמקד בצפון, באתר ynet, 14 בנובמבר 2019.
↑  גדי גולן, בעקבות הפרת הפסקת האש: צה"ל תקף יעדים של הג'יהאד האסלאמי בדרום הרצועה, באתר ישראל היום, 14 בנובמבר 2019.
↑  אילנה קוריאל, יואב זיתון ואליאור לוי, הלילה: שיגורים לבאר שבע, צה"ל תקף יעדי חמאס ברצועה, באתר ynet, 16 בנובמבר 2019.
↑  יואב זיתון, אליאור לוי, אילנה קוריאל ומתן צורי, ההערכה במערכת הביטחון: חמאס ירה לעבר באר שבע, באתר ynet, 16 בנובמבר 2019.
↑  ב. ניסני, ‏צה"ל: 'חגורה שחורה' השיגה את כלל יעדיה באופן מהיר, באתר כיכר השבת, 14 בנובמבר 2019
↑   אלה היחידות שיקבלו "אות הערכה מבצעי" מהרמטכ"ל, באתר צה"ל, 9 בדצמבר 2020
↑  איה אינגל, ‏המעז מצליח: לוחמי הגנה אווירית קיבלו אות הערכה מהרמטכ"ל, באתר חיל האוויר הישראלי, 22 בדצמבר 2020
המחתרת הדנית

תנועת המחתרת הדנית (בדנית: Modstandsbevægelsen) הייתה ארגון מרד מחתרתי שהתנגד לכיבוש הגרמני בדנמרק במהלך מלחמת העולם השנייה. בעקבות התנאים הנוחים בצורה בלתי רגילה שזכתה להם דנמרק מרשויות הכיבוש הנאצי, התנועה הייתה איטית יותר בתגובותיה הטקטיות ובפעולותיה יחסית לתנועות במדינות אחרות ברחבי אירופה. למרות זאת, בשנת 1943, דנים רבים היו מעורבים בפעילות מחתרתית, החל מפרסומים לא-חוקיים ועד ריגול ופעולות אלימות.
הרקע לכיבוש דנמרק במלחמת העולם השנייה

