stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכאי אהרן
מספריו

ספר שירים: אל חופו של רעיון, העטיפה והרשומים: רפאל מוהר, בהוצאת קריית ספר, ספטמבר 1957, 76 עמודים
אהבה-צעיפים רבים לה: שירים: חדש וגם ישן - [עורך החוברת והמפיק, מנחם פאלק], צור אות, ירושלים, 2009, 68 עמודים
מחווה אהרון זכאי: משורר ומתרגם עם הגיעו לגבורות: ערב הצדעה לפעילותו הספרותית 1955–2009, אהרן זכאי ומנחם פאלק, הוצאת מנ"ע, 2009, 56 עמודים
עריכה ותרגום

מקראות ישראליות (אנתולוגיה של הספרות העברית החדשה בערבית), משרד החינוך והתרבות, 1958
א"ד גורדון – לקט מכתביו (מתורגם לערבית על ידי זכאי אהרן), מרכז ההסברה, 1959‏
זכאי אהרן וד"ר מחמוד עבאסי, לקט שירי ביאליק (דו-לשוני – עברי - ערבי), בית ההוצאה הערבי, 1964‏
זכאי אהרן, זר חרציות על כנפי יונות ירושלמיות, בשיתוף עם ד"ר מחמוד עבאסי (מבחר מתורגם של יצירות רבקה אהרון), אל שרק, 1978
מחמוד עבאסי, באשמֹרת אחרונה: שנים עשר ספורים ועוד אחד; תרגמו מערבית: זכאי אהרן, חנה עמית-כוכבי, ניר שוחט, סמדר פרי, נירה משה ויאיר צורן, תל חי: מכללת תל-חי, תשל"ח 1978.
זכאי אהרן, מוראד פרג' ז"ל, פעליו ויצירתו, 'מחברת' (יוני 1958), עמ' 134–136.
הערות שוליים

↑  זכאי אהרן באתר GRAVEZ
↑  הקדשה של המחבר והשער, באתר "חנות הספרים של איתמר"
↑  אל חופו של רעיון - שירים של אהרן זכאי, עיתון חרות, 29 במרץ 1957
↑  ביקורת: אהוד בן עזר, מעשיות כפריות ואלגוריות לאומיות, דבר, 14 באפריל 1978.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008209585805171  PLWABN: 9810571631605606  BnF: cb17061076v (data)  ISNI: 0000 0000 4177 9007  LCCN: no2002093623  VIAF: 61220452   WorldCat (עם VIAF): 61220452
ז'ואל רובישון

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1945 פואטייה, צרפת 
 פטירה:  6 באוגוסט 2018 (בגיל 73) ז'נבה, שווייץ 
 פרסים והוקרה:  פרס אקארט ויציקמן (2013)  Meilleur Ouvrier de France (1976)  מפקד במסדר ההצטיינות החקלאית  קצין במסדר ההצטיינות הלאומי  קצין מסדר האמנויות והספרות  קצין בלגיון הכבוד 
 www.joel-robuchon.com
 
מבחר מנות קוויאר, במסעדת "רובישון אה גאלרה", במקאו
קינוח במסעדת "אטליה" של רובישון בהונג קונג
עגלת לחמים, במסעדת "רובישון אה גאלרה", במקאו
מבחר קינוחים, במסעדת "רובישון אה גאלרה", במקאו
קינוחים, במסעדת "אטליה" של רובישון בהונג קונג
קינוח, במסעדת "אטליה" של רובישון בהונג קונג
מנת בשר, במסעדת "רובישון אה גאלרה", במקאו
ז'ואל רובישון (בצרפתית: Joël Robuchon;‏ 7 באפריל 1945 – 6 באוגוסט 2018) היה שף וכותב ספרי בישול צרפתי.
ראשית חייו

רובישון נולד ב-7 באפריל 1945 בפואטייה. אביו היה פועל בניין ואימו - עקרת בית. בגיל שתים עשרה החל ללמוד בסמינר לכמורה, שם חלם להיות אדריכל ואהב לבשל עם הנזירות. בגלל מצוקה כלכלית של משפחתו נאלץ לעזוב את הסמינר ולהתחיל לעשות לביתו בגיל 14.5.
ב-1960 החל רובישון להתלמד במלון-מסעדה Relais de Poitiers, שם שהה שלוש שנים. הוא למד בישול בסיסי, קירצף רצפות וניקה סירים ומחבתות. ב-1963 החל רובישון לנדוד ברחבי צרפת ועבד עם שפים ומוצרים מכל חבלי צרפת.
בין השנים 1965 ל-1973 עבד רובישון בכל מיני מסעדות בפאריס ומחוצה לה. במהלכה של תקופה זו הוא השתתף בתחרויות קולינריות רבות וזכה במדליות רבות של זהב, כסף וארד. ב-1976 זכה בתואר העובד המצטיין (Meilleur Ouvrier de France), המוענק לבכירי השפים לאחר שנכשל במבחן שנה קודם לכן. באותה שנה הציע לו פול בוקיז לבוא ללמד ביפן והוא למד רבות מן הפשטות, הדיוק והאסתטיקה היפניים. ב-1978 הוא החל לנהל את המטבח במלון ניקו (Nikko) בפריז.
העלייה לגדולה

