stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת בני חיל (שומרון)
תפיסה חינוכית

תלמידים בעלי הפרעת קשב ריכוז והיפראקטיביות מתקשים לממש את הפוטנציאל שלהם בכיתות הרגילות. רבים מהם סובלים גם ממגוון ליקויי למידה נוספים. הישגיהם הנמוכים בבית הספר עלולים לפגוע בהערכה העצמית שלהם. מתבגרים עלולים לנשור ממסגרות חינוכיות, ובחברה הדתית - גם להתנתק ממחויבויות דתיות.
מטרת ישיבת בני חיל לאפשר לתלמיד לממש את מלוא יכולותיו באווירה תורנית. חלק מהתלמידים עברו כבר בתי ספר אחדים, והגיעו לישיבת בני חיל לאחר שלא השתלבו במסגרות קיימות.
המסגרת הלימודית בישיבה כוללת תוכנית לימודים מלאה לתלמידי כיתות ט' עד י"ב. מספר התלמידים בכיתה אינו עולה על 15, כדי לאפשר התייחסות מלאה לצרכים המיוחדים של התלמידים. מחנך הכיתה נוכח במקום בכל שעות הלימודים ומסייע למקד את תשומת לב הנערים בחומר הנלמד. צוות החינוך המיוחד עובד עם התלמידים באופן פרטני, מסייע להם בהבנת החומר הלימודי ומדריך אותם כיצד להתגבר על ליקויי הלמידה השונים.
הערות שוליים

↑  ישיבה דומה בירושלים נושאת אותו שם.
↑  ישיבת בני חיל קדומים, באתר הישיבות התיכוניות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301507205171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישיבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי איסלנד – ארצות הברית

| יחסי איסלנד – ארצות הברית |
| --- | --- |
איסלנד: ארצות הברית


איסלנד: ארצות הברית
שטח (בקילומטר רבוע)
103,000: 9,833,517
אוכלוסייה
394,617: 345,891,750
תמ"ג (במיליוני דולרים)
31,020: 27,360,935
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,608: 79,103
משטר
רפובליקה פרלמנטרית: רפובליקה נשיאותית פדרלית

יחסי איסלנד–ארצות הברית הם היחסים דו-צדדיים בין הרפובליקה של איסלנד לארצות הברית של אמריקה. גם איסלנד וגם ארצות הברית חברות בארגון האמנה הצפון אטלנטית.
על פי דו"ח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 17% מהאיסלנדים בוטחים בהנהגת ארצות הברית, בעוד 25% לא בוטחים ו-58% לא סומכים על ההנהגה.
שגריר איסלנד בארצות הברית, נכון ל-2017, הוא ראש ממשלת איסלנד לשעבר גייר הארדה.
היסטוריה

לארצות הברית אינטרסים באיסלנד מאז אמצע המאה השמונה עשרה. ב-1868 כתבה מחלקת המדינה של ארצות הברית, בשם ויליאם סיוארד, דו"ח שהרהר על רכישת איסלנד מדנמרק.
צבא ארצות הברית נכח באיסלנד ובסביבות מימיה לאחר הכיבוש הנאצי של דנמרק (עוד לפני שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה), על מנת למנוע את גישתה של גרמניה הנאצית למיקומה האסטרטגי החשוב.
ארצות-הברית הייתה המדינה הראשונה שהכירה בעצמאות האיסלנדית מדנמרק ביוני 1944. איסלנד חברה בארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו), אך אין לה צבא קבע משלה (ראו הכוחות המזוינים של איסלנד). ארצות הברית ואיסלנד חתמו על הסכם הגנה בילטרלי ב-1951, שקבע כי ארצות הברית תבצע הסדרות עבור ביטחון לאומי באיסלנד בשם נאט"ו ותיתן זכויות ביסוס לכוחות צבאיים אמריקאים באיסלנד; ההסכם נשאר בתוקף, אם כי הכוחות המזוינים של ארצות הברית כבר לא מוצבים לצמיתות באיסלנד.
ב-2006 הודיעה ארצות הברית כי היא תמשיך לספק הגנה אזרחית לאיסלנד, אך מבלי לבסס כוחות צבאיים במדינה. באותה שנה נסגר בסיס של כוחות צבא ארצות הברית בקפלאוויק, ושתי המדינות חתמו על הסכם טכני בנושאי סגירת בסיס ו"הבנה משותפת" בנושא שיתוף פעולה ביטחוני דו-צדדי עתידי (תוך התמקדות בהגנה על איסלנד ועל צפון האוקיינוס האטלנטי נגד איומים חדשים כגון טרור וסחר בלתי-חוקי).
יחסי איסלנד-ארצות הברית מבוססים על שיתוף פעולה ותמיכה הדדית. שתי המדינות חולקות מחויבות לחירות הפרט, לזכויות האדם ולדמוקרטיה. המדיניות האמריקנית נועדה לשמור על יחסי שיתוף פעולה הדוקים עם איסלנד, הן כבעלת ברית שחברה בנאט"ו המעוניינת במטרות המשותפות של קידום השלום העולמי: כיבוד זכויות האדם, פיתוח כלכלי, בקרת נשק ושיתוף הפעולה בתחום אכיפת החוק. ארצות הברית ואיסלנד פועלות יחדיו במגוון רחב של נושאים הנוגעים להגברת השלום והיציבות באפגניסטן (איסלנד היא חלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי).
יחסים כלכליים

