stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עשיית עושר ולא במשפט
חוק עשיית עושר ולא במשפט > עילות נוספות

בנוסף על העיקרון הכללי, החוק קובע שתי עילות פרטניות המקימות זכות להשבת ההתעשרות. המשותף לשתי העילות הוא שבשתיהן המזכה הוא שהביא להתעשרות. קבוצה אחת של מצבים מעין אלו הם מצבים בהם המזכה פרע חוב של אדם הזולת מיוזמתו. סעיף 4 לחוק קובע כי גם "המתנדב" זכאי לתבוע השבה, כל עוד לא הייתה סיבה סבירה לזוכה להתנגד לפירעון החוב.
עילה נוספת נוגעת לפעולת הצלה. מדובר במצב בו אדם פועל להצלת גופו או רכושו של הזולת. על-פי סעיף 5 לחוק, המזכה זכאי לדרוש החזר הוצאות פעולתו. פרופ' דניאל פרידמן, הציע שהחזר ההוצאות צריך לכלול גם שכר ראוי למציל, במטרה לתמרץ הצלה[דרוש מקור].
חוק עשיית עושר ולא במשפט > סייגים והגנות

החוק מכיל סעיפים שמטרתם לאזן בין העיקרון המנחה לחריגים ולפיכך בתי המשפט בישראל נדרשים באופן תדיר לפרשנות החוק לאור טענות של צדדים בהליכים משפטיים ליישום עקרונות החוק או להפרתו. בסעיף 2 מצויים שני הסייגים העיקריים לזכות:
אם ההתעשרות לא הביאה לחסרונו של המזכה (הייתה על חשבונו), בית המשפט רשאי לפטור את הזוכה מן ההשבה או לפטור אותו חלקית.
בית המשפט רשאי לפטור את הזוכה מההשבה (באופן מלא או חלקי) על בסיס שיקולים של צדק והוגנות.
בנוסף, סעיף 3 לחוק מעניק לזוכה זכות "קיזוז". המשמעות היא שהזוכה לא נדרש להשיב את ההתעשרות כולה, אלא הוא רשאי לנכות הוצאות שהוציא על מנת להתעשר. הזכות לנכות הוצאות מגנה על הזוכה ממצב בו בגין השבת ההתעשרות הוא עצמו יימצא בהפסד.
חוק עשיית עושר ולא במשפט > סעדים

הסעד העיקרי שדיני עשיית עושר ולא במשפט מקנים הוא סעד ההשבה (השבת ההתעשרות). להשבה זו שתי צורות -
השבה בעין - כאשר מדובר בנכס ממשי יש להשיבו.
השבת שווי - כאשר מדובר בהתעשרות הונית מופשטת, יש להשיב את הסכום הכספי האמור. בנוסף, במצבים בהם לא ניתן להשיב את מושא ההתעשרות (למשל במצב של "הצלה", כפי שפורט לעיל), יש להשיב את שוויה של ההתעשרות.
בנוסף לסעדי ההשבה הרגילים, בפסק דין אדרס קבע בית המשפט העליון כי ניתן ליטול את רווחי המפר חוזה שנוצרו לו עקב ההפרה ולהעבירם לנפגע מכוח דיני עשיית עושר (השבה במובן הרחב). בית המשפט הגיע לתוצאה זו על ידי פרשנות מרחיבה של עיקרון עשיית עושר.
חוקים נוספים

דברי חקיקה רבים כוללים הוראות השבה של דיני עשיית עושר ולא במשפט:
חוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג-1973: קובע בסעיף 21 כי חלה חובת השבה במקרה של ביטול החוזה בשל פגם בכריתתו. בנוסף, סעיפים 56 ו-59 מסדירים את היחסים בין מספר נושים או מספר חייבים, כאשר אחד מהם פרע או גבה את מלוא החוב.
חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א-1970: סעיפים 9 ו-18 קובעים זכות השבה במקרה של ביטול או סיכול החוזה.
חוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968: סעיף 52ח לחוק קובע כי שימוש במידע פנים של החברה מקנה לחברה זכות לתבוע השבה של הרווחים שהופקו מן השימוש במידע הפנים.
חוק הפטנטים, תשכ"ז-1967: סעיף 183 קובע כי במקרה של הפרת פטנט, בעל הפטנט זכאי לרווחים שהופקו בשל הפרת הפטנט. רווחים אלו מהווים את ההתעשרות של מפר הפטנט.
חוק הערבות, תשכ"ז-1967: מורה בסעיף 9 כי ערב שפרע חוב של החייב, זכאי להשבה מהחייב.
הקשר למשפט העברי

