stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פועה הרשלג
יצירתה הספרותית

הרשלג כתבה ארבעה ספרי ילדים ונוער וספר שירה אחד. ספרה הראשון, ״בלשיר״ (הוצאת כתר, 1985), הוא ספר ילדים באיורו של אבנר כץ. שלושת ספריה הבאים הם ביוגרפיות זוכות פרסים מסדרת ״ראשונים בארץ״ בהוצאת עם עובד. הביוגרפיה "שליחות של אהבה - סיפורו של אנצו סרני״ זכתה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער ב-1994, הביוגרפיה ״איך נדלקו המדורות: סיפורו של יצחק שדה״ זכתה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית ב-2003 ו"למדוד את התהום – סיפורו של יצחק צוקרמן (אנטק)" זכה בפרס יד ושם לספרות נוער ב-2010. ספר השירה של הרשלג ״תנאים של ציפה״ פורסם בהוצאת אבן חושן ב-2009 ולווה בתצלומים מקולפים של האמנית מאיה כהן לוי.
הרשלג תרגמה ספרי ילדים ונוער רבים מאנגלית לעברית, ביניהם ספרים מסדרת ״פינוקי״ של אריק היל, ספרי נוער של ג׳ודי בלום וספרי "חבורת יחדוקא" של סוניה בלק. היא עיבדה ארבעה מספריו של פאול קור.
הרשלג עסקה גם בתרגום לטלוויזיה, בין השאר של סדרת ״החבובות״.
פזית ירון מינקובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 ביוני 1969 (בת 55) 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
פזית ירון מינקובסקי (נולדה ב-1969) היא שחקנית וקומיקאית ישראלית.
שיחקה בתיאטרון בית ליסין, באר שבע והקאמרי.
ביוגרפיה

פזית ירון מינקובסקי נולדה בכפר סבא בשנת 1969 לזוג הורים בעלי משרד חקירות.
בוגרת תיכון כצנלסון כפר סבא.
שירתה בתיאטרון צה"ל. בוגרת בית הספר לאומנויות הבמה בית צבי.
סיימה בהצטיינות לימודי ניהול אומנות ותרבות באונ' תל אביב (להב).
כיום נשואה למעצב האופנה ירון מינקובסקי, ואם לארבעה ילדים.
זכתה בפרס התיאטרון - שחקנית משנה הטובה ביותר.
זכתה בצל"ש פרס השחקנית בפסטיבל הצגות הילדים חיפה.
קריירה > תפקידים - מדיה

ב-1997 החלה את הקריירה שיחקה בסרט מוש, של ארז תדמור, שזכה בפרסים רבים.
באותה שנה שיחקה בסרט הדרמה 'אישה מרציפן' של איתן גרין עם יעקב כהן ודורית לב ארי.
ב-1999 שיחקה בסדרה "אגוז" אותה הפיק הערוץ הראשון אודות ספינת המעפילים אגוז.
בשנת 2000 שיחקה בפינה קומית קבועה את הדמות המוכרת 'נינט' בתוכנית שישי 'בטברנה עם יוני רועה' במשך 3 שנים.
ב-2002 שיחקה בסדרה בנות בראון מאת עירית לינור יחד עם ירדן בר כוכבא.
ב-2003 החלה לעבוד עם יובל שם טוב. שיחקה בסרטי הילדים של יובל המבולבל, בהם שיחקה את אמו של יובל, ואת דודה סימה.
ב - 2008 שיחקה את 'סילביה' השכנה בסרט 'הכתובה' מאת אפרים קישון, בבימויו של מנחם גולן.
ב - 2012 שיחקה בסרט "6 פעמים" בבימויו של יונתן גורפינקל.
ב- 2013 שיחקה מספר דמויות בסדרה 'חבורת מיכל הקטנה'.
ב-2015 שיחקה בסדרה 'יורם החכם בממלכת המספרים' את הדמות המוכרת לפת המכשפת, לצד ציפי שביט, דקלה הדר ודן קיזלר.
ובין היתר שיחקה תפקידים בסדרות - פקידת גרר, ופקידת ביטוח לאומי המזוהה עם מטבע הלשון "שלום ושלום" בקומדיית המצבים החיים זה לא הכול. גברת סובול ב'גרי מנדלבאום בלש פרטי', רוית ברזילי, מורה למשחק מול ביטוח לאומי בצומת מילר, גברת מושיוף בסדרה 'החברים של נאור', ועוד.
קריירה > תפקידים - תיאטרון

