stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאמטו (אוניית מערכה, 1940)
לקריאה נוספת

ג'ון טולנד, השמש העולה: שקיעתה ונפילתה של הקיסרות היפנית, 1936-1945, תל אביב: משרד הביטחון, 1985.
Ballard, Robert . Return to Midway, London: Wellington House,1999. ISBN 0304352527
Evans, David C. and Mark R. Peattie. Kaigun: Strategy, Tactics, and Technology in the Imperial Japanese Navy, 1887–1941, Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1997. ISBN 0870211927. OCLC 36621876.
Feifer, George. "Operation Heaven Number One," in The Battle of Okinawa: The Blood and the Bomb, The Lyons Press, 2001. ISBN 1585742155
Garzke, William H. and Robert O. Dulin. Battleships: Axis and Neutral Battleships in World War II, Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1985. ISBN 0870211013. OCLC 12613723
Jackson, Robert. The World's Great Battleships: From the Middle Ages to the Present, Brown Books, 2000. ISBN 1897884605
Jentschura, Hansgeorg; Jung, Dieter and Peter Mickel. Warships of the Imperial Japanese Navy, 1869–1945, Annapolis: United States Naval Institute, 1977. ISBN 087021893X.
Johnston, Ian and Rob McAuley. The Battleships, MBI Publishing Company, 2000. ISBN 0-7603-1018-1
Levi, Antonia. "The New American Hero: Made in Japan," in Kittelson, Mary Lynn (ed.). The Soul of Popular Culture: Looking at Contemporary Heroes, Myths, and Monsters, Illinois, United States: Open Court Publishing Company, 1998. ISBN 0812693639.
Mizuno, Hiromi. "When Pacifist Japan Fights: Historicizing Desires in Anime," in Lunning, Frenchy. Mechademia, vol. 2 (Networks of Desire), Minnesota, United States: University of Minnesota Press, 2007. ISSN 1934-2489
Reynolds, Clark G. The Fast Carriers; The Forging of an Air Navy, New York, Toronto, London, Sydney, McGraw-Hill Book Company, 1968.
Reynolds, Clark G. The Carrier War, Time-Life Books, 1982. ISBN 0809433044
Skulski, Janusz. The Battleship Yamato: Anatomy of a Ship, Conway Maritime Press, 2004. ISBN 978-0851779409
Steinberg, Rafael. Island Fighting, Time-Life Books Inc, 1978. ISBN 0809424886
Steinberg, Rafael. Return to the Philippines, Time-Life Books Inc, 1980. ISBN 0809425165
Wheeler, Keith. War Under the Pacific, Time-Life Books, 1980. ISBN 0809433761
Whitley, M. J. Battleships of World War Two: An International Encyclopedia, Naval Institute Press, 1998. ISBN 155750184X
Willmott, H.P. The Second World War in the Far East, Wellington House, 2000.
Wright, Peter. "Film and Television, 1960–1980," in Bould, Mark; Butler, Andrew; Roberts, Adam et al. (eds.) The Routledge Companion to Science Fiction, Oxon, United Kingdom: Routledge, 2009. ISBN 041545378X.
Yoshida, Mitsuru and Richard H. Minear. Requiem for Battleship Yamato, Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1999. ISBN 1557505446. OCLC 40542935.
ביאורים

↑  גארסק ודולין טוענים כי קרב כזה היה מסתיים בניצחון לבעלות הברית, אם כי במחיר כבד, וזאת בשל עדיפות היאמטו על פני אוניות המערכה בתותחים (460 מ"מ מול 356 מ"מ), שריון ומהירות (27 קשרים (50 קמ"ש) מול 21 קשרים (39 קמ"ש)).
↑  מערכות המכ"ם הימי של הצי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה היו בעלי איכות ירודה, שכן הן היו מזהות רק להקים גדולים של מטוסים. להקים קטנים יותר אותרו באמצעות תצפית עין.
↑  גארסק ודולין, בספרם משנת 1985 טענו כי האזעקות היו של מחסני התחמושת האחוריים. שבר היאמטו נמצא באותה שנה, ובדיקות מקיפות שנעשו בשנת 1999 גילו כי למעשה היו אלה מחסני התחמושת הקדמיים. עדות מחזקת הגיעה מאת ג'ירו נוֹמוּרה שהעיד כי ראה את אורות האזהרה של מחסני התחמושת הקדמיים.
הערות שוליים

