stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלחמה בדונבאס
התפתחות הלחימה

באפריל 2014 אוקראינה הגיבה לאירועים במבצע צבאי "אנטי טרוריסטי", והעבירה כוחות צבא גדולים למחוזות המורדים. כוחות הצבא האוקראיני נתקלו בכוחות חמושים של הבדלנים. מאז אפריל 2014 מתנהלים באזור קרבות כבדים של שריון בשריון וחי"ר והופלו עשרות מטוסי קרב ותובלה של חיל האוויר האוקראיני.
ב-17 ביולי הופלה טיסה 17 של מלזיה איירליינס ליד העיר דונצק. צוות החקירה הבינלאומי קבע כי המטוס הופל על ידי הבדלני "רפובליקת דונצק". על המטוס היו כ-298 איש אשר נהרגו. עוד נקבע כי באותה עת רוסית הייתה בשליטה מלאה על כוחות הבדלנים, תיאמה את הפעולות הצבאיות שלהם מימנה וסיפקה נשק לחמושים ואף ביצעה פעולות צבאיות בעצמה. במהלך אוגוסט 2014 חל מפנה בקרבות והבדלנים הצליחו לכתר אלפי חיילים אוקראינים במספר אזורים, הבולט בהם הוא כיתור אילובייסק (אנ') בו נהרגו ונשבו אלפי חיילים אוקראינים.
בין 22 ל-25 באוגוסט 2014 דווח כי רוסיה העבירה ארטילריה וכוח אדם לשטח אוקראינה, ללא אישור, במה שכינתה "שיירה הומניטרית". העברות סחורה אלה התרחשו הן באזורים שהיו בשליטת כוחות פרו-רוסיים והן באזורים שלא היו בשליטתם, כמו החלק הדרום-מזרחי של מחוז דונייצק, ליד נובוזובסק. אירועים אלה הגיעו בעקבות ההפגזות המדווחות על עמדות צבא אוקראינה מהצד הרוסי בגבול במהלך החודש שקדם לכך (יולי 2014). ראש שירות הביטחון האוקראיני, ולנטין נליאוויצ'נקו, אפיין את אירועי 22 באוגוסט כ"פלישה ישירה" לאוקראינה ואילו פקידים מערביים תאירו זאת כ"פלישה שקטה". עמדתה הרשמית של רוסיה בנוגע לנוכחות הכוחות הרוסים בדונבאס הייתה מעורפלת. בעוד הגופים הרשמיים הכחישו נוכחות של "כוחות מזוינים סדירים" מטעם רוסיה על אדמת אוקראינה, הממשלה הרוסית אישרה פעמים רבות נוכחות של "מומחים צבאיים", תוך שימוש בלשון נקייה לפיה רוסיה "נאלצה" לפרוס אותם כדי "להגן על האוכלוסייה הדוברת-רוסית".
כתוצאה מאירועי אוגוסט 2014, קבוצות המורדים של דונצק ולוהנסק הצליחו להשיב חלק גדול מהשטח שאיבדו במהלך המתקפה הצבאית של ממשלת אוקראינה. ב-27 באוגוסט נפגש נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו עם פוטין ולאחריה הבהיר כי הפסקת האש תלויה באוקראינה, שצריכה להגיע להסכמות עם הבדלנים. ב-28 באוגוסט אוקראינה הודיעה כי כוחות של הבדלנים השתלטו על ערים חשובות, בין היתר גם על נובואזובסק עיר בעלת חשיבות אסטרטגית על חוף ים אזוב הנמצאת במרחק של כ-100 קילומטרים ממעוז הפרו-רוסים בדונצק. בעיר התבצעו קרבות עזים בין הצדדים הלוחמים. ארצות הברית האשימה את רוסיה בהכנסת כוחות לאוקראינה, אך רוסיה הכחישה את מעורבותה בלחימה.
הסכם הפסקת האש הראשון

אוקראינה, רוסיה, דונצק ולוהנסק חתמו על הסכם ליישום הפסקת אש, המכונה פרוטוקול מינסק, ב-5 בספטמבר 2014. ברם, הפרות הפסקת האש משני הצדדים הפכו לנפוצות. בקו שהתגבש בין המורדים על הטריטוריה שבשליטת הממשלה במהלך הפסקת האש, השתלטו מצביאים על שטחי אדמה בצד המורדים, מה שהוביל לחוסר יציבות אזורית נוספת. הפסקת האש התמוטטה לחלוטין בינואר 2015, עם לחימה כבדה שהתחדשה ברחבי אזור הסכסוך, כולל בעיירה דבאלצבה ובנמל התעופה הבינלאומי של דונצק שבו כוחות צבא אוקראינה הנצורים במקום ניסו למנוע מהבדלנים מלהשתלט על האתר האסטרטגי.
הסכם הפסקת האש הראשון > חידוש הקרבות