ב-1997, עם סיום הלימודים האקדמאיים בבית צבי, נכנסה לשחק בתיאטרון בית ליסין בניהולה של ציפי פינס, הצגה הרולד ומוד עם ליה קניג ודודו ניב.
באותה שנה, נכנסה לתיאטרון ארצי לנוער בניהולו של סמי לוי, בתפקיד גברת שקדי בהצגה צו פינוי בבימויו של אלי דור חיים. הצגה שרצה על הבמות ברחבי הארץ עד היום, גם לסל תרבות, ופזית עדיין משחקת בהצגה, עליה קיבלה פרס שחקנית משנה להצגות ילדים ונוער.
בנוסף בשנה זו שיחקה בהצגה 'עוץ לי גוץ לי' את החצרונית.
ב-1998 שיחקה בהצגה פילומנה בתיאטרון בית ליסין, את לוצ'יה, יחד עם ששון גבאי ויונה אליאן.
ב-1999 שיחקה בהצגה סינדרלה יחד עם משה ואורנה דץ, בבימויו של נתן דטנר. שם הכירה את בעלה, מעצב האופנה ירון מינקובסקי.
בשנת 2000 שיחקה בהצגה 'הכבש השישה עשר' את הילדה 'גל ילדה של ים' בבימויו של יקי מחרז.
ב-2003 שיחקה בהצגת בידור 'קח אותי מוריס' בבימויה של דדי ברון, את הדמות ריקי, התפקיד הקומי המרכזי הצגה.
ב-2004 שיחקה בהצגה לא כולל שינה, בתיאטרון באר שבע, בבימויו של אלון אופיר, יחד עם טלי שרוני ואדווה עדני.
ב-2005 שיחקה בהצגה בית הקפה (הרכלן) בתיאטרון באר שבע יחד על הבמה עם דני שטג, דוד קיגלר, נירו לוי, ואורי זגורי.
ב-2006 שיחקה בהצגה ילד משלי בתיאטרון באר שבע, בבימויה של חגית רכבי ניקולייבסקי.
באותה שנה, שיחקה בהצגת הבידור 'אשתי לא מבינה אותי' בבימויו של ישראל פוליאקוב (פולי - הגשש החיוור), בהפקתה של מרים עציוני.
ב-2008 שיחקה בהצגה המיתולוגית 'עליזה מזרחי' בתפקיד הראשי יחד עם סמי הורי, עודד מנסטר ואלברט אילוז, בבימויו של מנחם גולן.
שיחקה בלונדון בתיאטרון NEW END THEATRE בהצגה WOMB של תיאטרון קרוב בבימויה של דורית ניתאי.
בנוסף, שיחקה בתאיאטרון ב־LEADS מאותו בית היוצר של תיאטרון קרוב.
ב-2016 שיחקה בהצגה קזבלן בתיאטרון הקאמרי בתפקיד מריומה יחד עם איציק כהן ועמוס תמם.
משחקת בהצגה קוביות של שוקולד ע"פ סיפרה של נאווה מקמל עתיר. ושיחקה בהצגות נוספות מאת נאווה, בבימויו של ארז שפריר: אספת הורים, יד אחות, הדיירת בעליית הגג, ואבשלום פיינברג.
בתיאטרון הספרייה שיחקה בהצגות הכתובה של אפרים קישון וחתונה מושלמת.
בתיאטרון העברי, שיחקה בהצגות: קנאביס, ברית מילה, וברוך ג'מילי.
בימים אלו פזית משחקת על הבמות בתיאטרון הבימה את ההצגה 'חותם החיים', מחזה שכתבה מירב גרובר וביימה סיון קררצ'נר יחד עם דון לני גבאי, ידין גלמן וגיל וייס, ועמית הכטר.
משחקת בהצגה 'הצמה של אבא' של אמנון לוי בבימויו וכיכובו של איציק כהן את אדל אשתו של עזרא.
עונת 1965/1966 בליגה א'

עונת 1965/1966 בליגה א' הייתה העונה ה-11 של ליגה א' כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 32 קבוצות, 16 קבוצות בכל בית. את העונה הסדירה סיימו במקום הראשון מכבי חיפה (ששיחקה בליגה א' עונה אחת בלבד) וסקציה נס ציונה ועלו לליגה העליונה לקראת עונת 1966/1968. ארבע הקבוצות האחרונות ירדו ליגה.
טבלת הליגה > בית הצפון

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מכבי חיפה | 30 | 24 | 4 | 2 | 66 | 9 | 57 | 52 | עלתה ליגה |
| 2 | הפועל כפר סבא | 30 | 20 | 3 | 7 | 62 | 37 | 25 | 43 |  |
| 3 | הפועל קריית חיים | 30 | 14 | 6 | 10 | 42 | 28 | 14 | 34 |  |
| 4 | הפועל חדרה | 30 | 12 | 10 | 8 | 29 | 28 | 1 | 34 |  |
| 5 | בית"ר נתניה | 30 | 13 | 7 | 10 | 44 | 38 | 6 | 33 |  |
| 6 | הפועל כפר בלום | 30 | 11 | 10 | 9 | 42 | 36 | 6 | 32 |  |
| 7 | הפועל טבריה | 30 | 14 | 3 | 13 | 54 | 52 | 2 | 31 |  |
| 8 | הפועל צפת | 30 | 13 | 4 | 13 | 49 | 46 | 3 | 30 |  |
| 9 | הפועל נחליאל | 30 | 6 | 16 | 8 | 27 | 31 | 4- | 28 |  |
| 10 | הפועל בני נצרת | 30 | 9 | 9 | 12 | 33 | 45 | 12- | 27 |  |
| 11 | הפועל נתניה | 30 | 8 | 10 | 12 | 47 | 56 | 9- | 26 |  |
| 12 | הפועל עכו | 30 | 10 | 5 | 15 | 43 | 47 | 4- | 25 |  |
| 13 | הפועל הרצליה | 30 | 7 | 9 | 14 | 36 | 51 | 15- | 23 |  |
| 14 | מכבי חדרה | 30 | 8 | 7 | 15 | 34 | 54 | 20- | 23 |  |
| 15 | הפועל קריית שמונה | 30 | 7 | 7 | 16 | 26 | 51 | 25- | 21 | ירדו ליגה |
| 16 | בית"ר חיפה | 30 | 6 | 6 | 18 | 33 | 58 | 25- | 18 | ירדו ליגה |
טבלת הליגה > בית הדרום

