stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולמן רוברטס גריפית'
קריירה > קבוצת הבייסבול שיקגו קאבס

בשנת 1937 ריגלי סבר שפסיכולוג יכול להועיל לקבוצתו, אולם שאר אנשי הצוות התנגדו לנוכחותו של גריפית'.
באותה השנה, הקבוצה הייתה בפסגת הליגה הלאומית, אך שחקנה המרכזי של הקבוצה באותו הזמן, צ'רלי גרים, היה שרוי בדיכאון. גרים הוחלף, אך גם כאשר הוחזר למגרש הוא היה בלחץ נפשי גדול שהשפיע לרעה כל חבריו לקבוצה. גריפית' שם לב לכך, ופנה אל ריגלי.
16 הדיווחים הראשונים שכתב גריפית' לריגלי במהלך העונה וברגע המשבר, סברו כי "כל אדם ... הוא פסיכולוג פשוט בגלל ההתאמות שהוא עושה לאנשים אחרים וההתאמות שהם עושים לו". מנהל הבייסבול הוא גם פסיכולוג, כי התפקיד שלו הוא "לטפל בגבריו (שחקניו)." השאלה היחידה, על פי גריפית', הייתה האם הוא משתמש בפסיכולוגיה ביעילות. נסיונותיו של גריפית' לא עזרו, וגרים המשיך לקפוא מלחץ על המגרש ולהשפיע על קבוצתו.
ב-1 ביולי 1938 דיווח גריפית' "מתוסכל" לריגלי כי המפגשים לאימונים היו "חסרי מטרה, לא מאורגנים ולא פרודוקטיביים". הוא המליץ על מספר שינויים לביצוע תרגילים שנראים יותר כמו מצבי משחק אמיתיים, כגון קריאת כדורים, אבל רוב עצתו הייתה קשורה לגישה שהשחקנים הביאו למשחק: "הלך הרוח של האדם, השקפת עולמו, האופן שבו הוא מרגיש", כתב גריפין בדו"ח שפורסם ב-10 ביולי, "הוא סוג של הבסיס המיומנויות שלו [בייסבול] מיוחד ... הוא צריך ליישם [את הרצון לנצח] שזה חלק בלתי נפרד מתקופת תרגול, ולשחק בגישה שכל אימון הוא משחק. הוא חייב להפוך אותו להרגל." ובכל זאת, אף אחת מההמלצות שלו לא יושמה.
ב-26 ביולי של אותה שנה, "הגורים"(שיקגו קאבס) הדרדרו היישר למקום הרביעי. ריגלי נזף בגרים והחליף אותו בשחקנים חדשים: תופס והרטנט, עד סוף העונה. גריפית' קיווה שהרטנט יהיה יותר נוח לרעיונותיו והם נפגשו כדי לדון בכל שחקן מבחינה פסיכולוגית. אבל עד מהרה נכנס גריפית' לקונפליקט עם הרטנט – משום שזלזל בתפיסת הבייסבול המסורתית של הרטנט. הוא כתב: "כדי לפנות לאינסטינקט או לתורשה הוא ... דרך עצלה, חסרת דמיון ובורות, להתחמק מדרישות עבודתו".
על אף ספקנותו של גריפית', נראה כי ההנהגה של הרטנט פעלה: הקאבס החלו לטפס על הטבלה במהלך חודש ספטמבר, והשתלטו על המקום הראשון על משחק ניצחון שמסתיים במהלך של הרטנט עצמו. הקאבס זכו בליגה הלאומית, אבל הם ירדו במהירות על ידי ניו יורק יאנקיז בסדרת העולם.
לאחר סיום העונה, הגיש גריפית' לריגלי דו"ח בן 183 עמודים על מסע הבחירות של הקבוצה. גריפית' כתב שהרטנט "בכלל לא היה איש חכם. ... הוא [אינו] יכול להתאים את עצמו לכל סגנון הכשרה ואימון אחר, אבל עם זאת הוא היה מוכר לאורך הקריירה שלו".
הצלחתו של הרטנט הפכה אותו לשחקן הבכיר בקבוצה, ולכן הוא נשאר בעונה 1939. גם גריפית' המשיך לעבוד אצל הקאבס ב-1939, אם כי רק במשרה חלקית. הוא הגיש רק ארבעה דיווחים קצרים, אך ציין באחד מהם כי "מבחינת הצוות והנהלתו, נפגשנו לא רק עם כישלון, אלא עם כמות גדולה של חשדנות ". הקאבס סיימו את השנה במקום הרביעי.
גריפית' הגיש דו"ח אחרון בשנת 1940, וסימן את סופה של מיזם הראשוני של הפסיכולוגיה לעולם הספורט המקצועי. רוב מנהלי הבייסבול ראו את הפרויקט ככישלון, והרעיון לא מומש על ידי צוותים אחרים במשך זמן רב. גריפית' חזר לאוניברסיטת אילינוי, ולאחר 4 שנים הוא עלה לרמה של "פרובוסט".
קריירה > קבוצת הבייסבול שיקגו קאבס > מכללת גרינוויל

