stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוס המים
עלילה

הסרט מתחיל בסקוטלנד של היום, זוג תיירים אמריקאי נכנס לבר שבו הם פוגשים זקן אשר לפי בקשתם (אחרי שהתיירים רואים תמונה של המפלצת מלוך נס) מספר להם את הסיפור האמיתי על המפלצת מלוך נס וכיצד נוצרה התמונה המזויפת של המפלצת.
בשנת 1940, ילד בשם אנגוס מקמור מתגורר עם אמו אן מקמור ואחותו קירסטי, בבית האחוזה של לורד קילין על חופי האגם לוך נס. מאוחר יותר מצטרף אליהם לואיס מוברי, שמגיע לעבוד כאיש התחזוקה של האחוזה. אביו של אנגוס, צ'רלי, שהיה איש התחזוקה לשעבר של קילין, הוא מלח בצי המלכותי, ונעדר מאז שהספינה שלו שקעה במלחמה כשנה לפני כן. אנגוס אינו מוכן לקבל את העובדה כי אביו לא ישוב.
יום אחד, בעת שאגנוס אסף צדפים, הוא מוצא בחול בקרקעית האגם אבן גדולה ומסתורית, הוא משאיר אותה במחסן של אביו, וכאשר הוא חוזר מאוחר יותר, הוא מגלה שזו הייתה ביצה ויצור מוזר בקע ממנה, הוא מכנה את היצור 'קרוזו' על שם רובינזון קרוזו. אנגוס מחליט לשמור את היצור בסוד, אבל בסופו של דבר קריסטי ולואיס מגלים את הייצור. לואיס מסביר לאנגוס כי הייצור הוא "סוס מים" ללא מין, שמטיל ביצה אחת, ואז מת לפני שהביצה בוקעת.
למחרת, כוחות של חטיבת הארטילריה מגיעים לבית בפיקודו של קפטן תומאס המילטון – חברו של לורד קילין, המשרת עם חיל האוויר המלכותי. סוללת ארטילריה מוקמת ליד האגם כהגנה מפני צוללות גרמניות, בזמן שהחיילים מקימים מחנה בשטח האחוזה. בינתיים, לואיס מגלה שקרוזו גדל כל כך עד שאין לא ברירה אלא לשים אותו באגם שם הוא יוכל להסתובב חופשי.
קפטן המילטון מספר לאמא של אגנוס שללואיס יש השפעה רעה על אגנוס, ואמא של אנגוס מאפשרת לו ללמד את אנגוס קצת משמעת צבאית. עם זאת, לאחר כמה ימים של אימון, אנגוס בורח וחוזר לאגם, שם קרוזו, עכשיו כבר יצור בוגר, מעודד את אנגוס לרכוב על גבו. לאחר זמן מה, הוא צולל מתחת למים. אנגוס, שסובל מאקוופוביה, בהתחלה מנסה להתנגד לצלילה, אבל לאחר זמן קצר הוא מתגבר על הפוביה שלו ונהנה מהצלילה.
שני דייגים שראו בעבר את קרוזו, מנסים לצלם את היצור למען התהילה והעושר. כאשר הם מבינים כי הם לא יוכלו לצלם את קרוזו במציאות בשל ההפצצה, הם מחליטים ליצור חיקוי. (התוצאה היא תמונה מזויפת של המפלצת מלוך נס). התמונה יוצרת סקרנות אצל כמה חיילים, שמפליגים באגם בלילה במטרה לצוד את המפלצת.
מאוחר יותר אגנוס הולך לאגם וקורא לקרוזו. קרוזו מגיע, אבל עדיין בהלם ובפחד מפני ההפגזה הקודמת, הוא כמעט נושך את ידו של אנגוס לפני שהוא צולל חזרה לאגם. הכלב של המילטון, צ'רצ'יל, לאחר שהבחין בריח של קרוזו בחוף, מתריע בפני החיילים על נוכחותו. בגלל הנביחות קרוזו מפתיע את החיליים שנמצאים על הסירה והופך אותה, אבל לפני שהסירה מתהפכת אחד החיליים מצליח לשלוח אות מצוקה במחשבה שאלו הגרמנים שתוקפים אותם. בחזרה באגם, אנגוס צועד לתוכו כדי לנסות להרגיע את קרוזו אבל הוא מאבד את שיווי המשקל שלו ומתחיל לטבוע.
קרוזו מציל את חייו של אנגוס. וכשאמו של אנגוס מגיעה, היא מאמינה סוף סוף לבנה כשהיא רואה את קרוזו, לאחר שלאורך כל הסרט היא מאשימה את לואיס בכך שהוא ממלא את ראשו של אנגוס באגדות. סוללת הארטילריה הסמוכה פותחת באש על קרוזו, לאחר שהם חושבים אותו בטעות לצוללת גרמנית. אנגוס, המילטון, אן ולואיס מובילים את קרוזו לאגם הפתוח כדי שיוכל לברוח מהארטילריה.
עם הזריחה, אנגוס סוף סוף מקבל את העובדה שאביו מת. במהלך השנים שלאחר עזיבתו של קרוזו, כמה אנשים טוענים שהבחינו בו, אבל אנגוס לא רואה אותו שוב. התיירים מודים לזקן על הסיפור ושואלים לשמו, והוא עונה להם ששמו אנגוס. מחוץ לפאב, צועד ילד לאורך החוף עד שהוא מבחין בסלע, בעל קליפה זוהרת בדיוק כמו הביצה של קרוזו, מה שרומז שקרוזו מת והשאיר אחריו צאצא, שיהפוך לסוס המים הבא.
דמויות

