stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפיגועים בבנגקוק (2012)
חקירה > חשודים

איראן אזרחים איראניים:
סעד מוראדי: איבד את שתי רגליו כשרימון שזרק חזר אליו.
מוחמד חזאי: נעצר בנמל התעופה סוברנבהומי אחרי ההתפוצצות.
מסעוד סדגת זיאד: נמלט למלזיה ביום ההתפוצצות, נעצר בנמל התעופה הבין-לאומי קואלה לומפור ב-15 בפברואר, בעת ניסיון להמלט לאיראן.
לילי רוחיאני: נחשד שנמלטה לטהראן, שכרה את המבנה בו שהו המחבלים.
ג'בד ניקפהאד: נתפס במלצמות האבטחה נכנס ויוצא מבית בו שהו החשודים, נחשב למומחה החבלה של הקבוצה. הוצא נגדו צו מעצר.
עלי עכבר נורוז שאיה: הוצא נגדו צו מעצר באשמת החזקת נשק ותחמושת.
ב-22 באוגוסט 2013 נידון סעיד מוראדי למאסר עולם ומוחמד חזאי נידון ל-15 שנות מאסר וגירוש.
בנובמבר 2020, במהלך "חילופי שבויים", הוחלפו סעיד מוראדי, מוחמד חזאי ומסעוד סדאגאת זאדה תמורת קיילי מור-גילברט (אנ'), מרצה באוניברסיטה שהוחזקה באיראן במשך שנתיים.
תגובות

מפקד משטרת תאילנד פריופאן דמפונג הנחה את משרד התחבורה להעמיד את ששת שדות התעופה הבינלאומיים במדינה בכוננות גבוהה. נטען כי ההנחיה באה בעקבות דיווחים שסיפק המודיעין הישראלי לפיהם קיימת אפשרות למתקפות נוספות.
משטרת תאילנד ביצעה חיפושים מבניין לבניין סביב בית כנסת ברחוב סוקומוויט, סמוך לבית הבטוח. בית הכנסת כבר היה תחת אבטחה משטרתית 24 שעות ביממה בעקבות מעצרו בינואר של סוכן של חזבאללה.
הלשכה ללוחמה בטרור של הטה לביטחון לאומי פרסמה אזהרת מסע עולמית, המבוססת על מידע לפיו איראן וחזבאללה מתכננות התקפות נוספות נגד ישראלים ויהודים ברחבי העולם.
ראו גם

הפיגועים נגד הדיפלומטים הישראלים בהודו ובגאורגיה (2012)
הערות שוליים

↑  Thai Police Widen Search for Iranians, Wall Street Journal 16 February 2012
↑  Thai police to seek arrest of 5th suspect after Bangkok bombings, CNN 17 February 2012
↑  Barak blames Iran for bomb blasts in Bangkok, Jerusalem Post 14 February 2012
↑    Ian MacKinnon, ‏Israel blames Iran for Bangkok blasts, The Telegraph, 14 February 2012
↑  מתקפת טרור של איראן וחזבאללה נגד יעדים ישראליים בחו"ל (עמ' 24), באתר המכללה לביטחון לאומי
↑  Iranian suspects in Bangkok bomb plot dined with prostitutes, authorities say, AP 17 February 2012
1 2 3 4 5  Fourth Iranian bomber on loose in Thailand as prostitute helps police (הקישור אינו פעיל), Telegraph 17-02-2012
↑  Wongruang, Piyaporn, Suspects partied in Pattaya, Bangkok Post, 17 February 2012
1 2 3 4 5  Thai police seek fifth suspect in Iranian bombers case, Reuters 17 February 2012
1 2  Probes into Iranians show no links to terrorist organisations, The Nation 17 February 2012
↑  Malaysia probes Iran suspect's past visits: Source, AFP 17 February 2012
1 2  Thailand blasts: police search for two more suspects, Guardian 17 February 2012
↑  Warrant issued for 5th Iranian in Thai bomb plot, Jerusalem Post 20 February 2012
↑  "Iranians convicted over Bangkok bomb plot". TheGuardian.com. 22 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Thailand approved transfer of 3 Iranians as Australian freed". Associated Press. 20 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kylie Moore-Gilbert: Lecturer released by Iran 'in prisoner swap'". BBC News. 25 בנובמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Iran, Hezbollah seek to attack more Israeli targets abroad, official says, Haaretz 17 February 2012
↑  Warning: Iran, Hezbollah planning more attacks, ynet News 17 February 2012
וולגה גא"ז 21

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  גא"ז
 שנות ייצור:  1956-1970
 מודל קודם:  פובדה
 מודל אחריו:  וולגה גא"ז 24
 סיווג:  משפחתית
 פלטפורמה:  מנוע קדמי, הנעה אחורית
 אורך:  4810 מ"מ
 רוחב:  1800 מ"מ
 גובה:  1610 מ"מ
 משקל:  1450-1875 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,700 מ"מ 
 מפרט טכני
 מנוע:  ארבעה צילינדרים, 2.445 ליטר, בנזין
 הילוכים:  ידני: 3 הילוכים
 