החוק הוא דוגמה לחקיקה ראשית במשפט הישראלי המבוססת על עקרונות המשפט העברי, שגם על פיו אין זה מוסרי ואין זה חוקי לנצל טעויות או מצבי ביניים על מנת להתעשר על חשבון הזולת.
מעבר למהותו, גם שמו של החוק הוא מן התנ"ך: ”קורא דגר ולא ילד עושה עושר ולא במשפט” (ספר ירמיה, פרק י"ז, פסוק י"א).
במבוא להצעת החוק נאמר: "החוק המוצע מאמץ את גישת המשפט העברי בנקודות אחדות: הוא מזכה בהשבה את המשביח נכסי חברו ; הוא מאמץ את העיקרון של "זה נהנה וזה לא חסר" כשיקול לפטור את הנהנה מהשבת ; והוא מזכה את המציל רכושו של חברו בשיפוי על הוצאותיו, במטרה לעודד פעולות הצלה". נקודה מעניינת ניתן לראות בסעיף 5(ג) לחוק, הקובע כי אין להתחשב בהתנגדותו של הניצול כשמדובר בהצלת נפש והמציל יהיה זכאי להשבת הוצאותיו למרות התנגדות הניצול. סעיף זה מאמץ את פסקו של המהר"ם מרוטנבורג והופך אותו להוראת מחייבת, זאת בניגוד לגישת המשפט האנגלי אותה דחה הסעיף.
עקרונות המשפט העברי מלווים את דיוני הכנסת בנוגע לחקיקת החוק בצורה משמעותית ומעצבים את החוק על פיהם.
פרשנות ושימושים רחבים

בעילת עשיית עושר נעשו שימושים רבים בענפי משפט מגוונים. בין השאר בדיני קניין רוחני, במסגרת דיני התאגידים לשם השבת רווח כתוצאה מהפרת חובת אמון, במערכות דינים אחרות שכוללות נאמנות, השבת התקבולים במקרה של הפרת חוזה במסגרת דיני החוזים, השבת תשלומי מסים ששולמו יתר על המידה ועוד.
בית המשפט העליון קבע ש"כללם של דברים: סבורים אנו כי העושה שימוש מסחרי בשמו, בדמותו או בקולו של אחר, מבלי לקבל לכך את הסכמתו, עושה עושר ולא במשפט" אולם הבהיר ש"בבואו לבחון אם ההשבה צודקת בנסיבות המקרה, ייחס בית המשפט משקל מיוחד גם לזכותו המוגנת של הנתבע לחופש ביטוי, וכך ימנע מהטלת אחריות, במקרים בהם השימוש נעשה לצרכים של סאטירה או לצרכים חדשותיים, למשל." השופט נעם סולברג הרחיב את הדברים והביע דעתו שיש להבחין בין שימוש בדמותו של אדם בפרסומת לצורך עשיית רווחים בו עשויה לקום עילה של עשיית עושר שלא במשפט לבין מקרה בו נעשה שימוש "בשמו, בכינויו, בתמונתו, בקולו של אדם, באישיותו או בסיפורו" לצורך חדשותי, בו "האינטרס הציבורי ... מחייב ... לסווגם כרכוש הכלל. סיווגם של סיפורים בעלי ערך חדשותי כרכוש הכלל נחוץ והכרחי לשם קיומה של תקשורת חופשית, לצורך מימוש חופש הביטוי, על מנת להבטיח זרימה חופשית של מידע כבסיס לקיומו של שיח חופשי וביקורתי בחברה תרבותית ודמוקרטית."
בשימושים הרבים שבתי המשפט עשו בעילה, ניתן לה מעמד של עילה רחבה ובעלת עילות משנה, אשר חולשת על ענפי משפט רבים. נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרן ברק הגדיר את דיני עשיית העושר כך: "חלים דיני עשיית עושר ולא במשפט - כמעין נשר גדול הפורש כנפיו - על כל הדינים השונים".
הרחבה זו ספגה ביקורת במאמר מאת פרופ' יצחק אנגלרד בשם "כנפי הנשר הדורסני", שבו טען שהעילה התרחבה יתר על המידה. במאמר נכתב: "לפי תפיסתי, חוק עשיית עושר ולא במשפט הוא בעל תחולה משנית (סובסידיארית), ובניגוד לדעה המקובלת כיום, אין לראות בו מקור של דוקטרינות כלליות החלות בכל מקום, כל עוד אין הוראה מפורשת נוגדת."
במסגרת הצעת חוק דיני ממונות (הקודיפיקציה הישראלית) מתוכננים שינויים בדיני עשיית עושר. אחד השינויים המוצעים הוא הוספת תשלום שכר ראוי למי שנקט בפעולות הצלה לשמירה על חייו, שלמות גופו, בריאותו, כבודו או רכושו של הזולת.
לקריאה נוספת

