stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר קולצ'ק
מלחמת האזרחים הרוסית > המנהיג העליון של רוסיה: המערכה המנהלית > מדיניות חוץ

קולצ'ק פעל בעניין מדיניות חוץ לשמור ככל הניתן על יחסים חמים עם מדינות ההסכמה ושיתוף פעולה עמם במלחמת אזרחים. כדי לחזק את הקשרים הכריז קולצ'ק ב-21 בנובמבר 1918 שהמדינה הרוסית היא היורשת של האימפריה הרוסית וככזאת ירשה את חובותיה עבור מדינות ההסמכה (לרוסיה היה חוב חיצוני בסך 12 מיליארד רובל רוסי נכון לסוף 1917). היחסים עם מדינות ההסכמה לא היו חסרי מגרעות. תחילה ראו עצמם מנהיגי בריטניה וצרפת, דייוויד לויד ג'ורג' וז'ורז' קלמנסו, כמנהיגים מאבק מאוחד נגד הבולשביקים על גבי אדמת רוסיה. ב-13 בדצמבר דרש הגנרל הצרפתי ז'נין שיינתן לו מידי קולצ'ק מנדט פיקוד על כל החיילים בסיביר, חיילים רוסים וחיילי מדינות ההסכמה כאחד. קולצ'ק הגיב שיעדיף להישאר ללא כל תמיכה של מדינות ההסכמה מאשר להיענות לדרישות אלו.
ב-19 בינואר 1919, לאחר ויכוחים ממושכים, התמנה ז'נין למפקדו הראשי של מטה מדינות ההסכמה על אדמת רוסיה. מדינות ההסכמה ריכזו את כוחותיהם בעיקר בצפון רוסיה ובמזרח הרחוק, ולא השפיעו רבות על מהלך מלחמת האזרחים דרך התערבות ישירה. האיום הגדול ביותר לבולשביקים הגיע מכיוון התנועה הלבנה מחד ובהמשך גם הרפובליקה הפולנית השנייה מאידך (ראו המלחמה הפולנית-סובייטית). על אף מאמציהם של מדינות ההסכמה, עם כניעתם של מעצמות המרכז ב-11 בנובמבר 1918 וסיום מלחמת העולם הראשונה, הלגיון הצ'כוסלובקי התחפר בעמדתו שעליו לשוב לארצו ולא להילחם במלחמתם של הרוסים. מצב זה כאמור גרם לקרע גדל בין התנועה הלבנה והלגיון הצ'כוסלובקי. בלחץ מדינות ההסכמה הסכימו הצ'כוסלובקים לשמור על משמרם לאורך מסילת הרכבת הטרנס סיבירית.
הגנרל ז'נין, שנמנע מידיו מלהשיג משרה יוקרתית של מפקדה הצבאי העליון של כל סיביר, נקט במרירות מנקודה זאת והלאה כלפי קולצ'ק. ז'נין היה בכך מהופך לחלוטין ממקבילו הבריטי, אלפרד נוקס, שתמך בקולצ'ק. מטרת מדיניות החוץ הרשמית של ממשלת קולצ'ק הייתה השגת הכרה בינלאומית מצידן של הארצות המנצחות במלחמת העולם הראשונה. המשלחות הדיפלומטיות לעומת זאת לא מיהרו להכיר בממשלו כמייצגה הלגיטימי של רוסיה. בתחילת שנת 1919 העניקה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים הכרה רשמית דה יורה בממשלת קולצ'ק. לאחר שבחנו את פעילותם של הגורמים הראקציונרים בתוך ממשלת קולצ'ק, מדינות ההסכמה, דרך המועצה הפיקודית העליונה, הכריזה על תמיכתה הרשמית בקולצ'ק ב-26 במאי.
מלחמת האזרחים הרוסית > המנהיג העליון של רוסיה: המערכה המנהלית > איחוד התנועה הלבנה