| שחקן | דמות |
| --- | --- |
אלכסנדר ועטל: אנגוס מקמור
בריאן קוקס: אגנוס מקמור המבוגר (הזקן שמספר את הסיפור)
אמילי ווטסון: אן מקמור
בן צ'פלין: לואיס מוברי
דייוויד מוריסי: קפטן תומאס המילטון
פריאנקה XI: קריסטי מקמור
קרייג הול: צ'ארלי
דניס בריאן קוקס: סגן וורמסי
יואל טובק: סגנט
הפקה > מיקום

הצילומים התקיימו ב -2006 בניו זילנד ובסקוטלנד. רוב הסרט צולם בניו זילנד, כאשר האגם ווקאטיפו משמש כתחליף לאגם לוך נס. היוצרים גילו שחלק מהנוף והגאוגרפיה שם דומים לסקוטלנד. עם זאת, ראסל אמר, "לא היה שום סיכוי שאני עומד לעשות סרט על המפלצת מאגם לוך נס ולא לצלם לפחות חלק ממנו בסקוטלנד."
הפקה > אפקטים חזותיים

האפקטים החזותיים בסרט נעשו על ידי חברת האביזרים והאפקטים "Weta Digital", כאשר רוב העבודה שלהם הייתה ליצור את קרוזו. רבות מן הסצנות של קרוזו היו במגע של קרוזו עם מים, אשר מבחינת ההיסטוריה של הגרפיקה ממוחשבת, היה תמיד חומר קשה במיוחד להתמודד איתו. כאשר יצרו "Weta Digital" את קרוזו הם ניסו לא לשוות לו תנועות והבעות אנושיות אלא במקום זאת לבסס את ההבעות שלו על בעלי חיים אמיתיים כגון כלבים. "רצינו ליצור משהו שנראה מוכר מצד אחד, אבל יהיה ייחודי בו זמנית", אמר ראסל. "כתוצאה מכך, פרצופו של קרוזו הוא שילוב של סוס, כלב, נשר וג'ירפה". כאשר יצרו את תנועותיו וצורת הגוף שלו בשלבים שונים של צמיחה, האנימטורים התבססו על ציפורים ולווייתנים צעירים.
הערות שוליים

↑  Tourism expected to increase in Loch Ness region where movie 'Water Horse' was filmed, DESERET NEWS (באנגלית)
איזק ישראלס

| --- | --- |

 לידה:  3 בפברואר 1865 אמסטרדם, הולנד 
 פטירה:  7 באוקטובר 1934 (בגיל 69) האג, הולנד 
 מקום לימודים:  האג  אקדמיה המלכותית לאמנות 
 תקופת הפעילות:  1878–1934 (כ־56 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  האימפרסיוניזם של אמסטרדם, אסכולת האג 
 הושפע על ידי:  אוגוסט אלבה, מקס ליברמן, יוזף ישראלס 
 יצירות ידועות:  A reclining nude (Sjaantje van Ingen), Two girls in the snow, Shop Window 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב אולימפית (1928) 
 בן או בת זוג:  Sjaantje van Ingen 
 
איזק לזרוס ישראלס (בהולנדית: Isaac Lazarus Israëls; ‏3 בפברואר 1865, אמסטרדם – 7 באוקטובר 1934, האג) היה צייר יהודי-הולנדי. בנו של הצייר יוזף ישראלס.
ביוגרפיה