↑  Garzke and Dulin (1985), p. 52–54.
1 2 3 4  Garzke and Dulin (1985), p. 54.
1 2 3  Garzke and Dulin (1985), p. 56.
1 2 3 4  Garzke and Dulin (1985), p. 60.
↑  Garzke and Dulin (1985), pp. 60–61.
↑  Garzke and Dulin (1985), pp. 62–63.
↑  Garzke and Dulin (1985), p. 63.
1 2  Tully, Anthony (2009-09-04). "Located/Surveyed Shipwrecks of the Imperial Japanese Navy". Mysteries/Untold Sagas of the Imperial Japanese Navy.
1 2 3  Garzke and Dulin (1985), p. 65.
↑  (04.08.1985) Remains of sunken Japanese battleship Yamato discovered, Associated Press
↑  Evans and Peattie (1997), pp. 298, 378.
↑  (06.08.2006) A-bomb survivors leery of battleship hype, Yomiuri Shimbun
↑  Evans and Peattie (1997), p. 378.
↑  Mizuno (2007), pp. 121–122.
↑  Mizuno (2007), pp. 114–115.
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594390805171  GND: 4447617-6  LCCN: n81060020  NDL: 01159502   WorldCat (עם LCCN): n81-060020 
היאמטו לקראת סוף בנייתה, 20 בספטמבר 1941
היאמטו ב-24 באוקטובר 1944, במהלך הקרב בים סיבויאן; מיד לאחר פגיעת פצצה
יאמטו תחת התקפה ליד קורה, ב-19 במרץ 1945
היאמטו בתמרונים להתחמקות מפצצות וטורפדו במהלך מבצע טן-גו
היאמטו בתצלום ממטוס מנושאת המטוסים "יורקטאון". האונייה עולה באש וניתן לראות כי היא נוטה לצד שמאל
התפוצצות מחסני התחמושת על היאמטו
דגם של אוניית המערכה יאמטו בקנה מידה של 10:1
הוראס הורסקולר

| --- | --- |

 שם סרט:  נער המחרשה אולימפיאדת האסם
 תוכנית טלוויזיה:  מיקי מאוס: הרפתקאות מבולבלות
 הופעה ראשונה:  נער המחרשה
 הופעה אחרונה:  מיקי מאוס: הרפתקאות מבולבלות
 יוצרים:  וולט דיסני אב אייוורקס
 דיבוב:  ביל פרמר
 דיבוב בשפה העברית:  אברהם מור
 מידע
 גזע:  סוס הבית
 מין:  זכר
 מקצוע:  אתלט
 דמויות קשורות
 חברים:  מיקי מאוס קלרבל הפרה קלרה קלאק
 
הוראס הורסקולר (באנגלית: Horace Horsecollar) הוא דמות בדיונית מונפשת של סוס שחור מואנש שנוצרה על ידי וולט דיסני ב-1928. הוראס הורסקולר הוא אחד מידידיו הטובים ביותר של מיקי מאוס.
הוראס אופיין כסוס גאוותן ושימש כסיידקיק של מיקי בסרטונים הקצרים המוקדמים בשחור-לבן של דיסני. תעלול נפוץ בהופעותיו המוקדמות היה יכולתו לשנות עצמו כרצונו מהיותו סוס רגיל לאופי דמוי אנושי יותר.
הוראס הופיע לראשונה כסוס המחרשה של מיקי בסרט המצויר "נער המחרשה" (The Plowboy) משנת 1929. מאוחר יותר באותה שנה, הוא הופיע ב"שוטה הג'אז" (The Jazz Fool), ולאחר מכן הפך לחבר קבוע בצוות המשנה של דיסני יחד עם קלרבל הפרה וקלרה קלאק. למרות שהוא בדרך כלל דמות משנה, הוא קיבל זמן מסך משמעותי בסרטים מצוירים כמו "מסיבת החוף" (1931) ו"מחנה שטח" (1934). בשנים האחרונות הופיע הוראס בסדרות הטלוויזיה  Mickey Mouse Works,‏  House of Mouse, "מיקי מאוס", "מיקי מאוס: הרפתקאות מבולבלות" ו"מיקי מאוס: כייף של בית".
בקומיקס, הוראס עזר למיקי במסעות הבדיקה שלו לפני שגופי קיבל את התפקיד הזה.
יחסי ישראל–לאוס

| יחסי ישראל–לאוס |
| --- | --- |
ישראל: לאוס


ישראל: לאוס
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 236,800
אוכלוסייה
10,023,983: 7,830,459
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 15,843
תמ"ג לנפש (בדולרים)
50,868: 2,023
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה עממית נשיאותית חד-מפלגתית

יחסי ישראל–לאוס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס.
היחסים בין שתי המדינות נכונו ב-1955 עם הכרתה של ממשלת ישראל בלאוס בעקבות ועידת ז'נבה שנערכה ב-1954. עם השתלטות ארגון ההתנגדות "פאת'ט לאו" (אדמות לאוס) (אנ') הקומוניסטי על המדינה ב-1976, ניתקה לאוס את קשריה עם ישראל שחודשו רק ב-1993.
היות שלמדינת ישראל אין שגרירות בלאוס, השגרירות הישראלית האמונה על לאוס נמצאת בהאנוי, בירת וייטנאם.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

