stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דלקת גיד אכילס
פתופיזיולוגיה

גיד אכילס הוא שלוחה של שריר הסובך השלש ראשי(״שריר התאומים״) ומתחבר לעצם העקב. הגיד מאפשר לכף הרגל להתארך (כיפוף) כשהשריר מתכווץ.
לגיד אכילס אין אספקת דם טובה או פעילות תאית ולכן ההחלמה עלולה להיות איטית.
הגיד מקבל חומרי יסוד ממעטה הגיד או מהרקמה העוטפת אותו.
כשהגיד נפגע, תאים ממבנים סמוכים עוברים לגיד על מנת לסייע בריפויו. חלק מהתאים האלו מגיעים מכלי דם הנכנסים לגיד על מנת לספק זרם דם ישיר להגברת ההחלמה. עם כלי הדם מגיעים סיבי עצב. חוקרים שעימם נמנה אלפרדסון וצוותו בשוודיה, מאמינים כי הכאב נובע מסיבי העצב הללו-הם הזריקו אלחוש מקומי מסביב לכלי הדם, וכתוצאה מכך ישנה ירידה משמעותית בכאב הנובע מגיד אכילס.
אבחון

דלקת בגיד אכילס בדרך כלל מאובחנת מהיסטוריה רפואית או בחינה פיזית של הגיד. דימות רפואי (כדוגמת צילום רנטגן) מראה משקעי הסתיידות בגיד באחז לעצם העקב, בשיעור של 60 אחוזים מהמקרים לערך.
דימות תהודה מגנטית יכול לאבחן את מידת הניוון בגיד ועשויים להראות אבחונים שונים כגון ברוסיטיס.
מניעה

ביצוע פעילות גופנית עקבית ישפר את הגמישות והחוזק של הגיד, שיסייעו בהתנגדות לכוחות המוחלים עליו. בעוד שמתיחות שרירים לפני תחילת האימון לעיתים קרובות מומלצות, ישנן מעט ראיות התומכות בכך בפועל.מניעת הישנות כוללת הרגלי התעמלות מתאימים ונעילת נעליים בעלות עקב נמוך. במקרה של יישור רגל שגוי, ניתן להשתמש במדרסים על מנת למקם את כפות הרגליים כראוי. ניתן להשתמש בהנעלה ייחודית הסופגת זעזועים על מנת להגן על אריכות ימי הגיד. פציעות גיד אכילס יכולות להיות תוצאה של חריגה מיכולת הנשיאה של הגיד, ולכן חשוב להסתגל בהדרגה לאימון, כדוגמת, אדם שבדרך כלל יושב ואינו בכושר או ספורטאי שאינו מתקדם בקצב קבוע. ביצוע תרגילי חיזוק אקסצנטריים של שריר הסובך ושריר הסוליה משפרים את מאמץ המתיחה של הגיד ומאריך את צומת הגיד-שריר, ובכך מופחת כמות המתח שחווה הגיד בזמן תנועות מפרקי הקרסול. שיטת אימון אקסצנטרי זו חשובה במיוחד עבור אנשים עם דלקת גיד אכילס כרונית אשר מסווגת כניוון של סיבי קולגן.
טיפול

הטיפול בדרך כלל כולל מנוחה, קרח, שימוש בנוגדי דלקת שאינם סטרואידים ופיזיותרפיה. הגבהת העקב או שימוש במדרסים גם כן עשויה להיות יעילה ושימושית בטיפול.
שגרת אימונים אקסצנטריים תגרום לחיזוק הגיד.
טיפול > הזרקות

ישנן מעט סימוכין התומכים בהזרקות כטיפול.
זה כולל כוללות זריקות קורטיקו סטרואידים. זריקות אלו יכולות להגדיל את הסיכון לקרע בגיד.
הזרקות דם עצמי- התוצאות לא היו מעודדות ביותר, ויש ראיות מועטות לשימושן.
טיפול > פרוצדורות

עדויות מהוססות תומכות בשימוש בטיפול בגלי הלם חוץ גופי.
אפידמיולוגיה

השכיחות של דלקת גיד אכילס משתנה בין גילאים וקבוצות שונים של אנשים. דלקת גיד אכילס נפוצה ביותר בקרב אנשים בגילאי 30-40. רצים בעלי רגישות נוספת, כמו גם משתתפים בספורט וגברים בגילאי 30-39.
גורמי הסיכון כוללים השתתפות בספורט או בפעילות הכוללת ריצה, קפיצה ושינוי מהירות. אף על פי שדלקת גיד אכילס מתבטאת בעיקר אצל רצים, היא יכולה להתבטא גם כן אצל משתתפים בענפי ספורט כדוגמת כדורעף, ריקודים, התעמלות ופעילויות אתלטיות אחרות. גורמי סיכון אחרים כוללים מין, גיל, מתיחות לא תקינות ושימוש יתר. גורם סיכון נוסף הוא כל מצב מולד שבו רגליו של אדם מסתובבות בצורה לא נורמלית, אשר בסיבוב גורם לגפיים התחתונות למתיחת יתר. מצב זה מטיל את הלחץ על גיד אכילס ובסופו של דבר גורם לדלקת בגיד אכילס.
ראו גם