ישראלס התעניין בציור כבר בילדות, והראה כישרון מגיל צעיר. הוא למד בשנים 1878–1880 באקדמיה בהאג. בשנת 1881, כשהיה בן 16, הוא מכר ציור בטרם סיים אותו לאמן והאספן הנדריק וילם מסדאך. עבודתו של ישראלס בתקופה זו הציגה יכולות טכניים מעבר לגילו ועומק פסיכולוגי. הוא התמקד בדיוקנאות של סבתו וידיד משפחה, ובציורים בנושאי תמרונים צבאיים שסיקרנו אותו.
בשנת 1882 הופיע לראשונה בסלון האמנים (Salon des Artistes Français) בפריז, עם ציורו "קבורה צבאית" ובו חיילים הנאספים סביב קבר פתוח ביום סתווי. על אף ההשוואות לציור הקבורה של גוסטב קורבה, ישראלס השתמש בקומפוזיציה זהירה יותר הנשענת על הרנסאנס האיטלקי. לאחר הבכורה המוצלחת, זכה ישראלס בשנת 1885 לאזכור מכובד על ציורו "המתנדבים יוצאים אל המושבות", ציור נוסף עם סצנה צבאית על רקע הרציפים ברוטרדם.
בין השנים 1886–1908 התגורר ישראלס באמסטרדם, שם נרשם לאקדמיה לאמנות במטרה להשלים את לימודיו, אולם נשאר בה רק במשך שנה אחת. ישראלס הרבה לבלות את הקיץ עם אביו בסכוונינגן, והתעניין ביחסי האור המשתנים בין השמש לים. בתקופה זו הרבה לצייר סצנות חוף ים צבעוניות.
בין השנים 1903–1923 שהה ועבד בעיקר בפריז ובלונדון. בפריז הושפע רבות מאדגר דגה ואנרי דה טולוז-לוטרק והחל לצייר את האוכלוסייה הפריזאית בפארקים, בתי קפה, קברטים. ואקרובטים בירידים ובקרקס.
בשנים 1913–1915 התגורר בלונדון, שם הרבה לצייר רוכבי סוסים ורקדניות בלט. בשנת 1921 ביקר באי האינדונזי ג'אווה. ובשנת 1923 חזר לבית הוריו בהאג, שם הפך את הסטודיו של אביו למקום העבודה שלו.
בשנת 1928 זכה במדליית זהב בתחרות האמנותית של אולימפיאדת אמסטרדם בקטגוריית הציור.
בניגוד לאביו, לא היו כלל מוטיבים יהודיים בציוריו.
עד למותו בשנת 1934, ישראלס יצר בעיקר ציורים אימפרסיוניסטים בעלי גוונים בהירים בוהקים.
נפטר בהאג ב-7 באוקטובר 1934, כתוצאה מתאונת דרכים שעבר מספר ימים סמוך למותו.
גלריה

רכיבה על חמור בחוף הים (1898-1890)
פורטרט של אשה צעירה
יער בולון
אישה לפני החמניות של וינסנט ואן גוך (1917)
פורטרט של יאן וילס (אנ') (1932)
אסכולת הדנובה

נוף בדנובה עם טירה מאת אלברכט אלטדורפר
סצנה מתוך קרב איסוס מאת אלטדורפר
אסכולת הדנובה (בגרמנית: Donauschule או: Donaustil) הוא הכינוי לסגנון יצירתם האמנותית של מספר ציירים מתחילת המאה ה-16 אשר התרכזו באזור בואריה, צפון אוסטריה ולאורך נהר הדנובה. עבודתם של הציירים הללו הייתה בעלת סגנון אמנותי משותף הנחשב כחוליה מקשרת בין סגנון התקופה הגותית המאוחרת והרנסאנס. הם נחשבים גם בין הראשונים לאמץ את סגנון נופי עולם.
מקור השם

המונח "אסכולת הדנובה" נטבע לראשונה בשנת 1892 על ידי היסטוריון האמנות תיאודור פון פרימל (Theodor von Frimmel) בסקירה ביקורתית שהעביר על הדיסרטציה של ההיסטוריון ומבקר האמנות מקס יקוב פרידלנדר (Max Jakob Friedländer), אודות יצירתו של הצייר אלברכט אלטדורפר. פרימל ראה בציורי הנוף של אזור הדנובה, חלק מופרד ומובחן של האמנות הגרמנית ובעיקר בעבודתו של אלטדורפר עצמו. בשנים הבאות התרחב השימוש במונח לתיאור היצירה האומנותית המובחנת של ציורי הטבע הנוף אך בשנת 1922 קרא פרידלנדר לקביעת מונח פחות עמום.
המאפיינים האמנותיים

הסגנון האמנותי של אסכולת הדנובה התאפיין בחידוש הבלתי מוכר עד אז של יצירת תחושה טבעית ושילוב של הצופה בו. הוא צומח במקביל לציירי נופי בארצות השפלה, כמו יואכים פטיניר, שנחשב למייסד הסגנון ״נופי עולם.״ הנוף והטבע בציורים מקבל חיים בלתי תלויים משלו, והופך למרכזה ומהותה של היצירה האמנותית. לעיתים קרובות נוצרת בצופה תחושת ההשתלבות של עצמו בתוך נוף הניחן באור טבעי משלו. השמיים בתמונות מכוסים בדרך כלל בעננים כהים היוצרים תחושה קודרת, ובחלק מן התמונות משולבות סצנות של אירועים מתוך הסיפורים בכתבי הקודש.
הנופים כשלעצמם בדרך כלל ללא דמויות, ומציגים את יערות הדנובה העליונה. את מקומה של דמות חזיתית תופס לעיתים קרובות עץ בודד, נוסחה שהמציא אלברכט אלטדורפר, ומשמש, בעיקר בציורים והדפסים, מאת וולף הובר ואוגוסטין הירשפוגל. עבודות חדשניות אחרות הראו תצוגות מקרוב של יער צפוף כמעט ללא נוף מרוחק או אפילו ללא שמיים, אך רבים מהנופים הם פנורמיים בגרסה של הסגנון ההולנדי, והנהר המתפתל מחוץ לטווח הראייה מחליף בדרך כלל את הים התופס את האופק ביצירות הולנדיות רבות. הנופים המצוירים של אלטדורפר הם בדרך כלל אנכיים.
אסכולת הדנובה משתמשת בציורי הטבע והנוף כאמצעים אומנותיים סימבוליים. מבקרי אומנות מודרניים מוצאים בה מאפיינים של האקספרסיוניזם תוך שימוש במונחים שנכנסו לשימוש גם בשפה יומיומית כגון "אייקון נוף", "אווירה כפרית" וכדומה.
בין האמנים המזוהים ביותר עם סגנון אסכולת הדנובה נמנים: אלברכט אלטדורפר, לוקאס קראנאך האב, וולף הובר, קריסטוף שווארץ, אוגוסטין הירשפוגל.
לקריאה נוספת

