stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרור סטוכסטי
מקור המונח

המונח "טרור סטוכסטי" נטבע לראשונה בשנת 2002 על ידי המתמטיקאי גורדון וו, שחקר את הקשר בין מעשי טרור אקראיים לכאורה לבין הסיקור התקשורתי של מעשי הטרור.
בשנת 2011 המונח הפך לפופולרי בזכות מאמר של הבלוגר G2geek באתר Daily Kos, בו הוא הגדיר טרור סטוכסטי כ"שימוש בתקשורת המונים כדי לעורר זאבים בודדים אקראיים לביצוע פעולות אלימות או מעשי טרור, הניתנים לחיזוי סטטיסטי אבל בלתי-צפויים באופן אינדיבידואלי". אחת הדוגמאות במאמר שלו היא: "זה מה שקורה כאשר אוסאמה בן לאדן מפרסם סרטון שמעודד קיצונים אקראיים בקצה השני של כדור הארץ לבצע פיגוע".
עד שנת 2016 נעשה שימוש במונח בעיקר במאמרים אקדמיים. באוגוסט 2016 פרסם דייוויד ס. כהן מאמר ברולינג סטון בו הוא הצביע על התבטאויות של דונלד טראמפ נגד הילרי קלינטון כהסתה העלולה להוביל לרצח, והגדיר אמירות אלה כטרור סטוכסטי. בעקבות המאמר זכו דבריו של טראמפ לגינויים רבים, ובהמשך תויגו גם אמירות נוספות שלו כטרור סטוכסטי.
אמצעי התגוננות

נעשה ניסיון להשתמש בשיטות מלחמה בטרור, כמו חיסון עמדות, כאמצעי התגוננות בפני טרור סטוכסטי. שיטות נוספות שהוצעו הן החמרה בעונשים על איומים ופעולות אלימות נגד נבחרי ציבור ועובדי מדינה, וסיווג פעולות אלה כפשעי שנאה.
דוגמאות

רציחתו של תומאס בקט נחשבת למקרה הראשון בהיסטוריה של טרור סטוכסטי. בקט היה הארכיבישוף מקנטרברי בשנת 1170, והתגלע סכסוך עז בינו לבין הנרי השני, מלך אנגליה, שהתבטא בפומבי בחריפות נגדו: "מי יפטור אותי מהכומר הטורדני הזה?" מילות ההסתה של המלך גרמו לארבעה מאנשי חצרו להתנקש בחיי בקט, והם רצחו אותו בקתדרלת קנטרברי ב-29 בדצמבר 1170. לאחר המעשה טען המלך הנרי כי לא התכוון שכך יקרה.
בארגון הטרור המדינה האסלאמית בלט אנוואר אל-עוולקי שנודע בהרצאות וידאו שפרסם באינטרנט, שרבים הושפעו מהן וביצעו פיגועים, בהם סגן נידאל חסן, שביצע את פיגוע הירי בפורט הוד בנובמבר 2009, ועבדול פארוק אל-מוטלב, מחבל ניגרי שניסה לפוצץ מטוס נוסעים סמוך לדטרויט בסוף דצמבר 2010.
דוגמאות רבות לטרור סטוכסטי ניתנו במאמרים אקדמיים וספרים שראו אור בארצות הברית, בהן מקרים של הסתה שגרמו לרצח רופאים שביצעו הפלה מלאכותית (למשל, רצח ג'ורג' טילר, רופא מוויצ'יטה, בשנת 2009), תקיפות והצתות של מרפאות הפלות, מקרי רצח של להט"ב בארצות הברית (למשל, הירי במועדון הלילה בקולורדו ספרינגס) ומקרי ירי המוני, בהם הירי בבאפלו (2022).
ניסיון החטיפה של גרטשן ויטמר ב-2020 תואר כדוגמה לטרור סטוכסטי.
בשנת 2021 נערך קמפיין רחב נגד טיפולים רפואיים לנוער טרנסג'נדרי, העונה להגדרה של טרור סטוכסטי, וגם תקיפות אנטישמיות התרחשו באופן דומה.
באוגוסט 2022 ניסה אדם חמוש להתנקש בחוקרי FBI שהשתתפו בפשיטת ה-FBI על מאר-א-לאגו. לאחר מכן נודע כי הוא הושפע מהסתה ברשתות החברתיות.
ביוני 2024 התרחשו שני אירועי דקירה על רקע גזעני באואולו, פינלנד. התוקפים הושפעו מהסתה של פוליטיקאים מהימין הקיצוני בפינלנד, בעיקר ממפלגת הפינים.
בעקבות ניסיון ההתנקשות בדונלד טראמפ בפנסילבניה ביולי 2024 טענו מספר פרשנים שהוא קורבן של טרור סטוכסטי, למרות שלא ברור מה היו מניעיו של היורה. אחרים זיהו אמירות של טרור סטוכסטי בחלק מהתגובות לאירוע.
על פי זהבה גלאון, טענותיו של בנימין נתניהו כאילו ההפגנות נגדו נועדו לפגוע בו פיזית הן טרור סטוכסטי. באופן דומה תוארו התבטאויות נגד שופטת שהוצגה כ"שונאת ישראל", קריאות לפגוע בשופטי בג"ץ ופיגוע דריסה של מפגינים באירוע מחאה להשבת החטופים ברצועת עזה.
הערות שוליים

