stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מייקל מלינגר
ביוגרפיה

נולד בבוואריה להורים שחקנים. הוא נשלח לפנימייה באנגליה ולאחר מכן הוסמך כמהנדס רדיו. במהלך מלחמת העולם השנייה שידר מבורמה ומציילון. כעבור זמן מה נלקח, יחד עם עוד יהודים רבים, למחנה מעצר במחוז סארי ומשם הועבר למחנה מעצר באוסטרליה. עם שחרורו הצטרף לצבא הבריטי.
משנות ה-50 של המאה ה-20 החל בקריירת מוזיקה ושר בהרכבים מוזיקליים. במשך יותר מ-50 שנה שיחק בתיאטרון, בקולנוע, בטלוויזיה וברדיו. הוא היה חבר בלהקה השייקספירית המלכותית ובברלינר אנסמבל.
הוא השתתף, בין היתר, בסרטים "קפטן הוריישיו הורנבלואר", "גולדפינגר" ו"גלדיאטור".
הוא נפטר בלונדון בגיל 74.
הערות שוליים

↑  מייקל מלינגר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1061385469  VIAF: 80726403   WorldCat (עם VIAF): 80726403
לואי מרשל

| --- | --- |

לואי מרשל, 1915 (איור)
 לידה:  14 בדצמבר 1856 סירקיוז, ארצות הברית 
 פטירה:  11 בספטמבר 1929 (בגיל 72) ציריך, שווייץ 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Salem Fields Cemetery 
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה
 מקצוע:  משפטן ועוד
 מעסיק:  בית המדרש לרבנים באמריקה, אוניברסיטת סירקיוז, הקולג' למדעי הסביבה וליערנות של אוניברסיטת ניו יורק 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 
לואי מרשל (באנגלית: Louis Marshall; ‏14 בדצמבר 1856 - 11 בספטמבר 1929) היה מגדולי מנהיגי יהדות ארצות הברית. בחייו היה פעיל תאגידי וחוקתי, עורך דין לזכויות אזרחיות ופוליטיות, ומגשר. מרשל היה ראש הקהילה היהודית, ועבד על מנת להבטיח חופש דתי, פוליטי ותרבותי לכל קבוצות המיעוט. הוא היה ממייסדי הוועד היהודי-אמריקני ופעל למען זכויות, ואף על פי שלא היה ציוני הוא תמך בהצהרת בלפור ובהקמת הסוכנות היהודית המורחבת. מרשל האמין בתנועה לשימור הטבע (Conservation movement), והיה אחד מהיוזמים שהביאו להקמתה מחדש של מכללת היערנוּת של מדינת ניו יורק בסירקיוז.
ביוגרפיה

מרשל נולד בסירקיוז, ניו יורק להורים מהגרים מגרמניה. אביו הגיע ב-1849 מבוואריה, ואימו הגיעה מוירטמברג ב-1853. מרשל היה המבוגר מבין ששת הילדים. היו לו אח אחד וארבע אחיות. מגיל צעיר ידע מרשל גרמנית ודיבר עם אמו רק בשפה זו. לאחר מכן למד אנגלית ולימד עצמו יידיש.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים הצטרף מרשל לעורך הדין ויליאם רגר. מאוחר יותר הוא החל לעבוד עם חברו לכיתה סמואל אונטרמאייר.
ב-6 במאי 1895, הוא נישא לפלורנס, בת דודתו של שותפו סמואל. לזוג נולדו ארבעה ילדים: ג'יימס, רות, רוברט וג'ורג.
ב-1905, מונה מרשל ליושב ראש בית המדרש לרבנים באמריקה. ב-1906, הוא הקים עם חבריו יעקב שיף וסירוס אדלר את הוועד היהודי-האמריקאי.
ב-1914, מרשל היה חלק מהצוות המשפטי שייצג את ליאו פרנק, שהואשם ברצח של נערה בת 14 בבית החרושת לעפרונות אותו ניהל. הוא יזם את הערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בנוסף הוא היה פעיל בתחום זכויות האזרח והגנה על מיעוטים מטעם ארגון NAACP.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, השתתף מרשל בועידת השלום בפריז (1919) כנשיא הוועד היהודי-האמריקאי וכסגן נשיא של הקונגרס היהודי האמריקאי. הוא נלחם בהצעה של המרכז לסטטיסטיקה אמריקאית להגדיר את היהודים כגזע. על אף שהיה חלוק בדעותיו עם פוליטיקאים ציונים, הוא סייע בהקמתה של מדינת ישראל. לנוכח עליית כוחם של הנאצים בגרמניה בשנות ה-20, העריך מרשל ב-1924 שאין "שמץ של סיכוי שתוכניתם [של הנאצים] תתבצע אי פעם ולו במידה מועטה שבמועטה".
מרשל הגדיר עצמו כרפובליקני.
מרשל נפטר ב-1929, בעת שנכח בכנס ציוני בציריך, שווייץ, על אף שהגדיר עצמו אנטי-ציוני. הוא הגיע לכנס על מנת לקיים את המפגש הראשון של הסוכנות היהודית שהוקמה על ידו ועל ידי חיים ויצמן.
הוא נטמן בבית הקברות היהודי בברוקלין "שדות שלם".
הנצחה

