stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לורה מאלווי
לקריאה נוספת

Studlar, Gaylyn (1993). In the realm of pleasure. New York: Columbia University Press. ISBN 9780231082334.
Balaram, Rakhee (2007). "Artists: Laura Mulvey and Peter Wollen". Lux Online. LUX.
הערות שוליים

↑  "Staff for 2008–09: Laura Mulvey". wellesley.edu. Newhouse Center for the Humanities, Wellesley College. אורכב מ-המקור ב-30 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mulvey, Laura (2005), "Preface",  in Mulvey, Laura (ed.), Death 24 x a second: stillness and the moving image, London: Reaktion Books, p. 7, ISBN 9781861892638.
1 2 3  Mulvey, Laura (2005), "The possessive spectator",  in Mulvey, Laura (ed.), Death 24 x a second: stillness and the moving image, London: Reaktion Books, p. 161, ISBN 9781861892638.
1 2  Jacobus, Mary (1978). Women Writing and Writing about Women.
1 2 3  Mulvey, Laura (Autumn 1975). "Visual pleasure and narrative cinema". Screen. Oxford Journals. 16 (3): 6–18. doi:10.1093/screen/16.3.6.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: postscript (link)
1 2 3  O'Pray, Michael (1996). The British Avant-Garde Film, 1926–1995: An Anthology of Writings. University of Luton Press. ISBN 1860200044.
1 2 3 4 5  "BFI Screenonline: Mulvey, Laura (1941–) Biography". www.screenonline.org.uk. נבדק ב-2016-03-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475149305171  PLWABN: 9810652657405606  BIBSYS: 90550711  BNE: XX1042896  BnF: cb123931882 (data)  CANTIC: a10867478  CiNii: DA03787266  GND: 123736633  ICCU: VEAV040416  ISNI: 0000 0001 1558 7447  LCCN: n82006940  NKC: hka2010562560  NLA: 36088327  NLK: KAC200410197  NTA: 074742485  SNAC: w69p7c0q  SUDOC: 033022763  Trove: 1210085  ULAN: 500062358  VIAF: 5014894   WorldCat (עם VIAF): 5014894
כל השירים (תרצה אתר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  תרצה אתר
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מקבץ שירים
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת הקיבוץ המאוחד
 תאריך הוצאה:  2018
 מספר עמודים:  611
 עורך:  נגה אלבלך
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  1
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9789650208721
 הספרייה הלאומית:  004794071
כָּל הַשִּׁירִים הוא שמו של ספר שירים מאת תרצה אתר שיצא לאור בשנת 2018 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר יצא לאור 40 שנה לאחר מותה של תרצה אתר, והוא מאגד 500 שירים ופזמונים פרי עטה, הן כאלה שנדפסו בעבר והן שירים ופזמונים גנוזים.
הספר

הכותר כולל לקט של כל שיריה של תרצה אתר ומבחן מפזמוניה, בהם אני חולם על נעמי, בלדה לאישה, בלדה על נערי שגדל, פתאום עכשיו, פתאום היום ושיר לערב חג. לדברי בכל סרלואי, השירים מאופיינים במנעד רגשי ולשוני רחב וקו מלנכולי מובהק.
העורכת נגה אלבלך הוסיפה לספר "אחרית דבר" בו היא מספרת את הרקע לכתיבת חלק מהשירים והפזמונים ומצרפת קטעי יומנים ומכתבים של אתר.
הספר > רשימת השירים

להלן רשימת חלק מהשירים והפזמונים, אשר הובאו בסדר נתינתם בלקט;
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  בשניתי, והנה מחשבה  שיר אביב  האש  חסידה  על פני העיר  הנחש  הרוח  לבי  כעץ אני עונדת לצבעים  לאן נלקחת, ארגמן |  חלום: אני נוגעת בירח הגדול  אחת אחרי חצות  חורף רד  ריק היאור  מולד  ארץ חושך  השתיים שלאחר חצות  עלוקה  הצל  תמונת דמעה  צפורי |  נופי אבן  לבנה  הזיה  חלמתי שאני עיניך  סתיו, סתיו!  בגלל הלילה, בגללו  עד רדת הערב, גשם  סופת-עשן  אלמונים אוהבי  באת לדבר אלי מסוף החלומות  זמהלך אחד בשניים  האבן |  דו-שיח מרחקים  אני חולמת  האדמה והשמים נשארים  אינך יכול למנות לצערי  על המקבילית  רעש מרחוק  אני רק שואלת  וידוי |  ראה אמת שנותן לנו הזמן  בינתיים  אמרו לי שעיניי לחות  בוקר שקט ראשון  רגע קצר  החורף קורע מסווה ארץ  פעם יום שלם חיכיתי  עיר שעל החול  לא היו שתי ידיים |  בשער, טרם סופה  שבועה ראשונה  ערב מסע  על הצומת  שוב, אל הסתיו  בחצי הדרך |  אל הדברים  מראות בעיר  האופניים עברו בנגינה  רגע של דמעה אחת  צמיחה  צירים  געגוע  צל ורוח  עיר שלי  אנשים על הגג  זיכרון |
ראו גם