אורתופדיה
דלקת
קרע של גיד אכילס
הדוגמה של אנפינסן

הדּוֹגְמָה של אנפינסן (ידועה גם בתור ההיפותזה התרמודינמית) היא הנחה בביולוגיה מולקולרית שנתמכה על ידי זוכה פרס נובל כריסטיאן ב. אנפינסן. בהתבסס על עבודתו על חלבון הריבונוקלאז, קבע אנפינסן שלפחות עבור חלבונים קטנים וכדוריים, המבנה המרחבי הטבעי נקבע אך ורק על ידי רצף חומצות האמינו המרכיבות את החלבון. כלומר, לכל רצף חומצות אמינו קיים קיפול מרחבי ייחודי אשר נוצר באופן ספונטני. קיפול ייחודי זה הוא הקיפול הטבעי של החלבון.
ניסוי המפתח

הניסויים של אנפינסן עם ריבונוקלאז הראו כי חלבון לא מקופל (שעבר דנטורציה) מסוגל להתקפל מחדש (בתהליך הקרוי רנטורציה) באופן ספונטני לקיפול הטבעי. תוצאה זו מראה כי לרצף פוליפפטידי ספציפי קיים גם קיפול מרחבי ייחודי, אליו השרשרת הפוליפפטידית מתקפלת באופן ספונטני. מבנה זה זהה למבנה הפעיל, הקרוי גם המבנה הטבעי (המבנה נטיבי). מבחינה סטטיסטית מדובר במבנה אחד מתוך אינסוף מבנים תאורטיים אפשריים, אך החלבון תמיד מתקפל למבנה ייחודי זה. לפיכך, הדּוֹגְמָה של אנפינסן מצביעה על כך שתהליך הקיפול אינו אקראי, אלא מוכתב על ידי שיקולי אנרגיה שמוכתבים מהרכב ורצף חומצות האמינו של החלבון.
התנאים בבסיס הדּוֹגְמָה

מקובל להניח כי בתנאים בהם מתרחש קיפול החלבון המבנה הטבעי הוא ייחודי, יציב ונוצר ספונטנית כך שמתקבל המבנה המרחבי בעל האנרגיה הנמוכה ביותר.

שלושה תנאים עומדים בבסיס הדּוֹגְמָה של אנפינסן:
יחודיות - לרצף חומצות האמינו של החלבון לא תהיה קונפורמציה נוספת עם אנרגיה חופשית דומה, כמו האנרגיה של הקיפול הטבעי. בכך הקיפול הטבעי הוא ייחודי מבחינה אנרגטית לעומת מצבי קיפול אחרים. לפיכך, קיימת אנרגיה חופשית מינימלית שאין דומה לה (מינימום כללי או באנגלית global minimum).
יציבות - הקיפול יהיה יציב מבחינה קינטית, כלומר שינויים קטנים, יחסית, בסביבה לא יגרמו לשינויים בקונפורמציה הבסיסית של הקיפול (שינויים מסוימים אפשריים). קיפול החלבון יהיה בעל אנרגיה נמוכה, בשווי משקל יציב עם תנאי הסביבה. האנרגיה החופשית של מצבי הקיפול בסביבות הקיפול הטבעי תהיה גבוהה, כדי לספק יציבות ראויה של הקיפול הטבעי (פונקציית האנרגיה של הקיפול הטבעי תזכיר משפך, ולא את תחתיתה של קערת מרק).
נגישות קינטית - שינוי האנרגיה החופשית מהצורה הלא מקופלת של החלבון למצב המקופל, חייב להיות סביר מבחינה קינטית. כלומר, בתהליך קיפול השרשרת למבנה הנטיבי לא יתקיימו מצבי קונפורמציה לא סבירים מבחינה אנרגטית (לא יתקבלו שינויים מסובכים מאוד בצורת החלבון).
כיצד החלבון מגיע למבנה הטבעי, הוא נושא של התחום קיפול חלבונים, שיש לו דּוֹגְמָה קרובה הנקראת פרדוקס לוינתל. על פי פרדוקס זה, מספר הקונפורמציות התאורטי לחלבון גדול באופן אסטרונומי. המשמעות של מספר גדול כל כך של קונפורמציות אפשריות היא כי, גם עבור חלבונים קטנים יחסית, לא ניתן לחזות באופן חישובי את מבנה החלבון על ידי הערכת כל הקונפורמציות האפשריות.
חלבונים מסוימים זקוקים לעזרתו של חלבון נוסף הנקרא שפרון על מנת להתקפל כראוי. הוצע כי יש בעובדה זו כדי להפריך את הדּוֹגְמָה של אנפינסן, ואולם, נראה כי השפרונים אינם קובעים את קונפורמצית קיפול החלבון, אלא מסייעים לתהליך הקיפול הספונטני בכך שהם מונעים אגרגציה של חלבונים לא מקופלים, ומאפשרים להם להגיע למצב הקיפול הטבעי להם מבלי להשפיע בעצמם על המבנה המרחבי של הקיפול הטבעי.
ראו גם