איסלנד וארצות הברית הן מדינות החברות באומות המאוחדות. ארצות הברית מבקשת לחזק את היחסים הכלכליים והמסחריים עם איסלנד. רוב הייצוא של איסלנד מגיע אל האיחוד האירופי ולמדינותיו במסגרת סחר חופשי, והשאר לארצות הברית ויפן. ארצות הברית היא אחת המשקיעים הזרים הגדולים ביותר באיסלנד, בעיקר במגזר האלומיניום. ארצות הברית ואיסלנד חתמו על הסכם מסגרת למסחר ולהשקעות בשנת 2008.
ביקורים דיפלומטיים מטעם שתי המדינות

רק שניים מנשיאי ארצות הברית ביקרו באיסלנד בתקופת כהונתם: הראשון היה ריצ'רד ניקסון מ-31 במאי עד 1 ביוני 1973 ורונלד רייגן, מ-9 עד 12 באוקטובר 1986. רייגן נכח בועידת פסגה שנערכה ברייקיאוויק.
מכובדים אחרים רבים מארצות הברית ביקרו באיסלנד. הגברת הראשונה, הילרי קלינטון, נאמה בכנס על נשים ודמוקרטיה ברייקיאוויק באוקטובר 1999. היא שבה לאיסלנד כחברת הסנאט של ארצות הברית באוגוסט 2004, במסגרת ביקור של שכלל גם את בעלה, הנשיא לשעבר ביל קלינטון והסנאטור ג'ון מקיין. מזכיר המדינה של ארצות הברית, קולין פאוול, השתתף בכינוס נאט"ו שנערך במדינה במאי 2002, ויורשתו, קונדוליזה רייס, ביקרה באיסלנד במאי 2008.
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות בבירת איסלנד, רייקיאוויק.
דיפלומטים איסלנדים ביקרו גם בארצות הברית בכמה הזדמנויות. נשיא איסלנד אולפור רגנר גרימסון נכח בפסגת טכנולוגיה בהנחיית מושלת אלסקה שרה פיילין באוקטובר 2007. הוא גם נועד גם עם מושל מיין פול לה-פייג' בפסגה הסחר הבינלאומי בפורטלנד במאי 2013.
ב-13 במאי 2016, הנשיא ברק אובמה אירח בארצו ועידת פסגה וארוחת ערב ממלכתית למנהיגים סקנדינבים מאיסלנד, נורווגיה, שוודיה, פינלנד ודנמרק. בין המשתתפים מהמשלחת האיסלנדית נמנו ראש הממשלה סיגורדור אינגי יוהנסון והשגריר האיסלנדי בארצות הברית, ראש הממשלה לשעבר גייר הארדה.
יוליוס באהנסן

| --- | --- |

 לידה:  30 במרץ 1830 דוכסות שלזוויג[[קובץ: Bandera danesos Slesvig Sud.svg|קישור=דוכסות שלזוויג|גבול|22px|דוכסות שלזוויג]] טונדרן, דוכסות שלזוויג
 פטירה:  7 בדצמבר 1881 (בגיל 51) הקיסרות הגרמנית למבורק, הקיסרות הגרמנית
 שם לידה:  Julius Friedrich August Bahnsen
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טיבינגן, אוניברסיטת קיל 
 עיסוק:  פילוסוף 
 הושפע מ:  הרקליטוס, הגל, שופנהאואר, קאנט, שטירנר, הרטמן
 השפיע על:  הרטמן, ניטשה, קלאגס, ליגוטי
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 
יוליוס פרידריך אוגוסט באהנסן (בגרמנית: Julius Friedrich August Bahnsen; ‏ 30 במרץ 1830 – 7 בדצמבר 1881) היה פילוסוף גרמני. באהנסון טבע את המונח קרקטרולוגיה (אנ') (תורת הטיפוסים), אותה ביסס בשני הכרכים של ספרו Beiträgen zur Charakterologie (תרומות לקרקטרולוגיה) משנת 1867. באהנסן כינה את השיטה הפילוסופית של הגותו ריאל-דיאלקטית (real-dialektischen), אותה המשיך לפתח במגנום אופוס שלו Der Widerspruch im Wissen und Wesen der Welt (הסתירה בידע והוויית העולם) בשנים 1880–1882. באהנסן נחשב לאחד מהוגי "הפסימיות הפוסט-שופנהאוארית" לצד אדוארד פון הרטמן ופיליפ מיילנדר, ולאחת הדמויות הבולטות ב"מחלוקת הפסימיזם".
ביוגרפיה

