stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הד מיינר
ביוגרפיה

הד מיינר גדל בעמוקה. אמו היא ציירת ואביו הוא מסגר. אחיו של היוצר עטר מיינר.
בגיל 16 נחשף לראשונה לעולם האופנה ועסק כמתלמד בעבודות עור, תכשיטים ותפירה ידנית. בגיל 22 התקבל למחלקה לאופנה וצורפות בבצלאל וסיים בהצטיינות בשנת 2012.
הוא המשיך ללימודים ב-Institut Français de la Mode (אנ') בפריז. לאחר מכן הקים את המותג שנושא את שמו בסטודיו בתל אביב.
בשנת 2015 נבחר מיינר, יחד עם עוד שבעה מעצבים, להשתתף במחזור הראשון של חממת מפעל הפיס לאופנה, ובשנת 2016 היה מיינר אחד מחמשת מעצבי האופנה הישראלים שהשתתפו בסדרת הדוקו "סיפורי בדים", ששודרה ביס דוקו.
בשנת 2017 היה למעצב הישראלי הראשון שנבחר להציג באופן קבוע בשבוע האופנה של פריז. מיינר זכה בשנת 2019 בפרס קרל לגרפלד מטעם תאגיד האופנה LVMH.
היה נשוי לזמרת ריף כהן, ונולדו להם שני ילדים. ב-2019 התגרשו בני הזוג.
עיצוביו

בגדיו של מיינר, המעצב לגברים, מאופיינים בגזרות יוניסקס רחבות בהשראת מדי צבא ובגדים חסידיים ובשילוב פריטים מחוייטים. על פי מגזין האופנה ווג, עיצוביו של מיינר הם "בהשפעת חייטות יהודית אורתודוקסית מסורתית, והוא משלב בקולקציות בהשראת הצבא שלו רוח נצחית מלאה ברוחניות".
הערות שוליים

↑  מורן, אופנה: בראש של הד מיינר, באתר כלכליסט, 17 בינואר 2018
↑   שירה פור, הד מיינר זכה בפרס השופטים בתחרות תאגיד האופנה LVMH, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2019
↑  עיצוב אופנה, באתר מפעל הפיס, ‏2015
↑  איתי יעקב, סיפורי בגדים: שבוע של סרטים וסדרות תעודה על עולם האופנה, באתר Xnet‏, 17 בנובמבר 2016
↑  רות פרל-בהריר, האם זה המעצב הישראלי הכי חשוב מאז אלבר אלבז?, באתר טיים אאוט, ‏2018-01-03
↑  איתי יעקב, הד מיינר הישראלי זכה בפרס על שם קרל לגרפלד בתחרות של LVMH, באתר Xnet‏, 5 בספטמבר 2019
↑  חמישה מעצבים שכדאי לצפות בהם מקרוב העונה, באתר Vogue France, ‏2019-09-11 (בצרפתית)
בעת הזאת

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דינה פורת, כרמה בן יוחנן ורות בראודה (עורכות)
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2015
 מספר עמודים:  294
 עורך:  שלום אילתי ורמה זוטא
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9789657241714
 הספרייה הלאומית:  003872702
בעת הזאת: מסמכים ומחקרים על הכנסייה הקתולית והיהודים לנוכח השואה ובעקבותיה הוא ספר בעריכת דינה פורת, כרמה בן יוחנן ורות בראודה העוסק בהשפעת השואה על יחסי הכנסייה הקתולים והיהודים.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2015, בהוצאת אוניברסיטת תל אביב.
הספר

הספר מורכב משני חלקים העוסקים בשינוי היחס של הכנסייה הקתולית ליהודים בעקבות השואה; החלק הראשון מבוסס על מסמכים רשמיים של הכנסייה הקתולים מסיום מלחמת העולם השנייה ועד היום, מהם עולה השינוי ביחס ליהודים וליהדות. החלק השני מורכב מאוסף מאמרים על יחסי מדינת ישראל והיהודים מול הוותיקן והכנסייה הקתולית, מהשואה ועד ימינו.
מורדי מילר כתב בביקורת על הספר:
”באמצעות עשרות מסמכים שנבררו בקפידה וכונסו בספר, מתאפשר לקורא לעקוב אחר התפתחות השינוי, החל ביוחנן העשרים ושלושה, עבור בפאולוס השישי, יוחנן פאולוס השני ובנדיקטוס השישה-עשר, וכלה באפיפיור הנוכחי פרנציסקוס. בין המסמכים ניתן להצביע על אחדים הבולטים במרכזיותם... בבחירת המסמכים הקפידו עורכי הספר על הצגת מורכבותה של התמונה: לצד מסמכים בעלי מסר של תשובה על חטאי העבר ורצון לשינוי, מוארות גם זוויות מחמיאות פחות...”.
הספר יצא לאור לרגל 50 שנה להצהרת נוסטרה אטאטה הנחשבת כמי ששינתה את יחס הכנסייה ליהודים, ושם הספר הוא אחד התרגומים המקובלים לשם ההצהרה.
הערות שוליים

