stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנהגי שבת בתנועת החסידות
מהלך השבת > ערב שבת

בחסידויות רבות נוהגים החסידים להתאסף ביום חמישי בערב ('ליל שישי') בבית הכנסת ללימוד ספרי חסידות כהכנה רוחנית לשבת. בחלק מהמקומות נהוג ללמוד בספר אור החיים. במקומות אחרים לומדים את ספרי אדמו"רי החסידות. חסידים רבים נהגו להישאר ערים ביום חמישי בלילה ולעסוק בתורה או באמירת תהילים. נוהג זו מקורו בקבלה. היו חסידים שהתנגדו לכך, מחשש שיהיו עייפים בשבת. ביום שישי הקפידו ללכת לטבול במקווה. נוהג זה אף הוא מקורו מהקבלה, ומוזכר בספר הזוהר. כמנהג קבוע, הונהג על ידי האר"י. מנהג זה נפוץ כיום גם בקרב הליטאים. עוד מנהג חסידי בערב שבת הוא, לטעום ממאכלי השבת. מנהג זה מוזכר כבר בספרי ההלכה והקבלה, מטעמים שונים. טעם ההלכה הוא בשביל לבדוק שהמאכלים מבושלים ומוכנים, ואילו טעם הקבלה והחסידות הוא להרגיש ביום שישי את טעם השבת. ההבדל בין הטעמים הוא שלפי הטעם ההלכתי יש לטעום מכל המאכלים ולפי הטעם הקבלי אין צורך בכך.
תפילת מנחה של ערב שבת פותחת במזמור תהילים (פרק ק"ז) על פי הנהגת הבעל שם טוב. לאחר מכן אומרים את פיוטו של רבי אלעזר אזכרי, ידיד נפש. בחלק מהמקומות נוהגים לומר את הקטע פתח אליהו מתיקוני הזוהר.
תפילת השבת בדרך כלל ארוכה יותר מהנהוג במגזרים אחרים[דרוש מקור]. החסידים מתפללים בשבת בהתלהבות, מרבים בשירה ואף רוקדים במהלכה.
אדמו"רים רבים נוהגים ללבוש טלית בליל שבת, אף אם אינם מתפללים לפני העמוד. בחצרות קרלין וסלונים (בטבריה ואחר כך בכל הארץ), ובעקבותיהם חסידות לעלוב ובית תולדות אהרן נוהגים כל החסידים להתעטף בטלית מתפילת מנחה של ערב שבת עד אחרי ערבית. ויש נוהגים להשאיר את הטלית עד אחרי קידוש.
מהלך השבת > ערב שבת > טיש -פאברריינגען

הטיש הוא אירוע ייחודי למגזר החסידי, ומהווה את מרכז השבת החסידית. הטיש הוא מעין מסיבה הנערכת במעמד האדמו"ר והחסידים בליל שבת, לאחר סיום סעודת ליל שבת של החסידים בביתם, כאשר תוכנה העיקרי בדרך כלל הוא סעודת ליל שבת של האדמו"ר. הטיש מאפשר את התכנסות בני הקהילה החסידית סביב האדמו"ר ויחדיו, וחסידים רבים רואים בו מקור כוח לכל שבוע חדש.
הטיש מתחיל מספר שעות אחרי כניסת השבת למשך כמה שעות. במהלך הטיש מחלקים לחסידים 'שיריים' (שאריות) מהאוכל של האדמו"ר, והחסידים שרים זמירות שבת וניגונים חסידיים. על פי רוב אומר האדמו"ר דבר תורה במהלך הטיש. יש אדמו"רים שאוכלים בביתם ובטיש אוכלים קוגל ופירות.
ברוב החסידויות יש טריבונות גבוהות עליהם עומדים החסידים בטיש. הטריבונות מסודרות משלושת צדדי השולחן. האדמו"ר יושב בראש השולחן ולידו יושבים רבני החסידות, או בני משפחתו.
בחלק מהחסידויות נהוג לערוך זיץ (התאספות חסידים) כשלא נמצאים במחיצת האדמו"ר.
מהלך השבת > יום השבת