בסך הכל, קולצ'ק המשיך במדיניות הפוליטית והכלכלית של הממשלה הסיבירית הזמנית., שאת מנהיגה, וולוגודסקי, שמר במשרת ראש הממשל ונעזר בו כסמל ללגיטימציה. לריכוז הסמכויות הפוליטיות והצבאיות של קולצ'ק הייתה השפעה על המצב בחזית; הארגון המחודש בדרג הצבאי תרם לסדרת ניצחונות צבאיים על האדומים שהשיבו לשליטת הצבא הלבן את הנחלות שנכבשו מידיה בעמק נהר הוולגה בסתיו 1918. התנועה האנטי-בולשביקית גם כן התאחדה ברובה לגוף מדיני אחיד לאחר הפיכת 18 בנובמבר, כאשר רוב הפוליטיקאים קבעו כי המאבק באדומים נושא בחשיבות גדולה יותר מאשר המאבקים הפנימיים בפלגים הפוליטיים השונים בתוך התנועה הלבנה.
לאחר ההפיכה הסתיימו המאבקים הפנימיים בין הדומות המקומיות ברחבי האזורים האוטונומיים שנשלטו בידי גורמים מהתנועה הלבנה. קולצ'ק קיווה שבהרמת הדגל נגד האדומים יאחד את הפלגים השונים של המחנה הלבן תחת פיקודו, ועל כן קידם מדיניות צבאית התקפית. ההישג המכריע ביותר של הצבא הלבן במתקפת נגד זאת היה כיבוש העיר פרם, המהווה מרכז אסטרטגי ולוגיסטי. בינואר פגש קולצ'ק בגנרל ולדימיר אוסקרוביץ' קאפל. קאפל היה מועמד מזה זמן רב לקידום צבאי אשר עוקב פעם אחר פעם והותיר אותו לשרת בסיביר, בעורף המערכה. בפגישה אישית עמו השיג קולצ'ק רושם חיובי מקאפל ומינה אותו לראש מחלקת המילואים האסטרטגיים של מטה קורפוס הוולגה הראשון של הצבא הלבן.
עם לקיחת משרת ההנהגה של המנהיג העליון, ניסה קולצ'ק לשמור על תדמית ציבורית של אדם צנוע. הוא עבר להתגורר בשכירות בביתו של פעיל ציבורי שפרש מתפקידו, על גדות נהר אירטיש. הבית המושכר היה לאחוזה קטנה ברחוב ברגובאיה באומסק וקולצ'ק התגורר בו בין 15 בדצמבר 1918 ל-12 בנובמבר 1919. אשתו של קולצ'ק וילדיהם יצאו לגלות בצרפת, וקולצ'ק שלח עבורם קצבת מחייה בת 30,000 פרנקים צרפתים. בין סוף מאי לתחילת יוני 1919 הכריזו שני מפקדים על צבאות לבנים עצמאיים על כך שפעילותם נעשית בחסות קולצ'ק וכי הם מכירים בהיותו המנהיג העליון של רוסיה: יבגני קרלוביץ' מילר בצפון רוסיה וניקולאי יודניץ' בצפון-מערב. היה זה בהמשך יוני שגם אנטון דניקין הכיר בקולצ'ק כמפקדו לאחר שמזה זמן רב פעל להשוות בינו לבין קולצ'ק.
ב-17 ביוני 1919 הכריז קולצ'ק על מינויו הרשמי של דניקין למשרת ממלא מקום מפקד הכוחות העליון של הצבאות הלבנים, ובכך מינה אותו ליורשו המיועד בפיקוד הצבאי. דניקין ניהל את רוב השטחים שתחת שליטתו הצבאית בדרום רוסיה (צפון הקווקז, דונבאס והאזורים הסובבים) כנחלותיו האישיות והסדיר שלטון יד ברזל שכלל פרעות באוכלוסייה היהודית עליו הייתה לקולצ'ק השפעה מעטה. למעשה, לדניקין היה חופש פעולה במנהל האזרחי המקומי, הנהגת צבאו והסדר מדיניות ביחס למדינות ההסכמה. קולצ'ק שמר על סמכויותיו כחוק העליון בעניין מנהל פנים וחוץ כלליים, שאלת החזקת הקרקעות שהובילה לתסיסה אזרחית ומדיניותה הכלכלית של המדינה הרוסית.
מלחמת האזרחים הרוסית > המנהיג העליון של רוסיה: המערכה המנהלית > הדת והמדינה

