stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משטרה
סוגי משטרות

ככלל, אמורה המשטרה לטפל באכיפת החוק בכל התחומים, אך במרוצת הזמן התרבו החוקים והשוטרים התקשו לטפל בכל סוגי העבירות בגלל הכישורים והמיומנויות השונים הנדרשות לתפקידים המגוונים שנוצרו לשם אכיפת החוק. תחילה ניתנה הכשרה שונה לשוטרים, לפי תחומי העיסוק שייועדו להם, אך בהמשך הסתבר שזה לא מספיק, דרושים גם עזרים ייחודיים, מתקנים, מכוניות, כלי נשק, מעבדות ועוד שמתמחים, לכן פוצלו ענפים מהמשטרה והופעלו כארגונים עצמאיים.
סוגי המשטרות המתמחות:
משטרת תנועה
משטרת רכבות (אנ')
משטרת גבולות/נמלים
משטרת תיירות
משטרת מפגעים (איכות הסביבה)
משטרה פוליטית (עוסקת בעבירות בעלות אופי פוליטי, בעיקר במדינות דיקטטוריות)
משטרה קהילתית (אנ') (לדוגמה בישראל – מרכז שיטור קהילתי)
לצד גופי המשטרה קיימים גם גופים צבאיים המבצעים מטלות בעלות אופי משטרתי, כמו חיל המשטרה הצבאית בישראל.
כפיפות והגבלות על המשטרה

המשטרה היא זרוע מבצעת של השלטון ובהתאם לכך, נהליה ודרכי פעולתה הושפעו ישירות ממבנה השלטון. משטרות שפעלו במדינות בעלות משטר אבסולוטי, פעלו בשליחות השליט ובהתאם להוראותיו. עם הזמן ועם הופעתם של משטרים בהם כוח השליט מוגבל וכפוף לחוקים ולחוקות, השתנתה גם פעילות המשטרה, כדי שלא לחרוג מהמסגרת שהותוותה לה.
המשטרה במדינה דמוקרטית היא רשות מבצעת עצמאית. בישראל היא כפופה לשר לביטחון פנים בעוד ובזמן שישנם גם יחידות אכיפה מקומיות לכל רשות מקומית בישראל בנוסף למשטרה הארצית, בדומה למצב במרבית מדינות אירופה. בארצות הברית כפופה המשטרה העירונית לראש העיר, ובמדינות מסוימות לתובע המחוזי אשר נבחר בבחירות ישירות על ידי האזרחים.
המשטרה מוגבלת בנהלים מחמירים אשר נועדו למנוע שימוש מופרז בכוח ופגיעה בזכויות הפרט. בין היתר, מוגבלת המשטרה בזמן שבה מותר לה לעצור אדם לצורך חקירתו (לרוב 24 שעות), ומעבר לזמן זה נדרש אישור של שופט.
כמו כן מוגבלת המשטרה בציתות והאזנה לקווי תקשורת, בהחרמה של ציוד לצורך חקירה ובחיפוש בבתים פרטיים ובבתי עסק.
ראו גם

משטרת ישראל
המשמר האזרחי
אלימות משטרתית
שיטור יתר
שריף (תפקיד)
ז'נדרמריה
תחנת משטרה
שוטר
אירוע משטרתי
חקירה משטרתית
לקריאה נוספת

פנחס יחזקאלי, מבוא ללימודי משטרה ושיטור: היבטים היסטוריים, סוציולוגיים, פסיכולוגיים וארגוניים בעבודת המשטרה, אוניברסיטה משודרת, 2004.
עמיקם הרפז, אסטרטגיות שיטור - סוגיות בעיצוב מדיניות אכיפת החוק, 2012.
אורי גופר וגיא בן-פורת (עורכים), שיטור בחברה משוסעת, חיפה: פרדס, 2013.
האנציקלופדיה העברית כרך כ"ד תשל"ב מעמ' 599
הערות שוליים

↑  ראובן סיוון, חידושי המלים של א' בן יהודה לפי מילונו (עמ' פד), באתר לשוננו לעם - בתוך האקדמיה ללשון העברית
↑  "לֵךְ אֶל נְמָלָה עָצֵל, רְאֵה דְרָכֶיהָ וַחֲכָם. אֲשֶׁר אֵין לָהּ קָצִין שֹׁטֵר וּמֹשֵׁל" (משלי ו ו-ז); "וַיְצַו פַּרְעֹה בַּיּוֹם הַהוּא אֶת הַנֹּגְשִׂים בָּעָם וְאֶת שֹׁטְרָיו לֵאמֹר" (שמות ה ו ); "שֹׁפְטִים ושֹׁטְרִים תִּתֶּן לְךָ בְּכָל שְׁעָרֶיךָ" (דברים טז יח); "וּמֵהַלְוִיִּם סוֹפְרִים שֹׁטְרִים וְשׁוֹעֲרִים" (דברי הימים ב לד יג)
שוטרת המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה
שוטרי סיור של משטרת ישראל
שוטרים במשטרת לאס וגאס
שוטרים של משטרת הגבולות והמכס של ארצות הברית
מרכז שיטור קהילתי בפתח תקווה
מליד