טרם תפילת השבת בבוקר כשמשכימים עם קום, נהוג ללבוש את בגדי השבת ולהגיע למקווה שם טובלים כדי להיטהר וזאת על פי מסורת האר"י הקדוש. ישנם חסידים הנוהגים להגיע למקווה בבוקר השבת כשהם לבושים עם בגדי השבת אך אינם חובשים את כובע השבת שלהם (שטריימל, קולפיק או ספודיק) אלא חובשים אותו רק לאחר היטהרותם במקווה כשהם צועדים לעבר בית הכנסת.
בחלק מהחסידויות תפילת שחרית של שבת נמשכת שעות. כחלק מעיקרי תנועת החסידות, החסידים אימצו לעצמם נוסח תפילה שונה מהמקובל. בתפילות ובעיקר ביום שבת הנחשב כיום עילאי מביעים החסידים רגשות עמוקים המתבטאות בתנועות גוף רבות ובמה שמכונה בפי החסידים 'השתפכות' כאשר התפילה נאמרת במלא הכוונה.
לאחר סיום התפילה נוהרים החסידים (בדרך כלל בחסידיות גדולות) אל אולם סמוך לבית המדרש או נשארים באולם התפילה שם עורך האדמו"ר קידוש. בחסידויות רבות נערך בסעודת השבת טיש קטן בביתו של הרבי ("מיטאג טיש"), שלפעמים פתוח רק למקורבי האדמו"ר. בחסידויות בית טשרנוביל נהוג שהאדמו"ר מספר בסעודת יום השבת סיפורי צדיקים המקובלים דור אחר דור.
בשבתות בהן עורך האדמו"ר סעודת מצווה או סעודות חגיגיות לרגל ברית של בן משפחתו או לכבוד זבד הבת נערכת סעודה גדולה ומורחבת ואליה נוהרים החסידים. מוכרות יותר שבתות בהן חל יום היארצייט או שבשבוע שלהן חל יום היארצייט שהוא יום השנה לפטירת אביו של האדמו"ר או סבו של האדמו"ר וכן הלאה עד למייסד החסידות עצמו. בשבתות אלו מוזמנים החסידים לשבות במחיצתו של האדמו"ר דבר שנתפס בעיניהם כזכות לעבור את השבת בתפילות עם האדמו"ר בסעודות ולשמוע את דרשותיו.
מהלך השבת > סעודה שלישית ומוצאי שבת

לעת ערב מתקבצים החסידים פעם נוספת בבית המדרש, כדי להתפלל תפילת מנחה של שבת. אחר כך הם ניגשים לעריכת סעודה שלישית בראשות האדמו"ר. סעודה שלישית היא מן הסעודות הייחודיות ובעלת משמעות רוחנית נעלה מיוחדת בייחס לשאר סעודות השבת. הסעודה משולבת בשמיעת דברי תורה מפי האדמו"ר, ושירת שירי רגש והשתפכות. בסיומה בחלק מהחסידויות נהוג להוסיף ניגוני ריקוד.
בחסידויות רבות מאריכים בזמן הסעודה השלישית. הסיבות לכך הן, הארכת השבת ככל הניתן, בשל קדושתה ומעלותיה האחרות, וניצול הזמן החשוב לתשובה והתעוררות הלב בעבודת השם. כמו כן, בהשפעת ספרות חז"ל, הקבלה והאגדה, המספרות כי ביום השבת נושבת מן העולם הבא אל העולם הזה רוח התעוררות ושכינה רבה ושובת אף הגיהנום וכלל הנפשות השוהות בו משוחררות לצאת אותו עד צאת השבת, רואים החסידים בהארכת השבת ערך נוסף שיש בו מגאולת היקום והארתו.
חלק מהאדמו"רים נהגו להאריך את זמן השבת ככל שניתן, ולערוך הבדלה רק בסביבת שעת חצות הלילה. כך גם נוהגים האדמו"רים מחסידויות תולדות אהרון[דרוש מקור], סקולען[דרוש מקור], ועוד.
בחסידויות רבות נוהגים החסידים לאכול יחדיו גם סעודת מלווה מלכה, וכך נוהגים בחסידות פשעווארסק ועוד.
ניגונים ופיוטים חסידיים

על פי השקפת החסידות, מקורם של הניגונים היהודיים מבוסס על שירת הלויים בבית המקדש. בשבת ניתן כובד משקל לשירים, ובנוסף לשירי התפילות, המזמורים והפיוטים אשר חוברו לשבת נוהגים החסידים בשבת, בכל עת של התכנסות יחדיו עם האדמו"ר, לשיר שירי חסידים.
בטיש עומדים החסידים על הפרנצ'ס (טריבונה) במשך שעות ושרים שירים חסידיים. הדגש בשירה הוא לא על מקצועיות השירה והתאמת הקולות, אלא על פנימיות השירה, הדבקות השמחה וההתלהבות המתווספים לשירה. כאשר מצטרף האדמו"ר אל שירת השירים ניתן בדרך כלל להבחין בהתגברות השירה. לעיתים, בחצרות מסוימות (כמו קרלין וחב"ד) חוזרים על שירה מסוימת פעמים רבות.
גם בעת תפילות השבת משמשת השירה ככלי מרכזי, בתפילת ערבית של שבת שרים ב"לכה דודי", בתפילת שחרית של שבת שרים ברוב החצרות את הפיוט אל אדון על כל המעשים ולעיתים גם בקדושת שחרית ובקדושת כתר בתפילת מוסף של שבת.
ייחודן של השבתות בכמה חסידויות > השבת בחסידות ויז'ניץ

בחסידות ויז'ניץ יש דגש מיוחד על יום השבת והוא נחשב כמוטיב מרכזי בעבודת השם, אביו של האדמו"ר הקודם, ר' חיים מאיר הגר אמר, בשירת 'מנוחה ושמחה' בליל שבת אני מבחין על בחורים כיצד הם למדו במשך השבוע". חסידות תולדות אברהם יצחק שבראשה עומד רבי שמואל יעקב קאהן תלמידו של רבי חיים מאיר מויז'ניץ מתאפיינת בשיטה דומה.
ייחודן של השבתות בכמה חסידויות > השבת בחסידות תולדות אהרן

