stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אואן הארט
הקבלה ל-WWF > החזרה ל-WWF ונסיקת הפופולריות

הארט המשיך להופיע מעט ב-1993, אבל לבסוף נשלח לארגון חסות מקומי של ה-WWF בממפיס. במסגרת הופעותיו שם הארט נפצע שלא במתכונן בברכו, אך הצליח להחלים מהפציעה ולבסוף חזר להופיע לצד אחיו בארגון העל. צמד האחים הפכו לצמד קבוע במופעי ההיאבקות ודמויותיהם נאבקו על תוארי הזוגות. הם הופיעו יחדיו ברויאל ראמבל 1994. במהלך עלילת הקרב ברט נפצע באורח מבוים אך התעקש להמשיך ולהילחם לבדו, זאת במקום להכניס את אחיו במקומו. על פי התסריט התעקשות גאוותנית זו גרמה לתבוסתם של האחים בקרב ולהעלאת חמתו של אואן על אחיו. דמויותיהם פצחו בתגרה מבוימת במהלכה אואן בעט בברכו ה"פצועה" של אחיו. נקודה זו הפכה לנקודת המפנה בקריירה של הארט. דמותו הופרדה מדמותו של אחיו והפכה לדמות ה"רעה" המובילה בתוכנית.
העלילה החלה לזמן לאחים קרבות מרכזיים אחד נגד השני שסחפו את המעריצים. עלילות האחים הצליחו כל כך עד שהארגון אף הציג את כל משפחת הארט, שכללה מספר מתאבקים נוספים, באירועים מסוימים כדי ללבות את העלילה. עם זאת, דמותו של הארט פרחה והוא הופיע מול דמויות אהודות וותיקות, כטטנקה, אדם בומב, 123 קיד וסקוט הול.
הריב המשפחתי המבוים החל לדעוך בתחילת 1995. הארט נשלח לקבוצת מתאבקים "רעים" והמשיך לככב במסגרת מופעי ה-WWF. הוא שובץ לאירועים הטלוויזיוניים הגדולים ביותר של הארגון, ששודרו בשיטת "שלם וצפה". דמותו זכתה להיות מרכז תשומת הלב הציבורית לאחר שבקרב מבוים נגד דמות המתאבק שון מייקלס בוימה פציעתו של מייקלס בידי הארט והוצגה כפציעה אמיתית.
העלילה המשפחתית חזרה להיות מוטיב עיקרי בשנת 1997, כאשר הארט חזר לשתף פעולה עם אחיו, שהפך בינתיים גם הוא ל"רע", ועם גיסו, שדמותו כונתה "הבריטיש בולדוג". הצוות ה"רע" הפך את דמויות המתאבקים לנבלים האהודים ביותר על מעריצי ההיאבקות. הצוות איים להתפרק עם מעברו של ברט הארט לארגון המתחרה, ה-WCW. מעריצים רבים חששו שאואן יעבור בעקבות אחיו, אך זה נשאר והמשיך ליהנות מנסיקת הפופולריות העצומה של דמותו, אשר שינתה פניה פעמים רבות בהתאם לצורכי העלילה. לעיתים הארט נחשב ל"רע" ולעיתים נחשב ל"טוב", כל זאת בהתאם לדמויות המתאבקים נגדם נשלחה דמותו.
דמות ה"בלו בלייזר"

במהלך אחת העלילות בעונת 1998 דמותו של הארט גרמה לפציעתו (המבוימת) של דמות המתאבק דן סברן. על פי העלילה, הארט החליט לפרוש מהקריירה שלו כי "לא רצה עוד לפצוע אנשים". למעשה, היה זה רק פיתול נוסף שמטרתו הייתה להחזירו שבוע לאחר מכן בדמות חדשה: ה"בלו בלייזר".
בדמותו כ"בלו בלייזר" הארט הופיע בתחפושת כחולה ובמסיכה. עצם הסתרת זהות הדמות כהארט היווה קו עלילה משל עצמו, במהלכו מספר דמויות ניסו להסיר את המסיכה מעליו. לבסוף, זהותו נחשפה והארט חזר לזמן מה להופיע תחת שמו, אך העלילה החזירה אותו במהרה לדמות המחופשת ששווקה כמעין גיבור על.
מותו

ב-23 במאי 1999 כשהארט היה בן 34, לקראת אירוע שיא בעלילת ה"בלו בלייזר", היה אמור הארט לבצע פעלול מסובך, במהלכו ייתלה בחבל מגג אולם ההופעה ויכנס בעזרתו לזירה. הארט החל לבצע את הפעלול אך החבל נקרע והשתחרר. הארט צלל לתוך הזירה, פגע באחד מעמודי התווך ונפגע קשות בצוואר ובראש. הארט הוחש במהירות לבית החולים, שם נקבע מותו.
על אף נפילתו הטראגית של הארט האירוע בו היה אמור להשתתף המשיך כמתוכנן. הדבר גרר קיתונות של ביקורת כלפי מארגני ה-WWF ועל הטשטוש שיוצרת ההיאבקות המקצועית בין העלילה למציאות. הארגון חזר בו בדיעבד מהחלטתו השנויה במחלוקת והקדיש את משדר הטלוויזיה הבא שלו לזכרו של הארט.
מותו של הארט הפך לאירוע רב חשיבות בהיסטוריה של ה-WWF וההיאבקות המקצועית. דמותו הפכה לסמל הסכנה שבפעלולים המסוכנים ששחקני הענף מבצעים בכל תוכנית ולזהירות שיש להפגין.
אליפויות והישגים

