stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חאפז אל-אסד
חייו > שליט סוריה > המגעים עם ישראל > ועידת מדריד

ב-1991 החליט אסד החלטה אסטרטגית, לעמוד לצד הקואליציה שריכזה ארצות הברית בלחימה בסדאם חוסיין במהלך מלחמת המפרץ. חיילים סורים השתתפו במלחמה לצד חיילים אמריקנים, ולקחו חלק בשחרורה של כווית מן הכיבוש העיראקי. הייתה זו סטייה מהקו האנטי אמריקני ופרו סובייטי בו נקט עד עתה. סירובו של אסד לשיחות כלשהן עם ישראל, שהחל מאי השתתפותו בוועידת ז'נבה בשנת 1974, פינה עתה את מקומו להבנה כי הזמן הבשיל לנסות ולקבל בדרכי שלום את מה שלא הצליח להשיג בכוח. לאחר מלחמת המפרץ, נפתח "חלון הזדמנויות" ואסד הסכים להשתתף בוועידה בינלאומית שמטרתה השגת שלום במזרח התיכון.
ב-30 באוקטובר 1991 נפתחה במדריד הוועידה המכונה "ועידת מדריד". הוועידה החלה בנאומים טקסיים, כאשר הנאום הסורי גילה קו קיצוני ונטול פשרות. ישראל מצידה, תחת שלטון יצחק שמיר נגררה לוועידה כנגד רצונה, והוועידה לא השיגה כל מטרה מעשית שהיא. ב-10 בדצמבר 1991 נפתחו בוושינגטון שיחות דו צדדיות בין נציגי ישראל והמדינות הערביות, ובהן סוריה. השיחות האלה לא הובילו לתוצאה כלשהי, עקב עמדותיהם הקיצוניות של הנציגים הסורים והנציגים הישראלים כאחד.
חייו > שליט סוריה > המגעים עם ישראל > המגעים עם יצחק רבין

ב-23 ביוני 1992 ניצח יצחק רבין בבחירות במדינת ישראל, והחל בסדרה של מגעים חשאיים ופומביים עם סוריה. השיחות בוושינגטון התחדשו, תחת חסותו של הנשיא החדש ביל קלינטון. בספטמבר 1992 יצא רבין לביקורו הראשון בארצות הברית, והכריז כי הוא מוכן לדון עם סוריה על עתידה של רמת הגולן.
בשנת 1993 דחקה ההתקדמות במשא ומתן בין הפלסטינים ובין ישראל את ההתקדמות עם סוריה. רבין האמין כי לא ניתן לקדם את שני המסלולים בו זמנית, וכי הציבור הישראלי לא בשל למשא ומתן עם יאסר ערפאת ועם אש"ף, ולוויתור על רמת הגולן בו זמנית. ב-13 בספטמבר 1993 נחתמו בוושינגטון הסכמי אוסלו בין רבין וערפאת, והמסלול הסורי הוסט זמנית לצד. בשנים 1994 ו-1995 נראה היה לקלינטון ולרבין כי השלום האזורי נמצא בהישג יד. הסכם השלום עם ירדן וההתקדמות ביישום ההסכמים עם הפלסטינים, המריצו את רבין לנסות ולקדם אף את המסלול הסורי. רבין התחייב בפני הנשיא קלינטון התחייבויות מרחיקות לכת לנסיגה מרמת הגולן. רציחתו של רבין ב-4 בנובמבר 1995 קטעה מהלך זה. ראשי הממשלה שבאו לאחר רבין לא היו מוכנים לקבל על עצמם את התחייבויותיו, אמנם בנימין נתניהו ואהוד ברק ניהלו מגעים עם אסד, אך אלו היה קצרים וההסתיימו תוך זמן קצר.
חייו > שליט סוריה > המגעים עם ישראל > המגעים עם נתניהו וברק

לאחר תקופת ביניים שבה שימש שמעון פרס כראש ממשלה, נבחר בשנת 1996 בנימין נתניהו כראש ממשלה. כקודמיו, המשיך נתניהו במשא ומתן עם אסד, אך מגעים אלו לא היו פומביים, ונוהלו באופן חשאי על ידי שליח - המיליונר האמריקני רון לאודר. מגעים אלו לא הביאו לכל תוצאה כלשהי. בשנת 1999 נחשף מסמך שנכתב על ידי לאודר המסכם את המשא ומתן שנוהל בין הצדדים. מסמך זה שימש ככלי בידי מתחרהו של נתניהו אהוד ברק, שהחליף אותו בראשות ממשלת ישראל, לטעון כי על אף השקפת העולם הימנית של נתניהו, הנה אף הוא נשא ונתן על החזרת רמת הגולן לידי סוריה.
בשלב זה היה אסד אדם חלש מבחינה גופנית, ולמעשה בימי חייו האחרונים. אסד רצה להעביר את השלטון לבנו בשאר אל-אסד (וזאת לאחר שבן אחר, באסל, אשר גודל מילדות כיורש השלטון, מת בתאונה). אסד ראה בשלום עם ישראל גורם מייצב למשטר הסורי, ועשה מאמצים לסיים את המשא ומתן בהסכם עוד בימי חייו. בינואר 2000 נוהלו מגעים נוספים בארצות הברית, בין אהוד ברק ושר החוץ הסורי פארוק א-שרע בוועידת שפרדסטאון. אף מגעים אלו לא הבשילו לכלל הסכם.
חייו > מאבק הירושה ומותו