רע"א 5768/94 א.ש.י.ר יבוא יצור והפצה בע"מ נ. פורום אביזרים ומוצרי צריכה בע"מ ואח', פ"ד נב(4)289
דניאל פרידמן, עשיית עושר ולא במשפט, "אבירם" הוצאה לאור, 1998
דניאל פרידמן, יסודות בדיני עשיית עושר ולא במשפט לאור החקיקה הישראלית החדשה, עיוני משפט ח (תשמ"א-1981)
יצחק אנגלרד, כנפי הנשר הדורסני: דיני עשיית עושר ולא במשפט, ספר זיכרון לגד טדסקי (ירושלים, התשנ"ו-1995)
הערות שוליים

↑  חוק עשיית עושר ולא במשפט, תשל"ט-1979, באתר נבו, ‏14.11.2021
↑  דברי הסבר להצעת חוק עשיית עושר ולא במשפט.
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט בישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 121-122: חובת הצלת נפש למרות התנגדות הניצול. אתר דעת.
↑  נחום רקובר לשילובו של המשפט העברי עמ' 21. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, (1999).
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 853-874 חוק עשיית עושר ולא במשפט, באתר דעת.
↑  ע"א 8483/02 אלוניאל בע"מ ואח' נ' אריאל מקדונלד, פ"ד נח(4), 314.
↑  א (י-ם) 8206/06 סרן ר' נ' ד"ר אילנה דיין, ניתן ב-7.12.2009., פסקה 194.
↑  ע"א 815/80 אדרס נ' הרלו וג'ונס, פ"ד לד(4) 225.
| חוק ומשפט |
| --- | --- | --- |
| ענפים עיקריים | משפט ציבורי • משפט חוקתי • משפט מנהלי • משפט פלילי • דיני חיובים • דיני חוזים • דיני נזיקין • דיני עשיית עושר ולא במשפט • דיני קניין • דיון אזרחי • דיון פלילי • משפט בינלאומי פומבי • דיני היושר |  |
| תחומים נוספים | משפט ימי • דיני חדלות פירעון • דיני תאגידים •  דיני הגבלים עסקיים • משפט בינלאומי פרטי • דיני הגנת הצרכן • דיני משפחה • דיני ירושה • קניין רוחני • דיני עבודה • משפט צבאי • דיני מיסים • דיני נאמנות |  |
| מקורות המשפט | חוקה • חוק • תקנות • צו • תקדים • קודקס • מנהג • פקודה • אסדרה |  |
| שיטות משפט | משפט קאנוני • המשפט המקובל • המשפט הקונטיננטלי • המשפט הרומי • משפט עברי • שריעה • יאסה • השיטה האינקוויזיטורית • השיטה האדברסרית |  |
| תורת המשפט | פוזיטיביזם משפטי • פורמליזם משפטי • ריאליזם משפטי • הגישה הביקורתית למשפט • משפט הטבע • משפט השוואתי • הגישה הפמיניסטית למשפט • ניתוח כלכלי של המשפט • מחשבה מדינית |  |
| מוסדות ובעלי תפקידים | רשות מחוקקת • הרשות השופטת • רשות מבצעת • שופט • עורך דין • בוררות |  |
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566082205171  BnF: cb119773197 (data)  GND: 4061728-2  NDL: 00563804  NKC: ph370264
פנינה עמיר-זמיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1929 רומניה
 פטירה:  2011 (בגיל 82 בערך) ישראל
 שם לידה:  פנינה ויסמן
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  פיסול, קדרות
 
פנינה עמיר-זמיר (1929 – 2011) הייתה אמנית וקדרת, ישראלית, ילידת רומניה.
ביוגרפיה

פנינה עמיר נולדה ברומניה בשנת 1929. אביה מיכאל עמיר (ויסמן), היה פעיל ציוני וחבר הפרלמנט של רומניה. בשנת 1940 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה. אחיה, כרמי ויסמן (עמיר) נפל במלחמת העצמאות בקרב בקרבת חוליקאת. עמיר למדה ציור בפריז, צרפת. לאחר שובה לישראל עבדה כשוליה במפעל הקרמיקה "לפיד" בתל אביב. בשנת 1955 הצטרפה לסדנה האמנותית של מפעל "חרסה", שם הועסקה בעיטור ועיצוב כלים. בשנת 1958 נשלחה להשתלמות אצל הקדר ג'ינבטיסטה ולנטיני, וכן להשתלמות בטכנולוגיה קרמית בפאנצה, איטליה. בין השנים 1962-1959 לימדה טכנולוגיה של הקרמיקה ב"בצלאל". בשנת 1960, לאחר פרישת נחמיה עזז מתפקיד ראש המחלקה האמנותית ב"חרסה", החליפה אותו עמיר עד לסגירת המחלקה בשנת 1965. במשך שנים רבות שימשה כמזכירה בהתנדבות של ארגון הקרמיקאים בישראל. פעלה בתל אביב-יפו.
פישצ'ץ