במציאות הפוליטית שנתהוותה עוד מסוף המאה ה-19 באירופה, דגלו מרבית מדינות סקנדינביה במדיניות של נייטרליות מדינית. זאת לאור התעצמותן של המעצמות הגדולות, וההבנה שאין בכוחן של מדינות קטנות כמדינות סקנדינביה ליצור כוח צבאי שיאפשר להן התמודדות מול איומי מעצמות גדולות כברית המועצות וגרמניה. מתוך תפיסה זו נותרה דנמרק נייטרלית במלחמת העולם הראשונה. ממשלות דנמרק בסוף שנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 דגלו במדיניות של צימצום תקציב הביטחון הלאומי והקטנת הצבא וכמות הנשק במדינה. בשנת 1933 עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה, החליטה הממשלה הדנית על הגדלת תקציב הביטחון. ראש ממשלת דנמרק, סטאונינג, הבהיר כי אין בכוונת דנמרק להקים כוח צבאי דני משמעותי העשוי לאיים על מדינות אחרות, כי אם להקים כוח צבאי שיהיה באפשרותו להתגונן מפני מרידה או תקיפה של קבוצות נאציות שיקומו בשטחי המדינה עצמה, גם אם יקבלו סיוע גרמני. למדיניות נייטרלית זו הייתה תמיכה רחבה בעם הדני, שכללה גם את מרבית האופוזיציה. באותן שנים נעשה ניסיון מצד שר החוץ השוודי סנדלר לכונן ברית הגנה סקנדינבית, אולם לאור מיקומה הגאוגרפי של דנמרק החוצצת בין הגוש הסקנדינבי לבין גרמניה, הסתייגה הממשלה הדנית מהסכם ברית ההגנה, עליה אמר ראש הממשלה סטאונינג "דנמרק לא תקבל על עצמה את תפקיד כלב השמירה של הגוש הסקנדינבי". בשנת 1939 הייתה דנמרק היחידה מבין "גוש מדינות אוסלו" (המדינות הסקנדינביות ובנלוקס) שנעתרה להצעה גרמנית וחתמה על הסכם אי-התקפה ב-31 במאי, זאת למרות שגרמניה כבר הפרה הסכמים דומים עם אוסטריה וצ'כיה.
מדיניות זו העידה על השלמה של ההנהגה הדנית עם חוסר יכולתה לבלום את עוצמתו של הרייך השלישי, וניסיון לצמצם את הנזקים שיגרמו על ידי מדיניות של שיתוף פעולה. בתוך מפלגת השלטון הסוציאל-דמוקרטית נשמעו גם קולות בודדים של התנגדות לקו מדיני תבוסתני זה. בולט מתוכם קולו של ההיסטוריון פרופ' הארטוויג פריש שכיהן באותה התקופה כראש הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה, אשר כתב ספר, עוד בשנת 1934, המבקר את מדיניות הממשלה הנייטרלית ואת הנאציזם תחת הכותרת "מגפה מעל אירופה".
עם פרוץ מלחמת העולם בספטמבר 1939, חידשה הממשלה הדנית את הצהרת הנייטרליות שלה, וכך נמנעה מלסייע במלחמת החורף בין פינלנד לרוסיה.
ב-8 באפריל 1940 גברו הידיעות על תנועת צבא גרמני בגבולות דנמרק והוחלט בממשלה על גיוס כללי של הצבא הקטן. אולם התערבותו של הציר הגרמני מוּנך, שטען שמעשה כזה ייתפס כפעולה בלתי ידידותית על ידי גרמניה, שאינה מתכוונת להפר את הסכם אי ההתקפה, ולכן בוטל הגיוס. שעות מספר לאחר מכן חזר הציר מונך אל לשכת שר החוץ והודיע לו כי "הצבא הגרמני נאלץ לתפוס את שטחה של דנמרק כדי להגן עליה מפני סכנת פלישה בריטית", בלוויית אולטימטום המכריז כי כל התנגדות לצבא הגרמני תדוכא באגרסיביות. עם זאת הבטיחו הגרמנים כי לא יפגעו בעצמאותה הפנימית של דנמרק ויאפשרו לה לנהל את ענייניה. באותה השעה הונחתו חיילים גרמניים מצוידים היטב על רציפי ערי הנמל הדניות, ומפציצים גרמניים הפציצו את מטוסי חיל האוויר הדני המקורקעים. הממשלה בהתייעצות עם המלך נכנעה לאולטימטום הגרמני, ועוד באותו לילה נסתיים כיבוש דנמרק.
התנגדות לא-אלימה: 1940 - 1943