הישגים בהיכל התהילה של ההיאבקות הקנדית
בנפרד
עם משפחת הארט
הישגים בהיכל התהילה של George Tragos/Lou Thesz Professional Wrestling Hall of Fame
היכל התהילה (2018)
הישגים בארגון ההיאבקות Legends Pro Wrestling - LPW
היכל התהילה (2011)
הישגים בארגון ההיאבקות Prairie Wrestling Alliance - PWA
היכל התהילה (2010)
הישגים בארגון ההיאבקות New Japan Pro-Wrestling - NJPW
אליפות ג'וניור במשקל כבד של IWGP (פעם אחת)
הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated - PWI
פרס העורך (1999)
פיוד השנה (1994)  - נגד ברט הארט
טירון השנה (1987)
PWI דירג אותו במקום ה-10 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 1994
PWI דירג אותו במקום ה-84 מתוך 100 הזוגות הטובים ביותר  - עם דייבי בוי סמית'
הישגים בהיכל התהילה של ההיאבקות המקצועית
מחזור 2019
הישגים בארגון ההיאבקות Stampede Wrestling
אליפות חבר העמים הבריטי בחצי משקל כבד של Stampede (פעם אחת)
אליפות הזוגות הבינלאומית של Stampede Wrestling (פעם אחת)  - עם בן בסאראב
אליפות צפון אמריקה במשקל כבד של Stampede (פעם אחת)
היכל התהילה (1995)
הישגים בארגון ההיאבקות United States Wrestling Association - USWA
אליפות העולם המאוחדת במשקל כבד של USWA (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות World Wrestling Federation - WWF
אליפות אירופה של ה-WWF (פעם אחת)
האליפות הבין יבשתית (פעמיים)
אליפות הזוגות של ה-WWF‏ (4 פעמים)  - עם יוקוזונה (2), הבריטיש בולדוג (1) וג'ף ג'ארט (1)
מלך הזירה (1994)
טורניר על אליפות הזוגות של ה-WWF‏ (1997)  - עם הבריטיש בולדוג
טורניר על האליפות הבין יבשתית (1997)
פרסי סלאמי (3 פעמים)
הישגים במגזין ההיאבקות Wrestling Observer Newsletter - WON
המתאבק המתעופף הטוב ביותר (1987, 1988)
פיוד השנה (1997)  - עם ברט הארט, ג'ים ניידהארט, דייבי בוי סמית' ובריאן פילמן נגד סטון קולד סטיב אוסטין
בית הקברות היהודי הישן בלובלין

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 דת:  יהדות
 תאריך הקמה:  1541 
 
 מיקום:  Sienna 
 קואורדינטות:  51°15′08″N 22°34′45″E﻿ / ﻿51.25222°N 22.57917°E﻿ / 51.25222; 22.57917
 he
 
מצבתו של רבי יעקב בן יהודה הלוי קופלמן, משנת 1541, המצבה העתיקה ביותר בבית העלמין
בית הקברות היהודי הישן (בפולנית: Stary Cmentarz Żydowski w Lublinie), בלובלין, פולין, הוא העתיק ביותר בלובלין, ואחד מבתי הקברות העתקים בפולין כולה.
בבית הקברות קבורים יהודים חשובים מהתקופה בה לובלין הייתה מקום מרכזי ליהודת בכלל, ולחסידות בפרט, והוא העדות הכמעט יחידה לעברה המפואר של יהדות לובלין. בית הקברות מהווה מוקד תיירותי, בפרט ליהודים.
בבית העלמין בלובלין נקברו רבנים ידועי-שם מתקופת הזוהר של העיר, ביניהם: החוזה מלובלין, רבי עזריאל הורוביץ ("ראש הברזל"), רבי יעקב פולק, רבי שלום שכנא מלובלין, רבי שלמה לוריא (מהרש"ל) ועוד.
מיקום

בית הקברות ממוקם על גבי גבעה ברחוב kalinoszczyna ul, ומשקיף על העיר העתיקה של לובלין. הוא מוקף כולו בחומה גבוהה שנבתנה כבר במאה ה־17.
בית הקברות הוקם על גבי מבצר קדום מימי הביניים, ובעבר המקום היה מוקף ביצות רבות.
היסטוריה

