stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנקס (טורונטו)

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  טורונטו
 קואורדינטות:  43°40′12″N 79°24′14″W﻿ / ﻿43.67°N 79.404°W﻿ / 43.67; -79.404
 
 
אנקס (באנגלית: The Annex) היא שכונה אמידה באזור הדאונטאון של העיר טורונטו אשר בקנדה. הגבולות המסורתיים של השכונה הם מצפון לרחוב דופונט, מדרום לרחוב בלור, ממערב לרחוב בת'רסט וממזרח לרחוב אווניו. עיריית טורונטו מכירה כיום בהגדרה רחבה יותר לאזור זה אשר כוללת גם את האזורים הסמוכים סיטון וילג' ויורקוויל.
בשכונת אנקס, אשר נמצאת בסמוך לאוניברסיטת טורונטו, מכילה אוכלוסיית סטודנטים גדולה, ומתגוררים בה גם לא מעט חברי סגל מהאוניברסיטה. תושבי השכונה היא בעיקר אוכלוסייה דוברת אנגלית ומשכילה במיוחד. לפי מפקד האוכלוסין הקנדי לשנת 2011 ההכנסה הממוצעת של תושבי השכונה היא 66,742.67 דולרים, אשר גבוה באופן משמעותי מההכנסה הממוצעת באזור המטרופולין של טורונטו. שכונת אנקס נחשבת לאחת השכונות עם היקרות ביותר בעיר טורונטו לרכוש או להשכיר בהן דירה.
ההתיישבות האירופית באזור זה החלה בשנות ה-90 של המאה ה-19. האזור שנמצא כיום ממזרח לשדרת ברונסוויק הפך במקור לחלק מהכפר יורקוויל, בעוד שהאזור שנמצא כיום ממערב לשדרת ברונסוויק היה חלק מהכפר סיטון. ב-1883 יורקוויל סופחה לעיר טורונטו.
השכונה מכילה בעיקר בתי מגורים, עם רחובות שקטים שמכילים בין היתר בתים ויקטוריאניים שנבנו בין 1880 לתחילת המאה ה-20.
אתרים בולטים

המוזיאון המלכותי של אונטריו
מוזיאון גארדינר לאמנות הקרמיקה
מוזיאון הרכבת התחתית
גלריית תמונות

המוזיאון המלכותי של אונטריו
מוזיאון הרכבת התחתית
הערות שוליים

↑  "The Annex Neighbourhood profile". City of Toronto. 14 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ley, David (1996). The New Middle Class and the Remaking of the Central City. Oxford University Press. p. 182. ISBN 0-19-823292-6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007482546005171  LCCN: n2005013397  VIAF: 133646350   WorldCat (עם VIAF): 133646350 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קנדה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אריה סונזנביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  שחייה פאראלימפית 
 