↑  stochastic terrorism, ויקימילון (באנגלית)
↑  שלום בוגוסלבסקי, טרוריזם סטטיסטי, באתר hahem.co.il, ‏13 בינואר 2011
↑  Gordon Woo, Quantitative Terrorism Risk Assessment, ‏2002 (באנגלית)
↑  Stochastic Terrorism: Triggering the shooters., Daily Kos, ‏11 בינואר 2011 (באנגלית)
↑  David S. Cohen, Trump's Assassination Dog Whistle Was Even Scarier Than You Think, רולינג סטון, ‏9 באוגוסט 2016 (באנגלית)
↑  Molly Amman and J. Reid Meloy, Stochastic Terrorism: A Linguistic and Psychological Analysis, Perspectives on terrorism, Volume 15, Issue 5, ‏אוקטובר 2021 (באנגלית)
↑  Christopher Wiggins, Attacks on the LGBTQ+ Community Amount to Stochastic Terrorism, Advocate.com, ‏16 באוגוסט 2022 (באנגלית)
↑  טרנספוביה ואנטישמיות, באתר פוליטיקלי קוראת, ‏5 במרץ 2022
↑  אלכס נירנבורג, בתוך שבוע: שתי דקירות על רקע גזעני במרכז קניות בפינלנד, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 19 ביוני 2024
↑   זהבה גלאון, מי יגן עלינו מפני שופרות נתניהו בתקשורת?, באתר הארץ, 14 בינואר 2021
↑   ציוץ של קיר הבושה: שופטת שמוצגת כ"שונאת ישראל" (תוך הצגת תמונה שלה) ברשת החברתית אקס (טוויטר), 18 ביוני 2024
↑   ציוץ של קיר הבושה: זה מה שצריך להגיד לשופטי בג"ץ... פשוט לדרוס את מי שמפריע! ברשת החברתית אקס (טוויטר), 6 באוקטובר 2023
↑  103FM, ‏עד ראייה: "היה נראה כמו פיגוע דריסה" - תיעוד חדש מהאירוע הקשה, באתר מעריב אונליין, 7 באפריל 2024
↑  אורי סלע, טל שלו‏, הנוסעים מקללים והנהג מאיץ: תיעוד רגע דריסת המפגינים בת"א | צפו, באתר וואלה, 6 באפריל 2024
ליאו לוי

ליאו לוי
ליאו לוי  (1912–1982) היה אתנומוזיקולוג יהודי איטלקי ולאחר מכן ישראלי שהתמחה בחקר מסורות המוזיקה של יהודי ארצות אגן הים התיכון (ויהדות איטליה בפרט), הקלטתן ושימורן; פעיל בתנועה הציונית האיטלקית, מארגן מחנות קיץ שתרמו לחיזוק היהדות והציונות בקרב הצעירים היהודים.
קורות חיים

מקור משפחתו של ליאו לוי הוא בגוריציה שבצפון מזרח איטליה, אם כי הוא עצמו נולד בקזאלה מונפראטו שבפיימונטה. אביו, ד"ר יוסף לוי, היה רב הקהילה של קזאלה מונפראטו. בגיל 11 התייתם מאביו, ואת עיקר חינוכו היהודי קיבל בטורינו מסבו, הרב ג'אקומו בולאפיו, שהיה רבה של הקהילה במשך למעלה משלושים שנה. טורינו הייתה בעת ההיא בירתו האינטלקטואלית והבורגנית של בית סאבויה, לימים מקום מושבו של מלך איטליה, ומרכזה של תנועת התחייה האיטלקית שהובילה לאיחוד איטליה ב-1870.
כסטודנט למד בשתי אוניברסיטאות בו זמנית, בטורינו (בלשנות ומוזיקולוגיה) ובבולוניה (חקלאות). בשנים 1931–1933 למד בלשנות אצל פרופ' ברטולדי ותולדות המוזיקה אצל פרופ' ג'נטלי באוניברסיטת טורינו, וסיים לימודי מוזיקה בכינור. בשנת 1932 נבחר לייצג את מחוז פיימונטה בתור אחד מזוכי פרס מוסוליני. לקראת עלייתו לארץ ישראל למד חקלאות וקיבל תואר דוקטור בחקלאות מאוניברסיטת בולוניה. את השפה העברית למד באופן עצמאי.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל ובהזדמנות ראשונה נשא נאום בעברית צחה בפני קהל מאזינים באוניברסיטה העברית בירושלים. עבד בחקלאות, הדריך נוער עולה מאיטליה. הורה בבתי ספר תיכוניים, והיה בשליחויות רבות מטעם הסוכנות היהודית באיטליה.
בשנת 1953 חזר לאיטליה. השתלם במוזיקולוגיה בבית הספר הגבוה למוזיקה עתיקה ופליאוגרפיה מוזיקלית אצל פרופ' מונטירסו שלי מאוניברסיטת פארמה באיטליה.
בשנים 1960–1963 היה לוי חבר חוקר במרכז לחקר המוזיקה העממית שליד האקדמיה הלאומית סנטה צ'יצ'יליה ברומא, וכיהן בתור סגן יושב ראש המרכז הבינלאומי למוזיקה מסורתית ליטורגית שליד אונסק"ו.
היה נשוי ללינדה (נפטרה בשנת 1967, בגיל 53).
בנו, ד"ר יוסף לוי, משמש כרב ראשי של פירנצה וסיינה בטוסקנה (נכון ל-2007). בתו ימימה רוזנטל היא ראש תחום תיעוד וחשיפה בגנזך המדינה שבמשרד ראש הממשלה. נכדו הוא הבמאי חגי לוי.
קורות חיים > פעילותו הציונית

מראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 ואילך היה לוי אחד הפעילים בתנועה הציונית באיטליה. יש מעולי איטליה המרגישים, עד היום שהם חווים לו את החלטתם לעלות לארץ ישראל.[דרוש מקור] בכך הוא המשיך ויישם את דרכו של אלפונסו פצ'יפיצ'י - "הנביא של היהודים", כפי שכינה אותו מוסוליני, האיש שהשפיע על דור שלם של יהודי איטליה.
בקיץ 1931 הקים לוי וגיבש את מפעל "מחנות הקיץ" (קאמפג'י) בהרי האלפים האיטלקים. במחנות, שנערכו בפגרת הקיץ, נאספו צעירים יהודים מכל רחבי איטליה לחוות את דרך החיים היהודית, ללמוד עברית ולשמוע על הציונות. לרבים מהם, שבאו מבתים מתבוללים, הייתה זו הפעם הראשונה שבה נחשפו לרעיונות אלו וחלק גדול מהם אמנם התקרב ליהדות ועלה בעקבות המפגשים לארץ ישראל. בזכות המפגשים במחנות הקיץ, חלק מהמשתתפים, הקימו משפחה יהודית בעקבות כך שצעירים וצעירות יהודיות הכירו זה את זה. לוי היה שותף בהקמת הסתדרות המורים העבריים באיטליה, פעל לקידום לימוד השפה העברית וכתב מספר ספרים ללימוד השפה, הדקדוק וההיסטוריה של העם היהודי, ספרים שאף תורגמו ללשונות אחרות.
קורות חיים > פעילות פוליטית באיטליה

בתקופת הפשיזם באיטליה לא הלך לוי שבי אחרי נוחות החיים שהציע המשטר ואשר סחף אחריו רבים מיהודי איטליה והיה פעיל בתנועה האנטי-פשיסטית ואף שילם על כך בישיבה בכלא יותר מפעם אחת. ליאו לוי היה מתנגדו החריף של אנצו סרני, החלוץ האיטלקי הראשון. שניהם היו ציונים נלהבים, סוציאליסטים הדוגלים בפרולטריזציה של העם היהודי, אך בעוד שסרני הלך שבי אחר הרעיונות של אהרון דוד גורדון ובורוכוב, כולל הצורך בשחרור היהודי החדש מעול תורה ומצוות, האמין ליאו לוי בדרך "הסינתזה", זו הדרך המשלבת בין ציונות ליהדות, בין דרך התורה, לצדק סוציאלי ולחזרה לציון. לוי סבר כי ליהדות איטליה חייבת להיות תרומה ייחודית לחיים בארץ ישראל, זאת, על ידי יצירת שילוב בין מזרח ומערב, בין אשכנזים וספרדים (שהרי הם, האיטלקים, אינם שייכים לאלו ואף לא לאלו), כל זאת בדרך מקרבת ומפשרת ולא בדרך של הליכה לקצוות.
קורות חיים > פעילות פוליטית בישראל

בשנות החמישים היה לוי פעיל פוליטי, והצטרף ליוזמתו של פרופ' ישעיהו ליבוביץ ויחד הקימו סיעה דתית בתוך ההסתדרות העובד הדתי. בסוף שנות השישים יזם, יחד עם אורי אבנרי ופרופ' לה פירה, ראש עיריית פירנצה בשעתו, כינוס שלום שקרא להחזרת השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. על רעיונות אלו הרבה לכתוב בעיתונות האירופית והאיטלקית שהוא שימש נציגם בישראל.
קורות חיים > חוקר ואתנו-מוזיקולוג

