stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חנה ארנדט
ביוגרפיה והגותה > צורות שלטון טוטליטרי

מיד לאחר מלחמת העולם השנייה החלה ארנדט בלימוד מקיף של הנאציזם, ובשנים 9–1948 הרחיבה אותו אף לסטליניזם. מלימוד זה התגבש ספר, שהמהדורה האמריקנית שלו התפרסמה בשנת 1951 בשם "יסודות הטוטליטריות". המהדורה הגרמנית, השונה באופן חלקי מהמהדורה האמריקנית, התפרסמה כעבור ארבע שנים בשם "יסודות השלטון הטוטליטרי ומקורותיו". מהדורה שלישית ומורחבת ראתה אור בשנת 1966. הספר עוסק באנטישמיות, באימפריאליזם ובצורות של שלטון טוטליטרי. בעוד שני הפרקים הראשונים התבססו בעיקר על מקורות ראשוניים היסטוריים וספרותיים קיימים, הרי שלצורך כתיבת הפרק השלישי היה דרוש מחקר מעמיק יותר. הספר איננו כולל היסטוריוגרפיה של ממש, אלא מבקר בעיקר את החשיבה הסיבתית של מרבית ההיסטוריונים, וקובע כי כל הניסיונות של ההיסטוריונים להסביר את האנטישמיות היו בלתי מסַפקים.
ארנדט מציגה בספר תזה חדשה, שעוררה דיונים רבים, ולפיה תנועות טוטליטריות יכולות להשתלט על כל השקפת עולם ואידאולוגיה ולהפוך לצורת שלטון באמצעות השלטת טרור. הדוגמאות ההיסטוריות המושלמות לכך עד פרסום הספר היו, לפי ארנדט, הנאציזם והסטליניזם.
בניגוד למחברים אחרים, ארנדט ראתה רק בשתי תנועות אלה צורות של שלטון טוטליטרי, ולא הרחיבה הגדרה זו לדיקטטורות חד-מפלגתיות כמו הפשיזם האיטלקי, הפרנקיזם הספרדי או משטרהּ של גרמניה המזרחית. היא מבחינה בין שלטון טוטליטרי לבין דיקטטורות רגילות, ראשית בכך ששלטון טוטליטרי נוגע לכל תחומי החיים ולא רק לתחומים הפוליטיים, ושנית בכך ששלטון טוטליטרי מתבסס על תנועת המונים. בגרמניה הנאצית חל היפוך מוחלט של סדרי המשפט, ופשעים נגד האנושות הפכו לנורמה. סימני היכר נוספים של שלטון טוטליטרי הם השלטת טרור ושאיפה להשתלטות על העולם כולו. ארנדט מדגימה כיצד על רקע חברת ההמון והתפוררותה של מדינת הלאום בשל האימפריאליזם, הפכו צורות פוליטיות מסורתיות, ובמיוחד המפלגות, לנחותות אל מול התנועות הטוטליטריות, המצוידות באמצעי תעמולת המונים חדשים. ארנדט השתמשה בספרה במקורות היסטוריים, בכתביהם של הוגי דעות כמו קאנט ומונטסקייה, במקורות ספרותיים כמו מרסל פרוסט, ובשיטה של "פירוש דעות אידאולוגיות ככתבן וכלשונן" – משום שלדעתה נטו משקיפים שונים להפחית ברצינות ההתבטאויות של אידאולוגים טוטליטריים.
הנצחה

