stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה
הקשיים של יהודי ארץ ישראל

יהודים שלא היו אזרחים עות'מאניים סבלו מיחס בלתי אוהד של השלטון הטורקי בארץ ישראל, עוד טרם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. עם פרוץ המלחמה, בעקבות כניסתה של טורקיה למלחמה, נותקה ארץ ישראל ממדינות ההסכמה וממקורות אספקה של הון וסחורות שפסקו ברובם מלהגיע מחוץ לארץ. הירידה התלולה בייבוא והגיוסים הרחבים גרמו להאטה בכלכלה, ונוצר מחסור חמור במזון ותרופות.
השלטון העות'ומני הטיל על התושבים בארץ ישראל מיסים כבדים, כמו מס מלחמה, וביצע החרמות של בהמות עבודה, כלים ומזון. בעקבות ניתוק הקשר עם מדינות אחרות, נפגעו הסוחרים ונעצרה קבלת התרומות ממדינות שהיו במצב מלחמה עם האימפריה העות'מאנית. אסונות טבע, כמו ארבה (בו נלחמו ללא הצלחה רבה על ידי עשיית רעש או הכאות בשקים) הוסיפה לפגיעה ביישוב היהודי.
רבים מתו ברעב, אנשי היישוב שהיו תלויים בתרומות מחוץ לארץ, במיוחד אנשי היישוב הישן, רעבו ללחם וסבלו מעוני. המחסור הרב והימצאותם של חיילים רבים בארץ, היו כנראה הגורמים לתופעת זנות רחבה בעיקר בירושלים. כתוצאה מכך שגברים רבים גורשו מהארץ או ירדו למחתרת כדי להתחמק מגיוס לצבא העות'מאני, בראש משפחות רבות עמדו נשים.
הניתוק מחוץ לארץ והפסקת ייבוא הסחורות הביאו למשבר פיננסי ולסגירת כל הבנקים. כדי למלא את המחסור באמצעי תשלום הנפיקו גופים שונים שטרות כסף משל עצמם. בעקבות המשבר, עלו מחירי הסחורות באופן חד, החיים הציבוריים נהרסו, ומחלות התפשטו לממדי מגפות, כמו מגפת הטיפוס שהפילה חללים רבים.
היחס של הממשל ליהודים הקשיח ככל שמצבם במלחמה הידרדר והקשה עוד יותר על תפקוד היישוב. מצב זה נמשך קרוב ל-4 שנים. ראשית הכריזו השלטונות על ביטול משטר הקפיטולציות (חסינות לאזרחים זרים) וכתוצאה אלו שהגיעו ממדינות ההסכמה (כולל יוצאי רוסיה שהיו רוב העולים) עתה נחשבו כנתיני האויב.
השלטונות פגעו בזכויות היהודים: נאסר עליהם לשאת נשק, נאסרה החזקת בולי הקרן הקיימת, כתיבת מכתבים ביידיש ובעברית. הונהגה חובת לימוד טורקית בבתי ספר, איסור על הנפת הדגל הציוני. הייתה דרישה מחסרי הנתינות העות'מאנית להתעת'מנות, וכפועל יוצא, גיוס לצבא הטורקי של אלה בגיל הגיוס. אלה מבין בעלי הנתינויות הזרות שסירבו להתעתמן נדרשו לעזוב את הארץ.
הטורקים גרשו את רוב האליטה היישובית מהארץ. בדצמבר 1914 התחולל גירוש יפו, בו אספו הטורקים אנשים שהסתובבו ברחובות תל אביב ויפו והעבירו אותם בכפייה באניה למצרים. ב-1917 הטורקים ביצעו את גירוש תל אביב של יהודים תושבי תל אביב ויפו, והחלו בתוכניות לגירוש היהודים תושבי ירושלים, והמושבות. בין השאר, עקב התקדמות החזית הבריטית מדרום לארץ שכן, הטורקים חששו שהיהודים יסייעו לבריטים להשתלט על הארץ. אזרחים זרים גורשו מתחומי ארץ ישראל, רובם למצרים, חלקם לדמשק וכ-800 בעלי נתינות צרפתית, חלק גדול מהם ממוצא אלג'יראי, בהנהגת הרב טולידאנו גורשו בהתחלה לביירות ומשם לקורסיקה.
הם גם פעלו לגירוש אישים - דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי גורשו מחוץ לגבולות האימפריה למרות הצהרת הנהגת הציונות על תמיכה באימפריה. מניה וישראל שוחט, מראשי "השומר", גורשו לפנים טורקיה.
היחס של השלטונות עורר חילוקי דעות רבים בקרב הנהגת היישוב. דוד בן-גוריון, מנהיג במפלגת הפועלים "פועלי ציון", אמר שאולי הגיוס יגרום לאהדה מצד הטורקים. חיילים יהודים גויסו ל"עמליות" - גדודי עבודה שבהם עסקו בעבודות שירות קשות, שהורגשו כמשפילות. בסוף המלחמה היה היישוב היהודי בשפל המדרגה. לפי האומדנים המקובלים, מספרו ירד מ-84,000 ל-56,000, והוא סבל מקשיים כלכליים ניכרים.
דרכי התמודדות