בזמן שהותו בשנת שבתון, בשנת 1923 הציע גריפית' למכללה לפתוח קורס שיקרא: "פסיכולוגיה ואתלטיקה". קורס זה הביא לפרסום הספר הראשון של מבוא כללי לפסיכולוגיה.
בשנת 1927 קיבל גריפית' את מלגת גוגנהיים, ועבר ללמוד באוניברסיטת ברלין במקביל לתפקידיו במכללת גרינוויל. לאחר לימודיו מונה קולמן לראש הלשכה לנתונים פנימיים במכללת גרינוויל. זה היה משרד שאסף נתונים פנימיים לנשיא האוניברסיטה, כגון יחסי תלמידים-מורה. הוא החזיק בתפקיד זה עד 1944.
הוא סיים את תפקידו בשנת 1953, ובשנת 1956 הוא מונה לראש אגף המידע הסטטיסטי של אגודת החינוך הלאומי. הוא פרש מהמכללה ובשנת 1962 החל לעבוד במערכת החינוך הגבוהה של מדינת אורגון.
פרסומיו העיקריים וספריו של קולמן גריפית' > "הפסיכולוגיה של האימון" (1926)

אחת מן התרומות המרכזיות של גריפית' לתחום הפסיכולוגיה של הספורט באה מפרסומו של ספרו: "הפסיכולוגיה של האימון". עיקר הספר היה המוטיב כי מאמן חייב להיות בעל ידע פסיכולוגי ופזיולוגי, וכל הפרקים שנמנו בספר הופנו הישר למאמנים. בנוסף לכך, בפרסום ספר זה התמקד בנוסף גריפית' על חשיבותו של מורל השחקנים, על הרגליהם וכל מה שהוא תיאר כסביבה פסיכולוגית - אידיאלית שבה הספורטאים יכולים לפתח עבורם תכונות אישיות ואינטלקטואליות במקביל לאתלטיקה.
פרסומיו העיקריים וספריו של קולמן גריפית' > "הפסיכולוגיה של האתלטיקה" (1928).

ספר זה היווה בסיס עבור פסיכולוגית האתלטיקה. בספר זה התמקד גריפית' על המרכיבים הפסיכולוגיים של ביצועים אתלטיים מורכבים כגון: מיומנויות, למידה, הרגל, תשומת לב, ראייה, רגש וזמן תגובה. חלק מתוכן ספר זה התבסס על ספרו הראשון - "הפסיכולוגיה של האימון".
הערות שוליים

↑  Daniel Gould, Sean Pick, Sport Psychology: The Griffith Era, 1920–1940, The Sport Psychologist 9, 1995-12, עמ' 391–405 doi: 10.1123/tsp.9.4.391
↑  Monitor on Psychology, April 2012, PsycEXTRA Dataset, ‏2012
↑  Christopher D. Green, Katharine S. Milar, Time Capsule: 'America's first sport psychologist', PsycEXTRA Dataset, ‏2012
↑  Green, Christopher, Psychology Strikes Out: Coleman R. Griffith and the Chicago Cubs, History of Psychology, 2003, עמ' 267–283
↑  Miller, K.G, Review of The Psychology of Coaching, Psychological Bulletin, 1927, עמ' 608-609
↑  .Gould, Daniel; Pick, Sean, Sport Psychology, The Griffith Era, 1995, עמ' 391-405
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271139505171  PLWABN: 9810531833305606  CiNii: DA13427223  GND: 105512313X  ISNI: 0000 0000 8099 4893  LCCN: n91053218  NDL: 00550403  NTA: 131895400  RERO: 02-A013112591  SNAC: w6xm1w4b  SUDOC: 221745955  VIAF: 20042614   WorldCat (עם VIAF): 20042614 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קולמן רוברטס גריפית'".
קנרית

.
| קנרית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
משפחה:: פרושיים
סוג:: בזבוז
מין:: קנרית
שם מדעי
 Serinus canaria ‏לינאוס, 1758