זמן לא רב אחרי מותה, הפכה ארנדט לאייקון תרבותי, וזכתה להערצת-המונים. היא הונצחה בדרכים רבות: חברת הרכבות הגרמנית קראה על שמה את הרכבת הנוסעת בקו קרלסרוהה-הנובר; הדואר הגרמני הוציא בול לזכרה; רחובות בהנובר ובמרבורג נקראו על שמה ואף רחוב ראשי בברלין, הגובל באנדרטת הזיכרון לשואה; "אגודות חנה ארנדט" פועלות בגרמניה, ואוניברסיטת ברמן ואוניברסיטת המבורג מעניקות מדי שנה פרס על שמה. בסקסוניה פועל מכון על שמה של ארנדט, ובבית הכנסת הגדול באסן מוצגת תערוכה מתמדת המוקדשת לה. בכיכר בבל שבמרכז ברלין מונצח שמה על הפסל "הדפוס המודרני" לצד שמות כמו גתה, מאן, קאנט וכו'.
הנצחת שמה באופנים רבים אלו מהווה סממן חיצוני להתעניינות הרבה במשנתה עצמה. בעידן הפוסט-מודרני, החיפוש אחר משנה פוסט-אידאולוגית ופוסט-טוטליטרית העניק לכתיבתה רלוונטיות מחודשת. במערב אירופה, בארצות הברית ואפילו במזרח אירופה, הפכו עבודותיה של ארנדט למושא מחקר, ועבודות אקדמיות רבות נכתבו על הגותה.
פרסום רב זה, הגובל לעיתים בפולחן אישיות, הפך מטרה למתקפות וללעג של פילוסופים אחרים. ישעיה ברלין וסטיוארט המפשייר העירו, שלעיתים רחוקות בימינו הוקמה המולה כה רבה על כה מעט, לא מפני שהיו להם השגות כה חמורות על רעיונותיה של חנה ארנדט, אלא מפני שסברו כי אין בהם כל מקוריות, עומק ומחשבה שיטתית.
במוסדות האקדמיים בישראל, עד שנת 1997, הייתה התעלמות כמעט מוחלטת מעבודתה של ארנדט. אך ב-1997 התקיים, לראשונה בישראל, כנס עיון במשנתה. שעה זו, שהקולות הפוסט ציוניים הלכו וגברו, הייתה שעה כשרה לדון בפתיחות בדעותיה הביקורתיות על הציונות ועל הבעיה הפלסטינית. הכנס התקיים בירושלים בימים 9–11 בדצמבר, ועורר הדים בינלאומיים. אחריו נערך כנס נוסף במרכז הבינתחומי הרצליה באפריל 2003. ההרצאות שנישאו בשני הכינוסים הודפסו בספרים "חנה ארנדט בירושלים" (2007) ו"חנה ארנדט: חצי מאה של פולמוס" (2005).
בשנת 2005 הציג האמן הישראלי שי עבאדי במוזיאון היהודי בפרנקפורט תערוכת ציורים העוקבת אחר דמותה ועולמה. במלאת 100 שנה להולדתה באוקטובר 2006 הוצגה התערוכה בבית האמנים בירושלים.
בשנת 2009 עלה בתיאטרון בית לסין המחזה "הבנאליות של האהבה" מאת סביון ליברכט בכיכובם של ליאורה ריבלין ועודד קוטלר. המחזה המגולל את סיפור אהבתם של ארנדט עם מרטין היידגר זכה בפרס התיאטרון הישראלי כמחזה הישראלי הנבחר של אותה השנה.
בשנת 2012 נעשה הסרט חנה ארנדט, סרט דרמה המבוסס על חייה, בבימוי מרגרטה פון טרוטה, בו שיחקה אליענה שכטר.
בשנת 2015 הופיע בהפקה ישראלית-קנדית הסרט התיעודי של עדה אושפיז ויטה אקטיבה, ביוגרפיה רוחנית של חנה ארנדט.
ב-14 באוקטובר 2014 הושק לזכר יום הולדתה ה-108 גוגל דודל.
ביבליוגרפיה חלקית > בתרגום לעברית > ספרים

אייכמן בירושלים: דין וחשבון על הבנאליות של הרוע (תרגום: אריה אוריאל), תל אביב: בבל, תש"ס-2000 [1965].
ליאורה בילסקי, כעוף החול: ארנדט בירושלים, אלפיים, בשביל הזיכרון 41, 2001, עמ' 16–23
נעמה כרמי, לְמַאֵן לומר לנגף טוב, בבלוג "קרוא וכתוב" באתר רשימות, 15 ביולי 2003.
יסודות הטוטליטריות (תרגום: עדית זרטל), בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2010.
שלמה אבינרי, על טוטליטריות ורוע: הרודנות על פי חנה ארנדט, באתר הארץ, 17 בפברואר 2010
אבנר שפירא, עכבר העיר אונליין, תרגום מאוחר ל"יסודות הטוטליטריות" של חנה ארנדט, באתר הארץ, 27 בינואר 2010
דניאל רוזנברג, חנה ארנדט - יסודות הטוטאליטריות, מדינה וחברה, אוקטובר 2011, 7 (2) 306-305.
הרצאות על הפילוסופיה הפוליטית של קאנט (תרגום: גיא אלגת), תל אביב: הוצאת רסלינג, 2010.
כתבים יהודיים (תרגום: איה ברויר), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012
המצב האנושי (תרגום אריאלה אזולאי ועדי אופיר), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013.
חנה ארנדט, גרשום שלום: חליפת מכתבים (תרגם מגרמנית: גדי גולדברג), הוצאת בבל, 2014.
שישה מכתבים ראשונים, מתוך "אלכסון".
על ברטולט ברכט (תרגום: נועה קול), הוצאת רסלינג, 2015.
חנה ארנדט, מרטין היידגר: חליפת מכתבים 1975-1925 (תרגם מגרמנית: רועי בר) הוצאת רסלינג, 2017
אני עצמי, גם אני רוקדת - השירים, (תרגמה מגרמנית: דינה פון-שוורצה), הוצאת קשב לשירה, 2017
רחל ורנהאגן - סיפור חייה של יהודייה גרמנייה מתקופת הרומנטיקה , (תרגמה: ניצה בן-ארי), הוצאת המגדלור, 2022
עפרי אילני, זהו סיפורה של משתכנזת - אבל במובן המקורי של המושג, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2022
משברי הרפובליקה (תרגם מאנגלית: מיקי זר) הוצאת הקיבוץ המאוחד; סדרת אדום כהה, 2024
ביבליוגרפיה חלקית > בתרגום לעברית > מאמרים

