stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעלות דוד
חידוש ההתיישבות

בשנת 2007 עזבה את המקום משטרת מחוז ש"י, שעברה למשכנה החדש במבשרת אדומים. על פי ההסכם, השטח הוחזר לרשות "ועד העדה הבוכרית".
בשנת 2009 הוגשה לאישור הוועדה המקומית של העירייה תוכנית כוללת הקמת 104 יחידות דיור בשכונה. לפי התוכנית השכונה תחובר לשכונה היהודית מעלה הזיתים. התוכנית מנוהלת על ידי עמותת אלע"ד.
בפברואר 2011 אישרה ועדת הרישוי של עיריית ירושלים למפרע, בניית 14 יחידות דיור בשכונה.
בכ״א באייר ה'תשע"א (5 במאי 2011), נחנכה השכונה בהשתתפות שרים וחברי כנסת.
ב-20 בדצמבר 2011, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה, הקמת "מתחם תחנת הדלק" במקום, שיכלול 23 יחידות דיור נוספות ומרכז מסחרי במקום.
במאי 2018 החלה בניית מתחם דיור נוסף בשכונה. המתחם החדש צפוי לכלול 17 יחידות דיור[דרושה הבהרה].
ראו גם

קדמת ציון
מעלה הזיתים
הערות שוליים

↑  עקיבא אלדר, המשטרה מפנה את המטה במזרח ירושלים, עמותות הימין נכנסות, באתר הארץ, 28 באפריל 2008
↑  רועי שרון, עיריית ירושלים אישרה: 17 יחידות דיור חדשות יוקמו במזרח העיר, באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 7 בדצמבר 2011
1 2 3  ניר חסון, תוכנית חדשה תהפוך את ההתנחלות בראס אל-עמוד לגדולה במזרח ירושלים, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2009
↑  ניר חסון, אושרה בניית 14 יחידות דיור במז' ירושלים, באתר הארץ, 2 במרץ 2011
מחדש ההתיישבות היהודית. ארווין מוסקוביץ'
פתיאלי אורנים

| פתיאלי אורנים |
| --- | --- |
  זכר בוגר (למעלה) ונקבה בוגרת (למטה). קוויבק, קנדה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
משפחה:: פרושיים
סוג:: פיניקולה
מין:: פתיאלי אורנים
שם מדעי
 Pinicola enucleator ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 מפת התפוצה של פתיאלי האורנים   יציב   חורף

פְּתִיאֵלִי אֳרָנִים (שם מדעי: Pinicola enucleator) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הפרושיים. זהו המין היחיד בסוג Pinicola. הוא מצוי ביערות מחטניים ברחבי אלסקה, ההרים המערביים של ארצות הברית, קנדה, ובפנוסקנדיה התת-ארקטית ולרוחב האזור הפלארקטי עד סיביר. זהו מין אוכל פירות, במיוחד בחורף, המעדיף פירות קטנים, כגון של בן-חוזרר. בשל השונות בזמינות הפירות משתנה משנה לשנה, פתיאלי אורנים הוא אחד ממיני הציפורים היציבות באזור התת-ארקטיות רבות המפגינים תופעת התפרצות (אנ'). בשנות התפרצות, פרטים יכולים לנדוד למרחקים ארוכים בחיפושם אחר שפע מזון מספק, והם נצפים רחוק יותר דרומה או בגבהים נמוכים יותר ממה שאופייני לשנים בהם שפע מזון זמין.
טקסונומיה ואטימולוגיה

פתיאלי האורנים תואר רשמית בשנת 1758 על ידי חוקר הטבע השוודי קארל לינאוס במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Loxia enucleator. המקום ממנו נאסף הטיפוס של המין הוא שוודיה. זהו המין היחיד שהוצב בסוג Pinicola, שהוקם בשנת 1808 על ידי האורניתולוג הצרפתי לואי-פייר וייו.
שם הסוג Pinicola משלב בין pinus מלטינית שפירושו "עץ אורן" ו-colere שפירושו "לגור". שם המין הספציפי enucleator גם הוא מלטינית, מהמילה enucleare שפירושה "להסיר את הגרעין".
פתיאלי אורנים הוא טקסון אחות לאדמוניות שבסוג Pyrrhula. המין ורדית אדומת-ראש ( Carpodacus subhimachalus (אנ')) הוצבה בעבר גם היא בסוג Pinicola, אך הועברה לסוג ורדית (Carpodacus) בהתבסס על תוצאות מחקרים פילוגנטיים של רצפי DNA מיטוכונדריאלים וגרעיניים שפורסמו בשנים 2012 ו-2013.
טקסונומיה ואטימולוגיה > תת-מינים

