stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איתי סנד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 במאי 1955 (בן 69) 
 ענף מדעי:  מדע המדינה, כלכלה, דמוקרטיה, מדעי החברה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת רוצ'סטר 
 מוסדות:  אוניברסיטת רוצ'סטר  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס 
 אתר רשמי
 
איתי סנד (נולד ב-4 במאי 1955) הוא פרופסור למדע המדינה ודיקן הפקולטה למדעי החברה על שם גרשון גורדון באוניברסיטת תל אביב. כמו כן, הוא עומד בראש מכון מינץ לפתרונות מדיניות אסטרטגיים לאתגרים גלובליים. איתי סנד הקים את בית הספר ללימודי חברה ומדיניות בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, ועמד בראשו במשך 4 שנים עד שמונה לדיקן הפקולטה.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם תורת המוסדות, תורת המשחקים ומודלים מתמטיים יישומיים. כמו כן הוא מרצה בקורסים של תכנון אסטרטגי, הבטים פוליטיים וחברתיים במדיניות הציבורית ותקצוב.
בעבר כיהן כראש המחלקה למדע המדינה וכמנהל ה-Center for New Institutional Social Sciences באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. פרופ' סנד פרסם חמישה ספרים בשנים 1997–2014 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
כמו כן, פרופ' סנד פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מובילים כגון The American Journal of Political Science ו-The Journal of Politics, The Journal of Theoretical Politics
בנם של זוג הסופרים יונת ואלכסנדר סנד.
פרסומים > ספרים שכתב

J. Knight and I. Sened (Eds.) 1995. Explaining Social Institutions, Ann Arbor: The University of Michigan Press.
Itai Sened. 1997. The Political Institution of Private Property. Cambridge: Cambridge University Press.
Gideon Doron and Itai Sened. 2001. Political Bargaining: Theory Practice and Process. London: Sage Publications.
Norman Schofield and Itai Sened. 2006. Multiparty Democracy: Parties, Elections and Legislative Politics in Multiparty Systems, Cambridge University Press.
הערות שוליים

↑  אוניברסיטת תל אביב, מכון חדש לפתרונות מדיניות אסטרטגיים לאתגרים גלובליים נחנך באוניברסיטת תל אביב
↑  Itai Sened, Department of Political Science, ‏2019-03-25 (באנגלית)
↑  פרופ' אתי סנד | הפקולטה למדעי החברה ע"ש גרשון גורדון, באתר social-sciences.tau.ac.il
↑  פרופ' איתי סנד, באתר social-sciences.m.tau.ac.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520873105171  VIAF: 151711   WorldCat (עם VIAF): 151711
איתן ישראלי

איתן ישראלי
איתן ישראלי (נולד ב-29 בספטמבר 1934, אביחיל) הוא דיפלומט ישראלי ששימש גם כסמנכ"ל במשרד החקלאות.
ביוגרפיה

איתן ישראלי גדל והתחנך במושב אביחיל, שהוריו היו בין מקימיו. אביו, יהודה, היה ממתנדבי הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה. אמו, בלהה לבית אוסטרובסקי, הייתה עם הוריה ממקימי כפר סבא. סבו מצד אביו, פסח ישראלי, יסד בשנת 1900 את סניף פועלי ציון בווילנה. הוא הבן השני שנולד במושב וסיים בו את בית הספר היסודי. את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר החקלאי כדורי ומיד לאחר מכן, התגייס לנח"ל, שבועיים לפני שמלאו לו 17. לאחר סיום קורס קצינים (בגיל 17 וחצי - בזמנו הקצין הצעיר ביותר בצה"ל), במאי 1952 מונה לשרת כמפקד מחלקה בקיבוץ כפר גלעדי. בסוף השנה נתמנה לסגן מפקד הפלוגה בדרגת סגן שייסדה את ההיאחזות עין גדי.
לאחר השחרור מהצבא, החל לימודי אגרונומיה, תחילה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן בשלוחת האוניברסיטה, בפקולטה לחקלאות ברחובות והוסמך (M.Sc) בכלכלה חקלאית. עבודת המאסטר שלו עסקה בגידול עגבניות באדמה מליחה באום ברק - עין בוקק על שפת ים המלח. יהודה אלמוג ראש מועצה אזורית תמר, החכיר לישראלי עשרים דונמים ליד עין בוקק להקמת חווה חקלאית וניסויים בגידול ירקות. ישראלי הקים חווה חקלאית לגידול עגבניות וביצע עבודת מחקר לתואר M.Sc. תוצאות המחקר הראו שעגבניות חונטות פרחים רק בטמפרטורה של מעל 10 מעלות. כמו כן הוכח שניתן לשטוף את האדמה עם מליחות היתר ולגדל בה עגבניות. היבול היה ארבע טון לדונם בעונת האביב. היה זה יבול בעל ערך כלכלי מובהק שהוכיח שההתיישבות החלוצית בבקעת ים המלח ובערבה תקיים את עצמה מבחינה כלכלית. לאחר 3 שנים הוקם בעין בוקק בית הבראה. השלטונות נתנו להם קדימות בשימוש במי המעיין, דבר שמנע מישראלי להמשיך בפיתוח החווה.
ב-1959 החל ישראלי את דרכו במשרד החקלאות ככלכלן חקלאי, עוזר לסגן מנהל משרד החקלאות. ב-1962 הוצע לו תפקיד יועץ מטעם ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, שליח ודיפלומט של משרד החוץ הישראלי. בשנים 1963–1965 שימש ישראלי כיועץ חקלאי לממשלת וולטה עילית (היום בורקינה פאסו) וסגנו של מנהל הצוות, שמנה 15 יועצים מכל העולם. הוא הקים משק ובי"ס חקלאי, הדריך בשיטות עיבוד קרקע ושימוש בכלים חקלאיים מודרניים והנחיל שיטות התיישבות קואופרטיביות שפותחו בישראל והופצו בעולם. בשנים 1965–1967 התמנה מטעם האו"מ למנהל פרויקט בניגריה. במשך שנתיים היה אחראי על ניהול ופיתוח של 56 "מושבים", על פי מודל ההתיישבות הישראלי.
לקריאה נוספת