The Grove Dictionary of Art: From renaissance to impressionism : styles and movements in western art 1400-1900 Jane Turner
St. Martin's Press, 2000 - Art - 377 pages
ברית מלח

ברית מֶלַח הוא ביטוי לברית איתנה ויציבה. מלח בישול היה בעבר מצרך נדיר וחשוב [דרוש מקור], ולכן ישנה תאוריה שכדי לסמל את חשיבות הברית היו כורתים אותה על מלח.
בתנ"ך

בספר ויקרא, מצווה אלוהים להמליח כל קרבן במלח:
וְכָל קָרְבַּן מִנְחָתְךָ בַּמֶּלַח תִּמְלָח וְלֹא תַשְׁבִּית מֶלַח בְּרִית אֱלֹהֶיךָ מֵעַל מִנְחָתֶךָ, עַל כָּל קָרְבָּנְךָ תַּקְרִיב מֶלַח.
רש"י על הפסוק מסביר שהברית המוזכרת בפסוק היא ברית הכרותה למלח "מששת ימי בראשית", אז חילק, לפי הכתוב, אלוהים את המים על ידי הרקיע המבדיל ”בֵּין הַמַּיִם אֲשֶׁר מִתַּחַת לָרָקִיעַ וּבֵין הַמַּיִם אֲשֶׁר מֵעַל לָרָקִיעַ”. בתור פיוס על כך שלא זכו להיות קרובים לאלוהים כמו המים העליונים, הבטיח הקב"ה למים התחתונים שיקריבו מהם מלח על כל קרבן.
בתנ"ך משמש הביטוי לתיאור הברית החזקה של אלוהים עם הכהנים ועם בית דוד.
בתנ"ך נכתב על הברית עם הכהנים בני אהרן:
כֹּל תְּרוּמֹת הַקֳּדָשִׁים אֲשֶׁר יָרִימוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל לַה', נָתַתִּי לְךָ וּלְבָנֶיךָ וְלִבְנֹתֶיךָ אִתְּךָ לְחָק עוֹלָם, בְּרִית מֶלַח עוֹלָם הִוא לִפְנֵי ה', לְךָ וּלְזַרְעֲךָ אִתָּךְ.
המשמעות היא ברית הכרותה ועומדת לעולם, כמו שמפרש רש"י: ”ברית מלח – כברית הכרותה למלח שאינו מסריח לעולם”.
גם על מלכי בית דוד כתוב:
הֲלֹא לָכֶם לָדַעַת כִּי ה' אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל נָתַן מַמְלָכָה לְדָוִיד עַל יִשְׂרָאֵל לְעוֹלָם, לוֹ וּלְבָנָיו בְּרִית מֶלַח.
שם אומר המצודת דוד: ”"ברית מלח" – בכריתת ברית המתקיים כמלח הזה המתקיים ואינו מסריח”, כלומר שכשם שהמלח אינו מתקלקל לעולם – כך גם הברית תתקיים לעד.
עם זאת, יש שמסמיכים את פירוש הביטוי למלח הקרבנות, כלומר כמו שהמלח תמיד מוקרב עם הקרבן ומועלה על המזבח, כך גם הברית קיימת לעולם.
ראו גם

לחם ומלח
פאניק

| --- | --- |

 מקום הקמה:  נוימינסטר 
 מוקד פעילות:  נוימינסטר, גרמניה
 תקופת הפעילות:  מ-2002
 סוגה:  נו-מטאל, ראפ מטאל, ראפ רוק
 חברת תקליטים:  מרקורי רקורדס 
 www.bonksonnenschein.de
 חברים
 דוד בונק, טימו "T:mo" זוננשיין
 
פאניק (באנגלית: Panik) היא להקת רוק גרמנית הכוללת שישה חברים.
הלהקה הוקמה על ידי שישה חברים מנוימינסטר ב-2007, בשם "נבדה טאן". ב-20 בינואר 2008 הודיעו חברי הלהקה על שינוי השם ל"פאניק", בעקבות מחלוקות עם מנהלי הלהקה ומעבר מ"יוניברסל רקורדס" ל"ורטיגו רקורדס".
הלהקה