ישנם שמונה תת-מינים מוכרים:
P. e. enucleator (לינאוס, 1758) – מסקנדינביה עד למרכז סיביר
P. e. kamtschatkensis ( דיבובסקי, 1883) – צפון-מזרח סיביר
P. e. sakhalinensis בוטורלין, 1915 – סחלין והאיים הקוריליים, צפון יפן
P. e. flammula הומייר, 1880 – חוף הים של דרום אלסקה ומערב קנדה
P. e. carlottae אלן ברוקס, 1922 – איי המלכה שרלוט (בסמוך מערב קנדה)
P. e. montana ריג'ווי, 1898 – בפנים הארץ מדרום-מערב קנדה עד מערב-מרכז ארצות הברית
P. e. californica פרייס, 1897 – מזרח קליפורניה
P. e. leucura (מולר, 1776) – פנים הארץ המערבי של אמריקה הצפונית, ממרכז אלסקה עד מזרח קנדה וצפון ניו אינגלנד
תיאור

זהו אחד המינים הגדולים במשפחת הפרושיים: אורכו 20–25.5 ס"מ, משקלו 52–78 גרם (בממוצע 56.4 גרם), ומוטת כנפיו היו 33 ס"מ. בין המידות הסטנדרטיות, אורך הכנף הוא 10.2–11.6 ס"מ, אורך הזנב הוא 7.8–9.5 ס"מ, אורך המקור הוא 1.4–1.65 ס"מ, ואורך השרשכף הוא 1.9–2.3 ס"מ. לבוגרים יש זנב ארוך, שחור וממוזלג; הכנפיים שחורות עם פסי כנף לבנים; ומקור חרוטי ושחור. המין מפגין דו-צורתיות זוויגית בולטת: לזכרים בוגרים יש ראש וגוף בגוון אדום-ורדי בולט (בכמות משתנה בהתאם לתת-מין), ואילו לנקבות הבוגרות צבע צהוב-זיתי בראש ובעל-שת ואפור בגב ובחלקים התחתונים. לצעירים יש ניצוי עם פחות ניגוד בסך הכל, עם מראה מרוט כשהם בחילוף של נוצות הראש הצבעוניות.
תיאור > קולות

לקריאות שלו יש שונות גאוגרפית בהתאם לאוכלוסיות ולתת-מינים, והן כוללות שריקות "פוי פוי פוי" או "צ'י-ולי". השירה היא קטע מוזיקלי קצר.
תפוצה ובית גידול

הפתיאלים מקננים ביערות הבוריאליים של צפון אירואסיה וצפון אמריקה, ובדרך כלל נשארים כיציבים ליד אזורי הקינון שלהם או נודדים למרחקים קצרים יחסית לקצוות הדרומיים של היערות. במהלך שנות התפרצות, יותר פרטים נודדים ליערות בוריאליים דרומיים יותר, וחלקם מדרימים אף יותר. בעולם החדש, בשנים כאלה ניתן לצפות בהם דרומית בהרבה לתפוצתם החורפית האופיינית, שהוא צפון אזור האגמים הגדולים וצפון ניו אינגלנד בארצות הברית. הוא מזדמן נדיר למדי בחלקים הממוזגים של אירופה.
אקולוגיה והתנהגות

בית הגידול של פתיאלי האורנים הוא יערות מחט. הם בונים את קינם על ענף אופקי או במזלג של עצי מחט. זהו מין יציב ברוב תפוצתו; בצפון הרחוק או כאשר בשנים בהן זמינות המזון דלה, הם עשויים לנדוד דרומה יותר. בעונת הקינון שני הזוויגים מפתחים שקים גורליים בהם הם משתמשים לאחסון זרעים לשם האכלתם של הצעירים.
הפתיאלים משחרים מזון על עצים ושיחים. הם אוכלים בעיקר זרעים, ניצנים, פירות יער וחרקים. מחוץ לעונת הקינון, הם ניזונים לרוב בלהקות.
סטטוס

למין זה טווח תפוצה נרחב ביותר ואוכלוסייה גדולה המוערכת בלמעלה מ-4,000,000 פרטים ברחבי העולם. נצפתה מגמת ירידה באוכלוסייה העולמית, אך היא לא נחשבת לחדה דיה כדי להחשיבו למין בסכנת הכחדה, ועל-כן מסווג אותו ה-IUCN במצב שימור "ללא חשש".
על אף האמור לעיל, בצפון אמריקה נצפתה ירידה משמעותית באוכלוסיית המין של כ-72.5% ב-40 השנים האחרונות.
גלריה

זכר בוגר
זכר בוגר במבט חזיתי; ניתן להבחין בזנב הממוזלג
זכר מתבגר
זכר בוגר ניזון מפרי עץ תפוח בר
נקבה בוגרת ניזונה מפרי עץ תפוח בר
נקבה ניזונה מפירות בן-עוזרר
הפתיאלי הוא מהגדולים שבפרושיים; כאן לצד תפוחית צפונית להשוואה
מבקר נפוץ במתקני האכלה לציפורים, בתמונה זכר ונקבה במינסוטה
ביצים של פתיאלי אורנים, מאוסף מוזיאון טולוז
סרטון של זכר ניזון במתקן האכלה בקנדה
סרטון של נקבה ניזונה במתקן האכלה בקנדה
הערות שוליים > ביאורים