בית העלמין נבנה על מגרש אחד מתוך שלושה מגרשים שנמסרו לקהילה היהודית בלובלין. על שלושת המגרשים נתחייבה הקהילה לשלם מס שנתי של 12 מרקים ומכסה שנתית של חלב נרות.
המצבה העתיקה ביותר בבית הקברות היא של רבי יעקב בן יהודה הלוי קופלמן (פו') יעקב בן רבי יהודה הלוי קופלמן, ונושאת את התאריך 1541, אמנם יש שכתבו שהוא עתיק עוד יותר. האזכור הראשון לבית הקברות הוא החל משנת 1555, אז ניתנה פריווילגיה ליהודי פולין לקבור בבית העלמין.
בשנת 1655 נכבשה לובלין על ידי הקוזקים שפרצו אל הרובע היהודי. הם רצחו כעשרת אלפים יהודים ובזזו את העיר. קבוצת יהודים התעטפה בטליתות וביקשה מהקוזאקים לקבור אותם חיים בבית העלמין. הם מילאו את בקשתם. שמות הנרצחים חרותים על החומה המקיפה את בית העלמין.
בשנת 1830 מחמת חוסר מקום, הפסיקו לקבור בבית קברות הישן, ובמקום זאת החלו לקבור בבית קברות יהודי חדש שהוקם שנה קודם, בשנת 1829. עם זאת ידועים כמה מקרים של קבורה בבית הקברות הישן גם לאחר בשנים שלאחר מכאן.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שרפו חיילים רוסים, כמעט את כל המצבות שהיו עשויות מעץ.
עד שנת 1939 היו בבית העלמין כ-3000 מצבות. אך במהלך הכיבוש הגרמני בפולין ב-1939 בתחילת שנות השואה, נהרס בית העלמין כמעט כלל, מצבות רבות שימשו לצורך סלילת כבשים. עם זאת המצבות של דמויות ידועות לא נפגעו.
בבית העלמין ישנם מצבות ייחודיות עם עיטורים שונים, אך רבים מהמצבות בבית העלמין הן פשוטות וצנועות.
החל משנות ה-80 האגודה לשימור מורשת היהודית בלובלין החלה לערוך סדר בבית העלמין, ולתעד את כלל המבצות הקיימות בו,
בשנים 1988-1991 התרחשבו בבית העלמין מעשי וונדליזם בעקבות אנטישמיות, שגרמו להשמדת 40 מצבות נוספות.
תיירות

בית הקברות היהודי הישן מושך מבקרים רבים ומקום קבורתו של "החוזה מלובלין" משמש אתר עלייה לרגל.
כיום, בית הקברות היהודי הישן בלובלין הוא אחד המקומות בהם ניתן עדיין לראות עדות לנוכחות היהדות שהייתה קיימת בעיר במשך מאות שנים.
אישים ידועים שנקברו בבית הקברות

מצבתו של רבי שלום שכנא מלובלין בבית העלמין העתיקרבי שלמה לוריא - המהרש"ל
רבי יעקב יצחק מלובלין - "החוזה מלובלין"
רבי יעקב פולק
רבי שלום שכנא מלובלין
רבי עזריאל הורוביץ - "ראש הברזל"
רבי לייב חנליש
מהר"ם מלובלין
רבי אברהם מוכר ירקות
הערות שוליים

↑  יש שמייחסים לו את אחת המצבות בבית הקברות, אך יש שדחו טענה זו, שכן הוא רק מעט שנים בלובלין אותה נאלץ לעזוב בגלל מתנגדים שקמו לו, והוא עלה לארץ ישראל ארבע שנים לפני פטירתו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008209385805171  LCCN: n2018071520  VIAF: 3840154622397244710005   WorldCat (עם VIAF): 3840154622397244710005 
הכניסה לבית העלמין והגדר המקיפה אותו.
צילום אוויר של בית הקרבות. 1964
שעיר לעזאזל (מצווה)

שילוח השעיר לעזאזל, ציור של ויליאם ג'יימס ווב
שִׁילּוּחַ שָׂעִיר לַעֲזָאזֵל הוא חלק ממצוות עבודת יום הכיפורים שהיו מקיימים בתקופת בית המקדש. במצווה זו, היו מטילים גורלות בין שני תיישים (שעירים), גורל אחד לה', וגורל אחד לעזאזל. השעיר שעלה בגורל לה' היה מוקרב כקרבן חטאת. על השעיר שעלה בגורל לעזאזל, התוודה הכהן הגדול את עוונות בני ישראל ולאחר מכן הוא שולח למדבר. זאת בניגוד לשאר הקרבנות אשר היו קרבים על גבי המזבח.
מקור המצווה > במקרא

| --- | --- |
 :  ראו גם – יום הכיפורים בבית המקדש
על פי ספר ויקרא אהרון הכהן צווה להטיל גורל על שני שעירי עזים (תיישים). אחד השעירים היה נבחר להיעשות קורבן חטאת לה' והשני היה ל"עזאזל". לאחר שאהרון סמך את ידיו על ראשו והתוודה על כל חטאי ופשעי עם ישראל "ונתן אותם על ראש השעיר", והשעיר נושא אותם איתו, הוא נשלח על ידי שליח מיוחד הנקרא "איש עיתי" ל"עזאזל" במדבר. מיד לאחר פירוט המצווה מופיע ציווי על תענית יום הכיפורים.
מקור המצווה > במחקר

