stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הניה פקלמן
ספרה: חיי פועלת בארץ

ספרה האוטוביוגרפי יצא לאור במימון עצמי של המחברת. הספר מגולל בגוף ראשון את קורותיה של המחברת מילדותה, נעוריה ועלייתה לארץ ישראל, ניסיונותיה להשתלב בחיי העבודה ובחיים החברתיים בארץ, ועד המשבר בעקבות האירועים האלימים שעברו עליה. ספרה מאפשר בחינה היסטורית של הפערים המתגלים בין הנרטיב ההיסטורי ובין המציאות כמו שנחוותה בפועל על ידי המחברת.
בעקבות התייחסות לספר בספרה של דבורה ברנשטיין, אשה בארץ-ישראל (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1987) מצאה תמר בת-ציון ס. הס עותק של הספר חיי פועלת בארץ בספרייה הלאומית בירושלים, וכפי הנראה הייתה הראשונה שביקשה לקרוא בעותק זה. בשנת 2007 ראה אור הספר מחדש, בסדרה "מסה קריטית" בשיתוף מכון "הקשרים" של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בנוסח המקורי שלו, בתוספת אחרית דבר מאת דוד דה-פריס, טליה פפרמן וס. הס.
ספרה: חיי פועלת בארץ > חשיבותו של הספר כמקור היסטורי

בסיפוריה של הניה פקלמן ניתן לאתר כמה דפוסים הקשורים להשתקת קולה כסמל להשתקת קולן של הנשים באופן תדיר בתקופתה. ספרה מוערך כאחד המקורות האותנטיים ביותר שנכתבו על חיי הפועלות בשנות העשרים של המאה העשרים, גם בזכות היותו מקור אוטוביוגרפי: ביוגרפיות ואוטוביוגרפיות משמשות מקור חיוני למחקר, אך ברוב המקרים אלו ביוגרפיות ואוטוביוגרפיות של אנשי אליטה. ספרה בולט גם בייחודו זה, כספר המביא את קולה של ההיסטוריה על ידי אנשי החולין המשתתפים מן השורה. הספר מאפשר ראייה אלטרנטיבית של ההיסטוריה על ידי נקודת מבט סובייקטיבית שנובעת מהיותו אוטוביוגרפי. היות שלא נכתבו הרבה ספרים אוטוביוגרפיים על ידי אנשי היישוב, ישנה חשיבות רבה לספר כמסמך נדיר שנותן ביטוי לחיי הפועלות בתקופתה של פקלמן. חיבורה של פקלמן, כותבים דוד דה-פריס וטליה פפרמן, משמש מקור היסטורי עשיר, המסייע להמחשתו של הממד החומרי של התהליך שבו המהגרת נעשית פועלת.
חשיבות נוספת של הספר מצויה בהקשרים החברתיים והפוליטיים שבהם נכתב: אמנם בתחילת דרכן נשים היוו כוח עבודה שווה לגברים בתחומים שונים במשק, אך עם תחילת המנדט הבריטי, הייתה ציפייה שישובו לתפקידיהן המסורתיים: לידת ילדים, טיפול בהם וחינוכם ואחזקת הבית. פקלמן, שהתעקשה להמשיך ולבצע תפקידים מחוץ לבית כמו קטיף, עבודה ברפת או בשדות הטבק, המשמיע דרך חיבורה את קולן של הנשים המודרות על ידי חברה שנוהלה בעיקרה על ידי גברים.
משפחתה

צפורה, בתה של הניה פקלמן, עברה לבית החלוצות בתל אביב ואחר כך לקיבוץ יגור. היא נישאה לשלום בורנשטיין וב-1945 ילדה את עין-יה והתגרשה. היא עברה לקיבוץ מנרה, שם התחתנה עם דוד טמיר (דוד'קה פיצ'רסקי). ציפורה שמה קץ לחייה בשנת 1967. הסופר והפילוסוף תדהר ניר הוא הנין של הניה פקלמן.
האוטוביוגרפיה

הניה פקלמן, חיי פועלת בארץ, תל אביב: דפס לכל, תרצ"ה 1935.
הניה מ. פקלמן, חיי פועלת בארץ: אוטוביוגרפיה (עורך: יגאל שוורץ), תל אביב: דביר; הקשרים – המכון לחקר הספרות והתרבות היהודית הישראלית, אוניברסיטת בן-גוריון, 2007 (מסה קריטית - סדרת ספרי מחקר בספרות עברית).
הניה פקלמן, חיי פועלת בארץ: אוטוביוגרפיה, כנרת, זמורה-ביתן דביר, מכון הקשרים בשיתוף אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2007 (1935).
לקריאה נוספת

דוד דה פריס וטליה פפרמן, 'היווצרותה של פועלת', בתוך: הניה מ. פקלמן, חיי פועלת בארץ: אוטוביוגרפיה (2007).
דבורה ברנשטיין, "חקר נשים בהיסטוריוגרפיה הישראלית: נקודות מוצא, כיוונים חדשים ותובנות שבדרך", בתוך: מרגלית שילה, רות קרק, גלית חזן-רוקם (עורכות), העבריות החדשות: נשים ביישוב ובציונות בראי המגדר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2001.
הערות שוליים

