מקדש מצרי
עיצוב וקישוטיות > עיטור

בניין המקדש היה מעוטר בתבליטים ובפיסול עצמאי, כולם בעלי משמעות דתית. כמו בפסל הפולחן, האמינו שהאלים נוכחים בדמויות אלה, וממלאים את המקדש בכוח קדוש. סמלים של מקומות במצרים או חלקים מהקוסמוס שיפרו את הגאוגרפיה המיתולוגית שכבר הייתה קיימת באדריכלות המקדש. דמויות לטקסים שימשו לחיזוק האפקט הקסום של טקסים אלו ולהנצחת האפקט הזה גם אם הטקסים יפסיקו להתבצע. בשל אופיים הדתי, עיטורים אלה הראו גרסה אידיאלית של המציאות, המסמלת את מטרת המקדש ולא אירועים אמיתיים. לדוגמה, המלך הוצג מבצע את רוב הטקסים, בעוד שכוהנים, אם הוצגו, היו משניים. העובדה שהוא כמעט ולא נכח בטקסים אלה לא הייתה חשובה; תפקידו כמתווך עם האלים הוא זה שהיה חשוב.
צורת העיטור החשובה ביותר הייתה תבליט. התבליט הפך לנפוץ יותר עם הזמן, ובמקדשים המאוחרים, קירות, תקרות, עמודים וקורות עוטרו כולם, וכך גם אסטלות עצמאיות שהוקמו בתוך המתחם. אמנים מצריים השתמשו גם בתבליט נמוך וגם בתבליט שקוע. תבליט נמוך איפשר אומנות עדינה יותר אך כלל יותר עבודת גילוף מאשר תבליט שקוע. לכן נעשה שימוש בתבליט שקוע על אבן קשה וכאשר האמנים רצו לסיים במהירות. הוא התאים גם למשטחים חיצוניים, ובהם הצללים שיצרו גרמו לדמויות לבלוט באור שמש בהיר. תבליטים מוגמרים נצבעו באמצעות צבעי היסוד שחור, לבן, אדום, צהוב, ירוק וכחול, אם כי האמנים ערבבו לעיתים קרובות פיגמנטים כדי ליצור צבעים אחרים, ומקדשים תלמיים היו מגוונים במיוחד, תוך שימוש בצבעים יוצאי דופן כמו סגול. בחלק מהמקדשים, חלקים מוזהבים או משובצים של זכוכית צבעונית או פיאנס החליפו צבע.
עיטור המקדש הוא בין מקורות המידע החשובים ביותר על מצרים העתיקה. הוא כולל לוחות שנה של אירועים, תיאורים של מיתוסים, תיאורי טקסים וכתבי מזמורים. פרעונים תיעדו באמצעותם את פעילות בניית המקדשים ואת מסעותיהם נגד אויבי מצרים. המקדשים התלמיים הגיעו רחוק יותר וכוללים מידע מכל הסוגים שנלקח מספריות המקדש. העיטור בחדר נתון מתאר את הפעולות שבוצעו בו או שיש לו קשר סמלי כלשהו לייעוד החדר, המספק מידע רב על פעילויות המקדש. קירות פנימיים חולקו למספר אוגרים. הרגיסטרים (אנ') הנמוכים ביותר היו מעוטרים בצמחים המייצגים את הביצה הקדמונית, בעוד שתקרות והחלקים העליונים של הקירות עוטרו בכוכבים ובציפורים מעופפות כדי לייצג את השמיים. איורים של טקסים, מוקפים בכתבים הקשורים לטקסים, מילאו לעיתים קרובות את הרישום האמצעי והעליון. חצרות וקירות חיצוניים תיעדו לעיתים קרובות את מעלליו הצבאיים של המלך. העמוד הראה את "סצנת ההכשה", מוטיב שבו המלך מכה את אויביו, ומסמל את תבוסת כוחות הכאוס.
הטקסט על הקירות היה כתב חרטומים פורמלי. חלק מהכתבים נכתבו בצורה "קריפטוגרפית", תוך שימוש בסמלים בצורה שונה מהמוסכמות הרגילות של כתיבה הירוגלפית. כתב ההצפנה הפך נפוץ יותר ומורכב יותר בימי תלמי. קירות בית המקדש נושאים לעיתים קרובות גרפיטי כתובים או מצוירים, הן בשפות מודרניות והן בשפות עתיקות כמו יוונית, לטינית ודמוטי, הצורה המצרית שהייתה בשימוש נפוץ בתקופה היוונית-רומית. למרות שאינו חלק מהעיטור הפורמלי של המקדש, גרפיטי יכול להוות מקור חשוב למידע על ההיסטוריה שלו, הן כאשר פעלו כתותיו והן לאחר נטישתו. גרפיטי עתיק, למשל, מזכיר לעיתים קרובות את השמות והתארים של כוהנים שעבדו במקדש, ומטיילים מודרניים שרושמים לעיתים קרובות את שמותיהם במקדשים שבהם ביקרו. גרפיטי שהותירו כוהנים ועולי רגל בפילה (אנ') כוללים את כתב ההירוגליף העתיק האחרון, שנרשם בשנת 394 לספירה, והאחרון בכתב דמוטי, משנת 452 לספירה.
פיסול מונומנטלי (אנ') שעמד בפני עצמו כלל אובליסקים, עמודים גבוהים ומחודדים שסימלו את השמש. הגדול ביותר, אובליסק הלטראנו, בגובה של יותר מ-32 מטרים. לעיתים קרובות הם הוצבו בזוגות מול עמודים או במקום אחר לאורך ציר המקדש. פסלי המלך, שהוצבו באופן דומה, הגיעו גם הם לגודל עצום; פסלי הענק של ממנון במקדש המתים של אמנחותפ השלישי (אנ') ופסל רעמסס השני ברעמסאום הם הפסלים העצמאיים הגדולים ביותר שנעשו במצרים העתיקה. היו גם דמויות של אלים, לרוב בצורת ספינקס, ששימשו כשומרים סמליים של המקדש. הפסלים הרבים ביותר היו דמויות דת שנתרמו למקדש על ידי מלכים, אנשים פרטיים או אפילו עיירות כדי לזכות בחסד אלוהי. הם יכלו לתאר את האל לו הם הוקדשו, את האנשים שתרמו את הפסל, או את שניהם. פסלי המקדש החיוניים ביותר היו דימויי הפולחן, שבדרך כלל היו עשויים או מעוטרים בחומרים יקרים כמו זהב ולפיס לזולי.
תבליט צבוע על משקופים ותקרות במדינת ח'בו (אנ'). המאה השתים עשרה לפני הספירה.
אפריז של אוראיים או קוברות מפוסלים, על גבי קיר במתחם הפירמידה של ג'וסר. המאה העשרים ושמונה לפני הספירה.
תבליט על קיר בין עמודים במקדש דנדרה, עם תמונות של צמחי ביצה בבסיס, פיתוחי טורוס הממסגרים את התבליט, וכרכוב קאווטו עם סמל שמש מכונף (אנ') שבראשו אפריז של אוראיים. המאה הראשונה עד השנייה לספירה.
אובליסק של סנוסרת הראשון בהליופוליס. המאה העשרים לפני הספירה.
פסל של פינדג'ם הראשון (אנ'), הכהן הגדול של אמון (אנ') בכרנכ, בתור פרעה. המאה האחת עשרה לפני הספירה.