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | סקציה נס ציונה | 30 | 20 | 5 | 5 | 49 | 25 | 24 | 45 | עלתה ליגה |
| 2 | מכבי רמת עמידר | 30 | 17 | 8 | 5 | 56 | 23 | 33 | 42 |  |
| 3 | בית"ר ירושלים | 30 | 17 | 6 | 7 | 68 | 31 | 37 | 40 |  |
| 4 | הפועל חולון | 30 | 15 | 7 | 8 | 49 | 34 | 15 | 37 |  |
| 5 | הפועל אשקלון | 30 | 9 | 16 | 5 | 43 | 42 | 1 | 34 |  |
| 6 | הפועל ראשון לציון | 30 | 9 | 14 | 7 | 44 | 32 | 12 | 32 |  |
| 7 | בית"ר רמלה | 30 | 13 | 5 | 12 | 51 | 47 | 4 | 31 |  |
| 8 | מכבי חולון | 30 | 9 | 13 | 8 | 35 | 37 | 2- | 31 |  |
| 9 | הפועל לוד | 30 | 11 | 9 | 10 | 35 | 33 | 2 | 29 | תוך הורדת שתי נקודות |
| 10 | הפועל קריית אונו | 30 | 7 | 13 | 10 | 31 | 32 | 1- | 27 |  |
| 11 | הפועל כפר שלם | 30 | 7 | 10 | 13 | 37 | 49 | 12- | 24 |  |
| 12 | הפועל מרמורק | 30 | 8 | 8 | 14 | 30 | 46 | 16- | 24 |  |
| 13 | בית"ר לוד | 30 | 7 | 10 | 13 | 32 | 55 | 23- | 24 |  |
| 14 | בית"ר קריית אונו | 30 | 8 | 5 | 17 | 34 | 47 | 13- | 21 |  |
| 15 | הבירה ירושלים | 30 | 7 | 5 | 18 | 31 | 70 | 39- | 19 | ירדו ליגה |
| 16 | הפועל גבעתיים | 30 | 5 | 6 | 19 | 29 | 51 | 22- | 16 | ירדו ליגה |
פזמון

