stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליזבת בולין, הרוזנת מווילטשייר
שערוריות משפחתיות

ב-1519 התגוררו בנותיה של אליזבת, מרי ואן, בחצר המלוכה הצרפתית ושירתו כבנות לוויה את המלכה קלוד. לפי אחד מנציגיו של האפיפיור שביקר בצרפת, פרנסואה הראשון, מלך צרפת כינה את מרי "סוסתי האנגליה", ומאוחר יותר תיאר אותה כ"זונה גדולה, הידועה מכולן לשמצה".
לפי ההיסטוריון מרי לואיס ברוס פיתחו תומאס ואליזבת בולין רגשות שליליים כלפי בתם מרי. בשנים שלאחר מכן התדרדרה מערכת היחסים עוד יותר בעקבות קשריה האינטימיים של מרי עם המלך. בסביבות שנת 1520 הצליחו אליזבת ותומאס לשדך את מרי לסר ויליאם קארי, אדם מוערך ואהוד בחצר המלכות שהיה מחביבי המלך. זמן לא רב לאחר מכן הפכה מרי לפילגשו של המלך. בשל כך נפוצו שמועות בחצר המלוכה ולפיהן אביהם של ילדיה של מרי, הנרי וקתרין, היה למעשה המלך ולא בעלה ויליאם.
בניגוד למרי, בתה השנייה של אליזבת, אן, קיימה איתה יחסים קרובים כפי הנראה. אליזבת הייתה אחראית לחינוכה של אן כילדה, והיא העניקה לה השכלה במוזיקה ובדת, כמו גם רקמה, קריאה וכתיבה. ב-1525 התאהב הנרי השמיני באן. אליזבת ליוותה אותה בחצר המלוכה, ועזרה לה לעמוד בסירובה לקיים יחסים מיניים עם המלך. השתיים נסעו יחד לארמון יורק, לאחר נפילתו של אויבה הפוליטי הגדול של משפחת בולין, החשמן תומאס וולזי. ארבע שנים מאוחר יותר הוכתרה אן למלכה.
אליזבת המשיכה להתגורר בחצר המלוכה במהלך כהונתה של בתה כרעיית המלך. לפי המסורת, בתה של אן בולין מהמלך, אליזבת הראשונה, נקראה על שם אליזבת בולין. אולם, סביר יותר כי אליזבת הראשונה נקראה על שם אמו של הנרי, אליזבת מיורק, אף שלא ניתן לשלול את האפשרות שהיא נקראה על שם שתיהן. אליזבת צידדה בשאר משפחת בולין כאשר בתה הבכורה מרי גורשה מחצר המלכות ב-1535, לאחר שברחה והתחתנה בסתר עם פשוט העם ויליאם סטאפורד. מרי ציפתה בתחילה שאחותה תתמוך בה, שכן זו הייתה אשת הסוד היחידה שלה מאז 1529, אולם אן זעמה על אחותה בשל כך שלא קיבלה את רשותה כמלכת אנגליה וסירבה לקבל אותה.
שנה מאוחר יותר עמדה המשפחה בלבה של שערורייה גדולה אף יותר. שני ילדיה הקטנים של אליזבת, אן (רעיית המלך) וג'ורג', הוצאו להורג באשמת בגידה, ניאוף וגילוי עריות. עם זאת, לפי הביוגרפיות המובילות של אן בולין, אישומים אלו היו שקריים ופוברקו, בין היתר בשל רצונו של המלך להינשא לג'יין סימור. לפי היסטוריונים מודרניים אן הייתה חפה מפשע ונותרה נאמנה לבעלה עד יומה האחרון. אף על פי כן, חברי המועצה המלכותית ששפטו את אן היו נאמנים למלך, בהם דודה הדוכס מנורפוק, ודנו אותה ואת אחיה למוות. בעלה של אליזבת, תומאס בולין ואחיה, תומאס הווארד, הדוכס השלישי מנורפוק, לא נחלצו לעזרת אן וג'ורג'. ג'ורג' הוצא להורג ב-17 במאי 1536, ואחותו הוצאה להורג יומיים לאחר מכן. נישואיו של הנרי לאן הוכרזו כמבוטלים על ידי הארכיבישוף מקנטרברי תומאס קרנמר, ומתוקף כך בתם, אליזבת הראשונה, הייתה לממזרה.
שאיפותיה של משפחת בולין ירדו לטמיון, ואליזבת שבה לחיי הכפר בטירת היבר שבקנט. היא מתה שנתיים לאחר שני ילדיה, ובעלה מת כשנה לאחר מכן.
לקריאה נוספת

