stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קיפי בן קיפוד

| --- | --- |

קיפי בן-קיפוד בגרסה הראשונה של הסדרה
 שם ספר:  ספר הסיפורים של קיפי קיפי בגן הילדים
 תוכנית טלוויזיה:  רחוב סומסום, שארע סימסים
 יוצרים:  אבנר כץ 
 גילום הדמות:  שרי צוריאל גיא פרידמן
 דיבוב בשפה העברית:  שרי צוריאל גיא פרידמן
 מידע
 כינויים:  קיפי
 מין:  זכר
 מקום מגורים:  רחוב סומסום
 דמויות קשורות
 חברים:  מוישה אופניק
 
קיפי בן קיפוד הוא שמה של בובה מהגרסה הישראלית של תוכנית הטלוויזיה "רחוב סומסום" שהופקה ושודרה בטלוויזיה החינוכית. דמותו נועדה לשמש כמקבילה הישראלית של ציפורת (ביג ברד) מהגרסה האמריקנית של "רחוב סומסום". ישנה דמות מקבילה בשם אספינטה (Espinete) בגרסה של ספרד. את הבובה עיצב האמן אבנר כץ, ששיחק בסדרה את בעל בית הקפה הסמוך לבית של קיפי.
גרסתה הראשונה של "רחוב סומסום" הופקה ושודרה בין השנים 1983–1987, ולאחר מכן שודרה פעמים רבות בשידורים חוזרים במהלך שנות השמונים ושנות התשעים. את הבובה של קיפי בגרסה זו דיבבה והפעילה שרי צוריאל.
בסוף שנות התשעים חזר "רחוב סומסום" בגרסה חדשה בשם "שארע סימסים". בשל התפוררות הבובה המקורית של קיפי בן קיפוד ובשל בעיות זכויות, עוצבה הבובה מחדש. ההפקה האמריקאית אשר הייתה שותפה לקבלת ההחלטות של ההפקה הישראלית, התעקשה לצוות לתפקיד קיפי שחקן זכר, על מנת שיקבל קול גברי יותר. לכן, הוחלפה שרי צוריאל, וגיא פרידמן הוא שדיבב והפעיל את קיפי. קיפי החדש זכה לביקורות קשות מצד העיתונות ומעריצי הסדרה המקוריים ועצומות רבות נחתמו להדחתו ולהשבת קיפי המקורי.
בגרסה החדשה של רחוב סומסום, ששודרה בערוץ הופ! הוחלט לא לשתף כלל את דמותו של קיפי.
תיאור

קיפי הוא קיפוד ורוד שקוציו כתומים. בגרסה הראשונה, לבש קיפי מכנסי-ברך ירוקים עם כתפות בעלות טלאי מאחור וכפפות אדומות. בנדנה בצבע בורדו הייתה כרוכה סביב צווארו, גרב גרביים בדוגמת פסים צבעונית והוא נעל נעלי בית חומות משובצות, שזכו, עקב כך, לכינוי "נעלי קיפי" או "קיפיות". בגרסה השנייה לבש סרבל ירוק מכופתר בכפתורים אדומים בעל כיסים צהובים מכופתרים באדום שהיו בחזית הבגד. לא לבש כפפות, נעל נעלי סניקרס לבנות עם נקודה ופס כתומים, גרב גרביים כחולים, הבנדנה הופיעה לסירוגין עם חולצת הפסים צבעונית ובשונה מן הגרסה המקורית היו לקיפי אוזניים.
הערות שוליים

1 2  אביב הברון, רחוב הסומסום בעברית, בטלוויזיה / השוטף החדש של מוחות הילדים, כותרת ראשית, 7 בספטמבר 1983
לילי (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 שחקנים:  פרנצ'סקה אניס אנטון רוג'רס דניס ליל פיטר איגן
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת 
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  12
 הפקה
 מפיק:  ג'ק ויליאמס
 מפיקים בפועל:  טוני וורמבי
 חברת הפקה:  LWT
 אורך פרק:  50 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  ITV
 רשת שידור בישראל:  הטלוויזיה הישראלית
 תקופת שידור מקורית:  24 בספטמבר 1978 – 17 בדצמבר 1978 
 תקופת שידור בישראל:  20 באפריל 1979 – 13 ביולי 1979
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
לילי (באנגלית: Lillie) היא מיני-סדרה בריטית בהפקת London Weekend Television עבור רשת ITV ששודרה לראשונה החל מ-24 בספטמבר עד 17 בדצמבר 1978.
בסדרת הדרמה התקופתית מככבת פרנצ'סקה אניס בתפקיד הראשי בדמות לילי לנגטרי. היא גילמה את דמותה של לילי גם ב-1975 במיני-סדרה "אדוארד השביעי". רבים מהכותבים והבמאים שיצרו את הסדרה "אדוארד השביעי" היו גם שותפים ליצירת הסדרה "לילי".
בסדרה השתתפו אנטון רוג'רס בתפקיד אדוארד לנגטרי, פיטר איגן בדמות אוסקר ויילד, בריאן דיקון בתפקיד פרנק מיילס, ג'ני לינדן בדמות פטסי קונווליס-וסט, דון פלוז בתפקיד ג'יימס ויסלר, דייוויד גווילים בתפקיד ארתור ג'ונס, ואנט קרוסבי בדמות הנרייטה לאבושר. דניס ליל גילם את דמותו של הנסיך מוויילס ואחר כך המלך אדוארד השביעי. ליל שיחק בתפקיד פרדריק פונסונבי בסדרה "אדוארד השביעי" טימותי וסט גילם בה את דמותו של המלך, ואנט קרוסבי גילמה את דמותה של המלכה ויקטוריה.
הסדרה כוללת 13 פרקים. היא יצאה על גבי DVD בבריטניה ובצפון אמריקה. כמו כן שודרה הסדרה בשידורים חוזרים בערוץ UKTV Drama.
בישראל שודרה הסדרה בטלוויזיה הישראלית החל מ-20 באפריל 1979.
צוות השחקנים