בערים סירקיוז ותל אביב, יש רחובות על שמו של מרשל, ובברוקלין יש בית ספר יסודי על שמו.
הערות שוליים

↑  גולי נאמן ערד, אמריקה, היהודים ועליית הנאציזם, עמ' 95.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265041605171  GND: 129410748  ISNI: 0000 0000 7354 6398  LCCN: n86012031  SNAC: w66d5x9x  VIAF: 72471432   WorldCat (עם VIAF): 72471432
מיהאי מאייר

מיהאיי מאייר (בהונגרית: Mihály Mayer;‏ 27 בדצמבר 1933 – 4 בספטמבר 2000) היה שחקן ומאמן כדורמים יהודי-הונגרי, פעמיים אלוף אולימפי (מלבורן 1956 וטוקיו 1964) בכדורמים. אחד משמונה שחקני הכדורמים בכל הזמנים שזכו ב-4 או יותר מדליות אולימפיות. כמאמן הוביל את נבחרת הונגריה בכדורמים לזכייה במדליית כסף באליפות עולם (גואיאקיל 1982).
ביוגרפיה

מאייר נולד וגדל באויפשט, רובע בבודפשט למשפחה יהודית.
באולימפיאדת מלבורן הוא זכה עם נבחרתו במדליית זהב. שיחק ב-4 משחקים בטורניר כולל במשחק הדם במים והבקיע גול אחד.
באולימפיאדת רומא הוא זכה עם נבחרתו במדליית ארד. שיחק ב-3 משחקים בטורניר והבקיע גול אחד.
באולימפיאדת טוקיו הוא זכה עם נבחרתו במדליית זהב. שיחק ב-5 משחקים בטורניר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי הוא זכה עם נבחרתו במדליית ארד. שיחק בכל 8 המשחקים בטורניר.
ביוגרפיה > קריירה כמאמן

כמאמן זכה מאייר ב-5 אליפויות הונגריה בכדורמים (1970–1974) וחמישה גביעי הונגריה בכדורמים (1970, 1974, 1976, 1977 ו-1978) עם קבוצות שונות. הוא זכה עם קבוצתו בגביע אירופה בשנים 1977 ו-1979. באליפות אירופה שנערכה בשנת 1981 הוא הוביל את נבחרת הונגריה לזכייה במדליית ארד ובאליפות העולם שנערכה בגואיאקיל, אקוודור באוגוסט 1982 הוא הוביל את נבחרת הונגריה כמאמן לזכייה במדליית כסף.
ראו גם

משחק הדם במים
ויליאם לאונדס

ויליאם ג'ונס לאונדס (באנגלית: William Jones Lowndes‏; 11 בפברואר 1782 – 27 באוקטובר 1822) היה עורך דין, בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הדרומית. הוא ייצג את המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1811 עד 8 במאי 1822, אז התפטר מסיבות בריאותיות.
ביוגרפיה > ראשית חייו

לאונדס נולד ב-11 בפברואר 1782 בג'קסונבורו, קרוליינה הדרומית, והיה בנו של רולינס לאונדס (1721–1800), מחוקק שנים רבות ומושל קרוליינה הדרומית לזמן קצר במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, ואחד משלושה ילדים שנולדו לאשתו השלישית של רולינס לוונדס, שרה ג'ונס (1757–1801), בתו של קולונל צ'ארלס ג'ונס מג'ורג'יה.
סבו מצד אביו, צ'ארלס לאונדס, העביר את משפחתו מסנט קיטס באיי הודו המערבית הבריטיים ב-1730 לפרובינציית קרוליינה הדרומית, אך הוצאותיו המוגזמות הובילו להרס כלכלי. לאחר שהתאבד, בניו צ'ארלס ורולינס הושמו תחת טיפולו של רוברט הול, אז המארשל הראשי של קרוליינה הדרומית (קצין האכיפה הראשי של המדינה). רולינס לאונדס החליף את הול ב-1745 אך התפטר מסיבות בריאותיות בשנת 1754.  בנוסף לעיסוקו המשפטי ולחובותיו האזרחיות, רולינס לואנדס רכש מטעים דרך נישואיו, אותם עיבד באמצעות עבדים. הוא רכש את המטע הראשון שלו לאורך נהר סטונו בפאריש סנט פול בשנת 1748 (מה שזיכה אותו במושב בבית התחתון של אספת קרולינה הדרומית), אם כי אשתו הראשונה נפטרה בלידת ילד ב-1750. אשתו השנייה של רולינס לאונדס, מרי קרטוויט' לאונדס (1736–1770), ילדה שבעה ילדים, כולל את חבר הקונגרס תומאס לאונדס לפני מותה. כמו האח למחצה הבוגר שלו, ויליאם לאונדס קיבל חינוך קלאסי שמתאים למעמדו בקרוליינה הדרומית ובאנגליה, ולאחר מכן למד משפטים.
בשנת 1802, ויליאם לאונדס התחתן עם אליזבת פינקני (1781–1857), בתו של בעל המטעים והמנהיג הפדרליסטי תומאס פינקני. לבני הזוג נולדו שני ילדים; הבן תומאס פינקני לאונדס (1808–1838) והבת רבקה מוטה לאונדס רוטלדג' (1810–1892).
ביוגרפיה > קריירה

הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1804, והחל את עיסוקו המשפטי בצ'ארלסטון. הוא גם החזיק בכמה מטעי אורז בחוף האוקיינוס האטלנטי של קרוליינה הדרומית, אותם הפעיל תוך שימוש בעבדים.
ביוגרפיה > פוליטיקה

ויליאם ג'. לאונדס שירת לראשונה בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בין השנים 1804 ל-1808.
לאונדס נבחר לקונגרס ה-12 כנציג מאזור צ'ארלסטון, והוא היה חבר מרכזי בזרם 'ניצי המלחמה' יחד עם יו"ר בית הנבחרים הנרי קליי, הנשיא העתידי של הבנק השני של ארצות הברית לנדגון צ'יבס, חבר בית הנבחרים מטנסי פליקס גראנדי, וסגן הנשיא לעתיד והסנאטור מקרוליינה הדרומית ג'ון קלהון. ניצי המלחמה דרשו במהלך מושב הקונגרס להכריז על מלחמת 1812, ודרישתם הושגה ב-19 ביוני. לאונדס שכר חדר באותו בית הארחה כמו קלהון בוושינגטון די. סי., והשניים הפכו לחברים קרובים; נכדתו של לאונדס, עשרים שנה לאחר מותו, ציינה כי קלהון אמר לאלמנתו "שמעולם לא היה ביניהם צל".
לאחר המלחמה כיהן לאונדס כיו"ר ועדת הדרכים והאמצעים במשך ארבע שנים. הוא חיבר והוביל את חוק המכס של 1816 בקונגרס בשיתוף פעולה עם שר האוצר אלכסנדר דאלאס. הוא גם שימש יו"ר ועדת ההוצאות במחלקת האוצר. המוניטין שלו כמומחה כלכלי הפך את לאונדס ללקוח הראשי של קלהון בהסמכת הבנק השני של ארצות הברית במהלך הקונגרס ה-14. מוערך מאוד על ידי חבריו לעבודה והעיתונות, לואנדס הוצע לו מספר תפקידי קבינט על ידי ג'יימס מדיסון ומחליפו ג'יימס מונרו, כולל שר האוצר ושר המלחמה. כאשר לאונדס סירב לתפקיד האחרון, הוא הוצע לקלהון, שקיבל את התפקיד ושימש בו עד להשבעתו כסגן נשיא בשנת 1825. על פי ההיסטוריונים ג'אן ודייוויד הידלר, "הערצה לצדקנותו ותחום התבונה שלו, לואנדס הוזכר לעיתים קרובות ככדאי להיות נשיא, במיוחד משום שהוא נראה חסין מהשאיפה האישית. כולם האזינו כשוויליאם לואנדס דיבר, משום שתמיד היה לו משהו ששווה להאזין לו."
בהישארו בבית הנבחרים, לאונדס היה דמות מפתח במגעים סביב מה שיהפוך לפשרת מיזורי; התמיכה הדרומית בפשרה הייתה לפחות בחלקה בשל תמיכתו של לאונדס. ויליאם לאונדס גם פיתח את שיטת ההקצאה של לאונדס, שיכולה הייתה להעניק יותר כוח למדינות הקטנות, אך לא הצליח להעביר את ההצעה בקונגרס. ב-1821, לאונדס מונה למועמד לתפקיד נשיא ארצות הברית בבחירות של 1824 על ידי המוסד המחוקק של קרוליינה הדרומית, על פני קלהון השאפתן יותר, דבר שהאט את קמפיין הנשיאות של קלהון.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

