stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבריאל רוזנבאום

| --- | --- |

 לידה:  13 במאי 1948 (בן 76) ירושלים 
 ענף מדעי:  השפה הערבית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב
 מנחה לדוקטורט:  ששון סומך
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים והמרכז האקדמי הישראלי בקהיר
 בת זוג:  מיכל רוזנבאום
 
גבריאל (גבי) משה רוזנבאום (נולד ב-13 במאי 1948, ד' באייר ה'תש"ח, בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, ומכהן כמנהל המרכז האקדמי הישראלי בקהיר מאז שנת 2006.
ביוגרפיה

גבריאל רוזנבאום נולד בירושלים, להורים יוצאי הונגריה שמרבית בני משפחותיהם נספו בשואה. אביו, מנחם (ננדי) עלה לארץ בשנת 1939, ובמלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי והיה חייל בבריגדה היהודית, שבמסגרתה נלחם בחזית באיטליה. אמו, מרים (מירי), נלקחה לאושוויץ ומשם למחנה עבודה בגרמניה, ובשנת 1946 עלתה לארץ עם אוניית המעפילים "תל-חי". רוזנבאום גדל בתל אביב ולמד בבית הספר הממלכתי-דתי ביל"ו, ובתיכון עירוני א', שם חולקו התלמידים באופן שרירותי לכיתות בהן נלמדה שפה זרה שנייה, צרפתית או ערבית. הוא הוצב בכיתה שבה נלמדה השפה הערבית, והמשיך במגמה המזרחנית, בראשות המורה לערבית אברהם לביא, שם נלמדו באופן מוגבר השפה הערבית ותרבות האסלאם.
לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בחוגים לשפה וספרות ערבית והיסטוריה של המזרח התיכון, ולתואר שני בחוג לשפה וספרות ערבית, שבסיומו כתב עבודת M.A על יצירתו ההומוריסטית של איש הדת אבן אלג'וזי (חי במאה ה-12) בהדרכת פרופ' יוסף סדן. גם את לימודי התואר השלישי עשה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1994 סיים בהצטיינות את לימודי הדוקטורט. את עבודת הדוקטורט, על לשון הדיאלוג בדרמה המצרית המודרנית, כתב בהדרכת פרופ' ששון סומך. בתקופת לימודי הדוקטורט לימד באוניברסיטת תל אביב, במכללת לוינסקי לחינוך ובאוניברסיטה העברית בירושלים. מאז קבלת הדוקטורט לימד באוניברסיטה העברית, בה הפך חבר סגל בחוג לשפה וספרות ערבית, אשר בו כיהן כראש החוג בשנים 2004–2006, ובשנת הלימודים האקדמית 2011–2012.
בנוסף למחקר אקדמי, רוזנבאום עוסק גם בכתיבה ספרותית של פרוזה, שירה ודרמה. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא אף הקים הוצאת ספרים פרטית בשם "גמיר", ובה הוציא לאור ספרים אשר כתב, תרגם וערך. בין השאר, תרגם מחזות של שני מחזאים מצרים בולטים: קומדיית אדיפוס מאת עלי סאלם, וסעדון המשוגע (יחד עם אברהם חכים) מאת לנין אלרמלי.
רוזנבאום נשוי למיכל, אב לשניים, וסב לארבעה, אחיהן של אילי קאופמן ותמר אליעזר..
מחקר אקדמי

מאוקטובר 2006 ועד ספטמבר 2010 שימש רוזנבאום כמנהל המרכז האקדמי הישראלי בקהיר, שם התגורר עם אשתו מיכל, אשר סייעה לו בניהול המרכז, ובטיפוח הקשר עם הסטודנטים המצרים שהגיעו לספריית המרכז. באוקטובר 2010 חזר ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים, אך התבקש לשמש כמנהל המרכז סמסטר נוסף עד הגעת מחליפו. הוא נענה לבקשה, והדבר אושר בהסדר מיוחד עם האוניברסיטה העברית. בעקבות כך צומצמה פעילות ההרצאות במרכז, אך ספריית המרכז המשיכה לפעול כסדרה. בעקבות המהפכה שהתחוללה בקהיר בינואר 2011 והשינויים במצב הביטחוני, לא ניתן היה לשלוח לשם מנהל מרכז חדש, ורוזנבאום המשיך למלא בהתנדבות מישראל את תפקיד מנהל המרכז. לצורך זה הוא מגיע לקהיר לביקורים קצרים על מנת לפגוש את אנשי המרכז האקדמי, וכן ידידים ומקורבים של המרכז, ועל מנת לעמוד על פעילותו התקינה של המרכז. רוזנבאום שומר על קשר רצוף והדוק עם המרכז ועם עובדיו גם בהיותו בישראל.
נושאי המחקר שלו הם הספרות, הדרמה, השפה, והתרבות הפופולרית של מצרים המודרנית, וכן הערבית המצרית המדוברת המודרנית והתרבות העממית של יהודי מצרים. כמו כן, פרסם עבודת מחקר על "הרומן הזעיר" ו"הקולמוס", רומנים קצרים פופולריים שנכתבו בתחילה בהונגרית ופורסמו בהונגריה על ידי המשפחה היהודית פרגו, ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הועברו לארץ ישראל ותורגמו לעברית. פרסם מאמרים רבים בתחומי התמחותו, והופיע בכנסים בין-לאומיים שם הציג את עבודותיו. כמה פרסומים, בעיקר אלה העוסקים בלשון ובתרבות העממית של יהודי מצרים, הופיעו בעברית, וכל השאר באנגלית.
משנת 2003 משמש רוזנבאום גם כעמית אורח בקולג' וולפסון (אנ'), אוניברסיטת קיימברידג', אנגליה, לשם הוא מגיע מדי פעם על מנת לקדם את מחקריו.
נכון ל-2016, רוזנבאום עמל על השלמת כתיבת שני ספרים בתחומי המחקר המרכזיים שלו, האחד על הערבית המצרית המדוברת כשפת כתב ושפת ספרות, והשני על הערבית המדוברת והתרבות העממית של יהודי מצרים במאה ה-20.
פרסים ומענקים