תרשים אזור הארמונות ובתי המידות
כלי נשק ממליד
מליד (הידוע גם בשמות החתיים מלידיה או מידואה, ובלטינית Melitene - מליטנה) הייתה עיר עתיקה במישור מלטיה שבמרכז אנטוליה, כ-12 ק"מ דרומית-מזרחית לפרת. מהעיר שרד תל ארסלנטפה (טורקית Arslantepe - "תל האריה") בשטח של 4.5 הקטאר ובגובה של 30 מטרים. עדויות ארכאולוגיות באתר מעידות שהיה נושב החל באלף ה-6 לפנה"ס ועד לסוף התקופה הרומית. תקופת השיא של האתר הייתה התקופה הכלקוליתית המאוחרת עת נבנה בו המתחם המכונה "הארמון"; ומערכי קברים מלכותיים השתמרו גם מתקופת הברונזה המוקדמת. שכבות מאוחרות יותר הן מהתקופה הפלאו-אשורית והתקופה החתית, כולל ממצאים מתקופת הממלכות החתיות החדשות. מספר מחקרים מאז תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 חשפו את המבנה הסטרטיגרפי של התל, המתחיל מסוף האלף החמישי לפנה"ס - שכבה שסומנה VIII; ומסתיים בתקופה החתית החדשה בשכבות I ו-II.
כיום ירשה את העיר מליד מלטיה.
בשנת 2021 הוכרז התל כאתר מורשת עולמית.
שם העיר

במקורות נאו־אשוריים קרויה העיר מֶלִיד (Melid). במקורות אוררטיים נקראת מֶלִיטֶיַה (Meliṭeia). השם הילידי של המקום נכתב בהירוגליפים לוויים, והגייתו משוחזרת מַלִיזִי (Malizi); לשחזור זה ניתן להוסיף את הכתיב העיצורי (ללא תנועות) הארמי "מלז" (בכתובת זכור). שמות אלה התייחסו לעיר ולמישור שבמסביבה עד לפרת.
ממצאים

שכבה VIII, כלקולית מאוחר 1–2, 4300–3900 לפנה"ס - מתקופה זו שרדו מבנה בן שלוש קומות, ובו עדויות לכלים להכנת מזון, כגון מספר תנורים וממצאי חרס. החרסים הם מייצור מקומי אך עם קשר לדרום-מזרח טורקיה, ולכן נחשבים לחלק של קרקמיקת תקופת עובייד במובנה הרחב, עם קשרים למסופוטמיה עילית.
שכבה VII, כלקולית מאוחר 3–4, 3800–3400 לפנה"ס - שלב הבניין המוקדם ביותר של תקופה זו הוא בדמות מבנה מונומנטלי יחסית, שנחשב למגורי העלית. במבנה שאריות ציורי קיר ועמודים מטיוייחים בלבן לאורך הקירות. מאידך, בשכבה זו נמצאו בתי חומר פשוטים בעלי ממדים קטנים, הכוללים חדר עד שלושה חדרים. באחד החדרים התגלה ציור גאומטרי המורכב ממשולשים לבנים ושחורים לחלופין. בחלקה המאוחר של שכבה זו חשפו החפירות שני מבנים מונומנטליים מפוארים (3600-3400 לפנה"ס) שסביר בהחלט כי שימשו כשני מקדשים. בשני אלה המכונים מקדשים C ו-D התגלו חותמות על מאות כלי חרס וכן מאות קערות חרס אשר שימשו, ככל הנראה, לחלוקת מזון.
שכבה VIA, כלקולית מאוחר 5, 3400–3100 לפנה"ס - מקדשים C ו-D ננטשו בתקופה זו, שבמהלכה הגורם הדתי - אף שהיה עדיין קיים - איבד מחשיבותו המכרזית; מנגד מופעים ציבוריים החלו מתבצעים בחצר גדולה לפני מבנה חילוני כלשהו. המבנה הגדול ביותר שאותר מתקופה זו מכונה "הארמון הציבורי" - מבנה גדול במיוחד למגורי עלית ולשימושים שלטוניים, שהשתרע על פני שטח של 3,500 מ"ר. ציורי הקירות לא נועדו רק לשימושים אסתטיים ונודע להם תפקיד בארמון; הם כללו מוטיבים פיגורטיביים וסצנות של ממש, וצוירו על הדלתות ולאורך הפרוזדור המרכזי. הסברה היא כי הם כללו אידאולוגיות ומסרים בעל משמעות שכוונו לכל מי שנכנס אל הארמון. בחפירות מאוחרות ייתכן ונחשף גם חדר כס, והראיות מראות על כך שהייתה גישה ציבורית אל מתחם הארמון. קיימות ראיות לקיומם של תהליכים כלכליים ריכוזיים, ולמהלכים להנהגתה של מדינה מוקדמת; אך הארמון עלה באש והושמד בשנת 3100 לפנה"ס לערך ועימו נעלמה המערכת הפוליטית הקשורה אליו.
כל המבנים בתקופה זו נבנו על טרסות לאורך המדרונות, גובהם השונה מכריע את מיקומם ביחס לתפקידיהם והקונטקס הסימבולי שלהם. המבנים הוקמו על יסודות אבן, נבנו מחומר ועץ וקורו בחרסית. בין הממצאים מתרופה זו כלי חרס רבים וקבוצה של תשע חרבות מסגסוגת של נחושת ארסנית או כסף וכן 12 דוקרנים, וזהו ממצא החרבות המוקדם ביותר בתקופת הברונזה המוקדמת.
שכבה VIB1, תקופת הברונזה המוקדמת A1‏, 3100–3000 לפנה"ס - תקופה זו שהחלה עם הריסתו של המבנה המכונה "הארמון הציבורי", הייתה תקופה של שינוי. את סביבתו של הארמון תפסו מבני עץ ומכלאות לבעלי חיים; ומבנה חומר חדש בסגנון שונה קם מעל הארמון הקודם. תקופה זו התאפיינה גם בסוג ייחודי של חרסים שיוצר ביד מחומר אדום -שחור. הממצא המשמעותי ביותר מתקופה זו מכונה "הקבר המלכותי" - זהו ארון קבורה שהנח בקצה התל ומולא במתנות למת, כולל חפצי מתכת, כלי עבודה, תכשיטי נחושת, כסף וזהב.
שכבות VIC ו-VID‏ 2750–2000 לפנה"ס - בתקופה זו אורגן היישוב בצורה שונה, דבר המציע שאוכלוסייה חדשה בנתה יישוב חדש על היישוב הקודם. תופעה זו מכונה "תקופת העיור השני". עם זאת ברי כי שרידיהם של חומת העיר ומגדל חצי מעוגל שרדו מהיישוב המקורי. בשכבה VID ניכר תהליך חדש של התפשטות הדרגתית של היישוב. תהליכים אלה של ארגון מחדש והתפשטות ממשיכים עד תקופת הברונזה התיכונה (שכבה VA, ‏2000–1750 לפנה"ס). חומות היישוב השתמרו אל תוך תקופת הבהרזל, אולם העיר החתית החדשה הושמדה בידי סרגון השני מאשור ב-712 לפנה"ס. כמות דלה יחסית של ממצאים המשיכה ונמצאה באתר גם בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית.
המחקר באתר

