stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דורותי פ. רייס
ביוגרפיה

רייס סיימה את לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון. לאחר סיום לימודיה החלה לעבוד במוסדות ממשלתיים. ב-1960 החלה לעבוד במוסד לביטוח לאומי של ארצות הברית (social security), שם הייתה אחת מהמדענים הראשונים שחקרו את העלויות הנגרמות עקב מחלות. כן עסקה בניתוח נתוני בריאות של קשישים.
ב-1964 פרסמה מחקר פורץ דרך על מצבם הבריאותי של קשישים באמריקה. היא חשפה כי למחצית מהקשישים באמריקה אין ביטוח רפואי – בסך הכל כ-8.5 מיליון איש. היא הראתה כי האוכלוסייה הזו התאפיינה באנשים קשישים במיוחד, שיעור הנשים בה היה גבוה משיעורן באוכלוסייה הכללית, הכנסתם נמוכה במיוחד, והמצב הבריאותי שלהם היה גרוע במיוחד. היא הראתה כי אנשים אלה שוהים בבתי חולים יותר מאשר קבוצות אוכלוסייה אחרות.
לכך נוספו מחקרים כלכליים שהעריכו את העלויות הציבוריות של מחלות לב ומחלות בכלל. המסקנה הייתה שיש להקים ביטוח בריאות פדרלי לקשישים, גם משום שאין להזניח ציבור זה בשעתם הקשה, וגם מפני שהעלות הכספית של ביטוח כזה נמוכה מהעלויות הנגרמות עקב אשפוזים וטיפולים שניתן למנוע.
מחקר נוסף שביצעה שפך אור על העלות הכלכלית שנגרמת עקב נשים שבוחרת להיות עקרות הבית, והראתה כי יציאת נשים לעבודה תביא לתועלת כלכלית לכל.
ב-1976 עברה לנהל את המרכז הלאומי לסטטיסטיקת בריאות. בעקבות קיצוץ תקציב המרכז על ידי הנשיא רייגן בשנת 1982, עברה לאוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, שם כיהנה כמרצה לסטטיסטיקה. במקביל להוראה, ביצעה מחקר מקיף על העלויות הכלכליות הנגרמות מעישון. התברר כי בשנת 1993 נגרמו הוצאות בריאותיות בסך כ-73 מיליארד דולר, כאשר 13 מיליארד דולר מהסכום שולמו על ידי ביטוח הבריאות הפדרלי מדיקייד. בעקבות מחקר זה תבעה ממשלת ארצות הברית את חברות הטבק. התביעה הסתיימה בהסדר פשרה בו שילמו חברות הטבק לממשלה 206 מיליארד דולר.
רייס נשארה חברת סגל בדרגת פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו עד מותה ב-2017. לאורך הקריירה שלה היא פרסמה מעל ל-200 מחקרים מדעיים, ספרים ופרקים בספרים.
דובדבן

ערך זה עוסק בעץ פרי. אם התכוונתם ליחידה צבאית, ראו .
| דובדבן |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: ורדיים
סוג:: פרונוס
תת־סוג:: דובדבן
שם מדעי
 Prunus subg. Cerasus ‏גריי, 1856
פריחת הדובדבן בוושינגטון (ברקע אנדרטת וושינגטון)
דובדבן (שם מדעי: Prunus subgenera Cerasus) הוא תת-סוג של פרונוס, סוג הכולל בין השאר את השקד המצוי, את האפרסק ואת המשמש. עונת קטיף הדובדבנים מתחילה בסוף מאי-תחילת יוני ונמשכת כחודשיים.
אטימולוגיה

מוצא הדובדבן הוא דרום מערב אסיה ודרום מזרח אירופה. הפרי נכנס לתודעת המקומיים הארץ ישראליים רק בתקופה הצלבנית (1099–1260). העץ גדל בר באזורים ממוזגים וקרים והתפתחות פרותיו תלויה במנות קור.
פרשנים כדוגמת רש"י, זיהו בטעות את הדובדבן והגודגדן שהכירו מסביבתם, וקישרום עם הדבדבניות המופיעות במשנה ("והדבדניות אף על פי שמנטפין, אין בהם משום הכשר משקה." מסכת עבודה זרה, פרק ב', משנה ז'), והגודגדניות בתלמוד ("מהן גודגדניות וכפניות ופגי תמרה שלשה." מסכת ברכות, דף נ"ז, עמוד ב') . הדבדבניות המוזכרות במשנה, הן ענבים אדומים שלאחר הבשלת יתר מטפטף מהן מיץ, והגודגדניות המוזכרות בתלמוד, שהן תלתן אלכסנדרוני (אנ') המשמש כיום בחקלאות למספוא ומרעה, אך בעת העתיקה נאכל אף על ידי בני אדם.
הדובדבן כפרי מאכל