פרנצ'סקה אניס – לילי לנגטרי
אנטון רוג'רס – אדוארד לנגטרי
דניס ליל – אדוארד השביעי
פיטר איגן – אוסקר ויילד
פטריק הולט – דקאן לה ברטון
פגי אן ווד – גברת לה ברטון
אנתוני הד – ויליאם לה ברטון
ג'ון קאסל – הנסיך לואי באטנברג
סיימון פישר-טרנר – רג'י לה ברטון
אדם בארהם – קלמנט לה ברטון
דייוויד רינטול – לוטננט צ'ארלס לונגלי
דייוויד גווילים – ארתור ג'ונס
קתרין פלר – דומיניק
ג'ני לינדן – פטסי קורנווליס-וסט
בריאן דיקון – פרנק מיילס
דון פלוז – ג'יימס אבוט מקניל ויסלר
בזיל הוסקינס – ג'ון אוורט מיליי
שילה ריד – המלכה ויקטוריה
שריל קמפבל – שרה ברנאר
אנט קרוסבי – הנרייטה לאבושר
ניקולס ג'ונס – סקווייר אבינגדון
סטפני קול – אגנס לנגטרי
אן פירבנק – הנסיכה אלכסנדרה
ג'ואנה דייוויד – ז'אן מארי
הערות שוליים

↑  תחזית שבועית, דבר, 20 באפריל 1979
אריק ברליסון

אריק וויין ברליסון (באנגלית: Eric Wayne Burlison; נולד ב-2 באוקטובר 1976) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מיזורי מאז ינואר 2023. ברליסון, חבר המפלגה הרפוליקנית, שירת קודם לכן בבית הנבחרים ובסנאט של מיזורי.
ביוגרפיה

ברליסון נולד וגדל במיזורי, ולמד בתיכון פארקוויו בספרינגפילד, מיזורי. הוא קיבל תואר ראשון בפילוסופיה בשנת 2000 ותואר שני במנהל עסקים בשנת 2002 מאוניברסיטת דרום מערב מדינת מיזורי.
ברליסון הועסק ב-CoxHealth כמהנדס תוכנה לפני שקודם למנתח עסקי. ברליסון חבר באיגוד הרובאים הלאומי, מיזורי הזכות לחיים, ובלשכת המסחר של מיזורי.
ברליסון שירת בבית הנבחרים של מיזורי משנת 2009 עד 2016. במהלך אותה תקופה, הוא עמד בראש ועדת בית הנבחרים לרישום ורישוי מקצועי והיה סגן יו"ר הוועדה המיוחדת של הבית לביטוח בריאות.
בשנת 2011, ברליסון נתן חסות להצעת חוק שגרמה למיזורי להצטרף לקומפקט בריאות. הקומפקט הפך לחוק במיזורי ובשבע מדינות נוספות. בשנת 2014, ברליסון העביר הצעת חוק למתן גישה טובה יותר לילדים עם דיסלקסיה לשירותים חינוכיים. החקיקה הוסיפה מענקים של המדינה כדי לסייע למשפחות של ילדים עם מוגבלות לשלם עבור תוכניות חינוך מיוחד.
בשנת 2018 ברליסון נבחר לסנאט של מיזורי, המייצג את המחוז ה-20, הכולל את מחוז כריסטיאן וחלק ממחוז גרין.
בשנת 2022, ניצח ברליסון את המועמדת הדמוקרטית קריסטן רדאקר-שיפר במירוץ לייצוג מחוז הקונגרס ה-7 של מיזורי בבית הנבחרים של ארצות הברית עם 70.9% מהקולות לעומת 26.9% של ראדאקר-שפר. כהונתו בקונגרס ה-118 החלה ב-3 בינואר 2023.
בנאום שנשא בתחילת כהונתו, מתח ברליסון ביקורת על DirectTV על כך שהסירה את Newsmax TV מרשימת הערוצים שלה. הוא הזכיר את השואה תוך שהוא מגנה את מעשיה של DirectTV, וטען שחברות הכבלים מצנזרות ערוצים שמרנים.
ברליסון גר ליד ספרינגפילד עם אשתו אנג'י ושתי בנותיו. הוא לומד ב-Destiny Church, מגה-כנסייה כריזמטית במיזורי, ופעיל בתמיכה במשרדי הקמפוס. הוא מכהן במועצת המנהלים של DREAM ובית ההרמוניה לנשים מוכות ומתעללות.
הערות שוליים

