סמיואל ריצ'רדסון
קורות חייו ויצירותיו

ריצ'רדסון נולד כבנו של נגר ולמד בתחילה את מקצוע המדפיס. הוא כבר זכה להצלחה רבה כמדפיס וכמוציא לאור והפך לבעלים של בית דפוס בלונדון, כאשר בשנת 1740, בגיל 50, הוזמן לכתוב אוסף של מכתבים לדוגמה לגברות צעירות. העבודה על רומן המכתבים הזה, שפורסם לבסוף ב-1741 תחת הכותרת Familiar Letters ("מכתבים מוכרים"), העניק השראה לריצ'רדסון לכתוב רומן מכתבים.
העבודה שכותרתה Pamela; or, Virtue Rewarded ("פמלה, או הצניעות ושכרה"), משנת 1740, שבה משרתת חסודה צריכה להתגונן מפני ההטרדות הגסות והאכזריות של אדונה, ממירה לבסוף את אדונה המושחת מבחינה מוסרית ואז מניחה לו להינשא לה, זכתה להצלחה מיידית. הרומן לא רק ייסד את הז'אנר של הרומן הסנטימנטלי, שאחת הדוגמאות הגרמניות הידועות ביותר שלו היא ייסורי ורתר הצעיר של גתה, אלא היה גם אחת היצירות פורצות הדרך בתולדות הרומן, שכן זו הייתה הפעם הראשונה שבה הקול האישי החליף את המספר יודע כל.
העבודה גם ייסדה את האסכולה של ספרות סנטימנטלית. עד מהרה התפתחה התנגדות לסוג זה של רגשנות, כפי שבאה לידי ביטוי, למשל, בפארודיה של הנרי פילדינג Shamela ("שמלה", 1741), אשר גינתה את הצביעות המוסרית של הספר והדחיקה את העמימות. עם זאת, זה לא השפיע על הצלחת הרומן של ריצ'רדסון. ריצ'רדסון השקיע בסך הכל 22 שנים (1739–1761) בתיקון של פמלה (1739–1740), תוך שהוא תמיד שם עין על הטון והאסתטיקה של התקדמות העידן. לכן הוא לא רק סימן את תחילתו, אלא גם סייע בכתיבת התפתחותו בהיסטוריה הספרותית.
ספרו הבא, Clarissa: Or the History of a Young Lady ("קלריסה, או סיפורה של עלמה צעירה"; 1748), נמכר אפילו טוב יותר מפמלה, אף על פי שהוא כלל 547 מכתבים ואורכו יותר ממיליון מילים, מה שהפך אותו לרומן הארוך ביותר בתקופתו. כתוצאה מכך, הוא עורר ביקורות נרחבות של סופרים בני זמנו, כמו אחותו של הנרי פילדינג שרה פילדינג (אנ') (הערות על קלריסה, 1749), שנשארה ידידותית כלפי ריצ'רדסון למרות הביקורת הסאטירית של אחיה. הרומן השלישי של ריצ'רדסון, The History of Sir Charles Grandison ("סיפורו של סר צ'ארלס גרנדיסון", 1753), בניגוד לשני קודמיו, הציב גבר במרכז העלילה, ואדם טוב לב. בעוד שפמלה וקלריסה היו באופן עקבי קורבנות של גברים מרושעים וחולניים, ברומן האחרון שלו ריצ'רדסון מצייר את תמונתו של הג'נטלמן הנוצרי האידיאלי בסר צ'ארלס גרנדיסון. גם הרומן הזה זכה להצלחה רבה, אף על פי שהיה מעט ארוך יותר מקלריסה. ז'אן-ז'אק רוסו המשיך את הצלחתו של ריצ'רדסון עם Julie ou la Nouvelle Héloïse ("ז'ולי, או האלואיז החדשה") מ-1761.
הרומנים של המכתבים של ריצ'רדסון נקראו רבות והשפיעו בגרמניה. סר צ'ארלס גרנדיסון היה הספר האהוב על קורנליה גתה (אחותו של גתה) מכיוון שהיא הזדהתה עם דמותה של הארייט ביירון. כריסטיאן פירכטגוט גלרט (אנ') עשה את הניסיון הראשון לרומן מכתבים גרמני עם הרומן "חיים של הרוזנת השוודית פון ג***" (1746). Geschichte des Fräuleins von Sternheim ("סיפורה של פרוליין פון שטרנהיים; 1771) מאת סופי פון לה רוש זכה להצלחה עצומה. סיפור זה של נערה או גברת צעירה שהידרדרה, המבוסס על ריצ'רדסון, היה חשוב כמודל ל"ייסורי ורתר הצעיר" של גתה (1774). הפקת רומנים של מכתבים גרמניים לא נעצרה בתקופת הספרות הסנטימנטלית, אלא נמשכה לתקופת הקלאסיציזם של ויימאר: גיסתו של פרידריך שילר, קרוליין פון וולצוגן, פרסמה את הרומן שלה "אגנס פון ליליאן" בשנת 1797 (בתחילה בעילום שם), אשר שילב אלמנטים רבים מהרומנים של ריצ'רדסון ולעיתים יוחסו לשילר וגתה. לרומנים של ריצ'רדסון, פמלה וקלריסה, הייתה השפעה רבה גם על הטרגדיה הבורגנית הגרמנית, למשל ב"מיס שרה סמפסון" של גוטהולד אפרים לסינג (1755).
אף על פי שהרומנים של ריצ'רדסון פונים רק לקוראים מעטים כיום, חשיבותו בהיסטוריה הספרותית הייתה עצומה. גם הפילוסוף והסופר הצרפתי דני דידרו היה מעריץ של יצירותיו, כמו הרומנים פמלה (1740) וקלריסה (1748). בספרו של דידרו Éloge de Richardson ("שבחו של ריצ'רדסון"; 1760), הוא שיבח את תשומת הלב של ריצ'רדסון לפרטים בנוגע לדברים היומיומיים ואת יכולתו להציג נושאים מוסריים בצורה חיה ומרגשת תוך שימוש באירועי היומיום של חבריו. הרומנים שלו גם גרמו לקורא לשכוח שהם בדיוניים.
הוא היה הסופר הראשון שהתמקד כולו בדרמה הפנימית של הדמויות ולא בפעולה החיצונית, והוא היה הראשון שיצר פרופיל פסיכולוגי מפורט של גיבורה נשית. ריצ'רדסון קבע אפוא את הטון לסופרים מאוחרים יותר כמו ג'יין אוסטן, הנרי ג'יימס, האחיות ברונטה, תומאס הארדי ואפילו ג'ון קללנד (אנ') ודייוויד הרברט לורנס.