Antonia Fraser, "The Six Wives of Henry VIII", 1992.
Eric Ives, "The Life and Death of Anne Boleyn", 2004.
Marie-Louise Bruce, "Anne Boleyn", 1972.
Kelly Hart, "The Mistresses of Henry VIII".
Alison Weir, "Henry VIII: The King and His Court".
Karen Lindsey, "Divorced, Beheaded, Survived: A Feminist Reinterpretation of the Wived of Henry VIII", 1995.
אלברטו אצו הראשון, מרקיז מילאנו

אלברטו אצו הראשון, מרקיז מילאנו (באיטלקית: Alberto Azzo I d'Este;‏ 970 – 1029), היה מרקיז מילאנו בין השנים 1017–1029.
ביוגרפיה

אלברטו אצו נולד בשנת 970 לאוברטו השני, מרקיז מילאנו ולריילנד. אלברטו אצו מופיע ברשומות ההיסטוריות לראשונה בשנת 1011, וב-10 במאי 1013 מונה אלברטו אצו למפקח מטעם הקיסר על נחלותיו באיטליה. אחותו ברטה, מלכת איטליה התחתנה עם ארדואינו מאיבראה, ואילו אחות נוספת ברטה ממילאנו התחתנה עם אולדריקו מנפרדי השני, רוזן טורינו.
בתחילה סייעו אלברטו אצו ואחיו לגיסו ארדואינו מאיבראה, שהכריז על עצמו כמלך איטליה, אולם בשנת 1014 הם לא התנגדו להכתרתו של היינריך השני, מלך גרמניה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. לאחר שעזב היינריך השני את איטליה שוב מרדו בו האחים, ואף תקפו ערים שהיו נאמנות לו.
בשנת 1017 מת אביו אוברטו השני, מרקיז מילאנו, ואלברטו אצו עלה לשלטון במקומו יחד עם אחיו אוגו. בשנת 1019 השלים אלברטו אצו עם היינריך השני, אולם בשנת 1022 נלכדו אלברטו אצו ואחיו על ידי היינריך השני והועמדו לדין. בשנת 1026 סייע אלברטו אצו לגיסו אולדריקו מנפרדי השני, רוזן טורינו להגן על פאביה, נגד כוחותיו של קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1029 מת אלברטו אצו, ובנו אלברטו אצו השני, מרקיז מילאנו ירש את נחלותיו.
משפחתו

אלברטו אצו היה נשוי לאדליידה, ממנה נולד לו בן אחד:
אלברטו אצו השני, מרקיז מילאנו (1009–1097)
הערות שוליים

↑  יש המזהים אותה כברטה, מלכת איטליה, ואלו היו נישואיה השניים
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
אלברטו אצו הראשון, מרקיז מילאנו   בית אסטה   נולד:970 מת:1029
| אוברטו השני | מרקיזות מילאנו   1017–1029 | אלברטו אצו השני |
איסור הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת

נערה מוסלמית הלובשת כיסוי ראש מן הסוג שעורר את הסערה בצרפת: סוג של "חימאר", כיסוי המכסה את השיער, האוזניים והלחיים, אך אינו מסתיר את הפנים
האיסור על הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת עוגן בחוק מס' 228–2004, של הרפובליקה הצרפתית ונודע בשיח הציבורי בשם הלא מדויק "חוק הרְעָלָה". על החוק חתם נשיא צרפת, ז'אק שיראק, ב-15 במרץ 2004, והוא נכנס לתוקף ב-2 בספטמבר 2004.
שמו המלא של החוק (בצרפתית) הוא
"חוק מס' 228–2004 מן ה-15 במרץ 2004, המסדיר, תוך יישום עקרון החילוניות, לבישת סמלים או בגדים המצהירים על השתייכות דתית בבתי הספר היסודיים, חטיבות-ביניים ותיכונים ציבוריים".
המקור בצרפתית
Loi N° 2004-228 du 15 mars 2004 encadrant, en application du principe de laïcité, le port de signes ou de tenues manifestant une appartenance religieuse dans les écoles, collèges et lycées publics
החוק אינו מזכיר במפורש סמל דתי מסוים שהצגתו בבתי הספר תיאסר, ולכן אוסר כל לבוש בעל שיוך דתי – לרבות נוצרי, יהודי, מוסלמי וסיקי. אך עם זאת, חקיקתו באה בעקבות משבר מתמשך, שפרץ בשנת 1989 כאשר נערות מוסלמיות ביקשו ללבוש כיסוי ראש מסורתי, צעיף בשם חימאר, בבתי הספר שבהם הן למדו בצרפת, כחלק מן החג'אב, קוד הלבוש הצנוע המחייב את המוסלמי המאמין.
"משבר הרעלה" (בצרפתית: l'affaire du foulard) כפי שנודע ברבים, עימת ערכים מתנגשים בסיסיים בתרבות הצרפתית. רפובליקניזם מול דמוקרטיה, הלאומיות הצרפתית מול חופש הביטוי, הפרדת הדת מהמדינה, מול חופש הדת, הזהות הלאומית הגאלית המטופחת בצרפת לכדי ערך יסוד, אל מול זכותו של מיעוט אתני לשמור על זהותו הלאומית והדתית – ערכים שהגיעו לביטוים הקיצוני בצרפת, אך במידה זו או אחרת יישומם מהווה קושי ברבות מן הדמוקרטיות הליברליות.
כיסוי הראש שבו מדובר אינו "רעלה" במובן זה שאינו מסתיר את הפנים, אלא נכרך על השיער, האוזניים, הלחיים, ונרכס מתחת לסנטר. הביטוי הצרפתי "foulard" פירושו צעיף, ואף הוא אינו מתאר נכונה את ה"חימאר" שבו מדובר. בשיח הציבורי בעברית התקבל הביטוי "רעלה", ובו ייעשה שימוש בערך זה.
רקע פוליטי והיסטורי