↑  מורדי מילר, ‏סקירת הספר, השילוח, גיליון 1, אוקטובר 2016
↑  יאיר שלג, "ברית חדשה", מוסף מקור ראשון, 8.4.2016
↑  "בעת הזאת - מסמכים ומחקרים על הכנסייה הקתולית והיהודים לנוכח השואה ובעקבותיה" באתר הוצאת אוניברסיטת תל אביב.
בני כשריאל

בני כַּשְׁרִיאֵל (נולד ב-19 בספטמבר 1951) הוא ראש עיריית מעלה אדומים לשעבר המכהן כיושב ראש סיעת הליכוד במרכז השלטון המקומי, סגן יושב-ראש מרכז השלטון המקומי, ומכהן כחבר מועצת המנהלים במפעל הפיס ובחברה למשק וכלכלה.
ביוגרפיה

כשריאל נולד באשקלון למאיר וג'נג'ן כשריאל, ששעלו לישראל מהעיר שיראז שבאיראן.
בשנת 1974 החל את שירותו הצבאי בחיל האוויר ולאחר שחרורו מצה"ל עסק בהדרכת נוער מחו"ל. במקביל למד באוניברסיטה העברית בירושלים והוא בוגר תואר ראשון ביחסים בין לאומיים וסוציולוגיה ותואר שני במזרח התיכון בן זמננו מאוניברסיטת תל אביב.
במהלך הלימודים, נבחר לתפקיד יו"ר אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית, וכיהן כשנתיים בתפקיד. במסגרת תפקידו באגודת הסטודנטים ייסד והקים את הקרן להנצחת סטודנטים שנפלו במערכות ישראל ואנדרטה לזכרם.
בשנים 1979–1986 עבד במשרד השיכון, שם מילא שורה של תפקידים, בהם – עוזר מנכ"ל, מנהל יחידת החברות הממשלתיות, דירקטור בחברות הבנייה הגדולות בישראל ויושב ראש ועדות בדירקטוריון החברות (שיכון ופיתוח, עמידר, חברה לפיתוח חוף אילת, ערים, הרובע היהודי ועוד).
בשנים 1986–1991 כיהן כמנכ"ל חברת אפרידר, העוסקת בבינוי ופיתוח מגורים, מלונאות וניהול נכסים באזור דרום הארץ. החל מסוף שנת 1989 כיהן כמ"מ ראש עיריית מעלה אדומים ובשנת 1992 החל לכהן כראש העיר, עם פרישת קודמו מהתפקיד. החל מאוקטובר 1994 מכהן כשריאל כראש העיר הנבחר במשך חמש כהונות רצופות במסגרת רשימה עצמאית.
בראשית 2008, עובדת בעירייה הגישה נגדו תלונה על הטרדה מינית והתנכלות. התלונה הוסרה בעקבות הסכם פשרה שבו שילם פיצויים בסך 100,000 ש"ח ועיריית מעלה אדומים שילמה למתלוננת 50,000 ש"ח נוספים.
בשנת 2018 מונה ליו"ר זמני של מפעל הפיס. כהונתו נכנסה לתוקף עם סיום כהונתו של עוזי דיין.
בשנת 2014 נבחר לחבר מועצת המנהלים וחבר ועדת הכספים של מפעל הפיס.
בשנת 2011 נבחר לחבר מועצת המנהלים וחבר הנהלה של החברה למשק וכלכלה במרכז השלטון המקומי.
בחודש ספטמבר 2009 נבחר ליושב ראש סיעת הליכוד במרכז השלטון המקומי, ופעל לקידום וחיזוק השלטון המקומי.
החל מחודש יולי 1999 ועד חודש דצמבר 2001 כיהן גם כיושב ראש מועצת יש"ע.
בשנת 1994 נבחר לסגן-יושב ראש מרכז השלטון המקומי.
ביוני 2023 החליטה ממשלת ישראל למנות את כשריאל לשגריר ישראל באיטליה, החל מקיץ 2024, אך נשיא איטליה, סרג'ו מטרלה, פסל אותו על רקע עברו כראש עיריית מעלה אדומים וכראש מועצת יש"ע. בעקבות זאת הועבר שגריר ישראל בהונגריה להיות שגריר באיטליה, וועדת המינויים נתבקשה לאשר את מינוי כשריאל לשגריר בהונגריה.
ביוגרפיה > המשרפה

