stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצור על עכו (1189–1191)
המצור על עכו > עמדות הצדדים

נחל נעמן תוחם את מישור עכו מדרום ואליו היו צמודות דיונות חול. במרכז מישור עכו עומדות מספר גבעות ששימשו כעמדות לצדדים הניצים, תל עכו - עמדתם המבוצרת של הצלבנים, מתנשא לגובה של כ 30 מטר מעל פני הים עמד מרחק של 1200 מטר מחומת העיר ונקרא בפי הצלבנים "הגבעה" (לטינית: Toron) בעוד המוסלמים קוראים למקום בכינוי הגנאי "תל הניצלבים" ומזרחה ממנו תל כיסן מקום מפקדתו של צלאח א-דין, אך למעשה נע צלאח א-דין ממפקדות בתל ח'רובה (כ 12 קילומטר מזרחית לעכו), תל אל-עיאדיה (צפונית לח'רובה ובמרחק 8 קילומטר מעכו) ולעיתים אף ישב בשפרעם. מחנות צבא וריכוזים צבאיים מוסלמיים היו גם באכזיב ובחיפה.
בתחילת המערכה התמקמו הכוחות המוסלמים בתל ח'רובה כאשר אגפם הימני מגיע לתל אל-עיאדיה והשמאלי לנעמן, כאשר הבסיס הלוגיסטי נקבע בציפורי. בשלב זה הצלבנים על ה"טורון" לא היוו איום של ממש על העיר ומגיניה לא טרחו לסגור את שערי העיר, הצבא המוסלמי שקיפאון אחז אותו סגר על העמדה הצלבנית אך לא ניסה להתקיפה ישירות או לנתק את העמדה הצלבנית מחוף הים ולמנוע אספקה ותגבורות. כך בנו הצלבנים צפונית לחומות העיר במפרצון קטן ורדוד מזח הידוע בשם מזח המרקיז - על שם המרקיז קונרד ממונפראטו. עם התקרבות אוניות נוצריות לחוף היה גדוד צלבני יוצא מתל עכו אל המזח ופורק את מטענן, בחלק מהמקרים היו הצלבנים מעלים את הספינות לחוף ומפרקים אותן כחומר גלם לביצורים או מכונות מצור.
המצור על עכו > אופי הלחימה

תנאי השטח היו מרכיב בהכתבת אופי הלחימה אך אלו הושפעו - מחזורית בעיקר מעונות השנה. בעונות הלחימה המסורתיות האביב והקיץ היה במחנה הצלבני מתמלא בעולי רגל מאירופה שהגיעו להילחם בעכו ויזמו התקפות וקרבות שהשתוללו סמוך לחומות העיר, בעוד מכונות המצור השונות תוקפות, לעיתים ללא הפסקה, את ביצורי העיר. עונות הלחימה איפשרו לגדודים מוסלמיים להגיע מכל רחבי האימפריה האיובית ולהשתתף בלחימה. בעונת החורף, בעת שגשמים מלאו את אפיק הנעמן בזרימת מים ומישור עכו הפך בוצי הייתה הלחימה משתתקת.
בהיות עכו עיר נמל היה ללוחמה ימית מקום מרכזי בקרבות, הן כאמצעי אספקה עיקרי אם לא יחיד לצרים (שהיו מנותקים מבסיסיהם על ידי צבאו של צלאח א-דין) שקיבלו דרך הים את כל אספקתם כולל נשק ותחמושת והן לחיל המצב של עכו.
במספר קרבות ימיים בסמוך לחופים הייתה ידו של הצי הנוצרי בדרך כלל על העליונה והמצור על נמל עכו בדרך כלל הצליח למנוע כניסת אספקה לעיר.
המצור על עכו > מהלך המצור > 1189

