stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וו פאיפו
שליטה על ממשלת בייג'ינג

הממשלה החדשה בבייג'ינג נתמכה על ידי הממלכה המאוחדת וארצות הברית. לִי יְוֵּ'אנְחונְג (Li Yuanhong), הנשיא האחרון שהייתה לו איזה לגיטימציה בין-לאומית, נקרא לשבת שוב כנשיא ב-12 ביוני 1922. עם זאת, כל חבר קבינט היה צריך להיות מאושר על ידי וו. בשלב זה, יוקרתו ותהילה של וו עלו בהרבה על זו של מורהו לשעבר קאו קון, ראש הפלג של ז'ילי. הדבר יצר מתח ביניהם, אם כי לא גרם למשבר. וו ניסה לרסן את קאו כאשר הוא התחיל במזימות פוליטיות לחתור לנשיאות, אך בסופו של דבר לא הצליח למנוע מקאו להפיל את הממשלה ולפטר את לי. קאו בילה כמה חודשים בקמפיין לנשיאות ואף הצהיר בגלוי שיתן שוחד - ישלם 5,000 דולר לכל חבר פרלמנט שיצביע עבורו. הדבר גרם לגינוי לאומי נגד חבורת ז'ילי, אך לא מנע את בחירתו של קאו באוקטובר 1923.
בשנת 1923 שבר וו ללא רחם את שביתה עובדי הרכבת החשובה בקו האנקו - בייג'ינג, על ידי שליחת כוחות צבאיים לדכא באלימות את העובדים ומנהיגיהם. החיילים הרגו 35 פועלים ופצעו רבים נוספים. פעולה זו פגעה במוניטין של וו בקרב העם הסיני, אם כי הוא זכה להוקרה בשמירת האינטרסים העסקיים הבריטיים והאמריקנים שפעלו בסין.
אף על פי שנראה כי כוחה של קליקת ז'ילי היה בטוח באותה העת, צץ משבר נוסף עם הקליקה של פנטיגאן. המשבר היה על העיר שאנגחאי, שהייתה המנוע המסחרי של האומה הסינית. שאנגחאי הייתה חלק ממחוז ג'יאנגסו, תחת השליטה של ז'ילי, אבל למעשה נוהלה על ידי ג'ג'יאנג, שהיה משרידי הקליקה של אנהווי. כאשר דרשו אנשי ז'ילי את החזרתה של שאנגחאי לחסותם, הם סירבו, ועד מהרה פרצו קרבות. ג'אנג דזוו-לין במנצ'וריה וסאן יאט-סן, בגואנגדונג, הכריזו על תמיכתם בקליקה של אנהווי והתכוננו למלחמה. וו שלח כוחות לדרום כדי להתמודד איתם, ועם כל תגבורת אפשרית שיכולה הייתה להגיע מכוחות הקוומינטנג של סאן. וו עצמו התכונן להתמודד שוב עם הצבא של פנגטיאן.
המלחמה השנייה בין ז׳ילי ופנגטיאן

בשיא כוחו, וו נקרא בשם "מרשל ג'ייד" (אבן יקרה) ונחשב האסטרטג הבולט ביותר של סין באותה תקופה. הייתה צפייה כי וו יהיה מסוגל לנצח במלחמה בין הקליקות השונות, ובכך יביא סוף לשלטון של תקופת המצביאים העצמאיים - שהם היו רשויות שלטון אזוריות עצמאיים למחצה. לוחמיו היו מאומנים, ואולי הטובים ביותר בסין, וכמנהיג פלג ז'ילי הוא נלחם ללא הרף נגד מצביאים סינים צפוניים כמו ג'אנג זואולין.
מאות אלפי אנשים נלחמו בקרב הגדול בין צבא פנגטיאן של ג'אנג לבין כוחות ז'ילי של וו. ברגע מרכזי בקרב, אחד מבעלי בריתו העיקריים של וו, פנג יו-שיאנג, נטש את החזית, צעד אל בייג'ינג וביצע הפיכה. ההפיכה הפילה את המשטר הקיים והוא הכריז על ממשלה חדשה ומתקדמת. התפנית הבלתי צפויה הזאת, פגעה באסטרטגיה הצבאית של וו והייתה כתקיעת סכין בגבו. הוא הובס על ידי כוחות של ג'אנג ליד טיינג'ין. אחרי הניצחון של פלג פנגטיאן, דואן קירוי נעשה ראש המדינה והוא הכריז על ממשלה זמנית.
המשלחת הצפונית