באהנסן נולד בטונדרן Tønder שבדוכסות שלזוויג. בשנת 1830 החל את לימודיו באוניברסיטת קיל בפילוסופיה אצל גרגור וילהלם ניטש (Nitzsch) ופילולוגיה. מ-1849 לחם במלחמת שלזוויג הראשונה (1848–1851). ב-1850, לאחר פירוק צבא שלזוויג-הולשטיין מנשקו, ברח לאוניברסיטת טובינגן בממלכת וירטמברג. שם הוא למד פילוסופיה ובשנת 1853 סיים את לימודיו אצל פרידריך תיאודור וישר (Vischer) בנושא אסתטיקה. לאחר מכן עסק כמורה. בשנת 1862, באהנסן רכש עבודה גימסניית לבורק Lębork, בפרובינציית פומרניה, שם התגורר עד מותו.
עבודה פילוסופית > סקירה כללית

עבור באהנסון המציאות היא מאבק מתמשך של ניגודים חומריים תחת מה שהוא מכנה ריאלדיאלקטיק (Real–dialektik). בהגותו מיזג באהנסון בין המוניזם של מורהו הרוחני שופנהאואר, לבין עקרונות דיאלקטיים של הגל (שנוא נפשו של שופנהאואר). באהנסון מאמץ את מושג הרצון השופנהאוארי כחסר היגיון, חובק-כל, כמהות האמיתית של העולם, אך הוא אינו רואה ברצון דבר זהה בתוך כל האינדיבידואלים, אלא רב גוני כמספר האינדיבידואלים. בהשארת הדיאלקטיקה של הגל, בהאסון סבור שקיומם הבו-זמני של כיווני רצון מרובים המתחברים זה לזה, מייצרים סתירות בלתי פתירות. ומכאן גורס כי גם הפנימיות של כל אינדיבידואל מובילה לאנטגוניזם של כיווני רצון מנוגדים. באהנסן אוחז בתפיסת עולם פסימית ושולל כל סוג גאולה או סינתזה בין הסתירות של אינספור סוגי הרצון, ומניח את עצם קיומה של הסתירה כטבע בסיסי וקבוע של העולם, חוק טבע שהופך לסדר עולמי טרגי.
את הצד הריאלי-דיאלקטי של תורתו ביסס באהנסן במאמרו "על הפילוסופיה של ההיסטוריה" (1871), וביצירתו המרכזית Der Widerspruch im Wissen und Wesen der Welt ובנאום שנשה בשנת 1877 "הטרגי כחוק עולמי וההומור כצורה אסתטית של המטפיזי"
עבודה פילוסופית > התכתבות עם הרטמן

באהנסן פיתח ידידות קרובה עם הפילוסוף עמיתו אדוארד פון הרטמן, אך בסופו של דבר הם הידידות התפרקה והם הפכו ליריבים פילוסופיים. לשני ההוגים היו התחלות והשפעות פילוסופיות דומות, ובכל זאת היו שונים באופן מכריע בפרשנותם להשפעות אלו. הרטמן הציב את הרעיון של שופנהאואר בדבר רצון מתמשך בתוך הנפש הלא מודעת של הסובייקט, תוך קבלת הרציונליזם וההיסטוריקיזם הבסיסיים של הגל. להרטמן הייתה זיקה למוניזם הפנתיאיסטי, וטען שהרצון והרוח הרציונלית הם בסופו של דבר אחד ויחיד. לעומת זאת, באהנסן דחה את הרציונליזם של הגל וקיבל את הדיאלקטיקה שלו בצורה שלילית, תוך שילובה עם גרסה מרובה של מטפיזיקת הרצון של שופנהאואר. זוהי הדגמה אירונית למדי לרעיון הקיום של באהנסן כסתירה, שכן ההתעניינות של באהנסן והרטמן בשני הפילוסופים איחדה ביניהם אך גם יצרה מחלוקת בתוך ידידותם.
הרטמן מתח ביקורת על הפלורליזם של באהנסן וטען שהנקודה המשותפת בין כל "הרצונות הפרטניים" הוא רצון יחידני. בעוד באהנסן מתח ביקורת על הרטמן, וטען ש"הרציונליזם ההגליאני" שלו השחית את תורתו של ה"רצון" חסר התכלית של שופנהאואר. לא ניתן היה לשלב את ה"גייסט" של הגל עם הרצון השופנהאואריאני, טען באהנסן, משום שהגייסט הזה הוא טלאולוגי ותמיד תהיה לו מטרת קצה. לרצון אין מטרות לכך יידרש רציונליות ולשופנהאואר היה ברור שהשכל הוא רק עבד מקרי לרצון, ולא מאפיין מהותי לו. הרטמן הגן על עצמו בטענה שהרצון עצמו אינו רציונלי ודווקא בשל כך היא נזקקה לגייסט שתכוון אותה לעבר מטרה. אחרת, הבריאה לא הייתה יכולה להתרחש. הייצוגים שאנו רואים הם מטרותיו היחידות של הרצון, והייצוגים הללו הם רציונליים. באהנסן טען מנגד כי הרגשה היא המטרה הלא-ייצוגית של הרצון וכי לא כל מטרות הרצון הן רציונליות. את הוויכוח הזה לא ניתן היה לפתור, שכן הרטמן ראה בתחושת ערפול וחוסר הכרה, בעוד שבאהנסן לא הצליח להביא את עצמו לקבל את המציאות הבלתי ניתנת להוכחה של מה שנקרא ייצוג "לא מודע".
בנוסף, באהנסן לא הסכים עם הרטמן בנקודות יסוד. אם הרצון והרעיונות נבדלים (כפי שטען הרטמן), תהה כיצד הרעיונות משפיעים על הרצון אם אין להם רצון משלהם. הרטמן טען שהם "שונים, אך מאוחדים", נשארים נאמנים למוניזם שלו. עם זאת, זה ייראה כסתירה לבאהנסן ויחזק עוד יותר את כוחן של הרשעותיו ומסקנותיו של באהנסן עצמו הנובעות מהריאלדיאלקטיק שלו. באשר להרטמן, הוא לא קיבל את התיאוריות של באהנסן ואבחן בו מלנכוליה פסיכופתית וחוסר יכולת פילוסופית להבחין בין "קונפליקט" ל"סתירה".
עבודה פילוסופית > תורת הטרגדיה