וולגה גא"ז 21 (ברוסית: Во́лга ГАЗ-21) היא מכונית נוסעים סובייטית שיוצרה במפעל גא"ז בעיר ניז'ני נובגורוד במהלך השנים 1956-1970. במהלך תקופה זו יצאו מקו הייצור כ-640 אלף מכוניות. בשנות ה-60 היא הייתה מכונית הנוסעים היוקרתית בברית המועצות ועליה נסעו מנהלי מפעלים, פקידי ממשל בכירים, אנשי תרבות ידועים ועוד. דגם זה היה הראשון בסדרה של מכוניות שנקראו כולן וולגה, ויוצרו עד 2010.
רקע

החל משנת 1946 מפעל גא"ז החל בייצור מכוניות מדגם פובדה. בתחילת הייצור זו הייתה מכונית מתקדמת לתקופתה, אך בשנות ה-50 התכנון היה מיושן. לכן הוחלט על מעבר לדגם מתקדם.
עבודות תכנון הדגם החדש החלו בשנת 1951. כבר מהתחלה הוחלט להקטין את קוטר הגלגלים מ-16 ל-15 אינץ' ועל ידי כך להגדיל את הנפח הפנימי. המכונית הייתה צריכה להתמודד עם מצב הכבישים הירוד בברית המועצות והעדר רשת מוסכים רחבה עם כוח אדם מנוסה. כתוצאה מכך בתכנון שולבו פתרונות טכניים מיושנים אף לתקופה של שנות ה-50 לצד פתרונות מתקדמים. עיצוב הדגם היה מתקדם לשנים 1953-54, כאשר המכונית תוכננה, אך לקראת שנת 1958, כאשר יצאה לשוק, העיצוב כבר היה מיושן. לקראת סוף תקופת ייצורה, בסוף שנות ה-60 העיצוב לא ענה לסטנדרט המקובל.
התכנון מבוסס בעיקר על ניסיון אמריקאי ולכן המכונית תוכננה כמכונית כבדה יחסית אך אמינה.
למכונית תוכנן מנוע חדש. לראשונה בברית המועצות, הותקנה במכונית זו תיבת הילוכים אוטומטית, אולם בעקבות תרבות תחזוקה ירודה ייצור מכוניות עם תיבה זו הופסק בשנת 1962.
סימן היכר של הדגם - צבי על מכסה המנוע - החל להופיע רק בשנת 1962 והותקן על כרבע מכלל המכוניות שנבנו. המכונית צרכה כ-13.5 ליטר בנזין ל-100 ק"מ, ובנסיעה עירונית אף יותר מכך. צריכה זו אומנם גבוהה אך לא חריגה למכוניות בנפח מנוע דומה שתוכננו בשנות ה-50. למנוע היו 75 כוח סוס בלבד ובהתחשב במשקל המכונית היא יכלה להגיע ל-130 קמ"ש בלבד. לצורכי שרותי הביטחון הסובייטיים נבנו מכוניות עם מנוע 8 צילינדרים והם היו מסוגלים להגיע למהירות של 170 קמ"ש.
המכונית הייתה מכונית הנוסעים הסובייטית הראשונה שהגיעה לרמה משמעותית של מכירות לאירופה ובמיוחד בבלגיה. חלק מהמכוניות הורכבו במפעל באנטוורפן. מכוניות אלו השתמשו בחלקן במנוע דיזל.
היסטוריית ייצור

המכוניות הראשונות נבנו בשנת 1955. הייצור הסדרתי החל ב-10 באוקטובר 1956 אך עד לסוף שנה נבנו 5 מכוניות בלבד. מעשית הייצור הסדרתי החל בשנת 1957.
הסדרה הראשונה הייתה בייצור עד לשנת 1959 ובסך הכול נבנו כ-30 אלף מכוניות.
הסדרה השנייה הייתה בייצור עד לשנת 1962 ובסך הכול נבנו כ-140 אלף מכוניות.
הסדרה השלישית הייתה בייצור עד לשנת 1970 ובסך הכול נבנו כ-470 אלף מכוניות.
ההבדלים בין הסדרות היו בעיקר בעיצוב אך גם בשיפורים טכניים שונים. במחצית שנות ה-60 נשקלה תחילת ייצור של הסדרה הרביעית, אך התוכניות לא מומשו.
ראו גם

וולגה שחורה
סמי הופייה

סמי טומאס הופייה (בפינית: Sami Tuomas Hyypiä; נולד ב-7 באוקטובר 1973) הוא כדורגלן עבר פיני, ומאמן כדורגל בהווה.
תחילת קריירה