קולצ'ק היה לאורך חייו נוצרי אורתודוקסי (על אף העובדה שהעמיק בחקר אמונות המזרח הרחוק מעולם לא נטש את אמונת אבותיו) ועם מינויו למנהיג העליון של רוסיה התקיימה החייאה בפעילותה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית בתוך סיביר. בעצת הבישופים של אופה, מנהל הכנסייה הגבוהה הזמני הוקם כאשר בראשותו עמד הארכיבישוף סילבסטר של אומסק. ב-27 בדצמבר 1918 הקים קולצ'ק את המנהל הראשי לענייני דת בתוך מסגרת מועצת השרים. לפי קביעת המנהל הראשי שב החינוך הדתי להיות מקצוע חובה בבתי הספר. מעל 2,000 כמרים נשלחו לחזית להעביר טקסי דת עבור הצבא הלבן. בהמשך קבעה מועצת בישופים את מינויו של קולצ'ק למשרת ראשה הזמני של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. המינוי היה זמני ותקף לתחומי שיפוטו של קולצ'ק והמדינה הרוסית הלבנה. בהמשך החליט המנהל הדתי באומסק לצרף את שמו של קולצ'ק במהלך טקסי דת רשמיים.
לצורך החזקת הנכסים של הכנסיות האורתודוקסיות ברחבי סיביר הוקצו 11 מיליון רובל מכספי האוצר הלאומי עבור קהילות דתיות ולשימור מנגנון הפעילות של הכנסיות האורתודוקסיות הוקצו בנוסף לכך עוד 1.2 מיליון רובל רוסים, גם הם מכספי המדינה.
בשונה מהגנרל הלבן פיוטר וראנגל שנשען על הכנסייה עבור התמיכה האזרחית והצבאית בו ובמאבקו נגד הבולשביקים, קולצ'ק - בבחינת הרמה המדינית - סירב לקדם קישור מחודש ביחסי דת ומדינה. כמו כן קולצ'ק סירב לקשר את הכנסייה במאבק נגד הבולשביקים. יחסי מנהל הכנסייה האורתודוקסית הרוסית והמנהיג העליון קולצ'ק היו רשמיים בעיקרם ולא מעבר לכך. לא כל גורמי הכנסייה תמכו בקולצ'ק, ומספר כמרים אף קידמו מרידה נגד שלטונו שפרצה באירקוטסק בדצמבר 1919. למרד זה הייתה תמיכה משנית בלבד, והוא הופל במהרה בידי כוחות הצבא הלבן בסיביר הנאמנים לקולצ'ק.
מלחמת האזרחים הרוסית > המנהיג העליון של רוסיה: המערכה המנהלית > חקר רצח משפחת הצאר, זהב ונושאים נוספים

כאשר השתלט הלגיון הצ'כוסלובקי על יקטרינבורג ב-25 ביולי 1918, הסתיים השלטון הבולשביקי בעיר והחל חיפוש אחר משפחת המלוכה לבית רומנוב שהייתה נתונה למעצר תחת הבולשביקים. לאחר זמן מה התברר רצח משפחת הצאר בידי הבולשביקים. בפברואר 1919 הורה קולצ'ק על החלפת צוות החקירה ובראשו הועמד ניקולאי סוקולוב. החקירה התמקדה במספר שאלות כגון שאלת הניצולים האפשריים מתוך משפחת המלוכה וכגון מי האחראי שנתן את ההוראה על רצח משפחת הצאר, לנין, לאון טרוצקי או אחרים. לנוכח רצח משפחת הצאר נחלשה התנועה המלוכנית בתוך התנועה הלבנה אך עדיין נותרה אוחזת בהשפעה.
בין 1914 ל-1917, לאחר שליש מכלל עתודות הזהב של האימפריה הרוסית הועברו לאחסון בקנדה, שהייתה דאז דומיניון של האימפריה הבריטית. נוסף על כך, לערך מחצית מכלל עתודות הזהב הועברו מפטרוגרד לקאזאן. העברת עתודות הזהב נעשתה לנוכח המצב בחזית המלחמה. נכון לאוקטובר 1917 היו 500 טונות של עתודות זהב בקאזאן. לאחר ההשתלטות עליה בידי הצבא הלבן בראשות ולדימיר קאפל ב-7 באוגוסט 1918, הועברו עתודות הזהב לסמרה, איפה שהוקמה ממשלת קומוץ' הלבנה שהונהגה בידי חברי האספה המכוננת הרוסית. בסוף נובמבר 1918, עם מינויו למנהיג העליון של רוסיה ופיזור ממשלת קומוץ', קולצ'ק הורה על העברת העתודות לאומסק. במאי 1919 הגיעו משלוחי הזהב לאומסק איפה שנספרו ב-505 טונות של זהב, שווי ערך ל-650 מיליון רובל רוסי.
קולצ'ק הכריז ב-30 בנובמבר 1918 על שחזורם של מספר עיטורים, מסדרים אותות צבאיים מתקופת האימפריה הרוסית שבוטלו בידי הרפובליקה לאחר מהפכת פברואר. לצד זאת, קולצ'ק אסר על חגיגות המהפכה לזכרה של מהפכת פברואר. נכון לקיץ 1919, בהתערבותה הממושכת של הממשלה, תוקנו מסילות ברזל רבות, החלו רכבות לצאת ולחזור לפי לוח זמנים מדויק, ירדה כמות השביתות והמחאות של פועלי רכבות והחל לחדש פרויקט פיתוח של שימוש נרחב יותר בנתיב הים הצפוני. במהלך אותה השנה הורה קולצ'ק על משלחת חקר לים קארה שהונהגה בידי חבר קרוב שלו, מגלה הארצות וההידרוגרף בוריס אנדרייביץ' וילקיטסקי. לשכת החקר של האוקיינוס הקוטבי שהקים קולצ'ק הכינה אף תשתית מיועדת לבניית עיר נמל בדלתא של נהר יניסיי.
כדי להפחית את המתח החברתי נקטה ממשלת קולצ'ק באמצעים מיוחדים: על אף האינפלציה הבלתי נמנעת שהשתוללה במהלך פעולות האיבה מלחמת האזרחים, ועדה מיוחדת מטעם משרד העבודה אישרה שכר מינימום מיוחד שנקבע לפי מקצוע ופי אזור, ובהתאם אליהם, הממשלה מעת לעת ביצעה מדידות של שכרם של אזרחים. תחת קולצ'ק הונהג לראשונה שכר מינימום בסיביר.
מלחמת האזרחים הרוסית > המנהיג העליון של רוסיה: המערכה הצבאית > צעדת הקרח הסיבירית והתפוררות הצבא