יהדות ארצות הברית ואף הממשל האמריקני החלו בגיוס כסף ומזון ושליחתם באוניות לארץ ישראל. שתי בעיות עמדו בפניהם. הראשונה הייתה הצורך בהסכמת נשיא ארצות הברית לשליחת הסיוע – פעם ראשונה שממשל אמריקאי מפעיל מדיניות פרו-ציונית מחויבת. השנייה הייתה לקבל את הסכמת הטורקים שהמזון והכסף יועברו ליהודים ולא יוחרמו על ידיהם. הסכימו בסוף תמורת כ–45% מהסיוע.
ארצות הברית וגרמניה (שותפתה של טורקיה במלחמה) לחצו עליה נגד גירוש היהודים. האינטרס של גרמניה הוא לשפר את תדמיתה שנפגעה בעיני העולם ויהודי ארצה.
היישוב עצמו התארגן והחל לעזור לתושביו – "הוועד להקלת המשבר" בראשות מאיר דיזנגוף, פעל בתחום הכלכלי ויש לו נציגים בכל היישוב. "המשביר" - מחלק מצרכים לנזקקים. שלוש אפשרויות מדיניות עמדו בפני המתיישבים:
התעת'מנות – קבלת האזרחות הטורקית על כל החובות שבכך (בעיקר גיוס ומס).
שיתוף פעולה עם הבריטים – רשמי (גדוד נהגי הפרדות, הגדודים העבריים), ומחתרתי (ניל"י).
בריחה – בעיקר למצרים, נתיב הבריחה הקרוב ביותר, כדי שיוכלו לחזור בקלות לאחר המשבר.
עמדת ההסתדרות הציונית הייתה ברורה. הרוב הגדול של המנהיגים הציונים צדד בהזדהות עם גרמניה - זאת תשחרר את יהודי רוסיה מעול הצאר, וטורקיה אשר הצטרפה אל גרמניה תשנה את דעתה על היהודים. לעומת זאת, תמיכה במדינות ההסכמה תספק עילה לחיסול היישוב היהודי. עם זאת, הזדהות עם גרמניה תסכן את מיליוני יהודי רוסיה ופולין, ומדינות ההסכמה לא ייענו לתביעותיהם הלאומיות של היהודים. בשל שיקולים אלו הוחלט לבסוף על נייטרליות. עמדה זאת דורשת להעברת מרכז ההסתדרות מברלין, ומעשה זה יכול להיתפס בידי גרמניה כבגידה. אי לכך, המשרדים נותרו בברלין אך הוקמו משרדים גם בדנמרק הנייטרלית.
חיים ויצמן וזאב ז'בוטינסקי צידדו באקטיביזם פוליטי ולא בנייטרליות. הם העריכו כי האימפריה העות'מאנית מתפוררת ובריטניה תכבוש את ארץ ישראל. ולכן השקיעו את מאמציהם בניסיונות למצוא דרכים לשיתוף פעולה עמה. (כבר הרצל השיג בתוכנית אל עריש מחויבות מסוימת מצד האנגלים). זאב ז'בוטינסקי הציע להקים מסגרות לחימה ליהודים במסגרת הצבא הבריטי. בתמורה הם יכירו בזכות המוסרית של היהודים לתבוע מבריטניה תביעות מדיניות. לעומתו חיים ויצמן ביקש הכרזה מדינית על זכויות היהודים בטענה כי לבריטים אינטרס אסטרטגי לסייע ליהודים - דריסת רגל באזור. הוא ניסה לעורר רגש הומני אצל האנגלים ליהודים הסובלים. ויצמן ניסה לשכנע שטוב לבריטניה לעזור ליהודים ולעומתו ז'בוטינסקי השתמש בעובדות בשטח. שיטתו של ויצמן עבדה באופן מלא במתן הצהרת בלפור, ואילו של ז'בוטינסקי רק באופן חלקי בהקמת הגדודים העבריים. צרפת לעומת זאת תמכה בנוצרים בלבנון ולא ביהודים.
בניגוד לדעה הרווחת ביישוב ולהחלטת ההסתדרות הציונית לשמור על נטראליות, השליכה רשת, שמנתה עשרות פעילים בודדים, יהבה, על ניצחון בריטי במערכה והחליט לסייע לבריטים במתן שרותי מודיעין במטרה למנף קשר מודיעיני לכדי נכס מדיני על מנת לקדם את הקמתו של בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. הם הקימו מחתרת בשם ניל"י - נצח ישראל לא ישקר. בראשה עמדו אהרון ושרה אהרנסון, אבשלום פיינברג ויוסף לישנסקי. המחתרת פעלה בארץ ובסוריה בשנים 1915–1917. הקשר בין הרשת למודיעין הבריטי התקיים באמצעות הגעת אניות בריטיות בחוף עתלית, שליחים למצרים דרך מדבר סיני ויוני-דואר (כשהיה צורך להעביר הודעות במהירות). הרשת נחשפה ב-1917, והשלטון הטורקי פתח במסע נקמה נגדה ונגד היישוב היהודי כולו. בסוף 1917 ניתנה הצהרת בלפור.
הפעילות עם הג'וינט