הופייה נולד בפורוו שלחופה הדרומי של פינלנד, כחמישים קילומטרים ממזרח להלסינקי. הוא שיחק בשני מועדונים מקומיים וב-1992 הצטרף למולוקוסקן פאלו 47 (או בקיצור מופה) מהליגה הבכירה. באותה עונה זכתה מופה, במדיה שיחק גם יארי ליטמאנן, בגביע הפיני, והופייה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד תוניסיה.
ב-1995 נקנה על ידי המועדון ההולנדי וילם II. בטילברך הוא המשיך להשתפר, והיה קפטן הקבוצה שזכתה בגביע ההולנדי ב-1999 וסיימה את עונת 1998/1999 במקום השני בליגה,  המוליך לליגת האלופות. אולם הופייה ויתר על ההזדמנות לשחק במפעל היוקרתי ועבר לליברפול תמורת 3 מיליון ליש"ט.
קריירת מועדונים > באייר לברקוזן

ב-4 במאי 2009 חתם הופייה במדי באייר לברקוזן הגרמנית וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד מיינץ 05. את שער הבכורה שלו כבש במשחק בונדסליגה נגד הופנהיים בניצחון הקבוצה 3-0. את העונה הראשונה שלו בקבוצה סיימה באייר במקום הרביעי, שתי נקודות מהמקום השלישי המוביל לליגת האלופות. מגזין הכדורגל המוביל בגרמניה, Kicker, בחר את הופייה כשחקן ההגנה המצטיין בבונדסליגה והוא נכלל בהרכב המצטיינים של עונת 2009-2010.
באוגוסט 2010 היה ניסיון להחזיר את הופייה לליברפול כעוזר של המאמן החדש רוי הודג'סון אולם המהלך נפל כיוון שהופייה לא הצליח להשתחרר מחוזהו בלברקוזן.
ב-6 באוקטובר 2010 הודיע הופייה כי בכוונתו לאחר הפרישה להפוך לעוזר מאמן בבאייר לברקוזן.
ב-6 ביוני 2014 חתם מאמן בקבוצה האנגלית מהליגה השנייה ברייטון אנד הוב אלביון לשלוש. ושימש כמחליפו של אוסקר גארסיה.
פרישה וקריירת אימון

ב-2 במאי 2011 הודיע הופייה על פרישתו ממשחק פעיל ובעקבות פיטוריו של המאמן רובין דוט הפך למאמן הזמני של באייר לברקוזן יחד עם מאמן הנוער, סשה לבנדובסקי. מינוי זה הפך לחוזה לקבוע עד לסוף עונת 2015.
לאחר פרישתו הקים קרן העוזרת לשחקנים צעירים ומבטיחים במולדתו ואף השתתף במרתון הלסינקי כדי לגייס כספים למטרה.
באוגוסט 2015 התמנה לתפקיד מאמן פ.צ. ציריך מליגת העל השווייצרית. ב-12 במאי 2016, שלושה מחזורים לסיום עונת הבכורה שלו בקבוצה, פוטר הופייה מתפקידו כשקבוצתו במקום האחרון בטבלה. בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
נייג'ל מרטין

אנטוני נייג'ל מרטין (באנגלית: Antony Nigel Martyn; נולד ב-11 באוגוסט 1966) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת השוער.
מרטין שיחק לאורך כל הקריירה במולדתו, במדיהן של ארבע קבוצות שונות. הוא החל את דרכו בליגה השלישית, וממנה עשה את דרכו עד לפרמייר ליג. על אף שלא זכה בתוארים קבוצתיים משמעותיים במהלך הקריירה, זכה מרטין להערכה מקצועית שהתבטאה בבחירתו לנבחרת העונה של התאחדות הכדורגלנים במשך שלוש עונות רצופות, וכן ב-23 הופעות במדי נבחרת אנגליה. הוא נכלל בסגל הנבחרת בשני טורנירי אליפות אירופה ובשני טורנירי מונדיאל.
קריירת משחק > נבחרת אנגליה