לוי בילה שנים רבות באיסוף ובמחקר של מסורות מוזיקליות של קהילות ישראל, בעיקר באיטליה ובאגן הים התיכון. הוא ראה בכך מפעל שנועד להציל משכחה לחנים וניגונים מסורתיים שהולכים ונעלמים עקב חורבן הקהילות היהודיות בעקבות המלחמה. הוא נדד בין שרידי הקהילות היהודיות בכל רחבי איטליה, וכן בספרד, בטורקיה, בהולנד, בתוניס וג'רבה, בהודו, בגאורגיה, בחבש והגיע אף עד יפן.
אוסף ההקלטות שערך מכיל יותר מ-1,000 פריטים והוא מופקד באקדמיה האיטלקית למוזיקה "סנטה צ'ציליה" ברומא ובארכיון הצליל הלאומי של הספרייה הלאומית בירושלים. הוא היה חבר מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים והרצה רבות על נושאים אלו באוניברסיטאות בארץ ובאיטליה.
חשיבות מפעלו הוכרה ונתמכה על ידי אונסק"ו, האקדמיה הלאומית של איטליה ויוון ומשרד החינוך בישראל. הוא נחשב כיום לפורץ דרך בתחום האתנו-מוזיקולוגיה שהניח תשתית למחקר השוואתי חשוב ורבים הם ממשיכי דרכו.
קורות חיים > חוקר ואתנו-מוזיקולוג > התקליטור של מוזיקה ליטורגית איטלקית

מתוך ההקלטות שערך לאו לוי הופק תקליטור בשם "מסורות מוזיקה של יהודי איטליה" . ההקלטות המקוריות של אוספי לאו לוי שמורות בארכיב האתנומוזיקולוגי של האקדמיה הלאומית סנטה צ'יצ'יליה ברומא וב"פונותיקה הלאומית" שבהספרייה הלאומית בירושלים. בתקליטור 42 קטעים, כאשר הקטעים השונים אומתו מול המקורות: ספרי תפילה מודפסים לפי הנוסחים באיטליה, כתבי יד של מקהלות וראיונות עם אלו אשר האזינו או שרו את המזמורים הליתורגיים במהלך חייהם.
הקטעים ממוינים לפי מעגל השנה:
מועדי ישראל: בשבת, ימים נוראים ושלושת הרגלים.
לדוגמה: לכה דודי, יגדל אלוהים, כל נדרי, ברכת כהנים, קריאה בתורה ומגילת אסתר.
לליל הסדר: עבדים היינו, חד גדיא (באיטלקית) ואחד מי יודע (באיטלקית)
אירועים במעגל החיים: לידה, ברית וחתונה.
לדוגמה: פיוטים לחתונה - קחי כינור והללויה וכאשר נולד בן זכר - יהי שלום בחילך.
שיר מיוחד באיטלקית בזכות האמנציפציה היהודית.
השירים מושמעים ללא לווי, בפי זמרים בודדים או מקהלה קטנה. הסגנון הוא מהמאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20 כפי ששרו בבתי הכנסת באיטליה. אחדים משירי ליל הסדר מושמעים בניב יהודי איטלקי.
לוי זיהה קטגוריות ניגונים, הניתנות לאפיון לפי המנהג או נוסח התפילה והמקום הגאוגרפי בהתאם לפירוט הבא:
מנהג יהודי איטליה - העתיק שנוצר בימי הביניים - מצוי בקהילות צפון ומרכז איטליה: טורינו, פדובה, מנטובה, פרארה, אנקונה, סיינה, פיטיליאנו ופירנצה.
מנהג יהודי רומא - מיזוג של לחנים איטלקים עתיקים ושל השפעות ספרדיות.
מנהג יהודי ספרד - שמקורו במהגרים מספרד ומפורטוגל - מצוי בקהילות הבאות: ליבורנו, פיזה, גנובה ורומא. המנהג נקרא גם ספאניולו
מנהג שמקורו במזרח התיכון ובבלקן - מצוי בקהילות השוכנות לחוף הים האדריאטי: טריאסטה, ונציה ואנקונה. המנהג נקרא גם לוונטינו.
המנהג האשכנזי שמקורו בגרמניה - נפוץ באזור ונציה, בקהילות ונציה, טריאסטה, גוריציה, ורונה, פדובה ופרארה וכן באזור פיימונטה, בקהילות  קזאלה מונפראטו וורצ'לי.
מנהג מיוחד ליהודי איטליה - המנהג של אפ"ם. אפ"ם הם ראשי תיבות של שלוש קהילות בפיימונטה: אסטי, פוסאנו ומונקאלוו. בערים אלה התיישבו יהודים שגורשו מצרפת בשנת 1394 ושם השתמר המנהג הצרפתי העתיק לימים הנוראים.
פרסים והכרה

לוי קיבל פרסי מחקר מטעם מכון יד בן-צבי, האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך והתרבות.
לקריאה נוספת