ב-15 בדצמבר 1981 חנך רובישון את מסעדתו שזכתה לתהילה ג'אמן (Jamin)
ברחוב Longchamp שבפריז. תוך שלוש שנים זכה בהישג הגדול ביותר עבור שפים בצרפת - שלושה כוכבים במדריך מישלן, מהמהירים ביותר להגיע לניקוד זה. השפים מהם הושפע במיוחד היו ז'אן דלוויין, שארל בארייר, אלן שאפל שלימדו לשלב ולהוציא את מיטב הטעמים מכל מוצר ופרדי ז'ירארדה ממנו למד לבשל לפי העונה ולדרוש מוצרים מעולים מהספקים. בשנת 1989 מדריך הגו מיו שחגג עשרים שנה להיווסדו, הכתיר את רובישון, פול בוקיז ופרדי ז'ירארדה בתור השפים של המאה.
בינואר 1994 פתח מסעדה חדשה הנושאת את שמו במלון לה פארק, המקום נבנה בשנת 1911 ושופץ בסגנון בל אפוק. רובישון שתכנן לפרוש בגיל חמישים כי חיי שף הם קשים במיוחד, הכין את ארוחתו האחרונה ב-5 ביולי 1996, הוא פרש לדבריו כי: "ראיתי יותר מדי שפים גדולים מתים צעירים, איני רוצה להצטרף אליהם יש לי רק תקופת חיים אחת" (רבים מעמיתיו נפטרו בגיל צעיר יחסית משילוב של פרפקציוניזם, עבודה קשה מדי ומתח: אלן שאפל בגיל חמישים ושתיים מהתקף לב, ז'אק פיק בגיל חמישים ותשע, ז'אן טרואגרו בגיל חמישים ושבע וגילברט לה קוז, שף בעלים של לה ברנרדין בניו יורק בגיל ארבעים ושמונה).
את מקומו תפס אלן דיקאס וקרא לה על שמו. המסעדה ממשיכה להיות מהמסעדות הטובות בצרפת ולשמור על שלושה כוכבים עד היום.
לאחר פרישתו החל רובישון להעניק ייעוץ קולינארי ברחבי תבל, לכתוב ספרי בישול ולהנחות בערוץ הטלוויזיה החשוב בצרפת TF1 בטלוויזיה תוכנית יומית על בישול "Cook Like Great Chef".
האטליה

כבר בשנת 2001 שב רובישון מפרישתו ופתח מסעדה בשם "גאלרה א רובישון" במלון גראנד ליסבון במקאו שבסין (עם מרתף יינות של 2,500 סוגי בקבוקים ו-75,000 בקבוקים).
בשנת 2003 פתח את מסעדתו "האטלייה של ז'ואל רובישון" בפאריס, בצמוד למלון פונט רויאל, שהפכה להצלחה בין לילה: שילוב של מטבח עילי עם אווירה של טאפס ספרדי שכה אהוב עליו. במסעדה אין שולחנות, אלא דלפק מכוסה לכה שחורה בצורת חית (מסביב למטבח), שבו יכולים לשבת ארבעים ואחד סועדים על גבי כיסאות אדומים, והיא אינה מקבלת הזמנות. במסעדה ניתן לאכול את מנות הדגל של רובישון במחירים סבירים ביחס לפאריס (בין חמישים למאה דולרים כשארוחת הטעימות עולה 186 דולרים). היא זכתה לכוכב במדריך המישלן עם פתיחתה ובשנים שאחרי כן בשני כוכבים ונבחרה בשנת 2006 למקום העשרים וחמישה בסקר 50 המסעדות הטובות בעולם של המגזין רסטורנט, בשנת 2007 ו-2008 במקום ה-14 ובשנת 2009 במקום ה-18 ובמקום ה-14 בשנת 2011.
מאוחר יותר פתח רובישון מסעדה דומה בפריז, שנקראה "הטייבל של ז'ואל רובישון", באווירה יותר מעונבת, ועם כיסאות ושולחנות, שזכתה לשני כוכבים במדריך המישלן.
הוא פתח גם מסעדות במלון MGM Grand בלאס וגאס ובטוקיו יפן ששתיהן נבחרו על ידי האתר "dininginfrance" כשתיים מבין עשר המסעדות הצרפתיות הטובות בעולם מחוץ לצרפת. הוא גם פתח סניפים של האטלייה בהונג קונג ובלונדון שזכתה לכוכב במדריך מישלן.
במדריך מילה למסעדות הטובות באסיה לשנת 2009/10 נבחרו שלוש ממסעדותיו של רובישון בין העשרים הטובות ביותר באסיה, האטליה בהונג קונג הגיעה למקום ה-1, הגאלרה במקאו הגיעה למקום ה-3 והאטליה בטוקיו הגיעה למקום 20. מסעדת "שאטו רסטורנט ז'ואל רובישון" בטוקיו נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
ב-2007 הפך רובישון לשף בעל מספר כוכבי המישלן הרב ביותר, שניתנו לכלל מסעדותיו בעולם, 17 בסך הכול. ב-2009 החזיק ב-24 כוכבים. ב-2011 החזיק ב-26 כוכבים. שלוש ממסעדותיו החזיקו בשלושה כוכבי מישלן כל אחת: בטוקיו, במקאו ובלאס וגאס.
ב-2009 זכה בפרס על מפעל חיים ממדריך 50 המסעדות הטובות בעולם.
תבשיליו