מרטין ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה ב-29 באפריל 1992, במשחק ידידות מול נבחרת חבר המדינות העצמאיות. המאמן גרהאם טיילור העלה אותו כמחליף בדקה ה-80 במקומו של כריס וודס, ומרטין שמר על רשת נקייה בדקות בהן שיחק. המשחק הסתיים בשוויון 2-2. על אף חוסר ניסיונו הבינלאומי, זומן מרטין על ידי טיילור לסגל אנגליה לקראת יורו 1992, בו וודס שימש כשוער הראשון. מרטין לא שותף במהלך הטורניר, אותו סיימה אנגליה כבר בשלב הבתים. במהלך השנה הבאה ערך עוד שתי הופעות בהרכב תחת טיילור, שתיהן במשחקים לא רשמיים.
במשך ארבע שנים מאז ההופעות תחת טיילור, לא שיחק מרטין כלל בשורות הנבחרת. בעונות השיא בקריירה שלו היה לשוער שני בלבד בסגל האנגלי, כשדייוויד סימן היה לשוער הראשון. מרטין, עדיין ללא הופעה במשחק רשמי, זומן לסגל אנגליה למונדיאל 1998, תחת המאמן גלן הודל, אך ראה את סימן משחק לאורך כל הטורניר. הודל העניק למרטין הופעה רשמית ראשונה במסגרת מוקדמות יורו 2000, בניצחון 6-0 על לוקסמבורג ב-4 בספטמבר 1999.
מרטין זומן על ידי הודל לסגל אנגליה לקראת יורו 2000. הוא פתח את הטורניר על הספסל, אך במשחק האחרון של שלב הבתים מול רומניה פתח בהרכב במקומו של סימן הפצוע. טעות של מרטין הובילה לשער שוויון של דורינל מונטאנו, ובהמשך כבשה רומניה שער בפנדל דקה לסיום וגברה על אנגליה 3-2. בעקבות ההפסד, סיימה אנגליה את דרכה בטורניר.
מרטין, שלא שותף עוד תחת המאמן הודל, עלה כמחליף לדייוויד ג'יימס במחצית משחק הבכורה של סוון-יוראן אריקסון כמאמן הנבחרת, ב-28 בפברואר 2001 במשחק ידידות מול ספרד. מרטין עצר פנדל באותו המשחק, בדרך לניצחון 3-0. ב-6 באוקטובר 2001 ערך את הופעתו הרשמית האחרונה במדי אנגליה, שנפרדה בשוויון 2-2 עם יוון במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, שבזכותו העפילה לטורניר הגמר. משחקו האחרון במדי הנבחרת היה במסגרת ההכנות למונדיאל 2002, במשחק ידידות מול קמרון. מרטין זומן לסגל אנגליה לטורניר, אך שוב נותר על הספסל, כשסימן היה לשוער הראשון.
בסך הכול ערך מרטין 23 הופעות במדיה של אנגליה.
תארים

גביע פול ממברס: 1990/1991
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1987/1988 | בריסטול רוברס | אנגליההליגה האנגלית השלישית | 39 | 0 |
| 1988/1989 | בריסטול רוברס | אנגליההליגה האנגלית השלישית | 46 | 0 |
| 1989/1990 | בריסטול רוברס | אנגליההליגה האנגלית השלישית | 16 | 0 |
| 1989/1990 | קריסטל פאלאס | אנגליההליגה האנגלית הראשונה | 25 | 0 |
| 1990/1991 | קריסטל פאלאס | אנגליההליגה האנגלית הראשונה | 38 | 0 |
| 1991/1992 | קריסטל פאלאס | אנגליההליגה האנגלית הראשונה | 38 | 0 |
| 1992/1993 | קריסטל פאלאס | אנגליההליגה האנגלית הראשונה | 42 | 0 |
| 1993/1994 | קריסטל פאלאס | אנגליההליגה האנגלית השנייה | 46 | 0 |
| 1994/1995 | קריסטל פאלאס | אנגליהפרמייר ליג | 37 | 0 |
| 1995/1996 | קריסטל פאלאס | אנגליההליגה האנגלית השנייה | 46 | 0 |
| 1996/1997 | לידס יונייטד | אנגליהפרמייר ליג | 37 | 0 |
| 1997/1998 | לידס יונייטד | אנגליהפרמייר ליג | 37 | 0 |
| 1998/1999 | לידס יונייטד | אנגליהפרמייר ליג | 34 | 0 |
| 1999/2000 | לידס יונייטד | אנגליהפרמייר ליג | 38 | 0 |
| 2000/2001 | לידס יונייטד | אנגליהפרמייר ליג | 23 | 0 |
| 2001/2002 | לידס יונייטד | אנגליהפרמייר ליג | 38 | 0 |
| 2002/2003 | לידס יונייטד | אנגליהפרמייר ליג | 0 | 0 |
| 2003/2004 | אברטון | אנגליהפרמייר ליג | 34 | 0 |
| 2004/2005 | אברטון | אנגליהפרמייר ליג | 32 | 0 |
| 2005/2006 | אברטון | אנגליהפרמייר ליג | 20 | 0 |
| סך הכל קריירה | סך הכל קריירה | סך הכל קריירה | 666 | 0 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת אנגליה> שנה | נבחרת אנגליה> הופעות | נבחרת אנגליה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1992 | 2 | 0 |
| 1993 | 1 | 0 |
| 1997 | 2 | 0 |
| 1998 | 3 | 0 |
| 1999 | 4 | 0 |
| 2000 | 2 | 0 |
| 2001 | 5 | 0 |
| 2002 | 4 | 0 |
| סה"כ | 23 | 0 |
ספ מאייר

