stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה אוירבך

| --- | --- |

הרב משה אויערבך
 לידה:  3 בפברואר 1881 ד' באדר א' תרמ"א הלברשטאדט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  9 באפריל 1976 (בגיל 95) ט' בניסן תשל"ו פתח תקווה, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית המדרש לרבנים בברלין  אוניברסיטת שטרסבורג 
 מקום פעילות:  קלן, ברלין, פתח תקווה
 תקופת הפעילות:  ? – 9 באפריל 1976 
 תחומי עיסוק:  חינוך, היסטוריה, הוראת התלמוד
 רבותיו:  אביו הרב אביעזרי זליג אוירבך, אחיו הרב יצחק אויערבך, רבי דוד צבי הופמן, רבי יצחק אייזיק הלוי
 חיבוריו:  תולדות עם ישראל, תורת החינוך
 
 מנחה לדוקטורט:  תיאודור נלדקה 
 
הרב ד"ר משה אוירבך (יידיש: אויערבאך; ד' באדר א' תרמ"א, 3 בפברואר 1881 – ט' בניסן תשל"ו, 9 באפריל 1976) היה רב ומחנך, ממייסדי החינוך הדתי המודרני בארץ ישראל. היה מרבני בית המדרש לרבנים בברלין, ממקימי תנועת עזרא והעומד בראשה,[דרוש מקור] נשיא אגודת ישראל בגרמניה, ומומחה בעל שם להיסטוריה יהודית.
קורות חיים

אויערבך נולד בהלברשטט, שבגרמניה לרב העיר אביעזרי זליג אויערבך ולרייסכא-רוזה, בתו של יוסף הלוי הירש (נישאו בשנת תרכ"ז), בת למשפחת עסקנים. הוא התחנך בבית הספר היהודי ובגימנסיה הממשלתית בעירו. לאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים בברלין, שם הוסמך לרבנות בידי רבי דוד צבי הופמן. בשנת תרס"ה כתב עבודת דוקטור על מכילתא דרבי ישמעאל אצל תיאודור נלדקה, וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת שטרסבורג.
לאחר תקופת קצרה שבה לימד לימודי קודש בבית המדרש למורים בקלן, הוצע לו לקבל על עצמו את יסודם וניהולם של בתי ספר דתיים במושבות החדשות בארץ ישראל. בסוף שנת ה'תרס"ט עלה הרב אויערבך לארץ והתחיל לייסד את בתי הספר. תחילה קיבל את ניהולו של תלמוד התורה בפתח תקווה (שהוקם מעט קודם לכן), ולאחר מכן בראשון לציון, רחובות, עקרון, גדרה וחיפה. לאחר מכן נוסדו על ידו גם בתי ספר לבנות בפתח תקווה ועקרון. רשת תלמודי התורה ובתי הספר כונתה "נצח ישראל".
בשנת תרע"ג נשא לאשה את יני, בתו של הרב שמואל קוטק רבה של באד הומבורג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה מעורב בפעולות תמיכה לנזקקים במצב הקשה ששרר בארץ, אולם בשנת תרע"ז נאלץ לעזוב את הארץ בעקבות התקרבותו של הצבא הבריטי לישראל, וחששו שייעצר מחמת היותו אזרח גרמני.
אחר שובו לגרמניה, יצא לפולין לנהל שם את הגימנסיה לבנות "חבצלת".
בשנת תרע"ח חזר הרב אויערבך לגרמניה שם היה שותף לפעילות ציבורית במסגרת תנועת אגודת ישראל, וכן לימד תלמוד בעיר קלן, בה כיהן כרב גיסו הרב פינחס וולף. בשנת תרפ"ג עבר לבברלין והתמנה למרצה להיסטוריה יהודית, תלמוד ופדגוגיה בבית המדרש לרבנים בברלין. לאחר זמן הפך לאחד ממנהלי בית המדרש. עם שובו לברלין מונה גם לחבר בהנהלת קהילת "עדת ישראל", הקהילה האורתודוקסית הנפרדת בברלין. בתקופה זו שימש מפעם לפעם דיין בבית דין לממונות וענה לשאלות הלכתיות. בתקופת שהותו בברלין התמנה לנשיא אגודת ישראל בברלין, ולאחר פטירת אחיו התמנה לנשיא אגודת ישראל בגרמניה, במסגרת תפקידיו אלו היה מעורב בפעילות ציבורית רבה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה מעורב בהקמת גרעיני ההתיישבות של פועלי אגודת ישראל שהורכבו מיהודים דתיים מגרמניה, שהתיישבו לבסוף בגדרה, במחנה ישראל ובחפץ חיים. הרב אויערבך ליווה התיישבויות אלה בשנותיהן הראשונות ושימש גם כפוסק בשאלות הלכתיות שהתעוררו.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון חזר הרב אויערבך לארץ ישראל בשנת תרצ"ה, וחזר לעבודתו כמנהל בבתי הספר בפתח תקווה. בתקופה זו פרסם את ספרו "תולדות עם ישראל", ספר לימוד בתולדות עם ישראל לבתי הספר הדתיים. הספר, על שלושת חלקיו, פותח בגלות בבל ומסיים בהתפתחות תנועת החסידות. הוא הציע את ספרו כספר לימוד לבתי הספר של המזרחי, אך מחלקת החינוך של הוועד הלאומי דחתה את הבקשה ומתחה ביקורת על הספר, הן מצד התוכן (בעיקר מצד נקודת המוצא האורתודוקסית שבו, שהתבססה על שיטתו של רבי יצחק אייזיק הלוי) והן מצד הלשון והסגנון. מאידך נמתחה על הספר ביקורת גם מן האגף החרדי. למרות ביקורת זו התקבל הספר כספר לימוד בבתי ספר חרדיים כדוגמת בית יעקב ואף במוסדות של העדה החרדית, עד סוף המאה העשרים.
לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 1947 נסע הרב אויערבך עם בנו שמואל לחצי שנה לטריפולי שבלוב על מנת לעזור בהסדרת מוסדות החינוך שם בעקבות ההרס שזרעה מלחמת העולם השנייה, ועמד בראש סמינר למורים שייסד הרב הראשי של לוב, שלמה ילוז.
לאחר שובו ארצה, העביר הרב אויערבך שיעורים במוסדות שונים, בעיקר בפדגוגיה והיסטוריה יהודית.
הרב אויערבך נפטר בט' בניסן ה'תשל"ו (9 באפריל 1976).
אחד מניניו הוא אבי וורצמן, לשעבר חבר כנסת וסגן שר החינוך וכיום מנכ"ל הכפר השיקומי עדי נגב שעל יד אופקים ויו"ר דירקטוריון החברה למתנ"סים.
ספריו