קנרית בטבע
קנרית מבויתת
נקבת קנרית
קנרית או בַּזְבּוּז קָנָרִי (שם מדעי: Serinus canaria; מקובל גם הכתיב כנרית) היא מין ציפור שיר קטנת גוף ממשפחת הפרושיים. הקנרית מצויה באופן טבעי באיים הקנריים, האיים האזוריים ומדיירה. רוב גופן של הקנריות החיות בטבע צהוב-ירקרק, וגבן מפוספס ברצועות חומות. בתי הגידול הטבעיים של הקנרית הם אזורים פתוחים למחצה, כדוגמת פרדסים, שם היא בונה את קנה על העצים או השיחים. המזון המועדף על הקנרית הוא עשבים ממינים שונים, דגניים ותאנים.
כחלק מתהליך החיזור, כל שנה מזמר הקנרי שיר אחד המורכב מצלילים שונים. בזמר זה קיימת תופעה נוירולוגית מעניינת. בתקופת הרבייה, מתחלקים תאי עצב באזור מסוים במוח הקנרי. אותו אזור גדל ומתרחב עקב יצירת סינפסות (קשרים עצביים) חדשות. לאחר תקופת הרבייה חוזר מוחו של הקנרי לגודלו המקורי. לאחר שנה, עם בוא עונת הרבייה, אותו אזור משתנה שוב, והקנרי מזמר "שיר" חדש לחלוטין.
תוחלת החיים של הקנרית בטבע היא כ-10 שנים, בעוד בשבייה היא נעה בין 10 ל-15 שנים.
הקנרית האטלנטית סווגה טקסונומית לראשונה על ידי לינאוס ב-1758, בספרו Systema Naturae. היא סווגה במקור על ידי לינאוס כתת-מין של הבזבוז האירופי, אך כמה עשורים לאחר מכן הועברה על ידי הטקסונום קויור לסוג Serinus, אליו היא שייכת עד היום. הבזבוז האירופי הוא המין הקרוב אליה ביותר, ואם יוכלאו, כרבע מצאצאיהם של הקנרית והבזבוז יוכלו להתרבות.
קנריות שימשו כורי פחם על מנת להתריע על נוכחות של גזים רעילים במכרות. אם הקנרית הייתה מגלה סימני מצוקה זו הייתה אינדיקציה לקיומם של גזים רעילים.
תיאור

אורכה של הקנרית נע בין 10 ל-12 ס"מ, מוטת כנפיה היא בין 21 ל-23.7 ס"מ, ומשקלה בין 8.4 ל-24.3 גרם, בעוד הממוצע עומד על כ-15 גרם. ראשו, חזהו ובטנו של הזכר צהובים-ירקרקים, בעוד פניו, רצועת העין שלו ומצחו בעלי גוון צהוב מודגש יותר. הבטן התחתונה וחלקו התחתון של הזנב לבנבנים, ועל צדי גופו ישנן רצועות כהות. העורף והגב אפורים-ירוקים, ומפוספסים בפסים בעלי גוון כהה. העכוז צהוב דהוי. הנקבה דומה לזכר במראה, אך צבעי גופה דהויים יותר: ראשה ובטנה בעלי גוון אפור יותר, בעוד הגוונים הצהובים בבטנה ובחזה בולטים פחות. צבע נוצותיהם של פרטים צעירים נוטה יותר לחום, בעוד חלק גדול מגופם מפוספס ברצועות כהות.
רבייה

הקנרית היא מין חברותי, ומקננת בדרך כלל בקבוצות בהן כל זוג מגן על טריטוריה קטנה. הקן דמוי-הכוס נבנה בין מטר עד שישה מטרים מעל הקרקע בעץ או בשיח, בהם הוא מוסווה היטב. החומרים העיקריים המרכיבים את הקן הם זרדים, עשבים, טחבים וחומרים נוספים מן הצומח, ומרופד בשערות ובנוצות.
עונת ההטלה באיים הקנריים היא בדרך כלל בין ינואר ליולי; באיים האזוריים היא בין מרס ליולי, כאשר שיא מספר הביצים המוטלות הוא במאי, ובמדיירה בין מרס ליוני, כאשר השיא הוא באפריל ובמאי. הביצים כחולות בהירות או כחולות-ירקרקות; בקצהן הרחב, ישנם גוונים סגלגלים או אדמדמים. הנקבה מטילה 3-4 ביצים בתטולה, ובמקרים נדירים אף 5; למרות זאת, בדרך כלל מספר הצאצאים שהיא מגדלת עד לבגרות הוא בדרך כלל 2 או 3. הביצים נדגרות במשך 13-14 ימים, והצאצאים פורחים מהקן כ-14-21 יום לאחר בקיעתם, כאשר הממוצע עומד על כ-17 או 15 ימים לאחר הבקיעה.
בשבי