יוזף דיטר מאייר (בגרמנית: Josef (Sepp) Dieter Maier, תעתיק מדויק: זפ מאייר; נולד ב-28 בפברואר 1944 בגרמניה), שוער כדורגל גרמני. שיחק בבאיירן מינכן ובנבחרת מערב גרמניה. נחשב בזמנו לאחד מהבולטים בשוערי העולם ונחשב כיום לאחד מהבולטים בשוערים הגרמנים בכל הזמנים, ואחד הכדורגלנים המעוטרים ביותר בתארים בתולדות הכדורגל העולמי.
מאייר שיחק לכל אורך הקריירה בבאיירן מינכן, בין השנים 1965–1980. הוא זכה עם הקבוצה בארבע אליפויות גרמניה, בארבעה גביעים, בשלושה גביעי אירופה לאלופות, בגביע אירופה למחזיקות גביע ובגביע הביניבשתי. בנוסף שיחק בנבחרת מערב גרמניה בין השנים 1966–1979 וזכה ביורו 1972 ומונדיאל 1974. בשנת 1980 פרש מכדורגל.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הצטרף לצוות המקצועי של באיירן מינכן ושל נבחרת גרמניה כמאמן השוערים, וגם בתפקיד זה זכה בתארים רבים.
מאייר הוא שיאן ההופעות בבאיירן מינכן, שבמדיה הופיע 536 פעמים. במדי הנבחרת הופיע 95 פעמים. הקריירה שלו נקטעה בשל תאונת דרכים אשר אילצה אותו לפרוש.
קריירה כשחקן > באיירן מינכן

מאייר החל לשחק בבאיירן מינכן עוד טרם הקמת הבונדסליגה. בעונת 1964/65 העפיל מאייר עם באיירן מינכן לבונדסליגה תחת המאמן זלטקו צ'ייקובסקי, ובעונת 1965/66, עונת הבכורה של באיירן מינכן בבונדסליגה, סיים מאייר עם הקבוצה במקום השלישי, וזכה עם הקבוצה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 4-2 בגמר על מיידריכר (כיום דיסבורג). זכייה זו בגביע הגרמני הקנתה לבאיירן מינכן השתתפות בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1966/67. באיירן ומאייר זכו בתואר זה, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על גלאזגו ריינג'רס. בזירה המקומית, סיימו באיירן מינכן ומאייר במקום השישי בבונדסליגה, וזכו בפעם השנייה ברצף בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 4-0 בגמר על המבורג. החל מעונה זו לא הפסיד מאייר ולו משחק ליגה אחד במשך 13 עונות רצופות, וליתר דיוק 442 משחקי ליגה רצופים. בעונת 1968/69 זכה מאייר בדאבל עם באיירן מינכן, כאשר זכה באליפות הבונדסליגה הראשונה בקריירה שלו בפער של שמונה נקודות מהסגנית אלמניה אאכן, ובגביע הגרמני, לאחר ניצחון בגמר על 2-1 בגמר על שאלקה 04. בעונת 1970/71 זכה מאייר בפעם הרביעית בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על פ.צ. קלן. זכייה זו הייתה האחרונה של מאייר בגביע הגרמני, על אף שבאיירן זכתה בתארים רבים במהלך שנות ה-70, בהן מאייר היה שחקן הרכב קבוע.
בעונת 1971/72 מאייר זכה באליפות ראשונה מתוך שלוש ברצף, בפער של שלוש נקודות מהסגנית שאלקה 04. בעונת 1972/73 זכה מאייר שוב עם באיירן באליפות, בפער של 11 נקודות מהסגנית פ.צ. קלן, כשהוא סופג 29 שערי ליגה בלבד. בעונת 1973/74 המאבק היה צמוד יותר, הפעם מול בורוסיה מנשנגלדבך, בפער של נקודה אחת בלבד. באותה עונה, זכה מאייר לראשונה בגביע אירופה לאלופות, זכייה ראשונה מתוך שלוש רצופות, לאחר ניצחון על אתלטיקו מדריד בגמר גביע אירופה לאלופות 1974, כאשר המפגש הראשון הסתיים בתיקו 1-1, ובמשחק החוזר ניצחו באיירן ומאייר בתוצאה 4-0. בעונת 1974/75 נקטע רצף שלוש האליפויות של באיירן מינכן לטובת רצף שלוש אליפויות של בורוסיה מנשנגלדבך, ובאיירן סיימה עונת נפל בליגה, בה דורגה רק עשירית, ומאייר ספג 63 שערים. על אף זאת, זכו באיירן מינכן ומאייר בגביע אירופה לאלופות בפעם השנייה ברציפות, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על לידס יונייטד. מאייר נבחר באותה שנה בפעם הראשונה ככדורגלן השנה בגרמניה. בעונת 1975/76 זכה מאייר עם באיירן בפעם השלישית ברצף בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על סנט אטיין. באותה שנה, זכה מאייר עם באיירן גם בגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון במפגש כפול על קרוזיירו הברזילאית. היה זה התואר הקבוצתי האחרון של מאייר עם באיירן מינכן. באותה שנה נבחר שוב ככדורגלן השנה בגרמניה, בפעם השנייה ברצף. החל משנת 1977 מאייר שימש קפטן בבאיירן מינכן. בשנת 1978, על אף עונה חלשה של באיירן מינכן בליגה, בה סיימה רק במקום ה-12, זכה מאייר בפעם השלישית בתואר כדורגלן השנה בגרמניה, בעיקר לאור הצטיינותו כשוער נבחרת גרמניה במונדיאל 1978. עונת 1978/79 הייתה האחרונה של מאייר בקריירה. בעונה זו, סיים מאייר עם באיירן במקום הרביעי בבונדסליגה. בתום העונה פרש מכדורגל בגיל 35, לאחר שעבר תאונת דרכים שמנעה ממנו להמשיך לשחק.
קריירה כשחקן > נבחרת גרמניה המערבית