אריה סונזנביץ' הוא שחיין פאראלימפי ישראלי לשעבר.
סונזנביץ' שירת בחיל השריון ונפצע קשה במלחמת יום הכיפורים, פציעה בעקבותיה נותר קטוע רגל ימין ומשותק ברגל שמאל.
במסגרת עיסוקו בספורט נכים התחרה במשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980) והשתתף בה בארבעה משחים בדרגת נכות C1: במשחה ל-100 מטר בסגנון גב סיים בתוצאה של 1:38.06 דקות ולא העפיל למשחה הגמר, במשחה ל-100 מטר בסגנון חופשי סיים את משחה הגמר בתוצאה של 1:26.87 דקות ודורג במקום השמיני והאחרון, במשחה ל-100 מטר בסגנון חזה סיים את משחה הגמר בתוצאה של 1:58.40 דקות ודורג במקום החמישי, ובמשחה מעורב אישי 3X50 מטר השתתפותו נפסלה והוא לא דורג בין המסיימים.
סונזנביץ' חי ברמת גן, נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑    אלישע בן קימון, משפחת השריון, באתר "ידיעות אחרונות", 2 בדצמבר 2019
|  משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980)  |
| --- | --- | --- |
|    אתלטיקה | משה ברבלט •  יקותיאל גרשוני • אהרון דנציגר •  צבי הופמן •  דוד יעקובוביץ' • מרדכי לוי •  יששכר נבון •  יהוא עדני •  ניצן עצמון • רפאל פלח •  ראובן פרח • צבי קרטיס •  צבי קרש •  צפורה רובין |  |
|    הרמת משקולות |  שלום דלוגץ' •  שמואל חיימוביץ' •  אברהם שטרויך |  |
|    טניס שולחן | מתי אנג'ל • מיכל אסקפה • חיים אשכנזי • יוסף שרב • יגאל תם |  |
|    כדורסל |  נבחרת ישראל בכדורסל (גברים) (ששון אהרוני, יוסי אמויאל, צבי גזיאל, שאול וג'ימה, ברוך חגאי, ציון יעקב, חיים כהן, משה לוי, שלמה נקוה, שעבן סחקפי, שלמה פינטו, יואל שפרן) •   נבחרת ישראל בכדורסל (נשים) (רחל טסה, אסתר טרי, נורית יעקב, חמדה לוי, אריאלה מיזן, מלי מילר, איילה מלחן, מרגלית פרץ, צפורה רובין, בתיה שוויקי) |  |
|    כדורעף |  נבחרת ישראל בכדורעף (גברים) (אלי אונגר, משה ברבלט, אהרון דנציגר, חגי זמיר, ניצן עצמון, יגאל פזי, רוני פרדקין, אליעזר קלינה, צבי קרש) |  |
|    כדורשער | נבחרת ישראל בכדורשער (גברים) (משה וייס, אורי כהן, מרדכי לוי, רפאל פלח, ראובן פרח, זהר שרון) |  |
|    סיף |  נבחרת ישראל בסיף (נשים) (רחל טסה, חמדה לוי, איילה מלחן, מרגלית פרץ) • ששון אהרוני • רחל טסה •  חמדה לוי •  איילה מלחן •  מרגלית פרץ |  |
|    קליעה | בן עמי גפני • עופר צור • יורם קיכל • יוסף שרב • יגאל תם |  |
|    שחייה |  אסף אגמון •  רון בולוטין •  אורי ברגמן • אלי ברמן •  יוסף ונגר • אריה סונזנביץ' •  שלמה פינטו •  ברוך פרצמן •  משחה שליחים (אסף אגמון, אורי ברגמן, יוסף ונגר, שלמה פינטו) •  משחה שליחים (אסף אגמון, יוסף ונגר, שלמה פינטו) |  |
ארקולה הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה

ארקולה הראשון ד'ארסטה (באיטלקית: Ercole I d'Este; נולד ב-26 באוקטובר 1431 - 25 בינואר 1505) היה דוכס פרארה מ-1471 עד 1505. הוא היה חבר בבית אסטה. הוא זכה לכינוי הרוח הצפונית והיהלום.
חייו

