stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה מגדלנה (סרט)
הערות שוליים

↑  "Mary Magdalene (2018)". British Film Institute. נבדק ב-16 באוגוסט 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dalton, Stephen (27 בפברואר 2018). "'Mary Magdalene': Film Review". The Hollywood Reporter. נבדק ב-16 באוגוסט 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mary Magdalene". Audi Dublin International Film Festival. אורכב מ-המקור ב-28 באפריל 2018. נבדק ב-7 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "MARY MAGDALENE". British Board of Film Classification. Retrieved February 9, 2018
↑  "Mary Magdalene (2018)". The Numbers. Nash Information Services, LLC. נבדק ב-18 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jaafar, Ali (2 בפברואר 2016). "Rooney Mara In Discussions To Play Mary Magdalene In Biopic". Deadline Hollywood. נבדק ב-3 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jafaar, Ali (22 באפריל 2016). "Joaquin Phoenix Eyed To Play Jesus Christ In Mary Magdalene Pic". Deadline Hollywood. נבדק ב-3 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jaafar, Ali (13 ביולי 2016). "Chiwetel Ejiofor In Talks For 'Mary Magdalene'; Will Play Peter The Apostle". Deadline Hollywood. נבדק ב-3 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jaafar, Ali (22 ביולי 2016). "Tahar Rahim In Talks To Play Judas In 'Mary Magdalene'". Deadline Hollywood. נבדק ב-3 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Galuppo, Mia (13 בספטמבר 2016). "Israeli Actress Hadas Yaron Joins Weinstein Co.'s 'Mary Magdalene' (Exclusive)". The Hollywood Reporter. נבדק ב-3 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jóhann Jóhannsson & Hildur Guðnadóttir to Score Garth Davis' Mary Magdalene". FilmMusicReporter. 20 בספטמבר 2017. נבדק ב-21 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Le Crayon Rouge (2 בדצמבר 2016). "Day 74 #theend #marymagdalene #wrapparty 🎬👋🏻 #naples". Instagram. נבדק ב-2 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kelly, Aoife (7 בפברואר 2018). "Rooney Mara, Joaquin Phoenix and Garth Davis coming to Ireland for Audi Dublin International Film Festival". Independent.ie. נבדק ב-7 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mary Magdalene". Transmission Films. נבדק ב-7 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Winners & Nominees - AACTA". www.aacta.org. אורכב מ-המקור ב-2019-07-01. נבדק ב-4 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "APSA 2018 Winners".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 703a6411-3c94-4ea4-bc4b-a92b3aad8638
ספרות אפרו-אמריקאית

ספרות אפרו-אמריקאית (באנגלית: African American literature) היא מכלול היצירה הספרותית שהופקה בארצות הברית על ידי כותבים ממוצא אפריקאי. הסוגה הכתה שורשים בחיבוריהם של כותבים מן המאה ה-18 כגון פיליס וויטלי ואולאודאה אקוואינו, הגיעה לנקודות-שיא מוקדמות עם סיפורי עבדים והרנסאנס של הארלם, וכלה בספרות בת-זמננו של כותבים כגון טוני מוריסון, מאיה אנג'לו וולטר מוסלי הנמנים עם גדולי הסופרים בארצות-הברית דהיום. עם הנושאים הנחקרים בספרות האפרו-אמריקאית נמנים תפקידם של האפרו-אמריקאים בתוככי החברה האמריקאית הכללית, התרבות האפרו-אמריקאית, גזענות, עבדות ושוויון. הכתיבה האפרו-אמריקאית נטתה לאורך השנים לכלול גם גרסאות אוראליות דוגמת מזמורים-דתיים, דרשות, נעימות כנסייתיות, בלוז וראפ.
ככל שמעמדם של האפרו-אמריקאים בחברה האמריקאית השתנה במהלך מאות השנים עברו, כך גם השתנו מוקדי-העניין של הספרות האפרו-אמריקאית. בטרם פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית הספרות האפרו-אמריקאית התמקדה בעיקר בנושא העבדות, כפי העולה מתקומת תת-הסוגה של סיפורי עבדים. עם זאת, בימי המעבר מן המאה התשע-עשרה אל המאה העשרים, ספרים פרי עיטם של סופרים רבים, ובהם ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז ובוקר טי. וושינגטון התפלמסו בשאלה האם לתקוף או לפייס את הגישות הגזעניות בארצות-הברית. בימי התנועה האמריקאית לזכויות האזרח, כותבים כגון ריצ'רד רייט, רלף אליסון וגוונדולין ברוקס הוציאו תחת ידיהם יצירות שעסקו באפליה הגזעית ובלאומנות השחורה. בימינו אנו, הספרות האפרו-אמריקאית מהווה חלק אינטגרלי מן הספרות האמריקאית, כאשר ספרים כמו "שורשים" פרי עטו של אלכס היילי, "הצבע ארגמן" מאת אליס ווקר ו-"חמדת" של טוני מוריסון, העפילו למדרגה של רבי-מכר ועוטרו בפרסים רבים.
תכונות ונושאים