לקראת סוף המלחמה הצטרף הג'וינט, ארגון הסיוע האמריקאי, לפעולות הסיוע ליהודי ארץ ישראל. המנהל בפועל של בנק אנגלו-פלשתינה אליעזר הופיין קבל את המינוי לניהול פעולות הג'וינט בארץ. הוא היה הבכיר מבין ראשי היישוב שלא גורש מהארץ או הפך לנתין עות'מאני. והוא קיבל את המינוי במקביל לפעילות הבנקאית.
ארגון הג'וינט החל לפעול בארץ ישראל בעקבות דו"חות פסימיים של קונסול ארצות הברית (שעדיין שמרה על נייטרליות בתחילת המלחמה) בירושלים, ד"ר אוטיס גלייזברוק ושגריר ארצות הברית בקונסטנטינופול, הנרי מורגנטאו. מספר לא קטן של ארגונים יהודיים בארצות הברית אספו כסף ומזון, ושלחו אותם ליישוב בארץ ישראל באמצעות הג'וינט.
הפעילות נמשכה בחסות אמריקאית עד 1917, כשארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה, בעלת בריתה של האימפריה העות'מאנית. קונסול ארצות הברית בירושלים נאלץ לעזוב את העיר, ומרכז פעילות הסעד של הג'וינט הועתק להולנד הנייטרלית, ועמד בחסות הקונסול הספרדי בירושלים, אנטוניו דה ביובר. בראש הפעילות בהולנד עמד סולומון פרדריק ואן נירופּ (van Nierop), יהודי שכיהן כמנכ"ל הבנק האמסטרדמי (Amsterdamische Bank). ב-8 ביוני 1917 פנה ואן נירופ אל הופיין וביקשו לעמוד בראש מפעל החלוקה של המזון והכספים ליהודי ארץ ישראל. הופיין הסכים, ורתם את מערך הסניפים של אפ"ק (ביפו, בירושלים, בביירות, בחיפה, בחברון, בצפת ובטבריה) לאחת הפעולות הסוציאליות החשובות בתולדותיו. העובדה שמוצאו של הופיין היה מאותה ארץ ממנה אורגנו משלוחי המצרכים לארץ ישראל - הולנד - הקלה על המלאכה. כל פעילותו הבנקאית והחברתית של הופיין נעשתה בהתנדבות, ממשרד שהועמד לרשותו בקונסוליה הספרדית בירושלים. המיקום נבחר משום שספרד, כמו הולנד, שמרה אף היא על נייטרליות. הטורקים יירטו לעיתים את המברקים שעברו בין אמסטרדם וירושלים, ולפחות פעם אחת עצרו את הופיין בחשד לריגול.
הפעילות עם הג'וינט > דו"ח הג'וינט