"הרצל ולזר", מטעם 14, 2008, עמ' 72–76 (פורסם ב-1942).
"'בלי דעת!' צעקתי, מלא אשמה", מטעם 27, 2011, עמ' 127–159 (פורסם ב-1968).
"מה רצונכם, המתים?", באתר הארץ, 24 ביולי 2009
"המשבר בחינוך", תכלת 30, חורף תשס"ח 2008  (תרגמו: יניב פרקש, גדי גולדברג)
"נבוכותיהן של זכויות האדם". מטעם: כתב-עת לספרות ולמחשבה רדיקלית, 15: 16-30, 2008. (מקוון)
"אחריות אישית בדיקטטורה," עיון 73, 2024, עמ' 93–113 (פורסם ב-1964).
ביבליוגרפיה חלקית > ספרים שטרם תורגמו

אהבה ואוגוסטינוס [1929]
על המהפכה [1963]
בין עבר לעתיד[1968]
לקריאה נוספת

אליזבטה אטינגר, חנה ארנדט – מרטין היידגר, הוצאת אוניברסיטת ייל, פרינסטון, 1995.
סטיבן אשהיים, נאציזם, תרבות ומקורות הטוטליטריות: חנה ארנדט והשיח על הרוע, ירושלים: מכון ליאו בק, תשנ"ט-1998.
סטיבן אשהיים (עורך), חנה ארנדט בירושלים (עריכה מדעית: מיכל אלטבאואר-רודניק; תרגום מאנגלית: יעקב גוטשלק, אנאלו ורבין), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, המרכז להיסטוריה גרמנית ע"ש ר’ קבנר, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ז-2007
מיכל בן-נפתלי, הביקור של חנה ארנדט, ירושלים: מכון ון ליר בירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
עדית זרטל, משה צוקרמן (עורכים), חנה ארנדט: חצי מאה של פולמוס : קובץ מאמרים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2004.
על "אייל חוברס, שפה ודמוקרטיה במחשבה של ארנדט(הקישור אינו פעיל)" (בתוך: חנה ארנדט: חצי מאה של פולמוס, עמ' 33–46), באתר Shvoong.
אליזבת יאנג-ברוהל, חנה ארנדט: בשל האהבה לעולם – ביוגרפיה (תרגום מאנגלית: אילנה דגני בינג; עריכה מדעית: יהונתן אלשך), הוצאת רסלינג, תל אביב, 2010.
מרק לילה, 'מרטין היידגר, חנה ארדנט, קרל יאספרס', בתוך הנפש הנמהרת - אינטלקטואלים בפוליטיקה, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2001.
מרטין היידגר, חנה ארנדט, חליפת מכתבים 1975-1925, מגרמנית והערות: ד"ר רועי בר, עריכת תרגום: נועה קול, הוצאת רסלינג, 2018
זהר מיכאלי, מה יש לעשות?: עיונים במחשבה של חנה ארנדט בצל המשבר הפוליטי בישראל, הוצאת רסלינג, 2022.
Zohar Mihaely, Hannah Arendt and the Crisis of Israeli Democracy, Pickwick Publications, 2022
מאמרים
שלמה אבינרי, סיפור בנאלי – חנה ארנדט והעורך הנאצי שלה, אלפיים 26, 2004, עמ' 281–285
גיא מירון, יסודות הטוטליטריות – קריאה חדשה בעברית, בשביל הזיכרון 6, 2010, עמ' 22–31.
גבריאל פיטברג (תרגמה מאנגלית: שירה סתו), בת ציון המורדת – חנה ארנדט על הפוליטיקה היהודית בפלשתינה, מטעם 14, 2008, עמ' 55–71.
Shenhav Yehouda (2013) “Beyond ‘instrumental rationality’: Lord Cromer and the imperial roots of Eichmann’s bureaucracy”. Journal of Genocide Research,Vol. 15, Issue 4, pp: 379-399.
שפה רשמית

