stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנטה ענק
תפוצה והתנהגות

אזורי המחיה העיקריים של מין זה הם טרופיים וסובטרופיים, בין קו הרוחב 35 צפון ו-35 דרום. הם לא נוהגים לרדת מתחת ל-120 מטר מתחת לפני המים, ולא נמצאה העדפה בין אזורים קרובי חוף והים הפתוח, מכיוון שזהו מין נודד וחולש לאורך חייו על אזורים רבים במרחב הטרופי והסוב-טרופי.
תצפיות ומחקר הראו כי טמפרטורת המים היא פקטור מהותי בנדידת המנטות: הטווח נע בין 21–30 מעלות והטמפרטורה האופטימלית היא 26 מעלות מכיוון שזוהי הטמפרטורה האידיאלית עבור הפלנקטון שהוא המזון העיקרי של מנטת הענק, כמו כן הנדידה היא מנגנון התמודדות עם שינויי הטמפרטורות שכן הדבר משפיע על זמינות המזון. מכיוון שאזורים בהם המים פוריים יותר מבחינת מזון מהווים נקודות התקבצות של קבוצות מנטות אלו יהיו גם האזורים בהם בדרך כלל יבחרו להתרבות, לרוב בכל עונת רבייה תישא נקבת המנטה גור אחד והלידה תהיה במים רדודים על מנת להימנע מטורפים הנמצאים בים הפתוח. בשל גודלם המסיבי הטורפים היחידים המהווים סכנה עבורם הם כרישים גדולים, חלק ממנגנון ההגנה שלהם הוא קשקשים דמויי שיניים הנמצאים בחלקים מסוימים על עורם.
מנטת הענק משתייכת למחלקת מחויצי הזימים, כחלק מהתבוננות בהתאמת מין זה מבחינה אבולוציונית ניתן לראות כי המינים הענקיים המשתייכים למחלקה זו מאופיינים בשתי תכונות אבולוציוניות מעניינות – מזותרמיות והזנה על יד סינון. ההערכה היא ששינוי זה התרחש בין בעידן הקנוזואיקון בין תקופת הפלאוקן והאאוקן) לגבי תת-המשפחה הכנפתניים, ההנחה היא שככל הנראה השינוי התרחש לפני כ-5.50–6.56 מיליון שנה.
היות שמנטת הענק היא בעל חיים ימי, ואת עיקר חייה היא מעבירה במעמקי האוקיינוסים, היא נמצאת באזור הטבעי בחתך הרוחב העירוני-כפרי. לעיתים היא מגיעה למים רדודים על מנת להשריץ. קיימות עדויות כי מנטת הענק יחסית ידידותית כלפי בני אדם אך לרוב תימנע מקרבה.
מנטת הענק היא מין הטרוטרופי מכיוון שניזון מאורגניזמים הנקראים פלנקטון. הם ניזונים מסינון כמויות מים גדולות כאשר הם לוכדים סוגי פלנקטון שונים. הטורפים היחיד שמהווים איום למנטת הענק הם כרישים גדולים ולווייתני קטלן.
מנטת הענק נמצאת בתחרות עם פלנקטיבורים אחרים, ביניהם בעיקר לווייתנים כמו כריש ענק. התחרות פוגעת במלאי הזמין לכל מין בנפרד ועל כן השפעתה על המין שלילית. בנוסף, מנטת הענק ודג הנקרא רמורה נמצאים ביחס הדדי, שכן דג זה נדבק אל גופה של המנטה ו"רוכב" עליה. כאשר מנטה נכנסת לאזור עשיר בפלנקטון הרמורה ניזון מהשאריות. בתמורה מקבלת המנטה ניקיון יסודי מבקטריות ולכלוך והדבר תורם לשמירה על בריאותה.
מנטת הענק היא איננה מין שולט, מפתח או מהנדס מערכת אקולוגית. הסיבה שלא הפך לאחד מאלו היא שהוא מין נודד, אשר ניזון מפלנקטון בלבד אך אינו משפיע באופן ניכר על זמינותו בים, ואיננו משתנה באופן כלשהו על האזור הימי בו נמצא. בין הטורפים היחידים של מנטת הענק נמצא כריש שורי, אשר ניזון ממגוון של בעלי חיים ימיים. לכריש זה גם כן מספר טורפים מצומצם וביניהם האורקה. על כן יש יחס עקיף בין מנטת הענק הנטרפת על ידי הכריש והאורקה שטורפת אותו.
רבייה