קולצ'ק נע ברכבת מאומסק לאירקוטסק, איפה שתוכנן כי ייפגש עם שרי ממשלתו. באמצע הדרך נודע לו על כך שהצ'כוסלובקים יצאו בהצהרה כי הם מפסיקים את כל פעילותם בעד ממשלת קולצ'ק וכי פרץ מרד של פעילי הס"ר בוולדיווסטוק שנתמך בידי הגנרל הצ'כוסלובקי רדולה גאידה. המוצב הצ'כוסלובקי העירוני לא תמך במרידה של פעילי הס"ר והכריז על הנייטרליות שלו, פעולה שאפשרה לכוחות הקוזאקים בעמק נהר האמור להשיב אש ולמוטט את המרידה. מנהיגי הס"ר שהפיצו את המרידה נסו למצור מחסה בחלקה של העיר שנשלט בידי הצבא האמריקאי. מעבר למרידה בוולדיווסטוק, החלו יריביו הפוליטיים של קולצ'ק, שפעלו במחתרת עד אותה העת, להרים את ראשם לנוכח נפילתה של אומסק ונסיגתם של הכוחות הלבנים. פרעוה התקוממויות בטומסק, קאנסק וערים נוספות.
בינתיים, מועצת השרים ניהלה משא ומתן עם פעילי ס"ר לשיתוף כוחות לנוכח התקדמותם של הבולשביקים, וזאת על גבי העובדה שכל צד במשא ומתן חשד באחר וקולצ'ק אף לא לקח חלק במשא ומתן. קולצ'ק המשיך בתנועתו האיטית לאורכה של מסילת הברזל עד אשר הגיע לעיירה טייגה ב-8 בדצמבר. בהגעתו לטייגה פגש בוויקטור פפליאייב, שהחליף את וולוגודסקי בראשות הממשלה. פפליאייב ניסה לשכנע את קולצ'ק לבצע שינויים בדרג הפיקודי אך קולצ'ק הסכים רק להחלפה אחת, זאת של סחארוב מהפיקוד על הארמייה המערבית שהתפזרה לנוכח הנסיגה. לנוכח הנסיגה הממושכת, התקדמותם של האדומים, פרוץ ההתקוממויות הרבות והקיפאון בחורף הסיבירי, רוב יחידות הצבאות הלבנים במזרח התפזרו במהלך "צעדת הקרח הסיבירית הגדולה".
יאן סירובי, מפקד הלגיון הצ'כוסלובקי, יצר קשר עם מוריס ז'נין והדגיש כמה קריטית התנועה של הלגיון הצ'כוסלובקי לוולדיווסטוק כדי להתפנות דרכו מרוסיה. סירובי האיץ בז'נין כאשר טען כי הלגיון על סף התקוממות. בתוך זמן קצר הועבר לידי הלגיון שליטה מלאה על מסילת הברזל הטרנס-סיבירית והיה ברשותם לקבוע כי קודם כל תאופשר נסיגת מדינות ההסכמה למזרח, ורק לאחר מכן נסיגת הכוחות הלבנים של קולצ'ק. הצ'כוסלובקים מנעו פינוי של כוחות רוסים מזרחית לנובו-ניקולייבסק קודם לפינוי הכולל של כוחותיהם שלהם וכוחות מדינות ההסכמה. עיכוב זה התגלה כבעל השפעה חריפה על הכוחות הלבנים והותיר את המשלחת של קולצ'ק בקרסנויארסק למספר ימים. הצ'כוסלובקים נשארו מחופרים בעמדתם על אף ההתנגדות של הכוחות הלבנים. דרך ההחלטה שלהם, הצ'כוסלובקים עיכבו 120 רכבות מלאות בחיילים לבנים נסוגים למשך בין 10 ל-20 ימים שבמהלכם התקדמו הכוחות האדומים ברחבי סיביר. כל אותה העת קולצ'ק המשיך לנוע עם המשלחת שלו כאשר הצ'כוסלובקים התירו לו. לאחר שז'נין הורה על מעצרו של קולצ'ק ב-17 בדצמבר בקרסנויארסק הצליח זה האחרון לקבל אשרה מהגנרל הצרפתי להמשיך בתנועתו ב-21 בדצמבר.
זמן קצר לאחר שיצא קולצ'ק עם המשלחת שלו מקרסנויארסק, נפל בשבי של אנשי "המרכז הפוליטי" שהקיפו את משלחתו כמו גם כוחות צ'כוסלובקים נותרים. תנועת "המרכז הפוליטי" אשר היו מבין המתקוממים נגד קולצ'ק היו חברי תנועה סוציאל-רבולוציונרית אשר מזה זמן רב התנגדה לשלטונו של קולצ'ק דרך פעילות מחתרתית. לאחר עצירתו בידי "המרכז הפוליטי" והצ'כוסלובקים הועבר קולצ'ק באופן זמני עם המשלחת שלו לעיירה ניז'אודינסק.
מורשתו של קולצ'ק