עם סיום המלחמה חיבר הופיין עבור ראשי הג'וינט בארצות הברית דו"ח מפורט על פעילותו בתקופה שבין ה-1 באוגוסט 1917 עד ל-31 במאי 1918.
הדו"ח כלל את תיאור המצב באותן שנים, וכן נספחים מפורטים אודות העזרה. במבוא הסביר או תרגם הופיין מונחים רבים לקורא האמריקני שאינו בקיא די הצורך במציאות הארצישראלית. ברשימת המונחים (באותיות לטיניות) המלווים בהסבר בשפה האנגלית, מופיעים מושגים כמו "פקידים ואמרכלים בארץ הקודש", "תלמידי חכמים, כולל, "מוּצתרף" (נציב טורקי, בטורקית עות'מאנית: متصرف, בטורקית mutasarrıf, ובאנגלית: Mootessarif), שטריימל ונס חנוכה. היות שחלק גדול מן הפעילות הייתה בענייני כספים, דאג הופיין לרשום בין מושגים אלו גם את "קופת הצדקה ע"ש רבי מאיר בעל הנס", החלוקה ו"שנורר".
הארץ חולקה לצורך המפעל לשמונה יחידות משנה שאליהן הוזרמו מזון וכספים. חלקה של ירושלים בקבלת העזרה היה הגדול ביותר בשל אופייה הסוציו-אקונומי של אוכלוסייתה, והסתכם ב-50%. הדו"ח פירט את כמויות האורז והחיטה שנמסרו בין השאר לבתי ספר, לישיבות, לבתי יתומים לכוללים ולמלמדים (באנגלית: Melamdim). בפירוט יבש תיאר הופיין את העזרה הרפואית שהגישו רופאים שונים, עזרה שאיפשרה לתלמידים לשרוד את הרעב הקשה ששרר בארץ ישראל באותה עת. תמיכות בסדר גודל גבוה ביותר הועברו גם לגולי הארץ ששכנו בחומס שבסוריה, בסך 741 ליש"ט.
ראו גם

הרעב בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה
גירוש תל אביב
טאבור עמליה
לקריאה נוספת

בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, א, תל אביב: הוצאת מערכות, תשט"ו-1955.
נתן אפרתי, ממשבר לתקוה, היישוב היהודי בארץ-ישראל במלחמת העולם הראשונה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"א-1991.
רבקה ירמיאש, חיל האוויר הבריטי וביטחון האימפריה במלחמת העולם הראשונה ובעקבותיה : לקחים מאירועי שנת 1917 בארץ ישראל ועבר הירדן, הלחימה במבואות ירושלים, הכנס השנתי התשיעי - העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בישראל. י-י"א בחשון תשע"א 18–19 באוקטובר 2010, יד לשריון - לטרון, (עורכים: עזרא פימנטל ואבי ששון), ירושלים: אריאל תשע"א 2011, עמ' 71-61.
צבי שילוני, תמורות ומפנה בהנהלה הציונית ובקרן הקיימת לישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה, עיונים בתקומת ישראל, 6, תשנ"ו, עמ' 163–189.
דן גלעדי, מרדכי נאור, היישוב במלחמת העולם הראשונה, בתוך: משה ליסק (עורך), תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה, התקופה העות'מאנית, חלק שני, (עורך: ישראל קולת), ירושלים: הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, מוסד ביאליק, תשס"ג-2003, עמ' יא-יב.
שלמה שבא ודן בן אמוץ, ארץ ציון ירושלים, הוצאת ויידנפלד וניקולסון, ירושלים, 1973.
זהבית שנקולבסקי, ילדים וילדוּת ביישוב היהודי בארץ־ישראל בזמן מלחמת העולם הראשונה. קתדרה 165 (תשע"ח), עמ' 98-67.
מרדכי אליאב (עורך), במצור ובמצוק: ארץ-ישראל במלחמת-העולם הראשונה, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1991.
המצופים הידידותיים

מסעם של הצעצועים הצפים בין 1992 ל-2007, המצביע על הזרמים באוקיינוס
המצופים הידידותיים הם צעצועי אמבטיה (ביניהם ברווזי גומי) שיוצרו בסין ונשטפו באוקיינוס השקט ב-1992. הם הפכו למפורסמים בעקבות עבודתו של קרטיס אבסמייר, אוקיינוגרף אמריקאי שתיעד את הזרמים באוקיינוס באמצעות מעקב אחריהם. חלק מהצעצועים אכן נשטפו לחופי האוקיינוס השקט, דוגמת הוואי. אחרים עברו מסע של יותר מ-27 אלף קילומטרים, צפו מעל הטיטאניק, הגיעו לקרחונים הארקטיים וזאת לפני שסיימו בחוף המזרחי של ארצות הברית ובחופי בריטניה ואירלנד, 15 שנים מאוחר יותר ב-2007.
תיאור התקרית

משלוח של צעצועי אמבטיה שיוצר בסין יצא באמצעות אוניית מכולות מהונג קונג בדרך לוושינגטון. ב-10 בינואר 1992, במהלך סערה בצפון האוקיינוס השקט בסמוך לקו התאריך, נשטפו 12 מכולות. אחת מהן הכילה 28,800 צעצועים צפים, ביניהם ברווזים צהובים, בונים אדומים, צפרדעים ירוקות וצבים כחולים. בשלב מסוים המכולה נפתחה (ייתכן עקב התנגשות במכולות אחרות או באונייה עצמה) והצעצועים שוחררו לאוקיינוס.
למרות שכל צעצוע נארז בתוך אריזה מקרטון, בדיקות הראו שהקרטון התפרק בקלות במי האוקיינוס. בנוסף, שלא כמו צעצועי אמבטיה רבים, באלה לא היו חורים כך שהם לא קלטו לתוכם מים, וכך הצעצועים השונים מצאו את עצמם צפים עם זרמי האוקיינוס.
המעקב אחר הברווזים