↑  טליה פפרמן, "שתיקה של אישה מדברת: שתיקת נשים, דיבור ומעשה על פי 'חיי פועלת בארץ' (1935) מאת הניה פקלמן", בתוך: מרגלית שילה, גדעון כ"ץ (עורכים), מגדר בישראל: מחקרים חדשים על מגדר ביישוב ובמדינה, כרך א, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות – אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2011.
1 2  דוד דה פריס וטליה פפרמן, "היווצרותה של פועלת", בתוך: הניה מ. פקלמן, חיי פועלת בארץ (2007), עמ' 199–207.
↑  דבורה ברנשטיין, "חקר נשים בהיסטוריוגרפיה הישראלית: נקודות מוצא, כיוונים חדשים ותובנות שבדרך", בתוך: מרגלית שילה, רות קרק, גלית חזן-רוקם (עורכות), העבריות החדשות: נשים ביישוב ובציונות בראי המגדר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2001.
↑  דליה קרפל, בלי צבע ומכחול על חיי כתבתי, באתר הארץ, 27 במרץ 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296027705171  ISNI: 0000 0000 4693 5750  LCCN: no2007077352  VIAF: 56393129   WorldCat (עם VIAF): 56393129
הרובע השבעה-עשר של פריז

| --- | --- |
סמל הרובע השבעה-עשר של פריזסמל הרובע השבעה-עשר של פריז
מראה של כיכר שארל דה גול ודרום הרובע השבעה-עשר של פריז, וברקע אזור הפרברים
מראה של כיכר שארל דה גול ודרום הרובע השבעה-עשר של פריז, וברקע אזור הפרברים
 מדינה:  צרפת צרפת
 ראש העיר:  פרנסואה דה פנפיו
 עיר אם:  פריז
 תאריך ייסוד:  1860 
 שטח:  5.67 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ברובע:  164,413 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  28,277 נפש לקמ"ר (2005)
 קואורדינטות:  48°52′56″N 2°18′28″E﻿ / ﻿48.882244444444°N 2.3078388888889°E﻿ / 48.882244444444; 2.3078388888889 
 אזור זמן:  UTC +1
 https://mairie17.paris.fr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת  מפת הרובע השבעה-עשר של פריז     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הרובע השבעה-עשר של פריז (בצרפתית: XVIIe arrondissement) הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. ברובע שני מוקדי פעילות מרכזיים: בחלקו הצפוני, מתחם מעמד הפועלים המרוכז סביב כיכר קלישי הוא שלוחה של אזור החלונות האדומים של רובע פיגאל; בחלקו הדרומי, מתחם המעמד הבינוני-גבוה שסביב שדרות דה טרן (Avenue des ternes) ושוק פונסלה (Marché Poncelet), מעוצב בסגנון אוסמן.
ברובע השבעה-עשר של העיר נמצא מרכז התערוכות הגדול פלה דה קונגרס (Palais des Congrès), ומעליו מתנשא גורד השחקים של מלון קונקורד-לפאייט.
שטח הקרקע של הרובע הוא 5.669  קמ"ר.
היסטוריה של צפיפות אוכלוסין

| שנה על פי מפקד האוכלוסין הצרפתי | אוכלוסייה | צפיפות (לקמ"ר) |
| --- | --- | --- |
| 1872 | 101,804 | 17,955 |
| 1954 (שיא צפיפות האוכלוסין) | 231,987 | 40,922 |
| 1962 | 227,687 | 40,164 |
| 1968 | 210,299 | 37,096 |
| 1975 | 186,293 | 32,862 |
| 1982 | 169,513 | 29,902 |
| 1990 | 161,935 | 28,565 |
| 1999 | 160,860 | 28,375 |
| 2005 (הערכה) | 160,300 | 28,277 |
הרבעים הפנימיים

כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע השבעה-עשר הם:
רובע טרן (Quartier des Ternes)
רובע פלן מונסו (Quartier de la plaine Monceau)
רובע בטיניול (Quartier des Batignolles)
רובע אפנט (Quartier des Épinettes)
אתרים מרכזיים

פארק מונסו
כיכר קלישי
פיגאל
פאלה דה קונגרס
המסע הצבאי של לאלה מוסטפא פאשה בקווקז

הצבא העות'מאני של לאלה מוסטפא פאשה ועות'מאן אזדמירולו בטביליסי, 1578 - באיור של כרוניקה עות'מאנית מן המאה ה-16
'המסע הצבאי של לאלה מוסטפא פאשה בקווקז (בטורקית:Lala Mustafa Paşa'nın Kafkas Seferi) היה חלק מהעימות בין האימפריה העות'מאנית ובין איראן הספווית שפרץ מחדש בשנת 1578.
מטרתו העיקרית הייתה כיבוש דרום קווקז שרובו נשלט באותו זמן ישירות ובעקיפין על ידי האיראנים.
ההקשר הגאו-פוליטי