לאחר קיום ועידת ז'נבה בשנת 1954 החליטה ממשלת ישראל להכיר בלאוס ובקמבודיה. ההכרה נעשתה ב-13 בפברואר 1954. שגרירות ישראל בוושינגטון הודיעה על ההכרה לצירות לאוס בארצות הברית. הביקור הרשמי הראשון מטעם אחת מהמדינות היה ב-1956, כאשר ביקר בלאוס יעקב שמעוני, ציר ישראל ביאנגון (מיאנמר) במטרה לדון בכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים. העניין סוכם עוד באותה השנה, בעת ביקורו של שר החוץ משה שרת בלאוס. ב-12 בפברואר 1957 הגיש שמעוני את כתב האמנתו כציר לא-תושב בלאוס. שגריר לאוס בפריז מונה להיות הדיפלומט הממונה על ישראל, אם כי חלפו שנים רבות עד להגשתו כתב ההאמנה מצידו לנשיא מדינת ישראל.
ביולי 1964 הועלה הדרג הדיפלומטי בין שתי המדינות לשגרירות, ובכך הואמן שגריר ישראל בבנגקוק ללאוס. משנת 1971 עד ל-1993 נמסר התפקיד לשגריר ישראל בפנום פן, בירת קמבודה.
הציר לא-תושב הראשון של לאוס בישראל היה ראש ממשלה לשעבר הנסיך סובאנה פומה (אנ') שמונה לשגריר ארצו בצרפת בשנת 1959. פומה הגיש את כתב האמנתו לנשיא יצחק בן-צבי ב-11 בינואר 1960. בחודש אוגוסט של אותה השנה נקרא פומה לעמוד שוב בראשות ממשלת לאוס עקב בעיות פנים. ברשויות הדיפלומטיות בלאוס לא עדכנו את פומה כי כהונתו כציר לא-תושב בישראל נפסקה וכך קרה מאורע חסר תקדים: ראש ממשלת לאוס המשיך לכהן גם כן כנציג מדינתו בישראל. לאוס לא שלחה לאחר מכן שגריר אחר לפריז ולכן גם לא נכח בארץ ציר מטעמה, מה שהפך את היחסים בין שתי המדינות לרדומים ומוקפאים דה פקטו.
עם החרפת מלחמת האזרחים בלאוס (אנ') ולאחר שורה של קרבות, בחודש יוני 1962 הוקמה ממשלת אחדות לאומית בראשותו של פומה. לאור זאת כונסה שוב ועידת ז'נבה ב-2 ביולי 1964 שבסופה נחתם הסכם בינלאומי שהבטיח את הנייטרליות של לאוס בכל הנוגע למדיניות החוץ שלה.
המגעים התחדשו בין שתי המדינות באמצע שנת 1964. ב-29 ביוני אותה שנה נתקבלה בשגרירות ישראל בבנגקוק איגרת מממשלת לאוס שהודיעה על הסכמת מלך לאוס להעלות את דרג הנציגויות הדיפלומטיות לשגרירויות בין ישראל ולאוס. הדבר פורסם ב-1 ביולי 1964 בירושלים ובלאוס במקביל.
היסטוריה > שיתוף פעולה חקלאי

בשנת 1965 החלה ישראל בפעולת סיוע ללאוס שהייתה קשורה בתוכנית סיוע ופיתוח של האומות המאוחדות. במסגרת זו התבקשה ישראל לסייע בחוות הדגמה וניסיונות חקלאית בשם "הוטדוקאו" (Hotdokkao). החווה עסקה בטיפוח גידולים חקלאיים ובהכשרת איכרי הסביבה בשימושים בכלים חקלאיים. בחווה הועסקו שלושה מומחים ישראליים.
ישראל קיבלה עליה לערוך תכנון חקלאי נרחב בשיתוף פעולה עם ניו זילנד של אזור פיתוח כפרי בחבל נאם-נגום שליד בירת לאוס, ויינטיאן.
היסטוריה > שיתוף פעולה ביטחוני וניתוק היחסים

כאשר פרץ המשבר בין ישראל למצרים שהוביל למלחמת ששת הימים ב-1967, שיגר ראש ממשלת ישראל לוי אשכול מכתב למנהיגי מדינות בעולם, ובהם ראש ממשלת לאוס. מראש ממשלת לאוס לא התקבלה תשובה ובכך, לא נודעה עמדתה של לאוס במשרד החוץ.
בחודש ספטמבר 1968 ביקשה לאוס לרכוש מישראל תת-מקלעים מסוג "עוזי" וחודשים אחדים לאחר מכן, בינואר 1969 קיבלה התעשייה האווירית לישראל הצעה מלאוס לשפץ לה מטוס מסוג DC-3 דקוטה. בכך, נחתמו היחסים המעשיים בין לאוס וישראל עד 23 בפברואר 1976, כאשר לאוס הודיעה על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות השתלטות כוחות "פאת'ט לאו" (אדמות לאוס)" הקומוניסטים על המדינה.
היסטוריה > חידוש היחסים