ערך זה עוסק בשיר קצבי המיועד להלחנה ולביצוע. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פזמון הוא שיר קל וקליט. ההבדל בין פזמון לשיר אמנותי – ליד – מתבטא ברמה, הן המילולית והן המוזיקלית. המאפיין העיקרי של הפזמון הוא היותו קליט, נוח להבנה ולזכירה ללא מאמץ מיוחד, בניגוד לשירים מעמיקים יותר, המחייבים הן שמיעה מוזיקלית והן יכולת הבנה ברבדים השונים של הטקסט. כמו כן רמת הכתיבה בפזמון נמוכה מכתיבת שירה, אשר היא בהכרח כתיבה בה מתבצע שימוש יצירתי – אמנותי מורכב על ידי כתיבה בשפה עשירה, עמוקה ומליצית יותר מאשר בפזמון, בו נעשה שימוש בשפה יום-יומית יותר. עם זאת, גם בפזמון נעשה לעיתים שימוש בכתיבה פואטית, בחריזה ובפזמון חוזר. הסוגה הרחוקה ביותר מסוגת הפזמון היא זו של השיר האמנותי.
את הטקסט לפזמונים כותבים על פי רוב פזמונאים, מלחינים מתאימים להם מוזיקה, והם מבוצעים על ידי זמרים ולהקות זמר, אך ייתכן גם שפזמונאי יכתוב מילים למוזיקה קיימת, או שמשורר רציני יכתוב, לפי הזמנה או על דעת עצמו, פזמון קליל, ויש לכך דוגמאות רבות בשירי נתן אלתרמן (שירי המחזמר שלמה המלך ושלמי הסנדלר), אברהם שלונסקי ("תה ואורז יש בסין") ואחרים.
ברבים מן הפזמונים מופיע פזמון חוזר, בית קבוע המשובץ בין בתי השיר המשתנים, ומטרתו, על פי רוב, לשתף את קהל המאזינים בביצוע השיר, הנכתב במקרים רבים ל"שירת רבים", בניגוד בולט לליד. פזמון חוזר כזה חייב להצטיין בטקסט ובנעימה קלים לקליטה עוד יותר מאלה של הפזמון כולו.
סוג אחר של פזמונים הם שירי רחוב – שירים בשפה נמוכה במתכוון, רצופים שגיאות לשוניות ותחביריות, שנועדו לבדר את קהל השומעים וליצור הזדהות. בסגנון זה התמחתה במיוחד המלחינה דרורה חבקין. דוגמה לפזמון כזה הוא "עוזי עוזי", המספר על עלילותיו של חייל פשוט עם הרב-סמל הפלוגתי. פזמון ארוך ומורכב במיוחד הוא "שיר השכונה" של התרנגולים, שהיה שיר השנה ב-1963. פזמונים אלה הם למעשה סיפורים מחורזים ומושרים, שתוכנם קליל, קליט ומבדר.
לסוגת הפזמון העברי אפשר לשייך גם כמה מפזמוני טרם המדינה ופזמוני תש"ח הנודעים, בהם "שיר הג'יפ" או "שיר הפינג'ן" ("הרוח נושבת קרירה"), בניגוד לשירים שאינם בהכרח פזמונים כמו "באב אל-ואד", "דודו" או "הרעות". בין שיריה של נעמי שמר יש גם פזמונים ("הטיול הגדול", "היי טיריליי", "חפש אותי", "מטריה בשניים" ואחרים) לצד שירים הנושאים אופי רציני ועמוק יותר, כמו "כיבוי אורות", "לילה בחוף אכזיב" ועוד.
פרופ' בעז ערפלי נדרש לשאלת הוראת פזמונים בבית הספר ואמר:
אין לזלזל בתפקיד הפזמון שהוא תפקיד חשוב, מלכד אומה ויוצר תחושת יחד ונוגע בסנטימנטים כמו געגועים, אהבה, אבל אין מה ללמד אותו נערים צעירים. אם כבר להשקיע בלימוד, עדיף דברים מורכבים, שכן נערים מבינים פזמונים גם כך. ... הפזמון בדרך כלל קולע אל הדברים הבנאליים, המצויים, הידועים ומובנים גם אם חשובים. מי שקורא או מאזין לפזמון יבין מיד תוך כדי האזנה את המסר. הפזמון בורח ממורכבות ומתחמק מלהטריד את השומע בדברים מורכבים. הפזמון נזהר מפורנוגרפיה ואמירות גסות או פוליטיות נוקבות ויש בו מן הצנזורה. שירה היא ההיפך מפזמון – יותר מורכבת, מכריחה את הקורא לחשוב מחדש, לקרוא עוד פעם ועוד פעם כדי להפנים, מעבירה מסרים שלעתים שנויים במחלוקת, פעם זה כוחה ופעם חולשתה ביחס להמונים.
אטימולוגיה

חלק מפיוטי הסליחות נקראו בשם "פזמונים". במקור המילה הוצעו מספר אפשרויות:
צעקה בלשון תרגומי המקרא.
פזירות ונדיבות בלשון יווני, כי בפיוטים אלו מבקשים מה' נדיבות וותרנות.
"פזם" הוא ראשי תיבות של פיוט זה מהדרין (=מחזרים).
"פזמון" הוא ראשי תיבות של פיוט זה משובח ועושים נגינה.
לקריאה נוספת

אורי פרץ-שרון, איך כותבים פזמון - מדריך לפזמונאות, 2021.
הערות שוליים

↑  מורן זליקוביץ', למה לא מלמדים את שיריו של אהוד מנור?, באתר ynet, 12 באפריל 2005
↑  רבי אליהו בחור (ספר התשבי, ערך פזם, באתר היברובוקס) כתב שכך שמע, אבל העיר על זה שחיפש ולא מצא כן בתרגומים שלפנינו.
↑  רבי בנימין מוספיא, מוסף הערוך, ערך פזמא, באתר היברובוקס.
1 2 3  רבי ישעיה פיק ברלין, נימוקי הגרי"ב, באתר אוצר הספרים היהודי השיתופי.
↑   אמיר רותם, "איך כותבים פזמון": סדנה יסודית ודקדקנית למלאכת הנדסת השירים, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph124354
עטלף צוף צינורי

עטלף צוף צינורי (שם מדעי: Anoura fistulata) הוא מין של עטלף חרקים ממשפחת הזיזפיים, החי בטבע באקוודור. הוא התגלה למדע ב-2005 והוא שייך לסוג Anoura. הוא בעל לשון ארוכה ביותר העוזרת לו להגיע לצוף פרחים נדירים במרומי האנדים.
עטלף זה הוא בעל הלשון הארוכה ביותר של יונק ביחס לבעליה, כשהיא מגיעה בפריסתה לאורך 8.5 ס"מ והיא תופסת 150% מאורך העטלף. המבנה שלה מזכיר את הלשון והלוע המפותלת של הפנגולניים או של דוב נמלים גדול, עם מבנה לוע צינורית הנעה מקנה הנשימה עד בית החזה, אם כי הלסת עצמה קצרה והלשון מגולגלת בתוכה רוב הזמן. הדבר נותן לעטלף כוח יניקה ושאיבה חזק מאוד, בו הוא משתמש כדי לשלוף את הצוף מפרחים כמו Centropogon nigricans וגם מאבקה ומחרקים שהוא מוצא.
עטלף זה נודע רק מכמה הרים מיוערים באקוודור ולא ידוע מה מצב אוכלוסייתו הכללית.
הערות שוליים