פרס קרן לואיס לעבודת דוקטורט מצטיינת לשנת 1995 בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
קיבל מענקי מחקר רבים לקידום מחקריו בתחומי השפה והספרות המצרית המודרנית והערבית המדוברת של יהודי מצרים[דרוש מקור].
פרסומים > מחקרים ומאמרים

"מילים עבריות ושפת סתרים של צורפים קראים בפי יהודים ולא-יהודים במצרים המודרנית", בתוך פעמים 90 (תשסב), עמ' 115–153, 2001.
"ערבית יהודית מדוברת במצרים המודרנית: מרכיבים עבריים ולא-תקניים", בתוך מסורות יב (תשסב), עמ' 117–148, 2002.
.Fushammiyya": Alternating Style in Egyptian Prose", Journal of Arabic Linguistics/Zeitschrift für Arabische Linguistik 28: pp. 68-87, 2000""
.Oaths in Modern Spoken Egyptian Judeo-Arabic with a Comparison to Oaths Taken by Christians and Muslims (אורכב 16.09.2017 בארכיון Wayback Machine)", Folia Orientalia Vol.49 pp. 449-466, 2012"
.The Rise and Expansion of Colloquial Egyptian Arabic as a Literary Language". In Sela-Sheffy, R. & Toury, G. (Eds.), Culture contacts and the making of cultures, pp. 323-344, 2011"
"הרומן הזעיר" ו"הקולמוס": ספרות פופולרית הונגרית מבודפשט לתל אביב", בתוך קשר 26 (1999), עמ' 88–107.
פרסומים > ספרות יפה > ספרים שכתב

מגרות/שבוע של התאבדות, הוצאת גמיר, 1980.
התמונה המדברת, הוצאת גמיר, 1980.
מוצי ומוצו, הוצאת גמיר, 1983.
הסעודה הראשונה או: לך לקוקוטין!, הוצאת גמיר, 2017
פרסומים > ספרות יפה > ספרים שתרגם

שלושה בבומל, המסע השני של השלושה בסירה אחת, ג'רום ק.ג'רום, הוצאת גמיר, 1982.
קומדיית אדיפוס: אתה הוא שהרגת את המפלצת, עלי סאלם, הוצאת גמיר, 1998.
פרסומים > ספרות יפה > ספרים שערך

מילים, ז'אק פרוור, בתרגומו של אברהם חכים, הוצאת גמיר, 1984.
פרסומים > ספרות יפה > ספרים שהוציא לאור

מר דוב, ענת בלום, הוצאת גמיר, 1984.
ראו גם

המרכז האקדמי הישראלי בקהיר
ספרות ערבית
שפות יהודיות
לקריאה נוספת

שמעון שמיר, עלה טרף או סיפור המרכז האקדמי הישראלי בקהיר, עמ' 451–455, אוניברסיטת תל אביב, ההוצאה לאור ע"ש חיים רובין, 2016
הערות שוליים