ממצאים ארכאולוגיים מראים כי בחלק מתרבויות המזרח הקרוב הקדום היו מתקיימים טקסי-שילוח, בהם מועברים חטאים או מחלות באופן סמלי לחיות שונות אשר משולחות בחיים למקומות נידחים, לעיתים כשהן מקושטות בחוטים צבעוניים או בתכשיטים. חוקרים משערים שהטקס המתואר במקרא הוא הד למנהגים קדומים אלה.
בתרבויות המזרח הקרוב הקדום היו נפוצים "טקסי שילוח", בהם הוטלו באופן סמלי חטאים ומחלות על חיות שונות אשר לאחר מכן שולחו למדבר או למקום שומם אחר, לעיתים כאשר הן מקושטות בחוטים או בתכשיטים.
הטקס העתיק ביותר מסוג זה, ככל שידוע למחקר, מתואר באחד מלוחות אבלה אשר מתוארך למאה ה-24 לפנה"ס. בלוח מתואר טקס טיהור של בית שהיה בו מת לפני חתונה מלכותית, ובו עז עוטה תליון כסף משולחת אל השממה. טקס חִתי מהחצי השני של האלף השני לפנה"ס מתארים את טיהור המלך והמלכה מחטאיהם באמצעות שילוח של פרה, כבשה ועז אשר החטאים הועברו אליהן. בטקס חתי אחר מאותה תקופה הועברו חולייו ורעתו של אדם אל עכבר שנקשר בחוט אדום ונשלח לאזור בלתי מיושב. בטקס אוגריתי מאותה תקופה היו אנשי עיר שהייתה בה מלחמה או מגפה לוקחים עז ומשלחים אותה הרחק. בטקס נאו־אשורי מתואר ריפוי של מחלה על ידי העברתה הסמלית לצפרדע ושילוחה ("כאשר תקפצי ותחזרי אל המים, תחזירי את הרוע אל השממה").
טקס חתי מקביל נוסף הוא ריטואל שבו שלחו שעיר עזים לארץ אויב שאחד מאלוהיה גרם למגפה בארץ החתים; הדמיון מתגבר לאור המסורת בימי בית שני לקשור חוט אדום לראשו – גם החתים קשרו חוטים צבעוניים לראש השעיר.
תרגום השבעים קושר את עבודת יום הכיפורים בימי בית שני עם הדואליזם בעקבותיו נוקב פילון האלכסנדרוני (תוך שימוש במינוח יווני-הלנסטי) בשם המופיע גם בתרגום השבעים: "אפופומפָּאיוֹס" (άποπομπαίος) שהתפרש לדידם של דוברי יוונית קוינה בהוראת: שעיר-לעזאזל המתקשר עם הפולחן היווני-פגאני הנקרא פארמקוס שהיה טקס באמצעותה היה נכפה על הפושע לצאת לגלות, או שהיה מועלה כקורבן עבור אלים כתוניים. ומתועדים מקרים בהם נעשה שימוש בקורבן מן החי.
יש חוקרים הגוזרים את מקור המילה עזאזל מן הפועל האכדי ezēzu שפירושו: לכעוס, לזעום.
פרטי המצווה בהלכה

על פי פשוטו של מקרא, השילוח לעזאזל נעשה על ידי הובלת השעיר למדבר. ולדעת רוב חכמי התנאים כבר בשלב היציאה מירושלים למדבר האיש שהוליך את השעיר נטמא מכך, כיוון שבהוצאתו אל המדבר התקיימה עיקר מצוות השילוח. עם זאת, על פי מסורת חז"ל השעיר לעזאזל היה מושלך מצוק גבוה, וגופו היה מתרסק במורד ההר עד שנעשה איברים איברים.
חז"ל אומרים שעל השעירים להיות דומים במראם (בצבעם), בגודלם ובדמיהם (בערכם הכספי), ויש לקנות את שניהם ביחד, אך אין דינים אלה מעכבים. תנאים ואמוראים חלוקים האם הגורל מעכב או שמא אינו אלא למצווה. ההלכה שנפסקה היא שהגורל מעכב: כל עבודת יום הכיפורים בטלה אם אין השעירים נבחרים על-פי הגורל. גם בספר הזוהר מודגשת חשיבות ההגרלה והחובה לקיימה לקביעת רצון ה'.
הכהן הגדול מתוודה את עוונות בני ישראל, בשעת הווידוי הוא סומך את ידיו על ראש השעיר. לאחר הווידוי, נותן הכהן לשליח את השעיר. לצורך היציאה מהמקדש הוכן כבשׁ מיוחד, מעין גשר, שאפשר מעבר של האיש העתי בלי להדחק בין הצופים הרבים הבאים לראות את עבודת הכהן הגדול. הגמרא מספרת שהכבש נועד למנוע מאנשים (שכונו בבליים או אלכסנדרונים), אשר בקשו לזרז את יציאת השעיר הנושא על גבו את עוונות ישראל, מלמשוך בשערותיו של השליח. האיש הולך עם השעיר למקום במדבר, במרחק תשעים ריס (קרוב ל-12 ק"מ) מירושלים, כשבכל מיל (כקילומטר) מחכה לו סוכה ובה מזון ומים. יושבי הסוכות מלווים אותו מסוכה לסוכה, והאחרון לא מלווה אותו עד הצוק, אלא עומד מרחוק.
המשלח חותך לשניים את הלשון של זהורית, וקושר חצי בין קרני השעיר וחצי על הסלע, ואז דוחף את השעיר מהצוק, והשעיר מתדרדר ומת – "ולא היה מגיע לאמצע ההר עד שהיה נעשה איברים איברים". המשלח חוזר אל הסוכה, ויושב שם עד צאת החג. נהוג שהמשלח בא לפגוש לאחר יום הכיפורים את הכהן הגדול, ואומר לו: "עשינו שליחותך!"
דין מיוחד קיים במשלח שנטמא על ידי שמוביל את השעיר למדבר בטומאת ערב, דין דומה קיים בחטאות פנימיות, וכן באנשים העוסקים בשריפה או באיסוף האפר של פרה אדומה.
פרטי המצווה בהלכה > לשון של זהורית