שני מינים של דובדבן ידועים במיוחד בשל פריים הטוב למאכל אדם: דובדבן מתוק (גודגדן, Prunus avium), ודובדבן חמוץ (Prunus cerasus). מינים אלה הם עצים גדולים וחסונים, העשויים להתנשא לגובה 18 מטר, אך בגידולים מסחריים מגבילים את גובה העץ ל-4 מטר. קיימים עוד כמה עשרות מינים בתת-הסוג דובדבן, חלקם בעלי פרי אכיל, כגון הדובדבן היפני (Prunus serrulata). בארצות הברית פותח זן דובדבן בינג.
עצי הפרי נפוצים באסיה, באירופה ובאמריקה הצפונית, כאשר בראש רשימת הארצות המגדלות פרי זה באופן מסחרי נמצאות איראן, טורקיה וארצות הברית.
לשני המינים הידועים מספר זנים, אך שניהם זקוקים לאקלים קר של בערך 1,000 שעות קור, ושניהם מואבקים על ידי דבורים. עץ הדובדבן זקוק לעץ דובדבן סמוך על מנת להניב פרי.
פירות הדובדבן מהווים מאכל נפוץ. נהוג גם לאכלם כתוספת לעוגות, סלטי פירות ועוד. דובדבנים נמכרים לעיתים קרובות כשהם מגולענים ובתוך סירופ מתוק. בנוסף, נהוג להכין מדובדנים ריבות, מיצים וליקרים כגון שרי הרינג.
הודות לצבעו האדום העז של הפרי משתמשים בו רבות לקישוט מאכלים. מקובל לשים דובדבן על הקצפת המעטרת עוגות, מילקשייקים וכדומה, ומכאן הביטוי "הדובדבן שבקצפת", שפירושו: החלק הטוב ביותר.
גרעין הדובדבן משמש להכנת תבלין שנקרא "מחלב" (בערבית: محلب). יש הנוהגים לטחון את המחלב לתיבול של מאכלים מזרחיים או לבצק.
הדובדבן בישראל

בישראל גדלים בר שני מינים של דובדבן: דובדבן שרוע, שהוא שיח הגדל בחרמון והוכרז ערך טבע מוגן בישראל, ודובדבן קטן פרי (Prunus microcarpa).
באזורים הגבוהים של הארץ כגון רמת הגולן והגליל העליון וכן בגוש עציון, דרום הר חברון ומצפה רמון, קיימים מטעים מסחריים של עצי דובדבן.
הדובדבן בתרבות ובאמנות

בתרבות היפנית, מכונים עץ הדובדבן בכלל, ופריחתו בפרט, סאקורה, מונח שלו השפעה רבה על התרבות והאמנות היפנית.
הערות שוליים

↑  אברהם אופיר שמש, צמחים, מאכלים ודפוסי אכילה בספרות הברכות 1492–2000, אריאל: אוניברסיטת אריאל בשומרון, 2014, עמ' 205, מסת"ב 978-965-91944-7-6 גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
עצי דובדבן ברמת הגולן
עצי דובדבן יפניים
האזור הסאב-אנטארקטי

מפת האזור הסאב-אנטארקטי.
נוף של טחבים ועשבים בג'ורג'יה הדרומית, המציג את ההבדל בין האזור התת-אנטארקטי לקוטב הדרומי.
קרקרות מפוספסות באיי פוקלנד, בין הבודדים שבעופות היבשה באיים אלה.
האזור הסאב-אנטארקטי הוא חלק מהאזור האנטארקטי המצוי בחצי הכדור הדרומי מצפון לרכס האטנארקטי והאוקיינוס הדרומי אך מדרום ליבשות שאינם אנטארקטיקה, בהם אקלים חמים יותר. אזור זה מצוי לאורך דרומם של האוקיינוס השקט, האטלנטי וההודי ובו בעיקר איים פזורים שונים, הנמצאים מדרום לאמריקה הדרומית, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד. בחלק התחתון ישנם גם קרחונים צפים רבים יותר ויותר, ככל שמדרימים, אם כי בשנים האחרונות אלה החלו להינמס בהדרגה.
האקלים העיקרי באזור זה הוא אקלים תת-ארקטי כשחלקו הצפוני נחשב לסובטרופי לח. מקובל לחלק את האזורים לשלושה לפי האקלים וחזית מזג אוויר בהם: חזית סובטרופית (STF), חזית האזור התת-אנטארקטי (SAZ) וחזית קוטבית (PFZ). אזורים אלה נעים בין קווי רוחב 48 ל-58 בדרום האוקיינוסים ההודי והשקט ו-42 עד 48 בדרום האוקיינוס האטלנטי. סביב כל האזור זורם הזרם האנטארקטי המחזורי (אנ'), המגיע גם לדרום היבשות הדרומיות.
פלורה ופאונה