גלגולו של ניגון: מעוז צור, ספר המועדים כרך ה', עמודים 182 - 185, תל אביב, 1954
על מפעל הקלטה של 500 מנגינות עתיקות באיטליה, ידע-עם - במה לפולקלור יהודי, עמודים 58 - 66, ניסן תשט"ו, 1955
על קיבוץ שירת גלויות, עמודים 56 - 66, גשר, ירושלים, 1956
שיר העצמאות, גרי סן ניקנדרו, ספר המועדים, כרך ז' (יום העצמאות), עמוד כ"ב עם תווים, תל אביב, תשט"ז
על לחנים יהודיים באיטליה תורת חיים, עלון לבעיות השעה בין יהודי איטליה, עמודים 5 - 8 עם תווי נהיגה, ירושלים, ראש השנה תשט"ז
שירתם של יהודי קורפו, ידע עם, תל אביב, תשרי תשי"ט
על הצלת שרידי נגינות ישראל ומחקרן המדעי, ידיעות הוועד הישראלי לאונסק"ו, נובמבר 1957
מוזיקה יהודית ועברית בישראל, עמודים 98 - 106, גשר ירושלים, 1959
מוזיקה יהודית ברומניה, עמודים 102 - 106, גשר, ירושלים, 1960
מוזיקה וחברה אצל עדות המזרח,עמודים 80 - 96, שבט ועם, תל אביב, 1960
הזמירות הגנוזות של יהודי באיון, תצליל - במה למחקר המוזיקה, עמודים 180- 198, חיפה, 1963
עקידת יצחק במוזיקה, ידע עם, תשרי תשכ"ד
גישה חדשה במחקר המוזיקה של טעמי המקרא, עמודים 134 - 143, בית המקרא, ירושלים, 1964
Francesco Spagnolo, 'Italian Jewish musical memory: the recordings of Leo Levi', in: I beni culturali ebraici in Italia: situazione attuale, problemi, prospettive e progetti per il futuro, A cura di Mauro Perani, Ravenna: Longo editore, 2003, pp. 217-222.
Francesco Spagnolo, 'Musiche in contatto: le tradizioni ebraiche in Italia nelle registrazioni di Leo Levi: questioni metodologiche e prospettive di ricerca', Musica e religione - EM. Annuario degli Archivi di Etnomusicologia della Accademia Nazionale di Santa Cecilia, (2005), 83-107. (באיטלקית)
Walter Brunetto, 'Leo Levi: scheda biografica', Musica e religione (2006), 79-82. (באיטלקית)
2005, pp. 83-107.
ליאו לוי באחד ממחנות הקיץ הידועים (קאמג'י)
כידון (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  עמנואל נקש
 הופק בידי:  מיכאל שרפשטיין מיקי רבינוביץ' משה אדרי אלון אדרי
 תסריט:  עמנואל נקש
 שחקנים ראשיים:  בר רפאלי סלים דאו לירון לבו מנשה נוי שי אביבי חיים זנאתי עמי סמולרצ'יק פולי רשף לימור גולדשטיין שמרית לוסטיג עמוס תמם שרדי ג'בארין איפוליט ז'ירארדו אלודי השם ישראל קטורזה קווין אדמס ששון גבאי לאונל אובלנסקי תומר סיסלי ירון לונדון 
 צילום:  אמנון זלאייט
 מדינה:  צרפת, ישראל 
 הקרנת בכורה:  ישראל 24 באוקטובר 2013  צרפת 14 במאי 2014
 משך הקרנה:  97 דקות
 שפת הסרט:  עברית צרפתית אנגלית
 סוגה:  קומדיית פעולה
 מקום התרחשות:  ישראל 
 דף הסרט ב־IMDb
 
כידון הוא סרט קומדיית פעולה ישראלי של הבמאי והתסריטאי עמנואל נקש שצולם בשנת 2013. הסרט עוסק בקבוצת אנשים, אשר מתפרסמים מעל גבי העיתונים ככאלה שאחראים להריגת מחמוד אל-מבחוח, בעוד שאנשי "המוסד" מופתעים מכיוון שהם כלל אינם מכירים אותם.
הקרנת הבכורה של הסרט בישראל התקיימה ב-24 באוקטובר 2013. הסרט הוא הפקה משותפת ישראלית־צרפתית.
עלילה

הסרט עוסק בתוצאות ההתנקשות במחמוד אל-מבחוח, אשר מספר ימים לאחריה פורסמו תמונותיהם של החשודים בהתנקשות. בתחילת הסרט מוצגות התמונות בעיתוני העולם, ואנשי "המוסד" במבוכה מכיוון שאינם מכירים את הדמויות שפורסמו בתקשורת. ארבעת המתנקשים ממוצא צרפתי כוללים: נוכל מתוחכם, גאון מחשבים, בעל רשת בתי בושת ומפיץ גלולות ויאגרה מזויפות, וסטודנטית. אנשי "המוסד" לוכדים את החשודים, ואלה טוענים כי הם חלק מיחידת "כידון" של "המוסד", המתמחה בהתנקשויות.
שחקנים ודמויות

תומר סיסלי - דניאל לוי
בר רפאלי - עינב שוורץ
ששון גבאי - יאיר יצחקי, המשנה לראש המוסד
שי אביבי - אריאל פלמוך, בכיר לשעבר במוסד
ישראל קטורזה - טיירי, סוכן מוסד
ריימונד אמסלם - אורנה מימון, קצינת משטרה
עמוס תמם - איציק, בכיר במוסד
איפוליט ז'יררדו (צר') - מסייה גרנייה, שגריר צרפת בישראל
לימור גולדשטיין - דיפלומטית רוסיה
קוו אדמס - אנטואן סימון "פייסבוק", גאון מחשבים
ליונל אובלנסקי - אריק, בעל רשת בתי בושת ומפיץ גלולות ויאגרה מזויפות
חיים זנאתי - עופר, מפקד מחלקת כידון במוסד
דידי לוקוב -
הערות שוליים