אחרי הפלישה לדנמרק ב-9 באפריל 1940 (מבצע ווסרובורג) הרשויות הגרמניות אישרו לממשלה הדנית להישאר בשלטון. היה להם מספר סיבות לכך, אבל התוצאה הסופית הייתה שהגרמנים שאפו להשתמש בדנמרק כדוגמה "לארץ חסות". כיוון שהממשלה הדנית שנבחרה באופן דמוקרטי נשארה בשלטון, המוטיבציה של אזרחי דנמרק להילחם בכיבוש הייתה קטנה באופן ניכר יחסית למדינות שונות כמו נורווגיה, צרפת ופולין. יהודים נשארו תחת חסותה והגנתה של הממשלה הדנית, הפוליטיקאים הדנים, שגם נבחרו באופן דמוקרטי, נשארו בשלטון, ואפילו המשטרה הדנית נשארה בידי הממשל. חיי היום יום בדנמרק נשארו כמעט כמו לפני הכיבוש, למרות שהגרמנים הכניסו מספר שינויים: צנזורה רשמית, איסור על מסחר עם מדינות בעלות הברית, והצבתם של חיילים גרמנים במדינה. הממשלה הדנית דחתה באופן רשמי התנגדות אלימה עקב חששה מתגובה קשה של הרשויות הגרמניות.
אף על פי כן, ככל שהמלחמה התקדמה, מספר רב של דנים החלו להקים קבוצות התנגדות לכיבוש הנאצי. מספרם של הדנים הנאצים מעולם לא היה גדול, ולמעשה היה יותר קטן אחרי הפלישה הנאצית לדנמרק מאשר לפניה. חוסר הפופולריות של הנאצים בדנמרק בא לידי ביטוי בעובדה שקצין האס אס הבכיר ורנר בסט לא הציב אף פעם את פריץ קלאוסן, ראש המפלגה הדנית הנאצית בשלטון, והפטרלנד (Fatherland), העיתון הדני הנאצי, פשט את הרגל. העיתון יכל להתקיים רק באמצעות מימון נאצי. כאשר הנאצים הכריחו את הממשלה הדנית, שבראשה עמד אריק סקבניוס, לחתום על הסכם אנטי-קומינטרן, הייתה הפגנה המונית בקופנהגן. הפרופסור המוערך לתאולוגיה האל קוֹך החל לקרוא בהרצאותיו בפני סטודנטים ותנועות נוער להחייאת מורשתו הדמוקרטית של ניקולאי גרונטוויג ולתחיית בתי החינוך העממיים. על אף שקוך עצמו לא השתתף בהמשך בפעילות המחתרת עצמה - הייתה לקריאתו זו חשיבות בהתגבשות הכוחות החברתיים שחוללו מאוחר יותר את המחתרת.
תנועת ההתנגדות הדנית צמחה מהתארגנויות רבות ושונות, אך 4 מקורות בולטים היו לה:
א. תנועת חוגי הלימוד, שנודע גם בשם "החוג" (Ringen). מקים התנועה היה הפילולוג הסוציאליסט פרוֹדה יעקבסן, והיא קיימה עוד לפני הכיבוש מגעים עם ארגוני מחתרת בגרמניה הנאצית. בשנת 1941 פתח יעקבסן בארגון חוגים של בעלי מקצועות חופשיים, סטודנטים, ותאים של איגודים מקצועיים. התאים עסקו בפעילויות שונות כולל הפצת מידע ותעמולה, עזרה הדדית וסיוע למשפחות אסירים. תנועת חוגי הלימוד היוותה המשך למסורת חינוך המבוגרים הדנית מימי ניקולאי גרונטוויג, קריסטיאן קולד, ותנועת "בתי החינוך העממיים".
ב. קבוצת "דנמרק החופשית" שהייתה מורכבת מנציגי מפלגות שונות שעסקו בהוצאת עיתונות לא-חוקית, ואף הפעילו שירות ידיעות ששימש גם את העיתונות החוקית.
ג. חברי מפלגה קטנה, דתית-לאומית, בשם "אספה דנית" (Dansk Samling), שהוקמה בשנות ה-30. לפני הכיבוש הנאצי הייתה למפלגיה זו נטייה לאומנית ואנטי-דמוקרטית מסוימת, אולם בתקופת הכיבוש התגברה בה הרוח הפטריוטית על שאר הנטיות.
ד. המפלגה הקומוניסטית הדנית, בהנהגת הפרופסור לרפואה מוֹגנס פוֹג, שהוצאה אל מחוץ לחוק בקיץ 1941 ונאלצה לרדת ולפעול במחתרת. אחרי פלישת ברית המועצות בשנת 1941, קומוניסטים החלו לקחת חלק פעיל באלימות מול הנאצים.
מספר קבוצות מחתרתיות יצרו קשרים עם הרשויות הבריטיות והחלו לקבל הצנחות של סוכנים וציוד. עד אוגוסט 1944 היו הצנחות הציוד מעטות, אך אלה התגברו לקראת סוף המלחמה.
התנגדות אלימה: 1943 - עד סוף המלחמה

