stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דגל סקוטלנד
צבעים וממדים

בתקופות שונות בהיסטוריה היו גוונים שונים בשימוש (מתכלת שמיים ועד לכחול צי) לצביעת הדגל הסקוטי (כנראה על פי מקורות הצבע שהיו זמינים באותה התקופה). כאשר שולב הסולטייר בדגל הממלכה המאוחדת, הגרסה אשר אושרה לשילוב הייתה של הצבע כחול הצי, כצבעה של השייטת הכחולה של הצי המלכותי הבריטי.
אף שהצבע הכחול העמוק נכנס לשימוש בעיקר עבור ה"יוניון ג'ק" המונף בים (כיוון שלא דהה מהר) הוא הפך במהרה לתקן הצבע של דגל הממלכה המאוחדת הן בים והן ביבשה. הצבע הכהה אומץ על ידי יצרני דגלים רבים עבור הסאלטייר, כך נוצר מגוון של גוונים לדגל הסקוטי מ"כחול שמיים" דרך "כחול מלכותי" ועד "כחול צי". בסופו של דבר נוצר צורך בתיקנון הצבעים של דגל סקוטלנד.
בשנת 2003, ועדה מטעם הפרלמנט הסקוטי התכנסה על מנת לדון בהצעה כי הממשלה הסקוטית תאמץ את פנטון 300 כתקן אחיד (פנטון 300 הוא גוון בהיר יותר מפנטון 280 אשר בשימוש דגל הממלכה המאוחדת). לאחר בחינת מספר מקורות וביניהם לורד ליון, אחראי הסמלים (Lord Lyon King of Arms). הוועדה המליצה כי הגוון המיטבי של הצבע הכחול הדגל הסאלטייר הוא פנטון 300 (קריא: 0, 114, 198 בצבעי RGB או בקוד #0072C6 בצבעי הרשת). כל הדגלים החדשים יוצרו על פי הגדרה זו.
יחסי הדגל אינם מוגדרים אך הם נעים בין 1:2, 2:3, 3:5 או 4:5. עובי זרועות הצלב הוא 1/5 מרוחב הדגל (קריא 20%).
השילוב בדגל הממלכה המאוחדת

הדגל הסקוטי הוא אחד המרכיבים העיקריים של דגל הממלכה המאוחדת. מספר גרסאות של דגל הממלכה המאוחד היו בשימוש מאז 1606, כאשר דגלי ממלכות סקוטלנד ודגל אנגליה אוחדו לדגל אחד, על מנת לסמל את איחוד הכתרים (משנת 1603). ממצאים היסטוריים מצביעים על שימוש בעיצוב שונהבסקוטלנד, ובמיוחד בספינות סקוטיות בים, מזה אשר היה בשימוש באנגליה.
אך לאחר חוקי האיחוד של 1707, אשר איחדו למעשה את ממלכות אנגליה וסקוטלנד, "הגרסה" האנגלית של הדגל אומצה כדגל ממלכת בריטניה הגדולה.
על מנת לציין את האיחוד של בריטניה הגדולה עם ממלכת אירלנד בשנת 1801, צלבו של פטריק הקדוש - פטרונה של אירלנד שולב בדגל על מנת ליצור את דגל הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
עיצוב זה אשר שרד את הפילוג באירלנד בשנת 1921 למדינת אירלנד החופשית ולצפון אירלנד המשיך להיות דגלה של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
האריה השואג

הנס המלכותי של מלך הסקוטים אשר מוכר גם כ-נס המלכותי של סקוטלנד קרוי "האריה השואג". זהו דגלו ההיסטורי של מלך הסקוטים, הוא עדיין משמש כניסו של המונרך והשימוש בו מוגבל על ידי חוק של הפרלמנט הסקוטי.
למרות ההגבלות החוקיות לשימוש בדגל זה, הוא נחשב לעיתים קרובות כדגל השני, הלא רשמי של סקוטלנד.
ראו גם

דגל הממלכה המאוחדת
הנס המלכותי של סקוטלנד
סמל סקוטלנד
גלריית דגלי הממלכה המאוחדת
גלריית דגלי סקוטלנד
סאלטייר
לקריאה נוספת

Collins Gem Flags (1994). Haper Collins Publishers pp 216. ISBN 0-00-470723-0
דגל סקוטלנד מעל כנסיית אנדרו הקדוש בירושלים
נס סקוטלנד האדום של הצי המלכותי הסקוטי ההיסטורי.
דגל הסימון M המסמל עצירה של כלי השייט במים.
סולטייר עם רקע "שמיים כחולים".
סולטייר עם רקע "כחול צי".
"האריה הפראי", נס בית המלוכה הסקוטי.
דיר (עיר)

מסופוטמיה באלף השלישי לפנה"ס
דֵיר הייתה עיר שומרית קדומה ששכנה ממזרח לחידקל, בגבול של שומר עם עילם, כיום במחוז ואסט שבעיראק.
היסטוריה

