stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העימות הרוסי–צ'צ'ני
נפגעים

קשה לאמוד את כמות נפגעי הסכסוך הזה בשל חוסר ברשומות וכן בשל אורך העימות רב-השנים. מקור אחד מציין כי לפחות 60,000 צ'צ'נים נהרגו במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה והשנייה בשנים 1990–2000 לבד.  הערכות גבוהות יותר טוענות כי נהרגו 150,000 או 160,000 איש.
לקריאה נוספת

יצהר ורדי, צ'צ'ניה. ארץ עצובה, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2015
Dunlop, John B. (1998). Russia Confronts Chechnya: Roots of a Separatist Conflict. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 9780521636193.
Crawford, Marisa; Rossiter, Graham (2006). Reasons for Living: Education and Young People's Search for Meaning, Identity and Spirituality. Aust Council for Ed Research. p. 99. ISBN 9780864316134.
James, Patrick; Goetze, David (2001). Evolutionary Theory and Ethnic Conflict. Westport, Connecticut: Praeger. ISBN 9780275971434.
Kempton, Daniel R.; Clark, Terry D. (2001). Unity or Separation: Center-Periphery Relations in the Former Soviet Union. Praeger. ISBN 978-0275973063.
King, Charles (2008). The Ghost of Freedon: A History of the Caucasus. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-517775-6.
Kumar, Rajan (2006). Ethnicity, Nationalism and Conflict Resolution: A Case Study of Chechnya. Gurgaon: Hope India. ISBN 9788178711195.
Schaefer, Robert W. (2010). The Insurgency in Chechnya and the North Caucasus: From Gazavat to Jihad. ABC-CLIO. pp. 49–61. ISBN 9780313386343.
Shultz, Richard H. (2006). Insurgents, Terrorists, And Militias: The Warriors of Contemporary Combat. New York: Columbia University Press. ISBN 9780231129824.
Smith, Sebastian (2005). Allah's Mountains: The Battle for Chechnya. Tauris Parke Paperbacks. ISBN 978-1850439790.
Ware, Robert Bruce (2005). "A Multitude of Evils: Mythology and Political Failure in Chechnya".  In Richard Sakwa (ed.). Chechnya: From Past to Future. London: Anthem Press. pp. 79–115. ISBN 1-84331-165-8.
Daniel, Elton L. "Golestān Treaty". Encyclopædia Iranica. נבדק ב-10 באוקטובר 2013. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  Россия выиграла еще одну важнейшую битву
↑  Глава ФСБ объявил о ликвидации бандподполья на Северном Кавказе
↑  "Chronology for Chechens in Russia". University of Maryland. אורכב מ-המקור ב-2013-12-20. נבדק ב-12 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Chechnya – Narrative" (PDF). University of Southern California. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2016-09-02. נבדק ב-12 ביולי 2013. Russian military involvement into the Caucasus started early in the 18th century and in 1785–1791 the first major rebellion in Chechnya against the imperial rule took place. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Schaefer 2010, pp. 49–50.
↑  Schaefer 2010, pp. 51–54.
↑  Schaefer 2010, pp. 52–53.
↑  Dunlop 1998, pp. 4–6.
↑  Schaefer 2010, pp. 54–55.
↑  Schaefer 2010, pp. 55–57.
↑  Schaefer 2010, pp. 55–58.
↑  Dunlop 1998, pp. 10–13.
↑  Dunlop 1998, p. 13.
↑  Schaefer 2010, p. 58.
↑  Shultz 2006, p. 115.
↑  Daniel, pp. 13–18.
↑  Schaefer 2010, pp. 58–61.
1 2 3  Shultz 2006, p. 116.
1 2  Shultz 2006, p. 117.
↑  Shultz 2006, p. 118.
1 2  Shultz 2006, p. 119.
↑  Shultz 2006, pp. 120–121.
↑  Shultz 2006, p. 121.
↑  Seely, R. Russo-Chechen conflict, 1800-2000: a deadly embrace. Frank Cass Publishers. 2001.
↑  O.P. Orlov; V.P. Cherkassov. "עותק בארכיון" Россия — Чечня: Цепь ошибок и преступлений (ברוסית). Memorial. אורכב מ-המקור ב-2017-02-09. נבדק ב-2018-07-21.
↑  Smith 2005, p. 134.
↑  Ware 2005, pp. 79–87.
↑  King 2008, pp. 234–237.
↑  Kumar 2006, p. 61.
↑  Kumar 2006, p. 65.
↑  Naimark, Norman M. (2002). Fires of Hatred: Ethnic Cleansing in Twentieth-century Europe. Cambridge, Mass: Harvard Univ. Press. p. 106. ISBN 9780674009943.
↑  Basayev's Death Confirmed
↑  US designates Caucasus Emirate leader Doku Umarov a global terrorist, Rogio Bill, Long War Journal
↑  A history of terrorism out of Chechnya, Los Angeles Times
↑  Feifer, Gregory (9 בספטמבר 2009). "Ten Years On, Troubling Questions Linger Over Russian Apartment Bombings". RFE/RL. נבדק ב-13 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Krechetnikov, Artem (24 באוקטובר 2012). "Moscow theatre siege: Questions remain unanswered". BBC News. נבדק ב-13 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Chechen rebel claims Moscow attacks". Al Jazeera. 31 במרץ 2010. נבדק ב-13 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Chechen terrorist claims responsibility for Domodedovo Airport bombing". Russia Today. 8 בפברואר 2011. נבדק ב-13 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Chechen warlord Doku Umarov admits Moscow airport bomb". BBC News. 8 בפברואר 2011. נבדק ב-13 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Crawford & Rossiter 2006, p. 99.
↑  "Russia: Chechen Official Puts War Death Toll At 160,000". Radio Free Europe. 16 באוגוסט 2005. נבדק ב-4 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
שייח' מנסור
לוחם צ'צ'ני חמוש במקלע, 1995
אנרי, נסיך קונדה (1588–1646)