היחסים הדיפלומטיים עם לאוס חודשו 17 שנים אחר כך, ב-6 בדצמבר 1993. שגריר ישראל בווייטנאם דוד מתנאי הגיש את כתב האמנתו לנשיא לאוס ב-4 במאי 1994. בימים 24–29 באוגוסט באותה השנה ביקר בישראל שר החוץ של לאוס, והבטיח לשקול מחדש את דפוסי הצבעתה של ארצו על ישראל שהוגדרה לעיתים כלא ידידותית בארגונים בינלאומיים בעוד ישראל הבטיחה להעניק ללאוס סיוע בשעת הצורך. במהלך הביקור נחתם הסכם לשיתוף פעולה כלכלי-טכני בין שתי המדינות. מאז, ובפרט מסוף שנות התשעים, אישים ומשלחות שונות מלאוס נוהגים לבקר בישראל מדי שנה.
בשלהי 2014 פורסם מדד האנטישמיות בעולם, שבו התוצאות הציגו שלאוס היא המדינה בעלת אחוז האנטישמיות הנמוך ביותר בעולם (0.2% בלבד).
לקריאה נוספת

משה יגר, המסע הארוך לאסיה: פרק בתולדות הדיפלומטיה של ישראל, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2004
יחסי ישראל–קזחסטן

| יחסי ישראל–קזחסטן |
| --- | --- |
ישראל: קזחסטן
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

ישראל: קזחסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 2,724,900
אוכלוסייה
10,023,983: 20,740,160
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 261,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
50,868: 12,605
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

יחסי ישראל–קזחסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין רפובליקת קזחסטן.
ב-10 באפריל 1992 שתי המדינות כוננו יחסים ביניהן בתחילה ברמת הקונסוליות, ובהמשך ברמת שגרירות מלאה. שגרירות ישראל בקזחסטן הוקמה באסטנה באוגוסט 1992, ושגרירות קזחסטן בתל אביב הוקמה במאי 1996.
היסטוריה

בשנים 1995 ו-2000 נערכו ביקורים רשמיים של נשיא קזחסטן נורסולטאן נזרבייב בישראל. ב-1995 (כשר חוץ) ו-2002 (כסגן ראש ממשלה) ביקר שמעון פרס בקזחסטן.
באוגוסט 2004 נפגש מזכיר המדינה של קזחסטן עם השגריר משה קמחי, כדי לדון בקשרים חברתיים וכלכליים בין המדינות והעברת שגרירות ישראל לבירה אסטנה.
באוקטובר 2006 הגיעה משלחת רשמית לישראל בראשות סגן ראש הממשלה הקזחי מקסימוב. באותה שנה התגלו נגיפי איידס בגופם של למעלה מ-100 תינוקות במחוז צ'ימקנט בדרום קזחסטן. שגרירות ישראל יזמה מבצע סיוע שנקרא "מבצע ידידות" והתנהל במהלך השנים 2006–2007 ובמסגרתו הגיעה משלחת רפואית לטיפול בתינוקות נשאי הנגיף ועל פי הצורך להטיסם לטיפול בארץ.
ביוני 2009 ביקר שמעון פרס כנשיא מדינת ישראל בקזחסטן.
בדצמבר 2011, שיגרה ישראל מאתר השיגור בייקונור בקזחסטן את הלוויין עמוס 5, וב-2013 את הלוויין עמוס 4.
ב-14 בדצמבר 2016 ביקר ראש הממשלה בנימין נתניהו בקזחסטן, כביקור ראשון של ראש ממשלה ישראלי במדינה, שבמהלכו נפגש עם הנשיא נזרבייב והשתתף בפורום עסקים קזחי-ישראלי באסטנה.
בינואר 2017 החליטה קזחסטן על ביטול הצורך בוויזה לתיירים ישראליים.
סחר

המדינות מקיימות ביניהן יחסי מסחר הדוקים בתחום מערכות הגנה ומודיעין. באפריל 2009, הוועדה לביטחון לאומי של קזחסטן (ק.נ.ב) טען כי שר ההגנה הקזחי, קנה ביודעין ארטילריה ומערכות הגנה פגומות אשר יוצרו במפעלים ישראליים. קזימוראט מיירמנוב, סגן שר ההגנה, נעצר בהקשר לפרשה.
בשנת 2009 נחתם הסכם סחר בין ישראל וקזחסטן.
על פי מכון היצוא הישראלי היקף הסחר של ישראל מול קזחסטן הסתכם בשנת 2010 בכ-63 מיליון דולר (לא כולל חומרי אנרגיה), עלייה של כ-8.5% לעומת תקופה מקבילה אשתקד. יצוא הסחורות בשנה זו הסתכם בכ-62 מיליון דולר, עלייה של כ-10% בהשוואה לתקופה מקבילה אשתקד, עם זאת, נרשמה ירידה בהיקפי היצוא בהשוואה לשנים 2008 ו-2007. ייבוא הסחורות של ישראל מקזחסטן נמצא בירידה משנת 2008, ובשנת 2010 הסתכם בכ-300 אלף דולר, ירידה של כ-66% בהשוואה לתקופה מקבילה אשתקד.
ראו גם