כמו בחסידות התאומה תולדות אברהם יצחק המניחה דגש ייחודי על קדושתה של השבת. כך גם אחותה, חסידות תולדות אהרן. הרב דוד קאהן ייסד מנהגים הייחודים אך ורק לחסידותו. לדוגמה, כדגש על אהבת יום השבת הוא עורך את טקס ההבדלה שעות רבות לאחר צאת השבת (בדרך כלל לאחר חצות הליל). כמוהו גם נוהג האדמו"ר מחסידות לעלוב-ארצות הברית אשר נוהג לערוך את טקס ההבדלה בשעה 02:00 בלילה. 
האדמו"ר מתולדות אהרן, דוד קאהן נואם בישיבת תולדות אהרן ונפגש עם רבנים ואדמו"רים מצאת השבת ועד עריכת ההבדלה. המנהג הזה מדגיש את אהבתו של האדמו"ר ואת אהבתם של החסידים ליום השבת והדבר בא לידי ביטוי בכך שהם רוצים שהשבת תישאר אצלם כמה שיותר זמן ועל כן עורכים את ההבדלה בשעה מאוחרת.
ניתן להבחין באהבה ליום השבת בחסידות תולדות אהרן גם בתפילות הארוכות שהאדמו"ר עורך ובטישים הנערכים עד השעות הקטנות של הלילה בערב שבת. תפילותיו הארוכות של האדמו"ר מראות את הדגש ליום השבת, מה גם שבחסידות תולדות אהרן נהוג להתעטף בטליתות בתפילת ערב שבת, דבר שמסמל את קדושתו וחשיבותו המשמעותית של יום השבת.
ייחודן של השבתות בכמה חסידויות > השבת בחסידות תולדות אברהם יצחק

אחיו של הרב דוד קאהן, הרב שמואל יעקב קאהן נוהג גם כן לשים דגש על שמירתה הייחודית של השבת, בחסידות תולדות אברהם יצחק אותה ייסד מקבלת השבת מקום של ערך עליון. 
מנהג זה 'הועתק' מחסידות ויז'ניץ אל חסידות תולדות אברהם יצחק תוך כדי השפעה, כאמור, הרב שמואל יעקב היה תלמידו של הרב חיים מאיר הגר האדמו"ר הרביעי מויז'ניץ. ניתן להבחין בזאת בבית מדרשם של חסידי תולדות אברהם יצחק שם נכתב על ארון הקודש "ביום השבת שישו ושמחו במקבלי מתן נחליאל". והרעיון הוא שכשהחסידים יביטו אל ארון הקודש הם יראו את הפסוק הזה, במטרה להטביע בהם את ערך קדושת השבת.
בגדי שבת

אחת ממצוות השבת היא מצוות כבוד שבת, ”אם תשיב משבת רגלך, עשות חפציך ביום קודשי, וקראת לשבת עונג, לקדוש ה' מכובד, וכיבדתו מעשות דרכיך, ממצוא חפצך ודבר דבר”. אצל החסידים כבוד שבת מתאפיין בכמה מנהגים ואחד מהם הוא לבישת לבוש שבתי מיוחד.
כך גם בתלמוד מובא: ”שלא יהיה מלבושך של שבת כמלבושך של חול. אמר רב הונא: אם יש לו להחליף יחליף, ואם אין לו להחליף - ישלשל בבגדיו” (לפי רש"י - מנהג של עשירים באותה תקופה, להאריך את הבגדים כלפי מטה).
הלבוש החסידי לשבת כולל שטריימל וקפוטה. בחלק מהחסידויות נהוג ללבוש מכנסיים מיוחדים שנקשרים אחרי הברך, וגרביים לבנים שהנשואים גורבים. יש השערות שונות אודות מקור הלבוש החסידי לשבת. חסידי ירושלים אימצו את הלבוש הירושלמי שמקורו מהערבים, הכולל כתונת פסים זהובה, חגורה רחבה לבנה (אבנט) ומעיל חום (ג'ובה). בשונה משאר חצרות החסידים, אצל החסידים הירושלמים פריטי הלבוש לשבת מונהגים ללבישה כבר מגיל הבר-מצווה (למעט הגרבים שנשארות שחורות כבימי חול) בעוד שבשאר החצרות החסידיות הן מונהגים מהנישואין.
לכל אדם חסידי בין אם היא אישה או גבר, בין אם נשוי או רווק בין אם ילד או ילדה או נער בגיל בר מצווה ישנן נורמות לבגדי שבת ובחלק מהחסידיות הביגוד הוא תקנות שחובה לציית להן.
בדורות הראשונים לחסידות, רוב האדמו"רים לבשו בגדים לבנים. מנהג זה מקורו בקבלה, וכן נוהגים עד היום מקובלים רבים. כיום רוב האדמו"רים אינם לובשים בגד לבן אך חלקם לובשים בגדים צבעוניים. אדמו"רי בית תולדות אהרן וחלק מאדמו"רי בית נדבורנא לובשים בגד לבן. חלק מהאדמו"רים לובשים בגד לבן בחגים מיוחדים כמו בשמחת תורה ובשבועות או שהם לובשים את הקיטל.
ראו גם