↑  הפרט הספציפי שעל-פיו תואר המין
↑  שק המתפתח בבסיס המקור אצל מינים שונים של ציפורים, ולו שימושים מגוונים; כמו חיזור, ויסות חום, או אגירת מזון (דוגמה מובהקת לכך היא מקורו של השקנאי)
יבגני אונייגין (אופרה)

יבגני אונייגין (ברוסית: Евгений Онегин) היא אופרה בשלוש מערכות (שבע תמונות) מאת המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי (אופוס 24 של המלחין). צ'ייקובסקי הלחין את האופרה לליברית בסיועו של קונסטנטין שילובסקי, על פי הרומן הנודע יבגני אונייגין מאת אלכסנדר פושקין.
האופרה הועלתה לראשונה במוסקבה בשנת 1879.
היסטוריה

במאי 1877 פנתה זמרת האופרה יליצאבטה לאברוקווסקאיה לצ'ייקובסקי והציעה לו לכתוב אופרה על בסיס עלילתו של הרומן של פושקין "יבגני אונייגין". צ'ייקובסקי, בזכרונותיו, כותב כי הרעיון נראה לו לא מציאותי, אולם לימים התלהב ממנו, והחל לעבוד על האופרה.
צ'ייקובסקי השתמש בליברית במשפטים מהרומן, ובחר סצנות אשר יראו את העולם הרגשי של הגיבורים. בהתאם עלילת האופרה מתארת אירועים בודדים על מנת לגרום לצופה להבין את הרצף, ולא מציגה סיפור המשכי. צ'ייקובסקי ידע כי עלילת הרומן ידועה היטב ברוסיה, וכי כל צופי האופרה מכירים אותה, ולכן רצף עלילתי ופירוט על העובדות לא היו אלמנטים חשובים בהרכבת האופרה. צ'ייקובסקי רצה להתמקד ברגשותיהן של הדמויות ובאירועים מכוננים של דמויות אלה, כאשר הצופים השלימו בעצמם, באמצעות הידע שלהם, את העלילה.
בינואר 1878 סיים צ'ייקובסקי את הלחנת האופרה, והחליט להעלותה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
הופעת הבכורה נערכה ב-29 במרץ (על פי הלוח היוליאני: 17 במרץ) 1879 בתיאטרון מאלי שבמוסקבה, בניצוחו של ניקולאי רובינשטיין. האופרה הועלתה בשנית בתיאטרון בולשוי שבמוסקבה ב-23 בינואר (על פי הלוח היוליאני: ב-11 בינואר) 1881 בניצוחו של אנריקו בוויניאני.
ההופעה הראשונה מחוץ לגבולות רוסיה נערכה ב-6 בדצמבר 1888 בפראג, ועליה ניצח צ'ייקובסקי בעצמו. בהופעה זו הועלתה האופרה בגרסה בשפה צ'כית. ההופעה הראשונה מחוץ לגבולות רוסיה שנערכה ברוסית הייתה ב-19 בינואר 1892 בהמבורג שבגרמניה. על הופעה זו ניצח גוסטב מאהלר, בנוכחות צ'ייקובסקי, אשר עלה לבמה בתום ההופעה.
ב-17 באוקטובר 1892 הועלתה האופרה בתיאטרון אולימפיק, בלונדון שבאנגליה, בגרסה בשפה האנגלית. על גרסה זו, אשר תורגמה על ידי ה. ס. אדוארדס, ניצח הנרי ג'וזף ווד.
מאהלר ניצח פעם נוספת על האופרה - בהופעה שנערכה ב-19 בנובמבר 1897 בווינה שבאוסטריה.
בארצות הברית הועלתה האופרה לראשונה ב-24 במרץ 1920 במטרופוליטן אופרה בעיר ניו יורק. גרסה זו הושרה באיטלקית.
תפקידים

| תפקיד | קול | בכורת מוסקבה, 29 במאי 1879 (מנצח: ניקולי רובינשטיין) | בכורת תיאטרון בולשוי, 23 בינואר 1881 (מנצח: אנריקו בוויניאני) |
| --- | --- | --- | --- |
| לארינה, גבירת האחוזה | מצו-סופרן |  |  |
| טטיאנה, בתה של גבירת האחוזה | סופרן | מריה קלימנטובה | ילנה ורני |
| אולגה, אחותה של טטיאנה | קונטרלטו | אלכסנדרה לוויצקאיה | אלכסנדרה קרוטיקובה |
| פיליפייבנה, אומנת | מצו-סופרן |  |  |
| לנסקי | טנור | מיכאיל מדוודייב | דימיטרי יוסטוב |
| יבגני אונייגין | בריטון | סרגיי גיליוב | פאבל חוחולוב |
| הנסיך גרמין | בס | וסילי מחאלוב | אברם אברמוב |
| מפקד היחידה | בס |  |  |
| זארצקי | בס |  |  |
| טריקה, צרפתי | טנור |  |  |
| גילו, משרתו של אונייגין | תפקיד שקט |  |  |
מקהלה: פשוטי עם, אורחים בנשף, קציני צבא, אנשי אחוזה
עלילה