צמד אוקיינוגרפים מסיאטל, קרטיס אבסמאייר וג'יימס אינגרהאם החלו לעקוב אחרי התקדמות הצעצועים. הכמות הגדולה ששוחררה הייתה אפקטיבית הרבה יותר לעומת פיזור כמה מאות בקבוקי סחף. החוקרים עקבו בעבר אחר מוצרים אחרים שנשטפו לים, דוגמת 61 אלף נעלי ריצה של נייק שטבעו ב-1990.
עשרה חודשים אחרי התקרית, ב-16 בנובמבר 1992, החלו הצעצועים הראשונים להישטף לחופי סיטקה שבאלסקה, מרחק 3,200 ק"מ מנקודת ההתחלה שלהם. החוקרים יצרו קשר עם עובדי החוף והתושבים כדי לאתר את מה שנפלט לחוף, ועד אוגוסט 1993 נמצאו 400 צעצועים, כ-1.4% מהכמות ההתחלתית.
באמצעות המודלים שפיתחו שני האוקיינוגרפים, הם חזו נכונה את פליטת הצעצועים לחופי מדינת וושינגטון ב-1996 והאמינו שרבים אחרים ימשיכו לשוט לכיוון אלסקה, לאחר מכן ליפן ושוב לאלסקה, ובסופו של דבר יגיעו לקרח הארקטי. הם חזו שיעברו 5–6 שנים עד שהצעצועים יגיעו לצפון האוקיינוס האטלנטי, שם הקרח יקפיא ויפשיר אותם.
בשנת 2004 נמצאו יותר צעצועים מאשר בשלוש השנים שקדמו לה. עם זאת, עדיין התחזית הייתה שצעצועים רבים נוספים עברו את גרינלנד ויגיעו לחופי בריטניה ב-2007. הברווזים והבונים איבדו את צבעם במהלך השנים, אולם הצבים והצפרדעים שמרו על צבעם.
בתרבות

לפחות שני ספרי ילדים נכתבו אודות הפרשה, הראשון בשם "Ducky" שיצא לאור ב-1997. השני נקרא "Ten Little Rubber Ducks". ב-2003 נכתב גם שיר "Yellow Rubber Ducks", המציג את מסעם של הברווזים.
הצעצועים עצמם הפכו לפריטי אספנות, ומחירם מגיע אף ל-1,000 דולר.
הערות שוליים

↑  Rich Eilbert, Yellow Rubber Ducks, youtube
↑  The Friendly Floatees, British Sea Fishing
ברווז גומי צהוב סטנדרדטי
קרטיס אבסמאייר מחזיק את הצעצועים בהם השתמש כדי לנטר את הזרמים באוקיינוס
המפרץ הבוטני

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  הים הבלטי 
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 נהר מזין:  Dalälven, Lappfjärd river, Idbyån, Tavelån, Siiponjoki, Gide River, Ljungan, Ljusnan, Öre River, אומאלבן 
 מדינות באגן הניקוז:  פינלנד, שוודיה 
 קואורדינטות:  63°N 20°E﻿ / ﻿63°N 20°E﻿ / 63; 20
  (למפת הים הבלטי מוגדלת) נורווגיה שוודיה פינלנד רוסיה אסטוניה לטביה ליטא בלארוס רוסיה פולין גרמניה דנמרק המפרץ הפיני המפרץ הבוטני  האוקיינוס האטלנטי המפרץ הבוטני(למפת הים הבלטי רגילה) נורווגיה שוודיה פינלנד רוסיה אסטוניה לטביה ליטא בלארוס רוסיה פולין גרמניה דנמרק המפרץ הפיני המפרץ הבוטני  האוקיינוס האטלנטי המפרץ הבוטני
 
המפרץ הבּוֹטְנִי (בפינית: Pohjanlahti, שוודית: Botniska viken) הוא המפרץ הצפוני ביותר בים הבלטי, ונמצא בין פינלנד לשוודיה. בדרום המפרץ מצויים איי אולנד.
מקור השם

השם "בוטני" הוא תעתיק לטיני של השם הנורדי "botten" שמשמעו "תחתית" או "מקום נמוך" (בניגוד לארצות הרריות) או, לפי פרשנות אחרת, "תחתית" במובן של "מרוחק ביותר".
גאוגרפיה