וו שמר על בסיס כוחו (ראו מפת הטריטוריות ומהלכי המלחמה) בחוביי ובנאן שבמרכז סין, עד שעמד מול צבא הקוומינטנג במהלך מבצע "המשלחת הצפונית" ב-1927. צבאו הובס שוב על ידי בעלי ברית של הקוומינטנג בצפון-מערב, והוא נאלץ לסגת לג'נגג'ואו שבנאן.
וו, בניגוד לאנשי צבא אחרים בסין, לא החזיק בתפקיד פוליטי. אבל תלה את דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון במשרדו. הוא היה לאומני, וסירב להסתתר מפני אויביו - משום שראה בהם גורמים עוינות לסין, ובמקום זאת בחר להתעמת ולהילחם בהם.
שנים מאוחרות

לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, וו סירב לשתף פעולה עם היפנים. ב-1939, כשהיפנים הזמינו אותו להיות מנהיג ממשלת הבובות בצפון סין, נשא וו נאום ואמר כי הוא מוכן להפוך שוב למנהיג של צפון סין בשם הסדר החדש באסיה, אם כל חייל יפני שעל אדמת סין יחזור ליפן. בסופו של דבר וו פאיפו, הורעל על ידי היפנים.
הוא היה גיבור לאומי במותו, מעמד שמעולם לא השיג בחייו.
הערות שוליים

↑  The China Monthly Review, Volume 38. Millard Publishing Company, Incorporated. September 1926.
↑  Karl E. Meyer; Shareen Blair Brysac (10 March 2015). The China Collectors: America's Century-Long Hunt for Asian Art Treasures. St. Martin's Press. pp. 9–
↑  Chinese History - The Republic of China (1911-1949) event history at Chinaknowledge
↑  John B. Powell (2008). My Twenty Five Years in China. READ BOOKS. p. 85
↑  Jonathan Fenby (2005). Chiang Kai Shek: China's Generalissimo and the Nation He Lost. Carroll & Graf Publishers. p. 103.
↑  Life magazine coverage of Wu Peifu's funeral
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276635105171  BnF: cb156039421 (data)  CiNii: DA10755703  GND: 1058696114  ISNI: 0000 0000 7987 5870  LCCN: n81071196  NDL: 00358374  NKC: jx20130114007  NLA: 36605429  NTA: 183367081  SELIBR: 285971  SNAC: w64t8r7m  SUDOC: 136789579  Trove: 1322305  VIAF: 25927828   WorldCat (עם VIAF): 25927828 
גנרל וו פאיפו, בראשית הקריירה הצבאית, 1915
תנועות הצבאיות, אזורי הלחימה ואזורי השליטה של השליטים הצבאיים בזמן ״המשלחת הצפונית״, 1927 - 1928. תחום שליטתו של וו פאיפו בצבע סגול במרכז סין.
ורדית סיני

| ורדית סיני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פרושיים
סוג:: ורדית
מין:: ורדית סיני
שם מדעי
 Carpodacus synoicus ‏טמינק, 1825

וַרְדִּית סִינַי (שם מדעי: Carpodacus synoicus) היא מין ציפור ממשפחת הפרושיים. ורדית סיני נפוצה בערב הסעודית, דרום ירדן, הנגב וסיני. האקלים הטבעי שלה הוא מדבריות חמים. המין נודד בחורף. ורדית סיני היא הציפור הלאומית של ירדן. בעבר המין Carpodacus stoliczkae נחשב לחלק ממין זה.
מאפיינים

הוורדית היא ציפור קטנה באורך 15–16 ס"מ ובמשקל 15–20 גרם. במין זה מתקיימת דו־צורתיות זוויגית כשלזכר ראש בצבע ורוד כהה, גחון ורוד בהיר יותר, כיפה ומצח לבנים וכנפיים חומות, ואילו הנקבה בצבע אפור-חום בהיר כשהבטן מעט בהירה יותר. מקורה אפור, קצר ועבה.
הצעירים נראים דומה לנקבה, כשהצבעים החזקים של הזכר מתפתחים בשנה השנייה לחייהם, בסביבות סוף החורף.
התנהגות

הוורדית היא עוף חברותי החי בלהקות של עשרות פרטים, עד לעונת הקינון בה הלהקות מתחלקות לזוגות.
עונת הקינון מתחילה במרץ. הקנים נבנים על מצוקים. הזכר נוכח באופן קבוע באזור הקרוב לקן ומפגין בעלות על ידי שירתו, שורה של צלילים מתכתיים "צִי-צִי-צִי-צִי-צִי-צִי". באפריל הנקבה מטילה כ־4–5 ביצים תכולות בהירות. הדגירה אורכת כשבועיים שלאחריהם הגוזלים נשארים בקן לשבועיים נוספים.
ורדית סיני ניזונה מזרעים, פירות ופרחים שהיא מוצאת בעיקר על הקרקע, ולפעמים גם על עצים ושיחים. מקור שמה המדעי, Carpodacus synoicus, ביוונית עתיקה. ביוונית, "karpos" היא מילה שמשמעותה "פרי"; "dakos" היא המילה היוונית לפועל "נושך"; "synoicus" על שם חצי האי סיני.
תפוצה