↑  עטלף צוף צינורי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2021003926
עונת 1965/1966 בסרייה א'

| --- | --- |

תמונה קבוצתית של אינטר, אלופת הליגה
 תקופת התחרות:  5 בספטמבר 1965 – 22 במאי 1966 (260 ימים)
 מספר משתתפות:  18
 הזוכה:  אינטר
 מספר משחקים:  306
 מספר שערים:  668 (2.18 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  25 - לואיס ויניצ'יו (ברזיל ברזיל), ויצ'נצה
 → 1964/19651966/1967 ←
עונת 1965/1966 בסרייה א' הייתה העונה ה-64 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית נוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-5 בספטמבר 1965 והסתיימו ב-22 במאי 1966.
בליגה השתתפו 18 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
ברשה, נאפולי וספא"ל היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
אינטר זכתה באליפות בפעם העשירית בתולדות המועדון וזאת העונה השנייה ברציפות.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו סמפדוריה, קטניה ווארזה. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו ונציה, מנטובה ולקו.
טבלת הליגה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| 1. | אינטר  | 34 | 20 | 10 | 4 | 70 | 28 | 42 | 50 | זכייה בליגה   העפלה לגביע אירופה לאלופות |
| 2. | בולוניה | 34 | 19 | 8 | 7 | 60 | 37 | 23 | 46 | העפלה לגביע ערי הירידים |
| 3. | נאפולי | 34 | 17 | 11 | 6 | 44 | 27 | 17 | 45 | העפלה לגביע ערי הירידים |
| 4. | פיורנטינה | 34 | 16 | 11 | 7 | 45 | 22 | 23 | 43 | זכייה בגביע איטליה  העפלה לגביע אירופה למחזיקות גביע |
| 5. | יובנטוס | 34 | 13 | 16 | 5 | 38 | 23 | 15 | 42 | העפלה לגביע ערי הירידים |
| 6. | ויצ'נצה | 34 | 13 | 14 | 7 | 44 | 34 | 10 | 40 |  |
| 7. | מילאן | 34 | 13 | 12 | 9 | 43 | 33 | 10 | 38 |  |
| 8. | רומא | 34 | 13 | 10 | 11 | 28 | 31 | 3- | 36 |  |
| 9. | ברשה | 34 | 12 | 8 | 14 | 43 | 44 | 1- | 32 |  |
| 10. | טורינו | 34 | 9 | 13 | 12 | 31 | 34 | 3- | 31 |  |
| 11. | קליארי | 34 | 10 | 10 | 14 | 36 | 37 | 1- | 30 |  |
| 12. | פוג'ה | 34 | 8 | 13 | 13 | 22 | 30 | 8- | 29 |  |
| 13. | לאציו | 34 | 8 | 13 | 13 | 28 | 41 | 13- | 29 |  |
| 14. | אטאלנטה | 34 | 9 | 11 | 14 | 24 | 37 | 13- | 29 |  |
| 15. | ספא"ל | 34 | 9 | 10 | 15 | 38 | 45 | 7- | 28 |  |
| 16. | סמפדוריה | 34 | 9 | 9 | 16 | 27 | 47 | 20- | 27 | ירדה ליגה |
| 17. | קטניה | 34 | 5 | 12 | 17 | 24 | 56 | 32- | 22 | ירדה ליגה |
| 18. | וארזה | 34 | 2 | 11 | 21 | 23 | 62 | 39- | 15 | ירדה ליגה |
כדורגלנים מצטיינים

לואיס ויניצ'יו (ברזיל ברזיל) מויצ'נצה כבש 25 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
סולימאן פאשה

ערך זה עוסק במושל עכו במאה ה-19. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אמת המים לעכו ליד לוחמי הגטאות – מפעל בנייה של סולימאן פאשה שפעל במשך 133 שנים
סולימאן פאשה (בערבית: سليمان باشا; בסביבות 1750 – אוגוסט 1819), המכונה "אל-עאדל" (العادل - "עושה הצדק"), היה מושל עכו כוואלי של צידון בשנים 1819-1805.
שנים ראשונות בעכו