תורת הטרגדיה של באהנסן נגזרה באופן ישיר וטבעי מהרעיונות הסותרים של הריאל-דיאלקטיקה שלו. בתקופתו שלו, התיאוריות הנודעות של הטרגדיה היו אלה של שילר ושל הגל. מבחינתם, הבחירה המוסרית הנכונה בנסיבותיו של גיבור טראגי היא תמיד ברורה וכואבת ביותר, דווקא בגלל הנסיבות הללו. כלומר לא משנה כמה ברורה בחירה זו, תמיד קשה לבחור בה. באהנסן לא הסכים עם תפיסה זו. עבורו, הבחירה לעולם אינה ברורה; ואין אפילו ברירה ברורה. בטרגדיה, על הגיבור לבחור בין חובותיו וערכיו. ולמה משנה במה הוא יבחר, הוא יחטא ויענש על כך שלא בחר אחרת. מהתבוננות זו הסיק באהנסן שהטרגדיה חושפת בדיוק את הסתירה הפנימית הזו שטבועה בעולם.
הפילוסוף האמריקאי פרדריק בייזר טוען שלב תורת הטרגדיה של באהנסן נשען על שני יסודות:
האינדיבידואל צריך לבחור בין חובות סותרות או ערכים בלתי ניתנים להתאמה;
האינדיבידואל ייענש, או ייאלצו לסבול, כי הוא מציית לחובה אחת או מכבד ערך יחיד, על חשבון אחר.
מכיוון שחובות וערכים מתנגשים, ומכיוון שהגיבור או הגיבורה הטרגיים חייבים לפעול לפי חובה או ערך כלשהו במצב מסוים, אין לו ברירה אלא לחטוא; עליהם להפר חובה אחרת או להתעלם מערך בסיסי אחר; ועל אותה עבירה יש להענישם. המהות של טרגדיה, אם כן, היא שעלינו לעשות את הדבר הנכון או לפעול למען הטוב, אך גם נענש על כך כי איננו יכולים להימנע מהפרת חובות וטובין אחרים. אפילו עם הכוונות הטובות ביותר והמצפון המדוקדק ביותר, בסופו של דבר אנחנו עושים משהו רע ולא נכון, שעלינו לשלם עבורו.
זו הסיבה שבאהנסן טוען שבסופו של דבר, התבונה לא יכולה לעזור לנו בחיינו ושהבחירות שלנו חייבות להיות מוכתבות על ידי הרגש. רעיונות אלו מטרימים במידת מה את הפרספקטיביזם שלניטשה ואת מסקנתו של קירקגור שכל הבחירות מובילות לצער ולחרטה בחיבורו "או או". באהנסן התלונן שמיסיונר נוצרי טיפוסי יטען שצריך פשוט לעשות את הדבר הנכון ולזכות לגמול, אך אין דבר אחד "נכון". לכל בחירה מוסרית יש השלכות ולכולן יש גם יתרונות וגם חסרונות. לנוכח קיום כה נורא, באהנסן רואה בהומור דבר כמעט קדוש. הוא לבדו נותן לנו את היכולת לצחוק על עצמנו ולהשתחרר מהטרגדיה של ההוויה ולהימנע מדיכאון.
עבודה פילוסופית > ריאליזם טרנסצנדנטי