אזור זה קודר וקר, אף שהוא נוח בהרבה לחיים מאשר אנטארקטיקה עצמה. מרבית החיים מותאמים לתנאי סערות ממושכות ולקור קשה ורבים מבעלי החיים הם שוכני ים, כשחלקם גם נודדים לאזור רק כשהתנאים טובים.
בניגוד לאנטארקטיקה בה כמעט ואין צמחי יבשה, באזור ישנם מספר צמחים המותאמים לקור. צמחים אלה הם חלק מהממלכה האנטארקטית (אנ'), הנפוצים בעיקר בטונדרות הדרומיות באיים כמו ג'ורג'יה הדרומית, האי גוף או איי פוקלנד. כולם צמחים עשבוניים שאינם עצים או שיחים (למעט העץ Phylica nitida מאמסטרדם והאי גוף), מהם דגנאים רבים או מצליבים. בנוסף ישנם חזזיות, טחבים, כמה שרכים ואצות לאורך החופים. אזורים אלה משמשים כרי מרעה לבעלי חיים מתמחים, ביניהם מספר חרקים, סרטנאים יבשתיים, יסעוראים שונים, קורמורניים, שחפיים וחמסניים וכן פינגווינים ואלבטרוסיים, אף שבכמה אזורים ישנם גם עופות יבשה כמו קרקרה מפוספסת או סינקלודה שחורה. בכמה אזורים ישנם גם טורפים ימיים כמו פיל ים דרומי, דובי ים (ובעיקר דוב ים תת-אנטארקטי), לובודון הסרטנים, כלב ים נמרי ועוד.
באוקיינוס סביב האיים אזורי מחיה עשירים, עקב פריחת הפלנקטון המושך אוכלי פלנקטון ובייחוד קריל אנטארקטי ועוד בעלי חיים ימיים. אלה משמשים מזון לטורפים שונים, ביניהם דיונונים, תולעים, אלמוגים ייחודיים, מדוזות, דגי גרם, עופות ימיים רבים, טורפים ימיים, כרישים וללווייתנאים כולל לווייתני מזיפות ענקיים.
חלק מבעלי החיים נידוגים באזור למטרות מסחריות ובעבר אף היה בחלק מהאיים ציד פעיל של לווייתנים וטורפים ימיים, אך הוא הופסק ברובו.
הגשרים הפתוחים

פלסטינים חוצים את גשר אלנבי (ההרוס בחלקו) לכיוון ירדן, כשבועיים לאחר מלחמת ששת הימים
"הגשרים הפתוחים" הוא כינויה של המדיניות שננקטה על ידי ממשלת ישראל זמן קצר לאחר תום מלחמת ששת הימים, ואפשרה תנועת פלסטינים תושבי השטחים אל ממלכת ירדן וממנה דרך שני גשרי הירדן: גשר אלנבי וגשר אדם.
מדיניות הגשרים הפתוחים התחילה כיוזמה מקומית של סרן איתן ישראלי, קצין חקלאות ראשי בממשל הצבאי. באישורו של שר הביטחון דאז, משה דיין ובתאום עם חקלאים פלסטינים בעלי אדמות משני צידי הירדן העבירו משאיות עמוסות ירקות בחלקים הרדודים של הנהר.
מאוחר יותר המעבר הוסדר על ידי גשרים אשר מדיניותם הונהגה על ידי משה דיין, שהיה אחראי מתוקף תפקידו זה למנהל בשטחים אלו, במטרה לאפשר שמירה של זיקה לאומית, חברתית וכלכלית של תושבי השטחים עם ממלכת ירדן ולייצר רגיעה ובסיס לנורמליזציה ביחסים עם מדינות ערב.
כמו כן אפשרה מדיניות זו חזרה של פליטים שברחו מיהודה ושומרון תוך כדי ומיד אחרי מלחמת ששת הימים.
בתקופה זו דובר רבות על "האופציה הירדנית", כלומר הרעיון כי בעתיד יועברו יהודה ושומרון לידי סוג כלשהו של שליטה ירדנית או ירדנית ישראלית משותפת.
קיום מדיניות "הגשרים הפתוחים" מנעה את ניתוק תושבי השטחים ממשפחותיהם, ואפשרה להם מחיה ברמת חיים שאינה פחותה מזו שהייתה בטרם החלה ישראל להחזיק בשטחים, שכן השוק הירדני לא נותק מהם כלכלית. רבים מהם גם ניצלו את ההזדמנות ויצאו לעבוד או ללמוד בארצות ערב. מנגד, פתיחת הגבול גם הקלה על אש"ף לבסס אחיזה בקרב תושבי יהודה ושומרון, בין אם בהתנדבות או בכפייה.
מדיניות זו החזיקה מעמד עד פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987, ויש הטוענים כי היה בה כדי ליצור רגיעה מסוימת בקרב הפלסטינים במשך כ-20 שנה, על אף מעשי טרור שלא חדלו (אך בוצעו ברובם על ידי פלסטינים שמחוץ לשטחים).
דורותי קומפטון

