stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלווארו אוברגון
ביוגרפיה > פוליטיקה שלאחר המהפכה > בחירות 1928 וההתנקשות

בבחירות שנערכו בסופו של דבר ניצח קאייס. אוברגון חזר לסונורה, אך עדיין הייתה לו השפעה רבה על המהלכים במדינה. ב-1926 תוקנה החוקה, באופן שאפשר לאוברגון להתמודד מחדש על הנשיאות. במאי 1927 הודיע אוברגון על מועמדותו לנשיאות בבחירות 1928, לאחר שהקונגרס הגדיר מחדש את המשמעות של אי בחירה מחדש במובן של קדנציות רצופות. אוברגון התמודד ביחד עם שניים מבני חסותו לשעבר: הגנרל פרנסיסקו סראנו, שטיפל בו כשנפצע בזרועו, והגנרל ארנולפו גומז. אוברגון התמודד לנשיאות כמעט ללא התנגדות וניצח בבחירות עם 1,670,453 קולות. בטרם הושבע לכהונה שנייה בתפקידו נרצח בידי חוסה דה לאון טוראל, קתולי-דתי, שהתנגד ליחסה השלילי של הממשלה לממסד הדתי, שהגיע לכדי התנגשות במלחמת הקריסטרו ב-1927.
ב-17 ביולי 1928 סעד אוברגון עם מקורביו במסעדה במקסיקו סיטי לכבוד ניצחונו. אל אוברגון ופמלייתו ניגש קצין צעיר, חואן אסקאפולריו, ששיעשע את הנשיא הנבחר ולאחר סיום הארוחה הציע לצייר אותו. שלישו של אוברגון הסכים לכך והוא עצמו פנה להתקרב אל חואן כאשר האחרון שלף אקדח וירה חמש יריות לעברו. אוברגון, בהאחזו בשולחן, נפל מטה מכיסאו. מקורביו כמעט וביצעו לינץ בחואן לפני שלקחו אותו לתחנת משטרה שם הודיע כי אין לו כל קשר למפלגה פוליטית כל שהיא וכי פעל על מניע אידאולוגי אישי, טענה שהמשטרה המקסיקנית הטילה בה ספק.
לקריאה נוספת

ראשי פרקים בתולדות מקסיקו (אסופה), תרגם מספרדית: נחום מגד, מקסיקו 1985. עמ' 170–173
הערות שוליים

↑  תמיכתו של אוברגון בקאראנסה במקום בוייה (Obregón chooses Carranza instead of Villa), באתר ספריית הקונגרס של ארצות הברית (Library of Congress)
↑  ההתרגשות במקסיקה, דואר היום, 20 ביולי 1928
↑  גירסות סותרות על רצח אובריגון, דבר, 20 ביולי 1928
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272303605171  BIBSYS: 90130946  BNE: XX1051021  BnF: cb119640211 (data)  GND: 118786644  ISNI: 0000 0000 6318 7176  LCCN: n81018830  NARA: 10569602  NKC: jx20081024005  NLA: 36002218  NSK: 000310810  NTA: 146764412  RERO: 02-A018804220  SNAC: w6j78615  SUDOC: 027642097  Trove: 1180339  VIAF: 45098281   WorldCat (עם VIAF): 45098281 
הגנרל אוברגון במהלך המהפכה המקסיקנית.
הגנרל אלווארו אוברגון במדי עסקים בשנת 1917, איפה שנראה בבירור איבוד זרועו הימנית.
אלווארו אוברגון ומשפחתו.
אלווארו אוברגון בעת נשיאותו.
מרד נובמבר

מרד נובמבר (בפולנית Powstanie listopadowe; ידוע גם כמלחמת פולין–רוסיה (1830–1831), ומהפכת הצוערים) היה מרד מזוין של האזור הכבוש של פולין מול האימפריה הרוסית. המרד החל ב-29 בנובמבר 1830, בוורשה, כאשר שני חיילים צעירים מהאקדמיה הצבאית של צבא פולין הקונגרסאית, בהנהגתו של סגן פיוטר ויסוצקי, החלו להתקומם. במהרה, הצטרפו אליהם בני אוכלוסיות שונות מליטא, בלארוס ומאוקראינה של הגדה הימנית. למרות ההצלחות המקומיות, המרד דוכא בידי הצבא הרוסי תחת פיקודו של איוואן פסקביץ'. הצאר ניקולאי הראשון חתם על צו שקבע כי, מיום זה ואילך, פולין תהיה חלק מרוסיה, וורשה שתחדל מלהיות בירת פולין תהיה לא יותר ממשכנו של חיל המצב הרוסי.
יום פרוץ המרד, 29 בנובמבר, מצוין עד היום בצבא פולין כ"יום הצוערים", וצוערי צבא פולין עורכים בו חגיגות שונות.
רקע