ורדית סיני נפוצה בצפון מערב ערב הסעודית, דרום ישראל, דרום ירדן וסיני. אזור התפוצה הטבעי שלה הוא מדבריות חמים, אך היא נמצאת לעיתים גם בערבות צחיחות. לא ידועים איומים. תחום תפוצתה נאמד בכ־277,000 ק"מ רבועים.
הוורדית יציבה לא שכיחה בדרום הארץ כשתחום תפוצתה בארץ הוא מהרי אילת והערבה, דרך הנגב ועד למדבר יהודה. הוורדית מקננת בארץ.
ראו גם

ורדית אירופית - מין נוסף מאותו סוג
לקריאה נוספת

Peter Clement, Carpodacus, Finches and Sparrows, Bloomsbury Publishing, 2010-08-30, עמ' 281, ISBN 978-1-4081-3529-7. (באנגלית)
הערות שוליים

↑  ורדית סיני באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Sinai Rosefinch (Carpodacus synoicus) - BirdLife species factsheet, datazone.birdlife.org
↑  אסף מירוז, ורדית סיני, באתר הצפרות הישראלי
↑  ורדית סיני - eBird, באתר ebird.org
↑  ורדית סיני, באתר הרשימה האדומה של העופות המקננים בישראל
טירת מיר

טירת מיר (בבלארוסית: Мі́рскі за́мак, ברוסית: Мирский замок), היא טירה בבלארוס, ליד העיירה מיר בראיון קרליץ במחוז הורדנה. הטירה היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה

בנייתה של הטירה החלה בסוף המאה ה-15. הטירה נבנתה בסגנון גותי והקמתה הושלמה על ידי הדוכס איליניץ' בתחילתה של המאה ה-16. בסביבות שנת 1568 עברה טירת מיר לידיו של הדוכס הליטאי ממשפחת רדזיוויל, שסיים לבנות את הטירה בסגנון הרנסאנס. שלוש קומות נוספות נבנו בחומות הצפוניות והמזרחיות של הטירה, וחלקה הקדמי קושט ושופץ.
לאחר שננטשה משך קרוב למאה שנים וניזוקה קשות במהלך המלחמות הנפוליאוניות, שוקמה הטירה בסוף המאה ה-18. בשנת 1895 נקנתה על ידי ניקולאי סוויאטופולק-מירסקי, ובנו החל לבנות את הטירה מחדש לפי תוכניתו של האדריכל תאודור בורס. משפחת סוויאטופולק-מירסקי הייתה בעלת הטירה עד לשנת 1939. בזמן מלחמת העולם השנייה, היה האזור היה תחת ריבונות גרמנית נאצית, והטירה שימשה כגטו לאוכלוסייה היהודית המקומית.
הטירה

אורכו של המבנה הוא 78 מטר, רוחבו 72 מטר והוא משתרע על שטח של 18,750 מ"ר. יחד עם הגנים שסביבו והמבנים הנוספים הכלולים בהכרזה הוא מגיע לשטח כולל של 270 דונם.
חומות הטירה יוצרות מרובע לא משוכלל ובארבע פינותיו ניצבים מגדלי שמירה הנישאים לגובה של חמש קומות ולהם גגות רעפים משופעים. גובה המגדלים נע בין 22 ל-26 מטר. במרכז החזית המערבית, מעל לשער, ניצב מגדל חמישי הנישא לגובה של שש קומות. קומותיהם הנמוכות של כל המגדלים רבועות בעוד שהקומות הגבוהות יותר וגגות הרעפים בנויים בצורת מתומנים. במרכזה של הטירה חצר מרכזית רבועה שאורך כל אחת מצלעותיה הוא 42 מטר. חזיתות המבנה בנויות מלבנים ומסגרות החלונות והדלתות וכן המרפסות מאבן חול. כל גגות הטירה עשויים מרעפים ומגיעים לגובה של 17 מטר.
מזרחית לטירה שוכנת קפלה ובה קבריהם של בני משפחת סוויאטופולק-מירסקי. לקפלה ספינה בודדת, קריפטת קבורה ומגדל פעמונים, והיא עשויה לבנים אדומות ועליה מתנוסס פסיפס גדול של ישו. ארמון מרובע נוסף בן שתי קומות נבנה בסוף המאה ה-19, והוא שוכן בקצהו המזרחי של המתחם. עוד כולל המתחם מספר מבנים נוספים וביניהם קפלה נוספת ובית השומר.
בצידו הצפוני של המתחם ניצבת אנדרטה בצורת אסטלה לזכר יהודי מיר שנרצחו במקום בשואה. גיא ההריגה עצמו מסומן במשטח ריצוף על הקרקע.
גלריה