תבשיל ההיכר של רובישון שזכה לתהילה הוא פירה תפוחי אדמה "Puree de Pommes de Terre". שהופיע כבר בתפריטה הראשון של מסעדתו ג'אמן. ומורכב ממחית תפוחי אדמה מסוג Ratte, מחמאה, מחלב וממלח לטעם. סוד הצלחת התבשיל הוא בשילוב הנכון בין החמאה לחלב.
תבשיל מפורסם נוסף של רובישון הוא אספיק לובסטר וקוויאר עם ג'לי כרובית "Gelee de Caviar a la Creme de Chou-Fleur". מוגש בצלחת מרק אסיאתית עמוקה. קוויאר המכוסה בקרם לובסטר ומעליהם שכבה של קרם כרובית. כמויות זעירות של כלורופיל מוספות במסגרת. טעמי הכרובית והקוויאר מודגשים על ידי קרם הלובסטר.
רבות ממנותיו של רובישון שהעניקו לו תהילה מוצעות היום בתפריטי מסעדותיו ברחבי תבל.
ספריו

The Complete Robuchon, Knopf; 1 edition (November 4, 2008), 832 pages.
La Cuisine De Joel Robuchon: A Seasonal Cookbook. Seven Dials, December 2001.
Les Dimanches de Joel Robuchon. written with Herve Amiard. Le Chene, September 1999
Le Meilleur et le plus simple de Robuchon. Written with Patricia Wells. LGF June 1999
L'atelier of Joel Robuchon. wtitten with Patricia Wells. France: Van Nostrand Reinhold, 1998.
Joel Robuchon Cooking Through the Seasons. Rizzoli International Publications, September 1995
Simply French: Pastricia Wells Presents the cuisine of Joel Robuchon. New York: Harper Collins, 1991
לקריאה נוספת

אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, א. ניר, תל אביב, 1997; עמ' 23, 26, 95, 96, 171, 172, 268, 393, 394.
אביטל ענבר, תענוגות פרובאנס, אביטל ענבר, ירושלים, 2000; עמ' 360, 361, 388, 425
אביטל ענבר, תענוגות פאריס, הוצאת בבל, 2003; עמ' 62, 323.
שגיא כהן, מדריך מפה למסעדות הטובות בעולם, הוצאת מפה, תשס"ג 2003, עמ' 97, 182.
Michael Steinberger, Au Revoir to All That: The Rise and Fall of French Cuisine, Bloomsbury Publishing PLC, 2010; pp. 64-65, 78, 96, 97, 111, 166, 169, 175-176, 182, 184, 200, 201, 211.
Simply French: Pastricia Wells Presents the cuisine of Joel Robuchon. New York: Harper Collins, 1991 ; pp. 21-22.
הערות שוליים

↑  עמנואל אלבז פלפס, ז'ואל רובושון, השף המעוטר בעולם, מת בגיל 73, באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 6 באוגוסט 2018
↑  Piano ma non solo, Jean-Pierre Thiollet, Anagramme Ed, Paris, 2012, 111.
↑  האטליה של רובישון במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם
↑  רשימת המסעדות הטובות באסיה לשנת 2010/2009
↑  מסעדת שאטו רסטורנט ז'ואל רובישון נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם
↑  , November 19, 2007 Joel Robuchon Overtakes Ducasse, Ramsay as Michelin's Star Chef, Richard Vines
↑  אורי שביט, חדש: יצא לאור מדריך "מישלן" למסעדות בהונג קונג ומקאו, גיליון מרץ 2009 של "על השולחן"
↑  פרס על מפעל חיים לז'ואל רובישון ממדריך 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810557789005606  BNE: XX1706115  BnF: cb12051896s (data)  CANTIC: a10281836  CiNii: DA12003447  GND: 121001997  ISNI: 0000 0001 1032 0399  LCCN: n87832845  LNB: 000118165  NDL: 00473912  NKC: mzk2007423802  NTA: 074269089  SUDOC: 028745973  VIAF: 106996736   WorldCat (עם VIAF): 106996736 
מסעדת רובישון בטוקיו
פנים מסעדת "רובישון אה-גאלרה" במקאו
מסעדת רובישון בלאס וגאס
האטלייה של רובישון בהונג קונג, 2010
חוף האיזמרגד