מבנה ראשוני
מבנה שלישוני
כריסטיאן אנפינסן
ריבונוקלאז
המבנה השלישוני ("מקופל") של החלבון ריבונוקלאז
הבניה חברתית של טכנולוגיה

ההבניה החברתית של הטכנולוגיה או בשמה הנוסף, הגישה החברתית, היא אחת משלוש אסכולות המרכיבות את צבר הגישות התאורטיות הקשורות לתחום של טכנולוגיות מידע ותקשורת. שתי הגישות הנוספות הן "הגישה הטכנולוגית" ו"הגישה הסביבתית" (אקולוגית). שלוש הגישות חוקרות ומתייחסות להשפעה שבין החברה לטכנולוגיה.
ההבניה החברתית של הטכנולוגיה טוענת ביסודה כי החברה מפתחת את הטכנולוגיות בהתאם לצרכיה.
הרעיון

ההוגה המרכזי של הגישה החברתית הוא ריימונד ויליאמס, אשר כבר בשנת 1974 במאמרו "טלוויזיה: שילוב טכנולוגי חברתי" (Television: Technology and Cultural form) טען כי היכולת של טכנולוגיות מידע ותקשורת לגרום לשינוי חברתי, נובעת קודם כל מהצרכים החברתיים עצמם. ויליאמס טוען כי כל המצאה טכנולוגית היא תוצר לוואי של תהליך חברתי. החידוש הטכנולוגי רוכש את מעמדו רק לאחר שנעשה בו שימוש שמכיל את אותו צורך חברתי פרימורדיאלי, ראשוני.
ויליאמס אינו מתכחש לחלוטין להשלכות של הטכנולוגיות על החברה, אך מעריך כי אותן השלכות הן תוצר של צרכים חברתיים אשר הביאו ליצירת הטכנולוגיות. במאמרו הוא מציג כמקרה מבחן את המצאת הטלוויזיה, חוקר את ההיסטוריה שלה ואת ההיסטוריה החברתית של השימושים בה. לטענתו, כאשר מסתכלים על החידושים הטכנולוגיים עצמם באופן שטחי, אפשר לראות שינויים בחברה, אך למעשה צריך להסתכל בצורה רחבה יותר. המורכבות של החברה היא זו שמביאה חידושים טכנולוגיים כדי שיוכלו להביא שינויים ולפתור בעיות ולענות על צרכים מסוימים. בנוסף, הוא טוען כי הוויכוח בין ההבנייה החברתית של הטכנולוגיה לבין ההבנייה הטכנולוגית עקר, מכיוון שכל גישה מסתכלת על התהליך מזווית שונה.
השפעת הגישה

על פי ההבניה החברתית של הטכנולוגיה ישנם שני סוגים של "הסדרים חברתיים", על פיהם נקבעים הצרכים החברתיים אשר מובילים ליצירת החידושים הטכנולוגיים:
ההסדר הראשון פועל מלמעלה למטה, כלומר לחברה יש מבנה היררכי ברור והגורמים הנמצאים בקודקוד הפירמידה כגון ראשי ממשלות, ממשלות, פרלמנט ונשיאים, יכולים לעודד ולתמוך בהקמתו וחדירתו של אמצעי טכנולוגי כלשהו. מנגד יש להם גם יכולת לצנזר אותו, כלומר להגביל את כניסת האמצעי הטכנולוגי למרחב הציבורי ובכך להימנע מההשלכותיו. דוגמה לסוג כזה של צנזורה ניתן לראות בהתנגדותם של דוד בן-גוריון וראשי המדינה להכניס את הטלוויזיה לשימוש בישראל עד לסוף שנות ה-60.
ההסדר השני פועל מלמטה למעלה. במקרה הזה מדובר בשימוש שעושים פרטים או שכבות באוכלוסייה בטכנולוגיות חדשות ו/או קיימות על מנת לקדם אינטרסים חברתיים. לדוגמה, מחאת הקוטג' יצאה לדרך באמצעות הפייסבוק, אך מקורה נבע מאותם אזרחים אשר מאסו ביוקר המחיה בארץ. המשותף לשני ההסדרים הוא אותו טיעון מרכזי לפיו הטכנולוגיה מסייעת לקידום תהליכים חברתיים, הנובעים בראש ובראשונה מצרכים חברתיים.
בשנים האחרונות התפתחו גישות תאורטיות שונות שמבוססות על שדות מחקר רבים, ואלה טוענות כי ההבניה החברתית של הטכנולוגיה לא נובעת רק מפעילותו של ממציא הטכנולוגיה או משני התהליכים החברתיים הנזכרים. לפי הגישות הללו, את ההבניה החברתית של הטכנולוגיה יוצרים מכלול של גורמים, החל במשתמשים בטכנולוגיה ועד למפעלים שמייצרים אותה, מהמחוקקים ועד לרשויות האכיפה. כך למשל, התקנת טכנולוגיית ה-V-chip (טכנולוגיה המוטמעת בתוך מכשירי טלוויזיה בארצות הברית שנועדה לאפשר להורים לתכנת את הטלוויזיה כך שזו לא תציג בפני ילדיהם תכנים שסווגו מראש כתכנים הכוללים אלימות, סצנות מין או שפה גסה) גורמת להבניה חברתית טכנולוגית של המשתמשים. טכנולוגיות DRM מוטמעות בתקליטורי מוזיקה ומטרתן היא להגביל ואף למנוע את אפשרות ההמרה של שירים לקבצים דיגיטליים. זוהי דוגמה להבניה חברתית מצדם של המחוקקים ורשויות האכיפה. הטמעתם של הטכנולוגיות המגבילות הללו נועדה כדי להגביל את טווח השימושים האפשריים של הטכנולוגיה, תוך הגדרה מחדש של טווח השימושים הלגיטימיים בה. כך, יכולים מכלול הגורמים ליצור את ההבניה החברתית של הטכנולוגיה.
השפעת הגישה > ביקורת