בשנות ה-90 של המאה ה-18, בתום חלוקת פולין, התחלקו שטחי האיחוד הפולני-ליטאי לשעבר בין האימפריה הרוסית, שזכתה ברוב השטח, ממלכת פרוסיה וממלכת הבסבורג אוסטרית. ברם, בחוזה טילזיט משנת 1807 הוחלט להקים על חלק משטחים אלה, שנכבשו מחדש בידי נפוליאון, את דוכסות ורשה, מדינה פולנית עצמאית. ב-1815, לאחר מפלת נפוליאון, ביטל קונגרס וינה את הדוכסות, ובמקומה הקים את פולין הקונגרסאית, המכונה כך על שם הקונגרס שהקים אותה. פולין הקונגרסאית הייתה להלכה מדינה עצמאית, ולמעשה מדינת חסות של האימפריה הרוסית. באופן רשמי היא הייתה מלוכה חוקתית, והיו לה חוקה משלה, צבא עצמאי, ובית מחוקקים. מלך פולין, באוניה פרסונלית, היה הצאר הרוסי.
בהקמת פולין הקונגרסאית, התחייב המלך החדש, אלכסנדר הראשון לשמור על חוקת פולין ולא לפגוע בעצמאותה. ברם, במהלך השנים פעל אלכסנדר, ויותר מכך יורשו ניקולאי הראשון, לצמצם את העצמאות הפולנית. ניקולאי אף סירב בעת הכתרתו להישבע אמונים לחוקה הפולנית, ובמשך שנות ה-20 של המאה ה-19 פעל כנגד הסיים הפולני וצמצם את סמכויותיו עד שהסיים ערך את כינוסיו בסודיות.
פרוץ המרד

המאבק המזוין החל כאשר קבוצה של מורדים, בראשותו של צוער מהאקדמיה הצבאית בוורשה, פיוטר ויסוצקי, לקחו את כלי נשקם מהבסיס שלהם ב-29 בנובמבר 1830 ותקפו את ארמון בלוודר, מקום מושבו המרכזי של הדוכס. הניצוץ האחרון שהבעיר את ורשה הייתה תוכניתה של רוסיה להשתמש בצבא הפולני כדי לדכא את מהפכת יולי ואת המהפכה הבלגית, תוך הפרה ברורה של חוקת פולין. המורדים הצליחו לחדור אל ארמון בלוודר, אבל הדוכס קונסטנטין ברח מחופש לאישה. לאחר מכן המורדים פנו אל המחסן הנשק המרכזי בעיר, וכבשו אותו לאחר מאבק קצר. למחרת, תושבים פולנים חמושים הכריחו את החיילים הרוסים לסגת מוורשה. התקרית נקראת לעיתים מרד ורשה (לא להתבלבל עם מרד ורשה התרחש במהלך מלחמת העולם השנייה) או ליל נובמבר (בפולנית: Noc listopadowa).
המרד