| --- | --- |

 לידה:  1 בספטמבר 1588 סן-ז'אן-ד'אנגלי, ממלכת צרפת  
 פטירה:  26 בדצמבר 1646 (בגיל 58) פריז, ממלכת צרפת ממלכת צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  שרלוט מרגריט דה מונמורנסי (1609–?) 
 פרסים והוקרה
 אבירי מסדר הרוח הקדושה  אביר במסדר סן-מישל 
 חתימה:   
 
שלט האצולה הגדול של אנרי, נסיך קונדה
אנרי השני דה בורבון, נסיך קונדה (בצרפתית: Henri II de Bourbon-Condé;‏ 1 בספטמבר 1588 - 26 בדצמבר 1646) היה ראש הענף הבכיר ביותר של בית בורבון כמעט כל חייו ויורשו של מלך צרפת בשנים הראשונות של חייו. אנרי היה אביו של לואי השני, נסיך דה קונדה, הגנרל הצרפתי המפורסם.
ביוגרפיה

אנרי נולד בסן-ז'אן-ד'אנגלי ב-1 בספטמבר 1588, לאנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה ולשרלוט קתרין דה לה טרמויל, בתו של לואי השלישי דה לה טרמויל, דוכס טוואר, אשר הייתה אשתו השנייה של אביו. בעת לידתו הייתה אמו בכלא, מואשמת בהריגת בעלה.  לאנרי היו שתי אחיות מבוגרות יותר, קתרין דה בורבון, אחותו למחצה מצד אביו שמתה ב-1595, ואלינור דה בורבון, שב-1606 התחתנה עם פיליפ וילם, נסיך אורנז'.
אביו של אנרי מת כמעט שישה חודשים לפני לידתו. לכן הוא הפך לנסיך קונדה מיום לידתו, ברגע שהוא הוכר ואושר על ידי מלך צרפת.
אנרי השלישי, מלך צרפת נרצח באוגוסט 1589, כאשר אנרי היה בן פחות משנה, ואנרי הרביעי, מלך צרפת, שהיה בן דודו הראשון של אביו המנוח של אנרי וסנדקו של אנרי, עלה לשלטון. בשלב זה, למלך החדש לא היה בן או אח, וקרוב משפחה הקרוב ביותר אליו היה לא אחר מאשר אנרי עצמו. לפיכך, בהיותו חבר רחוק בשושלת השלטת, הפך אנרי לנסיך הדם ויורש הכתר של צרפת, וכך נשאר במשך שתים-עשרה שנים, עד לידתו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת בספטמבר 1601. לאחר שהמיר המלך את דתו לכנסייה הקתולית, הבטיח המלך שאנרי יגדל כקתולי; אף על פי שאביו וסבו היו מנהיגי ההוגנוטים הקלוויניסטים. אמו של אנרי הייתה בכלא שש שנים, מואשמת בהרעלת בעלה, אולם היא שוחררה מאוחר יותר.
מאוחר יותר, במהלך השנים 38–1611, היה אנרי במקום השני בסדר הירושה של כס צרפת, לאחר גאסטון, דוכס אורליאן. זו הייתה התקופה שבין מותו של ניקולה אנרי, דוכס אורליאן בנובמבר 1611 והולדתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בספטמבר 1638.
ב-26 בדצמבר 1646 מת אנרי בפריז, ובנו לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה ירש את תאריו.
משפחתו