שבתאי טבת, קללת הברכה, הוצאת שוקן: ירושלים, 1969
Dan Vittorio Segre, The High Road and The Low; A study in Legitimacy, Authority and Technical Aid. 1974; Allen Lane, London
הערות שוליים

↑  יהודה ישראלי, דבר, 4 ביוני 1961
↑  בלהה ישראלי - למנוחות, דבר, 18 ביולי 1975
↑  יצחק ברוידס, וילנה הציונית ועסקניה, תל אביב: הוצאת הסתדרות עולי וילנה והגליל בתל אביב, 1939, עמ' 114-237
↑  מנדל זינגר, בראשית הציונות הסוציאליסטית, חיפה: ספריית ילקוט, מועצת פועלי חיפה, עמ' 54-208
↑  יוסף מגן, פולמוס שנשכח, מוסד ביאליק, ישראל: עמודות, 1994, עמ' 17-122
↑  יצחק יעקבי, איתן עושה חקלאות, דבר, 14 במרץ 1958
↑  יצחק יעקבי, יחיד מנסה לעשות חקלאות בערבת ים המלח, דבר, 16 בינואר 1959
1 2  ישראלי מטפח החקלאות הערבית, מעריב, 28 ביולי 1970
↑  א. סדומי, טוב רעש הטרקטור מרעם התותח, למרחב, 27 באוקטובר 1967
↑  אהרן פריאל, התרומה הישראלית לגדה: עידן חדש בחקלאות, מעריב, 23 במרץ 1969
↑  שבתאי טבת, קללת הברכה, הוצאת שוקן, ירושלים, 1969
↑  Dan Vittorio Segre The High Road and the Low The high road and the low; A study in legitimacy, authority and technical aid. 1974, Allen Lane, London
1 2  אהרון פריאל, מתעכב שחרורו של סמנ"כל משרד החקלאות, מעריב, 7 בינואר 1974
↑  טובה גלבוע, המסחר עם לבנון יוכל להתרכז ביצוא תעשיות בינוניות בהן יש לנו כושר תחרות, עיתון מבט, 25.6.82, עמ' 5
↑  א. ישראלי סמנכ"ל; י. דורון לפרימור, מעריב, 23 ביוני 1970
↑  שמעון וילנאי, איתן ישראלי, לשעבר סמנכ"ל משרד החקלאות ונושא בתארים נוספים רבים, יבול שיא 141, 2018, עמ' 76
↑  איתן ישראלי יצא למסע ייעוץ למשרד החקלאות בארה"ב, דבר, 16 ביוני 1971
↑  איתן ישראלי יוצא לארה"ב כנספח חקלאי, מעריב, 1 בספטמבר 1975
↑  ארגון שוחרי החקלאות בישראל הוקם בארה"ב, דבר, 30 במאי 1977
↑  א. סדומי, קח ותן במחקר חקלאי, דבר, 4 בנובמבר 1977
↑  עדה כהן, על מנהלים ועסקים, מעריב, 22 ביוני 1979
↑  משפחה מצליחה, מעריב, 27 ביוני 1980
↑  יעקב ארז ואהרן פריאל, מומחים בישראל פועלים בסין מסייעים בתעשייה ובחקלאות, מעריב, 2 באוקטובר 1984; המשך
↑  חברה אמריקנית רכשה זכויות לגידול פירות וירקות שפותחו בישראל, מעריב, 21 באוגוסט 1988
↑  אהרן פריאל, נחתמו חוזים לייצוא ידע ותשומות חקלאיות לארמניה ב-4 מליון דולר, מעריב, 26 באוקטובר 1989
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311214105171  VIAF: 298819623   WorldCat (עם VIAF): 298819623
אונטרוניק חצ'טוריאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 במאי 1975 (בן 49) לוס אנג'לס, ארצות הברית
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1994
 עיסוק:  מוזיקאי, מפיק, Dj, פעיל פוליטית
 סוגה:  רוק אלטרנטיבי  רוק מתקדם מטאל אלטרנטיבי נו מטאל הבי מטאל מוזיקה אלקטרונית האוס
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  תופים
 שיתופי פעולה בולטים:  סיסטם אוף אה דאון
 אתר רשמי
 