דֵיר הייתה מיושבת מתקופת השושלות הקדומה ועד לאימפריה האשורית החדשה. לאל המקומי קראו אישתרן, והוא היה מיוצג על פני האדמה באמצעות סגנו, נחש בשם נירה.
דיר הוזכרה פעמיים באלף ה-3 לפנה"ס, בתקופת שלטונו של שולגי משושלת אור 3: השנה ה-11 של שלטונו נקראה "השנה שבה אישתרן של דיר הובא למקדש שלו" והשנה ה-21 נקראה "השנה שבה דיר נהרסה".
באלף ה-2 לפנה"ס, כתב רים-סין הראשון מלרסה שבשנת ה-20 לשלטונו הוא הרס את דיר. עמי-דיתנה מבבל כתב שבשנת שלטונו ה-37 הוא הרס את חומות העיר דיר, וכמו כן כתב שחומות אלו נבנו מוקדם יותר על ידי דמיק-אילישו מאיסין.
בשנת 720 לפנה"ס יצא המלך האשורי, סרגון השני, במלחמה כנגד עילם, אבל הכוח האשורי הובס ליד דיר על ידי כוח משולב של חומבן-ניקש הראשון מעילם ומרדוך-אפלה-אידינה השני מבבל.
בקיץ של שנת 623 לפנה"ס, ניצלה העיר את האנרכיה והמרידות שהיו ברחבי האימפריה האשורית בתקופת מלכותו של סין-שר-אישכון והשתחררה מעול אשור.
ארכאולוגיה

אף שבדיר לא בוצעו חפירות ארכאולוגיות, בקרבת המקום נמצאו כמה חפצים, כולל אבני גבול כודורו. במשך השנים ניזוק האתר בשל מים, ואי לכך נחשב לבלתי אפשרי לקיום חפירות ארכאולוגיות.
הערות שוליים

↑  Hayim Tadmor, The Campaigns of Sargon II of Assur: A Chronological-Historical Study, Journal of Cuneiform Studies, vol. 12, no. 1, pp. 22-40, 1958,
↑  כודורו במוזיאון הבריטי
↑  Sidney Smith, An Egyptian in Babylonia, The Journal of Egyptian Archaeology, vol. 18, no. 1/2, pp. 28-32, 1982
| מסופוטמיה |
| --- | --- | --- |
| ממלכות בתקופת הברונזה | ממלכות בתקופת הברונזה |  |
| שומר | אומה • אור • ארידו • ארך • אשנונה • באד-טיבירה • בורסיפה •  דיר • לגש • מלגיום • נגירסו • ניפור • סיפר • כיש • שדופום • שורופק |  |
| עילם | שושן • אנשאן |  |
| אכד | אכד • מארי • גותים |  |
| אמורים | אמר • תותול • איסין • ארך • לרסה • בבל • כיש • מרי • תרקה • ימחֿד • אכלתום |  |
| בבל | התקופה הבבלית הקדומה • כשים • האימפריה הבבלית החדשה • כשדים • דור-כוריגלזו |  |
| אשור | אשור • כלח • דור שרוכין • נינוה • חרן • אימגור-אנליל • האימפריה האשורית החדשה |  |
| חור | מיתני • אורקש • נוזי • אוררטו |  |
| נושאים מרכזיים | נושאים מרכזיים |  |
| ממשל | מלכי שומר • מלכי אשור • מלכי בבל |  |
| מיתולוגיה | מיתולוגיה מסופוטמית • הוראות שורופק • אנומה אליש • עלילות גילגמש • מרדוך • קינת ניפור • הדת הבבלית אשורית |  |
| שפה | כתב יתדות • אלפבית ארמי • שומרית • אכדית • אמורית • עילמית • חורית • ארמית |  |
| נהרות | פרת • חידקל • חבור • בליח • דיאלא • הזב הגדול • הזב הקטן |  |
דן גליקמן

דניאל רוברט גליקמן (באנגלית: Daniel Robert Glikcman;‏ נולד ב-24 בנובמבר 1944) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, עורך דין ולוביסט. הוא כיהן כמזכיר החקלאות של ארצות הברית מ-1995 עד 2001, לפני כן ייצג את המחוז הרביעי של קנזס בקונגרס במשך 18 שנים.
עם צאתו ממשרות ציבוריות, הוביל גליקמן את בית הספר לממשל של אוניברסיטת הרווארד ואת המכון לפוליטיקה.
הוא היה יו"ר ומנכ"ל של Motion Picture Association of America ‏(MPAA) מ-2004 עד 2010.
הוא מכהן גם כדירקטור בעמותת "מענה יהודי לרעב" (MAZON: A Jewish Response to Hunger and) ובמועצת הידידים של תוכנית המזון העולמית. הוא מכהן גם כחבר בצוות בית הספר למנהל פוליטי של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
ביוגרפיה