בשל הפתעתה מההתגלגלות המהירה של האירועים בליל ה-29 בנובמבר 1830, הממשלה הפולנית המקומית התכנסה מיד כדי להחליט על דרך פעולה. שרים לא פופולריים הודחו וגברים כמו הנסיך אדם יז'י צ'ארטוריסקי, ההיסטוריון יוליאן אורסין ניימצביץ' והגנרל יוזף חלופיצקי תפסו את מקומם. נאמנים בראשות הנסיך צ'ארטוריסקי ניסו בתחילה לנהל משא ומתן עם הדוכס הגדול קונסטנטין ולהסדיר את העניינים בדרכי שלום. עם זאת, כאשר צ'ארטוריסקי אמר למועצה שקונסטנטין מוכן לסלוח לעבריינים ושהעניין יוסדר בדרכי נועם, מאוריצי מוחנאצקי ורדיקלים אחרים התנגדו בזעם ודרשו מרד לאומי. מחשש להתנגשות מיידית עם רוסיה, הסכימה הממשלה לאפשר לקונסטנטין לעזוב עם חייליו.
מוחנאצקי לא נתן אמון במשרד החדש שהוקם ויצא להחליפו במועדון הפטריוטי, שאורגן על ידו. בהפגנה ציבורית גדולה ב-3 בדצמבר בוורשה, הוא גינה את המשא ומתן בין הממשלה לדוכס הגדול קונסטנטין, שהיה במחנה מחוץ לעיר. מוחנאצקי דגל במערכה צבאית בליטא כדי לחסוך את המדינה מהרס המלחמה ולשמור על אספקת המזון המקומית. הפגישה אימצה מספר דרישות שימסרו למועצה המנהלית, כולל הקמת ממשלה מהפכנית והתקפה מיידית על כוחותיו של קונסטנטין. הצבא הפולני, עם כל הגנרלים שלו מלבד שניים, וינסנטי קרסינסקי וזיגמונט קורנטובסקי, הצטרף כעת למרד.
ארבעת השרים הנותרים של הקבינט הטרום-מהפכני עזבו את המועצה המנהלית, ואת מקומם תפסו מוחנאצקי ושלושה ממקורביו מהמועדון הפטריוטי, כולל יואכים ללוול. הגוף החדש היה ידוע בשם הממשלה הזמנית. כדי להכשיר את פעולותיה, הורתה הממשלה הזמנית על כינוס הסיים וב-5 בדצמבר 1830 הכריזה על חלופיצקי כדיקטטור המרד. חלופיצקי ראה בהתקוממות מעשה טירוף אך נכנע ללחץ והסכים לקחת פיקוד באופן זמני בתקווה שלא יהיה צורך לעלות על המגרש. בהיותו חייל מוכשר ומעוטר מאוד, הוא פרש מהצבא בגלל השטניות של קונסטנטין. הוא העריך יתר על המידה את כוחה של רוסיה והמעיט בעוצמתה ובלהטתה של התנועה המהפכנית הפולנית. בשל מזגו הוא התנגד למלחמה עם רוסיה ולא האמין בתוצאה מוצלחת. הוא קיבל את הדיקטטורה בעיקרה כדי לשמור על שלום פנימי ולהציל את החוקה.
מתוך אמונה שהצאר ניקולאי לא היה מודע למעשיו של אחיו ושהמרד עלול להסתיים אם השלטונות הרוסיים יקבלו את החוקה, הצעד הראשון של חלופיצקי היה לשלוח את הנסיך פרנצישק קסאברי דרוצקי-לובצקי לסנקט פטרבורג כדי לנהל משא ומתן. חלופיצקי נמנע מחיזוק הצבא הפולני וסירב ליזום פעולות איבה מזוינות על ידי גירוש הכוחות הרוסיים מליטא. אולם הרדיקלים בוורשה לחצו למלחמה ולשחרור מוחלט של פולין. ב-13 בדצמבר הכריז ה"סיים" על המרד הלאומי נגד רוסיה, וב-7 בינואר 1831 חזר הנסיך דרוצקי-לובצקי מרוסיה ללא ויתורים. הצאר דרש כניעה מוחלטת וללא תנאי של פולין והודיע כי "על הפולנים להיכנע לחסדי הקיסר שלהם". תוכניותיו נכשלו, חלופיצקי התפטר למחרת.
הכוח בפולין היה כעת בידי הרדיקלים המאוחדים ב-Towarzystwo Patriotyczne (החברה הפטריוטית), בניהולו של יואכים ללוול. ב-25 בינואר 1831 העביר הסיים את חוק ביטול השלטון של ניקולאי הראשון, שסיים את האיחוד האישי הפולני-רוסי והיה שווה ערך להכרזת מלחמה על רוסיה. ההכרזה הצהירה כי "האומה הפולנית היא עם עצמאי ובעלת זכות להציע את הכתר הפולני למי שהיא עשויה לראות כראוי, ממנו היא עשויה בוודאות לצפות לאמונה לשבועתו ולכבוד מכל הלב לערבות המושבעות של חירות אזרחית."
ב-29 בינואר הוקמה ממשלתו הלאומית של אדם יז'י צ'ארטוריסקי, ומיכל גדאון רדזיוויל נבחר ליורשו של חלופיצקי, ששוכנע לקבל פיקוד פעיל על הצבא.
תמיכת יהודי ורשה

בין יהודי ורשה היו רבים שהתגייסו בהתלהבות לרעיון המרד (בדומה להתייצבות היהודים לצד הפולנים במהלך המלחמה להגנת החוקה ארבעים שנה קודם לכן, בהנהגת ברק יוסלביץ'). ב-1831 הוקם ועד יהודי להשתתפות במרד, ובראשו עמד תושב ורשה רבי שלמה איגר, בנו של רבי עקיבא איגר; במהלך המרד איבד רבי שלמה איגר את כל רכושו. רבי חיים דוידזון, מחשובי עסקני ולמדני ורשה ולימים רבה הראשי, פעל לגייס כספים למען המורדים ותמך בגיוס צעירים יהודים למרד. בנוסף, פנה להנהגת המורדים בדרישה כי יתנו ליהודים להשתתף במרד בלא שיידרשו לגלח את זקנם ופאותיהם.
השלכות

דיכוי המרד בידי הצבא הרוסי הביא לביטולה הכמעט-מוחלט של העצמאות הפולנית היחסית. בשנת 1831, ניקולאי הראשון החליט על פירוק צבא פולין, שצועריו פתחו במרד, ועל פיזור הסיים, הפרלמנט הפולני העצמאי. חוקת פולין הוחלפה בחוקה חדשה, שהייתה הרבה פחות ליברלית מקודמתה והפכה את המשטר בפולין ליותר אבסולוטי בדומה לרוסיה. האוניברסיטאות הפולניות נסגרו ונפתחו מחדש בשפה הרוסית. בשנת 1832 בוטלו באופן רשמי חוקי העונשין הפולניים והוחלפו בחוק הרוסי, וגם גבול המכס בין המדינות בוטל. בשנים הבאות נרדפה הכנסייה הקתולית בפולין, וכנסיות רבות שלה נסגרו או הולאמו והוסבו לכנסיות פרבוסלביות (רוסיות). כדי לבטא את הכפפתה של פולין הקונגרסאית לרוסיה הוחל לכנות אותה "ארץ הוויסלה", אף שבאופן רשמי שמה של המדינה נותר "פולין הקונגרסאית". למרות צעדים אלה, פולין נותרה עצמאית, להלכה גם אם לא למעשה, עד מרד ינואר ב-1863.
הערות שוליים