אונטרוניק "אנדי" חצ'טוריאן (באנגלית: Ontronik "Andy" Khachaturian; נולד ב-4 במאי 1975) הוא מתופף, מפיק ודי ג'יי אמריקאי ממוצא ארמני, אשר מוכר בעיקר כמתופף להקת סיסטם אוף אה דאון לשעבר (1993–1997). ומייסד וסולן ראשי (1999–2002) של להקת הרוק מתקדם 'The Apex Theory', וכן חבר להקת 'VoKee'.
ביוגרפיה > System of a Down

חצ'טוריאן נולד להורים ארמנים בלוס אנג'לס, ארצות הברית. בתיכון נפגש עם דארון מאלכיאן ושאבו אודאג'יאן, שני נגנים שבהמשך ינגן איתם בלהקה. מאורח יתר פגש את סרג' טנקיאן, ויחד איתו החליטו להקים להקה בשם 'System of a Down'. לאחר ארבע שנים עם הלהקה, וחמישה מיני-אלבומים שהקליטו יחד, נאלץ חצ'טוריאן לפרוש מהלהקה, עקב פציעה בידו מאימון ג'יט קון דו. מחליפו בלהקה הוא ג'ון דאלמיאן, המתופף הנוכחי.
ביוגרפיה > Apex Theory, VoKee ודי ג'יי

בשנת 1998, הקים יחד עם שותפים את להקת 'The Apex Theory'. לאחר שהקליטו 2 אלבומים ומיני אלבום נוסף, שינו את שמם ל'Mt. Helium'. בשנת 2002 עזב אנדי את הלהקה בשל הבדלים מוזיקליים. לאחר מכן, בשנת 2004, הקים להקת רוק נוספת בשם 'VoKee'.
כיום פועל חצ'טוריאן בקליפורניה, כדי ג'יי בשם, "OnTronik ™".
דיסקוגרפיה > סיסטם אוף אה דאון

Untitled 1995 Demo Tape ‏(1995)
Demo Tape 1 ‏(1995)
Demo Tape 2 ‏(1996)
Demo Tape 3 ‏(1997)
Demo Tape 4 ‏(1997)
דיסקוגרפיה > The Apex Theory

Extendemo ‏(1995)
The Apex Theory (מיני אלבום) ‏(1995)
Topsy-Turvy ‏(1995)
הערות שוליים

↑  The Apex Theory | Biography, Albums, Streaming Links, AllMusic (באנגלית)
↑  Tyler Trew, Ontronik Divulges More Than Just A Debut Single, Your EDM, ‏19 בפברואר 2014 (באנגלית)
| סיסטם אוף אה דאון |
| --- | --- | --- |
דארון מאלכיאן • סרג' טנקיאן • שאבו אודאג'יאן • ג'ון דאלמיאן
אונטרוניק חצ'טוריאן
| אלבומי אולפן | System of a Down (1998) • Toxicity (2001) • Steal This Album! (2002) • Mezmerize (2005) • Hypnotize (2005) |  |
| מיני אלבומים | Untitled 1995 Demo (1995) • Demo Tape 1 (1995) • Demo Tape 2 (1996) • Demo Tape 3 (1997) • Demo Tape 4 (1997) • Storaged Melodies (2002) |  |
| סינגלים | Sugar • Spiders • Chop Suey! • Toxicity • Aerials • Innervision • Boom! • B.Y.O.B. • Question! • Hypnotize • Lonely Day • Kill Rock 'n Roll |  |
| סיבובי הופעות | Mezmerize / Hypnotize Tour • System of a Down Reunion Tour • Wake Up The Souls Tour |  |
קטגוריה:System of a Down • פורטל:הבי מטאל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 58e71d3e-559a-40f0-88c1-0fa40c7a218f
איי ויליס