הזהות שטופחה לאחר המהפכה הצרפתית היא זהות לאומית צרפתית, הרואה בהפגנת שייכות דתית עניין שאינו רצוי. עובדי המדינה בצרפת אמורים להיות אדישים לאמונות דתיות בשעת מילוי תפקידם, ולא להשמיע הצהרות העשויות להתפרש כפוליטיות או דתיות. בשנת 1905 קיבלה צרפת את החוק הקובע את הפרדת הדת מהמדינה, ואוסר על המדינה להכיר או לממן כל דת. מדיניותה הרשמית של צרפת היא החילוניות – "laïcité" (אנ').
החוק הצרפתי קובע כי בתי ספר המופעלים על ידי הממשל הלאומי או האזורי אינם יכולים לאמץ או לקדם כל דוֹגמה דתית, בין אם המדובר בדת ממסדית קיימת, או אף היעדרה של כל דת, וכל פילוסופיה אחרת. בתי ספר הממומנים או מופעלים בידי הממשל הלאומי והאזורי אינם יכולים לכפות חינוך דתי על תלמידיהם. הם צריכים להיות פתוחים כלפי ילדים מכל דת שהיא.
קהילה מוסלמית משמעותית קיימת בצרפת מאז הקולוניזציה של אלג'יריה בשנות ה-30 של המאה ה-19. גלי הגירה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הביאו לעלייתה של דת האסלאם למעמד הדת השנייה בגודלה בצרפת, לאחר הנצרות הקתולית. הערכות באשר למספר המוסלמים בצרפת היא בין 4 ל-8 מיליון מוסלמים, מתוך אוכלוסייה כוללת של יותר מ-65 מיליון נפש. נטייתם של המוסלמים להתרכז באזורי מגורים משלהם, ושיעור ילודה גבוה יחסית לילידי צרפת, הביאו ליצירת תת-תרבות מוסלמית צעירה ודומיננטית. באזורים מסוימים של צרפת האורבנית מהווים המוסלמים בין חצי לשליש מן התושבים בקבוצות הגיל הצעירות.
במערכת החינוך הצרפתית מאות אלפי תלמידים בני הדת המוסלמית. המספר המדויק אינו ידוע, שכן מספרם הכולל של המוסלמים בצרפת שנוי במחלוקת. חלק מן ההורים המוסלמים מעדיפים לחנך את בניהם בבתי הספר הקתוליים הפרטיים, אך הדבר כרוך בתשלום. מספר בתי ספר מוסלמים נפתחו לאחרונה, אך רוב התלמידים המוסלמים לומדים במערכת בתי הספר הציבוריים הצרפתים.
פרשת הרעלה