↑  https://www.facebook.com/saltlaketribune, Transportation bills give, or take, freedom on road, The Salt Lake Tribune (באנגלית אמריקאית)
↑  Dyslexia legislation approved, Springfield News-Leader (באנגלית אמריקאית)
↑  Newest Members of Congress, Representative Burlison, ‏2023-01-03 (באנגלית)
↑  Southwest MO's congressman invokes Holocaust quote during speech about Newsmax, Springfield News-Leader (באנגלית אמריקאית)
↑  2011 40 Under 40 Honoree: Eric Burlison, Springfield Business Journal, ‏2011-05-16 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: B001316
רצח פולה אליעז

רצח פולה אליעז, אשתו של המשורר והמתרגם רפאל אליעז בידי המאהבת שלו, עליזה פאנו, שאירע במדינת ישראל בשנת 1960.
פרשת הרצח

עליזה ברוך עלתה בשנת 1948 מבולגריה עם הוריה. בשנת 1951 סיימה את גימנסיה הרצליה. למדה שנתיים משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ונסעה ללמוד ספרות בלונדון. עם שובה החלה לפרסם סיפורים קצרים וכתבות על נושאים ספרותיים בעיתונים "על המשמר" ו"למרחב". בתקופה זו התוודעה למשורר רפאל אליעז לאחר שביקשה ממנו חוות דעת על מחזה שכתבה. יחסיהם התהדקו, והיא הרתה לו, אך הפילה לאחר שלקחה לדבריה בכוונה כדורי כינין.
בשנת 1957 נישאה לרופא ד"ר משה פאנו, שעבד כרופא פנימי בבית החולים אסף הרופא, אולם המשיכה את יחסיה עם אליעז שסירב לבקשתה לעזוב את אשתו. בשנת 1960 עבר אליעז לחיפה, שם קיבל דירה במסגרת פרויקט שיכון לסופרים ואמנים שיזם אבא חושי. פאנו החליטה לחסל את אשתו של אליעז בנוסח ספרי אגאתה כריסטי, מהם הושפעה. נודע לה כי פולה אליעז סובלת מהפרעות בקצב הלב והיא נוטלת תכשיר דיגיטליס וכן למדה כי נטילת כמות גדולה של תרופה זו יכולה לגרום להפסקת פעולת הלב ומוות, וקשה לגלות את שרידי התרופה בדם. היא נטלה מרשמים של בעלה, זייפה את חתימתו ורכשה מספר בקבוקים של "פרודיגל" שהוא צורה נוזלית של התרופה.
ב-25 באוקטובר 1960 הגיעה פאנו לביתו של אליעז. הוא לא היה בבית ופולה שהכירה אותה, פתחה לה את הדלת. פאנו הכינה לה מיץ ומסכה לתוכו את ה"פרודיגל". מיד לאחר מכן עזבה את הבית ונסעה לבית מלון בנצרת שם בילתה את הלילה עם אליעז. פולה, לאחר ששתתה את המיץ, החלה להקיא ומצבה התדרדר. היא הובהלה לבית החולים במצב קשה כשהיא ממלמלת: "היא הרעילה אותי...אני שונאת אותה...מה פתאם היא באה לבקר אותי דווקא היום?...". למחרת ב-26 באוקטובר 1960 היא נפטרה ובבדיקת פתולוגית נמצאו שרידי דיגיטוקסין בלב ובכבד.
יום לפני הרצח פנתה פאנו למשרד חקירות פרטי בבקשה לנהל מעקב אחרי פולה אליעז היות שהיא אמורה לקבל הודעה קשה ו"לביים התקף לב". לאחר הרצח היא התקשרה למשרד לברר על המעקב. החוקר ששמע על מותה של פולה אליעז, חשד בה והזמין את המשטרה. כאשר הגיעה פאנו למשרד היא נעצרה מיד ובארנקה נמצאו צנצנות "פרודיגל". לא ברור מדוע פעלה פאנו בצורה כזאת. ייתכן שרצתה להיעצר ולעמוד לדין כדי שהציבור יידע על אהבתה למשורר אליעז.
המשפט