שפה רשמית היא שפה שמוכרזת ככזו על ידי מדינה או טריטוריה אחרת בעלת סמכויות שיפוטיות.
במדינות רבות בעולם קיימת שפה רשמית, המוכרת על ידי גופים מטעם מדינה זו. שפה רשמית עשויה גם להיות מוכרת כשפה רשמית גם על ידי מדינות אחרות או על ידי האומות המאוחדות. במדינות שבהן שפות רבות המדוברות בקרב אוכלוסייה רחבה, יש לפעמים מספר שפות רשמיות.
בדרך כלל, שפה רשמית של מדינה היא השפה המשמשת את מוסדות השלטון (כמו: הרשות המחוקקת, בתי המשפט, מוסדות השלטון). שפות רשמיות במדינה או טריטוריה כלשהי אינן מייצגות בהכרח את השפות שבהן עושים שימוש רוב או אפילו חלק מתושבי המקום, אלא מתייחסות רק לשפות שבהן משתמש ופועל הממשל המקומי. לעיתים קרובות, קביעת שפה או שפות כרשמיות (או ההחלטה לקבוע שלא יהיו כלל שפות רשמיות) היא עניין הנתון במחלוקת.
בחלק מהמדינות שבהן יש שפה רשמית, יש מוסד אקדמיה ללשון הממונה על קביעת התקן הלשוני של השפה הרשמית.
גם במדינות שבהן אין שפה רשמית המוגדרת בחוק, יש בדרך כלל שפות מדינה המשמשות את הממשל ומוסדות הציבור בפועל.
שפות רשמיות בעולם

לכמחצית ממדינות העולם יש שפה רשמית. לחלק מהמדינות יש רק שפה רשמית אחת, למשל אלבניה, צרפת (על אף שבצרפת יש שפות מקומיות נוספות). למדינות אחרות ישנה יותר משפה רשמית אחת, לעיתים גם יותר משתיים: לבלגיה, קנדה, פינלנד, אפגניסטן, פרגוואי, בוליביה, שווייץ, הודו, ודרום אפריקה יש יותר משפה רשמית אחת.
במדינות מסוימות, כמו איטליה וספרד, ישנה שפה רשמית אחת, ושפות רשמיות שותפות במחוזות מסוימים בלבד. ישנן גם מדינות, כמו אוסטרליה ושוודיה (עד 2009, אז נחקק חוק השפה השוודית ושוודית הוכרה כשפה הרשמית של שוודיה) ועוד שלהן אין שפה רשמית בכלל.
במדינות רבות באפריקה וכן בפיליפינים ובמדינות אחרות נקבעו השפות של השלטון הקולוניאלי לשעבר כשפות רשמיות. זאת, על אף ששפת אמם של רוב התושבים אינה השפה הרשמית. כך בקונגו (זאיר לשעבר) נהוגה השפה הצרפתית (שפת השלטון הבלגי לשעבר) ובמוזמביק נהוגה השפה הפורטוגזית. בניגוד לכך, כתוצאה מלאומנות, באירלנד הוכרזה השפה האירית כשפה הרשמית הראשונה במעלה למרות היותה מדוברת בפי מיעוט באוכלוסייה. עם זאת, בלית ברירה ניתן מעמד רשמי גם לשפה האנגלית. בהודו, כפשרה בין הרוב ההינדי לבין המיעוטים הלשוניים הרבים, הוכרזו שתי שפות רשמיות, אנגלית והינדית. בדרום אפריקה בתקופת שלטון האפרטהייד היו שתי שפות רשמיות: אפריקנס ואנגלית, ואילו מאז ביטול האפרטהייד נוספו עוד 9 שפות רשמיות (סה"כ: 11 שפות רשמיות). השפה השימושית ביותר בדרום אפריקה כיום היא השפה האנגלית, ואחריה שפת זולו ואפריקנס.
שפות רשמיות בעולם > ישראל

