stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איחוד איטליה
האיחוד לאחר 1871

תהליך איחוד איטליה לא תם במאה ה-19. גם לאחר כיבוש רומא, ב-1870, נותרו דוברי איטלקית רבים מחוץ לגבולות ממלכת איטליה, רובם בבלקנים, אך גם בסבויה ובניס שנמסרו לצרפת, ובאיים קורסיקה ומלטה. חלקם שאפו לאיחוד עם מדינת האם, שבה החלה תנועה המונית, שכונתה "Italia irredenta" (איטליה הנגאלת), שקראה לסיפוח השטחים בהם ישבו דוברי האיטלקית, שנותרו מחוץ לגבולות המדינה המאוחדת, והבאתה של איטליה אל "גבולותיה הטבעיים". תנועה זו יצרה את המושג "אירדנטה" שפירושו התלכדות קבוצה לאומית המצויה במדינה אחת (לרוב קבוצה שהיא מיעוט), מתוך שאיפה להסתפח למדינה אחרת (בדרך כלל בעלת גבול משותף) שבה מהווה לאום זה רוב או מחזיק בשלטון.
שאיפות התנועות האירדנטיות האיטלקיות התמקדו בטריאסטה, איסטריה והאזורים שמסביבם. תנועות אלו קיבלו את ההזדמנות לממש את שאיפותיהם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בתחילה הכריזה איטליה על נייטרליות, אך באפריל 1915 חתמה על הסכם, המכונה ברית לונדון עם מדינות ההסכמה לפיה תצטרף למלחמה בתמורה להגשמת שאיפות האירדנטה בפריולי, טרנטינו ודלמטיה.
לאחר המלחמה היה מעמדם של השטחים שהובטחו לאיטליה לא ברור. התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית הביאה לכך שלאיטליה ולממלכת יוגוסלביה החדשה עמדו תביעות לשטחים אלו. ניסיון להסדיר את מעמדם של השטחים בועידת השלום בפריז (1919) לא היה לרוחם של הלאומנים האיטלקים. בספטמבר 1919 נכנס אל העיר רייקה (המכונה באיטלקית פיומה) המשורר והלאומן גבריאלה ד'אנונציו והכריז על הקמת "ממלכת קרנארו האיטלקית" מתוך כוונה לספח את העיר, ובסופו של דבר את החוף הדלמאטי לאיטליה. בנובמבר 1920 חתמה איטליה על הסכם רפאלו שהביא למסירתם לאיטליה של שטחים נרחבים באיסטריה ובדלמטיה לרבות העיר זאדאר, והעיר רייקה הוכרזה כעיר חופשית. דא'נונציו התעלם מהסכם רפאלו ולבסוף אף הכריז מלחמה על איטליה עצמה. לאחר הפצצה מן הים על ידי הצי האיטלקי והתערבות כוח צבאי יבשתי בקרבות "חג המולד העקוב מדם" (Natale di sangue), נכנע ד'אנונציו ב-30 בדצמבר 1920. מעמדה הסופי של רייקה הוסדר בהסכם רומא ב-1924 שחילק את העיר כך שרובה נמסר לשליטת איטליה, בעוד שרובע סושאק (Sušak) שבמזרחה נמסר לשליטת ממלכת יוגוסלביה.
עליית המפלגה הפאשיסטית לשלטון באיטליה, הביאה לדרישות נוספות. השלטון הפאשיסטי האיטלקי ראה את איטליה כמעצמה אזורית ועולמית, הרחיב את נחלותיה באפריקה, ופעל על מנת לספח אליה שטחים נוספים. ב-1941 כבשו כוחות מדינות הציר את יוגוסלביה, והאיטלקים השתלטו על שטחים נוספים בדלמטיה, לרבות העיר ספליט וקוטור, ורוב החוף הדלמטי. במהלך המלחמה, בין 1942 ל-1943 סיפחו האיטלקים באופן זמני את קורסיקה וניס.
לאחר המלחמה דעכה התנועה האירדנטית בפוליטיקה האיטלקית. רק כמה אלפי איטלקים נותרו באיסטריה ובדלמטיה, כתוצאה מהתבוסה במלחמה ומטבח של כ-2,000 איטלקים שנערך בנקמה לזוועות הפשיזם במהלך הכיבוש בדלמטיה, עזבו את דלמטיה מאות אלפי איטלקים. הערכות מדברות על כ-350,000 איטלקים ששבו לתחומי איטליה בין 1943 ל-1960. עם זאת בערים רבות בקרואטיה נותרה עד היום אוכלוסייה דוברת איטלקית בשיעור גבוה. בחוזה פריז בשנת 1947 שורטטו מחדש גבולותיה של איטליה. היא חויבה לוותר על איסטריה, זאדר, מרבית חבל הקראס, האי לסטובו וחלקו העליון של עמק הנהר סוצ'ה שנמסרו ליוגוסלביה. כן ויתרה על הריבונות במעבר סן ברנאר הקטן, מונז'נבר וחלקים מהריביירה האיטלקית שנמסרו לצרפת. גם בכך לא נסתיימו הסכסוכים הטריטוריאליים. מעמדה של העיר טריאסטה, למשל, נקבע סופית רק באמנת אוזימו מ-1975 שחילקה את הריבונות בעיר בין יוגוסלביה ואיטליה.
תנועות המתנגדות לאיחוד