בשנת 2019 חתם כשריאל על אישור להקמת משרפת פסולת. טקס הנחת אבן הפינה התקיים במעמד השר להגנת הסביבה, זאב אלקין.
חתימתו על האישור נעשתה ללא תסקירים מוקדמים של בריאות, איכות סביבה וזיהום. ד"ר איתמר גרוטו, המשנה למנכ"ל משרד הבריאות, הוציא חוות דעת שלפיה יש חשש שהמשרפה תפלוט חומרים מסרטנים שיגרמו לתחלואה בסרטן ולמומים מולדים בקרב תושבים המתגוררים באזור, לרבות אזור בית החולים הדסה הר הצופים שאליו מגיעה אוכלוסייה בסיכון גבוה.
לאחר שדבר התוכנית התגלה לתושבי האזור הוקם מטה מאבק נגד התוכנית. בראש המאבק עמד בין היתר יו"ר הנהגת ההורים העירוני שלומי ירוחם. עם התפתחות המאבק, התקיימו מספר הפגנות ברחבי העיר, ואלו גרמו לכשריאל לחזור בו מביצוע הפרויקט. מטה המאבק הפעיל לחץ גם בגזרת ראש הממשלה בנימין נתניהו,[דרוש מקור] שהתבקש לבחון מחדש את המהלך. בעקבות פעולות אלו, הוציא ראש הממשלה בנימין נתניהו סרטון לתושבי האזור[דרוש מקור] והתחייב לבטל את המשרפה. בהמשך לכך הודיעה השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל על הקפאת הפעילות להקמת המתקן ובמקביל הוקם צוות בין-משרדי במטרה לבטל את הפרויקט.
ביוני 2021 החליטה ועדת המכרזים הבין-משרדית לבטל את המכרז להקמתה של המשרפה.
ביוגרפיה > המאבק בחרדים

בשנת 2017 ניהל כשריאל, שהיה אז ראש עיריית מעלה אדומים, מאבק מול החרדים בעיר, ובמסגרתו אמר: "עירנו לא תהיה בית שמש". חברי הכנסת משה גפני ויעקב מרגי הגיבו לדבריו בכעס, והרב דוד גבאי גינה את התנהלותו. המאבק המשיך להתנהל גם בשנת הלימודים 2019.
באוגוסט 2019 פרשו הנציגים החרדים מהקואליציה, בהוראת אריה דרעי, לאחר שכשריאל סירב לפתוח כיתות לילדי החרדים בעיר, ואלו מוסעים לירושלים כדי ללמוד במוסדות לימוד חרדיים. כשריאל הודיע בעבר כי "לא יקומו מוסדות חרדיים במעלה אדומים". אך חברי הקואליציה הפורשים, יחיאל וקנין ואברהם נגר, טענו כי בהסכם הקואליציוני היה סעיף מפורש על הסדרת מבנים לחינוך.
כשריאל נשוי ואב לשלושה. בהם, ליטל כשריאל, שהייתה אלופת ישראל ושיאנית בשחייה.
הערות שוליים