ביום 31 באוגוסט 1189 זמן קצר לאחר התבססות המחנה הצלבני על גבעת "טורון" יצאו הלוחמים הנוצרים במתקפת פתע אל חומות העיר כשהם נעזרים בסולמות בלבד, ההתקפה נהדפה אך הצלבנים הבהירו את רצינות כוונותיהם.
עד ספטמבר 1189 גדל המחנה הצלבניעל ידי צי מדנמרק, וצי פלמי ואחריהם גדודים של צלבנים מאנגליה וגרמניה ולאחר מכן גדודים מצפון איטליה, אספקת הצבא נעשתה על ידי קונרד ממונפראטו באוניות מצור.
בשלב זה נתהדק המצור הצלבני על העיר, ומסביב התהדק המצור המוסלמי על הצבא הצלבני. האסטרטגיה המוסלמית גרסה תגובות להתקפות הנוצריות - ומתן היוזמה לצבא הצלבני. כך כל התקפה על חומות העיר גררה איתות עשן מתוך העיר והתקפה מוסלמית מבסיסיהם אל כוון גבעת "טורון", מתקפות צלבניות אל בסיסי המוסלמים גררה יציאה מן החומות של כוח חיל המצב.
עד מהרה הביאה אסטרטגיה זו להתפתחות מערכת מצור יוצאת דופן, כאשר העיר מוקפת בחפיר וביצורים צלבנים משני הכוונים - אחד מול העיר ואחד מול צבאו של צלאח א-דין.
ביום 14 בספטמבר נטלו המוסלמים את היוזמה וכוח חזק בפיקוד אחיו של צלאח א-דין של תקי א-דין יצא מתל על עיאדיה ותקף את גבעת "טורון", עמדות הצלבנים הסמוכות לגבעה נפרצו והדרך המובילה צפונה אל כוון אכזיב נתפסה על ידי המוסלמים, מיד הועברו לעיר אספקה ולוחמים.
הקרבות באזור זה שעתיד היה להיקרא "מון מיזאר" בעכו הצלבנית נמשכו מספר ימים אך החזית התייצבה, והמחנה המוסלמי שינה את מיקומו ומשקלו בשדה המערכה על מנת לנצל את הצלחה. כך מנעו המוסלמים אפשרות להתקפה ישירה על החומות ואיימו באופן ישיר על עורף הביצורים הצלבניים.
ביום 4 באוקטובר פתחו הצלבנים בהתקפה מאסיבית על נקודות תורפה בקו ההגנה המוסלמי בצפון העיר, אגרוף ברזל של פרשים צלבניים בעיקר מהמסדרים הצבאיים מוגן על ידי קשתים רגליים מוטטה את חייליו של תקיא-דין ותפסה מחדש את גבעת "מון מיזאר" משם המשיכה ההתקפה הצלבנית אל האגף הימני המוסלמי והביאה אותו לכלל נסיגה, הצבא הצלבני התקדם במהירות שהפתיע את המוסלמים אל כוון תל אלעיאדיה, אז נפתחו הקווים הצלבניים והאבירים שטפו את הביצורים המוסלמיים.
ברגע מכריע זה החלו החיילים הצלבנים לבזוז את המחנה המוסלמי ושוק המזון שפעל סמוך אליו, המחנה המוסלמי ובעיקר האגף השמאלי שלא נכנס כלל למגע יזם התקפת נגד שהביאה את הצלבנים לכלל נסיגת בהלה, כוח מחיל המצב של העיר יצא להתקיף את הנסוגים שחזרו מוכים ובאבדות כבדות לגבעת "טורון".[דרוש מקור]
בסיכומו של יום הקרב המוסלמים לא הצליחו לנצל את המומנטום, לא הצליחו לסלק את הצלבנים מעמדותיהם החדשות ב"מון מיזאר" ומפקדי הכוחות של צלאח א-דין סירבו לחדש את הקרבות.
ביום 31 באוקטובר הופיע צי מוסלמי בן 50 ספינות מול נמל עכו ופרץ את טבעת המצור הימי והציל את העיר מרעב. צי נוסף ממצרים הצליח לפרוץ, שוב את המצור במהלך חודש דצמבר.
המצור על עכו > מהלך המצור > 1190