תולדות עם ישראל מתקופת חורבן בית ראשון עד ימינו (היסטוריה ישראלית לבתי ספר, 1944)
תורת החינוך: ספר עזר לחינוך והוראה בבתי ספר דתיים (1958)
לקריאה נוספת

'אוארבך, משה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 25. (הספר בקטלוג ULI)
משה אויערבך, מהלברשטט עד פתח תקווה - זכרונות הרב משה אויערבך, בעריכת נתן רפאל אוירבך, ירושלים, תשמ"ז.
הערות שוליים

↑  מהלברשטט עד פתח תקווה, עמ' 83–86.
↑  קפלן, "ספרי לימוד", עמ' 14–20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257896605171  BIBSYS: 90510378  GND: 11937224X  ISNI: 0000 0000 7989 6356  LCCN: n88030652  NKC: zmp20211113444  NTA: 298448807  RERO: 02-A016542662  SUDOC: 07133341X  VcBA: 495/141935  VIAF: 32805015   WorldCat (עם VIAF): 32805015
לב אוקון

| --- | --- |

 לידה:  7 ביולי 1929 סוחיניצ'י, ברה"מ 
 פטירה:  23 בנובמבר 2015 (בגיל 86) מוסקבה, רוסיה 
 ענף מדעי:  פיזיקה תאורטית, פיזיקת חלקיקים, פיזיקה 
 מקום קבורה:  ראיון אודינצובסקי 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני 
 מנחה לדוקטורט:  איסאק פומרנצ'וק 
 מוסדות:  המכון לפיזיקה תאורטית וניסויית במוסקבה 
 תלמידי דוקטורט:  Aleksey Morozov 
 פרסים והוקרה:  פרס פומרנצ'וק (2008)  עיטור אות הכבוד  מדליית הזהב ע״ש לנדאו (2002)  מדליית מאטאוצ'י (1988) 
 
לב אוקון  (ברוסית: Лев Борисович Окунь‏;7 ביולי 1929, מחוז קלוגה-23 בנובמבר 2015, מוסקבה) היה פיזיקאי יהודי סובייטי - רוסי, מומחה בפיזיקה גרעינית.
קורות חיים

לב אוקון נולד בשנת 1929 בעיירה סוחיניצ'י שבמחוז קלוגה, כיום ברוסיה, למשפחה יהודית.
בשנת 1953 סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני והחל לעבוד במכון לפיזיקה של האקדמיה הסובייטית למדעים. בשנת 1956 סיים תואר שלישי ובשנת 1961 פוסט-דוקטורט. ב-1977 קיבל תואר פרופסור במכון בו עבד.
אוקון לימד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה וכיהן בו כפרופסור החל משנת 1967.
בשנת 1990 נבחר כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות וכעבור 23 שנים, ב-2013 עזב אותה במחאה על שינויים שהיו צפויים אותה עת, בתפקודה.
אוקון פעל בתחום פיזיקת חלקיקים. בשנת 1953 הוא פרסם את עבודתו הראשונה שבוצעה בהדרכת ארקדי מגדל. בשנת 1956 הוא פרסם עבודה על קווארקים ביחד עם יעקב זלדוביץ'. בשנת 1962 בכנס של CERN הוא לראשונה השתמש במונח הדרון.
על פעילותו הוענק לאוקון עיטור אות הכבוד. בשנת 1988 הוא קיבל "מדליית מאטאוצ'י" של האקדמיה האיטלקית. בשנת 2002 הוא קיבל מדליית זהב של לנדאו ובשנת 2008 פרס על שם פומרנצ'וק.
אוקון כתב ספר מדע פופולרי על חלקיקים.
אמפלוס

