stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כריסטיאן קנור פון רוזנרות
חייו

רוזנרות נולד בשלזיה (כיום בפולין) לאב כומר, למד באוניברסיטה של שטטין תאולוגיה, משפטים, היסטוריה, פילוסופיה ושפות קלאסיות. לאחר מכן עבר לאוניברסיטאות של ויטנברג ולייפציג, ומשם נסע להולנד צרפת ואנגליה. בהולנד יצר רוזנרות קשר עם המנוניטים, ולמד קבלה אצל רב העיר אמסטרדם, מאיר שטרן.
עם שובו לגרמניה קיבל את הזמנתו של המיסטיקן והתיאוסוף, הדוכס מזולצבאך (Sulzbach, כיום במדינת פפאלץ). השתקע בעיר והשקיע עצמו ללימודי שפות מזרחיות ובעיקר עברית, וכן רכש ידיעות נוספות בקבלה.
רוזנרות גרס זיקה עמוקה בין רעיונות הקבלה ובין התאולוגיה הנוצרית, ועל מנת להוכיח את רעיונותיו הוא טרח לתרגם ללטינית שורה של חיבורי יסוד קבליים, בהם חלקים מספרות הזוהר (אידרא רבה, אידרא זוטא, ספרא דצניעותא, תיקוני הזוהר) וחלקים מכתבי האר"י וספר "שער השמים" של רבי אברהם כהן דה-הירירה.
על פי פרשנותו של רוזנרות, המונח "אדם קדמון" הקבלי מקביל לישו הנוצרי, ושלוש הספירות העליונות מייצגות את השילוש הקדוש. את עיקרי שיטתו להתאים את הקבלה לדוקטרינות הנוצריות הוא הרצה בספריו Apokalypse-Kommentar ו"קבלה חשופה" (Kabbala denudata) העוסק בספר הזוהר.
ספריו

Apokalypse-Kommentar.
Kabbala denudata.
Conjugium Phoebi & Palladis, oder die erfundene Fortpflantzung des Goldes. Chymische Allegorie.
Neuer Helicon mit seinen neun Musen. Das ist: Geistliche Sitten-Lieder, Von Erkäntnüs der wahren Glückseligkeit, und der Unglückseligkeit falscher Güter. Von einem Liebhaber Christlicher Übungen. Nürnberg: Felßecker 1699.
כלא ארבע

| --- | --- |

תג היחידה של מערך הכליאה
 מידע על המבנה
 סוג:  בית כלא צבאי 
 מיקום:  צריפין, ישראל
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1940
 בשימוש פעיל:  לא
 נשלט על ידי:  חיל המשטרה הצבאית
 קואורדינטות:  31°57′34″N 34°49′41″E﻿ / ﻿31.95938889°N 34.82816944°E﻿ / 31.95938889; 34.82816944
  (למפת גוש דן מוגדלת) כלא ארבע(למפת גוש דן רגילה) כלא ארבע(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כלא ארבע(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כלא ארבע
 
בסיס כליאה 394 (בס"כ 394), המוכר בקיצור בשם כלא ארבע (כלא 4), היה כלא צבאי בתוך מחנה צריפין שפעל במשך כ-80 שנה, מתקופת המנדט הבריטי, ושימש את צה"ל מקום המדינה ועד שנת 2021, עת הוחלפו הוא וכלא שש בכלא נווה צדק (כלא 10).
he
היסטוריה

הכלא פעל במחנה צריפין במשך כ-80 שנה, מתקופת המנדט הבריטי, ושימש את צה"ל מקום המדינה. הוא נסגר במרץ 2021. כחודש לאחר מכן נסגר גם הכלא הצבאי הנוסף כלא שש, עם פתיחת כלא נווה צדק בצומת השרון (בית ליד) והעברת שני מתקני הכליאה למקום החדש.
ראו גם

כלא שש
הערות שוליים

↑  יואב זיתון, 80 שנה אחרי שהוקם, כלא 4 נסגר: תיעוד מהסיור האחרון, באתר ynet, 13 במרץ 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370620105171  VIAF: 37151715657113782216   WorldCat (עם VIAF): 37151715657113782216 
מבנה כלא ארבע
יצחק לוין (פסיכולוג)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באוקטובר 1924 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  15 בינואר 2008 (בגיל 83) 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת ויין 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת אריאל בשומרון 
 