|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 קואורדינטות:  54°00′00″S 38°11′00″W﻿ / ﻿54°S 38.1833°W﻿ / -54; -38.1833
 נתונים מדיניים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 אזור זמן:  UTC-4
 מגלה:  ג'יימס קוק 
 תאריך גילוי:  14 בינואר 1775 
  (למפת איי ג'ורג'יה הדרומית מוגדלת) קינג אדוארד פוינט גריטוויקן אננקוב קופר פרינס אולף הארבור  האוקיינוס האטלנטי ים סקוטיהאיי ויליס(למפת איי ג'ורג'יה הדרומית רגילה) קינג אדוארד פוינט גריטוויקן אננקוב קופר פרינס אולף הארבור  האוקיינוס האטלנטי ים סקוטיהאיי ויליס
 
איי ויליס (אנגלית: Willis Islands) הם קבוצת איים קטנה ממערב לאי ג'ורג'יה הדרומית באיי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, שאליהם גם משתייכים פוליטית. הם ממוקמים 3 ק"מ ממערב לאי הציפור (Bird Island).
האיים נתגלו ב-14 בינואר 1775 על ידי ג'יימס קוק ונקראו על שם הימאי תומאס וויליס שהבחין בהם לראשונה.
איזק טיטסינג

| --- | --- |

התמונה היחידה שהגיעה לידנו שבה נראה טיטסינג, מתוך ספרו של ון בראם האוקחסט על המשלחת ההולנדית בסין. טיטסינג הוא האירופי החובש כובע
 לידה:  10 בינואר 1745 אמסטרדם, הרפובליקה ההולנדית 
 פטירה:  2 בפברואר 1812 (בגיל 67) פריז, הקיסרות הראשונה 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 השכלה:  אוניברסיטת ליידן 
 תפקיד:  שגריר  מנהל בנגל ההולנדית 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 
איזק טיטסינג (בהולנדית: Isaac Titsingh;‏
10 בינואר 1745 באמסטרדם – 2 בפברואר 1812 בפריז) היה רופא הולנדי, חוקר, סוחר ושגריר. במהלך קריירה ארוכה במזרח אסיה היה טיטסינג פקיד בכיר בחברת הודו המזרחית ההולנדית (Vereenigde Oostindische Compagnie, ובקיצור VOC). הוא ייצג את החברה, שעסקה בסחר ברחבי אסיה, באופן בלעדי ביפן של ימי שוגונות טוקוגאווה. הוא נסע פעמים לאֶדוֹ (שמה הישן של טוקיו) לראיונות אצל השוגון ופקידי ממשל בכירים אחרים. מאוחר יותר הוא היה המושל הכללי מטעם הולנד בצ'ינסורה שבבנגל, והמושל הכללי של ה-VOC. טיטסינג עבד עם עמיתו הבריטי, צ'ארלס קורנווליס, שהיה המושל הכללי של חברת הודו המזרחית הבריטית. ב-1795 ייצג טיטסינג את האינטרסים של הולנד ושל ה-VOC בסין, שם הוא התקבל בזרועות פתוחות בחצר הקיסר צ'יינלונג, בניגוד משווע ליחס התוקפני כלפי שגריר אנגליה מעט לפני חגיגות שישים השנה למלכותו של הקיסר. בסין שימש טיטסינג כשגריר הולנד בפועל, ובו-בזמן היה גם נציג מסחרי של ה-VOC. ב-32 השנים שבהן עבד עבור החברה ניהל טיטסינג התכתבות מסועפת עם טובי האינטלקטואלים בעולם, ובמכתביו עסק רבות בפילוסופיה ובמדעים השונים, כמו גם תיאורים מפורטים של אורחות החיים, המנהגים והפוליטיקה במדינות שבהן שירת. הוא ידע לשונות רבות, ביניהן לטינית, אנגלית, גרמנית, סינית ויפנית. בכתביו ניכר הכבוד הרב שרחש לתרבויות והדתות הזרות, שבהן הוא ראה שוות ערך לתרבות המערבית ולדתו הפרוטסטנטית - גישה יוצאת דופן וחלוצית באותם ימים.
קורות חיים