| --- | --- |

 תרבות:  מיתולוגיה יוונית, מיתולוגיה רומית 
 
אמפלוס (ב יוונית עתיקה : Ἂμπελος, מיוונית "גפן") או אמפלוס (בלטינית) הייתה האנשה של הגפן ומאהבו של דיוניסוס ביוונית ובככוס במיתולוגיה הרומית. הוא היה סאטיר שהפך לקבוצת כוכבים או לגפן הענבים, בשל דיוניסוס.
מיתולוגיה

באטיולוגיה של נונוס, אמפלוס הוא נער סאטיר יפהפה, שהיה אהוב על ידי דיוניסוס, ושהאל חזה את מותו.
ישנן שתי גרסאות למותו ולתגובתו של דיוניסוס אליו. לדברי נונוס, אמפלוס נהרג למוות על ידי שור הבר לאחר שלעג לאלה סלנה.
דיוניסוס האבל הפך את אמפלוס לגפן היין הראשונה ויצר יין מדמו.
הגרסה השנייה לפי אובידיוס כוללת גפני ענבים באופן שונה. הנער נפל בקטיף ענבים ודיוניסוס הרים אותו אל הכוכבים והפכו לקבוצת כוכבים (רועה דובים).
במיתולוגיה הייונית מופיע אמפלוס כסוג של דריאדה.
ראו גם

אמפלוגרפיה
רמת קאיבאב

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  8,701 רגל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום:  קוקונינו, ארצות הבריתארצות הברית
 קואורדינטות:  36°07′36″N 112°00′32″W﻿ / ﻿36.1267°N 112.009°W﻿ / 36.1267; -112.009
  (למפת אריזונה מוגדלת) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקורמת קאיבאב(למפת אריזונה רגילה) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקורמת קאיבאב
 
רמת קאיבאב מהחלל
סנאי קאיבאב
מבט על צוקי השני (Vermillion Cliffs) מרמת קאיבאב
רמת קאיבאב (באנגלית: Kaibab Plateau) שוכנת בצפון אריזונה בארצות הברית. הרמה, חלק מרמת קולורדו הגדולה יותר, גובלת מדרום בגרנד קניון ומתנשאת לגובה של 2,817 מטרים מעל פני הים. קניונים משניים של נהר הקולורדו מהווים את גבולותיה המזרחיים והמערביים, ושורות של צוקים מורמים מסמנים את השוליים הצפוניים של הרמה. הרמה נחלקת בין היער הלאומי קאיבאב והחלק המכונה "הגדה הצפונית" של הפארק הלאומי גרנד קניון. הרמה מקבלת משקעים רבים ולכן אזור זה מיוער בצפיפות בעצי צפצפה, ערער, אשוחית-אשוח ואורן הזפת (Pinus ponderosa), ועומד בניגוד חריף לשפלות הצחיחות המקיפות אותו.
יחד עם זאת, אין כמעט מקורות מים גלויים משום שהמים מחלחלים באבן הגיר של תצורת אבן גיר קאיבאב (Kaibab Limestone) הנקבובית המכסה את מרבית הרמה (כמו גם את רמת קוקונינו שמדרום לגרנד קניון). זהו סלע בגוון שמנת עד לבן אפרפר שעוביו נע בין 90 ל-120 מטרים. התצורה הורבדה בשלהי הפרם התחתון, לפני כ-270 מיליון שנים, בים חמים ורדוד. תצורה זו בנויה בדרך כלל מאבן גיר חולית על גג שכבה של אבן חול, אבל בכמה מקומות אבן החול ופצלים סמוכים לגג התצורה או אפילו מהווים אותה.
היערות הקרירים של הרמה מהווים בית גידול לסנאי קאיבאב (Sciurus aberti kaibabensis), תת-מין אנדמי לאזור. בעלי חיים נוספים השוכנים ברמה כוללים איילים, תרנגול הודו ושונר מצוי. בחורף מכסה שלג כבד (לפעמים בגובה מעל ל-5 מטרים) לעיתים קרובות את הרמה, תוך יצירת תנאים טובים לספורט הסקי למרחקים.
היסטוריה