כל השירים (נעמי שמר)
הערות שוליים

↑  מאיה נחום שחל, 40 שנה למותה של תרצה אתר: ספר עם כל שיריה, באתר כלכליסט, 30 באוקטובר 2018
↑    בכל סרלואי, ‏"תרצה אתר" מספק יכולת התבוננות חסרת רחמים כלפי הקיום, בעיתון מקור ראשון, 7 בפברואר 2019
↑  "תרצה אתר- כל השירים. כל האהבות והכאבים." באתר "אוצר מילים"
לוס אלטוס

מיקום של לוס אלטוס
דגל לוס אלטוס
לוס אלטוס (ספרדית: Los Altos; מילולית, הרמות) הוא חבל ארץ במרכז אמריקה שהתווסף כמדינה השישית לפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה ב-1830. בירת המדינה הייתה קצאלטננגו והיא השתרעה על חלק ממערב גואטמלה של ימינו וחלקים ממדינת צ'יאפס במקסיקו.
היסטוריה

המדינה נולדה בשל מחלוקות פוליטיות ומתחים בין השלטונות בעיר הבירה גואטמלה סיטי לבין התושבים בקצאלטננגו ובחלקים אחרים של מערב אמריקה המרכזית. ויכוחים על ניתוק מגואטמלה החלו זמן קצר לאחר עצמאות מדינות מרכז אמריקה מספרד ב-1821. מדינה נפרדת זו אושרה על ידי האספה החוקתית מנובמבר 1824, אך הייתה התנגדות ניכרת למהלך כזה בגואטמלה סיטי.
עצמאותה של לוס אלטוס מגואטמלה הוכרזה רשמית ב-2 בפברואר 1838. הממשלה הפדרלית הכירה בלוס אלטוס כמדינה השישית באיחוד ונציגים של לוס אלטוס השתתפו במושב הקונגרס ב-5 ביוני אותה שנה. הדגל של לוס אלטוס התבסס על דגל האיחוד המרכז אמריקני כאשר הסמל במרכז הדגל היה ציור של ציפור קצאל (ציפור מקומית המסמלת חירות) על רקע הר געש. זה היה הדגל הראשון במרכז אמריקה שכלל את הקצאל כסמל. מ-1871 הוא נוסף גם לדגל גואטמלה.
כשהתפרקה הפדרציה במלחמת אזרחים, הכריזה לוס אלטוס על הקמת רפובליקה עצמאית. קצאלטננגו ורוב לוס אלטוס הוחזרו לגואטמלה בכוח על ידי צבאו של רפאל קררה ב-1840. ב-2 באפריל 1840 הוצאו רוב פקידי הממשלה המקומית להורג באמצעות כתת-יורים לפי פקודותיו של קררה. תוך ניצול המצב המדיני הבלתי ברור סיפחה מקסיקו חלקים מלוס אלטוס וכיום הם אזור מזרח מדינת צ'יאפס.
בשנים 1844, 1848 ו-1849 היו ניסיונות כושלים למרוד ברודנות של קררה שבמהלכם הוכרזה למשך זמן קצר שוב עצמאות לוס אלטוס.
לחבל ארץ זה יש עד היום מאפיינים ייחודיים ו"לוס אלטוס" הוא עדיין הכינוי לאזור בגואטמלה שסביב קצאלטננגו. באופן דומה, החלק המקסיקני של המדינה לשעבר ידוע כ"לוס אלטוס דה צ'יאפס".
ליפוט אשנר

| --- | --- |

 לידה:  25 בינואר 1872 נובה סאדי סלובקיה
 פטירה:   18 בינואר 1952  (בגיל 79) בודפשט
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 מקצוע:  תעשיין ואיש עסקים
 
לוח זיכרון בכיכר אשנר ליפוט על שמו
קברו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
לִיפֹּוט אַשְנֶר (בהונגרית: Aschner Lipót; נובה סאדי (אנ') 27 בינואר 1872 – בודפשט, 18 בינואר 1952) היה איש עסקים יהודי-הונגרי, מפתח ומנכ"ל החברה ההונגרית נורות ליבון וחשמל מאוחדת, שהגה את השם המסחרי "טוּנְגסְרַם" (אנ'), נשיא ופטרון של אגודת הספורט וההתעמלות אויפשט (אנ'), ממייסדי טכנולוגיית התאורה הונגרית.
קורות חיים