| --- | --- |
 לידה:  העשור הראשון של המאה ה־20 
 פרופיל ב-IMDb
 
דורותי קומפטון (באנגלית: Dorothy Compton) הייתה מדבבת אמריקאית שנולדה בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20. תפקידה הראשון היה ב"שלושה חזירים קטנים" (1933) בתור החזיר החלילן. מאותה שנה ואילך היא הופיעה בהמשכונים של "שלושה חזירים קטנים": "הזאב הגדול והרע" (1934), "שלושה זאבים קטנים" (1936) ו"החזיר המעשי" (1939). כמו כן היו לה הופעות קטנות בסרטים "It's Great to Be Alive"‏(1933) ו-"I Married an Angel"‏ (1942).
היא הייתה חברה בהרכב המוזיקלי והווקאלי "The Rhythmettes", שכלל גם את בוני פו, מיי קווסטל ומרי מודר. לאחר מכן היא הפכה לחברה בהרכב של המלחין, הכנר הראשי והקלידן טד פיו ריטו.
פילמוגרפיה

1931
ציפורי נוצה
1932
sinners in the sun
המלך נפטון
1933
ציפורים באביב
התיבה של אבא נוח
שלושה חזירים קטנים
It's Great to Be Alive
המלך קול
ארץ ערש
1934
הצרצר והנמלה
שפנים קטנים ומצחיקים
הזאב הגדול והרע
העכבר המעופף
Holiday Land
1935
הצב והארנב
Poor Little Me
1936
שלושה זאבים קטנים
1937
Woodland Café
היאוואטה הקטן
הטחנה הישנה
הזוכים המאושרים
Mother Hen's Holiday
1939
החזיר המעשי
1941
החזיר החסכן
The Night Before Christmas
1942
I Married an Angel
הערות שוליים

↑  Merritt, Russell; Kaufman, J.B. (2016). Walt Disney's Silly Symphonies: A Companion to the Classic Cartoon Series. Disney Editions. p. 86. ISBN 978-1-4847-5132-9.
↑  "Fiorito's New Singing Girl". The Los Angeles Times. 1934-05-22. p. 18. נבדק ב-2020-12-19.
דורותי קאונטס

| --- | --- |

קאונטס בדרכה לתיכון ביומה הראשון
 לידה:  25 במרץ 1942 (בת 82) שארלוט (קרוליינה הצפונית) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ידועה בשל:  ניסיונה ללמוד בבית ספר מעורב בארצות הברית של שנות החמישים, המאה העשרים
 השכלה:  תיכון אוניברסיטת הארדינג (8 בספטמבר 1957)  אוניברסיטת ג'ונסון ק. סמית 
 
דורותי קאונטס (באנגלית: Dorothy Counts; נולדה ב-1942) הייתה אחת מהתלמידים האפרו-אמריקאים הראשונים שהתקבלו לתיכון הארי הארדינג (Harry Harding High School) בשארלוט, מדינת קרוליינה הצפונית בארצות הברית. לאחר ארבעה ימים בלבד של הטרדות ואיומים על ביטחונה, נאלצו הוריה להוציא את הנערה מבית הספר.
האירוע

בשנת 1956 הפנו ארבעים תלמידים אפרו-אמריקאים בקשה לעבור לבתי ספר לבנים. היה זה לאחר שעברה תוכנית Pearsall Plan במדינת קרוליינה הצפונית. מטרת התוכנית הייתה לעבור רק בהדרגה לאינטגרציה בבתי הספר, כדי לא לעורר את התנגדותם התקיפה של התושבים. ארבעה תלמידים התקבלו לבתי ספר במחוז.
ב-4 בספטמבר 1957, צעדה דורותי קאונטס, שהייתה אחת מהארבעה, לעברו של בית הספר התיכון הארי הארדינג. ההצקות החלו כבר בדרך לבית הספר, כאשר קראה אשתו של מנהיג האזרחים הלבנים לעברם של הבנים: "סלקו אותה מכאן!" ועודדה את הבנות לירוק עליה. דורותי המשיכה ללכת ללא תגובה, אך סיפרה לאמצעי התקשורת שאנשים רבים גם יידו אותה באבנים שנחתו לפניה וירקו על גבה. התמונה שצילם דגלאס מרטין את הצעירה הצועדת בתוך קהל לא אוהד - זיכתה אותו בשנת 1957 בפרס על תמונת השנה.
במהלך היום נמשכו ההטרדות, כאשר אשפה הושלכה לעברה של דורותי בעת שאכלה את ארוחתה, בעוד שהמורים התעלמו מכך. למחרת התחברו איתה שתיים מבנות הכיתה, אך הן נאלצו לחזור בהן, בגלל האיומים של חברי הכיתה האחרים. הוריה גם קיבלו שיחות מאיימות בטלפון, ולאחר ארבעה ימים של הצקות בלתי פוסקות, שכללו את מכוניתם שנהרסה ותא מלתחה של קאונטס שנפרץ, החליט אביה להוציא את בתו מבית הספר. במסיבת עיתונאים הוא אמר שהוא מרחם על אנשי ארצו שהתנהגו בדרך מבישה זו. אהבת ההורים לבתם שכנעה אותם מלכתחילה להכניס את בתם, על פי בקשתה, לתיכון הרדינג, משום שהאמינו שבית הספר יוכל להגן עליה. אך אהבה זו היא שאילצה אותם גם להוציא אותה משם כדי לגונן עליה מפני נזק גופני ועלבונות בתוך כותלי בית הספר.
המשפחה עברה לפנסילבניה, שם למדה קאונטס בתיכון מעורב, ומאוחר יותר חזרה לשארלוט והשלימה את תאריה באוניברסיטה. בקריירה המקצועית שלה היא התעסקה בתחום השרות למען הילד.
ב-2008 העניק תיכון הארדינג לדורותי קאונטס תואר לשם כבוד, ובשנת 2010 היא קיבלה התנצלות פומבית מנציגי החבורה שהטרידה אותה ב-1957. תיכון הארדינג גם העניק את שמה של קאונטס לספרייה שלו, פעולה שרק לעיתים רחוקות מתבצעת עוד בחייו של אדם.
הערות שוליים