תחילת ההתיישבות האנושית ברמת קאיבאב מתוארכת מלפני לפחות 8,000 שנים ועד לפני 2,500 שנים. התושבים היו ציידים-לקטים והשתייכו לשבטים מהתרבות הארכאית. הם חיו מציד של חיות קטנות, ליקוט צמחי מאכל, ואיסוף מינרלים. למרות התקופה הארוכה בני תרבות זו לא השאירו את חותמם על האזור.
בין 500 לפני הספירה ל-300 לפני הספירה החל אורח החיים של התושבים באזור הגרנד קניון להשתנות. החל ביות של צמחי בר, והארכאולוגים מכנים תושבים אלו בשם "יוצרי הסלים". אף שהיו עדיין תלויים למחייתם בציד ובליקוט צמחים הם החלו לשלב חקלאות באורח חייהם. תקופת יוצרי הסלים הסתיימה ב-800 לספירה. לקראת סוף התקופה החלו התושבים להתיישב בישובי קבע והחלה תקופת בני עם האנסאזי שחיו באזור מלפני 2,000 שנים ועד לפני כ-700 שנים. האנסאזי השאירו אחריהם שרידים ארכאולוגיים מרשימים, דוגמת אלו שבפארק הלאומי מסה ורדה, שממחקרם התברר עד כמה היו בני תרבות זו מתקדמים בהשוואה לבני תקופתם באמריקה הצפונית. האנסאזי היו חקלאים, ולהשלמת התזונה צדו איילים. הם פיתחו לוח שנה ייחודי שהוכיח כי עסקו בצפייה ובמעקב על גרמי השמים. האנסזאי הגיעו לשיאם במאה ה-13. אז חלה התמוטטות של תרבותם שסיבותיה שנויות במחלוקת ביו החוקרים, והם נטשו את היישובים ברמה ועברו להתגורר במקומות בהם מתגוררים אנשי הפואבלו כיום: יישובי ההופי והזוני והיישובים לאורך הריו גראנדה.
במקום האנסאזי התיישבו ברמה אינדיאנים משבטי הפאיוט שחיים באזור גם כיום. כמו בני התרבות הארכאית, ובניגוד לבני תרבות האנסאזי שקדמו להם, היו הפאיוט ציידים-לקטים שצדו חיות ברמת קאיבאב ולקטו צמחים. אף שחלק מבני הפאיוט עסקו בחקלאות, הם לא היו חקלאים במקור. כמו בני התרבות הארכאית היו הפאיוט נוודים ולכן התגוררו במבנים זמניים מענפים המכונים ויקיאפ שאפשר היה לפרקם במהירות כאשר המשאבים בסביבה הידלדלו והיה צורך להעביר את המחנה למקום אחר.
הפאיוט הם שנתנו לרמה את שמה. "קאיבאב" בשפת הפאיוט פירושו "הר שוכב". השם התקבע כאשר חוקר הארצות ג'ון וסלי פאוול, שכינה לראשונה מקומות רבים לאורך הגרנד קניון, שמע כינוי זה מהם. בני הפאיוט מתגוררים כיום בשמורת אינדיאנים (Kaibab Paiute Indian Reservation) סמוך לפרדוניה (Fredonia), והם ממשיכים להשתמש ברמה למטרות תרבותיות מסורתיות.
איילים בקאיבאב