אביו של ליפוט (ליאופולד) אשנר עסק במסחר כללי, ומכיוון שלא הצליח להביא פרנסה מספקת הביתה הילד ליפוט השלים רק שמונה שנות לימוד והפך לשוליית סוחר. הוא נסע לבודפשט בשנת 1896 והתחיל לעבוד בפירמה שהפכה לימים ל"נורות ליבון וחשמל מאוחדת". הצעיר החרוץ, הרב לשוני שדיבר הונגרית, גרמנית, אנגלית ורוסית החל את דרכו כפקיד זוטר. בשנת 1904 היה כבר סגן מנהל המחלקה, כמה שנים לאחר מכן מנהל המכירות של תחום נורות הליבון, ובשנת 1918 נתמנה למנהל המסחרי של החברה. בשנת 1921 מונה כמנכ"ל הראשון של החברה. שמו קשור ליצירת המותג טונגסרם על ידי שילוב השמות האנגלי והגרמני של המתכת טונגסטן + וולפרם (טונגסטן ידוע בארצות סקנדינביה גם בשם Wolfram) והקמת מפעלי טונגסרם בבודפשט ובמרכז אירופה. באותה השנה הקים את מעבדת המחקר של החברה, שם העסיק מדענים צעירים מצטיינים ברמה בינלאומית תחת פיקוחו של פרופסור איגנץ פייפר. עבודתם של צעירים אלה הפכה למקור של מספר פטנטים והמצאות. הודות לשיטות העבודה המתקדמות שהכניס החברה התפתחה למפעל בינלאומי גדול ומודרני.
בשם "טונגסרם" הפכה החברה לחלק מקרטל עולמי, ביחד עם היצרניות הגדולות של נורות ליבון אז: ג'נרל אלקטריק האמריקאית, פיליפס ההולנדית, אוסראם הגרמנית וקומפני דה למפס בצרפת. בשנת 1936 יוצרו במפעלי טונגסרם כמעט 20 מיליון נורות ליבון וכ -2.5 מיליון צינורות קרני קתודה. אשנר הכיר בכך שאחת מאבני היסוד בהתפתחות של המאה העשרים היא הכשרה מקצועית שיש לתמוך בה כלכלית במידת הצורך. בשנת 1935 הציע לשר התעשייה תרומה שנתית של 2500 פנגו הונגרי בשנה, תוך התעקשות על אנונימיות. באוניברסיטת ההונגרית המלכותית למדעים הקים בתרומה של 300,000 פנגו מחלקה לפיזיקה גרעינית.
אשנר התרחק מהפוליטיקה היומיומית, אך היה איש ציבור במשך זמן מה. כאשר עבר המפעל לאויפשט (פרבר צפוני של בודפשט היום) הוא הפך לנציג במועצת העיר. בזכותו נבנה האצטדיון והוא התחיל פעילות בראשות סקציית ההתעמלות של המועדון. גם רגישותו החברתית הייתה ראויה לציון. הוא בנה בתים לעובדים, בריכת שחייה, אתר נופש לסופי שבוע ומרכז תרבות. הוא היה חבר במועצה המפקחת של בבנק המסחר ההונגרי שמניות הרוב שלו הוחזקו על ידי המפעל. הוא היה חבר דירקטוריון בכמה חברות תעשיות נוספות ועוד. יוקרתו הבינלאומית הייתה כה גדולה שהוא נבחר לנשיא הקרטל העולמי של יצרני נורות הליבון בשנת 1931, קרטל שהקיף עד 95% ממפעלי נורות הליבון בעולם.
ביום פלישת הגרמנים להונגריה ב-19 במרץ 1944 הוא נלקח על ידי הגסטפו למחנה הריכוז מאוטהאוזן. בעלי חברת טונגסרם שחררו אותו באמצעות כופר של 100,000 פרנק שווייצרי. הוא עבר לז'נבה בשנת 1945, שם המשיך לעסוק במפעל. ביוני 1947 חזר להונגריה בערבות סובייטית. וכיהן שוב כמנכ"ל החברה. למרות מחלתו המחמירה, הוא עבד במפעל כמעט כל יום עד מותו בשנת 1952.
אגודת הספורט אויפשט

משנת 1895 היה אשנר מזכיר איגוד ההתעמלות של אויפשט, ובשנים 1921–1934 היה הנשיא. הוא פיקח על עבודתם של כל שש עשרה מחלקות המועדון, היה פטרונו הראשי והמועדון חב לו את האצטדיון ואת בית הסירות שלו.
לקריאה נוספת