בישראל, השפה העברית היא המדוברת ביותר, אולם, קיימות בה אוכלוסיות גדולות הדוברות ערבית, אנגלית, רוסית, צרפתית, אמהרית, יידיש ושפות רבות נוספות.
ב-19 ביולי 2018, נחקק בישראל חוק הלאום אשר קובע בסעיף 4 ."א. עברית היא שפת המדינה, ב. לשפה הערבית מעמד מיוחד במדינה; הסדרת השימוש בשפה הערבית במוסדות ממלכתיים או בפניהם תהיה בחוק. ג. אין באמור בסעיף זה כדי לפגוע במעמד שניתן בפועל לשפה הערבית לפני תחילתו של חוק-יסוד זה."
לפני חוק זה, כמו חוקים מנדטוריים אחרים, גם החוק המנדטורי לגבי השפות המוכרות כרשמיות, דבר המלך במועצה על פלשתינה (א"י) משנת 1922, נשאר בתוקף. בחוק זה בסימן 82, הוגדרו שלוש שפות שבהן יוצגו פרסומים על ידי המדינה ובהן ניתן לפנות אל בתי המשפט: עברית, ערבית ואנגלית. בחוק זה גם נקבע שכל הודעה רשמית תתפרסם באחד משלושה אופנים: באנגלית בלבד, בעברית ובערבית יחדיו, או בשלוש השפות יחדיו. עם הקמת המדינה הוכנסו תיקונים בחוק, כדי שרשויות המדינה תוכלנה לבחור את השפה שבה תפורסם הודעה רשמית. באופן זה הפכה השפה העברית לשפה היחידה כמעט שבה מתפרסמות הודעות מטעם המדינה. עד היום לא ניתן להגיש מסמכים לבתי המשפט בשפה הערבית או לקבל פסק דין בשפה הערבית, ולפיכך באופן בלתי רשמי, סימן 82 בוטל הלכה למעשה. עם זאת, בחוקים אחרים נקבע שהודעות אזהרה (למשל על אריזות של תרופות או שלטי אזהרה בכביש) תפורסמנה גם בעברית וגם בערבית. מעמדה של האנגלית נשאר לא-ברור, אם כי נעשה בה שימוש נרחב בשלטי דרכים לצורך סיוע לתיירים, במערכת החינוך, על גבי מטבעות ובולים ובהתכתבויות מסחריות ודיפלומטיות. במשך השנים, ולפני חוק הלאום, נעשו מספר ניסיונות לקבוע בחוק את העברית כשפה הרשמית היחידה, אולם הללו נדחו בטענה שיש בכך פגיעה במיעוט הערבי. בעקבות עתירה לבג"ץ (של ארגון עדאלה והאגודה לזכויות האזרח, שהצטרפו אליהם אחרים), הוחלט בתחילת המאה ה-21 להוסיף שילוט דרכים בערבית, והסברים בערבית על אריזות של מזון, גם במקרים שלא מדובר באזהרות. פסק דין אחר של בג"ץ קבע שאין למנוע מאזרחים לפרסם מודעות בערבית או בשפות זרות על לוחות מודעות עירוניים. פסק דין זה, וכן החלטת המדינה בשנות ה-90 לפרסם הודעות לעולים חדשים בשפתם, מבלי להכריחם לקרוא עברית, יצרו מדיניות רב-לשונית. מדיניות זו ניכרת במערכת החינוך שבה נעשה שימוש רב יותר בשפות זרות.
בישראל, האקדמיה ללשון העברית היא הגוף הרשמי האחראי על התקן הלשוני המחייב גופים רשמיים במדינה.
הערות שוליים

↑  אלן פטן, Political theory and language policy, אוניברסיטת מקגיל (מתוך Political theory (Princeton), קובץ 29, כרך 5, עמ' 691–715, אוקטובר 2001) (באנגלית)
↑  בג"ץ 4112/99 עדאלה המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל נ' עיריית תל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4001807-6
UN Watch

| --- | --- |

 מטה הארגון:  ז'נבה 
 מייסדים:  מוריס אברם 
 יושב ראש:  Alfred H. Moses 
 מנכ"ל:  הלל נוייר 
 תקופת הפעילות:  1993–הווה (כ־32 שנים) 
 www.unwatch.org/en
 
UN Watch (בתרגום לעברית: "משמר האו"ם" או "מעקב אחרי האו"ם") הוא ארגון המגדיר את מטרתו כ"פיקוח על פעילות האו"ם לפי אמות המידה והעקרונות שנקבעו במגילת האומות המאוחדות". לארגון מעמד של יועץ מיוחד למועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות והוא משמש כארגון חבר במחלקת המידע הציבורי באו"ם. הארגון מקושר לוועד היהודי-אמריקני.
UN Watch היה פעיל במאבק כנגד הפרת זכויות האדם שאירעו ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובדארפור שבסודאן וכן נאבק כנגד אנטי-ישראליות והבעת רגשות אנטישמיים, הקיימות להשקפתו באו"ם. הארגון מנטר את מצב זכויות האדם במדינות המתמודדות למושב במועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם, שלמדינות רבות החברות במועצה קיימת היסטוריה בעייתית בנושא זכויות האדם. ארגון UN Watch תיאר את המועצה כגרועה לא פחות מקודמתה, ועדת האו"ם לזכויות אדם.
מזכ"ל האו"ם לשעבר קופי אנאן שיבח את הארגון, והמנהל הכללי של משרד האו"ם בז'נבה, סרגיי אורדזוניקידזה הכיר ב"עבודה החשובה של UN Watch בתמיכה ביישומם הצודק של ערכים ועקרונות מאמנת האומות המאוחדות ותמיכה בזכויות אדם לכל". סוכנות הידיעות הצרפתית תיארה את UN Watch הן כארגון ש"מגן על זכויות אדם בעולם" והן כ"קבוצה לוביסטית, בעלת קשרים חזקים לישראל".
הקמה

UN Watch נוסד בשנת 1993, בידי מוריס אברמס, לשעבר נשיא אוניברסיטת ברנדייס, שכיהן בשנים 1989–1993 כשליח הקבוע של ארצות הברית לאו"ם בז'נבה.
אברמס תמך באו"ם כמוסד. בשנת 1999, נאם אברמס בקונגרס האמריקני בנושא טיפול האו"ם בישראל. בנאומו אמר "UN Watch תומכת בלי סייג באו"ם כמוסד חיוני. על ארצות הברית לשלם את חובות העבר שלה לאו"ם, כחלק מהכבוד הלאומי, ובהכרה בחשיבותו של האו"ם. למרות מגרעותיו של האו"ם, זה לא מתקבל על הדעת שארצות הברית תימנע מתמיכה בארגון העולמי האמיתי היחיד, בעולם בו קיימים יחסי גומלין כשלנו".
מבנה ומעמד

