שורות המגינים
מיסוד שורות המגינים - משלחות הפלמ"ח הראשונה והשנייה

במחצית 1947 קיבלה הפעולה דפוס מאורגן ומסודר בהנחייתו של מטה הפלמ"ח ובגיבויו של הגדוד הרביעי שקיבל את הפיקוד עליה. זאת בעקבות עצתו של ישראל גלילי ליגאל אלון למסד את הפעילות. עד קום המדינה שוגרו לקפריסין שתי משלחות מטעם הגדוד הרביעי:
המשלחת הראשונה, שחדרה למחנות המעצר ביוני 1947, הייתה בפיקודו של יהודה דרכסלר, סגנו סגן מוטקה דגי - שניהם מפקדי מחלקות מנוסים (מ"מ), עוזי נמירובסקי ויעקב נוי (צ'ך) שהיו מדריכי ספורט מעולים (מד"סים), אריה הירשברג מפקד כיתה ושרה יפה החובשת. המשלחת הגיעה בספינת הפלמ"ח "כריש" כמעט ללא אמצעים. מוטקה דגי  קיבל פיקוד על מחנות הקיץ שם כבר היה צוות מדריכים מקרב המעפילים, והשאר עברו למחנות החורף שם היה כפר הנוער במחנה 65. הם הקימו בו מרכז אימונים והעבירו קורס מדריכים בן 21 יום למעפילים שנשלחו על ידי התנועות. מסלול נוסף שמיסדו היה אימוני גדנ"ע המוניים בחינוך גופני מורחב (חג"ם) בכפר הנוער שכלל יום גדנ"ע חודשי מרוכז ובו נערכו תחרויות בין קבוצתיות. ההיענות הייתה נלהבת מעל למצופה וארגון הג'וינט במחנות בראשות משה לאוב, סייע ברכישת חבלים, כדורי ספורט, תוספות מזון למתאמנים, ביגוד ונעליים למדריכים. בתקופה זו החלו לחפור מנהרה ראשונה במחנה 60 להברחת אנשי פלי"ם. החופרים הראשונים בפיקודו של משה ליפסון איש החולייה הימית היו מלחים מתנדבים מארצות הברית שהגיעו עם חלק מהספינות. בתקופה זו סבלו חברי המשלחת ממחסור באמצעים וחומרי הדרכה וביקשו תגבורת. תרגילי הסדר החמושים (תס"ח) נערכו בעזרת רובי עץ שהוכנו בנגריית המחנה. בשלב זה אימוני הנשק נעשו בעזרת סימולטור שהורכב על אחד מהאקדחים הבודדים שהוברחו למחנה. בתקופה זו החלה פעילות זיוף מסמכים במכון תיעוד שהוקם באוהל מכונת השכפול העלונים במחנה 62 שאפשרה למפקדי המחנות תנועה חפשית באי וסייעה במילוט אנשי הפלי"ם ומתנדבי חו"ל שנדרשו להבאת ספינות מעפילים נוספות. את המכון הקים והפעיל המעפיל יעקב וייס שהתנסה בנושא במפקדת הבריחה באוסטריה, והשתמש באמצעים שהושגו בקפריסין. בספטמבר הגיע המדריך הגדודי דן רם והתרשם מההישגים והצרכים. הוא חזר והמליץ על משלוח מיידי של תגבורת, נשק ואמצעי קשר. בעקבותיו הגיע לביקור בן שבועיים מפקד הגדוד יוסף טבנקין.
במהלך ביקורו של יוסף טבנקין הגיעה המשלחת השנייה באוקטובר 1947 ובה 10 אנשים והתמזגה עם הראשונה. המשלחת הביאה חומרי הדרכה, נשק לאימונים, חומרי חבלה ומכשיר קשר אמין. הנשק כלל חמישה תת מקלעים מסוג סטן, ומקלע אחד מסוג ברן. חלק מחבריה נכנסו עם הציוד ומכשיר הקשר דרך המנהרה שחפירתה אך נסתיימה למחנה 60 ואחרים נכנסו דרך השער עם תעודות מזויפות. דרכסלר נותר כמפקד הכללי ובראש 'מחנות החורף'. יצחק קרלינסקי, רזרביסט (איש מילואים) של הפלמ"ח שחזר לשירות פעיל, החליף את מוטקה דגי בפיקוד על 'מחנות הקיץ'. משה קליין שפיקד על האימונים והמתאמנים ומשה הרלינג נשארו איתו. אשר ספיר פיקד על מחנה 55 בקבוצת מחנות הקיץ שהיה מבודד ממחנות 60, 61, 62, 63. במשלחת הגיעה הגדעונית המנוסה ביבה נפחא, שהפעילה את מכשיר הקשר שחובר לרשת החשמל במחנה 62 בו הייתה מפקדת מחנות הקיץ. בכך התאפשר קשר אלחוטי רציף למטה הפלמ"ח בישראל. במחנות החורף נותרו אנשי המשלחת הראשונה פרט לעוזי נמירובסקי שהוחזר לישראל, ונוספו דב חקלאי וצבי רם מפקדי המחלקות, מדריך הספורט שלמה גרנוב, וזלמן ענב שחזר אחרי ארבעה חודשים בארץ בהם עבר קורס מ"כים והתנדב לשליחות נוספת. בסך הכול היו 13 חברים בתחילת נובמבר 1947. מעגל המתאמנים הלך והתרחב, קורס המדריכים הוארך לכחמישה שבועות והוכנסו יסודות שדאות ואימוני נשק קבועים במנהרות שחפירתן טרם נסתיימה. עקב מגבלת כמות הנשקים וחוסר תחמושת התאמנו בו המדריכים, חופרי המנהרות וחלק מחברי המזכירות המשותפת.  עם פרוץ הקרבות בארץ אחרי ה 29 בנובמבר 1947, מנו שורות המגינים כ 3600 איש בהם כ 200 מדריכים. ניתן לזקוף את הישגי המסגרת לריבוי הגדול של בני נוער וצעירים במחנות, שהיו מאורגנים בתנועות וקיבוצים, לתודעה הציונית המפותחת שכרכה עלייה והגנה והייתה נחלתם, ולמדריכי הפלמ"ח שראו בפעילותם שליחות וכללו בה חינוך, תרבות והווי הפלמ"ח מסביב למדורה, וחיזוק העברית דרך שירי וסיפורי ארץ ישראל.