↑  North Carolina Advisory Committee on Education. The Pearsall Plan to Save Our Schools. (Raleigh, 1956.)
1 2 3  Counts, Dorothy (1942), BlackPast.org
↑  World press photo
דוקטור ז'יוואגו (סדרת טלוויזיה, 2005)

| --- | --- |

 מבוסס על:  דוקטור ז'יוואגו 
 סוגה:  סדרה המבוססת על ספר 
 כותבים:  יורי אראבוב 
 בימוי:  Aleksandr Proshkin 
 שחקנים:  אולג מנשיקוב  אולג ינקובסקי  צ'ולפן חמאטובה  אנדריי קראסקו 
 ארץ מקור:  רוסיה 
 מספר פרקים:  11 
 הפקה
 צלמים:  Gennadi Karyuk, Alexander Karyuk 
 אורך פרק:  44 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  NTV 
 תקופת שידור מקורית:  2006–הווה 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
דוקטור ז'יוואגו (ברוסית: До́ктор Жива́го) הוא סדרת טלוויזיה רוסיות, העיבוד הטלוויזיוני הראשון ברוסיה לרומן באותו שם מאת בוריס פסטרנק.
עלילה

סיפור באחד-עשר חלקים על כמה עשורים מחייו של יורי ז'יוואגו, גיבור הרומן בעל אותו שם מאת בוריס פסטרנק. העלילה הראשית נשמרת על כנה, אך מספר קווי עלילה צדדיים, כולל אחיו של הגיבור, הוסרו.
שחקנים

אולג מנשיקוב - יורי ז'יוואגו
ורווארה אנדרבה - טוניה
צ'ולפן חאמטובה - לארה
אולג ינקובסקי - ויקטור קומרובסקי
סרגיי גורובצ'נקו - פטולה
ולדימיר אילין - אלכסנדר גרומקו
קיריל פירוגוב - מיכאיל גורדון
אינגה אובולדינה - שורוצ'קה שלזינגר
אנדריי קרסקו - מרקל
אלכסיי פטרנקו - פאדדי קזימירוביץ '
אנדריי פאנין - אנדריי ז'יוואגו
סרגיי גרמאש - אנטיפוב האב.
נטליה קוליאקנובה - עמליה גישר
אנטון קברוב - רודיון גויארד
סרגיי מיגיסקו - גורדון
אירינה ברזגובקה - אנה איבנובנה גרומקו
ג'וליה קלצ'בסקה - ליסה
קונסטנטין סטרלניקוב - מזכיר
וילי מלניקוב - וולדמר
דמיטרי מוליאר - מנתח צעיר
אנדריי קוזיצ'ייב - ג'ינצה
ויקטור סולוביוב - יו"ר
בוריס רומנוב - כומר
איגור יאצקו - בלייצ'יקו
יבגני מונדום - מנהל בית ספר
ויקטור סטפנוב - אברקי
גלינה פולסקיקה - אלנה, מרתה וסרפימה מיקוליצינה
אולג מלכוב - כבד
מקסים אוורין - איש בוש
ארטיום גריגורייב - רנטסביץ '
מריה זבונארבה - אגפיה
ליודמילה פוליאקובה - יו"ר בית המשפט
סרגיי צפוב - תובע
ויקטוריה איסקובה - מארינקה
סרגיי גזארוב - אלאברדוב
אנדריי אי - רופא ראשיי
יוליה איקונופיסצבה - ילדה בערב מוזיקלי
סרגיי זבוטין - פרק
הפקה

