stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אווה פוגלמן
הערות שוליים

↑  Conscience and Courage: Rescuers of Jews During the Holocaust on Amazon.com
↑  Children During the Nazi Reign: Psychological Perspectives on the Interview Process on Amazon.com
↑  "Breaking the Silence: The Generation After the Holocaust". jewishfilm.org. נבדק ב-2022-10-17.
↑  Fogelman, Eva, Sharon K. Cohen, and Dalia Ofer. Children in the Holocaust and Its Aftermath: Historical and Psychological Studies of the Kestenberg Archive., 2019. Print.
↑  Biography of Dr. Eva Fogelman on drevafogelman.com
↑  Children of the Holocaust: Conversations with Sons and Daughters of Survivors on Amazon.com
↑  "Rescuer Support Program". The Jewish Foundation for the Righteous (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-10-17.
↑  Anchor Books, Doubleday, 1994; currently published by Random House.
↑  "Child Development Research". אורכב מ-המקור ב-25 ביולי 2011. נבדק ב-25 בינואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Something went wrong..." hum.huji.ac.il. נבדק ב-2022-10-17.
↑  J. S. Kestenberg and E. Fogelman, Eds. Praeger, Greenwood Publishing Group, 1994.
↑  J. Kestenberg & I. Brenner, American Psychiatric Publishing, 1996.
↑  J. Kestenberg, The Psychoanalytic Review, 75, 4, Winter 1988.
↑  As if it Were Yesterday on Film.com
1 2  What the Hidden Child Does, web.archive.org, ‏2011-01-17
1 2  Training Institute for Mental Health, Training Institute for Mental Health (באנגלית אמריקאית)
↑  HistoricalTrauma.com, an online resource for the study of the impact of the United States' persecution and destruction of Native Americans.
↑  Today, Psychology. "Eva Fogelman, Psychologist, New York, NY, 10019". Psychology Today (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-10-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275695205171  PLWABN: 9810620173405606  BIBSYS: 90866440  GND: 120092344  ISNI: 0000 0001 0977 6540  LCCN: n85241183  NKC: xx0064262  NTA: 120912880  SUDOC: 087274973  VIAF: 59798287   WorldCat (עם VIAF): 59798287
אנדריי טומפיי

| --- | --- |

 לידה:  29 בנובמבר 1886 Lovrenc na Dravskem Polju, סלובניה 
 פטירה:  5 במרץ 1973 (בגיל 86) בלגרד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מדינה:  יוגוסלביה יוגוסלביה
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (18 בינואר 2001) 
 
אנדריי טומפיי (Andrei Tumpej; ‏29 בנובמבר 1886 – 5 במרץ 1973) היה כומר קתולי שחי ביוגוסלביה, והוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם על סיוע בהצלתן של לפחות ארבע בנות יהודיות במלחמת העולם השנייה.
קורות חייו עד מלחמת העולם ה-2

נולד ב־29 בנובמבר 1886 בסווטי לורנץ (Sveti Lovrenc), במחוז דרוסקם פולג'י (Dravskem Polju) שבסלובניה של היום ואז הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. טומפיי סיים את לימודי בית ספר יסודי בעיר הולדתו ותיכון במריבור ובגראץ. הוא המשיך בלימודי התאולוגיה הקאתולית בגרץ, אוסטריה והצטרף ככומר למסדר הנזירי הלזרתיני Lazaritans) 1911–1907). הוא שמש כמנהיג רוחני קתולי בגימנסיה הקתולית באיסטנבול, שם ערך הכרות מעמיקה עם האסלאם והנצרות האורתודוקסית. לאחר מכן שמש ככומר במונסטיר (Monastir), הקרויה היום ביטולה ובלגראד. זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא חזר לסלובניה, לעיר לובליאנה בה עמד בראש מעון להכשרת גברים צעירים להיות מיסיונרים לזריטנים. במהלך מלחמת העולם, הוא המשיך בתהליך בניית מסדר סלובני לזריטני עצמאי ועזר בארגון ה־Mission Joint Venture שנוסד ב-1916 וכן ערך ופרסם את לוח השנה של המסיון בין 1923–1926 ואת העיתון של המסיונים הקתוליים. הוא סייע גם לייסד בית ספר של המסיון ליד דמזל (Domzale). טומפיי רצה לחזור לבלקן כדי לאחד את כל הנוצרים ולכן שמח לקבל משרה שהוצאה לו ככומר בביטלה ב-1926. הוא השקיע את כל מרצו בייסוד שתוף פעולה בין הקתולים והאורתודוקסים, באמצעות נסיעות תכופות למקדוניה וקוסובו. הוא הגיע למקומות נידחים להטיף. בשל נסיעותיו התכופות הוא כונה "הבלקני הזקן".
בשנת 1929 חזר טומפיי לסרביה, שם מונה ככומר למאמינים הסלובניים בכנסייה St. Cyril and Methodius ברובע Čukarica בעיר בלגרד. הוא חי ועבד שם עד 1945 וסייע בבניית הכנסייה חדשה. הוא היה ידוע ומוערך בשל נכונותו ויכולתו לנחם אנשים שסבלו מקשיים כלכליים וחברתיים ובשל נחישותו לסייע ולקדם דברים עבורם.
לאחר המלחמה