↑  "Polish Uprising of 1830–31". TheFreeDictionary.com. נבדק ב-2017-05-10.
↑  Polish Revolution of 1830 : The International Encyclopedia of Revolution and Protest : Blackwell Reference Online, www.blackwellreference.com
↑  Wandycz, Piotr S, he lands of partitioned Poland, 1795-1918, כרך Vol. 7, University of Washington Press, 1975
↑  Tucker, S.C., A Global Chronology of Conflict, Volume Three:1775-1860, Santa Barbara:ABC-CLIO, LLC
↑  היהודים בורשה, חלק ראשון, עמ' 312.[דרושה הבהרה]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560629305171  PLWABN: 9810638754905606  GND: 4162722-2  LCCN: sh85104071  NKC: ph239901 
קרבות בין המורדים הפולנים לקירסירים הרוסים על גשר בפארק לאזיינקי בוורשה. ברקע, פסל סוסים של המלך יאן השלישי סוביסקי (ציור של וויצ'ך קוסאק, 1898)
קרב סטוצ'ק מאת יאן רוזן
קרב אולשינקה גרוחובסקה
אמיליה פלאטר מובילה חרמשים 1831
חותם של דיקטטור המרד
קרב אוסטרולקה (ציור מאת יוליוש קוסאק)
שרידי המרד של 1831, מוצגים במוזיאון הלאומי של ליטא בווילנה.
הסתערות של האולנים הפולנים בפוזנן במהלך מרד נובמבר
עבדאללה אל-חמדאן

עבדאללה עבד א-רחמן אל-חמדאן (בערבית: عبد الله عبد الرحمن الحمدان בתעתיק: עבד אללה עבד אלרחמן אלחמדאן; נולד ב-13 בספטמבר 1999 בריאד שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
קריירת מועדונים

אל-חמדאן גדל במחלקת הנוער של א-שבאב. בשנת 2018 הושאל למשך חצי עונה למחלקת הנוער של ספורטינג חיחון מלה ליגה, ולאחריה חזר לא-שבאב.
ב-15 בפברואר 2019 ערך אל-חמדאן את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של א-שבאב, בניצחון 0–1 על אל-וחדה במסגרת המחזור ה-20 בליגת העל הסעודית לעונת 2018/2019. בסך הכל ערך 44 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-6 בפברואר 2021 חתם אל-חמדאן על חוזה לחמש עונות באל-הילאל מליגת העל הסעודית. ב-9 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–5 על אל-עין במסגרת המחזור ה-16 בליגה לעונת 2020/2021.
קריירה בינלאומית

אל-חמדאן היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2020. ב-5 בספטמבר 2019 ערך אל-חמדאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בתיקו 1-1 נגד נבחרת מאלי במשחק ידידות. הוא היה חלק מסגל נבחרת סעודיה לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
תארים

אליפות ערב הסעודית (2): 2020/2021, 2021/2022
ליגת האלופות האסיאתית (1): 2021
הסופר קאפ הסעודי (1): 2021
אליפות אסיה עד גיל 19 (1): 2018
הערות שוליים

↑  El Sporting incorpora a la base al juvenil saudí Abdullah Al Hamdan באתר El Comercio, ‏ 22 בינואר 2018 (בספרדית)
↑  الهلال يعلن شراء المدة المتبقية من عقد الحمدان באתר אל-ערביה, 7 בפברואר 2021 (בערבית)
| נבחרת ערב הסעודית – אולימפיאדת טוקיו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 בוח'ארי •  2 עבד אל-חמיד •  3 ח. אל-יאמי •  4 הינדי •  5 אל-עמרי •  6 א-נג'עי •  7 אל-פרג' •  8 אל-עומרן •  9 אל-חמדאן •  10 ס. א-דאווסרי •   11 אל-גנאם •  12 א-רביעי • 13 א-שהראני •  14 אל-חסן • 15 יחיא • 16 ח'. א-דאווסרי • 17 אל-ח'ולייף • 18 גריב • 19 אל-בורייכאן • 20 עלי • 21 חסון • 22 אל-בוודארי • מאמן: א-שהרי |  1 בוח'ארי •  2 עבד אל-חמיד •  3 ח. אל-יאמי •  4 הינדי •  5 אל-עמרי •  6 א-נג'עי •  7 אל-פרג' •  8 אל-עומרן •  9 אל-חמדאן •  10 ס. א-דאווסרי •   11 אל-גנאם •  12 א-רביעי • 13 א-שהראני •  14 אל-חסן • 15 יחיא • 16 ח'. א-דאווסרי • 17 אל-ח'ולייף • 18 גריב • 19 אל-בורייכאן • 20 עלי • 21 חסון • 22 אל-בוודארי • מאמן: א-שהרי | ערב הסעודית |
משרד החוץ, חבר העמים והפיתוח