כבוד שבת
עונג שבת
לקריאה נוספת

הרב יוסף קרסיק, מנהגי שבת בחסידות, בתוך השבת בקבלה ובחסידות חלק שני, ספריית אש"ל, כפר חב"ד, ה'תשס"ד.
הערות שוליים

↑  "מנהיגי החסידות חידשו מנהגי שבת עתיקים, שנרמזו בזוהר או בהנהגות האר"י כמו: לטבול במקווה בערב שבת וכן בשבת עם השכמה, בצוננים, ללא הסתגפות, מחשש 'סחיטה בשבת', האסורה. ללבוש בגדי משי, אטל"ס וסמו"ט [קטיפה] לכבוד שבת ובעלי הסוד מצאו בהם רמז, בנוטריקונים: מהולל שם ד', אך טוב לישראל סלה, סור מרע ועשה טוב. להתעטף גם בתפילת ליל שבת בטלית, כמו ביום כיפור, לקדש על י"ב חלות - זכר ללחם הפנים בבית המקדש - או על חלה אחת גדולה בעלת י"ב מקרצות [בפי חסידי אוקראינה: 'יוד ביתניק']. להעלות לתורה את הרבי או נכבד אחר ל'שישי' ולא ל'שלישי', כמנהג האשכנזים..." ד"ר יום-טוב לוינסקי, אנציקלופדיה של הווי ומסורת ביהדות (1975), כרך ב', עמודים 743, 751
↑  "...שבימות החול מאיר בעולם שפע אלוקי מוגבל ומצומצם. הקב"ה אינו מגלה את עצמו כפי שהוא, אלא 'מלביש' את עצמו ב'לבושים' שונים המגבילים ומצמצמים את אור שפעו העצמותי. צמצומים והגבלות אלה מרומזים גם בשם 'אלוקים' שבו ברא הקב"ה את העולם. אולם ביום השבת נאמר: "ויכל אלוקים", ומסבירה תורת החסידות, שבשבת כלו הצמצומים וההגבלות המרומזים בשם 'אלוקים' וב'דיבור'. החיות של העולם בשבת נובעת מבחינת ה'מחשבה' הרומזת לגילוי בלתי-מוגבל ובלתי-מצומצם. במילים פשוטות: בשבת מתגלה בעולם הקב"ה בעצמו, בלי הצמצומים וההגבלות שקיימים בימות החול, וחיותו של העולם בשבת באה ממנו עצמו." השבת, אתר חב"ד.
↑  שלל אגדות מתארות בעלי חיים שונים, צמחים, ואף מחוזות, כמו הגיהנום, השובתים בשבת, ואחרים המתעוררים מתהדרים ומתעלים בשבת, כעץ החיים וכלל הנשמות, או על רוח השכינה והעדנה הנושבת ביום זה מן העולם הבא אל עולמנו. ראו, ד"ר יום-טוב לוינסקי, אנציקלופדיה של הווי ומסורת ביהדות(1975), כרך ב', עמ' 41–740
↑  ד"ר יום-טוב לוינסקי, אנצקלופדיה של הווי ומסורת ביהדות (1975), כרך ב', עמוד 751
↑  כמופיע למשל, במדרש עשרת הדיברות וספרות חז"ל.
↑  אחר סעודת 'מלווה מלכה' יש אף שנאספים סביב שולחן או בעיגול, כדי להרבות לספר בנפלאות הצדיקים.
↑  האדמו"ר ערך הבדלה ב 2:00 בלילה, באתר בחדרי חרדים.
חסידי סאטמאר בלבוש שבת ויום טוב
טיש בחצר חסידות בויאן
יהודים חסידיים בדרכם לבי"כ. טרנופול 1917
אדמו"ר חסידות דורוהוי בעת קידוש
אדמו"ר יהודה זאב קורנרייך משידלובצה בעת הבדלה
חסיד תולדות אהרן בלבוש ירושלמי של שבת ויום טוב
ילדים חסידיים ירושלמים בלבוש אופייני לשבת
מסע הצלב העממי

מיניאטורה מימי הביניים המתארת את מסע הצלב העממי
מסע הצלב העממי קדם למסע הצלב הראשון, אך בשל אופיו העממי, הספונטני והבלתי מאורגן, הוא אינו נמנה עם תשעת מסעי הצלב הגדולים.
אספסוף נוצרי גדול, מורכב מפשוטי העם, נענה לקריאתו של האפיפיור אורבנוס השני לצאת ולשחרר את ארץ הקודש מידי המוסלמים. צלבנים אלה היו חסרי הכשרה, לא ידעו את הדרך, או מהו אורכה והסכנות הכרוכות בה. המסע יצא לדרכו בחודש אפריל 1096 בהנהגתו של פטרוס הנזיר, הידוע גם כ"פטר הנזיר". הצלבנים זרעו חורבן ומוות בדרך הן באוכלוסייה הנוצרית ובמיוחד בקהילות היהודיות. רבים נשרו במהלך המסע, ואילו אלה שהגיעו לאסיה הקטנה נטבחו על ידי הטורקים הסלג'וקים בחודש אוקטובר 1096, סמוך לניקומדיה, כיום איזמיט.
רקע