המחלוקת בדבר הלבוש הדתי שהובילה לחקיקת איסור הצגת הסמלים הדתיים החלה בשנת 1989 בחטיבת הביניים ע"ש גבריאל האווז בעיר קריי (Creil), פרוור קטן של פריז. בחודש ספטמבר 1989 הופיעו שלוש נערות מוסלמיות ללימודיהן כשהן עוטות את החימאר המסורתי, מעין צעיף המכסה את הראש, את האוזניים והלחיים, אך אינו מסתיר את הפנים. השלוש, ביניהן האחיות פאטימה ולילה אשבון, נתבקשו על ידי מנהל בית הספר להסיר את הצעיף אך סירבו. לאחר שלושה חודשים הסכימו האחיות שלא ללבוש את הצעיף בכיתה בשעת הלימודים, אך המשיכו ללובשו בחצר בית הספר.
התקרית הפשוטה הביאה לתגובה חריפה ברחבי צרפת. בנובמבר 1989 הכריזה מועצת המדינה של צרפת, כי הרעלה, בהיותה דרך ביטוי דתית, נוגדת באופן עקרוני את עקרון ה-"laïcité" (החילוניות) בבתי הספר.
על סמך הודעה זו הוציא ראש הממשלה, ליונל ז'וספן, הנחיה כי בעתיד יהיה הדבר נתון לשיקול דעתו של כל מנהל וכל רשות מקומית כאשר כל מקרה ייבחן לגופו.
בינואר 1990 הושעו על רקע דומה שלוש נערות מחטיבת הביניים ע"ש לואי פסטר בנואיון (אנ') שבחבל פיקרדי. הרטוריקה של הצדדים הלכה והחריפה במהלך השנים שלאחר מכן, כאשר מורי בית הספר בננטואה שבתו כנגד לבישת הרעלה בבית ספרם, ובשנת 1993 הורחקו ממנו ארבע תלמידות לובשות רעלה.
בספטמבר 1994 הוציא שר החינוך הצרפתי, פרנסואה בַּיירוּ (Bayrou), מזכר שהופץ לכל בתי הספר. המזכר, שפורסם בעיתון "לה מונד" ב-21 בספטמבר 1994, מיתן את החלטת מועצת המדינה, אולם אסר על לבישת הרעלה בכל בתי הספר הציבוריים בצרפת. המסמך סימן את חזית המאבק האידאולוגי העתידית:
על פי המזכר, על אנשי החינוך להבחין בין סמלים דתיים "מוצנעים" לבין סמלים דתיים "בולטים" (ובהם הרעלה המוסלמית) אשר נאסרו על התלמידים בבתי הספר בצרפת.
האיסור הביא לגל של תגובות ותגובות שכנגד. על פי נתונים ירד מספר הילדות לובשות הרעלה במערכת החינוך הצרפתית מ-2,000 בספטמבר 1994 ל-600 בדצמבר באותה השנה, וזאת מכלל 12 מיליון התלמידים במערכת החינוך הצרפתית.
בין 1994 ל-2003 הורחקו 100 תלמידות לובשות רעלה מחטיבות הביניים ובתי הספר התיכוניים בצרפת. בחלק מן המקרים עתרו התלמידות לבתי המשפט, ואלו לעיתים קיבלו את עתירתן בקביעה כי המדיניות הממשלתית בנושא אינה אחידה, ואל מול "מזכר ביירו" עומדת החלטת מועצת המדינה. החלטותיהם של בתי המשפט, אל מול הפסיקות המחייבות של "מועצת המדינה" יצרו מעין משפט של תקדים, המנוגד למחשבה המדינית והמשפטית הצרפתית, בו נותר מרווח פעולה רחב לכל בית ספר מקומי להחליט לפי טעמו בשאלה רגישה זו. נטען כי ישנו מקום ליצירת כלל בהיר ומחייב, שיביא להאחדה של הטיפול בעניין הלבוש הדתי בכל בתי הספר בצרפת.
ועדת סטאזי

ביולי 2003 מינה נשיא צרפת ז'אק שיראק את האומבודסמן הצרפתי, ברנאר סטאזי(אנ') לעמוד בראש ועדת חקירה לבחינת יישום עקרון החילוניות בפועל. בוועדה כיהנו 20 נכבדים ומלומדים מתחומים שונים בציבוריות הצרפתית.
ב-11 בדצמבר 2003 פרסמה הוועדה את הדין וחשבון שעליו עמלה, ובו נקבע כי הצגתם המופגנת של סמלים דתיים פוגעת בכללים החילוניים של מערכת בתי הספר הצרפתים, וכי יש לחוקק חוק כנגד תלמידים הלובשים סמלים מופגנים, דהיינו סמלים בהם יכולים תלמידים אחרים להבחין בנקל. הסמלים יכללו את כיסוי הראש המוסלמי לנערות, את הכיפה לנערים יהודים, טורבן לתלמידים סיקים וצלבים גדולים. הוועדה המליצה לאפשר לבישת סמלים דתיים מוצנעים כצלבים קטנים או מגני דוד, או ידיה של הקדושה פאטימה (חמסה).
על פי הוועדה, תפקידה של מערכת החינוך הממלכתית בצרפת הוא להעביר ידע, להכין את התלמידים לחיים, להבטיח את האוטונומיה והפתיחות לשוני התרבותי, ואת ההתפתחות האישית. בית הספר מחנך את התלמידים לקריירה מקצועית, אך גם לערכים של אזרחות ברפובליקה הצרפתית. חינוך זה דורש כללים משותפים כשוויון בין המינים וכבוד לחילוניות.
ועדת סטאזי בחנה מכלול של בעיות הנוגעות ליחסי הדת והמדינה בצרפת, כגון הכחשת השואה ואנטישמיות מוסלמית, בדיקת מוסלמיות אדוקות בידי רופאים גברים ועוד. המלצותיה נגעו לטווח של עניינים, ובין היתר המליצה גם על ציון החגים היהודים והמוסלמים בבית הספר, אך המלצתה העיקרית הייתה איסור לבישת סממנים דתיים מופגנים בבתי הספר הממלכתיים בצרפת.
חקיקת החוק ופרשנותו