המשפט נערך בבית המשפט המחוזי בחיפה. לאחר חקירת כל העדים נשאר להחליט האם עליזה פאנו הייתה מודעת למעשיה. בית המשפט הזמין שני פסיכיאטרים שהביעו דעות מנוגדות.
פרופסור  היינריך צבי ויניק, מנהל בית החולים לחולי נפש בטלביה וד"ר ראובן מאייר, מנהל בית החולים לחולי נפש בבאר יעקב הסכימו כי עליזה פאנו מעורערת בנפשה וסובלת מנוירוזה חריפה שלא הגיעה לדרגה של פסיכוזה, שהיא מחלת נפש לכל הדעות.
פרופסור ויניק גרס כי עליזה פאנו לא יכלה לעמוד נגד הכוחות ההרסניים שפעלו בתוכה. לעומתו טען ד"ר מאייר כי היא יכלה להתגבר על הדחפים שלה.
בית המשפט המחוזי קיבל את דעתו של ד"ר מאיר. עליזה פאנו הורשעה ברצח בכוונה תחילה ונגזר עליה מאסר עולם. היא ערערה לבית המשפט העליון אולם ערעורה נדחה.
סוף הפרשה

עליזה פאנו ישבה בכלא תקופה קצרה ואחר כך הועברה לאשפוז בבית החולים לחולי נפש בטלביה. היא שוחררה בספטמבר 1967, לאחר שזכתה לחנינה מהנשיא זלמן שזר. היא כתבה מאמרים ומחזות אך ללא הצלחה. בשנת 1990 עזבה את הארץ.
אליעז נישא בשנית ונולדו לו שני ילדים, ולאחר שהתגרש עבר לגור ביפו ונפטר ב-1974.
לקריאה נוספת

נתן דונביץ', נאשמים - דרמות מבית המשפט, הוצאת זמורה ביתן, 2000
הערות שוליים

↑  י. שוורץ, ביום ד' תהיה התקפת לב ..., מעריב, 4 ביוני 1961
↑  י. שוורץ, כוחות הרסניים פעלו אצל פאנו, אך ידעה מה שעשתה, מעריב, 12 ביוני 1961
↑  יצחק שוורץ, רופא הנפש מעיד במשפט ע. פאנו: הנאשמת היתה בת עונשין בשעת מעשה, מעריב, 6 ביוני 1961
↑  "עליזה פאנו ידעה מה שעשתה" - ונידונה למאסר עולם על רצח בכוונה תחילה, מעריב, 5 ביולי 1961
↑  נדחה ערעור עליזה פאנו, דבר, 17 במאי 1962
סמאד (כטב"ם)

| --- | --- |

סמאד-1
 מאפיינים כלליים
 ארץ ייצור:  איראן / תימן
 יצרן:  תימן (חות'ים)
 טיסת בכורה:  לכל הפחות מאוגוסט 2018
 משתמש ראשי:  חות'ים חות'ים איראן הכוחות המזוינים של איראן (לכאורה) חזבאללה חזבאללה (לכאורה)
סמאד (בערבית: صماد, בתעתיק מדויק: צמאד) הם סדרת כטב"מים ארוכי טווח שמדינת המוצא שלהם לא ברורה עדיין, אשר בהם נעשה שימוש ברחבי המזרח התיכון. הסמאד זמין בשלוש גרסאות - סמאד-1, סמאד-2 (מכונה גם "UAV-X"), ו-סמאד-3. סדרת הכטב"מים מסוג סמאד משמשים בעיקר את החות'ים במסגרת מלחמת האזרחים בתימן, והם משתמשים בכטב"מים אלה גם לפגיעה במטרות בערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות וישראל.
אטימולוגיה

הכטב"מים נקראים על שמו של מנהיג החות'ים סאלח עלי א-סמאד אשר נהרג בידי איחוד האמירויות הערביות ב-2018.
עיצוב

הסמאד זמין בשלושה דגמים. לכל הדגמים יש סנפירי זנב ייחודיים בצורת V ומנוע דחף. לכטב"מי סמאד יש בליטות בגחון (אחת לפנים, אחת מאחור) ושני מגלשים קלים בקצות הכנפיים אשר משמשים אותם להמראה ולנחיתה.
לטענת החות'ים הם תכננו וייצרו את כל כטב"מי הסמאד. לטענתם סמאד-1 תוכנן ב-2018 וסמאד 2 וסמאד 3 תוכננו ב־2019. ההערכה המקובלת בקרב אנליסטים לא מעורבים היא שהסמאד 2 כנראה פותח במקור באיראן. להערכתו של ג'יימס רוג'רס, מהמרכז לחקר המלחמה באוניברסיטת דרום דנמרק (אנ'), איראן היא שמספקת את כטב"מי סמאד 3 לחות'ים.
עיצוב > סמאד-1