מיקום חוף האזמרגד
חוף פנסקולה
חוף האיזמרגד (באנגלית: Emerald Coast) הוא אזור בצפון מערב מדינת פלורידה שבארצות הברית.
כלכלת האזור מתבססת על התיירות (בעיקר תיירות חופים, ודיג מים עמוקים), וכן על מתן אספקה לבסיסים הצבאיים הרבים שבו.
אזור זה כולל אתרי נופש רבים בהם: חוף פנסקולה, חוף פורט וולטון, דסטין וסיסייד בה צולם הסרט "המופע של טרומן".
מדי שנה מבקרים בחופי הרחצה באזור כ-4.5 מיליון תיירים (כ-80% מהם מבקרים בדסטין).
באזור מספר בסיסים של צי ארצות הברית וחיל האוויר של ארצות הברית ובהם: בסיס האוויר של הצי פנסקולה, שדה הורלבורט, בסיס חיל האוויר אגלין, בסיס חיל האוויר טינדאל ובסיס קורי להדרכה טכנית של הצי.
חוף הזהב (פלורידה)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  vernacular region 
 מיקום
 מיקום:  דרום פלורידה 
 
 
חוף הזהב (באנגלית: The Gold Coast) הוא שמו של תת-אזור במדינת פלורידה שבארצות הברית. אזור זה כולל את אזור החוף המזרחי של המדינה (לחוף האוקיינוס האטלנטי בין פאלם ביץ' לבין מיאמי. האזור מהווה תת-אזור של אזור דרום פלורידה, וכולל רק את אזורי החוף של המחוזות פאלם ביץ', ברווארד, ומיאמי דייד.
בתחום האזור נמצאות הערים וסט פאלם ביץ', בוקה ראטון, פומפאנו ביץ', פורט לודרדייל והוליווד.
בדומה לאזור חוף האוצר, גם מקור שמו של אזור זה באוצרות שטבעו לחופיו מספינות האימפריה הספרדית שטבעו בשל סופות ההוריקן הרבות שבאזור.
| דגל פלורידה פלורידה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | טאלאהאסי |  |
| אזורים גאוגרפיים | אזור מפרץ טמפה • ביג בנד • דרום פלורידה • דרום מערב פלורידה • החוף הנשכח • החוף הראשון • הידית של פלורידה • הקיז • חוף האוצר • חוף האיזמרגד • חוף הזהב • חוף החלל • חוף הטבע • חוף השמש • מרכז פלורידה  • צפון מרכז פלורידה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | ג'קסונוויל • מיאמי • טמפה • סנט פיטרסבורג • אורלנדו • הייליה • טאלאהאסי • פורט לודרדייל • פורט סנט לוסי • פמברוק פיינס • קייפ קורל • הוליווד • גיינסוויל • מיראמר • קורל ספרינגס • קלירווטר • מיאמי גארדנס • פאלם ביי • וסט פאלם ביץ' • פומפנו ביץ' |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות פלורידה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007574873305171  LCCN: sh2010014677
הקיסם בעינו של אלוהים

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  לארי ניבן, ג'רי פורנל 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 נושא:  מפגש ראשון 
 תקופת התרחשות:  עתיד 
 הוצאה
 הוצאה:  סיימון אנד שוסטר 
 תאריך הוצאה:  נובמבר 1974 
 פרסים
 100 ספרי המדע הבדיוני והפנטזיה הטובים ביותר של NPR 
 סדרה
 הספר הבא:  The Gripping Hand 
 
הקיסם בעינו של אלוהים (באנגלית: The Mote in God's Eye) הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופרים האמריקנים לארי ניבן וג'רי פורנל, שפורסם לראשונה ב-1974. הסיפור מתרחש בעתיד הרחוק של יקום הקו-דומיניום של פורנל, ומספר על המגע הראשון של האנושות עם מין זר. שם הספר מהדהד משחק מילים עם המשל "ולמה זה אתה רואה את הקיסם בעין אחיך, ואל הקורה אשר בעינך לא תביט" המצוטט בבשורה על-פי מתי מהברית החדשה. "הקיסם בעינו של אלוהים" היה מועמד לפרסי הוגו, נבולה ולוקוס בשנת 1975. הוא ראה אור בעברית בשנת 1987 בהוצאת זמורה-ביתן בתרגומו של אריה בובר.
רקע