הגורמים לסכסוכים בין העות'מאנים ובין איראן הספווית כללו:


א. היריבות בין שתי המעצמות במזרח התיכון והצמא לרווחים של שליטיהם

ב. ההבדל בפולחן הדתי והשנאה שהתלוותה אליו: הטורקים סונים בעוד האיראנים אימצו את הגרסה שיעית של האסלאם. באימפריה הספווית האוכלוסיות הטורקיות הסוניות סבלו לעיתים מדיכוי על רקע דתי.
אירועים מקדימים

בשנים 1576-1577 עברה איראן תקופה של סכסוכים פנימיים בעקבות מותו של השאה טהמספ.
הטורקים העות'מאנים ביקשו לנצל את המשבר שפקד את איראן ובימים הראשונים של 1578 הביילרביים שבגבול ביצעו פלישות לשטח האימפריה השכנה. למשל, הביילרביי של ואן חדר בפברואר 1578 לאזרבייג'ן וכבש את הערים אורמיה, חוי וסלמאס.
מלך דוד ("דוד חאן") המתאסלם, שהועלה ב-1569 על כס המלכות בכארטלי תחת חסות איראנית במקום אחיו סימון הראשון נתקל בהתנגדות פנימית גדולה מצד האצילים הגאורגים מגני הדת הנוצרית, שמנעו ממנו לשלוט בצפון הממלכה והעבירו שם את השלטון בשנת 1576 לידי העוצר וחטנג, נסיך מוחראן. דוד, שראה שהפרסים מבקשים להדיחו ולהחזיר את כס המלכות לאחיו, סימון, על מנת שיילחם בעות'מאנים, פנה בשלב מסוים לעזרה לסולטאן העות'מאני מוראט השלישי.
גם האיראנים תקפו בעיראק, לכיוון בגדאד והפרו את הסכם השלום שנחתם באמסיה משנת 1555.
ההכנות

הדיוואן באיסטנבול הכריע בניגוד לדעת הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה, לפתוח במלחמה נגד איראן בחזית הקווקזית. הווזיר השלישי הקשיש, לאלה מוסטפא פאשה, סרבי, דוושירמה מבוסניה, עטור תהילה אחרי כיבוש קפריסין בשנים 1570 -1571, קיבל את תפקיד המפקד העליון - "סרדר-אי-אקרם".
ב-5 באפריל 1578 יצא לחלק האסייתי של טורקיה באיסקידר עם 8,000 לוחמים. בדרך הצטרפו אליו כוחות עות'מאנים רבים - של הביילרביים מדיארבקיר, ואן, ארזורום, חלב, קאראמן, וגם הח'אן של קרים, מהמט גיראי. כסגן המפקד העליות התמנה עו'תמאן אזדמירולו פאשה שהיה ידיד של לאלה מוסטפא. 
למטה העות'מאני הצטרף גם הכרוניקן מוסטפא עלי, מזכיר הדיוואן, שכתב על אירועי המלחמה בכרוקניה שלו, "נוסרת נאמה" ("ספר הניצחון").
לפני היציאה לקרב דאג לאלה מוסטפא פאשה להשתטח בפני קברו של המאוולנה הגדול בקוניה ונישק את ציציות המפה המכסה את הקבר. לאחר מכן פתח באקראי את ספרו המיסטי של רומי, "מסנאווי", ומבטו נפל על הדף שבו מספרים על מלחמות אלכסנדר הגדול, מה שנחשב כמבשר טובות.
כיבוש גאורגיה

ב-7 באוגוסט 1578 העו'תמאנים חצו את הגבול לגאורגיה אל תוך אתאבגות סאמצחה. הגאורגים נלחמו בגבורה אך פיצולם הפוליטי מנע מהם את היכולת לעצור את ההתקדמות העות'מאנית. ב-9 באוגוסט 1578 הצבא הטורקי בראשות עו'תמאן אזדמירולו פאשה, סגנו של לאלה מוסטפא, נחל ניצחון על הכוחות הגאורגים-איראנים בקרב צ'ילדיר. ב-10 באוגוסט מספר אצילים סאמצחים, כולל דאוד חאן (דוד האחד עשר), קיבלו את החסות העות'מאנית..
העות'מאנים המשיכו בפלישתם וב-24 באוגוסט 1578 כבשו גם את טביליסי, בירת ממלכת כארתלי. הטורקים חילקו את גאורגיה הכבושה לכמה יחידות מנהליות שבראשותן מינו מושלים עות'מאנים: הביילרבייליק של טיפליס (טביליסי) בכארתלי, הסנג'ק של גורי, האיילט של צ'ילדיר וכו'.
מלך קאחתי, אלכסנדר השני הגיע ב-1 בספטמבר 1578 להסכם עם העות'מאנים, וקיבל על עצמו לשלם להם מיסים שנתיים קבועים. הודות להסכם זה, ממלכת קאחתי, שהפכה בהוראת הטורקים ל"ביילרבייליק של גורג'יסטן" ובראשו המלך עצמו, יצאה מהמלחמה כמעט ללא פגע.
כיבוש שירוואן ודגסטן