שער הטירה הנושא את תיעוד ההכרזה כאתר מורשת עולמית
אחד ממגדלי הטירה
מראה בחצר המרכזית
קפלת הקבורה
טירת מורז'

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טירה, מוזיאון 
 כתובת:  Place de la Navigation 
 מיקום:  מורז' 
 מדינה:  שווייץ 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1286
 תאריך פתיחה רשמי:  1286 
 קואורדינטות:  46°30′24″N 6°29′48″E﻿ / ﻿46.50671°N 6.49666°E﻿ / 46.50671; 6.49666
 www.chateau-morges.ch
  (למפת שווייץ מוגדלת) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.טירת מורז'(למפת שווייץ רגילה) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.טירת מורז'
 
מבט מאגם ז'נבה על טירת מורז'
טירת מורז' (בצרפתית: Château de Morges) היא טירה שנבנתה בימי הביניים, על שפת אגם ז'נבה, משמשת כיום כמשכנם של המוזיאונים הצבאיים של וו ומוכרזת כאתר מורשת לאומי שווייצרי. הטירה נמצאת ביישוב מורז', שהוא פרוור של העיר לוזאן, שנמצא במחוז מורז' שבקנטון וו.
הטירה והעיר מורז' הוקמו יחדיו, בידי ברון אזור וו, לואי דה סבוי, החל משנת 1286. הטירה נבנתה בכיכר העיר, על פי הדגם של טירת איוורדון, שביישוב איוורדון-לה-בן. הטירה בעלת קומות אחדות והיא בצורת ריבוע, כאשר בכול קודקוד של הריבוע ישנו מגדל עגול. אחד המגדלים גדול יותר מהשלושה האחרים והוא המגדל הראשי. מטבח הטירה בנוי בצמוד לה - מחוצה לה. הטירה עברה שינויים מבניים קלים עם השנים ובמאה ה-19 היא הפכה למחסן תחמושת ונזוקה מפיצוץ. בשנת 1925 החלו להיפתח בטירה מוזיאונים בעלי אוטירנטציה צבאית.
המוזיאונים שבטירה

נכון לשנת 2015, מצויים בה:
המוזיאון הצבאי של וו - (Musée militaire vaudois) נפתח בשנת 1932 ומתפרש על פני 11 חדרים. הוא מציג אוסף של נשק, כלי שריון אישיים, מדי צבא מתקופות שונות - שווייצריים פדרליים ושל מליציות קנטוניאליות כמו גם של מדינות שכנות. בשניים מהחדרים יש אוסף שמתרכז בציוד צבאי שווייצרי מאז אמצע המאה ה-19 ועד ימינו.
מוזיאון הז'נדרמריה - נפתח ב-2006,
מוזיאון הארטילריה,
המוזיאון השווייצרי למיניאטורות היסטוריות (מיניאטורות של דמויות לוחמות, Musée suisse de la figurine historique).
"אקדחקשת" מאוסף המוזיאון הצבאי של וו
French Mitrailleuse De Reffye - מוזיאון הארטילריה
כובע ז'נדרמריה צרפתי
מיניאטורה של תותח ימי עתיק
ראו גם

ארמון רומין
וולקן (מפעל)

| --- | --- |

סמל המפעל המתנוסס מעל בניין המנהלה הנטוש בשטח המפעל ההיסטורי בחיפה
 מידע כללי
 סוג:  בית חרושת 
 מיקום:  חיפה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1934
 תאריך פתיחה רשמי:  1934 
 תאריך פירוק:  תחילת העשור השני של המאה ה-21
 קואורדינטות:  32°48′23″N 35°03′18″E﻿ / ﻿32.806280886287°N 35.054925980753°E﻿ / 32.806280886287; 35.054925980753
 www.volta.co.il
  (למפת חיפה מוגדלת) וולקן(למפת חיפה רגילה) וולקן(למפת הגליל המערבי רגילה) וולקן(למפת הגליל המערבי מוגדלת) וולקן
 
מכסה מנהול לתשתיות "בזק", מתוצרת בתי יציקה וולקן
ווּלקָן הוא בית חרושת שהוקם בשנת 1934 באזור התעשייה של מפרץ חיפה, סמוך ל"צומת וולקן" שנקרא על שמו.
בית חרושת ליציקה "וולקן" - ינואר 1945-אוקטובר 1947
היסטוריה