בשנת 1609 התחתן אנרי עם שרלוט מרגריט דה מונמורנסי,  בתם של אנרי הראשון דה מונמורנסי ואשתו השנייה, לואיז דה בודוס.  בשנת 1610, מארי דה מדיצ'י, אשתו של המלך אנרי הרביעי, נתנה את מלון דה קונדה בפריז לאנרי כחלק מתגמול על הסכמתו להתחתן עם שרלוט. מאותו יום ואילך, הפך מלון דה קונדה לבית המגורים המרכזי של נסיכי קונדה עד 1764. לאנרי ושרלוט היו שלושה ילדים, כולם גיבורי הפרונד:
אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה (1619–1679), התחתנה עם אנרי השני ד'אורליאן, דוכס לונגוויל.
לואי השני, נסיך דה קונדה (1621–1686), הגנרל הצרפתי הידוע בשם Le Grand Condé.
ארמנד דה בורבון, נסיך קונטי (1629–1666), התחתן עם אן מארי מרטינוזי, בתו של ג'רולמו מרטינוזי.
לפי הדיווחים, אנרי הרביעי, מלך צרפת ניהל רומן בסתר עם שרלוט, וסידר את הנישואים עם קונדה כדי לספק כיסוי לרומן. עם זאת, קונדה לא הסכים לכך, וברח עם אשתו לבריסל ולאחר מכן למילאנו, אשר שניהם היו תחת שלטון בית הבסבורג. פרשת קונדה הפכה לחלק מהסכסוך הבינלאומי המכונה מלחמת הירושה של יוליך (אחד ממבשרי מלחמת שלושים השנים).
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305932305171  PLWABN: 9810553660805606  BNE: XX5056462  BnF: cb13494267x (data)  GND: 119164434  ISNI: 0000 0001 1768 7804  LCCN: n88002631  NTA: 070138087  RERO: 02-A014064362  SELIBR: 173503  SUDOC: 03187231X  VcBA: 495/41884  VIAF: 69084993   WorldCat (עם VIAF): 69084993
תעלת פדינגטון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תעלת מים 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  הממלכה המאוחדת 
 קואורדינטות:  51°29′59″N 0°24′24″W﻿ / ﻿51.4997°N 0.4067°W﻿ / 51.4997; -0.4067
 he
 
אגן פדינגטון
תעלת פדינגטון או זרוע פדינגטון של תעלת גרנד יוניון (באנגלית: Paddington Arm) היא תעלה המתפרשת לאורך 22 ק"מ וזורמת אל פדינגטון במרכז לונדון מממערב הבירה בגשר בול אשר בהייז. ונציה הקטנה משמשת כצומת היחיד בתעלה בה היא מתחברת עם תעלת ריג'נט'ס בלונדון ומשם זורמת אל אגן ליימהאוס ממזרח. מקור המים בזרוע זו של התעלה ושתי התעלות שהיא מקשרת יחד הוא מאגר ברנט. תעלת פדינגטון מהווה חלק ממערכת תעלות ארוכה המתפרשת לאורך כשלושים מיילים.
היסטוריה > תחבורה וכלכלה

התעלה אושרה על ידי חוק פרלמנט (35 Geo. 3. C. 43) מאפריל 1795 שמאוחר יותר כונה "חוק תעלת הצומת הגדולה (מס' 2) 1795". באותה תקופה, הייתה המהפכה התעשייתית בתנופה אדירה. יזמים בני התקופה האמינו כי פתיחת התעלה תאפשר נתיב תעבורה מימי משמעותי בין שתי כלכלות שונות במהותן. בלונדון פעלו מגוון תעשיות וסחורות רבות יובאו אל האזור כאשר החל משנות ה-30 של המאה ה-18, התווספה לנתיבי התחבורה גם גישה כמעט ישירה לתחנת הרכבת המערבית. באזור המידלנדס הופקו בייצור המוני, סחורות גולמיות ומעובדות כמו פחם, לבנים, עץ, פלדה וברזל ואזור זה היווה יעד עיקרי מהקצה המערבי של תעלה זו. מאוחר יותר הורחבה התעלה לכיוון העיר לונדון על ידי בניית תעלת ריג'נט'ס שנמשכה מהצומת במיידה וייל לנהר התמזה בליימהאוס, דרך אגן הכביש העירוני וחמישה נוספים.
היסטוריה > אגן פדינגטון וונציה הקטנה, מיידה וייל