החפירות באתר החלו בשנות ה-30 של המאה ה-20 בידי משלחת צרפתית, והמשיכו בשיתוף משלחת איטלקית מאוניברסיטת לה ספיינצה בשנות ה-60 של המאה ה-20. משלחת זו ממשיכה וחוקרת את האתר עד היום. ב-45 שנות החפירה הראשונות התמקדו החפירות בממצא הפרה-היסטורי והפרוטו-היסטורי של התל, בעיקר בצידו המערבי והדרום-מערבי שבו שכנה ההתיישבות המוקדמת במקום. בשנת 2008 החלו חפירות בצד הצפון-מזרחי של התל ואלה מתמקדות בהתרחבות היישוב החתי ובמעבר אל התקופה החתית החדשה.
הערות שוליים

↑  John David Hawkins, Corpus of Hieroglyphic Luwian Inscriptions, Vol. 1: Inscriptions of the Iron Age, De Gruyter, 2012, עמ' 284
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4570586-0  VIAF: 247832101   WorldCat (עם VIAF): 247832101
אבי בן טל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1991 
 
אבי בן טל (נולד ב-1969) הוא איש תקשורת ישראלי, אשר שימש כמנכ"ל רשת 13. בן טל החל את דרכו ב"קבוצת ידיעות אחרונות" ובתפקידו האחרון בקבוצה שימש כמנכ"ל ynet בשנים 2007–2020. הוא ניהל גם את כלל פעילות הדיגיטל של הקבוצה ואת הזרוע הטכנולוגית שלה "ידיעות טכנולוגיות".
ביוגרפיה

בן טל גדל באשדוד ולמד בישיבה התיכונית נווה הרצוג. בשנת 1991 החל את הקריירה בקבוצת "ידיעות אחרונות" במגוון תפקידי ניהול ומכירות עד שבשנת 2004 מונה למנכ"ל "לוח ידיעות אחרונות". הוא כיהן בתפקיד זה עד למינויו בשנת 2007 למנכ"ל ynet. בתקופת כהונתו גדל האתר והפך לאתר הפופולרי והריווחי בישראל.
במסגרת תפקידו כמנכ"ל ynet ניהל בן טל חברות נוספות בקבוצת "ידיעות אחרונות" המונה כ-2,200 עובדים ובהן פעילות הדפוס של הקבוצה, חברת המנויים, ידיעות טכנולוגיות YIT, פעילות השיווק של הקבוצה והקמת אולפן הטלוויזיה של ynet. כחלק מפעילות זו ניהל את כלל פעילות הדיגיטל של קבוצת "ידיעות אחרונות" ואת הזרוע הטכנולוגית שלה.
בנוסף ביצע בן טל מספר רב של רכישות, עסקאות הצלחה ושיתופי פעולה בעשרות חברות ובהם אתר הקופונים ביג דיל ואתר ההנעלה RUNY. במהלך 2019 הוביל את השקת + ynet שרות מנויים בתשלום של ynet. בסוף שנת 2019 פרש מתפקידו.
בפברואר 2020 מונה למנכ"ל רשת 13. בפברואר 2022 הודיע על פרישתו מתפקיד זה.
בדצמבר 2024 עלה שמו של בן טל כמינוי אפשרי לתפקיד מנכ"ל ערוץ 13.
הערות שוליים

↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏האתגר של מנכ"ל רשת 13: לעשות טלוויזיה שמרוויחה כסף, באתר גלובס, 26 בינואר 2020
↑  איילה צורף, ynet נכנס לזירת המכירות החברתיות: רכש את אתר ביג דיל, באתר TheMarker‏, 23 בנובמבר 2010
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏גל עזיבות הבכירים ב"ידיעות אחרונות" נמשך: ערן הוכמן פורש, באתר גלובס, 4 בנובמבר 2019
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏אחרי 12 שנים: מנכ"ל ynet אבי בן טל פורש מתפקידו, באתר גלובס, 27 באוקטובר 2019
↑  אביאור אבו, רשת 13: אבי בן טל יחליף את יוסי ורשבסקי בתפקיד המנכ"ל, באתר כלכליסט, 20 בינואר 2020;
רן בוקר, אבי בן טל יחליף את יוסי ורשבסקי כמנכ"ל רשת, באתר ynet, 20 בינואר 2020
↑  רן בוקר, אחרי שנתיים בתפקיד: מנכ"ל רשת אבי בן טל פורש מתפקידו, באתר ynet, 27 בפברואר 2022
↑  ניר צוק מכין מהפכה ברשת 13? זה המועמד לניהול הערוץ, באתר אייס, 16 בדצמבר 2024
מצודת טולדו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ספרייה, מוזיאון 
 כתובת:  Toledo city 
 מיקום:  טולדו 
 מדינה:  ספרד 
 בעלים:  הצבא הספרדי 
 
 קואורדינטות:  39°51′29″N 4°01′14″W﻿ / ﻿39.85805556°N 4.02055556°W﻿ / 39.85805556; -4.02055556
 he
 
מצודת טולדו
מצודת טולדו (בספרדית: Alcázar de Toledo) הוא מבנה אבן הממוקם בחלק הגבוה ביותר של העיר טולדו, ספרד. מקור שמו של האתר הוא בתרגום המילה "הטירה" מערבית, שהושפעה ככל הנראה מ-castrum הלטינית. המצודה היא מבנה ריבועי שאורך צלעו כ־60 מטר ובארבעת קודקודיו מגדלים בגובה 60 מטר, שבראשם צריח בסגנון מדריד.
היסטוריה

מצודת טולדו הוקמה במקום שבו שכן ארמון רומי שנבנה במאה ה-3 ושימש כמושב הפרטוריום. בשנת 568 בתקופת השליטים הוויזיגותים הקים לאוויגילד מלך היספניה וספטימניה את בירתו בעיר וקבע את מושבו במבצר. בתקופה המוסלמית בשנת 836 התיישב במבצר עבד א-רחמן השני ולאחריו עבד א-רחמן השלישי בשנת 932 אשר המשיכו בבניה ופיתוח האתר. בימי הביניים נשלטה המצודה על ידי אלפונסו השישי, מלך לאון, וממשיכיו כך שבסוף ימי הביניים קיבלה מצודה את עיצובה הסופי ההמוכר של המרובע עם המגדלים.
בשנת 1528 התקבל באתר הרנאן קורטס לאחר כיבושיו את האצטקים בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. קרל, ובנו פליפה השני, מלך ספרד פעלו לשיחזור, פיתוח, והרחבת המצודה בשנים שלאחר 1540.
בשנת 1710 במהלך מלחמת הירושה הספרדית עלתה המצודה באש בפעם הראשונה. התיקון החל רק בשנת 1774 אך כמעט מיד לאחר השלמתו בשנת 1810 פרצה במצודה שוב שריפה כתוצאה מהפגזות שספגה כחלק ממלחמת העצמאות הספרדית במלחמות הנפוליאוניות. שיפוצים ותיקונים של המבנה התנהלו בעצלתיים במהלך המאה ה-19 עד שבשנת 1887 פרצה בו שריפה נוספת שהחלה בספריה, וגרמה להחרבה כמעט מוחלטת של האתר כולו.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, החזיק מושל פרובינציית טולדו, הקולונל איטוארטה (José Moscardó e Ituarte) במבנה, ונלחם נגד הכוחות הרפובליקנים שהטילו מצור על המצודה. אירוע המצור הפך לאתוס מרכזי במסורת הלאומנית הספרדית כאשר במהלכו שבו הרפובליקנים את בנו בן ה-24 של הקולונל ואיימו להוציאו להורג אם לא תיכנע המצודה. לאחר שיחה קצרה בין השניים הורה הקולונל לבנו להריע "יחי ספרד" ו"למות כגיבור".
לא נמצאו הוכחות היסטוריות להריגתו המיידית של הבן וההערכה היא כי הוא נורה למעשה רק כעבור חודש כגמול על תקיפה אווירית. בהקשר זה ראוי להזכיר כי במצודה עצמה הוחזקו בני ערובה רפובליקנים אשר ייתכן כי חלקם נהרגו אך גם לכך לא נמצא אימות ישיר. אירועי מלחמת האזרחים בספרד במצודת טולדו הפכו את המבנה לסמל ללאומיות ספרדית והיוו השראה לשמו של "האלקאזר" (El Alcázar), עיתון ימין קיצוני שהחל להתפרסם במהלך מלחמת האזרחים ונסגר עם המעבר של ספרד לדמוקרטיה .
לאחר סיום המצור נגרמו למבנה נזקים קשים. בתום המלחמה ובין השנים 1939–1957 התנהל במצודה תהליך שיחזור והיא נבנתה מחדש.
כיום מוגדר המבנה כנכס בעל חשיבות תרבותית לאומית ושוכנים בו הספרייה האזורית של קהילת קסטיליה-לה מנצ'ה ומוזיאון הצבא (" Museo del Ejército ") ששכן בעבר במדריד .
לקריאה נוספת