סמאד-1 הוא הגרסה הבסיסית יותר של כטב"מי הסמאד. מוטת הכנפיים הכוללת שלו היא כ-3.5 מטרים. הוא מגיע עד טווח של 500 קילומטרים ומיועד בעיקר למעקב.
עיצוב > סמאד-2

אורכו של הסמאד-2 הוא 2.8 מטר ומוטת הכנפיים הכוללת שלו הוא כ-4.5 מטרים. יש לו סנפירי זנב ייחודיים בצורת V והוא מופעל על ידי מנוע דחף גרמני מסוג 3W110i B2‏ או מנוע דחף סיני מסוג DLE 170.‏ סמאד-2 מכונה גם "UAV-X" - כינוי זמני שניתן לו במקור בדו"ח של האו"ם. סמאד-2 מסוגל לשאת ציוד הנחוץ לפעולות ריגול או מטען נפץ. הגרסה שמשמשת לריגול נושאת מצלמה דיגיטלית מסוג Nikon D810.‏ הגרסה שמשמשת לביצוע מתקפות נושאת ראש נפץ המכיל 18 ק"ג חומר נפץ אשר מעורבב עם מטען רסס המורכב. ממיסבים כדוריים.‏
עיצוב > סמאד-3

סמאד-3 הוא הגרסה שמסוגלת להגיע למרחק המרבי. גרסה זו מכילה מכל דלק בעל קיבולת של 47 ליטר המותקן על החלק העליון של הכטב"ם. אורכו של סמאד-3 הוא 2.8 מטר ומוטת הכנפיים הכוללת שלו היא כ-4.5 מטרים - אותם הממדים כמו סמאד-2. משייט במהירות של בערך 200 קמ"ש בעזרת מנוע DLE170 בעוצמת 17 כ"ס. עלותו כנראה בסביבות 20,000 דולר.
לטענת החות'ים סמאד-3 מגיע לטווח של עד 1,500 קילומטרים והוא מסוגל לשאת מטען נפץ, כנראה של בערך 18 ק"ג. לטענת מארק ווסקוייל (Mark Voskuijl) סמאד-3 מגיע לטווח של עד 1,800 קילומטרים.
עיצוב > סמאד-3 דגם יפא

שדרוג של סמאד-3 המאפשר טווח גדול יותר של בערך 2,600 ק"מ ונשיאת משקל רבה יותר. מנוע MADO MD275 בעל 20 כ"ס המאפשר דחף גדול יותר עם נצילות דלק דומה. נוצר בהנדסה לאחור של מנוע גרמני. במקום מכל דלק על הגב כמו בדגם הרגיל הוא הוכנס לתוך הגוך כדי למנוע גרר ולכן הגוף רחב יותר. נושא כנראה חומר נפת במשקל 15ק"ג.
היסטוריה תפעולית

החות'ים משתמשים בכטב"מי סמאד לכל המוקדם מאוגוסט 2018.
לטענת החות'ים הארגון השתמש בסמאד-3 כאשר תקפו את נמל התעופה הבינלאומי באבו דאבי ב-26 ביולי 2018. איחוד האמירויות הכחישה שבוצעה מתקפת כטב"מים על נמל התעופה. לטענת החות'ים הארגון ביצע שתי מתקפות נוספות על נמל התעופה הבינלאומי באבו דאבי, וכמו גם מתקפה אחת בנמל התעופה הבינלאומי של דובאי - הן דובאי והן איחוד האמירויות הכחישו שהמתקפות בוצעו והדבר מעולם לא אומת.
בבוקר 18 במאי 2021, בזמן מבצע שומר החומות הפיל צה"ל כטב"ם איראני מסוג סמאד ששוגר בעיראק וחדר לאזור עמק המעיינות ככל הנראה מסוריה או מלבנון.
ב-29 בנובמבר 2023 משחתת הצי האמריקני USS Carney הצליחה להפיל כטב"ם מסוג סמאד-3 אשר שוגר מאזור בתימן שבשליטת החות'ים לכיוון המשחתת בעת שהייתה בדרום ים סוף. המשחתת ליוותה באותה העת ספינה אמריקנית שהובילה ציוד צבאי לישראל.
ב-19 ביולי 2024 כטב"ם מסוג סמאד-3 התפוצץ ברחוב בן יהודה פינת שלום עליכם בתל אביב, במרחק כ-150 מטר מסניף תל אביב של שגרירות ארצות הברית. כתוצאה מהפיצוץ נהרג אזרח ישראלי כבן חמישים בעל אזרחות רוסית ונפצעו ארבעה במצב קל. החות'ים נטלו אחריות על התקיפה. לפי תחקור ראשוני, הכטב"ם לא יורט בשל טעות אנוש בזיהוי במערכת האווירית של חיל האוויר.
ארגונים שמשתמשים בכטב"מי סמאד