יהדות קזחסטן
שגרירות ישראל באסטנה
סמירה סעיד

| --- | --- |

 לידה:  10 בינואר 1958 (בת 67) רבאט, מרוקו מרוקו 
 שם לידה:  סמירה בן סעיד
 מוקד פעילות:  מצרים מצרים  מרוקו מרוקו
 תקופת הפעילות:  מ-1975
 עיסוק:  זמרת, כותבת שירים, מפיקה מוזיקלית
 סוגה:  פופ מרוקאי, פופ מצרי, מוזיקה ערבית
 שפה מועדפת:  ערבית 
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר 
 חברת תקליטים:  מזיקה   עלאם אלפאן   רוטאנה רקורדס
 בן או בת זוג:  Hani Mehanna (1988–1994) 
 מספר צאצאים:  1 
 דף הפייסבוק הרשמי של סמירה סעיד
 פרופיל ב-IMDb
 
סמירה סעיד (בערבית: سميرة سعيد, נולדה ב-10 בינואר 1958 בשם סמירה בן סעיד) היא זמרת פופ ערבי מרוקאית-מצרייה.
קריירה

סמירה סעיד נולדה ב-10 בינואר 1958 ברבאט, בירת מרוקו. סעיד הוציאה לאור את שירה הראשון "I Love Noodles" כשהייתה בת תשע. כישרונה של סעיד התגלה בתוכנית המוזיקה המרוקאית "מוואחב" ששודרה בערוץ המלכותי המרוקאי. לאחר השתתפותה בתוכנית עברה סעיד למצרים, שם החלה תהילתה בקרב כל מדינות העולם הערבי. בשנת 1977 התיישבה סעיד בקהיר והחלה להחזיק באזרחות מצרית לצד אזרחותה המרוקאית. כל אלבומיה של סעיד הם בערבית מצרית לצד שירים אחדים שהוקלטו בערבית מרוקאית. בשנת 1980 ייצגה סעיד את מולדתה מרוקו באירוויזיון שנערך באותה השנה בהאג, הולנד. השיר איתו ייצגה סעיד את מרוקו באירוויזיון נקרא "Bitaqat Hub" (מסר של אהבה) והוא אינו זכה להצלחה גדולה באירוויזיון כשהתמקם במקום ה-18 מתוך 19 עם 7 נקודות בלבד, כולן מאיטליה. לעומת זאת, השיר הפך ללהיט בעולם הערבי ובמצרים בפרט, שם עלה לפסגת המצעדים.
לאחר האירוויזיון החלה קריירתה של סמירה סעיד לזרוח והיא הפכה לאחת הזמרות המוכרות ביותר במצרים, היא הוציאה סינגלים רבים שהגיעו לפסגת המצעדים במצרים והפכה במובנים רבים ל"דיווה הגדולה של מצרים". בשנת 2001 זכתה סעיד בפרס על הקליפ הטוב ביותר במצרים עם שירה "לילה חביבי" (לילה עם אהובי) מתוך האלבום שנושא את אותו השם. סעיד זכתה בפרס נוסף ב-2003 והמשיכה לזכות בפרסים נוספים בכל העולם הערבי. בשנות ה-10 של המאה ה-21 החלה לחזור סעיד לפעילות מלאה לאחר הפוגה קצרה כאשר הוציאה לאור את הסינגל שלה "מזל" (בית) בשנת 2013 ואת האלבום "עאיזה עאש" (אני רוצה לחיות) בשנת 2015.
בשנת 2019 היא החלה להיות מאמנת בתוכנית The Voice הכלל ערבית לצד מוחמד חמאקי.
פעילות הומניטרית

סמירה סעיד הקדישה את עצמה בשנת 2006 להופעות בהתנדבות בפרברים בהם מתגוררים המהגרים בצרפת, היא עשתה זאת על מנת "לגרום לסולידריות בין כל הדתות" ולהילחם כנגד הטרור שפרץ בצרפת באותה השנה.
לקריאה נוספת