תהליך האיחוד היה פופולרי מאוד בעם האיטלקי במאה ה-19, במיוחד בשל כך שהוא הביא לסילוקם של הגורמים הזרים ששלטו באיטליה למעלה מאלף שנים, ובראשם האוסטרים השנואים. מעטים העזו להביע התנגדות לאיחוד, ואלו דיברו בדרך כלל בשם השליטים השושלתיים שזמנם חלף. אך לאחר האיחוד החלו להישמע קולות לפיהם יש לחלק מחדש את איטליה. מרבית המחוזות הצפוניים באיטליה דורשים לעצמם סמכויות וכוח נוספים ואף מעלים מדי פעם את רעיון האוטונומיה העצמאית למחוזות הצפון, וזאת בשל היותם נבדלים בראייתם ממחוזות דרום איטליה בתרבות, וכן בשל היותם "המפרנס העיקרי" של קופת המדינה, "מפרנס" אשר נושא על גבו את עול מחוזות הדרום העניים. תפיסה זו של היבדלות, הביאה להקמת מפלגות אשר חרתו את הנושא על דגלן, דוגמת מפלגת הליגה הצפונית (Lega Nord). מפלגה זו, המזוהה עם הימין האיטלקי, קוראת לפרישה של צפון איטליה משאר המדינה. מנהיג המפלגה, אומברטו בוסי קרא להקמת מדינה שמרכזה במנטובה, ושמה פדניה. במקביל קמה תנועה דומה הקוראת לפרישת סיציליה ודרום איטליה. מפלגות אלו הגיעו בבחירות של שנת 2008 להישגים של 10% מכלל הקולות ו-20% בצפון המדינה. החל משנת 1999, המפלגה זנחה את הדרישה לעצמאות טוטלית, והתמקדה ברעיון של יצירת פדרציה (והתנגדות להגירה). עצמאות פדניה עדיין הוזכרה כמטרה סופית בחוקת המפלגה.
תנועה אירדנטית חזקה קוראת להפרדות חבל טרנטינו-אלטו אדיג'ה שמרבית תושביו דוברי גרמנית, ולצירופו לאוסטריה. התנועה הייתה חזקה לאחר מלחמת העולם השנייה, ובשנים האחרונות דעכה מעט. תנועות אלו הביאו למתן אוטונומיה נרחבת לחבליה השונים של איטליה על ידי הממשלה המרכזית.
האופרה האיטלקית בתקופת הריסורג'ימנטו ואחריה

בתקופת המאבק לאיחוד איטליה, מילאה האופרה האיטלקית תפקיד חשוב ביותר, שבא לביטוי במספר העצום של אופרות שנכתבו בשנים אלה. בין האופרות שפעלו כמכשיר פוליטי רב-עוצמה היו Guerra, Guerra, של בליני (1835), והאופרות של ורדי, החל ב"אטילה" (1846), דרך מקהלת הפליטים במקבת, (1846), "הקרב על לניאנו" (1849) ו"ערביות סיציליאניות"
(1855). לאחר תקופה זו באה שעתן של אופרות במגמה פוליטית, שהפנו את דעת הקהל למהמורות ולסכנות שביצירת הממשל החדש של איטליה המאוחדת.למעשה, שמו של ורדי (באיטלקית verdi) שימש בתקופת הריסורג'ימנטו כאמצעי מהפכני על ידי הפיכתו לראשי התיבות "Vittorio Emanuelle re d'Italia" (ויטוריו אמנואלה, מלך איטליה).
ראו גם

נון סולו ורדי
אחים קאירולי
לקריאה נוספת

דייוויד תומסון, אירופה מאז נפולאון, כרך א', עמודים: 285-311. הפרקים: "איחוד מדיני באיטליה וגרמניה", "ההסדר המדיני של 1871". הוצאת תל- אביב 1984
מסע אל העבר: עולם מודרני נולד: המאה ה-19
יהואש הירשברג, Opera in Search of a Just Ruler for a Unified Italy, Brefols, 2017
Timothy Baycroft, Nationalism in Europe, 1789-1945, Cambridge: Cambridge University Press, 1998, p. 18
Derek Beales and Eugenio F. Biagini, The Risorgimento and the Unification of Italy (2nd edition), London and New York: Routledge, 2002
Frank J. Coppa, The Origins of the Italian Wars of Independence, Longman, 1992
John Gooch, The Unification of Italy, London: Routledge, 1986
Robert Guildea, Nationalism and Unification. עמודים: 189-207. Barricades and Borders: Europe 1914. הוצאת אוקספורד 1987
Denis Mack Smith, The Making of Italy, 1796-1866, London: Palgrave MacMillan, 1988
Lucy Riall, The Italian Risorgimento: State, Society and National Unification, London: Routledge, 1994
William Simpson and Martin Jones, Europe, 1783-1914, London: Routledge, 2000, pp. 178-191
הערות שוליים