בתחילת המאה ה-20 הייתה רמת קאיבאב אתר שבו נעשה ניסיון לשליטה על גודל אוכלוסייה של בעלי חיים. גודל אוכלוסיית האיילים ברמה שלפני 1905 הוערכה בכ-4,000. מספר זה מעולם לא אושר באמצעות סקר או ספירה בפועל, והפך לנתון המקובל בעיקר משום שלא הייתה הערכה אחרת. כושר הנשיאה הממוצע של האזור לא היה ידוע, בעיקר משום שמרבית הביולוגים לא הכירו מושג זה אז. הערכה מפורסמת שנעשתה שנים אחר-כך על ידי חובב הטבע והסופר אלדו לאופולד נקבה במספר 30,000 איילים. ב-1906 הרעיון היה להגן ולהרחיב את עדר האיילים ברמה, ולכן ב-28 בנובמבר של אותה שנה, יסד הנשיא תאודור רוזוולט את שמורת חיות הבר הלאומית גרנד קניון (Grand Canyon National Game Preserve). מאז שנות ה-80 של המאה ה-19 סבלה הרמה מרעיית יתר של כבשים, בקר וסוסים. במהלך אותה תקופה הרגו החוואים וציידי פרסים טורפים רבים. בתקופה שבה יסד רוזוולט את שמורת חיות הבר, העבירו החוואים את מרבית חיות המשק למקומות אחרים. השינוי העיקרי שחל עקב יצירת שמורת חיות הבר היה איסור על ציד איילים. המאמצים של הממשל, שבראשם שירות היערות של ארצות הברית, להגן על האיילים התמקדו שוב בהריגת אויביהם הטבעיים. בין 1907 ל-1939 ניצודו 816 פומות, 20 זאבים, 7,388 זאבי ערבות ומעל ל-500 שונרים.
אוכלוסיית האיילים חוותה גידול רב במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-20. הערכה אחת נקבה במספר של 100,000 איילים ששכנו ברמה ב-1924. שוב, לא נעשה שום סקר שיטתי על מנת לתמוך בהערכה זו, שייתכן שהייתה מוגזמת וכפולה מהמספר האמיתי. עם זאת, זמן קצר אחר-כך, החלה אוכלוסיית האיילים להצטמצם עקב רעיית יתר. באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 החלו איילים רבים לגווע ברעב. לאחר מחלוקת משפטית מרה בין הממשל הפדרלי ומדינת אריזונה, הותר שם הציד במטרה לצמצם את מספר האיילים. הציידים היו מסוגלים להרוג רק חלק קטן מאוכלוסיית האיילים הרעבים. המרעה עצמו ניזוק, וכושר הנשיאה צומצם מאוד. ברגע שהאקולוגים החלו לחקור את האזור ולהרהר בשינויים שהתחוללו בו, הם החלו להשתמש באיילים של קאיבאב כשיעור לדוגמה כיצד ההחלטה להיפטר מהאויבים הטבעיים של האיילים, שנעשתה במטרה לשמר את אוכלוסיית האיילים, אפשרה לאיילים להתרבות בלא הגבלה, מעבר ליכולת של המשאבים הטבעיים של הרמה לספק להם מזון. כמה מהאקולוגים הצביעו על כך שהסיטואציה הדגישה את החשיבות של מציאת האיזון בין גודל האוכלוסייה לכושר הנשיאה של הסביבה. כיוון שבפועל המספרים של האיילים והטורפים לא ייוודעו לעולם בוודאות, לא ניתן להתייחס לסיכום פשטני כזה של השינויים ברמת קאיבאב כאל שיעור אקולוגי מהימן. המסקנה המשמעותית יותר של האירועים ברמת קאיבאב היא שהמאמצים של בני האדם להגן על חיות הבר ולשמר אזורי בר חייבים להיות מאוזנים עם המורכבות האקולוגית והעדיפויות החברתיות שקשה לנבאן. שינויים מתרחשים, לעיתים במהירות, אבל השפעתם נשארת למשך עשרות שנים. נכון ל-2014 מנהל את האזור ועד חיות הבר של אריזונה (Arizona Game Commission), כשהוא מפקח על מספרם של האיילים כמו גם של הטורפים, ומנפיק רישיונות ציד על מנת לשמור על איזון בין מספר האיילים לכושר הנשיאה של הרמה.
הערות שוליים

↑  Land Use History of the Colorado Plateau
↑  Grand Canyon Place Names!!
↑  Arizona Scenic Drive: Kaibab Plateau-North Rim Parkway
↑  A history of the Kaibab deer
↑  The Lesson of the Kaibab
| דגל אריזונה מדינת אריזונה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | פיניקס |  |
| אזורים גאוגרפיים | אזור ספורד • גרנד קניון • דרום אריזונה • המטרופולין של פיניקס • ההרים הלבנים • השדה הגעשי סן פרנסיסקו • מדבר מוהאבי • מדבר סונורה • עמק מוניומנט • עמק ורדה • פרוזדור השמש של אריזונה • צפון אריזונה • צפון-מזרח אריזונה • צפון מרכז אריזונה • קניון אוק קריק • רמת מגיון • רמת קאיבאב • רמת קולורדו • רמת קוקונינו • רצועת אריזונה • שולי מגיון |  |
| היישובים הגדולים ביותר | פיניקס • טוסון • מסה • צ'נדלר • גלנדייל • סקוטסדייל • גילברט • טמפה • פאוריה • סופרייז • יומה • אבונדייל • פלגסטף • גודייר • לייק האווסו סיטי • באקאיי • קאסה גראנדה • סיירה ויסטה • מריקופה • אורו ואלי |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • היסטוריה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566486605171  LCCN: sh2002000208  VIAF: 315145475   WorldCat (עם VIAF): 315145475 
איילים ברמת קאיבאב, תמונה מ-1946
Dicranella

| Dicranella |
| --- | --- |
 Dicranella howei
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: טחבי עלים
מחלקה:: Bryopsida
סדרה:: Dicranales
משפחה:: Dicranaceae
סוג:: Dicranella
שם מדעי
 Dicranella ‏שימפר, 1856

Dicranella (מכונה בעברית: דיקרנלה) הוא סוג של טחב עלים מהמשפחה Dicranaceae. סוג זה כולל כ-60 מינים, והוא נפוץ ברחבי העולם. השם נגזר מהמילה היוונית דיקרנום, שמשמעותה מזלג בעל שתי שיניים, ורומז על הצורה המיוחדת של השיניים של הקופסית.
סוג זה מיוצג בישראל על ידי מין אחד Dicranella howei הנפוץ בישראל בשלל מקומות לחים, בעיקר בקרקעות עשירות בסיד. נפוץ במיוחד במישור החוף אך נמצא גם בהרי-יהודה, בגליל, בכרמל ובעוד מקומות. לעיתים ניתן לראות טחב עלים זה במשתלות בגלל עודף המים הנמצא פעמים רבות במקומות כאלה. ניתן לזהות מין זה על פי העלים הארוכים והנימיים. על פי חלק מהחוקרים מין זה הוא שם נרדף למין Dicranella varia.
הערות שוליים