↑  עבודות דוקטור 1990–2006, באתר www.tau.ac.il
↑  נכון ליולי 2016
↑  מסעות בגארדרובה
↑  שמעון שמיר, עלה טרף או סיפור המרכז האקדמי הישראלי בקהיר, אוניברסיטת תל אביב, ההוצאה לאור ע"ש חיים רובין, 2016
↑  האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, דין וחשבון שנתי 2014–2015, באתר www.academy.ac.il
↑  המוזאון למורשת היהדות הדוברת הונגרית - הרומן הזעיר
↑  Ring True - The newsletter of Wolfson College Cambridge, www.wolfson.cam.ac.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267220005171  LCCN: nr91019181  VIAF: 44153115   WorldCat (עם VIAF): 44153115
ג'ף רולנד

| --- | --- |
 לידה:  16 בדצמבר 1958 (בן 65) אייסליפ[דרוש מקור], ניו יורק, ארצות הברית
 עמדה:  סנטר, פאוור פורוורד
 גובה:  2.08 מטרים
 מכללה:  מכללת איונה
 דראפט:  בחירה מספר 25, 1980 גולדן סטייט ווריורס
 קבוצות כשחקן
 1980–1981 1981–1986 1986–1987 1992 1992–1993:  ברצלונה וושינגטון בולטס פילדלפיה 76' פילדלפיה 76' דטרויט פיסטונס
 הישגים כשחקן
 2 בחירות למשחק האולסטאר (1984, 1985) בחירה לחמישיית הרוקיז של העונה (1982)
 קבוצות כמאמן
 1993–1994 1995–1998 1998–2007 2007–2008 2008–2009 2009–2013:  פילדלפיה 76' (עוזר) מכללת איונה (עוזר) מכללת איונה אלבקרקי ת'אנדר בירדס פילדלפיה 76' (עוזר) אוניברסיטת מחוז קולומביה
ג'פרי ג'ורג' "ג'ף" רולנד (באנגלית: Jeffrey George "Jeff" Ruland; נולד ב-16 בדצמבר 1958) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1980–1993. בשנותיו הראשונות בוושינגטון בולטס היה אחד הסנטרים הדומיננטיים ביותר בליגת ה-NBA, אך פציעות קשות ברגליו אילצו אותו להחמיץ משחקים רבים החל מעונתו הרביעית ועד לסיום הקריירה. ממוצעיו הכוללים ב-NBA הם 17.3 נקודות, 10.2 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק.
בין השנים 1993–2003 שימש כמאמן של קבוצות כדורסל מליגת הפיתוח של ה-NBA ומליגת המכללות האמריקאית, וכן כעוזר מאמן בפילדלפיה 76'.
קריירת מכללות

רולנד נולד בעיר אייסליפ[דרוש מקור] שבלונג איילנד, ניו יורק, ובין השנים 1977–1980 למד במכללת איונה אשר בניו רושל. בעונת 1979/1980 הוביל את קבוצת הכדורסל של המכללה להישגה הגדול ביותר – העפלה לסיבוב השני של טורניר אליפות המכללות – לאחר שגברה על אוניברסיטת הולי קרוס בתוצאה 84–78. במשחק השני של הטורניר הפסידה איונה 71–74 מול אוניברסיטת ג'ורג'טאון, בה שיחק סליפי פלויד. לאורך 3 עונותיו בליגת המכללות רשם רולנד ממוצעים של 20.8 נקודות, 12.0 ריבאונדים ו-1.5 חסימות למשחק.
קריירת משחק

בדראפט ה-NBA‏ 1980 נבחר רולנד בבחירה ה-25 על ידי גולדן סטייט ווריורס, אשר מיד שלחה את זכויותיו לוושינגטון בולטס. רולנד העדיף לשחק באירופה לפני תחילת קריירת ה-NBA, וחתם על חוזה בברצלונה מליגת העל הספרדית. בעונתו היחידה בברצלונה העפילה הקבוצה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, בו הפסידה מול פלקנסטרו קאנטו בתוצאה 82–86.
בעונת 1981/1982 הצטרף לבולטס, ועל אף ששימש כשחקן ספסל – כמחליפם של ספנסר הייווד וריק מהורן – רשם ממוצעים מרשימים של 14.4 נקודות ו-9.3 ריבאונדים למשחק, ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. במהלך העונה העוקבת תפס מקום קבוע בחמישייה הפותחת, והוביל את קלעי קבוצתו עם 19.4 נקודות בממוצע למשחק. בעונת 1983/1984 ביסס את מעמדו כאחד משחקני הפנים הבולטים בליגה, עם ממוצעים של 22.2 נקודות, 12.3 ריבאונדים (שלישי ב-NBA) ו-3.9 אסיסטים למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA. בעונה הבאה העמיד ממוצעים דומים, ונבחר בשנית להשתתף במשחק האולסטאר, בטרם סבל מפציעה קשה בכף רגלו. בעונת 1985/1986 שיחק ב-30 משחקים בלבד בשל כאבים בכף רגלו, אולם במשחקים בהם שותף השיג 19.0 נקודות, 10.7 ריבאונדים ו-5.3 אסיסטים למשחק. בפלייאוף 1986 תפס מאנוט בול את מקומו בחמישייה הפותחת, והבולטס הודחו בסיבוב הראשון בפעם השלישית ברציפות.
ביוני 1986, לאחר 5 עונות בוושינגטון, הועבר יחד עם קליף רובינסון בטרייד לפילדלפיה 76', בתמורה למוזס מלון, טרי קאטלדג' ושתי בחירות דראפט עתידיות. לאחר חמישה משחקים בלבד נפצע רולנד בברכו, שוחרר מהקבוצה והודיע על פרישה ממשחק. בינואר 1992, כ-5 שנים מאז פרישתו, חזר רולנד לשחק עבור פילדלפיה, אך ב-13 משחקיו בקבוצה מיעט לשחק וקלע 3.9 נקודות בממוצע למשחק בלבד. בעונת 1992/1993 שותף ב-11 משחקים במדי דטרויט פיסטונס בטרם פרש ממשחק באופן סופי.
קריירת אימון