ארקולה נולד ב-1431 בפרארה לניקולו השלישי ולריקיארדה דה סלוצו. סבו וסבתו מצד אמו היו תומאס השלישי מסלוצו ומרגריט מרוסי.
הוא התחנך בחצר הנפוליטנית של אלפונסו, מלך אראגון ונאפולי, מ-1445 עד 1460; שם הוא למד אמנויות צבאיות, אבירות, ורכש הערכה לארכיטקטורת אולאנטיקה ולאמנויות היפות, מה שיביא לכך שהוא יהפוך לאחד מפטרוני האמנות המשמעותיים ביותר של הרנסאנס.
ב-1471, בתמיכת הרפובליקה של ונציה, הוא הפך לדוכס עם מותו של אחיו למחצה בורסו, והרוויח מהיעדרו של בנו של האחרון, ניקולו, שהיה במנטובה. במהלך היעדרותו של ארקולה מפרארה, ניסה ניקולו הפיכה, אך עם זאת נמחצה; ניקולו ובן דודו אצו הוצאו להורג ב-4 בספטמבר 1476. ארקולה נישא לאליאונורה ד'אראגון, בתו של פרדיננד הראשון מנאפולי, בשנת 1473. ברית אסטה עם נאפולי הייתה חזקה.
בשנים 1482–1484 ארקולה לחם במלחמת פרארה נגד הרפובליקה של ונציה, שהייתה בעלת ברית עם אויבו של ארקולה, האפיפיור סיקסטוס הרביעי, בעקבות מחלוקות על השליטה במונופול המלח. ארקולה הצליח לסיים את המלחמה על ידי ויתור על פולזינה בתמורת שלום, ופרארה התחמקה מגורל הרס או קליטה למחוזות האפיפיור, אך המלחמה הייתה השפלה עבור ארקולה, ששכב חולה ומשותק בזמן שהצבאות הונצים הרסו נכסים של בית אסטה בשכונות שמסביב.
לאחר מכן, הוא נשאר נייטרלי במלחמת איטליה בשנים 1494–1498, וניסה למשך שארית שלטונו לשפר את היחסים עם מדינות האפיפיור. הוא הסכים בעל כורחו לנישואי בנו אלפונסו ללוקרציה בורג'יה, בתו של האפיפיור אלכסנדר השישי, נישואים שהביאו תרומות טריטוריאליות בולטות.
הקריירה שלאחר מכן כפטרון אומנות עשויה להיתפס במידה מסוימת כפיצוי על הכישלון הצבאי המוקדם: באופן משמעותי, ארקולה היה השליט האיטלקי היחיד שאפיין את עצמו כ-divus על מטבעו, כמו קיסר רומי.
קנה המידה והעקביות של חסותו של ארקולה על האמנויות היו בחלקם הצהרה פוליטית ותרבותית. הוא אירח נציגויות תיאטרליות עם תפאורה משוכללת ואינטרמצו מוזיקלי, מה שהיה מהתיאטרונות החילוניים הראשונים באירופה מאז העת העתיקה והצליח להקים ממסד מוזיקלי שהיה במשך כמה שנים המשובח באירופה, והאפיל על קפלת הוותיקן עצמה. במשך המאה הבאה פרארה שמרה על אופי של מרכז של מוזיקה אוונגרדית עם דגש חילוני מובהק. בתולדות המוזיקה ארקולה היה אחד האצילים האיטלקים האחראים ביותר להבאת מוזיקאים פרנקו-פלמים מוכשרים לאיטליה. המלחינים המפורסמים ביותר של אירופה עבדו עבורו, הוזמנו על ידו, או הקדישו לו מוזיקה, כוללים אלכסנדר אגריקולה, יאקוב אוברכט, היינריך אייזק, אדריאן וילארט ו-ז'וסקן דה פרה, אשר יצירתו-Missa Hercules dux Ferrariae מוקדשת לארקולה.
תחת ארקולה פרארה הפכה לאחת הערים המובילות באירופה; היא עברה צמיחה משמעותית ואף הכפילה את גודלה בקירוב, בזכות הוראותיו של ארקולה. וארקולה בכך יצר את הפרויקט האורבניסטי הראשון המתוכנן והמבוצע של הרנסאנס. הוא הרחיב את חומות העיר, ושכר את האדריכל ביאג'יו רוסטי לעבודה. רבים מהמבנים המפורסמים ביותר של העיר פרארה מתוארכים לתקופת שלטונו.
ארקולה היה מעריץ של רפורמטור הכנסייה ג'ירולמו סבונרולה, שנולד גם הוא בפרארה, וארקולה ביקש את עצתו בעניינים רוחניים ופוליטיים כאחד. כתריסר מכתבים בין השניים שרדו משנות ה-1490. ארקולה ניסה לשחרר את סבונרולה מהשלטונות בפירנצה, אך לא הצליח; והנזיר הרפורמיסטי נשרף על המוקד ב-1498.
בשנת 1503 או 1504, ארקולה ביקש מהמלחין החדש שלו ג'וסקן דה פרה לכתוב צוואה מוזיקלית עבורו, המבוססת על מדיטציית הכלא של סבונרולה. התוצאה הייתה היצירה - Miserere, שבוצה כנראה לראשונה בשבוע הקדוש בשנת 1504, כאשר חלק מהטנור שר ארקולה עצמו.
ארקולה מת ב-25 בינואר 1505, ובנו אלפונסו הפך לדוכס אחרייו.
אישיות ומורשת