חורף שנת 1190 תפס את הצלבנים במגורים ארעיים החשופים לפגעי מזג האוויר שבנוסף לכך הביא לניתוק עורק האספקה הסדירה, בעוד חיל המצב של עכו פטור מהתמודדות עם הגשם והקור ועם עתודות אספקה. במהלך חמשת חודשי החורף הושבתה הלחימה בשדה.
במרץ 1190 הצליח קונרד ממונפראטו להגיע מצור לעכו עם ספינות אספקה. הצלבנים החליטו על שינוי הטקטיקה ולהתמקד בהרעשה ארטילרית על החומות, מילוי החפיר וכריית מנהרות. במהלך חודשי החורף נבנו על ידי הצלבנים 3 מגדלי מצור מאסיביים שגבהם כ 30 מטר, המכוסים בעורות ספוגי חומץ להגנה מפני אש יוונית. בסוף חודש אפריל החלה ההתקפה הצלבנית על חומות העיר, תחילה הצליחו הצלבנים למלא את החפיר ולאחר הפגזה ארטילרית הגיעו מגדלי המצור אל החומות ולחימה פראית התלקחה עליהן. התקפת נגד נואשת של צלאח א-דין עצרה את ההתקפה הצלבנית אך גם לאחר מכן הקרבות המשיכו באזור החומה עד חודש מאי. אז הצליחו מגיני העיר להצית ולהעלות באש את המגדלים באמצעות חומר דליק מיוחד שהוכן על ידי טכנאי מיוחד שהגיע מדמשק. במקביל החל צלאח א-דין לקרב את גדודי צבאו אל כוון עכו וביום 19 במאי שיגר התקפה עזה אך חסרת מחץ על הקווים הצלבניים.
אפיסת הכוחות אליה הגיעו הצדדים, והידיעות על התקרבות המחנה הגרמני הגדול בפיקוד פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (פרידריך ברברוסה) הביאו את המערכה לקיפאון, על רקע התסכול והקשיים במחנה יצא גדוד של חיילים רגלים ממחנה הנוצרים ללא פיקוד ופרץ את דרכו אל כוון צפון דרך הקווים המוסלמים אל כוון אכזיב - מרכז לוגיסטי מוסלמי. כאן לא יכלו החיילים הנוצרים מלעצור בעצמם והחלו לבזוז את המחנה, החיילים המוסלמים התארגנו להתקפת נגד שהדפה את הצלבנים והביאה להרג של רובם. משיצאו אבירים צלבנים לחלץ את שרידי הגדוד יצא חיל המצב משערי העיר ונכנס אל תוך מערכת הביצורים הצלבניים משם נהדף בקושי.
במהלך ספטמבר הגיע למחנה הצלבני אנרי השני, רוזן שמפאן, מי שעתיד להיות מלך ירושלים, ותפס את הפיקוד הצבאי במחנה. בשלב זה נדחק גי דה ליזיניאן לצד, למרות גבורתו בקרב הוא היה חסר מעמד בעכו.
הלוחמים החדשים החיו את מאמצי ההתקפה ומספר מכונות מצור נבנו על ידי הצלבנים בעמל רב ובהן איל ניגוח אדיר מדים וכלי ארטילריה חדשים אך במהלך הקרבות נפגעו אילי המצור באש יוונית ונשרפו, בשלב זה העביר צלאח א-דין את מפקדתו אחורה אל שפרעם וכתוצאה ממהלך זה התקשו המוסלמים לספק את צורכי העיר וזנחו את יוזמות ההתקפה על ביצורי הצלבנים.
בשלב זה הציעו הפיזאנים לשנות כוון ההתקפה ולנסות לפרוץ לעיר מתוך הים אל הנמל. לצורך ההתקפה נבנה מגדל צף המצויד במכונות מצור שתקף את מגדל הזבובים ששלט על נמל עכו, ספינה אחרת הועמסה בחומרי תבערה ונשלחה אל תוך הנמל וספינה שלישית עם חיל נחיתה התקרבה לחוף. ההתקפה נסתימה בכישלון מוחלט משעלה המגדל הצף באש ושתי האוניות האחרות טבעו.
ביום 1 באוקטובר מתה סיבילה, מלכת ירושלים במגפה שהשתוללה במחנה הצלבני ועמה מתו שתי בנותיה מבעלה גי דה ליזיניאן, ב-27 בדצמבר נישאה איזבל הראשונה, מלכת ירושלים לקונרד ממונפראטו, כך התערערה עוד יותר אחיזתו של דה ליזיניאן בכתר של ממלכת ירושלים.
ביום 11 בנובמבר יצא צבא צלבני לתקוף את חיפה ולפשוט על מחסני האספקה במקום. הצלבנים הגיעו לעין אפק וחנו על תל כורדאני שם היו חשופים להטרדות כל הלילה, עם בוקר התברר לצלבנים כי הם מוקפים מכל עבר בלוחמים מוסלמים ובעיקר בפרשים טורקים, הנוצרים החלו בנסיגה מסודרת עד לנעמן, שם פוזרו המוסלמים בהתקפה נועזת של ז'ופרוא דה ליזיניאן (צר').
האירוע החשוב האחרון של שנת 1190 התרחש ביום 27 בדצמבר כשצי של 25 אוניות אספקה חדר לעיר והציל את תושביה מחרפת רעב.
המצור על עכו > מהלך המצור > 1191