הקנרית בויתה בידי האדם בתחילת המאה ה-15 בידי מלחים ספרדים שהביאו אותם מאזור גידולה ליבשת אירופה, ומאז היא נפוצה כחיית מחמד; האיים הקנריים, אזור בו היא נפוצה, הוא המקור לשמה. ישנם מספר הבדלים בין הקנרית המבויתת לזו החיה בטבע, הנובעים מברירה מלאכותית שמטרתה השבחת קולה של הכנרית ושינוי צבעי גופה.
זכר הקנרית, דהיינו קנר, שר במשך כל השנה חוץ מתקופת ההשרה אשר נמשכת בדרך כלל חודש בתחילת הסתיו. הנקבה איננה שרה, אבל ישנן נקבות ששורקות שירים מאוד קצרים. מכל ציפורי השיר המבויתיים קנרית היא בין בעלות כושר הביטוי הקולי הטוב ביותר; קולה העשיר ומשך שירתה הארוך, שעשוי להגיע ל-25 שניות, הפך אותה לפופולרית בקרב מגדלים.
לקנרית מספר תת-מינים - קנרית שרה, קנרית צבעונית וקנרית מקושטת - ומספר רב (יותר מ-120) של תת-מינים שפותחו בידי האדם. ביניהם ניתן למנות את קנרית גלוסטר, קנרית אצילית סקוטית, בונדוק (הכלאה בין חוחית לקנרית), ועוד.
הערות שוליים

↑  קנרית באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  The Biology of Learning, Springer, 1983, עמ' 317-318
1 2 3  Island canary videos, photos and facts - Serinus canaria, Arkive (באנגלית) (ארכיון)
↑  PetPlace.com. "The Life Span of Some Common Pet Birds". נבדק ב-2017-09-10.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16535358t (data)  NDL: 00564844
קרב פורט וושינגטון

קרב פורט וושינגטון (באנגלית: Battle of Fort Washington) היה קרב שהתרחש בניו יורק ב-16 בנובמבר 1776, במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, בין הצבא הקונטיננטלי של ארצות הברית לבין צבא בריטניה הגדולה. הקרב הסתיים בניצחון הכוח הבריטי, שהכניע את שרידי חיל המצב האמריקני בפורט וושינגטון, ליד הקצה הצפוני של מנהטן. תבוסה זו הייתה מהגרועות ביותר שספג הצד האמריקני במהלך המלחמה.
לאחר שהובס הצבא הקונטיננטלי תחת פיקודו של גנרל ג'ורג' וושינגטון בקרב וייט פליינס, תכנן הצבא הבריטי תחת פיקודו של לוטננט גנרל ויליאם האו ללכוד את פורט וושינגטון, המעוז האמריקאי האחרון במנהטן. וושינגטון הוציא צו לגנרל נתנאל גרין לנטוש את המבצר, ולהסיג את חיל המצב, שמנה אז כ-1,200 איש, מספר שגדל מאוחר יותר והגיע ל-3,000. קולונל רוברט מאגאו, מפקד המבצר, סירב לנטוש אותו מפני שהאמין שהמבצר יכול לעמוד בפני התקפה בריטית. לפני שוושינגטון הספיק להגיע למקום על מנת לבחון את המצב בעצמו, תקפו כוחותיו של האו את המבצר.
האו הוציא לפועל את ההתקפה שלו ב-16 בנובמבר. הוא הוביל הסתערות משלושה צדדים: צפון, מזרח ודרום. הגאות והשפל באזור נהר הארלם מנע מחלק מהכוחות את הנחיתה, וגרמו לעיכוב ההתקפה. בהתקפה הבריטית על הביצורים, נפלו ההגנות האמריקאיות הדרומיות והמערביות במהירות. כוחות אמריקנים בצד הצפוני נאבקו בהתקפה ההסיאנית בעקשנות עזה, אולם בסופו של דבר גם הם הוכנעו. כאשר הייתה המצודה מוקפת בים וביבשה על ידי הבריטים, בחר קולונל מאגאו להיכנע. בקרב נהרגו 59 אמריקאים ו-2,837 חיילים נפלו בשבי הבריטי.
לאחר תבוסה זו, נרדף צבאו של וושינגטון ברחבי ניו ג'רזי, ונסוג בהדרגה לפנסילבניה. הבריטים לעומתם, צרפו לשלטונם בניו יורק את מזרח ניו ג'רזי.
הערות שוליים

↑  Ketchum p.111-"The most disastrous defeat of the entire war"
↑  Burrows, Edwin G. & Wallace, Mike (1999).
↑  Lengel p.165
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537010705171  LCCN: sh95001542
קרבות לקסינגטון וקונקורד