במהלך סוף ימיו השלים באהנסן את הפרויקט הפילוסופי שלו. למרות מהדורות קבועות ושינויים קלים בפרטים, נותרו שלוש הנחות יסוד בכל הפילוסופיה של באהנסן:
סתירה קיימת בלב המציאות, ואינה רק תכונה של המחשבות שלנו על המציאות
סתירה לא נפתרת בסינתזה
מקור הסתירה הוא הרצון
מלבד דחיית הפרוגרסיביות של הגל ופירוש מחדש של ה"רצון" הייחודי של שופנהאואר, הכחיש באהנסן גם את כל צורות האידיאליזם הטרנסצנדנטלי. עבורו, רעיונות האידיאליזם הם סוליפסיסטיים מטבעם ואינם לוקחים בחשבון את המציאות הייחודית של רצונותיהם האישיים של אנשים אחרים. מסיבה זו ולמטרות טכניות אחרות, הסכים באהנסן עם חבריו הפסימיים יוליוס פראונשטט, פיליפ מיילנדר ואדוארד פון הרטמן שהריאליזם הטרנסצנדנטלי עדיף על האידיאליזם הטרנסצנדנטלי.
עבודה פילוסופית > פסימיות

בסוף ימיו כתב באהנסן מאמר על פסימיות, בניסיון להבחין בין הפסימיות שלו לבין זו של בני דורו. לפי מאמר זה, באהנסן מצא שעמדתו מתנגדת לאופטימיות אידיאליסטית ולביטול ציניות. הוא קבע שהפסימי שומר על "ליבו האידיאליסט" אך מנצל את "החישוב הקר של הראש" כדי להגיע לאמצע. לפיכך, הפסימיסט מבין שהקלה על הסבל היא כמעט בלתי אפשרית, ובכל זאת הצער שנגרם מחוסר האפשרות הזה מחזק את החתירה הבלתי נלאית של הפסימיסט למטרה זו, במקום להכשיל אותו. מכיוון שהוא מרגיש את ה"צער העולם" (weltschmerz) של ההוויה, הוא ניזון עוד יותר מאמפתיה וחמלה.
באהנסן מתח ביקורת על הפסימיות ה"נהנתנית", העמדה לפיה מכאובי העולם עולים על תענוגותיו באיכות ובכמות. פעם נוספת, הפילוסוף חזר על אמונתו בנוגע לאינדיבידואליזם וטען שאי אפשר לעשות חשבון כזה, שכן הוא ימדוד כל פרט באופן שונה. יש סיבות אחרות להיות פסימיים לגבי העולם, הוא טען: להבין שכל המטרות והאידיאלים המוסריים הם חסרי תועלת, ובכל זאת לרדוף אחריהם, בידיעה היטב שאין יציאה או ישועה - זו פסימיות אמיתית.
השפעה וביקורת