מאייר החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1966. בשנה זו זומן מאייר לסגל הגרמני למונדיאל 1966, אך היה שוער המשנה להנס טילקובסקי. החל מפרישתו של טילקובסקי מהנבחרת בשנת 1967, מאייר היה השוער הבלתי מעורער של גרמניה המערבית, במשך יותר מעשור. הטורניר הגדול הראשון בו מאייר היה השוער הבכיר היה מונדיאל 1970, בו מאייר הגיע עם גרמניה המערבית לחצי הגמר, שם הפסידה נבחרתו לנבחרת איטליה בתוצאה 4-3. מאייר שיחק בכל המשחקים בטורניר זה, למעט המשחק על המקום השלישי מול נבחרת אורוגוואי, בו שיחק שוער המשנה הנס וולטר, ששמר על שער נקי וסייע לגרמניה המערבית לנצח 1-0.
בשנת 1972 היה מאייר חלק מהזכייה של גרמניה המערבית ביורו 1972, לאחר ניצחון בגמר על נבחרת ברית המועצות בתוצאה 3-0. בשנת 1974 מאייר זכה גם במונדיאל 1974 שנערך על אדמת גרמניה, לאחר שנבחרת גרמניה המערבית, שכללה כוכבים כמו פול ברייטנר, ברטי פוגטס, גרד מילר ופרנץ בקנבאואר, ניצחה במשחק הגמר שנערך במינכן, עירו של מאייר, את נבחרת הולנד בתוצאה 2-1. מאייר הציג יכולת מצוינת לאורך הטורניר, ובסיומו נכלל בנבחרת הטורניר.
בשנת 1976 מאייר השתתף עם גרמניה המערבית ביורו 1976, בו הגיעה נבחרתו עד הגמר, והפסידה לנבחרת צ'כוסלובקיה בבעיטות הכרעה, לאחר 2-2 בתום 120 דקות. מאייר לא הצליח לעצור אף בעיטה של צ'כוסלובקיה, שהאחרונה שבהן הייתה בעיטת הפננקה המקורית של אנטונין פננקה. בשנת 1978 השתתף מאייר בטורניר הגדול האחרון שלו, מונדיאל 1978. מאייר שמר על שער נקי בשלושת משחקי שלב הבתים הראשון, אך נבחרתו הודחה בתום שלב הבתים השני, לאחר הפסד מפתיע במחזור האחרון בתוצאה 3-2 לנבחרת אוסטריה. לאחר מונדיאל 1978, מאייר המשיך לשחק בנבחרת ומונה כקפטן, עד לפרישתו בשנת 1979. מאייר ערך 95 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
לאחר פרישתו

מאייר החל לעבוד בשנת 1988 כמאמן שוערים, תחילה בנבחרת גרמניה המערבית, ובשנת 1994 עבד כמאמן שוערים גם בבאיירן מינכן, כאשר הוא עבד במשך 12 שנים בשני המקומות במקביל, והיה המנטור של אוליבר קאן. באוקטובר 2004 פוטר מאייר מתפקידו בנבחרת גרמניה, לאחר שהמאמן יורגן קלינסמן לא אהב את דעתו בעניין המחלוקת מי יהיה שוערה הראשון של הנבחרת, אוליבר קאן או ינס להמן, סוגיה שהעסיקה את גרמניה באותה תקופה, כאשר קאן היה השוער הבלתי מעורער בנבחרת עד הגעתו של קלינסמן, והוא אף הועדף על ידי מאייר, אך קלינסמן צידד בלהמן ואף העדיף אותו כשוער הראשי לאחר מכן במונדיאל 2006. בשנת 2008 פרש מאייר מהתפקיד של מאמן השוערים גם בבאיירן מינכן. הן בנבחרת והן בבאיירן מינכן היה מאייר שותף מלא לזכיות בתארים רבים.
תארים בולטים