↑  יהואש הירשברג, Opera in Search of a Just Ruler for a Unified Italy, Brefols, 2017, I, introduction
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565578505171  GND: 4178231-8  LCCN: sh85068960  NDL: 00569552  NKC: ph1058134 
מפת איטליה בשנת 1796, לפני תחילת הפלישות הנפוליאוניות
מפת איטליה בשנת 1810 בשיא השפעתו של נפוליאון
ג'וזפה מציני
קרלו אלברטו, נסיך סבויה
המתקפה על בית צ'ירו מינוטי
ציור בן התקופה המתאר את הכתרת האפיפיור פיוס התשיעי, ב-1846
הכרזת הרפובליקה של סן מרקו בוונציה, מרץ 1848
קרב נובארה, 1849
גריבלדי בתקופת הרפובליקה הרומית, 1849
תיאור סכימאטי של איטליה ב-1859
קרב סולפרינו, צייר קרלו בוסולי
כרטיס ביקור של איש 'אלף החולצות האדומות' ג'וזפה ברבוליו. הוא עונד את "מדליית האלף" הנדירה שהעניקה העיר פאלרמו ב-1865
גריבלדי נפגש במלך ויטוריו אמנואלה ליד טיאנו
הקרב הימי בליסה, בו הובס הצי האיטלקי בידי האוסטרים והוונציאנים
אנדרטה לזכר כיבוש רומא על ידי חייליו של ויטוריו אמנואלה, המוצבת במקום בו נפרצו חומות העיר בפורטה פיה
הצעת אנשי הליגה הצפונית לגבולות מדינת פדניה
ג'וזפה ורדי
ג'לאטו

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גלידה, קינוח קפוא 
 מוצא:  איטליה 
 מרכיבים עיקריים:  חלב, שמנת, סוכר 
 
ג'לאטו רומאי
ג'לאטו הוא קינוח איטלקי קפוא עשוי מים וחלב, משולב בטעמים, ממתיקים (סוכר או ממתיק מלאכותי) ומייצבים. מרכיבי הג'לאטו קודם מפוסטרים ולאחר מכן מקוררים ומעורבבים באותה עת כדי לפרק גבישי קרח כשהם נוצרים. בניגוד לגלידה, מערכת המכונות שמכינה את הג'לאטו מכניסה לתוך הג'לאטו כמות אפסית של אוויר, לכן הג'לאטו הוא מוצר דחוס ובעל טעם עז יותר. דבר זה מאפשר לג'לאטו, המבוסס על חלב, להיות דומה בטעמו לגלידת שמנת.
ג'לאטו לרוב מוכן מפירות טריים או מוצרים אחרים כמו שוקולד (שוקולד טהור, פתיתי שוקולד, שבבי שוקולד, סוכריות, טראפלס וכדומה), אגוזים, סוכריות קטנות, ממתקים או עוגיות. ג'לאטו המיוצר ממים, בלי מוצרים חלביים, נקרא גם "סורבה".
אחוזי השומן האופייניים לג'לאטו נעים בין 2%–8%, תלוי ברכיבים (אגוזים, חלב או שמנת יעלו את אחוזי השומן). הגלידות בסגנון הצפון אמריקאי מכילות אחוזי שומן גבוהים יותר מהג'לאטו, אחוזי השומן בגלידות אלו נעים בין 10%–30% מאחר שמשתמשים בשמנת להכנת הגלידה. בגלידות יוקרתיות משתמשים בכמות גדולה של שמנת, בעוד שבג'לאטו יוקרתי ישולבו מוצרים איכותיים עם החלב, המים או חלב הסויה. בארצות הברית קינוח קפוא צריך להכיל לפחות 10% שומן כדי להיקרא "גלידה" רשמית.
בדרך כלל מכינים ג'לאטו מתערובת של:
1⁄2 – 1 ליטר מים.
200 – 600 גרם סוכר.
1⁄2 ק"ג פירות טריים או מוצרים אחרים.
0 – 1⁄2 ליטר חלב.
5 – 25 גרם מייצב.
היחס המדויק משתנה, אך עם אותה מטרה לייצר מוצר שהוא רך; לא מוצק ולא נוזלי לאחר ההקפאה.
Bailando

