stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחצת ידיים
פתוגניות והשפעתה

רחצת ידיים מפחיתה בעיקר את סיכויי ההידבקות במחלות המועברות דרך מחזור צואה-פה, וכמעט שכלל אינה יעילה נגד מחלות המועברות באמצעות האוויר.
צואה שמקורה בבני אדם ובעלי חיים היא מקור חשוב של סלמונלה, E Coli, נורווק וירוס (שיכולים לגרום לשלשול) ומקור להפצת זיהומים נשימתיים כגון אדנו וירוס ומחלת הפה והגפיים. גורמים אלו יכולים להגיע אל הידיים לאחר שימוש בשירותים או החלפת חיתול, וגם תוך כדי עיסוק עם בשר נא המכיל כמויות בלתי נראות של צואה. צואה בכמות מזערית של גרם אחד (כמשקלו של מהדק נייר אחד) יכולה להכיל כטריליון פתוגנים.
פתוגנים מגיעים לידיים גם במקרים של נגיעה במשטחים או חפצים שהשתעלו או התעטשו עליהם, או שנגעו בהם חפצים אחרים בעלי זיהום.
כאשר פתוגנים אלו מגיעים לידיים שלא עוברות רחצה, הם יכולים לעבור מאדם לאדם ולגרום למחלות.
מעריכים כי בממוצע מעל ל-3000 חיידקים נמצאים בידיו של אדם, והם שייכים ליותר מ-100 מינים. פתוגנים שהגיעו אל הידיים משפיעים בגלל מספר סיבות:
בני אדם נוגעים באופן תדיר בעיניים, באף ובפה - כל אלו פתחים שדרכם פתוגנים שנמצאים על הידיים יכולים להיכנס אל הגוף.
פתוגנים יכולים להגיע למזון, ובאמצעותו למערכת העיכול ולגוף, כאשר עושים שימוש בידיים בתהליכי הכנת המזון, הגשת המזון וצריכת המזון. פתוגנים מסוימים יכולים להתרבות במזונות ומשקאות תחת תנאים מסוימים ולגרום למחלות.
ידיים שלא עברו רחצה יכולות להעביר פתוגנים אל חפצים, מעקות, שולחנות, צעצועים ועוד - ומשם לידיים של אדם נוסף.
על פי הערכות מתים בשנה כ-300,000 בני אדם כתוצאה מהגיינת ידיים לקויה, ורובם מתחת לגיל 5 שנים.
היסטוריה

אף שרחצת ידיים היא מרכיב של היגיינה אישית או רוחנית ברוב התרבויות, הקשר בין רחיצת ידיים לבריאות לא היה ידוע עד אמצע המאה ה-19, אז אוליבר ונדל הולמס האב פרסם מאמר בנושא קדחת הלידה, ובהמלצותיו מניעת ההדבקה באמצעות הימנעות ממגע, החלפת פרטי לבוש וניקוי ידיים.
היתרונות ברחצת ידיים המשלבת חומר מחטא התגלו באמצע המאה ה-19 על ידי איגנץ זמלווייס, שזכה בכינוי "מציל האמהות", כשבעקבות הנהגת רחצת ידיים במחלקת היולדות, הצליח להוריד לפחות מחמישית את תמותת האמהות. זמלווייס, שנחשב לאבי הגיינת הידיים, הבחין ב-1846 שבמחלקת היולדות בה התמחו סטודנטים לרפואה, הרבה יותר נשים לקו באלח דם ומתו, בהשוואה לנשים שילדו במחלקת הסמוכה, בה עבדו מיילדות. הוא החליט לחקור את הסיבה, והבחין שלא אחת רופאים וסטודנטים עברו למחלקת היולדות מיד אחרי שעסקו באוטופסיה, ושיער שהם נשאו על ידיהם "חלקיקים גווייתיים" שאותם העבירו לנשים. היה זה לפני גילוי החיידקים כגורמי מחלות. כתוצאה מכך, הנהיג זמלווייס נטילת ידיים בתמיסה של נתרן תת-כלורי ("אקונומיקה") לפני בדיקת היולדות. שיעור התמותה במחלקה ירד בצורה דרמטית והשתווה למחלקה השנייה. זאת הייתה הוכחה שרחצת ידיים מונעת זיהום. בכל זאת, זמלווייס נתקל בביקורת של המימסד הרפואי, שכן התאוריה שלו, שלא נתמכה על ידי הידע המדעי דאז, רמזה לקשר בין קדחת הלידה ובין גופות, רעיון שנתפס כדתי וכאמונה טפלה, והיוותה ביקורת על התנהלות הממסד הרפואי עצמו. הוא אף כונה "הטיפש ממחוז פֶּשט". דחיית הממסד הרפואי את ממצאיו של זמלווייס גרמה, במחדל, למותן של אלפי נשים.
בשנת 1981 פורסמו לראשונה בארצות הברית הנחיות להיגיינת ידיים על ידי המרכז לבקרת מחלות ומניעתן, ולאחריהן פורסמו מספר עדכונים על ידי גופים שונים ברחבי העולם. בסביבה ללא מים נקיים וסבון ניתן להשתמש בנוזל לחיטוי הידיים המכיל 60% כוהל לפחות.
בעשור השני של המאה ה-21, למעלה מ-160 שנה לאחר התגלית של זמלווייס, אי הקפדה על רחצת ידיים של הצוות הרפואי עדיין נחשבה לסיבה עיקרית לזיהומים בבתי חולים בישראל.
מודעות ציבורית