לאסד, ולאשתו אניסה מח'לוף נולדו חמישה ילדים: בושרה הבכורה, באסל, בשאר, מאהר ומג'ד. הבן הבכור באסל הוא שטופח לקידום עתידי למשרת נשיא סוריה. עם התרופפות מצבו הבריאותי של אסד האב, החל מאבק ירושה, שהגיע לשיא בעימות בין אסד עצמו לבין אחיו ריפעת, מאבק שגרם ליציאתו של ריפעת לגלות. אסד החל לנסות ולטפח את בנו באסל, על מנת למנוע מאבק ירושה עתידי. באסל, יליד 1962, קיבל חינוך צבאי, מונה למשרות בכירות (בהן ראש הרשות למאבק בהברחת הסמים), ותמונותיו הופיעו לצד אביו בכרזות ברחובות דמשק. אסד, אשר כינה עצמו שנים "אבו סוליימאן", כונה מעתה "אבו באסל". ההכרזה הרשמית על באסל כיורש נמנעה, אולי מן הטעם שלפי החוקה הסורית, אין למנות נשיא מתחת לגיל 40. עם זאת ברור היה כי אסד תולה תקוות רבות בבנו ורואה בו את יורשו העתידי.
תקוות אלו התנפצו ב-21 בינואר 1994 כאשר באסל נהרג בתאונת דרכים. עתה הפנה אסד את מבטו אל בנו השני, בשאר. בעת התאונה שהה בשאר בלונדון, שם למד רפואת עיניים. הוא זומן במהירות לדמשק, ושם החל לקבל את תפקידיו של אחיו המנוח - הצטרף לאקדמיה הצבאית בעיר חומס, וקיבל דרגת קולונל (אלוף-משנה) בצבא סוריה בשנת 1999.
בשנים האחרונות לחייו היה חאפז אל-אסד אדם חולני, אך עדיין החזיק בכוח בהגה השלטון בדמשק. אסד ראה את מטרתו בשנים אלו בהעברה מסודרת של השלטון לבנו. לבשאר היו מתחרים הן מבין משפחת אסד (אחיו של חאפז ריפעת וג'מאל), והן מתוך האליטה השלטונית העלווית. סגן הנשיא בחיי חאפז אל-אסד, עבד אל-חלים ח'דאם, והרמטכ"ל הסורי, חיכמת שיהאבי, שניהם מוסלמים סונים, הוזכרו אף הם כיורשים.
אסד מת לאחר מחלה ארוכה ב-10 ביוני 2000 בעודו משוחח בטלפון עם נשיא לבנון, אמיל לחוד. עם מותו היה בנו בשאר היורש הבלתי מעורער, והוא מונה כנשיא סוריה וכממשיך דרכו של אביו.
פועלו ואישיותו

אסד החזיק ביציבות בשלטון בסוריה במשך קרוב לשלושים שנה, הישג בלתי מבוטל במדינה שידעה חילופי משטר תכופים. הוא ניווט את המדינה הסורית דרך משברים, והשליט עליה את המיעוט העלווי, אל מול התנגדויות מבית ומחוץ. הישג נוסף היה ביכולת עמידתה של סוריה כנגד מדינת ישראל - במלחמת יום הכיפורים ובהריסת הסדר הישראלי המתוכנן בלבנון לאחר מלחמת שלום הגליל. ברם, הוא לא ניצל הישגים אלו להשגת הסדר בר-קיימא עם מדינת ישראל ולהחזרת רמת הגולן.
עם זאת, בעיני רבים, משטרו של אסד היה משטר רקוב ומושחת, המושתת על פולחן אישיות, איום כלפי האזרח ושלילת חירויות היסוד מבפנים, ועל הסתגרות כלפי חוץ. הכלכלה הסורית תחת אסד הייתה כלכלה מפגרת וריכוזית, וחלק ניכר ממנה הושתת על רווחי סמים שהופקו בצורה בלתי חוקית תחת פיקוחו של הצבא הסורי בבקעת הלבנון[דרוש מקור]. בנוסף, סוריה של אסד הרחיקה עצמה ממשפחת העמים בתמיכתה בארגוני טרור כחזבאללה וארגוני הסירוב, שמרכזיהם היו מזה שנים בדמשק.
לקריאה נוספת

משה מעוז, אסד: הספינקס של דמשק, ביוגרפיה פוליטית, דביר, 1988.
פטריק סיל, אסד: המאבק על המזרח-התיכון, מערכות, 1993.
אייל זיסר, סוריה של אסד על פרשת דרכים, הקיבוץ המאוחד, 1999.
הערות שוליים