↑  התביעה שמביכה את בני כשריאל, באתר nrg
↑  עופר וולפסון, נחשף הסדר הפשרה בתיק ההטרדה של כשריאל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 21 ביוני 2011
↑  יוסי אלי, מעלה אדומים: העירייה פיצתה עובדת שהתלוננה נגד ראש העיר, באתר nrg‏, 23 ביוני 2011
↑  ידידה פרץ, כשריאל: חש הקלה, הפרשה העכורה מאחוריי, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 27 ביוני 2011
↑  נמרוד אלירן סבח, פוליטיקאים רבים היו שותפים לפרשות מין והטרדות בעשור האחרון. גם במעלה אדומים היינו עדים להאשמות של אחת כזאת. פרשה שהסתיימה בקול ענות חלושה., באתר חדשות אדומים 24 במרץ 2014
↑  טל שניידר, ‏בני כשריאל מונה ליו"ר זמני של מפעל הפיס במקום עוזי דיין, באתר גלובס, 26 באפריל 2018
↑  חברי הדירקטוריון, באתר www.mashcal.co.il (ארכיון)
↑  הודעת מזכיר הממשלה בתום ישיבת הממשלה מיום 30 ביולי 2023, באתר משרד ראש הממשלה
↑  בנצי רובין, ‏המינוי אושר: התפקיד החדש של בני כשריאל, באתר "סרוגים", 30 ביולי 2023
↑  איתמר אייכנר, התחליף - הונגריה: איטליה סירבה, ובוטל מינוי ראש מועצת יש"ע בעבר לשגריר ברומא, באתר ynet, 7 במרץ 2024
↑  איתמר אייכנר, מינוי שגריר ישראל בהונגריה בסכנת ביטול: "התגלו פרטים חדשים", באתר ynet, 27 בנובמבר 2024
↑  daniel, מאבק ציבורי כנגד הקמת משריפה במעלה אדומים והסביבה, באתר אקטואליק, ‏2019-12-17
1 2  שני אשכנזי, ‏הקמת מתקן לשריפת פסולת ביו"ש נבלמה בהצלחה. ואז הגיע הטוויסט, באתר גלובס, 15 בפברואר 2021
↑  עמדת פרופ' גרוטו לתוכנית החדשה להקמת אתר פסולת סמוך לירושלים | כל העיר, באתר כל העיר ירושלים, ‏2021-01-03
↑  עתידה של משרפת מעלה אדומים מוטל בספק, באתר מקור ראשון, ‏2021-03-11
↑  מאיה הורודניצאנו, יואב איתיאל, יניר יגנה‏, אחרי מאבק ממושך: השרה גמליאל מקפיאה את משרפת הפסולת במישור אדומים, באתר וואלה, 14 בפברואר 2021
↑  קותי פונדמינסקי, סופית: בוטל המרכז להקמת משרפת הפסולת במישור אדומים, באתר mynet‏ ירושלים, 1 ביוני 2021
↑  בית שמש | בבית שמש | שמשנט - הפורטל של בית שמש ומטה יהודה, באתר shemeshnet.co.il
↑  בנימין ברגר, בעקבות גזענות כלפי חרדים: גפני מאיים להתנגד לסיפוח מעלה אדומים, באתר JDN - חדשות, ‏2017-01-22
↑  לאחר ההתבטאות המקוממת של ראש העיר, הנציגים תקפו • צפו - בחדרי חרדים, באתר חדרי חרדים
↑  "שום קהילה חרדית לא הצליחה לקום כאן": ראיון סוער עם הרב דוד גבאי, באתר רדיו קול חי, ‏2019-07-07
↑  הילד בן ה-10 בפנייה נרגשת לראש העיר • האזינו וצפו, באתר רדיו קול חי, ‏2019-08-04
↑  תיעוד: הילדים הפגינו נגד רה"ע בני כשריאל, באתר כיכר השבת
ברוך ברכה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1946 ימבול, הרפובליקה העממית של בולגריה 
 פטירה:  6 בספטמבר 2012 (בגיל 66 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת כהונה:  1972–2012 (כ־40 שנה) 
 תקופת הפעילות:  1972–2012 (כ־40 שנה) 
 תחומי מחקר:  משפט מנהלי 
 פרסים והוקרה:  פרס צלטנר (1996) 
 
ברוך ברכה (1946 – 6 בספטמבר 2012) היה פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

ברוך ברכה נולד בימבול שבבולגריה בשנת 1946. בשנת 1948 עלה לישראל. למד בתיכון עירוני ז' ביפו, ולאחר שירותו הצבאי פנה ללימודי משפטים. בשנת 1971 קיבל תואר ראשון במשפטים (בהצטיינות יתרה) באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1972 התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין בישראל. בשנים 1971–1974 למד במסלול הישיר לדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים, המשיך לימודיו במסלול זה באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1977 קיבל תואר דוקטור, על עבודה בהנחייתו של פרופ' אמנון רובינשטיין. בשנים 1972–1974 היה עורך ראשי של כתב העת המשפטי "עיוני משפט". בשנים 1976–1977 שהה בפוסט דוקטורט בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן וקיבל מלגת פולברייט.
בשנת 1977 מונה למרצה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1981 הועלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1986 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2000 מונה לפרופסור מן המניין. במקביל לכך, בשנים 1979–1987 היה מורה אורח בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן. כמו כן היה פרופסור אורח באוניברסיטאות אחדות בארצות הברית.
בשנים 1992–1997 היה דיקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו משפט מנהלי, משפט חוקתי, זכויות אדם בשעת חירום ומשפט מנהלי השוואתי. הכרך הראשון של ספרו, משפט מינהלי, זיכה אותו בפרס זוסמן למשפט (1987), והכרך השני זיכה אותו בפרס צלטנר (1996). בשנת 2000 קיבל את אות הרקטור למורה מצטיין בפקולטה למשפטים.
בשנים 1980–1997 היה עורך ראשי של פד"י, הפרסום הרשמי של פסקי הדין של בית המשפט העליון.
היה חבר בוועדות אחדות, ובהן הוועדה לבחינת מבנה בתי המשפט בישראל והוועדה לבחינת פתיחתם של בתי המשפט לתקשורת האלקטרונית, שמונו על ידי שר המשפטים. בשנים 1986–1997 היה חבר במועצת העיתונות. עד לשנת 1995 היה חבר בדירקטוריון של הקרן החדשה לישראל. ב-1992 הוצב במקום ה-102 ברשימת מרצ לכנסת השלוש עשרה.
נישא לדליה, מנהלת בית ספר יסודי לחינוך מיוחד, ולהם שני בנים: עמית ברכה, מנכ"ל עמותת "אדם טבע ודין", ועמק ברכה, סמנכ"ל התנועה למען איכות השלטון בישראל.
ברוך ברכה נפטר בספטמבר 2012, לאחר מחלה ממושכת.
ספריו