"הקיסם בעינו של אלוהים" מתרחש ביקום הקו-דומיניום של פורנל, שבו שורה של הסכמים בין ארצות הברית לבין ברית המועצות מניבים ממשלה עולמית והתיישבויות בין-כוכביות במערכות שמש אחרות. עם הזמן מתפתחת על כדור הארץ מלחמה גרעינית והקיסרות-הראשונה עולה ומתבססת על כוכב הלכת ספרטה. אירועים אלה מתרחשים מאות ספורות לפני אירועי הרומן. קיימת התייחסות לאירועים אלו בספרו של פורנל King David's Spaceship (אנ').
האנושות ברובה היא חלק מקיסרות-האדם השנייה. בראשה עומד צי-החלל, המושתת על עקרונות הצי הבריטי של המאה ה-19, כגון צוותים המונים גברים בלבד; חיל קצינים כשירים ביותר שגויסו בנעוריהם והוכשרו כצוערים מתלמדים על ספינות חלל; וחיל נחתים מאורגן וחמוש היטב לביצוע משימות קרקע. אלה אשר מוכיחים את עצמם בתפקיד יכולים להתקבל לאצולה, כמו במקרה של ד"ר אנתוני הורוואת, אשר זוכה בתואר ברון לקראת סוף הרומן. האצילים עצמם נוטים להיות נאמנים יותר לחובת שירות הצי מאשר לנהנתנות מזכויות יתר. הקיסרות אמנם נוצרית בעיקרה, אך דתות אחרות מותרות, פחות או יותר. כך למשל תושבי כוכב הלכת דיין יהודים, ואילו הוראס בורי, דמות מרכזית ברומן, הוא סוחר ואיל הון מוסלמי מהלבנט. דת חדשה בשם "הכנסייה אשר-לו", התבססה כשכוכב הקיסם הפך בהיר מאוד בן לילה ושויך ל"פניו-של אלוהים", אך לאורך הרומן היא מתוארת כדת דועכת, לאחר שמייסדה התאבד ביום שבו כבה אורו של הקיסם.
תקציר העלילה > הקיסמניקים

הקיסמניקים הם מין חיזרי זקוף קומה ההולך על שתיים. גובהם כ-1.3 מטר וגופם מכוסה פרווה שצבעה משתנה לפי תת-מינם. הדבר הבולט ביותר במראם הוא האנטומיה הא-סימטרית של פלג גופם העליון: בצידם הימני ישנן שתי זרועות דקות ועדינות ואילו בצידם השמאלי זרוע אחת מאסיבית ששריריה צומחים עד לראש, כך שאין לקיסמניקים אוזן שמאלית שתתאים לאוזן הימנית הקרומית הגדולה דמוית הממברנה. עמוד השדרה אינו חולייתי אלא מורכב מעצמות עבות המתחברות אל מפרקים גדולים, כך שהראש אינו מסוגל להסתובב. פניהם פשוטות וחסרות יכולת הבעה לכן מחוות הגוף משמשות כחלופה להבעות פנים.
לנגידות ולנגידים פרווה לבנה כמשי, למהנדסים יש פרווה חומה, ואילו למתווכות פרווה חומה עם כתמים לבנים. המתווכות הן הכלאה בין נגידים לבין מהנדסים והן תמיד עקרות. לאחיות מתווכות יש דפוסים זהים של כתמי פרווה. כל תת-המינים הקיסמניקיים מצייתים באופן מוחלט לנגידים, ורק למתווכות יש רמה מסוימת של עצמאות לניהול משא ומתן בין נגידים מתחרים. קיימים תת-מינים נוספים המונים לוחמים שהושבחו גנטית ליעילות בקרב פנים מול פנים ולשימוש בנשק, רופאים עם מיומנויות מוגברות, וחקלאים תבוניים למחצה. המיניאטורות או החומצ'יקים הן מין של חיות מאולפות המקושר גנטית לקיסמניקים, אך הן כשליש מגובהם ובעלות ארבע זרועות המאורגנות במנח סימטרי.
כחלק ממעגל הרבייה, מתחלף מינם של הקיסמניקים במהלך חייהם, אך המתווכות נשארות עקרות ואורך חייהן קצר יותר. לשון הפניה אל המתווכות הוא בלשון נקבה. נגידות יכולות להפוך לזכרים עקרים באמצעות טיפול הורמונלי, ובכך הם יכולים להפוך לאוצרים המגינים על משאבים משותפים שרצוי שלא יהיו סביבם מלחמות בעלות.
אדי המטורף