אחד המבקרים הבולטים של הגישה החברתית הוא לנגדון וינר (Langdon Winner), אשר טען בשנת 1993 כי הגישה אכן מסבירה ומתארת את אופן הצמיחה של חידושים טכנולוגיים, אך מתעלמת לחלוטין מהשפעתם במשך הזמן. המשמעות לדעתו היא שהגישה החברתית מסתכלת באופן צר למדי על התהליך. ווינר טוען שהגישה החברתית היא שטחית למדי ונותנת מענה רק לטכנולוגיות חדשות אשר באות לפתור אד-הוק בעיה מסוימת ומתעלמת מתהליכים תרבותיים-אינטלקטואליים-כלכליים עמוקים יותר.
ראו גם

טכנולוגיות מידע ותקשורת
דטרמיניזם טכנולוגי
מדע, טכנולוגיה וחברה
לקריאה נוספת

Williams, Raymond.(1972) "Television: Technology and Cultural form", Technosphere Series, London, Collins
Winner, Langdon. (1993) "Upon Opening the Black Box and Finding it Empty: Social Constructivism and the Philosophy of Technology" in Science Technology & Human Values 18, no 3 : 362-378
הערות שוליים

↑  יובל דרור (2011). "הבנייה חברתית של טכנולוגיה: על הדרך שבה ערכים, חוק ואכיפה מוטמעים בטכנולוגיה". בתוך: רשת משפטית: משפט וטכנולוגית מידע [בעריכת ניבה אלקין-קורן ומיכאל בירנהק]. (עמ' 116-79). ת"א: אוניברסיטת תל אביב.
האקספרסיוניזם הגרמני

האקספרסיוניזם הוא זרם אמנותי בציור, בשירה, בספרות בקולנוע ובמוזיקה שהתפתח בארצות דוברות גרמנית בעיקר, בתחילת המאה ה-20. בניגוד לאימפרסיוניזם ואולי כתגובת נגד לו, מבליט האקספרסיוניזם את המציאות הסובייקטיבית של נפש האמן, ומשליך אותה על האובייקט בו הוא עוסק, תוך שהוא נותן ביטוי לתחושות עזות, לרוב שליליות, כגון מועקה, חרדה וחששות פנימיים. המציאות המוצגת ביצירה אקספרסיוניסטית היא לרוב מעוותת, על מנת לשקף את נפשו של האמן.
התפתח בגרמניה במאה ה-19, בעיקר בציור ושירה ולקח השראה בסוף המאה ה-19 מהפילוסוף הגרמני קונרד פידלר לגבי "מדע האמנות האובייקטיבי". על בסיס כך, הנחת המוצא של האקספרסיוניסטים היא כי האומנות משוחררת מהטבע, אשר בראש ובראשונה משמשת לביטוי אינדיבידואליסטי של הצייר ושל רגשותיו, בנוסף לכך, האומנים האקספסיוניסטים מציירים מתוך יצר וצורך פנימי, אשר מתבטא ביצירותיהם (ראו ארנסט לודוויג קירכנר, וסילי קנדינסקי, אוגוסט מאקה, היינריך נאון, יולו לוין ורודולף לוי).
האקספרסיוניזם הגרמני הוא תולדה של תקופה סוערת בחיי העם הגרמני. אקספרסיוניזם משמש גם את האמנות הפלסטית באותה התקופה ביצירותיהם של הציירים האוסטריים גוסטב קלימט ואגון שילה וגם הצייר הנורווגי אדוורד מונק.
האמנות האקספרסיוניסטית מתאפיינת בסגנון שאינו מבקש לחקות את המציאות האובייקטיבית אלא מבקש לבטא את התחושות הסובייקטיביות שאירועים ומצבים מעוררים אצל בני אדם. הוא מאופיין על ידי צבעוניות עזה ושיבושים בפרספקטיבה. הדבר ניכר היטב בציור המפורסם ביותר של אדוארד מונק "הצעקה" (1893) ציור שלימים יכונה על ידי חוקר התרבות האמריקאי פרדריק ג'יימסון בתואר "ציור נבואי". לטענת ג'יימסון, בציור הזה מונק ביקש לשקף את כל האימה שחשו בני תקופתו מפני המאה הבאה (שבסופו של דבר התגלתה כמוצדקת למדי – אם נחשוב על מלחמת העולם השנייה). האקספרסיוניזם הוא אם כן אמנות שבורחת מהמציאות כדי לייצר דימויים רגשיים ההולמים את מצבו הנפשי של האדם. כזה הוא גם האקספרסיוניזם הגרמני. האקספרסיוניזם בקולנוע בא לבטא את הזעקה של דור של גרמנים שנותרו חבולים אחרי אימת מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף האקספרסיוניזם הגרמני בציור התבטא בפעילות ציירים בקבוצות כגון קבוצת "הגשר" או "הפרש הכחול" (Der Blaue Reiter), אשר נוסדה במינכן בשנת 1911, ובין פעיליה ניתן למנות את וסילי קנדינסקי וגבריאלה מינטר. מעולם לא הייתה קבוצה שקראה לעצמה "אקספרסיוניסטים", והביטוי עצמו נטבע בידי הרוואלד וולדן במגזין "הסערה" ("Der Sturm") בשנת 1911. המושג נקשר לפעילות של אנשים שונים בתחומים שונים בגרמניה ובארצות המושפעות מתרבותה.
סופו של האקספרסיוניזם בגרמניה