ב-11 בינואר 2015 קרסה הפסקת האש והקרבות התחדשו במלוא העוצמה. ב-13 בינואר נפגע אוטובוס אזרחי בוולנובאחה שבמחוז דונצק וכעשרה מנוסעיו נהרגו ככל הנראה מפגז של הבדלנים שיועד אל עבר מחסום של צבא אוקראינה. ב-22 בינואר הודה צבא אוקראינה באובדן נמל התעופה הבינלאומי של דונצק לכוחות הבדלנים. באותם הימים התרחשו מספר תקיפות בולטות על אזרחים: הפגזת תחנת טרוליבוס בדונצק שגרמה ל-15 הרוגים והתקפת גראדים על מריופול בה נהרגו 30 אזרחים ונפצעו יותר ממאה.
בתחילת פברואר 2015 התמקדו הקרבות באזור העיירה דבלצבה. באזור זה, הנמצא כ-50 ק"מ מצפון מזרח לדונצק, היו מרוכזים כ-8,000 חיילים אוקראינים. הבדלנים ניסו לכתר אותם ולהשתלט על האזור, המהווה צומת רכבות וכבישים חשוב המחבר בין דונצק לרוסיה. ב-9 בפברואר יחידות של הבדלנים כבשו את הכפר לוגווינובו הסמוך לכביש M03, המוביל מדבלצבה לארטמיבסק וכיתרו אותו.
הסלמה בשנים 2021–2022

בחודשים מרץ ואפריל 2021 העבירה רוסיה כ-100 אלף חיילים וציוד צבאי על יד גבולה עם אוקראינה. הכוחות הוסרו חלקית עד יוני אבל התשתיות הושארו במקום. באוקטובר ובנובמבר 2021 חלה הסלמה שגררה תנועות מחודשות של צבא רוסיה באזור הגבול בין רוסיה ואוקראינה.
חל שימוש ראשון במל"ט ביירקטאר TB2 נגד יחידות צבאיות פרו-רוסיות בדונצק. בישיבת מועצת משרד ההגנה הרוסי ב-2 בנובמבר, ולדימיר פוטין אמר כי רוסיה עוקבת מקרוב אחר השימוש במל"טים "ליד גבולות רוסיה". במקביל נכבש הכפר סטרומארייבקה שבו חיים 37 אזרחים רוסים שקיבלו דרכונים ביוזמה רוסית.
לטענת משקיפי OSCE, מספר ההפרות של משטר הפסקת האש הוכפל ביחס לשנת 2020 (988 פעמים בדונצק, 471 פעמים בלוהנסק). המשקיפים דיווחו על תנועה מוגברת של ציוד צבאי של הכוחות המזוינים של אוקראינה, כמו גם ניסיונות חוזרים ונשנים לעמעם את האות של המל"טים שלה, המשמשים לניטור השטח.
מלחמת כוללת

ב-24 בפברואר 2022 פלש צבא רוסיה לאוקראינה במה שכונה ברוסיה "מבצע צבאי מיוחד". במכת הפתיחה שקדמה לפלישה, תקפה רוסיה באמצעות מטוסים וטילי שיוט, שורת יעדים צבאיים באוקראינה, כולל בערים הגדולות ובבירה קייב. צבא רוסיה התקדם במהירות בשלושת הימים הראשונים, אך לאחר מכן הואט משמעותית. זאת בשל התנגדות עזה ובלתי צפויה בעוצמתה של צבא אוקראינה, בעיות לוגיסטיות של צבא רוסיה, תגבור בציוד צבאי ממדינות ברית נאט"ו לאוקראינה, ומורל ירוד בקרב החיילים הרוסים. למרות ההתקדמות האיטית, צבא רוסיה המשיך בכיבושיו, והשיג רצף יבשתי ממחוז רוסטוב לחצי האי קרים.
הלחימה הייתה חלק מהמתקפה על מזרח אוקראינה. לוחמי הרפובליקות העממיות של לוהנסק ודונצק שיתפו פעולה עם צבא רוסיה והשתלטו על חלקים נוספים ממחוזות דונצק ולוהנסק. במקביל, הכוחות האוקראינים שמרו על חלקים מסוימים ממחוזות דונצק ולוהנסק.
ראו גם

האשמות ברצח עם בדונבאס
בית הכנסת עץ חיים (כרתים)

| --- | --- |
הכניסה לבית הכנסת עץ חיים
הכניסה לבית הכנסת עץ חיים
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  חאניה, כרתים
 מדינה:  יוון
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1560–?
 קואורדינטות:  35°30′57″N 24°01′00″E﻿ / ﻿35.51570691476544°N 24.016653977239713°E﻿ / 35.51570691476544; 24.016653977239713
 http://www.etz-hayyim-hania.org/
 he
 מיקום בית הכנסת
 