"Bailando" (בעברית: "רוקד") הוא סינגל של הזמר הספרדי אנריקה איגלסיאס, מתוך אלבומו הרביעי Sex and Love, משנת 2014. בשיר משתתפים דסמבר בואנו וחנטה דה זונה. לשיר יצאה גרסה בשפה האנגלית, בהשתתפות שון פול, וגרסה פורטוגזית בהשתתפות לואן סנטנה או מיכאל קריירה.
מגזין הבילבורד כלל את "Bailando" לבין "50 השירים הלטיניים האהובים של העשור של שנות ה-2010".
רקע

במקור, השיר נועד רק לבואנו וחנטה דה זונה, אך מאוחר יותר ניתן השיר לאיגלסיאס.
בריאיון שביצע איגלסיאס לאתר החדשות Univision Musica, הוא אמר לכתב שראיין אותו, שכאשר בואנו השמיע לו את השיר, הוא לא מצא חן בעיניו בהתחלה. כמו כן, הוא סיפר כי לא רצה להקליט אותו. אך אחרי שיחה נוספת, הוא הקליט אותו תוך שהצהיר כי אהב את השיר. הוא כינה אותו כאחד מהשירים המועדפים עליו ביותר מהאלבום.
ביקורות > רשימות כל הזמנים

| ארגון | רשימה | מיקום | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבורד | 500 שירי הפופ של כל הזמנים | 385 |  |
| בילבורד | 50 השירים הלטיניים האהובים של העשור של שנות ה-2010 | נכלל |  |
וידאו קליפ

הווידאו קליפ לשיר יצא לאור ב-11 באפריל 2014. נכון ל-12 בפברואר, הקליפ צבר למעלה מ-3 מיליארד צפיות. מספר צפיות זה ממקם את הקליפ במקום ה-20 ברשימת הסרטונים הנצפים ביותר ביוטיוב.
הקליפ לגרסה האנגלית לשיר בהשתתפות שון פול, יצא לאור ב-13 ביוני 2014 וצבר למעלה מ-400 מיליון צפיות. הקליפ לגרסה הפורטוגזית לשיר בהשתתפות לואן סנטנה, יצא לאור ב-3 ביולי 2014 וצבר למעלה מ-150 מיליון צפיות. הקליפ לגרסה הפורטוגזית לשיר בהשתתפות מיכאל קריירה, יצא לאור ב-22 באוגוסט 2014 וצבר ללמעלה מ-48 מיליון צפיות.
פרסים

איגליאס זכה על השיר בשלושה פרס גראמי הלטיניים. זאת הייתה הזכייה הראשונה שלו מאז 2003.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2014–2018)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2014–2018)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2014–2018)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2014–2018)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 42 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 52 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 1 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 72 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 12 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 31 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 3 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 75 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 8 |  |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 3 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 6 |  |
|  צ'כיה | ČNS IFPI | 20 |  |
|  צרפת | SNEP | 12 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 13 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 47 |  |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 4 |  |
נתוני מכירות

| מקום | תארים | מכירות | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| אוסטרליה (ARIA) | זהב | 35,000 |  |
| בלגיה (BEA) | פלטינה | 30,000 |  |
| קנדה (Music Canada) | פלטינה 2× | 160,000 |  |
| דנמרק (IFPI Denmark) | זהב | 30,000 |  |
| גרמניה (BVMI) | זהב | 150,000 |  |
| איטליה (FIMI) | פלטינה 9× | 450,000 |  |
| הולנד (NVPI) | פלטינה 2× | 40,000 |  |
| ספרד (PROMUSICAE) | פלטינה 7× | 280,000 |  |
| ספרד (PROMUSICAE) | פלטינה 4× | 32,000,000 |  |
| שוודיה (GLF) | פלטינה | 40,000 |  |
| שווייץ (IFPI Switzerland) | פלטינה | 30,000 |  |
| הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת (BPI) | פלטינה | 600,000 |  |
| ארצות הברית (RIAA) | פלטינה 4× | 1,000,000 |  |
תזמור

תִּזְמוּר הוא חלוקת התפקידים המוזיקליים ביצירה מוזיקלית מולחנת לכלי נגינה ולקולות. לדוגמה, בחירת כלי שינגן את הלחן, את ההרמוניה וכדומה. התזמור יכול להתבצע על ידי המלחין, וכך קורה לעיתים קרובות, אך הוא אינו נחשב חלק מפעולת ההלחנה. תזמור הוא חלק מעיבוד מוזיקלי.
התזמור הוא חלק בלתי נפרד מכל יצירה, ומהווה מרכיב חשוב ולעיתים שווה ערך למרכיבים הבסיסיים האחרים שבמוזיקה, כקצב, מנגינה והרמוניה.
תזמור הוא מלאכה מורכבת, משום שלכל כלי נגינה וקול מגבלות משלו, כגון מנעד צלילים ייחודי, גוון ייחודי, מנעד עוצמה ייחודי, ויכולת שונה למשוך צלילים לאורך זמן ולעבור בין צלילים שונים. בנוסף, שילובים שונים של כלים יוצרים אפקטים מגוונים ומורכבים, חלקם בלתי צפויים, ועליהם להיות שילובים מוצלחים אשר ישרתו את המוזיקה בצורה המיטבית. תזמור מקצועי מתחשב גם בחלל בו תבוצע המוזיקה, כיוון שתזמורים שונים נשמעים ומתפקדים באופן שונה בחללים שונים. התזמור קובע בין השאר אילו כלים שונים ייקחו חלק בהרמוניה, דבר המשפיע על אופייה. 