היסטוריונים צבאיים מעריכים כי טעותו הגדולה ביותר של קולצ'ק באה כאשר הוא החל להיאבק שלטונית ואסטרטגית עם הלגיון הצ'כוסלובקי. בתחילה הצליחו הכוחות הלבנים בפיקודו להגיע להצלחה מסוימת. קולצ'ק לא היה בקיא בלחימה ביבשה והעביר את רוב התכנון האסטרטגי לידי גנרלים שונים בעוד פעל להתקרב לחזית כדי לחזות בהתרחשויות.
קולצ'ק עורר גם את סלידתם של בעלי ברית פוטנציאליים, כולל הלגיון הצ'כוסלובקי ובריגדת הרובאים החמישית הפולנית. הם החלו נסוגים ממעורבותם הישירה בסכסוך באוקטובר 1918 אך נותרו שומרים על נוכחות; היועץ הזר של מדינות ההסכמה, מוריס ז'נין ראה בקולצ'ק כלי בובה של הבריטים בעוד הוא עצמו היה בין תומכי הסוציאל-רבולוציונרים וניסה לחזק את השפעתה של צרפת על רוסיה. קולצ'ק גם סמך על סיוע יפני; היפנים חששו ממאמציו להשיב את השליטה הרוסית במזרח הרחוק ולכן ניסו להקים מדינות חסות קוזקיות במזרח הרחוק הרוסי כמדינות חוצצות. לערך 7,000 הכוחות האמריקניים בסיביר היו נייטרלים בקשר ל"פרשיות פנים רוסיות" ופעלו בעיקר כדי לשמר את השפעתם על מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית ולהיאבק בבולשביקים עד מהלך 1919 בצפון רוסיה. המפקד האמריקני, הגנרל ויליאם ס. גרייבס, סלד באופן אישי מממשלת קולצ'ק, שאותה ראה כרודנית ותומכת המלוכה, השקפה שחלק בה עם הנשיא האמריקני וודרו וילסון.
הכשל המרכזי של קולצ'ק במערכה היה חוסר היכולת שלו לנהל היטב את הקשיים הלוגיסטיים של ממשלת אומסק ובעיקר לתאם כוחות עם דניקין בדרום רוסיה ויודניץ' בצפון-מערב, שכל אחד מהם פעל בצורה עצמאית למדי. קולצ'ק אף כשל בשכנוע פינלנד הידידותית להצטרף אליו מול הבולשביקים עקב התחפרותו ברעיון השלמות הטריטוריאלית של כל נחלות האימפריה הרוסית. הוא לא הצליח לזכות בהכרה דיפלומטית מאף מעצמה בעולם, אפילו מבריטניה (אם כי הבריטים אכן תמכו בו במידה מסוימת). הוא הרחיק את עצמו מהלגיון הצ'כוסלובקי, שהיה לתקופה מסוימת הכוח הצבאי המאורגן ביותר בכל מלחמת האזרחים. כפי שהוזכר לעיל, המפקד האמריקאי, הגנרל גרייבס, לא אהד את קולצ'ק וסירב להעניק לו כל סיוע צבאי.
לאחר עשרות שנים שבמהלכן הושמצה דמותו ומורשתו על ידי הממשלה הסובייטית, קולצ'ק הפך לדמות היסטורית שנויה במחלוקת ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות. תנועת "למען האמונה והמולדת" ניסתה לשקם את המוניטין שלו. עם זאת, שתי בקשות חנינה נדחו, על ידי בית משפט צבאי אזורי בשנת 1999 ועל ידי בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית בשנת 2001. בשנת 2004, בית המשפט החוקתי של רוסיה החזיר את תיק קולצ'ק לבית המשפט הצבאי לדיון נוסף. אנדרטאות המוקדשות לקולצ'ק נבנו בסנקט פטרבורג בשנת 2002 ובאירקוטסק בשנת 2004, למרות התנגדויות של כמה פוליטיקאים לשעבר קומוניסטים ושמאלנים ותיקי הצבא הסובייטי לשעבר. על שמו נקרא גם אי קולצ'ק מחדש, לאחר שהוחלף שמו בתקופה הסובייטית. צי הפדרציה הרוסית אף העריך פעל אחת את האפשרות לקרוא על שמו של קולצ'ק סדרת פריגטות הפועלות בשירותו.
ראו גם