בשנת 1993 מונה רולנד לעוזר מאמן בפילדלפיה 76', תחת פרד קרטר. לאחר עונה אחת בלבד, במהלכה רשמה הקבוצה מאזן שלילי 24–58, פוטר רולנד יחד עם כל יתר צוות האימון.
לאחר מכן שימש כעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של מכללת איונה, בה שיחק בעברו כסטודנט, ובין השנים 1998–2007 היה המאמן הראשי של הקבוצה. לאורך התקופה העפילה איונה 3 פעמים לטורניר אליפות המכללות (2000, 2001 ו-2006), ורשמה מאזן כולל של 139 ניצחונות ו-135 הפסדים.
בעונת 2007/2008 אימן את קבוצת אלבקרקי ת'אנדר בירדס מליגת הפיתוח של ה-NBA, ובעונה העוקבת חזר לשמש כעוזר מאמן בפילדלפיה 76', תחת מוריס צ'יקס וטוני דילאו. בין השנים 2009–2013 אימן את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מחוז קולומביה מליגת המכללות השנייה (Division II level).
מאז שנת 2015 משמש כסקאוט עבור קבוצת וושינגטון ויזארדס.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות ה-NBA של רולנד, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המכללות של רולנד, באתר sports-reference.com
1 2 3  ג'ף רולנד, באתר קבוצת מכללת איונה
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1980, באתר basketball-reference.com
↑  הג'ף רולנד מנתח את מצבו של אנדרו ביינום, באתר nbcsports.com,‏ 8 במרץ 2013
↑  רולנד מודיע על פרישה ממשחק, באתר וושינגטון פוסט, 13 ביוני 1987
↑  רולנד חוזר מהפרישה, באתר upi.com,‏ 24 בינואר 1992
↑  סטטיסטיקות האימון של רולנד בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
↑  רולנד עוזב את תפקידו באוניברסיטת מחוז קולומביה, באתר udc.edu,‏ 4 באפריל 2013
↑  וושינגטון ויזארדס ממנה את רולנד כסקאוט, באתר sachemreport.com,‏ 27 בנובמבר 2015
ג'ורג'ה קלינסקו

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1899 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  12 במרץ 1965 (בגיל 65) אוטופן, הרפובליקה העממית הרומנית 
 שם לידה:  Gheorghe Vișan – שמו כמאומץ – Gheorghe Călinescu
 מדינה:  רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 מקום לימודים:  הפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט, המכללה הלאומית "גאורגה לאזר", המכללה הלאומית "קנטמיר וודה" 
 שפות היצירה:  רומנית 
 
ג'ורג'ה קלינסקו, בשמו בלידה גאורגה וישאן (ברומנית: George Călinescu ובשמו בלידה Gheorghe Vișan‏, 19 ביוני 1899 – 12 במרץ 1965) היה מבקר והיסטוריון ספרות, סופר רומנים ופובליציסט רומני.
קלינסקו נחשב לאחד מגדולי מבקרי הספרות של רומניה בכל הזמנים, לצד טיטו מאיורסקו ואאוג'ן לובינסקו והוא אחת הדמויות הבולטות של הספרות הרומנית במאה ה-20. כסופר אימץ גישה קלאסיציסטית והומניסטית.
תחת המשטר הקומוניסטי, ב-1949 קלינסקו נבחר כחבר באקדמיה הרומנית, אז האקדמיה של הרפובליקה העממית הרומנית.
קורות חייו > ילדות וצעירות