איזק טיטסינג נולד באמסטרדם שברפובליקה ההולנדית ב-10 בינואר 1745, לאביו אלברטוס, שהיה כירורג ומיילד ובן למשפחת סטאדהאודרים ולאשתו השנייה קתרינה ביטר. ב-1664 הוא הצטרף, כאביו, לגילדת הכירורגים של אמסטרדם, קיבל דוקטורט במשפטים מאוניברסיטת ליידן ב-1765, וכעבור כמה חודשים הפליג לאסיה, לעבוד בשירות חברת הודו המזרחית ההולנדית. עד 1779 הוא עבד בתפקידים שונים בבטאוויה (כיום ג'קרטה שבאינדונזיה), בירת "הודו ההולנדית".
קורות חיים > יפן, 1779–1784

טיטסינג היה ה-Opperhoofd[דרוש תעתוק] (מונח שניתן לתרגמו כ"מנהל ראשי" של החברה) ביפן בשנים 1779–1780, 1781-1783 וב-1784. חשיבותו של תפקיד מנהל ה-VOC באותה תקופה ביפן גדלה עקב מדיניות הבידוד הכפוי שהוכתבה מלמעלה. בגלל הטפות דתיות שקדמו לאותה תקופה, לא הורשה אף יפני או בן-אירופה לצאת מיפן או להיכנס אליה, עבירה שדינה מוות. החריג היחיד למדיניות "הדלת הסגורה" הזו היה ה-"Factory" (אנ'), תחנת הסחר של ה-VOC באי דֶגִ'ימָה במפרץ נגסאקי, בחלקו הדרומי של האי הגדול קיושו. בסביבה נוקשה ודיקטטורית זו הפכו סוחרי ה-VOC לאמצעי הרשמי היחיד שאיפשר יחסי מסחר וחילופי תרבות ומדע. האוֹפֶּרהוֹפְט של ה-VOC קיבל לפיכך מעמד הקרוב למעמדו של דאימיו יפני במהלך ביקורי-החובה השנתיים שלו כדי לחלות את פני השוגון בעיר אדו. בביקורים אלו נפגש טיטסינג באופן לא רשמי עם אנשי הממשל ועם אנשי רוח העוסקים ברנגאקו (מילולית "השכלה הולנדית", אך הכוונה לכל הידע המערבי בכלל), מפגשים שהיו אולי לא פחות חשובים מהמפגשים הטקסיים עם השוגון טוקוגאווה אייהארו עצמו.
קורות חיים > הודו, 1785–1792

ב-1785 התמנה טיטסינג כמנהל תחנת הסחר של חברת הודו המזרחית ההולנדית בצ'ינסורה שבבנגל, היושבת על הנהר הוגלי לפני כלכותה; הבלשן ויליאם ג'ונס, מחלוצי הפילולוגיה ההודו-אירופית ומשפטן שהתגורר בבנגל, תיאר אותו כ"המנדרין של צ'ינסורה". ב-1792 שב טיטסינג לבטאוויה (כיום ג'קרטה שבאינדונזיה, אז מושבה הולנדית), שם הוא שירת כ-Ontvanger-Generaal (גזבר) ומאוחר יותר כ-Commissaris ter Zee (קומיסר ימי).
קורות חיים > סין, 1794–1795

טיטסינג נתמנה לשגריר הולנד בחצר קיסר סין לרגל חגיגות שישים השנים לשלטונו של הקיסר צ'יינלונג. המשלחת הדיפלומטית של טיטסינג בבייג'ינג כללה את אנדריאס אברארדוס ון בראם האוקחסט (van Braam Houckgeest) ואת כרטיין-לואי-ז'וזף דה גין (de Guignes), שכתבו, כל אחד בנפרד, את קורות המשלחת בספרים שהתפרסמו בארצות הברית ובאירופה.
המסע המפרך שערך טיטסינג באמצע החורף מגואנגג'ואו לבייג'ינג אפשר לו לראות חלקים של סין הרחוקים מן החוף, שעד אז מעולם לא הייתה לאירופים גישה אליהם. קבלת הפנים שזכו לה טיטסינג ומשלחתו בעיר האסורה בבייג'ינג הייתה, בסטנדרטים של סין, מפוארת ומלאת-כבוד הרבה יותר מן הרגיל. שלא כמו במשלחת הבריטית הכושלת שהנהיג לורד ג'ורג' מקרטני שנה קודם לכן, טיטסינג לא חסך במאמצים להקפיד על דרישות הנימוסין המורכבות בחצר הקיסרית - לרבות השתחוויה עמוקה, עד שהמצח נוגע ברצפה. לא הוא ולא הסינים ידעו כי זו עתידה להיות הפעם האחרונה שבה יופיע שגריר אירופי בחצר הקיסרית עד אחרי מלחמות האופיום, בסוף המאה הבאה.
קורות חיים > שיבה לאירופה, 1796–1812