מנטת הענק בעלת מחזור חיים פשוט והיא מתרבה בצורה מינית. זכרים ונקבות בדרך כלל מגיעים לבגרות מינית כחמש שנים לאחר לידתם. נקבת המנטה יכולה לשאת בהריון אחד בין צאצא אחד לשניים (רבייה k) והיא צפויה להיכנס להריון מספר פעמים רבות לאורך חייה.
משקל מנטת הענק ביום היוולדו הוא כ־11 ק"ג ומוטת הכנפיים שלו תהיה כ־1.1–4.1 מטרים. קצב הגדילה של מין זה נחשב מהיר יחסית שכן במהלך השנה הראשונה לחייו הוא מכפיל את גודלו וכעבור חמש שנים מיום היוולדו אמור להגיע לגודלו המלא שנע בממוצע בין 1.6–2.5 מטר לזכרים ו‐5.5–8.6 מטר לנקבות, אך מנטת הענק הגדולה ביותר כנראה הגיעה לגודל של כתשעה מטרים. בגיל חמש שנים מנטת הענק מגיעה גם לבגרות מינית, כלומר הזכרים והנקבות מוכנים להתחיל בתהליך ההתרבות הנעשה על ידי זיווג בין זכר אחד ונקבה אחת אשר תישא ולד אחד או שניים בהיריון שמשכו הוא כ-13 חודשים. הלידה נעשית במים רדודים בקרבת החוף כדי להגן על האם והגורים מטורפיהם היחידים – כרישים גדולים. הגורים נשארים במים הרדודים מספר חודשים עד שמרגישים בטוחים לצאת אל הים הפתוח. בעונת הרבייה הבאה לאחר הלידה הנקבה צפויה להיכנס שוב להיריון וכן הלאה, כלומר קצב הרבייה הוא כמעט מדי שנה. תוחלת החיים הממוצעת של מנטת הענק היא 20 שנה.
מצב שימור

רמת האיום של מנטת הענק על פי הרשימה האדומה של IUCN היא בסכנת הכחדה (Endangered). אוכלוסיית המנטה הגדולה ביותר על פי הידוע לנו כיום נמצאת באזור אקוודור אך מכיוון שזהו מין נודד החולש על אזורים רבים קשה לסווג את הכחדתו לאזור מסוים.
מנטת הענק מאוימת על ידי פעילות אנושית – דיג. הן כתוצאה מדיג ישיר של מין זה והן כתוצאה של דיג רשתות בהן היא נתפסת. הביקוש לזימים והקרניים של מנטת הענק באסיה בפרט ובעולם בכלל גבוה מאוד ועל כן דיג יתר הוא הסיבה העיקרית להידלדלות אוכלוסיית המנטות בעולם. בשל קצב ההתרבות הנמוך של מנטת הענק, האוכלוסייה לא מצליחה להתאושש מהפגיעה בה ועל כן הולכת ומצטמצמת (מערבולת ההכחדה).
מעבר לכך, למנטה מעט מאוד טורפים ולכן הם לא מהווים חלק מהותי מהאיומים. שינוי האקלים עלול באופן עקיף לגרום גם הוא להכחדת המין מכיוון שעלולה להיות לו השפעה קריטית על המערכת האקולוגית וכתוצאה מכך זמינות המזון העיקרי של המנטה, פלנקטון, עלולה להשתנות לרעה.
כ-12 מדינות בעולם הגדירו את מנטת הענק כמין מוגן, כלומר כזה שחל עליו איסור דיג, אך הדבר לא מונע דיג במקומות אחרים בעולם ועל כן מאמץ זו תורם במעט להגנה על אוכלוסיית המנטה, מעבר לכך קיימות תוכניות חינוכיות בנושא וארגונים ועמותות שלקחו על עצמם באופן פרטי את ההגנה על מין זה. באזורים בהם דייג מנטת הענק אסור, היא מהווה מין מטרייה עבור דגים כמו רמורה, אשר נוהגים להיצמד עליה.
מנטה באקווריום צ'ראומי
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: דגי סחוס (תש"ס), 2000, באתר האקדמיה ללשון העברית – Manta ehrenbergii
↑  Proc. 5th lndo-Pac. Fish Conf, 1999; Passarelli, Piercy, 2018; Moreira Garcia, 2008
↑  J. hosegood, 2020; S. Ramírez‐Amaro, 2018
↑  Shuraleff, 2000; Passarelli, Piercy, 2018
↑  Palomo, Magaña, Rincón, Domené. Silveira, 2017; Shuraleff, 2000
↑  Pimiento, Cantalapiedra, Shimada, Field, Smaers, 2019
↑  NOAA, 2020
↑  2017, al at, Silveira, Domené
↑  Eddie Johnston and Lisa Hendry, 2020; National Marine Sanctuary Foundation, 2020
↑  2017, Shaw Ethan
↑  iteroparous species, Passarelli Dewar, Mous, Domeier; Pimiento, Cantalapiedra, Shimada, Field, Smaers, 2019; Piercy, 2018 Muljadi, Pet, Whitty, 2008
↑  Pimiento Dewar, Mous, Domeier, Muljadi, Pet, Whitty; Cantalapiedra, Shimada, Field, Smaers, 2019 2008; Shuraleff, 2000
↑  מנטה ענק באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Marshall, A., Barreto, R., Carlson, J., Fernando, D., Fordham, S., Francis, M., 2020
1 2  NOAA, 2020; Nancy Passarelli and Andrew Piercy, 2020
↑  Marshall, A., Barreto, R., Carlson, J., Fernando, D., Fordham, S., Francis, M., 2020; Manta Trust, 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544293805171  LCCN: sh96002209
אחר הצהריים