| --- | --- |
סמל פישצ'ץ

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  לובלין (פרובינציה) לובלין
 מחוז:  ביאלא פודולסק
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  3,087 (2008)
 קואורדינטות:  51°57′N 23°22′E﻿ / ﻿51.950°N 23.367°E﻿ / 51.950; 23.367
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיפישצ'ץ(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיפישצ'ץ(למפת פרובינציית לובלין רגילה) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שווי. פ. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהפישצ'ץ(למפת פרובינציית לובלין מוגדלת) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שוויינטו. פוד. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהפישצ'ץ  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
פישצ'ץ (בפולנית: Piszczac) הוא כפר במחוז ביאלא פודולסק שבפרובינציית לובלין בפולין, בסמוך לגבול בלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה במאה ה-15 ככפר פרטי בבעלות אצולה, ולאחר מכן הוענקו לו זכויות עיר. באמצע המאה ה-17 נהרס היישוב כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ננטש היישוב זמנית, בשל הפיכתו לזירת קרבות בין צבאות רוסיה וגרמניה.
יהודי פישצ'ץ

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא מהמחצית השנייה של המאה ה-18. לאחר מלחמת העולם הראשונה שבו לכפר רק חלק מיהודיו. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-400 יהודים, כמחצית מתושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות היהודיות השונות. בשנת 1937 פרעו פולנים ביהודי היישוב, תוך ניפוץ שמשות בבתיהם.
במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכלל היישוב בתחום השלטון הגרמני בפולין בסוף ספטמבר 1939. בשלב זה נותרו ביישוב כ-200 יהודים, אך בהמשך העבירו אליו הגרמנים מאות יהודים מכפרי הסביבה וכ-700 עובדי כפייה יהודים. יהודי היישוב חויבו בענידת סרט זרוע ובביצוע עבודות כפייה, ומעת לעת נרצחו חלקם. בהמשך, רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו.
באוקטובר 1942 שילחו שוטרים פולנים את כל יושבי הגטו שבכפר בקרונות משא למחנה ההשמדה סוביבור. בשעת הסלקציה, שולחו מעט מיהודי הגטו לעבודה במיינדזיז'ץ פודלסקי.
אנדרטה לזכר יהודי טרספול ופישצ'ץ שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון
פייר ניראק

נפתלי כהן (1893/1898 – 1960), שנודע בשם העט פּיֶיר נירָאק (Pierre Neyrac), היה סופר יהודי צרפתי יליד היישוב היהודי בישראל, רופא במקצועו.
ביוגרפיה

נפתלי כהן נולד בשנת 1893 בצפת, בנם הבכור של שרה לבית ליאון וד"ר אליהו (אליאס) כהן. אביו היה מראשוני הרופאים ילידי ארץ ישראל ביישוב, רופא בצפת והגליל ורופא המושבה פתח תקווה. אבי-אביו, ר' מיכל הכהן, היה מדפיס ועיתונאי בירושלים", ממייסדי העיתון העברי הראשון בארץ ישראל, "הלבנון", וממייסדי שכונת נחלת שבעה.
לאחר סיום לימודי הרפואה באוניברסיטה הצרפתית בביירות, שב לפתח תקווה. נישא לצלה לבית אטינגון, ילידת רוסיה, בת למשפחה עשירה של חסידי חב"ד (אחותה של הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט). לאחר נישואיהם עברו להתגורר בפריז בירת צרפת, שם נולדה בתם תקוה. הנישואים לא עלו יפה; לאחר גירושיהם שבה צלה לפתח תקווה, ואילו כהן השתקע בעיירה נוזונוויל (Nouzonville) שבמחוז ארדן, בצפון-מזרח צרפת, על גבול בלגיה, שם מצא משרה כרופא מחוזי. בנוזונוויל נישא כהן לסימון, צעירה נוצרית מקומית, ולזוג נולדו ארבע בנות. כהן לא שמר על קשר עם בתו הבכורה תקוה.
במקביל לעבודתו כרופא, זכה החל בראשית שנות ה-30 להצלחה כסופר, ונודע בשם העט "פייר ניראק" (Pierre Neyrac) – אנגרמה של שמו של המחזאי הצרפתי ז'אן רסין (Racine), שאותו העריץ. לארץ ישראל נודע מקום מרכזי ביצירתו של ניראק. הוא פרסם שלושה ספרים, שלושתם בהוצאת גלימר.
ספרו הראשון, הרומן "האדישות האבודה" (L'Indifférence perdue) או "אני מחפש את האדישות האבודה", שראה אור ב-1933, היה מעין זיכרונות של עריק מהצבא העות'מאני בפלשתינה במלחמת העולם הראשונה. הספר עורר סערה בעולם הספרות בצרפת, וניראק היה מועמד לפרס גונקור.
כעבור שנה התפרסם ספרו "מותה של פרִידה" (La Mort de Frieda), מעין רומן המשך (פרידה הייתה אחותו שנפטרה ממחלה בגיל צעיר).
עם עליית הנאצים לשלטון חיבר מחזה בשם "היהודי האחרון" – חזון אימים שבו היטלר השמיד את כל העם היהודי פרט למסַפר. במלחמת העולם השנייה הושמד כתב היד. במלחמה נדד עם משפחתו. אחריה שב לארדנים, והחל לכתוב פואמות, שפרסם בכתבי עת ספרותיים.
ב-1956 הופיע ספרו האחרון, הרומן "נעורי אליהו" (La Jeunesse d'Élias), המתאר את דמותו של אביו, ד"ר אליהו כהן, ועלילתו מתרחשת אף היא בארץ ישראל.
כהן מת ב-1960 מיתת נשיקה. נקבר בעיר וורדן בצרפת.
כהן חי ומת בצרפת. יצירותיו לא תורגמו לעברית, פרט לקטעים ספורים שתרגם ירוחם לוריא, בן זוגה של בתו תקוה וינשטוק.
בשנת תשס"ז-2007 פרסמה וינשטוק ספר סמי־אוטוביוגרפי לבני הנעורים בשם "בעקבות האב האבוד", המגולל את סיפור חייה וחיפושה אחר אביה.
ספריו