ב-1796 חזר טיטסינג לאירופה. תחילה חי בלונדון ובאת', והיה חבר החברה המלכותית למדעים, כמו גם אגודות דומות בהולנד ובמדינות אחרות. ב-1801 חזר לאמסטרדם, ובסופו של דבר לפריז, שם חי עד יום מותו ב-1812. על מצבתו בבית הקברות פר לשז מופיעה הכתובת "כאן טמון איזק טיטסינג, לשעבר מושל חברת הודו המזרחית ההולנדית, שגריר בסין וביפן. מת בפריז בשניים בפברואר 1812, בגיל 68". לטיטסינג היה בן, ויליאם, שנולד לו מפילגשו הבנגלית בסביבות 1790, וטיטסינג הכיר באבהותו עליו ב-1806.
כתביו

חוויותיו ומחקריו של טיטסינג ביפן הולידו כמה וכמה ספרים, שנתפרסמו אחרי מותו; החשובים שבהם:
Mémoires et anecdotes sur la dynastie régnante des djogouns, souverains du Japon, avec la description des fêtes et cérémonies observées aux différentes époques de l'année à la Cour de ces Princes, et un appendice contenant des détails sur la poésie des Japonais, leur manière de diviser l'année, etc.; Ouvrage orné de Planches gravées et coloriées, tiré des Originaux Japonais par M. Titsingh; publié avec des Notes et Eclaircissemens Par M. Abel Rémusat.OCLC 255146140
(זכרונות ואנקדוטות אודות השושלת השלטת של השוגונים, שליטי יפן, בלוויית תיאור של החגים והטקסים המתקיימים בתקופות שונות של השנה בחצרם של אותם נסיכים, ונספח הכולל פרטים על שירתם של היפנים, לוח השנה שלהם וכו'; הספר מעוטר בתחריטים צבעוניים, שיצר מסייה טיטסינג על פי המקור היפני; מלווה בהערות והסברים מאת מסייה אבל רמוזה). 1820 (יצא לאור בתרגום לאנגלית בשם שונה מעט ב-1822).OCLC 5911523
Nipon o daï itsi ran; ou, Annales des empereurs du Japon,tr. par M. Isaac Titsingh avec l'aide de plusieurs interprètes attachés au comptoir hollandais de Nangasaki; ouvrage re., complété et cor. sur l'original japonais-chinois, accompagné de notes et précédé d'un Aperçu d'histoire mythologique du Japon, par M. J. Klaproth.OCLC 5850691
(ניפון או דאי איצי ראן; או דברי ימי קיסרי יפן, בתרגומו של מסייה איזק טיטסינג בסיועם של כמה מתרגמים המועסקים בתחנה ההולנדית של נגאסאקי; הספר נכתב ותוקן על פי המקור הסיני-יפני, בלוויית הערות ומאמר-מבוא על ההיסטוריה המיתולוגית של יפן מאת מסייה י. קלאפרות). תרגום של ספר היסטורי חשוב מאת האיאשי גאהו, 1652, יצא לאור בפריז ב-1834.
הערות שוליים

↑  Edo-Tokyo Museum exhibition catalog. (2000). A Very Unique Collection of Historical Significance: The Kapitan (the Dutch Chief) Colection from the Edo Period -- The Dutch Fascination with Japan, p. 207.
↑  Edo-Tokyo Museum exhibition catalog, p. 210.
↑  Jones, W. (1835). Memoirs of the life, writings and correspondence of Sir William Jones, by Lord Teignmouth. London.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279502305171  BnF: cb11926724n (data)  BPN: 21609973  CiNii: DA06565420  GND: 118977458  ISNI: 0000 0000 8153 3634  LCCN: n90606214  NDL: 00458834  NTA: 070145555  SNAC: w6vx310f  SUDOC: 033740593  VIAF: 73860738   WorldCat (עם VIAF): 73860738 
תחנת הסחר ההולנדית בנגאסאקי, 1853
אירוויין

אירוויין (באנגלית: Irvine) היא העיר השלישית בגודלה במחוז אורנג' שבקליפורניה, ארצות הברית. העיר היא חלק מאזור המטרופולין של לוס אנג'לס.
באירוויין מתגוררים, נכון לשנת 2013, כ-242,651 תושבים. בעיר נמצאת אוניברסיטת קליפורניה באירוויין. אירוויין נחשבת לאחת הערים הבטוחות והטובות ביותר בארצות הברית למגורים ואחת הערים עם מערכת החינוך הציבורי הטובות בקליפורניה.
בעיר שוכן המטה של חברת וסטרן דיגיטל.
היסטוריה