לאחר מלחמת העולם השנייה, טומפיי קבל משרה בסמדרבו (Smederevo), שם שרת בין השנים 1948–1963. בעקבות רעידת האדמה החזקה בסקופיה, טומפיי עבר לעיר סקופיה שם שהה עד 1971 ואז חזר לבלגרד שם נפטר ב-5 במרץ 1973.
שתי בנות משפחת כלף ואמן שרדו. בשלהי 1944 עם שחרור בלגרד, רחלה שמרה את השם ברדה כל חייה כאות תודה לאיש שהצילן. היא הפכה לזמרת מצו-סופרן מפורסמת באופרה של בלגרד. בכל אחד מהראיונות הרבים עמה, ובסרט שנעשה אודותיה מטעם ארגון סנטרופה (Centropa)היא מעולם לא שכחה להזכיר את הסיפור אודות האב טומפיי האמיץ וההומניסט בעל הלב הרחב. מתילדה חזרה לשמה המקורי.
הכרה והנצחה

הכומר טומפיי נאלץ, כאמור, לעמוד בעינויים קשים של הגרמנים ואין ספק שהיה נתון בסכנת חיים על שום עזרתו ליהודים. נוסף לכך, כמרים קתולים ועל אחת כמה וכמה ממוצא לא סרבי, לא היו רצויים על ידי האוכלוסייה המקומית בבלגרד באותם הימים.
ביוזמתה של ברדה קלף ב-18 בינואר 2001 הוכר הכומר אנדרי טומפיי כחסיד אומות העולם ושמו נחקק בגן חסידי אומות העולם.
לקריאה נוספת

Centropa film : Matilda Kalef -Three promises: http://www.centropa.org/centropa-cinema/matilda-kalef-three-promises?language=sr&subtitle_language=en
Luthar Oto Margins of memory: Anti-Semitism and the destruction of the Jewish community
Ljubljana : ZRC Publishing House, 2012. Steiner Aviezer Miriam . ANDREJ TUMPEJ - Rahela becomes Breda. In: Irena Šumi & Oto Luthar(eds). The Slovenian Righteous among Nations. Institute of Culture and Memory Studies: Ljubljana, 2016.
הערות שוליים

↑  Miriam, Steiner Aviezer . ANDREJ TUMPEJ - Rahela becomes Breda. In: Irena Šumi & Oto Luthar(eds). The Slovenian Righteous among Nations. Institute of Culture and Memory Studies: Ljubljana, 2016, P.35
1 2 3  סרטון אודות משפחת כלף ואנדריי טומפיי באתר סנטרופה, באתר Centropa
↑  Oto, Luthar. Margins of memory: Anti-Semitism and the destruction of the Jewish community Ljubljana: ZRC Publishing House, 2012, p. 153
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 5661154441746635460002   WorldCat (עם VIAF): 5661154441746635460002
בריגדפיהרר

הרמן פרייס עם דרגות בריגדפיהרר
בריגדפיהרר (בגרמנית: Brigadeführer, מילולית: "מנהיג חטיבה") הייתה דרגה של המפלגה הנאצית (NSDAP), שהייתה בשימוש בין השנים 1932–1945. היא ידועה גם בשל השימוש בה בדרגות האס אס והאס אה. היא נכנסה לשימוש לאחר ביטול דרגת האונטרגרופנפיהרר.
היסטוריה

הדרגה הייתה הראשונה שנוצרה בעקבות הרחבת האס אס, והוקצתה לאותם קצינים שפיקדו על חטיבות האס אס. על אף שינוי שמן ל"יחידות האס אס" בשנת 1933, לא שונה שמה של הדרגה.
בתחילה נחשבה דרגת בריגדפיהרר לדרגת גנרל שני כוכבים בדרגות האס אס, ודורגה בין אוברפיהרר לגרופנפיהרר. הדבר השתנה עם צמיחת הוואפן אס אס ומשטרת הסדר. בשני הארגונים האלו, בריגדפיהרר הייתה שוות ערך לגנרל מיור, ודורגה מעל אוברסט בצבא הגרמני או במשטרה. דרגת גנרל מיור הייתה המקבילה של בריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית.
סימני הדרגה