לעיתים קרובות, כאשר הם מקיימים שיח עם בני האדם, מזכירים הקיסמניקים דמות מיתולוגית המכונה "אדי המטורף". סיפורי אדי המטורף רבים, אך כולם עוסקים במחזורי ההתמוטטות החוזרים ונשנים של ציוויליזציית הקיסם ובחוסר הטעם במניעתם. הנע-אלדרסון, המאפשר לספינות קיסרות-האדם לנוע בין מערכות שמש, נקרא בפי הקיסמניקים הנע אדי המטורף. הכינוי נובע מכך שספינות המנסות להשתמש בו נעלמות לעולמים, וזאת אף על פי שטכנולוגיית ההנע מבוססת על מדע מוכח והומצאה מחדש פעמים רבות בידי ציוויליזציות קיסמניקים בנות מחזורים שונים. הקיסמניקים לא יודעים כי הספינות הנעלמות מופיעות למעשה בתוך הפוטוספירה הלוהטת של עינו של מורצ'סון. ספינות קיסרות-האדם, לעומתן, מוגנות באמצעות שדה לאנגסטון הסופג אנרגיה. הנקודה בחלל שבה פועל הנע-אלדרסון מכונה בפי הקיסמניקים נקודת אדי המוטרף, וזוהי כותרתו של החלק השני ברומן. שאר כותרות חלקי הרומן נקראות "חללית החקר של אדי המטורף", "הכירו בבקשה, את אדי המטורף", "תשובתו של אדי המטורף", ו"הדליגה של אדי המטורף". מנקודת מבטם של הקיסמניקים, בני האדם הם אדי המטורף. מספר קיסמניקים, ביניהם הפיונץ'(קליק) של רוד בליין, הופכים בעצמם לאדי המטורף לאחר שנחשפים להתנהגות אנושית.
הערות שוליים

↑  "1975 Award Winners & Nominees". Worlds Without End. נבדק ב-2009-07-20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 974dd6a9-3312-4356-891c-246cf9bbfc77
הר בוייר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,500 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי מריק 
 קואורדינטות:  75°07′00″S 72°04′00″W﻿ / ﻿75.1167°S 72.0667°W﻿ / -75.1167; -72.0667
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר בוייר(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר בוייר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בוייר(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בוייר
 
הר בוייר (באנגלית: Mount Boyer) הוא הר בהרי מריק, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הר בוייר ממוקם 2 קילומטרים דרומית-מערבית מהר בקר.
גובהו של ההר 1,500 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1961 – 1967.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של פרנסיס סי. בוייר (Francis C. Boyer), שהיה נגד רפואה בצי ארצות הברית, שהיה אחראי על תחנת אייטס בשנת 1964.
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
↑  לפי מקור אחר, גובהו של הר בוייר 1,240 מטרים מעל פני הים, והוא ההר ה-3,527מ בגובהו באנטארקטיקה
| הרי מריק |
| --- | --- | --- |
| הרים ברכס | בוייר • ברגר • בקר |  |
| הרים סמוכים לרכס | הר ואסילבסקי |  |
ז'ואו דה נובה

| --- | --- |

 לידה:  1450 Maceda, ספרד 
 פטירה:  10 ביולי 1509 (בגיל 59 בערך) קוצ'י, הודו הפורטוגזית 
 מדינה:  ממלכת גליסיה, ממלכת פורטוגל 
 תפקיד:  ראש עיריית ליסבון 
 
ז'ואו דה נובה (בפורטוגזית: João da Nova) נולד בערך 1460 במקדה, נפטר ב־16 ביולי 1509 בקוצ'ין, הודו) היה חוקר האוקיינוסים בשירות פורטוגל. לזכותו כמגלה איי אסנשין ואיי סנט הלנה.
האי ז'ואן דה נובה, בתעלת מוזמביק, נקרא על שמו. אטול פרקר (באיי סיישל) נקרא במשך זמן רב, כאיי ז'ואו דה נובה. לעיתים נהוג לחשוב שאיי אגאלגה (באוקיינוס ההודי) נקראו גם על שמו אף על פי שהוא מעולם לא ביקר בהם.
ביוגרפיה

ז'ואו דה נובה נולד למשפחה אצילית במקדה שבגאליסיה, אז ממלכה מכוננת של כתר קסטיליה בצפון מערב חצי האי האיברי. נובה נשלח על ידי משפחתו לפורטוגל, שם הוא גדל, כדי להימלט מהמאבקים בין הפלגים האריסטוקרטים המכונים "מלחמות אירמנדיניו". הוא גם היה ידוע בשם ז'ואו גאלגו. בשנת 1496 הוא מונה לראש העיר של ליסבון על ידי המלך מנואל הראשון.
מסע ראשון להודו