| --- | --- |

בניין משרד החוץ
 מידע כללי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תחום שיפוט:  הממלכה המאוחדת 
 סוכנות אם:  ממשלת בריטניה 
 סוכנות בת:  Overseas Development Administration 
 תאריך הקמה:  1968 
 ממשלה:   ממשלת בריטניה
 שר:  דייוויד לאמי (מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים)
 תאריך כניסה:  5 ביולי 2024
 מטה מרכזי:  בית משרד החוץ 
 www.gov.uk/fco
 קואורדינטות:  51°30′11″N 0°07′40″W﻿ / ﻿51.50305556°N 0.12777778°W﻿ / 51.50305556; -0.12777778
 he
 
משרד החוץ, חבר העמים והפיתוח (באנגלית: Foreign, Commonwealth and Development Office; בראשי תיבות: FCDO), הנקרא בקיצור "משרד  החוץ הבריטי", הוא מחלקה בממשלת בריטניה האחראית להגן ולקדם את ענייני הממלכה המאוחדת ברחבי העולם. המשרד בצורתו הנוכחית נוצר ב-1968 כתוצאה מאיחוד בין משרד החוץ למשרד לענייני חבר העמים הבריטי.
בראש המשרד עומד מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים, שנקרא בדרך כלל "שר החוץ". ממלא תפקיד זה הוא אחד מארבעת החברים הבכירים בקבינט ממשלת בריטניה, בנוסף לראש הממשלה, שר האוצר ושר הפנים. שר החוץ הנוכחי הוא דייוויד לאמי, חבר מפלגת הלייבור, הממלא את התפקיד מאז 5 ביולי 2024.
המשרד מנוהל בפועל על ידי שכיר אזרחי המשמש גם כראש השירות הדיפלומטי של הוד מלכותו. מאז ספטמבר 2020 מכהן בתפקיד זה סר פיליפ ברטון.
היסטוריה

משרד החוץ הוקם במרץ 1782 כתוצאה מאיחוד בין המחלקה הצפונית והמחלקה הדרומית של מזכירות המדינה. שתיהן עסקו בענייני חוץ ובענייני פנים בשטח אחריותן בממלכה. האחריות לענייני החוץ עברה מידיהן למשרד החוץ, וענייני הפנים עברו למשרד הפנים, שהוקם אף הוא באותה עת.
לאחר שבריטניה כבשה את המזרח התיכון במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוקמה במשרד "הלשכה הערבית" כחלק ממחלקת המודיעין בקהיר. תפקידה היה לתאם בין כל גופי הממשל שפעלו במזרח התיכון, בהם משרדי החוץ והמלחמה והמשרד לענייני הודו, וכן ליידע את הממשל על המדיניות הגרמנית-טורקית באזור. בין השאר, עסקה הלשכה בעידוד המרד הערבי בעזרתו של לורנס איש ערב.
בזמן המלחמה הקרה הוקמה מחלקת "חקר המידע", שעסקה בתגובת נגד לתעמולה הסובייטית ובזיהוי אישים מהמערב ששיתפו פעולה עם ברית המועצות, דוגמת גאי ברג'ס ודונלד מקלין. כחלק מהתעמולה הנגדית שיצר המשרד, סייעה המחלקה במימון אנשי תרבות מהמערב שהתנגדו לברית המועצות. הידועים שבהם הם רוברט קונקווסט וג'ורג' אורוול. המשרד מימן את תרגום והוצאת הספר "חוות החיות" של אורוול בערבית, סינית ובורמזית. לפני מותו, העביר אורוול למשרד רשימה של 38 אנשי תרבות אנגלים שזוהו על ידו כקומוניסטים.
ב-1968 אוחד המשרד עם המשרד לענייני חבר העמים, שנוצר רק שנתיים קודם לכן ממיזוג של משרד המושבות ומשרד קשרי חבר העמים הבריטי. בתקופות מסוימות בין שנות ה-70 וסוף שנות ה-90 היה המשרד אחראי על המשרד לפיתוח בינלאומי, שהפך מאוחר יותר למשרד עצמאי.
היסטוריה > התפתחות משרד המושבות לתוך משרד החוץ הבריטי