קרבות לקסינגטון וקונקורד היו ההתנגשויות הצבאיות הראשונות במלחמת העצמאות האמריקנית, בין מיליציות מקומיות ממושבת מסצ'וסטס, לכוחות מהצבא הבריטי. הקרבות התרחשו ב-19 באפריל 1775, במחוז מידלסקס, הפרובינציה של מפרץ מסצ'וסטס, בערים לקסינגטון, קונקורד, לינקולן, מנטומי (היום ארלינגטון), קיימברידג', ליד בוסטון. הקרבות מסמנים את פרוץ העימות בין בריטניה לבין שלוש-עשרה המושבות שלה בצפון אמריקה הבריטית.
בסוף 1774 אומץ פתרון סאפוק כהתנגדות לאכיפה של שינויים שבוצעו בממשלה הקולוניאלית של מסצ'וסטס על ידי הפרלמנט הבריטי בעקבות מסיבת התה של בוסטון. העצרת של מושבת מסצ'וסטס הגיבה על ידי יצירת ממשלה פטריוטית בלתי-חוקית הידועה בשם הקונגרס המחוזי של מסצ'וסטס וקריאה למיליציות מקומיות להתאמן לקראת אפשרות של מעשי איבה. הממשלה המורדת מימשה שליטה אפקטיבית על המושבה, מחוץ לשלטון הבריטי בבוסטון. בתגובה, הכריזה הממשלה הבריטית בפברואר 1775 על ההתרחשויות במסצ'וסטס כמרד.
כ-700 חיילים סדירים של הצבא הבריטי בבוסטון, תחת פיקודו של לוטננט-קולונל פרנסיס סמית, קיבלו פקודות סודיות ללכוד ולהשמיד אספקה צבאית של המורדים המאוחסנת על פי הדיווחים על ידי המיליציה של מסצ'וסטס בקונקורד. באמצעות איסוף מודיעין יעיל, קיבלו המתיישבים הודעה שבועות לפני כן שהאספקה שלהם עלולה להיות בסכנה, ולכן רובם עברו למקומות אחרים. הם גם קיבלו פרטים על התוכניות הבריטיות בלילה שלפני הקרב, והצליחו להודיע במהירות למיליציות מהאזור על המשלחת הבריטית.
היריות הראשונות נורו בלקסינגטון בזריחה. אנשי המיליציה היו במיעוט ונהדפו לאחור, והחיילים הבריטים התקדמו לקונקורד, שם הם התחלקו לפלוגות על מנת לחפש אספקה. בערך ב-11:00 בבוקר נפגשו כ-400 אנשי מיליציה עם 100 חיילים בריטים משלוש פלוגות בגשר הצפוני של קונקורד, ושני הצדדים ספגו אבדות. הכוח הבריטי שמצא עצמו לפתע נתון במיעוט מספרי, נהדף מהגשר והצטרף לכוח הבריטי העיקרי בקונקורד.
לאחר שהשלימו את החיפוש בקונקורד אחר ציוד צבאי, החלו הכוחות הבריטיים את צעדת השיבה לבוסטון, בעוד אנשי מיליציה המשיכו להיאסף מערים שכנות. יריות נורו שוב ושוב בין שני הצדדים והן נמשכו לאורך כל היום, בעוד שהחיילים הבריטים צועדים חזרה לכיוון בוסטון. כשהגיעו ללקסינגטון, קיבל הכוח של לוטננט-קולונל סמית כוח-תגבורת של בריגדיר גנרל יו פרסי, דוכס נורת'אמברלנד, המכונה ארל פרסי. הכוח המשולב, שמנה כעת כ-1,700 אנשים, צעד חזרה לבוסטון תחת אש כבדה תוך נסיגה טקטית ובסופו של דבר הגיעו לצ'ארלסטאון, שהיה מקום בטוח עבורם. עוד ועוד אנשי מיליציה חסמו את הדרכים לצ'ארלסטאון ובוסטון, והחלו במצור על בוסטון.
ראלף וולדו אמרסון, ב"המנון קונקורד" שלו, תיאר את היריה הראשונה שירה הפטריוט האמריקני בגשר הצפוני של קונקורד, כ"ירייה שנשמעה ברחבי העולם".
הערות שוליים

↑  French, pp. 2, 272-273.
↑  Emerson's Concord Hymn
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565571805171  BNE: XX5061246
קרב בני קינוקאע

קרב בני קינוקאע הוא שם כולל לסכסוך שאירע על פי המסורת המוסלמית בין שבט בני קינוקאע לבין נאמני מוחמד.
הרקע לקרב