העלילה מתרחשת בשנות ה-20 של המאה ה-19, בעיר סנקט פטרבורג בכפר הסמוך לה.
עלילה > מערכה 1 > תמונה ראשונה: גן אחוזת לארין

מאדאם לרינה (מצו סופרן) והאומנת (מצו סופרן) יושבות בגן האחוזה. ניתן לשמוע את שתי בנותיה של לרינה - טטיאנה (סופרן) ואולגה (אלט) בתוך הבית.
קבוצת איכרים שרה שיר קומי על בת הטוחן. טטיאנה קוראת ספר רומנטי, ואימה מספרת לה כי החיים שונים מסיפורים כאלה. 
לנסקי (טנור) - ארוסה של אולגה, משורר צעיר, מגיע לבקר ועימו יבגני אונייגין (בריטון).
לנסקי מציג את אונייגין למשפחת לארין. אונייגין מופתע שלנסקי בחר להתארס לאולגה על אחותה הרומנטית טטיאנה, וטאטינה מתאהבת באונייגין.
עלילה > מערכה 1 > תמונה שנייה: חדרה של טטיאנה

טטיאנה מגלה לאומנת כי היא מאוהבת. היא כותבת מכתב לאונייגין, בו היא מגלה לו את אהבתה. כאשר האומנת הזקנה שבה, טטיאנה מבקשת ממנה לשלוח את המכתב לאונייגין.
עלילה > מערכה 1 > תמונה שלישית: חדר באחוזה

אונייגין מגיע על מנת לפגוש את טטיאנה ולהשיב למכתבה. הוא מסביר לה כי אינו מסוגל לאהוב בקלות, ולכן אינו מתאים לנישואין.
טטיאנה המאוכזבת אינה מסוגלת לענות לו בשל צערה הרב.
עלילה > מערכה שנייה > תמונה ראשונה: נשף בבית לארין

במהלך נשף שנערך לכבודה של טטיאנה, מתרגז אונייגין על אנשי הכפר המרכלים אודותיו ואודות יחסו לטטיאנה. אונייגין כועס על לנסקי ששכנע אותו להגיע אל הנשף, ומחליט לנקום בו בכך שהוא רוקד ומפלרטט עם אולגה, ארוסתו של לנסקי. לנסקי מקנא, ואולגה אינה רואה זאת ומשיבה לחיזוריו של אונייגין.
השכן הצרפתי, מסייה טיקט (טנור) מגיע ושר לכבודה של טטיאנה, אולם לאחר שהוא מסיים הריב בין לנסקי ואונייגין מתעצם. לנסקי מודיע לאונייגין כי אינם חברים עוד, ומזמין אותו לדו-קרב.
עלילה > מערכה שנייה > תמונה שנייה: על גדת פלג, ביער, בשעת בוקר מוקדמת

לנסקי ממתין לאוניגין, ושר על כך שגורלו אינו ידוע, וכן שר על אהבתו לאולגה. 
אונייגין מגיע, ומתחיל דו-קרב. 
אונייגין יורה בלנסקי והורגו.
עלילה > מערכה שלישית > תמונה ראשונה: נשף בבית עשירים בסנקט פטרבורג

לאחר מספר שנים, אונייגין חושב על חייו חסרי הטעם, ומצר על מותו של לנסקי. הנסיך גרמין (בס) נכנס אל הבית עם אשתו טטיאנה. גרמין שר על אושרו הגדול עם טאטינה ומציג אותה לאונייגין.
אונייגין מתרשם מיופיה, ומקווה לזכות שוב באהבתה.
עלילה > מערכה שלישית > תמונה שנייה: חדר קבלת אורחים בבית הנסיך גרמין

טטיאנה מקבלת מכתב מאונייגין. אונייגין נכנס ומבקש כי תחזיר לו אהבה ותרחם עליו. טאטינה תוהה מדוע עתה הוא נמשך אליה - והאם משיכה זו נובעת ממעמדה החברתי החדש. אונייגין משיב לה שאהבתו אמיתית, וטטיאנה בוכה תוך שהיא מבקשת ממנו לעזוב. היא מודה שהיא עדיין אוהבת אותו, אולם עתה הדבר מאוחר מידי, שכן היא נשואה, ועל אף שהיא אינה שמחה בנישואיה, ואין לה תשוקה לבעלה - היא תישאר נאמנה לבעלה.
אונייגנין מתחנן שהיא תעזוב עמו, אולם היא עוזבת את החדר ומשאירה אותו לבדו.
אריות עיקריות

מערכה ראשונה
"אה, טניה, טניה" (אולגה)
"לו הייתי אדם לו נועד הגורל" (אונייגין)
אריית המכתב: "תן לי למות, אך קודם...", Сцена письма: «Пускай погибну я, но прежде…» (טטיאנה)
מערכה שלישית
"האהבה כל גיל תכניע" «Любви все возрасты покорны»  (גרמין)
האופרה בישראל