אורכו של המפרץ 725 קילומטרים מצפון לדרום, ורוחבו בין 80 ל-240 קילומטרים. עומקו הממוצע כ-60 מטרים. העומק המקסימלי הוא 295 מטרים. שטח המפרץ 117,000 קמ"ר.
חלקו הצפוני של המפרץ (Bottenviken) מקושר לחלקו הדרומי (Bottenhavet) או הים הבוטני (אנ') על ידי מצר קווארקן.
נהרות זורמים אל שני צידי המפרץ ועל כן המליחות של המים בו פוחתת ככל שמתקדמים מדרום לצפון. בנקודות הצפוניות ביותר במפרץ המים מתוקים, ומשמשים בית גידול לדגי מים מתוקים. בשל מתיקות המים נוהג המפרץ לקפוא ולהתכסות בקרח מדי חורף למשך חמישה חודשים.
הערים הגדולות לחופו של המפרץ הן אואולו וואסה היושבות על הגדה המזרחית, ולולאו, אומאו וסונדסוואל בחוף המערבי.
האוול קוב

האוול קוב (באנגלית: Howell Cobb;‏ 7 בספטמבר 1815 – 9 באוקטובר 1868) היה פוליטיקאי אמריקאי. כאיש הדרום חבר המפלגה הדמוקרטית כיהן קוב חמש תקופות כהונה כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובין השנים 1849–1851 היה יושב ראש הבית. הוא גם כיהן כמושל ג'ורג'יה ה-40 בשנים 1851–1853 וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'יימס ביוקנן בשנים 1857–1860.
קוב זכור יותר מכול כאחד ממייסדי קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה"), בה הוא כיהן כנשיא הקונגרס הזמני של הקונפדרציה.
ראשית חייו

האוול קוב נולד במחוז ג'פרסון שבג'ורג'יה כבנם של ג'ון א. קוב ושרה (לבית רוטס) קוב, משפחה ממוצא ולשי. הוא גדל באת'נס שבג'ורג'יה ולמד באוניברסיטת ג'ורג'יה, שם הוא היה חבר בחבורה הספרותית פי-קאפא. ב-1836 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והיה ליועץ המשפטי הראשי של המחוז השיפוטי של ג'ורג'יה.
ב-1835 הוא נשא לאישה את מרי אן למאר, בת למשפחה בת קשרים רחבים מאוד בדרום. לזוג נולדו 11 ילדים, הבכור ב-1838 והצעיר ב-1861. כמה מהם לא הגיעו לבגרות, כולל בנם הצעיר שנקרא על שמו של אחיו של קוב, תומאס ריד רוטס קוב.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית

קוב נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו ממרץ 1843 ועד מרץ 1851. בשנתיים הראשונות לכהונתו הוא היה יושב ראש ועדת הנסיעות של חברי בית הנבחרים ובשנתיים האחרונות הוא כיהן כיושב ראש הבית.
קוב תמך בנשיא אנדרו ג'קסון בשאלת משבר הביטול (אנ') והיה תומך פעיל של ממשל ג'יימס פולק במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו. הוא הגן על הרחבת העבדות אל הטריטוריות, אך כאשר הוסכם על פשרת 1850 הוא היה לתומך אדוק שלה. קוב הצטרף לוויגים מג'ורג'יה אלכסנדר סטיבנס ורוברט טומבס במערכה ברחבי המדינה לבחירת נציגים לוועידה המדינתית שאישרה באופן גורף, במסגרת "המצע של ג'ורג'יה" (Georgia Platform), שהמדינה קיבלה כפתרון סופי לסוגיות העבדות הבולטות. על רקע זה נבחר קוב כמושל ג'ורג'יה ברוב גדול.
יושב ראש בית הנבחרים

ב-22 בדצמבר 1849, לאחר 63 הצבעות, נבחר קוב כיושב ראש בית הנבחרים, כשהיה בן 34. ב-9 ביולי 1850, לאחר מותו של הנשיא זאכרי טיילור וכניסתו לנשיאות של מילרד פילמור, קוב, כיושב ראש בית הנבחרים היה הבא בתור בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית למשך יומיים בשל היות משרות סגן הנשיא והנשיא הזמני של הסנאט פנויות, עד לבחירתו ב-11 ביולי של ויליאם רופוס קינג כנשיא הזמני של הסנאט, למעט העובדה שקוב לא הגיע לגיל המינימלי של 35 כדי להיות נשיא.
מושל ג'ורג'יה

ב-1851 עזב קוב את בית הנבחרים כדי לכהן כמושל ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1853.
שובו לקונגרס וכהונה כמזכיר האוצר