בתקופות מוזיקליות שונות היה נהוג לתזמר באופן שונה, בהתאם למסגרות בהן בוצעו היצירות. גם חשיבות התזמור השתנתה לאורך הזמן.
ניתן לדמות את התזמור לבחירת הצבעים, העפרונות ו/או המברשות שישמשו בהפיכת רישום לציור.
תזמור בהיסטוריה של המוזיקה

ליצירותיו של ברליוז לתזמורת יש גוון עשיר במיוחד בזכות ניצולו את היכולת והייחוד של כל כלי. מלחינים מאוחרים יותר שהמשיכו את דרכו היו ריכרד שטראוס וניקולאי רימסקי-קורסקוב ששיכללו את שיטתו וניצלו את היקף יכולותיו של כל כלי וכלי עד תום.
את השיטה הזאת ניתן לשמוע בפתיחה "קרנבל רומאי" של ברליוז וביצירתו של רימסקי-קורסקוב "שחרזאדה".
המלחין אנטון ברוקנר נקט שיטה שונה לתזמור - לכל קבוצה של כלים (סקציה) היה נותן תפקיד וכך לתזמורתו היה גוון דומה לעוגב עשיר בצלילים (שכן עוגב יכול לדמות צלילי כלים אחרים). הסימפוניות של ברוקנר הן בעלות אופי דומה.
לקראת המאה ה-20 מלחינים החלו לנצל יותר את ה"קצוות" של מנעדי הכלים על מנת לקבל צבעים שקודם לכן לא הושגו. לדוגמה שבסון ינגן מנגינה במנעד ש-50 שנה קודם לא היו 'מעיזים' לתת לו, אלא היו כותבים את אותה מנגינה לאבוב אשר צלילו יחסית דומה לבסון במנעדו הגבוה. דוגמה לשימוש בקצה המנעד ניתן לשמוע ב'פולחן האביב' של איגור סטרווינסקי כבר ממש בהתחלה.
מלחינים מסוימים, כגון סטרווינסקי, אהבו לקחת את הכלי ה"נמוך" ולהשתמש בו בקצהו הגבוה. מלחינים אחרים אהבו דווקא לעשות את ההפך. למשל, דביסי לקח את החליל ה"גבוה" וכתב עבורו מנגינות בקצה התחתון של המנעד שלו.
שימוש בקצה המנעד כמעט תמיד יהיה במסגרת פסג' סולו.
לאורך השנים עם התפתחות התזמור גם התפתחו כלי הנגינה כדי לאפשר למלחינים מנעד רחב אף יותר של אפשרויות צליליות. לדוגמה: קרן אנגלית, קלרינט בס, פיקולו, קונטרה בסון, סקסופון, ועוד רבים.
התוספת הרחבה ביותר לעולם כלי הנגינה התזמורתיים היה בסקציית כלי ההקשה שכיום מורכבת מעשרות רבות של כלים.
תזמור בהיסטוריה של המוזיקה > תזמור אימפרסיוניסטי

דביסי וראוול שמו דגש על התכונות התחושתיות של כל כלי והתוצאה לא הייתה העושר הצלילי של ברליוז, אלא גוון שקוף ורוטט של צלילים שכוון בעיקר להשאיר תחושה של התיאור המוזיקלי (מכאן ההקשר האימפרסיוניסטי).
אחת הדוגמאות לתזמור שכזה הוא התזמור שביצע ראוול ליצירה תמונות בתערוכה מאת מודסט מוסורגסקי.
ראו גם

מונחים בתאוריית המוזיקה
הוצאת שטיבל

סמל ההוצאה
סמל ההוצאה באמריקה בסוף שנות השלושים
הוצאת א. י. שטיבֶּל הייתה הוצאת ספרים עברית שנוסדה במוסקבה בשנת 1917 על ידי הסוחר והנדבן היהודי-פולני אברהם יוסף שטיבל (אי"ש; 1885–1946).
היסטוריה