שבטים ילידים התיישבו בסביבת העיר לפני כ-2,000 שנה. משלחת ספרדית עברה באזור בשנת 1769, דבר שהוביל לפיתוח ראשוני של המקום- בניית מבצרים ויצירת חקלאות מקומית.
בשנת 1821 מקסיקו השיגה את עצמאותה, ומיד לאחר מכן כבשה את סביבת העיר, ואף חילקה את האדמה לאזרחים מקסיקנים. בשנים 1864–1866 נמכרו מרבית מהאדמות לאמריקאים. לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, סביבת העיר נפלה לתסבוכת משפטית, אודות הבעלות על הקרקע, שלה היו תובעים רבים. בשנת 1878 אמריקאי בשם ג'יימס אירווין (אחד מהקונים המקוריים) קנה את שאר הקרקעות. והקים עם משפחתו חווה מקומית. אירוויין עצמו נפטר בשנת 1886, והחווה עברה לירושת בנו, ג'יימס אירוויין הבן. כשנתיים לאחר מכן, בשנת 1888 הוקם קו רכבת בסביבת החווה. הוא קידם את החקלאות, ועד שנת 1918 הממשל קנה חלק מהאדמות והקים עליהן בסיס של חיל הנחתים של ארצות הברית.
בשנת 1959 נרכשו ממשפחת אירוויין אדמות נוספות, על מנת להקים את אוניברסיטת קליפורניה באירוויין. עד שנת 1970 הוקמו מספר כפרים בסביבה. ב-28 בדצמבר 1971 תושבי הכפרים הללו הצביעו על שילוב הכפרים לעיר גדולה יותר. החל משנת 1975 ועד לשנות ה-80 התיישבו בסביבה פליטים וייטנאמים רבים, אשר ברחו מדרום וייטנאם לאחר נפילת עיר הבירה סייגון לידי הקומוניסטים.
דמוגרפיה

נכון לשנת 2015, גרים בעיר כ-257,000 תושבים.
דמוגרפיה > גזע

לבנים- 45.1%
אסייתים- 45.1%
היספנים- 9.2%
אפרו-אמריקאים- 1.8%
כלכלה

ישנן כמספר חברות בין-לאומיות אשר שיכנו באירוויין את המרכז שלהן באמריקה הצפונית. בין חברות אלו ניתן למנות את קיה, סגה, מאזדה, טושיבה, BenQ ואסיקס.
בין המעסיקים הדומיננטיים ביותר בעיר, ניתן למנות את אוניברסיטת קליפורניה באירוויין, מערכת החינוך המקומית, Blizzard Entertainment, ברודקום, ו-וסטרן דיגיטל.
פוליטיקה וממשל

מועצת העיר מורכבת מראש העיר ומארבעה חברים נוספים. ראש העיר נבחר אחת לשנתיים והמועצה נבחרת אחת לארבע שנים, ועליהם יש מגבלה של שתי קדנציות אפשריות.
מתוך כלל המצביעים הרשומים בעיר, ישנו רוב קטן לטובת המפלגה הדמוקרטית.
ערים תאומות

מקסיקו ארמוסיו, מקסיקו
יפן צובוקה, איברקי, יפן
טאיוואן טאויואן, טאיוואן
איתן ורטהיימר

| --- | --- |

איתן ורטהיימר, 2001
 לידה:  2 באוגוסט 1951 נהריה, ישראל 
 פטירה:  4 באפריל 2022 (בגיל 70)
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין בקיסריה
 מספר צאצאים:  5 
 
איתן ואריאלה ורטהיימר, 2001
איתן ורטהיימר (2 באוגוסט 1951 – 4 באפריל 2022) היה תעשיין, איש עסקים ומיליארדר ישראלי.
ניהל במשך שנים את החברות "ישקר" ו"טכנולוגיית להבים" שהיו בבעלות משפחתו, וייסד עם אביו, סטף ורטהיימר, את קבוצת IMC, שנמכרה לברקשייר האת'וויי של וורן באפט תמורת כ-6 מיליארד דולר. בכך הפכה משפחת ורטהיימר למשפחה העשירה בישראל עם הון של כ-6.2 מיליארד דולר.
ורטהיימר נודע בפעילותו הנדבנית ובאוסף בן מאות כלי הרכב שברשותו.
ראשית חייו

איתן ורטהיימר נולד כילד השני מתוך ארבעה (שני בנים ושתי בנות) וגדל בנהריה, בנם של מרים (לבית ולך) וסטף ורטהיימר שעלה מגרמניה. בגיל חמש החל לעבוד בנגרייה. כילד לקה בשיתוק ילדים ואיבד את עינו. למד בבית הספר בסמ"ת בחיפה.
שירת בצה"ל ביחידת פיתוח בחיל החימוש.
פעילות עסקית