לאלה מוסטפא המשיך במסע לאורך נהר קור מזרחה, בחבל שירוואן, מצפון לאזרבייג'ן, ובו חיכו לו הכוחות האיראנים בפיקודו של אמיר ח'אן, ושכללו, בין השאר, 20,000 פרשים טורקמנים, ועוד גדודים רבים, גם לוחמיו של שרף ח'אן הכורדי, הוואלי של נחיצ'יבאן שנודע ככרוניקן גדול, מחבר הספר "שרף נאמה".
לאלה מוסטפא התעכב ועות'מאן אזדמירולו פיקד בהצלחה על הצבא בקרב ב"מעבר הכבשים" - קויונג'צ'ידי, שבו האיראנים נחלו תבוסה קשה. בקרב שנמשך כשעתיים נהרגו 5,000 לוחמים איראנים ועוד 10,000 טבעו אחרי שקפצו אל מי הנהר.
הטורקים כבשו וביצרו את נוחה וארש, לאחר מכן את באקו. שרף ח'אן נטש את האיראנים ועבר לצד העות'מאנים מהם קיבל את משרת הביילרביי של ביטליס, נחלת אבותיו. בהמשך כוחות הסולטאן חדרו צפונה לדגסטן ולבירתה, דמירקפי.
חבל שירוואן אוחד עם דגסטן לביילרבייליק בראשותו של עות'מאן אזדמירולו פאשה, שהועלה על ידי לאלה מוסטפא לדרגת וזיר.
גם באבחזיה הוקם הביילרבייליק של סוחום בראשותו של חיידר פאשה.
מתקפת הנגד של האיראנים

בזמן שלאלה מוסטפא חזר לנוח בארזורום, פתחו האיראנים במתקפת-נגד בשירבאן, שבה נותרו מעט כוחות טורקיים. הגאורגים מרדו גם הם בכמה מקומות. השאה מוחמד חודבנדה שחרר משבי את המלך סימון הראשון של כארתלי שלחם בעבר נגדו. בראשותו של סימון שנקרא עכשיו גם "שאה נוואז ח'אן" (למרות שלא התאסלם) שמו הגאורגים קץ לסדר העות'מאני החדש והקימו מחדש את ממלכת כארתלי תחת חסות איראנית. בינתיים דוד האחד -עשר נמלט לחבל לורי והכיר בחסות העות'מאנית. מאוחר יותר הוא ברח לאיסטנבול וזכה שם בהוקרה מצד הסולטאן.
המבצר שמאחי שבו נמצא עות'מאן אזדמירולו פאשה, הותקף על ידי אורוס ח'אן, טורקי איראני, בראש 25,000 לוחמים. גם מבצר ארש הותקף ונכבש על ידי 15,000 חיילים איראנים בפיקודו של אימאמקולי ח'אן. ל-14,000 החיילים של אזדמירולו הצטרפו כעבור 3 ימי המתנה 25,000 פרשים טטרים של קרים בפיקודו של אדיל גיראי, אחי הח'אן של קרים. ב-11 בנובמבר 1578 התערבותם הכריעה את הכף לטובת אזדמירולו.
אורוס ח'אן ובנו דדה ח'אן נפלו בשבי. ראשיהם נכרתו כנקמה על הטבח שביצעו האיראנים בתושבים הסונים של העיר ארש. 
אך לאיראנים היה יתרון גדול במספר החיילים ובקרב שני בשאמאחי, הצליחו להביס את העות'מאנים של אזדמירולו ולקחת לשבי את אדיל ח'אן. בחצר השאה בקזווין, שבו הוחזק, כבש השבוי טטרי, שהיה גבר מרשים, את לבבות אשת השאה ואחותו. השאה מוחמד חודבנדה הורה על הוצאתו להורג. לפני מותו, הספיק אדיל ח'אן להרוג שבעה מתוקפיו.
אזדמורולו נאלץ לפנות את שירבאן ולסגת לדגסטן.
פינוי טביליסי והכיבוש מחדש של שירוואן