תעלת פדינגטון נפתחה ב-10 ביולי 1801 ודווח כי באירוע הפתיחה נכחו 20,000 איש. בשנת 1801, היה פדינגטון כפר אשר תוחם על ידי שורה קטנה של שדות בחלקיה הקרובים ביותר ללונדון והתרחב במהירות לשכונה בעיר. ב-1853, נאמר כי בתחילת המאה ה-18 "ליד השדות היפים והכפר השקט, היה הגרדום האטרקציה העיקרית בפדינגטון" בספר "פדינגטון בעבר ובהווה" מאת רובינס שחי באזור בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-18, מתעד רובינס כי גדות התעלה שימוש בעיקר כמתחמי הובלת אשפה: ”ערימות עצומות של אבק ואפר התנשאו גבוה מעל גגות הבתים וההרים המלאכותיים האלה היו שווים 10,000 פאונד לחתיכה... לא רק האבק והאפר, אלא הטינופת של חצי לונדון, הובאו ל"פדינגטון המסריח הזה" (כפי שהוא נקרא כעת) למען נוחות הפינוי”. עד אמצע המאה ה-19, הועברו נקודות האשפה למיקומים אחרים ולאורך המייל בקצה גדות התעלות נבנו אחוזות מפוארות, כולל ביוצ'מפ לודג', ביתו של המשורר רוברט בראונינג, 1862-1887.  הביוב הצפוני של בזאלגט ובמיוחד שניים מחמשת ערוצי הביוב המחוברים אליו - הזרים את שפכי האזורים הסובבים מאז השלמתם בשנות ה-70.
חלק ממערכת תעלות עצומה

תעלת פדינגטון מהווה חלק ממערכת תעלות עצומת ממדים הנמתחת ממפגש כביש המפסטד בקמדן (מפגש מספר 24 בתעלת ריג'נט) אל ונציה הקטנה, לכל אורכה של תעלת פדינגטון ועד לתעלת גראנד יוניון הראשית בגשר בולס. היא ממשיכה כשני קילומטרים דרומה משם לנורווד טופ לוק (מפגש מספר 90 בגרנד יוניון) וצפונה כ-5 קילומטרים לקאולי לוק (מספר 89 בגרנד יוניון). כקילומטר דרומית לקאולי לוק, בצומת פיצ'י (Peachy), מסתעפת זרוע סלואו מהגרנד יוניון, נמשכת לאורך חמישה קילומטרים ומסתיימת באגן סלואו המהווה גם הוא חלק ממערכת תעלות זו.
גודל מערכת התעלות מאפשרת לסירה לשוט מאגן סלואו לאורך זרוע סלואו, דרומה לאורך הגרנד יוניון עד גשר בולס, לאורך תעלת פדינגטון דרך ונציה הקטנה ולאורך תעלת ריג'נטס (דרך מנהרת מאדיה היל) עד למפגש הכביש המפסטד מבלי לעבור דרכו. מדריך ניקולסון אומד את אורכה של מערכת זו על 27 מיילים.
בנוסף לנתיבי המים שהוזכרו לעיל, המערכת מקיפה גם את אגן פדינגטון וזרוע נפרדת המסתעפת מהקו הראשי של גרנד יוניון, הממוקמת מעט צפונית לנורווד טופ לוק המחבר את רציף מייפול לקו הראשי של גרנד יוניון. זרוע התעלה שאורכה כ-600 מטרים והרציף נבנו בשנים 1912–1913 בעלות של 27,670 ליש"ט.
תיירות

בשימוש אחר מאז תחילת הדרך, התעלה, עבור חלק מתושבי לונדון, יחד עם תעלת ריג'נט'ס, סיפקה דרך קלה לצאת לחופשה באזורים הכפריים במרחק של מייל מתושבי לונדונים רבים שיכלו להרשות לעצמם שכירת סירה צרה. זרוע פדינגטון שומרת על תפקיד תיירותי נוכחי. מתקנים אלה במרינות ובאגנים תומכים גם בקהילות של לונדון החיות על סירות צרות. חלק מהמתקנים מסופקים על ידי ה-Canal and River Trust המנהל תעלות בריטיות רבות.
מיזמי בנייה ופארקים בסביבת התעלה