המדינה הרוסית (1918—1920)
לקריאה נוספת

Jonathan D. Smele, Queen Mary University of London, Civil War in Siberia; The Anti-Bolshevik Government of Admiral Kolchak, 1918–1920, Cambridge University Press, 1997
Polar Record; A Journal of Arctic and Antarctic Research, Aleksandr Vasil'yevich Kolchak: Arctic Scientist and Explorer, William Barr, Cambridge University Press, 2009
Kolchak, Alexander Vasiliyevich; Papov, Konstantin Andreevich; Ovchinnikov, Anton Zakharovich (1980). The testimony of Kolchak and other Siberian materials. Stanford University Press
זכוכית סערה

כלי זכוכית הסערה של פיצרוי
זכוכית הסערה או כלי זכוכית מזג האוויר הכימית (באנגלית: Storm glass), היה מכשיר שעזר לחזות מזג אוויר בראשית המאה ה-19. הוא היה מורכב מתערובת נוזלים ומינרלים מיוחדת שהוכנסה לתוך מכל מזכוכית שקופה ואטומה. הממציא האמין שמצב ההתגבשות בתוך הנוזל קשור למזג האוויר. הממציא אינו ידוע אך המכשיר הפך פופולרי בשנות ה-60 של המאה ה-19, לאחר שפורסם וקודם על ידי אדמירל הצי המלכותי רוברט פיצרוי שטען כי:
if fixed, undisturbed, in free air, not exposed to radiation, fire, or sun, but in the ordinary light of a well-ventilated room or outer air, the chemical mixture in a so-called storm-glass varies in character with the direction of the wind, not its force, specially (though it may so vary in appearance only) from another cause, electrical tension.
תרגום:- אם הכלי קבוע, ללא הפרעה, באוויר חופשי, לא חשוף לקרינה, אש או שמש, אלא באור רגיל בחדר מאוורר היטב או אוויר חיצוני, התערובת הכימית במה שנקרא כלי זכוכית הסערה משנה את אופייה עם כיוון הרוח, לא עוצמתה, במיוחד (אם כי הוא עשוי להשתנות במראהו בלבד) מסיבה שינוי המתח החשמלי.
הרכב הנוזל בכלי הסערה משתנה, אך בדרך כלל הוא מכיל "קמפור, מינרלים שונים, המומסים בכוהל, המעורב עם מים וקצת אוויר". מכשירים אלה ידועים בימינו כבעלי ערך מועט בחיזוי מזג האוויר אך ממשיכים להיות מסקרנים.
תיאור

הנוזל בתוך כלי זכוכית הסערה, הוא תערובת של מספר מרכיבים, לרוב מים מזוקקים, אתנול, אשלגן חנקתי, אמוניום כלוריד וקמפור. התערובת הספציפית הזו פורסמה וקודמה על ידי האדמירל רוברט פיצרוי למרות שמכשירים דומים היו קיימים אפילו שני עשורים קודם לכן בגרסאות שונות באיטליה, צרפת וגרמניה.
פיצרוי רשם בקפידה את האופן שבו כלי זכוכית הסערה מציג את מזג האוויר החזוי:
קטלוג של מכשירי זכוכית סערה מ־1863 אם הנוזל בכלי שקוף, מזג האוויר יהיה בהיר וצלול.
אם הנוזל מעונן, מזג האוויר יהיה מעונן גם כן, אולי עם משקעים .
אם יש נקודות קטנות בנוזל, ניתן לצפות למזג אוויר לח או ערפילי.
כוס עכורה עם כוכבים קטנים מעידה על סופות רעמים.
אם הנוזל מכיל כוכבים קטנים בימי חורף שטופי שמש, אז מגיע שלג.
אם יש פתיתים גדולים בכל הנוזל, הוא יהיה מעונן בעונות מתונות או מושלג בחורף.
אם יש גבישים בתחתית הכלי, זה מצביע על כפור.
אם נוצרים חוטים בחלק העליון, תהיה רוח.
גרסה של המכשיר הייתה זמינה במאה ה-18 בצרפת והממציא שלה אינו ידוע. בשנת 1859, סופות אלימות תקפו את האי הבריטי. בתגובה, הכתר הבריטי באמצעות הצי המלכותי, חילק את כלי זכוכית הסערה של פיצרוי, שנודעו אז כ"ברומטרי הסערה של פיצרוי", לקהילות דייגים קטנות, רבות, ברחבי האיים הבריטים לצורך קבלת החלטות לפני הפלגת ספינות הדיג לים הפתוח.
הדיוק