חורף שנת 1191 היה הקשה ביותר בתקופת המצור, במשך ארבעה חודשים קשים נפלו במחנה הנוצרי צלבנים רבים ממחלות, חשיפה לקור ורעב. חיילים פשוטים וחסרי אמצעים אף ערקו לצד המוסלמי בקבלם עליהם את עול האסלאם. בעת קשה זו נוסד למרגלות העיר אחד המסדרים הצבאיים החשובים - מסדר האבירים הטבטוני. עד אז היה המסדר חלק ממסדר ההוספיטלרים, בעכו ייסד המסדר בית חולים בתוך ספינה שנגררה על החוף והחל לפעול כמסדר עצמאי.
המצב במחנה המוסלמי לא היה מזהיר אף הוא וייאוש שאחז בו מנע ריענון של חיל המצב בעיר. ביום 5 בינואר התמוטט חלק מהחומה של העיר אך הצלבנים לא הצליחו לנצל את האירוע הן מחמת תשישותם והן מאחר שהגשם הפך את כל שדה המערכה לביצה טובענית המקשה על תנועה.
באביב של שנת 1191 התארגנו הצדדים הלוחמים להמשך הלחימה, בשלב זה כבר הופיעו לפני חומות העיר ביום 20 באפריל כוחות צרפתיים בפיקודו של פיליפ אוגוסט - סנוניות ראשונות של מסע הצלב השלישי, וב-8 ביוני נחת המלך עצמו בשדה המערכה של עכו. בשלב זה, בטרם התחדשו הקרבות עקובי הדם כבר הדלדלו השורות המוסלמיות, וניכר כי היאוש פשט בשורותיהם. בחודש האחרון לקרבות, מול ריצרד לב הארי ניכר היה כי הפיקוד התפורר וללחימה אין תוכנית או כוון.
תחילה ניסה המלך הצרפתי פיליפ אוגוסט להכריע את המצור בסדרת התקפות עזות על ביצורי העיר, שלוש התקפות שנערכו בחודש יוני נהדפו בקושי אך במקביל המשיכה הארטילריה הצלבנית להפגיז את חומות העיר שבקיעים, סדקים ואף הרס מאסיבי ניכר בהן. ההתקפות נערכו מאחרי חומות עפר מהודק שהפכו את האש היוונית לחסרת תועלת.
ביום 8 ביוני נחת הצבא האנגלי בעכו, ביום 2 ביולי חלקים מהמגדל הארור התמוטטו, התקפה ראשונה על הפרצה נהדפה, התקפות נוספות נערכו מיום 5 ביולי עד ליום 7 ביולי אך ללא הצלחה. התקפה נוספת ביום 11 ביולי הביאה את המגינים לייאוש מוחלט ולסכם כניעה שעליו מוסכם ביום למחרת.
על פי הסכם הכניעה הפכו כל תושבי עכו לשבויים ורכושם לשלל, וצלאח א-דין התחייב לפדות את השבויים המוסלמים, להחזיר את שבויי המלחמה הנוצרים ואת הצלב האמיתי.
סוף דבר

כיבושה של עכו התברר, בדיעבד, כשיאו של מסע הצלב השלישי והגדול שבהישגיו. כיבוש העיר אף פתח את התקופה השנייה בתולדות ממלכת ירושלים כאשר הפכה עכו למעשה לבירת הממלכה. מדינת הצלבנים שיש הקוראים לה ממלכת עכו התקיימה מאה שנים נוספות עד שעכו עצמה תיכבש בשנת 1291 על ידי הממלוכים.
כיבוש העיר הביא לקדמת הבמה את הצורך לארגן מחדש את העיר ואת ממלכת הצלבנים מחדש והעלה אל פני השטח מחלוקות ישנות שמקורם בממלכת ירושלים של לפני קרב קרני חיטין ומחלוקות חדשות שמקורן באירופה. כך עבר פיקוד הכוח הצלבני לידי מלכי אירופה ואלו נתפלגו ביניהם על שאלות בסיסיות - תהליך שהלך והתחזק בממלכת ירושלים השנייה: איבוד כוחם של אבירי הארץ ומתן ההכרעה על גורל המדינה הצלבנית לגורמי חוץ.
בהתערבות פיליפ אוגוסט, מלך צרפת הוחזרו הנכסים בעיר לידי בעליהם הוותיקים (אלו שיכלו להוכיח את בעלותם). כך הוחזרו נכסים לקומונות האיטלקיות ולמסדרים הצבאיים והמסגדים חזרו להיות כנסיות.
בגלל הצפיפות בעיר נאלצו נוצרים מקומיים וחלק מהצלבנים להתגורר באזור מון מיזאר מחוץ לחומות העיר.
ביום 31 ביולי עזב המלך הצרפתי את חופי הארץ למרות מחאות הצלבנים והשאיר את ריצ'רד לב הארי כשליט ומפקד עליון. ביום 20 באוגוסט משנתעכבו תשלומי פדיון השבויים המובטח ומשהחזיר צלאח א-דין רק חלק משבויי המלחמה הנוצרים הוציא ריצ'רד לב הארי את האסירים המוסלמיים אל מחוץ לעכו (אל אזור חורבת עוצה) והוציא אותם להורג.
יומיים לאחר מכן, יצא הצבא הצלבני מעכו דרומה למסע של כיבוש מחדש של ארץ הקודש. מסע זה עתיד להמשך שנה - עד לנובמבר 1192 מתוך מטרה מוצהרת של כיבוש ירושלים אותה לא ישיג.
ראו גם