בדצמבר 2003 החליט הנשיא שיראק ליישם את מסקנות ועדת סטאזי, שקראו לאיסור סמלים דתיים מופגנים בבתי הספר. שיראק יזם חקיקה בהליך מהיר לקראת יישומו של החוק כבר בשנת הלימודים המתחילה בספטמבר 2004.
ב-10 בפברואר 2004 הצביעה האספה הלאומית הצרפתית (הבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי) ברוב גדול של 494 תומכים, אל מול 36 מתנגדים ו-31 נמנעים, על קבלת החוק, אך קבעה כי לאחר שנה שבה יפעל החוק, תיערך בחינה מחדש.
על אף שברור כי המחוקקים שיוו אל מול עיניהם את הרעלה המוסלמית על כל צורותיה, אין החוק נוקט בלשון מפורשת, אלא מתייחס לפריטים "מופגנים", במונחים רחבים, המתירים כר נרחב לפרשנות.
יישומו של החוק

ב-2 בספטמבר 2004 נכנס החוק לתוקף, עם תחילת שנת הלימודים. על אף המחלוקת שסבבה את קבלת החוק עברה הפעלתו באופן נטול אירועים יחסית.
על פי סטטיסטיקה רשמית של הממשלה הצרפתית, משנים עשר מיליון התלמידים רק 240 בנות הגיעו לבית הספר כשהן עטויות בלבוש מסורתי אסלאמי. 170 מתוכן הסכימו להסירו, וכנגד 70 נפתחו הליכים. בסוף הסמסטר הראשון של שנת הלימודים 48 תלמידות הושעו מן הלימודים על פי החוק החדש, לרבות שלושה תלמידים סיקים שניסו ללבוש טורבן בבתי ספר קתוליים.
בתי משפט בצרפת ומועצת המדינה, שנדרשו ליישומם של החוק ולתקפם של מזכרי שר החינוך המבוססים על החוק, קבעו מספר פעמים כי החוק תקף, וכי הפעילות המתבצעת במסגרתו היא חוקית.
עם פתיחת שנת הלימודים 2005 דיווח העיתון "לה מונד" כי למערכת החינוך הצרפתית הגיעו רק 12 תלמידים כשהם לובשים סמלים דתיים מופגנים. על פי החוקרת חניפה שריפי, מפקחת מטעם משרד החינוך בצרפת, רבות מן התלמידות וההורים ראו את החוק כ"משחרר". בעוד שלשון החוק קראה לבדיקה מחדש לאחר שנה, במועד שהיה קבוע לכך, ספטמבר 2005 עדיין לא נתבצעה בדיקה זו, וגם לא לאחר מכן.
התגובות לחוק

קבלת החוק גררה גל של הפגנות ברחבי העולם – בלונדון, בביירות, במצרים, בטורקיה, בכווית, בירדן, בבחריין וברשות הפלסטינית.
אלפי צועדים צעדו ברחובות פריז בינואר ובפברואר 2004, אך בקנה מידה צרפתי היו הפגנות אלו בלתי משמעותיות. על פי הסקרים שנערכו תמך רוב העם הצרפתי בחקיקה החדשה, סקר שנערך על ידי העיתון "לה פריזיאן" מצא כי 69% מן הציבור תומכים בחוק, לעומת 29% המתנגדים לו. בין המוסלמים בצרפת תמכו 42% בחוק, ואילו 53% התנגדו לו. בין הנשים המוסלמיות תמכו בחוק 49% בעוד ש-43% התנגדו לו.
בעוד שכל המפלגות העיקריות בצרפת נותרו מפולגות ביחסן לחוק, הצביעו נציגיהן בעד קבלת החוק בפרלמנט, הן משורות האופוזיציה והן משורות הקואליציה. מפלגת החזית הלאומית הימנית-קיצונית של ז'אן מרי לה פן הייתה היחידה שהתנגדה לחוק.
ארגוני זכויות אדם ברחבי העולם הביעו התנגדות לחוק כמנוגד לחופש הפולחן, שכן עבור המוסלמים הלבוש הדתי אינו רק ביטוי דתי אלא גם מצווה דתית.
בארצות הברית קבעה הוועדה לבחינת חופש הדת הבינלאומי, שמונתה על ידי ממשלת ארצות הברית, כי היא מביעה דאגה מן החוק החדש, וכי הוראות החוק יגבילו את מחויבותה הבינלאומית של ממשלת צרפת בנושא זכויות האדם, ואף על פי שההגירה המוגברת לצרפת במהלך השנים האחרונות יצרה אתגרים בפני הממשלה הצרפתית, יש להתייחס ישירות לאתגרים אלו ולא באמצעים המגבילים את הזכות לחשיבה, מצפון דת ואמונה.
באוגוסט 2004 חטפו מוסלמים בעיראק שני עיתונאים צרפתים, כריסטיאן שנו וז'ורז' מלברונו, ואיימו להוציאם להורג אם לא יבוטל "חוק הרעלה". השניים קראו בקלטת שפרסמו החוטפים לעם הצרפתי להפגין כנגד חוק הרעלה. החטיפה באה על רקע מסובך, אשר פרט לחוק הרעלה כלל גם את התנגדותו של הנשיא שיראק למלחמתה של ארצות הברית בעיראק, ואת מדיניותה הכוללת של צרפת בנוגע למזרח התיכון. שר החוץ הצרפתי הודיע כי צרפת לא תבטל את החוק על אף האיום. העיתונאים שוחררו בדצמבר 2004, מבלי שהחוק בוטל.
ראו גם