קלינסקו נולד ב-1899 בבוקרשט בשם גאורגה וישאן, הבן של מריה ("מריצה") וישאן, בת של איכרים רומנים מן הכפר דוברוטיאסה, במחוז אולט שבחבל אולטניה, שברחה מהבית לעיר הבירה יחד עם גיסתה. אביו הביולוגי היה טאקה קפיטנסקו או קפיטנוביץ', אחי אשתו של אביו המאמץ, פקיד רשות מסילות הברזל הרומנית קונסטנטין קלינסקו, שאסף לביתו את מריה וישאן בעוד היא שהתה בתחנת הרכבת.
הסופר לעתיד גודל על ידי הזוג קונסטנטין קלינסקו, ואשתו מריה לבית קפיטנסקו או קפיטנוביץ', שהעסיקו את אימו הביולוגית כעוזרת בביתם. משפחת קלינסקו יחד עם גאורגה ואימו עברו בהמשך לגור בצפון-מזרח רומניה, בבוטושאן ומאוחר יותר עברו לגור בעיר יאשי. בשנת 1906 נרשם הילד לכיתות הראשונות של בית הספר המקיף "קרול הראשון" שליד תיכון האינטרנאט (תיכון הפנימייה) הידוע של יאשי. ב-1907 אישרה אימו, מריה וישאן את אימוץ בנה על ידי הזוג קלינסקו שהיה חשוך ילדים. האב המאמץ נפטר כעבור זמן קצר. מאז ואילך הילד נקרא רשמית גאורגה קלינסקו, אם כי כעבור עשורים ולאחר מותו השתרשה בציבור הצורה הלא נכונה "ג'ורג'ה קלינסקו". קלינסקו עצמו נהג לחתום "ג. קלינסקו". ב-1908 עבר לבוקרשט, בה למד שתי כיתות נוספות בבית הספר "Cuibul cu barză" ("הקן עם החסידה"), כיום בית ספר למוזיקה ולאמנויות, אחר כך בגימנסיית "קנטמיר וודה" ובתיכון "גאורגה לאזר". בילדות לא בלט בכישוריו.
באותה תקופה לא ידע מי היא אימו האמיתית. כשגילה שהעוזרת שהוא נהג לפעמים להשפילה הייתה אימו הביולוגית, חש טראומה נפשית. כל שאר חייו השתדל להסתיר את שורשיו האמיתיים.
ב-1919 נרשם בפקולטה לספרות ולפילוסופיה של אוניברסיטת בוקרשט. סיים את לימודי התואר הראשון עם עבודה בתחום הספרות האיטלקית בנושא "ההומניזם של קרדוצ'י". לימד איטלקית בכמה בתי ספר תיכון בבוקרשט ובטימישוארה ובהמשך נסע לשנתיים עם מלגה לבית הספר הרומני ברומא, מכון לתרבות רומנית מיסודו של ההיסטוריון ואסילה פרוואן.
קורות חייו > רמירו אורטיז כמנטור

לרמירו אורטיז שלימד את השפה והספרות האיטלקית בפקולטה לספרות ולפילוסופיה בבוקרשט, הייתה השפעה ניכרת על התפתחותו של קלינסקו כמשכיל. קלינסקו קשר איתו ידידות אמיצה וכעבור שנים הביע הכרת תודה על איכות הידע בתחום הספרות שהעניק לו.
בהדרכת אורטיז ערך קלינסקו את תרגומיו הראשונים מאיטלקית. כסטונדט תרגם מאיטלקית את הרומן האוטוביוגרפי של ג'ובאני פאפיני Un uomo finito ("אדם גמור") ונובלה מתוך הדקמרון של בוקאצ'ו.
בסיועו של אורטיז התחיל קלינסקו לעבוד במגזין הספרותי "רומא" שהופיע לראשונה בינואר 1921 וערך עם חבריו ללימודים מסע לאיטליה. ספרו הראשון של קלינסקו על מיסיונרים קתוליים איטלקים במולדובה של המאות ה-17–18 ("Alcuni missionari catolici italiani nella Moldavia nei secoli XVII e XVIII") נכתב באיטלקית ופורסם באיטליה ב-1925. הספר דן במאמצי התעמולה של הכס הקדוש בנסיכות מולדובה בתקופת הבארוק והקונטרה-רפורמציה והתבסס על מקורות שלא פורסמו עד אז, הנמצאים בארכיב הוותיקן. קלינסקו הושפע גם על ידי המפעל הביקורתי של טיטו מאיורסקו ושל גאראבט איבראיליאנו.
קורות חייו > היכרותו עם ואסילה פרוואן

בנוסף לרמירו אורטיז וטיטו מאיורסקו, הדמות השלישית שהשפיעה על עיצוב אישיותו של קלינסקו היה מנהל בית הספר הרומני ברומא, ואסילה פרוואן.
קלינסקו ראה בפרוואן מעין "אב רוחני" שהצטיין במיוחד בבקיאותו, יכולת העבודה שלו ובהשקפת עולמו.
קורות חייו > התמחותו בספרות הרומנית. פעילותו העיתונאית