יצחק לוין (1 באוקטובר 1924 – 15 בינואר 2008, ח' בשבט תשס"ח) היה חלוץ בחקר השינה והחלום, מייסד המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ו"המעבדה לחקר השינה והחלום", ממניחי היסוד של "המכללה האקדמית יהודה ושומרון" (לימים אוניברסיטת אריאל).
קורות חיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
יצחק לוין נולד בחיפה לחוקר התלמוד בנימין מנשה לוין (ב"מ לוין).
בשנת 1950 הוסמך באוניברסיטה העברית בירושלים בפילוסופיה, פסיכולוגיה וביולוגיה. את הדוקטורט שלו סיים במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת המדינה של ויין (Wayne State University) בדטרויט שבארצות הברית, עם דיסרטציה שכותרתה: "The effect of reward on the experience of pain". שהה כעמית מחקר והמשיך לתוכנית בתר-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
מאוחר יותר חזר לישראל, ובשנת 1966 ייסד את המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ועמד בראשה עד שנת 1969. בנוסף ייסד את המעבדה לחקר השינה והחלום שהייתה הראשונה מסוגה בישראל. לוין כיהן כדקאן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן, ובהמשך שימש ראש החוג המשולב למדעי החברה שם. בשנים 1975 עד 1978 שימש כדקאן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן ולאחר-מכן עמד בראש החוג הרב-תחומי למדעי החברה.
עיקר מחקריו היו בתחום של הפסיכולוגיה של שינה וחלומות, שבהן כתב מספר ספרים. לוין אף חקר את חלומותיהם של לוחמים תחת מצבי מתח וקרבות. התמחותו של פרופ' לוין בחקר החלום הקנתה לו מעמד בינלאומי בתחום זה, והוא הוזמן לשמש כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות באירופה, ארצות הברית וקנדה.
פרופ' לוין ומשפחתו נמנו עם קבוצת המשפחות הראשונות שהתיישבו בשנת 1976 בקדומים. זמן קצר לאחר שהתיישב בקדומים, החל פרופ' לוין ללמד בביתו קורסים בפסיכולוגיה לקבוצה מתושבי היישוב. ביוזמתו של פרופ' לוין, התקבלה בסנאט של אוניברסיטת בר-אילן ביוני 1976 החלטה להכיר בקורסים שניתנו בביתו של פרופ' לוין בקדומים כקורסים של אוניברסיטת בר-אילן; בכך למעשה נטמן הזרע ממנו נבטה והתפתחה אוניברסיטת אריאל.
עם התפתחות מכללת יהודה ושומרון בקדומים, ולאחר-מכן באריאל, המשיך פרופ' לוין ללמד קורסים בפסיכולוגיה, שימש בתפקיד ראש החוג לפסיכולוגיה וחינוך, והיה פעיל במוסדות השונים של המכללה. בשנים 1986–1987, שימש בתפקיד הראש האקדמי הראשון של המכללה.
חיים אישיים

היה נשוי לשרה לבית הרטמן, ואב לבן ולשתי בנות.
מספריו

יצחק לוין, הפסיכולוגיה של החלום, תל אביב: ספרית דקל, 1980.
יצחק לוין, אברהם פלג, עולם השינה והחלומות, תל אביב: ספרית מעריב, 1981.
מתרגומיו

דורוין קרטרייט, א’ זנדר (עורכים), דינמיקה קבוצתית: מחקר ותאוריה (ערך בעברית חנן רותם), תל אביב: הוצאת יחדיו, תשכ"ח-תשל"ב.
כבר נגשת

עטיפת התרגום העברי של הספר.
"כְּבְּרַ נַגַשְׂתּ" (בגעז: ክብረ ነገሥት, בעברית: "כבוד המלכים") הוא האפוס הלאומי החבשי הכתוב במקורו בגעז. האפוס מרחיב את אגדת שלמה המלך ומלכת שבא (היא מכּדה) ומשלב אגדות רבות על נושאים ודמויות מן המקרא, הספרים החיצוניים, הברית החדשה ומדרשי חז"ל. הספר בנוסח הכתוב הוא נוצרי מובהק, אבל לסיפור יש גם גרסאות יהודיות הרווחות בעל-פה בקרב ביתא ישראל.
מבנה הספר