על פי המסופר באסלאם, חלק מיהודי אל־מדינה ניסו באופן תדיר להכשיל את המוסלמים על אף הברית שכרתו ביניהם. אחדים מהם נהגו להכריז שהם מתאסלמים עם בוקר וחוזרים בהם מכוונתם עם ערב, זאת במטרה לזרוע בלבול ומבוכה בקרב המוסלמים. כמו כן על פי המסופר, היהודים לא היו מחזירים את ההלוואות שלוו מהמוסלמים ואם מוסלמי היה מלווה מהם, הם היו מפעילים עליו לחצים שוטפים שישלם ריבית דריבית על הלוואתו. השיא בפעילות נגד המוסלמים הגיע לאחר קרב בדר וניצחון המוסלמים בו. בעקבות ניצחון זה הכריזו היהודים על איבתם לאסלאם בזמן שהמוסלמים החרישו, על מנת לשמור על שקט ושלווה בעירם.
מסופר כי פעם אחת, מבוגר יהודי בשם שס בן קיס עבר בין קבוצה של מוסלמים מבני אלאוס ואלחזרג', שהיו מתרועעים ביחד. האווירה ששררה בין שני הצדדים, עוררה בו קנאה והוא אמר לאחד מהמלווים שלו: "לך אליהם, שב איתם, ותזכיר להם את קרב בועאת (הקרב האחרון בין שני השבטים)".
הצעיר היהודי אכן ישב אתם והתחיל לדבר על קרב בועאת ולדקלם שירים שכל שבט נהג לספר נגד השבט השני. הדבר הלהיט את האווירה עד שהצדדים קמו ושלפו את חרבותיהם תוך שהם מתכוננים לקרב. מיד נודע הדבר לנביא מוחמד והוא חש כהרף עין למקום האירוע, עמד לפני שתי הקבוצות ואמר: "הוי המוסלמים, אתם חוזרים לתקופה הפגנית כשאני עדיין ביניכם! ולאחר שלמדתם את האסלאם, התרחקתם מהבערות שהייתה בכם ולאחר שהציל אתכם אַלְלָה וקרב בין לבבותיכם". כך נרגעו הרוחות, הצדדים התנצלו זה בפני זה, התרחקו והלכו אחרי מוחמד.
הקבוצה היהודית בעלת העמדות הקיצוניות ביותר נגד המוסלמים היו בני קינקאע שגרו בתוך אל־מדינה ועסקו במלאכת הצורפות והברזל. לאחר קרב בדר הם הגבירו את התגרויותיהם במוסלמים והחלו להתנכל לנשות המוסלמים הבאות לשוק בני הקינוקאע.
הנביא מוחמד זימן את ראשי בני קינוקאע לשיחה, דיבר אל לבם והזהירם מהתגרויות אלה. אף על פי כן נמשכו ההתגרויות אחרי השיחה ואף הוחרפו.
פעם קרא להם הנביא לקבל את האסלאם.
בני קינוקאע אמרו למוסלמים "אתם מתגאים בכך שניצחתם את קוריש בקרב בדר. בקוריש לא יודעים איך להילחם, כי הם היו מעטים. אם תלחמו בנו, נראה לכם מי הם הגברים האמתיים".
בקוראן, בסורה 3, פסוקים 12–13, נאמר: "אמור לכופרים, עוד תובסו ותאספו אל הגיהנום. מה נורא הוא יציע האש. שני מחנות אשר נפגשו הם אות לכם. מחנה אחד לחם למען אַלְלָה והאחר כפר. כל מחנה נדמה בעיני האחר כמונה כפליים ממנו. ואַלְלָה מושיט את עזרתו לאשר יחפץ. בזאת צפון לקח לאשר עיניהם בראשיהם".
הנביא מוחמד דקלם בפני ראשי קינוקאע את הפסוקים הנ"ל.
הקרב > התקרית הראשונה

לפי המסורת המוסלמית, האירועים אשר הובילו לפרוץ הקרב החלו בתקיפתה של אישה מוסלמית בשוק בני קינוקאע, בעת שביקרה אצל צורף שבחנותו נמצאו צעירים יהודיים. הצורף והצעירים שהיו אצלו ניסו להכריח את המוסלמית להוריד את הרעלה מעל ראשה ולחשוף את שיערה ואת פניה. היא סירבה ובתגובה הם תלשו את הרעלה וחשפו את ראשה. תוך כדי שהם מנסים לקרוע ממנה את בגדיה ולבצע בה את זממם, הבחורה החלה לזעוק לעזרה בקול רם. צעיר מוסלמי שעבר במקום ראה את המתרחש ושמע את צעקותיה של האישה, הוא חש לתוך החנות על מנת להגן עליה ולנטרל את התוקפים. המהומה עוררה תשומת לב וכך התקבצו מספר יהודים מסביב למוסלמי שהגן על האישה, והחלו להכות אותו למוות תוך שהם משליכים עליו חפצים ואבנים. לאחר מכן הם התעללו בגופתו והשחיתו אותה וכשסיימו הם כבלו את האישה, אנסו אותה, רצחו אותה והשליכו את גופתה העירומה והחבולה ברחוב.
הקרב > ההסלמה וההשלכות