סולימאן פאשה נולד בקווקז, ככל הנראה בגאורגיה, בסמוך לשנת 1750. אין פרטים עליו לפני שהופיע בעכו בשנות ה-70 של המאה ה-18, וכנראה היה אחד מהעבדים ממוצא גאורגי ששליט עכו והוואלי של צידון דאז, אחמד אל-ג'זאר, קנה או קיבל במתנה במצרים. אל-ג'זאר, שהיה בעצמו עבד משוחרר, הקים באמצעות עבדים אלו ממשל ממלוכי. הם שימשו כשומרי ראשו, יועציו, שלטו בשמו על חלקים שונים בממלכתו ופיקדו על רוב המסעות הצבאיים שנשלחו מטעמו כנגד הדרוזים בהר הלבנון או כנגד אנשי שכם. סולימאן היה חלק מהמעגל הפנימי של ממלוכים אלו, שכלל מלבדו את סאלים פאשה אל-כביר (הגדול), סאלים פאשה א-סאע'יר (בערבית-הקטן, הצעיר) ואת אחיו עלי אגא. לאחמד אל-ג'זאר לא היו בנים, ולכן חיפש אחר ממשיך מהימן ומוכשר. היה זה סולימאן. סולימאן שימש תחילה כ"אחראי על האוצר" (ח'אזינדאר) הראשון של אחמד אל-ג'זאר. ב-1785 מונה אחמד אל-ג'זאר גם כוואלי של המחוז (איילט) החשוב של סוריה (הידוע יותר בכינוי מחוז דמשק), והוא מינה את סולימאן פאשה למושל (מותסלים) טריפולי שבלבנון, ואחר כך למושל צידון.
המרד הממלוכי והחזרה לעכו

במאי 1789 שלח אחמד אל-ג'זאר את סולימאן עם כ-800 חיילים לאורך החוף צפונה במטרה להגן על האגף של סאלים פאשה א-סאע'יר, שנשלח עם עיקר הצבא (כ-2,000 חיילים) להילחם בדרוזים ששמרו על עצמאותם בהר הלבנון. עם יציאת עיקר הצבא גילה אחמד אל-ג'זאר שממלוכים אחדים קיימו יחסים עם נשים בהרמונו. בתגובה אופיינית אסר אחמד אל-ג'זאר ממלוכים שנותרו בעיר והוציא את חלקם להורג. יתרת הממלוכים שחששו לחייהם התבצרו במצודה (בורג' אל-חזנה) בפיקודו של עלי אגא "האחראי על האוצר", ואחיו הצעיר של סאלים פאשה, והם איימו להפעיל את התותחים שבה נגד ארמונו של אל-ג'זאר. במשא ומתן שניהל המופתי של עכו הורשו המתבצרים לצאת מהעיר על נשקם וסוסיהם. הם רכבו צפונה והצטרפו לסאלים פאשה ולסולימאן פאשה. ניסיון לפיוס עם אחמד אל-ג'זאר כשל, והממלוכים החליטו להילחם בו. הם כרתו שביתת נשק עם האמיר יוסוף שיהאב, מנהיג הדרוזים, ויצאו לכבוש את עכו, כשבדרך הם בוזזים את צור. הכוח הממלוכי, שכלל כ-1,200 איש, הופיע לפני חומות עכו ב-3 ביוני 1789. לרשות אל-ג'זאר עמדו רק 200 חיילים אלבנים, אבל תוך ניצול הפגזה מסיבית של הכוח התוקף מתותחים מחומות העיר, יצא בלילה כוח פשיטה מעכו, והסתער על הכוח הממלוכי. הממלוכים, שהיו בלתי מאורגנים, הוכו והתפזרו בבהלה. סאלים וסולימאן נמלטו להר הלבנון ואחר כך לדמשק.
ב-1802, שלוש עשרה שנים אחר כך, חזר סולימאן מושפל לעכו, כשהוא נכון להיות מוצא להורג. בצעד יוצא דופן לאור ההיסטוריה האישית של אחמד אל-ג'זאר, קיבל אותו אל-ג'זאר כבן אובד והחזיר לו את מעמדו הקודם. הוא מונה למושל צידון ונשלח כמפקד הצבא במערכה נגד מנהיג הדרוזים, האמיר באשיר, מערכה שבה הובס.
שליט עכו > כיבוש העיר

ב-1804, כשאחמד אל-ג'זאר מת, היה סולימאן פאשה רחוק מעכו כשהוא ממלא את תפקיד האחראי על שיירת העולים לרגל למכה. תפקיד זה היה אמור להיות תפקיד מסורתי של שליט דמשק, אז אחמד אל-ג'זאר, אלא שהלה היה חולה מדי ושלח את סולימאן במקומו. כחודש לפני מותו של אל-ג'זאר מינה הממשל העות'מאני, שרצה למנוע מלחמת ירושה, את מושל חלב גם למושלן של האיילטים דמשק וצידון (תפקידיו של אל-ג'זאר). אבל מיד לאחר מותו של אחמד אל-ג'זאר שחררו חיילים מצבא אל-ג'זאר את מפקדם לשעבר, איסמעיל פאשה, שישב בכלא בעכו, והלה הכריז על עצמו שליט עכו. ביוני 1804 הכריז עליו הממשל העות'מאני כמורד. סולימאן פאשה, שחזר אז לדמשק, איחד כוחות עם מושל חלב, והשניים צרו על עכו. מצור של ארבעה חודשים לא הניב תוצאות, ומושל חלב היה חייב לעזוב את המקום בשל תפקידו כמושל דמשק האחראי על שיירת העולים לרגל שעמדה לצאת בינואר 1805 למכה. סולימאן פאשה המשיך במצור על עכו והתבשר כי הממשל העות'מאני מינה אותו למושל איילט צידון. הקרב המכריע התחולל ליד שפרעם שעה שכוחותיו של איסמעיל שביצעו גיחה מהעיר הנצורה הובסו. סולימאן פאשה היה לשליט איילט צידון וקבע את מקום מושבו בעכו. משערים כי היה אז בסוף שנות ה-50 לחייו.
שליט עכו > השגת רגיעה בשטחים תחת שליטתו