במקומות רבים בעולם, מעסיקים מחייבים את עובדיהם לרחוץ ידיים ביציאה מהשירותים לפני החזרה לעבודה - ואף מפרסמים שלטים וסמלים המזכירים חובה זו. מחקרים הראו כי בין 64% ל-83% מהאוכלוסייה אכן רוחצים ידיים לאחר ביקור בשירותים, אך מעל ל-90% נוטים לדווח כי רחצו ידיים גם אם לא ביצעו פעולה זו. מחקר נוסף בארצות הברית הראה ש-95% מאלו שרוחצים את ידיהם, לא מבצעים זאת בצורה יסודית מספיק, ו-33% לא משתמשים בסבון במהלך רחצת הידיים.
ארגון הבריאות העולמי קבע את 5 במאי ליום להעלאת המודעות לרחצת ידיים. באמצע 2013 השתתפו מעל ל-15 אלף מרכזי בריאות מ-168 ארצות בעולם בתוכנית של ארגון הבריאות להעלאת המודעות לנושא זה, ומשתתפים בה גם 10 מרכזים רפואיים מישראל.
שטיפת ידיים חוזרת ונשנית היא אחת המאפיינים הנפוצים של הפרעה טורדנית-כפייתית ושל מיזופוביה.
רחיצת ידיים בדת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
רחצת ידיים הוטמעה במספר דתות, וביניהם נטילת ידיים ביהדות.
ראו גם

נטילת ידיים
וודוא
הערות שוליים

↑  שטיפת ידיים: אתם שוטפים או מחפפים?, באתר טיפת חלב
↑  יפעת גדות, גברים - לא שוטפים ידיים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 18 בספטמבר 2007
↑  מיכל הלפרין, ‏היגיינה: מתי באמת צריך לשטוף ידיים?, באתר ‏מאקו‏, 23 במרץ 2016
↑  יפעת גדות, מיליונים מציינים: יום שטיפת הידיים הבינלאומי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 באוקטובר 2008
1 2  רונה מור, שטיפת ידיים - יותר חשוב ממה שחשבתם, באתר הארץ, 30 בינואר 2013
1 2  רחצת ידיים מצילה חיים, באתר המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (באנגלית)
↑  שטיפת ידיים: עשה ואל תעשה, באתר BeOK
↑  ד"ר איתי גל, הנחיות חדשות: 6 השלבים לשטיפת ידיים שתסיר החיידקים, באתר ynet, 10 באפריל 2016
1 2  רות נווה, מחקר: 95% לא שוטפים ידיים נכון; כך תשטפו, באתר ynet, 13 ביוני 2013
1 2  Show Me the Science - Why Wash Your Hands?, באתר המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (באנגלית)
↑  The State of Handwashing in 2017: Annual Research Summary (באנגלית)
1 2   בנימין מוזס, למה צריך פחות מיטות בבתי חולים, באתר הארץ, 26 בפברואר 2016
↑   שוקי שדה, רשימת קריאה, באתר TheMarker‏, 17 בינואר 2016
↑  מיטל יסעור בית-אור, מותם של אלפים היה יכול להימנע, באתר ישראל היום, 9 במאי 2013
↑  ד"ר איתי גל, לא להאמין: איך מגיעים חיידקים צואתיים למטבח, באתר ynet, 23 באוקטובר 2014
1 2  מערכת וואלה! NEWS‏, יד שוטפת יד, באתר וואלה, 14 באוקטובר 2014
↑  איתי גל, ומי לא שוטף ידיים אחרי השירותים?, באתר ynet, 25 בספטמבר 2005
↑  רשימה עדכנית של ארצות ומרכזים הרשומים לתוכנית, באתר ארגון הבריאות העולמי (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000301964 
תרשים הנחיות לרחצת ידיים על פי תקן אירופאי EN 1500
בקבוק ובו נוזל חיטוי, כחלק תקני של מיטת חולה בבית חולים
שלט במנהטן המחייב את העובדים לרחוץ ידיים ביציאה מהשירותים
הקפצת אבנים

הקפצת אבנים על פני המים
הקפצת אבנים
הקפצת אבנים הוא משחק עתיק שמטרתו לזרוק אבן על פני המים באופן כזה, שהמים מחזירים את האבן חזרה למעלה. הצלחה במשחק נמדדת בכמות ההקפצות או לחלופין במרחק המקסימלי אליו האבן מגיעה. ב-1989 אף הוקמה בארצות הברית אגודת ספורט בשם NASSA המקיימת אליפויות עולם בהקפצת אבנים. שיא העולם בהקפצת אבנים עומד על 88 הקפצות, והוא נקבע ב-6 בספטמבר 2013‏.
ברעיון הקפצת האבנים נעשה שימוש במלחמת העולם השנייה, כאשר הבריטים השתמשו בפצצות מקפצות לצורך הריסת סכרים גרמניים במבצע נזיפה.
הסבר מדעי