L'Indifférence perdue, Paris: Gallimard, 1933.
La Mort de Frieda, Paris: Gallimard, 1934. (הופיע במספר מהדורות נוספות)
La Jeunesse d'Élias, Paris: Gallimárd, 1956.
לקריאה נוספת

אמנון מיכלין, 'הרופא הצפתי שהיה לסופר צרפתי: ד"ר נפתלי הכהן - פייר ניראק (1898-1960)', קורות (שנתון לתולדות הרפואה ומדעי הטבע) י (תשנ"ד), 55–60.
דוד הכהן, 'הכאב של שתי המולדות', עת־מול 154 (טבת תשס"א, ינואר 2001).
Yaël Caroz, 'Pierre Neyrac - "du côté" de Safed au "côté" de Rimbaud,' in: L’intersiècle II: Ecrits français d’Israël de 1880 à nos jours; Textes réunis par David Mendelson et Michaël Elial, Paris: Minard, 1989, pp. 53-61. (בצרפתית)
הערות שוליים

↑  אהוד בן עזר, ‏על "בעקבות האב האבוד" מאת תקוה ויינשטוק: רומאן למבוגרים ונוער על ילדה שנולדה בפריס וגדלה ללא אב בפתח-תקוה בימים שלפני קום המדינה, "חדשות בן עזר" 290, 25 באוקטובר 2007; ב"צ, בתו של פייר נייראק, הוא נפתלי כהן, באתר הארץ, 5 בנובמבר 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305226305171  BnF: cb15478747h (data)  ISNI: 0000 0003 9309 8168  NTA: 131477889  RERO: 02-A011787373  VIAF: 287286128   WorldCat (עם VIAF): 287286128 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרס פול סלבין

פרס גילדת הכותבים של אמריקה ע"ש פול סלבין (באנגלית: Paul Selvin Award) הוא פרס המוענק מדי שנה על ידי גילדת הכותבים של אמריקה (אנ') במסגרת טקס הענקת פרס גילדת הכותבים של אמריקה.
הפרס מוענק לזכרו של פול סלבין, שהיה היועץ הראשי והמשפטי של גילדת הכותבים של אמריקה במשך 25 שנים.
הפרס מוענק לתסריט שמגלם בצורה הטובה ביותר את רוח הזכויות והחירויות החוקתיות והאזרחיות אשר הכרחיות להישרדותם של סופרים חופשיים בכל מקום ולהגנתם, כפי שפול סלבין הקפיד בחייו המקצועיים.
הזוכים בפרס