המצור על עכו (1291)
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך א, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; פרוואר זכה על ספרו בפרס ישראל ובתרגומו לצרפתית בפרס האקדמיה הצרפתית.
Asbridge, Thomas (2012). The Crusades: The War for the Holy Land. Simon & Schuster. ISBN 978-1-84983-688-3.
Tyerman, Christopher (2007). The Crusades. Sterling Publishing Company, Inc. pp. 111–. ISBN 978-1-4027-6891-0. נבדק ב-2016-10-04.
James Jr Reston (2001). Warriors of God: Richard the Lionheart and Saladin in the Third Crusade. Random House, New York. ISBN 0-385-49561-7.
Itinerarium Peregrinorum et Gesta Regis Ricardi, ed. William Stubbs, Rolls Series, (London: Longmans, 1864) III, 1, 5, 13, 17–18 (pp. 210–11, 214–17, 224–26, 231–34), translated by James Brundage, The Crusades: A Documentary History, (Milwaukee, WI: Marquette University Press, 1962), 175–81 fordham.edu
Lane-Poole, Stanley. Saladin and the Fall of the Kingdom of Jerusalem Williams & Norgate, London (1903). (Archived here)
הערות שוליים

↑  John H. Pryor. A Medieval Siege of Troy: The Fight to the Death at Acre, 1189–1191 or The Tears of Ṣalāḥ al-Dīn in The Medieval Way of War: Studies in Medieval Military history in honor of Bernard S. Bachrach / edited by Gregory i. halfond.
↑  David Nicolle, Christa Hook. The Third Crusade 1191: Richard the Lionheart, Saladin and the Struggle for Jerusalem. Osprey Publishing 2006 ISBN 1841768685, 9781841768687 p. 46
↑  Thomas F. Madden. The new concise history of the Crusades Rowman & Littlefield 2005 ISBN 0742538222, 9780742538221 p. 83.
↑  logoi.com, www.logoi.com
↑  Historic Trebuchets - Acre 1191, members.iinet.net.au
↑  Naval Battle off Acre in 1190, web.archive.org, ‏2003-12-26
1 2  Thomas F. Madden. The new concise history of the Crusades Rowman & Littlefield 2005 ISBN 0742538222, 9780742538221 p. 84.
↑  Beha Ed-Din, What Befell Sultan Yusuf, chapter XCI, in The Palestine Pilgrims' Text Society Vol XIII, London
↑  David Nicolle, Christa Hook. The Third Crusade 1191: Richard the Lionheart, Saladin and the Struggle for Jerusalem. Osprey Publishing 2006 ISBN 1841768685, 9781841768687 p. 51
↑  http://hamblinwj.byu.edu/class/335crus/CRUS02/CR23Third/Acre.pdf
↑  Internet History Sourcebooks Project, sourcebooks.fordham.edu
↑  http://crusades.boisestate.edu/3rd/09.shtml
↑  Rickard, J (12 November 2001), Siege of Acre, August 1189-12 July 1191, http://www.historyofwar.org/scripts/fluffy/fcp.pl?words=battle+acre&submit=Site+Search&d=/battles_acre.html
| מסע הצלב השלישי |
| --- | --- | --- |
| אירועים מרכזיים | קרב קרני חיטין • המצור על עכו (1189–1191) • קרב ארסוף •  הסכם יפו (1192) |  |
| דמויות מרכזיות | פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה • פיליפ השני, מלך צרפת • ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה • גי דה ליזיניאן • קלמנס השלישי • צלאח א-דין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007375520205171 
כיבוש עכו
הוצאה להורג של חיילים מוסלמים
הפיגוע בקיבוץ שמיר

| חלק מהתבססות ארגוני טרור פלסטיניים בדרום לבנון (הסכסוך הישראלי-פלסטיני) |
| --- | --- |

האנדרטה בקיבוץ שמיר לשתי חברות הקיבוץ ולמתנדבת שנרצחו בפיגוע
 תאריך:  13 ביוני 1974
 מקום:  קיבוץ שמיר
 קואורדינטות:  33°09′58″N 35°39′37″E﻿ / ﻿33.16599°N 35.660278°E﻿ / 33.16599; 35.660278
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  רובי סער מסוג קלשניקוב, ררנ"טים
 הרוגים:  3 חברות קיבוץ
 פצועים:  1
 מבצע:   החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית
 מספר מפגעים:  4
 מניע:  לאומני
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) הפיגוע בקיבוץ שמיר(למפת אצבע הגליל רגילה) הפיגוע בקיבוץ שמיר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע בקיבוץ שמיר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע בקיבוץ שמיר
 
הפיגוע בקיבוץ שמיר התרחש ב-13 ביוני 1974. ארבעה מחבלים שחדרו מלבנון נכנסו לקיבוץ שמיר שבעמק החולה, ירו לעבר חבריו ורצחו שלוש נשים. חבר קיבוץ נוסף נפצע. המחבלים התבצרו באחד המבנים ביישוב עד שנהרגו בקרב עם חברי הקיבוץ וחיילי צה"ל.
הפיגוע