בית הכנסת עץ חיים נמצא בעיר העתיקה של חאניה באי היווני כרתים. בית כנסת זה הוא היחיד ששרד בכרתים את מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי יוון, לאחר שנפגע מהפצצות גרמניה הנאצית. זהו גם השריד היחיד שנותר מהקהילה הרומניוטית של האי.
בית הכנסת ממוקם בשכונה היהודית, לאורך רחוב קונדילאקי. הוא נבנה במאה ה-16, סבל מנזק חמור במהלך מלחמת העולם השנייה ומרעידת אדמה, שוחזר בשנים 1997–1999 וסבל מהצתה ב-2010.
היסטוריה

במקום בו עומד בית הכנסת נבנתה במאה ה-15 כנסייה קתולית. כנסייה זו נהרסה במהלך המצור על העיר בשנים 1535–1540 על ידי העות'מאנים. במהלך בניית חומות העיר חאניה דווח שבבניה השתתפו 36 יהודים שעבדו בהתנדבות. בשנת 1560 הוונציאנים ששלטו באי, נתנו או מכרו את הכנסייה שנהרסה ליהודים, כדי לבנות לעצמם בית הכנסת, בחאניה היה בית כנסת שני, שנקרא בית הכנסת בית שלום שנהרס במלחמת העולם השנייה.
עד שנת 1944 חיו בחאניה כ-270 יהודים. יחד עם כ-15 יהודי הרקליון, הם היוו את הקהילה היהודית שנותרה בכרתים. בשעות המוקדמות של 20 במאי 1944 עצרו הגרמנים את חברי קהילת חאניה והעבירו אותם בתחילה לכלא אגיה. הם שהו שם מספר ימים. לאחר מכן הם הועברו במשאיות להרקליון שם הועלו על האונייה "טנאיס". יחד עם היהודים על הסיפון היו עוד כ-600 לוחמי מחתרת נוצרים ושבויי מלחמה איטלקים שנשבו בכרתים. המטרה הייתה להעבירם למחנה ריכוז, ככל הנראה לאושוויץ. אבל מול מילוסטה טורפדה הספינה על ידי צוללת בריטית. לא היו ניצולים מהאירוע.
במהלך הפצצת חאניה ב-1941 ניזוקה העיר העתיקה קשות ובית הכנסת "בית שלום" נהרס כליל. השמדת הקהילה היהודית של חאניה ב-1944 סימנה את קריסתו ההדרגתית של בית הכנסת "עץ חיים". השימוש בבניין נזנח. לאחר המלחמה המקום תפקד כמחסן, וכאורווה, כשבמשך שנים אחדות התגוררו במקום ארבע משפחות.
לאחר רעידת האדמה בשנת 1994, בית הכנסת נהרס. בשנת 1995 פתח ניקוס חנן סטברולאקיס, אז מנהל המוזיאון היהודי של יוון, קמפיין לשיקום בית הכנסת עץ חיים. הוא הצליח לגייס את התרומות הנדרשות לשיקום בית הכנסת. העבודה החלה בשנת 1997 ונמשכה כשנתיים. בית הכנסת המשוקם נחנך ב-10 באוקטובר 1999. שני ספרי תורה הוכנסו לבית הכנסת והתקיים טקס קביעת המזוזות. לאחר מכן התקיימה התפילה המסורתית וטקס קבלת השבת.
לאחר ששוקם, הפך בית הכנסת (יחד עם המקווה) ליעד תיירותי, ומשך אליו גם ביקורים של מכובדים כמו מלכת ספרד סופיה ומלך יוון קונסטנטינוס השני, שערך בבית הכנסת ביקור פתאומי במרץ 2006.
בית הכנסת נתפס כסמל לדו קיום. באופן ייחודי, כמעט כל חברי הקהילה המקומית אינם יהודים וצוות בינלאומי מטפל בצרכי הדת של הקהילה. מדי פעם מבקר בקהילה רב בעיקר (בחגים) שמסוגל לתקוע בשופר. נוצרים ומוסלמים מוזמנים לבקר בבית הכנסת. למרות העבר הרומניוטי של הקהילה, הקהילה מתפללת בעיקר בנוסח הספרדי של יהודי יוון ופיתחה נוסח הגדה של פסח משלה.
ב-5 וב-16 בינואר 2020 סבל בית הכנסת משני פיגועי הצתה בעלי אופי אנטישמי, בנזק כולל של כ-200,000 אירו. בעוד ההצתה הראשונה כובתה במהירות, בהצתה השנייה עלו באש כ-2500 ספרים וכתבי יד נדירים. במהלך ההצתה השנייה הושארה מחוץ לבית הכנסת חפיסת סבון כביטוי לקריאה אנטישמיות נפוצה ביוון ומחוצה לה, הקושרת בין מעשי הנאצים עם שומן יהודים במהלך השואה, לבין כוונות האנטישמים ליהודים שממשיכים לחיות למרות הכל (ביוונית נפוץ הביטוי האנטישמי המאיים "אני אהפוך אותך לסבון".).
בעקבות חקירה נעצרו כחשודים במעשה שני גברים בריטים בני 23 ו-33, וגבר יווני בן 24 שהודה במעשה. על פי חקירת המשטרה באירוע הראשון לקחו חלק עוד שני אמריקאים שלא נתפסו.
מבנה בית הכנסת