UN Watch נוטל חלק בפעילויות האו"ם, בתור ארגון לא ממשלתי מוסמך במעמד יועץ מיוחד למועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם וכן כארגון חוץ-ממשלתי חבר במחלקת האו"ם למידע ציבורי (UN Department of Public Information). הארגון מקושר לוועד היהודי-אמריקני, אשר היה מחלוצי התומכים בכלילת ערבות האו"ם לזכויות אדם בין-לאומיות באמנת האו"ם וביצירת התפקיד של נציב עליון לזכויות אדם.
UN Watch השתתף בפעילויות האו"ם הבאות: ועידה לזכויות אדם, דיון בפאנל על האו"ם ועל המזרח התיכון, דיון בפאנל על הצעות לרפורמה בוועדת זכויות האדם, ועדת המשנה לקידום והגנה על זכויות אדם, הוועדה לחיסול אפליה הנובעת מגזענות וקבוצת העבודה למען מיעוטים. סמינר של UN Watch בז'נבה כלל סיור בארמון האומות, ביקור במוזיאון הצלב האדום והסהר האדום ונוכחות בפגישה של הוועדה נגד עינויים (Committee Against Torture).
בשנת 2007, ל-UN Watch היו 110 חברים אשר התפלגו גאוגרפית בצורה הבאה: 56% מאירופה, 38% מצפון אמריקה ו-4% מקנדה. הארגון מוציא לאור עלון חדשות אודות סוגיות מהאו"ם, עליו מנויים כ-5000 איש מכל רחבי העולם.
הנהלת הארגון וייסודו

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חברי הוועד המנהל הנוכחיים, כוללים את:
אלפרד מוזס – עורך-דין, שגריר ארצות הברית ברומניה לשעבר, שליח נשיאותי לסכסוך בקפריסין ויועץ מיוחד לנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
פר אולמארק – סגן ראש ממשלת שוודיה לשעבר.
פרופ' ארוין קוטלר – עורך-דין בין-לאומי לזכויות אדם, לשעבר חבר הפרלמנט הקנדי, שר המשפטים הקנדי והיועץ המשפטי הקנדי, המוכר בכינוי "עו"ד למען המדוכאים".
דויד האריס – מנכ"ל הוועד היהודי-אמריקני.
מקס יעקובסון – השליח הקבוע של פינלנד לאו"ם בניו-יורק לשעבר ושגריר פינלנד בשוודיה לשעבר.
רות וודג'ווד – מרצה למשפט בין-לאומי ודיפלומטיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
מנכ"ל UN Watch הוא הלל נוייר, עורך דין פעיל בארצות הברית ששימש גם כמתמחה בבית המשפט העליון בישראל. בין השנים 2008–2011 כיהן נוייר כסגן נשיא מועצת זכויות האדם של ועידת הארגונים הלא-ממשלתיים בז'נבה.
פעילויות ועמדות > אזורים > קונגו

בשנת 2008, בוטלה משרת הממונה המיוחד מטעם האו"ם לקונגו בידי מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם. הביטול נעשה בתמיכתן של מצרים, אלג'יר, תוניס, רוסיה ומדינות נוספות, לאחר בקשה מנהלית מטעם נשיא קונגו ג'וזף קבילה. על פי דו"ח עוקב, שהוכן בידי משרד המזכיר הכללי באן קי-מון, הן הממשלה והן הכוחות המורדים ממשיכים בביצוע מעשי רצח המוניים, אונס ועינויים. בנובמבר אותה שנה, UN Watch קרא למועצה זכויות האדם של האו"ם להתנצל על ביטול המשרה והצהיר שמועצת זכויות האדם צריכה לתת דין וחשבון על המעשה, בהתחשב בזוועות שאנשים סבלו. מנכ"ל UN Watch הלל נוייר הצהיר "מוסרית, מדינות אלו (במועצת זכויות האדם) אשר עמדו מאחורי ביטול סמכות הפיקוח במרץ, צריכים להתנצל כעת בפני הקורבנות בקונגו... לעולם לא נדע כמה חיים היו יכולים להינצל לולא המועצה, בהיענותה לממשלת קונגו, לא הייתה גורמת לפער ההגנה חסר המצפון הזה אשר הרס את מנגנון האזהרה המוקדם, בדיוק כאשר הקורבנות היו זקוקים לו יותר מכל".
ב-1 בדצמבר 2009, בעקבות מעשי זוועה שנעשו בפרובינציה המזרחית של קונגו, מועצת זכויות האדם של האו"ם גינתה את הפגיעה באוכלוסייה אזרחית בקונגו. UN Watch אמר שהוא מקווה לראות הצבה מחדש של מומחה מטעם האו"ם באזור, ואמר שהפגיעות "הופכות את החיים במזרח קונגו לגיהנום" וצריכות להיחקר כהלכה. עוד אמר הארגון כי 50 קבוצות חתמו על הפנייה למזכיר הכללי של האו"ם באן קי-מון ולנציבה העליונה של זכויות האדם באו"ם, נבי פילאיי, בבקשה להחזיר את משרת פיקוח זכויות האדם מטעם האו"ם באזור קונגו.
פעילויות ועמדות > אזורים > דארפור