הקמת בית החרושת החלה בסוף שנת 1933 על ידי חברת "בתי יציקה וחרושת מתכת א"י בע"מ" של אלכסנדר קרמנר, עולה מגרמניה שהעסיק בבית חרושת ליציקה בגרמניה 2,000 פועלים. ההון ההתחלתי של החברה עמד על 45,000 לא"י. המפעל הוקם על שטח של 50 דונם ליד בתי המלאכה של הרכבת, שנחכר מחברת גב ים ל-999 שנים.
המפעל החל את דרכו בייצור אמבטיות, חלקי אינסטלציה וחלקי מכונות והיה הראשון בארץ ישראל לייצור יציקות ברזל. תוצרת בית החרושת הייתה יקרה במעט מתוצרת חוץ, ובית החרושת טען לעדיפות באיכות ודרש לקנות את תוצרתו כהעדפה לתוצרת יהודית ארץ ישראלית. תוצרת ראשונה של המפעל, שכללה צינורות, הגיעה לתל אביב בתחילת 1935, אך שיווק האמבטיות התעכב עד חציה השני של 1935. במפעל עבדו בסוף שנת 1935 כ-180 פועלים, שכללו בני נוער רבים כמתלמדים בשכר נמוך. בשנת 1936 הוקם במפעל תנור חשמלי ליציקת פלדה.
בשנת 1937 נסגר המפעל בגלל הפסדים ונמכר לאגודה הארצישראלית Palestine Corporation שחידשה את העבודה במפעל בהיקף קטן של כ-40 עובדים והסבה את שמו ל"וולקן", על שם וולקן, שמו הרומי של הפייסטוס אל האש, הנפחים וחרשי הברזל במיתולוגיה היוונית. באוגוסט 1941 נרכש בית החרושת בידי סולל בונה. באותה תקופה העסיק המפעל כ-110 עובדים. עם הקמת כור בשנת 1944 הוכלל וולקן במסגרתה. בראשית שנות ה-50 סבל המפעל מהפסדים, פוטרו עובדים ובוטלו הפרמיות האוטומטיות והוחלפו בבונוסים מדודים.
החברה, שייצרה מכסי ביוב יצוקים, הרחיבה עם השנים את פעילותה לייצור של ספינות, חלקי כלי נשק, משקופי פח, מכונות אריגה, מכונות כביסה, אינסטלציה ואביזרי בניין.
בשנת 1976 הפסיק המפעל לייצר אמבטיות עקב הפסדים בקו ייצור האמבטיות, שהיה מיושן ולא היה כלכלי לחדשו ו-25 העובדים שעסקו בייצור אמבטיות הועברו למחלקות אחרות. בשנת 1977, עם הקמת חטיבות בכור, הוכלל המפעל בחטיבת המתכת. בראשית שנות ה-80 סבל המפעל מהפסדים שהוחרפו בגלל השקעות גדולות בציוד ללא שנמצאו שווקים לתוצרת. במהלך שנת 1983 ניהלו כור וכלל תעשיות דיונים על מכירת המפעל לאורדן תעשיות, ואלו הבשילו לכדי הסכם ביוני 1984. על פי ההסכם נמכר וולקן יציקה לאורדן תמורת 20% ממניות אורדן שניתנו לכור.
היסטוריה > וולקן מצברים

לקראת סוף מלחמת העולם השנייה עבר המהנדס הראשי של חברת עדי בטריות, עמנואל שנפ, לייצר מצברים עבור וולקן. בשנת 1946 רכש סולל בונה את מפעל עדי למצברים הישן שהולאם על ידי הבריטים במהלך מלחמת העולם השנייה וצירף אותה למחלקת המצברים של וולקן. בשנת 1949 הופרדה מחלקת המצברים מהחברה והייתה ל"מפעלי מצברים וולקן", שבשנת 2006 שונה שמה לוולקן תעשיות רכב.
היסטוריה > וולקן הנדסה

בשנת 1955 הופרדה מהחברה מחלקת המבנים של וולקן, שהעסיקה כ-50 עובדים, והייתה לחברה נפרדת בשם "מפעלי הנדסה של וולקן". החברה גדלה בראשית שנות ה-60 לכ-300 עובדים וייצרה מבנים, דודי קיטור, קרונות רכבת, עמודי חשמל, עגורנים, מנופים, מכלים, מעליות, מסגרות בניין וצינורות ענק. בשנות ה-60 קיבלה החברה הזמנות גדולות לקרונות רכבת מרכבת ישראל. בשנות המיתון של אמצע שנות ה-60 ירד מספר העובדים לכ-160, אך עלה שוב בשנת 1969 לכ-270. בראשית שנות ה-70 יצרה וולקן הנדסה את הקונסטרוקציות עבור תחנת הכוח אשכול ג'.
היסטוריה > אגף הפלסטיקה