הספר מחולק ל-117 פרקים קצרים הבנויים כסיפור מסגרת וסיפור פנימי:
א - יט: פתיחת הספר, ובה מציג סיפור המסגרת דיונים בוועידת ניקיאה המעלים את השאלה ממה נגזר כבוד המלכים, ומשיבים שהכבוד נובע מארון הברית, שנברא עוד קודם לבריאת העולם. כמו כן מוצג הסיפור הפנימי (להלן) כספר עתיק שנמצא בקונסטנטינופול.
כ - צד: הסיפור הפנימי המספר על בואה של מלכת שבא לירושלים, פגישתה עם שלמה המלך, כיצד פיתה אותה והולדת בנם המשותף, המכונה בטקסט "בַּינַ-לֶחכֶּם" (השם המקובל לו במסורת האתיופית הוא מנליק הראשון, שם שאינו נזכר בטקסט). עוד מספר הספר על שובו של בן המלך לירושלים בבגרותו, על משיחתו למלך אתיופיה בידי שלמה המלך, ועל שובו לאתיופיה כשהוא מלוּוה בפמליה גדולה של בכורי ישראל, שישלטו בארץ אתיופיה. הפמליה גם חטפה איתה את ארון הברית מן המקדש בירושלים והביאה אותו לאתיופיה.
צה - קיז: בסיום הספר מובאת שורה ארוכה של פסוקים מן התנ"ך והסבר כיצד התקיימו בישו, וכן "נבואה" המזכירה בין היתר את המלחמה בין אתיופיה לבין ממלכת ח'מיר המתייהדת שבדרום חצי האי ערב בתחילת המאה ה-6 לספירה, מלחמה שבה הביס כלב את הממלכה היהודית.
קולופון המתאר את תולדות הספר.
מקור

בקולופון שבחתימת הספר מסופר שבמקור נכתב הספר בערבית ותורגם לגעז. טענה זו מקובלת בעיקרה על החוקרים, המשערים שהספר נערך בשנים 1314–1322, וכי קדמה לו טיוטה (שלמה או חלקית) שנכתבה ערבית, אם כי טקסט ערבי כזה לא נתגלה מעולם. קשה למצוא ראיות לטענה המוזכרת גם היא בקולופון, כי לנוסח הערבי קדם מקור בקופטית.
יש הטוענים שהספר קדום הרבה יותר והמייחסים אותו כבר למאה ה-7 או ה-8 לספירה; ובכלל מוסכם שחלק מחומריו קדומים. לעומת זאת, יש הטוענים כי הספר מאוחר אף יותר וכי לא נחתם בצורתו הנוכחית אלא במהלך המאה ה-16.
תרגומים

חלק מן הספר ידוע בתרגום לפורטוגזית שנעשה בתחילת המאה ה-17. בשנת 1905 פרסם המזרחן הגרמני קרל בצולד (Bezold) מהדורה שלמה של הספר בגעז עם תרגום גרמני, ומהדורה זו נחשבת הטובה ביותר עד ימינו. בעקבותיה פורסמו תרגומים ללשונות אירופיות רבות. בתחילת המאה ה-21 נדפס הספר לראשונה גם באתיופיה כשהוא מלווה בתרגום לאמהרית.
בשנת 2009 הופיע הספר בתרגום עברי מוער מאת רן הכהן, בשם "כבוד המלכים" (הוצאת הספרים של אוניברסיטת תל אביב), וזיכה את המתרגם בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת.
מגמת האפוס

מגמתו הראשונה של הספר היא להעניק לגיטימציה לשליטי אתיופיה בני השושלת הסולומונית ולכנסייה האורתודוקסית האתיופית - שני המוסדות ("הכתר והצלב") ששלטו יחד באתיופיה מימי המלך אזאנה במאה הרביעית עד נפילת הקיסר היילה סלאסי בשנת 1974.
מעבר לכך, ניתן לראות בספר גם ניסיון הסבר לאופיה המיוחד של הנצרות האתיופית, הכוללת אלמנטים יהודיים רבים. ייחוסם של מלכי אתיופיה - ובמשתמע, של האתיופים כולם ושל דתם - עוד לשלמה המלך ותקופתו מצדיק את ייחודה של הנצרות האתיופית, השונה מנצרויות אחרות בכך שבלב כל כנסייה מוצבת תיבה - "תאבות" - הנתפסת כהעתק של ארון הברית התנ"כי, נצרות המקיימת עד ימינו מנהגים יהודיים כגון מילת הגברים ביום השמיני, שמירת חלק מדיני הכשרות ומדיני הטומאה המקראיים, שמירה מסוימת של השבת ומנהגים יהודיים נוספים.
יחסו של האפוס ליהודים מורכב. מצד אחד, בולטת ההערצה לעם ישראל, המשמשת תשתית ליוקרתם של מלכי אתיופיה ובהרחבה - של האתיופים כולם, הנתפסים לפחות כצאצאי הפמליה של שלמה ועל כן כבני ישראל. מאידך, דווקא מן הקרבה הזה נובעות תחרות, התבדלות ואף איבה כלפי היהודים. כל אלה מתגלמות בחלקו האחרון של האפוס, המונה שורה ארוכה של פסוקי תנ"ך מלווים בפרשנות נוצרית, המסבירה כיצד התקיימו הפסוקים בתחנות מחייו של ישו. בפרקים אלה מתוארים היהודים, כנהוג במסורת הנוצרית, כעיוורים וכערלי לב מכיוון שלא הכירו במשיחיותו של ישו.
בפרקים האחרונים של האפוס מגיעה האיבה ליהודים לשיאה, כאשר - בסגנון של נבואה לעתיד - מתוארת המלחמה בין אתיופיה הנוצרית (בהנהגת המלך כלב) לבין ממלכת נג'ראן (היא חמיר היהודית, בתימן של ימינו) בראשית המאה השישית לספירה. ה"נבואה" - אשר ההיסטוריות שלה נשענת על זיהויו של המלך כלב ושל המקומות הגאוגרפיים הנזכרים בה, והעולה בקנה אחד עם תיאורים ערביים ויווניים של האירועים הידועים ממקורות אחרים - מתארת כיצד היהודים בנג'ראן יתגרו בנוצרים (הכוונה למעשי טבח שערכו היהודים בנוצרים בחצי האי ערב), ובעקבות זאת יצא מלך אקסום הנוצרית למלחמת חורמה נגד הממלכה היהודית בנג'ראן, יביס אותה (בסיועה של ביזנטיון) ויטבח בתושביה, כפי שאכן קרה בשנת 525 בקירוב. תיאור האירועים האלה, המציבים את אתיופיה (לצד ביזנטיון) כמנהיגת העולם הנוצרי, חותם את האפוס.
הערות שוליים