UN Watch אירחה מפגש פסגה של פעילים למען דארפור במרץ 2007.
ב-27 באפריל 2008, UN Watch הצטרף לארגוני זכויות אדם בעולם בהשקת קמפיין "צדק למען דארפור". הארגונים שמאחורי הקמפיין כללו את אמנסטי אינטרנשיונל, משמר זכויות האדם ו-Human Rights First. הקמפיין קרא למועצת הביטחון של האו"ם, ארגונים אזוריים וממשלות בעולם ללחוץ על סודאן לשתף פעולה עם בית הדין הפלילי הבין-לאומי ולעצור את עלי קושהייב ואחמד הרון החשודים בפשעי מלחמה.
פעילויות ועמדות > אזורים > איראן

UN Watch שיבח את ארצות הברית, צרפת ומדינות נוספות על ביקורתן לגבי זכויות האדם באיראן בשימוע בז'נבה מטעם מועצת זכויות האדם של האו"ם, בשנת 2010. יחד עם זאת, מנכ"ל UN Watch הלל נוייר התריע כי השפעת החלטת אספת המועצה עלולה להיות מוגבלת לאימוצו של דו"ח אשר יהיה קשה לאוכפו.
פעילויות ועמדות > אזורים > האיטי

בתחילת ינואר 2010, לאחר רעידת האדמה בהאיטי, 47 חברי מועצת זכויות האדם של האו"ם העבירו פה אחד החלטה המביעה דאגה לגבי הפרת זכויות במצב שלאחר רעידת האדמה ומפצירה בממשלה ובקבוצות סיוע להגן על ילדים מפני אלימות וניצול. ארגון UN Watch טען כי המפגש המיוחד בן היומיים שמועצת זכויות האדם של האו"ם קיימה בנושא האיטי הוא בזבוז זמן ומשאבים כיוון שאין למועצה תקציב וסמכות לפעול בנושא ולאור קיומן של הפרות זכויות אדם דוחקות יותר באותו זמן.
פעילויות ועמדות > אזורים > שווייץ

לאחר החלטתה של שווייץ בשנת 2009 לאסור בניית צריחי מסגדים, הצהיר UN Watch שהוא יפעל לביטולו המהיר של החוק. מנכ"ל התנועה הלל נוייר אמר שהאיסור הוא אפליה פסולה.
פעילויות ועמדות > אזורים > הרשות הפלסטינית

בשנת 2022 פרסם ארגון UN Watch כי קיימות עדויות רבות של הפרת זכויות אדם והפעלת עינויים כלפי להט"בים ברשות הפלסטינית וברצועת עזה שמפעילים הרשות הפלסטינית ושלטון חמאס, וכי פעמים רבות להט"בים ניצבים בפני סכנת מוות ונאלצים לברוח. בעקבות הדו"ח נקבע דיון בוועדת האו"ם בשאלה האם להוציא את הרשות הפלסטינית מחברות באמנה לזכויות אדם בשל ההפרות החמורות. באותו הדו"ח דווח גם על עינויים ורצח של מתנגדי משטר, משתפי פעולה עם ישראל, ופלסטינים שמכרו קרקעות ליהודים.
ביולי 2022 פרסם ארגון UN Watch דו"ח המתעד 113 מקרים של הסתה לאנטישמיות וטרור בקרב מורים ופעילים באונר"א, רבים מהם מורים מהרשות הפלסטינית, בהם גם פרסום תכנים נאו-נאציים. למרות פניות הארגון, אונר"א לא נקטה בשום צעדים נגד המורים והפעילים, לפיכך UN WATCH רואה באונר"א אחראית וקוראת למדינות המממנות אותו לנקוט בצעדים נגד הארגון.
פעילויות ועמדות > בחירות למועצת האו"ם לזכויות אדם

UN Watch התנגד למועמדותן של מדינות בעלות רקע עגום בזכויות אדם למועצת זכויות האדם של האו"ם. החלטת האו"ם משנת 2006 שהורתה על ייסוד המוסד, קבעה כי בבחירת מדינות למועצה, המדינות החברות באו"ם "תיקחנה בחשבון את תרומת המועמדים לקידום והגנה על זכויות אדם".
פעילויות ועמדות > בחירות למועצת האו"ם לזכויות אדם > 2007