טלאי הצווארון של בריגדפיהרר כלל שני עלי אלונים וכוכב כסף, אולם באפריל 1942 הוא שונה לשלושה עלי אלון, לאחר הקמת דרגת אוברסט-גרופנפיהרר.
סמלי-הדרגה
סמל הדרגה - תג צווארון
סמל הדרגה - תג כתף
סמל הדרגה - תג שרוול
תג הצווארון עד לשנת 1942
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| דרגה זוטרה אוברפיהרר | דרגות האס אס ודרגות האס אה בריגדפיהרר | דרגה בכירה גרופנפיהרר |
ארמין פודור

| --- | --- |

הבניין לשעבר של הקוריה המלכותית ההונגרית בכיכר קושוט בבודפשט. כיום מוזיאון אתנוגרפי
 לידה:  27 בינואר 1862 מיכאלובצה, סלובקיה 
 פטירה:  23 בפברואר 1944 (בגיל 82) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1885) 
 
ארמין פודור (במקור פליישנר, בהונגרית: Fodor Ármin; נאג'מיהאי, מחוז זמפלן, 27 בינואר 1862 – בודפשט, 23 בפברואר 1944) היה שופט, מומחה למשפט יהודי-הונגרי, קודיפיקטור (עורך חוקים ומחבר תקנות וצווים), יושב ראש מועצת הקוריה המלכותית ההונגרית (בית המשפט העליון בהונגריה משנת 1723 ועד 1949. יושב ראש מועצת הקוריה הוא תפקיד מקביל לנשיא בית המשפט העליון בישראל).
קורות חיים

פודור נולד במשפחה יהודית כבנם של אילש (אליהו) פליישנר ומגדולנה האס. הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בעיר אוז'הורוד (בהונגרית אונגוואר, אז חלק מממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית). את לימודי המשפטים סיים באוניברסיטה בבודפשט. הוא הפך דוקטור למשפטים בשנת 1885 ולעורך דין בשנת 1886. בשנת 1890 מונה לבית המשפט השלום של רובע 5 בבודפשט ובשנת 1895 הועבר למשרד המשפטים, שם עבד במחלקה להכנת חוקים. במיוחד לקח חלק בעבודה בנושא רפורמת הליטיגציה (יחד עם דיולה טרפי). הוא הכין את ההסבר לטיוטת הדו"ח של שאנדור פלוֹס (לימים שר המשפטים בממשלת הונגריה) לגבי ההליך המשפטי ההונגרי (בדומה לתקנות סדר הדין האזרחי ולחוק סדר הדין הפלילי בישראל) שפורסם בשנת 1893 (החוק עבר רק בשנת 1911). בשנים 1910–1912 כיהן פודור כנציג ממשלת הונגריה בוועידת האג בנושא שטרי חליפין בינלאומיים. מאמריו המשפטיים הופיעו בכתבי עת שונים (למשל. "משפט הונגרי" - Magyar Igazságügy). בשנים 1929–1932 היה יו"ר מועצת הקוריה. אשתו הייתה אדולפין הרמן.
תפקידיו החברתיים

סגן נשיא אגודת המשפט ההונגרית
חבר הנהלה באיגוד המשפט הבינלאומי.
כתביו

תקיפת מהלכיו המשפטיים בפשיטת רגל של חייב חדל פירעון (בודפשט, 1887);
מדריך למשפט אזרחי (1894–1897; עם דז'ה מרקוש)
הליך הירושה (עם דז'ה מרקוש, בודפשט, 1896)
קוד סדר הדין האוסטרי (1896)
המשפט הפרטי ההונגרי (עורך, כרכים 1–5, סייעו בידו בעריכת כרכים 1 ו-3: מור קיש ודז'ה מרקוש) (1890–1897)
פרשנות של עסקאות משפטיות בהליך ביקורת (1899)
קוד סדר הדין האזרחי (בודפשט, 1912)
לקריאה נוספת

יוז'ף סיניאי:חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים
יוז'ף בוקור (עורך). הלקסיקון הגדול של פאלאס (1893 -1897 - 1998). ISBN 963 85923 2 X
לקסיקון יהודי הונגרי. ארמין פודור
לקסיקון ביוגרפי הונגרי
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a Bp. XIV. ker. állami halotti akv. 242/1944. folyószáma alatt.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3401 5826  LCCN: n99274310  VIAF: 60879864   WorldCat (עם VIAF): 60879864
אילונה קולוניץ

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1922 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  2 באוגוסט 2002 (בגיל 80) בודפשט, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 מקצוע:  במאית קולנוע 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (30 באוקטובר 2007)  אמן מצטיין של הונגריה (1973)  פרס SZOT (1965)  פרס בלה באלאז' (1963)  אמן דגול של הונגריה (1980) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אילונה קולוניץ
 