Henry Kamen, Philip of Spain, (Yale University Press, 1999), 184-185
Toledo and the New World in the Sixteenth Century, Javier Malagón-Barceló, The Americas, Vol. 20, No. 2 (October 1963), 124.
Cecil Eby, The Siege Of The Alcázar, 1965
Hugh Thomas, The Spanish Civil War, 4th Rev. Ed. 2001
Antony Beevor, The Battle for Spain, 2006
אני, כריסטיאנה פ. (סרט)

ערך זה עוסק בסרט קולנוע גרמני משנת 1981. אם התכוונתם לערך על הביוגרפיה של כריסטיאנה פ., ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט - הגרסה האנגלית
 מבוסס על:  אוטוביוגרפיה
 בימוי:  אולריך אדל 
 הופק בידי:  בֶּרְנְד אייכינגר, הנס וֶט
 תסריט:  הרמן וייגל, קאי הרמן, הורסט ריק 
 עריכה:  ג'יין זייץ
 שחקנים ראשיים:  נָטְיָה בּרוּנְקְהוֹרסט   תומאס האושטיין
 מוזיקה:  דייוויד בואי   עורך מוזיקלי: יורגן קניפר
 צילום:  יירגן יירגס, יוסטוס פנקאו 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 חברת הפקה:  Solaris Filmproduktion
 חברה מפיצה:  Neue Constantin Film Maran Film (תקליטור) Euro Video ‏(Blu-ray)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 באפריל 1981
 משך הקרנה:  138 דקות
 שפת הסרט:  גרמנית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט שמבוסס על ספרים 
 מקום התרחשות:  ברלין, SOUND, תחנת הרכבת ברלין גן החיות, גרופיוסשטאדט 
 תקופת התרחשות:  1977 
 תקציב:  2.7 מיליון דולר (כ-4 מיליון מרק)
 דף הסרט ב־IMDb
 
אני, כּריסטיאנֶה פ. (במקור בגרמנית: Christiane F. – Wir Kinder vom Bahnhof Zoo, בתרגום לעברית: כריסטיאנה פ. – אנחנו הילדים מתחנת הרכבת של גן החיות) הוא סרט קולנוע גרמני משנת 1981, בכיכובם של נָטְיָה בּרוּנְקְהוֹרסט ותומאס האושטיין. הסרט מבוסס על רב-המכר האוטוביוגרפי אודות תקופת ילדותה והתבגרותה של כריסטיאנה פלשרינו כנרקומנית וילדה-זונה, על רקע סצנת הסמים בברלין המערבית של שנות ה-70 של המאה ה-20, ומתמקד באתרי התרחשות שנודעו בזמנם כמוקדי סמים וזנות קטינים: תחנת הרכבת ברלין גן החיות, תחנת הרכבת קורפירסטנדאם (אנ') ודיסקוטק "סאונד" (גר').
את הסרט הפיקו בֶּרְנְד אייכינגר והנס וט, וביים אולי אדל. את התסריט כתבו הרמן וייגל ושני העיתונאים שכתבו וערכו את הביוגרפיה על פי ראיונות שקיימו עם פלשרינו: קאי הרמן והורסט ריק. פסקול הסרט כולל שירים שכתב וביצע דייוויד בואי, הזמר הנערץ על כריסטיאנה, שגם תרם לסרט הופעת קמע שלו.
הסרט זכה בשני פרסים: פרס "מסך הזהב" הגרמני ופרס פסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול לסרט הפופולרי ביותר, והוא נחשב לאחד המצליחים והרווחיים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע הגרמני אחרי שנות ה-70 של המאה ה-20.
ליהוק