בשנת 1863 פרסם המדען צ'ארלס טומלינסון (אנ') ניתוח ב-The Philosophical Magazine שבו כתב את מסקנתו לגבי הדיוק של כלי חיזוי הסערה, "אני חושב שניתן בהחלט להסיק מהניסויים והתצפיות הללו שכלי זכוכית הסערה פועל כסוג גס של תרמוסקופ (אנ'), מדחום נחות, לרוב המטרות של התצפית." ב-2008 מאמר בג'ורנל לגידול קריטאלים Journal of Crystal Growth הגיע למסקנה דומה ששינוי הטמפרטורה הוא הגורם היחיד לצמיחת גבישים בכלי זכוכית הסערה.
ראו גם

ברומטר
היסטוריה של המטאורולוגיה
תחנת מזג אוויר
חיזוי מזג אוויר
הערות שוליים

↑  The Philosophical magazine; a journal of theoretical, experimental and applied physics, London Taylor & Francis [etc.], 1798
↑  Sutton, Graham (1965). "Admiral Fitzroy and the Storm Glass". Weather. 20 (9): 270–271. Bibcode:1965Wthr...20..270S. doi:10.1002/j.1477-8696.1965.tb02202.x.
↑  Bolton, H.C.; Rae, I.D. (1992). "The Admiral's Storm Glass". Weather. 47 (3): 89. Bibcode:1992Wthr...47...89B. doi:10.1002/j.1477-8696.1992.tb05785.x.
↑  Sealey, Antony F. (1967). "A Further Note on the Storm-Glass". Weather. 22 (10): 412–416. Bibcode:1967Wthr...22..412S. doi:10.1002/j.1477-8696.1967.tb02956.x.
↑  McConnell, Anita; Collins, Philip (2013). "Will the True Originator of the Storm Glass Please Own Up". Ambix. 53: 67–75. doi:10.1179/174582306X93200.
↑  Sutton, Graham (1965). "Admiral Fitzroy and the Storm Glass". Weather. 20 (9): 270–271. Bibcode:1965Wthr...20..270S. doi:10.1002/j.1477-8696.1965.tb02202.x.
↑  McConnell, Anita; Collins, Philip (2013). "Will the True Originator of the Storm Glass Please Own Up". Ambix. 53: 67–75. doi:10.1179/174582306X93200.
↑  Tomlinson, Charles (1863). "An experimental examination of the so-called Storm-glass". The Philosophical Magazine. 26: 93–109.
↑  Tanaka, Yasuko; Hagano, Koichi; Kuno, Tomoyasu; Nagashima, Kazushige (1 במאי 2008). "Pattern formation of crystals in storm glass". Journal of Crystal Growth. 310 (10): 2668–2672. Bibcode:2008JCrGr.310.2668T. doi:10.1016/j.jcrysgro.2008.01.037. {{cite journal}}:  (עזרה)
קריסטלים צומחים בכלי הסערה של רוברט פיצרוי
החפרפרת (תוכנית טלוויזיה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  החפרפרת 
 סוגה:  תוכנית מציאות
 מנחים:  איתי אנגל
 משתתפים:  עודד גרובר, סיגי, שרון, זהבה רחמים, דנה
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1
 שידור
 רשת שידור:  קשת
 תקופת שידור מקורית:  13 בפברואר 2001 – 3 באפריל 2001
 
החפרפרת הייתה תוכנית מציאות ישראלית ששודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת, בחורף 2001, על פי פורמט בלגי מצליח ששודר ברחבי העולם בשם "The Mole". התוכנית הונחתה על ידי איתי אנגל.
בתוכנית התמודדו עשרה משתתפים, כאשר ביניהם פעלה "חפרפרת" אחת, שתפקידה היה לשבש ולהכשיל את האחרים במשימות שהוטלו עליהם. בסוף כל פרק נדרשו המשתתפים לענות על שאלון הנוגע לזהות החפרפרת והמתמודד שהפגין את הידע המועט ביותר אודות זהותה - הודח.
בסוף העונה הראשונה (והיחידה) ניצח המתחרה עודד גרובר - היום איש תקשורת - שזכה בפרס של מאה ועשרים אלף ש"ח והיה האחרון שנשאר.
למרות השקעה כספית ניכרת (על פי הערכות - כ-150 אלף דולר לפרק), קיבלה הסדרה ביקורות פושרות ורייטינג נמוך, מה שהביא להפסקתה לאחר עונה אחת.
תגובות וביקורות

מיכל קדוש ממעריב טענה שהסדרה הקדימה את זמנה ב-15 שנה, לעומת הגרסה האמריקאית ש"עובדת כמו קסם".
הערות שוליים