בקיץ 1579 צבאות עות'מאנים מכל אנטוליה התאספו במבצר קארס שבוצר מחדש תוך חודש ימים (ב-27 ביולי-23 באוגוסט 1578) על ידי לאלה מוסטפא פאשה. הוא הקים בעיר גם חמישה מסגדים, מדרסות, קסרקטין ששימש גם לבית ספר צבאי, סראי חדש לביילרביי, שני גשרים, בתי חמאם ווילות למגורים. באותה תקופה קיליג' עלי ראיס הגיע עם חלק מהצי הטורקי למזרח הים השחור וביצר על חופי הקווקז את הנמל פותי, בטורקית "פאש", צפונית מבטומי.
10,000 לוחמים איראנים בפיקודו של אימאמקולו ח'אן יחד עם סימון "נוואז ח'אן" הגיעו עד לטביליסי הכבושה והטילו עליה מצור. בעיר נמצאו רק 700 חיילים עות'מאנים בפיקוד הביילרביי מחמוד פאשה. הנצורים היו כבר מתים מרעב לולא הגיע להם סיוע מהביילברביי של מאראש, מוסטפא פאשה, כדי לחלץ אותם. טביליסי חזרה לידי המלך סימון בחסות איראנית.
לעומת זאת, בצפון, בהתאם לצו (פירמן) הסולטאן מוראט השלישי, הגיע תוך 74 יום הח'אן של קרים, מהמט גיראי השני בראש 80,000 פרשים טטרים וחנו בדמירקפי (דרבנט) ב-7 באוקטובר 1579. הם התאחדו עם כוחותיו של אזדמירולו, הביסו את הצבא האיראני של מושל שירוואן, מוחמד ח'אן וכבשו את שירוואן מחדש.
סיום תפקידו של לאלה מוסטפא פאשה

עות'מאן אזדמורולו ביקש להמשיך במתקפה בעזרת הטטרים (שרצו לנקום את מות אחי הח'אן, אדיל ח'אן) ובכוחות הטורקיים שנמצאו בארזורום. הוא רצה להגיע עד לבירת השאה האיראני, קזווין. אולם לאלה מוסטפא לא הסכים ושיגר את הטטרים בחזרה למולדתם. אחר כך הורה על הפסקת הלחימה לאורך החורף לשם שיקום הכוח הצבאי.
בבית, באיסטנבול, ניהל קו'גה סינאן פאשה, אויבו הוותיק של לאלה מוסטפא, מערכת הכפשות נגדו והתרברב כי אילו היה במקומו היה ממלא את דיוואן המלכות בגולגולות ה"ראשים האדומים", כלומר של ה"קיזילבאשי" ("הכובעים האדומים") האיראנים. "כך יעזור לי אללה שעד עכשיו כבר הייתי שולח לדיוואן הפאדישאה את ראש השאה עצמו" אמר.
ב-7 בינואר 1579 הוחלף לאלה מוסטפא פאשה בתפקיד המפקד של הצבא (serdar-i ekrem) על ידי יריבו, קוג'ה סינאן פאשה.
המלחמה בין האימפריה העות'מאנית ובין איראן הספווית לא שקטה במשך 12 שנה והסתיימה בשנת 1590 כשהשאה הצעיר עבאס הראשון נאלץ לחתום הסכם שלום באיסטנבול כדי לשקם את ממלכתו ולחכות לזמנים טובים יותר.
ביבליוגרפיה

Aurel Decei - Istoria Imperiului Otoman până la 1656, Editura ştiinţifică şi enciclopedică, Bucureşti, 1978
לקריאה נוספת

The Cambridge History of Iran V.6 «The Timurid ans Safavid Periods » Ed. Cambridge University Press, Cambridge 1986
מוסטפא עלי - "נוסרת נאמה" (ספר הניצחון), כתב יד בספריית סולימניה
הערות שוליים

↑  A. Decei עמוד 247
↑  A. Decei עמוד 247
↑  Laurence Oliphant, The Trans-Caucasian campaign of the Turkish army under Omer Pasha: a personal narrative, עמ' 176
↑  A. Decei עמוד 248
↑  A.Decei עמוד 249
↑  A.Decei עמוד 249
↑  A.Decei עמוד 249
↑  A.Decei עמוד 249
↑  A.Decei עמוד 249
↑  A.Decei עמודים 249 - 250
המפקדה של עומאר פאשה ליד נהר צחניסצקאלי בזמן המסע הצבאי
השלום

ערך זה עוסק בקומדיה יוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

אירנה ופלוטוס (שלום ועושר): עותק רומאי של יצירה של הפסל היווני קפיסטודוס הזקן (בערך 370 לפנה"ס), שעמדה בשעתו באראופגוס.
 כתיבה:  אריסטופאנס 
 סוגה:  הקומדיה היוונית העתיקה של אריסטופאנס 
 הצגת בכורה:  421 לפנה״ס 
 שפה:  יוונית עתיקה 
 
השלום היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס. ההצגה הוצגה לראשונה בשנת 421 לפנה"ס באתונה וזכתה בפרס שני בתחרות בה השתתפה.
במחזה זה תוקף אריסטופאנס את בני תקופתו ובהם אוריפידס, ראקינוס, קליאון והיפרבולוס. המחזה נכתב זמן קצר לאחר חוזה השלום של ניקיאס, ותוקף בציניות רבה את החוזה.
תקציר העלילה