מבט מערב אל ים ושמש שוקעת
מגדלי עזריאלי בשעת שקיעת החמה
אחר הצהריים הוא פרק זמן ביום שבין הצהריים ועד לפני השקיעה.
אין הגדרה מדויקת לשעות אחר הצהריים, אך מקובל להתייחס לשעות הצהרים המאוחרות. מילון ההווה מציין כי הכוונה בעיקר לשעות שלאחר 16:00, אולם יש המתייחסים גם לשעות מוקדמות יותר כאל אחר הצהרים. לאחר מכן מתחילות שעות הערב. הסיבה לכך שאין הגדרה מדויקת נובעת בעיקר בשל השינויים באורך היממה בהתאם לעונות השנה.
כמו כן, בעברית משמעות המונח "אחר הצהריים", פשוטו כמשמעו, כמו בשפה האנגלית "Afternoon" - הזמן שמגיע לאחר הצהריים[דרושה הבהרה]
העולם העתיק התייחס ל"אחרי הצהריים" כרבעון השלישי של יום בהיר. ובימי הביניים הוא היה התקופה בה ביצעו הנוצרים את תפילת ה"נאן" (None) שמשמעה השעה התשיעית של היום.
ביהדות נאמרת תפילת מנחה בכל יום אחרי הצהריים: החל מחצי שעה לאחר חצות היום על פי החלוקה לשעות זמניות ועד לשקיעת החמה.
אחרי הצהריים בתרבות

אחר הצהריים של פאון (בצרפתית: L'après-midi d'un faune) הוא בלט במערכה אחת שיצר הכוריאוגרף והרקדן ואצלב ניז'ינסקי בהשראת פואמה של המשורר הצרפתי סטפאן מלארמה.
אהבה אחרי הצהריים הוא סרט קולנוע קומי-רומנטי משנת 1957 בבימויו של בילי ויילדר ובכיכובם של גרי קופר, אודרי הפבורן ומוריס שבלייה.
ארבע אחרי הצהריים היא תוכנית רדיו המשודרת מדי יום בגלי צה"ל וכוללת שירים עבריים רגועים.
אחר צהריים של פורענות הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת פשע שיצא לאקרנים בשנת 1975. במאי הסרט הוא סידני לומט, התסריטאי הוא פרנק פירסון, ומככבים בו אל פצ'ינו, ג'ון קאזאלה וכריס סרנדון.
"ארבע אחר הצהריים" הוא שירו של יורם טהרלב, שהולחן על ידי יאיר רוזנבלום והושר על ידי להקת הנח"ל.
הערות שוליים

↑  אַחַר-הַצָּהֳרַיִם/, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Afternoon meaning, Cambridge Dictionary (אנ')
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4485070-0
הספר הוולשי

מפת ויילס במאה ה-14, אדונויות הספר מתוארות בגווני ירוק וצהוב ובשיאן ניהלו כשני שלישים מווילס.
הסְפַר הוולשי או המארצ'ים הוולשיים (באנגלית: Welsh Marches, בוולשית: Y Mers, בלטינית: Marchia Walliae) הוא כינוי לאזורי הגבול בין אנגליה לוויילס. ההגדרה המדויקת השתנתה מספר פעמים לאורך ההיסטוריה.
כיום המונח משמש לתיאור האזורים באנגליה הצמודים לגבול הוולשי, בעיקר מחוזות הרפורדשייר ושרופשייר, ולפעמים גם באופן מורחב לאזורים נוספים או לאזורים בצד הוולשי של הגבול. בתקופות קדומות יותר, במיוחד בין המאה ה-11 וה-16 אזורי הספר הוולשי היו בסיס לאדמות שניתנו לאדוני הספר (אדוני המארצ'ר) במטרה להגן על אזורי הגבול כנגד הוולשים.
היסטוריה

