נזקי ריקושט
סקירת הדין - הצגת התשתית הנורמטיבית > הוראות החוק הרלוונטיות

כאמור לעיל, העוולה העיקרית לפיצוי ניזוקים עקיפים היא עוולת הרשלנות. ניתן לחשוב על אפשרות לפיצוי ניזוקים עקיפים גם בעוולת המטרד לציבור על-פי סעיף 42 לפקודת הנזיקין, וזאת רק בתנאי שנגרם נזק ממון. למשל נהג משאית הנושא מטען חריג בניגוד לתקנות התעבורה, ועקב כך משתחרר המטען אל הכביש וחוסם עורק תנועה ראשי. ניזוק עקיף במקרה זה יהיה אדם שעקב חסימת הכביש נמנע ממנו מלהגיע לעסקו הפרטי ובשל כך הפסיד לקוחות רבים.
בפקודת הנזיקין קיימת עוולה שבמקרים מסוימים יכולה להיות מאופיינת כעוולה העוסקת בנזק ריקושט. המדובר בעוולת גרם הפרת חוזה שלא כדין המעוגנת בסעיף 62. העוולה עוסקת במצב בו אדם מסוים (המזיק) גורם לאדם אחר להפר חוזה כלפי אדם שלישי (הניזוק). מדובר בנזק עקיף כאשר מזיק ביצע עוולה אחרת (למשל רשלנות) כלפי אדם כלשהו (מפר החוזה) וגרם לו לנזק, ואותה התנהגות מזיקה גרמה לאותו אדם להפר חוזה שכרת עם צד שלישי (הניזוק). לדוגמה, ראובן הוא בעל מפעל לייצור פלדה ייחודית ולו לקוחות רבים. שמעון, שמסוכסך עם ראובן ורוצה לפגוע בו בצורה כלשהי, עושה זאת על ידי הצתה של המפעל שגורמת להשבתתו למשך זמן רב תוך ידיעה שהשבתה שכזו תגרום לראובן להפר חוזים רבים מול לקוחותיו. בדוגמה זאת, שמעון מבצע עוולה כלפי ראובן וגורם לו לנזק ישיר; בנוסף, הוא מבצע עוולה של גרם הפרת חוזה כלפי לקוחותיו של ראובן שזקוקים לפלדה הייחודית. ניתן לראות זאת כנזק ריקושט מכיוון שנזקם (העקיף) של הלקוחות נגרם כתוצאה מהנזק הישיר שנגרם לראובן. לעומת זאת, אם המזיק לא ביצע כל עוולה כלפי מפר החוזה (כלומר לא נגרם למפר נזק) ובכל זאת התנהגותו גרמה להפרת החוזה, אזי מדובר בנזק ישיר כלפי הצד השלישי, וזאת מכיוון שהוא אינו נגרם כתוצאה מנזק אחר. עוד קובעת העוולה שהניזוק יהיה זכאי לפיצויים רק אם סבל מנזק של ממון. כלומר, אם נגרמו רק נזקים בלתי ממוניים הניזוק לא יהיה זכאי לפיצוי, ואם נגרמו נזקים בלתי ממוניים יחד עם נזקים ממוניים, יהיה הניזוק זכאי לפיצוי רק בגין האחרונים. גם אם נגרמו רק נזקים ממוניים יהיה הניזוק זכאי לפיצוי, ובמקרה כזה מדובר בנזק ריקושט כלכלי טהור. אם כך הוא הדבר, נראה שהחוק מכיר בנזקי ריקושט (וזאת כאמור רק אם החוזה הופר כתוצאה מעוולה שבוצעה כלפי מפר החוזה) גם אם מדובר בנזק כלכלי טהור. אבל עוולה זו עוסקת רק במקרים מאוד מסוימים. ראשית, דורשת העוולה יסוד נפשי של מודעות. כלומר יש דרישה שהמזיק יהיה מודע לכך שהתנהגותו תגרום להפרת החוזה. אם נקביל דרישה זו למבחן הצפיות, אזי יש צורך שהמזיק צפה בפועל, ולא רק שהיה עליו