ארקולה היה דוכס אהוב בכנות על ידי נתיניו, שהפגינו זאת שוב ושוב בפניו, כשתמכו בו במלחמתו נגד ניקולו די לאונלו וגם בזמן המלחמה עם ונציה, כאשר הם תקפו באופן ספונטני כדי ללחוץ על הפולש, לפעמים בניגוד לרצונו של ארקולה עצמו.
ארקולה היה אדם אדיב, מועיל, ומפורסם ברחמנותו: הוא הציע את סלחנותו אפילו לתומכי ניקולו, כל עוד נשבעו לו ציות, ולעיתים קרובות חנן את הנידונים למוות כשהיו כבר עם החבל על צווארם מוכן לתלייה. הכרוניקן קלפיני מתאר אותו כ"ג'נטלמן מעורר רחמים ומי שכואב לו לפגוע בכל אדם". ארקולה היה מודאג גם מתנאי החיים של משפחת הנידונים ולעיתים השאיר כסף לנשותיהם ולבנותיהם כדי שיוכלו לפרנס את עצמן בכבוד. לא מכוון שהיה אדם חלש ואכן הוא העניש פושעים באופן אישי, כמו כאשר בדצמבר 1475 הכה מתופף שהטריד ילדה בכנסייה וכלא שני אנשי אצולה אחראיים אחרים.
הוא אהב מאוד לרקוד, מה שהמשיך לעשות למרות פציעה בכף הרגל, בנוסף לתשוקות הנגינה והשירה, שאותן העביר גם לילדיו. כמה פעמים הוא מצא את עצמו גוסס במהלך השנים, ובגלל הפצע שמעולם לא החלים לגמרי, ותמיד החלים, לפעמים טיפל בעצמו בבתי כפר או בספא.
כאבא אהב מאוד את בתו הבכורה איזבלה, לה הוא שמר תשומת לב רבה.
בצעירותו היה בעל אופי נמרץ מאוד, שהתבטא במיוחד במלחמה, ברכיבות ובדו-קרב, שאותם גם העביר לרוב ילדיו. גם בגיל בוגר יותר המשיך להיות תמיד בחזית הקרבות בהם השתתף, חשף את עצמו לסכנות חיים ולעיתים ספג כמה פצעים.
הוא אהב בדיחות ואנו יודעים כי, שבקרנבל של 1478 וכשהיה אורח גדול בפרארה, אדון בולוניה ג'ובאני בנטיבוליו, הוא יצא מחופש לרחובות העיר בחברת אורחו, האחים סיגיסמונדו ורינלדו ואנשי חצר אחרים לזרוק ביצים לגברות.
אף על פי כן, ארקולה הפגין אופי קפוא וסמכותי לעיתים, וכונה "קר הרבה יותר מהטרמונטנה". הוא היה אדם אדוק מאוד, הוא הקשיב למיסה כל יום ואפילו כמה פעמים ביום וביום חמישי הקדוש האכיל מאות עניים מדי שנה, ואכל ארוחה משלו באולם הגדול של הטירה יחד עם אחיו, ואחר כך. רוחץ את רגליהם של האורחים ונותן להם בגדים וכסף. יחד עם אשתו הדתייה מאוד הוא היה מגן נזירות ומייסד מנזרים.
באשר להופעתו הפיזית, אליפרנדו קפריולי מתאר אותו כ"בעל שיעור קומה נכון ומרובע; וחזק מאוד באדם. היו לו פנים צבעוניות, עיניים כחולות שקופות ושיער שחור". עם זאת, אף על פי שעיניים כחולות היו נפוצות במשפחת ד'אסטה, מהדיוקנאות שנותרו ממנו נראה כי היו לה עיניים כהות.
אסטון מרטין DB11

| --- | --- |

אסטון מרטין DB11 וולטנה
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אסטון מרטין
 שנות ייצור:  2016-הווה
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 מודל קודם:  אסטון מרטין DB9
 מודל אחריו:  Aston Martin DB12 
 סיווג:  מכוניות ספורט
 מרכב:  קופה בעלת שתי דלתות
 אורך:  4,739 מ"מ
 רוחב:  2,060 מ"מ
 גובה:  1,279 מ"מ
 משקל:  1,875 ק"ג (V12 קופה) 1,760 ק"ג (V8 קופה) 1,870 ק"ג (וולנטה)
 בסיס גלגלים:  2,808 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע טווין טורבו בנזין V12 צילנדרים בנפח 5.2 ליטרים המספק כ-600 כוחות סוס ב-6,500 סיבובים לדקה, ומומנט מרבי של 71.38 קילוגרמים בין 2500 ל-5000 סיבובים לדקה
 הילוכים:  אוטומטי 8 הילוכים
 מהירות מרבית:  320 קמ"ש
 קשר:  אסטון מרטין ונטאג'
 
אסטון מרטין DB11 (באנגלית: Aston Martin DB11) היא מכונית ספורט במרכב קופה ורודסטר, שמיוצרת על ידי אסטון מרטין משנת 2016. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 2016, והגיעה לישראל בינואר 2017.
עיצוב

העיצוב של ה-DB11 מעוצב ממש כמו רוב המכוניות של אסטון מרטין אך בפנים המכונית העיצוב כולל מושבי עור בצבע שחור, מסך מולטימדיה בקוטר 8 אינץ' ולוח מחוונים דיגיטלי בקוטר 12 אינץ'. בצד המכונית ישנה סימון V12 המציג את תצורת המנוע שלה.
מפרט טכני

ה-DB11 כוללת מנוע טווין טורבו בנזין V12 צילנדרים בנפח 5.2 ליטרים המספק כ-600 כוחות סוס ב-6,500 סיבובים לדקה, ומומנט מרבי של 71.38 קילוגרמים בין 2500 ל-5000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 3.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 320 קילומטרים לשעה.
גרסאות