מיד לאחר התקרית בשוק, החלו התנגשויות בין בני קינוקאע לבין המוסלמים. לאור התקרית הבוטה הזאת, החליט הנביא מוחמד להתקיף את בני קינוקאע בביתם.
היהודים התבצרו בבתיהם המבוצרים והמוסלמים הטילו עליהם מצור. אחרי 15 ימי מצור החליטו בני קינקאע על כניעה מוחלטת למוסלמים. עבדאַלְלָה בן סלול, שקיבל עליו את האסלאם רק שבועות אחדים קודם לכן, ביקש ממוחמד לשחרר את בני קינקאע בתנאי שיעזבו לסוריה.
מוחמד שחרר אותם והם עזבו לסוריה. לאחר נטישת בני הקינוקאע המשיך שבט קוריש בהתנכלויותיו כנגד המוסלמים עד כדי כך שראש קוריש, אבו סופיאן, פקד על 200 לוחמים מצבא מכה והסתנן איתם לאזור אל־מדינה. הוא סיכם עם השבט היהודי בני נדיר להתקיף את המוסלמים בלילה, לטבוח בהם ולצאת מאל־מדינה ומאזור בני נדיר.
אבו סופיאן ואנשיו פעלו כמו שודדי דרכים. כשהתברר למוסלמים המצב האמיתי, יצא מוחמד בראש קבוצת לוחמים מוסלמים אחרי אבו סופיאן ולוחמיו ואלה ברחו במהירות לעבר מכה וכך ניצלו. לאחר מכן הודיע המודיעין האסלאמי ששני שבטים (תועלבה ומוחארב) מתכננים להתקיף את אל־מדינה. הנביא מוחמד יצא בראש 450 לוחמים לעבר שני השבטים האלה והם ברחו לפסגות ההרים. הנביא ולוחמיו נשארו באדמות השבטים כחודש ולאחר מכן חזרו לאל־מדינה.
אחד מראשי היהודים, אדם עשיר בשם כעב בן אלאסרף, היה משורר יפה תואר. כששמע שהמוסלמים ניצחו בקרב בדר אמר: אם כך, עדיף להיות מתחת לאדמה מאשר מעליה. כשווידא שהמוסלמים אכן ניצחו ניצחון מזהיר בבדר, התחיל לגנותם בשיריו (לשיר בזמן ההוא היה משקל כבד בעיצוב דעת הקהל). הוא קילל אותם והתחיל להסית נגדם.
כעב בן אלאסרף ביקר במכה והתחיל להסית את מנהיגיה להתקיף את המוסלמים באל מדינה.
בשיריו גם שיבח את היהדות דיבר רעות על האישה המוסלמית ושם את האסלאם ללעג. בשל כך החליטו המוסלמים לחסלו. חמישה מוסלמים ניגשו אליו והרגו אותו. כששמעו היהודים באל מדינה על מותו של כעב, הדבר עורר בהם פחד מהבאות. הדרך בה עברו הסוחרים בין מכה לסוריה נהייתה מסוכנת וקוריש בחרה בדרך חלופית שהאריכה את המסע לסוריה.
שיירה גדולה של גמלים ממכה נשלחה בדרך הזאת. איש מודיעין איסלמי היה במכה והודיע לנביא על השיירה ועל דרכה המתוכננת. מוחמד שלח כ־100 לוחמים בפיקוד זיד בן אלחארת להשתלט על השיירה. שומרי השיירה ברחו ועזבוה והמוסלמים לקחו את השלל.
הערות שוליים

↑  Nasr, Seyyed Hossein., Islam : religion, history, and civilization, San Francisco: HarperSanFrancisco, 2003
1 2  Watt, W. Montgomery (William Montgomery), Muhammad at Medina, Karachi: Oxford University Press, 1981
↑  Peters, F. E. (Francis E.), Muhammad and the origins of Islam, Albany: State University of New York Press, 1994
↑  Armstrong, Karen, 1944-, The battle for God, 1st ed, New York: Alfred A. Knopf, 2000
↑  Ibn Hishām, ʻAbd al-Malik, -834., The life of Muhammad, Karachi: Pakistan Branch, Oxford University Press, 1967
פוליטיקה של אנגליה