הפרס הוענק ברציפות משנת 1990, למעט שנת 2007, בה לא הוענק הפרס.
הפרס הוענק ל-18 סרטי קולנוע, שמונה סרטי טלוויזיה, שני פרקים בודדים של סדרות טלוויזיה, מיני-סדרה אחת וסרט דוקומנטרי אחד. הוא מעולם לא הוענק פעמיים לאדם אחד.
הזוכים בפרס > רשימת הזוכים

| שנה | סרט | יוצר/ת |
| --- | --- | --- |
| 1989 | רו נגד וייד (אנ') | אליסון קרוס |
| 1990 | גל חום (אנ') | מייקל לזרו |
| 1991 | נפרד אך שווה (אנ') (מיני-סדרה) | ג'ורג' סטיבנס ג'וניור |
| 1992 | Guilty Until Proven Innocent | סינתיה וייטקומב |
| 1993 | דייב | גארי רוס |
| 1994 | Witness to the Execution (אנ') | תומאס באום, פריסילה פרסטווידג', קית' פירס |
| 1995 | Picket Fences (אנ') | דייוויד אי קלי |
| 1996 | העם נגד לארי פלינט (אנ') | סקוט אלכסנדר, לארי קרשובסקי |
| 1997 | רוזווד (אנ') | גרגורי פוירייר |
| 1998 | אמונה עיוורת (אנ') | פרנק מיליטרי |
| 1999 | המקור | אריק רות', מייקל מאן |
| 2000 | Quills | דאג רייט |
| 2001 | For Love or Country: The Arturo Sandoval Story | טימות'י סקסטון |
| 2002 | סיפורו של מת'יו שפרד | ג'ון וייריק, ג'ייקוב קרוגר |
| 2003 | מסמכי הפנטגון | ג'ייסון הורביץ' |
| 2004 | פרק מהסדרה "משפחת סימפסון" | דון פיין |
| 2005 | לילה טוב ובהצלחה | ג'ורג' קלוני, גרנט הסלוב |
2006: —
| 2007 | The Great Debaters | רוברט אייזל, ג'פרי פורו |
| 2008 | מילק | דסטין לאנס בלאק |
| 2009 | Invictus | אנטוני פקהאם |
| 2010 | משחק הוגן | ג'אז באטרוורת', ג'ון-הנרי באטרוורת' |
| 2011 | העזרה | טייט טיילור |
| 2012 | לינקולן | טוני קושנר |
| 2013 | אנחנו גונבים סודות: סיפורה של ויקיליקס | אלכס גיבני |
| 2014 | השקר הטוב | מרגרט נגל |
| 2015 | טרמבו | ג'ון מקנמרה |
| 2016 | Confirmation | סוזנה גרנט |
| 2017 | העיתון | ליז האנה, ג'וש סינגר |
| 2018 | סגן הנשיא | אדם מקיי |
| 2019 | פצצה | צ'ארלס רנדולף |
ביאורים

↑  שנת יציאת הסרט, הפרס הוענק בשנה העוקבת
הערות שוליים

↑  ביאטריס ורהובן, צ'ארלס רנדולף יזכה בפרס פול סלבין על סרטו "פצצה", באתר thewrap, ‏15 בינואר 2020
↑  "Archived copy" (PDF). נבדק ב-2014-01-15.
↑  "The Paul Selvin Award". Writers Guild Awards. נבדק ב-22 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
פילון (אדריכלות)

פילון במקדש בפילה
פילון (ביוונית: Pylon) הוא שער כניסה מונומנטלי למקדש המצרי העתיק.
מבוא

באדריכלות, הפתחים: חלונות, דלתות ושערים, הם גורם חשוב בעיצובם של הקירות ושל החלל הכלוא בתוכם. הפתחים מחלקים את הקירות לגושים אטומים ולחללים שיש להם סדר וריתמוס. גודלם וצורתם של הפתחים נקבעים לפי שיקולים שונים: פונקציונליים, מבניים וצורניים.
השער משמש לכניסה לקשר בין פנים הבית, העיר או המתחם, לבין החוץ.
בנייתם של מפתחים הייתה בעייתית מפאת הצורך לייצב את הפתח. בבנייה המסורתית הפתחים היו קטנים מפני שלא ידעו לייצב אותם. גודל המפתח היה קשור באורך הקורה המקסימלי.
פילון במצרים העתיקה

פתרון לבעיה גודל המפתח מוצאים בדרכים שונות, במצרים העתיקה הפתרון היה בניית פילון. פילון מורכב משני מגדלים המתחברים באמצעות קרניז, הנמוך מהם וסוגר את הפתח ביניהם. השער היה בדרך כלל במחצית הגובה של המגדלים. באמונה המצרית העתיקה, הפילון שיקף את האופק שבין שני הרים שמעברם זורחת ושוקעת השמש. הם סימלו מקום של בריאה ולידה מחדש.
הפילונים היו מקושטים בסצנות המדגישות את סמכויות השלטון של המלך מהיותם מקום פולחן ציבורי.
בפילון של מקדש איזיס בפילה (Philae), משנת 500 לפנה"ס, נראה פרעה מכניע את אויביו בעוד האלים: איזיס, חורוס וחתחור מתבוננים. דוגמאות נוספות נמצאות בלוקסור ואדפו.
פולחן אמון-רע אל השמש, התקיים פעמים רבות בראש פילון המקדש.  פילונים אחדים הכילו גם חדרי מדרגות פנימיים.
הפילון הראשון שנמצא הוא מהמאה ה-13 לפנה"ס. זוג של אובליסקים היו מוצבים בדרך כלל לפני הפילונים.
ראו גם