אותה פריחה בקולנוע הגרמני נמשכה רק תקופה קצרה – עד עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933 אז בחרו מרבית הבמאים לברוח למחוזות אחרים.
אבל חשיבותו של זרם האקספרסיוניזם אינה תולדה של משך הקיום שלו אלא שמקורה בהשפעתו ארוכת הטווח שמהר מאוד חצתה גבולות – עם הגירתם של הבמאים הגרמנים והיא ממשיכה להדהד עד היום בז'אנרים קולנועיים מובהקים.
הבמאים הגרמניים החלו לחפש מקלט במדינות שונות. רובם היגרו לאמריקה שם נקלטו יפה בתעשיית הקולנוע של הוליווד והשאירו בה את חותמם, בין היתר בסגנון קולנוע ייחודי שלימים נודע תחת השם "הפילם נואר" (או בעברית "הסרט האפל"). השפעותיו של האקספרסיוניזם הגרמני ניכרות עד עצם היום הזה על הקולנוע ההוליוודי בסרטים כמו "המספריים של אדוארד" של הבמאי טים ברטון (1990) ובשלל סרטי הערפדים השוטפים את מסכי הקולנוע והטלוויזיה – החל מ"ראיון עם ערפד" של ניל ג'ורדן משנת 1994 ועד הסרט "דמדומים" של הבמאית קתרין הארדוויק משנת 2009.
בשנת 1947 יצא לאור ספרו של התאורטיקן הגרמני זיגפריד קראקואר (Krakauer") – "מקליגרי להיטלר" (From Caligari to Hitler - A Psychological History Of German Film).
ספר זה ראה אור אחרי מלחמת העולם השנייה, ומובאת בו הטענה המרכזית כי העולם המסוייט של האקספרסיוניזם הגרמני ניבא למעשה את עליית הנאציזם.
קבוצת הגשר

קבוצת הגשר התקיימה בין השנים 1905–1913 בעיר דרזדן. הקבוצה פרסמה מניפסט בעד החופש אמנותי ונגד הכוחות הישנים והממסדיים. הקבוצה נוצרה לאחר הסקת מסקנתם של אומני הקבוצה, כי לימודי אדריכלות אינם מתאימים להם ובהדרגתיות התמסרו לעולם הציור. חייהם של האומנים היו בקומונה, הצגת עבודותיהם הייתה משותפת, וכן היו בעלי אידאולוגיה חברתית ואמנותית משותפת שכללה את העלאת מעמדו ומצוקתו של הפועל לדיון ציבורי, והתנגדות לחברה הבורגנית.
קבוצת הגשר > ציורי אומני קבוצת הגשר

נושאי הציורים שתוארו ביצירותיהם, עסקו בחיי היומיום נופי עיר והדמויות שבה וסגנונן ציורם היה מנוגד לחלוטין מסגנון העת הקלאסית. הלמידה שלהם לא הייתה כמקובל, אלא במהלך היצירה עצמה והשפעתם הייתה בעיקר מהאוונגרד האמנותי של התקופה כמו הקוביזם.
ראו גם

הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני
הערות שוליים

1 2 3  מעובד על פי הרצאתה של ד"ר יעל מונק, מתוך קורס אגדת הגולם- משלהי העת העתיקה ועד המאה העשרים, האוניברסיטה הפתוחה.
החברה האורניתולוגית של המזרח התיכון

| --- | --- |

סמליל המועדון
 תחום:  צפרות ואורניתולוגיה
 מדינה:  בין-לאומי
 מטה הארגון:  בריטניה
 תקופת הפעילות:  1978–הווה (כ־47 שנים)
 נוצר מתוך:  אגודת הצפרות של טורקיה
 אתר החברה האורניתולוגית של המזרח התיכון
 
החברה האורניתולוגית של המזרח התיכון (באנגלית: Ornithological Society of the Middle East, בראשי תיבות OSME) הוא מועדון צפרות ואורניתולוגיה שבסיסו בבריטניה לאנשים המתעניינים בעופות של המזרח התיכון, הקווקז ומרכז אסיה. המועדון הוקם באפריל 1978 כארגון יורש לאגודת הצפרות של טורקיה, ובשנת 2001 הורחב גם לאזור מרכז אסיה והקווקז.
מטרותיו של המועדון הן לאסוף ולפרסם נתונים אודות אורניתולוגיה, לעודד עניין בעופות האזור ובשימורן, לסייע לארגוני סביבה ושימור אזוריים ולאגודות צפרות.
בין היתר, OSME מפרסם את כתב העת "Sandgrouse"(אנ').
מדינות חברות

הטריטוריות הבאות הן האזורים במזרח התיכון בהן OSME פעיל:
איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
איראן איראן
בחריין בחריין
ג'יבוטי ג'יבוטי
הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
טורקיה טורקיה
ירדן ירדן
ישראל ישראל
כווית כווית
לבנון לבנון
מצרים מצרים
עומאן עומאן
ערב הסעודית ערב הסעודית
עיראק עיראק
קטר (מדינה) קטר
קפריסין קפריסין
תימן תימן
בחוץ. לפני הדלת.

| --- | --- |
 כתיבה:  וולפגנג בורכרט 
 מקום ההתרחשות:  המבורג
 תקופת ההתרחשות:  ערב אחד, שלוש שנים אחרי קרב סטלינגרד
 סוגה:  דרמה 
 שפה:  גרמנית 
 
בחוץ לפני הדלת הוא מחזה שנכתב בשמונה ימים על ידי הסופר הגרמני וולפגנג בורכרט. ההנחה היא שהיצירה חוברה בין סתיו 1946 לינואר 1947. ב-13 בפברואר 1947 היא שודרה לראשונה כתסכית ברדיו הצפון-מערבי (Nordwestdeutscher Rundfunk), ובעקבותיו התקיימה הצגת הבכורה של היצירה כמחזה לבמה ב-21 בנובמבר 1947 בתיאטרון הקאמרי של המבורג (Hamburger Kammerspiele). המחזה נותר בצד טקסטים קצרים בפרוזה יצירתו העיקרית של וולפגנג בורכרט, שנפטר יום אחד לפני הצגת הבכורה בגיל 26.
במרכז העלילה ניצבת דמותו של בקמן, החייל הגרמני השב לביתו, שלאחר שלוש שנים בשבי שוב אינו מצליח להיקלט בחברה, המדחיקה את המלחמה ואת האידאולוגיה הנציונל-סוציאליסטית. השיבה הביתה, לה ייחל בקמן בחום משך תקופה כה ארוכה, הופכת לגביו לאכזבה מרה ולחווייה מנכרת. ובמקום שמחת ההתראות המחודשת הוא מתענה ברגשות אשם מהם לא עולה בידו להשתחרר.
בתחנות אותן הוא עובר בחיפושיו אחר מקום בחברה הבתר-מלחמתית מציב בקמן תביעות למוסריות ולאחריות בפני דמויות ייצוגיות שונות, וביניהן גם אלוהים והמוות. בסופו של דבר הוא מוצא את עצמו מנודה מהחברה ואינו זוכה למענה על שאלותיו.
הן השידור הרדיופוני והן הבכורה הבימתית של בחוץ לפני הדלת – לרבות כותרת המשנה "מחזה שאף תיאטרון אינו מעוניין לשחק ושום קהל אינו מעוניין לראות" – היו להצלחות ענקיות והפכו את בורכרט הבלתי מוכר למפורסם. רבים מבני דורו יכלו להזדהות עם גורלו של בקמן. מחזהו של בורכרט נתפס כזעקה של הדור הצעיר ששתק עד אז, ונחשב עד היום לאחד מהמחזות הבתר-מלחמתיים החשובים ביותר.
ההתייחסות ליהודים במחזה