הלקסיקון ההונגרי לקורות חיים Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967. 58. o
הלקסיקון יהודי הונגרי. Magyar zsidó lexikon. Szerk. Ujvári Péter. Budapest: Magyar Zsidó Lexikon. 1929. 62. o. Online elérés
הלקסיקון של אויפשט. Újpest Lexikon
הדמויות הבולטות של האלקטרו-טכניקה ההונגרית. Sitkei Gyula: A magyar elektrotechnika nagy alakjai. (Energetikai Kiadó Kht. 2005)
ספר: חייו של ליפוט אשנר. Rojkó Annamária: Aki a korát megelőzte. Aschner Lipót élete. Budapest: Kossuth Kiadó, 2011
ההיסטוריה הקצרה של טונגסרם (בהונגרית ובאנגלית)
כיכר קנדה 1

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 על שם:  קנדה 
 כתובת:  קנרי וורף 
 מיקום:  אייל אוף דוגס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בעלים:  Canary Wharf Group 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1991
 תאריך פתיחה רשמי:  1991 
 אדריכל:  סזאר פלי 
 מידות
 גובה:  240 מ' 
 קומות:  50 
 קואורדינטות:  51°30′18″N 0°01′12″W﻿ / ﻿51.505°N 0.02°W﻿ / 51.505; -0.02
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסכיכר קנדה 1(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסכיכר קנדה 1
 
חזית כיכר קנדה 1
מראה המבנה מגובה הרחוב
הנוף הנשקף מן המבנה, מאי 2000
כיכר קנדה מס' 1 הוא גורד שחקים הנמצא במרכז מתחם העסקים קנרי וורף בלונדון. גובה הבניין 235 מטרים ובו 50 קומות.
משני צידי המבנה ניצבים שני גורדי שחקים נמוכים יותר (גובה כל אחד מהם 200 מטרים) - מגדל HSBC (כיכר קנדה 8 - 16) ומגדל סיטיגרופ (כיכר קנדה 25). בתחתיתו נמצא מרכז קניות.
על אף גובהו הרב אין בראש המבנה מרפסת תצפית פתוחה לציבור. המבנה מקושר לרכבת התחתית של לונדון באמצעות הרכבת הקלה של דוקלנדס.
את המבנה תכנן האדריכל סזאר פלי, והוא נקרא "קנדה" הואיל ונבנה על ידי חברת הבנייה הקנדית אולימפיה ויורק, בבעלות משפחת רייכמן. החברה פשטה רגל בטרם סיימה את המבנה, והמבנה עמד זמן רב בלתי גמור, עד השלמתו בשנת 1991. בשנה זו גובהו עבר את גובהו של מגדל 42 והוא הפך למגדל הגבוה ביותר בלונדון ובבריטניה. הוא החזיק בשיא זה עד שנת 2010, עת נבנה מגדל השארד.
כינויי הבניין

הבניין מכונה "מגדל קנרי וורף" (מגדל רציף קנרי) על שם האזור בו נמצא המבנה. הוא מכונה לעיתים "רחוב פליט האנכי" משום שנמצאות בו מערכות עיתונים רבים שישבו קודם לכן ברחוב פליט.
אירועים בבניין

בשנת 1996 הותקף המתחם על ידי ה-IRA, אולם המבנה עצמו לא נפגע.
בשנת 2002 טיפס מטפס המבנים הצרפתי אלן רוברט המכונה "ספיידרמן" עד גג המבנה בלי אמצעי עזר, תוך שימוש בידיו וברגליו בלבד.
מידע על המבנה

במבנה 4,388 מדרגות ו־3,960 חלונות. 32 מעליות מאפשרות לעובדים במבנה לעבור בין קומותיו השונות. מהירות המעליות מאפשרת הגעה מקומת הקרקע לקומה ה־50 ב־40 שניות.
בקומה ה־13 אין משרדים והיא משמשת רק למכונות מיזוג האוויר, מתכנני המבנה טוענים שהדבר נובע משיקולים תכנוניים ולא מטריסקידקפוביה (פחד מן המספר 13).
גובהה של קומת המבואה של המבנה (הלובי) 11 מטרים, והיא מצופה ב־90,000 מטרים רבועים של שיש שיובא מאיטליה ומגואטמלה.
למשך זמן קצר היה המבנה הגבוה ביותר באירופה, עד בניית מגדל מסטרן בפרנקפורט בגרמניה.
דיירי המבנה

בין דיירי המבנה במשך השנים היו מוסדות פיננסיים רבים, בהם: בנק אוף ניו יורק מלון, KPMG, סיטיבנק, בר סטרנס, האיגוד האירופי של תעשיית התרופות, מועצת הדגנים הבינלאומית וארגון הסוכר הבינלאומי. בנוסף עיתונים בריטיים מובילים שכרו משרדים במגדל, בהם: הדיילי מירור, הסנדיי מירור, הסנדיי פיפל והטלגרף.
ראו גם