חזבאללה – סמאד-1 (על פי Oryxspioenkop(אנ'))
חות'ים החות'ים - סמאד-1, סמאד-2 ו-סמאד-3
איראן איראן – משמרות המהפכה, סמאד-1 (על פי הבלוגרים המוזכרים לעיל)
גדודי חזבאללה בעיראק (ישנה סבירות לכך)
רוי בלאנט

רוי בלאנט (באנגלית: Roy Blunt, נולד ב-10 בינואר 1950) הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 2023-2011 מטעם מדינת מיזורי. בעבר ייצג את מיזורי גם בבית הנבחרים של ארצות הברית והיה מזכיר המדינה שלה.
ביוגרפיה

בלאנט נולד ב-10 בינואר 1950 בדרום מיזורי. הוא סיים את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה באוניברסיטת המדינה של מיזורי בשנת 1970. לאור לימודיו, הוא לא שירת במלחמת וייטנאם. בשנת 1973 החל בלאנט להיות מעורב בפוליטיקה המחוזית של מחוז גרין במיזורי. בשנת 1980 ניסה להתמודד למקום בבית הנבחרים של מיזורי, אך הפסיד למועמד הדמוקרטי. בלאנט שימש כמזכיר המדינה ה-33 של מיזורי בשנים 1985–1993. הוא נבחר לתפקיד בשנת 1984 והיה הרפובליקני הראשון המחזיק בתפקיד מזה כ-50 שנה. נבחר שנית לתפקיד המזכיר בשנת 1988. בשנת 1992 בלאנט התמודד בפריימריז הרפובליקניים לתפקיד המושל, אך נכשל. הוא גם כיהן בבית הנבחרים בשנים 1997–2011. בתקופה זו בלאנט הצביע בעד איסור פדרלי על נישואים חד-מיניים ובעד הגבלות על הפלות, נגד אימוץ בידי להט"בים, נגד חוק האוסר על אפליה על רקע מגדרי ונטייה מינית ובעד ביצוע תפילות בבתי הספר.
בשנת 2011 החל לכהן בסנאט. בתקופה זו היה ידוע בשל התנגדותו להעלאת שכר המינימום הפדרלי ולהגבלות על הזכות לשאת נשק. בנוסף על כך, הוא הכחיש במידה מסוימת את תפקידו של האדם בשינוי האקלים, אם כי בלאנט הכיר ששינוי זה קיים. הוא גם תמך בגישתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בנוגע להגבלת הגירת מוסלמים לארצות הברית. בשנת 2016 נבחר שנית לתפקיד.
ב-8 במרץ 2021 הכריז בלאנט כי לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת בסנאט לקראת בחירות 2022.
בלאנט משתייך לזרם הבפטיזם. הוא מתגורר כיום (2021) בוושינגטון די. סי..
הערות שוליים

↑  סאמר בלנטיין וג'ים סאלטר, GOP Sen. Roy Blunt of Missouri won’t seek reelection in 2022, באתר AP‏, 8 במרץ 2021 (באנגלית)
↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1201528313  ISNI: 0000 0000 3712 6695  LCCN: n88002867  SNAC: w6rc1cr7  US Congress: B000575  VIAF: 1547429   WorldCat (עם VIAF): 1547429
קו-אופ צפון

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  אגודה שיתופית
 תקופת הפעילות:  1939–2002 (כ־63 שנים)
 משרד ראשי:  חיפה
 בעלות:  35,769 חברי האגודה
 ענפי תעשייה:  קמעונאות
 
החומה סביב אצטדיון קריית חיים עם פרסומת לקו-אופ צפון
קו-אופ צפון הייתה אגודה שיתופית צרכנית שהפעילה רשת קמעונאות מזון, בעיקר באזור הצפון. לאחר מספר רכישות ומיזוגים הפכה האגודה לבעלת השליטה ב"קלאבמרקט", מי שהייתה רשת הקמעונאות השלישית בגודלה בישראל. כמו כן החזיקה קו-אופ צפון ברשת חנויות הדראגסטור "ניו פארם" ו-20% מרשת המשביר לצרכן.
בנובמבר 2001 רכשו אנשי העסקים דדי בורוביץ ויוסי רוזן (רג'ואן) את השליטה ברשת הקלאבמרקט וברשת "ניו פארם" מידי האגודה השיתופית קו-אופ צפון ומחברת מטרו הדרום אפריקאית תמורת 72 מיליון דולר. לאחר שמימשה את רוב נכסיה, בשנת 2002 החל תהליך של פירוק האגודה וחלוקת תקבולי נכסי האגודה בין חבריה ויורשי החברים שמתו.
היסטוריה