1 2  פליקס בילבסקי, מבוא לטחבים בישראל, תל אביב, 1963
↑  The bryophyte flora of Israel and adjacent regions, Jerusalem: Israel Academy of Sciences and Humanities, 2004
↑  Dicranella varia in Bryophyte Flora of North America @ efloras.org, www.efloras.org
יעקב הרצנשטיין

יעקב הרצנשטיין (תרי"ח, 1858 – י"ח בכסלו תרפ"ט, 1 בדצמבר 1928) היה תעשיין ביל"ויי, מראשי הקהילה היהודית אשכנזית ביפו. יזם את כתיבת השיר משמר הירדן על ידי נפתלי הרץ אימבר, שהיה שירו העברי הלאומי המפורסם של אימבר לפני התקווה.
קורות חיים

נולד באודסה, בנו של אלכסנדר הרצנשטיין, שהיה סוחר אמיד. קיבל חינוך יהודי וכללי. החל ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג בגרמניה, לאחר מכן למד משפטים והוסמך לעורך דין. הצטרף לתנועת ביל"ו.
בקיץ 1883 עלה לראשונה לארץ ישראל. בעקבות הקשיים שעשו פקידי החוף הטורקיים לעולים היהודים, מחה בפני הקונסול הרוסי ביפו. הוא נסע לבית הביל"ויים. למחרת ביקש להצטרף לחבריו הביל"ויים לעבודת במקוה ישראל, אך המנהל הירש סירב להכיר בו כביל"ויי ולתת לו עבודה. בעקבות זאת פרצה מריבה בין המנהל הירש לבין קבוצת הביל"ויים במקוה ישראל, ולבסוף התרצה והתיר להרצנשטיין לעבוד. אך הרצנשטיין נפגע מן היחס של הירש והחליט לשוב לרוסיה.
במרס 1885 עלה ארצה בשנית, הפעם כבעל הון ועסקים. בעוד חבריו הביל"ויים התנחלו בגדרה, הוא התיישב ביפו ועם הזמן היה מראשי הקהילה האשכנזית בעיר. ייסד ביפו בית מסחר לייבוא עצים לבנין ולייצוא צמוקים. בעסק העצים עבד אצלו כפקיד יעקב אלחנן ליטוינסקי, ובעסק הצימוקים הביל"ויי אלכסנדר הרכבי.
הרצנשטיין נסע לרוסיה לצורך פיתוח עסקיו. הוא הרחיב את עסקיו והחל לעסוק גם בעסקי בנקאות. הוא הגיש עזרה כספית לחבריו הבילו"יים שהתנחלו בגדרה. כמו כן החל לייבא נייר סיגריות.
באותה תקופה היה יבוא נייר הסיגריות כעין מונופול בידי הסוחר הגרמני הטמפלרי ברייש מיפו. ברייש נהג להדפיס על המעטפות של נייר הסיגריות את השיר הלאומי הגרמני משמר הריין ("וואכט אם רהיין"). לאחר שהרצנשטיין החל ביבוא נייר סיגריות, הוא ביקש מהמשורר נפתלי הרץ אימבר, שהיה אז בארץ, שיחבר שיר לאומי עברי, ואימבר חיבר את השיר "משמר הירדן", שקישט את מעטפות נייר הסיגריות שייבא הרצנשטיין.
בקיץ 1886, לאחר מותו של אברהם מויאל, שהיה מנהל ענייני חובבי ציון בארץ ישראל מטעם הוועד האודסאי, התכנסה אספת עסקנים בביתו של הרצנשטיין ביפו, בה נבחר ועד לניהול העניינים בראשות שמואל הירש, בין חבריה היה גם הרצנשטיין, וכן יהושע אוסוביצקי, אברהם זלמן איכילוב וישראל בלקינד.
בעקבות עסקיו המסועפים היה בקשר הנהלת מקוה ישראל ועם פקידות הבארון לניהול המושבות וסייע להם. בעת מרד איכרי ראשון לציון נגד פקידי הברון, שיגר אליו יהושע אוסוביצקי מכתב דחוף וביקש את עזרתו לדרוש מרשויות השלטון העות'מאני שוטרים לריסון האיכרים. אך הפעם נמנע הרצנשטיין מלסייע לפקידות הבארון, ובזה מנע את התערבות השלטון העות'מאני בסכסוך יהודי פנימי שהיה עלול להסתיים באסון בגלל התנגשות עם השוטרים.
בשנת 1890 התכנסה בביתו, ביוזמת ד"ר זאב וילהלם הרצברג, אספה של עסקני יפו, שבה נוסדה לשכת בני ברית "שער ציון". באותה שנה השתתף בארגון הקהילה האשכנזית ביפו, ובאספתה הראשונה נבחר הרצנשטיין לוועד הקהילה יחד עם שמעון רוקח, חיים שמרלינג, יחיאל מיכל פינס ובצלאל לאפין.
בשנת 1892 נשא את פאני, בת אליהו ורוזה ציפרמן, אחות ברטה, אשת הבילוי"י יוסף פיינברג, ממייסדי ראשון לציון.
בשנת 1906 יצא לאלכסנדריה, משם נסע לצרפת, ובה שהה למעלה משלוש שנים, ולאחר מכן שב לאלכסנדריה והשתקע שם ועסק במסחר. הוסיף לתמוך בענייני היישוב בארץ.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, בעקבות זרם הפליטים והמגורשים מארץ ישראל לאלכסנדריה, יזם יחד עם דוד יודילביץ (ששימש אז מנהל סניף כרמל מזרחי באלכסנדריה) את פעילות העזרה למהגרים מארץ ישראל. כעבור זמן נבחר ועד מיוחד למטרה זו, והרצנשטיין היה חבר בו. גם אשתו פעלה בוועד זה יחד עם אשת הרב הראשי של אלכסנדריה רפאל דלה-פרגולה.
נפטר באלכסנדריה בשנת 1928.
סלמאן אבו סיתה