גליקמן נולד בוויצ'יטה, קנזס ב-24 בנובמבר 1944 לגלדיס ומילטון גליקמן. משפחה יהודית שהפעילה את חברת גליקמן בע"מ, משנת 1915 וחברה לגריסת כלי רכב מאז 1994. חברת גליקמן נוסדה על ידי יעקב גליקמן ומאוחר יותר המשיכה והרחיבה על ידי מילטון וביל גליקמן. בדצמבר 1999 עם מותו של מילטון, אביו של דן, דן ואחיו, נורמן ושרון גליקמן, עסקו בעסק המשפחתי עד שנמכר ב-2002.
גליקמן סיים את בית הספר התיכון בדרום מזרח ויצ'יטה בשנת 1962. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן עם תואר ראשון באמנות בשנת 1966, שם היה חבר לכיתה עם אחד ממפקדי המטה של אל גור, צ'ארלס בורסון, וקיבל את הדוקטורט שלו מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בשנת 1969.
קריירה

ב-1969 ו-1970, שימש גליקמן כעורך דין של הרשות לניירות ערך האמריקאית, ולאחר מכן היה שותף במשרד עורכי דין פרטי.
המשרה הציבורית הראשונה של גליקמן הייתה במועצת המנהלים של בתי הספר בוויצ'יטה, שמפקחת על כל בתי הספר הציבוריים של ויצ'יטה (USD-259), אחד המחוזות הגדולים של בתי הספר. בין השנים 1973 ל-1976 כיהן כנשיא מועצת בתי הספר של ויצ'יטה.
גליקמן כיהן כחבר בית הנבחרים האמריקני כנציג המחוז הרביעי של קנזס, מ-3 בינואר 1977 עד ל-3 בינואר 1995, הוא נבחר תשע פעמים לתפקיד.
גליקמן היה פעיל במדיניות התעופה הכללית, ושיתף פעולה עבור חוק הגילוי הכללי של התעופה (GARA) - חקיקה היסטורית שנויה במחלוקת המספקת הגנה על מוצרים עבור יצרני מטוסים קטנים (מחוזו הפיק את רוב המטוסים הקלים של ארצות הברית).
בתקופת כהונתו בקונגרס היה גליקמן פעיל גם בתחום החקלאות (מהענפים הכלכליים העיקריים במחוז הבחירה שלו), ושימש בוועדת החקלאות של הסנאט, כולל שש שנים כיו"ר ועדת המשנה לפיקוח על מדיניות החקלאות הפדרלית. גליקמן היה המחבר הראשי של חוק החקלאות 1990. בעוד הוא שם, היה גליקמן מועמד עבור תפקיד שר החקלאות תחת הנשיא ביל קלינטון, אך לא זכה אז בתפקיד.
באוקטובר 1993, גליקמן, המייצג מחוז שהענף השני בגודלו הוא חקלאות (בעיקר גידול חיטה), הצביע בעד פרוטקציוניזם על הסחר החופשי, המגביל את ייבוא החיטה הקנדית.
בתקופת כהונתו האחרונה היה גליקמן יושב ראש ועדת מודיעין של בית הנבחרים. הוא קיים דיונים אינטנסיביים כדי לפרסם את פעילותה של הקהילה המודיעינית אחרי המלחמה הקרה והחל בחקירה של ועדת החקירה בפרשת אולדריץ' איימס.
ב-1994 גליקמן התמודד בפעם העשירית לאחר תשע זכיות רצופות והובס על ידי הרפובליקני טוד טיאהרט מגודארד שבקנזס.
לאחר הפסדו בבחירות בקונגרס, מונה גליקמן על ידי הנשיא ביל קלינטון לשר החקלאות, תפקיד בו שירת בשנים 1995–2001.
במהלך כהונתו השתתף גליקמן ביישום תוכנית HACCP של המחלקה לבקרה על בטיחות המזון במתקני עיבוד המזון בארצות הברית.
במהלך נאומו של הנשיא קלינטון, ב-4 בפברואר 1997, בפני הקונגרס, היה גליקמן "השורד המיועד".
עם תום כהונתו של קלינטון ב-2001, הסתיימה גם הקריירה של גליקמן בממשלה.
קריירה > לאחר הקריירה הפוליטית

לאחר תום כהונתו כשר החקלאות, מונה גליקמן לראש בית הספר לממשל של אוניברסיטת ג'ון הרווארד, ואחר כך למנהל המכון לפוליטיקה של הרווארד.
חיים אישיים

ב-1966 נישא לרודה ויש לו שני ילדים: יונתן ואיימי גליקמן.
דייוויד קרטר

| --- | --- |
דייוויד קרטר בפסטיבל הטבעונות באוקלד - ספטמבר 2016
דייוויד קרטר בפסטיבל הטבעונות באוקלד - ספטמבר 2016
 לידה:  10 בדצמבר 1987 (בן 36) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 לאום:  ארצות הברית אמריקאי
 עמדה:  קיצוני הגנתי (אנ')
 גובה:  1.96 מטר
 משקל:  140 קילוגרם
 מכללה:  UCLA (אנ')
 דראפט:  דראפט ה-NFL‏ 2011, אריזונה קרדינלס, סבב 6, מספר 184
 קבוצות כשחקן
 2011–2012 2013:  אריזונה קרדינלס דאלאס קאובויס
 