אדריכלות מצרים העתיקה
היפוסטיל
פילון רעמסס השני בכניסה למקדש לוקסור, אשר אחריה שדרת ספינקסים בעלי ראשי אדם, המשתרעת על פני 3 ק"מ. בעבר חיברה בין מקדש לוקסור לכרנכ. שני פסלים אדירי ממדים של רעמסס השני שומרים על הפילון. שני אובליסקים בגובה 25 מ', נמצאים לצידם, אולם היום נותר רק אחד מכיוון שהשני נמצא בכיכר הקונקורד בפריז.
פוליטיקה של מאוריטניה

המבנה הפוליטי של מאוריטניה הוא רפובליקה בממשל צבאי, בה יושב ראש המועצה הצבאית לצדק ולדמוקרטיה המשמש כראש המדינה וכראש הממשלה. הרשות המבצעת היא הממשלה, ההרשות המחוקקת מפוצלת בין הממשלה לבין שני בתי הפרלמנט, האספה הלאומית, והסנאט.
לדמויות מפתח הייתה השפעה מכרעת על הפוליטיקה של מאוריטניה - כוח פוליטי אפקטיבי במדינה מותנה בשליטה במשאבים; דימוי ציבורי של בעל יכולת ואינטגריטי; ושיקולים אתניים, שבטיים, משפחתיים ואישיים. הסכסוכים בין המורים הלבנים, המורים השחורים וקבוצות אחרות, המתמקדות בשפה, שליטה בקרקע ובסוגיות אחרות, ממשיכים לאיים על האחדות הלאומית.
ממשל פוליטי

הביורוקרטיה הממשלתית מורכבת ממשרדי ממשלה מסורתיים, סוכנויות מיוחדות וחברות חצי-ממשלתיות. משרד הפנים שולט במערכת של מושלים אזוריים ומקומיים המעוצבת בדומה למערכת הממשל המקומי הצרפתית. מאוריטניה מחולקת לשלושה עשר מחוזות (וילאיה), ביניהם מחוז הבירה נואקשוט. השלטון האפקטיבי נותר בידי הממשלה המרכזית, אך מאז 1992 נערכים צעדים מוגבלים של ביזור.
היסטוריה פוליטית

לאחר השגת העצמאות מצרפת, בשנת 1960, הנשיא מוח'תאר אולד דאדה, שמונה במקור על ידי הצרפתים, חוקק בשנת 1964 חוקה שהפכה את מאוריטניה למדינה חד מפלגתית עם שלטון נשיאותי סמכותני. מפלגתו של דאדה עצמו, מפלגת העם המאוריטנית (Parti du Peuple Mauritanien, PPM) הפכה למפלגת השלטון. הנשיא הצדיק את החלטתו בכך שמאוריטניה עוד איננה מוכנה לשלטון רב מפלגתי בסגנון מערבי. תחת משטר חד מפלגתי זה, דאדה נבחר מחדש בבחירות ללא מתחרים בשנים 1966, 1971 ו-1976. הוא הודח בהפיכה ללא שפיכות דמים ב-10 ביולי 1978.
ועדה של קציני צבא שלטה במאוריטניה מיולי 1978 ועד אפריל 1992. משאל עם אישר את החוקה הנוכחית ביולי 1991.
היסטוריה פוליטית > שלטונו של מאויה אולד סידאחמד טאיא (1984-2005)