סביב המאה ה-9 התחיל להתגבש גבול בין הנסיכויות הוולשיות (בעיקרן פוויס) וממלכת מרסיה. כתגובה לאימותים הטריטוריאליים בין שני צדדי הגבול, הוקמו ובוצרו עיירות בצד האנגלו-סקסוני של הגבול והוקמו מכשולים לאורך הגבול (החשוב בהן סוללת אופה). לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה ב-1066, מספר אצילים נורמנים קיבלו אדמות לאורך הגבול עם ויילס במטרה לבצר את הגבול ולהגן על ממלכת אנגליה מפני הוולשים. אזורים אלו נקראו "מארצ'ים" מהמילה הלטינית הקדומה לגבול או קצה "March", על אותו משקל שמה של ממלכת מרסיה, תואר מרקיז ותואר המארקגראף.
חשיבות אזורי הספר, האדונויות ששלטו בהם והאצילים שעמדו בראשן, הלכה וגברה בין המאה ה-11 ל-13. האצילים הנורמנים שהוצבו באזורי החיץ הללו, גדלו בכוחם והקימו משפחות נרחבות שחלשו על מספר אחוזות ואדמות, לאורך השנים הם גם נאלצו לעמוד אל מול התקפות הממלכות הוולשיות וכך גם התרחבו בהדרגה לעומק ויילס. בשיא גודלם של אזורי הספר, הם היוו כשני שלישים מוויילס לאורך מזרח ודרום ויילס. אזורי הספר נוהלו על פי החוק הנורמני-אנגלי ואף תושבים ממלכת אנגליה עודדו להתיישב באדוניות הספר וכך התעצב מרקם חברתי תרבותי שונה באזורים אלו. כך לדוגמה, כשסוקרים את אזורי דוברי הוולשית גם כיום, הם מרוכזים ברובם בפינה הצפון-מערבית של ויילס, היכן שלא שלטו אדוני הספר.
בין 1277 ל-1283 נכבשה ויילס באופן מלא בידי אדוארד הראשון, מלך אנגליה ונסיכות ויילס העצמאית הפכה לחלק ממלכת אנגליה עם חקיקת חוק ריד'לן. למרות הכיבוש וביסוס נוכחות שלטונית אנגלית בוויילס, זו המשיכה לנהל שלטון מקומי וחוקים וולשים בלי התערבות אנגלית לרוב, ובאותה עת המשיכו גם אזורי הספר להתחזק ולתנהל גם הם באופן עצמאי מהשלטון המרכזי בלונדון. בהדרגה התגבשו שלוש רוזנויות מרכזיות לאורך הגבול האנגלו-וולשי; רוזנות צ'סטר בצפון, רוזנות שרוסברי במרכז, ורוזנות הרפורד בדרום. בפנים ויילס, בעיקר בדרום חצי-האי, התבססו מספר משפחות אצולה מרכזיות שהחזיקו כוח פוליטי רב בהם בית מרשל רוזני פמברוק.
בשנת 1536 הנרי השמיני, מלך אנגליה החליט לשים סוף לעצמאות של אזורי הספר ונסיכות ויילס, הוא חוקק את חוקי ויילס שביטלו את האדונויות הספר והאוטונומיה הוולשית והחיל את החוק האנגלי על כלל ויילס. מאז למעשה חשיבות אזורי הספר החלה לצנוח, אף על פי שאצילים רבים המשיכו להחזיק בכוח והשפעה אזורית, הם היו כפופים באופן ישיר יותר למלך אנגליה.
כיום הגדרת הספר הוולשי מתייחסת לאותם מחוזות הגובלים עם ויילס מהצד האנגלי, ולפעמים גם למחוזות המקבילים להם מהצד הוולשי. מבחינה חברתית-תרבותית, כאמור אזורי הספר הושפעו הרבה יותר מהתרבות הנורמנית והאנגלית ולכן מבחינה זו ניתן לראות גם כיום הבדלים רבים בין "פיורה וואליה" (ויילס האמיתית) ו"מארצ'יה וואליה" (הספר הוולשי).
אדוני הספר הוולשי

אדוני הספר (Marcher Lords) התקיימו מאז הכיבוש הנורמני של אנגליה במאה ה-11, ועד לאיחוד ויילס ואנגליה על ידי הנרי השמיני, מלך אנגליה ב-1536. לאורך הגבול האנגלי-וולשי ובאזורים נרחבים בפנים ויילס התקיימו מספר רב של אחוזות וקרקעות בראשות אדונים שבמקור שימשו כאמור לשמש חוצץ בין ויילס וממלכת אנגליה.
עם איחוד אנגליה וויילס ב-1536, ויילס חולקה ל-13 מחוזות בדומה לנהוג באנגליה. מחוזות אלו ברובם הוחלפו ברבות השנים ונחשבים כיום למחוזות ההיסטוריים של ויילס. כאשר אדוני הספר איבדו את כוחם המנהלתי, שטחי השיפוט שלהם הוחלפו במחוזות אלו. רשימת האדונויות המובאת כאן מונה את האדונויות והאחוזות העיקריות על פי המחוז ההיסטורי שירש את שטחיהם:
פלינטשייר: פלינט, הוורדן, הופדייל, מיילור, ומולד (בית דה מונטלט).
דנבישייר: צ'ירק (בית מורטימר), ברומפילד וייל, רית'ין (בית גריי), ודנבי (בית דה לאסי, רוזן לינקולן, בהמשך רוזן סילסברי ורוזן מארש).
גלמורגן: גאוור, גלמורגן (בית פיצהמון, רוזן גלוסטר).
מונמות'שייר: מונמת', אברגווני, קרליאון, אסק, אוויאס, צ'פסטו (אדונות הרפורד) וגווינת'לג.
ברקונשייר: ברקון, היי-און-וואי, בווילת' וולס, ובלנל'יווי.
פמברוקשייר: כמס (בית פיץ מרטין), קילגרן, הוורפורד (בית דה קלר), ל'אנהווידן, נרברת', פבידיוג, ופמברוק (בית מרשל, רוזן פמברוק).
מונטגומרישייר: קאוס (בית קורבט), סדוון, קרי (בית בורג, רוזן קנט), מונטגומרי (בית מונגומרי, רוזן שרוסברי), ופוויס וונווינווין.
רדנושייר: רדנור (בית אוסבורן, רוזן הרפורד), מליניד', גוורת'ירניון, גלסברי, אלפל, קוומווד דיוד'ור, ופרסטיין (בית מורטימר).
קרמרת'נשייר: ביכאן, קידוולי, אמלין, ל'אנסטפן, לארן, סנט קלרס, ואיסטוויל.
אדונויות ששטחיהן הועברו לאנגליה: בישופס קסל (שרופשייר), קליפורד (הרפורדשייר), קלאן (שרופשייר), האנטינגטון (הרפורדשייר), ניטון (שרופשייר, כיום פוויס), אוסווסטרי (שרופשייר), וויטינגטון (שרופשייר), ווויגמור (שרופשייר).
אדוני הספר הוולשי > טירות מרכזיות