אברהם יוסף שטיבל התעשר כסוחר עורות, ובהיותו חובב ספרות וחובב עברית החליט להשקיע את הונו בהקמת הוצאת ספרים שתוציא לאור ספרים בעברית בלבד; מעשה בלתי כלכלי באותה עת, כאשר קוראי עברית היו מעטים יחסית. הוא גייס עבור ההוצאה מתרגמים, בהם חיים נחמן ביאליק, דוד שמעוני ודוד פרישמן שתרגמו עבורו לעברית את מיטב ספרות העולם (ספרי דוסטויבסקי, טולסטוי, היינה, אוסקר ויילד, רבינדרנת טאגור ועוד). ד"ר שאול טשרניחובסקי תרגם מיוונית ומאשורית-בבלית דרך גרמנית. בהמשך פעילותו הוציא לאור גם את כתב העת העברי "התקופה" בעריכת שמעון ראבידוביץ', את סדרת חוברות השירה "מקלט" וכן ספרות עברית מקורית, למשל מאת חיים הזז, יעקב שטיינברג, דב קמחי, יצחק למדן ועוד. פסח גינזבורג, שהועסק כמתרגם של ההוצאה, נקלע לסקנדינביה בעת מלחמת העולם הראשונה, כשהיה בדרכו להגר לאמריקה. בשל המצור הימי הגרמני לא יכול לעזוב את נורווגיה, ולמד את שפתהּ, וכך הפך לחלוץ תרגום ספרות סקנדינבית לעברית והפך את ההוצאה למובילה עולמית בתחום הספרות הסקנדינבית על ידי הוצאת ספרי קנוט המסון, סיגביורן אובסטפלדר, הנריק איבסן והנס כריסטיאן אנדרסן.
שטיבל פתח סניפים בערים תל אביב, ורשה, ברלין וניו יורק. בשנת 1924 נקלעה ההוצאה לקשיים, ואברהם שטיבל מינה את נחום טברסקי למנהלהּ בארץ ישראל. בשנת 1929 התאחדו סניפי ההוצאה, ומרכזה מוקם בתל אביב.
בשנת 1933 הוקמה הוצאת "שם" (ראשי תיבות של "שטיבל" ו"מצפה") כאיחוד בין הוצאת שטיבל והוצאת מצפה של יהושע צ'צ'יק, מרדכי ניומן ויוסף שרברק (הוצאת י' שרברק) להוצאת ספרות ילדים. השותפות התפרקה ב-1935.
בשנת 1939 הועברה הבעלות המלאה על ההוצאה לידי נחום טברסקי. אברהם יוסף שטיבל נפטר ב-1946, וההוצאה המשיכה לפעול עד סוף שנות ה-40.
יוסף חיים ברנר כתב בשנת תרע"ט (1919) רשימה בעיתון "הפועל הצעיר" (תחת הכינוי "בר יוחאי"), שבה תיאר את מפעלו של א"י שטיבל:
אין אני מכיר את אברהם יוסף שטיבל פנים. לא ראיתי אותו מעולם ולא שמעתי את קולו... אם יש איזו מעשי-נסים בחזיון שטיבל, כלומר בצירוף המשונה של בעל-כסף ומוקיר ספרות עברית, הנה במעשיו של שטיבל אין כל חידות: הוא, סוחר-העורות הפשוט, מתוך שנפשו היא נאצלה, הרי הוא, כר' שמואל הנגיד בשעתו, מקדיש את אונו והונו להרמת קרן הספרות, שהוא קורא, הספרות הנוגעת לנפשו... שטיבל יעשה איזה דבר בשביל ספרותנו – בזה כמעט שאנו בטוחים. לפי ההתחלה רואים, שהוא עשה יעשה, בכל אופן! אבל לנו אין זה מספיק. אנחנו היינו רוצים, שהוא יעמוד על מרום-תעודתו, שהוא לא יהיה רק בעל-פקדון סתם, נותן-כסף, כי אם מבסס בכספו הוצאת-ספרים עברית יסודית... "הוצאת-שטיבל", אחריותך גדולה!
ואכן, ברנר תרגם את "החטא ועונשו" של דוסטויבסקי עבור הוצאת שטיבל בוורשה, וב-1930 החלו ספריו לצאת בהוצאת שטיבל.
לקריאה נוספת

דניה עמיחי-מיכלין, אהבת אי"ש – אברהם יוסף שטיבל, ירושלים: מוסד ביאליק, 2000.
הערות שוליים

↑  אברהם יוסף שטיבל, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"; דוד תדהר (עורך), "אברהם יוסף שטיבל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3582.
↑  זיוה גולן, חביבה יונאי, "שאול טשרניחובסקי- ביבליוגרפיה", אוניברסיטת תל אביב, בית הספר למדעי היהדות ע"ש רוזנברג, מכון כץ לחקר הספרות העברית, תשמ"א, עמוד 4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363629105171  VIAF: 26151431536256300331   WorldCat (עם VIAF): 26151431536256300331
אגרות משה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  משה פיינשטיין 
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  שו"ת בהלכה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1959–2011
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורה ראשונה:  1959
 תאריך מהדורות נוספות:  2011
 מספר כרכים:  9
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990011957340205171, 990013620900205171
 
אגרות משה היא סדרת ספרי שאלות ותשובות שכתב הרב משה פיינשטיין בנושאי הלכה, הנחשבת ליצירתו העיקרית והחשובה ביותר. הסדרה כוללת 9 כרכים וכרך מפתחות.
הסדרה