↑  זאב רובין, "ה'מרטיריום של אזקיר' והמאבק בין היהדות לנצרות בדרום־ערב במאה החמישית לספירה", דור לדור, קובץ מחקרים לכבוד יהושע אפרון, ירושלים, 1995, עמ' 284-251
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263647805171
כינוי מקור

כינוי מקור הוא סוג של זכות קניין רוחני על שמות של מוצרים שקשורים לשם גאוגרפי של חבל ארץ, אזור או מדינה, הכלול בשמו של מוצר, ובא ללמד שמקורו שם ושאיכותו או תכונותיו הן בעיקרן פרי אותה סביבה גאוגרפית, טבעה ואנשיה. בכינוי מקור, לא די בקשר גאוגרפי לאזור מסוים, אלא ישנה דרישה נוספת – שהאיכויות של המוצר הן תוצאה של מאפייני אותו אזור גאוגרפי – למשל תנאי אקלים, מים, חלב, גפנים, מיומנויות ומסורת של היצרנים באותו אזור. לא משנה מהו גודלו של האזור.
דוגמה מוכרת היא "שמפניה" ליין מבעבע שמיוצר בחבל שמפניה, וגבינת פרמז'ן, מחבל פרמה באיטליה.
הסדר ליסבון

"הסדר ליסבון" הוא אמנה בינלאומית שנועדה לתת למדינות החתומות באמנה הגנה מוגברת לכינויי מקור. ההסדר בא להבטיח הגנה לכינויי מקור מפני חיקוי או גזילה, גם אם השימוש הבלתי מורשה בכינוי איננו כרוך בהטעיה. הסדר זה שונה מהסדרים ואמנות קודמות, בקשר לסימני מסחר: אמנת פריז בדבר הקניין התעשייתי (1883) והסדר מדריד בדבר מניעת ציוני מוצא כוזבים/מטעים (1891).
הסדר ליסבון חל על כינוי מקור אשר מוגדר בחוק כאמור לעיל. באמנת פריז, שהסדירה בין היתר היבטים של סימני מסחר, לא הייתה התייחסות והגדרה לכינוי מקור וציון המוצא. הסדר מדריד לא הגדיר מהו ציון המוצא ולא הסביר מה הכוונה בכך. הוא קבע כי ציון מדינה או חבל ארץ במדינה הוא מקום המוצא של מוצר מסוים. הסדר מדריד, וההתייחסות בו לציון מוצא, אינו דורש שלמוצר יהיו תכונות מיוחדות ו/או דרישות מיוחדות לאזור המוצא. הוראות הסדר מדריד מצאו ביטוי בפקודת סימני הסחורות, אשר התייחסה לציוני מוצא ולא לכינויי מקור, ולמעט שני חריגים, האיסור לפי פקודה זו מתייחס לגבי ציון מוצא כוזב, מצב שבו הציון עלול להטעות את הציבור בקשר למקור המוצא (החריגים הם ביחס לפרי הדר וליין).
הטכניקה של ההגנה, כפי שנקבעה באמנה, שונה מטכניקות רגילות, ולפיה יש לכל מדינה אפשרות לקבוע לעצמה את ההגנה על האזורים הגאוגרפיים בתחומה, כלומר כל מדינה לעצמה וליצרנים שלה, מחליטה על ההגנה. בשעה שמדינה הסדירה את נושא ההגנה הגאוגרפית על הייצור, אזי המדינה (להבדיל מבעל הזכות היכול להשתמש בכינויי המקור) פונה למשרד הבינלאומי אשר נקבע לפי הסדר ליסבון – WIPO – הארגון העולמי לקניין רוחני של האו"ם היושב בז'נבה.
נכון למאי 2015 היו חתומות באמנה 30 מדינות.
בישראל