דייוויד קרטר (באנגלית: David Carter; נולד ב-10 בדצמבר 1987) הוא שחקן פוטבול אמריקאי בליגת ה-NFL ופעיל טבעוני לזכויות בעלי חיים.
קריירת פוטבול

קרטר החל לשחק פוטבול במכללת UCLA (אנ'). בדראפט ה-NFL‏ בשנת 2011, נבחר קרטר בסיבוב השישי לשחק בקבוצת אריזונה קרדינלס ושיחק בה במשך שתי עונות. בשנת 2013, עבר לשחק בקבוצת דאלאס קאובויס ושיחק בה למשך שלושה משחקים. באוגוסט 2014 חתם בקבוצת ג'קסונוויל ג'אגוארס אך לא נכלל בסגל הקבוצה. בשנת 2015, חתם בקבוצת שיקגו ברס אך נופה מהסגל לפני תחילת העונה.
פעילות לזכויות בעלי חיים

קרטר אימץ אורח חיים טבעוני בפברואר 2014, לאחר שצפה בסרט הדוקומנטרי Forks Over Knives (אנ'), ומאז הוא משתתף בכנסים ובהרצאות בנושא טבעונות וזכויות בעלי חיים. כמו כן, הוא ואשתו, פייג' קרטר, חברים בארגון Vegan Outreach (אנ') הפועל לקידום טבעונות.
דוד בר-אילן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בפברואר 1930 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  5 בנובמבר 2003 (בגיל 73) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר ג'וליארד 
 מעסיק:  האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית 
 
דוד בר-אילן (7 בפברואר 1930 - 5 בנובמבר 2003) היה עיתונאי ופובליציסט, מוזיקאי ופסנתרן ישראלי. שימש עורך הג'רוזלם פוסט ומנהל האגף לתקשורת ולתכנון מדיני במשרד ראש הממשלה.
ביוגרפיה

בר-אילן, נולד בחיפה, אמו סטלה הייתה אשת עסקים, יבואנית של אופנת נשים בתקופת המנדט. בר-אילן למד פסנתר במכון למוזיקה בחיפה והיה מתלמידיה של גיטה ויצמן. כשהיה בן 17 זכה במלגה ללימודים בבית הספר ג'וליארד בניו יורק ובשנת 1947 עזב את ישראל. בשנת 1953 זכה בתחרות נגינה יוקרתית בלונדון, ובאותה שנה נתן קונצרט בכורה בקרנגי הול. מאז פרחה הקריירה שלו כפסנתרן מקצועי ברחבי ארצות הברית ומחוצה לה. בר-אילן ניגן עם כל התזמורות הגדולות בארצות הברית (גולל, התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס, ניו יורק, וסן פרנסיסקו), ועם כמה מהגדולות ביותר באירופה (כולל הפילהרמונית של ברלין, לונדון, אמסטרדם, ליברפול, מינכן ועוד).
בתחילת שנות ה-80 החל להיות פעיל בלובי היהודי בארצות הברית, קשר קשרים עם סנטורים ואנשי קונגרס, ועם הדיפלומטים הישראלים בארצות הברית. במקביל כתב מאמרי פובליציסטיקה בעיתונים "ניו יורק טיימס", "וושינגטון פוסט", "וול סטריט ג'ורנל, "לוס אנג'לס טיימס" ואחרים. בהמשך החל להופיע בתוכניות טלוויזיה כמיצג העמדה הישראלית, ואף הגיש תוכנית טלוויזיה בכבלים משלו, "אינטרנשיונל דייט ליין", שעסקה בנושאי המזרח התיכון. באותן השנים יצר לראשונה קשרי חברות עם בנימין נתניהו בעת שכיהן כשגריר ישראל באו"ם.
בשנת 1986 פגש את איל העיתונות האוסטרלי, רופרט מרדוק, בטקס שנערך במלאת מאה שנה לפסל החירות, ושבו נכחו המהגרים המצטיינים, שתרמו יותר מכל לארצות הברית. מרדוק יצג את ההגירה האוסטרלית, ובר־אילן את זאת הישראלית. בר-אילן שכנע את מרדוק להשקיע בעיתון ישראלי, בעל קו ימני. בשנת 1987 חזר לישראל, קנה בית בירושלים והחל לעבוד על הקמת העיתון שקיבל את השם "לעניין". בר-אילן גייס את נדב העצני, שהחל בעריכת העיתון, בניית מערכת וגיוס עובדים. מרביתם, עיתונאים צעירים המזוהים עם הימין. תחילה היה "לעניין" אמור להיות עיתון ארצי, לבסוף הוחלט שיתפרסם כמקומון באזור תל אביב והמרכז ויופץ בחינם במאה אלף עותקים, בפורמט של מגזין. העיתון יצא לאור לראשונה ב-2 בדצמבר 1988. מרדוק השקיע כמיליון וחצי דולר ובר-אילן כ-100 אלף. לאחר חצי שנה הוחלט לגבות תשלום של 50 אגורות והתפוצה ירדה לכ-35 אלף עותקים. בינואר 1990 החליט מרדוק להפסיק לממן את העיתון והוא נסגר.
בין השנים 1990 ל-1992 שימש כעורך בעיתון הג'רוזלם פוסט, וכעורך ראשי בין השנים 1996 ל-1999. בתפקידו כעורך היה דומיננטי בשינוי הטון של מערכת העיתון אשר זוהה כליברלי עד שנרכש בשנת 1989 על ידי קונרד בלק לכיוון ימני ושמרני.
בכהונתו הראשונה של בנימין נתניהו מונה לשמש כמנהל האגף לתקשורת ולתכנון מדיני במשרד ראש הממשלה. לאחר ההפסד של נתניהו בבחירות 1999
חתם על חוזה להרצאות בארצות הברית.
בפברואר 2000 לקה בהתקף לב קשה, שבעקבותיו סבל מסיבוכים שונים. בשנת 2003 נפטר בירושלים, היה בן 73 במותו.
חיים אישיים