פאניק מאחדת אלמנטי ראפ עם "הארד רוק" (רוק כבד)-הז'אנר הזה נקרא "ניו מטאל". לעיתים קרובות משווים את הסגנון שלהם ללינקין פארק, אך הם לא אוהבים להיות משווים אליהם. חברי הלהקה הצהירו שכעס מניע אותם ושהם יכולים להביע את כל רגשותיהם כיאות רק דרך שפת האם שלהם-זעם.
ב-2 במרץ 2007 הופיעה הלהקה לראשונה באופן רשמי ב"דום 41" במנהיים. נבדה טאן הופיעה בקונצרט ה"אוויר הפתוח" (open air) הגדול ביותר בקיץ 2007, קונצרט ושמו schau nicht weg! (אל תסתכל אחורה!), שאורגן על ידי "בראבו" ו"ויוה", נגד אלימות בבתי ספר. מועד הקונצרט היה ב-25 באוגוסט 2007, לפני ה"ברנדנבורגר טור". יותר מ-50 ידוענים באו כדי לתמוך באירוע. בקהל היו 119,000 אנשים, נבדה טאן היו אחת מ-8 הופעות ראשיות, השבעה האחרות היו: "להפי", "שרה קונור", "בושידו", "מונרוז", "ג'נטלמן", "מיה", ו"US5".
במהלך קיץ 2007 הם הופיעו בקונצרט בפריז, צרפת, ובשל מספר רב של מעריצים הם חזרו למספר הופעות נוסף באוקטובר.
הצלחה במצעדים

הלהקה הופיעה לראשונה בהצלחה במצעדים הגרמניים: הסינגל הראשון של הלהקה: "Revolution" ("מהפכה"), נכנס למצעדים במקום ה-#15, אלבום הבכורה "Niemand hört dich" ("אף אחד לא שומע אותך"), הגיע למקום ה-8# במצעד האלבומים והדיוידי שלהם "Niemand hört dich - Live" נכנס למקום ה-10# במצעד הדיוידי. הלהקה נהפכה כל כך פופולרית בתקופה כל כך קצרה תודות לתמיכה העצומה שקיבלו ממגזין "בראבו" ומערוץ הטלוויזיה הגרמני "ויוה".
סיבוב ההופעות של נבדה טאן 2007

סיבוב ההופעות הראשון של נבדה טאן היה אמור להתקיים מאוקטובר לנובמבר 2007, אבל מכשולים הופיעו כבר בהתחלה, כאשר מופע התמיכה שלהם עבר תאונת דרכים. אז, בסוף אוקטובר הם עברו תאונה בדרכם ל-"סלה" (Celle). כולם ישנו חוץ מדייוויד, שהיה היחיד שנפגע. דייוויד גם אמר שהוא נכנס לשוק מהתאונה אך מהר מאוד יצא בריצה מהאוטובוס כדי לבדוק אם האישה שהתנגשה במכונית הייתה בסדר ושום פציעה מסוג כלשהו קרתה לה. הוא גם אמר שהוא היה שמח משום שלא היו פציעות חמורות וכולם היו בסדר. הוא שוחרר מבית החולים מאוחר יותר באותו היום עם שריטות קלות על פניו, ועדיין בקונצרט הבא הוא ניגן. אך היו בעיות אחרות: היה צריך לתקן את האוטובוס, וחלק מהציוד נפגע. אך סיבוב ההופעות בהחלט היה צריך להיפסק כאשר אצל פרנקי אובחנה דלקת גרון. עד לזמן זה רוב חברי הלהקה אוחנו עם שפעת, כתוצאה מכך היה על סיבוב ההופעות להסתיים בדצמבר 2007 בעוד הכרטיסים הישנים היו עדיין בתוקף.
תוכניות לעתיד

הלהקה הודיעה למגזין "בראבו" שהם לא ייקחו פסק זמן מעסקי המוזיקה והם עדיין נמצאים בסטודיו, עובדים על שירים חדשים לאלבומם השני. הם אמרו שהסגנון שלהם הולך להפוך אפילו יותר כבד. האלבום השני ( לראשונה תחת השם "פאניק"-"Panik"), ישוחרר בקרוב. לינקה אמר בראיון שהם ירצו לערוך את סיבוב ההופעות הבא שלהם תחת השם פאניק בכל אירופה במהלך 2009.
דיסקוגרפיה > סינגלים

כ-נבדה טאן
| שם השיר | GER | AUT | שוחרר |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Revolution | 15 | 25 | 30 מרץ 2007 |  |
| Vorbei | 29 | 42 | 8 יוני 2007 |  |
| Neustart | 44 | — | 24 אוגוסט 2007 |  |
|  Wegweiser  |  |  | ינואר 2008 | הורדה חופשית |
as Panik
| שם השיר | GER | AUT | שוחרר |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Was würdest du tun? | 28 | TBA | 15 פברואר 2008 |  |  |
| Lass mich fallen | TBA | TBA | 4 ספטמבר 2009 |  |  |
| Es ist Zeit |  |  | 24 December 2009 | הורדה חופשית | שיר על ידי טימו |
דיסקוגרפיה > אלבומים