פרידריך ניטשה התייחס לבאהנסן בביקורת רבה, כחלק מהתנגדותו המאוחרת לפסימיזם של שופנהאואר וממשיכי דרכו בגרמניה. באפוריזם "לבעיה הישנה: מהו גרמני!" במהדורה השנייה של המדע העליז כתב:
וכי יש לו בכלל לקיום משמעות כלשהי? – זו השאלה אשר תזדף למאות שנים נוספות על מנת להיקלט בכלל במלוא מובנה ובכל עומקה. מה ששופנהאואר עצמו השיב לשאלה זו – ויסולח לי הביטוי – היה משהו נחפז, מעשה נערות, מעין השלמה, הישארות והיתקעות באלה מתחמי המוסרי הנוצרי־פרישותי, שהאמונה בהם פסקה עם היפסק האמונה באלוהים [...] או שמא הוכיחו הגרמנים בדרך שטיפלו בשאלתו של שופנהאואר את שייכותם הפנימית ואת קרבתם לה, את הכשרתם המוקדמת לכך, את צורכם בבעייה זו? [...] על ידי כבדותה האופיינית של פסימיות שופנהאואריאנית זו – הגרמנית התנהגו בה באופן בולט שלא כבני־בית. [...] אולם אני שואל: שמא יש לזקוף על כבודם של הגרמנים את זה הסביבון המזמזם באהנסן, אשר הסתובב כל ימי חייו בתאוותנות סחור־סחור למצוקתו הריאלדיאלקטית "ומפתח הנפש האישי" שלו – שמא זה דוקא גרמני הוא? (ואני ממליץ, אנכי, כמזון אנטיפסימיסטי, במיוחד מכוח הפסיכולוגיזמים החינניים שבהם, שבעזרתם ניתן, כמדומה לי, לגבור גם על סתימות קשות ביותר בגוף ובמצב הרוח).
עם זאת, פרשנים שונים עומדים על ההשפעה של הגותו על ניטשה, כפי שעולה גם מהתכתבויותיו של ניטשה עם אחרים.
פרדריק בייזר מציין כי ב-1877, בעמודים האחרונים של מאמרו באנסן "Mosaiken und Silhouetten" ("פסיפסים וצלליות") הוא עצמו מבקר את ניטשה מבלי לציין את שמו, כשהוא מכוון את ביקורתו כלפי המחבר של "אנושי, אנושי מדי". בהתייחסו ל"פילוסופיה ההיסטורית" החדשה של ניטשה, טוען באנסן שתוכניתו לחשיפת מקורותיו הבסיסיים של המוסר תערער את הגבורה המוסרית שעליה מבוססת הפסימיות. באנסן שואל – "אם נשלול אפילו מהגיבור הטרגי את אשליותיו, מה אז?". באנסן אינו עונה על השאלה הזו, מסתפק בנזיפה בניטשה על שבגד במורשתו של שופנהאואר.
הפילוסוף הגרמני לודוויג קלגס, מחשובי הוגי פילוסופיית החיים, הושפע רבות מעבודתו של באהנסן, בייחוד בתחום חקר האופי וראה בו מטרים של הגותו שלו.
סופר האימה תומאס ליגוטי פותח את ספרו The Conspiracy Against the Human Race ("הקונספירציה כנגד המין האנושי") בניתוח אמירה מוקדמת של באהנסן (בהיותו בן 17) כי "האדם הוא כלום המודע לעצמו" (”Man is a self-conscious Nothing“). ליגיטי כותב כי אף שאינו מתייחס לבאהנסן ישירות בשאר הספר "רוחו הנגטיבית בכל זאת נוכחת בעבודה זו, שעיקרה נוגע למידת עיוורנינו לזוועות קיומנו, וכן לעד כמה מיומנים הפכנו בבלימתן".
ביבליוגרפיה

Julius Bahnsen, Winfried H. Müller-Seyfarth (Ed.): Das Tragische als Weltgesetz und der Humor als ästhetische Gestalt des Metaphysischen. ("The Tragical as World Law and Humour as Aesthetic Shape of the Metaphysical.") VanBremen VerlagsBuchhandlung, Berlin 1995
Julius Bahnsen, Anselm Ruest (Ed.): Wie ich wurde, was ich ward, nebst anderen Stücken aus dem Nachlaß des Philosophen. Leipzig 1931
לקריאה נוספת

Beiser, Frederick C. (2018),  Moland, Lydia L. (ed.), "Humor as Redemption in the Pessimistic Philosophy of Julius Bahnsen", All Too Human: Laughter, Humor, and Comedy in Nineteenth-Century Philosophy, Boston Studies in Philosophy, Religion and Public Life (באנגלית), Cham: Springer International Publishing, 7: 105–114, doi:10.1007/978-3-319-91331-5_7, ISBN 978-3-319-91331-5, נבדק ב-2021-11-02
Beiser, Frederick C. Weltschmerz: Pessimism in German Philosophy, 1860–1900. Oxford University Press. 2016
Richard Reschika: Schopenhauers wilde Söhne. Julius Bahnsen – der tragische Realdialektiker, in: Philosophische Abenteurer. Elf Profile von der Renaissance bis zur Gegenwart, J.C.B. Mohr (Paul Siebeck), UTB, Tübingen 2001, S. 103–159. ISBN 3-8252-2269-1
הערות שוליים