בית הכנסת מורכב ממבנה ראשי של בית הכנסת ושתי חצרות. מדרום נמצא מעבר למקווה, אותה חלקו עם בית הכנסת בית שלום לפני שנהרס. בחצר יש ארבעה קברי רבנים שלא נקברו בבית העלמין היהודי. החצר הצפונית מוקדשת לידידי עץ חיים. המקווה, נבנה מחדש בשנת 1995. מצפון גובלת החצר במבנה שבו שכן בית הספר, ותלמוד תורה. לכל חצר יש גישה משלה. הגישה לחצר הצפונית היא דרך שער רוטשילד, ואילו בחצר הדרומית הייתה כניסה קטנה שהובילה לעזרת הנשים.
הבניין הראשי נבנה בדומה לבניין בית הכנסת בקורפו. ארון הקודש ממוקם בקיר המזרחי.
התחדשות בית הכנסת

שיקום בית הכנסת נעשה בידי Nicos Stavroulakis ניקוס סטברולקיס אומן וארכאולוג שאביו התפלל בבית הכנסת.
ספר תורה חדש הוכנס בתאריך 27 במאי 2023 לבית הכנסת, לרגל חג השבועות. את יוזמת ספר התורה יזמו חבריו של ניקוס סטברולקיס. הספר נכתב על שמו ולזכרו. על ניקוס סטברולקיס האומן ראה קישור ב"קישורים חיצוניים". ניקוס סטברולקיס גם תרם את רוב הספרים הנמצאים בספריית בית הכנסת, המכילה כ-4,500 ספרים המונגשים לציבור הרחב גם באמצעות קטלוג מקוון.
גלריה

מבנה בית הכנסת עץ חיים.
פנים בית הכנסת "עץ חיים".
פנים בית הכנסת "עץ חיים".
שלט הנצחה המוצב בבית לרב אברהם איבלאגון.
הכיתוב בשער הכניסה לבית הכנסת.
ראו גם

בית הכנסת עץ חיים (אתונה)
חאניה
לקריאה נוספת

ד"ר ענת בר-כהן, "שימור בית-הכנסת "עץ חיים" בעיר חאניה – כרתים", כנס הים התיכון 2004: בעיות ואתגרים בתחילת המאה ה-21, במסגרת פרויקט תרבויות הים התיכון, אוניברסיטת חיפה, 24.2.04
הערות שוליים

↑  Etz Hayyim Synagogue | Visitor Information, web.archive.org, ‏2016-08-12
↑  Louis Z. Cooper says, In Hania, Crete—a Town With No Jewish Presence—a Synagogue Thrives, Moment Magazine, ‏2017-09-27 (באנגלית)
1 2 3 4  Reconstructing Etz Hayyim, web.archive.org, ‏2011-09-28
↑  The Synagogue History and Architecture, web.archive.org, ‏2011-09-28
↑  תמירה צדקיהו-חסון, חאניה: קהילה יהודית אין, בית כנסת דווקא יש, באתר ynet, 25 בספטמבר 2012
↑  "The Greek Synagogue That's Lacking Only One Thing: Jews". Haaretz. 29 ביוני 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Spengler-Axiopoulos, Barbara (5 במאי 2010). "Die Havurah von Chania - NZZ" – via NZZ. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Etz Hayyim Synagogue | Visitor Information". אורכב מ-המקור ב-2016-08-12. נבדק ב-2016-08-11.
↑  ADL To Prime Minister Of Greece: Forcefully Condemn Anti-Semitism, web.archive.org, ‏2010-01-18
1 2 3  "Britons arrested over arson attack on Crete synagogue". TheGuardian.com. 22 בינואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "ADL To Prime Minister Of Greece: Forcefully Condemn Anti-Semitism". 18 בינואר 2010. אורכב מ-המקור ב-18 בינואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Synagogue History and Architecture, web.archive.org, ‏2011-09-28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583131705171  LCCN: no2004094381  VIAF: 145772170   WorldCat (עם VIAF): 145772170
אילת שמיר

| --- | --- |

אילת שמיר. צילום: יונתן בלום
 לידה:  17 במאי 1964 (בת 60) חדרה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה 
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  פרוזה
 בן או בת זוג:  יובל שמעוני 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים
 
איֶלֶת שמיר (נולדה ב-17 במאי 1964) היא סופרת ישראלית, מלמדת בחוג לספרות במכללה האקדמית אורנים כפרופסור יוצר חבר. בין השנים 2010–2018 שימשה כראשת החוג.
ביוגרפיה

אילת שמיר נולדה בחדרה וגדלה בקיבוץ ניצנים עד גיל 4, אחר כך שהתה שלוש שנים באתיופיה מכיוון שאביה איש צבא הקבע היה שם בשליחות.