בהמשך המלחמה התגברו מעשי האלימות וההתנגדות הדנית מול הכובש הנאצי. בסתיו 1942 נתגלע משבר דיפלומטי עם הגרמנים בעקבות תשובה לקונית שהשיב מלך דנמרק לאיגרת ברכה ליום הולדתו שנשלחה על ידי היטלר. הגרמנים דרשו את סילוקו של ראש הממשלה בוּל, שר האוצר אנדרסן ושר הדתות פיבגר (ואליהם הצטרף לאות סולידריות שר הפנים קנוּד קריסטנסן). ראש הממשלה המחליף סירב אף הוא לצירוף נציגי המפלגה הנאצית לממשלה, והגרמנים מינו אף לו מחליף. על אף ההרעה ביחסי דנמרק-גרמניה, התירו הגרמנים קיומן של בחירות כלליות במרץ 1943, כדי לשמור על תדמית "מדינת החסות". הבחירות הפכו להפגנה כנגד הכיבוש ובעד הדמוקרטיה הדנית. שיעור ההשתתפות בבחירות עמד על 90% מבעלי זכות ההצבעה - השיעור הגבוה ביותר בתולדות דנמרק. הגוש הפרו-פשיסטי נחלש אף יותר ממה שהיה בממשלה שקדמה לבחירות, ואילו הגוש הדמוקרטי הגדיל את כוחו.
בשנת 1943 התגברו מעשי האלימות בצורה משמעותית. בהשוואה לשנת 1942 שבה ביצעה המחתרת כ-122 פעולות חבלה - בוצעו בחודשים יולי-אוגוסט 1943 בלבד 282 פעולות חבלה. בשלב זה הרשויות הגרמניות מאסו בשלטון הדני ושליטתו במצב. ב-28 באוגוסט 1943 נמסר על ידי הרייך אולטימטום לממשלה, וזו נדרשה להכריז על מצב חירום שפירושו היה איסור על התאספויות ושביתות, הנהגת עוצר לילה, צנזורה חמורה על העיתונות בשיתוף עם השלטון הגרמני, הקמת בתי דין משמעתיים לשיפוט מהיר והטלת עונש מוות על מעשי חבלה, פגיעה בצבא הגרמני והחזקת נשק. דרישות אלו לא נתקבלו על דעת הממשלה, וב-29 באוגוסט הוכרז על משטר צבאי גרמני שכלל את כל סעיפי האולטימטום. במסגרת "מבצע ספארי" הממשלה והפרלמנט פוזרו (באופן רשמי הגישה הממשלה את התפטרותה למלך, אולם זה סירב לקבלה עד יום שחרורה של דנמרק), והתנפץ דימוי "ארץ החסות למופת" שעליה ניסו הגרמנים לשמור. המשטר הצבאי אפשר לגרמנים להתמודד עם האוכלוסייה כרצונם. השיטור היה קל יותר לנאצים, וכך יותר ויותר תושבים הצטרפו להתנגדות, כיוון שכבר ראו שאין שלטון שיידאג להם. השלטון המקומי שהוסיף לפעול בהיקף מצומצם ובשיתוף פעולה עם מוסדות הכיבוש הוסיף לספק סיוע למשפחות העצורים.
"מועצת חירות" בת 7 חברים, שהוקמה כבר בספטמבר 1943 לריכוז פעולות המחאה והמחתרת, קיבלה לאחר הנהגת המשטר הצבאי מעמד של הנהגה כמו-ממשלתית בפועל. היא ריכזה את עיתונות המחתרת שמנתה בשנת 1943 כ-2.6 מיליון גליונות ובשנה שלאחריה 11 מיליון גליונות, ולמעלה מ-10 מיליון גליונות בחודשיים הראשונים של 1945.
פעולות