לאחר שנפגע בתאונה בצעירותו, בריאותו של לאונדס הייתה לקויה באופן כרוני, וב-1822 חלה הידרדרות חמורה במצבו, והוא התפטר מכהונתו בקונגרס. בהמלצת אשתו, יצאה משפחת לואנדס לביקור מרפא באנגליה, אך ויליאם מת במהלך הדרך ב-27 באוקטובר 1822, בגיל 40. הוא נטמן בים, אך אנדרטה לזכרו מוצבת בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה.
לאחר התפטרותו של לאונדס, מושל קרוליינה הדרומית ג'יימס המילטון הבן, החליף אותו בקונגרס. במהלך משבר הביטול (Nullification Crisis), המילטון וג'ון קלהון הובילו את כוחות המדינות לביטול במטרה לתמוך בעבדות. ביוגרף עדכני של לואנדס רואה את השילוב בין שתי הדמויות הללו לבין עמדתו של לאונדס כאחד מהלאומנים הדרומיים האחרונים, כ"מעבר בפוליטיקה הדרומית".
במרץ-אפריל 1824, האלקטורים מקרוליינה הדרומית כיבדו את ויליאם לאונדס לאחר מותו בהצבעה אחת בוועידת המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, כמועמד המפלגה לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות הקרובות.
כפי שמופיע על לוח זיכרון היסטורי, עיירת לואנדסוויל, קרולינה הדרומית, נקראה על שמו. מחוז לאונדס, ג'ורג'יה, נקרא על שמו בשנת 1825 ואלבמה ומיסיסיפי גם קראו מחוזות על שמו בשנת 1830.
הערות שוליים

↑  ויליאם לאונדס, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  "Lowndes, Rawlins".
↑  "Lowndesville Historical Marker".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118894919  ISNI: 0000 0000 3139 4058  LCCN: n87906666  NTA: 075212048  SNAC: w67h2gz8  US Congress: L000483  VIAF: 50023904   WorldCat (עם VIAF): 50023904
קלמנט הול סיניקסון

קלמנט הול סינניקסון (באנגלית: Clement Hall Sinnickson‏; 16 בספטמבר 1834 – 24 ביולי 1919), היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, שם ייצג את מחוז הקונגרס הראשון של ניו ג'רזי בין השנים 1875–1879. הוא נינו של תומאס סיניקסון, שכיהן גם כחבר בית הנבחרים מניו ג'רזי.
ביוגרפיה

סיניקסון נולד ב-16 בספטמבר 1834 בסיילם, ניו ג'רזי, למד בבתי ספר פרטיים ובמכון הפוליטכני רנסלר, לפני שסיים את לימודיו ביוניון קולג', ניו יורק, ב-1855. בזמן לימודיו הוא הפך לחבר באחוות טתא דלתא כי. לאחר לימודיו במכללה, הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1858, והחל את עיסוקו בעריכת דין בסיילם. במהלך מלחמת האזרחים שירת סיניקסון כקפטן בצבא האיחוד. הוא נבחר כרפובליקני לקונגרסים ה-44 וה-45, וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1875 ועד 3 במרץ 1879. לאחר תקופתו בוושינגטון, הוא חזר לעסוק בעריכת דין בסיילם. הוא שימש גם כציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1880, ומונה לשופט של בית המשפט לתביעות נפוצות ב-1896 ומונה מחדש ב-1901 וב-1906.
סיניקסון מת בסיילם, ניו ג'רזי ב-24 ביולי 1919, ונקבר בבית הקברות האפיסקופלי של סנט ג'ון.
יעקב וסרמן

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1873 פירט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  1 בינואר 1934 (בגיל 60) אלטאוסזה, אוסטריה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  cemetery Bad Aussee 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 מקום לימודים:  Hardenberg-Gymnasium Fürth 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 בן או בת זוג:  Julie Wassermann-Speyer  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  Eva Pierrakos, Judith Wassermann, Albert Wassermann, Charles Wassermann 
 www.jakob-wassermann.de
 
יעקב וסרמן, רישום
יעקב וסרמן (בגרמנית: Jakob Wassermann;‏ 10 במרץ 1873 – 1 בינואר 1934) היה סופר יהודי-גרמני.
ביוגרפיה