↑  Beiser, Frederick. Weltschmerz: Pessimism in German Philosophy, 1860-1900. Oxford University Press, 2016. pp. 236.
↑  Frederick, Beiser. Weltschmerz: Pessimism in German Philosophy, 1860-1900. Oxford University Press, 2016. pp. 229–244.
↑  Beiser, Frederick. Weltschmerz: Pessimism in German Philosophy, 1860-1900. Oxford University Press, 2016. pp. 246–263.
↑  Beiser, Frederick C. (2016). Weltschmerz: Pessimism in German Philosophy, 1860-1900 (באנגלית) (1st ed.). Oxford: Oxford University Press. p. 264. ISBN 978-0-19-876871-5. OCLC 929590292.
↑  Kierkegaard, Soren. Either/Order. pp. Section: An Ecstatic Discourse.
↑  Beiser, Frederick. Weltschmerz: Pessimism in German Philosophy, 1860-1900. Oxford University Press, 2016. pp. 263–267.
↑  Beiser, Frederick. Weltschmerz: Pessimism in German Philosophy, 1860-1900. Oxford University Press, 2016. pp. 281–285.
↑  Jensen, Anthony. Julius Bahnsen's Influence on Nietzsche's Wills-Theory. Journal of Nietzsche Studies Vol. 47, No. 1 (Spring 2016). pp. 101–118.
↑  Thomas Brobjer, Nietzsche’s Philosophical Context (Urbana, IL: University of Illinois Press, 2008)
↑  Nietzsche to Paul Deussen, Briefwechsel, Kritische Gesamtausgabe, ed. Giorgo Colli, Renate Müller-Buck, Annemaire Pieper et al. (Berlin: de Gruyter, 1975), I/2. 258.
↑  Julius Bahnsen, Mosaiken und Silhouetten (Leipzig: Wigand, 1877), pp. 1–41
↑  Frederick C. Beiser, Weltschmerz: Pessimism in German Philosophy, 1860–1900. Oxford University Press. 2016, p.284
↑  Frederick C. Beiser, "Weltschmerz: Pessimism in German Philosophy, 1860–1900". Oxford University Press. 2016, p.239
↑  Ligotti, Thomas. The Conspiracy Against the Human Race (2010), pp.10–11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415028905171  PLWABN: 9810658598605606  BNE: XX1697335  BnF: cb127763591 (data)  CiNii: DA11226071  GND: 118505947  ISNI: 0000 0001 1884 7769  LCCN: n2011026048  NKC: jo2002101194  NLG: 156869  NTA: 24001099X  RERO: 02-A002960547  SELIBR: 328407  SUDOC: 088698289  VIAF: 120783593   WorldCat (עם VIAF): 120783593 
באהנסן בשנת 1877
באהנסן ב-1883
אדוארד פון הרטמן
ישיבת חפץ חיים (ניו יורק)

ערך זה עוסק בישיבה בקווינס, ניו יורק. אם התכוונתם לישיבה אחרת בשם זה, ראו .
| --- | --- |


 מכון לימודים פרטי ללא מטרות רווח
 תקופת הפעילות:  1933–הווה (כ־91 שנים)
 מייסדים:  הרב חיים דוד ליבוביץ
 התמחות:  לימודי רבנות
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב דוד האריס והרב עקיבא גרונבלט
 מיקום
 מיקום:  קווינס ניו יורק ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°43′23″N 73°49′02″W﻿ / ﻿40.723055555556°N 73.817230555556°W﻿ / 40.723055555556; -73.817230555556
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיישיבת חפץ חיים(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיישיבת חפץ חיים
 
ישיבת רבינו ישראל מאיר הכהן (מכונה ישיבת חפץ חיים, ידועה גם בשם הסמינר הרבני של אמריקה) היא ישיבה אמריקאית-ליטאית בקיו גרדן הילס, קווינס, ניו יורק. שמה הרשמי הוא 'הסמינר האמריקאי לרבנים' (RSA). לישיבה סניפים ושלוחות בישראל ובצפון אמריקה.
היסטוריה

הישיבה הוקמה בשנת 1933 על ידי הרב חיים דוד ליבוביץ "(תר"נ, 1890 – ט"ו בכסלו תש"ב, 5 בדצמבר 1941), אחיינו ותלמידו של רבי ישראל מאיר הכהן בעל החפץ חיים. הרב ליבוביץ למד בישיבת ראדין בחברותא עם החפץ חיים ואצל רבי נפתלי טרופ, גם למד אצל רבי נתן צבי פינקל בישיבת סלבודקה. בניו יורק כיהן הרב ליבוביץ כראש ישיבה בישיבת תורה ודעת מתרפ"ו עד תרצ"ג, אז עזב עם עשרים וחמש תלמידים ויסד את "ישיבת רבינו ישראל מאיר הכהן" על שם דודו החפץ חיים שנפטר בשנת הקמתה.
לאחר פטירתו של מייסדה בדצמבר 1941 מונה בנו, רבי חנוך העניך ליבוביץ, כראש ישיבה. כיום עומדים בראשות הישיבה שניים מתלמידיו של הרב ליבוביץ, הרב דוד האריס והרב עקיבא גרונבלט.
משכנה הראשון של הישיבה היה בויליאמסבורג, ברוקלין. בדצמבר 1955 היא עברה לפורסט הילס, קווינס, ובתחילת שנת הלימודים 2003, לקיו גרדן הילס, קווינס.
מוסדות הישיבה כוללים תיכון ישיבתי לבנים, ישיבה ללימודי תואר ראשון, וכולל אברכים ללימודי רבנות.
היסטוריה > מאפיינים