| שחקנ/ית | תפקיד |
| --- | --- |
נָטְיָה בּרוּנְקְהוֹרסט: כריסטיאנה פ.
תומאס האושטיין: דטלף
יֵינְס קוּפְּהָל: אקסל
כריסטיאנה רייכלט: בבסי
אנדריאס פורמן: אטצה
דניאלה ייגר: קסי
ריינר ולְק: "גווייה"
יאן גאורג אֶפלֶר: ברנד
קרסטין ריכטר: סטלה
כריסטיאנה לֶכְלֶה: אמא של כריסטיאנה פ.
אוּוֶה דידריך: קלאוס
אלן אֶסֶר: אמא של קסי
ב-25 במרץ 2019, בתשובה לשאלות גולשים, פרסמה נטיה ברונקהורסט פוסט בדף הפייסבוק שלה, ובו סיפרה כיצד קיבלה את התפקיד הראשי בסרט: לדבריה, המפיק אייכינגר והבמאי אדל בחנו כ-5,000 נערות מכל רחבי ברלין, אותן מצאו בין היתר במועדוני העיר. משלא מצאו את הנערה המתאימה, כמוצא אחרון שלחו השניים שליחים לחפש בבתי הספר. ברונקהורסט סיפרה שכילדה היא לא התעניינה בקולנוע, עד שיום אחד ניגשה אליה אישה בחצר בית הספר, אמרה לה שמחפשים ילדה רזה להשתתף בסרט, הציעה לה לבוא לעשות מבחן בד, ונטיה ענתה "אם צריך...". היא הלכה ללא ידיעת הוריה שהיו עסוקים, אנשי ההפקה נתנו לה סצנה ללמוד ולהציג, ואחרי המבחן אמרו לה לבוא שוב למחרת היום. בבואה ביום המחר, היא מצאה את תמונתה ושמה כמועמדת לתפקיד אחותה של כריסטיאנה, משום שלתפקיד הראשי חיפשו בת 15 והיא הייתה רק בת 13. אולם אנשי ההפקה הזמינו אותה שוב ושוב, עד שיום אחד מצאה את תמונתה על לוח השחקנים הפוטנציאליים כמועמדת לגלם את דמותה של כריסטיאנה.
לצורך קבלת החלטה סופית התקיים מבחן בד עם איפור, תלבושות ומצלמת קולנוע אמיתית, ובעקבות מבחן זה קיבלה נטיה ברונקהורסט את התפקיד. מאוחר יותר סיפרו לה שהמצלמה סקרה את פניהן של כל המועמדות לתפקיד הראשי, וכאשר המצלמה הגיעה אליה, כל הנוכחים באולם עצרו את נשימתם. אדל ואייכינגר חשבו בתחילה ללהק את כריסטיאנה פלשרינו שתשחק בתפקיד עצמה, אך הרעיון ירד מהפרק. נטיה ברונקהורסט הייתה בת 14 בעת הצילומים, וזה היה סרטה הראשון. מבין כל בני הנוער ששיחקו בסרט, היא היחידה שהמשיכה בקריירה קולנועית בבגרותה כשחקנית, תסריטאית ומפיקה.
תומאס האושטיין היה בן 15 בעת צילומי הסרט. בראיון שפורסם במרץ 2017, סיפר האושטיין שהסרט טילטל את חייו, ובבגרותו היה לעובד סוציאלי ויועץ בתחום ההתמכרות.
אף לא אחת מהדמויות האמיתיות השתתפה בסרט, וכולן גולמו על-ידי שחקנים. אולם קתרינה שאבק מחבורתם של כריסטיאנה ודטלף (דמותה בסרט נקראת "סטלה") מופיעה להרף עין בתפקיד סוחרת סמים שמוכרת הרואין לדטלף ב"סאונד" בתחילת הסרט. היא מתה בשנת 2004 בעקבות סיבוכים שנבעו מהתמכרות רבת שנים לסמים ולאלכוהול. חלק מהשחקנים היו קטינים תלמידי בית ספר בעת הצילומים, ולאור חשיבותו החינוכית של הסרט, מסרו הוריהם למפיקים מכתב הסכמה להשתתפותם בסצנות שימוש בסמים, מין ועירום.
הפקה > בימוי וצילום