כבר בתחילת דרכו הוא נצטווה על ידי הממשל העות'מאני לכבוש את יפו מידי מוחמד אבו מארק, שגורש בעבר מיפו על ידי אחמד אל-ג'זאר. המצור היה ממושך, אבל בעקבות סיומו המוצלח, במחצית הראשונה של 1806, גמל הממשל העות'מאני לסולימאן והפקיד בידיו את השליטה על הנפות (סנג'ק) של עזה, יפו וירושלים. למעט נפת שכם היה עתה סולימאן שליט על כל שטח לבנון של ימינו וארץ ישראל. הוא היה צריך להפעיל כוח שוב כאשר פרצו מהומות בירושלים, והמושל המקומי מטעם מושל דמשק לא הצליח להתגבר עליהם. הצבא שנשלח לירושלים השקיט את המהומות וסולימאן מינה את מפקד הצבא ששלח לעיר כמושל זמני. עם זאת, יתרת תקופת שלטונו התאפיינה בדרך כלל ברגיעה וביציבות פוליטית. בניגוד לקודמו, שדגל בשימוש בכוח כדרך לפתרון בעיות, העדיף סולימאן משא ומתן עם יריביו או לשמש כמתווך בין הצדדים הניצים. את המחלוקות עם הדרוזים, שהביסו קודם לכן את כל המשלחות הצבאיות ששלח נגדם אחמד אל-ג'זאר, הוא פתר בכך שהכיר מלכתחילה בבשיר, מנהיג הדרוזים, כאמיר של הר הלבנון, וב-1810 העניק לו את האמירות של הר הלבנון לכל ימי חייו. הוא ניהל משא ומתן מוצלח עם המתואלים (שיעים מדרום הלבנון וצפון הגליל), על חזרתם ליישובים שננטשו בתקופת קודמו. המתואלים, שחששו מבגידה, עקב ניסיון העבר עם אחמד אל-ג'זאר, הסכימו בתיווך האמיר בשיר להיפגש עם סולימאן בעכו, ולאחר משא ומתן שנמשך כמה ימים, הושג, בסופו של דבר, הסכם על אוטונומיה חלקית, על נטל המיסים ועל המנהיג שישא וייתן בשמם, הסכם שהחזיק מעמד עד מותו של סולימאן.
שליט עכו > מושל דמשק

בין המחוזות של דמשק לזה של צידון שררו יחסים עוינים, שגלשו מדי פעם למלחמה גלויה. המחלוקות סבבו סביב הניסיונות של קודמו של סולימאן להשתלט על ערים בדרום הארץ שהיו שייכות למחוז דמשק, בעיקר שכם, ירושלים ויפו, על קביעת קו הגבול בין המחוזות בבקעת הלבנון, ועל השליטה בייצוא הסחורות החקלאיות, דוגמת הדגנים מהחורן והכותנה מאזור שכם, לאירופה. מושל צידון (בפועל שליט עכו) קיבל את התפקיד לכל חייו בעוד שתפקיד מושל דמשק, היוקרתי יותר, הוענק לאישים שונים לתקופות קצרות. בשלהי המאה ה-18 נטתה כף המאזנים לכיוון מושל צידון. אחמד אל-ג'זאר שימש בשני התפקידים פעמיים בחייו.
גם בתקופתו של סולימאן התחוללה מחלוקת בין שני המושלים והיא החלה במאבק בין שתי משפחות עשירות בדמשק - משפחת פרחי היהודית ומשפחת אל-בהארי היוונית קתולית. אבי משפחת אל-בהארי התגורר בעכו ושירת את אחמד אל-ג'זאר עד שהושלך לכלא ונמלט לביירות. בנו, ג'ירמאנוס, הועסק על ידי סולימאן פאשה, עד שחיים פרחי, היועץ היהודי והאיש החזק בממשלו של סולימאן פאשה, דאג לגרשו מהעיר. אחיו, עבוד וחנא, שירתו את מושל דמשק. תחילה את עבדאללה פאשא אל-עזם (המושל בשנים 1805–1807), והחל מ-1807 את קאנג' יוסוף פאשה, והם התקרבו אליו מאוד ומונו על ידו למשרות רמות בממשלו. בני משפחת פרחי בדמשק חששו למעמדם ובעקיפין גרמו לערעור מעמדו של קאנג' יוסוף פאשה. כשהתנהל סכסוך בין המחוזות על שליטה בכמה כפרים בין נצרת (השייכת לצידון) לשכם (השייכת לדמשק) דאג חיים פרחי לשחד את המופתי והקאדי של דמשק שיתמכו בעמדת סולימאן פאשה, ולחזק את מעמדו באיסטנבול, בירת האימפריה העות'מאנית, על ידי משלוח דגנים לעיר שסבלה רעב. מעמדו של קאנג' יוסוף התערער עוד יותר בשל כישלונו להילחם בסכנה שהציבה הווהאביה, תנועה אסלאמית שמרנית ריאקציונרית. בשל התנגדותם הנחרצת לפולחן הקברים פשטו הווהאבים על קברו של הנביא מוחמד במדינה (1804) ונהגו לתקוף את שיירות החג' (העלייה לרגל) שהיו באחריותו האישית של מושל דמשק. עקב כך הופסקו השיירות למשך כמה שנים, וב-1809 איימו הווהאבים על דמשק עצמה. בתגובה פיטר הממשל העות'מאני את קאנג' יוסוף פאשה, שנמלט יחד עם האחים אל-בהארי למצרים, ומינה את סולימאן פאשה במקומו למושל דמשק בנוסף לתפקידו כמושל צידון. לשני המחוזות הללו צורפה טריפולי שבלבנון. העיר הייתה בעבר מרכז איילט עצמאי, אבל מעמדה התדרדר. היא נשלטה מזה זמן מה על ידי מושל זוטר, אך לא הוחלט אם לספחה לדמשק או לצידון. עכשיו, כששני המחוזות היו תחת אותו שליט, נפתרה הסוגיה. פרט למחוז חלב שלט עתה סולימאן פאשה על סוריה רבתי (בלאד אל-שאם). בחלק מהמקומות, כמו בשכם או בטריפולי, הוא העמיד מקומיים כמושלים (מותסלים), אבל ברוב המקומות, כמו בחומס או בירושלים, הוא העמיד ממלוכים, חלקם עוד שירתו את אחמד אל-ג'זאר.
סולימאן פאשה שלט בדמשק שנתיים, ואז מונה מושל אחר, אבל השטחים של טריפולי ולאטקיה סופחו באופן רשמי למחוז צידון. פעמיים נוספות בחייו שימש סולימאן פאשה כמושל דמשק, בתחילת 1816, ובסיומה של אותה שנה כמחליפו של המושל הממונה החדש, כנציגו ליישום גביית המיסים ולארגון שיירת העלייה לרגל למכה. היו גם פעמים שבהם נתבקש סולימאן לסייע צבאית למושל דמשק ובתמורה הוא הגביר את השפעתו על אזור שכם שהיה שייך למחוז דמשק.
שליט עכו > השקטת שכם