במונחים כלליים, ספרות אפרו-אמריקאית יכולה להיות מוגדרת ככתיבה על ידי אנשים ממוצא אפריקאי החיים בארצות הברית. אולם, בדיוק כפי שהחיים וההיסטוריה האפרו-אמריקאית הם רב-גוניים במידה רבה, כך גם הספרות האפרו-אמריקאית. ספרות אפרו-אמריקאית מתמקדת בדרך כלל בנושאים בעלי עניין פרטיקולרי לשחורים בארצות הברית, כגון תפקידם של אפרו-אמריקאים בחברה האמריקאית הכוללת, ומהי המשמעות של להיות אמריקאי. כפי שפרופסור אלברט ג'. רבוטו מאוניברסיטת פרינסטון אמר, כל הלימודים האפרו-אמריקאים כולל ספרות אפרו אמריקאית, "מדברים על המשמעות העמוקה יותר של נוכחותם של אפרו-אמריקאים באומה זאת. נוכחות זאת הייתה תמיד מקרה מבחן לטיעונה של האומה לחופש, דמוקרטיה, שוויון והכללת כולם." כשלעצמה, ניתן להגיד שספרות אפרו-אמריקאית בוחנת את נושא החופש ושוויון שנמנעו משחורים בארצות הברית, יחד עם נושאים נוספים כגון, תרבות אפרו-אמריקאית, גזענות, דת, עבדות, תחושה של בית ועוד.
ספרות אפרו-אמריקאית מהווה ענף ויטלי של ספרות של הפזורה האפריקאית, כאשר ספרות אפרו-אמריקאית מושפעת מהמורשת האפריקאית הגדולה בגולה, ובתורה משפיעה על כתיבה אפריקאית גלותית בארצות רבות. בנוסף על כך, ספרות אפרו-אמריקאית קיימת במימד הנרחב יותר של ספרות פוסט-קולוניאלית, למרות שחוקרים מסמנים קו ברור בין השניים בהצהרה ש"ספרות אפרו-אמריקאית שונה מספרות פוסט-קולוניאלית בכך שהיא נכתבת על ידי קבוצת מיעוט החיה באומה עם כוח כלכלי ועושר רב".
התרבות האפרו-אמריקאית האוראלית עשירה בשירה, כולל מוזיקה רוחנית, מוזיקת גוספל אפרו-אמריקאית, בלוז וראפ. שירה אורלית זאת מופיעה גם במסורת האפרו-אמריקאית של דרשות נוצריות, אשר עושות שימוש בחזרה מכוונת, מקצב ואליטרציה. לספרות אפרו-אמריקאית – במיוחד שירה כתובה, אבל גם פרוזה – יש מסורת חזקה של שילוב כל הצורות הללו מהשירה האורלית.
אולם, בשעה שמאפיינים ונושאים אלו קיימים ברמות רבות של ספרות אפרו-אמריקאית, הם אינם הגדרה אקסקלוסיבית של הסוגה ואינם קיימים בכל היצירות של הז'אנר. בנוסף, יש התנגדות לשימוש בתאוריה ספרותית מערבית כדי לנתח ספרות אפרו-אמריקאית. כפי שהנרי לואיס גייטס, אחד החוקרים האפרו-אמריקאים החשובים ביותר אמר פעם, "השאיפה שלי היא לאפשר למסורת השחורה לדבר על עצמה, על טבעה ופונקציות שונות, מאשר לקרוא אותה, או לנתח אותה במונחים של תאוריות ספרותיות המושאלות בשלמותן ממסורות אחרות, בהתאמה מהחוץ".
היסטוריה > ספרות אפרו-אמריקאית מוקדמת