כ- נבדה טאן
| אלבום | GER | AUT | CH | שוחרר |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Niemand hört dich | 8 | 21 | 63 | 20 אפריל 2007 |
כ- פאניק
| אלבום | GER | AUT | CH | שוחרר |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Panik | - | - | - | 25 ספטמבר 2009 |
דיסקוגרפיה > DVD

| DVD | GER | AUT | שוחרר |
| --- | --- | --- | --- |
| Niemand hört dich - Live | 10 | — | 28 ספטמבר 2007 |
ליפתא (מעיין)

| --- | --- |

מעיין "ליפתא"
 שם נוסף:  מעיין נפתוח
 מיקום המעיין
 מדינה:  ישראל
 מחוז:  ירושלים
 אזור:  מערב ירושלים
 קואורדינטות:  31°47′40″N 35°11′48″E﻿ / ﻿31.794392°N 35.196606°E﻿ / 31.794392; 35.196606
 גובה:  703 מטר
 נתוני המעיין
 סוג זרימה:  מעיין איתן
 סוג נביעה:  מעיין שכבה
 גישה למעיין
 שמורת טבע:  מי נפתוח
 נגישות לציבור:  פתוח
 דרך גישה:  מאחורי תחנת הדלק ביציאה מירושלים לכביש 1, עולים על גשר ומגיעים לשביל עפר שיורד אל המעיין
  (למפת ירושלים מוגדלת) ליפתא(למפת ירושלים רגילה) ליפתא
ליפתא  הוא מעיין שכבה בשמורת הטבע מי נפתוח במערב ירושלים. המעיין מזוהה עם המעיין הקדום "מעיין מי נפתוח" המוזכר במקרא  בספר יהושע כנקודת גבול בין נחלת שבט יהודה לנחלת שבט בנימין. יש סברה שמקור השם הוא בשיבוש השם "מרנפתח", שמו של מלך מצרי שערך בשנת 1220 לפנה"ס מסע כיבוש בכנען.
המעיין וסביבתו

המעיין נובע בניקבה שאורכה כ-30 מטר וגובה המים בניקבה נע בין 5 ס"מ ל-25 ס"מ. בסוף הניקבה המים זורמים לבריכה המנקזת את הניקבה, גובה המים בבריכה מטר וחצי. מי הבריכה זורמים כ-10 מטר לנאספים בבריכה נוספת שגובהה כחצי מטר. מהבריכה השנייה המים זורמים באפיק הטבעי ותורמים לפוריות האדמה. סביב המעיין נטועים עצי תאנה, שקד וחרוב, שיחי צבר וצמחיית מים כגון עצי ערבה, ערברבה שעירה, גרגיר הנחלים ועוד.
משנות ה-70 ואילך

ב-1983 התגוררו ליד המעין חברי "כנופיית ליפתא", הם אף טבלו במעיין לפני שיצאו כדי לנסות לפוצץ את מסגדי הר הבית בליל ה-26 בינואר 1984.
ב-1985 הוכרז השטח הכולל את המעיין כשמורת טבע עירונית "מי נפתוח", אך העדר תקציב גרם להפסקת עבודות השיקום והשימור שלו.
ב-2004 צולמו במעיין סצנות לסרט "מישהו לרוץ איתו".
ב-2006 נכלל המעיין בשביל ירושלים.
ב-2010 אושרה הקמת מלון מעל המעיין.
ב-2017 אזור המעיין מקבל הכרה רשמית כ"שמורת טבע מי נפתוח".
בערבי שבת בריכת המעיין משמשת כמקווה למאות דתיים שטובלים בו. בעבר התעוררה מחאה ציבורית על רקע דיווחים על כך שהטובלים מתרחצים בעירום ומסלקים נשים מהמקום בזמן הטבילה.
לקריאה נוספת

מפת טיולים וסימון שבילים: מפה מס' 9, מבואות ירושלים.
מעיין ליפתא, אל המעיין: כל החלומות מתגשמים בספר אחד - מאת משה קוסטה. בהוצאת ספרית בית אל 2008. עמודים 163-162
הערות שוליים

↑  "ופאת נגבה מקצה קריית יערים ויצא הגבול ימה ויצא אל מעין מי נפתוח" (ספר יהושע, פרק י"ח, פסוק ט"ו)
↑  יוסף ניצן; יהושפט נבו, כתובות ארכיאולוגיות מתקופת המקרא : מצבת מרנפתח, באתר "מקראנט"
↑  עין ליפתא: מעיין הבירה, באתר ynet, 7 ביולי 2006
↑  שמורת ליפתא
↑  נדב שרגאי, הר המריבה עמ' 171
↑  ליאת בכרך, אתר מי נפתוח מקבל הכרה רשמית כשמורת טבע, באתר כל העיר, 9 ביולי 2017
↑  יעל פרידסון, מעיין לגברים בלבד: הגברים טובלים, הנשים מסולקות, באתר ynet, 12 ביוני 2018
ערך זה הוא קצרמרבנושא ירושלים ובנושא גופי מים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הקשר הצרפתי