התחנה הסופית בלונדון, אגן פדינגטון, נגישה לציבור ומכילה מערך נרחב של בניינים מסחריים רבי קומות שנבנו בעיקר במאה ה-21 ומתחמים שזכו בפרסי אדריכלות לאומיים. חלקם משמשים כמבני מגורי יוקרה. הבניינים כוללים את אגף המלכה האם של בית החולים סנט מרי ואת בנייני המטה של מרקס אנד ספנסר. החלק מן התעלה שאורכו 500 מטרים המוביל לוונציה הקטנה מרשות ברבע מאורכו בחנויות ובדירות ממתחם היוקרה שלדון סקוור.
התעלה מהווה גם נקודת קצה למספר פארקים ציבוריים בין גרינפורד, ידינג, נורת'ולט ובאזור הקרוב ביותר למרכז העיר של צפון קנזינגטון, גני מינווייל (אזור הידוע גם בכינויו "קנזל ווייל"). הפארק הגדול ביותר באזור זה הוא הורסנדן היל, סאדברי. הפארק תוחם בקו גבול ארוך את בית הקברות קנזל גרין, המכוסה שטח מיוער בו משובצים בניינים רשומים על שטח של 0.29 קמ"ר. המתחם כולל שני אתרי שימור ואחוזות קבר של אישים מפורסמים כמו ברונל ושני נסיכים בריטים. בהמשך, ניצב במתחם בית הקברות הרומי-קתולי של סנט מרי, שם קבורים בין השארמרי סיקול, שני קרדינלים, בן למשפחת בונפרטה ושני מרגלים פולנים שהובילו משימות חשובות נגד גרמניה הנאצית : אנדז'יי קוברסקי (המכונה אנדרו קנדי) וקריסטינה סקרבק (המכונה כריסטין גרנוויל). בתי הקברות ניצבים מול התעלה וסביבם חומה מאז עידן שוד הקברים העירוני במאה ה-19 והשער בחומה אינו בשימוש עוד. הגדה הנגדית (הדרומית) תוחמת את שביל הגרירה המספק נוף לתעלה ממבנים רבים ועבור המבקרים באזור.
הערות שוליים

↑  צוות האתר, תעלת ריג׳נטס: לטייל בלונדון ולהרגיש באמסטרדם, באתר לונדון 2023, ‏2022-09-02
1 2  Robins, William (1853) Paddington Past and Present Caxton Steam Printing (1853), pp190–193
↑  Elrington C. R. (Editor), Baker T. F. T., Bolton D. K., Croot P. E. C. (1989) "Paddington: Westbourne Green" in A History of the County of Middlesex, Vol 9, part of the collaborative historians' projects the Victoria County Histories
↑  Waters Guide 1: Grand Union, Oxford & the South East. Nicholson. 2016. p. 31.
↑   British Waterways Board (1976). Annual Report and Accounts. H.M. Stationery Office. p. 32.
↑  "The Maypole and Southall Green – Page 9 – Southall History". Southall History – a pictorial compendium of historic Southall. נבדק ב-1 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
צומת גשר בול בתעלת גראנד יוניון
צומת התעלה בוונציה הקטנה
שלדון סקוור, בצד שביל הגרירה של התעלה מאגן פדינגטון לוונציה הקטנה, ובסמוך לתחנת פדינגטון
וודס רוג'רס