↑  פטריק סיל, אסד: המאבק על המזרח-התיכון, 1988, עמ' 24
↑  סיל, אסד, עמ' 42–45, 56
↑  סיל, אסד, עמ' 51
↑  סיל, אסד, עמ' 65
↑  סיל, אסד, עמ' 77–78
↑  סיל, אסד, עמ' 85
↑  סיל, אסד, עמ' 94
↑  סיל, אסד, עמ' 106
↑  משה שי, חאפז סולק ונמצא במעצר בית, הַבֹּקֶר, 11 בדצמבר 1964
↑  סיל, אסד, עמ' 110–112
↑  הפיכה בסוריה - כל ראשי השלטון נעצרו, מעריב, 23 בפברואר 1966
↑  נתחדש המאבק הפנימי בצמרת השילטון בסוריה, למרחב, 14 באוקטובר 1966
נתחדש המאבק הפנימי בסוריה בין ג'דיד לאסד, למרחב, 8 בדצמבר 1966
נתגלה קשר לפוצץ משרדי שוקיירי בדמשק, למרחב, 20 בינואר 1967
מחריף המאבק בצמרת הסורית, דבר, 6 בפברואר 1967
"אלחיאת": ראש ממשלת סוריה וכמה שרים הגישו התפטרותם, הצופה, 12 בפברואר 1967
מסתמן קרע ביו ה"בעת" הסורי והקומוניסטים, דבר, 24 במרץ 1967
↑  משה שי, מאבק על השלטון בצמרת הסורית, היום, 28 ביולי 1967
מעצרים נרחבים בסוריה, למרחב, 7 באוגוסט 1967
↑  האשמות הדדיות בין שליטי סוריה, הארץ, 26 במרץ 1969
↑  John F. Delvin, "The Ba'th Party – Rise and Metamorphosis", The American Historical Review, Vol. 96, No. 5 (Dec. 1991), PP. 1396-1407
↑  משה מעוז, סוריה – אל הערביות וחזרה (ספר 4 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"א–2011, עמ' 116.
↑  באותם ימים עמדה ברית המועצות על סף קריסתה, וייתכן שזו הסיבה לסטייה זו.
↑  Harvey Sicherman, Hafez Al-Assad: The Man Who Waited Too Long, Foreign Policy Research Institute, ‏July 2000(הקישור אינו פעיל)
| נשיאי סוריה |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה הסורית הראשונה והשנייה | שוכרי אל-קוותלי • חוסני א-זעים • סאמי חינאווי • האשם אל-אתאסי • אדיב שישכלי • פאוזי סלו • אדיב שישכלי • מאמון אל כוזברי • האשם אל-אתאסי • שוכרי אל-קוותלי | דגל סוריה כיום |
| הרפובליקה הערבית המאוחדת | גמאל עבד אל נאצר | דגל סוריה כיום |
| הרפובליקה הערבית הסורית | מאמון אל כוזברי • עיזאת אל נוס • נאזים אל קודסי • לואיי אל-אתאסי • אמין אל-חאפז • נור א-דין אל-אתאסי • אחמד אל חטיב • חאפז אל-אסד • עבד אל-חלים ח'דאם • בשאר אל-אסד • אחמד א-שרע | דגל סוריה כיום |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257925005171  PLWABN: 9810669055805606  BNE: XX1197902  BnF: cb12104835f (data)  CiNii: DA13266259  GND: 118848062  ISNI: 0000 0001 1634 3487  LCCN: n82247705  NARA: 10567751  NDL: 00620289  NKC: jo2009532254  NTA: 073953660  SNAC: w6739bgv  SUDOC: 029415721  Trove: 1454603  VIAF: 46790521   WorldCat (עם VIAF): 46790521 
אסד, עומד על כנף המטוס, באקדמיה לטיסה
אסד בהפיכת 1970
אסד מתדרך קצינים וחיילים ברמת הגולן, במלחמת יום הכיפורים
אסד, אשתו וילדיו. בשאר שני משמאל, 1994
סליק ווטס

| --- | --- |
 לידה:  22 ביולי 1951 רולינג פורק, מיסיסיפי, ארצות הברית
 פטירה:  15 במרץ 2025 (בגיל 73)
 עמדה:  רכז
 גובה:  1.85 מטרים
 מספר:  00, 13, 14
 מכללה:  אוניברסיטת גרנד ויו אוניברסיטת זייביאר בלואיזיאנה
 דראפט:  לא נבחר, 1973
 קבוצות כשחקן
 1973–1978 1978 1978–1979:  סיאטל סופרסוניקס ניו אורלינס ג'אז יוסטון רוקטס
 הישגים כשחקן
 חמישיית ההגנה של העונה ב-NBA‏ (1976) זכייה בפרס האזרחות של ה-NBA‏ (1976)
דונלד ארל "סליק" ווטס (באנגלית: Donald Earl "Slick" Watts;‏ 22 ביולי 1951 – 15 במרץ 2025) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1973–1980. ממוצעיו הכוללים לאורך 6 עונותיו בליגת ה-NBA היו 8.9 נקודות, 6.1 אסיסטים, 3.2 ריבאונדים ו-2.2 חטיפות למשחק.
ככל הנראה היה השחקן הקירח הראשון בתולדות ה-NBA, ואחד מהשחקנים הראשונים אשר שיחקו עם סרט הזעה על ראשם.
קריירת משחק