מחקרים שנעשו בנושא[דרוש מקור], הראו שכאשר זורקים אבן בעוצמה מספיקה אל המים, בזווית שקטנה מ-45 מעלות, המים יחזירו את האבן כאילו פגעה במשטח גמיש, בשל מתח פני המים. הזווית האופטימלית להקפצה היא 20 מעלות. זווית קטנה יותר לא תקנה לאבן גובה מספיק לאחר ההקפצה, וכך כמות ההקפצות תהיה קטנה. זווית גדולה יותר תיגרום להקפצה לא יעילה. זווית הזריקה היא הגורם העיקרי בחשיבותו, אך מלבדה חשיבות גם לצורת האבן, שרצוי שתהיה שטוחה. כמו כן רצוי לזרוק את האבן כאשר היא מסתובבת סביב ציר אנכי, על מנת לשפר את היציבות של האבן.
מדען צרפתי בשם Lyderic Bocquet פרסם בשנת 2004 מחקר חדש בנושא הקפצת אבנים. לצורך המחקר נבנה רובוט שזרק אבנים בזוויות שונות ובעוצמות שונות. המחקר העלה שאכן הזווית האופטימלית לזריקה, על מנת להגיע למרחק מקסימלי היא °‏20, אך על מנת להגיע למספר ההקפצות המקסימלי עדיף לזרוק בזווית של 10°‏. החוקרים הצליחו להגיע ל-41 הקפצות כאשר ירו דיסקית ברוחב 10 סנטימטר בזווית של °‏10 ובמהירות של 100 קילומטר לשעה.
מחקר שפורסם בשנת 2023 הראה כי אבנים בצורת תפוח אדמה הן הטובות ביותר להקפצה.
ראו גם

נתז - קליעים עשויים להינתז ממים, בדומה להקפצת אבנים
הערות שוליים

↑  המספר הרב ביותר של קפיצות בהקפצת אבנים, באתר ספר השיאים של גינס (באנגלית).
↑  Clanet C, Hersen F, Bocquet L "Secrets of successful stone-skipping", Nature, volume 427, January 2004 PMID 14702075
↑  Ian Sample, Potato-shaped stones are better for skimming, say experts, The Guardian, ‏3 בundefined 2023
בשבע

| --- | --- |


עיתון בשבע מחודש אוגוסט 2017
 תדירות:  חינמון שבועי
 סוגה:  חדשות, כלכלה, תרבות, יהדות, משפט
 פורמט:  טבלואיד
 בעלים:  ביום השביעי בע"מ
 עורך ראשי:  עמנואל שילה
 תאריכי הופעה:  19 ביולי 2002 – הווה (22 שנים)
 שפה:  עברית
 מערכת:  ת"ד 3631 קריית אריה, פתח תקווה
 תפוצה:  103.5 אלף עותקים
 מדינה:  ישראל 
 besheva.co.il
 
בשבע הוא שבועון דתי-לאומי המופץ חינם, שיוצא לאור החל מ-19 ביולי 2002.
ככלל, העיתון מזוהה עם הימין הפוליטי בישראל.
מאפיינים

העיתון ממשיך את פעילות תחנת הרדיו ערוץ 7.
עורך השבועון מיום הקמתו הוא עמנואל שילה. סגנית העורך היא חגית רוזנבאום. מנכ"ל השבועון הוא דודו סעדה. יו"ר מועצת המנהלים הוא יעקב כץ (כצל'ה). השבועון נמצא בבעלות משותפת של החברות 'הולילנד הולדינגס' (הרשומה באיי מרשל) וגני דוד נכסים. מו"ל העיתון הוא יעקב הרניק, מנכ"ל מוסדות ישיבת בית אל. בעבר היה הרב חנוך פיוטרקובסקי.
השבועון הביע תמיכה בסירוב פקודה במקרים של פינוי יישובים ובפרט ערך קמפיין בנושא בזמן תוכנית ההתנתקות, אך מנגד נתן במה גם לדעות שהביעו התנגדות לסירוב פקודה.
תפוצת העיתון