טירת צ'פסטו, מונמות'שייר
טירת מונמות', מונמות'שייר
טירת אברגווני, מונמות'שייר
טירת קוונל'יס, פוויס
טירת צ'ירק, רקסהאם
ראו גם

נסיכות ויילס
ספר (פוליטיקה)
קטע מסוללת אופה שקבעה את הגבול בין ממלכת מרסיה וויילס
טירת פמברוק, כס משפחת מרשל ורוזנות הספר פמברוק בדרום ויילס.
פריד מורד

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1936 וייטינג, ארצות הברית 
 פטירה:  4 בספטמבר 2023 (בגיל 86) מנלו פארק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ביוכימיה, רפואה, פרמקולוגיה 
 מקום מגורים:  וושינגטון די. סי. 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דפאו (1958)  אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב (1965)  אוניברסיטת וירג'יניה 
 מנחה לדוקטורט:  ארך וילבור סאת'רלנד הבן 
 מוסדות:  אוניברסיטת טקסס באוסטין  אוניברסיטת סטנפורד  אוניברסיטת וירג'יניה 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1998)  פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי (1996) 
 מספר צאצאים:  5 
 
פריד מורד (באנגלית: Ferid Murad;‏ 14 בספטמבר 1936 – 4 בספטמבר 2023) היה רופא ופרמקולוג אמריקאי אשר זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה בשנת 1998 יחד עם רוברט פ. פרשגוט ולואיס ג'. איגנרו על גילוי תכונות האיתות של חנקן חמצני.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מורד נולד בוייטינג, אינדיאנה. אביו, ג'אבר מוראט אייג'ופי, היה מהגר אלבני מגוסטיבר, מקדוניה ואימו, הנרייטה באומן, הייתה אמריקאית נוצרייה. פריד מורד התחנך כנוצרי.
ביוגרפיה > חייו הבוגרים

בשנת 1958 סיים מורד תואר ראשון בכימיה במסגרת תוכנית טרום-רפואית באוניברסיטת DePauw. בשנת 1965 קיבל את התארים דוקטור לרפואה ודוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב. לאחר סיום לימודיו התחיל לעבוד כמתמחה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס, שם עבר התמחות ברפואה פנימית. בשנת 1967 עבד בשירות הבריאות הציבורי כעוזר מנתח ועמית קליני. לאחר שלוש שנים הפך לחבר סגל בכיר בארגון. בשנת 1970 הצטרף לאוניברסיטת וירג'יניה, כפרופסור של רפואה פנימית ופרמקולוגיה. בין השנים 1971–1981 כיהן כמנהל המרכז הקליני לחקר רפואה וכמנהל המחלקה לחקר פרמקולוגיה קלינית של אוניברסיטת וירג'יניה. מורד עבר לאוניברסיטת סטנפורד ב-1981, שם הוא שימש כיושב ראש החוג לרפואה, כממלא מקום של מנהל המחלקה לרפואת הנשימה וכראש הצוות הרפואי במרכז הרפואי של פאלו אלטו. בשנת 1988 הוא זכה בפרס מטעם איגוד הלב האמריקני. באותה שנה מורד עזב את משרתו בסטנפורד לטובת מעבדות אבוט, שם כיהן כסגן נשיא של חברת התרופות דיסקברי עד שנת 1993, השנה שבה ייסד את חברת הביוטכנולוגיה שלו, Molecular Geriatrics Corporation. בשנת 1997 מורד חזר לאקדמיה והצטרף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טקסס ביוסטון כדי ליצור מחלקה חדשה של ביולוגיה אינטגרטיבית, פרמקולוגיה ופיזיולוגיה. גם שם מורד כיהן במספר תפקידים במקביל ביניהם: יו"ר המחלקה לביולוגיה ופרמקולוגיה ומנהל מכון בראון לרפואה מולקולרית למניעת מחלות אנושיות. בשנת 2011 מורד עבר לאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון כפרופסור במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית.
מורד נפטר ב-4 בספטמבר 2023. הותיר אחריו אישה, קרול א. מורד, וחמישה ילדים.
מחקרו