קנרי וורף
גורדי שחקים בלונדון
הערות שוליים

↑  יגאל לביב, האחים רייכמן מציעים להשתתף בסדר חובות, חדשות, 30 ביוני 1992
אילן רובין, ניו יורק, אולימפיה ויורק עברה לפיקוח קנדה והבנק המרכזי הבריטי, חדשות, 25 במרץ 1992
| טאוור האמלטס |
| --- | --- | --- |
| שכונות | אולד פורד • אייל אוף דוגס • בואו • בלקוול • ברומלי שליד בואו • בת'נל גרין • וופינג • וייטצ'אפל • ליימהאוס • מייל אנד • מילוול • פופלאר • רטקליף • סטפני • שיידוול • ספיטלפילדס |  |
| אתרים בעלי חשיבות | מצודת לונדון • רציפי סנט קת'רין • מוזיאון הילדות • מוזיאון בדוקלנדס |  |
| שווקים | פטיקוט ליין • בריקליין • שוק ספיטלפילדס הישן • שוק ספיטלפילדס החדש |  |
| ראו גם | אתרים נוספים בטאוור האמלטס |  |
| קנרי וורף, לונדון |
| --- | --- | --- |
| רחובות וכיכרות | כיכר קנדה 1 • כיכר קנדה 8 • כיכר קנדה 25 • רחוב בנק 25 • רחוב צ'רצ'יל 1 • רחוב בנק העליון 10 • רחוב בנק 40 |  |
| אמצעי תחבורה | הרכבת הקלה של הדוקלנדס • קליפר התמזה • שדה התעופה לונדון סיטי |  |
כפר חג מולד

כפר חג המולד
כפר חג מולד (באנגלית: Christmas village) הוא קישוט לחג המולד אשר נהוג להציבו מתחת לעץ חג המולד בערב חג המולד.
קישוט זה כולל כפר מיניאטורי, המעוצב בדרך כלל בדומה לתיאור של העיר הוויקטוריאנית המתוארת בספרו של צ'ארלס דיקנס "מזמור לחג המולד", וכן נהוג שהבתים בכפר או בעיירה מוארים באורות בדומה לעץ החג.
הכפר עשוי בדרך כלל מחרס או פורצלן, ומונח על שטיח לבן המייצג שלג.
כפרים אלה מהווים בדרך כלל פרטי אספנות.
ליפוט באומהורן

| --- | --- |

 לידה:  28 בדצמבר 1860 קישבר, הונגריה 
 פטירה:  8 ביולי 1932 (בגיל 71) קישבר, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנית של וינה (1883) 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 יצירות ידועות:  בית הכנסת של סגד, Neolog Jewish temple in Brașov 
 
בית הכנסת בסגד
כיפת בית הכנסת הגדול בסגד, מראה מבפנים
בניין לויד בטימישוארה, כיום הרקטורט של האוניברסיטה הפוליטכנית
ליפוט (לאופולד) באומהורן (הונגרית Lipót Baumhorn; ‏
28 בדצמבר 1860 - 8 ביולי 1932) היה אדריכל יהודי הונגרי. הוא נודע בשל עשרים ושניים בתי כנסת ועשרים מבנים קהילתיים או מבני דת יהודיים אחרים שתכנן ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית לפני מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה בהונגריה. בנוסף תכנן באומהורן מבנים חילוניים שונים כמו בתי דירות, בתי ספר, בנקים ווילות.
קורות חיים

ליפוט באומהורן נולד למשפחה יהודית בעיירה קישבר במחוז קומארום-אסטרגום, בצפון מערבה של הונגריה. לאחר סיום לימודי התיכון הריאלי בעיר גיור, נסע לווינה שם למד בבית הספר הפוליטכני (Technische Hochschule). בהמשך השתקע בבודפשט בה עבד משך 12 שנים (1883-1894) במשרד האדריכלים של אדן לכנר וגיולה פארטוש. בשנים 1893 ו-1899 השתלם באיטליה, ולאחר מכן, בשנת 1904, במרכז אירופה. באומהורן נפטר בעיירת הולדתו, קישבר, בגיל 72, ונקבר בבית העלמין היהודי המרכזי בבודפשט. על מצבתו נחקקה רשימת בתי הכנסת שבנה ותמונת הגדול מכולם - בית הכנסת של סגד.
ליפוט באומהורן היה נשוי לבלנקה לבית זינגר, בתו של זיגמונד שילר, שהיה עורך העיתון "פסטר לויד".
בתי הכנסת