ביום האחרון של ועידת קלרמון (27 בנובמבר 1095) הציג האפיפיור אורבנוס השני את רעיון מסע הצלב. הוא קרא אל מעמד האבירים במערב לארגן מסע צבאי להצלת נצרות המזרח מפני הסכנה המוסלמית הממשמשת ובאה. יעד מרכזי שהוגדר היה שחרורה של ארץ הקודש ושל ירושלים מעול שלטון הכופרים, היינו המוסלמים. התגובה לנאומו הייתה עצומה בממדיה, וכך מטיפים שונים שוטטו וקראו לעלות מזרחה לגאול את ארץ הקודש, בין אם מטעם הכנסייה ובין אם מטעמם שלהם עצמם. אחד מאותם מטיפים עצמאיים היה פטרוס הנזיר, שהתנגד לקביעתו של האפיפיור אורבנוס השני, שקבע המתנה של כשמונה חודשים עד ליציאת המסע, כלומר לאוגוסט 1096. ואכן, דעה פופולרית ראתה בכך התרפסות יתר בפני אנשי האצולה וגחמותיהם.
כש'המסע העממי' יצא מקלן אל קונסטנטינופול, אחרי חג הפסחא, מספרם היה כ-20,000 גברים, נשים וילדים. משפחות שלמות, לפעמים כפרים שלמים נטשו את בתיהם כדי לבצע עלייה לרגל ל'ירושלים החדשה'. בתוך אותם אנשים היו, באופן בלתי נמנע גם שרלטנים, אופורטוניסטים והרפתקנים. עם זאת, המחקר עמד על כך שהיו ביניהם גם מספר קטן של לוחמים מאומנים, אבירים ואצילים בעלי ממון, וזאת בניגוד להנחה שהמסע הורכב רק מהמון פרוע ולא מאומן.
הלוחמים הלא מאומנים, ואלו שכן, הלהיבו את העמים שעברו דרכם באידאולוגיה הצלבנית, גם אם לעיתים סילפו אותה. למעשה, רבים מחבל הריין בגרמניה חשבו שהקמפיין נגד אויבי המשיח צריך להתחיל מבית, כלומר במלחמה בקהילות היהודיות המקומיות, שאבותיהן היו המסיתים לצליבתו של ישו, כפי שחשבה הכנסייה.
הטבח ביהודים

מצב היהודים לפני המסע: היהודים בדור או יותר שלפני המסע נהנו, מחמת דתם, מהקלות ופטורים מהגבלות שהוטלו על בעלי הון נוצריים. נוסף על-כך, הם זכו ליחס מיוחד מהשליט שהיה נלהב להיות אחראי באופן בלעדי על הרגולציה של כספיהם ועל ניצולו. אך מצד שני, עשירים או עניים, היהודים האירופאים חיו כאזרחים סוג ב' ותמיד היו תלויים בשליט הפאודלי של אזורם, בהגנתו ובהחלטותיו - בין אם היה זה קיסר, מלך או אציל.
את מספר היהודים שנרצחו במאורעות אלה קשה להעריך במדויק, שכן הערכות מספריות מימי הביניים ידועות כלא אמינות. ובכל זאת, מספר הנספים עמד על כמה אלפים.
הטבח בוורמס: הצלבנים אחדו כוחות עם תושבי העיר ותושבי הכפרים הסמוכים ופעלו באופן מאורגן למדי על מנת לתקוף את היהודים. היהודים שנמצאו בביתיהם נרצחו או נטבלו בכוח. אלה שנמלטו לארמון הבישוף כותרו ולבסוף נתפסו. הבישוף הציע להם להיטבל לנצרות כדי להציל את חייהם אך מרבית חברי הקהילה בחרו להתאבד ולהרוג את יקיריהם על קידוש השם. יהודים שנתפסו וסירבו להיטבל נרצחו; ילדי הקהילה נרצחו או נטבלו וגודלו כנוצריים. בית הכנסת נבזז וכך גם בתים פרטיים. בסך הכל נהרגו בוורמס כנראה 800 יהודים.
יהודי קהילת מיינץ, הגדולה בקהילות גרמניה, סבלו ממתקפה מרוכזת בהנהגת אמיכו מליינינגן (אנ'), רוזן פלונהיים, שהיה אציל ולוחם בעל ניסיון. אמיכו הסתייע באנשי העיר שפתחו את שעריה לפני חייליו ב-27 במאי 1096. בתחילת האירועים זכו היהודים להגנה מהארכיבישוף רוטהרד ומאצילי העיר. אמיכו צר על ארמון הארכיבישוף וניסיונם של היהודים להתגונן כשל. בסופו של דבר אולצו היהודים בלחץ הצלבנים והעירונים לבחור בין טבילה ומוות. האכיבושוף רוטהרד ופמלייתו ברחו בחשש לחייהם. מניין ההרוגים היה יותר מאלף איש, שמתו מידי הצלבנים או ביד עצמם.
הפגיעה ביהודי טריר: מערי עמק הריין חלק מהצלבנים המשיכו מערבה, לטריר ולמץ שעל נהר המוזל. זמן מה לפני כן, באפריל 1096, עצר פטרוס הנזיר עם חילותיו בטריר. יהודי העיר נתנו לו ולצלבנים שלו כסף והם המשיכו בדרכם. ואולם זמן מה לאחר שעזבו את טריר תקפו תושבי העיר הנוצרים את היהודים. הארכיבישוף של טריר נכשל בניסיונותיו להגן על היהודים, ורבים נטבלו בכח. הארכיבישוף עצמו נאלץ להימלט מן העיר.
וולטר וחייליו צועדים בנפרד