ממש כשם שההיסטוריה האפרו-אמריקאית מקדימה את תקומתה של ארצות הברית בתור מדינה עצמאית, כן גם הספרות האפרו-אמריקאית הכתה שורשים עמוקים בעבר.
לוסי טרי היא המחברת של הפריט הקדום ביותר של ספרות אפרו-אמריקאית ככל הידוע - "Bars Fight" משנת 1746. פואמה זאת לא ראתה אור עד לשנת 1855 עד הופיעה ב-"היסטוריה של מערב מסצ'וסטס" פרי עטו של ג'וזיאה הולנד. כמו כן, "The Narrative of the Uncommon Sufferings and Surprising Deliverence of Briton Hammon, A Negro Man" נכתב בשנת 1760 על ידי בריטון המון. המשוררת פיליס ויטלי (1753-1784), הצליחה להוציא לאור את ספרה "Poems on Various Subjects" בשנת 1773, שלוש שנים בטרם הוכרז על עצמאותה של ארצות הברית. ויטלי נולדה בסנגל שבאפריקה, ובגיל שבע נחטפה ונמכרה לעבדות. היא הובאה לאמריקה ונאלצה לשרת סוחר איש בוסטון. הגם שבתחילה מאנה להתאקלם בתרבות האנגלית, הרי שבהגיעה לגיל שש-עשרה הצליחה ללמוד את השפה על-בוריה. שירתה זכתה לתשבחות מפי גורמים מובילים במהפכה האמריקאית, ובהם ג'ורג' וושינגטון, שהודה לא באופן אישי בגין שיר שהיא כתבה לכבודו. על אף כל זאת, אנשים לבנים רבים התקשו להאמין שאישה שחורה יכולה הייתה להיות כה פיקחית עד שתוכל לכתוב שירה. כתוצאה מכך, וויטלי נאלצה להגן על עצמה בבית-המשפט ולהוכיח כי אמנם היא המחברת של שיריה. ישנם מבקרים הרואים במגננה המוצלחת של וויטלי כהכרה אמריקאית ממסדית ראשונה בקיומה של הספרות האפרו-אמריקאית.
היסטוריה > סיפורי עבדים

תת סוגה של ספרות אפרו-אמריקאית שהחלה באמצע המאה ה-19 היא נרטיבים של עבדים. באותה תקופה המחלוקת בנוגע לעבדות הובילה לספרות משולהבת משני צדי המתרס שעסקה בנושא זה, עם ספרים כמו אוהל הדוד תום (1852) המציג את נקודת מבטם של האבוליסטים על הרעה החולה שבעבדות, וספרות שכונתה "אנטי-תום" מאת לבנים דרומיים כמו וויליאם גילמור סימס, שנכתבה מנקודת מבט התומכת בהמשך העבדות.
על מנת להציג את המציאות האמיתית של חיי העבדות, מספר עבדים לשעבר כמו הרייט ג'ייקובס ופרדריק דאגלס כתבו סיפורי עבדות, שעד מהרה הפכו לאבן יסוד בספרות האפרו-אמריקאית. כששת אלפים עבדים לשעבר מצפון אמריקה והקריביים כתבו דיווחים על חייהם, וכמאה וחמישים מאלו פורסמו כספרים ועלונים נפרדים.
באופן כללי, נרטיבים של עבדים יכולים להיות מקוטלגים לשלוש צורות נפרדות: סיפורים של גאולה דתית, סיפורים שמעודדים את המאבק האבוליסטי, וסיפורי התקדמות. הסיפורים שנכתבו כדי לעודד את המאבק האבוליסטי זכו לפרסום הרב ביותר בגלל שהם נושאים מוטיב אוטוביוגרפי חזק. המוכרים ביותר מבין אלו הם האוטוביוגרפיה של פרדריק דוגלוס ואוטוביוגרפיה של שפחה מאת הרייט ג'ייקובס (1861).
היסטוריה > הרייט ג'ייקובס