ארבעת המחבלים, חברי ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית, חדרו מלבנון בערב שלפני כן דרך המורדות המערביים של החרמון. כדי להטעות הם התחזו להיפים - גידלו את שערם פרא, כרכו סרטים על מצחיהם ולבשו מעילים ארוכים, שתחתיהם הסתירו רובי סער מסוג קלשניקוב.
המחבלים הגיעו אל הקיבוץ מצפון בשעה 08:30 לערך. תחילה נכנסו למכוורת הקיבוץ ומחסן האריזה שלידה, הנמצאים כ־300 מטר מהבתים הקיצוניים ביישוב. הם רצחו ביריות שתי חברות משק שנמצאו במחסן, בת 28 (שהייתה בהריון) ובת 58. לאחר מכן המשיכו אל הקיבוץ במטרה להגיע אל בתי הילדים. הם נתקלו בשני חברי הקיבוץ וירו לעברם מטווח קצר. אחד מהשניים נפצע. השני נמלט והזעיק את חבריו ליישוב. נראה שהמפגש עם שני חברי הקיבוץ שיבש את תוכניתם של המחבלים. הם פנו בחזרה למכוורת. בדרכם נתקלו במתנדבת יהודיה בת 19 שבאה לקיבוץ מניו זילנד ורצחו אותה ביריות.
חברי הקיבוץ, שרובם היו חמושים וביניהם נמצאו גם לוחמי יחידות מובחרות של צה"ל, הפעילו תרגולת חירום שבה כבר התאמנו וחשו עם נשקם למקום היריות. הבלתי לוחמים במשק נכנסו מיד למקלטים.
שישה מחברי המשק החמושים נעו כדי לחסום את דרכם של המחבלים אל המשק. הם נתקלו בשניים מהמחבלים וירו לעברם מטווח של כ-20 מטרים. חבר הקיבוץ עוזי צור הרג ביריות מתת מקלע עוזי את אחד המחבלים. המחבל השני נפצע מהיריות אך הצליח לברוח לכיוון המכוורת ונכנס למכונית שעמדה לידה. מאוחר יותר התפוצצה המכונית והוא נהרג בתוכה.
חברי הקיבוץ צרו על המחסן והמכוורת וניהלו קרב יריות עם שני המחבלים הנותרים במשך יותר מחמש עשרה דקות. המחבלים ירו מתוך המחסן וגם שיגרו מספר פצצות ררנ"ט, שלא גרמו לנזק. בינתיים מיהרו לקיבוץ יחידות צבא. מקצת החיילים הצטרפו לחברי הקיבוץ במצור על המחסן, ואחרים הציבו חסימות סביב היישוב, וניהלו סריקות לגילוי מחבלים נוספים. ביישובים הקרובים הוכרזה כוננות, הוגברה השמירה על נקודות מפתח, וכן הוגברו סיורי צה"ל והמשטרה.
חברי הקיבוץ קיוו שהנשים במחסן עדיין בחיים וניסו לפנות אל המחבלים בקריאות באמצעות רמקול נייד. לא הייתה תשובה. פתאום התרחשה בתוך המחסן התפוצצות עזה וחלק מתקרתו קרסה. גם המכוורת נפרצה עקב ההתפוצצות. לאחר מכן השתרר שקט. חברי הקיבוץ והחיילים נכנסו למחסן, שניזוק קשות. הם מצאו שם את שתי הנשים שנרצחו ואת גופות שני המחבלים האחרונים. אלו לא התאבדו אלא נהרגו עקב התפוצצות מטען חבלה שנשאו עמם וכנראה הופעל על ידי קליע שנורה לעבר המחבלים. האירוע הסתיים בשעה 09:25.
לאחר הפיגוע

אלוף פיקוד הצפון רפאל איתן, שנזעק אף הוא לקיבוץ, ציין שחברי הקיבוץ ניהלו את רוב הקרב עם המחבלים ושעד שהגיעו חיילי צה"ל למקום הוא כמעט הסתיים. גם הרמטכ"ל מרדכי גור שיבח את תגובת חברי הקיבוץ. עוזי צור עוטר בהמשך בצל"ש הרמטכ"ל על פעולתו במהלך הפיגוע.
בין חפצי המחבלים נמצאה מפה שבה סומנו להם שלושה יעדים אפשריים נוספים לפיגוע בישראל - קריית שמונה, חצור הגלילית ואתר הבניאס. בכליהם נמצאו גם כרוזים מודפסים, שמתוכנם התברר כי הם התכוונו לקחת בני ערובה ולתבוע מישראל שחרור 100 מחבלים הכלואים אצלה, לרבות היפני קוזו אוקמוטו והמחבלים שנלכדו בתקרית מטוס סבנה.
הפיגוע התרחש מספר שבועות לאחר הפיגועים הקשים בקריית שמונה ובמעלות. ארגון החזית העממית הוציא את הפיגוע לפועל על רקע ביקורו באזור של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון, שגם הגיע לישראל בשבוע שלאחר הפיגוע.
בקיבוץ הוקמה אנדרטה לשלוש הנרצחות בעיצובו של מאיר אבני, אביה של אחת מהן.
המסדר האולימפי

| --- | --- |

 הגוף המעניק:  הוועד האולימפי הבין-לאומי 
 תקופת הפרס:  מאי 1975 – הווה (כ־49 שנים) 
 