בגיל 24, לאחר סיום שירותו בצה"ל, ניסה להשתלב כעובד ייצור במפעל "ישקר" שהקים אביו, אך פרש יחד עם עוד שני עובדים לצורך הקמת יוזמה עצמאית בתחום כלי עבודה לעיבוד שבבי. לאחד מכן שהה כתשעה חודשים בארצות הברית ועבד בחברת המוליכים-למחצה אדמס. כשחזר לישראל ב-1977, קנה, שיקם ומכר מספר חברות, וכך עשה את הונו הראשוני.
ב-1982 שב והצטרף לעסקי אביו, ניהל תוכנית הבראה ב"ישקר" והצטרף לניהול החברה לאחר שאביו נפצע קשה בתאונת דרכים. תחת ניהולו, שנמשך עד 1995, צמחה רווחיות החברה ביותר מפי 20.
בשנת 1996 רכש, יחד עם איש העסקים מוטי זיסר, כ-13% ממניות חברת אפריקה ישראל להשקעות. השנים מכרו את מניותיהם ברווח גדול תוך מספר חודשים.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 פרש ורטהיימר מניהול שוטף של החברות המשפחתיות, והיה מעורב בהן מאז כנשיא.
בשנת 2006 הוביל את מכירת קבוצת IMC לחברת ברקשייר האת'וויי, בבעלותו של וורן באפט, שרכשה 80% ממניות החברה תמורת 4 מיליארד דולר. חמש שנים לאחר מכן מימשה את האופציה לרכישת האחוזים הנותרים תמורת 2.05 מיליארד דולרים. בשנים האחרונות לחייו הוביל תהליך מכירה של חברות ונכסים שהיו בידי המשפחה ביניהם חברת "להבים", מתחמי נדל"ן ופארקי תעשייה.
הון ונכסים

נכון ל-2022, הונה של משפחת ורטהיימר נאמד ב-6.2 מיליארד דולר.
בשנת 2005 כללו נכסיו של איתן ורטהיימר:
שטחי נדל"ן פרטיים בהיקף של למעלה מ-100 אלף מ"ר, הפזורים בכל ישראל, בהם בית בכר בתל אביב
5 מטוסים
3 יאכטות - ביניהן הגדולה והמפוארת ביותר שמחזיק ישראלי
2 מסוקים
אוסף של 220 מכוניות, שכולל בעיקר מכוניות עתיקות.
פעילות למען הקהילה

ורטהיימר הקדיש מזמנו לפעילות נדבנית, בין היתר כיועץ אסטרטגי בהתנדבות לחברות וגופים שונים.
בשנת 2000 היה שותף יחד עם שאול מופז להקמת תוכנית עתידים, שמטרתה לשלב צעירים מצטיינים מהפריפריה הגאוגרפית והחברתית של ישראל במוסדות להשכלה גבוהה בישראל. והיה יו"ר הדירקטוריון של המיזם. בני הפריפריה, שעד שנת 2000 היוו כ-10% מהיקף האקדמאים של צה"ל, מהווים, נכון לשנת 2011, 40% בעקבות פעילותה של התוכנית. על פעילותו זו זכה ב-2011 לתואר דוקטור לשם כבוד של הטכניון.
ורטהיימר ייסד בשותפות עם הסוכנות היהודית את "קרן דרומה צפונה", שמטרתה לחולל שינוי בכלכלה האזורית ולהעלות את רמת החיים בגליל ובנגב. ורטהיימר שימש כיו"ר הקרן והוא התורם המרכזי לפעילותה.
נכון ל-2016, שימש ורטהיימר כיו"ר חבר הנאמנים של רמב"ם - הקריה הרפואית לבריאות האדם.
בשנת 2021 הביא ורטהיימר לסגירה של המוזיאון הפתוח תפן ושל המוזיאונים הנוספים שהקים אביו, ופרק את האוספים השונים שהיו בהם.
חיים אישיים

לאיתן ורטהיימר חמישה ילדים. היה נשוי לאמנית והנדבנית אריאלה ורטהיימר (אמה, מנישואין קודמים, של המוזיקאית סיון טלמור). בתו היא השחקנית מאיה ורטהיימר, הנשואה לקונסול הכללי לשעבר של ישראל בניו-יורק ושר התיירות לשעבר אסף זמיר.
חתן נוסף שלו הוא יזם הנדל"ן עודד מרגלית, שרכש יחד איתו את מתחם השוק היווני וכיכר השעון ביפו.
ורטהיימר התגורר בראשית שנות ה-90 בכפר ורדים, ולאחר מכן בקיסריה ובתל אביב.
ב-2019 התגלה במוחו גידול ממאיר והוא נפטר ב-4 באפריל 2022.