משפט מינהלי, הוצאת שוקן, 1986
המשפט הציבורי (יחד עם עמוס שפירא), סדרת אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
בלפור חקק

| --- | --- |

 לידה:  26 באפריל 1948 (בן 76) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 
חקק ואחיו בין המשתתפים בחידון התנ"ך הארצי לנוער בלוד ב-1965
בלפור מידד חקק (נולד ב-26 באפריל 1948) הוא משורר וסופר ישראלי. לשעבר יושב ראש אגודת הסופרים העבריים.
כיכר הרצל ובלפור חקק באור יהודה
ביוגרפיה

נולד בבגדאד שבעיראק ועלה עם משפחתו לישראל ב-1950. לחקק שני אחים ושתי אחיות. בילדותו התגורר בבתי סיידוף בירושלים. כבר בילדותם החלו הוא ואחיו הרצל לפרסם את יצירותיהם בעיתוני הילדים, ובהם "הארץ שלנו".
ב-1965 נבחר לחתן התנ"ך העולמי לנוער (אחיו התאום הרצל זכה בסגנות). היה כתב נוער של "מעריב לנוער" (1964–1966). בצה"ל שירת כחוקר במצ"ח.
ב-1983 הופיעה בעיתון 'כל העיר' נבואה בחתימת האחים בלפור והרצל חקק בזו הלשון:
"דרכו של המערך מגמדת אותו לדרגת מפלגה זעירה, תוך שהוא זונח את רעיונות מפא"י ההיסטורית לטובת דרכם של מפ"ם ושלום עכשיו. דווקא כך יאבד הסיכוי האחרון לחילופי שלטון, ולא תהיה שום מפלגה שתוכל להציג קו אקטיביסטי-ציוני מול הליכוד".
הקים ב-1988 את "קבוצת הסופרים הציונים" שיוזמת ימי התנדבות של סופרים בערי פיתוח ובכפרי ילדים. עסק בחינוך, תחילה כמורה בבתי ספר בירושלים ואחר כך ככותב תוכניות לימודים במשרד החינוך וכמפקח במזכירות הפדגוגית, עד פרישתו (2015).
במשך עשור ניסה עם אחיו להתקבל לאגודת הסופרים, אך ללא הצלחה. לבסוף התקבל לאגודה ובין השנים 2005–2011 כיהן כיושב ראש אגודת הסופרים העבריים (החליף בתפקיד את אחיו התאום הרצל חקק).
בעל תואר ראשון ושני בהצטיינות באוניברסיטה העברית. נשוי ואב לשלושה בנים.
ב-2021 זכו הרצל ובלפור חקק בפרס השר לתרבות יהודית, שהוענק בטקס בא' בניסן תשפ"א.
ספרים

שירה:
במזל תאומים (1970)
ספר אורות האהבה (1972)
יער כלולות (1978)
ואז בקץ היוחסין (1987)
שירי מולדת (1992)
אגדת הדבש המר (1993)
מצב החומר מצב הרוח (1998)
זריחה בין הזמנים (2003)
משורר של חצות, 328 עמודים, הוצאת צור אות בשיתוף שלהבת ירושלים (2010)
רשות לתיקון עולם, 318 עמ', הוצאת צור אות (2016).
"ירושלים אשר אהבנו" – מסה ושירים – הרצל ובלפור חקק, הוצאת שלהבת ירושלם – סיוון תשפ"ב.
"סולם הכלים השבורים" הוצאת שלהבת ירושלם, 320 עמודים 2023.
ספרי ילדים (בשיתוף עם הרצל חקק):
כרמלה נדמה לה (1981),
שכונת בלאגנה (1994),
תאומים זה סיפור מצחיק לפעמים (1994),
לאמא באהבה – ינואר 2005.
ספרי עיון (בשיתוף עם הרצל חקק):
פרקי ברדיצ'בסקי (1975),
טעות חזור – לקסיקון לשון (1993),
חיבת הפיוט – ביאורים לפיוטי תפילה (1990; מהדורה חדשה 2018).
"'קהילה עולה"- משחק הדמיה 1978
"ארץ זבת חלב ודבש" (סדר ט"ו בשבט) 1996.
רומנים:
"השמות שמורים במערכת" – רומן מכתבים, שושנה ויג ובלפור חקק
פרסים

חתן התנ"ך העולמי לנוער (1965)
פרס הרי הרשון (1973, 1976)
פרס קרן סופר מורה (1991)
בדצמבר 2020 הודיע שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה זאב אלקין כי חקק הוא מהזוכים בפרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית על תרומה משמעותית בתחום הספרות והשירה בתרבות היהודית בישראל לשנת תש"פ,2020.
לקריאה נוספת