הצבא של פטרוס הנזיר היה כל-כך גדול, עד שרק למעט מן המחוזות האירופאים היה מספיק מזון כדי לספק את צורכיהם לאורך זמן. קלן לדוגמה, הייתה ממוקמת באזור כפרי עשיר במזון ובמים, פטרוס הנזיר וחסידיו הגיעו לקלן ביום ראשון הקדוש, ב-12 באפריל 1096, והוא רצה לנצל את האמצעים שבעיירה כדי לבצע עצירה לכוחות שלו. בד בבד גם הטיף לגרמנים להצטרף אליו למסע. הטפותיו נחלו הצלחה: מתוך הגרמנים הרבים שהצטרפו לקריאתו היו כמה מאנשי מעמד האצולה הנמוך שהובלו על ידי הרוזן הוגו מטיבינגן, הרוזן היינריך משוורזנברג, וולטר מטק ושלושת בניו של הרוזן מזימרן.
אולם, הצרפתים היו חסרי סבלנות. כך גם היה וולטר סנסבואר, מפקד הצבא, שהחליט שהוא לא מעוניין להמתין בקלן. ואכן, ברגע שארוחת חג הפסחא הסתיימה הוא יצא, יחד עם כמה אלפים, לעבר הונגריה. לאחר שצעדו במעלה הריין והנקר, ובמורד הדנובה, הם הגיעו לגבולות הונגריה ב-8 במאי. וולטר שלח למלך הונגריה, קולומן, בקשה לעבור בממלכתו וכן בקשה לאספקת מזון. המלך אישר את הבקשה. הצבא עבר דרך הונגריה בלי קונפליקטים לא רצויים. לקראת סוף החודש הגיעו לסמלין, בגבולה הרחוק של הונגריה, וחצו את נהר הריב לתוך שטח האימפריה הביזנטית בבלגרד. כיוון שנגמר לוולטר וחייליו מלאי המזון הם החלו לשדוד ולבזוז את האזורים הכפריים.
לאחר מספר קרבות הם הגיעו לניש, שם המושל ניקטאס קיבל אותם בברכה וסיפק להם מזון. לאחר מכן, ניקטאס בקש מהקיסר בקונסטנטינופול לספק לוולטר ואנשיו ליווי צבאי ולאפשר להם להמשיך בדרכם. מלווה באנשיו של ניקטאס, המשיך וולטר עם צבאו במסע בשלווה, ובאמצע חודש יולי הם הגיעו לקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית. ניקטאס הבין מוולטר שפטרוס הנזיר היה לא רחוק ממקום המצאם, עם צבא גדול בהרבה מזה של וולטר. לכן ניקטאס עבר לבלגרד על מנת להיפגש עמו.
פיטר הנזיר וחייליו צועדים בנפרד