הרייט ג'ייקובס נולדה ב-1813 באדינגטון, צפון קרוליינה, ועד 1852 הייתה למעשה שפחה, למרות שכבר ב-1842 הצליחה לברוח לצפון. סיפורה האישי, כפי שהיא מתארת אותו בספרה האוטוביוגרפי, יוצר מקבילה לסיפורי שואה יהודיים, מכיוון שג'ייקובס הסתתרה בעליית גג במשך שבע שנים.
מעניינת חוסר יכולת מסוימת של הקהל האמריקני להכיל את הסיפור. עד היום היחס אליו בארצות הברית הוא כאל 'עדות חשובה' במסגרת סיפורי העבדות השונים, ולא כאל יצירה עצמאית העומדת בפני עצמה. כשהספר נכתב התקשו ג'ייקובס והעורכת שלה, לידיה מריה צ'יילד למצוא מוציא לאור אמריקני, בזמן שבאנגליה הוא הפך לרב-מכר.
בית הוצאה אחד בבוסטון הסכים להוציא את הספר אם ג'ייקובס תוכל לשכנע אישיות ספרותית מפורסמת כמו הרייט ביצ'ר סטואו לכתוב לספר הקדמה. 'אוהל הדוד תום' של  סטואו, שיצא ב-1852 ועסק בעוולות העבדות, השפיע רבות על דעת הקהל והכין אותה למלחמה, ובכל זאת סטואו הרגישה צורך להוציא ספר נוסף, 'המפתח לאוהל הדוד תום', כדי לבסס את אמיתות התשתית העובדתית של רב המכר.
ביצ'ר סטואו ביקשה מג'ייקובס רשות להשתמש בסיפור חייה עבור 'המפתח' וג'ייקובס סירבה ואמרה שהיא מתכוונת לכתוב את הסיפור שלה בעצמה. הרעיון לכתוב את 'אוטוביוגרפיה של שפחה' היה כפי הנראה של אֵיימי פּוֹסט. איימי ואַייזיק פּוֹסט היו זוג "Abolitionists", לוחמים פעילים נגד העבדות, וחברים של הרייט ג'ייקובס ושל אחיה, וג'ייקובס מספרת עליהם בחיבה רבה בספרה (עמ' 229, אוטוביוגרפיה של שפחה', הוצאת 'סהב' 2009).
סופרים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  ריצ'רד רייט  רלף אליסון  טוני מוריסון  ג'יימס בולדווין |  אלכס היילי  ג'מייקה קינקייד  אליס ווקר  ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז |  מאיה אנג'לו  צ'ארלס צ'סנט  זורה ניל הרסטון  בוקר טי. וושינגטון |  אוקטביה א. באטלר  סמואל ר. דילייני  טרי מקמילן |  |  |  |  |
לקריאה נוספת

הרייט ג'ייקובס, אוטוביוגרפיה של שפחה,  תרגמה מאנגלית: טליה פישמן. הוצאת סהב, 2009.
לוסיאנו קסטרו

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1975 (בן 49) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  ארגנטינה 
 תקופת הפעילות:  מ-1993 
 פרסים והוקרה:  פרס מרטין פיירו  Sea Star Awards 
 פרופיל ב-IMDb
 
לוסיאנו דניאל קסטרו (בספרדית: Luciano Daniel Castro, נולד ב-16 במרץ 1975), המוכר בשם לוסיאנו קסטרו, הוא שחקן ארגנטינאי אשר ידוע בעיקר בתפקידו בטלנובלות הארגנטינאיות "לה לולה", "יורשי הנקמה" ו-"Sos mi hombre".
קסטרו קטף את פרס "מרטין פיירו" בקטגוריית "שחקן הקומדיה הטוב ביותר", בתפקידו בטלנובלה הארגנטינאית "לה לולה" והיה מועמד בשלושה פרסי "מרטין פיירו" בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר" בתפקידיו בטלנובלות "Valientes", "יורשי הנקמה" ו-"Sos mi hombre".
קריירה

קסטרו התחיל את קריירת המשחק שלו בשנים 1992–1994, כשהופיע בטלנובלה הארגנטינאית של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "Jugate conmigo" ("שחק איתי"), בה גילם את דמותו של לוסיאנו.
בשנת 1995 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "קטנטנות", בה גילם את דמותו של טאנו.
בשנת 1996 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Montaña rusa, otra vuelta" בדמותו של טוקי.
בשנים 1997–1998 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Rodolfo Rojas D.T." ("רודולפו רוחאס D.T"), בה גילם את דמותו של רובן.
בשנים 1999–2001 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Campeones de la vida" (אלופים"), בה גילם את דמותו של דנילו.
בשנת 2002 שיחק בתפקיד אורח בטלנובלה הארגנטינאית "Son amores" ("נאהבים"), בה גילם את דמותו של עומר.
בשנים 2004–2005 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Los Roldán" ("הרובלנים"), בה גילם את דמותו של עומר אסטבס.
בשנת 2006 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "El tiempo no para" ("הזמן לא עוצר"), בה גילם את דמותו של גונסלו.
בשנת 2007 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "לה לולה", בה גילם את דמותו של פקונדו. קסטרו זכה בפרס "מרטין פיירו" בקטגוריית שחקן הקומדיה הטוב ביותר, על תפקידו כפקונדו בטלנובלה.
בשנת 2008 שיחק בטלנובלה האינטרנטית "Amanda O" ("אמנדה או"), בה גילם את דמותו של דנטה.
בשנים 2009–2010 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Valientes" ("אמיצים"), בה גילם את דמותו של לאונרדו סוסה.
בשנת 2010 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Malparida" ("ילדה רעה"), בה גילם את דמותו של לוקאס.
בשנים 2011–2012 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Herederos de una venganza" ("יורשי הנקמה"), בה גילם את דמותו של אנטוניו פואנטס, בתפקיד ראשי.
בשנת 2012 שיחק בסרט הארגנטינאי "Amor a mares" ("ים אהבה"), בו גילם את דמותו של חביאר.
בשנים 2012–2013 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Sos mi hombre" ("אתה הגבר שלי"), בה גילם את דמותו של חואן.
בשנת 2014 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Sres. Papis" ("מר. פאפיס"), בה גילם את דמותו של פאביו.
בשנת 2016 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "עשירים לא מבקשים רשות", בה גילם את דמותו של רפאל, ושיחק בסרט הקולנוע "El encuentro de Guayaquil".
בשנת 2017–2018 שיחק בטלנובלה "5 כוכבים" בתפקיד מריאנו מונטנגרו.
בשנת 2018 כיכב בטלנובלה הארגנטינאית של טלפה, "100 ימים" בתפקיד של דייגו.
בשנת 2019 כיכב בטלנובלה "ויקטוריה הקטנה" של טלפה בתור מנואל.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד ראשי בטלנובלה "הראשון מבינינו" לצדם של מרסדס פונס, בנחמין ויקוניה וניקולאס ריירה. באותה שנה ביצע הופעת אורח מאחד פרקי הסדרה האנתולוגית "Dos 20".
חיים אישיים