כל עוד הייתה לדנמרק מידה של עצמאות, התנגדה הממשלה בתוקף להטלת כל סנקציות אנטישמיות. הגרמנים העדיפו את שיתוף הפעולה, והצגת "מדינת החסות" על פני עימות בעניין זה. אולם עם כינון המשטר הצבאי ב-1943, התפנו הגרמנים ל"טיפול בשאלה היהודית". תוכניות לגירוש היהודים למחנות ריכוז נתגבשו, והתאריך להוצאתן לפועל תוכנן לשבוע הראשון של חודש אוקטובר אותה שנה. אולם התוכנית הודלפה על ידי הנספח הגרמני לענייני ספנות, גאורג פרדיננד דוקוויץ לראשי התנועה הסוציאל-דמוקרטית, ואלו הזהירו את היהודים.
בסיוע המחתרת הועברו 6,500 יהודים מתוך האוכלוסייה הכוללת של 7,000 יהודי דנמרק, לשוודיה הנייטרלית. 500 היהודים שנתפסו על ידי הנאצים נשלחו למחנה הריכוז טרזיינשטט, אולם תודות ללחץ דני, לא נשלחו משם למחנות השמדה.
מאוחר יותר, ישראל העניקה לכל חברי התנועה שארגנו את ההצלה את התואר חסידי אומות העולם. לבקשתם האישית, המצילים מזוהים כיום רשמית כקבוצה כללית. (ראו: הצלת יהודי דנמרק).
בסוף יוני 1944 נתקיימה הפגנת המונים של הפרה של עוצר הלילה הגרמני. נפתחו קרבות רחוב בין גרמנים לדנים והוכרזה שביתה כללית. המאבק נמשך 5 ימים, ובמהלכו נהרגו 88 דנים ונפצעו כ-700. פיקדה על המאבק "מועצת החירות", אשר קבעה אולטימטום להפסקת האש - סילוקה של חטיבת שאלבורג וביטול העוצר הגרמני על דנמרק, וכן הימנעות מפעולת תגמול גרמנית. הצבא הגרמני נאלץ להיכנע לדרישות המועצה. בספטמבר 1944 החליטו הגרמנים על חיסול המשטרה הדנית, שסייעה ב-1943 במבצע הצלת היהודים. ב-19 בספטמבר השתלטו הגרמנים על תחנות המשטרה והובילו כ-2000 שוטרים דניים למחנות ריכוז. כ-700 שוטרים הצליחו להימלט והצטרפו לכוחות המחתרת. כמחאה התפטרו המנהלים הכלליים של משרדי הממשלה.
הצלחה נוספת שהמחתרת רשמה הייתה הריסת רשת מסילות הרכבת במדינה בימים שלאחר פלישת בעלות הברית, ובכך נדחתה העברת החיילים הגרמנים מדנמרק לצרפת. וינסטון צ'רצ'יל, שתחילה קרא לדנמרק "הקנרית של היטלר", ציין מאוחר יותר לשבח את המידע המודיעיני המעולה שהעבירה המחתרת הדנית. ב-4 במאי 1945 נכנעו הגרמנים בדנמרק בפני הצבא הבריטי המשחרר, אולם באותו היום עוד נהרגו כ-59 לוחמי מחתרת דניים בקרבות רחוב.
עד סוף המלחמה ביצעה המחתרת הדנית 2674 פעולות חבלה במתקני תעשייה, 1810 פעולות חבלה כנגד רכבות ומסילות ופעולות נוספות כנגד מתקני צבא ואוניות. בשנת 1944 מנה צבא המחתרת כ-25 אלף איש, ועד סוף המלחמה גדל לכדי 45 אלף איש. כמו כן הוקמה הבריגדה הדנית בת 3,500 איש שהתאמנה בשוודיה.
בסופה של המלחמה התנועה המחתרתית המאורגנת בדנמרק רשמה לזכותה הצלחות רבות, למרות שלמעלה מ-850 מחבריה נהרגו במהלך בשל חברותם במחתרת, תוך כדי פעולות, בכלא או במחנות ריכוז.
המוזיאון הלאומי הדני מכיל בתוכו את מוזיאון ההתנגדות הדנית בקופנהגן.
בשנת 2008 יצא לאקרנים סרט המתאר את פעילות המחתרת דרך חייהם של שניים מגיבוריה, פלמן וצינטרון.
התנגדות דנית מחוץ לגבולות דנמרק