לישיבה כמה מאפיינים עיקריים, חלקם בשונה מהנהוג בישיבות הקלאסיות:
דגש על גילוי תהליכי החשיבה הסמויים בין שלבי הסוגיות התלמודיות. מתודולוגיה ששמה דגש על כך שהתנועה בין תהליך החשיבה הראשוני ("הווה אמינא") של הסוגיה התלמודית לתהליך החשיבה הסופי (המסקנה) חייבים להיות ברורים ומובנים במלואם.
לימוד תנ"ך ופרשני התורה בגישה דייקנית הנהוגה בדרך כלל בישיבות בלימודי גמרא והלכה בלבד. הישיבה דוגלת ברעיון כי הגישה אל הטקסט התנכ"י אמורה להיות מתוך דיוק בפשט הכתוב ומינימום סטייה ממנו.
דגש חזק על לימוד מוסר, הן בוועדים חצי שבועים (המתבססים על השיטה לעיל) והן במסגרת "סדר מוסר".
דגש על הפצת יהדות. עם סיום תקופת לימוד ממושכת, התלמידים מוכוונים לחפש עבודה בתחום החינוך היהודי, לעיתים קרובות הם אף מקימים מוסדות חינוך משלהם.
קוד לבוש מאפשר. התלמידים יכולים ללבוש חולצות צבעוניות בניגוד לחולצות לבנות המחויבות ברוב הישיבות החרדיות-ליטאיות, וזאת על פי הוראתו והשקפתו של הרב חנוך ליבוביץ.
הישיבה שמה דגש על כפיפות מלאה ל"דעת תורה".
בוגרים בולטים

רבי אַלְתֶּר צְבִי אַרְיֵה יַכְנֶס, מוזיקאי, כוכב ילדים ומלמד חרדי ישראלי לתשב"ר
רבי חיים דוב אלטוסקי, מראשי ישיבת תורה אור ומחבר סידרת ספרי "חידושי בתרא" על הש"ס
הרב שלמה שרפמן, לשעבר רבה של ישראל הצעיר בפלטבוש
הרב דוד האריס, מראשי ישיבת רבינו ישראל מאיר הכהן.
רבי עקיבא גרונבלט, מראשי ישיבת רבינו ישראל מאיר הכהן.
הרב ברוך חייט, מלחין וראש ישיבת מערבא.
הרב אליקים רוזנבלט, ראש ישיבת ישיבת כתר תורה
הרב מרדכי גולדשטיין ראש ישיבת התפוצות
הערות שוליים

↑  יהודה אריה ליב שמידמאן (עורך), פתיחה, תפארת דוד, באתר אוצר החכמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009831590105171
יחסי אינדונזיה–שווייץ

| יחסי אינדונזיה–שווייץ |
| --- | --- |
אינדונזיה: שווייץ


אינדונזיה: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
1,904,569: 41,277
אוכלוסייה
284,049,195: 8,933,409
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,371,171: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,827: 99,060
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה קונפדרטיבית

יחסי אינדונזיה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה

בין רפובליקת אינדונזיה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים מאוד וידידותיים מאוד.
שווייץ הכירה לראשונה בעצמאותה של אינדונזיה מהולנד בשנת 1949, ארבע שנים לאחר שזכתה בה בשנת 1945. שווייץ פתחה נציגות בג'קרטה בשנת 1952. בשנת 1863, קונסוליה שווייצרית נפתחה בבטאוויה (ג'קרטה). נציגות שווייצרית שנייה נפתחה בעיר מדן בשנת 1916 (האי סומטרה).
מאז שנות התשעים של המאה העשרים, אינדונזיה ובמיוחד האי באלי, נעשו ליעד פופולרי מאוד לחופשות עבור תיירים שווייצרים.
אינדונזיה, עד שנת 1997, היוותה עבור שווייץ מדינה מועדפת בשיתוף פעולה להאצת התפתחותה. אף על פי כן שהמעמד הזה נלקח מאינדונזיה, הוא היה נדבך משמעותי ביחסים בין שתי המדינות, ששיא התרומה שלו בשנת 1971. מאז שנת 2008 אינדונזיה היא מדינה מועדפת להאצת התפתחות של סוכנות שווייצרית.
חגיגת יום השנה השישים וחמש ליחסים בין שווייץ לאינדונזיה נחגגה בשנת 2017.
יחסים כלכליים

שווייץ רואה את אינדונזיה "כשוק לעתיד". שווי הסחר שבין שתי המדינות בשנת 2017 עלה בחמישים אחוזים בהשוואה לשנה הקודמת, כשעבר את הסכום של 2.8 מיליארד פרנק שווייצרי.
יותר ממאה וחמישים חברות שווייצריות הן פעילות באינדונזיה. בסוף שנת 2016, על פי הבנק הלאומי השווייצרי, ההשקעות השווייצריות הישירות באינדונזיה היו שוות ערך ל-6.9 מיליארד פרנק שווייצרי. ההשקעות הישירות הללו נוצרו על ידי 20,000 משרות שחולקו על ידי חברות שווייצריות באינדונזיה. שווייץ הייתה המשקיעה האירופאית השלישית בגודלה במדינה בשנת 2016.
בשנת 2017 נפתח מרכז סחר שווייצרי בג'קרטה.