החל מיום היווסדו הודפס והופץ 'בשבע' בכל סוף שבוע במאה אלף עותקים ובחינם. תוך זמן קצר הוא תפס את מקומו כעיתון הנקרא ביותר בציבור הדתי בישראל. מסקרי דעת קהל שנערכים מעת לעת עולה כי 'בשבע' נקרא על ידי רובו של הציבור הדתי-לאומי, זוכה לחשיפה נרחבת גם בציבור חרדי ומסורתי, ובין קוראיו יש גם לא מעט חילונים.
בסקר TGI לסיכום החציון הראשון של שנת 2016 הגיע בשבע לשיא של 7.7 אחוז מכלל קוראי העברית בישראל. היקף חשיפה זה ממקם את 'בשבע' במקום השלישי מבין עיתוני סוף השבוע בישראל, כשלפניו רק ישראל היום וידיעות אחרונות. גם לפי סקר TGI למחצית הראשונה של שנת 2017 ולתחילת 2018 בשבע היה העיתון השלישי בגודלו בסופי שבוע והגיע ל-6.2% בשיעור הקריאה, אחרי ישראל היום וידיעות אחרונות.
השבועון מופץ מדי יום חמישי ושישי בריכוזי אוכלוסייה דתית וחרדית. הוא מונח במקומות ציבוריים כמו חנויות, מרכולים ובתי כנסת. העיתון מופץ בכ-103.5 אלף עותקים ובכ-1,600 נקודות חלוקה. כבר בשנים הראשונות להקמתו דורג במקום השלישי בתפוצה, כך למשל בסקר TGI למחצית הראשונה של שנת 2006 הציב את 'בשבע' כעיתון הישראלי שלו מספר הקוראים הרב ביותר בסוף השבוע בקרב הציבור הדתי בישראל. בנוסף, על פי סקר זה העיתון מדורג במקום השלישי בתפוצת עיתוני סוף-שבוע.
המהדורה הדיגיטלית של העיתון וכן הכתבות מתפרסמות באתר ערוץ 7.
מדורי העיתון

לשבועון מספר מדורים קבועים:
מדורי העיתון > עמודי החדשות

החלק הראשון, ובו עמוד השער של 'בשבע', עוסק בעיקר באקטואליה וביהדות.
טור שבועי מאת עמנואל שילה
טור פוליטי שבועי מאת זאב קם
טור בנושאי משפט מאת אבישי גרינצייג
תחקיר שבועי מאת יוני רוטנברג
טור שבועי מאת חגית רוזנבאום
מדור כלכלה מאת ד"ר אמציה סמקאי
כתבות אקטואליה שבועיות, מאת הכתבים: יוסף ארנפלד, אסף משניות, יוני רוטנברג, רבקי גולדפינגר, דביר עמר, ניצן קידר.
דעות: טורי דעה על סדר היום הפוליטי, המדיני, החברתי, הכלכלי והדתי במדינת ישראל
רביבים: הרב אליעזר מלמד עוסק בענייני הלכה ואקטואליה במבט תורני
טור אישי מאת הרב ליאור אנגלמן
עיונים : 1. טור בהגות ומחשבה יהודית. 2. שאל את הרב - שו"ת הלכתי ואקטואלי מאת רבנים שונים. בשיתוף אתר ישיבה.
יח"צ גורר יחס, מאת: אליעד סעדה
תוכן שיווקי - מדור אינפורמטיבי על צרכנות
לוח פי 7 - פרסומות
מדורי העיתון > מוסף אתנחתא

המוסף המגזיני 'אתנחתא', בעריכת חגית רוזנבאום עוסק בחברה ותרבות, רפואה ומשפחה, דמויות וסיפורים אנושיים.
טור שבועי מאת ידידיה מאיר.
טור הומוריסטי שבועי מאת יאיר יעקבי מאנדרדוס.
טור הומריסטי שבועי מאת דביר שרייבר
כתבות עומק שבועיות על אנשים, תופעות וסיפורים בחברה הישראלית ובכלל, מאת : יוסף ארנפלד, דביר עמר, רבקי גולדפינגר ועוד
עניין אישי: ריאיון שבו מסופרים במילים ספורות תולדות חייו של המרואיין, עיסוקיו כיום, דעותיו בנושאים שונים וסדר יומו הפרטי. מאת רבקי גולדפינגר / יוסף ארנפלד
טור נשי מאת ד"ר חנה קטן.
טור אוכל שבועי מאת אביגיל מייזליק.
מוספים מיוחדים

מעת לעת מתפרסמים מוספים שעוסקים בתחומים ספציפיים כגון חינוך, נדל"ן, תיירות, בריאות וטיולים.
כנס ירושלים

מדי שנה מארגן השבועון, עם ערוץ 7, את כנס ירושלים, הכולל פאנלים, דיונים ופרסים בתחומי פעילות שונים בחברה הישראלית. מחלקת הכנסים והאירועים של קבוצת בשבע יוזמת ומפיקה כנסים ואירועים נוספים, כגון כנס נדל"ן לציבור הדתי, כנס גבאים, כנס סגני ראשי ערים, אירוע הקיץ המרכזי עם זמרים בולטים בבריכת הסולטן.
הערות שוליים