בר-אילן היה נשוי שלוש פעמיים, בפעמיים הראשונות לנשים נוצריות ממוצא אנגלו-אמריקאי, מהן נולדו לו שלושה ילדים. אשתו השלישית התגיירה למענו ועברה איתו לישראל ב-1987.
הערות שוליים

↑  אריה נשר, סטלה בר-אילן, אשת עסקים, הארץ, 14 בנובמבר 1960
↑  <<אם>> המוסיקה בחיפה, הארץ, 9 באוקטובר 1957
↑  אמש נערכה סעודה בבית אבא אבן, על המשמר, 18 במרץ 1953
↑  הפסנתרן ד. בר־אילן יופיע ביום ה', למרחב, 21 ביוני 1955
1 2 3 4  מירב ארלוזורוב, מי זה דוד בר־אילן - ואיך הוא יוציא את עם ישראל מהבוץ, חדשות, 4 בינואר 1989
↑  יוסי מלמן, העיתון הישראלי של מרדוק, כותרת ראשית, 6 באוקטובר 1988
↑  נחום ברנע, איפה עיתון ימני, כותרת ראשית, 6 באוקטובר 1988
↑  זאב אופרי, איל העיתונות רופרט מרדוק מקים שבועון חדש בגוש דן, חדשות, 22 באוגוסט 1988
↑  אמיר פלג, צוות לעניין, חדשות, 30 בנובמבר 1988
↑  עופר פטרסבורג, סיפור קצר, מעריב, 2 בפברואר 1990
↑  חמי שלו, 18 שנה לפני ישראל היום: זה היה העיתון הראשון של נתניהו, באתר הארץ, 2 במרץ 2018
↑  בר-אילן: ישראל לא מוכנה לפעימה של מעל %9, באתר גלובס, 5 במאי 1998
↑  בר-אילן יקבל כ-20 אלף דולר להרצאה, באתר גלובס, 6 ביולי 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258103705171  PLWABN: 9810609626805606  ISNI: 0000 0000 2335 5884  LCCN: n83125408  MusicBrainz: e6c0fea2-6c0f-4be0-9cf5-8d3f2e0fdaba  VIAF: 55523797   WorldCat (עם VIAF): 55523797
גרודז'ונדז

גרודז'ונדז (בפולנית: ‏Grudziądzקובץ:Pl-Grudządz.ogg‏Ⓘ‏, [ˈɡrud͡ʑɔnt͡s]; בגרמנית: Graudenz, גראודנץ) היא עיר עתיקה בפרובינציית קויאוויה-פומרניה שבצפון פולין, על גדות הוויסלה.
מבחינה מנהלית השתייכה העיר בין השנים 1975–1998 לווייוודת טורון, ומאז ייסודה של פרובינציית קויאוויה-פומרניה ב-1999 היא משתייכת אליה.
היסטוריה

העיר נוסדה במאה ה-11 על מדרון גבעה על גדות נהר הוויסלה, בידי האבירים הטבטונים, והייתה לעיר נמל מרכזית. ב-1466 צורפה העיר לפולין, ועם חלוקת פולין ב-1772 עברה לשלטון פרוסיה. ב-1918, עם כינון הרפובליקה הפולנית השנייה, שבה העיר לפולין.
בימי מלחמת העולם השנייה חוותה העיר הרס רב כערים פולניות רבות אחרות, אולם השתמרו בה מספר מבנים מרשימים המושכים אל העיר תיירות. בעיר שכן מחנה משנה של מחנה הריכוז שטוטהוף. המחנה החל לפעול ב-22 בספטמבר 1944 ועד ינואר 1945. ידוע על כ-1,000 נשים רובן יהודיות שהועסקו בעבודת פרך במחנה בבניית שדה תעופה לצבא הגרמני.
קהילה יהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  פרידמן מלכה, היהודים במחנה שטוטהוף ובמחנות סביבו, אוניברסיטת תל אביב 1991
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562028605171  BNE: XX456618  BnF: cb11959615r (data)  GND: 4223426-8  LCCN: n81127314  MusicBrainz: 45b437d8-7e6f-449d-8b12-7c98c493dbf3  NKC: ge655650  VIAF: 137220786   WorldCat (עם VIAF): 137220786 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דיוויזיית השריון הרביעית (מצרים)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  מצרים מצרים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1956–הווה (כ־68 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים 
 