קו-אופ צפון נוסדה בשנת 1939 בחיפה בשם "צרכן"- אגודה צרכנית שיתופית בחיפה בע"מ, בשנת 1987 התמזגה עם רשת "קו-אופ זבולון אגודה צרכנית שיתופית בע"מ" שפעלה באזור הקריות ושמה שונה לקו-אופ צפון. אחר כך החלה הרשת בהתרחבות לכל אזור הצפון ופתחה סניפים בעפולה, גבעת המורה, טירת כרמל, קצרין ובמקומות נוספים.
בשנת 1995 התמזגה רשת קו-אופ צפון עם רשת "היפרשוק" והפכה לרשת הקמעונאות השלישית בגודלה בישראל בשם "קו-אופ היפר-שוק". רשת היפרשוק נוסדה על ידי חברת תנובה בשנת 1976, לאחר שהפכה מחסן בראשון לציון למרכול ענק וסיפקה את תוצרת תנובה במחירים מוזלים. המקום זכה להצלחה ובהמשך גדלה הרשת תוך שהיא מכניסה לתוכה יצרנים נוספים מלבד תנובה, עד שכללה 40 חנויות ברחבי הארץ. מאחר שברבות השנים גברה הביקורת מצד רשתות שיווק אחרות שטענו שתנובה לא יכולה להיות גם ספקית וגם מתחרה שלהם, מכרה תנובה 50% מרשת ההיפרשוק לחברת "כלל סחר" של קונצרן "כלל", בשנת 1993.
בתחילת שנת 1997 ביקשה "כלל סחר" למכור את חלקה ברשת הממוזגת. אך בהמשך נרכשה "כלל סחר" על ידי איש העסקים גד זאבי, והוא ביקש לרכוש גם את חלקה של תנובה כך שיחזיק 50% מ"קו-אופ היפר-שוק". "קו-אופ צפון" מצידה הפעילה זכות סירוב שהייתה לה ורכשה את מלוא הבעלות על הרשת. באותה שנה גם יישמה תוכנית התרחבות בכל רחבי הארץ, שכללה פתיחת סניפים חדשים של תת-הרשת הזולה שהקימה, תחת השם "קלאבמרקט", כפרזנטורית הרשת נבחרה אורנה בנאי בתפקיד הדמות לימור. בנוסף החלה הרשת בפתיחת סניפים למגזר החרדי. בשנת 1998 נמשכה התרחבות הרשת, נפתחו סניפים נוספים והיא רכשה את רשת "היפרזול" שלה היו 5 סניפים, ומספר הסניפים הכולל הגיעה ל-96.
באוקטובר 1998 מכרה קו-אופ צפון לרשת "מטרו" מדרום אפריקה 49.9% ממניות רשת "קו-אופ היפר-שוק".
במרץ 1999 רכשה "קואופ צפון-היפרשוק" את חברת "המשביר מזון", שפעלה בעיקר בהפצת מזון לשוק המוסדי. באוגוסט 1999 רכשה את השליטה ברשת חנויות הדראגסטור "ניו פארם" ו"אפריל", ואחר כך את מלוא הבעלות.
בסוף 1999 התמזגה קבוצת "קו-אופ היפר-שוק" עם רשתות "סופרשוק" ו"גרינברג" שהיו בבעלות איש העסקים אליעזר פישמן. מיזוג שיצר רשת בעלת 140 סניפים, רוב הסניפים מותגו מחדש תחת המותג "קלאבמרקט". פישמן החזיק 30% ממניות הרשת הממוזגת.
בשנת 2000 הפסידה הרשת 92 מיליון שקל ואיבדה נתחי שוק לטובת שתי המתחרות הגדולות של "שופרסל" ו"קו אופ הריבוע הכחול" ורשתות זולות שהחלו לפעול באותה העת. בתחילת 2001 החליטה מינהלת אגודת קו-אופ צפון למכור את חלקה ברשת, והחל משא ומתן עם מספר קונים פוטנציאלים, בהם חברת ההשקעות גרנית הכרמל. בספטמבר 2001 סוכמה מכירת החזקותיה לשותפה "מטרו" תמורת 38 מיליון דולר, ומיד אחר כך חברת "אלרן השקעות" הסכימה לרכוש את מניות החזקותיה של מטרו. לבסוף, בנובמבר רכשו אנשי העסקים דדי בורוביץ ויוסי רוזן את כל בעלי המניות האחרים
בשנת 2005 עם כניסתה של רשת קלאבמרקט לחדלות פרעון, רכשה רשת שופרסל את קלאבמרקט, וחיזקה את מעמדה בשוק כרשת המרכולים הגדולה בישראל.
פירוק האגודה