בשנת 1966 נחנך במפעל אגף לבניית מתקנים תעשייתיים מפלסטיק. בשנת 1976 הועבר האגף למפעל צקלג של כור.
היסטוריה > רפאל

בשנת 1971 רכשה כור את חברת "רפאל" שייצרה שסתומים וצירפה אותה לוולקן יציקה. החברה הרחיבה את פעילותה וייצרה מכשירי בקרה, פרופילים מפלסטיק ואבזרים למערכות ביוב.
פירוק החברה

עד תחילת העשור השני של המאה ה-21 "בתי יציקה וולקן" ו"וולקן הנדסה", עדיין היו ממוקמים ברחוב החרושת סמוך לצומת וולקן. המפעל של "וולקן תעשיות רכב" (לשעבר "וולקן מצברים") עבר לתפן. חלק משטחו של מפעל המצברים לשעבר בצומת וולקן שימש כמרכז הפצה ושרות של וולקן מוצרי רכב. מרכז לוגיסטי נוסף היה ממוקם בגדרה ושירת את דרום הארץ.
וולקן יציקות (או בשמה הרשמי "בתי יציקה וולקן בע"מ") הייתה בבעלות חברת מפעלי המתכת אורדן תעשיות (בשליטת לידר אחזקות) פיטרה את אחרוני פועליו עקב הפסדים תפעוליים כבדים, שנבעו מייבוא תחרותי זול, בעיקר מסין; וממכת גנבות מצד סוחרי גרוטאות, זאת לאחר שקווי ייצור נסגרו בסוף שנת 2006, והן עקב היותם מזהמים. מתחם "'וולקן יציקות" נמכר בשנת 2011 לחברת "חוצות המפרץ חיפה בע"מ" (בעלת מרכז הקניות חוצות המפרץ שמצידו השני של רחוב החרושת) שבבעלות מליסרון ואשטרום תמורת 23 מיליון שקל
וולקן הנדסה הייתה בבעלות כור מתכת, פשטה את הרגל בשנת 2015. אחד הפרויקטים האחרונים של "וולקן הנדסה" היה הקמת גשר המיתרים של הרכבת הקלה בירושלים. חלקי הפלדה של הגשר ייוצרו בחלקם במפעל. מתחם "וולקן הנדסה" נמכר בשנת 2016 גם הוא לחברת "חוצות המפרץ חיפה בע"מ" שבבעלות מליסרון ואשטרום תמורת 60 מיליון שקל. חברת ברנד תעשיות רכשה אז את הנכסים והציוד של "כור מתכת" תמורת כ-12 מיליון שקל.
וולקן תעשיות רכב נמצאת בבעלותו של מאיר ארנון ומייצרת מצברי התנעה לרכב בשם המסחרי "וולתא". ב-2006 החלה החברה למכור אביזרים נוספים לרכב תחת אותו מותג שלה.
טיאנה (דיסני)

| --- | --- |

 הופעה ראשונה:  הנסיכה והצפרדע (2009)
 יוצרים:  רון קלמנטס   ג'ון מוסקר
 גילום הדמות:  אניקה נוני רוז, אליזבת דמפייר 
 דיבוב:  אניקה נוני רוז   אליזבת מ. דמפייר   הנסיכה והצפרדע
 דיבוב בשפה העברית:  אילנית גרשון (קול דיבור)   נינט טייב (קול שירה)
 מידע
 תאריך לידה:  1907 
 גזע:  בת אדם   צפרדע לזמן קצר באמצעות לחש
 מקצוע:  טבח, מסעדן, מלצר
 תואר:  נסיכת מלדוניה
 שיוך:  נסיכות דיסני
 צורה:  צפרדע 
 אזרחות:  אמריקאית
 מקום מגורים:  ניו אורלינס 
 דמויות קשורות
 משפחה:  הנסיך נווין (בעל)   ג'יימס (אב)   יודורה (אם)
 