דיוויזיית השריון הרביעית היא יחידה צבאית של צבא מצרים. שירותה הבולט ביותר היה במלחמות הערבים עם ישראל במלחמת סיני ב-1956, במלחמת ששת הימים ב-1967 ומלחמת יום הכיפורים ב-1973.
סקירה כללית

דיוויזיית השריון הרביעית הייתה דיוויזיית השריון הראשונה שהוקמה על ידי הצבא המצרי. מעורבות הדיוויזיה במלחמת סיני החלה ב-29 באוקטובר 1956, כאשר גדוד סיור, ואחריו חטיבות השריון ה-1 וה-2 הצטוו לחצות את התעלה, ממיקומה באזור דוורסואר, לצד המזרחי עד שהתגלו לכוחות הישראלים. מצרים החלה לקבל טנקי T-34 ו-SU-100 מצ'כוסלובקיה, באישור סובייטי, בשנת 1956. בשנת 1967, דיוויזיית השריון הרביעית עדיין הייתה מצוידת בחלקה ב-T-34/85, רובן היו בגדודי טנקים שתמכו במערכי חי"ר.
מלחמת ששת הימים

לפני מלחמת ששת הימים נחשבה הדיוויזיה כבת טיפוחיו של נאצר. היא קיבלה נשק חדיש (או כזה שנחשב כבעל יתרון) - טנקים מסוג T-55 וסטלין, והוצבו בה קצינים צעירים ונאמנים לנאצר. קידומה של הדיוויזיה למרחב חצי האי סיני ב-24 במאי 1967 היוותה עבור הפיקוד הישראלי את "נייר הלקמוס" שכוונותיה של מצרים הן לעימות ולא הפגנת כוח גרידא. הדיוויזיה הוצבה כעתודה במרחב ביר גפגפה - ביר תמדה. במהלך היום השלישי ללחימה, כותרו כוחות הדיוויזיה על ידי כוחות צה"ל מאוגדה 84 (אוגדת טל) ומאוגדה 31 (אוגדת יפה) שהתקדמו מערבה בחצי האי סיני. באחד מהקרבות הבודדים שיזמו המצרים במלחמה, התקיפה יחידת טנקים מהדיוויזיה חניון לילה של טנקים ישראלים. קרב נוסף שבו השתתפו כוחות מהדיוויזיה היה בחלקו המזרחי של מעבר הגידי מול גדוד בפיקוד אהרן פלד.
מלחמת יום הכיפורים

ערב מלחמת יום הכיפורים הוכפפה הדיוויזיה לארמייה השלישית. על הדיוויזיה פיקד בריגדיר גנרל מוחמד עבד אל-עזיז קביל (ער'). היא יועדה לתקוף בצפון גזרת הארמייה, לחצות את התעלה מדרום לאגמים המרים ולתקוף מצפון לג'בל אום-מחצה לכיוון רפידים.

יחידותיה כללו את חטיבה 3 (שריון) (95 טנקים, בפיקוד קולונל נור אל-דין עבד אל עזיז), חטיבה 2 (שריון) (95 טנקים) וחטיבה 6 (ממוכנת) (31 טנקים).

בשלב הראשון של המלחמה הוצבה הדיוויזיה כעתודה בגדה המערבית של תעלת סואץ, יחד עם הדיוויזיה ה-21. כחלק מתוכניותיה של מצרים לתקיפה נרחבת בקרב השריון ב-14 באוקטובר, חצתה חטיבה 3 של הדיוויזיה את תעלת סואץ והשתתפה ב-14 באוקטובר בקרב ואדי מבעוק תחת פיקוד הדיוויזיה ה-19. רמטכ"ל מצרים - סעד א-שאזלי, שהתנגד (לטענתו) למעבר כוח העתודה את התעלה, דרש ב-15 באוקטובר להחזיר יחידות אלו לגדה המערבית. דרישתו שסורבה בתחילה, נענתה בלילה של 19 באוקטובר כשניתנה פקודה לכוחות הדיוויזיה ששהו במזרח לחצות חזרה את התעלה אל צידה המערבי. מפקדת הדיוויזיה ושתי חטיבותיה האחרות: חטיבה 2 (שריון) וחטיבה 6 (ממוכנת), לא חצו את התעלה והשתתפו בקרבות בגדה המערבית של תעלת סואץ. ב-17 באוקטובר קודמו יחידות מחטיבה 2 לכיוון החיץ החקלאי, מול חלקו הדרומי של ראש הגשר הישראלי, במטרה למנוע את הרחבת ראש הגשר דרומה על ציר "טסט" לאורך האגם המר ומזרחה על ציר "סקרנות", עליו הייתה חטיבה 460 אמורה לפרוץ. גדוד 207 מחטיבה זו נפגע קשות באזור "אורי" (אזור ביצתי בחיץ החקלאי מדרום למחנות אבו סולטן). ב-19 באוקטובר תפסו יחידות אחרות מחטיבה 2 את ג'בל אום כתיב באזור "מצנפת" (כ-17 ק"מ ממערב לפאיד). באותו יום, ככל הנראה, השתתפו יחידות מהדיוויזיה בקרב מתחם אורחה שהתנהל כ-7 קילומטרים מצפון מערב לראש הגשר הישראלי.