אילונה קולוניץ' (בהונגרית: Kolonits Ilona‏; 17 במרץ 1922, בודפשט – 2 באוגוסט 2002, בודפשט) הייתה במאית סרטים דוקומנטריים הונגרית ועיתונאית בינלאומית. היא הייתה אחת מכתבות המלחמה הראשונות וכן מבמאיות הקולנוע ההונגריות הראשונות. סרטיה היו ידועים בסגנונם העדין והלירי ובאופן טיפולם הרגיש באירועים היסטוריים, כמו גם בחייהם של אנשים רגילים. קולוניץ קיבלה מספר פרסים ומועמדויות לאורך הקריירה, כולל בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים בפריז, מוסקבה, אוברהאוזן, קורטינה ד'אמפצו, ברלין, לייפציג, מקסיקו סיטי ובודפשט. אילונה קולוניץ' זכתה בתואר חסידת אומות העולם ובתואר כבוד הונגרי על הצלת חייהם של רבים במהלך מלחמת העולם השנייה, בהם יהודים.
מדליית חסידי אומות העולם שניתנה לאילונה קולוניץ, לאמה פאולינה ולאחיותיה פאולה ומרגיט
ביוגרפיה

אביה של קולוניץ', פרנץ, ואמה, פאולינה לבית הולקה (Holka), היו פעילים הומניטריים שהשתתפו בתנועת ההתנגדות ההונגרית האנטי-פשיסטית במלחמת העולם השנייה. אילונה הצילה מעל 40 ילדים מגטו בודפשט, ילדים שנועדו לגירוש ולהשמדה במחנות ההשמדה הנאציים. בני משפחת קולוניץ הגנו על יהודים רבים וכן על אנשי רוח הונגרים בביתם בכפר ובבוטיק האופנה שלהם בבודפשט וכך הצילו אותם מרצח על ידי הפשיסטים בהונגריה או מגירוש למחנות המוות. אילונה ואחותה הבכורה מרגיט הצילו ילדים יהודים שהוריהם היו אסירים בגטאות ובבתי סוהר ונועדו לגירוש. בין השאר הצילו בני משפחת קולוניץ את היתומה ארז'בט גראי (הו'), לימים תאורטיקנית קולנוע ידועה ועורכת עיתון הקולנוע ההונגרי Filmkultura. ב-1944 גורש אביה של אילונה, פרנץ קולוניץ', למחנה הריכוז בוכנוולד, עקב פעילויותיו האנטי-פשיסטיות, עם חברים מובילים נוספים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הונגריה. הוא השתתף בארגון תנועת ההתנגדות בבוכנוואלד (אנ').
קולוניץ' השתתפה בהעברת מסרים ובשליחויות מטעם המחתרות שפעלו בחלקים שונים של בודפשט. במהלך המצור על בודפשט הייתה מנותקת ממשפחתה, בצד השני של העיר, מעבר לדנובה. היא הייתה במרתף במשך מספר שבועות ללא מזון ועם מעט מאוד מים. היא כתבה מכתב פרידה למשפחתה אבל ניצלה כשהגרמנים נסוגו מבודפשט עם הגעת החזית האוקראינית השלישית והחזית האוקראינית השנייה של הצבא האדום. היא הייתה עדה לרדיפות הפשיסטים ההונגרים ופשעי המלחמה הנאציים נגד מיעוטים ולקרבות רחוב בבודפשט במהלך מלחמת העולם השנייה. חוויותיה השפיעו על פעילותה העתידית בתחום ההומניטרי ועל מחויבותה לשלום עולמי (אנ')‏.
בצעירותה היו קולוניץ' ואחיותיה ספורטאיות. בתנועה האנטי-פשיסטית התיידדה עם צעירים אינטלקטואלים, סופרים, אמנים ומשוררים הונגרים רבים, כולל המשורר אטילה יוז'ף והייתה חברה במועדון האינטלקטואלי והאמנותי Fészek בבודפשט. אחרי המלחמה למדה באקדמיה לדרמה וקולנוע בבודפשט. ב-1953 סיימה דוקטורט בסרטי תעודה וקולנוע. בשנת 1954 הפכה לאחת הנשים הראשונות שנבחרו לאקדמיה ההונגרית למדעים, לצד ארז'בת גראי ואיווט בירו (אנ')‏.
קולוניץ' הקדישה את חייה לפעילותה ההומניטרית, לבימוי סרטים תיעודיים ולפעילות ככתבת בינלאומית. היא הייתה פציפיסטית, פעילה לצדק חברתי ונגד עונש המוות, ותומכת במיעוטים מדוכאים. קולוניץ הייתה חברתו של אטילה יוז'ף והושפעה מערכיו.
אפרה של קולוניץ' טמון לצד אפר הוריה בפנתיאון ההיסטורי של בית הקברות פרקשרטי (אנ') בבודפשט.
קריירה