↑  מערכת, ‏אתה רוצה שאני אקנה? תראה שאתה משלי, באתר גלובס, 23 במרץ 2010
↑  סקר TGI העיתון "בשבע" מתחזק, אתר ערוץ 7
↑  סקר TGI: העיתון בשבע שומר על כוחו, ינואר 2018, אתר ערוץ 7
↑  סקר TGI: 'בשבע' - העיתון הנקרא ביותר בציבור הדתי, באתר ערוץ 7
↑  באתר ערוץ 7
| דגל ישראל שבועונים בישראל |
| --- | --- | --- |
| אקטואליה | מעריב סופהשבוע • זו הדרך • בראשית |  |
| בידור ופנאי | לאשה |  |
| המגזר החרדי | משפחה • בקהילה • שעה טובה • יום ליום • הדרך • העדה • כפר חב"ד • בית משיח • המחנה החרדי • החומה |  |
| התנועה הקיבוצית | הזמן הירוק • ידיעות הקיבוץ |  |
| המגזר הדתי-לאומי | בשבע • מקור ראשון (מוצש) • שביעי |  |
| ילדים ונוער | מעריב לנוער • מעריב לילדים • אותיות וילדים • זרקור |  |
| רשתות מקומונים | רשת שוקן • ידיעות תקשורת • קו עיתונות (דתי-חרדי) • השקמה |  |
| מקומונים | העיר • כל העיר (ירושלים ומודיעין) • Time Out תל אביב • כלבו – חיפה והצפון • ערב ערב באילת • השבוע באשדוד • צומת השרון • מלאבס – פתח תקווה |  |
| בערבית | כל אל-ערב • א-סנארה • אלמיתאק • אח'באר א-נקב • פנורמה • חדית' א-נאס |  |
| בשפות אחרות | נובוסטי נדלי (רוסית) • אוי קלט (הונגרית) |  |
| שבועונים מהעבר | הארץ שלנו • דבר השבוע • דבר לילדים • העולם הזה • הפועל הצעיר • להיטון • כולנו • משמר לילדים • עיתון מיוחד • פנים אל פנים • קונטרס • רימון  • שישי  • עולמו של דיסני • רייטינג • ראש אחד • במחנה • פנאי פלוס • צוהר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007377978305171  VIAF: 29151431629556302718   WorldCat (עם VIAF): 29151431629556302718 
פתיחת כנס ירושלים ה-15 של קבוצת "בשבע", מימין מנכ"ל בית הנשיא הראל טובי, יעקב כץ, נשיא המדינה ראובן ריבלין ויו"ר קבוצת "בשבע" דודו סעדה, פברואר 2018.
מוסף אתנחתא מחודש אוגוסט 2017
רשימת שינדלר

| --- | --- |

 מבוסס על:  רשימת שינדלר (ספר) 
 בימוי:  סטיבן ספילברג 
 הופק בידי:  סטיבן ספילברג
 תסריט:  סטיבן זאיליאן (על פי ספרו של תומאס קנלי)
 עריכה:  מייקל קאן 
 שחקנים ראשיים:  ליאם ניסן בן קינגסלי רייף פיינס יהונתן סגל אמבת' דייווידץ
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס 
 צילום:  יאנוש קמינסקי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אמבלין אנטרטיינמנט 
 חברה מפיצה:  Universal Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, הוצאה ביתית, הפצה לאולמות הקולנוע, שידורים 
 הקרנת בכורה:  15 בדצמבר 1993 ישראל 4 בפברואר 1994 
 משך הקרנה:  195 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית עברית גרמנית פולנית
 סוגה:  סרט אנטי־מלחמתי, סרט היסטורי, דרמה מלחמתית, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט ביוגרפי, סרט דרמה, historical drama film 
 מקום התרחשות:  קרקוב, אושוויץ, פלאשוב, גטו קרקוב, Brünnlitz labor camp 
 תקופת התרחשות:  1939, מלחמת העולם השנייה, שנות ה-40 של המאה ה-20, השואה 
 תקציב:  25 מיליון דולר
 הכנסות:  321,306,305 דולר (19 ביולי 2018)
 הכנסות באתר מוג'ו:   schindlerslist
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (סטיבן ספילברג, גררד מולן, ברנקו לוסטיג)  פרס אוסקר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר (Allan Starski, Ewa Braun)  פרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר (ג'ון ויליאמס)  פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר  פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר (מייקל קאן)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (סטיבן זאיליאן)  פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (יאנוש קמינסקי)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (סטיבן ספילברג)  פרס אמנדה לסרט הזר הטוב ביותר  פרס איגוד מבקרי הקולנוע של דאלאס-פורט וורת' לסרט הטוב ביותר  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
רשימת שינדלר (באנגלית: Schindler's List) הוא סרט קולנוע משנת 1993 של הבמאי האמריקאי סטיבן ספילברג, המבוסס על הספר רשימת שינדלר של תומאס קנילי, המספר את סיפורו האמיתי של התעשיין הגרמני אוסקר שינדלר, שעסק בתקופת השואה בהצלת חייהם של יהודים רבים ממכונת ההשמדה הנאצית.
שינדלר, שהיה בעליהם של מפעלי תעשייה, שיחד קציני צבא גרמנים על-מנת שיתאפשר לו להעסיק יהודים, על אף סיכון חייו שלו. הוא העסיק במפעלו כ-1,200 יהודים. בשנת 1962 הוגשה בקשה ליד ושם שיכיר בשינדלר כחסיד אומות העולם, אך ההכרה הגיעה רק בשנת 1993.
הסרט זכה לשבחי ביקורת נרחבים על הטון, המשחק, האווירה, הצילום והבימוי של ספילברג. הוא גרף גם הצלחה קופתית, והרוויח 322.2 מיליון דולר ברחבי העולם בתקציב של 22 מיליון דולר.
הסרט רשימת שינדלר היה מועמד לשנים עשר פרסי אוסקר בטקס פרסי האוסקר ה-66 וזכה בשבעה, ביניהם פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר (סטיבן ספילברג) ופרס התסריט המעובד הטוב ביותר (סטיבן זאיליאן). הסרט זכה בפרסים רבים נוספים, כולל שבעה פרסי BAFTA, ושלושה פרסי גלובוס הזהב. בשנת 2007, מכון הסרטים האמריקאי דירג את "רשימת שינדלר" במקום השמיני ברשימת "100 הסרטים האמריקאים הגדולים ביותר".
הסרט נחשב ל"משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית" על ידי ספריית הקונגרס בשנת 2004, ונבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עלילה