ב-20 באוקטובר פעלו היחידות שנותרו מחטיבה 2 ממערב לרכס ג'בל ג'ניפה, באזור "מצנפת", וחטיבה ממוכנת 6 באזור "בולוניה" מדרום לחלקו המערבי של רכס ג'ניפה.  חטיבה 3, שחצתה חזרה את תעלת סואץ, הצליחה לבלום באותו יום את חטיבה 500 בשפלה שבין המורדות המזרחיים של גבעות ג'ניפה ובין האגם המר הקטן (אזור "מצילה" - "עודדה"). גם ב-21 וב-22 באוקטובר המשיכו יחידות הדיוויזיה, יחד עם יחידות אחרות של הצבא המצרי, בקרבות באזור זה מול חטיבות אוגדה 162 ואוגדה 252, כשנקודת מפתח בקרבות הייתה בסיס הטילים 5121 (מדרום לצומת "עריש" - "עשור", כ-25 קילומטר מזרחית למוצא הדרומי של האגם המר הקטן). רק אחר הצהריים ב-22 באוקטובר וב-23 באוקטובר נשברה התנגדות המצרים וכוחות צה"ל התקדמו במהירות דרומה במטרת כיתור הארמייה השלישית. גדוד של חי"ר ממוכן מהדיוויזיה נסוג אל העיר סואץ והשתתף ב-24 באוקטובר בקרב העיר סואץ.
במלחמת ההתשה שהתפתחה בימים שלאחר כניסת הפסקת האש לתוקפה, היו יחידות מדיוויזיה 4 אלו שהתעמתו עם צה"ל בחלק הדרומי של הגדה המערבית של תעלת סואץ, בעת שהארמייה השלישית הייתה מכותרת בגדה המזרחית.
מלחמת המפרץ

טנקי M60A3 אמריקניים הועברו למצרים בשנת 1987 ועוד 150 הועברו בין השנים 1987 ו-1993. הם נמסרו תחילה לשתי חטיבות הטנקים העצמאיות ולאחר מכן לדיוויזיות השריון ה-4 וה-9. כמו עם טנקי ה-T-62, המצרים ציידו מחדש את חייליהם חטיבה כל פעם.
הדיוויזיה הייתה חלק מהקבוצה בעוצמת קורפוס שנשלחה לערב הסעודית לאחר הפלישה העיראקית לכווית בספטמבר 1990. היא השתתפה בהתקדמות הערבית של פיקוד הכוחות המשותפים צפון לעבר כווית בפברואר 1991.
המאה ה-21

כלי הנשק העיקריים של החטיבה כוללים טנקי M1A1, תותחים מתנייעים M109A, משגרי רקטות Sakr-45 ונגמ"שי M-113. נכון לשנת 2018 זה היה מבנה הדיוויזיה:
חטיבת שריון 2
חטיבת שריון 3
חטיבה ממוכנת 54
חטיבת התותחנים לטווח בינוני 188. ויחידות אחרות לרבות יחידות הגנה אווירית, יחידות נגד טנקים וגדודי תמיכה (קשר, Recon, משטרה צבאית, מהנדסים, רפואה, לוחמה כימית, אספקה ותחבורה)
סדר כוחות הדיוויזיה בתקופת מלחמה ושלום הוא סביב / מעל 12,500 חיילים ו-240 טנקים.
הערות שוליים