מלבד הגרסה הבסיסית הציגה אסטון מרטין שלוש גרסאות נוספות. הראשונה, אסטון מרטין V8, היא גרסה בעלת מנוע V8 טווין טורבו בנפח 4.0 ליטר המספק כ-503 כוחות סוס. גרסה זו מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 4.0 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 301 קילומטרים לשעה. גרסה זו הוצגה ביוני 2017. השנייה, אסטון מרטין DB11 וולנטה, גרסת הגג הנפתח לגרסה הבסיסית הכוללת את המנוע של גרסת ה-V8. היא כוללת גג רך העשוי מ-16 שכבות של בד ונפתח בתוך 16 שניות ונסגר בתוך 14 שניות עד למהירות של 50 קילומטרים לשעה. גרסה זו הוצגה באוקטובר 2017. השלישית, אסטון מרטין DB11 AMR, גרסה משודרגת של הגרסה הבסיסית, הכוללת את המנוע של הגרסה הבסיסית (V12 טווין טורבו) אך במקום הספק של 600 כוחות סוס היא מספקת 630 כוחות סוס, היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 3.7 שניות במקום 3.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 334 קילומטרים לשעה במקום 320 קילומטרים לשעה. היא הוצגה במאי 2018, ויצורה הוגבל ל-100 יחידות.
גלריה

הגרסה הבסיסית
מבט לפנים המכונית
גרסת ה-V8
גרסת הגג הנפתח (וולטנה)
גרסת ה-AMR
הערות שוליים

↑  בן חסון, אסטון מרטין DB11 הוצגה בז'נבה, באתר אוטו, ‏01 במרץ 2016
↑  אסטון מרטין DB11 בישראל – גרסת השקה ב-2.35 מיליון שקל, באתר קארטיוב, ‏16 בינואר 2017
↑  ג'יימס ברודי, Aston Martin DB11 V8 revealed with 503bhp AMG powertrain, באתר אוטו אקספרס, ‏28 ביוני 2017
↑  פשוט יפה: אסטון מרטין חושפת את ה-DB11 וולנטה החדשה, באתר קארטיוב, ‏13 באוקטובר 2017
↑  אסטון מרטין חושפת את ה-DB11 AMR עם 630 כ"ס, באתר קארטיוב, ‏12 במאי 2018
אסטודיאנטס לה פלאטה

קלוב אסטודיאנטס דה לה פלאטה (בספרדית: Club Estudiantes de La Plata) הוא מועדון ספורט מהעיר לה פלאטה שבארגנטינה, הידוע בעיקר בשל קבוצת הכדורגל שלו. לזכות המועדון 6 אליפויות, 4 גביעים לאומיים ו-6 גביעים בינלאומיים.
אצטדיון הקבוצה

הקבוצה שיחקה באצטדיון חורחה לואיס הירשי שנחנך ב-25 בדצמבר 1907. האצטדיון נקרא על שמו של יושב ראש הקבוצה בשנים 1927-1932. האצטדיון ידוע בכינויו "1 אי 57" (1 פינת 57) וזאת בשל מיקומו בין הרחובות 55 ו-57 לאורך השדרה הראשונה בעיר.
ב-1937 הותקנה מערכת תאורה באצטדיון, וכך הייתה אסטודיאנטס לאחת הקבוצות הראשונות ששיחקו בשעות החשכה.
תכולת האצטדיון היא 23,000 מקומות בלבד ולכן הקבוצה מקיימת את משחקיה הבינלאומיים באצטדיונה של בוקה ג'וניורס.
בספטמבר 2005 נסגר האצטדיון בשל תקנות בטיחות שאסרו הכנסת קהל ליציעי עץ, ובנוסף, ראש עיריית לה פלאטה ביקש להצדיק את בניית האצטדיון העירוני, אצטדיון סיודד דה לה פלאטה, וניסה לאכוף על שתי הקבוצות בעיר לשחק באצטדיון החדש שבנה. באוגוסט 2006 הציגה הקבוצה תוכניות לבניית אצטדיון חדש כשחואן ורון, שחקן הקבוצה, מבטיח לתרום סכום נכבד שיכסה חלק ממימון הבנייה. ביולי 2007 נהרס האצטדיון ובניית האצטדיון נתקלה בהתנגדות מצד ארגונים שונים, ביניהם ארגוני איכות הסביבה. מכירתם של כוכבי הקבוצה מריאנו פאבונה וחוסה סוסה תסייע במימון הבנייה ביחד עם תרומותיו של ורון. עד לחנוכתו של האצטדיון הביתי הקבוצה מארחת באצטדיון העירוני.
תארים

אליפות ארגנטינה - (6)
(1913, מטרופוליטנו 1967, מטרופוליטנו 1982, נסיונל 1983, אפרטורה 2006, אפרטורה 2010)
גביע ליברטדורס - (4)
(1968, 1969, 1970, 2009)
הגביע הביניבשתי - (1)
(1968)
גביע אינטראמריקנה - (1)
(1969)
גביעים לאומיים - (4)
(קופה אסקובר 1944, קופה דה לה רפובליקה 1945, קופה ארגנטינה 2023, קופה דה לה ליגה פרופסיונאל 2024)
הערות שוליים