| ההתפתחות של משרד המושבות ומשרד החוץ הבריטי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| משרד המושבות 1768 – 1782   | משרד הפנים  1782 – 1794   | משרד המלחמה 1794 – 1801  | משרד המלחמה והמושבות 1801 – 1854  | משרד המושבות 1854 – 1925  | משרד המושבות 1925 – 1966  | משרד המושבות 1925 – 1966  | משרד חבר העמים  1966 – 1968   | משרד החוץ וחבר העמים הבריטי  1968 – ימינו   |
| משרד המושבות 1768 – 1782   | משרד הפנים  1782 – 1794   | משרד המלחמה 1794 – 1801  | משרד המלחמה והמושבות 1801 – 1854  | משרד המושבות 1854 – 1925  | משרד הדומיניונים 1925 – 1947   | משרד קשרי חבר העמים הבריטי 1947 – 1966   | משרד חבר העמים  1966 – 1968   | משרד החוץ וחבר העמים הבריטי  1968 – ימינו   |
| . | . | . | . | המשרד לענייני הודו 1858 – 1937   | המשרד לענייני הודו ובורמה 1937 – 1947   | משרד קשרי חבר העמים הבריטי 1947 – 1966   | משרד חבר העמים  1966 – 1968   | משרד החוץ וחבר העמים הבריטי  1968 – ימינו   |
| משרד החוץ  1782 – 1968   | משרד החוץ  1782 – 1968   | משרד החוץ  1782 – 1968   | משרד החוץ  1782 – 1968   | משרד החוץ  1782 – 1968   | משרד החוץ  1782 – 1968   | משרד החוץ  1782 – 1968   | משרד החוץ  1782 – 1968   | משרד החוץ וחבר העמים הבריטי  1968 – ימינו   |
היסטוריה > תחומי אחריות במשרד

המשרד כולל תחומי אחריות רבים, המחולקים בין נושאי תפקידים שונים הכפופים לשר החוץ. תחומי האחריות כיום הם כדלהלן:
ברונית ג'ויס אנלי - מרכז אסיה; זכויות אדם; קשר עם האו"ם וקשרים עם ארגונים בינלאומיים אחרים; קשר עם בית הלורדים
דייוויד לידינגטון - האיחוד האירופי; שאר מדינות אירופה; קשר עם הפרלמנט; אחראי על התקציב; תחזוקה וביטחון; אינפורמציה וטכנולוגיה
הוגו סווייר - המזרח הרחוק ודרום-מזרח אסיה; אמריקה הלטינית ואיי פוקלנד; אוסטרליה ואיי האוקיינוס השקט; חבר העמים
ברון איאן ליווינגסטון - מחלקת הכלכלה והמסחר; הסחר וההשקעות; יועץ לממשלה ולבית הלורדים בענייני סחר חוץ
ג'יימס דדרידג' - אפריקה; טריטוריות שמעבר לים; הקריבים; שינויי מזג אוויר; אנרגיה בינלאומית; קונסוליות
טוביאס אלווד - המזרח התיכון; צפון אמריקה; לוחמה בטרור, הגנה וביטחון בינלאומיים; כוח אדם; המורשת האולימפית והפאראלימפית
היסטוריה > יחסי החוץ של מדינות בריטניה

משרד החוץ פועל בשם כל מדינות בריטניה. עם זאת, לסקוטלנד, לוויילס ולצפון אירלנד לשכות לקשרי חוץ שמואצלת להן סמכות משר החוץ. לשכות אלו פועלות רק לקשרים מול האיחוד האירופי, ארצות הברית, וסין, ובכפוף למדיניות הבריטית הכוללת.
בניין משרד החוץ

הבניין הראשי של משרד החוץ נמצא ברחוב דאונינג, שבלונדון. הוא תוכנן על ידי ג'ורג' גילברט סקוט ונבנה בשנים 1861 עד 1868. מלכתחילה נועדו לשכון בו גם המשרד לענייני הודו, משרד המושבות ומשרד הפנים. בשנים 1984-1997 עבר הבניין שיפוץ וחידוש נרחבים.
ראו גם

משרד המושבות
הערות שוליים

↑  "רשימת אורוול" באתר הניו יורק טיימס
↑  כתבה באתר הגרדיאן הבריטי
↑  ג'ויס אנלי באתר משרד החוץ
↑  דייוויד לידינגטון באתר משרד החוץ
↑  הוגו סווייר באתר משרד החוץ
↑  איאן ליווינגסטון באתר משרד החוץ
↑  ג'יימס דדרידג' באתר משרד החוץ
↑  טוביאס אלווד באתר משרד החוץ
↑  היסטוריה של הבניין באתר ממשלת בריטניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261909605171  BNE: XX109761  BnF: cb11881592f (data)  CiNii: DA01346179  GND: 35548-3  ISNI: 0000 0004 0421 7848  LCCN: n50000305  NDL: 00426049  NKC: xx0056934  NLA: 35143662  SUDOC: 026599325  UKPARL: UIV7W27r  ULAN: 500254283  VIAF: 156712113   WorldCat (עם VIAF): 156712113 
מפת נציגויות בריטיות דיפלומטיות שנפתחו ב-2013
מפת הטירטוריות הבריטיות שמעבר לים
גרם המדרגות הראשי בבניין
קואופרציה