השירות הדיפלומטי הדני ביצע מרידה בקו שיתוף הפעולה שנכפה על הממשלה על ידי הנאצים. בין מנהיגי תנועה זו בלט ציר דנמרק בוושינגטון, הנריק קאופמן, שהכריז ביום כיבושה של דנמרק כי הוא "ממשיך לייצג את המלך ואת ארצו, ויפעל לשחרורה". ב-9 באפריל 1941, בדיוק שנה לאחר כיבוש דנמרק, חתם הנריק על חוזה עם ממשלת ארצות הברית, שבו התחייבה ארצות הברית להגן על שטח גרינלנד אשר תחת מרות ממלכת דנמרק, עד לשחרורה של דנמרק. הסכם זה איפשר לארצות הברית הקמת בסיס צבאי באי שהיה בעל חשיבות אסטרטגית. מרבית הצירים הדניים הלכו בעקבותיו של קאופמן, ביניהם הציר בלונדון - הרוזן ראבנטלוב, והציר באיסלנד, אשר הכריזה על ביטול איחוד הכתר עם הכתר הדני, ועל כינונה כמדינה ריבונית.
מלבד הפעולה הדיפלומטית, הוקמה ביוזמת העיתונאי אֶבּה מוּנק רשת מודיעין חשאית, שמרכזה היה בסטוקהולם אשר סיפקה מודיעין עבור הבריטים.
הפעולה ההתנגדותית החשובה ביותר שנעשתה על ידי דנים מחוץ לגבולות דנמרק הייתה הצטרפות הצי-המסחרי של דנמרק למאמץ המלחמתי של בעלות הברית. 90% מהצי המסחרי של דנמרק, שעמד לפני המלחמה על 200 ספינות בעלות קיבולת משותפת של למעלה ממיליון טון, הפליגו עם 5000 מלחים לנמלי בעלות הברית. במהלך המלחמה טובעו כ-60% מספינות אלו, ולמעלה מ-600 יורדי-ים דניים מצאו את מותם בשירות בעלות הברית.
באביב 1942 ברח כריסטמאס מלר, מנהיג המפלגה השמרנית הדנית לבריטניה והקים שם את "המועצה הדנית", שלא הייתה בעלת מעמד של ממשלה גולה, אולם מונתה על הפצת שידורים בשפה הדנית, וקיימה קשר עם המחתרת בדנמרק עצמה.
חברים פעילים בארגון

כריסטר ליסט האנסן
מוגנס פוג
פלמינג מוס
מוניקה ווישפלד
אובה קאמפמן
פאול ברנדט רהברג
פאול ברון
מריוס פיל
נילס פיל
יורגן קילר
קורט חנן בלונדר
הנרי תומסן
אריק קרון
הני סינדינג סונדו
ראו גם

דנמרק במלחמת העולם השנייה
הצלת יהודי דנמרק
הערות שוליים

1 2  חיים יחיל, הסוציאליזם הסקנדינבי, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1966, פרק דאניה-הסוציאליסטים לשלטון, עמ' 153-151
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16  חיים יחיל, הסוציאליזם הסקנדינבי, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1966, פרק: דאניה - כיבוש ומאבק, עמ' 155-164
↑  לימים השגריר הראשון של גרמניה המערבית בדנמרק
↑  צ'רצ'יל לעג לדנמרק, אך חזר בו (ארכיון)
↑   "Flammen & Citronen", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556795705171  LCCN: sh2008113948 
כיכר דניה בבית הכרם בירושלים נקראת ע"ש מבצע ההצלה, ובה אנדרטה בצורת סירה
מיה זיו-וולף

| --- | --- |

זיו-וולף בדצמבר 2016
 לידה:  12 בדצמבר 1983 (בת 41) 
 שם לידה:  מיה זיו
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  מגישת חדשות
 בן זוג:  תומר וולף
 מספר צאצאים:  3
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  MayaZivWolf
 
מַיה זיו־וולף (נולדה ב־12 בדצמבר 1983) היא עיתונאית ומגישת חדשות ישראלית. שימשה כמגישה ועורכת בחדשות 10 ובערוץ 10 והגישה את תוכנית הבוקר "העולם הבוקר" של רשת 13 בין השנים 2019-2017.
קורות חייה

זיו־וולף נולדה וגדלה בעכו. אביה זאב, עבד ברפא"ל, במקור מחיפה ממשפחה ממוצא פולני, ואמה טוני, מורה ומנהלת מרכז פסגה להשתלמויות מורים בעכו, במקור ממגדל־העמק ממשפחה ממוצא מצרי. השם המקורי של משפחתה היה "זביילסקי", לפני שעוברת לשם "זיו". הורייה עברו מחיפה לגור בעכו עד שעברו לנהריה כעבור כ־18 שנים. בת-דודתה היא השחקנית והזמרת הילה סעדה.
בתיכון למדה במגמת ביולוגיה ומחשבים, ולאחר מכן עברה ללמוד במגמות לספרות ותיאטרון.
היא בעלת תואר ראשון בתקשורת ובמדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בהוראה מסמינר הקיבוצים. במסגרת לימודיה לתואר שני בהוראה, לימדה תקשורת לבגרות בתיכון ברמת השרון.