המסדר האולימפי (באנגלית: Olympic Order) הוא העיטור הגבוה ביותר של התנועה האולימפית. המסדר נוסד ב-1975 ומוענק על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי לציון תרומה מכובדת במיוחד לתנועה האולימפית.
היסטוריה

המסדר האולימפי נוסד במאי 1975 על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי כיורשה של דיפלומת ההצטיינות האולימפית (Olympic Diploma of Merit). במקור היו למסדר שלוש דרגות (זהב, כסף וארד), אך ב-1984 הוחלט כי מסדר הכסף והארד יאוחדו למסדר הכסף.
ב-2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, נשללו עיטורי המסדר האולימפי משלושה רוסים שקיבלו את עיטור מסדר הזהב: נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, סגן ראש ממשלת רוסיה לענייני ספורט דמיטרי צ'רנישנקו וסגן ראש סגל הקרמלין דמיטרי קוזאק.
עיצוב

עיטור המסדר האולימפי הוא שרשרת בזהב, כסף או ארד, לפי הדרגה, וחלקה הקדמי מתאר את חמש טבעות הדגל האולימפי ובצדיהן זר עלי זית (Kotinos). בנוסף מוענק למעוטרים תג בצורת חמש הטבעות והקוטינוס בצבע העיטור.
מעוטרים

העיטור מוענק לספורטאים ועסקני ספורט שתרמו תרומה משמעותית לתנועה האולימפית ולספורט, למשל האתלט היפני צ'ואהיי נמבו שהחזיק בו זמנית בשיאי העולם בקפיצה לרוחק וקפיצה משולשת ועל כן עוטר במסדר הכסף ב-1983, או הכדורסלן הסרבי ולאדה דיבאץ שזכה עם נבחרות יוגוסלביה וסרביה ומונטנגרו בשתי מדליות כסף אולימפיות וכיהן כיושב ראש הוועד האולימפי הסרבי ועל כן עוטר במסדר הכסף ב-2016.
שלושה אישים זכו בפרס פעמיים: המתעמלת הרומניה נדיה קומנץ' שזכתה בעיטור הכסף ב-1984 ו-2004, הכדורסלן ומזכ"ל פיב"א הסרבי-יוגוסלבי בוריסלב סטנקוביץ' שזכה בעיטור הכסף ב-1985 ו-2005 ושחקן הכדורעף הברזילאי קרלוס ארתור נוזמן שזכה בעיטור הזהב ב-1992 וב-2016.
עיטור הזהב מוענק ברוב המקרים לראשי מדינה ופוליטיקאים ממדינות שונות כגון אולף החמישי, מלך נורווגיה (1981), ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי (1983), נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו וחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד (1985) ונשיא דרום אפריקה נלסון מנדלה (1994). בנוסף הוענק עיטור הזהב לאפיפיורים יוחנן פאולוס השני (1981) ופרנציסקוס (2013), למזכ"לי האו"ם קופי אנאן (2007) ובאן קי-מון (2012) ולנשיאי הוועד האולימפי הבין-לאומי אייברי ברנדג' (1975), מייקל מוריס (1980), חואן אנטוניו סמראנש (2001) וז'אק רוג (2013).
בנוסף, באופן מסורתי מוענק עיטור הזהב לראשי המדינה ופוליטיקאים מהמדינה המארחת בטקס הסיום של כל משחקי חורף וקיץ אולימפיים, ולעיתים גם בסיום המשחקים האולימפיים לנוער. כך, לדוגמה, לאחר אולימפיאדת ברצלונה (1992) הוענק העיטור לנשיא ממשלת קטלוניה ז'ורדי פוז'ול ושר החוץ של ספרד חאבייר סולאנה, ולאחר אולימפיאדת לילהאמר (1994) הוענק להאראלד החמישי, מלך נורווגיה ולסוניה, מלכת נורווגיה.
מעוטרים > ראשי מדינות וממשלות שעוטרו במסדר הזהב