סרט זה הוא העיבוד הרביעי לרומן בעולם והעיבוד הראשון ברוסיה. הצילומים הושלמו בסוף 2005, אך מסיבות לא ידועות הסרט לא שודר מייד. החומרים נגנבו על ידי שודדי וידאו ושוחררו ב-DVD באיכות ירודה. מעט אחר כך הסרט יצא ב-DVD בגרסה מורשית.
רק במאי 2006 הסדרה החלה להיות משודרת בערוץ NTV, והיא הייתה עמוסה בפרסום - היו 18 דקות של פרסום במשך 44 דקות של פרק.
פרסים

פרס נשר הזהב (2007)
סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר (11 פרקים ומעלה)
השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה (אולג ינקובסקי)
העבודה הטובה ביותר של מעצבת הפקה
המוזיקה הטובה ביותר
מועמדויות לפרס נשר הזהב
השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה ( צ'ולפן חמטובה )
פרס TEFI‏ 2006
השחקן הטוב ביותר בסרט טלוויזיה / סדרת טלוויזיה ( אולג ינקובסקי )
השחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה / סדרת טלוויזיה (צ'ולפן חמאטובה)
האסכולה הוונציאנית (מוזיקה)

ערך זה עוסק באסכולה מוזיקלית במאות ה-16 וה-17. אם התכוונתם לאסכולה בתחום הציור, ראו .
בתולדות המוזיקה, המונח "האסכולה הוונציאנית" (באיטלקית: Scuola veneziana) משמש להגדרת המלחינים שפעלו בוונציה משנת 1550 בערך עד סביבות 1610, והמוזיקה שחיברו. היצירות הפוליכוראליות הוונציאניות משלהי המאה ה-16 היו בין האירועים המוזיקליים החשובים ביותר באירופה, והשפעתן על מקצוע המוזיקה בארצות אחרות הייתה עצומה. החידושים שהביאה האסכולה הוונציאנית, בד בבד עם התפתחות המונודיה והאופרה שחלה אותו זמן בפירנצה, מציינים את סיום תקופת הרנסאנס ואת ראשיתה של תקופת הבארוק במוזיקה.
היסטוריה

כמה גורמים עיקריים חברו יחדיו ליצירת האסכולה הוונציאנית. הראשון היה פוליטי: אחרי מות האפיפיור לאו העשירי בשנת 1521 והביזה ברומא בשנת 1527, חל ליקוי מאורות בממסד המוזיקלי ברומא, ששלט בכיפה במשך שנים רבות בתרבות אירופה. מוזיקאים רבים עברו למקומות אחרים או נמנעו ממעבר לרומא, ובין אותם מקומות, שהאווירה בהם עודדה יצירתיות, הייתה גם ונציה.
עוד גורם, אולי החשוב מכולם, היה קיומה של בזיליקת סן מרקו המפוארת של ונציה, על חללה הפנימי היחיד במינו ביציעי המקהלה שלו, המוצבים זה מול זה. האדריכלות המרווחת של הבזיליקה חייבה פיתוח סגנון מוזיקלי, שינצל את אפקט ההד בצורה הטובה ביתר, במקום לחפש דרכים לבטל אותו. כך פותח סגנון הפוליכוראליות הוונציאני, הסגנון האנטיפונאלי המפואר, המציב קבוצות זמרים ונגנים להשמיע את תפקידיהם לפעמים אלה מול אלה ולפעמים יחדיו, מאוחדים בצליל העוגב. המלחין הראשון שפרסם אפקט זה היה אדריאן וילארט, שהתמנה למאסטרו די קאפלה בסן מרקו בשנת 1527 ונשאר בתפקיד זה עד מותו בשנת 1562. ג'וזפו צארלינו, אחד הכותבים רבי ההשפעה בעולם המוזיקה של דורו, כינה את וילארט "פיתגורס החדש", והשפעתו של וילארט חדרה לעומק, לא רק כמלחין אלא גם כמורה, הואיל ורוב הוונציאנים שבאו אחריו היו תלמידיו.
גורם נוסף שקידם את תקופת הזוהר ביצירה המוזיקלית היה הדפוס. בראשית המאה ה-16 נעשתה ונציה, המשגשגת והיציבה, למרכז חשוב להוצאה לאור של מוזיקה; מלחינים באו מכל קצות אירופה להפיק תועלת מן הטכנולוגיה החדשה, שגילה לא עלה אז על כמה עשרות שנים. מלחינים מאירופה הצפונית - בעיקר מפלנדריה ומצרפת - כבר עשו להם שם כמלחינים המיומנים ביותר באירופה ורבים מהם באו לוונציה. הנופך הבינלאומי שדבק בחברה המוזיקלית בעיר נמשך גם אל המאה ה-17.
בשנות ה-60' של המאה ה-16 התפתחו שתי קבוצות נבדלות במסגרת האסכולה הוונציאנית: קבוצה מתקדמת בהנהגת בלדאסארה דונאטו וקבוצה שמרנית, בהנהגת צארלינו, שהיה אז מאסטרו די קאפלה. החיכוך בין שתי הקבוצות הגיע לשיאו בשנת 1569, בקרב פומבי דרמטי בין דונאטו לצארלינו במהלך חגיגות סן מארקו. החברים בפלג השמרני נטו לסגנון הפוליפוניה הפרנקו פלמית. עם סיעה זו נמנו צ'יפריאנו דה רורה, צארלינו וקלאודיו מרולו; חברי הסיעה המתקדמת כללו את דונאטו, ג'ובאני קרוצ'ה ובהמשך את אנדריאה וג'ובאני גבריאלי. עוד נקודת מחלוקת בין שתי הקבוצות נסבה על השאלה, אם יש לתת לוונציאנים - או לפחות לאיטלקים - את משרת הצמרת של מאסטרו די קאפלה בסאן מארקו. בסופו של דבר הייתה על העליונה יד התומכים בכישרונות מקומיים, ובכך באה לקצה שליטת המוזיקאים הזרים בוונציה; בשנת 1603 התמנה ג'ובאני קרוצ'ה למשרה. ממשיכיו בתפקיד היו ג'וליו צ'זארה מרטיננגו ב-1609 וקלאודיו מונטוורדי ב-1613.
האסכולה הוונציאנית הגיעה לשיא התפתחותה בשנות ה-80' של המאה ה-16, כשאנדראה וג'ובאני גבריאלי חיברו יצירות ענק למספר מקהלות, קבוצות כלי נשיפה ממתכת וכלי קשת ועוגב. היצירות האלה הן הראשונות שכללו דינמיקה, ובין הראשונות שכללו הוראות מפורשות לחלוקת תפקידי הכלים בהרכב. בין נגני העוגב שהיו פעילים בתקופה זו היו קלאודיו מרולו וג'ירולאמו דירוטה; הם החלו להגדיר סגנון וטכניקה אינסטרומנטליים, שעברו לאירופה הצפונית בדורות הבאים והגיעו לשיאם ביצירותיהם של סוולינק, בוקסטהודה, ולבסוף באך.
המונח "האסכולה הוונציאנית" משמש לעיתים להבחין בינה לבין האסכולה הרומאית מאותה תקופה, שהייתה בדרך כלל שמרנית יותר מבחינה מוזיקלית. מרכזים חשובים של פעילות מוזיקלית באיטליה של תקופה זו היו גם בפירנצה (ערש הולדתה של האופרה), פרארה, נאפולי, פדובה, מנטובה ומילאנו.
מלחינים