יבגני אונגין הועלתה באופרה הישראלית בעונת 1977/78 בניצוחם של גאורג זינגר ואלכסנדר טרסקי (לברית עברית מאיר פריידמן). הועלתה באופרה הישראלית החדשה בשפה הרוסית בעונת 22/2021 בניצוחו של דן אטינגר.
אלכסנדר פושקין
לאוניד סובינוב בתפקיד ולדימיר לנסקי.
עירוב תבשילין

חלה ופשטידה לעירוב תבשילין בערב יום טוב, לצד נוסח הברכה בסידור. המאכלים יונחו בצד מערב יום טוב עד לשבת.
עירוב תבשילין הוא תקנה הלכתית המאפשרת להכין ביום טוב את צורכי השבת שחלה אחריו. העירוב נעשה על ידי הנחת תבשיל בערב יום טוב עבור השבת. כל זמן שה"עירוב" קיים, מותר להכין ביום טוב את צורכי השבת, באופן המותר עבור צורכי יום טוב. במידה ולא נעשה עירוב תבשילין, יש איסור להכין מיום טוב לשבת משום איסור הכנה מקודש לחול.
מקור האיסור וההיתר

ביום טוב הותר לבצע מלאכת אוכל נפש שנאמר: ”כָּל מְלָאכָה לֹא יֵעָשֶׂה בָהֶם - אַךְ אֲשֶׁר יֵאָכֵל לְכָל-נֶפֶשׁ, הוּא לְבַדּוֹ יֵעָשֶׂה לָכֶם”.
כאשר חל יום טוב ביום שישי, מדין התורה נפסק שמותר לבשל מיום טוב לצורך שבת כל עוד בישול המאכל יסתיים לפני השקיעה. אולם חכמים אסרו לבשל ביום טוב בשביל השבת שאחריו, ללא עירוב תבשילין משום כבוד שבת וכבוד יום טוב.
יוֹם טוֹב שֶׁחָל לִהְיוֹת עֶרֶב שַׁבָּת - לֹא יְבַשֵּׁל אָדָם בַּתְּחִלָּה מִיּוֹם טוֹב לְשַׁבָּת.
אֲבָל מְבַשֵּׁל הוּא לְיוֹם טוֹב, וְאִם הוֹתִיר - הוֹתִיר לַשַּׁבָּת.
וְעוֹשֶׂה תַּבְשִׁיל מֵעֶרֶב יוֹם טוֹב וְסוֹמֵךְ עָלָיו לַשַּׁבָּת.
בֵּית שַׁמַּאי אוֹמְרִים, שְׁנֵי תַּבְשִׁילִין. וּבֵית הִלֵּל אוֹמְרִים, תַּבְשִׁיל אֶחָד.
וְשָׁוִין בְּדָג וּבֵיצָה שֶׁעָלָיו - שֶׁהֵן שְׁנֵי תַּבְשִׁילִין.
אֲכָלוֹ אוֹ שֶׁאָבַד - לֹא יְבַשֵּׁל עָלָיו בַּתְּחִלָּה.
וְאִם שִׁיֵּר מִמֶּנּוּ כָּל שֶׁהוּא - סוֹמֵךְ עָלָיו לַשַּׁבָּת:
מקור האיסור וההיתר > טעמי האיסור מדרבנן

חכמים אסרו מדרבנן לבשל ביום טוב בשביל השבת שאחריו, ללא עירוב תבשילין. לאיסור זה יש שני טעמים בתלמוד:
לדעת רבא, מטרת התקנה הייתה שיזכרו להניח מנה יפה לשבת, ולא יאכלו את כל האוכל בחג. לטעם זה, היה אפשר להניח את העירוב גם ביום טוב עצמו, אך גזרו שמא יפשע וישכח.
לדעת רב אשי, התקנה הייתה משום שאנשים ילמדו מכך שחכמים אסרו לבשל ביום טוב עבור שבת, קל וחומר שאסור לבשל ביום טוב עבור ימות החול (שהאיסור בזה מן התורה), וההיתר יהיה אך ורק על ידי העירוב. והועיל בזה העירוב שהרי אם התחיל לבשל לשבת כבר מערב יום טוב (שזה התבשיל של העירוב), הרי שכל בישול שיבוא אחר כך ביום טוב בשביל השבת יהיה רק המשך ההכנות לשבת ולא תחילתן. לטעם זה מובן מדוע מעיקר הדין יש לעשות את עירוב התבשילין בערב החג, וכן העיקר להלכה.
מקור האיסור וההיתר > טעמי ההיתר מדאורייתא

בבסיסו של ההיתר מדין תורה מובאות שתי דרכים בתלמוד:
לדעת רבה יסוד ההיתר הוא הואיל שייתכן כי בסופו של יום ניווכח כי מלאכת הכנת האוכל נעשתה לצורך יום טוב עצמו, כגון לצורך אורחים שיבואו וכדומה, לכן מותר הדבר אף כאשר היא נעשית לצורך השבת.
לדעת רב חסדא מדין תורה "צורכי שבת נעשים ביום טוב". המאירי מסביר "אין ספק שאף לשבת הסמוכה לו מותר אחר שאינו בר הכנה שלא אמרה תורה אכול ביו"ט והתענה בשבת".
מי מניח עירוב תבשילין