מורד למד כיצד ניטרוגליצרין הפעיל אנזים שיצר גנוסין מונופוספט מחזורי (Cgmp) אשר בתורו גרם לכלי הדם להתרחב. בשנת 1976 מורד הראה שניטרוגליצרין מיוצר על ידי אפקט פליטת תחמוצת החנקן (NO). התגלית ייצגה עיקרון חדש להעברת אותות בין תאים - זו הייתה הפעם הראשונה שבה היה ניתן לראות גז כמולקולה המעבירה אותות. על תגלית זו זכה מורד בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה, יחד עם רוברט פ. פרשגוט ולואיס ג'. איגנרו.
פרסים

1996 – פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי
1998 – פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה
האקסרכיה של אפריקה

| --- | --- |

 
 מפת האקסרכיה של אפריקה בתוך האימפריה הביזנטית בשנת 600 לספירה.
 ממשל
 ראש הרשות המבצעת:  אקסארך 
 שפה נפוצה:  לטינית, יוונית
 עיר בירה:  קרתגו
 גאוגרפיה
 יבשת:  אפריקה 
 היסטוריה
 הקמה:  ייסוד האקסרכיה
 הקמה:  591
 פירוק:  קרב קרתגו (698)
 פירוק:  698
 ישות קודמת:  הפרפקטור הפרטוריאני של אפריקה
 ישות יורשת:  ח'ליפות אומיה   סרדיניה הביזנטית
 
האקסרכיה של אפריקה הייתה פרובינקיה של האימפריה הביזנטית סביב קרתגו שהקיפה את נחלותיה במערב הים התיכון. היא נשלטה על ידי אקסרך (משנה למלך), הוקמה על ידי הקיסר מאוריקיוס בשנת 591 ושרדה עד לכיבוש המוסלמי של המגרב בסוף המאה ה-7. היא הייתה, יחד עם האקסרכיה של רוונה, אחת משתי האקסרכיות שהוקמו בעקבות הכיבושים המערביים תחת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון כדי לנהל את השטחים בצורה יעילה יותר.
היסטוריה > רקע

במלחמת הוונדלים של 533, כוחות ביזנטיים תחת בליסאריוס כבשו מחדש את המגרב יחד עם קורסיקה וסרדיניה והאיים הבלאריים. הקיסר יוסטיניאנוס הראשון (שלט 527–565) ארגן את השטחים שנכבשו מחדש כמחוז הפרטוריאני של אפריקה, שכלל את המחוזות אפריקה פרוקונסולאריס, ביזאקנה, טריפוליטניה, נומידיה, מאוריטניה קיסרינסיס ומאוריטניה סיטיפנסיס, והייתה מרוכזת בקרתגו. בשנות ה-550, משלחת רומית הצליחה להחזיר לעצמה חלקים מדרום ספרד, אשר נוהלו כפרובינציה החדשה של ספניה.
לאחר מותו של יוסטיניאנוס בשנת 565, האימפריה הרומית המזרחית הותקפה יותר ויותר בכל החזיתות, והקיסרים השאירו לעיתים קרובות את המחוזות המרוחקים יותר לעצמם כדי להתמודד כמיטב יכולתם לתקופות ממושכות, אם כי קציני צבא, כמו הרקליוס הזקן (אקסרך 598–610), המשיך להסתובב בין המחוזות המזרחיים לאפריקה. עד שנות ה-640 וה-650, ביזנטיון איבדה את פרובינקיה מסופוטמיה למוסלמים, שגם הביסו את יריבתם של הביזנטים, האימפריה הסאסאנית (651). קונסטנטינופול איבדה בכך מקור חשוב של קצינים מנוסים המתובלים במלחמת גבולות מתמדת עם הפרסים. השושלת ההרקליאנית (610–711) אכן המשיכה למנות כמה קצינים מזרחיים מוכשרים לתפקידים אפריקאים, כמו נארסה הארמני, שפיקד על טריפולי, ויוחנן, הדוכס מטיגיסיס. וולטר קאגי משער שחלק מהקצינים הארמנים אולי ביקשו לעבור חזרה למזרח כדי להגן על בתיהם כשהמוסלמים התקדמו לתוך ארמניה, אבל המקורות לא מדווחים על כך. עם זאת, הקצינים שהמשיכו להגיע ממזרח לאחר אובדן מסופוטמיה התרגלו יותר לתבוסות כמו קרב ירמוך (636) מאשר לאסטרטגיות המנצחות שנעשו בעבר נגד הסאסנים, וטקטיקות ואסטרטגיות חדשות התפתחו לאט.
היסטוריה > הקמת האקסרכיה