מעשה ריסוק השעיר היה מלווה, על פי חז"ל, בנס בו חבל קלוע מצמר צבוע באדום (לשון של זהורית) הייתה מלבינה כסימן לכך שעוונות בני ישראל נמחלו, על פי הפסוק "אִם יִהְיוּ חֲטָאֵיכֶם כַּשָּׁנִים – כַּשֶּׁלֶג יַלְבִּינוּ". על פי המשנה, את לשון הזהורית היו קושרים בראשו של השעיר, וכאשר השליח היה מגיע עם השעיר למקום הצוק הוא היה חוצה את לשון הזהורית, חציו קושר בסלע וחציו בקרניו של השעיר ודוחפו לאחוריו לצוק. במשנה אחרת נאמר שהלשון של זהורית היה נתלה בבית המקדש ושם היה הופך ללבן. על פי ברייתא בתלמוד, בתחילה היו קושרים את לשון הזהורית בפתחו של ההיכל, לאחר מכן העבירו אותה לתוך פנים ההיכל, ורק לבסוף העבירוה לסלע וקרניו של השעיר, כדי שהיא לא תהיה נגישה לעם, כדי שהם לא יתעצבו במקרה שלא הלבינה.
טעם המצווה

ההסבר בתורה שילוח השעיר לעזאזל הוא: "ונשא השעיר עליו את כל עונתם אל ארץ גזרה". עם זאת, כבר התלמוד ראה במצווה זו (כמו גם מצוות אחרות כגון פרה אדומה) דוגמה למצווה חסרת פשר שעוררה קשיים באמונה, וכן לעג בקרב אנטישמים.
וכך נאמר בתלמוד הבבלי:
'את משפטי תעשו' - דברים שאלמלא נכתבו דין הוא שיכתבו; ואלו הן: עבודה זרה וגלוי עריות ושפיכות דמים וגזל וברכת השם. 'ואת חוקותי תשמרו' - דברים שיצר הרע מקטרג עליהן ואומות העולם משיבים עליהן, ואלו הן: אכילת חזיר ולבישת שעטנז וחליצת יבמה וטהרת מצורע ושעיר המשתלח. ושמא תאמר מעשה תוהו הם? - תלמוד לומר 'אני ה' '; אני ה' חקקתיו ואין לך רשות להרהר בהן.
מדברי התלמוד עולה, כי ישנן מצוות שעל האדם לקבל אותן כחוק אלוהי בלא קבלת הסבר.
למרות דברים אלו, הוצעו במרוצת הדורות טעמים למצווה בלתי-שגרתית זו, השונה מכל הקורבנות המוקרבים על המזבח בבית המקדש. חלק מהפרשנים מעדיפים את הפרשנות שהשעיר הוא מעין קורבן בו היו נותנים לשטן את חלקו, על מנת שלא יקטרג על עם ישראל. בזוהר ישנה פרשנות שהשעיר הוא מתנה לשטן שהופך במעשה זה לאפוטרופוס על ישראל ומשבח אותם, גישה זו דומה לפרשנות המובאת בפרקי דרבי אליעזר שם הוא מתואר כמי שהופך להיות סניגור בעקבות המעשה.
על פי הרמב"ם, מדובר במעשה סמלי, שבו השעיר המשתלח מסמל כפרה על חטאים חמורים ביותר, ולכן לא שוחטים אותו ולא מקריבים אותו, אלא מרחיקים אותו בתכלית הריחוק ל"ארץ גזרה" – למקום שגזור מהציבור, כדי לומר שהציבור עושה תשובה מוחלטת ומנתק את עצמו לגמרי מאותם החטאים ולא רוצה כל קשר או זיקה אליהם ובכך כפרתו.
הטלת הגורל מוסברת על ידי הרמב"ן שבכך נמנעים מיעוד מפורש של השעיר לשטן, אלא מביעים נכונות ששניהם יהיו מיועדים לשם ה'. באופן דומה לזה, יש הסוברים כי הטלת הגורל נעשית מכיוון שאין רוצים לקבוע באופן קונקרטי איזה שעיר יהיה חלקו של השטן, ומניחים את ההכרעה ליד הגורל.
בספר הזוהר, עניין שילוח השעיר מדומה למעשה של זריקת עצם לכלב ששומר על היכל המלך העליון, על מנת להסיח את דעתו, בשעה שמנסים להיכנס לשם. על פי גישת הזוהר המעשה מתואר כאב טיפוס לגישה המקבלת את הרע וייעודו בעולם, ואף מנסה לרצות אותו, במקום לפתוח כנגדו בעימות חזיתי, בכוונה לבטלו או אף לסרסו. "והנה טוב מאוד – זה מלאך המוות, אין לבטל אותו מן העולם. העולם צריך לו".
ר' צדוק הכהן מלובלין אוחז בגישה דומה ורואה בשעיר המשתלח אב טיפוס להתייחסות אל הרע בעולם, שהאדם מצווה בידי התורה לעשות עבירה והדבר נחשב לו למצווה. שהרי אם האדם מיוזמתו, היה מקריב קורבן לשטן, הדבר היה נחשב לעבירה, אך עצם הציווי של אלוהים הופך את הדבר למצווה. ובאותו אופן הסליחה ביום כיפור נובעת מכך שהאדם מגיע לתודעה עמוקה של העולם ומבין שזדונותיו כלולים בדעתו של הבורא וברצונו של הבורא, ולא קיימת רשות שנייה, ולכן הם נעשים כזכויות ומתכפרים לאדם.
יש שניסו לטעון, לפי התיאור התנ"כי שבמדבר ובמקומות חרבים קיימים שדים בשם "שעירים", שאליהם היה ממוען השעיר, בשל ההקשר ביניהם, שכן השדים היו מתוארים במיתולוגיות כיצורים בעלי פרסות וקרניים כעיזים.
פרופ' עלי מרצבך נתן טעם לביצוע הגורל בכך שהוא מייצג את האקראיות המייצגת את ההשגחה האלוקית הנסתרת.
לפי הרב יעקב מדן, אחרי שהכהן התוודה על ראש השעיר גם על העוונות והפשעים שבזדון, אי אפשר להקריב אותו כקרבן חטאת שבא על שגגות. יש שני דרכים להתמודד עם חטאת שאינה קרבה, או להמית אותה או "ירעה עד שיסתאב" (בלשון חז"ל). לפי פשט הפסוקים, התורה ציוותה לשלוח את השעיר ל"מדבר" (משמעות המילה "מדבר" בתנ"ך יכול להיות "מקום מרעה"), אולם על פי התורה שבעל פה ממיתים את השעיר.
עזאזל