הסרט מתחיל בסצנה של משפחה יהודית עורכת קידוש של שבת.
עלילה > פלישת גרמניה לפולין

הצבא הגרמני מביס את הצבא הפולני במהלך הפותח את מלחמת העולם השנייה באירופה. היהודים החיים בפולין הכבושה מצווים לעבור למרכזי הערים. עלילת הסרט מתחילה בהתקהלות של יהודים מכל המדינה, דתיים וחילוניים, עשירים ועניים, המגיעים לתחנת הרכבת בקרקוב, ועומדים בטורים לפני פקידי ממשל עם מכונות כתיבה ורשימות.
באותה העת, מגיע אזרח גרמני לקרקוב, אוסקר שינדלר (ליאם ניסן). שינדלר, לפני כן איש עסקים כושל בגרמניה, הגיע לפולין במטרה לנצל את המלחמה ואת הכיבוש כדי לשפר את מצבו הכלכלי (בדומה לאזרחים גרמנים רבים אחרים באותה התקופה). שינדלר במהרה מתחבר עם שלטונות הכיבוש, כחבר במפלגה הנאצית ובהרעפת מתנות ושוחד על מפקדי הצבא והאס אס שכעת מנהלים את דרום פולין.
עלילה > המפעל של שינדלר

כאשר הוא זוכה בקרבה ובהוקרה של פקידי הממשל הנאצי, רצה שינדלר להשתלט על מפעל ליצור כלי בישול, כלי בית ותעשיית ציפוי אמייל אשר היה בבעלות יהודים. לשינדלר לא היה הכסף הדרוש לקניית המפעל, ובנוסף כישוריו המנהליים כפי שהתבטאו בעברו העסקי הכושל לא התאימו לניהול המפעל. במטרה להשתלט בכל זאת על המפעל יצר שינדלר קשר עם יהודי בשם יצחק שטרן (בן קינגסלי), בעל תפקיד ביודנראט המקומי ובעל קשרים עם הקהילה היהודית העסקית שירדה למחתרת. שינדלר מציע לאנשי העסקים היהודיים עסקה שנוכח מצבם הנואש אינם יכולים לסרב לה. על פי תנאי העסקה היהודים יממנו עבור שינדלר את רכישת המפעל, ובתמורה יקבלו חלק קטן מהסירים והמחבתות שייוצרו בו. העסקה נרקמה מתוך ניצול מצוקת היהודים על ידי שינדלר, בהכירו את קשיי הקיום היומיומי בגטו ואת העובדה שבגטו יכלו היהודים לסחור בחליפין בכלי המטבח ובכך להשיג מזון. כמו כן, ניצל שינדלר את העובדה כי על פי החוק הנאצי שהונהג בפולין הכבושה אסור היה ליהודי לעסוק במסחר או להיות בעל רכוש.
לאחר ששינדלר משתלט על המפעל, הוא משמר את יחסיו הקרובים עם פקידי הממשל בעזרת טובות הנאה שהוא מחלק להם מרווחיו מתוך רצון לשיתוף פעולה עמם. בפועל, המפעל מנוהל ללא הפרעה מצד המפקדים הנאציים על ידי יצחק שטרן ופועליו הם יהודים ששכרם הנמוך משולם על פי החוק לממשל הנאצי (ולא לפועלים עצמם). נוכח נסיבות הפעילות המיוחדות של המפעל (העסקת עובדי כפייה יהודים) ונוכח יעילות ניהולו של שטרן, המפעל הופך לרווחי מאוד ובעליו החדש, שינדלר, הופך לעשיר ומקדיש את זמנו לחיי מותרות והוללות. בחלוף הזמן, עם החמרת תנאי החיים של היהודים, משתמש שטרן במעמדו כדי לעזור לאחיו היהודים, שכעת קובצו בגטו קרקוב. עובדים במפעל של שינדלר מורשים לצאת מחוץ לגטו, ומוכרזים כ"עובדים חיוניים", ובכך זכו לחסינות מגירוש מהגטו אל מחנות ההשמדה בפשיטות ליליות של הגסטאפו. שטרן משתמש בכישוריו ובכושר הניהול והארגון שלו כדי לסייע ליהודים רבים ככל האפשר לקבל את המעמד של "עובדים חיוניים" על ידי הנאצים, ובהם ילדים (ילדי העובדים במפעל), זקנים (הורי העובדים) ואפילו הנכים שהיו בדרך כלל הראשונים להישלח למחנות ההשמדה. שינדלר, שמודע למתרחש, אינו שבע רצון, אולם אינו נוקט פעולה כדי להפסיק את המתרחש ובכך למעשה מאפשר את הצלתם של יהודים רבים.
עלילה > הצלת היהודים