Iraqi Maqam voices of women: an analytical study of the critical technical experience of Iraqi women in singing Almqami, by Hussein Azami, by Hussein Azami, AIRP, 2005 - 316 pages. ISBN 9953-36-677-2, ISBN 978-9953-36-677-7.
Women of Fes: Ambiguities of Urban Life in Morocco, by Rachel Newcomb, University of Pennsylvania Press, 2009 - 236 pages. ISBN 0-8122-4124-X, 9780812241242.
Songs and stories, by Karīm Irāqī, by Karīm Irāqī, Company Whites of Arts and Letters, Volume 1 de Aghānī wa-ḥikāyātuhā, Karīm ʻIrāqī -.
הערות שוליים

↑  Samira Saeed fights terrorism, אל בוואבה, 9 במאי 2006
| מרוקו מרוקו באירוויזיון |
| --- | --- | --- |
| השתתפויות | 1980 |  |
| נציגי המדינה | סמירה סעיד |  |
| שירי המדינה | Bitaqat Hub |  |
בשנים שלא מופיעות ברשימה נעדרה מרוקו מהתחרות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13981449g (data)  GND: 135308607  ISNI: 0000 0001 1953 6831  MusicBrainz: b3a933d1-70b0-4905-a9a2-54a267b0f534  SUDOC: 088522415  VIAF: 103221904   WorldCat (עם VIAF): 103221904
לי הונג-ג'אנג

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
לִי הוֹנְג-גַ'אנְג (במנדרינית: 李鴻章;‏ 15 בפברואר 1823 – 7 בנובמבר 1901) היה פוליטיקאי, דיפלומט וגנרל ממשפחה אריסטוקרטית בשירות האימפריה הסינית תחת שלטון שושלת צ'ינג המאוחרת.
הוא לחם להפלת מספר מרידות מרכזיות נגד השלטון הקיסרי כגון מרד טאיפינג, הקים את צבא בייאנג על בסיס מערבי, שירת כמשנה למלך במספר מחוזות מרכזיים, פעל כדיפלומט ושגריר מטעם סין באירופה וטיפח את קידום התיעוש בסין. העיתון הצרפתי "הדור" (Le Siècle) כינה אותו "ביסמרק הצהוב" לאות הערכה.
ביוגרפיה

לי נולד בשנת 1823 למשפחת סופרים אשר מזה זמן רב פעלו בשירות המדינה. גם אביו של לי וגם ג'אנג גו-פאן (הפוליטיקאי שהפך מאוחר יותר למנטור שלו), למדו לשירות האזרחי בבחינות קונפוציאניות, וזכו למעמד של "למדנים מומחים". לי החל את הקריירה הרשמית שלו בשנת 1844 בהדרכתו של ג'אנג בבייג'ינג ובשנת 1847 הוא קיבל את התואר הסופי והפך פקיד ממשלתי.
ביוגרפיה > צבא

בשנת 1850 פרץ מרד טאיפינג, מרד איכרים גדול בעל אופי משיחי שאיים להפיל את השושלת מהכוח. כאשר ביתם היה מאוים, לי ואביו ארגנו מיליציה מקומית שנשבעה בתמיכתה לממשל הקיסרי של שושלת צ'ינג. לי הפך מעורב במאבק עד לכדי מצב שכאשר נפטר אביו בשנת 1855 כנגד הדרישות של המסורת לעזוב כל עבודה לתקופת אבל הוא לא היה יכול לעזוב את שדה הקרב.
ג'אנג גו-פאן, שהיה בשנת 1860 מושל כללי במחוזות ליאנג-ג'יאנג (מרכז סין), ארגן כוחות בלתי-סדירים נגד מרד טאיפינג, ובהמשך הצטרף לי לצוותו לתוך מיליציית אנטי-טאיפינג מאוחדת. בשנת 1862 התמנה לי למושל בפועל במחוז ג'יאנגסו ונסע לשאנגחאי עם כוחותיו השכירים. באמצע המרד, בגיל מעט פחות מארבעים נהנה לי מדרגה אזרחית גבוהה, השפעה מחוזית ויכולת פעולה צבאית עצמאית כמעט לגמרי, אשר ניתנה לו מידי השלטון.
בשנים הבאות עבד לי בחלקו עם זרים לשימוש בכלי הנשק המערביים במאמץ נגד כוחות טאיפינג סביב שאנגחאי. המוכר ביותר מבין המערביים איתם פעל היה צ'ארלס ג'ורג' גורדון ("טיטו" בכינויו), אז קצין צבא אנגלי בן 30 שהוביל את "הצבא המנצח תמיד", כוח שהועמד לרשות לי מאוחר יותר, שהורכב משכירי חרב זרים.
בין השנים 1865–1870, לי היה מעורב מאוד במשימות רשמיות גבוהות שונות במרכז, בצפון ובמערב סין, בעיקר כדי לדכא מרידות שונות כגון מרד דונגאן. הוא שמר על התעניינות בצבאות בסגנון מערבי שעל גביהם בנה את צבאו המוצב בנאנג'ינג ובשאנגחאי מכיוון שרצה לחזק את סין ראשית כנגד ההשפעה המערבית ויותר מכך מן הסכנה שראה באימפריה היפנית, שלאחר רסטורציית מייג'י החלה בתהליך אדיר של מודרניזציה, תיעוש ופיתוח בסגנון המערב.
ביוגרפיה > פוליטיקה