בשנת 1999 הגיש עורך דין אליעזר לויט תובענה ייצוגית בשם מספר בעלי מניות באגודה השיתופית לאפשר להם לפדות את מניותיהם בערכן הריאלי. לויט הגיש קודם תובענות ייצוגיות דומות נגד "קו אופ הרבוע הכחול" ו"קו-אופ ירושלים" (שהפכה אחר כך לקואופ ישראל). רוב חברי האגודה רכשו את המניות בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, במחיר סמלי של, בדרך כלל 15 ל"י, בכדי לקבל הנחה בחנויות הרשת כחברי האגודה. רבים מהם רכשו את המניות כחלק מרכישת דירות מחברות הבנייה שיכון עובדים וסולל בונה, שתי חברות בנייה הסתדרותיות באותה עת, שמסגרת הרכישה נדרשו הקונים להעביר גם סכומים שונים, עבור "מניה לצרכנייה", עובר עלות הקמת צרכנייה שכונתית. בפברואר 2000 הוגשה בקשה לאישור תובענה ייצוגית נוספת, בהיקף של 140 מיליון שקל, נגד קו-אופ צפון, על ידי בעלי מניה אחת בסכום נקוב של 100 ל"י, שהוציאה האגודה. הם טענו כי לא זכו לקבל את הריבית השנתית על המניה בשיעור של 6%.
בעקבות התביעה מינה רשם האגודות השיתופיות חוקרים לשם עדכון פנקס החברים של האגודה, שבאפריל 2001 דיווחו על כ-23.6 אלף חברים חיים ועדו 12 אלף יורשים של בעלי מניות. באפריל 2002, לאחר שמימשה את רוב נכסיה, ביקשו מספר בעלי מניות מרשם האגודות השיתופיות להורות לאגודה להתפרק, מאחר ששווי הנכסים שבבעלות האגודות הגיע ל-350 מיליון שקל אך היא הייתה ללא פעילות עסקית, כמו כן הועלה חשש שאנשי ההנהלה פועלים לטובת עצמם ולא לטובת 35,769 חברי האגודה בעלי המניות. ביולי 2002 הורה רשם האגודות השיתופיות לשנות את סיווגה של קו-אופ צפון מ"אגודה לצרכנות" ל"אגודה לשירותים". כך שחברי האגודה יוכלו לפדות את מניותיהם תמורת סכום שוויין הריאלי, שהוערך ב-10,000 שקל. עד אותה עת האגודה הסכימה לשלם רק את שוויין הנומינלי שבין שקל לכ-500 שקל. באוגוסט 2002 רשם האגודות מינה את רואה חשבון יחיאל בורוכוף לפקח על תהליך פידיון מניות החברים; שבתגובה עורך דין אליעזר לויט דרש מהרשם לבטל המינוי עד לדיון בתביעות הייצוגיות שהוגשו בפרשה. שבועיים אחר כך מינה בית המשפט המחוזי בחיפה כונסי נכסים במסגרת התובענה הייצוגית.
במקביל החל מימוש הנכנסים האחרונים שנותרו לאגודה, בעיקר נדל"ן - מגרשים, חנויות ומחסנים במקומות שונים, בעיקר באזור חיפה והקריות.
במרץ 2003 מינה בית המשפט את יחיאל בורוכוב גם ככונס נכסים נוסף. ובמהלך קיץ 2003 החל פדיון מניות החברים. עד ספטמבר 2003 כבר כ-3,000 חברים ויורשים פדו 110 מיליון שקל, שכל אחד קיבל כ-40 אלף שקל.
עורך דין אליעזר לויט מצידו דרש שכר טרחה בגובה 36 מיליון שקל, 15% משווי המניות שנפדו וכן שכר בגין פיצוי מיוחד לתובעים בגובה 10%-1.4%. בספטמבר 2005 בית המשפט המחוזי פסק שיקבל 1.2 מיליון שקל, אך הוא הגיש ערעור. עקב כך, 55 מיליון שקל שנותרו בקופת האגודה הוקפאו למקרה וינצח בתביעה. לאחר שהערעור על גובה שכר הטרחה הגיע לדיון עד בית המשפט העליון, נפסק לכונסי הנכסים עורכי הדין הרצל כספי, ואליעזר לויט, ורו"ח יחיאל בורוכוב שכר טרחה של 5.6 מיליון שקל, באפריל 2008.
ראו גם

קואופרטיב
קואופ ישראל
קהילת המודיעין הישראלית

קהילת המודיעין הישראלית כוללת ארגונים העוסקים באיסוף ומחקר מודיעין במדינת ישראל. כיום כוללת הקהילה 10 ארגונים בעלי שיוך ממשלתי שונה האחראים על מודיעין צבאי, ריגול ותכנון צבאי.