חז"ל הציעו כמה פירושים למילה "עזאזל". היו שפירשו שמדובר ב"מקום הקשה שבהרים" מלשון עז-אל. בשיטת פרשנות זאת הלכו רס"ג, שמפרש ש"עזאזל" הוא שם של הר מסוים הנקרא כך בשל חוזקו, ורש"י המפרש שמדובר בהר מצוקי על פי הביטוי ארץ גזרה – ארץ גזורה וחתוכה.
פירוש נוסף שמופיע אצל חז"ל הוא שהשעיר נשלח לעזאזל לכפר על מעשה עוזא ועזאל, שמתוארים במיסטיקה היהודית ובחלק מהספרים החיצוניים כחלק מהנפילים המיתיים שחטאו והחטיאו את האנושות לפני המבול, והמילה עזאזל מורכבת מצירוף שמותיהם, או שהיא שמו של עזאל בשינוי קטן.
חלק מפרשני המקרא פירשו גם הם את המילה "עזאזל" באופן מיסטי. האבן עזרא סובר שיש סוד בדבר, ובוחר לא לגלותו ולפרש פסוק זה באופן חידתי: "ואם יכולת להבין הסוד שהוא אחר מלת עזאזל, תדע סודו וסוד שמו, כי יש לו חברים במקרא, ואני אגלה לך קצת הסוד ברמז, בהיותך בן שלשים ושלש תדענו". הרמב"ן מסביר שאבן עזרא מרמז ש-33 פסוקים אחרי האזכור של עזאזל מופיע הפסוק "ולא יזבחו עוד את זבחיהם לשעירים אשר הם זנים אחריהם". והרמב"ן מוסיף ומפרש בסגנון לא אופייני לו "והנה ר"א נאמן רוח מכסה דבר, ואני הרכיל מגלה סודו שכבר גלו אותו רבותינו במקומות רבים". אם כך סובר האבן עזרא, כי השעיר ניתן מתנה למלאך הממונה על המדבריות ומקומות החורבן, ואליו קשורים המלחמות והחרב, והעמים הלוחמים כמו עשו, והשדים שנקראים בעברית הקדומה שעירים. גם אור החיים סובר שמשמעות המילה עזאזל – "עזא ז"ל פירוש מקום של כח הזל ההוא לשון זילות ופחיתות".
פירוש נוסף למילה "עזאזל" מסתמך על הארמית, ומפרש "עז אזל" – עז הלכה. הרשב"ם מפרש את השילוח לעזאזל כשילוח חזרה ללא פגע אל העיזים של השעיר שלא נבחר להיות קרבן לה', ובכך הוא מפרש בשונה מפרשנות חז"ל שהשעיר לעזאזל מרוסק.
לפי פירוש נוסף, המתבסס על הכתיב במגילות קומראן ובחומש השומרוני, השם במקור היה עזזאל, והכוונה היא לאל ששמו 'עזז' – בעל הכוח. לפי גישה זו, השם שונה באמצעות החלפת מיקום האותיות א' ו-ז', כדי לטשטש את המקור הדמוני של השם.
איש עיתי