ב-1926 שכר דירה בבוקרשט והתקבל לעבודה בתיכון גאורגה שינקאי בעיר. באותה שנה הקריא לראשונה בחוג "זבורטורול" של המבקר אאוג'ן לובינסקו.
ב-1926 פרסם שירים ראשונים במוסף לספרות של העיתון "אוניברסול" – Universul literar, החל מ-1927 כתב עבור כתבי העת "ויאצה ליטרארה" ("חיי הספרות") Gândirea ("גנדיריה", כלומר "החשיבה") הימנית, שאיתו התפלמס מאוחר יותר מעל דפי עיתונו האישי, "קפריקורן".
ב-1929 התחתן עם אליס ורה טריפו, בת למשפחה מהמעמד הבינוני בבוקרשט.
את פשיגתם הראשונה תיאר קלינסקו בפרוטרוט ברומן שלו "ספר החתונה".
ב-1927 יחד עם סופרים נוספים הוציא לאור את המגזין הספרותי "סינתזה" ובנוסף, ב-1930 פרסם שני גליונות של כתב עת אישי בשם "קפריקורן".
בשנים 1928–1929 שהה עם אשתו בעיר טימישוארה, בה לימד ספרות בתיכון "ק.ד.לוגה".
אמנם כתב עת אחרון זה היה כישלון כלכלי אך, כמו "סינתזה" היווה עבורו זירה שבה תירגל בהצלחה במלאכת בקורת הספרות. אולם את התנוסותו הפורייה ביותר בתחום היווה החל מ-1931 בכתב העת של איבראיליאנו, "ויאצה רומניאסקה" ("החיים הרומניים") שנוסד ביאש ב-1906. ב-1933–1934 היה חבר במערכת של "ויאצה רומניאסקה".
בבוקרשט כתב לכתב העת היוקרתי "Revista Fundațiilor Regale" (כתב העת של קרנות המלך) שבעריכתם של אלכסנדרו רוסטי וקמיל פטרסקו. כתב עת זה הפסיק את פרסומו ב-1947 עם ביטול המלוכה ברומניה.
ב-1939 הקים קלינסקו ביאש את ה-"Jurnalul literar" ("ז'ורנאלול ליטראר" – "העיתון הספרותי"), ניהל את כתב העת הזה ואת כתב העת "לומיה" (Lumea – העולם) ואת העיתונים Tribuna poporului (במת העם) ו-Națiunea (נאציוניה – הלאום).
אחרי 1947 פרסם בכתבי העת Gazeta literară – "גזטת הספרות" (שהפכה לימים ל-"România literară" – "רומניה הספרותית") וב-Contemporanul "קונטמפוראנול" ("העכשווי"). כתב גם לכתבי העת "רומא" ו"זבורטורול".
ב-1931 קיבל קלינסקו משרה קבועה כמורה לספרות הרומנית בתיכון. ב-1933 חנך במוסף "אדוורול לספרות ולאמנות את טורו המפורסם "כרוניקה של מיזננתרופ" שתלוקט לימים בספר מסות.
קורות חייו > הדוקטורט בספרות

ב-1936 סיים את הדוקטורט שלו בפילוסופיה וספרות באוניברסיטת יאש עם עבודה בשם "הניתוח הספרותי של 'כתב יד של אמינסקו'", היה מדובר בעיון בנוגע לסיפור בלתי ידוע של אמינסקו בשם "האווטארים של הפרעה טלא" שקיומו וערכו נתגלו על ידו. למעשה התזה הייתה רק פרק בן מאה עמודים מתוך ספרו על יצירת מיכאי אמינסקו. הוא שלח עותק לכל אחד מחברי ועדת המבחן – אורסט טפראלי, דקאן הפקולטה לספרות ולפילוסופיה, אוקטב בוטז, יורגו יורדאן, מיכאי ראליה וי.מ. מרינסקו. ב-23 בנובמבר 1936 הגן על עבודת הדוקטורט. בהמשך זכה בציון המרבי 20 במכרז עבור משרה של מרצה לאסתטיקה וביקורת ספרות בפקולטה לפילוסופיה וספרות של אוניברסיטת יאשי. נכנס לתפקיד אחרי מותו של גאראבט איבראיליאנו ב-1937. ב-1945 עבר לאוניברסיטת בוקרשט.
קורות חייו > סופר ומבקר – מפעלו האקדמי המחקרי

בשנים 1937–1944 היה מרצה לאסתטיקה וספרות באוניברסיטת יאשי וב-1944 התמנה לפרופסור מן המניין. ב-19 ביוני 1945 עבר להיות פרופסור מן המניין לספרות ולאסתטיקה באוניברסיטת בוקרשט. ב-1947 תחת השלטון הקומוניסטי שינתה הפקולטה לספרות את שמה ל"פקולטה לפילולוגיה".
קלינסקו נודע עוד בתקופה שבין מלחמות העולם כאינטלקטואל דמוקרט, בעל השקפות קרובות לשמאל. אולם השלטון החדש החליט לסלק אותו ב-1947 מראשות הקתדרה. בשנות ה-1950 לעומת זאת מינו אותו למנהל המכון לתאורית הספרות ולפולקלור, שיישא את שמו אחרי מותו. בשנים 1952–1965 עמד בראש כתב העת של המכון Studii și cercetări de istorie literară și folclor (עיונים ומחקרים להיסטוריה ספרותית ולפולקלור"). רק ב-1961 התמנה מחדש כפרופסור לספרות באוניברסיטה בבוקרשט. בתקופת השלטון הקומוניסטי עסק בתחומים מגוונים שכללו את אסתטיקת האגדות, הספרות הספרדית וכו'.
קורות חייו > מחקריו העיקריים