| --- | --- |

פסל של רוג'רס בפתח מלון הילטון בבאהמה
 לידה:  1679 בריסטול, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  15 ביולי 1732 (בגיל 53 בערך) נסאו, איי בהאמה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מקום מגורים:  כיכר קווין 
 תפקיד:  מושל איי בהאמה (6 בינואר 1718–יוני 1721)  מושל איי בהאמה (22 באוקטובר 1728–15 ביולי 1732) 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 
וודס רוג'רס (באנגלית: Woodes Rogers;‏ 1679 – 15 ביולי 1732) היה רב חובל אנגלי ושכיר חרב, ומאוחר יותר המושל המלכותי הראשון של איי בהאמה. הוא ידוע כרב החובל של הספינה שהציל את אלכסנדר סלקירק, האיש שמאמינים ששימש השראה לדניאל דפו בספר "רובינזון קרוזו".
רוג'רס (יושב מימין) מקבל מבנו את מפת העיר נסאו, 1729. ציור של הוגרט
רוג'רס בא ממשפחה אמידה של יורדי ים וגדל בבריסטול. אביו החזיק בספינות רבות, אך הוא נפטר כאשר רוג'רס היה באמצע שנות העשרים לחייו, והותיר את רוג'רס כמנהל העסק המשפחתי. בשנת 1707 פנה לרוג'רס ויליאם דמפייר, שביקש תמיכה במסע ימי פרטי כנגד הספרדים, עימם היו הבריטים במלחמה. רוג'רס הוביל את המשלחת, שכללה שתי ספינות חמושות היטב שנקראו "הדוכס" ו"הדוכסית". רוג'רס היה הקפטן של "דוכס". שלוש שנים הסתובבו רוג'רס ואנשיו ברחבי העולם ותפסו כמה אוניות ספרדיות באוקיינוס השקט. בדרך, הצילה המשלחת את סלקירק, ומצאה אותו באי חואן פרננדז ב-1 בפברואר 1709. כאשר המשלחת חזרה לאנגליה באוקטובר 1711.
רוג'רס הקיף את כדור הארץ תוך שמירה על ספינותיו המקוריות ורוב אנשיו, והמשקיעים במשלחת הכפילו את כספם.
המסע הפך את רוג'רס לגיבור לאומי, אך אחיו נהרג ורוג'רס נפצע קשה בעימותים באוקיינוס השקט. עם שובו הוא נתבע על ידי צוותו בטענה כי לא קיבלו את חלקם ההוגן מרווחי המשלחת, ורוג'רס נאלץ לשלם והגיע לפשיטת רגל. הוא כתב על חוויותיו הימיות בספר "מסע שייט מסביב לעולם", שנמכר היטב, בין היתר בגלל ההד הציבורי על שחילץ את סלקירק.
רוג'רס מונה פעמיים למושל באיי בהאמה, שם הצליח להדוף את האיום מהספרדים, ולחסל את מושבת הפיראטים. כהונתו הראשונה כמושל הייתה אסון כלכלי מבחינתו, ובשובו לאנגליה הוא נכלא בגלל חובות. במהלך כהונתו השנייה כמושל נפטר רוג'רס בנסאו בגיל 53 בערך.
ראשית חייו

וודס רוג'רס היה בנו הגדול ויורשו של וודס רוג'רס, רב חובל וסוחר מצליח. וודס רוג'רס בילה חלק מילדותו בפול באנגליה, שם ככל הנראה למד בבית הספר המקומי. אביו, שהיה בעל מניות בספינות רבות, נעדר לעיתים קרובות תשעה חודשים בשנה עם צי הדייג בניופאונדלנד. בזמן מסוים בין 1690 ל־1696, קפטן רוג'רס העביר את משפחתו לבריסטול. בנובמבר 1697 וודס רוג'רס (הבן) החל ללמוד את מקצוע הימאות. בגיל 18 היה רוג'רס מבוגר מדי להתחיל חניכה של שבע שנים.
הביוגרף שלו, בריאן ליטל, מציע כי סביר להניח שרוג'רס צבר את הניסיון הימי שלו בספינת החונך שלו בצי הדייג בניופאונדלנד. רוג'רס סיים את חניכתו בנובמבר 1704.
נישואין ומשפחה

בינואר שלאחר מכן התחתן רוג'רס עם שרה ווטסטון, בתו של האדמירל סר ויליאם ווטסטון, שהייתה שכנה וחברת משפחה קרובה. רוג'רס הפך לאזרח מכובד בבריסטול בעקבות נישואיו למשפחת ווטסטון. בשנת 1706 נפטר אביו קפטן רוג'רס בים, והותיר את ספינותיו ואת עסקיו לבנו וודס. בין 1706 לסוף 1708 נולדו לוודס ושרה רוג'רס בן ושתי בנות.
משלחת פרטית > הכנה וההפלגה המוקדמת