לשם יחידאי זה מספר הסברים. חז"ל פירשו "עיתי" – מזומן, כלומר אדם שנבחר למשימה זו לפני החג. הסבר נוסף בדרך הפשט הוא שמדובר באיש שרגילים לשלוח אותו בכל עת לדרכים אלו, או איש שרגילים לשלוח אותו בכל שנה ביום הכיפורים לשליחות זו. האבן עזרא מציין שיש שפירשו "איש עיתי" – חכם, כמו "ויאמר המלך לחכמים יודעי העיתים" (אסתר א, יג), אך הוא כותב שהסבר זה אינו נכון בעיניו. לפי הסבר אחר מדובר באדם שהגיעה עתו למות באותה שנה בה נבחר להשליך את השעיר למדבר. לפי ספר הזוהר היה איש זה בעל יכולת מיסטית להרע ולהזיק ולשם כך נבחר לעסוק עם הרע. ולכן השוו הצירוף הסתום: 'איש עיתי' כשיבוש עברי-יהודאי ל-'איש כתי' המתקשר עם המושג אלים כתוניים השוכנים מתחת לאדמה במחוזות החושך.
לפי ההלכה שילוח השעיר אינו צריך להיעשות דווקא על ידי כהן, משום ששילוח זה אינו נחשב עבודה מעבודות המקדש, אך הנוהג המקובל היה למנות כהן לשילוח השעיר. עם זאת, לפי מסורת המוזכרת במשנה, היה מקרה שאדם שאינו כהן בשם "ערסלא" שילח את השעיר לעזאזל.
זיהוי מקום שילוח השעיר

המשנה מציינת שהצוק שממנו נדחף השעיר אל מותו היה במרחק של תשעים ריס מירושלים, כלומר בין 12 ל-14 קילומטר. הועלו מספר השערות לגבי מקום הצוק – חלקן דבקות במרחק המצוין במשנה, וחלקן רחוקות יותר, והידועה שבהן היא הר מונטר, המכונה "הר עזאזל" בשל כך. חלק מההצעות, כמו סרטבה וצוקי נחל מכמש מתאימות יותר לשילוח מהמשכן בשילה. בתרגום יונתן הנוסח הוא "דהוי בית הרודי", ולפיו יש שהציעו לזהות את העזאזל עם ההרודיון. כמו כן, יש שהציעו לזהות את צוק העזאזל עם האתר "צוקא" שבנחל תקוע, וזאת על פי דברי הרב והחוקר אשתורי הפרחי מראשית המאה ה-14: "מירושלים לעזאזל כשלוש שעות, וחלחול ותקוע שם סמוכים". הכוונה בחלחול זו אינה לחלחול הידועה שמצפון לחברון, אלא למרחב מדברי כעשרה ק"מ דרומית מזרחית לתקוע, המכונה עד ימינו בשם "חלחול אלכביר" (חלחול הגדולה).
פרופ' אבי ששון הציע לזהות את מקום הצוק על סמך מיקומו של "בית חדודו" הנזכר במשנה כנמצא על הדרך לעזאזל, במרחק של שלושה מיל מירושלים. הצעת זיהוי אחת של "בית חדודו" היא ב"עין חוּד" שבאלעיזריה. לפי הצעה זו, מיקום העזאזל הוא בחאן אל חתרורה, צוק סמוך למעלה אדומים. ייתכן ששמו של המקום בערבית, "חתרורה", נגזר מהמילה "חתור", שמשמעה "ארץ גזרה" – מיקום השילוח בתורה.
פרופ' יהודה אליצור הציע כי הנוסח המקורי של המשנה אינו "בית חדודו" (בדפוסים) או "בית חרורו" (בכתבי יד משובחים של המשנה), אלא "בית חרודן". בהתאם לכך, הלה הציע לזהות את האתר הקדום הנזכר בדרך לעזאזל עם חורבה הקרויה עד ימינו בשם "ח'רבת חרד'אן", המצויה כ-5 ק"מ דרומית מזרחית לירושלים, שהם כשלושה מיל רומיים, בהתאם לתיאור במשנה. זאת, כאשר השם "חרודן" נזכר בשטר כתובה יהודי עתיק שנמצא במדבר יהודה.
משמעות הביטוי בשפה היומיומית

בימינו הביטוי "שעיר לעזאזל" מתאר אדם שנתפס ומוענש באופן שרירותי מקרב ציבור גדול, על חטאי אחרים, מבלי שהיה אשם בדבר. לעיתים, האשמה זו היא מבחינת "למען יראו וייראו" – כלומר, הענשת יחיד על מנת שכלל הציבור יירתע מביצוע עבירה דומה בעתיד. בהשפעת המנהג נוצר ביטוי עברי נוסף, "לך לעזאזל", המשמש כמילת גידוף. משמעות הביטוי – לך למקום רע או לך לאבדון, בדומה לביטוי "לך לגיהנום".
לקריאה נוספת