בורכרט סבל מנחת זרועו של המשטר הנאצי ונכלא בשל תוכנם של מכתבים, שאותם שלח הביתה בהיותו חייל. למרות זאת, ועל אף שבורכרט שירת בחזית המזרחית, על כל מוראותיה, כתיבתו עוסקת דווקא בסבלם של הגרמנים, כולל החיילים הפשוטים – שלגישתו היו קורבנות המשטר – ומתעלמת לגמרי מהשואה ומהסבל והרצח ההמוני במחנות הריכוז וההשמדה.
במחזה מגיע היבט זה לידי תמיהה רבתי. המחזה מתאר כאמור את שובו של החייל בקמן לבית הוריו, מהחזית הרוסית, כשהוא נכה ומובס. להפתעתו, על דלת הבית נמצא השלט "קרמר" במקום "בקמן". החייל מצלצל אפוא בדלת על מנת לברר מה קרה להוריו, לאחר שלושים שנים שבמהלכן התגוררו שם. והנה, הגברת קרמר פותחת את הדלת ומספרת לחייל את סיפור התאבדותם בגז של הבקמנים, כפי שתיארה מבקרת הספרות גיטה אבינור:
הבקמנים הזקנים, אומרת גברת קרמר, הזדהו בצורה אקטיבית מדי עם הרייך השלישי. ובמיוחד בנושא היהודים, כן, בקמן הזקן פשוט לא היה יכול לסבול את היהודים. במו ידיו רצה לגרש את כולם לפלסטינה. וכשנגמר שלטון החולצות החומות, עבר גם זמנם של הבקמנים הזקנים, והם פתחו את ברז הגז. חבל, בזבוז שכזה, אפשר היה לבשל בגז זה שבוע ימים.
למרבה האבסורד, במחזה מזדעזע החייל בקמן דווקא מהאטימות והציניות של הגברת קרמר בכך שאינה מתאבלת על מות הוריו הזקנים – אשר לא עשו רעה לאיש ורק רצו לגרש את היהודים לפלסטינה – אלא מתלוננת על בזבוז הגז.
התקבלות המחזה

המחזה עלה בהפקת בכורה בעברית בשנת 2017 בתיאטרון תמונע, כשהוא נושא את הכותרת המתורגמת המקורית בחוץ לפני הדלת. הבמאי היה מתיאס גהרט, שביים את המחזה קודם לכן בתיאטרון קרפלד-מנכנגלאדבאך בשנת 2014. בהפקה הישראלית, המתבססת באורח הדוק על תפיסתו המקורית של גהרט, עבד הבמאי עם השחקנים הישראליים של תיאטרון תמונע. התרגום העברי של גד קינר (קיסינגר) למחזה הוזמן ונתמך על ידי מכון גתה ישראל.
בגרמניה הועלה בחוץ לפני הדלת מאז 1947 למעלה מ-350 פעם בתיאטראות שונים, ותורגם לכ-40 שפות. המחזה הוצג במרכזי תיאטרון חשובים באירופה, יפן, וארצות הברית, והוצא לאור במהדורת כיס תחת הכותרת בחוץ לפני הדלת וסיפורים נבחרים", שנמכרה ביותר מ-2,25 מיליון עותקים.
הערות שוליים

↑  תיאטרון: בחוץ לפני הדלת  - Goethe-Institut Israel, באתר www.goethe.de
↑  Draußen vor der Tür – Theater Krefeld Mönchengladbach, theater-kr-mg.de (בגרמנית) (ארכיון)
↑  Verzeichnis der Auffuehrungen von Draußen vor der Tür, www.borchertgesellschaft.de (בגרמנית)
↑  Die Stimme der Kriegskinder verstummte vor 60 Jahren: - WELT, DIE WELT
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011503966505171  GND: 4194522-0  LCCN: no97083602  SUDOC: 127511296  VIAF: 191881916   WorldCat (עם VIAF): 191881916
ג'ון קוויק-טו-סי סמית'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בינואר 1940 St. Ignatius Mission, ארצות הברית 
 פטירה:  24 בינואר 2025 (בגיל 85) קוראלס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  Framingham State University  אוניברסיטת ניו מקסיקו 
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1997)  Anonymous Was A Woman Award (2022) 
 jaunequick-to-seesmith.com
 
ג'ון קוויק-טו-סי סמית' (באנגלית: Jaune Quick-to-See Smith;‏ 15 בינואר 1940 - 24 בינואר 2025) הייתה אמנית ויזואלית ואוצרת אינדיאנית אשר התגוררה בקוראלס, ניו מקסיקו, ארצות הברית. עבודותיה שילבו מסורות ממוצאה הילידי והשראה מאמנות מודרנית, וכללו בתוכן אלמנטים של קולאז', דפוס ושלל דימויים תרבותיים. עבודותיה לרוב נשאו מסר פוליטי שהיה קשור ליחסים בין הילידים האמריקאים לבין ההווי האמריקאי המאוחר. היא הרצתה באוניברסיטאות ברחבי העולם, ואף קיבלה דוקטורט כבוד מארבע אוניברסיטאות.
ביוגרפיה