בישראל מבוססת ההגנה על חוק הגנת כינויי מקור וציונים גאוגרפיים, משנת 1965. החוק מיישם בישראל את הסדר ליסבון.
ישראל הצטרפה להסדר זה בשנות השישים, בעיקר כדי להגן על אזור מסוים אחד – JAFFA. כינוי מקור זה היה הכינוי הישראלי היחיד מתוך 650 כינויים מוגנים במשך יותר מחמישים שנה. בשנת 2020 רשמה המועצה האזורית מטה יהודה את הכינוי "יהודה" ככינוי מקור ליינות המיוצרים בשטחה, לצד חמישה כינויי מקור נוספים.
ראו גם

מעמד גאוגרפי מוגן
הערות שוליים

↑  חוק הגנת כינויי מקור וציונים גאוגרפיים, תשכ"ה-1965
↑  נרשמו שישה כינויי מקור בישראל על שם המועצה האזורית של מטה יהודה, באתר רשות הפטנטים, 31 באוגוסט 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553386005171  BNE: XX538485  BnF: cb13318936q (data)  GND: 4159598-1  LCCN: sh85081371  NKC: ph944273
כוכב הקופים (סרט, 2001)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  "כוכב הקופים" מאת פייר בול
 בימוי:  טים ברטון 
 הופק בידי:  ריצ'רד ד. זאנוק, ראלף וינטר 
 תסריט:  וויליאם ברוילס ג'וניור, לורנס קונר, מארק רוזנטל 
 עריכה:  כריס לבנזון ג'ואל נגרון
 שחקנים ראשיים:  מארק וולברג טים רות' הלנה בונהם קרטר מייקל קלארק דאנקן פול ג'יאמטי אסטלה וורן
 מוזיקה:  דני אלפמן 
 צילום:  פיליפה ראוזלוט
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 27 ביולי 2001
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט דיסטופי, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט בסוגת ספרות עלילה ספקולטיבית, סרט פוסט-אפוקליפטי, סרט פעולה, סרט מסע בזמן 
 תקציב:  $100,000,000
 הכנסות:  $362,211,740
 הכנסות באתר מוג'ו:   planetoftheapes01
 פרסים:  זוכה פרס פטל הזהב
 סרט הבא:  כוכב הקופים: המרד 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
כוכב הקופים (באנגלית: Planet of the Apes) הוא סרט מדע בדיוני ופעולה אמריקאי משנת 2001 בבימויו של טים ברטון ובכיכובם של מארק וולברג, טים רות', הלנה בונהם קרטר, מייקל קלארק דאנקן, פול ג'יאמטי ואסטלה וורן. הסרט מבוסס על רומן באותו השם מאת פייר בול, והוא מהווה גרסה מחודשת של הסרט משנת 1968 באותו השם.
תקציר העלילה

העלילה מתרחשת בשנת 2029. בתחילת הסרט מוצגת תחנת החלל "אוברון" בה שימפנזים מאומנים לבצע משימות בחלל. כאשר שימפנזה בשם פריקלס נעלם לתוך חור תולעת, האסטרונאוט האמריקני הצעיר קפטן ליאו דוידסון (מגולם על ידי מארק וולברג) יוצא בעקבותיו בניגוד לפקודת מפקד תחנת החלל הממונה עליו. אך דוידסון נעלם גם הוא בתוך החור השחור שגורם לחללית שלו להתרסק על פלנטה לא ידועה. דוידסון מוצא עצמו לכוד בעולם אכזר המאוכלס בקופים בעלי אינטליגנציה גבוהה, דוברי אנגלית שהם שליטי הפלנטה, בעוד שבני האנוש בפלנטה, אשר הם פרימיטיביים, משמשים כעבדים בעבור הקופים.
בעזרתה של קופה בשם ארי (מגולמת על ידי הלנה בונהם קרטר), דוידסון מחליט להוביל את המרד האנושי נגד צבא בלתי מנוצח של גורילות שבראשם עומד הגנרל ת'ייד (מגולם על ידי טים רות') שתוצאותיו יהיו חירות למין האנושי או השמדה מוחלטת של המין האנושי בפלנטה.
צוות השחקנים הראשי

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| מארק וולברג | קפטן ליאו דוידסון | אסטרונאוט |
| טים רות' | גנרל תייד | שימפנזה |
| הלנה בונהם קרטר | ארי | שימפנזה |
| מייקל קלארק דאנקן | קולונל אטאר | גורילה |
| פול ג'יאמטי | לימבו | אורנגאוטן |
| אסטלה וורן | דיאנה |  |
ביקורות ותגובות