טיאנה היא דמות בדיונית בסרט האנימציה ה-49 של אולפני וולט דיסני, הנסיכה והצפרדע שיצא לאור בשנת 2009. נוצרה על ידי הבמאים רון קלמנטס וג'ון מוסקר ואויירה על ידי מארק הן. טיאנה, כמבוגרת, מדובב על ידי אניקה נוני רוז, בעוד אליזבת מ. דמפייר מדבבת את הדמות בעודה ילדה.
טיאנה מתבססת באופן רופף על שתי נסיכות: הנסיכה אמה, גיבורת הרומן "הנסיכה הצפרדע" של אליזבת דוסון בייקר משנת 2002, והנסיכה מהאגדה של האחים גרים, "הנסיך-צפרדע", שהיווה השראה לרומן של בייקר.
טיאנה היא מלצרית חרוצה שחולמת לפתוח מסעדה משלה ונתקלת במכשול כשהיא הופכת לצפרדע לאחר שנשקה לנסיך שהפך לצפרדע על ידי מכשף מרושע. היא הנסיכה התשיעית של דיסני.
טיאנה נסקרה לחיוב על ידי מבקרים ששיבחו את אישיותה וערכיה. עם זאת, הנראות של טיאנה וקהילתה ספג ביקורת על כך שחסר. ההחלטה לתאר את שתי הדמויות הראשיות, טיאנה ונווין, כצפרדעים ברוב הסרט עוררה גם היא מחלוקת, ויש מי שאמרו שהיא מבזה את זהות הדמויות.
פיתוח הדמות > קונספט ואתניות

לדברי הבמאי ג'ון מוסקר, עיבוד האגדה "הנסיך-צפרדע" מאת האחים גרים לסרט אנימציה היה רעיון באולפני ההנפשה של וולט דיסני במשך 18 שנה. הפרויקט נגנז שוב ושוב מכיוון שהאולפנים לא הצליחו ליצור גרסה ממנה היו מרוצים. דיסני קנתה את הזכויות ל"הנסיכה הצפרדע", רומן מאת אליזבת דוסון בייקר שמבוסס על האגדה, בשנת 2006. הבמאים רון קלמנטס ומוסקר נשכרו על מנת להוביל את האולפנים בניסיון נוסף לעבד את האגדה, תוך בחירת שנות העשרים של המאה העשרים בעיר ניו אורלינס כמיקום והזמן בו יתרחש הסרט. אף על פי שהוצג במקור כסרט אנימציה ממוחשב, קלמנטס ומוסקר נלחמו על כך שהנסיכה והצפרדע יהיו מונפשים באופן מסורתי.
טיאנה מבוססת באופן רופף על הנסיכה אמה, גיבורת הרומן של בייקר, ועל הנסיכה המופיעה באגדת האחים גרים. קלמנטס תיאר את "הנסיכה הצפרדע" של בייקר כ"מעין אגדה עם טוויסט" משום שבתוכה "הנסיכה נישקה את הצפרדע ובמקום שהוא יהפוך לנסיך היא הפכה לצפרדע." קלמנטס ומוסקר העלו את הרעיון לסרט בפני מנכ"ל אולפני ההנפשה של וולט דיסני, ג'ון לאסיטר "כסרט מצויר עם גיבורה אפרו-אמריקאית", כשהוא מתאר את טיאנה "כמי שמעולם לא הייתה מעריצה גדולה של אגדות דיסני." הדמות קיבלה השראה מהמסעדנית המפורסמת לאה צ'ייס, שקלמנס ומוסקר הכירו במסע המחקר שלהם לניו אורלינס. קלמנטס פירט, ”יש אישה בניו אורלינס בשם לי צ'ייס שהייתה מלצרית ובסופו של דבר פתחה מסעדה עם בעלה... נפגשנו איתה ודיברנו איתה והיא נכנסה לסיפור שלה, הפילוסופיה שלה. על אוכל, שהוא מרכיב גדול בסרט.”
טיאנה מוכרת בזכות היותה הנסיכה האפרו-אמריקאית הראשונה של דיסני. ככותבי ובמאי הסרט, קלמנטס ומוסקר טוענים כי החלטתם לתאר את טיאנה כצעירה אפרו-אמריקאית באה באופן טבעי כתוצאה מהמיקום בו מתרחש הסיפור. קלמנטס הסביר, ”לא הבנו שמדובר בעניין גדול כל כך”, ובמקור העניק לדמות את השם הצרפתי "מדלן" - בקיצור "מאדי". עם זאת, כאשר השם עורר מחלוקת וספקולציות כתוצאה מקונוטציות גזעיות לכאורה - על פי מקורות שונים, השם "מאדי" שימש בדרך כלל כ"שם שפחה" - הם החליטו לשנות אותו לשם היווני "טיאנה", שמתחרז עם "דיאנה" ו"ראנה" (בלטינית 'צפרדע'). אף על פי ש"טיאנה "(Τιάνα) אינה מתורגמת כ"נסיכה" (πριγκίπισσα), ניתן לפענח אותה כהלחם בסיסים, שטבע על ידי מיזוג שמות הנסיכות Τία ו- Νταϊάνα. מכשהיו נחושים להמשיך ולהתמודד עם הדמות ברגישות, קלמנטס ומוסקר ביקשו הדרכה מהתסריטאי רוב אדוארדס, שהוא אפרו אמריקאי. על מנת להוסיף משקל רגשי לסיפור, קלמנטס ומוסקר שמו דגש נוסף על היחסים של טיאנה עם אביה ג'יימס, שבמקור "לא היה כל כך בתמונה".
פיתוח הדמות > דיבוב