ווטס נולד בעיר רולינג פורק שבמיסיסיפי, ובין השנים 1969–1973 למד באוניברסיטת גרנד ויו אשר בדה מוין, ובאוניברסיטת זייביאר בלואיזיאנה אשר בניו אורלינס.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA‏ 1973, מאמן קבוצת אוניברסיטת זאוויר המליץ עליו לבן דודו ביל ראסל, אשר היה אז הג'נרל מנג'ר והמאמן של קבוצת סיאטל סופרסוניקס. לאחר שהרשים במבחני קדם-העונה, זכה לחוזה בקבוצה, במדיה שיחק ב-4 וחצי עונותיו הראשונות ב-NBA. לאחר שתי עונות סולידיות, פרץ ווטס בעונת 1975/1976 כשסיים הן כמלך האסיסטים (8.1) והן כמלך החטיפות (3.2) של העונה, וסייע לסופרסוניקס לסיים במקום השני באזור המערבי. בפלייאוף ה-NBA הודחה סיאטל בשלב חצי גמר המערב, על ידי פיניקס סאנס. בסיום אותה העונה, במהלכה גם קלע 13.0 נקודות למשחק, נבחר לחמישיית ההגנה של העונה וזכה בפרס האזרחות על שם ג'יי. וולטר קנדי. בעונה העוקבת המשיך להציג יכולת גבוהה, עם ממוצעים של 8.0 אסיסטים (שני בליגה), ‏2.7 חטיפות (שלישי בליגה) ו-13.0 נקודות למשחק, אך קבוצתו לא העפילה לשלב הפלייאוף.
בינואר 1978 דרש ווטס לעבור קבוצה, והועבר בטרייד לניו אורלינס ג'אז בתמורה לבחירת דראפט עתידית. עד לסיום עונת 1977/1978 קלע 7.2 נקודות למשחק עבור הג'אז.
בעונת 1978/1979 שיחק ביוסטון רוקטס, ובקיץ 1979 פרש ממשחק, בגיל 27 בלבד.
נפטר ב-15 במרץ 2025.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של ווטס ב-NBA, באתר basketball-reference.com
1 2  עונת 1973/1974: הדיקטטור, באתר sonicscentral.com
↑  קוראים לו סליק, והוא חלקלק, באתר ספורטס אילוסטרייטד, 23 בפברואר 1976
↑  עונת 1977/1978: הפתעה גדולה, באתר sonicscentral.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2005101512  VIAF: 71132909   WorldCat (עם VIAF): 71132909
המידו דיאלו (כדורגלן)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע אישי
 לידה:  26 בינואר 2002 (בן 23) במקו, מאלי
 גובה:  1.88 מטר
 עמדה:  בלם
 
המידו דיאלו (בצרפתית: Hamidou Diallo; נולד ב-26 בינואר 2002 בבמקו שבמאלי) הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת הבלם. הוא משחק בהפועל נוף הגליל.
קריירת מועדונים

דיאלו גדל במחלקת הנוער של דרבי אקדמי במאלי, ובהמשך שיחק במחלקות הנוער של לגנס ופארנסה.
קריירה בין-לאומית

דיאלו נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של מאלי לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024), וערך הופעה אחת בטורניר.
הערות שוליים

↑  Hamidou Diallo assina contrato profissional com o Farense, www.record.pt (ב־European Portuguese)
↑  Voici la liste des joueurs sélectionnés par le sélectionneur, Badra Alou Diallo pour les Jeux Olympiques Paris 2024 בחשבון הפייסבוק הרשמי של פדרציית הכדורגל המאלית, 8 ביולי 2024 (בצרפתית)
| נבחרת מאלי – אולימפיאדת פריז 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 ל. דיארה •  2 דוקורה •  3 ה. דיאלו •  4 טונקארה •  5 א. סיסה •  6 סאקו •  7 סמאקה •  8 טראורה •  9 דומבייה •  10 ג'ידו •   11 ט. דיארה •  12 סיסוקו • 13 ב. דיארה •  14 ד. דיאלו • 15 מ. סיסה • 16 קוליבאלי • 17 דיומנדה • 18 דיאקיטה • מאמן: א. דיאלו |  1 ל. דיארה •  2 דוקורה •  3 ה. דיאלו •  4 טונקארה •  5 א. סיסה •  6 סאקו •  7 סמאקה •  8 טראורה •  9 דומבייה •  10 ג'ידו •   11 ט. דיארה •  12 סיסוקו • 13 ב. דיארה •  14 ד. דיאלו • 15 מ. סיסה • 16 קוליבאלי • 17 דיומנדה • 18 דיאקיטה • מאמן: א. דיאלו | מאלי |
מאקו (שחקן)