רעלה
ניקאב
בורקה
חג'אב
עבאיה
הערות שוליים

↑  Christofer Caldwell, "Allah Mode" Weekly Standard. 15.7.2002
↑  "Muslim Pupils Will Take Off Scarves in Class" L. A. Times. 3/12/1989
↑  הטקסט בצרפתית של החלטת המועצה.
↑  לתרגום לאנגלית של קטעים נרחבים מן המסמך ראו Meira Levinson, "Liberalism vs. Democracy? Schooling Private Citizens in the Public Square," British Journal of Political Science, 27 (1997), pp. 333–360; פסקה זו מתורגמת משם.
↑  החוקרת מאירה לווינסון מביאה נתונים אלו במאמרה הנ"ל ומייחסת אותם לעיתון Rocky Mountain News מיום 1 בדצמבר 1994; ראו Meira Levinson, "Liberalism vs. Democracy? Schooling Private Citizens in the Public Square," British Journal of Political Science, 27 (1997), p. 354.
↑  ועדה שמינה שיראק ממליצה לאסור כל סממן דתי במוסדות ציבור, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2003.
↑  הפגנות נגד "חוק הרעלה" באירופה ובצרפת, וואלה! חדשות 17 בינואר 2004
↑  תוצאות הסקר שפורסמו ב"אקונומיסט"
↑  2004 report דו"ח הוועדה של ממשלת ארצות הברית
↑  יואב שטרן והסוכנויות, צרפת: לא נבטל איסור כיסוי הראש למרות האולטימטום, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2004.
החוק
אליפות העולם בהוקי קרח 2020

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך התחלה:  8 במאי 2020 
 תאריך סיום:  24 במאי 2020 
 מספר משתתפות:  0
 מדינה מארחת:  שווייץ שווייץ
 עיר מארחת:  ציריך לוזאן
 http://2020.iihfworlds.com
 → 2019 2021 ← 
 
אליפות העולם בהוקי קרח 2020 הייתה טורניר אליפות העולם בהוקי קרח, שנועד להיערך בציריך ובלוזאן שבשווייץ, בחסות פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית, והייתה אמורה להיות האליפות ה-84 במספר. הטורניר נועד להתחיל ב-8 במאי והיה אמור להסתיים במשחק הגמר ב-24 במאי 2020. זו הייתה אמורה להיות הפעם ה-11 בה שווייץ מארחת את אליפות העולם (כולל אולימפיאדת סנט מוריץ (1928) שנחשבת רשמית גם לאליפות עולם), והפעם הראשונה מאז 2009.
פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית הכריזה על שווייץ כמארחת האליפות ב-15 במאי 2015, יחד עם הכרזת מארחות האליפות למספר שנים קדימה. ב-21 במרץ 2020 הכריזה פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית על ביטול האליפות עקב מגפת הקורונה.
אולמות

| --- | --- |
ציריך: לוזאן
האלנשטדיון קיבולת: 11,200: וודואז ארנה קיבולת: 10,000
שלב הבתים > בית א'

| בית א' (לוזאן)> קבוצה | בית א' (לוזאן)> משחקים | בית א' (לוזאן)> ניצחונות | בית א' (לוזאן)> ניצחונות בהארכה | בית א' (לוזאן)> הפסדים בהארכה | בית א' (לוזאן)> הפסדים | בית א' (לוזאן)> שערים לטובת | בית א' (לוזאן)> שערים נגד | בית א' (לוזאן)> נקודות | בית א' (לוזאן)>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קנדה קנדה | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |  |
| שוודיה שוודיה | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |  |
| צ'כיה צ'כיה | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |  |
| גרמניה גרמניה | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |  |
| סלובקיה סלובקיה | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |  |
| דנמרק דנמרק | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |  |
| בלארוס בלארוס | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |  |
| בריטניה בריטניה | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |  |
שלב הבתים > בית ב'