1 2  שמוליק דובדבני, "כידון": מרגלים עם פאסון, באתר ynet, 27 באוקטובר 2013
מעשה בחמישה בלונים (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  עדו בהט
 הופק בידי:  רחל שיין ארגמן, דנה כהן סדלינסקי
 תסריט:  מרים רות, עדו בהט
 עריכה:  עדי בנימינוב
 שחקנים ראשיים:  ירון לונדון
 מוזיקה:  נורית גלרון, רחל שיין ארגמן, אילן וירצברג
 צילום:  אמנון זלאייט
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  קלסיקלטת
 הקרנת בכורה:  אפריל 1992
 משך הקרנה:  40 דקות
 סוגה:  סרט ילדים
 
מעשה בחמישה בלונים הוא סרט ילדים, המבוסס על שלושה ספרים מאת הסופרת מרים רות. הסרט הופץ על ידי קלסיקלטת בקלטות וידאו ב-1992. בינואר 2003 יצא הסרט ב-DVD.
תקציר העלילה

ירון לונדון מספר את שלושת סיפורי הילדות הקלאסיים מאת מרים רות: "מעשה בחמישה בלונים", "הבית של יעל" ו"תירס חם". הסרט מלווה גם בשירי ילדים שנכתבו על ידי רחל שיין ארגמן ובוצעו על ידי נורית גלרון.
הסיפורים בסרט

מעשה בחמישה בלונים
הבית של יעל
תירס חם
השירים בסרט

הבלון מבולבלון
ב-ב-בלון
בבית של יעל
ריח מתקתק
הערות שוליים

↑   מעשה בחמישה בלונים – ירון לונדון, סרטון בערוץ "Aviv Yishay", באתר יוטיוב (אורך: 04:29)
טלי כהן-שבתאי

| --- | --- |

 לידה:  1980 (בת 45 בערך) ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  משוררת
 שפות היצירה:  עברית
טלי כהן-שבתאי (נולדה ב-1980) היא משוררת ישראלית.
שיריה פורסמו בכתבי העת "מאזניים", "נתיב", בכתבי עת באנגלית ונורווגית, ובעיתונים במספר שפות.
יצירותיה הספרותיות תורגמו לשפות רבות.
חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים. חברה באיגוד המשוררים באוסלו, נורווגיה.
ביוגרפיה

טלי כהן-שבתאי נולדה בירושלים. את כתיבתה החלה בשנות הילדות המוקדמות, בגיל 12 החלה לכתוב פרוזה ושירה. בגיל 16 כתבה את הפואמה הראשונה (שהתפרסמה ב"מאזניים") שנקראת "היה הוא כצלם לרבים" ועניינה אהבה אפלטונית ראשונית. היא למדה בתיכון בשכונת גילה בירושלים במגמת לימודי ארץ ישראל.
טלי כהן-שבתאי למדה לתואר ראשון בחינוך במכללת דוד ילין בירושלים. ולמדה שנתיים לתואר במשפטים במרכז האקדמי למשפט ועסקים רמת גן.
טלי כהן-שבתאי גרה שנים באוסלו, נורווגיה ולאחר מכן בשיקגו, ארצות הברית. כיום מתגוררת בירושלים.
טלי התפרסמה רבות בתקשורת הסקנדינבית, במיוחד הנורווגית. בין המאמרים שפורסמו על שירתה בעיתונות באוסלו הבולט הוא הראיון איתה שהופיע בעיתון אפטנפוסטן שבו היא הגיבה על המאמר השנוי במחלוקת של הסופר הנורווגי יוסטיין גורדר. בראיון שהופיע תחת הכותרת משוררת בגולה
בשנת 2014 השתתפה בסרט נורווגי על חיי משוררים שנקרא: "The last Bohemian" והוא הוקרן בבתי הקולנוע בסקנדינביה
בשנת 2020 הופיעה בכתב עת Lamed E היוצא בסרביה כתבה על טלי שבה היא כונתה "האישה הגורלית של השירה הישראלית העכשייות"
בשנת 2024 השתתפה בפסטיבל המשוררים הבינלאומי פרו פואט

 שנערך ביין התאריכים 30 במאי עד 3 ביוני בעיר אינדזיג'ה (אנ') שבחבל וויבודינה בסרביה. בפסטיבל השתתפו משוררים מ-44 מדינות, טלי הייתה המשוררת הישראלית והיהודיה היחידה ביינהם ועוררה עניין רב וזכתה בהוכרה רבה גם על רקע אירועי מלחמת חרבות ברזל.
ספריה

בסבך השחור נמהל ארגמן: שירים (תל אביב: גוונים, 2007) מהדורה דו-לשונית בעברית ואנגלית (Black thicket contaminated with woman's crimson)
תגר: שירים ופואמות (תל אביב: ספרי עתון 77, 2012) מהדורה דו-לשונית בעברית ואנגלית (Protest: poems)
תשע שנים ממך: שירים פואמות ורשמים (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2018) מהדורה דו-לשונית בעברית ואנגלית (Nine Years From You)
אישה כמוני (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2023) מהדורה דו-לשונית בעברית ואנגלית (A Woman Like Me)
לקריאה נוספת