↑  Gary Armstrong & Richard Giulianotti (2001). Fear and Loathing in World Football. p. 242. ISBN 978-1859734636.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2009012237  VIAF: 137468254   WorldCat (עם VIAF): 137468254 
הפרופסורים של אסטודיאנטס
אסטודיאנטס חוגגת זכייה בליברטדורס
אצטדיון חורחה לואיס הירשי
תוכנית האצטדיון החדש
אסטרבייץ (מחוז משנה)

מחוז משנה אסטרבייץ (בבלארוסית: Астравецкі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר אסטרבייץ.
דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אנ'), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה אסטרבייץ 24,266 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 86.87% בלארוסים, 5.73% פולנים, 3.47% רוסים ו-2.65% ליטאים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (85.44%) ורוסית (10.59%).
ארתור פרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 ביולי 1986 (בן 38) ברית המועצות
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
ארתור פרי (נולד ב-30 ביולי 1986) הוא זמר ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בברית המועצות בשם ארתור פרדז'ב.
ב-2007 שיחק בסרט הקולנוע "בופור" בו גילם את דמותו של יונתן שפיצר. באותה שנה שיחק בעונה השלישית של סדרת הנוער "ראש גדול" בדמותו של גיא. בשנת 2008 החלה לשחק בדרמה המוזיקלית היומית של Yes "דני הוליווד" בתפקיד רינגו. בשנת 2009 שיחק בסרט העצמאי הקצר "ריץ'רץ'" לצד אייל רוזלס, וכן, שב לשחק בעונתה השנייה של הסדרה "דני הוליווד". בשנת 2010 שיחק בסרט הסטודנטים "ראיית לילה". בשנת 2011 שיחק בסרט הסטודנטים "מורעלים" לצד דוד שאול ומגי אזרזר. בשנת 2013 שיחק בסרט הקולנוע "מי מפחד מהזאב הרע".
ב-2013 התארח בשעשועון "כלוב הזהב" שהנחה אבי קושניר.
חבר להקת הגלאם מטאל "ארלקינו".
אנסטסיה היל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בנובמבר 1965 (בת 58) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 מקום לימודים:  The Henley College 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנסטסיה היל (באנגלית: Anastasia Hille; נולדה ב-28 בנובמבר 1965) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה.
ביוגרפיה

היל נולדה בלונדון. היא למדה בבית הספר למשחק "Drama Centre London" וב-1995 זכתה בפרס איאן צ'ארלסון במקום השני (למקום הראשון הגיע טובי סטיבנס ולמקום השלישי הגיע ג'וד לאו). היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס אוליבייה בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר. ב-2011 הייתה מועמדת לפרס על הופעתה במחזה "אלוף הבונים" שהוצג בתיאטרון אלמיידה, וב-2013 על המחזה "The Effect" בתיאטרון הלאומי קוטסלו.
בטלוויזיה שיחקה היל בפרק "The Sweetest Thing" בסדרה "קוואנה QC" משנת 1995, בסדרה "משפט ועונש" (1997), גילמה את קרול לומברד בסרט "RKO 281" (מ-2000), השתתפה במיני-סדרה "משפחת קאזאלט" (2001), ובסרט "Three Act Tragedy", בסדרה "פוארו" לפי ספר של אגאתה כריסטי (2012). ב-2012 הייתה היל מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה במיני-סדרה "הפחד".
בקולנוע הופיעה בסרטים "התהום" (2001), "The Abandoned" (מ-2006) וב"שלגייה והצייד" (2012).
תפקידים בתיאטרון