מלחמת הירושה הספרדית החלה בשנת 1702, במהלכה האויבים הימיים העיקריים של אנגליה היו צרפת וספרד, ולמספר ספינות פרטיות מבריסטול ניתנו רישיונות להצטרף לציי המלחמה. רישיון כזה איפשר להם לפעול נגד אוניות האויב. אישורים כאלה הוענקו לפחות לארבע ספינות בהן הייתה לרוג'רס בעלות. האחת, "ווטסטון גאלי", על שם חותנו של רוג'רס, קיבלה את האישור לפני שנשלחה לאפריקה כדי להתחיל בסחר העבדים. היא לא הגיעה לאפריקה, אלא נלכדה על ידי הצרפתים. רוג'רס ספג הפסדים אחרים נגד הצרפתים, אם כי הוא לא מתעד בספרו את היקפם. הוא פנה להפרטה כאמצעי להחזרת ההפסדים הללו.
בסוף 1707 פנה לרוג'רס ויליאם דמפייר, נווט וחבר של אביו, שהציע פעולה פרטית כנגד הספרדים. המעשה היה מהלך נואש מצד קפטן דמפייר כדי להציל את הקריירה שלו. דמפייר חזר באותה העת מהובלת משלחת של שתי ספינות לאוקיינוס השקט, שהגיעה לשיאה במרד, לפני ששתי הספינות שקעו בים בגלל טעות של דמפייר בכך שלא הגן את גוף האוניות כראוי מפני תולעים, לפני שעזב את הנמל. רוג'רס לא היה מודע לכך והסכים לשתף פעולה עם דמפייר. המימון הועמד על ידי בעלי הון בקהילה בבריסטול, אחד מהם היה הרופא תומאס דובר, שהצטרף גם למשלחת כרופא וכנציג המשקיעים. רוגרס היה המפקד של המשלחת, עם שתי הפריגטות - "הדוכס" וה"דוכסית" רוג'רס בילה שלוש שנים בהקפת כדור הארץ.
הספינות עזבו את בריסטול ב-1 באוגוסט 1708. דמפייר היה על סיפון הדוכס כנווט של רוג'רס.
רוג'רס נתקל בבעיות שונות לאורך הדרך. ארבעים מאנשי הצוות שעלו בבריסטול נטשו או הודחו, והוא שהה חודש באירלנד בגיוס מחליפים והכנת כלי השיט לים. אנשי צוות רבים היו הולנדים, דנים או זרים אחרים. חלק מהצוות התמרד לאחר שרוג'רס סירב לתת להם לבזוז ספינה שוודית נייטרלית. הספינות התכוונו לעבור את מעבר דרייק (מדרום לארץ האש) סמוך לאנטארקטיקה, אולם מנהיגי המשלחת הבינו עד מהרה כי הם חסרים בגדים חמים ואלכוהול כדי לעבור שם. המשלחת עצרה בטנריף להצטייד ביין המקומי, ומאוחר יותר תפרו שמיכות לשייט במזג האוויר הקר. הספינות חוו שייט קשה בין האוקיינוסים. הם נאלצו לשוט בקו רוחב 62 °, שלדברי רוג'רס - "הכי רחוק שמישהו היה בדרום". הם היו קרובים יותר לאנטארקטיקה שטרם התגלתה, מאשר לדרום אמריקה.
משלחת פרטית > הצלת סלקירק ופשיטות על הספרדים

רוג'רס הצטייד בספינותיו במזון כדי להתמודד עם הצפדינה, דבר שלא היה מקובל באותה תקופה. לאחר שהספינות הגיעו לאוקיינוס השקט, נגמרו הלימונים שלהם ושבעה מלחים מתו מהמחלה. דמפייר הצליח לנווט את הספינות לאי חואן פרננדז, כדי לחדש את האספקה של התוצרת הטרייה. ב־1 בפברואר 1709, כשהם מתקרבים לאי, הבחינו המלחים באש בחוף וחששו שמדובר בכלי שיט ספרדי. למחרת בבוקר שלח רוג'רס חבורה לחוף וגילה שהאש הייתה מהמלח הסקוטי אלכסנדר סלקירק, שהושאר שם ארבע שנים קודם לכן. סלקירק היווה השראה לרומן הקלאסי "רובינזון קרוזו", שנכתב על ידי חברו של רוג'רס, דניאל דפו. רוג'רס כשמצא את סלקירק ראה שהוא "נראה פרוע", "לבוש עור עיזים", וציין ביומנו, "היה לו את בגדיו ומצעיו, קצת אבקה, כדורים וטבק, סכין, קומקום, תנ"ך וכמה ספרים". סלקירק, היה חלק מצוות ספינה שנטש את דמפייר בהפלגה קודמת, לאחר שאיבד את אמונו בהנהגתו, היה מוכן כעת להצטרף למשט שכלל את מפקדו הישן כנווט הספינה. סלקירק שימש כקצין על סיפון "הדוכס", ובהמשך קיבל פיקוד על אחת מספינות השלל שנתפסה על ידי המשלחת.
לאחר שעזבה את האי חואן פרננדז ב־14 בפברואר 1709, המשלחת תפסה ובזזה מספר כלי שיט קטנים, ופתחה במתקפה על העיירה גויאוויל (באקוודור). כאשר רוג'רס ניהל משא ומתן עם המושל, תושבי הערים מסרו את חפצי הערך שלהם. כך הצליח רוג'רס להשיג כופר צנוע עבור העיר. כמה מאנשי הצוות היו לא מרוצים מהסכום, וחפרו בבית הקברות בתקווה למצוא פריטים בעלי ערך. חפירת הקברים חוללה מחלה בקרב אנשי האונייה, וגרמה למוות של שישה אנשים. המשלחת איבדה קשר עם אחת הספינות שהייתה בפיקודו של סיימון האטלי. כלי השיט האחרים חיפשו אחר הספינה אך ללא הועיל - האטלי ואנשיו נלכדו על ידי הספרדים.
צוותי המשלחת היו מאוכזבים יותר ויותר מהשלל הקטן שהשיגו. רוג'רס וקציניו חששו ממרד נוסף. המתח התפזר בעקבות לכידת אונייה ספרדית שנשאה מטען יקר מול חופי מקסיקו - הספינה Nuestra Señora de la Encarnación y Desengaño. בקרב שהתפתח רוג'רס נפצע בפנים. השייטת הבריטית הצליחה ללכוד שני כלי שיט ספרדיים, והשיטו אותם מעבר לאוקיינוס השקט, תוך שהם מחדשים את מלאי המזון והמים בגואם.
משלחת פרטית > הנסיעה חזרה