יובל גלעד, על "אישה כמוני" מאת טלי כהן שבתאי,
הערות שוליים

↑  רשימת חברים, באתר אגודת הסופרות והסופרים העבריים
↑  הספרייה העברית בברלין, הספרייה העברית בברלין - טלי כהן־שבתאי, באתר הספרייה העברית בברלין - טלי כהן־שבתאי
↑  Piker Press - Author: Tali Cohen Shabtai, www.pikerpress.com (באנגלית)
↑  Annette Orre, Dikter i Eksil, ‏07.08.2006 (בנורווגית)
↑  yehezkeally@gmail.com, טלי כהן שבתאי: סִכּוּם, באתר ייצור ידע, ‏2020-03-08
↑  Verica Marinčić, Manifestacija „Inđija Pro Poet 2024. “ od 30. maja do 3. juna, ‏23.05.2024 (בסרבית.)
↑  U četvrtak počinje Osmi međunarodni književni festival „Pro poet“, ‏27.05.2024 (בסרבית)
1 2  קורות חיים - טלי כהן-שבתאי, באתר איגוד כללי של סופרים בישראל
↑  חגית בת אליעזר, ישנה טלי אחרת והיא לא כמו הטלי שאני מכירה: חגית בת־אליעזר על ספר השירים 'תֵּשַׁע שָׁנִים מִמֵּך' של טלי כהן שבתאי, באתר יְקוּם תַּרְבּוּת, ‏2018-10-28
1 2   על "אשה כמוני" מאת טלי כהן שבתאי, עיתון 77 גיליון 429, מרץ 2023, עמוד 22
1 2  ניקולא אורבך, בטוח יש טלי אחרת עיתון 77, גיליון 406, עמוד 108
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313785905171  ISNI: 0000 0004 0315 0717  LCCN: no2012142630  VIAF: 299359958   WorldCat (עם VIAF): 299359958
מאורים

ערך זה עוסק בקבוצת ילידים פולינזיים. אם התכוונתם לעם נוודים מחופיה הצפוניים של אפריקה, ראו .
.
| --- | --- |
איש מאורי בלבוש ובתנועות ריקוד מסורתיות
איש מאורי בלבוש ובתנועות ריקוד מסורתיות
 אוכלוסייה
 כ-1,170,303
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 ניו זילנד ניו זילנד: 978,246 (מוצא, 2023)                   אוסטרליה אוסטרליה: 170,057 (מפקד 2021) בריטניה בריטניה: 8,000 ארצות הברית ארצות הברית: 3,500 קנדה קנדה: 2,500 מדינות אחרות: 8,000
 שפות
 אנגלית מאורית
 דת
 מאורית, נצרות
 קבוצות אתניות קשורות
 פולינזים אחרים, דוברי שפות אוסטרונזיות
המאורים (במאורית: Māori) הם קבוצת שבטים פולינזים שהתיישבו במאות ה-13 וה-14 באיים שמהווים כיום את שטחה של מדינת ניו זילנד. המאורים מדברים בשפה משלהם, ומתהדרים במיתולוגיה עשירה, בעבודות יד מובהקות, באמנויות הבמה ובתרבות לחימה מסורתית.
המאורים נחשבים כיום למיעוט ילידי בניו זילנד; קבוצה אתנית מקומית שהפכה למיעוט בארצה בעקבות הגירה של אוכלוסייה אחרת. הסכם ואיטנגי שנחתם בין מנהיגי המאורים לנציגי האימפריה הבריטית היה ניסיון להסדיר את היחסים בין הצדדים, ומעצב עד היום את זכויות המאורים בניו זילנד. האוכלוסייה המאורית האתנית בניו זילנד נאמדת כיום (נכון ליוני 2023) בכ-900,000 איש, שהם כ-17% מהאוכלוסייה.
תרבות המאורי

לפי המסורת המאורית, שבע סירות קאנו הביאו את אבותיהם הקדמונים לניו זילנד במספר מסעות שיט שהתרחשו בין השנים 1250–1300 לספירה. בראשית דרכם, סיגלו אורח חיים שבטי שהתבסס על הארגון החברתי שהיה קיים בארץ מולדתם. במשך מאות שנים חיו המתיישבים הפולינזים בבידוד ופיתחו תרבות ייחודית הידועה בשם "מאורי".
המאורים מאמינים שהם צאצאיהם של לווייתנים, שהובילו אותם לאיים. הלווייתן גדול הסנפיר הוא חיה מקודשת עבורם, ובשנת 2024 פורסם שהם פועלים להקנות לו מעמד משפטי כדי להגן עליו בחקיקה. כמו כן, מאמינים המאורים שאבותיהם חיים בנהר ואנגאנוי. במהלך השנים ניו זילנד חוקקה חוקים לשימור, המקנים למקומות מקודשים למאורים כמו נהרות, הרים ועוד מעמד משפטי מיוחד.
השפה המאורית היא שפה פולינזית הקרובה לשפה המדוברת בטהיטי, בהוואי ובאיים אחרים ממזרח לסמואה בדרום האוקיינוס השקט. השם "מאורי" משמעותו "רגיל" במאורית.
הריקודים המסורתיים הם חלק מרכזי בתרבות המאורי, במיוחד ריקוד ההאקה. המאורים משתמשים בריקודיהם בהבעות פנים ייחודיות ולעיתים חריצת לשון.
המאורים משתמשים מאות שנים בדבש מאנוקה, שלו מייחסים פעילות אנטיבקטריאלית חזקה. הוא מיוצא לעולם למאכל ולשימוש חיצוני.
היסטוריה