קלינסקו כתב מחקרים בעלי ערך רב על סופרים רומנים – "חיי מיכאי אמינסקו", "יצירתו של מיכאי אמינסקו", "חיי יון קריאנגה" וכו'). אחרי 1945 פרסם מחקרים ומסות על ספרות העולם ("רשמים על הספרות הספרדית", "סופרים זרים"). התעניין בפולקלור הרומני ובפואטיקה של אגדות העם, מה שבא לידי ביטוי במחקרו "האסתטיקה של אגדת העם". בשנים 1932–1962 פרסם מונוגרפיות על הסופרים מיכאי אמינסקו, יון קריאנגה, ניקולאיה פילימון, גריגורה אלכסנדרסקו, ביוגרפיות ספרותיות, מסות, נשא הרצאות רבות בפורומים אקדמיים ובשידורי רדיו, עד יום מותו ב-1965, כתב אלפי מאמרי בקורת ספרות בעשרות כתבי עת.
קורות חייו > בתחום הספרות היפה

קלינסקו כתב רומנים המזכירים את אונורה דה בלזק (מתוך כוונה פולמוסית בולטת), אובייקטיביים, בגוף שלישי, שאותם כינה המבקר ניקולאיה מנולסקו רומנים "דוריים".
"תיבת נוח" (Arca lui Noe) התחיל עם תיאור פנים הבתים, שבהם מתנהלת העלילה.
"חידת אוטיליה" (Enigma Otiliei) מספר על האהבה האומללה בין פליקס לאוטיליה, "ספר החתונה" כפי שמעיד שמו הוא רומן על חתונה, "יאונידה המסכן" (Bietul Ioanide) ואחר כך "השידה השחורה" (Scrinul negru) מתמקדת בדמותם של אקדמאים (האדריכל יואנידה בשני הרומנים), ועלילתם מתרחשת בין מלחמות העולם ומיד אחריה, בשנות ההתחלה של המשטר הקומוניסטי. כותרת הרומן "השידה השחורה" בא מרהיט אמיתי כזה שהסופר קנה בשוק פשפשים והוא גילה בו ארכיון משפחתי.
קלינסקו כתב גם שירים (שבח לדברים – Lauda lucrurilor), מחזות ("שון, אגדה מונגולית" – Șun, mit mongol), רשמי מסע, מאמרי פובליציסטיקה, כאשר "כרוניקות המינזתרופ" הפכו תחת השלטון הקומוניסטי ל"כרוניקת האופטימיסט").
קורות חייו > פעילותו הציבורית

אחרי שדגל בעיקר ברעיונות שמאליים, בימי דיקטטורת המלך קרול השני, מלך רומניה – "הדיקטטורה המלכותית", פרסם קלינסקו ב-Revista Fundațiilor Regale שירי שבח למונרך. בסוף שנת 1944 תחת הכיבוש הצבאי הסובייטי, אימץ את האידאולוגיה השולטת, הקרובה לקומוניזם. שלושת כתבי העת שעמד בראשם בשנות ה-1950 – "Tribuna Poporului", "Națiunea" ו-"Lumea" שיקפו באופן מובהק את האהדה לקומוניזם.
בשנים 1946–1965 נבחר כחבר בפרלמנט של השלטון החדש – האספה הלאומית הגדולה. בתור אישיות מקובלת על המשטר התאפשר לו לערוך מסעות תיעוד בברית המועצות ("קייב, מוסקבה, לנינגרד", 1949) ובסין העממית ("הייתי בסין החדשה" – 1953).
תקופת פעילותו של קלינסקו בימי המשטר הקומוניסטי ידעה שלושה שלבים:
1948–1953: על אף היותו מחובר למשטר החדש, הוא סולק מהקתדרה באוניברסיטה, אבל התמנה למנהל "מכון לתאוריית הספרות ולפולקלור" שהוקם במיוחד עבורו, שנקרא אחרי 1965 "המכון להיסטוריה ולתאוריה של הספרות ע"ש ג'ורג'ה קלינסקו". ב-1949 התקבל כחבר באקדמיה הרומנית, אז אקדמיית הרפובליקה העממית הרומנית.
1953–1956: שנות הדסטליניזציה של חרושצ'וב שבהן רומניה בהנהגת גאורגה גאורגיו-דז' לא הזדרזה ללכת בעקבות הסובייטים. קלינסקו ניסה אז לכתוב כמה יצירות ברוח התקופה, אבל שפתו לא הסתגלה ממש ל"שפת העץ" של המשטר. ב-1953 פרסם את הרומן, "יואנידה המסכן" והחל מ-1956 חזר לעיתונות באמצעות הטור הקבוע "כרוניקת האופטימיסט" בשבועון התרבות "קונטמפוראנול".
1956 עד מותו ב-1965: זכה לשבחים על התגייסותו כאינטלקטואל דמוקרט בשנים שבין מלחמות העולם. התאפשר לו להדפיס מחדש את כל יצירותיו, פרט לספרו האייקוני – ההיסטוריה המונומנטלית של הספרות הרומנית, שפורסמה מחדש רק בשנות ה-1980 על ידי עוזרו, אלכסנדרו פירו, שהתמנה בינתיים לפרופסור. זכה להוקרה ולפרסים.
קורות חייו > פעילותו הפוליטית