קוב שב לבית הנבחרים וכיהן בו ממרץ 1855 ועד מרץ 1857. לאחר מכן הוא מונה כמזכיר האוצר של ארצות הברית בקבינט של הנשיא ג'יימס ביוקנן. בתפקיד זה הוא כיהן שלוש שנים עד להתפטרותו בדצמבר 1860. בנקודת זמן אחת שקל ביוקנן שקוב יהיה יורשו.
מלחמת האזרחים

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית, קונפדרציית המדינות של אמריקה 
 צאצאים:  Andrew Jackson Cobb 
 השתייכות:  קונפדרציית המדינות של אמריקה צבא הקונפדרציה
 תקופת הפעילות:  1861–1865 (כ־4 שנים)
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד בריגדת קוב  מפקד מחוז פלורידה וג'ורג'יה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האמריקאית
 
ב-1860 חדל קוב לתמוך באיחוד והפך לאחד ממנהיגי תנועת הפרישה. הוא היה נשיא הוועידה של המדינות הפורשות שהתכנס ב-4 בפברואר 1861 במונטגומרי, אלבמה. בהנחייתו של קוב ניסחו הנציגים חוקה לקונפדרציה החדשה. הוא שימש כנשיא בכמה ישיבות של הקונגרס הזמני של הקונפדרציה, לפני שהתפטר כדי להתגייס לשירות צבאי עם פרוץ מלחמת האזרחים.
קוב התגייס לצבא הקונפדרציה והוצב כקצין בדרגת קולונל ברגימנט הרגלים ה-16 של ג'ורג'יה. ב-13 בפברואר 1862 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל והוצב לפקד על בריגדה במה שהיה לארמיית וירג'יניה הצפונית. מפברואר ועד יוני 1862 הוא ייצג את רשויות הקונפדרציה במשא ומתן עם קציני האיחוד להסכם לחילופי שבויים. מאמציו בדיונים אלו תרמו להסכם דיקס-היל קרטל שהושג ביולי אותה שנה.
קוב השתתף באופן פעיל בלחימה במהלך מערכת חצי האי ובקרבות שבעת הימים. הבריגדה של קוב לקחה חלק פעיל בלחימה בקרב ההר הדרומי (אנ'), במיוחד במרווח קרמפטון, שם היא הגיעה בעיתוי גורלי כדי לעכב את התקדמות כוחות האיחוד דרך המרווח, אך במחיר דמים גבוה. אנשיו גם לחמו בקרב אנטיאטם שהתנהל זמן קצר לאחר מכן.
באוקטובר 1862 נפרד קוב מארמיית וירג'יניה הצפונית ונשלח למחוז של מרכז פלורידה. ב-9 בספטמבר 1863 הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל והוצב לפקד על מחוז ג'ורג'יה ופלורידה. הוא הציע לבנות מחנה שבויים בדרום ג'ורג'יה, מיקום שהיה בטוח מפני פולשים מהצפון. רעיון זה הוביל להקמתו של כלא אנדרסונוויל.
כאשר נכנסו צבאותיו של ויליאם שרמן לג'ורג'יה במהלך המערכה על אטלנטה והצעדה אל הים שהתרחשה בעקבותיה, פיקד קוב על גיס המילואים של ג'ורג'יה כקצין בדרגת גנרל. באביב 1865, כשהיה ברור שהקונפדרציה בימיה האחרונים, נשלחו קוב וחייליו לקולומבוס כדי לסייע בהתנגדות לפלישת וילסון (אנ'). הוא הוביל את ההתנגדות חסרת התקווה של הקונפדרציה בקרב קולומבוס ב-16 באפריל 1865.
במהלך צעדתו של שרמן אל הים, חנתה הארמייה שלו למשך לילה אחד ליד אחוזתו של קוב. כאשר התברר לשרמן שהבית בו הוא התכונן לבלות את הלילה שייך לקוב, שאותו שרמן תיאר בזכרונותיו כ"כאחד ממובילי המורדים בדרום, יותר מאשר גנרל בצבא הדרום", הוא סעד במגורי העבדים באחוזתו של קוב. שרמן החרים את האחוזה והעלה אותה באש. הוא הורה לפקודיו "לא לחוס על דבר".
בימים האחרונים של המלחמה התנגד קוב לשווא להצעתו של הגנרל רוברט אדוארד לי לגיוס עבדים לצבא הקונפדרציה. מתוך חשש שצעד כזה יפגע באמינות של ההצדקה היסודית של הקונפדרציה לעבדות, שבמרכזה עמדה הקביעה שהאדם השחור הוא נחות, הוא אמר, "אתה לא יכול להפוך עבדים לחיילים, או להפוך חיילים לעבדים. היום בו תהפוך אותם לחיילים הוא היום הראשון של תום המהפכה. ואם העבדים יהיו חיילים טובים, אזי כל תאוריית העבדות שלנו יסודה בטעות".
ב-20 באפריל 1865 נכנע קוב לכוחות האיחוד במייקון ג'ורג'יה.
שנותיו האחרונות