בחלוף הזמן, ומשנעשים תנאי הקיום של היהודים לבלתי אנושיים, הופך המפעל לאזור מוגן ובטוח לעובדיו מפני גירוש להשמדה ופרעות שרירותיות. על אף ששינדלר הבחין בקליטת עובדים יהודים לצורך הזה בלבד, העלים עין באי נחת ובכך למעשה תרם להצלת יהודים.
הקצין הנאצי אמון גת (גות) המגולם על-ידי השחקן רייף פינס מגיע לקרקוב כדי לפקח על בנייתו של מחנה פלאשוב. ברגע שהמחנה הושלם, החל חיסול גטו קרקוב. מאות חיילים פשטו על הגטו באופן שרירותי וירו במי אינו משתף פעולה, כולל קשישים או נכים. שינדלר צופה בטבח מגבעה נישאה והוא מושפע עמוקות. הוא בכל זאת מקפיד להתיידד עם גת וליהנות מתמיכת הס"ס. הסרט מראה את מערכת היחסים האמביוולנטית בין שינדלר לגת. באמצעות שוחד, גת מאפשר לשינדלר לבנות תת-מחנה לעובדיו ליד פלאשוב, כך שהוא יכול לשמור על המפעל שלו פועל בצורה חלקה ולהגן עליהם. גת מענה ורוצח אסירים בפלאשוב על בסיס יומיומי, ואף נוהג לירות עליהם ממרפסת ביתו.
בשינדלר החלו להתעורר רגשות חמלה והוא למד להוקיר את עובדיו היהודים והחל לעזור באופן אקטיבי להצלתם. ככל שחלף הזמן, העז שינדלר ליזום קליטת יהודים למפעלו, גם אם לא היה בהם צורך עסקי. באחת הסצנות אף נראה שינדלר מתיז מים על היהודים הנאנקים ברכבות הבקר. בסוף המלחמה נדרש שינדלר להעתיק את מפעלו מערבה נוכח החזית הרוסית המתקרבת ושליחת היהודים בפלאשוב לאושוויץ. הרשויות הנאציות סגרו את תת-המחנה, והיהודים נאלצו לעבור למחנה פלאשוב. על מנת להציל את עובדיו, שיחד שינדלר את גת באמצעות רשימה של העובדים הנחוצים שלא יישלחו להשמדה, עליה שוקדים שינדלר ויצחק שטרן. רשימה זו הייתה בפועל לרשימת הצלה. משנכבש המפעל על ידי בעלות הברית, שוחררו העובדים לחופשי וחייהם ניצלו.
הסרט, שצולם כולו בשחור לבן (מלבד סצנת עריכת הקידוש בפתיחת הסרט ובנוסף הילדה הלבושה במעיל האדום המהווה תפנית משמעותית בסרט, כשבעקבותיה מחליט שינדלר לסייע ליהודים) מסתיים בסצנה אחרונה בצבע: ניצולי שינדלר האמיתיים מניחים אבן על קברו בירושלים כשהם מלווים בשחקני הסרט.
בין השאר משחקים בסרט השחקנים הישראלים רמי הויברגר, שמוליק לוי, מארק איווניר, יהונתן סגל ועזרא דגן בתפקיד הרב של הגטו, שניצל בנס מאקדחו של קצין האס אס אמון גת (גות).
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
ליאם ניסן: אוסקר שינדלר
בן קינגסלי: יצחק שטרן
רייף פיינס: אמון גת (גות)
קרוליין גודול: אמילי שינדלר
יהונתן סגל: פולדק פפרברג
אמבת' דייווידץ: הלן הירש
מארק איווניר: מרסל גולדברג
מירי פביאן: חיה דרזנר
עדי ניצן: מילה פפרברג
אנה מוחה: דנקה דרזנר
אורי אברהמי: חיים נובאק
רמי הויברגר: יוסף באו
עזרא דגן: רבי מנשה לברטוב
אלודונה גרוצ'ל: גברת נוסבאום
אלינה לואנסון: דיאנה רייטר
מאצ'יי אורלוש: פקיד גרמני
הפקה > פיתוח