את בית הכנסת הראשון תכנן בשנת 1888 באסטרגום, מבנה שקנה לו פרסום והמשמש כיום כמכון טכני. בין בתי הכנסת שתכנן נימנים בית הכנסת ברובע פבריק בעיר טימישוארה, בית הכנסת המודרני בברשוב (1898-1901); בית הכנסת ברייקה שבקרואטיה; בתי הכנסת בסולנוק (1898-1899), בד'נד'ש (1931, כיום בית מסחר לרהיטים), באויפשט, בית הכנסת ברחוב הגדוש ד'יולה ברובע ה-13 בבודפשט - כולם בהונגריה, וכן בתי הכנסת בנובי סאד (1906, כיום אולם קונצרטים), במורסקה סובוטה שבאזור סלובניה המודרנית ובזרניאנין בסרביה. 
שנים עשר מבית הכנסת שהקים באומהורן ניצבים על תילם עד היום, ובהם בית הכנסת של סגד (1903) שבהונגריה, שבו 1,040 מקומות, הנחשב לפסגת יצירתו, אך לא כולם משמשים לייעודם המקורי.
עבודות אחרות

בניין "בגה" של מנהל המים בטימישוארה.
בית הספר התיכון לבנות בטימישוארה 1901–1902.
הבנק צ'ונגראד בסגד 1902–1903.
בניין בנק בנובי סאד 1904.
בית הספר ברחוב צ'אטה בבודפשט 1909–1911.
בניין לויד, כיום הנהלת המכון הפוליטכני, בטימישוארה, 1912.
הערות שוליים

↑  רות אלן גרובר - סיור בעקבות באומהורן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258337805171  GND: 137603827  ISNI: 0000 0000 5555 1505  LCCN: nr00029459  VIAF: 7230610   WorldCat (עם VIAF): 7230610
לויאליסטים (ארצות הברית)

הלויאליסטים (מאנגלית: הנאמנים) היו מתיישבים אמריקנים שנשארו נאמנים לאימפריה הבריטית במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. הם נקראו גם טורים, מלוכנים, או אנשי המלך. הפטריוטים, אלה שתמכו במהפכה, קראו להם "אנשים המתנגדים לחירויותיה של אמריקה". לויאליסטים בולטים הבטיחו פעמים רבות לממשל הבריטי שאלפי לויאליסטים יצאו להילחם למען האימפריה. הממשל הבריטי האמין לכך ופעל בהתאם, במיוחד במערכות בדרום בשנים 1780–1781. בפועל, מספר הלויאליסטים שהתגייסו לשורות הצבא היה נמוך בהרבה מן המצופה. ברחבי ארצות הברית, פטריוטים בחנו מקרוב אנשים שנחשדו להיות לויאליסטים, ופעלו נגד כל התנגדות מאורגנת של לויאליסטים. לויאליסטים רבים שלקחו חלק בלחימה או שהצהירו את דעותיהם בגלוי אולצו להימלט מבתיהם, בעיקר לעיר ניו-יורק.
לאחר שהפסידו במלחמה, כ-15% מהלויאליסטים (70,000-65,000 אנשים) נמלטו למושבות אחרות תחת שליטה בריטית, לבריטניה עצמה או לאמריקה הצפונית הבריטית (קנדה של ימינו). המתיישבים הדרומיים עברו בעיקר לפלורידה, שנשארה נאמנה לאימפריה הבריטית, ולקריביים, יחד עם העבדים שלהם. לויאליסטים צפוניים עברו לגור באונטריו, קוויבק, ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה. הם קראו לעצמם "לויאליסטים של האימפריה המאוחדת". מרבית הלויאליסטים זכו לפיצוי כספי או קיבלו חלקת אדמה. לויאליסטים מוגלים קיבלו מהממשל הבריטי £3 מיליון פאונד או 37% מההפסדים שלהם. לויאליסטים שנשארו לגור בארצות הברית הצליחו לרוב לשמור על רכושם ולאחר מכן הפכו לאזרחים אמריקאים.
היסטוריונים משערים כי מתוך 2.0 מיליון המתיישבים הלבנים ב-1775, כ-20%-15% מהם היו לויאליסטים (400,000-300 גברים, נשים וילדים). המספר הזה אינו כולל מתיישבים שחורים או ילידים.
רקע

המהפכה האמריקאית הייתה מלחמה אזרחית שהתבססה על השליטה בשלוש עשרה המושבות. המלחמה פילגה משפחות שנאלצו לבחור בצד של הלויאליסטים או של הפטריוטים. מתיישבים רבים הרגישו גם אמריקאים וגם בריטים. רבים מהמתיישבים התנגדו למיסוי ללא ייצוג, אך לא היו מוכנים לשבור את אמונתם למלך או להילחם בחיילים הבריטים. רבים מהם קיוו לפיוס, ואולצו לבחור צד בסכסוך על ידי הפטריוטים.
ייתכן כי הפגישה הרשמית הראשונה בה השתמשו במונח "לויאליסטים" התרחשה בבוסטון, ב-28 באוקטובר 1775. הפגישה, שנערכה לבקשתו של הגנרל תומאס גייג', הלויאליסטים ייסדו את ארגון "הסוציאטורים הלויאליסטים המבקשים באחדותה של האימפריה".
המניעים ללויאליזם