| --- | --- |

 לידה:  10 בדצמבר 1933 קובה, האימפריה היפנית 
 פטירה:  21 ביולי 2006 (בגיל 72) Somis, קליפורניה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית קברות ואלי אוקס 
 שם לידה:  Makoto Iwamatsu 
 מדינה:  ארצות הברית, יפן 
 תקופת הפעילות:  1959–2006 (כ־47 שנים) 
 מקום לימודים:  פסדינה פלייהאוז 
 בן או בת זוג:  שיזוקו הושי 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
מאקו אייוומאטצ'ו (ביפנית: マコ 岩松; ‏10 בדצמבר 1933 – 21 ביולי 2006) היה שחקן קולנוע יפני, התפרסם בתפקידיו בסרטים פרל הארבור, קונן הברברי, שבע שנים בטיבט ו"טאקר: האיש והחלום". היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1966 על תפקידו בסרט " היאנגצה הגועש".
ביוגרפיה

מאקו נולד בעיר קובה מהמרכזיות שבערי יפן, בנו של סופר הילדים טארו יאשימה. הוריו היגרו לארצות הברית כאשר היה ילד קטן והוא הצטרף אליהם זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה. התגייס בשנות החמישים לצבא ארצות הברית. קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1956. לאחר שהיגר לארצות הברית למד אדריכלות, גילה את כישרון המשחק שלו בזמן שירותו הצבאי ולאחר שחרורו קידם את כישרונו ב"תיאטרון פסדינה" שבעיר פסדינה.
מאקו התחתן עם השחקנית האמריקאית ממוצא יפני שיזוקו הושי ולהן שתי ילדות שפנו גם הן לתחום המשחק, ושלושה נכדים.
קריירה קולנועית

את הופעתו הקולנועית הראשונה ערך ב-1959 בסרט המלחמה "מעטים מול רבים". בשל המחסור בתפקידים ובהצעות עבודה, פתח מאקו ביחד עם עוד שישה אנשים ממוצא אסייתי-אמריקאי את "תיאטרון מזרח מערב" במרתף של כנסייה באזור "טוקיו הקטנה" שבלוס אנג'לס, מאקו נשאר המנהל של התיאטרון עד לשנת 1989.
בשנת 1966 הפך מאקו ליפני השלישי ולאסייתי הרביעי בהיסטוריה שמקבל מועמדות לפרס האוסקר, מאקו הועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמת המלחמה של רוברט וייז "היאנגצה הגועש". על תפקידו הועמד גם לפרס גלובוס הזהב. בסרט גילם את פו האן אשר נבחר על ידי ג'ייק הולמן (סטיב מקווין) לעבוד בחדר המנועים של ספינת המלחמה "סאן פאבלו". באתה שנה שיחק בקומדיה "תינוק מוזר במשפחה" בהפקת אולפני וולט דיסני.
לאחר המועמדות לפרס האוסקר התעסק מאקו בעיקר בהפקות טלוויזיוניות ובימתיות, הופיע בסרטים כגון "דממה" היפני, "רוצחי עילית" ובמותחן ההרפתקאות "האי שבפסגת העולם". שיחק בסרטים "עין תחת עין" ו"אגרופים מצחיקים". היה מועמד לפרס הטוני בשנת 1976 על הופעתו במחזמר של סטיבן סונדהיים "במרומי הפסיפיק", מאקו הופיע גם בגרסה הקולנועית שיצאה ב-1992.
ב-1982 התפרסם בזכות תפקידו כמכשף אקירו והמספר בסרט הקאלט של ג'ון מיליוס "קונן הברברי", מאקו גילם אותה דמות בסרט ההמשך "קונן המשמיד". השתתף גם בדרמה "בדיקה". הופעה נוספת של מאקו הייתה בדרמה הביוגרפית של פרנסיס פורד קופולה "טאקר: האיש והחלום", בה שיחק את ג'ימי סאקויאמה. בשנות ה-90 הופיע בעיקר בתפקידים משניים בסרטים: "רובוקופ 3" בתור קנאמיטצ'ו, "צמד בלתי מנוצח" בתור מר לי,"שמש עולה" בתור יושידה סאן, "פרימן", "איש הנצח 3: המכשף" בתור נקאנו ו"שבע שנים בטיבט" של ז'אן-ז'אק אנו בתור הדיפלומט הטיבטי קונגו טסארונג.
גילם בשנת 2001 את דמותו הביוגרפית של מפקד הצי הקיסרי היפני האדמירל איסורוקו יממוטו, שהגה את המתקפה על פרל הארבור במלודרמה המלחמתית של מייקל ביי "פרל הארבור". ב-2003 הופיע בקומדיית הפעולה "נזיר חסין אש" בתור מר קוז'ימה בעל בית הקולנוע בו מתגורר קאר (שון ויליאם סקוט), הופיע בתפקיד קטן בדרמה הספרותית "זכרונותיה של גיישה". תפקידו הקולנועי האחרון של מאקו היה ב-2005 בסרט "כלובים". מאקו דיבב את קולו של השד אקו, האויב הראשי בסדרת האנימציה הפופולרית "סמוראי ג'ק".
מותו