המערכת המנהלית הרומית המאוחרת, כפי שהוקמה על ידי דיוקלטיאנוס, סיפקה הבחנה ברורה בין משרדים אזרחיים לצבאיים, בעיקר כדי להפחית את האפשרות למרד על ידי מושלים פרובינציאליים חזקים מדי. תחת יוסטיניאנוס הראשון, התהליך התהפך חלקית עבור מחוזות שנשפטו כפגיעים במיוחד או בחוסר סדר פנימי. בהתבסס על תקדים זה ולקח אותו צעד אחד קדימה, הקיסר מאוריקיוס, מתישהו בין השנים 585 ל-590, הקים את משרד הממונה, ששילב את הסמכות האזרחית העליונה של מחוז פרטוריאני וסמכותו הצבאית של מגיסטר מיליטום, ונהנה מאוטונומיה ניכרת מקונסטנטינופול. הוקמו שתי אקסרכיות, אחת באיטליה, עם מקום מושבה ברוונה (מה שהעניק לה את שמה האקסרכיה של רוונה), ואחת באפריקה, שבסיסה בקרתגו וכוללת את כל הנחלות האימפריאליות במערב הים התיכון. האקסרך האפריקאי הראשון היה פטריקיוס גנאדיוס.
בין השינויים המחוזיים, טריפוליטניה נותקה מפרובינקיה אפריקה והושמה תחת פרובינקיה מצרים,  מאוריטניה קיסרניסיס ומאוריטניה סיטיפנסיס אוחדו כדי ליצור את המחוז החדש של "מאוריטניה פרימה", בעוד מאורטניה טינגיטאנה, שצומצמה למעשה לעיר ספטום (סאוטה), שולבה עם המצודות של החוף הספרדי (ספניה) והאיים הבלאריים להקמת "מאוריטניה סקונדה".
הממלכה הוויזיגותית הייתה איום מתמשך על האקסרכיה. האקסרך של אפריקה היה ברשותה של מאוריטניה סקונדה, שהייתה מעט יותר ממאחז זעיר בדרום ספניה. הסכסוך נמשך עד לכיבוש הסופי של המעוזים הספרדים האחרונים ב-624 מאת הוויזיגותים. הביזנטים שמרו רק על מצודת Septum (סאוטה המודרנית), מעבר למצר גיברלטר.
במהלך המרד המוצלח של נסיך קרתגו, הרקליוס הזקן ובנו בשם הרקליוס בשנת 608, היוו הברברים חלק גדול של הצי שהעביר את הרקליוס לקונסטנטינופול. בשל שאיפות דתיות ופוליטיות, הכריז האקסרקך גרגוריוס הפטריציאני (שהיה קשור בדם למשפחה הקיסרית, באמצעות בן דודו של הקיסר ניקטאס) על עצמו עצמאי מקונסטנטינופול ב-647. בזמן זה השפעתו וכוחו של האקסרך הודגמו בכוחות שאסף גרגוריוס בקרב סופטולה גם באותה שנה שבה לחמו יותר מ-100,000 גברים ממוצא אמזיג'י עבור גרגוריוס.
היסטוריה > הכיבוש הערבי המוסלמי

בשנת 647 החלו המשלחות האסלאמיות הראשונות ביוזמה של מצרים תחת האמיר עמר אבן אל-עאץ ואחיינו עוקבה בן נאפע. כשהם חשו בחולשה הרומית הם כבשו את בארסה, בקירנאיקה, ואז עברו לטריפוליטניה, שם נתקלו בהתנגדות.
בשל התסיסה שנגרמה על ידי מחלוקות תאולוגיות הנוגעות למונותליטיזם ולמונואנרגיות, התרחקה האקסרכיה תחת גרגוריוס הפטריציאני מהאימפריה במרד גלוי. מבול הפליטים ממצרים (במיוחד מלכיטים), ארץ ישראל וסוריה החריף את המתיחות הדתית בקרתגו והעיר עוד יותר את הבהלה של גרגוריוס על האיום הערבי המתקרב.
כשהוא חש שהסכנה המיידית יותר באה מהכוחות המוסלמיים, גרגוריוס אסף את בעלי בריתו והתעמת עם המוסלמים, אך הובס בקרב סופטולה, הבירה החדשה של האקסרכיה, מאחר שגרגוריוס עבר לפנים להגנה טובה יותר נגד התקפות רומאיות מהים.
לאחר מכן, האקסרכיה הפכה למדינה גרורה תחת שליט חדש בשם גנאדיוס. הניסיון לשמור על מעמד משלם מס עם קונסטנטינופול ודמשק הקשה על המשאבים של המפקד וגרם לתסיסה בקרב האוכלוסייה.
האקסרך השיג ניצחון גדול על כוחותיו של עוקבה בן נאפע בקרב וסקרה בשנת 682, בסיוע המלך הברברי, קוסאילה. ניצחון זה אילץ את הכוחות המוסלמיים לסגת למצרים, מה שהעניק לאקסרך הפוגה של עשור. עם זאת, העימותים החוזרים ונשנים גבו את שלהם מהמשאבים המתדלדלים והמחולקים כל הזמן של האקסרכיה.
בשנת 698, המפקד המוסלמי חסן אבן אל-נועמאן וכוח של 40,000 איש הכריעו את קרתגו. רבים ממגיניה היו ויזיגותים שנשלחו להגן על השלטון על ידי ויטיזה, שחשש גם הוא מהתרחבות המוסלמית. ויזיגותים רבים נלחמו עד מוות; בקרב שלאחר מכן קרתגו שוב נהרסה לחלוטין, כפי שהוחרבה מאות שנים קודם לכן על ידי הרומאים.
אובדן הממשל האפריקאי היבשתי היה מכה עצומה לאימפריה הביזנטית במערב הים התיכון, מכיוון שקרתגו ומצרים היו מקורות כוח האדם והתבואה העיקריים של קונסטנטינופול. הביזנטים מעולם לא כבשו מחדש את שטחיהם באפריקה.
הערות שוליים