כאשר יצא לראשונה לאקרנים, הסרט היה להצלחה כלכלית, זאת על אף שקיבל ביקורות שליליות ולציון 45% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 155 ביקורות. ביקורת רבה התמקדה בסוף המבלבל של הסרט, אם כי הסרט זכה לשבחים בתחום האיפור. על אף הצלחתו הכלכלית, פוקס המאה ה-20 בחרה שלא ליצור לסרט זה סרט המשך, והוחלט על אתחול המותג מחדש - עם צאתו של הסרט "כוכב הקופים: המרד".
מועמדויות וזכיות בפרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | פרס סאטורן | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | מועמדות |
| 2002 | פרס סאטורן | ה-DVD הטוב ביותר | מועמדות |
| 2002 | פרס סאטורן | האיפור הטוב ביותר | מועמדות |
| 2002 | פרס סאטורן | סרט המדע הבדיוני הטוב ביותר | מועמדות |
| 2002 | פרס סאטורן | טים רות' - שחקן המשנה הטוב ביותר | מועמדות |
| 2002 | פרס סאטורן | הלנה בונהם קרטר - שחקנית המשנה הטובה ביותר | מועמדות |
| 2002 | פרס באפט"א | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | מועמדות |
| 2002 | פרס באפט"א | האיפור הטוב ביותר | מועמדות |
| 2002 | פרס גראמי | המוזיקה הטובה ביותר | מועמדות |
| 2002 | פרס פטל הזהב | סרט ההמשך ו/או רימייק הגרוע ביותר | זכייה |
| 2002 | פרס פטל הזהב | צ'רלטון הסטון - שחקן המשנה הגרוע ביותר | זכייה |
| 2002 | פרס פטל הזהב | אסטלה וורן - שחקנית המשנה הגרועה ביותר | זכייה |
ראו גם

כוכב הקופים
כוכב הקופים (סרט, 1968)
כוכב הקופים: המרד
כוכב הקופים: השחר
כוכב הקופים: המלחמה
הערות שוליים

↑  Richard Natale (2001-05-06). "Remaking, Not Aping, An Original". Los Angeles Times.
↑  "Planet of the Apes‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4722333-9  LCCN: no2001058175  SUDOC: 130579203  VIAF: 222094249   WorldCat (עם VIAF): 222094249
יצחק לוין (רב וחוקר)

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1906 וייליצ'קה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  24 באוגוסט 1995 (בגיל 89) 
 ענף מדעי:  היסטוריה, דין, פילוסופיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה  ישיבה יוניברסיטי 
 מוסדות:  ישיבה יוניברסיטי 
 
הרב פרופ' יצחק לוין (Isaac Lewin;‏ 14 בינואר 1906 – 1995) היה רב וחוקר יהודי-אמריקאי ממוצא פולני.
קורות חיים

יצחק לוין נולד בשנת 1906 בווייליצ'קה לרב אהרן לוין, מראשי "אגודת ישראל" וממנהיגי היהודים בפולין, ולדורה לבית פרידמן.
בשנת 1932 סיים לימודי פילוסופיה באוניברסיטת וינה, ובשנת 1933 נסמך לרבנות.
בשנת 1935 נישא לפֶּפִּי לבית שטרנהיים, והיה אב לשניים. היה נשוי לה במשך 45 שנה, עד מותה בשנת 1980.
לוין התיישב בעיר לודז', ובה היה חבר מועצת העירייה ולוחם באנטישמיות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט מפולין ומצא מקלט בארצות הברית בשנת 1941. שם היה מראשי "אגודת ישראל" ושליחהּ למוסדות האו"ם.
משנת 1944 ועד פרישתו באמצע שנות השמונים כיהן כפרופסור לתולדות עם ישראל בישיבה יוניברסיטי. כן היה מנהל בית ספר דתי לבנות.
לוין נפטר בניו יורק בשנת תשנ"ה (1995) והובא למנוחות בהר הזיתים בירושלים.
בנו נתן (נט) לוין הוא עורך דין אמריקאי נודע.
ספריו

חורבן אייראפע: געזאמעלטע מאמרים [שואת אירופה], תש"ח (ביידיש)
נאכ’ן חורבן: געזאמעלטע מאמרים [לאחר השואה], תש"י (ביידיש)
יידן אין אלטן פוילן: היסטארישע עסייען [יהודים בפולין העתיקה], צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, תשכ"ב (ביידיש)
צו דער געשיכטע פון אגודת ישראל: עסייען און רעדעס [להיסטוריה של אגודת ישראל], תשכ"ד (ביידיש)
געשטאלטען און געשעענישען: עסייען און רעדעס, ארטאדאקסישע ביבליאטעק, תשל"ח (ביידיש)
מבוקר לערב: קובץ מאמרים, מוסד הרב קוק, ירושלים תשמ"ב
דמויות ואירועים היסטוריים, מוסד הרב קוק, ירושלים תשמ"ח
ספריו > ספרים בעריכתו