מאקו נפטר בשנת 2006 ממחלת סרטן הוושט כשהוא בן 72.
מאקו השתתף בסדרה אווטאר: כשף האוויר האחרון בתפקיד אירו, ונפטר במהלך דיבוב העונה השנייה. לזכרו הוקדש קטע קצר, בפרק "מעשיות בה־סינג־סה", שבו דוד אירו שר את השיר leaves from the vine, ובסיום השיר, היה כתוב לזכר מאקו (באנגלית: in honor of mako). בנוסף שאירו היה בכלא, הדמות שמרה על שתיקה לזכר מאקו. בנוסף, אחת הדמויות הראשיות בסדרת ההמשך, האגדה של קורה קרויה על שמו.
יום לפני פטירתו פורסם שמאקו יככב בסרט האנימציה הממוחשבת "צבי הנינג'ה". מאקו הספיק לדבב את דמותו של מאסטר ספלינטר לפני מותו, והסרט הוקדש לזכרו. מאקו הספיק גם להצטלם למותחן הערפדים "רייס-צייד-הדמים" שיצא לאקרנים בשנה שלאחר מכן.
על שמו של מאקו מונח כוכב מצלמת הזהב בשדרת הכוכבים של הוליווד, והוא הונצח בטקס זיכרון שנתי במסגרת פרס האוסקר בשנת 2007.
הערות שוליים

↑  אמיר רותם, קולנוע - נשף הפרידה של הנוסטאלגיה - טאקר, האיש והחלום, כל העיר, 21 באוקטובר 1988
↑  אורי קליין, משחקי מלחמה - "פרל הארבור". בימוי: מייקל ביי; תסריט: רנדל ואלאס; צילום: ג'ון שוורצמן; מוסיקה: הנס זימר, באתר הארץ, 13 ביוני 2001
↑  עכבר העיר, סרטים חדשים - נזיר חסין אש - סרטו העלילתי הראשון של פול האנטר, באתר הארץ, 3 ביולי 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007876280605171  PLWABN: 9810554311005606  BNE: XX1558066  BnF: cb13997322t (data)  GND: 13733057X  ISNI: 0000 0001 0880 241X  LCCN: n88169554  NDL: 00140105  NKC: xx0084062  SNAC: w6jd5sgm  SUDOC: 242001157  VIAF: 24797674   WorldCat (עם VIAF): 24797674
ביל אקמן

| --- | --- |

 לידה:  11 במאי 1966 (בן 58) Chappaqua, ארצות הברית 
 שם לידה:  William Albert Ackman 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  ניו יורק 
 השכלה:  הרווארד קולג'  בית הספר לעסקים של הרווארד  Horace Greeley High School 
 בן או בת זוג:  נרי אוקסמן 
 מספר צאצאים:  4 
 חתימה:   
 אתר רשמי
 
ביל אלברט אקמן (באנגלית: William Albert Ackman; נולד ב-11 במאי 1966) הוא מיליארדר יהודי-אמריקאי, מייסד ומנכ"ל של חברה לניהול קרנות גידור בשם פרשינג סקוור Capital Management (אנ'). גישת ההשקעה שלו הפכה אותו למשקיע אקטיביסט (אנ').
ביוגרפיה

אקמן נולד בניו יורק למשפחה יהודית. הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד ותואר שני במנהל עסקים מבית הספר לעסקים של הרווארד.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לאקמן שלושה ילדים מנישואיו הראשונים. נשוי בשנית לנרי אוקסמן ולהם בת אחת. הוא חובב טניס נלהב.
קריירה