ב־9 או 10 במרץ 1501 יצא ז'ואו דה נובה כמפקד המשלחת הפורטוגלית השלישית להודו, והוביל צי של ארבעה כלי שיט קטנים ביוזמה פרטית משותפת של פלורנטין ברטולומאו מרציוני ופורטוגזית דה אלווארו, מברגאנזה. במאי 1501, מאמינים כי נובה ראה את אי אסנשן בדרום האוקיינוס האטלנטי. לאחר שהכיף את כף התקווה הטובה, הוא אמר שגילה את מה שכונה מאז האי דה נובה בתעלת מוזמביק.
בהגיעו להודו, הקים נובה עמדת סחר והשאיר אחריו נציג, מטעם הקונסורציום הפרטי מרציוני-ברגנזה, ולא הכתר הפורטוגזי. ב -31 בדצמבר 1501, הצי הקטן של ז'ואו דה נובה התעמת עם הצי השליט ההודי של קליקוט בקרב מחוץ לנמל קננור, הקרב הימי הפורטוגזי הראשון באוקיינוס ההודי. כמה היסטוריונים העלו על דעתם כי נובה (או אחד מקברניטיו) אולי ביקר בציילון בשלב כלשהו בנסיעה זו, ארבע שנים לפני הביקור הפורטוגזי הראשון שתועד רשמית על ידי ד. לורנסו דה אלמיידה בשנת 6–1505.
הארמדה של נובה עזבה את הודו בינואר 1502. בשובו, גילה נובה את האי הדרומי באוקיינוס האטלנטי סנט הלנה ב־21 במאי 1502, יום החג של הלנה מקונסטנטינופול. מאמר שפורסם בשנת 2015 סקר את תאריך הגילוי ומציע כי כבר יאן הויגן ואן לינשוטן היה ככל הנראה הראשון (בשנת 1596) שהצהיר כי האי נקרא כך מכיוון שהוא נמצא ב־21 במאי. מאחר שישנם הבדלים בין לוחות השנה הנוצריים באותה תקופה, לא ברור על פי איזה לוח נקבע השם - התאריך האורתודוקסי או הפרוטסטנטי.
עם זאת, הפורטוגזים מצאו את האי שני עשורים לפני תחילת הרפורמציה והקמת הפרוטסטנטיות, ולכן לא ייתכן שהאי נקרא כך מכיוון שהוא נמצא ביום החג הפרוטסטנטי. תאריך גילוי אלטרנטיבי ב־3 במאי ביום החג הקתולי שחגג את מציאת הצלב האמיתי על ידי סנט הלנה בירושלים, כפי שצוטט על ידי אודוארדו דוארטה לופס בשנת 1591 ועל ידי סר תומאס הרברט בשנת 1638 שהוא מוצא אמין יותר מבחינה היסטורית מהתאריך הפרוטסטנטי של 21 במאי. המאמר מציין כי אם דה נובה גילה את התגלית ב־3 במאי 1502, ייתכן שלא היה קורא לאי אילה דה ורה קרוז (אי הצלב האמיתי) מכיוון שפדרו קברל כבר הקצה את אותו שם לקו החוף הברזילאי, שהוא חשב שהוא אי גדול, ב־3 במאי 1500.
חדשות על תגליתו של קברל הגיעו לליסבון היישר מדרום אמריקה לפני שהצי של דה נובה יצא לדרך להודו בשנת 1501. אם דה נובה ידע שכבר הוקצה שמו של הצלב האמיתי, השם האלטרנטיבי הברור והמתקבל ביותר עבורו היה - "סנט הלנה".
מסע שני להודו > 1505-6

ב־5 במרץ 1505 נובה התחיל בהפלגה נוספת להודו כקפטן של האונייה "פלור דה לה מאר" בארמדה ההודית הפורטוגזית השביעית בפיקודו של פרנסיסקו דה אלמיידה, המשנה למלך פורטוגל בהודו. נובה קיבל תעודה מהמלך שהעניקה לו דרגה גבוהה ופיקוד של צי החוף ההודי. במזרח אפריקה, הארמדה כבשה את קילווה והמשיך לכיבוש מומבסה.
לאחר חציית האוקיינוס ההודי, הארמדה בילתה זמן מה בהקמת מבצרים ופשיטה על נמלים, לפני שבסופו של דבר הגיע לקוצ'ין באוקטובר. שם חנך פרנסיסקו דה אלמיידה את כהונתו כמשנה למלך בהודו הפורטוגזית, אך סירב לאפשר לז'ואו דה נובה להיות המפקד הראשי של צי הסיור בחוף ההודי. אלמיידה טען שה"פלור דה לה מאר" הייתה אונייה גדולה מכדי להיכנס אל לגונות החוף ההודיות ולכן אינו מתאימה כספינת סיור. אלמיידה הציע לז'ואו דה נובה את האפשרות לעבור לקרוול, ולתת את "פלור" לפיקוד קברניט אחר, אך נובה בחר להחזיר אותה לליסבון בעצמו. לאחר מכן מינה אלמיידה את בנו, לורנצ'ו דה אלמיידה, כמפקד הסיור.
עם עזיבתו את הודו בפברואר 1506, התגלו חורים בגוף הספינה "פלור דה לה מאר" והייתה דליפה בגוף הספינה. הדבר היה ליד זנזיבר, ונובה נאלץ לעצור לתיקונים באיי תעלת מוזמביק. את שמונת החודשים הבאים הוא בילה בתיקון הספינה, וכן התעכב בגלל מחלות ורוחות מנוגדות.
מסע שני להודו > 1507