פיטר הנזיר יצא מקלן בערך ב-20 באפריל. בתחילה הגרמנים לא נענו לו ואף לעגו להטפותיו, אך כעת אלפים רבים הצטרפו אליו, עד שהגיע מספר האנשים בצבאו לכ-20,000 גברים ונשים כאחד. מקלן פיטר בחר בדרך המקובלת במעלה נהרות הריין והנקר ובמורד נהר הדנובה. ולבסוף הגיעו לאואדנבורג בהונגריה.
המלך ההונגרי קולומן קיבל את צבאו של פיטר בנדיבות, כשם שקיבל לפניו את צבאו של וולטר, אך באזהרה אחת כי כל ניסיון שלהם לשדוד נתיניו ילווה בעונש מצדו. הצבא עבר בשלווה דרך הונגריה במשך סוף מאי ותחילת יוני, וב-20 ביוני הגיע לסמלין; שם צרותיהם החלו.
מה שאירע שם נחשב ביזארי לכל הדעות. נדמה כי המושל, שהיה טורקי במקור, הוזהר באשר לגודל הצבא העממי. ולכן, הוא ועמיתו, המושל שמעבר לגבול, ניסו יחד להגדיל את הרגולציות הצבאיות על פיטר והאנשים שלו, שהיו חשדנים נוכח האירוע. ויכוח, שפרץ אודות מכירתן של זוג נעליים, נהפך למהומה שהפכה לקרב, במהלכו אנשיו של פטרוס הרגו, כנראה בניגוד לרצונו, כ-4,000 הונגרים, וברחו אל הגדה השנייה של נהר הסייב.
ב-26 ביוני צבאו של פיטר הוכרח לחצות את נהר הסייב. כשהפטצ'גנים ניסו להגביל אותם למעבר אחד בנהר הם הותקפו בידי הצבא העממי. הצבא נכנס לבלגרד, הבעיר את העיר אחר ששדד את יושביה. לאחר-מכן הצבא צעד במשך שבעה ימים בתוך היערות והגיע, ב-3 ביולי, לניש. ניקאטס, בהוראת הקיסר, סיפק לפטרוס מזון והורה לו לעזוב את ניש בהקדם האפשרי, מחשש למהומות ופרעות נוספות. למחרת בבוקר המשיכו הצלבנים בדרכם לעבר סופיה. תוך כדי עזיבתם את העיר, מספר גרמנים שניהלו מריבה עם מספר מקומיים אמש העזיבה, הציתו מספר מטחנות שעל שפת הנהר. כשניקטאס שמע על-כך, שלח כוחות לתקוף את המעורבים בדבר ולכלוא את חלקם. ההמון הנלהב תקף את שליחיו של ניקטאס, מבלי שפיטר ירצה בכך. ניקטאס הקיף אותם, תקף והרג רבים מהם, גברים נשים וטף, בעוד אחרים לקחו בשבי. השורדים מקרב זה היו פיטר עצמו ועוד כ-7,000 מחייליו. לאחר שברחו מן המתקפה אל ההרים, המשיכו לצעוד במסע.
סיום המסע בניצחונם של הטורקים הסלג'וקים

בתחילת אוגוסט, הקיסר אלכסיוס, שרצה להרחיק את אנשי המסע הפרועים משטחו, העביר אותם דרך מעבר הבוספורוס לאסיה הקטנה כדי שילחמו בטורקים. הם המשיכו את התקדמותם לאורך חופי ים המרמרה, אל עבר מחנה צבאי רחב, שם אלכסיוס הפציר בהם שעליהם לחכות לכוח העיקרי של מסע הצלב שמגיע מאירופה. פטרוס הנזיר הסכים לעצתו של אלכסיוס אבל החיילים שלו היו חסרי סבלנות ולא הסכימו להיות כפופים ללוח הזמנים של האפיפיור באירופה. הם התעקשו להמשיך קדימה, לעבר הטריטוריה של הסולטאן הסלג'וקי, קיליג' ארסלאן (قِلِج اَرسلان), שהיה שליט העיר קוניה ושל ניקאה (איזניק של היום). הם בזזו את אזורי הכפר הטורקים, הרגו ועינו אפילו את התושבים הנוצרים, ובסופו של דבר העירו את זעמם של הטורקים.
ב-21 באוקטובר, כשפיטר הנזיר עוד היה בקונסטנטינופול וחיכה לתגבורת מאלכיוס, אנשי הצבא העממי צעדו לניקאה מהמחנה שלהם, אבל נפלו למארב שתוכנן על ידי הטורקים. רבים מהאבירים והאיכרים נהרגו, ורק 3,000 אנשים הצליחו לברוח לעבר מבצר נטוש בחוף הים. בכך הגיע מסע הצלב העממי אל קיצו.
ראו גם

פטרוס הנזיר
הערות שוליים

↑  יהושע פראוור, הצלבנים: דיוקנה של חברה קולוניאלית, מוסד ביאליק, 1985, עמ' 25
1 2 3  Geoffrey Hindley, The Crusades, New York: Carroll & Graf Publishers, 2003, עמ' 20
↑  איריס שגריר, מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה, האוניברסיטה הפתוחה, 2014, עמ' 85–86
↑  Thomas Asbridge, , The Crusaders, Harper Collins Publisher, 2010, עמ' 41
↑  איריס שגריר, מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 208–209.
↑  איריס שגריר, מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 209.
↑  איריס שגריר, מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה, האוניברסיטה הפתוחה, 2014, עמ' 209–210
1 2  Steven Runciman, , A History of the Crusades, Cambridge University Press, 1951, עמ' 121-129
| מסעי הצלב |
| --- | --- | --- |
| תשעת המסעות הגדולים | מסע הצלב הראשון • מסע הצלב השני • מסע הצלב השלישי • מסע הצלב הרביעי • מסע הצלב החמישי • מסע הצלב השישי • מסע הצלב השביעי • מסע הצלב השמיני • מסע הצלב התשיעי |  |
| מסעי הצלב האחרים | מסע הצלב העממי • מסע הצלב של 1101 • מסע הצלב של הילדים • מסע הצלב הליבוני (אנ') • מסע הצלב של 1197 • מסע הצלב האלביגנזי • מסע הצלב הפרוסי • מסעי הצלב הצפוניים |  |
מערך מוליכי גל