בשנת 2002 נולד בנו הראשון.
משנת 2005 עד שנת 2009 היה במערכת יחסים עם שדרנית הרדיו הארגנטינאית אליזבת' ורנסי.
משנת 2010 קסטרו נמצא במערכת יחסים עם השחקנית הארגנטינאית סברינה רוחאס. ב-2013 נולדה בתם. ב-2015 נולד בנם.
הערות שוליים

↑  http://novelasyseries.univision.com/estrellas/luciano-castro/biografia
↑  http://www.lanacion.com.ar/1026961-lalola-arraso-en-los-martin-fierro-y-se-llevo-el-oro
↑  Redacción Clarín, En plan de ser el N°1, Clarín, ‏2010-11-25 (בספרדית)
↑  http://www.eltrecetv.com.ar/sos-mi-hombre/conoce-ringo-el-personaje-de-luciano-castro-en-sos-mi-hombre_053339
↑  http://www.taringa.net/posts/noticias/17524217/Luciano-Castro-habla-de-Sres-Papis-el-exito-de-Telefe.html
↑  http://www.antesydespues.com.ar/luciano-castro/
↑  http://www.eltribuno.info/nacio-esperanza-la-hija-luciano-castro-y-sabrina-rojas-n292992
↑  Noticias de Espectáculos, LA NACION, ‏2024-10-06 (בספרדית)
מיכאלה ואסקס

| --- | --- |

ואסקס, 2015
 לידה:  24 בנובמבר 1986 (בת 38) ארגנטינה בואנוס איירס, ארגנטינה
 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 תקופת הפעילות:  מ-2001
 עיסוק:  שחקנית, רקדנית, מנחה
 בן זוג:  פרננדו גאגו (2007-2010) חרונימו קליין (2020-הווה)
 צאצאים:  בלטזר קליין (נ. ב-2020)
 פרופיל ב-IMDb
מיכאלה בלן ואסקס (בספרדית: Micaela Belén Vázquez; נולדה ב-24 בנובמבר 1986), הידועה בשם מיכאלה ואסקס ובכינוי Mica, היא שחקנית, רקדנית ומנחה ארגנטינאית. ידועה בתפקידיה בטלנובלות של כריס מורנה: "קטנטנות", "המורדים" ו"פלוריסיינטה".
ביוגרפיה

הופעת הבכורה של ואסקס הייתה ב-2001 בטלנובלה של המפיקה הארגנטינאית כריס מורנה, "קטנטנות", בתפקידה של מיכאלה לצדם של בנחמין רוחאס ופליפה קולומבו.
שנה לאחר מכן, כריס מורנה הציעה לה ליטול חלק בתפקיד ראשי בטלנובלה "המורדים" לצידם של בנחמין רוחאס, פליפה קולומבו, קמילה בורדונבה ולואיסנה לופילטו בתפקידה של פילאר. הודות לתפקידה בטלנובלה היא השיגה חשיפה ציבורית רחבה.
ב-2004, כריס מורנה שילבה את ואסקס בטלנובלה שלישית אותה הפיקה, "פלוריסיינטה", בתפקידה של רנטה "נטה", לצידן של פלורנסיה ברטוטי ומריאנה סליגמן ושחקנים נוספים אחרים שהופיעו לצידה ב"המורדים". ואסקס, כחלק מצוות השחקנים, הקליטה את כל שירי הפסקול של העונה הראשונה של הסדרה ובסיור התיאטרון הבינלאומי של הסדרה ב-2006.
ב-2005, ואסקס הופיעה במספר פרקים בגרסה הארגנטינאית המקומית לסדרה "נשואים פלוס".
ב-2006 ואסקס נטלה חלק במספר טלנובלות: האחת של המפיקה הארגנטינאית כריס מורנה, "קטנטנות 2006", בתפקידה של ריטה, ב-"El tiempo no para" בתפקידה של סופיה וב-"Sos mi vida" בתפקידה של מיכאלה.
שנה לאחר מכן, ואסקס נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "משפחת פיירו" בתפקידה של קלרה, לצדם של אוסבלדו לפורט, מריאנו מרטינס ופליפה קולומבו.
בשנת 2018 שיחקה בטלנובלה "Mi hermano es un clon" בדמותה של רומינה.
בשנת 2019 גילמה את גאלה בטלנובלה של טלפה "ויקטוריה הקטנה" לצדם של פקונדו ארנה ולוסיאנו קסטרו.
חיים אישיים