ערך זה עוסק באידאולוגיה שיתופית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קוֹאוֹפֶּרַצְיָה היא שיטה כלכלית, אידאולוגיה ופילוסופיה חברתית-כלכלית המעמידה במרכז המערכת הכלכלית צורת ארגון המבוסס על שיתוף באמצעי הייצור או בכוח הקנייה של חברי הארגון, תוך שוויון בין החברים הן בהשקעה והן בפירותיה. עקרון הקואופרציה הוא שלב בסוציאליזם שבו ריכוז אמצעי הייצור והבעלות על מפעלים נמצאים בידי הפועלים ולא בידי בעלי הון. למימוש הרעיון מאורגנים החברים בקואופרטיבים ייעודיים לתחבורה, תעשייה, חקלאות וכדומה, כאשר לכל חבר יש מניה בקואופרטיב. לעיתים מתייחס המושג לארגון כלכלי-חברתי נרחב הפועל תחת עקרונות הקואופרציה ומורכב ממספר התארגנויות קואופרטיבית (למשל ההתיישבות העובדת היא קואופרציה).
עקרונות

"קואופרטיב הוא ארגון אוטונומי של אנשים המתאגדים על מנת לקדם את צורכיהם ושאיפותיהם הכלכליים, החברתיים והתרבותיים בדרך של בעלות משותפת על מיזם המנוהל בדרך דמוקרטית."
עקרונות התנועה הקואופרטיבים הוגדרו לראשונה על ידי חלוצי רוצ'דייל ב-1844. הברית הבינלאומית של הקואופרטיבים (The International Cooperative Alliance) שהוקמה ב-1895 אימצה את עקרונות רוצ'דייל ב-1937 וערכה תיקונים והתאמות ב-1966 וב-1995. ועדת העקרונות, בראשות פרופ' איאן מקפירסון, ניסחה את העקרונות לאחר שנתיים של דיונים ובהשתתפות נציגי התנועות הקואופרטיביות מכמאה מדינות. עקרונות התנועה הקואופרטיבית הם:
חברות חופשית וולונטרית "קואופרטיבים הם ארגונים וולונטריים, הפתוחים לכל האנשים היכולים להשתמש בשירותיהם והמעוניינים לקבל את האחריות של חברות, ללא אפליה מיגדרית, חברתית, גזעית, פוליטית או דתית."
שליטה דמוקרטית "קואופרטיבים הם ארגונים דמוקרטיים הנשלטים על ידי חבריהם, אשר משתתפים באופן אקטיבי בקביעת המדיניות ובקבלת החלטות. גברים ונשים המשרתים כנציגים נבחרים צריכים לתת דין וחשבון לחברים. בקואופרטיבים ראשוניים לכל אחד יש קול אחד. קואופרטיבים משניים חייבים אף הם להתנהל באופן דמוקרטי."
מעורבות כלכלית של החברים "חברים תורמים באופן הוגן להון הקואופרטיב ושולטים בו באופן דמוקרטי. לפחות חלק מהון הקואופרטיב הוא בדרך כלל קנין משותף של הקואופרטיב. חברים מקבלים בדרך כלל פיצוי מוגבל, אם בכלל על ההון שנרשם כתנאי להצטרפות לקואופרטיב. ניתן לחלק עודפים/רווחים לאחת מהמטרות הבאות: פיתוח הקואופרטיב, בין היתר ביצירת רזרבות הוניות, כאשר לפחות חלק מהן אינו ניתן לחלוקה; חלוקת העודפים/רווחים לחברים, בהתאם להיקף העסקאות שהם עושים עם הקואופרטיב; ותמיכה בפעולות המאושרות על ידי החברים."
אוטונומיה ועצמאות "קואופרטיבים הם ארגונים אוטונומיים של עזרה עצמית, הנשלטים על ידי חבריהם. אם הם כורתים הסכמים עם ארגונים אחרים, כולל ממשלות, או שהם מגייסים כספים מגורמים חיצוניים, הם עושים כן בתנאים המבטיחים את השליטה הדמוקרטית של חבריהם ואת השמירה על האוטונומיה של הקואופרטיב".
חינוך, הכשרה ומידע "קואופרטיבים מספקים חינוך והכשרה לחבריהם, לנציגיהם הנבחרים, למנהלים ולעובדים שלהם, על מנת שהם יוכלו לתרום באופן יעיל לפיתוח הקואופרטיבים. הקואופרטיבים מיידעים את הציבור הכללי, בעיקר אנשים צעירים ומובילי דעת קהל לגבי האופי והיתרונות של הקואופרציה."
שיתוף פעולה בין קואופרטיבים "קואופרטיבים משרתים את חבריהם באופן היעיל ביותר ומחזקים את התנועה הקואופרטיבית כאשר הם עובדים יחד במבנים מקומיים, לאומיים, אזוריים ובינלאומיים."
דאגה לקהילה "קואופרטיבים פועלים לפיתוח בר קיימא של הקהילות שלהם בדרכים המאושרות על ידי חבריהם."
היסטוריה