| בית ב' (ציריך)> קבוצה | בית ב' (ציריך)> משחקים | בית ב' (ציריך)> ניצחונות | בית ב' (ציריך)> ניצחונות בהארכה | בית ב' (ציריך)> הפסדים בהארכה | בית ב' (ציריך)> הפסדים | בית ב' (ציריך)> שערים לטובת | בית ב' (ציריך)> שערים נגד | בית ב' (ציריך)> נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
רוסיה רוסיה: 0
פינלנד פינלנד: 0
ארצות הברית ארצות הברית: 0
שווייץ שווייץ (מארחת): 0
לטביה לטביה: 0
נורווגיה נורווגיה: 0
איטליה איטליה: 0
קזחסטןקזחסטן: 0
הערות שוליים

1 2  ניצחון (בזמן החוקי) מקנה 3 נקודות בטבלה
1 2  ניצחון בהארכה, כולל דו-קרב חבטות עונשין, מקנה 2 נקודות בטבלה
1 2  הפסד בהארכה, כולל דו-קרב חבטות עונשין, מקנה נקודה אחת בטבלה
1 2  הפסד (בזמן החוקי) אינו מקנה נקודות בטבלה
אליפות העולם בהוקי קרח 2025

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך התחלה:  9 במאי 2025
 תאריך סיום:  25 במאי 2025
 מספר משתתפות:  16
 מדינה מארחת:  שוודיה שוודיה דנמרק דנמרק
 עיר מארחת:  סטוקהולם הרנינג
 סטטיסטיקה
 מספר משחקים:  64
 https://www.iihf.com/en/events/2025/wm
 → 2024 2026 ← 
אליפות העולם בהוקי קרח 2025 היא טורניר אליפות העולם בהוקי קרח שיתקיים בסטוקהולם שבשוודיה ובהרנינג שבדנמרק בחסות פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית, ותהייה האליפות ה-89 במספר. הטורניר יתחיל ב-9 במאי ויסתיים במשחק הגמר ב-25 במאי 2025.
זו תהייה הפעם ה-12 ששוודיה תארח את אליפות העולם, והפעם השלישית בה היא מארחת במשותף עם מדינה אחרת. עבור דנמרק זו תהייה הפעם השנייה בה היא מארחת את האליפות, ולראשונה תארח אותה במשותף עם מדינה אחרת.
נבחרות הונגריה וסלובניה תשתתפנה באליפות לאחר שעלו מדרג 1A, במקומן של בריטניה ופולין שירדו לדרג 1A לאחר שסיימו אחרונות באליפות העולם 2024.
אולמות

| --- | --- |
סטוקהולם: הרנינג
אביצ'י ארנה קיבולת: 16,000: ייסקה בנק בוקסן קיבולת: 15,000
שלב הבתים > בית א'

| בית א' (סטוקהולם)> נבחרת | בית א' (סטוקהולם)> משחקים | בית א' (סטוקהולם)> ניצחונות | בית א' (סטוקהולם)> ניצחונות בהארכה | בית א' (סטוקהולם)> הפסדים בהארכה | בית א' (סטוקהולם)> הפסדים | בית א' (סטוקהולם)> שערים לטובת | בית א' (סטוקהולם)> שערים נגד | בית א' (סטוקהולם)> הפרש שערים | בית א' (סטוקהולם)> נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
קנדה קנדה: 0
פינלנד פינלנד: 0
שוודיה שוודיה (מארחת): 0
סלובקיה סלובקיה: 0
לטביה לטביה: 0
אוסטריה אוסטריה: 0
צרפת צרפת: 0
סלובניה סלובניה: 0
שלב הבתים > בית ב'

| בית ב' (הרנינג)> קבוצה | בית ב' (הרנינג)> משחקים | בית ב' (הרנינג)> ניצחונות | בית ב' (הרנינג)> ניצחונות בהארכה | בית ב' (הרנינג)> הפסדים בהארכה | בית ב' (הרנינג)> הפסדים | בית ב' (הרנינג)> שערים לטובת | בית ב' (הרנינג)> שערים נגד | בית ב' (הרנינג)> הפרש שערים | בית ב' (הרנינג)> נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
שווייץ שווייץ: 0
צ'כיה צ'כיה: 0
ארצות הברית ארצות הברית: 0
נורווגיה נורווגיה: 0
גרמניה גרמניה: 0
דנמרק דנמרק (מארחת): 0
קזחסטן קזחסטן: 0
הונגריה הונגריה: 0
הערות שוליים