אחרי 1944 הנהיג קלינסקו מפלגת כיס – "המפלגה הלאומית עממית" שאחרי מיזוגים עוקבים עם סיעות אחרות נטמעה במפלגה הקומוניסטית הרומנית.
התפקיד הזה הוצע בזמנו על ידי גאורגיו-דז' ועל ידי אנה פאוקר לפילוסוף לוצ'יאן בלאגה שדחה אותה וסולק בהמשך מהקתדרה לפילוסופיה של אוניברסיטת קלוז' והתמנה לספרן בשלוחה בקלוז' של הספרייה המרכזית האוניברסיטאית.
ב-1946 נבחר קלינסקו בפרלמנט של רומניה העממית, מטעם תושבי בוטושאן
הוא נבחר מחדש שוב ושוב עד יום מותו.
קורות חייו > שנותיו האחרונות

בנובמבר 1964 התאשפז בסנטוריום באוטופן, על יד בוקרשט, עם האבחנה "שחמת של הכבד". בלילה של 12 במרץ 1965 נפטר בסנטוריום. הובא לקבורה בבית הקברות בלו בבוקרשט.
ג'או בוגזה ציין בהספד שפרסם כי קלינסקו "השאיר יצירה שהיא נכס צאן ברזל עבור תרבות העם הרומני".
קורות חייו > היבטים שנויים במחלוקת

אחרי מהפכת 1989 היו מחברים שגינו פעילותו הפובליציסטית בזמן בשלטון הקומוניסטי ואת שיתוף הפעולה שלו עם משטר זה. אחד מהם היה אחד מעוזרי ההוראה שלו, אדריאן מרינו, שהוא עצמו נתגלה כמשתף פעולה עם הבולשת הקומוניסטית. התחיל באותה תקופה מעין משפט תקשורתי על קלינסקו, תוך ניסיון להעריך מחדש את תרומותיו וחייו.
קורות חייו > קלינסקו והיהודים

בספרו החשוב ביותר, "ההיסטוריה של הספרות הרומנית" אותו סיים בפברואר 1941 ציין קלינסקו ברוח הגישה האנטישמית ששלטה בכיפה אז, כי היהודים כ"אלוגנים", כלומר נוכרים, ולא רק הם אלא גם "קבוצות אלוגניות" אחרות, להבדיל מהרומנים "מהמרכז", אינם מסוגלים לבטא את "היסוד" ואת הצביון של העם הרומני. הערבוביה הרבה של הזרים ברומניה גרמה לדעתו ל"גועל" שמרגישים הרומנים כלפי הזרים. אומנם  קלינסקו ציין בנוגע ליהודים, ש"בעל מחשבה הגונה, שאינו מבלבל סוגיות פוליטיות עם העולם האידיאלי של היצירה, אינו יכול שלא להכיר בתרומתם". "בספרות הם תמיד בעלי ידע, מובילי החידושים הטריים ביותר, אנטיקלאסיציסטים, מודרניסטים, תזזיתיים מסביב לבעיות", הם משלימים את האינרציה של המסורת וגורמים לתיקונה". לעומת זאת הוא מדגיש את "המגרעות המעצבנות שלהם, אדישותם כלפי היצירה כמטרה, שלילת הביקורת, ו"ההומניטריזם המרחיק לכת עד לשלילת זכויותינו וציונינו הלאומיים".
"בגלל חוסר הטקט הזה, אצלנו ובכל מקום, מדי פעם מושכים היהודים על עצמם את כל הברקים", הערה איומה בהקשר תקופת השואה.
חייו הפרטיים

קלינסקו הצטייר כאישיות עם צביון היסטריוני ונרצסיסטי, כמעין "ילד מגודל". היה מודע לכך וראה בזה סממנים של הגאון. היו לו תנודות רבות במצב הרוח ובהתנהגות כלפי הסובבים.
אחד מתחביביו היה אספנות של בובות.
בין 25 באוקטובר 1932 ל-23 באפריל 1934 אושפז ככל הנראה בגלל התקף דיכאוני בבית החולים הפסיכיאטרי בבוקרשט שבניהולו של ד"ר דמטרו פאוליאן.
הנצחה

ביתו הנמצא ברחוב שנקרא לפי שמו - רחוב ג.קלינסקו 53 - הפך לבית-מוזיאון.
פארק בבוקרשט נקרא על שמו ובו הוצב פסל פרוטומה של קלינסקו.