מאויה אולד סידאחמד טאיא עלה לראשות המדינה של מאוריטניה לראשונה ב-12 בדצמבר 1984, בעקבות הפיכה נוספת, גם היא ללא שפיכות דמים. טאיא עמד בראש ועדת קצינים ששלטה במדינה. הוא אף זכה, בראשות המפלגה הרפובליקנית-דמוקרטית חברתית (Parti Républicain Démocratique et Social, PRDS),  בבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות, שנערכו באפריל 1992, בעקבות אישור החוקה הנוכחית במשאל עם ובבחירות שלאחריהן, בשנת 1997.
המפלגות, שהיו בלתי חוקיות בתקופת הממשל הצבאי, זכו ללגיטימציה מחודשת כאשר הממשל האזרחי הושב על כנו. בבחירות בשנת 1992 השתתפו 16 מפלגות פוליטיות עיקריות; בשנת 2004 היו פעילות 12. מבין הקבוצות הקטנות המרובות, מתבלטות שתי מפלגות אופוזיציה עיקריות:
אספת הכוחות הדמוקרטיים (the Rally of Democratic Forces, RFD)
פעולה לשינוי (Action for Change, AC) הנחשבת בדרך כלל למפלגתם של ההרטינים.
רוב מפלגות האופוזיציה החרימו את הבחירות הראשונות ב-1992, ובמשך קרוב לעשור, ה-PRDS שלטה בפרלמנט. האופוזיציה השתתפה בבחירות עירוניות בינואר-פברואר 1994, ובבחירות העוקבות לסנאט, בהן זכתה ליצוג ברמה המקומית ולמושב אחד בסנאט. מתוך התחשבות בשינויים פרוצדורליים ובהישגי האופוזיציה בבחירות המוניציפליות והארציות, רוב המשקיפים המקומיים החשיבו בחירות אלו כפתוחות ושקופות.
באוקטובר 2001, נערכו בפעם השלישית הבחירות לרשות המחוקקת ובפעם החמישית לרשויות המוניציפליות מאז כינון המערכת הרב-מפלגתית. בניסיון להדוף טענות רווחות על זיופי בחירות, נקטה הממשלה במספר אמצעים לשמירה על טוהר הבחירות, ביניהם פרסום רשימת בוחרים וכרטיסי בוחר קשים לזיוף. 15 סיעות אופוזיציה הסירו את החרם שהטילו על הבחירות, וזכו ב-11 מושבים באספה הלאומית (מתוך 81), וב-15% מהמושבים ברשויות המוניציפליות. המפלגה השולטת, ה-PRDS, בשילוב עם שתי מפלגות קואליציה, זכתה ביתרת המושבים.
בבחירות הדמוקרטיות השלישיות לנשיאות, ב-7 בנובמבר 2003, התמודדו שישה מועמדים שייצגו מגוון רקעים ועמדות פוליטיות, ובהם היו האישה הראשונה וההראטין הראשון. הנשיא טאיא זכה בבחירות עם 67.02% מקולות המצביעים, לפי הספירה הרשמית, ומוחמד חונה אולד האידלה הגיע למקום השני.
טאיה הכיר בישראל וכונן עימה יחסים דיפלומטיים מספר שנים לפני נפילתו, וכך הפכה מאוריטניה למדינה השלישית שעשתה זאת מבין מדינות הליגה הערבית (לאחר מצרים וירדן). כמו כן, הוא שיתף פעולה עם ארצות הברית במאבק נגד הטרור, והואשם על ידי ארגוני זכויות אדם בכך שהפריז באיום הטרור למטרות גאופוליטיות.
היסטוריה פוליטית > ההפיכה הצבאית באוגוסט 2005

ב-3 באוגוסט 2005 תפס הצבא המאוריטני, כולל חברים מהמשמר הנשיאותי, נקודות מפתח בבירה נואקשוט, תוך ניצול העדרו של הנשיא טאיא, ששהה בסעודיה כדי להשתתף בלווייתו של פהד, מלך ערב הסעודית. ההפיכה הייתה ללא אבדות בנפש. הקצינים, שקראו לעצמם המועצה הצבאית לצדק ולדמוקרטיה, הכריזו כי הכוחות המזוינים וכוחות הביטחון החליטו פה אחד לשים קץ לפעולות הדיכוי של הממשל הנוכחי, מהם סבל עמנו במהלך השנים האחרונות'.
מאוחר יותר הכריזה המועצה הצבאית כנשיא על קולונל מוחמד ואל, מפקד המשטרה הלאומית מאז 1987, ונקבה בשמם של 16 קצינים אחרים כחברי המועצה.
ואל נחשב בעבר לבן ברית של הנשיא לשעבר טאיא, סייע לו בהפיכה שהביאה אותו לשלטון לראשונה בשנת 1984, ושימש כאחראי האבטחה שלו. הבגידה רמת הדרג, כמו גם היעדר שפיכות הדמים במהלך ההפיכה, מרמזים על אי שביעות רצון מתפקוד הנשיא בכל דרגי הממשלה.
המועצה יזמה בחירות דמוקרטיות לפרלמנט ב-19 בנובמבר 2006 ובחירות לנשיאות ב-11 במרץ 2007.
היסטוריה פוליטית > ההפיכה הצבאית באוגוסט 2008

ב-6 באוגוסט 2008 פיטר נשיא מאוריטניה את מפקד הצבא, ובתגובה ביצעו מפקדי הצבא הפיכה צבאית ועצרו את הנשיא וראש הממשלה.
אסמאעיל ולד בדה ולד א-שייח' סידיא מונה לראש הממשלה בשנת 2019.
הערות שוליים

↑  Mauritania officers 'seize power'‎, באתר חדשות BBC,‏ 4 באוגוסט 2005
↑  רועי נחמיאס והסוכנויות, מאוריטניה: מפקד משמר הנשיאות הדיח הנשיא, באתר ynet, 6 באוגוסט 2008