בלפור חקק, סוכתי רוח, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 358–359, הוצאת כרמל, 2017.
נורית גוברין, "שירה מלווה היסטוריה - הרצל ובלפור חקק", בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ז', הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ט / 2019.
חגי קמרט, "שניים שהם אחד" - ריאיון עם הרצל ובלפור חקק
דן אלבו, אנו צומחים מתוך התרבות היהודית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 בינואר 2021
הרצל חקק, בשירות הוד מלכותה, הספרות העברית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 באפריל 2016
נורית גוברין, 'מן הכלים השבורים אל השיר שלא הושר', המסדרון מספר 18 דצמבר 2023
אסתר קמרון, 'שני משוררים באותה מנהרה' - 'האומה' גיליון 231 עמודים 130–134
הלל וייס, 'באו תאומים עד משבר וכוח יש ללדת' - 'ידע עם' תשפ"ד 2023 עמודים 158–167
הערות שוליים

↑  הרצל ובלפור חקק, "גזענות השמאל", כל העיר, 11.3.1983
↑  בג"ץ דחה עתירת התאומים הרצל ובלפור חקק שביקשו להתקבל באגודת הסופרים, דבר, 23 באפריל 1982
↑  הרצל ובלפור חקק, נאום פרס השירה של אגף תרבות יהודית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 16 במרץ 2021
↑  ישי אלמקייס, חדשות כיפה, ‏הוענקו הפרסים ל-12 הזוכים בפרס השר לתרבות יהודית ע"ש אורי אורבך ז"ל,  באתר כיפה, 14 במרץ, 2021 18:10
↑  יאיר בן חיים, הרשות לתיקון עולם עם שחרית לנצח, אתר "חדרים"
↑  רחלי ברקת, גילוי וכיסוי ב"שחרית לנצח" ו"רשות לתיקון עולם", באתר News1 מחלקה ראשונה, 23 בנובמבר 2016
↑  יוסף כהן-אלרן, ֹֹֹֹֹֹֹֹֹֹֹֹהרשות נתונה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 בספטמבר 2016
↑  ארנה גולן 'אל כל מקום שאנו הולכים, אנו הולכים לירושלים', 'פסיפס' גיליון 112 קיץ תשפ"ב – עמודים 27-36.
המאמר פורסם גם בכתב העת בן עזר מספר 1853
↑  זיוה שמיר, כל תאום וכינורו - סקירת ספרו של בלפור חקק 'סולם הכלים השבורים'
↑  חדשות כיפה, ‏אלו הזוכים בפרס 'תרבות יהודית' על שם אורי אורבך,  באתר כיפה, 22 בדצמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303582305171  BnF: cb14588459x (data)  GND: 142636371  ISNI: 0000 0001 1677 7242  LCCN: nr90017855  VIAF: 78782963   WorldCat (עם VIAF): 78782963
ברט קרויזר

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1970 (בן 54) סנטה רוזה, קליפורניה
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הימית של ארצות הברית  מכללת המלחמה של הצי  תיכון סנטה רוזה 
 השתייכות:  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 דרגה:   קפטן
 תפקידים בשירות
 מפקד טייסת מטוסי F/A-18 הורנט של הצי האמריקני  מפקד נושאת המטוסים תאודור רוזוולט  מלחמת עיראק  מלחמת אפגניסטן
 
ברט אליוט קרויזר (באנגלית: Brett Elliott Crozier; נולד ב-24 בפברואר 1970) הוא קפטן בצי ארצות הברית. בתפקידו האחרון שירת כמפקד נושאת המטוסים תאודור רוזוולט.
ביוגרפיה

קרויזר נולד וגדל סנטה רוזה, קליפורניה. ב-1992 סיים לימודים באקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לצי ארצות הברית, הוא בחר לשרת בכוחות האוויר, והוכשר כטייס מסוקים. ב-1999, בצעד נדיר, עשה הסבה למטוסי קרב והוסמך כטייס קרב בצי האמריקני. כטייס קרב לחם קרויזר במבצע חופש לעיראק ושירת במגוון תפקידי מטה ופיקוד בצי ובהם פיקוד על טייסת מטוסי F/A-18 הורנט. בהמשך מונה לפקד על נושאת המטוסים תאודור רוזוולט. קרויזר הודח מתפקידו לאחר שבתגובה לכך שפיקוד הצי האמריקני סירב לפנות מספינתו יותר ממאה מאנשי צוותו שחלו בקורונה, שלח מכתב לכלי התקשורת שבו חשף את המצב בספינה. אף שבעקבות מכתבו אנשיו פונו לקבלת טיפול, מזכיר הצי תומאס מודלי הדיח אותו מתפקידו בנימוק שחרג מסמכותו כשחשף את הפרשה לציבור.
הערות שוליים