ג'ון קוויק-טו-סי סמית' נולדה ב-15 בינואר 1940 במיסיון סנט איגנטיוס, עיר הנמצאת בתוך שמורת הילידים "Flathead" (בעברית: "ראש שטוח") שבמונטנה. היא נולדה לתוך הקונפדרציה של שבטי הסליש והקוטנאי (אנ'). משמעות שמה הראשון, "Jaune", היא המילה "צהוב" בצרפתית לשם ציון מוצאה הקרי-צרפתי, ושמה האמצעי היה שם שושוני שציין את היכולת שלה לקלוט דברים במהירות.
בילדותה היא נדדה ביחד עם אביה במספר שכונות ברחבי ארצות הברית. אביה עסק במכירת סוסים וברכיבת רודאו. לסמית' היה עניין רב באמנות כבר מגיל צעיר, והיא אף התחפשה לאמנים שאהבה.
אף על פי שאביה היה אנלפביתי, סמית' התעקשה ללכת ללמוד. היא התחילה את לימודיה האקדמיים ב-1958 בקולג' האולימפי (אנ') בברמרטון, וושינגטון. לאור קשיים כספיים, סמית' נאלצה להפסיק את לימודיה מספר פעמים על מנת לעבוד, ולכן קיבלה את התואר הראשון שלה רק ב-1976 מאוניברסיטת פרמינגהם, מסצ'וסטס. בסוף לימודיה קיבלה סמית' תואר בחינוך אמנות במקום באמנות סטודיו, לאחר שמדריכיה חשבו שאישה אינה יכולה להצליח באמנות. היא קיבלה את התואר השני שלה ב-1980 מאוניברסיטת ניו מקסיקו, אלבקרקי.
מאז סוף לימודיה, סמית' הציגה כשמונים תערוכות של יצירותיה ועוד כ-30 תערוכות שהציגו יצירות של אמנים ילידים שונים מרחבי ארצות הברית.
סמית' נפטרה ב-24 בינואר 2025. הותירה אחריה בעל, אנדי אמברוז. בנם, ניל אמברוז-סמית', גם הוא אמן העוסק בציור, פיסול והדפסות ומרצה באוניברסיטת ניו מקסיקו.
אופי יצירותיה

יצירותיה של סמית' היו בתחום האמנות החזותית ורובן היו ציורים. סגנונה האמנותי שאב השראה מאמנים רבים, כגון פאול קלה, ז'ואן מירו, וילם דה קונינג, ג'ספר ג'ונס ובמיוחד קורט שוויטרס ורוברט ראושנברג, שכמו סמית' נהגו לשלב שיטות עבודה שונות בתוך עבודותיהם, כגון קולאז', דפוס והכנסת חפצים אמיתיים לתוך הציורים עצמם. בציוריה שולבו טכניקות וסגנונות מן האמנות המודרנית, אך גם נכחו אלמנטים מתוך אמנות ילידית מסורתית שכללה פטרוגליפים, ציורי בד ואמנות קלאסית יותר כגון ציורי נוף מוקדמים של צ'ארלס ראסל (אנ'). סמית' שילבה את האלמנטים הללו בשביל ליצור מעין שפה משותפת לציוריה, ובכך להציג את דעותיה על נושאים כמו זהות ילידית, קולוניאליזם והקשר ביניהם לבין החברה האמריקאית המאוחרת.
אחת היצירות המוכרות ביותר שלה היא הציור "שמות מדינה" (באנגלית: "State Names"), אשר מציג מפה של ארצות הברית שבה "נמחקו" כל המדינות עם שם אירופאי, ובכך מראה כמה מהמדינה בא מן הילידים וכיצד נלקחה מהם אותה האדמה. עוד יצירה מוכרת היא היצירה "מסחר (מתנות למען החלפת אדמות עם אנשים לבנים)" (באנגלית: "Trade (Gifts for Trading Land with White People)"). היא נוצרה כתגובה לציון 500 שנה מאז בואו של כריסטופר קולומבוס לאמריקה, ומציגה את הסיפורים הנפוצים שבהם אירופאים קונים את האדמות של שבטים שונים עם חומרי מסחר זולים, ובכך "מרמים" את אותם שבטים. היא מציינת זאת דרך תמונות סטריאוטיפיות של ילידים, צבע אגרסיבי ומוצרים עם אייקונים אינדיאנים שמזכירים כיצד התרבות הילידית התמסחרה ואיבדה את משמעותה, ושמסחור זה הוא מה שהילידים קיבלו בחזרה תמורת ארצם.
הערות שוליים

1 2  Jaune Quick-to-See Smith, National Museum of Women in the Arts
1 2 3  Dr. Suzanne Fricke, Jaune Quick-to-See Smith, Trade (Gifts for Trading Land with White People), Khan Academy
1 2 3 4  Jaune Quick-To-See Smith, Smithsonian American Art Museum
↑  Biography, Jaune Quick-to-See Smith
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349664105171  BIBSYS: 1691037119964  GND: 132881802  ISNI: 0000 0000 7876 6883  LCCN: n86014955  NKC: mub2014821962  RERO: 02-A003839448  RKD: 319017  SNAC: w6wn256z  SUDOC: 176736832  ULAN: 500092544  VIAF: 25776891   WorldCat (עם VIAF): 25776891