↑  Trevor N. Dupuy, Elusive Victory: The Arab-Israeli Wars, 1947–1974, Dubuque, Iowa: Kendall, (1992) (hardback), 155.
↑  Kandil mentions the 4th Armoured Division on pages 32, 48, 80, 133, and 144 of Soldiers, Spies, and Statesmen, Verso, 2012.
↑  Zaloga, Steven J. (1996-09-15). T-34-85 Medium Tank 1944–94 (באנגלית). Osprey Publishing. pp. 38–39. ISBN 978-1-85532-535-7.
1 2  רם אורן, סופה של הדיוויזיה ה-4, דבר, 12 ביוני 1967
↑  עמי גלוסקא, "אשכול, תן פקודה! - צה״ל וממשלת ישראל בדרך למלחמת ששת הימים, 1963–1967", הוצאת מערכות, 2004, עמ' 220.
↑  יצהר פורת, מפקדי המערכה מסכמים מסעות צה"ל, דבר, 13 ביוני 1967
↑  דני אשר, ‏השריון המצרי לקראת מלחמת יום הכיפורים - חולשותיו ותחליפיו, שריון 19, אוקטובר 2003, באתר "יד לשריון"
↑  עיונים בעבודת המודיעין הצבאי – פרק א'. מה ידעו קברניטי המדינה על השריון המצרי בסיני במלחמת יוה"כ?, באתר "דקל מודיעין אסטרטגי נטוע בקרקע", 28 באוקטובר 2021
↑  אבי קובר, "הכרעה - הכרעה צבאית במלחמות ישראל־ערב, 1982-1948", הוצאת מערכות, 1995, עמ' 347-346
↑  אברהם אדן, "על שתי גדות הסואץ", ירושלים: עידנים, תשל"ט 1979, עמ' 228
1 2  אברהם אדן, "על שתי גדות הסואץ", ירושלים: עידנים, תשל"ט 1979, עמ' 250
↑  סא"ל דוד, ‏הקרב על מתחם "אורחה", מערכות 253, דצמבר 1976
↑  אברהם אדן, "על שתי גדות הסואץ", ירושלים: עידנים, תשל"ט 1979, עמ' 254
↑  אברהם אדן, "על שתי גדות הסואץ", ירושלים: עידנים, תשל"ט 1979, עמ' 257
↑  אברהם אדן, "על שתי גדות הסואץ", ירושלים: עידנים, תשל"ט 1979, עמ' 274
↑  אברהם אדן, "על שתי גדות הסואץ", ירושלים: עידנים, תשל"ט 1979, עמ' 290
↑  אריה בראון, עמוס כרמל, מיכאל ששר, "משה דיין במלחמת יום הכיפורים", הוצאת עידנים, 1992, עמ' 247.
↑  Nordeen, Lon; Isby, David (2013-05-20). M60 vs T-62: Cold War Combatants 1956–92 (באנגלית). Bloomsbury Publishing. ISBN 978-1-84908-296-9.
↑  Kenneth Pollack (2019). Armies of Sand: The Past, Present, and Future of Arab Military Effectiveness. New York: Oxford University Press. pp. 65–67.
↑  "Egyptian Army Maps". Egyptian Institute for Studies. 17 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  http://www.tim-thompson.com/gwobjfg.html, Norman Schwarzkopf, It Doesn't Take A Hero.
צוות M60 של חטיבת השריון השלישית של הדיוויזיה עומד מול הטנק שלהם במהלך מבצע "מגן המדבר"
דייוויד רוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באוגוסט 1947 (בן 77) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1970 
 מקום לימודים:  התיכון המלכותי של אדינבורו 
 בן או בת זוג:  בריוני מקרוברטס (1978–2013) 
 פרסים והוקרה:  פרס גילדת שחקני המסך למשחק מצוין לאנסמבל שחקנים בסדרת דרמה (2013) 
 פרופיל ב-IMDb
 
דייוויד רוב (באנגלית: David Robb; נולד ב-23 באוגוסט 1947) הוא שחקן סקוטי.
ביוגרפיה

רוב נולד בלונדון גדל באדינבורו והתחנך ב-"Royal High School" בעיר.
רוב שיחק בסרטי קולנוע ובטלוויזיה כגון "נערי הסווינג" ו-"Hellbound". הוא מוכר מתפקידו כגרמניקוס בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "אני, קלאודיוס" משנת 1976. כמו כן שיחק בשנת 1981 בתפקיד ראשי בסדרה "The Flame Trees of Thika" של ת'יימז טלוויז'ן. הוא תרם את קולו למשחקי הווידאו של "מלחמת הכוכבים". הופיע בסדרת הפנטזיה "Highlander: The Series".
עוד השתתף בתסכיתי רדיו של ה-BBC בין השאר בסדרה "Up the Garden Path" ובתפקיד קפטן ג' אוברי בעיבודים לספריו של פטריק או'בריאן.
בתיאטרון הופיע רוב בשניים ממחזותיו של ריצ'רד נורטון-טיילור, "The Colour of Justice" וב-"Half the Picture". ניקולס קנט ביים את שתי ההצגות והן הועלו בתיאטרון "טריסייקל".
החל מ-2010 מגלם רוב את דמות הרופא ד"ר קלרקסון בסדרת הדרמה "אחוזת דאונטון".
רוב ואשתו, השחקנית בריוני מקרוברטס, נהגו לרוץ מדי שנה במרתון אדינבורו כדי לגייס כספים עבור מחקר מחלת הלוקמיה. מקרוברטס התאבדה ב-17 ביולי 2013, בהיותה בת 56, אחרי שנים של מאבק באנורקסיה.