הסדרה כוללת תשובות הלכתיות שכתב הרב משה פיינשטיין לשאלות שנשאל עליהן. הסדרה מהווה אבן דרך בפסיקה ההלכתית, ובהתייחסות ההלכתית לבעיות החדשות, כגון טכנולוגיה ורפואה. הסדרה מסודרת על פי סימני השולחן ערוך.
שבעה כרכים מסדרה זו הדפיס בחייו. הכרך השמיני והתשיעי יצאו לאור לאחר פטירתו, על ידי חתנו, הרב משה דוד טנדלר, וחתנו של הרב טנדלר, הרב שבתי רפפורט. יש שטענו כי כרכים אלו כוללים דברים שלא רצה להדפיס והיו בגדר הוראת שעה.
הרב דניאל אידנסון פרסם ספר בשם "יד משה" המכיל מפתחות לכל סדרת השו"ת.
פסיקות משמעותיות

התיר במקרים מסוימים הפריה מלאכותית של אישה מזרע של גבר לא יהודי, דבר שאחרים ראו בו איסור לא תנאף.
התיר לצרף מחלל שבת למניין בתנאים מסוימים, כאשר הוא מביא ראיה מהמרגלים.
בניגוד לאיסור המקובל על חלב נוכרי, התיר חלב נוכרי (בארצות הברית בלבד) בשל הפיקוח הקפדני של הממשלה על חלב.
התיר לשים את רוב סוגי ספרי הקודש במיכלי מיחזור נייר, מלבד "חומשים וספרי תנ"ך, שבהם נמצאים שמות, וכן סידורים מאלו שמדפיסים בשמות ממש"
קבע שטקס בת המצווה הוא "רק דברי רשות והבל בעלמא ואין שום מקום להתיר לעשות זה בבית הכנסת", והוסיף כי אם היה לו הכח, היה מבטל גם את אירועי בר המצווה של הבנים.
הכרכים

הכרך הראשון יצא לאור בשנת ה'תשי"ט, ועוסק בטור אורח חיים.
הכרך השני יצא לאור בשנת ה'תשי"ט, ועוסק בטור יורה דעה.
הכרך השלישי יצא לאור בשנת ה'תשכ"א, ועוסק בטור אבן העזר.
הכרך הרביעי יצא לאור בשנת ה'תשכ"ד, ועוסק בטורים חושן משפט, אורח חיים ואבן העזר.
הכרך החמישי יצא לאור בשנת ה'תשל"ב, ועוסק בטורים יורה דעה, אורח חיים ואבן העזר.
הכרך השישי יצא לאור בשנת ה'תשמ"ב, ועוסק בטורים אורח חיים ויורה דעה.
הכרך השביעי יצא לאור בשנת ה'תשמ"ה, ועוסק בטורים אבן העזר וחושן משפט.
הכרך השמיני יצא לאור בשנת ה'תשנ"ב, ועוסק בטורים אורח חיים ויורה דעה.
הכרך התשיעי יצא לאור בשנת ה׳תשע״א, ועוסק בכל חלקי השולחן ערוך וגם בקדשים וטהרות.
לקריאה נוספת

יהודה זוסמן, ודברת בם... וכתבתם אותם - משנת פסיקותיו של הרב משה פיינשטיין: השוואת דברות משה לאגרות משה, עבודת גמר (מ"א), אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ח.
הרב יצחק רונס, הערכתו של האגרות משה למכותביו – בחינת הפתיחות לתשובותיו, ירחון האוצר, גיליון לא, עמ' רצז - ש
יואב שורק ויוסף יצחק ליפשיץ, הרב משה פיינשטיין - חלב גוי, הוצאת ראובן מס, ירושלים תשס"ז. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
הרב שבתי רפפורט, זכרו תורת משה עבדי – לדרכו של הגר"מ פיינשטיין בפסיקה בשאלות זמננו, כתב העת ממלכת כהנים וגוי קדוש, הוצאת ראובן מס, ירושלים תשנ"ז, עמ' 366 - 384
הראל גורדין, הרב משה פיינשטיין: הנהגה הלכתית בעולם משתנה, הוצאת מכללת הרצוג - תבונות, תשע"ח.
הערות שוליים