הוגה הדעות הראשון שהעלה בראשית המאה ה-19 את רעיון הקואופרציה כמנוף לשיתוף הפועלים בייצור היה קלוד-אנרי דה סן-סימון. ממשיכי דרכו היו שארל פורייה בצרפת, אשר התמקד בקומונות חקלאיות ורוברט אואן בבריטניה שהתמקד בצורות שיתוף בתעשייה.
בשנת 1844 התארגנה ברוצ'דייל (Rochdale) שביורקשייר, אנגליה קואופרציה צרכנית שנקראה "אגודת חלוצי רוצ'דייל הישרים", שמטרתה הייתה רכישה סיטונאית של מצרכי יסוד במחירים נמוכים יחסית, תוצאה של כוח הקנייה של הקבוצה, וחלוקתם לחברים תמורת תשלום נמוך. מטרות ההתאגדות חרגו מן התחום הצרכני וכללו גם עידוד החינוך, האחווה, הצדק החברתי והשלום. חוקי ההתאגדות מגדירים עד היום את מתווה החוקה של כל אגודה קואופרטיבית.
באנגליה הוקמו קואופרציות רבות נוספות לצרכנות ולמלאכה (בזיקה לתנועת האמנויות והאומנויות, שהוקמה כדי לשפר את מצבם של בעלי המלאכה) אך לא לתעשייה, עקב התנגדות בעלי ההון.
בשנת 1892 נוסד האינטרנציונל הקואופרטיבי הנקרא כיום "הברית הקואופרטיבית הבינלאומית" כגוף כלל-עולמי לאיחוד כל הקואופרטיבים והאגודות השיתופיות בעולם. האינטרנציונל הקואופרטיבי מתכנס כל שנה בוועידה בה נערכים דיונים על מהות הקואופרציה ועקרונותיה בעולם המשתנה. במסגרת זו חברים למעלה מ-800 מיליון איש ברחבי העולם החברים בכ-700 אלף אגודות שיתופיות.
כשלים ואתגרים

רעיון הקואופרציה, בעיקר הקואופרציה היצרנית, מתקשה להתמודד עם הכלכלה המודרנית ועם תנאי השוק החופשי. בשוק חופשי נדרשת יוזמה, גמישות ותגובה מהירה לשינויים. הקואופרציה, מעצם טבע הניהול הדמוקרטי שבה, איטית בתגובה בשל הצורך לשכנע את החברים לקבלת החלטות, דבר שמנהל או מועצת מנהלים של חברה עסקית מבצעים במהירות רבה יותר.
היזמים, הכוחות המניעים והשאפתנים מעוניינים מעצם טבעם לקצור את פירות השקעתם. גם אם "דור המייסדים" של הקבוצה היה מונע מאידאולוגיה והסתפק בחלקו כשווה בין שווים, הרי שבקרב בני הדור השני "האופי האנושי מביא שוב ושוב את אותם מצליחנים אידאולוגים לנטוש את הרעיון ולפרוט את ההצלחה למעמד כלכלי אישי."
עקרונות הקואופרציה מכתיבים הכנסת שיקולים לא כלכליים בניהול כגון עזרה הדדית ומחויבות חברתית וקהילתית. שיקולים אלה עלולים לייקר את מחיר התוצר (למשל ייצור טקסטיל במתפרה קואופרטיבית בעיירת פיתוח כגון מצפה רמון יעלה יותר מייצור אותו מוצר בסין, עקב הרצון של הקואופרטיב לשלם לפועלים שכר הוגן, לספק להם תנאי עבודה נאותים ושעות עבודה מוגבלות, לדאוג לחינוך ילדיהם וכדומה).
ראו גם

שיתוף
קואופרטיב
תאגיד מונדרגון
לקריאה נוספת

יואב כסלו (עורך), טכנולוגיה, קואופרציה, צמיחה ומדיניות: מחקרים בכלכלה חקלאית, המרכז למחקר בכלכלה חקלאית (רחובות) והוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן.
אברהם דניאל, הקואופרציה בישראל - הצלחה וכישלון, מכון גולדה מאיר לחקרי עבודה וחברה, ספריית פועלים, 1989
אברהם דניאל ואריה שסקין, הקואופרציה במאה ה-20, עם עובד, 1973
יצחק גלפט, מבוא לכלכלה שיתופית (סיכומי הרצאות), תל אביב, 1966
מנחם טופל (עורך), הקואופרציה בישראל: עבר, הווה עתיד, מוסד ביאליק ויד טבנקין, 2021.
יפעת סולל, מחזון של שוויון ושיתופיות לכלי להצדקת אפליה אתנית:
תיקון 8 לפקודת האגודות השיתופיות – ועדות קבלה, אזרחות על תנאי, בעריכת שרה אוסצקי-לזר, יוסף ג'בארין, בהוצאת פרדס, 2016
הערה: בריתות הפיקוח הקואופרטיבי של ההסתדרות הוציאו בין שנות ה-40 וה-80 מספר רב של ספרים וכתבי עת בנושא (הבולט בהם הוא המשק השיתופי: ביטאון לשאלות כלכלה, קואופרציה ומשק פועלים שיצא לסירוגין בין השנים תרצ"ג-תשמ"ח). בתוכם מאמרים הגותיים, פרוגרמטיים, השוואות עם פעילות מקבילה בארצות העולם, הנחיות דידקטיות ובמה לפעילים ברמות שונות.