יעקב וסרמן נולד בפירט שבבוואריה, ובגיל צעיר התייתם מאמו. בגיל צעיר גילה עניין בספרות ופרסם קטעי כתיבה שונים בעיתונים. אביו, שהיה סוחר זעיר, לא גילה נכונות לתמוך בשאיפותיו הספרותיות ועל כן וסרמן עבד לאחר סיום לימודיו במשך זמן קצר כשוליה לאיש עסקים בווינה.
וסרמן שירת בצבא הגרמני בנירנברג, ואחר שהה בדרום גרמניה ובשווייץ. בשנת 1894 עבר למינכן, שם עבד כמזכיר ואחר כעורך, יחד עם תומאס מאן, בעיתון "זימפליציסימוס", ובהמשך למד משפטים באוניברסיטת מינכן. בתקופה זו הוציא את הרומן שלו, "מלוזינה" והתוודע אל המשוררים ריינר מריה רילקה והוגו פון הופמנסטאל.
משנת 1898 היה מבקר תיאטרון בווינה. בשנת 1901 נשא לאישה את יולי שפייר, שממנה התגרש בשנת 1915. שלוש שנים לאחר גירושיו התחתן שוב, הפעם עם מריה קרלווייס.
אחרי 1906 חי לסירוגין בווינה או באלטאוסזה בשטיריה, שם מת בשנת 1934 לאחר מחלה קשה.
בשנת 1926 נבחר לאקדמיה הפרוסית לאמנות. הוא התפטר בשנת 1933, ובכך הקדים בדוחק את גירושו על ידי הנאצים. באותה שנה נשרפו ספריו בכיכר בבל ונאסרו להפצה בגרמניה.
יצירתו של וסרמן כוללת שירה, מאמרים, רומנים וסיפורים קצרים.
מספריו שתורגמו לעברית

האחיות: שלוש נובלות (תרגם מאשכנזית: א. ל. יעקובוביץ), ורשה: שטיבל, תרפ"א-1921.
איש נדד למקסיקו, סיפור, תרגם מנחם זלמן וולפובסקי), תל אביב, תרצ"ב-1932.
אלכסנדר בבבל: רומן (תרגם: א. ל. יעקובוביץ, ורשה: שטיבל, תרפ"ד-1923.
בימי שבתי צבי: סיפור (תרגם מאשכנזית: א"נ גנסין), ברלין: תרע"ג-1913.
כריסטוף קולומבוס : דיוקן (תרגם מגרמנית: דב קמחי), תל אביב: שטיבל 1933.
לאודין ובני ביתו : רומן (תרגם: דב קמחי) תל אביב: הוצאת מצפה, 1935.
טרילוגיה:
בעל האווזות (תרגם: צבי ארד), הוצאת זמורה-ביתן, תשמ"ה- 1985 [1915].
קספר האוזר (תרגם: צבי ארד), הוצאת זמורה-ביתן, תשמ"ה-1985 [1908]. (מבוסס על סיפורו האמיתי של קספר האוזר)
אוטוביוגרפיה: חיי כיהודי וגרמני, 1921.
זהב קאכאמאלקה, סיפורים, 1928. תרגם מ' טמקין, 1938; הזהב של קחמרקה, תרגם הראל קין, 2017.
הזהב של פרו/גירונימו די אגליאר תורגם על ידי מ' טמקין, והופיע בספרית תרמיל של הוצאת משרד הביטחון בשנת 1967.
לקריאה נוספת

שלמה אידלברג, 'יעקב ואסרמן, הסופר היהודי-גרמני שהתנגד להרצל ולמדינה יהודית', האומה, 130, 1998.
יעקב גולומב, 'להיות יהודי בגרמניה: יעקב ועשיו – וסרמן ו"יהודי השוליים"', מאזנים, נ"ח, 8, תשמ"ה-1985. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
שמואל ורסס, 'הזימון המשולש: א.נ. גנסין, יעקב ואסרמן ושבתי צבי', מאזנים, נ"ב, 4, תשמ"א-1981. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
הערות שוליים

↑   מאשה צור-גלוזמן, "הזהב של קחמרקה": יצירה משונה וייחודית, באתר הארץ, 19 ביולי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269878805171  PLWABN: 9810674118105606  BIBSYS: 90053588  BNC: 000162880  BNE: XX1068579  BnF: cb11928917d (data)  CANTIC: a10177747  CiNii: DA01215181  GND: 118629387  ICCU: RAVV037846  ISNI: 0000 0001 2145 8879  LCCN: n81072743  LNB: 000231980  MusicBrainz: 10404f37-0fb3-4e9b-914b-71aa1ea88d96  NDL: 00527186  NKC: jn19990008938  NLA: 35593116  NLG: 74996  NSK: 000494382  NTA: 147748569  RERO: 02-A000175394  SELIBR: 212337  SNAC: w6g1627r  SUDOC: 02719325X  Trove: 1007596  VcBA: 495/314551  VIAF: 102336383   WorldCat (עם VIAF): 102336383
סחו רע