בין 1951 ו-1989 הועסקה קולוניץ' בתור במאית קולנוע ב"מאפילם" (אנ'), אולפני קולנוע בבודפשט, ומאוחר יותר באולפני קולנוע תיעודי הונגרי. בניגוד לבמאיות הונגריות אחרות בנות דורה, בהן מרתה מז'רוס (אנ') ואילונה קטקיץ' (Katkics) שהפיקו סרטים עלילתיים, קולוניץ נשארה במאית סרטים דוקומנטריים.
קולוניץ' הפיקה מעל 500 ידיעות חדשותיות וביימה מעל מאה סרטים תיעודיים, סרטי מדע פופולרי וסרטי ספורט, מתוכם 17 קיבלו פרסים בינלאומיים ושישה - פרסים לאומיים הונגריים. היא צילמה ותיעדה סכסוכים מזוינים במזרח התיכון וכן את המזרח הרחוק בשנות ה-1960 וה-1970, קיבלה משימות שנדחו על ידי עמיתיה, בגלל הסכנות הכרוכות בהן, וסיכנה את חייה על מנת להביא חדשות לציבור. רבים מסרטיה הוקדשו לקידום השלום ולתיאור קבוצות מיעוטים, נשים וילדים שחייהם נפגעו עקב המלחמות באזוריהן. אחד מהסרטים הבולטים מבחינה קולנועית שיצרה היה הסרט הקצר ארואיקה (Eroica, 1975), שתיאר את השפעת מלחמת וייטנאם על חייהם של נשים וילדים וייטנאמים.
כמו כן יצרה קולוניץ' את הסרט השנוי במחלוקת כמו שזה קרה (1957), סרט תיעודי המתאר את אירועי התקוממות 1956 בהונגריה. הסרט נערך מדברי מרואיינים שקולוניץ עצמה צילמה ברחובות בודפשט, בתקופה בה לא היו דוקומנטריסטים הונגרים שהיו מוכנים להסתכן בגביית ראיונות בשטח בעת עימות מזוין. מחלוקת פוליטית סביב הסרט, הנוגעת לפרשנות אירועים באמצעות עריכה, האפילה על מורשתה הקולנועית של קולוניץ.
בשנת 1955 החלה ליצור סדרה דוקומנטרית בת עשרות שנים בנושא יום הולדת, שעקבה אחר חייהן של נשים שנפגשות כל שנה בפגישת מחזור, וכך שיקפה תמונת מצב של דור הונגרי שלם באופן נשי ואישי. סרטה הדוקומנטרי "תודה על החמר" (Köszöntöm az agyagot, 1976) הוא מחווה לאמנות ולמיומנות של הפסל ההונגרי מרגיט קובאץ' (אנ')‏. בסרטה מ-1988 אתה אוהב סוסים, לא? התייחסה קולוניץ לזכויות בעלי חיים. סרטה בודפשט הוא מחווה לירית לעיר הולדתה. סרטיה שמורים בארכיון הסרטים הדיגיטלי של המכון ההונגרי הלאומי לסרטים.
הנצחה

לקולוניץ', לאמה, פאולינה קולוניץ' לבית הולקה (Holka), ולשתי אחיותיה, מרגיט ופאולה, הוענק אות חסידי אומות העולם לאחר מותן, בשנת 2007.
פרסים

2007 - אות חסידי אומות העולם, הוענק על ידי יד ושם, ירושלים.
1980 - אמן מצטיין, פרס המדינה ההונגרית.
1979 - פרס של הוועד האולימפי הבינלאומי
1973 - אמן מצטיין, פרס המדינה ההונגרית.
1963 - פרס בלז' בלה Béla Balázs, פרס האמנויות ההונגרי.
1965 - פרס SZOT ההונגרי.
ביבליוגרפיה

מכון הקולנוע הבריטי, ארכיון, https://web.archive.org/web/20150702213423/http://explore.bfi.org.uk/4ce2ba034a8bb
ד"ר ארז'בט גראי, "זכרונותי" - 2003, בודפשט
קולוניץ, מרגיט, 'זיכרון' (10 באוגוסט 1976, בודפשט)
אלנה קפלינסקאיה, Illuzion, Profizdat 1991
אילונה קולוניץ נפטרה - 11 ביולי 2002, (www.filmkultura.hu)
Lóránt Stőhr, "שום דבר לא חקוק באבן - שיחה עם Éva Kármentő
ארכיון, באתר יד ושם (באנגלית)
(https://web.archive.org/web/20070714164907/http://www.filmkultura.hu/2003/articles/profiles/karmentoe.hu.html#top)
http://mandarchiv.hu/film/
http://www.filmintezet.hu
לקריאה נוספת