זה היה שיתוף הפעולה המקצועי הראשון של המפיק ברנד אייכינגר והבמאי אולריך ("אוּלי") אדל בקולנוע המסחרי. אדל הצטרף לצוות ההפקה רק שבועיים לפני תחילת הצילומים, לאחר שהבמאי רולנד קליק פוטר בעקבות סכסוך עם אייכינגר. השניים, שהתוודעו זה לזה בעת לימודיהם המשותפים בבית הספר לקולנוע במינכן, היו מחסידי הזרם הנאו-ריאליסטי בקולנוע - והנאו-ריאליזם האיטלקי בפרט - ושל הגל החדש בקולנוע הצרפתי, דבר שהתבטא בסגנון התיעודי של הסרט ובטכניקות הצילום:
אדל ליהק שחקנים לא-מקצועיים וחסרי ניסיון שנטמעו באתרי הצילום. רבים מהניצבים בסצנות עם קהל היו בני נוער מכורים לסמים במציאות, אשר ההפקה גייסה.
אפיזודות מרכזיות צולמו באתרי התרחשות אותנטיים בתחנת הרכבת "ברלין גן החיות", דיסקוטק "סאונד" ו"אירופה סנטר", וכן בשכונת גרופיוסשטאט שברובע נויקלן, שם התגוררה פלשרינו מאז עברה מהמבורג לברלין המערבית. מאחר שהסרט צולם בשנת 1980, בעוד העלילה מתמקדת בתקופת התמכרותה של כריסטיאנה להרואין משנת 1975 עד 1977, היה צורך לעצב את האתרים ולהתאימם לשנים הרלוונטיות.
אפיזודות של בני נוער מסוממים בתחנת הרכבת צולמו במצלמה נסתרת באופן שהתמונות האותנטיות לא מובחנות מהצילומים המבוימים.
תמונות הזרקת ההרואין, מצבם של הנרקומנים לאחר הזרקה וסצנת תסמיני הגמילה של כריסטיאנה ודטלף, מצולמים בסגנון ריאליסטי, לעיתים באמצעות קלוז אפ.
תהליך הידרדרותה של כריסטיאנה מתבטא בשינויי גוונים: היא צובעת את שיערה בוורוד בעוד עורה מקבל גוון ירקרק-חיוור, שילוב המשווה לה מראה מבעית.
הפקה > מוזיקה

פסקול הסרט כולל תשעה שירים בביצועו של דייוויד בואי: שמונה מהם מתוך שלושת אלבומי טרילוגיית ברלין שכתב והקליט בואי בעת שהותו בברלין בין השנים 1977 ו-1979, יחד עם המלחין והמפיק בראיין אינו, וכוללים גרסה גרמנית לשיר Heroes (בגרמנית: Helden) שכתבה זמרת הליווי אנטוניה מאס (שלושת האלבומים הם Low, Heroes, Lodger). השיר התשיעי הוא Station to Station משנת 1975. את אלבום הסרט הפיקה חברת RCA, ובשנת 2001 האלבום הופץ מחדש בתקליטור על ידי חברת EMI.
ב-29 ביוני 2018 הוציאה חברת "פרלפון" את אלבום הסרט בפורמט של ויניל אדום, במהדורה מוגבלת, לציון 30 שנה לצאת אלבום הוויניל האחרון של הסרט. בשבוע יציאתו, האלבום דורג חמישי במצעד הרשמי של אלבומי ויניל(אנ').
הפקה > הופעת קמע של דייוויד בואי

באוקטובר 1980 נענה בואי לבקשת התסריטאי הרמן וייגל לשלב סצנת הופעה חיה שלו בהפקת הסרט בברלין. מכיוון שבאותה עת הופיע בואי מספר פעמים בשבוע בברודוויי ולא היה יכול להגיע לגרמניה, צולמה ההופעה החיה כביכול, במועדון "Hurrah" בניו יורק. בואי ביצע בסצנה זו את השיר Station to Station עם פלייבק. המועדון ותלבושתו של הזמר עוצבו בהתאמה לסיבוב ההופעות שלו בברלין בשנת 1978, ותמונות הקהל נלקחו מצילומי קונצרט של להקת AC/DC שהתקיים ב"דויטשלנד האלה" (אנ') ב-27 בנובמבר 1980.
הפקה > שגיאות וכשלים בהפקה

בסרט יש מספר כשלים טכניים או עובדתיים.
בעיות בדיבוב:
דיאלוגים ואפקטים שהוקלטו באולפן לא מתאימים לתנועות השפתיים או שאינם תואמים את רעשי הסביבה הטבעיים.
מכיוון שקולה של השחקנית שמגלמת את אמה של כריסטיאנה מדובב על ידי שחקנית אחרת, פניה לא נראים כאשר היא מדברת.
בעיות בהמשכיות הצילום::
כאשר כריסטיאנה פוגשת את אקסל וברנד בתוך תחנת הרכבת כדי לחפש את דלטף, אקסל לובש מכנסי ג'ינס מתרחבים בהירים, אבל כאשר הם יוצאים מהתחנה לרחוב, הוא לובש מכנסיים צמודים בצבע כהה.
בסצנה שבה כריסטיאנה נמצאת לראשונה במכוניתו של לקוח, כאשר הצילום נעשה מתוך המכונית לעבר השמשה הקדמית, בחוץ יורד גשם סוחף שלא נראה מזוויות אחרות של צילום הסצנה.
שגיאה עובדתית: בסצנה שבה כריסטיאנה משמיעה בחדרה תקליט של דייוויד בואי, נראית עטיפת התקליט "ChangesOneBowie", אבל השיר שנשמע הוא הגרסה הגרמנית של השיר Heroes, שכלל לא נמצאת בתקליט זה.
הפצה