סחו רע (פירוש: "המקורב לרע"; מת בסביבות 2477 לפנה"ס) היה השליט השני בשושלת החמישית (בערך 2325-2465 לפנה"ס) של מצרים העתיקה. הוא שלט במשך כ-13 שנים בתחילת המאה ה-25 לפני הספירה בתקופת הממלכה הקדומה. שלטונו של סחו רע מסמן את נקודת השיא הפוליטית והתרבותית של השושלת החמישית. הוא היה כנראה בנם של אוסר כאף ונפרחתפס (אנ'), ובנו נפריר כא רע ירש בתורו את מקומו.
בתקופת שלטונו של סחו רע היו למצרים יחסי מסחר חשובים עם חופי הלבנט. סחו רע פתח מספר משלחות ימיות ללבנון של ימינו כדי לרכוש עצי ארז, עבדים ופריטים אקזוטיים. ייתכן כי שלטונו היה עד לפריחתו של הצי המצרי, שכלל צי ים פתוח וכן סירות מהירות מיוחדות. בהסתמך על כך, הורה סחו רע על המשלחת המוקדמת ביותר לארץ פונת, שהחזירה כמויות גדולות של מור, מלכיט ואלקטרום. סחו רע מוצג כשהוא חוגג את הצלחת המיזם הזה בתבליט ממקדש המתים שלו, המראה אותו מטפל בעץ מור בגן ארמונו שפירוש שמו "ההדר של סחו רע מתנשא לשמיים". תבליט זה הוא היחיד באמנות המצרית המתאר שליט בגינון. סחו רע שלח משלחות נוספות למכרות הטורקיז והנחושת בסיני. הוא גם הורה על מסעות צבאיים נגד שליטי לוב במדבר המערבי, והחזרת בעלי חיים למצרים.
סחו רע בנה לעצמו פירמידה באבו סיר, ובכך נטש את הנקרופוליסים המלכותיים של סאקרה וגיזה, שם קודמיו בנו את האנדרטאות שלהם. החלטה זו נבעה ככל הנראה מנוכחותו של מקדש השמש של אוסר כאף באבו סיר, מקדש השמש הראשון של השושלת החמישית. הפירמידה של סחו רע קטנה בהרבה מהפירמידות של השושלת הרביעית, אך העיטורים והאדריכלות של מקדש המתים שלו משוכללים יותר. מקדש העמק, המעבר ומקדש המתים של מתחם הפירמידה שלו היו מקושטים בעבר בלמעלה מ-10,000 מטרים רבועיים של תבליטי פוליכרום מעודנים, המייצגים את הרמה הגבוהה ביותר שהגיעה האמנות בתקופת הממלכה הקדומה. המצרים הקדמונים הכירו בהישג האמנותי המסוים הזה וניסו לחקות את התבליטים בקברי המלכים והמלכות הבאים. אדריכלי מתחם הפירמידה של סחו רע הציגו את השימוש בעמודים פלמיפורמיים (עמודים שבכותרתם יש צורה של עלי דקל), שהפכו במהרה לסימן היכר של האדריכלות המצרית העתיקה. המערך של מקדש המתים שלו גם היה חדשני והפך לסטנדרט האדריכלי לשארית תקופת הממלכה הקדומה. ידוע גם כי סחו רע בנה מקדש שמש בשם "שדה רע" (Sekhetre), ולמרות שעדיין לא אותר, החוקרים מניחים שהוא נמצא גם כן באבו סיר.
סחו רע היה מושא לפולחן קבורה (אנ'), שמנחות המזון עבורו סופקו בתחילה על ידי אחוזות חקלאיות שהוקמו בתקופת שלטונו. הפולחן הרשמי הזה, בחסות המדינה, התקיים עד סוף תקופת הממלכה הקדומה. לאחר מכן, בתקופת הממלכה התיכונה, זכה סחו רע להערצה כדמות אב מלכותית, אך לפולחנו לא היו עוד כוהנים מסורים. מסיבות לא ידועות, במהלך תקופת הממלכה החדשה הושווה סחו רע לצורה של האלה סח'מת. לפולחן "סח'מת של סחו רע" היו כוהנים והוא משך מבקרים מכל רחבי מצרים אל מקדש סחו רע. פולחן יוצא דופן זה נחגג הרבה מעבר לגבולות אבו סיר, ונמשך עד סוף התקופה התלמיית, כמעט 2,500 שנים לאחר מותו.
הערות שוליים

↑  Brinkmann 2010a, Book abstract, English translation available online and on the Internet archive.
ביבליוגרפיה

Brinkmann, Vinzenz, ed. (2010a). Sahure: Tod und Leben eines grossen Pharao (in German). Frankfurt am Main: Liebieghaus. ISBN 978-3-7774-2861-1.
תומאס סיניקסון (1744–1817)

תומאס סיניקסון (באנגלית: Thomas Sinnickson‏; 21 בדצמבר 1744 – 15 במאי 1817) היה סוחר ומדינאי אמריקאי מניו ג'רזי. הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי בשנים 1789–1791 ושוב בשנים 1797–1799.
ביוגרפיה