העיר שכם הייתה מפולגת בין כמה חמולות. אחמד אל-ג'זאר וסולימאן פאשה אחריו תמכו בחמולת טוקאן, אחת מהחמולות הוותיקות בעיר. ב-1811 פרצו מהומות באזור שכם שעה שאיכרים תקפו אסמים השייכים לחמולת טוקאן. סיבת המהומות הייתה המחירים הגבוהים מאוד של החיטה שנגרמו בשל המונופול על סחר בדגנים שתכנן חיים פרחי ויישם סולימאן פאשה (ראו בפסקה הבאה). הזעם כוון נגד חמולת טוקאן בהיותה שותפתו העסקית של סולימאן, אבל בני טוקאן היו משוכנעים כי חמולת אל-נימר היריבה ארגנה את המהומות בחשאי. הם פנו לסולימאן פאשה, שהיה אז גם שליט דמשק, שיתערב בסכסוך והוא פסק לטובתם.
כשחמולת טוקאן חשה בטוחה מספיק ניסו אנשיה לסלק את חמולת אל-נימר מהעיר. בתגובה פרץ בשכם ב-1817 המרד הגדול (אל ת'אורה אל כוברה), מלחמת אזרחים של ממש בין חמולת טוקאן לשתי החמולות הראשיות האחרות, חמולת אל-נימר וחמולת אל-ג'ארר. העיר נחלקה לרבעים מבוצרים בדומה למה שהתרחש בפירנצה בתקופת הרנסאנס. אף על פי שכבר לא היה בתפקיד מושל דמשק (ששכם בתחום סמכותו) זימן סולימאן פאשה את נציגי כל הצדדים הניצים לעכו ואירח אותם בכל הכבוד, אבל רמז להם שלא ירשה להם לחזור בטרם יושג הסכם. אחרי שבועיים של משא ומתן מתיש הושג הסכם על פיו תשלם חמולת טוקאן כופר לכמה חמולות כתחליף לנקמת דם, אבל מוסה טוקאן יישאר המושל המקומי. מכיוון שחמולת אל-נימר לא הייתה שותפה בדיונים, ביקש סולימאן פאשה ביולי 1818 מהמופתי של שכם לתווך בינה לבין חמולת טוקאן, והלה השיג הסכם שחתם את מלחמת האזרחים. המפתיע בפרשה הוא ההתערבות של סולימאן פאשה בענייני עיר שלא בתחומו, ועוד יותר ההסכמה של כל השותפים לסכסוך להתערבות זו. הדבר נבע מחולשתו של מושל דמשק שהוחלף לעיתים קרובות ולא הכיר את הנפשות הפועלות, וכן משום שמושל דמשק היה עסוק ארבעה חודשים בשנה בארגון שיירת העולים לרגל למכה. כמו כן עכו ויפו, נמלי הייצוא היחידים של אזור שכם, היו בידיו של סולימאן פאשה.