גיבור המחזה הוא החקלאי הזקן טריגאאוס. בעוד אתונה וספרטה לוחמות אחת בשנייה במלחמה הפלופונזית, עולה טריגאאוס על חיפושית זבל ענקית, בסגנון רכיבתו של בלרופון על פגסוס, במטרה לעוף אל השמים ולהיפגש שם עם זאוס.
חלק של המחזה רצוף בדיחות נמוכות, באשר חיפושית הזבל ניזונה מגללים. משרתיו של טריגאאוס נדרשים לאסוף מספיק גללים על מנת שיהיה לחיפושית מה לאכול במסעה, ואנשי העיר נדרשים שלא לעשות צורכיהם על מנת שלא להסיח את דעתה של החיפושית במעופה.
טריגאאוס מגיע לשמים ומגלה שכל האלים האולימפיים למעט הרמס עזבו את השמים והשאירו אותם בשליטת "מלחמה" ו"אי סדר". כמו כן הוא מגלה כי אלת "השלום" נכלאה בתוך בור עמוק מכוסה באבנים כבדות. "מלחמה" ו"אי סדר" ישבו יחד ותכננו תוכניות להרוס את יוון, אחת התוכניות היא לרמוס את כל ערי יוון עם עלי אולם הם לא מוצאים אף עלי.
בעודם מחפשים עלי, מצליח טריגאאוס לקרוא למקהלה (חקלאים של ערים יווניות שונות) העוזרים לו לשחרר את אלת השלום מכלאה. בעלי מלאכות המרוויחים מהמלחמה (כגון יצרני הנשק) מנסים להפריע להם במלאכתם אולם לבסוף הם מצליחים לשחרר את אלת השלום.
אלת השלום מגיעה, מלווית ב"יבול" ו"פסטיבל" אולם היא כועסת על היוונים (מאחר שאלה הפרו הסכמי שלום רבים), והיא מוכנה לדבר עם היוונים רק באמצעות הרמס. לבסוף היא משתכנעת לשוב לאתונה.
טריגאאוס מסכים לשאת את יבול, ופסטיבל נשלח להכין את החגיגה. כבש נבחר כקורבן אולם אלת השלום אינה מוכנה לשפיכות דמים, גם של כבש. אורקל שמגיע ומנבא נגד השלום מגורש מהמקום.
מאחר שהמלחמה נגמרה מגיעים סוחרי הנשק ומנסים למכור את מרכולתם במכירת חיסול - אולם איש לא קונה אותה. טריגאאוס מציע לרכוש מגן בתור כיסא, וחניתות בתור תמוכות לגפן, והסוחרים עוזבים את המקום בכעס. המחזה מסתיים בחתונתם של טריגאאוס ויבול.
תרגומים ועיבודים > תרגומים לאנגלית

בנג'מין ב. רוג'רס, 1924.
ארתור ס. ויי, 1934.
ג'ורג' תיאודוריטיס, 2002: טקסט מלא.
תרגומים ועיבודים > תרגומים ועיבודים לעברית

באפריל 1968 עלה "השלום", בעיבוד ובימוי של אריה זקס עם צוות "במת השחקנים", שכלל בין היתר את אמנון מסקין, לבנה פינקלשטיין וטוביה צפיר. את הכוראוגרפיה למחזה יצרה גליה גת, רקדנית להקת בת שבע, ואת התלבושות והמסכות יצרה עדה המאירית. המחזה זכה לביקורות חיוביות, והוא הוצג בתל אביב ובירושלים. לאחר שהוצג פעם אחת באולם "בית העם" בירושלים, פנו גורמים דתיים לעירייה ודרשו שלא יוצג יותר, מאחר שבסצנה אחת לקראת סיום המחזה מופיעה אחת השחקניות בחזה חשוף. עקב כך עבר המחזה מאולם "בית העם", שהיה בבעלות העירייה, לאולם "מיטשל" שהיה שייך להסתדרות.
המחזה תורגם לעברית בשנת 2005 על ידי זיוה כספי ויצא לאור בהוצאת מגנס.
הערות שוליים

↑  טלילה בן זכאי, "השלום" התחיל לרוץ, מעריב, 9 באפריל 1968
↑  יורם קניוק, אחרי בכורה - "השלום" לאריסטופנס ב"במת השחקנים", דבר, 21 באפריל 1968
משה נתן, עדלאידה למען השלום, למרחב, 26 באפריל 1968
דב בר-ניר, שלוש הנאות תיאטרוניות, על המשמר, 26 באפריל 1968
רם עברון, השלום כנערה עירומה, למרחב, 10 באפריל 1968
סטפאן גלברט, גישושי שלום ב...אולימפוס, על המשמר, 15 במאי 1968
↑  המחזות הרציניים והנועזים ביותר בתבלין של עירום, "העולם הזה", גיליון 1597 מ-10 באפריל 1968, עמוד 25
↑  תמר אבידר, החזה החשוף של השחקנית במחזה "השלום' ־  הפריע לדתיים בירושלים, מעריב, 21 באפריל 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520677905171  PLWABN: 9810590177505606  BNE: XX2282812  BnF: cb12262260x (data)  GND: 4342993-2  LCCN: n85306744  NLA: 35866821  NSK: 000366169  SUDOC: 067258379  VcBA: 492/15007  VIAF: 316392500   WorldCat (עם VIAF): 316392500
ויקטור ברלדיאנו

| --- | --- |

 לידה:  7 בדצמבר 1928 
 פטירה:  5 בינואר 2007 (בגיל 78) 
 מדינה:  רומניה 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית הרומנית 
 