סיניקסון נולד ליד סיילם, במחוז סיילם, פרובינציית ניו ג'רזי, ב-21 בדצמבר 1744, והיה דוד רבא של קלמנט הול סיניקסון ודודו של תומאס סיניקסון. הוא סיים לימודים במכינה קדם אקדמית, עסק במסחר ושירת כקפטן בצבא הקונטיננטלי. הוא החזיק במספר משרדים מקומיים, והיה חבר באספה הכללית של ניו ג'רזי בשנים 1777, 1782, 1784, 1785, 1787 ו-1788. הוא נבחר לקונגרס הראשון וכיהן מ-4 במרץ 1789 עד 3 במרץ 1791, ומאוחר יותר נבחר כפדרליסט לקונגרס החמישי וכיהן מ-4 במרץ 1797 עד 3 במרץ 1799. הוא נפטר בסיילם, ניו ג'רזי ב-15 במאי 1817 ונקבר בבית הקברות האפיסקופלי של סנט ג'ון, בסיילם.
צ'ד כא רע

צ'ד כא רע אססי (המכונה ביוונית עתיקה טנצ'רס; נפטר בערך ב-2375 לפנה"ס) היה השליט השמיני והלפני אחרון של השושלת החמישית, בסוף המאה ה-25 עד אמצע המאה ה-24 לפנה"ס, בתקופת הממלכה הקדומה של מצרים העתיקה. צ'ד כא רע ירש את מנכאו ח'ר קאיו וירש אותו אוּנַס. יחסיו המשפחתיים לשני השליטים הללו נותרו לא ברורים, אם כי לעיתים קרובות משערים שאונס היה בנו של צ'ד כא רע, בשל המעבר השלטוני החלק בין השניים.
צ'ד כא רע נהנה כנראה משלטון של יותר מ-40 שנה, אשר בישר תקופה חדשה בהיסטוריה של הממלכה הקדומה. בדומה לקודמו בשלטון, גם צ'ד כא רע לא בנה מקדש לאל השמש רע ובכך שברו השניים את המסורת מאז תקופת אוסר כאף, מה שמשקף אולי את עלייתו של אוסיריס בפנתיאון המצרי. באופן משמעותי יותר, צ'ד כא רע ביצע רפורמות מקיפות בממשל המדינה המצרית, הראשונה שבוצעה מאז הקמת המערכת ההיררכית של תארים. הוא גם ארגן מחדש את פולחני הקבורה (אנ') של אבותיו הקבורים בנקרופוליס של אבו סיר ושידרג את הכהונה המקבילה.
צ'ד כא רע הנהיג משלחות לחצי האי סיני כדי להביא למצרים נחושת וטורקיז, לנוביה עבור הזהב והדיוריט שלה ולארץ פונת עבור הקטורת שלה. משלחת אחת כזו הייתה מה שיכול להיות המקרה המתועד המוקדם ביותר של חיזוי אורקולרי שבוצע כדי להבטיח את הצלחת המשלחת. המילה "נוב", שפירושה זהב, לציון נוביה מתועדת לראשונה בתקופת שלטונו של צ'ד כא רע. תחת שלטונו, מצרים גם ניהלה קשרי מסחר מתמשכים עם חופי הלבנט וערכה פשיטות ענישה בכנען. בפרט, אחד התיאורים המוקדמים ביותר של סצנת קרב או מצור נמצא בקברו של אחד מנתיניו של צ'ד כא רע.
חוקרים מאמינים כי צ'ד כא רע נקבר בפירמידה בסקארה בשם "צ'ד כא רע הוא מושלם" (Nefer Djedkare), שנחרבה עקב גניבת אבן מהמעטפת החיצונית שלה במהלך העת העתיקה. כאשר נחפר בשנות הארבעים של המאה העשרים, הכיל חדר הקבורה שרידי שלד חנוטים שנחשבו כשייכים לצ'ד כא רע. בדיקות של המומיה גילו שהאדם מת בשנות החמישים לחייו. רמז לזהות השרידים הגיע מהשוואות שלד וסוג דם לאלו של שתי נקבות שנחשבו כבנותיו של צ'ד כא רע שנקברו בבית הקברות הדרומי הסמוך לאבו סיר. תיארוך פחמן ברדיו שבוצע על ההשפעות של שלושת הפרטים חשף טווח נפוץ של 2886–2507 לפני הספירה, מבוגר בכ-160–390 שנים מהכרונולוגיה המקובלת של השושלת החמישית.
לאחר מותו, היה צ'ד כא רע מושא לפולחן שנמשך לפחות עד סוף תקופת הממלכה הקדומה. נראה היה שהוא זכה להערכה רבה במיוחד במהלך אמצע השושלת השישית, ששליטיה העניקו מנחות עשירות לפולחן שלו. עדויות ארכאולוגיות מצביעות על המשך קיומו של פולחן קבורה זה לאורך תקופת הממלכה החדשה המאוחרת הרבה יותר (בערך 1550–1077 לפני הספירה). צ'ד כא רע נזכר גם על ידי המצרים הקדמונים כשליט הוזיר פתחוטפ (Ptahhotep), המחבר לכאורה של "הוראת פתחוטפ", אחת הפיסות המוקדמות ביותר של ספרות חוכמה פילוסופית.
הרפורמות שיישמו על ידי צ'ד כא רע מוערכות באופן שלילי באגיפטולוגיה המודרנית, שכן מדיניות הביזור שלו יצרה מערכת פיאודלית וירטואלית שהעבירה כוח רב למושלים הבכירים והמחוזיים. מספר אגיפטולוגים כמו נגיב קנוואטי (אנ') טוענים שרפורמות אלו תרמו רבות להתמוטטות המדינה המצרית וכניסה לתקופת הביניים הראשונה, כ-200 שנה מאוחר יותר. מסקנות אלו נדחו על ידי ניגל סטרודוויק (Nigel Strudwick), שאמר כי למרות הרפורמות של צ'ד כא רע, פקידים מצריים עתיקים מעולם לא צברו מספיק כוח כדי להתחרות בזה של השליט.
הערות שוליים