1 2  Julien, C.A. (1931). Histoire de l'Afrique du Nord vol. 1 - Des origines a la conquête arabe. Vol. 1 (1961 ed.). Paris: Payot.
↑  Hrbek, Ivan, ed. (1992). General History of Africa (Abridged Edition): Volume III, Africa from the Seventh to the Eleventh Century. Vol. 3. James Currey Publishers, University of California Press et al. in Association with UNESCO Press. ISBN 9780852550939.
כיבושיו של יוסטיניאנוס הראשון הרחיבו יתר על המידה את משאבי האימפריה הרומית המזרחית, והובילו להקמת האקסרקטים
תיאטרון ארקל

| --- | --- |
תיאטרון האופרטה של בודפשט
 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון, בית אופרה 
 על שם:  פרנץ ארקל 
 מיקום:  בודפשט
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1911
 תאריך פתיחה רשמי:  1911 
 סגנון אדריכלי:  אר נובו, אר דקו 
 
 קואורדינטות:  47°29′49″N 19°04′36″E﻿ / ﻿47.49694444°N 19.07666667°E﻿ / 47.49694444; 19.07666667
  (למפת בודפשט מוגדלת) תיאטרון ארקל(למפת בודפשט רגילה) תיאטרון ארקל
 
אופרת העם בתחילת המאה ה-20
תיאטרון ארקל (בהונגרית: Erkel Színház) הוא תיאטרון שנמצא בבודפשט ברובע 8. הוא ממוקם בכיכר האפיפיור יוחנן פאולוס השני (כיכר הרפובליקה לשעבר). התיאטרון נבנה בשנת 1911 והיה מוסד עצמאי עד שנת 1951, אז הוצמד לבית האופרה של בודפשט, לאור הביקוש הגואה של הציבור להצגות אופרה ומחול. בשנים 1961–1962 הבניין נבנה מחדש, אך כעבור ארבעים וחמש שנים נסגר מסיבות טכניות. מאז 1 במרץ 2013 הוא פועל שוב כ"תיאטרון הקאמרי של בית האופרה", ועם 2,400 המושבים שלו הוא התיאטרון הקבוע הגדול ביותר בהונגריה. כל מתכנניו ורבים מאוד משוכריו, מנהליו ומנצחיו היו יהודים.
היסטוריה

בכיכר קלמן טיסה דאז, בשנת 1911, נפתח התיאטרון ב-8 בדצמבר. בהתחלה היו בו 3,167 מקומות ישיבה שצומצמו מאוחר יותר ל-2,400 מקומות. מאז ועד היום זהו בניין התיאטרון הגדול ביותר בהונגריה ונקרא בפתיחתו בשם "אופרת העם" (Népopera).
תוכניות הבניין הוכנו מטעם "חברת המניות של אופרת העם" (Népopera Részvénytársaság) על ידי האדריכלים דז'ה יאקאב, מרצל קומור וגזה מרקוש. הקרקע הוחכרה לחברת המניות על ידי עיריית בודפשט ללא תשלום למשך חמישים שנה עם דרישות תוכן מחמירות. ההסכם כלל:
העסקת להקת תיאטרון הונגרית קבועה
שפת ההצגות רק בהונגרית
נקבע מספרם ואופיים של הצגות אורח זרות
היה צריך לשים לב במיוחד להצגת עבודותיהם של יוצרים הונגרים
התיאטרון הושלם תוך זמן קצר ביותר (9 חודשים). הבמה הייתה ברוחב 14 מטר ובגובה 8.5 מטר, עם מרחב אחורי מרווח ומצויד בציוד הטכנולוגי המתקדם ביותר לתקופתו. למוסד היה גם עוגב. בכניסה לתיאטרון היה אזור הקבלה מרווח (40 × 10 מטר). האודיטוריום הפוריטני עוטר רק בציור קיר גדול אחד, יצירתו של ברטלן פור. התאורה הייתה בעוצמה של 40,000 נרות.
קומת קרקע: 1,644
גלריה בקומה העליונה: 1,303
ב-44 תאים: 220
ההפעלה הכלכלית של המוסד הייתה האתגר הרציני בארבעת העשורים הראשונים לקיומו. הדיירים התחלפו בתדירות גבוהה, העירייה נאלצה לוותר מספר פעמים על הקונספט האמנותי המקורי, לתקופות קצרות או ארוכות יותר.