מי שמתכוון להכין מאכלים מיום טוב לשבת, ודאי שחייב להניח עירוב תבשילין כדי לעשות זאת. ואמרו חכמים שגם מי שלא מתכנן לבשל מיום טוב לשבת צריך להניח "עירוב תבשילין" ולברך על ההנחה בגלל שתפקיד העירוב לתת לאדם את האפשרות לבשל מיום טוב לשבת גם אם בפועל לא יבשל, ולרוב הפוסקים, העירוב הוא המתיר לאדם להדליק ביום טוב את נרות השבת. בנוסף, בזכות הנחת העירוב זוכר אדם את השבת ודואג להכין לקראתה מאכלים טובים כדי לענג אותה בשלוש סעודות.
עירוב של בעל או בעלת הבית מוציא ידי חובת כל בני הבית והאורחים שישנים בביתם. ומי שמתארח בבית מלון כשר או במוסד אחר, העירוב של המלון מועיל לו וכולם יכולים להדליק ביום טוב נרות לכבוד שבת. למרות שמצווה על כל אחד להניח עירוב, מצווה על גדול העיר שהוא רב המקום להניח עירוב בשביל כל אדם שלא יודע או ששכח להניח. את העירוב גדול העיר צריך להקנות לאדם בוגר שמחוץ למשפחתו עבור כל העיר, בשביל שיוכל לערב בשביל כל העיר. אחרי הקניין לוקח הרב את העירוב ואומר נוסח דומה לנוסח העירוב מלבד הרחבת ההגדרה ל"לנו ולכל בני העיר". אדם ששכח להניח עירוב יכול לסמוך על העירוב של גדול המקום. אם לא הניח גדול המקום יכול לתת לחבר את המאכלים שלו במתנה והוא יוכל לבשל בשבילו. גזרו חכמים וקנסו אדם ששכח פעמיים להניח שייחשב פושע ולא יועיל לו העירוב של גדול העיר.
עשיית עירוב תבשילין

מניחים את העירוב בערב יום טוב, ואמרו חכמים שעדיף שהעירוב יהיה תבשיל שבושל בערב יום טוב לכבוד שבת. בדיעבד גם אם הניח עירוב זמן רב לפני החג, בגלל שהכוונה הייתה שהתבשיל יהיה עירוב לחג והעיקר הכוונה. וכתב השולחן ערוך שאפילו מי שהניח עירוב והתכוון שיהיה לכמה חגים ביחד, כל זמן שהעירוב קיים, הוא מועיל בדיעבד.
התבשיל צריך להיות מאכל שאוכלים עם פת ולא מאכל שנאכל לבד. התבשיל לא חייב להיות מבושל אלא כל סוג של הכנה מותרת. על פי רוב הפוסקים צריך אדם ליטול תבשיל אחד ופת אחד ולברך: ”בָּרוּךְ אַתָּה ה' אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם אֲשֶׁר קִדְּשָׁנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָּנוּ עַל מִצְוַת עֵרוּב”. לכתחילה צריך אדם להזכיר בזמן הנחת העירוב את המלאכות שהוא מתכוון לעשות. לכן מוסיפים לאחר הברכה: ”בְּדֵין עֵירוּבָא יְהֵא שָׁרָא לָנָא לַאֲפוּיֵי וּלְבַשּׁוּלֵי וּלְאַטְמוּנֵי וּלְאַדְלוּקֵי שְׁרַגָּא וּלְתַקָּנָא וּלְמֶעְבַּד כָּל צָרְכָנָא מִיּוֹמָא טָבָא לְשַׁבַּתָּא, לָנָא וּלְכָל יִשְׂרָאֵל הַדָּרִים בָּעִיר הַזֹּאת.” יש נוהגים לומר דווקא בעברית: ”בעירוב זה יהיה מותר לנו לאפות ולבשל ולהטמין ולהדליק נר ולתקן ולעשות את כל צרכנו מיום טוב לשבת, לנו ולכל ישראל הדרים בעיר הזאת.” אך גם אם לא הזכיר, כל מלאכה שמותר לעשותה ביום טוב עצמו מותרת גם לצורך השבת.
פירוש השם

הרמב"ם כותב שעירוב תבשילין נקרא כך בגלל הדמיון שלו למושג ההלכתי עירוב חצרות - כפי שעירוב חצרות נועד להוות היכר - שלא יבואו בני אדם לטעות ולחשוב שמותר להוציא בשבת מרשות לרשות, כך גם עירוב תבשילין מיועד להיכר וזיכרון - כדי שלא יחשבו שמותר לאפות בחג דברים שאינם נאכלים בו.
בצורה פשוטה יותר ניתן לבאר שבעירוב תבשילין בעצם 'מערבים' (כלומר מצרפים) את המאכלים שבושלו טרם החג למאכלים שבושלו בחג עצמו, ועל כן מותר, לדברי חז"ל, לבשל מיום החג ליום השבת שחל לאחריו.
הערות שוליים