הצגות הבכורה התקיימו ב-2 באפריל 1981. בגרמניה המערבית, הסרט הופץ ל-110 בתי קולנוע, לכניסה חופשית מגיל 16. בארצות הברית, הסרט הופץ בשתי גרסאות: האחת - עם כתוביות תרגום לקהל מצומצם של חובבי סרטי ארט-האוס המתעניינים בהיבטים האמנותיים, ושנייה - מדובבת לאנגלית לקהל הרחב, מתוך הנחה שרוב הצופים יתעניינו בעיקר בהיבט הניצול בסרט.
ב-2 במאי 2005, 24 שנים אחרי שיצא לבתי הקולנוע, הופץ הסרט על גבי תקליטור ובהזרמת מדיה על ידי חברת Maran Film הגרמנית, בגרסה שקוצרה ל-120 דקות, 18 דקות פחות מהמקור. ב-10 במאי 2012 הפיצה חברת Euro Video את הסרט בפורמט Blu-Ray.
"אני, כריסטיאנה פ." כסרט פולחן

עם צאת הסרט לבתי הקולנוע, הוא זכה למעמד של סרט פולחן בגרמניה, בהמשך לביוגרפיה שראתה אור כשנתיים קודם. כריסטיאנה פלשרינו הפכה לידוענית ואף כונתה "נסיכת הנרקומנים". היה צפוי שהצילומים הריאליסטיים ירתיעו בני נוער משימוש בסמים, אולם צעירים רבים נמשכו למסתורין ולרומנטיקה של חייה כנרקומנית וזונה צעירה, והשילוב של נעורים עם סמים וזנות גרם לגלוריפיקציה של דמותה. נערות אשר הוקסמו מחיצוניותה של השחקנית הראשית ומראה ההרואין שיק שלה, ייחסו את הדמות לפלשרינו עצמה, ראו בה מודל לחיקוי והחלו לאמץ את סגנון לבושה ותסרוקתה. לתקופה מסוימת, תחנת הרכבת "ברלין גן החיות" הייתה מוקד עלייה לרגל ואתר תיירות. מאחר שהספר הוכנס לתוכנית הלימודים בבתי הספר, היה חשש שהספר והסרט לא משיגים את המטרה החינוכית, ובית ההוצאה לאור של השבועון שטרן שהוציא את הביוגרפיה, הפיץ למורים והורים ספר עם מידע לצורך התמודדות עם משיכתם של ילדים לסיפורה של כריסטיאנה.
הבגדים ואביזרי האופנה בסרט, בעיקר של השחקנית הראשית, שימשו לא אחת השראה למעצבי אופנה. לרגל מינויו של מעצב האופנה הבלגי ראף סימונס בשנת 2012 להיות המעצב הראשי של כריסטיאן דיור, סיפר סימונס כיצד הושפעה עבודתו מהספר שאותו קרא, והסרט שראה בנעוריו. הוא הסביר שזה היה אחד משני סרטים שעליהם ביסס את עיצוב קולקציית הביכורים שלו (סתיו-חורף 1995) שעסקה בקשר בין אופנה לקולנוע. במסגרת השקת קולקציית סתיו-חורף 2018 שלו, וכמחווה לסרט, הציג סימונס מגוון פרטי ביגוד ואביזרי אופנה עם הדפסים של דמויות כריסטיאנה ודטלף (בגילום השחקנים), והלוגו של הסרט. פריטים אלה הוצעו למכירה בחנות האינטרנט של סימונס, במטרה להעביר את ההכנסות ממכירותיהם לגופי צדקה התומכים בגמילה מסמים. תמונות בגדים מהקולקציה הופיעו על עטיפת גיליון כתב העת לגברים "Men‏ 10" מספטמבר 2018, כאשר לצורך הצילומים גייסה הצלמת פוּמִי נאגאסאקָה את שני כוכבי הסרט, נטיה ברונקהורסט ותומאס האושטיין, לשמש דוגמנים.
בית האופנה "גוצ'י" פרסם את קולקציית אביב-קיץ 2016 תוך שימוש בסרטון פרסומת ותמונות שכללו הרמזים לסצנות שהתרחשו בתחנת "ברלין גן החיות" ובבניין "אירופה סנטר". הדבר עורר מחלוקות וביקורת על כך שגוצ'י עושים הומאז' למקומות הקשורים לסמים וזנות בברלין, ולמראה הרזה בסגנון "הרואין שיק".
כמחווה לרגל מותו של דייוויד בואי (ינואר 2016), הפיקו הקולנועניות הארגנטינאיות קטיה סטוקראט ומקארנה רוביו סרט אופנה קצר בשם Christiane F Returns to Bahnhof Zoo (בתרגום לעברית: "כריסטיאנה פ. חוזרת לתחנת הרכבת של גן החיות"), בכיכובה של הדוגמנית הגרמנייה סינה ניקיטה, המשחזרת תמונות של נטיה ברונקהורסט בתפקיד כריסטיאנה. הסרט צולם בתחנת הרכבת "ברלין גן החיות".
בספטמבר 2017 יצרה הצלמת ועורכת האופנה הגרמנייה ליה קלקא, סדרת תצלומים בהשראת תמונות סטילס של דמותה של כריסטיאנה בסרט. הסדרה צולמה בתחנות הרכבת התחתית בקורפירסטנדאם ו"ברלין גן החיות".
כמו כן, לבושה של השחקנית הראשית זוכה מדי פעם להתייחסויות במדורים, אתרי אינטרנט ובלוגים העוסקים באופנה ובסגנון חיים.