↑  Eric Schmitt and John Ismay, He Led a Top Navy Ship. Now He Sits in Quarantine, Fired and Infected, The New York Times, April 5, 2020.
↑  אביתר בן-צדף, מפקד נושאת-המטוסים רוזוולט הודח, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 באפריל 2020
זבוב (סוג)

| זבוב |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: זבובאים
תת־סדרה:: זבובים
משפחה:: זבוביים
סוג:: זבוב
שם מדעי
 Musca ‏לינאוס, 1758

זבוב (שם מדעי: Musca) הוא סוג במשפחת הזבוביים.
סוג זה כולל כמה מינים כגון זבוב הבית, הנפוץ והמוכר מאוד. כל המינים בסוג זה עלולים להיות נשאים של טפילים או מחלות שונות. מיני זבובי הפנים עלולים להיות נשאים של תולעת טפילית מסוג Thelazia המתרבה באזור העיניים. תולעת זו לרוב פוגעת ביונקי בר או חיות בית ולעיתים רחוקות גם באדם.
השפעות בריאותיות

טפילים: זבובים מסוג Musca עשויים לשאת טפילים כמו תולעת העין Thelazia (אנ'), המתרבה באזור העיניים וגורמת לגירוי ועיוורון זמני.
מחלות: זבובי הבית נושאים פתוגנים כמו חיידקים ווירוסים הגורמים למחלות מעיים, כולל שלשולים, טיפוס בטן ודיזנטריה.
רשימה חלקית של מינים בסוג זה

זבוב הבית (Musca domestica)
זבוב פנים (Musca autumnalis)
זבובי שיחים (M. sorbens, M. fergusoni, M. terraereginae, M. hilli)
הערות שוליים

↑  Ragaa Issa, Musca domestica acts as transport vector hosts, Bulletin of the National Research Centre 43, 2019-05-02, עמ' 73 doi: 10.1186/s42269-019-0111-0
↑  Jeffrey G. Scott, Wesley C. Warren, Leo W. Beukeboom, Daniel Bopp, Andrew G. Clark, Sarah D. Giers, Monika Hediger, Andrew K. Jones, Shinji Kasai, Cheryl A. Leichter, Ming Li, Richard P. Meisel, Patrick Minx, Terence D. Murphy, David R. Nelson, William R. Reid, Frank D. Rinkevich, Hugh M. Robertson, Timothy B. Sackton, David B. Sattelle, Francoise Thibaud-Nissen, Chad Tomlinson, Louis van de Zande, Kimberly KO Walden, Richard K. Wilson, Nannan Liu, Genome of the house fly, Musca domestica L., a global vector of diseases with adaptations to a septic environment, Genome Biology 15, 2014-10-14, עמ' 466 doi: 10.1186/s13059-014-0466-3
↑  Faham Khamesipour, Kamran Bagheri Lankarani, Behnam Honarvar, Tebit Emmanuel Kwenti, A systematic review of human pathogens carried by the housefly (Musca domestica L.), BMC Public Health 18, 2018-08-22, עמ' 1049 doi: 10.1186/s12889-018-5934-3
ערך זה הוא קצרמרבנושא פרוקי-רגליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הכנסת הגדול (וינה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  Seitenstettengasse 4 
 מיקום:  אינרה שטאדט 
 מדינה:  אוסטריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1826
 תאריך פתיחה רשמי:  1826 
 אדריכל:  יוזף קורנהויזל 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 
 קואורדינטות:  48°12′42″N 16°22′29″E﻿ / ﻿48.211649°N 16.374825°E﻿ / 48.211649; 16.374825
 www.ikg-wien.at?lang=en
  (למפת וינה מוגדלת) בית הכנסת הגדול(למפת וינה רגילה) בית הכנסת הגדול
 
דלת הכניסה בחזית בית הכנסת, ועליה פסוק מתהילים: ”בֹּאוּ שְׁעָרָיו בְּתוֹדָה חֲצֵרֹתָיו בִּתְהִלָּה” (ק', ד'). בפסוק מודגשת המילה "שעריו", הרומזת על שנת ההקמה (תקפ"ו שעריו בגימטריה)
פנים בית הכנסת
רחוב בית הכנסת, בית הכנסת הוא אחד משורת הבניינים בצד ימין
ארבע התיבות הראשונות מיצירתו של שוברט לתהילים צ"ב, שנכתבה לכבוד חנוכת השטאדטטמפל
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
בית הכנסת הגדול של וינה (בגרמנית: Stadttempel, תעתיק: שטאדטטמפל, משמעות: בית הכנסת העירוני; ידוע גם בשם Seitenstettengasse Tempel) נבנה עבור יהדות וינה ביוזמת הפרנס מיכאל בידרמן ונחנך ב-9 באפריל 1826, והוא ממוקם בסמטת זייטנשטטן, ברובע הראשון של וינה, אינרה שטאט (מרכז העיר).
מיקום בית הכנסת