כשחקן
עם באיירן מינכן:
אליפות הבונדסליגה (4): 1968/69, 1971/72, 1972/73, 1973/74
הגביע הגרמני (4): 1965/66, 1966/67, 1968/69, 1970/71
גביע אירופה לאלופות (3): 1973/74, 1974/75, 1975/76
הגביע הביניבשתי: 1976
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1966/67
עם נבחרת גרמניה המערבית:
גביע העולם: 1974
אליפות אירופה לאומות: זכייה ב-1972, מקום שני ב-1976
תארים אישיים:
כדורגלן השנה בגרמניה: 1975, 1976, 1978
שוער המאה בגרמניה
100 הכדורגלנים הגדולים ביותר של המגזין וורלד סוקר
פיפ"א 100
נבחרת הטורניר של מונדיאל 1974
בצוות המקצועי של באיירן מינכן:
אליפות הבונדסליגה (8): 1997, 1999, 2000, 2001, 2003, 2005, 2006, 2008
הגביע הגרמני (6): 1998, 2000, 2003, 2005, 2006, 2008
גביע הליגה הגרמנית (5): 1997, 1998, 1999, 2000, 2004
גביע אופ"א: 1995/96
ליגת האלופות: 2000/01. סגנות: 1998/99
הגביע הביניבשתי: 2001
בצוות המקצועי של נבחרת גרמניה:
גביע העולם: זכייה במונדיאל 1990, מקום שני במונדיאל 2002
אליפות אירופה לאומות: זכייה ביורו 1996, מקום שני ביורו 1992
אלחנדרו טולדו

אלחנדרו טולדו בדאבוס, 2003
אלחנדרו סלסטינו טולדו מנריקה (בספרדית: Alejandro Celestino Toledo Manrique; נולד ב-28 במרץ 1946) היה במשך חמש שנים הנשיא ה-92 של פרו (28 ביולי 2001 – 28 ביולי 2006). הנשיא הילדי הפרואני הראשון ממוצא אינקה, מנהיג האופוזיציה כנגד הדיקטטורה של אלברטו פוג'ימורי ואיש ימין-מרכז.
באפריל 2023, טולדו הוסגר מארצות הברית לפרו בגין חשד להלבנת הון.
ביוגרפיה

טולדו נולד ב-1946, למשפחה אינדיאנית ענייה, מצאצאי האינקה, בכפר קטן במערב פרו, אחד מ-16 ילדי המשפחה, אשר שבעה מתוכם נפטרו. אביו היה פועל בניין ואמו מוכרת דגים בשוק. הוא עצמו עבד כמצחצח נעליים ומוכר עיתונים כבר מגיל שש. משבגר מעט היה לעיתונאי - כתב, בעיתון מקומי, בעיר הסמוכה לכפר הולדתו. בגיל 20 זכה למלגה שאיפשרה לו להירשם ללימודים באוניברסיטת סן פרנסיסקו. ב-1970 הוא הצליח להשלים את לימודי התואר הראשון - BA בכלכלה ומינהל עסקים, בעזרת מלגה נוספת שקיבל כשחקן כדורגל, ותוך שהוא עובד לפרנסתו כמתדלק בתחנת דלק. הוא המשיך בלימודיו לאוניברסיטת סטנפורד ובה השלים תואר שני כפול - כלכלה של משאבי אנוש ב-1971 וכלכלה ב-1972.
לאחר סיום לימודי התואר הראשון והשני בכלכלה בארצות הברית חזר טולדו למולדתו ועבד בשירות הציבורי, במשרד העבודה הפרואני ובבנק המרכזי, וכן בגופים בינלאומיים שונים, כמו הבנק העולמי והאומות המאוחדות, ככלכלן.
ב-1979 הוא נישא לאליאן קארפ. הם נפגשו באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, שם למדה גם קארפ לתואר שני. ב-1987 הם התגרשו, וקארפ חזרה לישראל, אך ב-1994 טולדו הגיע אליה לישראל והם נישאו מחדש. טולדו קיבל את הדוקטורט שלו בכלכלה ומשאבי אנוש ב-1993, בהיותו בן 47. יש להם בת אחת, שנטל טולדו.
במקביל לעבודתו ככלכלן לימד טולדו כלכלה במוסדות פרואנים ועולמיים שונים, לרבות אוניברסיטת לימה, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת טוקיו ועוד.
פוליטיקה