חומר לשאלת התכוננות וסידור המדינה היהודית: על-פי התורה, תש"ח
אלה אזכרה: אוסף תולדות קדושי ת"ש-תש"ה, המכון לחקר בעיות היהדות החרדית, ניו יורק תשט"ז-תשל"ב (שבעה כרכים)
ספר אוצר כתבי-עת תורניים: ביבליוגרפיה של כתבי-עת תורניים שהופיע בארץ ישראל, מזרח ומערב אירופה, רוסיה, סין, צפון אפריקה וצפון אמריקה בשנות תנ"א-תש"ח, "המכון לחקר בעיות היהדות החרדית", ניו-יורק תש"ם.
הערות שוליים

↑  נפתח הועה"פ העולמי של אגודת ישראל, דבר, 3 בדצמבר 1957.
↑  ק. שבתאי, ד"ר נתן לוין - אחד מאלף, דבר, 25 באוקטובר 1967.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264521005171  PLWABN: 9810679236205606  BIBSYS: 90088845  BnF: cb12053809h (data)  CiNii: DA08576417  GND: 103408053  ISNI: 0000 0000 8404 2355  LCCN: n50049240  NKC: jo20211132562  NLA: 35303015  NTA: 170852148  RERO: 02-A024413122  SNAC: w61p5n2p  SUDOC: 169215881  Trove: 904201  VIAF: 101850027   WorldCat (עם VIAF): 101850027
לאו השלושה-עשר

סמלו
פורטרט של האפיפיור לאו השלושה-עשר מ-1878
לאו השלושה עשר (2 במרץ 1810 – 20 ביולי 1903) היה האפיפיור ה-256 של הכנסייה הקתולית מפברואר 1878 עד מותו ביולי 1903.
ביוגרפיה

הוא נולד ב-2 במרץ 1810 בעיר קארפינטו רומאנו, למשפחת הרוזנים האיטלקית מבית פצ'י. שמו המלא היה וינצ'נצו ג'ואקינו רפאלה לואיג'י פצ'י (Vincenzo Gioacchino Raffaele Luigi Pecci).
בסיום לימודי התאולוגיה והמשפט בסמינר הקתולי בעיר ויטרבו מונה פצ'י לתפקיד נונציו (שגריר מדינת האפיפיור) בבלגיה בשנת 1843. שלוש שנים לאחר מכן קודם לתפקיד הבישוף של העיר פרוג'ה באיטליה. בתחילת שנת 1878 מונה לתפקיד הבכיר בהיררכיה הכנסייתית, כראש לשכת האפיפיור פיוס התשיעי. שמונה חודשים לאחר המינוי לתפקיד זה נבחר לכהן כאפיפיור לאחר מותו של קודמו בתפקיד.
לאו השלושה עשר המשיך את מדיניות קודמו בכל הקשור ליחס העוין לאיחוד איטליה. הוא נחשב לאחד האפיפיורים האינטלקטואליים, וכמי שזכויות הפועלים והעובדים היו חשובים לו ביותר - כפי שבא לידי ביטוי באנציקליקה Rerum novarum שפרסם ב-1891.
בשנת 1896 הופיע בסרט דוקומנטרי בשם Santità papa (הוד קדושתך) וכך הפך לאפיפיור הראשון שאי פעם הופיע בסרט.
לאו השלושה עשר היה האפיפיור המבוגר ביותר שכיהן בתפקיד (מת בגיל 93). תקופת כהונתו היא השלישית באורכה (אחרי קודמו בתפקיד פיוס התשיעי והאפיפיור יוחנן פאולוס השני).
ב-20 ביולי 1903 מת לאו השלושה עשר ברומא, ואחריו נבחר לאפיפיור פיוס העשירי.
ראו גם

הקונגרס האויכריסטי הבין-לאומי של 1893
תאודור קוהן
גופתו של האפיפיור מוצבת במהלך טקס קבורתו ביולי 1903.
תמונה מתוך הסרט Sua Santità papa Leone XIII (הוד קדושתך האפיפיור לאו ה-13), הייתה זו הפעם הראשונה שבה אי פעם אפיפיור הופיע בסרט
לאו השביעי

האפיפיור לאו השביעי (בלטינית: Leo VII; מת ב-13 ביולי 939) היה האפיפיור מ-3 בינואר 936 עד מותו בשנת 939.
ביוגרפיה