↑  ספר שמות, פרק י"ב, פסוק ט"ז.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף ט"ו, עמוד ב'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שביתת יום טוב, פרק ו', הלכה א'; רשב"א בעבודת הקודש ד, א
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף מ"ו, עמוד ב'.
↑  חידושי המאירי ביצה טו עמוד ב.
↑  אורח חיים, סימן תקכ"ז, סעיף י"ד
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שביתת יום טוב, פרק ו', הלכה ב'.
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
מאיר מרגלית

ערך זה עוסק בשחקן תיאטרון ישראלי. אם התכוונתם למחבר הספר "מאיר נתיבים" ומנהיג חסידי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1906 אוסטרולנקה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  30 בינואר 1974 (בגיל 67) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1925–1974 (כ־49 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1964) 
 
מאיר מרגלית יושב ראשון מימין עם זוכי פרס "כינור דוד" לשנת 1964
לוחית זיכרון על ביתו של מאיר מרגלית ברח' שדרות סמאטס 12 בתל אביב
מאיר מרגלית בתפקיד החייל האמיץ שווייק, ציור מאת חיים טופול
מאיר מרגלית (3 במאי 1906 – 30 בינואר 1974) היה שחקן תיאטרון "האהל" ומגדולי שחקני הבמה בארץ בתקופת היישוב ובימי המדינה.
ביוגרפיה

מרגלית נולד לאהרן-יעקב ופייגה לבית הרב מאיר קרוליבצקי (מחברו של "דברי נגידים") באוסטרולנקה (פולנית: Ostrołęka), בפלך לומז'ה שבמזרח פולין. הוא גדל בבית ציוני, למד עברית והחל לשחק בעיר מגוריו כבר בגיל 13. לאחר שסיים את הגימנסיה הפולנית הוא עלה לארץ בשנת 1922, במסגרת החלוץ. בחודשים הראשונים לאחר עלייתו עבד כפועל בניין בתל אביב ובראשון לציון וגם תקופה קצרה כפועל חקלאי בחדרה. לאחר מכן הצטרף לפלוגת ירושלים של גדוד העבודה ובמסגרתה עבד במשך כשנתיים וחצי כפועל במחצבה.
בשנת 1925 נבחן והתקבל לבית הספר הדרמטי של תיאטרון "האהל" בהדרכתו של משה הלוי ובשנת 1929 נתקבל לצוות השחקנים של התיאטרון.
מרגלית הצטיין במילוי תפקידים קומיים. תפקיד חייו היה גילום דמותו של החייל האמיץ שווייק, בהצגה בשם זה שעובדה לתיאטרון על ידי מקס ברוד, על פי ספרו של ירוסלב האשק ובתרגומו של אביגדור המאירי. הצגת הבכורה נערכה ב-22 בדצמבר 1935. הצגה זו הייתה ההצלחה הגדולה ביותר של "האהל" במשך כל שנות קיומו, והוצגה במשך עשרות שנים כ-850 פעמים. מאיר מרגלית גילם את דמותו של שווייק באופן כה משכנע עד כי דמותו של מרגלית נשארה מזוהה עם שוויק לכל אורך הקריירה הבימתית שלו. לאחר שתיאטרון האהל נסגר, הועלתה ההצגה שוב בכיכובו של מרגלית, בתיאטרון "עידן", החל משנת 1971. בפברואר 1972 שיחק מרגלית את שוויק בפעם ה-900.
בסיום מלחמת העולם השנייה ערך מרגלית מסע הופעות של ערבי קריאה בפני החיילים העבריים בצבא הבריטי באירופה ובמזרח התיכון וכן בפני שארית הפליטה באיטליה ובפני המעפילים המגורשים במחנות קפריסין.
הצלחה נוספת שלו הייתה בקומדיה "הכתובה" מאת אפרים קישון שהועלתה ב"האהל" בשנת 1961 והפכה ללהיט.
בשנת 1957 עבר מרגלית לתיאטרון "הבימה", אך לא מצא בו את מקומו וחזר כעבור זמן ל"האהל", ובו המשיך לשחק עד לסגירת התיאטרון בשנת 1969. לאחר שחזר ל"אהל" הועלתה שוב ההצגה "החייל האמיץ שווייק" בכיכובו.
ההצגה האחרונה בה השתתף מאיר מרגלית הייתה במסגרת פרטית בהפקת תיאטרון לילך במחזה "איפה ארץ ישראל" מאת עדה בן נחום (1972–1973).
בשנת 1964 הופיע בתפקיד נח שמחון בסרט הקולנוע "משפחת שמחון", על פי סדרת התסכיתים הפופולרית, משפחת שמחון, של גלי צה"ל, במקום שמואל רודנסקי, גיבור הסדרה ברדיו, ששהה באותה עת בחו"ל.
מאיר מרגלית הוא חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת 1964. בנוסף זכה בפרס רמח"ל מאת עיריית תל אביב ב-1956 ובפרס קלוזנר למשחק ב-1962.
מאיר מרגלית נפטר בגיל 68. הותיר אחריו את רעייתו ישראלה לבית ליכטנשטיין, בתה של חיה ויצמן-ליכטנשטיין (אחותו של חיים ויצמן).
נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הנצחתו