הבמאים רון קלמנטס וג'ון מוסקר בחרו שלא לשכור "כוכבים גדולים" לדבב את הדמויות הראשיות של הסרט, והסבירו: ”זה יכול לעזור בזיהוי של אותה דמות אנימציה עם הקול אם לא תקבל תמונה נפשית מיידית של השחקן האמיתי.” כמה בדרניות אפרו-אמריקאיות ידועות הביעו עניין לדבב את טיאנה, כולל הזמרות ביונסה, ג'ניפר הדסון ואלישה קיז והשחקנית והדוגמנית טיירה בנקס. לתפקידה של טיאנה לוהקה בסופו של דבר השחקנית והזמרת אניקה נוני רוז, ששיחקה לצד עם נואלס והדסון בסרט "נערות החלומות" בשנת 2006. כשדיסני יצרו קשר אישי עם רוז בנוגע לדיבוב טיאנה, ציפיותיה לא היו גבוהות במיוחד. היא הסבירה, ”לא תכננתי להיות נסיכה. חשבתי שאהיה כמו ערבה בוכייה או משהו כזה.” כדי להכין את עצמה לקראת האודישן שלה, רוז דאגה לעבוד על קול השירה שלה. לאחר שקיבלה את התפקיד סיפרה רוז כי היא הייתה "נרגשת ונלהבת" לדבב את הדמות של הנסיכה האפרו-אמריקאית הראשונה של דיסני.
רוז תיארה את תהליך ההקלטה כ"עבודה מאוד בודדה" שדרשה ממנה לעשות הרבה מחקר והכנות. היא פירטה, ”התקשרתי לאנשים בניו אורלינס; הקשבתי לקולות שלהם כדי לשמוע איך הם נשמעים. עשיתי הרבה קריאות על העיר, והאזנתי להרבה מוזיקה מעידן הג'אז.” רוז קיבלה בהדרגה את התסריט של הסרט. במהלך סשן ההקלטות הראשון שלה, רוז הקריאה והקליטה את התסריט כולו בשמונה שעות, ותיארה את החוויה כ"מתישה, אבל נפלאה". היא והקולגה שלה לסרט, ברונו קמפוס, שדיבב את דמותו של הנסיך נווין, הקליטו את רוב הדיאלוגים שלהם בנפרד.
פיתוח הדמות > עיצוב ומאפיינים

מארק הן שימש כאנימטור של טיאנה. הן התקבל לעבודה על ידי לסטר מכיוון שהוא הנפיש כמעט כל נסיכת דיסני מאז אריאל מהסרט בת הים הקטנה. כשתיאר את טיאנה, האן אמרה שהיא עוקבת אחרי "מגמה חדשה אצל הנסיכות שלנו", והשווה אותה לאריאל מבת הים הקטנה. הן קיבל השראה מעובדת הסטודיו ג'יימי מילנר, מתמחה בקולנוע שעבדה בפוסט-פרודקשן. העובדה שטיאנה היא אפרו-אמריקאית לא הייתה "מעולם עניין גדול" עבור הן בכל הנוגע לאנימציה, אך לצייר אותה כאדם וכצפרדע הקשה עליו. לדבריו, ”טיאנה מופיעה בסרט בכל כך הרבה צורות שונות... היא ילדה קטנה, היא אדם בוגר, ואז היא צפרדע”.
מחשבותיה, רעיונותיה וחששותיה של רוז נלקחו בחשבון בכל הנוגע לעיצוב של טיאנה. ”אמרתי שאני רוצה שזה ייראה כאילו היא אוכלת ואינה רזה, ויש לה פה מלא ואף עגול קטן ושיער מתולתל, וכל זה דברים שגרמו לה להיראות עצמה,” אמרה. רוז לא רצתה שטיאנה תידמה ל”נסיכה מתוקה שצבעה חום. כשראיתי אותה בפעם הראשונה והבנתי עד כמה היא נראית כמוני הייתי ממש מופתעת.” רוז שימשה גם כהשראה חזותית לאנימטור מארק הן כשעבד על טיאנה. הן היה מצלם אותה בזמן שהיא הקליטה את שורותיה ושילב כמה מהמאפיינים המובהקים שלה, כמו הגומות והיותה שמאלית בעיצוב של הדמות.