גטאות בשואה
התנהלות וחיי יומיום

ניהול חיי היומיום בגטאות הופקד בידי "מועצות יהודים" - יודנראט, תחת פיקוחו של הגסטפו. כמו כן, שימש כגוף מקשר בין השלטונות הגרמנים לאוכלוסייה היהודית כדי לאכוף את החוקים הנוקשים שהוטלו, ולספק מכסות יהודים לעבודת כפייה לפי דרישת הגרמנים.
בגטאות הגדולים הוקמה "המשטרה היהודית" (או "שירות הסדר היהודי"; בגרמנית: Juedische Ordnungsdienst).
היודנראט, שבתחילה עמדו בראשו נבחרי הקהילה, טיפל בהסדרת ענייני הציבור בתחומי הגטו - חינוך, בריאות ודיור; אולם במשך הזמן נאלצו אנשי היודנראט להתמודד עם תנאים שנעשו קשים יותר ויותר; ראשי היודנראט הבינו שנעשו כלי שרת לתעשיית מוות; חלקם התאבדו, או בחרו מרצון ללכת למחנות ההשמדה עם אנשי הגטו. בהמשך, לאחר הקמתם של מחנות ההשמדה שנועדו ליישם את התוכנית להשמדה כוללת של היהודים, שכונתה בשם: הפתרון הסופי, נדרש היודנראט לספק "מכסות" לגירוש למחנות ההשמדה.
האוכלוסייה היהודית שנאספה אל המחנות כללה יהודים ממגזרים רבים שחלקם נטמעו בחברה הכללית. ביניהם היו עשירים ועניים, משכילים ופשוטי עם, ובעלי השקפות עולם מגוונות. חלקם התנכרו ליהדותם, חלקם היו צאצאי יהודים ושאינם יהודים, ואף היו מי שהמירו את דתם לנצרות, אולם הובאו בכפייה אל הגטו משום שנתפסו כיהודים על ידי השלטונות הנאציים.
למעשה, הייתה האוכלוסייה בגטאות, במיוחד הגדולים שבהם, מרובדת מבחינה כלכלית. כחציה סבלו ממחסור ורעב, שנאבקו בו, כחציה התדרדר והתנוון ללא יכולת להשיג מזון או תרופות, וכשניים עד חמישה אחוזים התפרנסו מעסקים, כגון הברחות ומסחר ב"שוק השחור" בגטו.
הגטו היה לרוב מעין "מדינה" קטנה בפני עצמה, שתושביה הופרדו לחלוטין מהחברה הסובבת. היהודים נותקו מפיקוחן של המערכות האזרחיות במדינה, הועברו לפיקוחו של הגסטפו והוצאו למעשה אל מחוץ לחוק. במקרים רבים הונהג בגטאות מטבע מיוחד. בתחילה אפשרו ליהודים בעלי מקצועות חיוניים לצאת לעבוד מחוץ לגטו, ולצורך זה ציידו אותם בתעודות מעבר מיוחדות. עבור רבים היו עבודות הכפייה מחוץ לגטו מושא לכיסופים, בגלל האפשרות לצאת מבין החומות ולקבל מעט מזון. ברוב הגטאות הגדולים פעלו בתי חרושת וסדנאות אשר שירתו את הגרמנים. כך למשל בגטו ורשה הועסקו בעבודות הייצור הרשמיות (לא כולל סדנאות פרטיות או לא מוכרות) כ-60,000 נפש.
הגרמנים הנהיגו בשטחי הכיבוש במזרח אירופה הקצבת מזון, שתורצה במצב המלחמה. הקצבת המזון נקבעה על פי מפתח אתני: "2,613 קלוריות ליום לגרמנים, 699 קלוריות ליום לפולנים, ו-184 קלוריות ליום ליהודים - פחות מ-10% מתצרוכתו המינימלית של אדם בוגר". השגת מזון הייתה אחת המטלות העיקריות בחיי היהודים מלאחר הכיבוש הגרמני ובחיי הגטו. כדי להשיג מזון מכרו רבים את כל רכושם, ולאחר שנותרו חסרי כל, גוועו מרעב.
כשמונים אחוז מהמזון בגטו הגיע באמצעות הברחה; שנעשתה בתעלות תת-קרקעיות, ובסדקים ובקעים בגדר הגטו. רבים מיוצאים מהגטו, בהיתר ושלא בהיתר, עסקו בהברחת סחורות מהגטו ואליו, בהם ילדים. רבים מהמבריחים נתפסו ונורו. המשוררת היהודיה הפולנייה הנריקה לזוברט, אשר נספתה בטרבלינקה, תיארה את דמותו של הילד המבריח למען משפחתו בשירה "המבריח הקטן":
בין גדרות התיל ועיי החורבות,

בין חומות וסדקים וחיל המשמר,

בעקשנות באומץ ורעב מאד

חומק אני כמו עכבר
ואם יד הגורל תפתיעני,

כמו במשחק מחבואים,

תהיה זו מלכודת אשר תלכדני,

אַת אמא אל תחכי.
לעולם לא אשוב עוד אליך,

קולי מרחוק לא ישיגך

עפר הרחוב יכסני

אבוד גורלו של בנך.
ורק דאגה אחת

תקפא לי על השפתיים.

מי יביא לך, אימי, מחר

פת לחם וכוס של מים.
מטלה נוספת הייתה השגת אמצעי חימום בקור המקפיא, ולכן פורקו רהיטים וחלקי בתים: דלתות ומשקופים בגטאות. בתקופה הראשונה להקמתם, כאשר עדיין לא נודע על קיומם של מחנות ההשמדה, והמשלוחים מהגטו נתפסו כהעברה אל מחנות עבודה רחוקים ותו לא, ניסתה חלק מהנהגת הגטאות להשיג תרופות לחולים, ואף היו גטאות שפעל בהם בית חולים. אולם המלאים הלכו ואזלו, כאשר הרופאים ניסו להחליט על סדרי עדיפויות, ולבסוף הוכחדה רובה ככולה של אוכלוסיית הגטו.
מצב התברואה בגטאות היה גרוע מעת הקמתם, בשל מחסור, שנגרם גם בשל מצב המלחמה במים, תרופות, מזון ואמצעי הסקה. הגרמנים אסרו להכניס מזון לגטו באופן עצמאי. העונש על הברחתו לגטו היה מוות. בשלבים הראשונים הגיעו משלוחי מזון מאורגנים ממדינות נייטרליות, באותה שעה, כגון ארצות הברית. ארגון הג'וינט היהודי אמריקני שלח תרופות, מזון וציוד, אבל משאביו אזלו. רבים מתו מרעב, קור, מחלות גוף ונפש, ובעקבותיהם, המגפות כגון טיפוס הבהרות ושחפת, שפשטו עקב אי היכולת לשמור על תנאי קיום בסיסיים.
החוקים שהוטלו בגטו כללו גם איסור על קיום מנהגים ומצוות דתיות; לדוגמה, בגטו קרקוב נסגרו לשימוש כל בתי הכנסת, ובגטו ורשה נאסרה התפילה בציבור. אולם רבים התעקשו לקיים מצוות, כגון שמירת כשרות ואפיית מצות בפסח, ובמודע שילמו על כך בחייהם.