| שנה | שם | שם באנגלית | תיאטרון | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2009 | דידו, מלכת קרתגו | Dido, Queen of Carthage | לונדון |  |
| 2010 | מקבת' | Macbeth | מרכז האמנויות ברביקן, לונדון |  |
| 2010 | אלוף הבונים | The Master Builder | תיאטרון אלמיידה |  |
| 2012 |  | The Effect | התיאטרון המלכותי הלאומי, לונדון |  |
| 2015 | המלט | Hamlet | מרכז האמנויות ברביקן, לונדון |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992 | ננס אדום | Red Dwarf | ניו קוצ'נסקי | בפרק "Back to Reality" |
| 1993 | ג'יבס וווסטר | Jeeves and Wooster | רוזי מ. בנקס |  |
| 1995 |  | Eleven Men Against Eleven |  |  |
| 1995 | קוואנה QC | Kavanagh QC | אנני | בפרק "The Sweetest Thing" |
| 1997 |  | Drovers Gold | איזובל מרקבי | מיני-סדרה |
| 1997 | משפט ועונש | Trial and Retribution | בלינדה סינקלייר |  |
| 1997 |  | A Dance to the Music of Time | מטילדה | מיני-סדרה |
| 1998 |  | Big Women | סטפי | מיני-סדרה |
| 1999 | אר קיי או 281 | RKO 281 | קרול לומברד | סרט טלוויזיה |
| 2000 |  | Storm Damage | רוזה | סרט טלוויזיה |
| 2001 | משפחת קזאלט | The Cazalets | סיביל קזאלט | סדרת טלוויזיה |
| 2002 |  | Outside the Rules | רייצ'ל סלבי | סרט טלוויזיה |
| 2002–2004 | קצוות מפוצלים | Cutting It | שנטל | סדרת טלוויזיה (3 פרקים) |
| 2004 | הוק | Hawking | האחות סוזן מקלין | סרט טלוויזיה |
| 2004 | עדות אילמת | Silent Witness | קייט סלייטרי | בפרק "Nowhere Fast" |
| 2006 |  | Tripping Over | קלייר | סדרת טלוויזיה (4 פרקים) |
| 2009 | לואיס | Lewis | ג'יני | בפרק "Allegory of love" |
| 2010 | פוארו | Agatha Christie's Poirot | סינתיה דקרס | בפרק "Three act Tragedy" |
| 2010 | המלחמה של פויל | Foyle's War | ג'יין דוורו | בפרק "The Hide" |
| 2011 |  | London's Burning | ג'אן | סרט טלוויזיה |
| 2012 | קדימה מתחילים | Getting On | ד"ר טאטי אוקספורד | סדרת טלוויזיה |
| 2012 | הפחד | The Fear | ג'ו בקט | מיני-סדרה |
| 2013 | המנהרה | The Tunnel | פקד אנדרה קריגן | סדרת טלוויזיה |
| 2014 | הנעדר | The Missing | סיליה | סדרת טלוויזיה |
| 2014 | טרף | Prey | פקד אנדראה מקנזי | מיני-סדרה |
| 2014 | הינטרלנד | Hinterland | ד"ר בייטס | סדרת טלוויזיה |
| 2015 |  | Not Safe for Work | ג'פריס | סדרת טלוויזיה |
| 2015 | אתה, אני והאפוקליפסה | You, Me and the Apocalypse | מרי | 3 פרקים |
| 2016 | אנושיים | Humans | דיאן | סדרת טלוויזיה |
| 2016 | הנעדר | The Missing | סיליה בטיסט | סדרת טלוויזיה |
| 2018 | רקוויאם | Requiem | לאורה | מיני-סדרה |
| 2018 | תאוות נדודים | Wanderlust | ריטה בלוואס | מיני-סדרה של נטפליקס |
| 2019 | בפטיסט | Baptiste | סיליה בטיסט | ספין אוף ל-הנעדר |
| 2021 | רציחות פמברוקשייר | The Pembrokeshire Murders | ד"ר אנג'לה גאלופ | מיני-סדרה |
| 2022 | מרגל בין חברים (אנ') | A Spy Among Friends | פלורה סולומון (אנ') | 4 פרקים |
| 2023 | דלגליש (אנ') | Dalgliesh | מארי סטריקלנד | 2 פרקים |
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998 | חיי נצח | The Wisdom of Crocodiles | קארן |  |
| 1999 | נער ליווי | Mauvaise Passe | סטפי | שם הפצה באנגלית: "The Escort" |
| 2000 |  | New Year's Day | שלי |  |
| 2000 |  | Five Seconds to Spare | שלי |  |
| 2001 | התהום | The Hole | ג'יליאן |  |
| 2006 |  | The Abandoned | מארי ג'ונס |  |
| 2008 |  | Good | הלן |  |
| 2011 |  | The Awakening | דורות'י ונדרמיר |  |
| 2012 | שלגייה והצייד | Snow White & the Huntsman | אמא של רוונה |  |
| 2014 |  | The Riot Club | אמא של אליסטר |  |
| 2016 | הממלכה המאוחדת | A United Kingdom | אמא של רות' ויליאמס |  |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבור | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011 | פרס אוליבייה | שחקנית המשנה הטובה ביותר | אלוף הבונים | מועמדות |
| 2013 | פרס אוליבייה | שחקנית המשנה הטובה ביותר | The Effect | מועמדות |
| 2013 | פרס באפט"א לטלוויזיה | שחקנית המשנה הטובה ביותר | הפחד | מועמדות |
הערות שוליים