החברים העיקריים באסכולה הוונציאנית:
אדריאן וילארט (בסביבות 1490–1562)
ג'אקה בוס (בסביבות 1500–1565)
אנדראה גבריאלי (בסביבות 1510–1586)
ניקולא וינצ'נטינו (1511-בסביבות 1576)
צ'יפריאנו דה רורה (בסביבות 1515–1565)
ג'וזפו צארלינו (1517–1590)
בלדאסארה דונאטו (1525–1605)
אניבאלה פדובאנו (1527–1575)
קוסטאנצו פורטה (בסביבות 1529–1601)
קלאודיו מרולו (1533–1604)
ג'וזפו גואמי (בסביבות 1540–1611)
וינצ'נצו בלאוורה (מת ב-1587)
ג'ירולאמו דירוטה (בסביבות 1554-אחרי 1610)
ג'ירולאמו דלה קאזה (מת ב-1601)
ג'ובאני גבריאלי (בסביבות 1555–1612)
ג'ובאני קרוצ'ה (בסביבות 1557–1609)
ג'ובאני באסאנו (בסביבות 1558–1617)
ג'וליו צ'זארה מרטיננגו (בסביבות 1561–1613)
קלאודיו מונטוורדי (1567–1643)
ג'ובאני פיקי (1571/2–1643)
דריו קסטלו (1602–1631)
לקריאה נוספת