1 2  ניצחון (בזמן החוקי) מקנה 3 נקודות בטבלה
1 2  ניצחון בהארכה, כולל דו-קרב חבטות עונשין, מקנה 2 נקודות בטבלה
1 2  הפסד בהארכה, כולל דו-קרב חבטות עונשין, מקנה נקודה אחת בטבלה
1 2  הפסד (בזמן החוקי) אינו מקנה נקודות בטבלה
אליצין

| --- | --- |

המבנה הכימי של אליצין
 
 שם IUPAC
 2-propene-1-sulfinothioic acid S-2-propenyl ester
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C6H10OS2 
 מסה מולרית:  162.28 גרם למול
 מזהים
 מספר CAS:  539-86-6
 PubChem:  65036
 ChemSpider:  58548
אליצין היא תרכובת אורגנית המקנה לשום את ריחו וחריפותו האופייניים.
מולקולת האליצין נוצרת בעקבות כתישת שיני השום. כאשר מבצעים כתישת שן שום, מתרחשת תגובה בין אליאין (Alliin) - ובין אנזים הנקרא אלינאז (Allinase).
תכונות רפואיות

האליצין היא מולקולה ריאקטיבית מאוד, המגיבה עם סביבתה במהירות. לאליצין מיוחסת יכולת ריפוי מסוימת נגד מחלות רבות ובהן טרשת עורקים, זיהומים חיידקיים ועוד (לאליצין יש יכולת להמיס שומנים, לשמש כחומר נוגד חמצון, לפגוע בדפנות תאים ועוד) אם כי אין הוכחה קלינית ליעילותו.
דוד מירלמן ומאיר וילצ'ק ממכון ויצמן גילו כי האליצין מנטרל שני אנזימים: ציסטאין פרוטאינז ואלכוהול דהידרוגנז. אנזימים אלה חיוניים לתהליכי חיים של חיידקים, פטריות, ונגיפים, כולל אלו הגורמים למחלות בגוף האדם, ונטרולם על ידי האליצין גורם למוות של יצורים אלה. מסיבה זו לאליצין, יש יכולת למנוע או לעכב התפתחות של מחלות, דלקות  וזיהומים.
הגילויים האלה עשויים להביא לשימוש באליצין כתרופה נגד חיידקים שפיתחו עמידות לסוגי אנטיביוטיקה שונים.
בנוסף, האליצין משמש גם כחומר נוגד חימצון בעקבות פעילות שלו עם רדיקלים חופשיים.
אליצין היא תרכובת לא יציבה במיוחד. כתוצאה מכך היא מתפרקת בצורה מהירה אם משאירים אותה במנוחה, והיא נהרסת  באופן מהיר על ידי בישול, או אידוי. גם בתוך הגוף האליצין מתפרק בצורה מהירה.
כיום מתבצעים מחקרים רבים על מולקולת האליצין כנגד גידולים ממאירים, טרשת עורקים ועוד.
הערות שוליים

↑  ביאליק אהב אותו, "המכון", גיליון מספר 9 -דצמבר 1997, מכון ויצמן למדע
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4275069-6
אלי בורובסקי

אין תמונה חופשית
אלי בורובסקי (27 במאי 1913 - 14 בינואר 2003) הוא מקים מוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
קורות חיים

בורובסקי, נולד בוורשה, למשפחה חסידית. הוא נסע לברלין ללמוד פילוסופיה, אולם באווירה שלאחר עליית הנאצים בחר לעבור לפירנצה בה למד בסמינר לרבנים ונתוודע לעולם האמנות.  בהמשך עבר לרומא וממנה לצרפת ולשווייץ. התגייס לדיוויזיה הפולנית בצבא צרפת, ובה לחם בעת מלחמת העולם השנייה. לאחר השואה חי בקנדה ובשווייץ, היה מומחה לחקר כתבי יד עתיקים, ובעל אוסף עתיקות מהגדולים בעולם. בשנת 1992 ייסד בירושלים את מוזיאון ארצות המקרא, המתבסס על אוספו האישי. ב-2003 מת בביתו בירושלים.
הערות שוליים

↑  יוסף צוריאל, היהודי הנודד מקים מוזיאון, מעריב, 10 באוקטובר 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258938905171  PLWABN: 9810699026405606  BnF: cb125917261 (data)  GND: 122072170  ISNI: 0000 0003 8531 5273  LCCN: n85017062  SUDOC: 200606522  VIAF: 202633248   WorldCat (עם VIAF): 202633248 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלי אשכנזי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 באפריל 1967 (בן 57) קיבוץ אפיקים
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה הפתוחה 
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 עיסוק:  עיתונאי
 מעסיק:  וואלה, הארץ 
 פרסים והוקרה:  פרס פראט לתקשורת בנושאי סביבה ל-2007, בגין הצטיינות בסיקור נושאי סביבה
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  eli.ashkenazy
 
אלי אשכנזי (נולד ב-19 באפריל 1967) הוא עיתונאי ישראלי.