מערך מוליכי גל (באנגלית: Arrayed Waveguide Grating, ובראשי תיבות: AWG) הוא התקן אופטי (בדרך כלל מבוסס סיב) המשמש לסינון (פילוג- DeMux) או ריבוב של אותות אופטיים לפי אורך גל, על ידי התאבכות. בעזרת AWG ניתן לדחוס, על ידי ריבוב, מספר רב של אורכי גל לתוך סיב אופטי בודד, ועל ידי כך להעלות את נפח השידור.
אופן פעולה

אלומת אור נכנסת להתקן דרך סיב אופטי. כאשר היא מגיעה לאזור התקדמות חופשית, הקרן מתפזרת, עקב דיספרסיה, ופוגעת במערך של מוליכי גל המרוחקים זה מזה מרחק קבוע. ההתקן מתוכנן כך שלכל מוליך-גל שכזה יש אורך אופטי שונה מזה של המוליך השכן, כך שכל מוליך-גל ארוך מחברו במידה קבועה השווה לכפולה שלמה של- {\textstyle }2\pi . עבור אורך גל מסוים, האלומות מכל מוליכי הגל יגיעו למוצא כאשר יש להן את אותה הפאזה (עד כדי  {\textstyle }2\pi n) והתפלגות השדה בכניסה תשוחזר ביציאה. בצורה זו, אורך-גל מסוים יגיע למוליך גל מסוים ביציאה, כאשר השינוי הליניארי באורך מוליכי-הגל גורם לדיספרסיה, בעטיה יגרם שינוי ליניארי במיקום פגיעת כל אורך גל במישור היציאה.

על ידי מערך נוסף של מוליכי גל, המסודרים בצורה מושכלת במישור היציאה, נוכל ליצור הפרדה מרחבית בין אורכי הגל השונים.

בצורה שכזאת ניתן ליצור, לפחות תאורטית, מספר אינסופי של מישורי כניסה ויציאה ולייצר מרבב N×N.


כיום, ישנה דרישה להפרדת אורכי גל ברזולוציה גבוהה, עקב עלית הדיוק של הלייזרים. למשל לייזר מסוג DFB מסוגל להפיק רוחב פס צר מאוד ולכן דרוש כושר הפרדה גבוה. הדבר דורש דיוק רב בייצור מוליכי הגל, וכך ניתן להגיע לכושר הפרדה של 1nm.
אופן פעולה > רקע מתמטי

כאמור, הפרש האורכים בין שני מוליכי גל סמוכים,  {\textstyle }\Delta L, גורם להפרש מופע קבוע של  {\textstyle }2\pi n כך שהאור הנפלט ממוליכי הגל מוסט באזור ההתקדמות החופשית בזווית  {\textstyle }\theta  לפי המשואה הבאה:
כאשר  {\textstyle }n_{c} ו- {\textstyle }n_{s} הם מקדמי השבירה של מוליך הגל ושל אזור ההתקדמות החופשית, בהתאמה,  {\textstyle }d הוא המרחק בין מוליכי הגל (ביציאה לאזור ההתקדמות החופשית),
ו- {\textstyle }m הוא סדר העקיפה.
הנפיצה מוגדרת כ- {\textstyle }dx/d\lambda  כאשר  {\textstyle }x הוא מיקום התכנסות הקרן במישור היציאה, וניתן לבטאה כ-:
כאשר  {\textstyle }f הוא מוקד ההתכנסות (כאשר משתמשים בעדשה הממוקמת במישור היציאה).

רוחב הקרן (בחצי הגובה) מוגבל על ידי מגבלת העקיפה ל- {\textstyle }\left(\lambda f\right)/\left(n_{s}Nd\right), כאשר  {\textstyle }N הוא המספר של מוליך הגל. רזולוציית ההפרדה לכן תהיה:
ייצור

מכיוון שהייצור נעשה בדרך-כלל באמצעות  ליתוגרפיה אופטית, הדיוק הוא מסדר גודל של עשרות ננו-מטרים, לכן יש הבדלים בין הרכיבים כך שאינם זהים. ניתן לבחון כל רכיב בנפרד ולהחליט האם הוא מתאים להיות מרבב (Mux) או מפלג (DeMux) לפי התנאים הבאים:

מרבב: עבור מרבב נדרוש שההפסדים יהיו אחידים עבור אורכי הגל השונים.

מפלג: עבור מפלג נדרוש הפרדה מקסימלית בין אורכי הגל השונים. (יש לזכור שתמיד קיימת זליגה בין הערוצים השונים ולכן דרישה זו לעולם לא תתקיים במלואה).
צימוד לסיב

ההתקן עצמו מיוצר בדרך-כלל על מוליך למחצה ולכן נוצר צורך לצמד את הכניסה/יציאה לסיב אופטי. לשם כך דרוש דיוק מקסימלי כדי לא לאבד עוצמה.

בעזרת פוטוליתוגרפיה ואיכול יוצרים חריצים בצורת V על גבי גביש סיליקון, כך שעומק החריץ ממקם את ליבת הסיב בגובה פני השטח. קיבוע הסיבים נעשה על ידי הדבקה או הצמדת מערך חריצים זהה מלמעלה. את מערך הסיבים מצמדים לרכיב.
ראו גם

WDM