בגיל 7 שבה עם משפחתה לישראל והם גרו בחדרה עד גיל 18. בשנים 1982–2004 גרה בחיפה, לאחר מכן בשנים 2004–2010, גרה בכרכור. בשנים 2010–2019 גרה בחיפה, מ-2019 גרה בתל אביב עם שני בניה ועם בן זוגה הסופר יובל שמעוני.
ב-2017 התמנתה לפרופסור חבר במסלול יוצרים מטעם מל"ג.
סיימה דוקטורט בספרות באוניברסיטת חיפה בשנת 2004, בנושא: "הזר המקומי" – גילומי כלאיים בפרוזה הישראלית החדשה. העבודה דנה במושג הכלאיים, בגניאולוגיה המושגית והתרבותית שלו, במהותו ובמאפייניו, ומציעה אותו כפריזמה לקריאה בשלוש יצירות מן הפרוזה הישראלית החדשה.
פרסים

פרס ווינר לעידוד יצירה מקורית מטעם הוצאת עם עובד לשנת 2007.
ספרה "פסנתר בחורף", היה בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר לשנת 2008.
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשס"ט 2009.
פרס רמת גן לעידוד הספרות העברית תשע"ד, 2014.
ציון לשבח בפרס ברנר לספרה "אפריקה בלוז" (מתוך 78 ספרים שהיו מועמדים).
אודות ספריה > גנסין 3

זהו ספרה הראשון של אילת שמיר, שראה אור בהוצאת "עכשיו" בשנת 1999. הספר הוא אוסף של ארבעה סיפורים ארוכים, שדוחסים את החוויות במרקם לשוני המהווה את הקוטב ההפוך לשפה הרזה וה"שיינקיאנית". זו אינה פרוזה ריאליסטית, אלא סיפורי חקירה ניסיוניים שיש בהם פירוק ושבירה לא רק של המסגרת הפורמלית של העלילה ושל התחביר הקוהרנטי, אלא גם של הרגלי המחשבה. באופן כזה, חייב הקורא, במידה רבה להיות שותף לשחזור המסגרת הכללית, שבה, ואולי כתוצאה ממנה, מתרחשות החוויות.
כך למשל בסיפור "גנסין 3", שעל שמו קרוי הקובץ, מתוארות חוויותיו הקשות של זוג צעיר, בבית שעובר תהליך של פירוק ובניה מחדש, ורק בהדרגה מתברר כל מתאר היחסים ביניהם. באופן דומה, משולבת הכוחנות הגברית של כמה מן הגיבורים ה"חוקרים" כגון החייל ("המיטה שאתה מציע בעצמך") המורה ("אוגוסט וכו', רקוויאם לתלמידה") והנערה (אפריקה בלוז"), ברגישות לה ניתן לצפות מכושר ההכלה וההסתכלות של האישה.
שמיר קיבלה על הספר מענקים מטעם "קרן הנשיא" ומטעם "קרן תרבות חיפה".
אודות ספריה > האם אתה רואה את מה שאני שומע

זוהי נובלה פרי עטה של אילת שמיר שראתה אור בספר "בזמן מלחמה" בהוצאת כנרת בשנת 2002. הספר מורכב, משתי מסות של פרופ' נסים קלדרון, שמנתח בין היתר, את הסמלים הספרותיים והפוליטיים שהתפתחו בצל האינתיפאדה השנייה, מהנובלה של שמיר

ומקטעים מהסיפור "אמנות המלחמה" של יובל שמעוני.
הנובלה "האם אתה רואה את מה שאני שומע" מנסה לחדור אל הדינמיקה ואל האינטימיות ואל התשוקה שמעורבים במעשה חקירה של אסיר פלסטיני במתקן חקירות של השב"כ. וזאת באמצעות פירוק והרכבה מחדש של מפגש התודעות בין חוקר ונחקר, של לשון החקירה, ושל הזמן והמרחב בתא במהלך העינויים.
שמיר כתבה את הסיפור מיד אחרי שפרצה האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000, והוא מבוסס על סיפור אמיתי של בכיר בממשל הפלסטיני מג'נין שהיה כלוא במהלך שנות השמונים במשך תשע שנים בכלא הישראלי בשל פעילות פוליטית, מתוכן שנה וחצי בחקירת שב"כ. שמיר נפגשה עמו בחיפה, ואף ביקרה בג'נין באוגוסט 2000, כחודש לפני ההתפרצות. כעבור תשע שנים, במאי 2009 בעת כנס במכללה האקדמית אורנים ("הכתובת הייתה על הקיר")