ויקטור ברלדיאנו (רומנית: Victor\Vigder Bârlădeanu‏; 18 בדצמבר 1928 - 5 בינואר 2007) היה סופר, מחזאי ועיתונאי יהודי רומני.
קורות חיים

ויקטור/ויגדר ברלידיאנו  נולד בבוקרשט, רומניה, במשפחה יהודית, כבנם של אברהם (Avram) ושרה (Sura) ברלדיאנו, סוחרים זעירים. הוא למד בבית ספר תיכון יהודי למסחר על שם מקס עזריאל  והמשיך ללימודים  באוניברסיטת בוקרשט, שם למד היסטוריה ושפות סלאביות.
לאחר תקופה קצרה בשורות השומר הצעיר, ברומניה, עבר לאיחוד הנוער הקומוניסטי ובאוטוביוגרפיה, שכתב עבור השלטונות הקומוניסטים, הכה על חטא היותו ציוני לזמן קצר. הוא המשיך אל שורות המפלגה הקומוניסטית, שהפכה בינתיים למפלגה היחידה ושלטת במדינה, והאוטוביוגרפיה שלו שופעת הערצה לקומוניזם ולסובייטים, כמקובל באותם הזמנים. הוא טען שאין לו קרובי משפחה מחוץ לרומניה ושניתק יחסיו עם בני משפחתו, פרט להוריו, אולם כעבור כמה שנים הוכנס שמו לרשימה שחורה של השלטונות, משום שבתו, האדריכלית אירינה ברלדיאנו (Irina Bârlădeanu), התחתנה עם מהנדס הבניין ניידמן סילביאן (Neidmann Silvian) ושניהם עלו לישראל.
מפברואר 1947 צורף למערכת העיתון "השיח החדש" (Graiul Nou), ביטאון של פיקוד הצבא האדום ברומניה, עד סגירת העיתון באפריל 1948. כעבור עשרה ימים צורף למערכת "הניצוץ" (Scânteia). מטעם העיתון נשלח לקוריאה הצפונית ומאוחר יותר למוסקבה. קיבל את מדליית העבודה.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי היה ברלדיאנו מזכיר האגודה לידידות רומניה-ישראל.
יצירתו

ברלדיאנו חיבר מספר ספרי כתבות, כמו:
1964 Panoramic trotuşan א
1972 Chipuri şi măşti "קלסתרונים ומסכות".
1973 Responsabilitate şi destin "אחריות וגורל".
1975 Martor în timp "עד התקופה".
סיפורי מדע בדיוני, כדוגמת:
1961 Operaţia Psycho "מבצע פסיכו".
1972 Exilatul din Planetopoles "הגולה מפלאנטופולס".
מחזות תיאטרון, כמו:
1958 Dansatoarea, gangsterul şi necunoscutul "הרקדנית, הגנגסטר והאלמוני".
1962 Drum bun, scumpul meu astronaut "דרך צלחה, אסטרונאוט יקר שלי".
רומנים כדוגמת:
1976 Cei ce caută, cei ce găsesc "אלה שמחפשים, אלה שמוציאים".
1977 Piaţa de joc "זירת המשחק".
1989 Peisaj cu mori de vânt "נוף עם טחנות רוח".
מופעי בידור קלים, כמו:
1967 Nu aduce ziua ce aduce noaptea "היום אינו מביא את שמביא הליל".
1977 Cosmodromul veseliei "קוסמודרום השמחה".
1980 Cine-a născocit iubirea "מי המציא את האהבה".
וגם לברית לאופרה בשם "תחקור עם שחר" ולאופרה של שרבן ניקיפור בעקבות אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
כמו כן כתב ספרי שירה.
הפשיזם הנצחי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אומברטו אקו
 שפת המקור:  איטלקית
 סוגה:  מסה
 נושא:  פשיזם, אנטי-פשיזם
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  22 ביוני 1995
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  תשע נשמות
 תאריך:  2019
 תרגום:  יונתן פיין
 מספר עמודים:  70
קְדַם־פשיזם או הפשיזם הנצחי (באיטלקית: Ur-Fascismo או Il fascismo eterno; באנגלית: Ur-Fascism או Eternal Fascism) היא מסה שחיבר הפילוסוף, הסופר והסמיוטיקאי האיטלקי אומברטו אקו. החיבור פורסם לראשונה ב-1995, ומספק דיון מקיף בפשיזם, בקשיים בהגדרתו, בעקרונותיו, ובמחויבות האנטי-פשיסטית להתנגד לו. המסה תורגמה לעברית בשם "הפשיזם הנצחי" ב-2019 בהוצאת תשע נשמות, בידי יונתן פיין ובליווי אחרית דבר מאת מרדכי בר-און.
סקירה כללית