↑  ראו הדיון בפורום ספרים וסופרים של אתר בחדרי חרדים ובפורום מטפחת ספרים ועיטור סופרים של אוצר החכמה.  אך עיין מאמרו של משה שור (אנגלית) בספרים בלוג, ינואר 2019, שטוען שהתשובות הם אכן של הרב משה.
↑  שו"ת אגרות משה, אבן העזר, א, עא.
↑  כתב העת האמריקאי "המאור" פרסם מספר מאמרים על גישתו המקלה; מ' אמסעל, "עוד פרטים נחוצים באיסור ההזרעה המלאכותית", המאור, שנה טז (1965), עמ' 147
↑  שו"ת אגרות משה, אורח חיים, ב, יט
↑  שו"ת אגרות משה, יורה דעה, א, מז
↑  שו"ת אגרות משה, אורח חיים חלק רביעי, לט
↑  שו"ת "אגרות משה", אורח חים, א, קד
↑  על צאת הכרך, ראו 'ספר אגרות משה', המאור צב [י, ו], ניסן תשי"ט, עמ' 40–41
↑  לפרק מתוך הספר ראו: יוסף יצחק ליפשיץ, ‏רבי משה פינשטיין ודרכו בהלכה, באתר "דעת"
↑  למאמרים מתוך הספר הזמינים ברשת ראו: הראל גורדין, הרב משה פיינשטיין ועיצוב האורתודוקסיה בארצות הברית שלאחר מלחמת העולם השנייה, באזור פרשת השבוע של מכון ון ליר בירושלים, באתר YouTube, דצמבר 2012; מאביי עד ר' משה פיינשטיין, מקור ראשון, מוסף "שבת", 7 בפברואר 2014; "מקורות הסמכות של ההלכה – עיון במשנתו ההלכתית של הרב משה פיינשטיין", דיני ישראל כה (תשס"ח) עמ' 1–39 (להורדה); "טקס הגיור כריטואל הגדרת הזהות היהודית: עיון במשנתו של הרב משה פיינשטיין", חברה משפט ותרבות הקרוב (בעריכת פרופ' אשר מעוז וד"ר אביעד הכהן). עמ' 101–125
מגדל המים (באר שבע)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל מים 
 מיקום:  באר שבע 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1915
 תאריך פתיחה רשמי:  1915 
 אדריכל:  היינריך אוגוסט מייסנר 
 קואורדינטות:  31°14′40″N 34°47′17″E﻿ / ﻿31.24458333°N 34.78791667°E﻿ / 31.24458333; 34.78791667
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת באר שבע מוגדלת) מגדל המים(למפת באר שבע רגילה) מגדל המים(למפת צפון הנגב רגילה) מגדל המים(למפת צפון הנגב מוגדלת) מגדל המים  he מגדל המיםhe מגדל המיםמפת  __ באר שבע (in English: Beersheba) [‌צפון הנגב‌]מצפון, ממזרח ומערב: __ מועצה אזורית בני שמעון (in English: Bnei Shimon Regional Council) ממזרח: __ עומר (יישוב) (in English: Omer, Israel), __ תל שבע (in English: Tel Sheva) מדרום: __ שגב שלום (in English: Shaqib al-Salam), __ מועצה אזורית מרחבים (in English: Merhavim Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;   לחצו כדי להקטין חזרה   לחצו להגדלה    העיר העתיקה בבאר שבע (ניתן להקיש על אתרים שונים כדי להגיע לערכים מורחבים המפרטים אודותם) 
 
מגדל המים ב-1935
מגדל המים בעיר העתיקה בבאר שבע, ניצב ברחוב הרמב"ם 54, כ-250 מטרים דרומית-מזרחית לתחנת הרכבת הטורקית בעיר. הוא נבנה בשנת 1915, במקביל להקמת תחנת הרכבת, ומיכלי המים הגליליים שניצבו בו בעבר, סיפקו את צורכיהם של קטרי הקיטור שפקדו את התחנה עד סגירתה ב-1927.
את מגדל המים תכנן היינריך אוגוסט מייסנר, מהנדס ומומחה בבניית מסילות רכבת ממוצא גרמני. המבנה עשוי אבן, הוא אליפטי בצורתו ומתנשא לגובה של שתי קומות. בקומתו הראשונה שכנו המשאבות, ובשנייה ניצבו דוודי המים שהזדקרו מעל המבנה. המים למגדל הוזרמו ממי באר בעיר. המגדל הוקם במקום בו הסתעפה מהמסילה הטורקית לדרום, מסילה צדדית שהובילה לעבר דפו ומספר מחסני צבא. המיקום אפשר למלא במים את קטרי הרכבות שנסעו צפונה לעבר מרכזה של ארץ ישראל ודרומה לכיוון חצי האי סיני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפציצו מטוסי חיל האוויר הבריטי את מגדל המים מספר פעמים, אך לא הסבו לו נזק, והוא המשיך ושימש לייעודו המקורי לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים. לאחר שהתחנה נסגרה ב-1927, שימש המבנה את התחנה הווטרינרית הסמוכה לו ומספר צרכנים נוספים, ועם הקמת באר שבע העברית סיפק את צריכת המים של העיר כולה. לאחר שנבנתה בריכת מים חדשה בשכונה א' בשנת 1950, ננטשה המערכת הישנה והמגדל יצא מכלל שימוש. כיום ניצב המגדל בלב שכונת מגורים ולצידו הוכשר גן שעשועים.