| --- | --- |

 לידה:  1937 (בן 88 בערך) 
 השכלה:  אוניברסיטת לונדון 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
כריכת הספר של סלמן אבו סיתה - Mapping My Return
מפת אזור ח'ירבת מעין אבו סיתה בשנת 1940
סלמאן אבו סיתה (בערבית: سلمان ابو ستة; נולד ב-1937) הוא מהנדס וגאוגרף פלסטיני, שעוסק במחקר, תיעוד ומיפוי של הכפרים הפלסטינים שחרבו במהלך מלחמת העצמאות.
ביוגרפיה > משפחתו

מוצאו של אבו סיתה הוא ממשפחת ג'רר, ששלטה החל מהמאה ה-18 בהרי שכם וחברון. המשפחה השתתפה במרד הפלאחים בארץ ישראל, ולאחר דיכוי מרד, בשנת 1838, אבראהים פאשא היגלה חלקים ממשפחת ג'רר. פלג ממשפחת ג'רר, משפחת/שבט אבו סיתה הוגלתה לח'ירבת מעין שבצפון הנגב, מזרחית לעבסאן אל-כבירה, כ-20 ק"מ דרומית מזרחית מעזה. חלקים אחרים של המשפחה הוגלו לעמקי סנור ודותן. אבו סיתה, בספרו מציע 2 גרסאות לשם אבו סיתה. סיתה בערבית ستة זו הספרה 6. אבו סיתה משמעו, אבי השישה. לדבריו, לסבא רבה שלו היו שישה בנים. גרסה שנייה על פי אבו סיתה היא שלסבא רבה שלו היו שישה שומרי ראש שהוא אמץ כבניו ומכאן השם אבו סיתה. אביו של סלמאן אבו סיתה, שיח' חסן אבו סיתה, ובן דודו חפרו בח'ירבת מעין באר בעומק 95 מטר, עד שהגיעו לשכבה עשירה במים. מעל הבאר הותקנה משאבה המופעלת על ידי מנוע דיזל. בשנת 1920 אביו גם הקים את בית הספר בכפר. סביב הכפר באביב, היו שדות חיטה גבוהה מאופק לאופק, כרמים ומטעי שקדים, תמרים תאנים וזיתים.
ביוגרפיה > ילדות ולימודים

אבו סיתה נולד בשנת 1937 בח'ירבת מעין ולמד בבית הספר לילדי הבדואים בבאר שבע עד גיל 11. במהלך מבצע ברק, הוחלט לכבוש את ח'ירבת מעין, ומשם לפרוץ לכפר דרום שהיה נצור. המשימה הוטלה על מחלקה בפיקודו של אברהם אדן מהגדוד השמיני, בחטיבת הנגב של הפלמ"ח. אברהם אדן כתב בספרו "עד דגל הדיו" שהכפר נכבש בקלות ובקרב קצר, כמעט ללא התנגדות, במהלכו נהרגו שלושה צעירים. הפלוגה נכנסה לבית אבו סיתה שם מצאו רכוש רב, רהיטים, ספרים רבים ותמונות על הקירות. בשנת 2005 נפגש אדן עם פעיל השלום אורי דייוויס, בשליחתו של אבו סיתה, בביתו ברמת השרון. במפגש זה מסר לו אדן שתי תמונות שלקח שלל בזמן הקרב.
במהלך הקרב, אבו סיתה ומשפחתו ברחו לעיירה עבסאן, כקילומטר ממערב, שנכללה בהכיבוש המצרי של רצועת עזה. אבו סיתה המשיך את לימודיו התיכוניים במצרים, אחר כך למד הנדסה אזרחית באוניברסיטת קהיר וסיים בשנת 1958. משם עבר ללונדון, השלים תואר שני בתכנון ערים ואזורים ודוקטורט ביוניברסיטי קולג', המסונף לאוניברסיטת לונדון. בתום לימודיו עבד כמהנדס בלונדון, קנדה וכווית.
ביוגרפיה > מחקריו