בשנת 1992 החל אקמן את הקריירה הכלכלית שלו כשייסד את חברת ההשקעות גותם פרטנרס יחד עם שותפו דייוויד ברקוביץ. החברה השקיעה סכומים קטנים בחברות ציבוריות וצמחה במהירות לנכסים בשווי 500 מיליון דולר תחת ניהולה עד שנת 1997.
ב־2004, הקים אקמן את חברת ניהול ההשקעות "פרשינג סקוור קפיטל מנג'מנט" עם 54 מיליון דולר מהכספים האישיים שלו ושל Leucadia National. החברה השיגה תשואה מצטברת של 11.6 מיליארד דולר עבור משקיעיה עד שנת 2014.
החל משנת 2010 החלה קרן הגידור של אקמן לרכוש מניות של JC Penney.
אקמן השקיע מיליארדי דולרים בחברות הזנק רבות, כולל השקעה כושלת של 4.6 מיליארד דולר בווליאנט פרמצבטיקה בשנים 2015–2017.
ב־2012 לקח אקמן פוזיציית שורט בשווי מיליארד דולר נגד חברת הרבלייף בטענה שהיא פירמידה כלכלית. המניה ירדה ב־50% עד שנת 2014 אך אקמן ספג הפסד של כ־500 מיליון דולר כשסגר את הפוזיציה ב־2018.
לקראת המיתון הכלכלי ב־2020, ביצע אקמן הגנות על תיק ההשקעות של פרשינג סקוור שהניבו לחברה רווח של 2.6 מיליארד דולר בחודש אחד.
נכון לינואר 2024, אקמן נחשב לאחד ממנהלי קרנות הגידור המובילים בעולם. שוויו הנקי מוערך ב-4 מיליארד דולר על ידי פורבס.
במלחמת חרבות ברזל היה אקמן מהקולות הבולטים נגד האנטישמיות הגואה בארצות הברית ופעל לפיטורי נשיאות אוניברסיטאות הרווארד, פנסילבניה ו־MIT, שהואשמו באנטישמיות. בינואר 2024, לאחר שאוניברסיטת פנסילבניה פרסמה, כתגובה לפעילותו בנושא, שבדוקטורט של אשתו ישנם 15 מקרים של גניבה ספרותית, הוא הודיע שהוא מקים פרויקט לחקר גניבות ספרותיות של חברי הסגל באוניברסיטאות העילית בארצות הברית. הפרויקט יתחיל באוניברסיטת MIT וימשיך לשאר האוניברסיטאות.
ב-24 בינואר 2024 כצעד תמיכה בכלכלה הישראלית רכש 5% ממניות הבורסה בתל אביב בשווי של 350 מיליון שקל. בעקבות תקיפת אוהדי מכבי תל אביב באמסטרדם, שאירעה בנובמבר 2024, הודיע אקמן על כוונתו למחוק את קרן הגידור מבורסת יורונקסט ההולנדית. ובאותו חודש יצא במתקפה נגד אוניברסיטת ייל והצהיר "ייל אינה שונה מחמאס ואולי אף יותר מסוכנת.
במרץ 2025, פורסם כי קרן פרשינג סקוור של אקמן צפויה לגייס 1.4 מיליארד דולר ממכירת 2.7% ממניות יוניברסל מיוזיק גרופ. העסקה כוללת מכירת כ-50 מיליון מניות של החברה במחיר של 26.60 אירו למניה. פרשינג סקוור מחזיקה כיום ב-7.6% ממניות החברה ותישאר בעלת המניות הגדולה ביותר גם לאחר המכירה, עם החזקה של כ-17% מהפורטפוליו שלה.
הערות שוליים

↑  מיקי גרינפלד, ביל אקמן יוצא מההחזקה בוליאנט בהפסד של 3 מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 14 במרץ 2017
↑  שירות גלובס, ‏מהלומה למשקיע ביל אקמן: הרבלייף "איננה הונאת פירמידה", באתר גלובס, 16 ביולי 2016
↑  William Ackman, Forbes (באנגלית)
↑  The Wall Street Journal, ‏שיימינג וביטול תרומות: המיליארדר שניהל מאבק נגד הרווארד ולא בחל באמצעים, באתר גלובס, 13 בדצמבר 2023
↑   ציוץ של Bill Ackman ברשת החברתית אקס (טוויטר), 7 בינואר 2024
↑  נווית זומר, המיליארדר היהודי ביל אקמן רכש 5% ממניות הבורסה בתל אביב, באתר ynet, 24 בינואר 2024
ביל אקמן בהמשך לריאיון בכלכליסט עם מנכ"ל ג'פריס: "בורסת ת"א זמינה כעת במחיר מציאה", באתר כלכליסט, 27 במרץ 2024
↑  דניאל כהן‏, בעקבות הפרעות באמסטרדם: המיליארדר מוציא את השקעותיו מהבורסה בהולנד, באתר וואלה, 9 בנובמבר 2024
↑  המיליארדר היהודי במתקפה חריפה: "ייל מסוכנת יותר מחמאס", באתר www.tv2000.co.il, ‏2024-11-13
↑  Jem Aswad, Bill Ackman’s Pershing Square to Raise $1.4 Billion From Sale of 2.7% of Universal Music Group, Variety, ‏2025-03-13 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1161484132  ISNI: 0000 0003 7648 6046  LCCN: no2012116595  VIAF: 253442754   WorldCat (עם VIAF): 253442754
הפיינליסימה

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1985 
 ארגון מפעיל:  אופ"א CONMEBOL
 מספר מתמודדים:  2
 יבשת:  אירופה דרום אמריקה
 שמות קודמים:  גביע ארטמיו פרנקי
 זוכה:   ארגנטינה (2022)
 הכי הרבה זכיות:   ארגנטינה (2)
 www.uefa.com/finalissima
 