1981: נורווגיה אולף החמישי, מלך נורווגיה
1982: מלזיה אחמד שאה מפהנג, היאנג די-פרטואן אגונג של מלזיה
1983: הודו אינדירה גנדי, ראש ממשלת הודו
1984: יוגוסלביה ברנקו מיקוליץ', ראש ממשלת יוגוסלביה; צרפת פרנסואה מיטראן, נשיא צרפת
1985: רומניה (1965–1989) ניקולאה צ'אושסקו, נשיא רומניה; גרמניה המזרחית אריך הונקר, מנהיג גרמניה המזרחית; ספרד חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד
1987: תאילנד ראמה התשיעי, מלך תאילנד; טורקיה קנן אוורן; בולגריה (1971–1990) טודור ז'יבקוב, מנהיג בולגריה
1988: מונקו רנייה השלישי, נסיך מונקו
1989: יפן אקיהיטו, קיסר יפן; פוארטו ריקו רפאל הרננדס קולון, מושל פוארטו ריקו
1990: איטליה ג'וליו אנדראוטי, ראש ממשלת איטליה
1992: מקסיקו קרלוס סלינס, נשיא מקסיקו
1993: רוסיה (1991–1993) בוריס ילצין, נשיא רוסיה
1994: גרמניה ריכרד פון וייצזקר, נשיא גרמניה; דרום אפריקה נלסון מנדלה, נשיא דרום אפריקה; פינלנד מאונו קויביסטו, נשיא פינלנד; נורווגיה האראלד החמישי, מלך נורווגיה וסוניה, מלכת נורווגיה
1995: הונגריה ארפאד גנץ, נשיא הונגריה; זימבבואה רוברט מוגאבה, נשיא זימבבואה
1996: יוון קונסטנדינוס סטפנופולוס, נשיא יוון; אוזבקיסטן אסלאם קרימוב, נשיא אוזבקיסטן
1997: בורקינה פאסו בלז קומפאורה, נשיא בורקינה פאסו; גבון עומר בונגו, נשיא גבון; קזחסטן נורסולטן נזרבייב, נשיא קזחסטן; לבנון אליאס הראווי, נשיא לבנון; מקסיקו ארנסטו סדייו, נשיא מקסיקו; פולין אלכסנדר קוושנייבסקי, נשיא פולין; טורקיה סוליימאן דמירל, נשיא טורקיה
1998: קוריאה הדרומית קים דה-ג'ונג, נשיא קוריאה הדרומית; לוקסמבורג ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג
1999: גאורגיה (1990–2004) אדוארד שוורדנדזה, נשיא גאורגיה
2000: שווייץ אדולף אוגי, נשיא שווייץ
2001: עומאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד, סולטאן עומאן; סינגפור גו צ'וק טונג, ראש ממשלת סינגפור; רוסיה ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה; סנגל עבדוליי ואד, נשיא סנגל
2002: צרפת ז'אק שיראק, נשיא וראש ממשלת צרפת
2003: לבנון אמיל לחוד, נשיא לבנון; אוסטרליה ג'ון הווארד, ראש ממשלת אוסטרליה
2004: יוון קוסטס קרמנליס, ראש ממשלת יוון; אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, נשיא אלג'יריה; גרמניה יוהנס ראו, נשיא גרמניה
2010: סינגפור סלפן רמנתן, נשיא סינגפור; סינגפור לי שיינלונג, ראש ממשלת סינגפור
2013: הולנד וילם-אלכסנדר, מלך הולנד; ספרד פליפה השישי, מלך ספרד; הרפובליקה העממית של סין שי ג'ינפינג, נשיא הרפובליקה העממית של סין
2018: קוריאה הדרומית מון ג'יאה-אין, נשיא קוריאה הדרומית; ארגנטינה מאוריסיו מאקרי, נשיא ארגנטינה
2020: יוון פרוקופיס פבלופולוס, נשיא יוון; יפן שינזו אבה, ראש ממשלת יפן
2021: יפן יושיהידה סוגה, ראש ממשלת יפן
2022: פולין אנדז'יי דודה, נשיא פולין
מעוטרים > ישראלים חברי המסדר האולימפי

נכון ל-2024 זכו שישה ישראלים בעיטור המסדר האולימפי: המורה לחינוך גופני חיים ויין (ארד, 1976), מזכיר הוועד האולימפי בישראל חיים גלובינסקי (כסף, 1982), האתלטית אסתר רוט-שחמורוב (ארד, 1983), הכדורגלן והאתלט יצחק כספי (כסף, 1992) הכדורסלן מיקי ברקוביץ' (כסף, 1995) ועסקן הספורט אלכס גלעדי (כסף, 2022 – לאחר מותו).
ראו גם

מדליית פייר דה קוברטן
הגביע האולימפי
הערות שוליים

1 2  אופ"א ופיפ"א החליטו שרוסיה לא תשתתף באף תחרות בינלאומית, באתר וואלה, 28 בפברואר 2022
↑  אורן אהרוני, מרגש: הוועד האולימפי הבינלאומי קיים טקס לזכרו של אלכס גלעדי ז"ל, באתר ישראל היום, 20 במאי 2022
↑  נשלל ב-28 בפברואר 2022
נשיא פדרציית הקאנו הבין-לאומית אולריך פלדהוף עם שרשרת מסדר הארד