בחירתו של לאו השביעי לאפיפיורות הובטחה על ידי אלבריק השני מספולטו, שליט רומא באותה עת, לאחר מותו של האפיפיור יוחנן האחד עשר. אלבריק רצה לבחור את האפיפיור, כדי שהאפיפיורות תמשיך להיכנע לסמכותו. לאו היה הכומר של כנסיית סיקסטוס הקדוש ברומא, ונחשב לנזיר בנדיקטיני. הייתה לו שאיפה קטנה כלפי האפיפיורות, אבל הסכים תחת לחץ לקבל אותה.
לאו השביעי שלט שלוש שנים בלבד. רוב הבולות האפיפיוריות שלו היו מענקי פריבילגיה למנזרים, ובייחוד למנזר קלוני. לאו קרא לאודו מקלוני לתווך בין אלבריק להוגו מפרובאנס, אביו החורג של אלבריק, מלך איטליה. אודו הצליח במשא ומתן על הפסקת אש לאחר שהסדיר נישואים בין בתו של הוגו, אלדה לאלבריק. לאו השביעי מינה גם את פרידריך, הארכיבישוף של מיינץ, כמתקן בגרמניה. לאו איפשר לפרידריך לגרש יהודים שסירבו להיטבל, אך הוא לא אישר את הטבלתם הכפויה של היהודים.
ב-13 ביולי 939 מת לאו ברומא, ובמקומו נבחר לאפיפיור סטפנוס השמיני.
הערות שוליים

↑  Mann, Horace.
↑  Popes Through The Ages by Joseph Brusher S. J.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יוחנן האחד עשר | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: סטפנוס השמיני |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007373390405171  BNE: XX998140  BnF: cb10191548t (data)  GND: 100951902  ISNI: 0000 0001 2121 8867  LCCN: nb2007019947  NKC: skuk0003702  SUDOC: 120978903  VcBA: 495/289193  VIAF: 61533603   WorldCat (עם VIAF): 61533603
כינוי מקור מוגן

| --- | --- |

 מדינה:  האיחוד האירופי 
 
כינוי מקור מוגן (באנגלית: Protected designation of origin-PDO) הוא סוג של מעמד גאוגרפי מוגן של האיחוד האירופי ובריטניה שמטרתו לשמר את כינויי המקור של מוצרים הקשורים למזון. הכינוי נוצר בשנת 1992 ומטרתו העיקרית היא לייעד מוצרים שיוצרו, עובדו ופותחו באזור גאוגרפי מסוים, תוך שימוש בידע המוכר של יצרנים מקומיים וחומרי גלם מהאזור הנוגע בדבר.
מאפיינים

המאפיינים של המוצרים המוגנים קשורים בעיקרם לאזור שלהם. הלוגו האירופי או הבריטי PDO, שהשימוש בו הוא חובה במקרים הרלוונטיים, מתעד את הקישור הזה. תקנה 510/2006 האירופית מיום 20 במרץ 2006 מכירה בעדיפות להקמת מערכת הגנה קהילתית המבטיחה תנאים שווים של תחרות בין היצרנים. תקנה אירופית זו נועדה להבטיח את המוניטין של מוצרים אזוריים, להתאים את ההגנות הלאומיות הקיימות כדי לגרום להן לעמוד בדרישות של ארגון הסחר העולמי, וליידע את הצרכנים כי מוצרים הנושאים את לוגו "כינוי מקור מוגן" עומדים בתנאי הייצור והמקור המצוינים על המוצר. התקנה חלה על מוצרים חקלאיים ומזונות מסוימים שיש לגביהם קשר בין מאפייני המוצר או המזון לבין מקורו הגאוגרפי: הם עשויים להיות יינות, גבינות, מוצרי בשר חזיר, נקניקים, זיתים, בירות, פירות, ירקות, לחמים או מזון לבעלי חיים.
מזונות כגון פרמזן, גורגונזולה, גבינת אסיאגו, קממבר דה נורמנדי ושמפניה יכולים להיות מסומנים ככאלה רק אם הם מגיעים מהאזור המיועד. לדוגמה, כדי לשווק תחת כינוי המקור של רוקפור, הגבינה חייבת להיות מעובדת מחלב גולמי מגזע מסוים של כבשים (Lacaune), יש לגדל את בעלי החיים בטריטוריה מסוימת ולעדן את הגבינה המתקבלת באחד המרתפים ברוקפור-סור-סולזון שבחלק הצרפתי של מחוז Aveyron, שם יש "לזרוע" אותה בנבגי עובש (Penicillium roqueforti) שהוכנו מזנים מסורתיים אנדמיים לאותם מרתפים.