הפיינליסימה (באנגלית: Finalissima, בספרדית: Finalísima, בתרגום חופשי "הגראנד פינאלה/הגמר הגדול") היא תחרות רשמית משותפת לאופ"א וקונמבול המפגישה בין אלופת אירופה ואלופת דרום אמריקה. התחרות החלה להתקיים מחדש החל משנת 2022, לאחר שבעבר התקיימה פעמיים תחת השם גביע ארטמיו פרנקי ב-1985 ו-1993. הייתה זו המקבילה הרשמית למשחק הגביע הבין-יבשתי, שהפגיש בין הזוכה בגביע אירופה לאלופות לזוכה בגביע ליברטדורס.
התחרות אורגנה על ידי התאחדויות הכדורגל של שתי היבשות, אופ"א האירופית ו-CONMEBOL מדרום אמריקה. המפעל הוא מעין מהדורה מוקדמת לגביע המלך פהד ששוחק לראשונה ב-1992, ושינה את שמו לגביע הקונפדרציות כשפיפ"א החלה לארגן אותו בשנת 1997. המפעל קרוי על שמו של ארטמיו פרנקי, נשיא אופ"א בין השנים 1972 ל-1983, שנהרג בתאונת דרכים.
ב-2022 חודשה התחרות לאחר שלושה עשורים כמעט שלא התקיימה. הקבוצות שהשתתפו היו ארגנטינה, אלופת דרום אמריקה ב-2021, ואיטליה, אלופת אירופה ב-2020. ארגנטינה ניצחה 3-0.
המשחק הבא, עתיד להתרחש במרץ 2026, בין ארגנטינה, שזכתה בקופה 2024, לבין ספרד שזכתה ביורו 2024.
מהדורת 1985

המפעל שוחק לראשונה בשנת 1985, והפגיש בין צרפת שזכתה ביורו 1984 לבין אורוגוואי שזכתה בקופה אמריקה 1983. המשחק התקיים באצטדיונה הביתי של אלופת אירופה, הפארק דה פראנס בפריז, ב-21 באוגוסט 1985.
מהדורת 1985 > פרטי המשחק

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 21 באוגוסט 1985 |  צרפת | 2 - 0 |  אורוגוואי | פארק דה פראנס, פריז, צרפת צופים: 20,405 שיפוט: ארגנטינה אבל נקו |
| 21 באוגוסט 1985 | דומיניק רושטו  5'   ז'וזה טורה  56' |  |  | פארק דה פראנס, פריז, צרפת צופים: 20,405 שיפוט: ארגנטינה אבל נקו |
| --- | --- |
              צרפת :               אורוגוואי
מהדורת 1993

המהדורה השנייה של הטורניר הפגישה בין ארגנטינה, מחזיקת קופה אמריקה 1991, לבין דנמרק, שהפתיעה וזכתה ביורו 1992. המשחק נערך באצטדיון חוסה מריה מינלה שבמאר דל פלאטה, ארגנטינה ב-24 בפברואר 1993. שופט המשחק, סאנדור פול ההונגרי, נבחר לשמש כשופט בגמר מונדיאל 1994, כשנה וחצי מאוחר יותר.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 24 בפברואר 1993 |  ארגנטינה | 1–1‏ה |  דנמרק | אצטדיון חוסה מריה מינלה, מאר דל פלאטה, ארגנטינה צופים: 34,683 שיפוט: הונגריה סאנדור פול |
| 24 בפברואר 1993 | קלאודיו קאניג'ה  30' |  | נסטור קרביוטו  12' (עצמי) | אצטדיון חוסה מריה מינלה, מאר דל פלאטה, ארגנטינה צופים: 34,683 שיפוט: הונגריה סאנדור פול |
|   |   | תוצאת פנדלים |   |   |
|   |  דייגו מראדונה    גבריאל בטיסטוטה    דייגו סימאונה    אלחנדרו מאנקוסו    קלאודיו קאניג'ה    חוליו סלדאניה | 5–4 |  לארס אלסטרופ    ג'וני מולבי    בריאן סטין נילסן    קים וילפורט    בריאן לאודרופ    ביארן גולדבאק |   |
| --- | --- |
              ארגנטינה :               דנמרק
מהדורת 2022

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 ביוני 2022 |  איטליה | 0–3 |  ארגנטינה | ומבלי, לונדון, אנגליה שיפוט: פיירו מאזה (צ'ילה) |
| 1 ביוני 2022 |  | (סיקור) | לאוטרו מרטינס  28'   אנחל די מריה  45+1'   דיבאלה  90+4' | ומבלי, לונדון, אנגליה שיפוט: פיירו מאזה (צ'ילה) |
| --- | --- |
              איטליה :               ארגנטינה
ארגון מעפילי קפריסין

| --- | --- |

הלוגו של ארגון מעפילי קפריסין, בתכנון אבישי שחר ממייסדי הארגון
 מדינה:  ישראל
 מטה הארגון:  רעננה 
 מייסדים:  אמיר רוגל, דוד יוגב, אבי שאול, נחשון סנה, נחמה פרידמן, אבישי שחר, סימה מנור
 יושב ראש:  פרופ' סנונית שהם
 תקופת הפעילות:  2016–הווה (כ־9 שנים)
 www.cyprsii.org.il
 
ארגון מעפילי קפריסין הוא עמותה רשומה הפועלת למען הנצחת המעפילים שהוגלו על ידי המנדט הבריטי למחנות המעצר בקפריסין ותומכיהם והנחלת מורשתם, גיבוש קהילה של כלל המעפילים, המסייעים להם ובני משפחותיהם.