ואסקס הצהירה כי ענפי הספורט האהובים עליה הם כדור יד וכדורגל וכי היא אוהדת את מועדון הכדורגל בוקה ג'וניורס.
בין השנים 2007–2010, ואסקס ניהלה מערכת יחסים עם שחקן ריאל מדריד פרננדו גאגו, אשר דווח כי נפרד מחברתו, הדוגמנית והשחקנית הארגנטינאית, סילבינה לונה, עבור ואסקס. השניים נפרדו לאחר שלוש שנות זוגיות. החל מיוני 2010, גאגו מנהל מערכת יחסים עם טניסאית-העבר הארגנטינאית ג'יסלה דולקו.
ב-2009 פורסם כי ואסקס יצאה עם שחקן ריאל מדריד גונסאלו היגוואין.
ב-2020 ואסקס נכנסה למערכת יחסים עם מדריך הגלישה חרונימו קליין. ב-2 באוגוסט 2020, דווח כי ואסקס בהיריון. ב-31 בדצמבר 2020 נולד בנה, בלטזר קליין.
ראו גם

קטנטנות
המורדים
פלוריסיינטה
שדרות ההסתדרות (חיפה)

| --- | --- |
שדרות ההסתדרות, 2017
שדרות ההסתדרות, 2017
 מידע כללי
 על שם:  ההסתדרות הכללית
 אורך:  22 ק"מ 
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1930
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיר:  חיפה
 
 קואורדינטות:  32°48′18″N 35°03′19″E﻿ / ﻿32.805063717179°N 35.055311579014°E﻿ / 32.805063717179; 35.055311579014
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת חיפה מוגדלת) שדרות ההסתדרות(למפת חיפה רגילה) שדרות ההסתדרות(למפת הגליל המערבי רגילה) שדרות ההסתדרות(למפת הגליל המערבי מוגדלת) שדרות ההסתדרות  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שדרות ההסתדרות הוא ציר אורכי בין עירוני המשתייך מוניציפלית לחיפה, מהווה חלק מכביש 4 ומקשר בין חיפה לקריות.
היסטוריה

הכביש נסלל ב-שנות ה-30 ושמו ניתן לו בשנת 1935 על שם ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שהייתה בעלת כוח רב בחיפה באותם ימים.
זהו הרחוב הארוך בישראל[דרוש מקור]. אורכו כ-6.5 קילומטר. קצהו הדרומי במחלף הצ'ק פוסט וקצהו הצפוני במפגשו עם שדרות משה גושן בקריית מוצקין, צומת הידוע בשם "צומת מוצרט". לאורכו בתי עסק ובתי מלאכה. לצידו ניצבים מרכזי המסחר קניון לב המפרץ, בתי זיקוק לנפט, חוצות המפרץ, ביג קריית אתא ומתחם I way.
בשנת 2013 נפתח באופן מלא כביש עוקף קריות המאפשר נסיעה רצופה בין פאתי עכו לחיפה ללא צורך במעבר בצמתים מרומזרים, ועוקף את שדרות ההסתדרות.
משנת 2013 עם פתיחתה, נוסעים בכביש קווי המטרונית לצד התחבורה הציבורית הבין עירונית.
הערות שוליים

↑  שם רחוב:ההסתדרות, באתר מדריך רחובות חיפה
↑  אחיה ראב"ד, כביש עוקף קריות הושלם - נהגנו בו לראשונה, באתר ynet, 18 במרץ 2013
ורד יריחו (אתר ארכאולוגי)

| --- | --- |

תוכנית המבנה
 מידות
 שטח:  500 מ"ר 
 היסטוריה
 תקופות:  תקופת הברזל 
 מיקום
 מדינה:  יהודה ושומרון 
 קואורדינטות:  31°49′08″N 35°26′26″E﻿ / ﻿31.818807°N 35.440689°E﻿ / 31.818807; 35.440689
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) ורד יריחו(למפת הרי ירושלים רגילה) ורד יריחו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ורד יריחו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ורד יריחו
 