הרצתה שמיר על הסיפור שמאחורי הנובלה והזמינה את מר עבדאללה ברכאת המשמש כיום (2009) כסגן מושל ג'נין, אותו ראיינה ועליו ביססה את סיפורה, למסור עדותו שלו המקורית לאירועים.
ב־2003, שמיר זכתה במענק מטעם אוניברסיטת חיפה לתרגום הנובלה לשפה האנגלית.
אודות ספריה > פסנתר בחורף

הרומן "פסנתר בחורף" ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2007. הספר נבחר לאחד מחמשת המועמדים הסופיים של פרס ספיר לשנת 2008 וזכה בפרס ווינר לעידוד יצירה מקורית מטעם הוצאת עם עובד לשנת 2007. הוא תורגם לצרפתית וראה אור ב-2010 בהוצאת Christian Bourgois éditeur.
הספר מתאר ליל דצמבר סוער אחד בפיאנו-בר בשולי מושבה נידחת, שבו נמצא ג'ו אוחנה בעל בית שהוא גם הברמן, גדי מאירי הפסנתרן ופאדיל, נער ערבי שמשמש כטבח-כולבויניק. למקום נקלעת חבורת אנשי-כספים – ארבעה גברים ושתי נשים – בדרכם חזרה לתל אביב מסעודת גיבושון במסעדת ציידים כפרית. אוחנה בעל-הבית כבר רוצה לסגור וללכת הביתה, אך החבורה מתעקשת להישאר ולשתות דווקא בפיאנו-בר שלו. במהלך הלילה הקצר הזה – מ-12 בלילה עד 4 בבוקר – מתפתחת בהדרגה דרמה אלימה וקשה שעיקרה ההתנגשות האנושית הבלתי נמנעת בין המקומיים לבין הזרים שנקלעים למקום. בסיטואציה הדחוסה והיצרית שבה כמעט לאף אחד אין מה להפסיד, נחשפים החיים של כל אחת מהדמויות; נחשפות הצלקות שכל אחת מהן נושאת עמוק בתוכה; נחשפות האכזבות שלהן, חרדות-הכישלון, הגסות, הבהמיות והנואשות; ונחשפת גם הכמיהה העמוקה לאינטימיות. הספר מתאר פיסה של המציאות הישראלית שרוויה במובלעת של אלימות.
אודות ספריה > נטל ההוכחה

רומנו, עורך דין חיפאי, נקלע לקרב של חייו. שנים עברו עליו בשולי האירועים הגדולים, עד שהוא נקרא להגן על נגר ערבי שהיה מעורב בתקרית אלימה ומגלה שנלכד בסבך מוסרי ורגשי שלא שיער את מידותיו. מה שנראה כסכסוך עסקי מגלה פנים אחרות מרגע שנחשפים שורשיו בעבר, וגם בחלוף שלושה עשורים מתברר שדבר לא נשכח. האם תעלה עכשיו ממעמקי השנים אשמה נוספת, חמורה יותר, או להפך, יתגלו שם נסיבות מקילות? ואולי לא טינות מן העבר יכריעו, אלא ההווה ואהבה שאינה תלויה בדבר? אילת שמיר, כלת פרס ראש הממשלה ופרס רמת גן למצוינות ספרותית, מבודדת בספרה השלישי מקטע מליבת חיינו כאן, ובכתיבה בוטחת ורבת־כוח מצליחה להאיר את המורכבות הסבוכה של ההוויה הישראלית. היה בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר 2019
אודות ספריה > אפריקה בלוז