ישי רוזן-צבי, ההיסטוריה הסודית של חגי ישראל, כנרת, זמורה – מוציאים לאור, 2023, הפרק "שעיר לעזאזל", עמ' 70–81.
ביאורים

↑  מהקבלה למצוות טהרת אדם או בית הנגוע בנגע הצרעת, שם לוקחים שתי ציפורים חיות, שאת אחת מהן שוחטים ואת השנייה משלחים "אֶל מִחוּץ לָעִיר אֶל פְּנֵי הַשָּׂדֶה" (ויקרא יד, נג; ו), עולה שבדומה לשם כוונת הפסוק היא שיש לשלח את השעיר למדבר.
צמד דרום

צמד דרום, דני גולן (מימין) וציון צדוק, 1969
צמד דרום היה צמד זמרים ישראלים, דני גולן וציון צדוק, שזכו לפופולריות רבה במהלך פעילותם בשנים 1966 -1971. בין שיריהם הידועים "שיר אהבה ישן", "יום א' בשבוע" ו"שישו את ירושלים".
היסטוריה

דני גולן וציון צדוק החלו להופיע ביחד בשנת 1965 אחרי שהשתחררו מהצבא. שניהם בוגרי להקות צבאות, צדוק היה בלהקת גייסות השריון, שם הצמד על שם צוות הווי פיקוד דרום בו גולן היה חבר. השניים פנו למלחין יאיר רוזנבלום שהלחין להם את שיריהם הראשונים. אלבומם הראשון יצא ב-1968 ובו שירו של נתן יונתן "שיר אהבה ישן" (אניטה וחואן) ללחן של נחום היימן שזכה אחר כך לביצועים רבים. השיר "ביום א' בשבוע" שכתבו אהוד מנור ונורית הירש היה ללהיט גדול ותרם להצלחת הצמד. לאחר מלחמת ששת הימים ביצעו את השיר "הכותל" (מילים: יוסי גמזו, לחן: דובי זלצר), שהפך לאחד השירים המזוהים עם שחרור הכותל המערבי.
ב-1968 זכה הצמד בתואר להקת השנה במצעד הפזמונים השנתי. הם השתתפו בפסטיבל הזמר והפזמון תש"ל 1970 עם השיר "בעיר הזו שלום", בגלל מחלתו של ציון צדוק באותו יום ייצג את הצמד בפסטיבל דני גולן לבדו. השיר נכלל באלבומם השני "מה יש לך קזנובה" שיצא ב-1970, האלבום כלל להיטים נוספים כגון "טוטו כדורגל", שכתבה דפנה אילת ללחן השיר "Tout, Tout Pour Ma Cherie" של מישל פולנארף (אנ') הצרפתי. את שיר הנושא כתב יענק'לה רוטבליט והלחין יאיר רוזנבלום. עוד כלל האלבום את שירו של מיקיס תאודורקיס "לא ידעך כוכב החופש", ושירו של הזמר הצרפתי ז'ו דאסן "דרכו של אבא". את כל השירים באלבום עיבד אלכס וייס.
ב-1970 הופיע הצמד בפסטיבל הזמר החסידי וזכו במקום השלישי עם השיר "שישו את ירושלים" שהלחין עקיבא נוף והפך לפזמון פופולרי. כצמד הופיעו גם באנגליה, גרמניה וצרפת. בהולנד הופיעו בתוכניות מיוחד ליום העצמאות יחד עם יפה ירקוני.
כשנה לאחר הופעתם בפסטיבל הזמר החסידי נפרדו דרכיהם. צדוק נסע לארצות הברית, וגולן המשיך לשיר בקריירת סולו. הוא חזר בתשובה, חסידו של הרב ברוך שלום הלוי אשלג. הוציא דיסק של שירי קודש.
ב-1998 יצא בחברת NMC, בעריכת אילן בן שחר, דיסק כפול, הכולל את שני התקליטים שלהם בתוספת מספר שירי בונוס.
הערות שוליים

↑  הקלטה של 'פסטיבל הזמר והפזמון תש"ל 1970' באתר רשות השידור
↑  יעקב העליון, פסטיבל מאורגן היטב, נעים ומהנה, מעריב, 12 בנובמבר 1970
↑  יוסי חרסונצקי, דרכו החדשה של דני גולן, מעריב, 4 במאי 1972
↑  דף הדיסק הכפול של צמד דרום, באתר דיסקוגס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302703605171  LCCN: no2005059817  MusicBrainz: 7e73d937-b8c0-439b-a7c7-439122090d72  VIAF: 131895411   WorldCat (עם VIAF): 131895411
אלברט סויסה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1959 (בן 66 בערך) קזבלנקה, מרוקו 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס ברנשטיין (1991) 
 
אלברט סויסה (נולד ב-1959) הוא סופר, עיתונאי, אוצר אמנות ומסעדן ישראלי, ספר הביכורים שלו, "עקוד", זיכה אותו בפרס ברנשטיין לשנת 1991.