↑  אביבה קרול, ‏המתכון החורפי של קשת, באתר גלובס, 6 בדצמבר 2000
↑  רוגל אלפר, מתנערים משטיפת המוח, באתר הארץ, 6 במרץ 2001
↑  סמדר הירש, ‏מחר: החפרפרת - שעשועון הפרנויה החדש של קשת, באתר גלובס, 12 בפברואר 2001
↑  סמדר הירש, ‏הציצה ונפגעה - עלייתה ונפילתה של החפרפרת, באתר גלובס, 2 באפריל 2001;
פרקים חדשים של "שמש" בערוץ 2, בעקבות שיעור צפייה נמוכים ב"החפרפרת", באתר הארץ, 3 במרץ 2001
↑  מיכל קדוש, ‏"החפרפרת": לא עבד בארץ, זהב בגרסה האמריקאית, באתר מעריב אונליין, 12 באוגוסט 2024
אוסמוזיס ג'ונס

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  טום סיטו, בובי פארלי, פיטר פארלי, Piet Kroon 
 הופק בידי:  דניס אדווארדס, בובי פארלי, פיטר פארלי, זאק פן, בראדלי תומאס
 תסריט:  מארק היימן 
 עריכה:  לויס פרימן-פוקס, סטפן שפר, סאם סייג
 שחקנים ראשיים:  ביל מארי אלנה פרנקלין מולי שאנון קריס אליוט
 מדבבים:  כריס רוק לורנס פישבורן דייוויד הייד פירס ברנדי נורווד ויליאם שאטנר
 מוזיקה:  רנדי אדלמן
 צילום:  מארק אירווין
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Warner Bros. Feature Animation Conundrum Entertainment
 חברה מפיצה:  אולפני האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  10 באוגוסט 2001
 משך הקרנה:  כ-95 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  הנפשה, לייב אקשן, פעולה, קומדיה
 מקום התרחשות:  רוד איילנד 
 תקציב:  70 מיליון דולר
 הכנסות:  14 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   osmosisjones
 www.osmosisjones.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
אוסמוזיס ג'ונס (באנגלית: Osmosis Jones) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2001, מסוגת פעולה וקומדיה, אשר כולל סצנות עם שחקנים חיים לצד סצנות מונפשות. הסרט בוים על ידי האחים פארלי לצד פיט קרון וטום סיטו, אשר ביימו את הסצנות המונפשות. תסריט הסרט, אשר נכתב על ידי מארק היימן, מתמקד בפרנק דטורה, פקח גן חיות רשלני אשר שוטר תאי דם לבנים, אוסמוזיס "אוזי" ג'ונס, יחד עם הכמוסה דריקסנול "דריקס" קולדרליף, שחיים בתוך גופו, מנסים למנוע מהנגיף הקטלני ת'ראקס להרוג אותו תוך ארבעים ושמונה שעות. הסצנות עם השחקנים החיים מתרחשות מחוץ לגופו של פרנק, בעוד שהסצנות המונפשות מתרחשות בתוך גופו. בסרט מככבים השחקנים ביל מארי, מולי שאנון וקריס אליוט, לצד המדבבים כריס רוק, לורנס פישבורן, דייוויד הייד פירס, ברנדי נורווד וויליאם שאטנר.
הסרט הופק על ידי Warner Bros. Feature Animation ו-Conundrum Entertainment, כאשר הוא הופץ על ידי אולפני האחים וורנר. הקרנת הטרום בכורה של הסרט התרחשה בתיאטרון המצרי ב-7 באוגוסט 2001, ולאחר שלושה ימים, ב-10 באוגוסט 2001, הסרט הופץ בבתי הקולנוע בארצות הברית. מאוחר יותר הסרט הופץ ברחבי העולם ותורגם ודובב לשפות שונות, בין היתר בישראל, בה הסרט הופץ עם תרגום עברי לצפייה ביתית ב-DVD בשנת 2002. אורך הסרט הוא כ-95 דקות.
הסרט זכה לביקורות מעורבות-חיוביות מהמבקרים, ששבחו את הסצנות המונפשות, המדבבים והעלילה, אך ביקרו באופן שלילי את הסצנות עם השחקנים החיים ואת השימוש הרב בהומור גס. הסרט הרוויח ממכירות הכרטיסים כ-14 מיליון דולר מתוך תקציב של 70 מיליון דולר. החל משנת 2002 עד שנת 2004 שודרה ברצועת השידור Kids' WB האמריקאית הסדרה "אוזי ודריקס" שמבוססת על הסרט, בה אוזי ודריקס מועברים לגוף של נער מתבגר בשם הקטור קרוז, שם הם ממשיכים במאבק נגד וירוסים וחיידקים. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בשנת 2005 בערוץ לוגי.
צוות משתתפים ודמויות > שחקנים

ביל מארי בתור פרנק דטורה, אלמן ופקח גן חיות רשלני.
אלנה פרנקלין בתור שיין דטורה, בתו בת העשר של פרנק.
מולי שאנון בתור גברת בויד, המורה למדעים של שיין.
קריס אליוט בתור בוב דטורה, אחיו של פרנק ודודה של שיין.