אבו סיטה עסק כ־40 שנה במחקר פלסטין שלפני הנכבה. הוא הסביר כי מטרתו היא ש"זיכרונותיה וזהותה של המולדת הכבושה לעולם לא יאבדו". אורי אבנרי אמר עליו שהוא "המומחה הבולט בעולם בנושא הנכבה" והיה עמו בקשרי ידידות. תהליך התיעוד החל כשהיה בן 22, כשלמד באנגליה.
לצורך מחקריו הקים אבו סיתה את עמותת Palestine Land Society בלונדון, העוסקת במחקר ואיסוף מידע על פלסטין, הארץ ואנשיה, זאת על ידי:
תיעוד ההיסטוריה, הגאוגרפיה, התרבות והחברה של פלסטין;
סקירת סוגיות משפטיות, כלכליות, חברתיות-פוליטיות ונושאים אחרים;
הפצת מידע על ידי פרסום ספרים, מפות ועבודות אקדמיות בנושא;
השתתפות בפורומים, אירועים, כנסים וישיבות הנוגעים לנושא.
בשנת 1998 פרסם את הספר The Palestinian Nakba 1948: The register of depopulated localities in Palestine, בו תיעד את כל הכפרים שנחרבו על ידי מדינת ישראל במהלך מלחמת העצמאות. בשנת 2010 פרסם אטלס בן 650 עמודים בשם "Atlas of Palestine, 1917- 1966". ובשנת 2016 פרסם את סיפורו האישי בספר "Mapping My Return". עמותת זוכרות בישראל גם נעזרה במחקריו לצורך הנצחת הכפרים הפלסטינים ההרוסים.
פרסומיו > ספרים

The Palestinian Nakba 1948: The register of depopulated localities in Palestine (Occasional Return Centre studies) (1998 reprinted 2000), Palestinian Return Centre, ISBN 1-901924-10-6
The Return Journey, (2007) Palestine Land Society, ISBN 0-9549034-1-2
Atlas of Palestine, 1917- 1966, Palestine Land Society (December 2010), ISBN 978-0-9549034-2-8
Mapping My Return, The American University in Cairo Press (May 2016), ISBN 9789774167300
פרסומיו > מאמרים

Peace Palestine Traces of Poison: Israel’s Dark History Revealed
Geography of Occupation
Palestine Remembered Palestine Right Of Return, Sacred, Legal, and Possible
Jerusalemite 7 June 2007 "Atlas of Palestine 1948: Reconstructing Palestine"
הערות שוליים

↑  שירות "הארץ", יום הנכבה - נתונים ומספרים / רקע, באתר הארץ, 14 במאי 2001
↑  ידין, א' תשל"ו, ההגדה לבית ג'ארר. טבע וארץ יח'-4 : עמ' 170-174
↑  Salman Abu Sitta, Mapping My Return: A Palestinian Memoir, The American University in Cairo Press, 2016-05-10. (באנגלית)
↑  אברהם אדן,עד דגל הדיו, תל אביב: מערכות, 1984
↑  סלמאן אבו סיתה זיהה באחת התמונות את אביו חוסין אבו סיתה ואחיו איברהים אבו סיתה, ובתמונה השנייה את בן דודו. אדן כתב בטעות על התמונה עבדאללה אבו סיתה. ראה סיפור הפגישה In Search of the Abu Sitta Sword
↑  סלמן היקר - חליפת מכתבים בין אבו סיתה לאבנרי, 17 במאי 2014, באתר מגפון
↑  אתר עמותת - Palestine Land Society
↑  Ian Black, Mapping My Return - Salman Abu Sitta on the fate of the Palestinians, הגרדיאן, ‏21 במאי 2016 (באנגלית)
↑  שלמה ויינברג, הבהלה מן ההכרה, באתר הגדה השמאלית, 2 בפברואר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302279205171  BnF: cb13557816r (data)  GND: 1067510621  ISNI: 0000 0000 6655 5181  LCCN: n79121029  NTA: 13432238X  SUDOC: 097503290  VIAF: 91821613   WorldCat (עם VIAF): 91821613
יחסי הפיליפינים–יפן

| יחסי הפיליפינים–יפן |
| --- | --- |
הפיליפינים: יפן


הפיליפינים: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
300,000: 377,915
אוכלוסייה
116,318,236: 123,425,163
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,146: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,758: 34,134
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: מונרכיה חוקתית

יחסי הפיליפינים–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין יפן.