מרגיט קולוניץ, "זכרונותי" (10 באוגוסט 1976, בודפשט)
ז'וזף זוקה, אילונה קולוניץ, Krónika, Filmvilág folyóirat ‏ 3 בספטמבר 2002.
אלנה קפלינסקאיה, "אשליה", (Illuzion', Profizdat 1991)
לורנט שטור Lóránt Stőhr, "שום דבר לא חקוק באבן - שיחה עם Éva Kármentő'
הערות שוליים

1 2  (ז'וזף זוקה (Csőke József), אילונה קולוניץ (1922-2002)', Krónika, Filmvilág folyóirat 2002/09 03.
↑  מרגיט קולוניץ, זיכרונותי (10 באוגוסט 1976, בודפשט), כתב-יד, אוסף פרטי.
↑  ח ' ו:Farkasréti temető nevezetes halottainak listája#K
↑  אלנה קפלינסקאיה, "הקולנוע של מוסקבה", Profizdat 1991 עמ' 124-140
1 2  לורנט שטור (Lóránt Stőhr), "שום דבר לא חקוק באבן - שיחה עם אווה קרמנטו (Éva Kármentő) (Semmi sincs kőbe vésve - Beszélgetés Kármentő Évával)
↑  אילונה קולוניץ, "תודה על החמר" Köszöntöm az agyagot) 1976) () http://mandarchiv.hu/video/3817/Koszontom_az_agyagot_reszlet
1 2  יד ושם https://righteous.yadvashem.org/?searchType=righteous_only&language=en&ind=0&itemId=6831285
↑  ח ' ו:Magyarország Kiváló Művésze díj#1980
↑  ח ' ו:Magyarország Érdemes Művésze díj#1973
↑  ח ' ו:Balázs בלה-díj#1963
↑  ח ' ו:SZOT-díj#1965
↑  מכון הקולנוע הבריטי, ארכיון, http://explore.bfi.org.uk/4ce2ba034a8bb
גטו אוסווייטי

גטו אוסווייטי (פעל בשנים יולי 1941 — ינואר 1942) היה גטו יהודי, אליו הועברו בכוח יהודים מהיישוב אוסווייטי שבמחוז פסקוב במסגרת תהליך רדיפת והשמדת יהודים במהלך הכיבוש הנאצי של רוסיה על ידי חיילי גרמניה הנאצית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 1939, אוכלוסיית היהודים באוסווייטי עמדה על 136 איש (כ-5.5% מתושבי העיירה כולה). הצבא הגרמני כבש את העיירה ב-13 ביולי 1941.
לאחר שהוקם הגטו, הוא גודר בגדר גבוהה ואטומה. חיילים גרמנים שמרו על החומה מחוץ ו"המשטרה היהודית" שמרה עליה מבפנים. חל איסור על היהודים לצאת אל מחוץ לגדר ורק נבחרים הורשו לצאת, לעבודות כפייה. רוב היהודים שנכלאו בגטו לא יצאו מהם עד לחיסול הגטו.
ניהול חיי היומיום בגטאות הופקד בידי "מועצת היהודים" - יודנראט, תחת פיקוח הגסטפו ושימש כגוף מקשר בין השלטונות הגרמנים לאוכלוסייה היהודית כדי לאכוף את החוקים הנוקשים שהוטלו ולספק מכסות יהודים לעבודת כפייה לדרישת הגרמנים.
כל היהודים מעל גיל 13 אולצו באיומי מוות לשאת טלאי צהוב ועד מהרה החלו יחידות הצבא הגרמני ביישום תוכניתו של היטלר להשמדת יהודים וארגנו את הקמת גטו אוסווייטי, שנבנה בפינות רחוב הגדה הקטנה, רחוב גורקי, רחוב המשמר ורחוב ה-25 באוקטובר. למעט יהודי העיירה בגטו שוכנו גם יהודים שגורשו מיישובים אחרים בסביבה וממחוזות שונים בבלארוס. לפי אומדנים שונים שהו בגטו כ-550 יהודים.
היהודים לא קיבלו מזון ונאלצו לנהל סחר חליפין עם התושבים הלא יהודים. בחורף 1941 לא היה ניתן לחמם תנורים בשל איסור הנאצים על היהודים לאסוף עצים למדורה.
הנאצים היו עורכים פשיטות רבות בגטו ומתעללת בתושבי הגטו והסתייעה לצורך כך בעזרת המקומיים ובסיוע משטרת העזר הרוסית (Русская вспомогательная полиция).
בנובמבר 1941 הנאצים החלו בחיסול הגטו ובמסגרת מבצע זה הרגו 343 יהודים, אף שהמקומיים העידו כי מספרם היה רב יותר. בסך הכל נהרגו כ-400 יהודים.
לקריאה נוספת