לאונרד וודס, היסטוריון מאוניברסיטת ייל, זיהה שמונה מאפיינים של לויאליסטים שגרמו להם להיות שמרנים ונאמנים למלך בריטניה ולאימפריה הבריטית:
הם היו אנשים מבוגרים יותר, מבוססים יותר, והתנגדו לשינוי קיצוני.
הם הרגישו שמרד נגד המלוכה - השלטון הלגיטימי - היה מעשה שגוי.
הם חשו מנוכרים כאשר הפטריוטים נהגו כלפיהם באלימות: שרפו בתים וכיסוי בזפת ובנוצות.
הם רצו להישאר נייטרליים וכעסו כאשר הפטריוטים הכריחו אותם לבחור צד.
הייתה להם זיקה רגשית ועמוקה לבריטניה (בעיקר לעסקים ולבני משפחה).
הם ידעו שהמושבות יזכו בעצמאותן יום אחד, אך העדיפו לדחות את היום הזה.
הם נהגו בזהירות וחששו שייווצר כאוס ושלטון המונים.
חלק מהלויאליסטים היו פסימיים שלא הצליחו לדמיין את העתיד שתיארו הפטריוטים. אחרים נזכרו בכישלונם של היעקוביטים להשיב לידיהם את השליטה בכס המלוכה הבריטי.
מניעים נוספים של לויאליסטים כוללים:
הם חשו צורך בסדר והאמינו כי הפרלמנט הבריטי היה הסמכות החוקית.
הם חשו חלשים או מאוימים בחברה האמריקאית והרגישו צורך בהגנה חיצונית (כמו הבריטים).
הבריטים הבטיחו להם שיהיו חופשיים מעבדות.
הם הרגישו כי להיות חלק מהאימפריה הבריטית היה הכרחי למטרות העסקים והמסחר שלהם.
הערות שוליים

↑  Barbara Smith, The Freedoms We Lost: Consent and Resistance in Revolutionary America, The New Press, 2010-11-09. (באנגלית)
↑  Jack P. Greene; J. R. Pole (2004). A Companion to the American Revolution. pp. 246, 399, 641–642.
↑  Calhoon, Robert M. Loyalism and neutrality. p. 235.
↑  Robinson, Charles Walker, Life of Sir John Beverley Robinson, Bart., CB, DCL, Chief-justice of Upper Canada., Morang & Company, 1904
↑  Labaree, Leonard Woods, Conservatism in early American history, Vol. 8, Cornell University Press, 1948
↑  Hull, N. E. H., Peter C. Hoffer, and Steven L. Allen, Choosing Sides: A Quantitative Study of the Personality Determinants of Loyalist and Revolutionary Political Affiliation in New York, 65.2, The Journal of American History, 1978, עמ' 344–366
↑  Burrows, Edwin G., and Michael Wallace, The American Revolution: The ideology and psychology of national liberation, Harvard University: Charles Warren Center for Studies in American History, 1972, עמ' 167–306
↑  Jodoin, Mark, Shadow soldiers of the American Revolution: loyalist tales from New York to Canada, Charleston, SC: Arcadia Publishing, 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293911905171  GND: 4168193-9  LCCN: sh85004364
לוי שטראוס ושות'

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (LEVI) 
 מייסדים:  לוי שטראוס 
 תקופת הפעילות:  1853, ארצות הברית ארצות הברית – הווה
 מיקום המטה:  סן פרנסיסקו 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הביגוד, תעשיית הביגוד והטקסטיל 
 מוצרים עיקריים:  ג'ינס, דנים 
 שווי שוק:  7.43 מיליארד דולר (10 באוקטובר 2024)
 עובדים:  7,500 (נכון ל־2018) 
  
 www.levi.com
 
התוית של לוי'ס על גב המכנסיים
לוי שטראוס ושות' (באנגלית: ‏.Levi Strauss & Co, נהגה באנגלית: ליווי סטראוס) היא חברת טקסטיל אמריקנית אשר מתמחה בייצור מוצרי לבוש, בעיקר כאלה העשויים מבד דנים, תחת שם המותג ליווייס (Levi's).
מטה החברה ממוקם בסן פרנסיסקו.
היסטוריה