לאחר מכן הפליגו הספינות לנמל ההולנדי בטביה (ג'קרטה) באינדונזיה, שם עבר רוג'רס ניתוח להוצאת כדור רובה שפצה אותו. המשלחת נפטרה מרכוש חסר ערך, ולא חשוב מאוניות השלל הספרדיות. נראה היה כי רוג'רס הפר שם הסכמים שהיו קיימים עם "חברת הסחר למזרח הודו". כאשר הספינות הגיעו ועגנו בנהר התמזה ב־14 באוקטובר 1711, התפתח קרב משפטי. המשקיעים שילמו ל"חברת הודו המזרחית" 6,000 ליש"ט (בערך 878,000 ליש"ט בערכים של היום) כהסדר עבור טענתם להפרת המונופול – כארבעה אחוז ממה שרוג'רס החזיר. המשקיעים הכפילו כמעט את כספם, ואילו רוג'רס הרוויח רק 1,600 ליש"ט (שווה כעת אולי 234,000 ליש"ט) מהפלגה שעלתה לו בחיי אחיו, שנהרג בקרב באוקיינוס השקט. הכסף היה פחות ממה שהיה יכול להרוויח אילו נשאר בבית. כל הכסף שהרוויח נבלע בחובות שמשפחתו הסתבכה בהם בזמן היעדרו.
המסע הארוך ותפיסת הספינה הספרדית הפכו את רוג'רס לגיבור לאומי. רוג'רס היה האנגלי הראשון, שעקף את כדור הארץ, וספינותיו המקוריות ורוב אנשי הצוות שלו שרדו.
לאחר מסעו הוא כתב את הספר "מסע שייט ברחבי העולם". אדוארד קוק, שהיה קצין על סיפונה של "הדוכסית", כתב גם הוא ספר, "מסע לים הדרומי וסביב העולם", והקדים את רוג'רס בהדפסה במספר חודשים. ספרו של רוג'רס זכה להצלחה רבה, כאשר קוראים רבים הוקסמו מסיפור הצלתו של סלקירק. בין המתעניינים בהרפתקה של סלקירק היה דניאל דפו, שכנראה, הנציח את דמותו בסיפור רובינסון קרוזו.
בעוד שספרו של רוג'רס נהנה מהצלחה כלכלית, הייתה לו גם מטרה מעשית - לעזור לנווטים בריטים ומתיישבים אפשריים. חלק גדול מהזכרונות בספר של רוג'רס מוקדש לים הדרומי. רוג'רס מציין כי לו הייתה מושבה בריטית שם, הוא לא היה צריך לדאוג לאספקת מזון לצוותו. שליש מספרו של רוג'רס מוקדש לתיאורים מפורטים של המקומות אותם חקר, בדגש מיוחד על "מקומות שעשויים להועיל ביותר להרחבת המסחר שלנו". הספר של רוג'רס עזר לניווט בדרום הפסיפיק לאדמירל ג'ורג אנסון ולאחרים.