קצין ישראלי מגיע לאפריקה עם אשתו ועם בתו הקטנה כדי לאמן קצינים אפריקאים. הקיסר היילה סלאסי ביקש שיאמנו את צבאו, אבל זמן רב מדי הוא נאחז בשלטון וקבוצת קצינים צעירים כבר מתכננת הפיכה צבאית כדי להדיח אותו. בתוך הנופים הרחוקים, הזרים, עולה סיפור המרידה בקיסר עם סיפורה של משפחה ישראלית אחת, ועשורים יעברו עד שהבת הקטנה תתחיל להבין מה היה שם – ההבנה הזאת מאירה חיים שלמים לאחור.
על סגנונה נכתב:
"חריפות ריאליסטית רבת עוצמה [...] חריג ביותר בנוף הספרים שיוצאים לאור בעברית בשנים האחרונות [...] נוגעת בפצע ממאיר שמפעיל את הדרמה הישראלית ואת סיפוריה [...] ללא הרדמה וללא חומרי טשטוש"
(עמרי הרצוג, הארץ).
"תנופת הכתיבה של איילת שמיר מרשימה ביותר [...] היכולת שלה לעצב דמות על נפתולי הנפש שלה, [...] ועברה המשפיע על מי שהיא בהווה - מופתית"
(שופטי פרס רמת גן למצוינות ספרותית).
בנימוקים לפרס ברנר נכתב: "הספר 'אפריקה בלוז' מאת איילת שמיר הוא מעין ממואר פואטי ומתוחכם שכותבת בת על אביה ממרחק השנים. אפריקה וישראל מתערבבות זו בזו ביצירה שחודרת בכישרון אל שאלת הגבריות הישראלית ושבריריותה".
ספריה

אפריקה בלוז, עם עובד, 2024
75 - תמונת מצב', עריכה לצד יובל שמעוני, עם עובד, 2023
נטל ההוכחה, מועמד החמישייה הסופית של פרס ספיר 2019. הוצאת עם עובד 2018
הזר המקומי – גילומי כלאיים בספרות ישראלית. רסלינג, תל אביב, 2016
המיטה שאתה מציע בעצמך, הוצאת עם עובד, 2013
פסנתר בחורף, מועמד החמישייה הסופית של פרס ספיר 2008, הוצאת עם עובד, 2007
בזמן מלחמה, (בשיתוף עם נסים קלדרון), הוצאת כנרת, 2002
גנסין 3, הוצאת עכשיו, 1999
פרקים בספרים

מאמר על פסנתר בחורף - של: אוריין יהודית, מתוך "עיתון 77", גיליון 8–327, ינואר-פברואר 2008
"הכלאה משחררת – גילומי כלאיים בהכלה המשחררת לא"ב יהושע", ראה אור בספר "מבטים מצטלבים" (2010) שיצא בשיתוף הוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז "הקשרים" של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
L'ibrido liberato: la personificazione dell' ibrido ne "La sposa liberata" התפרסם בספר מאמרים על יצירתו של א"ב יהושע Leggere Yehoshua, Giulio Einaudi editore, s.p.a. Torino, 2006
ד"ר יעל לוי חזן, "מה את מבינה: נשים כותבות על מלחמה בספרות העברית", הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2019. עמ' 101–135 שם הפרק: "מה שלא יעלה על הדעת" ו"מה שהנייר אינו סובל" הפונקציה התרבותית והפואטיקה של העינויים: אילת שמיר "האם את ה רואת את מה שאני שומע"
פרופ' זיוה שמיר, "הספרות ורוח המוזיקה", הוצאת ספרא, 2019. עמ' 190–200 שם הפרק: שלל האפשרויות של קלידי הפסנתר ברומן "פסנתר בחורף"
נקשרות - סופרות כותבות על נשיות, הוצאת אריה ניר, 2022
פרק בספר "לכתוב ולהוציא לאור", מאת הגר ינאי, עם עובד, 2022
אפריקה בלוז, פרק ראשון לספרה "אפריקה בלוז" בגיליון כתב העת "פנס", 1 באוגוסט 2022
באפריל 2023, הוקדש מוסף הספרות של ידיעות אחרונות ל-10 סיפורי חירות, של סופרים שונים, במסגרתו ראה אור "ההפיכה" - פרק מתוך הרומן הבא שלה "אפריקה בלוז" שראה אור בשנת 2024 בהוצאת עם עובד
השתתפה באנתולוגיה "כל הפתאם הזה" בהוצאת אפרסמון, 2023
הערות שוליים

↑  אפריקה בלוז, פרק ראשון לספרה החדש ״אפריקה בלוז״ בגיליון כתב העת ״פנס״ 1 באוגוסט 2022
↑  בועז כהן, ‏טקס פרס ספיר יתקיים ביום ראשון הקרוב, באתר גלובס, 27 במאי 2008
↑  מיה סלע, אילת שמיר ושולמית אפפל בין זוכי פרס רמת גן, באתר הארץ, 30 במרץ 2014
↑  חוברת פרס רמת גן לספרות - תשע"ד 2014
↑  פרס ברנר לספרה של איילת שמיר "אפריקה בלוז", אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל, 11 בנובמבר 2024
↑  נסים קלדרון בספרו על הנובלה של אילת שמיר, גוגל ספרים
↑  משה יצחקי, "הכתובת הייתה על הקיר", בלוג באתר "בננות" 18 במאי 2009
↑  אלו המועמדים הסופיים לפרס ספיר 2019, באתר ynet, 5 בפברואר 2020
↑  יונתן דה שליט, על זיכרונות מאפריקה ועידן ה-Woke: אילת שמיר לוחצת על כל הנקודות, באתר ישראל היום, 7 ביוני 2024
↑  יוסי אבני-לוי זכה בפרס ברנר לספרות לשנת 2024, באתר ynet, 8 בנובמבר 2024
↑  אפריקה בלוז, באתר עם עובד
↑  ‏75 - תמונת מצב, באתר עם עובד
↑  סקירות ספרים, אילת שמיר, 3 בדצמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305830705171  BnF: cb161674873 (data)  GND: 1112494448  ISNI: 0000 0000 7328 0251  LCCN: no00012115  SUDOC: 142399612  VIAF: 36456313   WorldCat (עם VIAF): 36456313
הקונגרס ה-115 של ארצות הברית