ורד יריחו הוא שמו של מבנה יהודאי מתקופת הברזל הנמצא מדרום לעיר יריחו וליישוב ורד יריחו שעל שמו נקרא האתר. המבנה נחפר בין נובמבר לדצמבר 1982 מטעם קצין מטה הארכאולוגיה ליהודה ושומרון בהנהלת אברהם איתן שקבע את זמנו לסוף המאה השביעית ועד תחילת המאה השישית לפני הספירה, תקופת ממלכת יהודה.
מיקום

הגישה למבנה היא דרך כביש הגישה למושב ורד יריחו היוצא מכביש 1. המבנה שוכן על שלוחה צרה בגדה הצפונית של וואדי א-סוויד הזורם מזרחה מהרי ירושלים לתוך נהר הירדן. המבנה נמצא כשישה קילומטרים דרום לתל יריחו, היא יריחו הקדומה ושלושה קילומטרים מאתר שזוהה כהעיר יריחו של תקופת הברזל המאוחרת, אליה כנראה שייך המבנה בורד יריחו. מן המבנה ניתן להשקיף על חלק ניכר מדרום בקעת הירדן ושרידיו יצרו תלולית בגובה 2.5 מטרים.
המבנה ושימושו

המבנה המלבני מתוכנן היטב ומצטיין בניהול השטח ובסימטריה שלו. רוחבו 20 מטרים ואורכו 24. עובי הקירות החיצוניים שלו עומד על כ-90 ס"מ ועובי הקירות הפנימיים נע בין 90 ל-70 ס"מ. כיום שרידי הקירות, העשויים מאבנים מטויחות בבוץ וטיח, מגיעים לגובה של כשני מטרים ויותר. הכניסה למבנה היא מצפון (כיוון העיר יריחו) ומשני צידי השער שני מגדלים ריבועיים. במרכז המבנה חצר מלבנית רוחבית בה מצויים שני גרמי מדרגות. מאחורי החצר שני חדרים גדולים בצורת בית ארבעת המרחבים האופייניים למבנים ישראלים ויהודאים מתקופת הברזל. ייתכן שתחילה אותם חדרים היו בעלי שלושה מרחבים אך במהלך הבניה או בשלב מאוחר יותר של המבנה נוסף מרחב נוסף. ניכר בשכבת העפר שנמצאה בכניסה למבנה כי המבנה חרב בשריפה.
באשר לשימוש במבנה קיימות מספר סברות. מאחר שלמבנה מתאר מבוצר, הסברה העיקרית היא שמדובר במצודה. בנוסף לורד יריחו נמצאו שרידי מצודה על יד חופו הצפוני של ים המלח באתר הנקרא רוג'ם אל באחר ("רוגם הים"). סברה נוספת היא ששימש המבנה כחאן דרכים. בראיון ב-1986 ל"חברה לארכאולוגיה מקראית" (BAS), הציע חופר האתר אברהם איתן סברה נוספת, על פיה למבנה היה שימוש פולחני. לטענתו, המדרגות המצויות בחצר הפנימית אינן נראות כאילו הובילו לקומה נוספת. ייתכן כי הובילו למזבחות. על פי סברה זאת, ניתן לטעון כי הריסת המבנה בתחילת המאה השישית לפני הספירה בשריפה היא תוצאה של הרפורמות של המלך היהודאי המאוחר יאשיהו אשר על פי ספר מלכים החריב את אתרי הפולחן לאלים זרים ”...מִגֶּבַע עַד-בְּאֵר שָׁבַע...” (ספר מלכים ב', פרק כ"ג, פסוק ח'). איתן עוד טוען כי גולגולות אדם שמצא באתר תומכות בטענה הזאת מאחר שבטקסט המקראי כתוב ”וַיִּזְבַּח [יאשיהו] אֶת-כָּל-כֹּהֲנֵי הַבָּמוֹת אֲשֶׁר-שָׁם, עַל-הַמִּזְבְּחוֹת, וַיִּשְׂרֹף אֶת-עַצְמוֹת אָדָם, עֲלֵיהֶם...” (ספר מלכים ב', פרק כ"ג, פסוק כ'). סברה זאת נתקלת בבעיה מאחר שבאתר לא נמצאו מזבחות וכלי פולחן מכל סוג. הארכאולוג אפרים שטרן מצודד בסברה העיקרית על-פיה מדובר במצודה אשר שימשה מרכז צבאי אזורי קטן, או מרכז מנהלי מבוצר.
באתר שני ממצאים עיקריים. הראשון הוא חרב נדירה עשויה ברזל באורך של כמטר. השני הוא אוסטרקון בן עשר שורות הכתוב בעברית שלא פוענח בגלל הקושי בקריאתו.
לקריאה נוספת