לאחר תום מלחמת האזרחים שב קוב לביתו וחידש את עיסוקו בעריכת דין. על אף לחץ מצד תושבי מחוז הבחירה שלו וחייליו הוא סירב להעיר בפומבי הערות על מדיניות תקופת השיקום עד שקיבל חנינה נשיאותית, אף על פי שבחוגים פרטיים הוא התנגד אליה. לבסוף, כאשר בראשית 1868 הוא זכה בחנינה, הוא החל להתנגד נחרצות לחוקי השיקום, ובסדרה של נאומים שנשא באותו קיץ הוא גינה במרירות את המדיניות של הרפובליקנים הרדיקליים בקונגרס.
מותו והנצחתו

האוול קוב נפטר מהתקף לב בניו יורק ב-9 באוקטובר 1868, כאשר בילה שם את חופשתו. הוא נטמן בבית הקברות אוקוני היל שבאת'נס.
כיושב ראש לשעבר של בית הנבחרים, היה דיוקנו מוצג בלובי של יושבי הראש מחוץ לאולם המליאה של הבית בקפיטול. דיוקן זה הוסר על סמך הוראה שאושרה על ידי יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי ב-18 ביוני 2020.
משפחתו

על משפחת קוב נמנו דמויות בולטות רבות מג'ורג'יה שלפני מלחמת האזרחים ולאחריה. דודו של קוב, שעל שמו הוא נקרא, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1807–1812 ושירת כקצין במלחמת 1812.
אחיו הצעיר של קוב, תומאס ריד קוטס קוב, היה פוליטיקאי וחייל שנהרג במלחמת האזרחים. בן דודו, תומאס ויליס קוב, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור, ועל שמו נקרא מחוז קוב שבג'ורג'יה. אחייניתו, מילדרד לואיס "מיס לילי" רתרפורד, הייתה מחנכת בולטת ומנהיגה של "בנות הקונפדרציה" (United Daughters of the Confederacy). בתו של קוב, מרי אן למאר קוב, נישאה לאלכסנדר ס. ארווין והייתה אחראית על הנהגתו של עיטור "כוכב הכבוד של הדרום" (Southern Cross of Honor) שהוענק על ידי בנות הקונפדרציה לוותיקי צבא הקונפדרציה.
הערות שוליים

↑  Brooks, R. P. (December 1917). "Howell Cobb and the Crisis of 1850". The Mississippi Valley Historical Review. 4 (3): 279–298.
↑  Seibert, David. "Howell Cobb Plantation". GeorgiaInfo: an Online Georgia Almanac. Digital Library of Georgia.
↑  Hanson, Victor Davis (1999). The Soul of Battle: From Ancient Times to the Present Day, How Three Great Liberators Vanquished Tyranny. New York City, New York: The Free Press. p. 211.
↑  "Memoirs, ch.21". William Tecumseh Sherman.
↑  “The Most Pernicious Idea” 150 Years Later - civil war memory
↑  "Portraits of Confederate House Speakers Removed From Capitol". slate.com. June 19, 2020.
↑  Alexander, David T. (November 30, 2012). "Southern Cross of Honor: Whitehead & Hoag wins contract". Coin World.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007361758505171  GND: 1157880770  ISNI: 0000 0000 7395 0876  LCCN: nr90013668  NARA: 10575763  NTA: 070404593  SNAC: w6mb1024  US Congress: C000548  VIAF: 56459642   WorldCat (עם VIAF): 56459642 
האוול קוב בשנים שלאחר מלחמת האזרחים
הצבא הוויקינגי הגדול

מפת כיבושי הצבא הוויקינגי הגדול באנגליה
הצבא הוויקינגי הגדול (באנגלית עתיקה: Mycel heathen here - "צבא הפגאנים הגדול") היה קואליציה של לוחמים סקנדינביים אשר התאחדו בשנת 865 לצורך פלישה לאיים הבריטים, שהורכבו אז מארבע הממלכות האנגלו-סקסוניות.
מקור הכינוי בכרוניקה האנגלו-סקסונית. על פי האגדה הובלו הכוחות המאוחדים בראשות בניו של רגנאר לודברוק, ומסע הקרבות והכיבושים נמשך כ-14 שנה. לא קיימות עדויות מפורטות אודות היקף הכוחות אולם ברור שהיקפם הכולל היה גבוה מן המקובל בפשיטות המזדמנות שבוצעו על ידי הוויקינגים בתקופות קודמות.