| --- | --- |

כרזת הסרט בארצות הברית
 מבוסס על:  "הקשר הצרפתי" מאת רובין מור
 בימוי:  ויליאם פרידקין
 הופק בידי:  פיליפ ד'אנתוני 
 תסריט:  ארנסט טיידימן
 עריכה:  ג'רלד .ב. גרינברג
 שחקנים ראשיים:  ג'ין הקמן   רוי שיידר   פרננדו ריי   טוני לו ביאנקו   מרסל בוזופי
 מוזיקה:  דון אליס 
 צילום:  אוון רויזמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 9 באוקטובר 1971
 משך הקרנה:  104 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית   צרפתית
 סוגה:  סרט פשע, סרט שמבוסס על ספרים, מותחן פשע, סרט פעולה, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, ברוקלין, מרסיי 
 תקציב:  1.8 מיליון דולר
 הכנסות:  51.7 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   frenchconnection
 פרסים:  חמישה פרסי אוסקר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר   הבמאי הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר
 סרט הבא:  הקשר הצרפתי 2 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המסילה העילית ותחנת רחוב 50 של קו D בברוקלין, מתחתיה מתרחש המרדף בסרט
הקשר הצרפתי הוא סרט פשע אמריקני משנת 1971 בבימויו של ויליאם פרידקין ובכיכובם של ג'ין הקמן, פרננדו ריי ורוי שיידר. הסרט ויוצריו זכו בחמישה פרסי אוסקר ובכללם פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר. הסרט זכה למחמאות רבות מהמבקרים על סגנונו, שהיה מציאותי ונטה פחות לסגנון הקלאסי של הוליווד. הצלחת הסרט הפכה את פרידקין לאחד מהבמאים הבולטים בזרם שנקרא "New Hollywood" ושאף לסרטים מציאותיים שבהם ניכר מגע ידו האישי של הבמאי. הסרט מכיל סצנות אלימות רבות כמו גם סצנת מרדף של מכונית אחרי רכבת עירונית, שנטען כי היא הטובה ביותר שנעשתה עד יציאת הסרט למסכים, ומן הטובות בתולדות הקולנוע המודרני בכלל.
צוות השחקנים

ג'ין הקמן - הבלש ג'ימי "פופאי" דויל
רוי שיידר - הבלש באדי "קלאודי" רוסו
פרננדו ריי - אלן שארנייה, ראש כנופיית מבריחי הסמים
טוני לו ביאנקו - סלבטורה "סאל" בוקה
מרסל בוזופי - פייר ניקולי, מתנקש צרפתי מטעם כנופיית המבריחים של שארנייה ובוקה.
פרדריק דה פסקוואלה - אנרי דוורו
ביל היקמן - ביל מולדריג, סוכן ה-FBI
אדי איגן - וולט סימונסון, מפקדם הישיר של דויל ורוסו
התסריט והדמיון למאורעות במציאות

התסריטאי, ארנסט טיידימן, עיבד את הספר הלא-בדיוני "הקשר הצרפתי", מאת רובין מור, לתסריט בדיוני. הדמויות הבולטות בספר המקורי היו זוג שוטרים במחלק הסמים במשטרת ניו יורק: אדי איגן שהפך בתסריט לג'ימי "פופאי" דויל וסוני גרוסו שהפך בתסריט לבאדי "קלאודי" רוסו. שני השוטרים לשעבר שימשו כיועצים טכניים ליוצרי הסרט בנושאים משטרתיים. הם גם שיחקו בסרט בתפקידי משנה. איגן גילם את מפקדם הישיר של דויל ורוסו וגרוסו גילם את קלייד קליין - סוכן ה-FBI הזוטר. כינוייהם של גיבורי הסרט "פופאי" ו"קלאודי" היו כינוייהם האמיתיים של איגן וגרוסו.
העלילה מתמקדת בהברחת סמים בשנות ה-60 של המאה ה-20 בהן ההרואין שהגיע לחוף המזרחי של ארצות הברית הגיע ברובו מצרפת. בנוסף לשתי דמויות השוטרים הראשיות, גם לדמויות אחרות בסרט היו מקבילים במציאות. דמותו של שארנייה, ראש כנופיית הסמים הצרפתית, מבוססת על ז'אן ז'האן שנעצר מאוחר יותר בפריז על הברחת סמים, אולם הוא לא הוסגר לארצות הברית, כיוון שצרפת אינה מסגירה את אזרחיה. דמותו של סאל בוקה, סוחר הסמים האמריקאי ממוצא איטלקי, מבוססת על פסקואל "פאטסי" פוקה ואחיו אנתוני. דמותה של אנג'י בוקה מבוססת על רעייתו של "פאטסי", ברברה, שכתבה בהמשך ספר עם רובין מור (כותב הספר "הקשר הצרפתי") אודות חייה עם "פאטסי". בני משפחת פוקה היו קשורים לחלק ממשפחות הפשע המאורגן בניו יורק. דמותו של אנרי דוורה, האישיות הטלוויזיונית אשר במכונית הפאר שלה מוברחים הסמים, מבוססת על ז'אק אנז'לוון, שחקן טלוויזיה צרפתי שנעצר ונשפט בארצות הברית וריצה ארבע שנות מאסר בכלא פדרלי, בטרם שב לצרפת והחל לעסוק בנדל"ן. לדבריו של פרידקין, דמותו של ג'ואל ויינסטוק, מממן עסקאות הסמים, מורכבת מדמויותיהם של מספר סוחרי סמים.
הפקה