אברהם איתן, "ורד יריחו", חדשות ארכאולוגיות, רשות העתיקות, 1983, עמ' 43–44
Nadelman, Yonatan (1990). "'Chiselled' Inscriptions and Markings on Pottery Vessels from the Iron Age II (Discussion and Catalogue)". Israel Exploration Journal. Israel Exploration Society. 40 (1): 31–41. ISSN 0021-2059. JSTOR 27926167.
הערות שוליים

↑  עופר שיאון, "סקר מפת קלי"ה", חדשות ארכיאולוגיות, רשות העתיקות, 1995, עמ' 80
↑  אפרים שטרן, "אזור יריחו וגבולה המזרחי של ממלכת יהודה בימיה האחרונים", ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, ספר אברהם תשנ"ד (1993), החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, עמ' 194
↑  Hershel Shanks, BAR Interviews Avraham Eitan, Biblical Archaeology Review 12:4, July/August 1986
↑  Lisbeth S. Fried, "The High Places (Bāmôt) and the Reforms of Hezekiah and Josiah: An Archaeological Investigation", Journal of the American Oriental Society, The University of Chicago Press on behalf of The American Schools of Oriental Research, Vol. 122, No. 3, (Jul. - Sep., 2002), p. 448
אבישג שאר-ישוב

| --- | --- |

 לידה:  1990  (בת 35 בערך) ישראל חיפה, ישראל
 לאום:  ישראל ישראל
 תחום יצירה:  צילום
 זרם באמנות:  צילום עיתונות, צילום דוקו צילום אוכל וצילום דוקומנטרי
 https://www.avishag-sy.com/
 
אבישג שאר־ישוב (נולדה ב־1990) היא צלמת עיתונות ודוקומנטרי ישראלית, יוצרת, מרצה ובעלת עמוד האוכל "עוגלשבת". תמונותיה פורסמו במערכות ניו יורק טיימס, הארץ, מקור ראשון וישראל היום.
ביוגרפיה

שאר־ישוב נולדה בחיפה למשפחה דתית. בגיל 16 למדה צילום בבית הספר לאומנות הצילום בטכניון. בשנת 2009, עם סיום השירות הלאומי, החלה את עבודתה כצלמת של אתר ynet בחיפה והצפון, ובהמשך גם כצלמת מגזין ופרויקטים מיוחדים של האתר ברחבי הארץ. במקביל צילמה גם עבור העיתון כלכליסט, xnet וסוכנות הצילום פלאש 90. שאר־ישוב לא למדה צילום באופן פורמלי.
היא מצלמת חדשות עבור גופי החדשות הגדולים בישראל ובעולם ותמונותיה נמכרות לסוכנויות עולמיות, ביניהן ניו יורק טיימס, רויטרס, וול סטריט ג'ורנל וטיים.
ב־2013 יצרה שאר־ישוב את הפרויקט הדוקומנטרי הראשון שלה, פרויקט סטילס שעסק בתיעוד של קהילות אקולוגיות המתקיימות בישראל, פרויקט שהפך במהלך השנים לסיפור המתמקד במשפחה אחת שאותה שאר־ישוב צילמה כעשור מאז שהחלה את הפרויקט. הפרויקט זכה בפרסים והוצג בתערוכת הצילום בסיינה שבאיטליה, בתערוכת עדות מקומית במוזיאון ארץ ישראל והתפרסם במגזינים שונים ברחבי אירופה.[דרוש מקור]
ב־2014 צילמה תמונה של ראש הממשלה בנימין נתניהו ואשתו שרה במימונה, שהפכה לאחד מתצלומיה המזוהים ביותר.
שאר־ישוב מתעדת פרויקטים דוקומנטריים שונים ברחבי העולם. ב־2022 תיעדה בסדרת תמונות פליטים מהמלחמה באוקראינה . באותה שנה גם צילמה את איילת שקד, אז שרת הפנים, יושבת מול שולחן ריק. תמונתה התפרסמה ועוררה שיח פרשנויות.
בספטמבר 2023 יצא ספרה הראשון, "אסופה", המאגד מתכוני עוגות משש השנים שקדמו ליציאתו.
ביוגרפיה > חיים אישיים

שאר־ישוב מתגוררת במושב רשפון, ונשואה לצלם בני דויטש.