פולדק פפרברג, אחד מניצולי רשימת שינדלר, הציב למשימת חייו לספר את סיפור המושיע שלו. פפרברג ניסה להפיק סרט ביוגרפי של אוסקר שינדלר עם מטרו-גולדווין-מאייר (MGM) ב-1963, כשהאוורד קוך כתב את התסריט, אבל העסקה בוטלה. בשנת 1982, פרסם תומאס קנילי את הרומן ההיסטורי שלו "רשימת שינדלר", שאותו כתב לאחר פגישה מקרית עם פפרברג בלוס אנג'לס בשנת 1980. נשיא MCA, סיד שיינברג, שלח לבמאי סטיבן ספילברג סקירה של "הניו יורק טיימס" על הספר. ספילברג, שנדהם מהסיפור של שינדלר, שאל בבדיחות הדעת אם זה נכון. "נמשכתי אליו בגלל האופי הפרדוקסלי של הדמות", סיפר מאוחר יותר, "מה יניע אדם כזה לקחת פתאום את כל מה שהרוויח ולשים הכל בשירות של הצלת החיים האלה?" ספילברג הביע עניין מספיק כדי ש-Universal Pictures תקנה את הזכויות על הרומן. בפגישתם הראשונה באביב 1983, הוא אמר לפפרברג שיתחיל לצלם בעוד עשר שנים. בקרדיטים הסופיים של הסרט, פפרברג זוכה כיועץ תחת השם ליאופולד פייג'.
ספילברג ניסה להעביר את הפרויקט לבמאי רומן פולנסקי, אך הוא סירב להצעתו של ספילברג. אמו של פולנסקי נהרגה באושוויץ, והוא התגורר וניצל בגטו קרקוב. בסופו של דבר ביים פולנסקי את דרמת השואה שלו "הפסנתרן" (2002). ספילברג הציע את הסרט גם לסידני פולק ולמרטין סקורסזה, שצורף לבימוי רשימת שינדלר ב-1988. עם זאת, ספילברג לא היה בטוח אם יאפשר לסקורסזה לביים את הסרט, מכיוון ש"נתתי הזדמנות לעשות משהו למען המשפחה והילדים שלי, על השואה". ספילברג הציע לו את ההזדמנות לביים במקום זאת את הרימייק מ-1991 של פסגת הפחד. סקורסזה יודה מאוחר יותר בראיון שלמרות שהאמין שהגרסה שלו לסרט הייתה טובה, הוא לא התחרט על שהעביר אותה לספילברג בהצהרה ש"זה לא היה הלהיט שהוא הפך להיות". בילי ויילדר הביע עניין בבימוי הסרט כ"אנדרטת זיכרון" למשפחתו, שרובם נרצחו בשואה. בריאן דה פלמה גם סירב להצעה לביים.
ספילברג החליט לבסוף לקחת על עצמו את הפרויקט כשהבחין שמכחישי השואה זוכים לשיקול רציני בתקשורת. עם עליית הנאו-נאציזם לאחר נפילת חומת ברלין, הוא חשש שאנשים מקבלים יותר מדי חוסר סובלנות, כפי שהיו בשנות ה-30. סיד שיינברג התנה את הסכמתו בהפקת הסרט בתנאי שספילברג יביים תחילה את פארק היורה. ספילברג אמר מאוחר יותר, "הוא ידע שברגע שאביים את "שינדלר" לא אוכל לעשות פארק היורה". להפקה הוקצה תקציב קטן של 22 מיליון דולר, שכן סרטי השואה אינם רווחיים בדרך כלל. ספילברג ויתר על משכורתו עבור הסרט, כינה אותו "כספי דם", והאמין שהוא ייכשל.
ב-1983, קנילי נשכר לעבד את ספרו, והוא הגיש תסריט בן 220 עמודים. העיבוד שלו התמקד במערכות היחסים הרבות של שינדלר, וקינילי הודה שהוא לא דחס את הסיפור מספיק. ספילברג שכר את קורט לואדטקה, שעיבד את התסריט של זיכרונות מאפריקה, לכתוב את הטיוטה הבאה. לואדטקה ויתר כמעט ארבע שנים מאוחר יותר, כיוון שמצא את החלטתו השנייה של שינדלר נתפסת כלא אמינה מדי. בתקופתו כבמאי, סקורסזה שכר את סטיבן זאיליאן לכתוב תסריט. כשהחזירו לו את הפרויקט, ספילברג מצא שהטיוטה בת 115 עמודים של זאיליאן קצרה מדי, וביקש ממנו להאריך אותה ל-195 עמודים. ספילברג רצה להתמקד יותר ביהודים בסיפור, והוא רצה שהמעבר של שינדלר יהיה הדרגתי ומעורפל במקום פריצת דרך פתאומית או התגלות. הוא גם האריך את רצף הסצנות של חיסול הגטו, מכיוון שהוא "הרגיש מאוד שהרצף חייב להיות כמעט בלתי ניתן לצפייה".