הבמאי ויליאם פרידקין העיד כי המניע ליצירת הסרט היה שיחה מוקדמת שערך עם הבמאי הווארד הוקס, שבתו הייתה בת זוגו של פרידקין באותה עת. לשאלת פרידקין מה הוא חושב על סרטיו, ענה הוקס בבוטות כי הם "גרועים" ("Lousy"), וכי אם ברצונו להמשיך ולקבל עבודה בתעשיית הקולנוע הוא צריך ליצור סרט מבדר: "סרט שיהיה בו מרדף טוב, עשה אחד שהוא הטוב ביותר שנעשה אי פעם".
בהקלטה המצורפת להוצאת הסרט בפורמט DVD לאספנים, אומר פרידקין כי את ההשראה לסגנון הכמו-דוקומנטרי שבו עשוי הסרט, קיבל מסרטו הצרפתי של קוסטה גברס, "Z".
הפקה > ליהוק

הליהוק לתפקיד הראשי, שגולם על ידי ג'ין הקמן ונחשב להצלחה גדולה, לא היה פשוט. פרידקין התנגד בתחילה להקמן. הוא רצה בפול ניומן (שהיה מחוץ למגבלות התקציב של הסרט) או לחלופין בג'קי גליסון, פיטר בויל ובעיתונאי הניו-יורקי ג'ימי ברסלין (שלא שיחק מעולם). אולם, אולפני פוקס המאה ה-20 סירבו לגליסון, שסרטו מ-1962 באולפנים‏, "Gigot" (אנ'), נכשל באופן מוחץ. בויל סירב בעקבות הסצנות האלימות בתסריט, וברסלין סירב לנהוג במרדף המתוכנן. גם סטיב מקווין, צ'ארלס ברונסון ורוד טיילור נלקחו בחשבון, אך נדחו מסיבות שונות, עד אשר שוכנע פרידקין להעניק את התפקיד להקמן.
הליהוק המוצלח של פרננדו ריי כאלאן שארנייה, ראש כנופיית מבריחי הסמים, הוא תוצאה של טעות בזיהוי. פרידקין ביקש ממנהל הליהוק שלו להביא את השחקן הספרדי שראה בסרטו של לואיס בונואל, "יפהפיית היום" (Belle de jour), אך לא ידע את שמו. הוא התכוון לפרנסיסקו ראבאל, אך מנהל הליהוק התקשר לפרננדו ריי שהשתתף במספר סרטים של בונואל. כשהתקשרו לבסוף לראבאל, התברר כי אינו דובר לא אנגלית ולא צרפתית, וריי הושאר בתפקיד (על אף שגם הוא לא שלט באנגלית ובצרפתית).
הפקה > מרדף המכונית והרכבת

קטע המרדף של המכונית הנהוגה על ידי השוטר דויל אחרי הרכבת הנוסעת במסילה העילית מעליו, ובה נמצא איש ארגון הפשע ניקולי, נחשב אחד ממרדפי המכוניות הבולטים בהיסטוריה של הקולנוע. בסרט מחרים דויל מנהג מזדמן את מכוניתו מדגם פונטיאק לה מאנס 1971 ורודף אחרי הרכבת, שאינה עוצרת בתחנותיה. הסצנה צולמה בשכונת בנסונהרסט שברובע ברוקלין בניו יורק, בקו "BMT West End Line", שנקרא אז בקיצור קו B (כיום נקרא קו D). בקטע זה של קו הרכבת, עוברת המסילה מעל שדרת סטילוול (Stillwell Avenue), רחוב 86 ושדרת ניו יוטרק (New Utrecht Avenue), כשהמרדף מסתיים בתחנת רחוב 62, בשעה שהרכבת ובה ניקולי אינה מצליחה לעצור בתחנה ומתנגשת, לאחר הפעלת בלמי החירום, בקרון האחורי של רכבת היוצאת באותה עת מהתחנה.
חלק מצילומי המרדף נעשו ממצלמה שהוצבה על הפגוש הקדמי של מכונית המרדף. מהירות הצילום הופחתה ל-18 פריימים לשנייה כדי "להאיץ" את המרדף. בחלק מהמרדף נהג במכונית ג'ין הקמן עצמו, ובחלקים ממנו נהגו במכוניות נהגי פעלולים. במיוחד בולט נהג הפעלולים ביל היקמן (המגלם בסרט גם את סוכן ה-FBI הבכיר המסוכסך עם דויל), שהיה גם נהג הפעלולים בסרטי מרדפים נודעים כמו "בוליט" (1968).
סצנת המרדף מסתיימת בשעה שדויל מזהה את ניקולי בראש גרם המדרגות המוביל לרציף הרכבת. כשניקולי מבחין בדויל ופונה אחורה להימלט, יורה בו דויל בגבו והורג אותו. רבים מקציני המשטרה שיעצו ליוצרי הסרט בענייני המשטרה, התנגדו לסצנה זו, כיוון שירי בחשוד בגבו נחשב רצח ולא הגנה עצמית. אך הבמאי עמד על הכללת סצנה זו בסרט בטענה שהוא "בטוח ומשוכנע שזה מה שאדי איגן (המודל על פיו נבנתה דמותו של דויל) היה עושה, ואדי גם היה על הסט כשצולמה הסצנה".