החברה נוסדה בארצות הברית בשנת 1858, על ידי לוי שטראוס, מהגר גרמני-יהודי. שטראוס הקים את החברה כעסק ליבוא בגדים יחד עם גיסו דייוויד סטרן.  
החייט ג'ייקוב דייוויס היה מהגר יהודי מלטביה שנהג לרכוש את בד הדנים מלוי שטראוס. דייוויס הבחין שהמכנסיים נוטים להתבלות בנקודות מסוימות וחשב להשתמש במסמרות נחושת לחיזוק. כיוון שלא היה לו די כסף כדי לרשום פטנט, הוא פנה לשטראוס והציע לו שותפות עסקית. ב-1873 נרשם פטנט מספר 139,121 ("שיפור בהידוק הכיסים") במשרד הפטנטים והסימנים המסחריים, ומסמרות הנחושת שולבו בעיצוב המכנסיים ובפרסומות החברה.
על פי אחד הקמפיינים הפרסומיים של החברה, נמכר זוג המכנסיים הראשון לכורה זהב במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה. למעשה החלה החברה לייצר מכנסי ג'ינס רק בשנות ה-70 של המאה ה-19 בעוד הבהלה לזהב התרחשה כמה עשורים קודם לכן.
ישנה אגדה אורבנית שלפיה נתפר זוג המכנסיים הראשון מקנבוס. למעשה מאז ומתמיד נתפרו הג'ינס של ליוויס מבד דנים העשוי כותנה, ומידע מוטעה זה הופץ ככל הנראה על ידי ג'ק הרר, אקטיביסט אמריקאי ופעיל למען לגליזציה של סמים קלים.
שטראוס נפטר בגיל 73 ב-26 בספטמבר 1902, ואחייניו ירשו את החברה.
החברה החלה לייצר את סוגי הג'ינס המודרניים במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנת 1981 החלה החברה לסגור את המפעלים בארצות הברית ולהעביר באופן הדרגתי את הייצור מעבר לים על מנת לחסוך בעלויות היצור.
לחברה יש מספר מותגים נוספים, הידוע בהם הוא "דוקרס".
פריט מקורי משנות השלושים של המאה העשרים
לוח ירחי-שמשי

לוח ירחי-שמשי הוא לוח שנה שבו החודשים מבוססים על מופע הירח אבל אורך השנה, בממוצע, מבוסס על שנת החמה. דוגמאות לכך הן הלוח העברי, הלוח הבבלי, לוח השנה ההינדי, ולוח השנה הסיני.
הרעיון שעומד בבסיס לוחות אלו הוא להסתמך על מופעי הירח שברורים וגלויים לעין כל, לצורך קביעת מועדי החודש, אבל עם זאת להתאים את מחזור השנה לעונות השנה. עונות השנה נקבעות על פי סיבוב כדור הארץ סביב השמש היינו על פי שנת החמה. התאמה זו מושגת בדרך כלל על ידי עיבור השנה אחת לשלוש שנים או שנתיים, כדי להתאים את האורך הממוצע של שנה לאורכה של שנה טרופית.
דוגמאות ללוח ירחי-שמשי

בנוסף ללוח השנה העברי הירחי-שמשי, ניתן למנות גם את לוח השנה השומרוני, יפני, טיבטי, בודהיסטי, הינדואיסטי, בורמזי, בנגלי, הסיני המסורתי, הווייטנאמי והמונגולי. כמו כן בעבר היו נהוגים לוחות ירחיים-שמשיים ביוון העתיקה ובבבל.
הצורך בשנה מעוברת

אורך שנת החמה הוא 365 ימים בקירוב, לעומת זאת, אורך שנה בת 12 מחזורי ירח שאורכם כ-29.5 ימים בקירוב, הוא 354 ימים בקירוב. היינו שנה המבוססת על 12 חודשי ירח מסתיימת כ-11 יום מוקדם יותר בחלוף כל שנה. כך בכל 3 שנים נוצר פער של יותר מחודש, עם הזמן יאבד התיאום בין חודשי השנה המבוססת חודשי ירח לבין עונות השנה. כדי להחזיר את התיאום יש להוסיף, מדי פעם, חודש לשנה.
פתרון מעניין קיים בקרב הילידים בקולומביה הבריטית ובמקומות אחרים בצפון אמריקה, כשלוח השנה שלהם מכיל רק עשרה חודשים, ושאר ימי השנה אינם מוגדרים בחודשי ירח. כך למעשה, לוח השנה שלהם הוא רק ברובו ירחי-שמשי, ומיעוטו ירחי בלבד[דרוש מקור].
ראו גם

מחזור מטוני
לאוטארו

| --- | --- |

 לידה:  1535? ביוביו, צ'ילה 
 פטירה:  29 באפריל 1557 (בגיל 22 בערך) Sagrada Familia, צ'ילה 
 בן או בת זוג:  Guacolda 
 
פסל בדמותו של לאוטארו בקנייטה (Cañete.), צ'ילה
לאוטארו (בספרדית: Lautaro; מקור במפודונג: Leftraru, שפירושו קרקרה מצוייצת (Crested Caracara) מהירה; סביבות 1535–1557) היה טוקי (מנהיג צבאי נבחר של בני המפוצ'ה בימי מלחמה) מבני המפוצ'ה בשלב הראשון של מלחמת האראוקו.