מ. ברוק. ההיסטוריה של הגטו ביישוב אוסווייטי
השואה בברית המועצות: אנציקלופדיה. נערך על ידי א. אלטמן: ROSSPEN, 2009 — ISBN 978-5-8243-1296-6.
הערות שוליים

↑  כך על פי הספר השואה בברית המועצות [Холокост на территории СССР] משנת 2009
↑  Воспоминания Игоря Абрамовича Баранова
שערי הגיהנום

.
| --- | --- |

היצירה במוזיאון ד'אורסה שבפריז
 מידע כללי
 פַּסל:  אוגוסט רודן 
 תאריך יצירה:  1880 
 טכניקה וחומרים:  זהב, כסף 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אימפרסיוניזם 
 מיקום:  מוזיאון ד'אורסה, מוזיאון סומאיה, מוזיאון רודן, מוזיאון רודן (פילדלפיה), המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית, אוניברסיטת סטנפורד, Rodin Gallery, צרפת
 
שערי הגיהנום (בצרפתית: La Porte de l'Enfer) היא יצירה פיסולית מונומנטלית של הפסל הצרפתי אוגוסט רודן. יציקת הגבס המקורית של הפסל מוצגת במוזיאון ד'אורסה שבפריז. עותקים של הפסל מוצגים במספר מקומות: במוזיאון רודן שבפריז; במוזיאון רודן שבפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית; וכן במוזיאון הלאומי לאמנות מערבית בטוקיו, יפן.
גובה היצירה כ-7 מטרים, ובה 180 דמויות.
שערי הגיהנום במוזיאון ד'אורסה.
שער גן העדן - הדלתות המזרחיות של הבפטיסטריום של פירנצה.
תולדות היצירה

היצירה הוזמנה על ידי המשרד לאומנויות יפות של צרפת בשנת 1880, והייתה אמורה להסתיים בשנת 1885, אולם רודן מעולם לא סיים את היצירה, ועבד עליה במשך 37 שנים, עד מותו בשנת 1917.
היצירה הייתה צריכה לעמוד בכניסה למוזיאון לאומנות ותוכנה נותר לשיקול דעתו של רודן. הוא בחר להאדיר את יצירתו של דנטה אליגיירי שאותו העריך - "הקומדיה האלוהית" או "התופת" - ועל כן נושא הפסל שנודע מאוחר יותר בשם "האדם החושב", נקרא במקור "המשורר".
המוזיאון מעולם לא נבנה, ורודן עבד על יצירתו ב"הוטל בירון" - כיום - "מוזיאון רודן" בפריז, עד מותו.
השראה ליצירת "שערי הגיהנום" הייתה יצירתו של הפסל לורנצו גיברטי - "שערי גן העדן" מן המאה ה-15, המייצגים בשערי ברונזה דמויות מן התנ"ך.
חלקי היצירה

חלק מהפרטים להלן פוסלו על ידי רודן כפסלים עצמאיים בגודל מלא, ובהמשך שולבו בגרסה מוקטנת בתוך היצירה:
האדם החושב (Le Penseur)
הנשיקה (Le Baiser)
אוגולינו וילדיו (Ugolin et ses enfants)
שלושת הצללים (Les trois Ombres)
אהבה נמלטת (Fugit Amor )
פאולו ופרנצ'סקה
מדיטציה
הקורטיזנה הזקנה
אני יפה (Je Suis Belle)
אביב נצחי
אדם וחווה
שלושת הצללים במוזיאון רודן שבפריז
האדם החושב במוזיאון רודן שבפריז
הנשיקה במוזיאון רודן שבפריז
אוגלינו וילדיו במוזיאון ד'אורסה
חוה במוזיאון האורנז'רי
אדם במוזיאון ישראל
אביב נצחי בארמיטאז'
שערי הגיהנום בקונסטהאוס שבציריך
ראו גם

שער גן העדן
מלך האריות – דמויות

הדמויות הראשיות בסרט הראשון. משמאל לימין: שנזי, סקאר, אד, בנזאי, רפיקי, מופסה, סימבה, סאראבי, זאזו, טימון ופומבה. בתחתית מימין: סאראפינה ונלה.
עמוד זה מכיל את רשימת הדמויות שהופיעו עד היום בזיכיון מלך האריות של חברת וולט דיסני.
דמויות ראשיות > משפחת המלוכה