המסה מתחילה בתיאור חוויתיו האישיות של אקו, יליד 1932, שגדל בילדותו באיטליה תחת המשטר הפשיסטי של מוסוליני. ”שנתיים מילדותי עברו עלי בין אנשי אס-אס, פשיסטים ופרטיזנים שירו אלה באלה, ולמדתי איך לחמוק מכדורים. זה היה תרגיל לא רע.”
בלב החיבור, אקו דן בשימוש במונח "פשיזם" ובקושי להגדירו. לטענת אקו, לא ניתן להצביע על מהות אחת אחידה המאפיינת את כל התנועות הפשיסטיות, ולכן הוא טובע את המונחים Ur-Fascismo (קְדַם־פשיזם) או fascismo eterno (פשיזם נצחי). מונחים אלו מאפשרים לו לתאר מעין ארכיטיפ של הפשיזם, שאומנם לא התקיים במלואו באופן היסטורי בתצורה פוליטית אחת, אך דרכו ניתן לזהות תנועות החולקות מאפיינים דומים באופן חלקי, כמו במושג "דמיון משפחתי" של לודוויג ויטגנשטיין. אקו מציג את הרעיון באופן הבא:
| 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- |
| ABC | BCD | CDE | DEF |
נניח שקיימת סדרת קבוצות פוליטיות. קבוצה 1 ניחנה במאפיינים ABC, קבוצה 2 ב־BCD, וכך הלאה. קבוצה 2 דומה ל־1 בכך שיש להן שני רכיבים במשותף. 3 דומה ל־2 וקבוצה 4 דומה ל־3 מאותה סיבה. יש לשים לב לכך שקבוצה 3 דומה גם ל־1 (שתיהן ניחנו ברכיב C). המקרה המעניין ביותר הוא של קבוצה 4; היא מן הסתם דומה ל־3 ול־2, אבל אין לה שום רכיב משותף עם 1. ובכל זאת, בהגיון של סדרה רציפה בעלת זיקה פותחת, בין 1 ל־4, כלומר בין האיבר הראשון והאחרון בסדרה, נותר, ולו כמעין אשליה אופטית, גוון קל של דמיון משפחתי.

 המונח "פשיזם" תקף למקרים רבים, כיוון שאפשר להוציא ממשטר פשיסטי רכיב זה או אחר, ובכל זאת הוא יזוהה כפשיסטי. הסירו מהרעיון הפשיסטי את הרכיב האימפריאליסטי ותקבלו את פרנקו או סלזאר; הסירו את הקולוניאליזם ותקבלו את הפשיזם הבלקני. הוסיפו לפשיזם האיטלקי אנטי־קפיטלזם רדיקלי (שמעולם לא קסם למוסוליני) ותקבלו את עזרא פאונד. הוסיפו במקום זה את פולחן המיתולוגיה הקֶלטית או את מיסטיקת הגביע הקדוש, ותקבלו את אחד הגוּרוּאים הפשיסטים הנערצים בעולם, ג'וליוס אֵבוֹלָה.
אקו מציע רשימה של ארבעה־עשר מאפיינים של ה"קדם־פשיזם", וטוען כי: ”המאפיינים האלה אינם יכולים להתקיים במערכת באופן מובנה ונוקשה; רבים מהם סותרים זה את זה, או אופייניים לצורות אחרות של עריצות או פנאטיוּת. אבל די באחד מהם כדי שהעננה הפשיסטית תתחיל להתעבות.”
"מבחן ערכים" (מרדכי בר-און)

למהדורה העברית נוספה כאחרית דבר מסה נוספת תחת הכותרת "מבחן ערכים", מאת ההיסטוריון, איש הצבא והפוליטיקאי הישראלי מרדכי בר-און. בחיבור זה נבחנים עקרונות ה"קדם־פשיזם" כפי שניסחם אקו, למול המציאות הפוליטית והחברתית בישראל במאה ה-21.
ראו גם

פשיזם
מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים
רודנות בחסות החוק
לקריאות נוספות

הפשיזם הנצחי, מאיטלקית: יונתן פיין, אחרית דבר: מרדכי בר-און, הוצאת תשע נשמות, 2019
Umberto Eco, "Eternal Fascism: Fourteen Ways of Looking at a Blackshirt," The New York Review of Books, June 22, 1995.
ביאורים

↑  אקו משתמש בתחילית הגרמנית "-Ur", שמשמעותיה כוללת: "ארכי-", "מקורי", "ראשוני", "פרימיטיבי", "פרוטו-", "מקדים", "קמאי" או "קדמאי".
הערות שוליים

↑  דף הספר באתר תשע נשמות (הוצאת ספרים)
↑  הפשיזם הנצחי, הוצאת תשע נשמות, 2019, עמ' 11
↑  הפשיזם הנצחי, עמ' 25
↑  הפשיזם הנצחי, עמ' 27
↑  הפשיזם הנצחי, עמ' 30
↑  הפשיזם הנצחי, עמ' 35
אומברטו אקו