בשנת 1870 מונה לי למשנה למלך (המושל הכללי) של מחוז הבירה, ז'ילי. כמו כן, בתקופה זו שימש כמזכיר גדול (תפקיד ממשלתי מרכזי) וכמפקח על הסחר בצפון ובכך היה אחראי על ניהול דרכי הסחר עם המערב מתוך נמלי הסחר שהיו מצפון ליאנגצה. לי הפך למנהל המשא המתן בנושאי הסחר הסיני המוכר ביותר לזרים. לפיכך, היו לו תפקידים במבנה הממשל מרכזי כמו גם במבנים המחוזיים, כוחות צבאיים שעמדו לרשותו והיוקרה הגוברת בחו"ל הביאה להתפתחות כהונה חסרת תקדים בת 25 שנה בתור מושל ז'ילי.
במהלך כהונה ארוכה זו, לי התעניין בכמה פרויקטים מרכזיים לתיעוש: הוא פיתח כוח צבאי נוסף בטיינג'ין ושיפר את מערכות הביצורים הסיניים שם כמו גם את הצי. הוא הורה על שליחתם של צעירים סינים לארצות הברית כדי ללמוד מיומנויות חדשות, קו ייצור ספינות קיטור למסחר, אוניות מלחמה שנבנו במערב, מכרות פחם, מסילות ברזל, קו טלגרף, תחנות לייצור כותנה, אקדמיה צבאית, ועוד. הוא אפילו תמך בשינוי ליברלי בבחינות הקונפוציאניות. פקידים סינים אחרים שהתעניינו בפרויקטים כאלה היו מעטים. בהמשך לפיתוח הצבאי הקים לי את צבא בייאנג על בסיס מערבי.
בשנים אלה לי עסק רבות במשא ומתן עם היפנים, הבריטים, הצרפתים ומעצמות רבות השפעה אחרות. מאמציו לשמירת האינטרסים של סין לא היו מוצלחים בסופו של דבר, במידה רבה עקב החולשה הצבאית של סין. סין שלחה משלחת של התנצלות אל האימפריה הבריטית בשנת 1876 לאחר אירוע שהביא לרצח פקיד בריטי. באותה שנה, יפן ערכה אמנה עם קוריאה תחת שושלת ג'וסון שהתעלמה מההשפעה המסורתית של סין על חצי האי הקוריאני, לי פעל לעצור את ההשפעה היפנית הגוברת אך ללא הצלחה שכן יפן נתמכה בידי ארצות הברית. עוד בסוף שנות השבעים יפן כבשה את איי ריוקיו מידי תחום ההשפעה הסינית.
לי פעל לקבלת הסכמת מנהל מושבת הודו-סין הצרפתית להשפעה הסינית על מרכז וצפון וייטנאם ובכך לשמר את אותה ההשפעה, אך לבסוף, הפסד סין במהלך מלחמת סין–צרפת בשנות השמונים הביא לאיבוד ההשפעה על כלל הסינית וייטנאם. מאמצי לי להחזיר את יוקרתה והשפעתה של סין על קוריאה תחת שושלת ג'וסון נכשלו, וניסיונו להגיע להסדר עם הפוליטיקאי היפני איטו הירובומי הסתיים לגמרי בכישלון כאשר החלה מלחמת סין–יפן הראשונה.
לאחר ההפסד הקשה של סין ליפן, ניתנו איים, השפעה ופיצויים לאחרונה. לי פתח באופן אישי במשא ומתן לשלום עם יפן במרץ 1895 אך נפגע בכדור על ידי רדיקל יפני – בסופו של דבר, התקפה זו על לי, הביאה להורדת הדרישות היפניות במשא ומתן לשלום אף על פי שהלהיבה את הקהל האזרחי הכולל ביפן.
אף על פי הפסדיו, בעיני מערבים רבים, לי היה המדינאי הסיני המוביל. בשנת 1896 הוא השתתף באירוע הכתרת ניקולאי השני, קיסר רוסיה ובעודו ברוסיה ניהל משא ומתן לברית סודית בין שתי המדינות לפיה יהיו שוות ביניהן. אף על פי שהוא נסע מהאימפריה הרוסית דרך מערב אירופה והתקבל מאוחר יותר בוושינגטון הבירה על ידי נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד, שובו לסין היה קריר; מרידות פנימיות וההפסד נגד יפן פגעו ביחס האזרחי ויחס הדרג המדיני אליו.
הוא שמר על הפיקוח המסחרי ובשנת 1899 מונה לממלא מקום מושל הכללי של מחוזות ליאנג וגואנג. יוקרתו עדיין הייתה כזו שהוא נבחר לנהל משא ומתן עם מעצמות המערב לאחר שהם הפילו את מרד הבוקסרים הסיני בשנת 1900. שם שוב נאלץ לי לחתום על פיצויים והסכמים שהיוו השפלה לאומית לארצו.
מורשת