ב-1994, לקראת הבחירות לנשיאות פרו שעמדו להיערך באפריל 1995 נכנס טולדו לראשונה לפוליטיקה. הוא הקים מפלגת מרכז חדשה בשם País Posible ("מדינה אפשרית"), ששינתה את שמה בהמשך ל-Perú Posible ("פרו האפשרית") והציע את עצמו כמועמד מטעמה לנשיאות המדינה. הוא זכה בבחירות אלה בכ-3% בלבד מהקולות (מקום חמישי), כאשר המנצח היה אלברטו פוג'ימורי, הנשיא המכהן, שנבחר בבחירות דמוקרטיות לתקופת כהונה שנייה (ניצח בסיבוב הבחירות השני את חוויאר פרז דה קוויאר). עם זאת, במהלך חמש השנים הבאות, בהן היו טולדו ומפלגתו באופוזיציה לפוג'ימורי, הם זכו למידה הרבה יותר גדולה של פופולריות.
לקראת בחירות אפריל 2000 התפתח בפרו משבר פוליטי סביב ריצתו של פוג'ימורי לנשיאות בפעם השלישית, בניגוד לחוקה, אך משבר זה הוכרע לטובת פוג'ימורי, אשר רץ בהן כמועמד למרות זאת. טולדו, אשר באותה עת כבר היה מועמד האופוזיציה העיקרי למול פוג'ימור. בבחירות עצמן ניצח ככל הנראה טולדו - סקרי דעת הקהל של יום הבחירות הראו כך - אולם ספירת הקולות כנראה זויפה על ידי תומכי פוג'ימורי, אשר נקבע רשמית כמנצח, גם אם לא זכה לפי תוצאות אלה ברוב מוחלט כנדרש. טולדו טען כי התוצאות זויפו, ומשקיפים אובייקטיביים, לרבות משרד החוץ האמריקאי תמכו בטענתו זו. הוא סירב לרוץ מול פוג'ימורי בסיבוב השני ופוג'ימורי נכנס לתפקיד נשיא פרו בפעם השלישית ביולי 2000.
במהלך יולי - נובמבר 2000 התקיימו סדרת הפגנות ועימותים בלימה ובקונגרס הפרואני, בראשות אשתו של טולדו, אליאן קארפ, בהפגנות ברחובות,[דרוש מקור] וטולדו עצמו בקונגרס הפרואני. פוג'ימורי הואשם על ידי בני הזוג טולדו - קארפ, בשחיתות ונדרש לוותר על כסאו. בסופם של ההפגנות והעמותים, בנובמבר 2000 הסכים פוג'ימורי לקבוע בחירות חדשות לנשיאות פרו במאי 2001, בהן הוא התחייב שלא לרוץ. ויתור זה לא סיפק את האופוזיציה, אשר כעבור כמה ימים הדיחה אותו פורמלית מהנשיאות והוא ברח ליפן כדי למנוע את העמדתו לדין. שרי ממשלתו התפטרו רשמית ב-19 בנובמבר 2000 וכעבור שלושה ימים, ב-22 בנובמבר 2000 מונה יו"ר הקונגרס הפרואני ולנטין פניאגואה לנשיא זמני.
נשיא פרו

הסיבוב הראשון בבחירות לנשיאות פרו נערך במועד אותו קבע פוג'ימורי, ב-29 במאי 2001. שני המובילים בסיבוב הראשון (איש מהם לא זכה ברוב מוחלט כנדרש) היו טולדו, איש הימין - מרכז ומולו אלאן גארסיה, איש השמאל - מרכז. גרסיה כבר כיהן כחמש עשרה שנה קודם לכן (1985 - 1990), כנשיא פרו. בסיבוב השני, שנערך ב-3 ביוני 2001 ניצח טולדו את גרסיה ברוב דחוק - 52%:48%, ובכך נבחר לנשיא ה-92 של פרו, הנשיא הילידי הראשון שלה. את טקס הכתרתו הוא קיים במאצ'ו פיצ'ו, עירם של בני האינקה הקדומים.
עלייתו של טולדו לנשיאות לוותה בציפיות גבוהות. בנוסף, בשנת שלטונו הראשונה פקדה את פרו רעידת אדמה קשה, אשר גרמה למדינה לקשיים כלכליים לא מבוטלים. הוא החל את כהונתו, כתוצאה מכך, עם גידול באבטלה ובאינפלציה. ועוד, מדיניות הדה צנטרליזציה שהוא הנהיג, הפכה אמנם את פרו למדינה מודרנית, אולם כלפיו היא עוררה טינה מצד גורמים שונים, בעיקר באדמיניסטרציה הממשלתית, שאיבדו חלק גדול מכוחם. כמו כן, בערך באמצע תקופת כהונתו החלו לעלות האשמות שונות בשחיתות, הן כלפיו אישית והן כלפי אשתו. מהר מאוד ירדו אחוזי התמיכה בו ובסך הכל, במרבית תקופת כהונתו הוא קיבל תמיכה נמוכה יחסית ונחשב לנשיא בלתי פופולרי. זאת, אף על פי שהוא הצליח במדיניותו הכלכלית והחברתית בצורה מרשימה. הוא שמר על אחוזי צמיחה גבוהים יחסית של הכלכלה (מעל 6% לשנה בממוצע), שמר על גירעון תקציבי נמוך, שהגיע בסוף תקופת כהונתו לפחות מ-0.2% מהתוצר המקומי הגולמי, האינפלציה עמדה על כ-1.5% לשנה וגם האבטלה הייתה נמוכה. טולדו גם שיפר במידה מסוימת את מצבם של העשירונים התחתונים של החברה הפרואנית, אינדיאנים ברובם ואף היה הנשיא הראשון שמינה ראש ממשלה אשה - ביאטריס מרינו. במדיניות החוץ, שיפר טולדו את יחסי ארצו עם ארצות הברית, אך לא יותר מדי. למשל, פרו התנגדה לפלישה ולמעורבות האמריקאית במלחמת עיראק. הוא גם היה ממתנגדיו החריפים ביותר של הוגו צ'אווס נשיא ונצואלה.