בשנת 1976 ייסדה משפחתו בשיתוף הארכיון והמוזיאון לתיאטרון בירושלים קרן על שמו לאמנות התיאטרון, שהעניקה פרסים בתחום התיאטרון. הפרס נחשב שנים רבות כמכובד וחשוב בתחום זה.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו בשכונת נאות אפקה.
הערות שוליים

↑  הרמן ס, "החייל האמיץ שווייק" - הצגת בכורה באוהל, הארץ, 25 בדצמבר 1935
↑  הצגת ה-700 - של "החייל האמיץ שווייק ב"אהל", דבר, 21 ביולי 1960
1 2  מרגלית שוב בדמות שווייק, דבר, 29 ביולי 1971
↑  מרגלית - 900 פעם שווייק, דבר, 3 בפברואר 1972
↑  שש, קלעי קלעים: מסביב לפרשתו של מרגלית, דבר, 26 באוגוסט 1959.
↑  מרגלית־שווייק בפעם ה־700, למרחב, 21 ביולי 1960
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009349244505171  VIAF: 3564161152498735190002   WorldCat (עם VIAF): 3564161152498735190002
משטרת סרביה

| --- | --- |

 
 מידע כללי
 מדינה:  סרביה 
 סוכנות אם:  משרד הפנים
 תאריך הקמה:  30 בדצמבר 1807 (במצבו הנוכחי משנת 1991)
 מטה מרכזי:  בלגרד
 
תג של המשטרה הסרבית
משטרת סרביה (בסרבית: Полиција Србије או Српска полиција), רשמית המשטרה של הרפובליקה של סרביה (Полиција Републике Србије), היא המשטרה האזרחית של סרביה, האחראית על כל משימות אכיפת החוק המקומית והארצית. כפופה למשרד הפנים. במטה המשטרה במשרד הפנים פועלות 15 יחידות ארגוניות ו-27 מנהלות משטרה אזוריות.
ארגון ומבנה

מנהלת המשטרה הכללית במשרד מפעילה חמש מחלקות נפרדות:
המחלקה לארגון, מניעה ושיטור קהילתי,
המחלקה לשלום ולסדר ציבורי וענייני משטרה אחרים,
המחלקה לפעולות מיוחדות, גיבוש שוטרי התערבות, הכנות הגנה והכנת מילואים
המחלקה לפיקוח על לגיטימיות בעבודה
המחלקה לאיוש, שיפור והצטיידות במשטרה.
ישנם 161 תחנות משטרה מקומיות ברחבי סרביה, 62 תחנות משמר גבול ו-49 תחנות משטרת תנועה. נכון לאוגוסט 2016, משטרת סרביה מנתה 28,266 קצינים במדים בסך הכול, בעוד שבסך הכול 42,817 עבדו במשרד הפנים. מתוכם 70.2% היו בעלי השכלה תיכונית ואילו 27.8% היו בעלי השכלה גבוהה.
ארגון ומבנה > יחידות מיוחדות

ז'נדרמריה
היחידה המיוחדת למלחמב טרור (SAJ)
יחידת מסוקים
חינוך והדרכה

ההדרכה עבור אכיפת החוק בסרביה ניתן באמצעות מרכז ההדרכה הבסיסי למשטרה ובאקדמיה לפשעים ומשטרה בבלגרד. במרכז ההדרכה יש מרכזים חינוכיים מקומיים בערים שונות, לרבות בלגרד וקולה.
גלריה

ניידת משטרת התנועה
ניידת סיור
ניידת משטרת התנועה
רכב של יחידת ההתערבות המשטרתית
ניידת משמר הגבול של המשטרה
ניידת פולקסווגן
הערות שוליים

1 2 3  "Policing Profiles of Participating and Partner States". OSCE. 11 ביולי 2007. אורכב מ-המקור ב-23 ביוני 2007. נבדק ב-29 במאי 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "U MUP-u 42.817 zaposlenih, najviše sa srednjim obrazovanjem". n1info.com (בסרבית). FoNet. 14 בספטמבר 2016. נבדק ב-4 בדצמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
סלייד גורטון

תומאס סלייד גורטון השלישי (באנגלית: Thomas Slade Gorton III; 8 בינואר 1928 –  19 באוגוסט 2020) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת וושינגטון בשנים 1981–1987 ושוב מ-1989 עד 2001. טרם כהונתו בסנאט היה התובע הכללי של וושינגטון וחבר בית הנבחרים המדינתי שלה. גורטון זכה למוניטין לאומי לאחר שהביס את וורן מגנוסון, לשעבר הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית ודמות ותיקה במדינת וושינגטון, בבחירות 1980 לסנאט.