לי נפטר בשנת 1901. לי הונג-ג'אנג לא תמך בשימור כל המעלות הקונפוציאניות, לא היה לו מוניטין של בעל חוסר עניין כלכלי אישי כפי שג'אנג גו-פאן נהנה מכזה, וחלק ניכר מהמיזם החדשני שלו נעשה מתוך עניין לרווח אישי. פועלו לפיתוח ליברלי בסין נפגש בהתנגדות מידי צה שי, הקיסרית האלמנה של סין אשר הייתה בפועל הכוח מאחורי הקלעים.
לי קיווה שרפורמת הבחינות לשירות המדיני יביאו יוקרה לפיתוח המדעים המערביים בסין, אך הצעותיו לא עברו מבחינה מעשית, והוא היה תחת התנגדות כבדה מהמחנה המתון. לי היה נחרץ בחשיבותה הקדושה של המערכת הקיסרית והיה נאמן לה ללא עוררין ותחת פיקודו נפלו מרידות רבות עוד לפני שהרימו את ראשם, בהם המרידות הראשונות מאלו אשר הונהגו בידי סון יאט-סן. המודרניזציה של סין בסוף המאה ה-19, שנועדה להציל את השושלת ואת החיים המסורתיים, נפגעה בצורה הרסנית על ידי סתירות מתוך מוסדות פנימיים, אשר הביאו לכשלונו הסופי של לי ולנפילתה של סין הקיסרית רק עשור לאחר מותו, במהפכת שינהאי.
ראו גם

שושלת צ'ינג
צה שי, הקיסרית האלמנה של סין
צבא בייאנג
מרד טאיפינג
מרד דונגאן
לי הונג-ג'אנג במרכז עם רוברט גסקוין ססיל משמאל וג'ורג' נתניאל קרזון מימין.
שגרירות אוקראינה במוסקבה

| --- | --- |

 מידע כללי
 כתובת:  ליאונטייבסקי פראולוק 18
 עיר:  פרסננסקי ראיון 
 קואורדינטות:  55°45′39″N 37°36′23″E﻿ / ﻿55.76077287°N 37.60628952°E﻿ / 55.76077287; 37.60628952
 תאריך פתיחה:  אוקטובר 1992
 תאריך סגירה:  פברואר 2022
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי אוקראינה-רוסיה
 שטח האמנה:  רוסיה רוסיה
 מדינה מיוצגת:  אוקראינה אוקראינה
 
 http://www.mfa.gov.ua/russia
 he
 
שגרירות אוקראינה במוסקבה היא הנציגות הדיפלומטית הראשית של אוקראינה בפדרציה הרוסית. היא ממוקמת ברחוב ליאונטייבסקי פראולוק (רו') 18 במוסקבה.
ב-5 בדצמבר 1991, לאחר שאוקראינה קיבלה עצמאות ב-24 באוגוסט 1991 הכירה רוסיה בעצמאותה של אוקראינה. היחסים הדיפלומטיים בין אוקראינה לרוסיה כוננו ב-14 בפברואר 1992 לאחר ששתי המדינות חתמו על הפרוטוקול לכינון יחסים דיפלומטיים בין אוקראינה לפדרציה הרוסית. באוקטובר 1992 נפתחה שגרירות אוקראינה במוסקבה.
במרץ 2014, בתגובה לסיפוח חצי האי קרים, שהחל בפברואר באותה השנה, החזירה אוקראינה את השגריר וולודימיר ילצ'נקו להתייעצויות, ומאז אוקראינה מיוצגת ברוסיה על ידי הממונה על היחסים שלה.
באוגוסט 2014, כתריסר פעילים נעצרו מחוץ לשגרירות אוקראינה במוסקבה, במסגרת ההפגנות נגד מלחמה באוקראינה בגין מחאה נגד הנשיא ולדימיר פוטין.
בפברואר 2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, פונתה השגרירות.
שגרירים

1992–1994 – Володимир Крижанівський
1995–1999 – Володимир Федоров
1999–2005 – Микола Білоблоцький
2005–2006 – Леонід Осаволюк (ממונה זמני על היחסים)
2006–2008 – Олег Дьомін
2008–2010 – Костянтин Грищенко
2010–2014 – Володимир Єльченко
במרץ 2014 החזירה אוקראינה את השגריר, ומאז היא מיוצגת על ידי ממונה על היחסים.
ראו גם

יחסי אוקראינה–רוסיה
שגרירות רוסיה בקייב