↑  Dido, Queen of Carthage, National Theatre, London, UK.
↑  Paul Taylor, Macbeth, Barbican Centre, London, The Independent, 29 March 2010.
↑  "Gemma Arterton, Stephen Dillane, Anastasia Hille, et al. Set for Almeida Theatre's The Master Builder". נבדק ב-21 בספטמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Barbican Theatre, Hamlet directed by Lyndsey Turner
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810655107005606  BNE: XX5190044  GND: 1061260062  ISNI: 0000 0001 3339 2889  NKC: xx0160503  VIAF: 61095040   WorldCat (עם VIAF): 61095040
אריה ספוזניק

| --- | --- |

 לידה:  14 ביוני 1966 (בן 58) אוקלנד, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום מגורים:  מדרשת בן-גוריון
 עיסוק:  היסטוריון
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 מספר צאצאים:  3
 
אריה ספוזניק (נולד ב-14 ביוני 1966) הוא פרופסור חבר במסלול ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והחל מ-2024 משמש כראש מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות. כיהן כנשיא האגודה ללימודי ישראל בין יוני 2021 ל-יוני 2023.
ביוגרפיה

ספוזניק נולד בעיר אוקלנד שבארצות הברית וגדל בחיפה. אמו, פראנסי לבית סמית' (1941-) הייתה עובדת סוציאלית, ואביו אירווינג ספוזניק (1936-2003) היה פרופסור לספרות. אריה ספוזניק הוא בעל תואר דוקטור בהיסטוריה ובלימודי יהדות מאוניברסיטת ניו יורק (2002). לאחר סיום הדוקטורט הצטרף כחבר סגל למחלקה לתרבות עברית באוניברסיטת אריזונה ובשנת 2009 הצטרף לסגל המחלקה לשפות ותרבות המזרח הקרוב באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם עמד בראש המרכז ללימודי ישראל. בשנת 2013 שב לישראל והצטרף לסגל מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות במסלול ללימודי מדינת ישראל. בשנת 2019 התמנה לסגן נשיא האגודה ללימודי ישראל וביוני 2021 מונה לנשיא האגודה לתקופה של שנתיים.
ספוזניק עוסק בהיסטוריה תרבותית של הציונות ושל מדינת ישראל ובתולדות הרעיונות המכוננים אותן וההוגים המרכזיים שניסחו אותם. מחקריו מתמקדים בהגות ציונית ובתפיסות שונות של לאומיות וחילוניות יהודית, ובמסגרתם הוא בוחן את מופעיה של הקדושה בתרבות הציונית ואת הפנמתם של רעיונות השאובים מהמסורת היהודית, כגאולה ומשיחיות, במחשבה הציונית.
כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטה עברית בירושלים, אוניברסיטת פלורידה ואוניברסיטת ויסקונסין.
ספוזניק מתגורר עם אשתו שרה גוצטי-ספוזניק (1976-) ובנותיו הלל, נטע ועינה ביישוב מדרשת בן-גוריון. הוא נגן סקסופון חובב המנגן בעיקר מוזיקת ג'אז.
מפרסומיו

ספוזניק, אריה, קדושה ציונית מחולנת ביצירת עולמו של היהודי החדש, המכון לחקר הציונות וישראל, ע"ש חיים ויצמן, ישראל, 16, עמודים 165–194, 2009.
Saposnik, A., Zionism's Redemptions: Images of the Past and Visions of the Future in Jewish Nationalism, Cambridge University Press, 2022. (הספר בקטלוג ULI)
Saposnik, A., Contesting Israel: Narratives in Scholarship and Beyond, in Greenspahn, F. (ed.) Contemporary Israel: New Insights and Scholarship, NYU Press, 2016. (הספר בקטלוג ULI)
Saposnik, A., Becoming Hebrew: The Creation of a Jewish National Culture in Ottoman Palestine, Oxford University Press, 2008. (הספר בקטלוג ULI)
Saposnik, A., Europe and its Orients in Zionist Culture before the First World War, The Historical Journal, 49:4, pp. 1105-1123, 2006.
Saposnik, A, Exorcising the 'Angel of National Death': National and Individual Death (and Rebirth) in Zionist National Liturgy in Palestine, 1903-1914, Jewish Quarterly Review, 95:3, pp. 557-578, 2005.
Saposnik, A., ... Will Issue Forth from Zion?: The Emergence of a Jewish National Culture in Palestine and the Dynamics of Yishuv-Diaspora Relations, Jewish Social Studies, 10:1, pp. 151-184, 2003.