הוא עדיין היה תקוע עם ספינתו הדולפת בפברואר 1507, אז הגיעה הארמדה השמינית, בפיקודו של טריסטאו דה קונחה, לאי מוזמביק. קונחה עזר להשלים את התיקונים, העביר את המטען לאונייה שהפליגה לליסבון וסיפח את נובה ואת פלור דה לה מאר לצי שלו בדרך להודו.
ז'ואו דה נובה השתתף בכיבוש האי סוקוטרה, בים הערבי, באוגוסט 1507. להפתעתו הוטל עליו להישאר בסוקוטרה עם סיור בים סוף, ניתוק של שש אוניות בפיקודו של אפונסו דה אלבוקרקי, ולא להמשיך עם קונחה להודו. אולם נוכחותו בים סוף התבררה כהפרעה לאלוברקרקי.
מלבד התסכולים שלו עצמו, נובה שמע את סיפורי קברניטי הסיור על העושר בהודו. הודו נראתה בעיניו אפשרות הרבה יותר אטרקטיבית מהגבעות המדבריות של ערב שהוקצו להם לסיור. באוגוסט – ספטמבר 1507 הוביל אלבוקרקי את החוליה הקטנה שלו למפרץ עומאן והחל לפשוט על רצף של ערי חוף - קוריאט, מוסקט - וסימן את כוונתו להמשיך בדרך זו לאורך כל החוף הערבי עד מעבר למיצר הורמוז.
אחרי כיבוש מוסקט, ז'ואו דה נובה המותש הגיש בקשה רשמית לאלבוקרקי לעזוב את השייטת שלו ולהמשיך להודו (לכאורה לבקש תגבורת מהמשנה למלך המשנה אלמיידה). כשבקשתו נדחתה, נובה מחה והוחזק במעצר. בהמשך הוא זכה לחנינה ושוחרר, מכיוון שהיה צורך בפיקודו בקרב הורמוז באוקטובר 1507.
מסע שני להודו > 1508

זמן קצר לאחר הקרב, נובה עמד שוב במרכז סדרת תלונות מחודשת, הפעם על הקמת מצודה בעיר הורמוז. בתחילת 1508, במהלך בניית המצודה, חמקו שלוש מאוניות הסיור מעיניו של אלבוקרקי והפליגו להודו, מתוך כוונה להגיש תלונות רשמיות נגד אלבוקרקי אצל פרנסיסקו דה אלמיידה בקוצ'ין. ז'ואו דה נובה לא היה ביניהם. אלבוקרקי החליט לשחרר אותו, בתקווה שעל ידי המחווה המאוחרת הזו, נובה עשוי לטהר את שמו. הוא לא עשה זאת. כשהיה בקוצ'ין, ז'ואו דה נובה הצטרף לשלושת הקברניטים האחרים בפתיחת תיק רשמי נגד אלבוקרקי.
מסע שני להודו > 1509

ז'ואו דה נובה לחם בקרב בפברואר 1509, אנייתו, פלור דה לה מאר, שימשה בידי פרנסיסקו דה אלמיידה כספינת הדגל של צי הקרב הפורטוגלי. במרץ אותה שנה, אלפונסו דה אלבוקרקי בעצמו, הגיע באותה עת לקוצ'ין. הוא רצה להדיח את אלמיידה כמושל הודו. אולם ז'ואו דה נובה, יחד עם הקברניטים האחרים, הגישו עתירה בטענה שאלמיידה לא יוותר על תפקידו, כי אלבוקרקי לא כשיר לשלטון. במאי אותה שנה, אלמיידה פתח רשמית מועצה בקוצ'ין לבירור הבקשה של אלבוקרקי. נובה וחברי הסיור האחרים הציגו את התיק נגדו.
ז'ואו דה נובה נפטר זמן קצר לאחר מכן, ביולי 1509, רק כמה שבועות לפני שאלמיידה מסר את כתב האישום נגד אלבוקרקי. יש שטוענים כי אלבוקריקי שילם על הלוויה של ז'ואו כאות הוקרה על עזרתו בכיבוש מיצרי הורמוז.