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 גוף פרלמנטרי:  הקונגרס של ארצות הברית
 תקופת כהונה:  3 בינואר 2017 – 3 בינואר 2019  (שנתיים)
 הנהגה
 נשיא הסנאט  יושב ראש בית הנבחרים:  ג'ו ביידן (עד ה-20 בינואר 2017) מייק פנס (מה-20 בינואר 2017)   פול ראיין
 הנשיא הזמני של הסנאט:  אורין האץ'
 מנהיג הרוב:  הסנאט: מיץ' מקונל בית הנבחרים: קווין מקארתי
 מנהיגת המיעוט:  הסנאט: צ'אק שומר בית הנבחרים: ננסי פלוסי
 הרכב הסנאט
 
 סיעות הקואליציה:  המפלגה הרפובליקנית (54)
 מספר חברי הקואליציה:  52 / 100
 סיעות האופוזיציה:  המפלגה הדמוקרטית (46)  עצמאיים (2)
 מספר חברי האופוזיציה:  48 / 100
 הרכב בית הנבחרים
 
 סיעות הקואליציה:       המפלגה הרפובליקנית (236)
 מספר חברי הקואליציה:  247 / 435
 סיעות האופוזיציה:       המפלגה הדמוקרטית (193)      מושבים פנויים (6)
 מספר חברי האופוזיציה:  188 / 435
 → הקונגרס ה-114 הקונגרס ה-116 ← 
 
בניין הקפיטול
הקונגרס ה-115 של ארצות הברית התכנס בוושינגטון ב-3 בינואר 2017. כהונתו הסתיימה עם כינוס הקונגרס ה-116 ב-3 בינואר 2019.
המפלגה הרפובליקנית החזיקה ברוב בסנאט וברוב בבית הנבחרים (מאז נטלה אותם מידי המפלגה הדמוקרטית בעקבות הבחירות ב-2014 וב-2010, בהתאמה).
כהונת הקונגרס ה-115 חופפת לשתי השנים הראשונות בכהונתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
הרכב הקונגרס ה-115

הקונגרס כולל:
435 חברים בבית הנבחרים, שנבחרו בבחירות לקונגרס ב-2016. חלוקת המושבים בבית הנבחרים למדינות ארצות הברית נעשתה על פי תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך ב-2010.
100 סנאטורים, ש-34 מהם נבחרו בבחירות לקונגרס ב-2016. 33 סנאטורים שנבחרו בבחירות ב-2012 ו-33 שנבחרו בבחירות ב-2014 מוסיפים לכהן בסנאט.
שישה חברים ללא זכות הצבעה המייצגים את האזורים המבודדים ואת מחוז קולומביה.
הקונגרס ה-115 היה המגוון ביותר עד אותה עת מבחינה גזעית ומגדרית. הוא כלל 104 נשים, מהם שיא של 21 נשים בסנאט. בקונגרס כיהנו 102 בני מיעוטים כולל שיא של 38 היספנים, שיא של 49 אפרו-אמריקאים ושיא של 15 אסייתים-אמריקאים. מבחינת זהות דתית, הקונגרס כלל רוב של חברים נוצרים, 30 חברים יהודים, שני מוסלמים, שלושה הינדים ושלושה בודהיסטים.
הסנאט

בסנאט נכללים 52 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 46 חברים מהמפלגה הדמוקרטית ושני עצמאים
נשיא הסנאט:
עד 20 בינואר 2017 - ג'ו ביידן (סגן נשיא ארצות הברית, דמוקרט)
מ-20 בינואר 2017 - מייק פנס (סגן נשיא ארצות הברית, רפובליקני)
הנשיא הזמני של הסנאט: אורין האץ'
מנהיג הרוב: מיץ' מקונל
מנהיג המיעוט: צ'אק שומר.
בית הנבחרים

בבית הנבחרים נכללים 241 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 194 חברים מהמפלגה הדמוקרטית.
יושב ראש בית הנבחרים: פול ראיין
מנהיג הרוב: קווין מקארתי
מנהיגת המיעוט: ננסי פלוסי