לצפות, שתיגרם הפרת חוזה. ניתן לראות שהדרישה למודעות מצמצמת את מבחן הצפיות, קל וחומר את מבחן הסיכון (שהוא מבחן רחב יותר ממבחן הצפיות לשם קביעת חבות בנזיקין כפי שיוסבר בהמשך). שנית, מדובר רק במקרים בהם קיימים יחסים חוזיים בין הניזוק למפר החוזה. שלישית, הניזוק יהיה זכאי לפיצוי רק כאשר נגרם לו נזק ממוני. טענה שיכולה הייתה לעלות היא שמדובר בהסדר שלילי, כלומר העובדה שהמחוקק קבע הסדר לפיצוי ניזוק עקיף רק בנסיבות אלו מעידה על כך שהתכוון לשלול פיצוי מניזוקים עקיפים במקרים אחרים, למשל במסגרת עוולת הרשלנות. אך טענה זו נדחתה מפורשות בפסק-הדין בעניין גורדון, בו נקבע שעוולות ספציפיות (כמו עוולת גרם הפרת חוזה או עוולת כליאת שווא שנידונה בפסק-הדין) אינן מהוות הסדר שלילי לעוולת המסגרת (שהן עוולת הרשלנות ועוולת הפרת חובה חקוקה). לכן, בכל המקרים שאינם נופלים למסגרת עוולת גרם הפרת חוזה או לכל עוולה ספציפית אחרת, הוויכוח לגבי הכרה בנזקי ריקושט, במיוחד במסגרת עוולת הרשלנות, עומד בעינו.
גם על-פי חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, הוכרו עקרונית תביעות של ניזוקים עקיפים על ידי הרחבת ההגדרה של "נפגע" כמשמעותו בחוק, ועל ידי שימוש במבחן הסיכון לבדיקת החבות. על-פי מבחן הסיכון, תוטל חבות על המזיק כאשר התוצאה המזיקה נופלת לאותו מתחם של סיכון אותו העוולה ביקשה למנוע. קביעת החבות על-פי מבחן זה אינה מבוססת על אשמה (כמו במבחן הצפיות), אלא על כל התנהגות מזיקה שנמצאת במתחם הסיכון תוטל חבות (בין אם המזיק אשם ובין אם לאו). לכן, בדרך כלל השימוש במבחן זה יעשה בעוולות תחת משטר של אחריות מוחלטת (אחריות החלה בכל מקרה, ללא קשר לאשמו של המזיק). יוצא אפוא שמבחן הסיכון רחב יותר ממבחן הצפיות, והאחרון הוא בעצם יישום קונקרטי של מבחן הסיכון - התנהגות שהייתה צפויה או הייתה צריכה להיות צפויה היא בהכרח גם התנהגות מסוכנת (הנופלת לתוך מבחן הסיכון) אותה העוולה ביקשה למנוע. לעומת זאת, ייתכן מצב בו ההתנהגות לא הייתה צפויה ולא הייתה צריכה להיות צפויה (כלומר אין למזיק אשם) אך בכל זאת היא התנהגות אותה העוולה ביקשה למנוע (כלומר נמצאת במתחם הסיכון).
מבחינת ההגנות (כללים המפחיתים או פוטרים לחלוטין את אחריותו של המזיק לפיצוי) של דיני הנזיקין, כגון הסתכנות מרצון של הניזוק העקיף, אשם תורם או עקרון הקטנת הנזק, נראה שאין יחוד עקרוני לתביעה של ניזוקים עקיפים. כלומר גם ניזוקים אלו, אם נזקם יוכר כבר-פיצוי, יאלצו להוכיח שלא הסתכנו מרצון, שהעוולה לא נגרמה באשמתם – כולה או חלקה, ו/או שלא ניתן היה להקטין את הנזק שנגרם. נטל ההוכחה לתחולה של אחת ההגנות היא על הנתבע (המזיק).