עם הגעת האירופאים לניו זילנד במאה ה-17, חלו שינויים מרחיקי לכת באורח החיים של המאורים. הם אימצו בהדרגה היבטים רבים ממנהגיה של החברה המערבית ותרבותה. היחסים בין המאורים למתיישבים הלבנים היו בתחילה ידידותיים. בשנת 1840 נחתם הסכם ואיטנגי (Treaty of Waitangi) בין נציגי הממשל הבריטי בניו זילנד לבין מנהיגי השבטים המאורים מכל רחבי המדינה. הסכם זה נכתב בשתי גרסאות, אנגלית ומאורית, שהתפרשו בצורה שונה על ידי שני הצדדים. בגרסה האנגלית הוכרזה ניו זילנד כמושבה בריטית ובכך ניתנה למלכה ריבונות על האי וגם נקבעו זכויותיהם של המאורים ובעלותם על השטחים שבהם ישבו. בגרסה המאורית ניתנה למלכה משילות (Kawanatanga) והבריטים יוכלו לקנות מהם שטחים. ההסכם כובד לזמן קצר ובשנת 1845 לאחר שהתגלו חוסר ההבנות החלה סדרת קרבות שנמשכה לסירוגין עד שנת 1872 (ראו להלן) בין המתיישבים האירופים (פקאהה Pakeha) לבין השבטים המאורים, בנוגע לשליטה על הקרקעות.
היסטוריה > מלחמות הקרקעות של ניו זילנד

מלחמות הקרקעות של ניו זילנד הייתה סדרה של קרבות בין שבטים מאורים שונים ובין המאורים למתיישבים האירופיים בניו זילנד בין 1845 ל-1872 שנסבו ברובם סביב השליטה על הקרקעות בניו זילנד.
במהלך הזמן, המאורים סירבו למכור את אדמותיהם. ב-1859 באזור ואיקאטו, התאגדו מספר צ’יפים ובחרו מלך מאורי. הם התנגדו למכירת אדמות והתיישבות אירופאית באזור “ממלכת ואיקאטו” ממש עד למאה העשרים. המתחים בין המאורים ל”פקהֶה” קיבלו צורה של קרבות ומלחמות של ממש בין השנים 1860–1865 והתנהלו בכל הארץ. הסכסוך הקשה ביותר היה בטאראנקי, שם מחצו חיילים בריטים חמושים את המאורים, אולם התקוממות נוספת החלה בחוף המזרחי עם התהוותה של תנועת הַאוּהַאוּ (Hauhau), המוכרת גם כ-Pai Mārire (אנ') – תנועה מאורית-דתית שחרתה על דִגלה את סילוק המתיישבים האירופאים. בהמשך למלחמות המאורים הממשלה החרימה שטחים גדולים של אדמה מאורית וחוקקה חוקים חדשים שהתירו מכירה פרטית של אדמות בניגוד להסכם המקורי. כל זה גרם למאורים לאבד את מרבית אדמתם במהלך המאה ה-19.
תוצאות המלחמה העיקריות היו הרג של 2,000 מאורים וכ-700 מתיישבים אירופאים. חלק מהמאורים הצטרפו למתיישבים מתוך תקווה שהדבר יפעל לטובתם בעתיד, וכך היה כשבשנת 1867 הוקצו למאורים ארבעה מושבים בפרלמנט הניו זילנדי. מלחמות הקרקעות הביאו לשטחים מוגבלים, מגפות ותחלואים אחרים שהגיעו עם המתיישבים האירופים וגרמו לתמותה גבוהה בקרב המאורים. האוכלוסייה המאורית קטנה בכ-30%–50%. רוב המאורים היו חייבים לקבל את המתיישבים ולשתף איתם פעולה או לאמץ גישה של התנגדות פאסיבית, כי למתיישבים האירופאים היה כוח צבאי גדול יותר. בסוף המאה ה-19, קיבלו המאורים את גורלם והמלחמות החלו לדעוך.
היסטוריה > תנועת המלך

תנועת המלך היא התארגנות מאורית שהתגבשה בניו זילנד באמצע המאה ה-19 במטרה לאחד את השבטים המאורים השונים תחת מלך אחד שייצג את האינטרס המאורי כנגד המתיישבים והממשל הבריטי. המלך המאורי הראשון, פוטאטאו, הומלך בשנת 1856 ומאז מתקיימת שושלת מלוכה מאורית. למלך או למלכה המאורים אין סמכויות חוקיות והוא ייצוגי בלבד.