מופסה – מלך "צוק התקווה", אביו המנוח של סימבה, בן-זוגה של סאראבי, ואחיו של סקאר. סקאר רצח את מופסה בתחילת הסרט, ומאז רציחתו מופיעה רוחו של מופסה במקום מופסה בסרטים. מופסה הוא מלך חכם, מוסרי ואהוד, ודמותו משמשת דוגמה לדמויות האחרות.
סימבה – בנם של מופסה וסאראבי, אחיינו של סקאר, בן זוגה של נלה, ואביהם של קיארה וקאיון (בסרט משמר האריות). בספרים, סימבה הוא אביו של אריה בשם קופה. כגור, סימבה היה מרוכז בעצמו ואגוצנטרי. הוא שאף להפוך למלך מסיבות אנוכיות, כגון צבירת כוח, ושאיפה לחופש ושליטה. עם התבגרותו וקבלת סמכויותיו כמלך, השתנתה אישיותו של סימבה והוא הפך למלך נדיב, אמיץ וחכם שהביא את צוק התקווה לתקומה מחודשת לאחר שלטונו של סקאר. פירוש שמו בסווהילית הוא "אריה".
נלה – בתה היחידה של סרפינה, בת זוגו של סימבה ומלכת "צוק התקווה". היא מופיעה בסרט הראשון כחברתו הטובה ביותר של סימבה, עמו היא לעיתים משחקת בהיאבקות ומנצחת אותו. לאחר שסימבה ברח ואומץ על ידי טימון ופומבה, היא מוצאת אותו ביער ועוזרת לו למרוד בסקאר. לאחר מכן הם מתחתנים ונולדים להם 2 ילדים: קיארה וקאיון. באופן כללי נלה רגועה ובטוחה בעצמה יותר מסימבה.
קיארה (מלך האריות 2) – בתם הבכורה של סימבה ונלה ואחותו הבכורה של קאיון. לביאה ילדותית חסרת דאגות המתאהבת בקובו, בנו המאומץ של סקאר ומתאהבת בו למרות התנגדות אביה. בסופו של דבר אהבה זו גרמה להם לעצור מלחמה גדולה, מה שגורם לאביה לקבל את קובו. בספרים, אריה אחר ושמו קופה מופיע במקומה כבנם של סימבה ונלה (מלבד הספר מלך האריות 2).
קופה: הופיע בספרים ב"ששת הרפתקאות"(The Lion King: Six New Adventures) אחיהם הגדול של נלה וקיון שנעלם בלי סיבה מהיוצרים.
קיון : אחיה הקטן של קיארה וקופה הופיע ב"משמר האריות השאגה חוזרת" וב-"משמר האריות" בתור השומר של ארץ התקווה ובסצנת הסיום של מופאסה שקיארה התרגשה לראות אותו.
קובו (מלך האריות 2) – בנו המאומץ של סקאר, בנה של זירה ואחיהם של ויטני ונוקה. קובו התאהב בקיארה, מה ששיבש את תוכניות אמו להשתלט על צוק התקווה. לאחר שמנעו ממלחמה בין שני המחנות הם נישאו.
סקאר – אחיו של מופסה ודודו של סימבה. לסקאר יש שריטה בעין (שלפי הסרט מופסה: מלך האריות נגרמה כשניסה להציל את מופאסה מתקיפתו של קירוס ולפי גרסה אחרת שהוצגה בעונה השלישית של הסדרה משמר האריות נגרמה על ידי הקשה של נחש כשפגש אריה זר.) ופירוש שמו הוא "צלקת" (השם היחיד המגיע מאנגלית בסרט). שמו במקור הוא טאקה. סקאר הוא אריה קר, אכזרי, וחסר מצפון. סקאר רצח את מופסה וניסה באמצעות הצבועים להרוג את סימבה בחשאי. משתף פעולה עם הצבועים ומעלה אותם לצוק התקווה לאחר שכובש את השלטון. כאשר סימבה חוזר השניים נלחמים, סקאר מנוצח, ואז נהרג בידי הצבועים, לאחר שהאשים אותם במהלך הקרב וכינה אותם "אויבים". הוא נראה בנפילתו הסופית בסרט השלישי אך ללא דיבור. בסדרה "משמר האריות" מצוין, שסקאר הנהיג את משמר האריות הקודם ורשעותו נבעה מהצמא לכוח שנבעה מהתפקיד. בהמשך נראה כרוח המאחדת את כל אויבי המשמר כדי לכבוש את צוק התקווה ולשלוט.
זירה (מלך האריות 2) – אמם של קובו, נוקה וויטני שנאמנה לסקאר. זירה חולמת על היום בו צוק התקווה יהיה של השבט שלה. היא רוצה לנקום בסימבה בשם מותו של סקאר ובגלל זה היא האויבת המושבעת של סימבה ושבט האריות שלו וכן לכבוש את ארצו. פירוש שמה הוא "שנאה". נהרגה בסוף הסרט השני כאשר נתקעה בקצה צוק, סירבה לקבל את עזרתה של קיארה ונפלה לנהר שוצף. זירה מופיעה עם משפחתה ב"משמר האריות", כששם מסופר איך הם הגיעו לשטחם בסרט השני.