במאי 2007, UN Watch וארגון Freedom House (אנ') הגישו דו"ח משותף לגבי בחירות למועצת האו"ם לזכויות אדם אשר קבע כי אנגולה, בלארוס, מצרים וקטר אינן מתאימות לשבת בגוף העוסק בזכויות אדם כיוון שהן בעצמן מפירות זכויות. הדו"ח טען כי ארבע המדינות "הן משטרים רודניים בעלי רקע שלילי בהצבעות האו"ם (בנושאי זכויות) ואינן מתאימות לתפקיד חברות מועצה". הדו"ח הוסיף ותיאר את המועמדות סלובניה, דנמרק, איטליה והולנד כ"בעלות כישורים מתאימים" למועצה והגדיר את המועמדות בוליביה, הודו, אינדונזיה, מדגסקר, ניקרגואה, הפיליפינים ודרום אפריקה כ"מפוקפקות".
פעילויות ועמדות > בחירות למועצת האו"ם לזכויות אדם > 2008

במאי 2008, UN Watch ו-Freedom House קראו לעצרת הכללית של האו"ם להצביע נגד המועמדות בחריין, גבון, פקיסטן, סרי לנקה וזמביה בשל רקע עגום בזכויות אדם. לפי משמר זכויות האדם, למועמדותה של סרי לנקה היו מתנגדים נוספים: קואליציה של 20 ארגונים לא ממשלתיים מרחבי העולם ושלושה זוכי פרס נובל לשלום: נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר, דזמונד טוטו הדרום-אפריקאי ואדולפו פרז אסקיבל הארגנטינאי.
פעילויות ועמדות > בחירות למועצת האו"ם לזכויות אדם > 2009

במאי 2009, UN Watch ו-Freedom House הגישו שוב דו"ח משותף על הבחירות למועצת זכויות האדם של האו"ם. הדו"ח תיאר את המועמדות סין, קובה וערב הסעודית כ"גרועות שבגרועות" במונחי זכויות אדם. הדו"ח גם תיאר את המועמדות אזרבייג'ן, קמרון, ג'יבוטי ורוסיה כ"חסרות את הכישורים הנדרשים", ואת בנגלדש, ירדן, קניה, קירגיזסטן, ניגריה וסנגל כ"מפוקפקות". UN Watch ו-Freedom House תיארו את פעילות המועצה בשלוש השנים הראשונות לפעילותה כדלה. הם קבעו שמדינות מוסלמיות, בתמיכה קובנית, כתבו מחדש חלק מהחוקים לפיקוח על חופש הביטוי בדרך שמגבילה את הביטוי, וכן ש"ברית של משטרים בנסיגה" הצליחה לגרום למועצה לבטל את חוקרי זכויות האדם לאזורים בעייתיים כגון בלארוס, קובה, ליבריה, קונגו ודארפור. בניגוד לכך, כתבו UN Watch ו-Freedom House, הצליחה הברית לגרום למועצה למנות חוקר אשר היה מעורב בכינונו של הפרס הבין-לאומי לזכויות האדם על שם מועמר קדאפי, פרס שנוי במחלוקת, לכבודו של מועמר קדאפי ואדם נוסף אשר מאמין כי פיגועי 11 בספטמבר הם עבודה פנימית (של אנשי ארצות הברית). הלל נוייר אמר "החזון היה שהמועצה תהיה קולם של הקורבנות, אבל היא כעת במצב של משבר".
פעילויות ועמדות > בחירות למועצת האו"ם לזכויות אדם > 2010

UN Watch הביע דאגה בשל דו"ח אשר קבע כי מדינות אסייתיות עלולות לסייע לבחירתה של איראן במאי 2010 כאחת מ-47 החברות של מועצת האו"ם לזכויות אדם.
פעילויות ועמדות > בחירות למועצת האו"ם לזכויות אדם > 2011

UN Watch קיבלה קרדיט על הנהגת הקמפיין כנגד מתן מושב לסוריה במועצה.
פעילויות ועמדות > פעילויות או"ם אחרות > ועידת האו"ם נגד גזענות (2009)

ב-19 באפריל 2009, יום לפני פתיחת ועידת דרבן השנייה, UN Watch וארגונים לא ממשלתיים אחרים אירחו את "ועדת הפסגה בז'נבה למען זכויות אדם, סובלנות ודמוקרטיה", כדי לעורר תשומת לב ציבורית לנושאי אפליה ועינויים על רקע גזעני. בין הדוברים שהוזמנו לנאום נכללו ניצולים מרצח העם ברואנדה ומתנגדים לשעבר מאיראן, קובה ומיאנמר. בנוסף אירח UN Watch "ועדה נגד גזענות, אפליה ורדיפות" בז'נבה. הנואמים בוועידה האחרונה כללו את שר המשפטים הקנדי לשעבר ארוין קוטלר, הפילוסוף הצרפתי ברנאר-אנרי לוי ואת מיס קנדה ונשיאת ארגון "עצרו הוצאות להורג של ילדים" (Stop Child Executions) נזנין אפשין-ג'ם.