בית הכנסת נבנה בין השנים 1825–1826. המבנה המפואר נבנה בתוך קבוצת בתים בסמטה צדדית ללא חזית מפוארת הנגלית לעין, זאת בעקבות צו שהוצא על ידי הקיסר יוזף השני, שקבע כי רק למבני דת קתוליים תינתן הזכות לבנות חזיתות מפוארות הפונות לרשות הרבים. באופן אירוני, דווקא האיסור הזה הוא שהציל את בית הכנסת מחורבן גמור בליל הבדולח. מאחר שלא ניתן היה להצית את בית הכנסת מבלי שהאש תעבור לבניינים הצמודים לו; וכך ניצל המבנה, היחיד מתוך 93 בתי כנסיות ומקומות תפילה יהודיים שהוחרבו על ידי הנאצים בעיר ווינה בליל הבדולח ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
ארכיטקטורה

הבניין נבנה בסגנון בידרמאייר (אנ'), ועוצב על ידי האדריכל יוזף קורנהויזל (Kornhäusel) (אנ'), שתכנן מבנים רבים עבור יוזף הראשון יוהאן, נסיך ליכטנשטיין (אנ'). קורנהויזל אף תכנן את שני הבתים משני צידי בית הכנסת אשר נבנו באותו הזמן, וזאת כדי לעמוד בדרישות החוק. היכל בית הכנסת מעוצב בצורה אובאלית, ושנים עשר עמודים בסדר איוני תומכים בשתי קומות גלריית עזרת נשים. במקור, הסתיימה עזרת הנשים, עמוד אחד לפני ארון הקודש אך מאוחר יותר הורחבה הגלריה כדי ליצור עוד מקומות ישיבה. בתקרת בית הכנסת מתנוססת כיפה והיכל בית הכנסת מואר באמצעות נברשת התלויה במרכז הכיפה.
במוזיאון היהודי של ניו יורק מוצגים ויטראז'ים המתארים את בית הכנסת כפי שהיה נראה בזמן הקמתו.
מבנה בית הכנסת שופץ בשנת 1895, ושוב בשנת 1904. לאחר הפגיעה, הקלה יחסית, בבית הכנסת בליל הבדולח שופץ שוב המבנה. בשנת 1963 עבר בית הכנסת שיפוץ נוסף.
היסטוריה > חנוכת בית הכנסת

בחנוכת בית הכנסת ישבו הנשים ביציע מאחורי מחיצת רשת עדינה והגברים ביציע השני ולמטה, עם כיסוי ראש. שלושה מכובדים יהודים, האצילים פון ארנשטיין, פון אסקלס ופון רוטשילד, זכו למיקום מיוחד. בין הנוכחים היו גם נוצרים לא מעטים. הנוכחים האזינו למוזיקה כלית שכללה בין היתר מזמורי תהילים בנבל. המוזיקה הייתה של מלחין לא יהודי והוזמנה במיוחד לאירוע זה, אך כל 33 חברי המקהלה והנגנים, פרט למתופף, היו יהודים.
לכבוד חנוכת בית הכנסת שלח המלחין פרנץ שוברט, תושב וינה וידידו של זולצר, יצירה פרי עטו למזמור תהילים צ"ב.
מעמד הכנסת ספרי התורה נעשה בליווי לפידים בוערים, מנהיימר נשא דרשה שהשאירה רושם רב וזולצר הצטיין בשירתו. התפילה נאמרה בעברית, פרט לתפילה לשלום הקיסר, שנאמרה בגרמנית.
היסטוריה > נוסח וינה

הרועה הרוחני והמטיף יצחק נח מנהיימר הוזמן לנהל את בית הכנסת, כי רשמית אסור היה ליהודים להעסיק רב. מנהיימר נבחר במקומו של אהרן חורין כמועמד פשרה, ופעל כדי לרצות את האדוקים השמרנים בקהילה. כחזן הוזמן סלומון זולצר, שבווינה פיתח סגנון שונה של ניהול טקס התפילה ממה שהיה מקובל עד אז, כגון הקמת מקהלה שתלווה את החזן וסידור התפילה בקטעים מוזיקליים קבועים. סגנון זה, שהתקבע בבית הכנסת שטאדטטמפל, התפרסם בכל רחבי העולם בכינוי נוסח וינה, ועד היום מושפעים בתי הכנסת מסגנון התפילה שהונהג בו.
בנוסח וינה לא נעשו כמעט שינויים בתפילה המסורתית, השינויים העיקריים היו השמטת מרבית הפיוטים, עיצוב מודרני של התפאורה והסגנון והכנסת האלמנטים המוזיקליים, שהפכו את הריטואל לספקטקולרי וסיפקו גם חוויה אומנותית. מאידך, לא נעשו שינויים בנוסח התפילות על רקע אידאולוגי, ולא הושמטו התפילות המזכירות את השבת עבודת הקרבנות או קיבוץ גלויות.