מנפרד בוקופזר, "מוזיקה בתקופת הבארוק", ניו יורק, ו. ו. נורטון ושות', 1947
גוסטב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק ו. ו. נורטון ושות', 1954
דניס ארנולד, "מונטוורדי", לונדון, ג'. מ. דנט ובניו, 1975
ערכים שונים, כולל "ונציה" ב"מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים", עורך: סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן, 1980
הרולד גליסון ווארן בקר, "מוזיקה בימי הביניים וברנסאנס", (סדרת קווים מנחים לספרות מוזיקה), בלומינגטון, אינדיאנה, הוצאת פרנג'יפאני, 1986
אלינור סלפרידג'-פילד, "מוזיקה אינסטרומנטלית בוונציה, מגבריאלי עד ויוואלדי", ניו יורק, הוצאת דובר, 1994
בלאנש גאנגוור, "תולדות המוזיקה בתקופת הרנסאנס, 1520-1550", וסטפורט, קונטיקט, הוצאת פרג'ר, 2004
Manfred Bukofzer, Music in the Baroque Era. New York, W.W. Norton & Co., 1947. ISBN 0-393-09745-5
Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4
Denis Arnold, Monteverdi. London, J.M. Dent & Sons Ltd, 1975. ISBN 0-460-03155-4
Various articles, including "Venice," in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
Harold Gleason and Warren Becker, Music in the Middle Ages and Renaissance (Music Literature Outlines Series I). Bloomington, Indiana. Frangipani Press, 1986. ISBN 0-89917-034-X
Eleanor Selfridge-Field, Venetian Instrumental Music, from Gabrieli to Vivaldi. New York, Dover Publications, 1994. ISBN 0-486-28151-5
Blanche Gangwere, Music History During the Renaissance Period, 1520–1550. Westport, Connecticut, Praeger Publishers. 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph755570 
בזיליקת סן מרקו - הפנים רחב הידיים, המהדהד, נתן, בין שאר גורמים, השראה למוזיקה של האסכולה הוונציאנית.
דת באיראן

תפוצה אתנית-דתית באיראן
הדת באיראן היא באופן רשמי מוסלמית שיעית וכך גם רוב אנשי המדינה (89%). כ-9% משתייכים לפלג הסוני של האסלאם, ו-2 האחוזים הנותרים הם מיעוטים דתיים שונים הכוללים בהאים, מנדעים, הינדואיסטים, יארסאנים, יזידים, זורואסטרים, יהודים, ונוצרים. שלוש הדתות האחרונות שהוזכרו, מוכרות באופן רשמי ומוגנות, ואף שמורים להן מושבים בפרלמנט האיראני. הדת הזורואסטרית הייתה בעבר הגדולה ביותר באיראן, אך כיום מאמיניה נמנים שם בעשרות אלפים בלבד. באיראן שוכנת הקהילה היהודית הגדולה ביותר כיום בעולם המוסלמי. הדת הבהאית אשר אנשיה מהווים את המיעוט הגדול ביותר באיראן שאינו מוסלמי, אינה מוכרת באופן רשמי, ונרדפה במהלך קיומה באיראן. אף על פי שאינם מוכרים על ידי הממשלה קיימים אף אתאיסטים ואגנוסטיקנים איראנים.
פירוט הדתות > אסלאם שיעי

כיום 98% מתושבי איראן מוסלמים ומתוכם בערך 89% שיעים, המשתייכים ברובם לזרם התריסריים הקבוצה השיעית השנייה בגודלה לאחר התריסריים, היא קבוצת הניזאריים (תומכיו של נִזאר אִבּן מֻסתנסיר) שבפלג האיסמאעיליה, הנקראים לעיתים השביעיים. חלקם נמלטו מאיראן לדרום אסיה ובמיוחד למומבאי, בשנת 1840, לאחר ניסיון הפיכה כושל נגד השאה של שושלת קאג'אר, אך רבים מהם נותרו פזורים ברחבי איראן.
קיים שוני בן הקבוצות השיעיות, החמישיים, השביעיים, והתריסריים, הנגזר כתוצאה מאמונתם השונה במנהיגים נפרדים הנקראים אימאמים, אשר היו צאצאיו של מוחמד, בתו פאטמה, וחתנו עלי. אימאמים אלה נחשבים כמקור הטוב ביותר של ידע על הקוראן והאסלאם, וכן על דרכו ומנהגיו של מוחמד הנקראים סונה ונחשבים כראויים ביותר לחיקוי. לתריסריים בנוסף לשושלת האימאמים, ישנם ספרי חדית' מועדפים - "ארבעת הספרים" - הנחשבים על ידיהם ככלים חשובים להבנת הקוראן ובפרט בענייני תורת המשפט.
על פי התריסריים קיימים 12 אימאמים, ואחד מהם קבור באיראן במקדש האימאם רזה. אימאמים נוספים חיו או היו בקשרים עם איראן, אך נקברו במקומות אחרים כעיראק וערב הסעודית.
פירוט הדתות > אסלאם סוני

המוסלמים הסונים הם הקבוצה הדתית השנייה בגודלה באיראן.
המהווה כ-9% מכלל תושבי המדינה. רובם כורדים בצפון-מערב איראן, ערבים ובלוצ'ים בדרום, ומספר קטן יותר של פשטונים וטורקמנים בצפון מזרח המדינה. בית הספר המרכזי ללימודי תאולוגיה ותורת המשפט (מד'הב) בקרב הסונים באיראן, הוא חנפי, שהוקם על ידי האימאם אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה.
פירוט הדתות > אסלאם סופי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פירוט הדתות > יהדות

לפני המהפכה האיראנית, השערות העריכו כי היו כ-80,000 יהודים שהתגוררו באיראן ולאחר המהפכה רובם המכריע היגרו לארצות הברית וישראל.
ראו גם

דמוגרפיה של איראן