↑  Strouhal et al. 2001.
ביבליוגרפיה

Strouhal, Eugen; Vyhnánek, Luboš; Gaballah, M. F.; Saunders, S. R.; Woelfli, W.; Bonani, G.; Němečková, Alena (2001). "Identification of royal skeletal remains from Egyptian pyramids" (PDF). Anthropologie. 39 (1): 15–23.
נפרף רע

| --- | --- |

 לידה:  2480 לפנה״ס? 
 פטירה:  2455 לפנה״ס? (בגיל 25 בערך) 
 מדינה:  מצרים העתיקה, הממלכה העתיקה של מצרים 
 מקום קבורה:  הפירמידה של נפרף רע 
 בן או בת זוג:  חנטקאוס השלישית 
 
נפרף רע איסי (ביוונית עתיקה: Χέρης; סביבות 2480–2458 לפנה"ס) היה השליט הרביעי של השושלת החמישית מתקופת הממלכה הקדומה של מצרים העתיקה. ככל הנראה הוא היה בנם הבכור של נפריר כא רע קאקאי וחנטקאוס השנייה. הוא היה ידוע בתור רע-נפר ב' (Ranefer B) לפני שעלה לכס המלכות.
נפרף רע החל בבניית פירמידה לעצמו בנקרופוליס המלכותי של אבו סיר בשם "הבה של נפרף רע היא אלוהית" (Netjeribau Raneferef). הפירמידה מעולם לא הושלמה, ויש בה כתובת בנאים שמראה כי העבודות על מבנה האבן ננטשו במהלך שנת מלכותו השנייה של השליט או מעט אחריה. יחד עם דלילות העדויות במקביל לתקופת שלטונו, הדבר נתפס על ידי אגיפטולוגים כראיה לכך שנפרף רע מת במפתיע לאחר שנתיים עד שלוש על כס המלכות. נפרף רע בכל זאת נקבר בפירמידה שלו, שהושלמה בחופזה בצורת מסטבה על ידי יורשו השני וככל הנראה אחיו הצעיר, נ-אוסר. חלקים מהמומיה שלו נחשפו שם, מה שמראה כי הוא מת בתחילת שנות העשרים לחייו.
מעט ידוע על פעילותו של נפרף רע מעבר להנחת היסודות לפירמידה שלו ולניסיון לסיים את זו של אביו. טקסט בודד מראה שנפרף רע תכנן או רק התחיל לבנות מקדש שמש בשם "מקום המנחה של רע" (Hetepre) או "רע מרוצה", שאולי מעולם לא תפקד ככזה בהתחשב בקוצר שלטונו. לאחר מותו, ייתכן כי ירש את מקומו של נפרף רע, שלט בן חלוף ופחות ידוע, שפסס כא רע, שיחסיו עם נפרף רע נותרו לא ודאיים וחלוקים מאוד.
ראו גם

פסלון נפרף רע
הערות שוליים

↑  Strouhal & Vyhnánek 2000, p. 558 & 560.
ביבליוגרפיה

Strouhal, Eugen; Vyhnánek, Luboš (2000). "The remains of king Neferefra found in his pyramid at Abusir". In Bárta, Miroslav; Krejčí, Jaromír (eds.). Abusir and Saqqara in the Year 2000. Prag: Academy of Sciences of the Czech Republic – Oriental Institute. pp. 551–560. ISBN 978-80-85425-39-0.