הפוליטיקה של אנגליה מהווה את החלק העיקרי של הפוליטיקה הרחבה יותר של הממלכה המאוחדת, כאשר אנגליה מאוכלסת יותר מכל שאר מדינות הממלכה המאוחדת ביחד. מכיוון שאנגליה היא גם ללא ספק הגדולה ביותר מבחינת שטח ותמ"ג, היחס שלה לבריטניה שונה במקצת מזה של סקוטלנד, ויילס או צפון אירלנד. בירת אנגליה לונדון היא גם בירת בריטניה, ואנגלית היא השפה השלטת בבריטניה (לא רשמית, אלא דה פקטו). המדינות הנפרדות באיים הבריטיים הן "אנגליה, סקוטלנד, צפון אירלנד, האי מאן, ג'רזי, גרנזי, אלדרני וסארק ... היא מדינה נפרדת במובן של המשפט הבין-לאומי הפרטי, אם כי אף אחת מהן אינה מדינה המוכרת במובן המשפט הבינלאומי הפומבי." אבל זה עשוי להשתנות לפי החוק.
בריטניה היא מדינה אחת למטרות חוק שטרות החליפין 1882. בריטניה הגדולה היא מדינה אחת למטרות חוק החברות 1985. באופן מסורתי סופרים התייחסו ליחידה המשפטית או למדינה של אנגליה ו-ווילס כ"אנגליה", למרות ששימוש זה הופך להיות בלתי מקובל מבחינה פוליטית בעשורים האחרונים. הפרלמנט של הממלכה המאוחדת ממוקם בלונדון, כמו גם שירות הציבורי שלו, משרד האוצר ורוב המגורים הרשמיים של המלוכה. בנוסף, הבנק הממלכתי של בריטניה ידוע בשם "בנק אנגליה".
למרות שהם קשורים לאנגליה למטרות מסוימות, לאי מאן, ג'רזי וגרנזי יש פרלמנטים משלהם, והם אינם חלק מהממלכה המאוחדת, האיחוד האירופי או אנגליה.
לפני האיחוד, בשנת 1707, אנגליה נשלטה על ידי מונרך והפרלמנט של אנגליה. מאז האיחוד, לאנגליה לא הייתה ממשלה משלה.
תיאור של המלך האנגלו-סכסוני עם הוויטן שלו (המאה ה-11)
תיאור מהמאה ה-16 של הפרלמנט של אנגליה מימי הביניים
היסטוריה > פוליטיקה לפני איחוד הממלכה

הפרלמנט האנגלי מתחקה אחר מקורותיו לויטנגמוט האנגלו-סכסוני. וורן הוליסטר טוען כי:
בשנת 1066, ויליאם מנורמנדי הביא שיטה פיאודלית, שבה ביקש את עצתו של מועצה של דיירים ראשיים (בעלי אדמות ראשיים) ואנשי דת לפני שקבע חוקים. בשנת 1215, הדיירים הראשיים הצליחו להשיג את המגנה כרטה מהמלך ג'ון, אשר בה נקבע כי המלך אינו רשאי להטיל או לגבות מיסים (למעט המיסים הפיאודליים אליהם היו רגילים עד כה), אלא בהסכמת מועצת המלוכה שלו, שהתפתחה אט אט לפרלמנט.
בשנת 1265, סיימון דה מונפורט, הרוזן השישי מלסטר, זימן את הפרלמנט הנבחר הראשון. הזיכיון בבחירות לפרלמנט לאזורי בחירה מחוזיים (אנ') היה אחיד בכל המדינה, וחל על כל אלה שהקרקע בבעלותם המלאה והורחבה עד לחוכרים בדמי שכירות שנתית של לפחות 40 שילינג (40 שילינג Freeholders). ברבעים, הזיכיון היה מגוון ברחבי המדינה; ברבעים שונים היו הסדרים משתנים.
הסדר זה קבע את התקדים למה שנקרא "פרלמנט לדוגמה (אנ')" משנת 1295 שאומץ על ידי אדוארד הראשון. בתקופת שלטונו של אדוארד השני, הפרלמנט הופרד לשני בתים: האחד כלל את האצולה ואנשי הדת הגבוהים, והשני כלל את האבירים והבורגנים, ולא ניתן היה לחוקק חוק, ולא להטיל מס כלשהו, ללא הסכמת שני הבתים כמו גם של הריבון (המלך).
חקיקת חוקי "החוקים בוויילס" בשנים 1535 ו-1542 סיפחו את ויילס כחלק מאנגליה והביאו נציגים וולשים לפרלמנט.
כאשר אליזבת הראשונה הוחלפה ב-1603 על ידי המלך הסקוטי ג'יימס השישי, (ובכך הפך למלך האנגלי ג'יימס הראשון), המדינות היו שתיהן תחת שלטונו אך כל אחת שמרה על פרלמנט משלה. יורשו של ג'יימס הראשון, צ'ארלס הראשון, הסתכסך עם הפרלמנט האנגלי ולאחר שהוא עורר את מלחמות שלוש הממלכות, המחלוקת ביניהם התפתחה למלחמת האזרחים האנגלית. צ'ארלס הוצא להורג ב-1649 ותחת חבר העמים של אוליבר קרומוול באנגליה בוטל בית הלורדים, ובית הנבחרים הוכפף לקרומוול. לאחר מותו של קרומוול, הרסטורציה של 1660 החזירה את המלוכה ואת בית הלורדים.
על רקע הפחדים מירושה רומא-קתולית, המהפכה המפוארת של 1688 הדיחה את ג'יימס השני (ג'יימס השביעי מסקוטלנד) לטובת השלטון המשותף של מרי השני וויליאם השלישי, שהסכמתם למגילת הזכויות האנגלית הכניסה מונרכיה חוקתית, למרות שעליונות הכתר נותרה על כנה. בפעם השלישית נדרש פרלמנט על פי אמנה (אנ'), כלומר כזה שלא זומן על ידי המלך, כדי לקבוע את הירושה.