stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סעיד א-שאווה
ביוגרפיה

סעיד א-שאווה נולד בשנת 1868 למשפחה מיוחסת באזור חבל עזה. לפני כניסתו לחיים הפוליטיים עבד בענף ייצוא תבואה והיה מגדולי הסוחרים הערבים בדרום ארץ ישראל. בשנת 1904 התמנה לחבר במועצה האזורית עזה, ובשנת 1906 התמנה לראש העירייה הראשון של העיר. במהלך כהונתו הוא בנה בית חולים בעיר, וכן מספר מסגדים ובתי ספר. הוא פיתח קשרים הדוקים עם הממשל העות'מאני, ובייחוד עם הצבא העות'מאני. בגלל קשרים אלו, לאחר כיבוש עזה על ידי הצבא הבריטי בקרב עזה השלישי בנובמבר 1917, הודח א-שאווה מתפקידו כראש עיריית עזה.
א-שאווה ייצג את עזה בקונגרס הערבי-פלסטיני הראשון (1919), הרביעי (1921) והחמישי (1922). לאחר ייסוד המועצה המוסלמית העליונה בידי חג' אמין אל-חוסייני בשנת 1921, התמנה א-שאווה לאחד מארבעת חבריה הקבועים, כשהוא מייצג את אזור עזה, דרום פלסטין ואזור ירושלים. בתפקיד זה החזיק בשנים 1922–1929. א-שאווה היה קודם לכן ממתנגדיו של אל-חוסייני, אולם עם מינויו לחבר במועצה, הפך לתומכו. אל-חוסייני נתן לא-שאווה זכויות רבות וכוח פוליטי גדול כדי להבטיח את תמיכתו. בזכות תפקידיו א-שאווה התעשר מאוד בערוב ימיו, והחזיק אדמות רבות באזור עזה ובאזור באר שבע. חלק מהונו השקיע בשיקום עזה והאזור לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובכלל זאת שיקום המסגד הגדול בעזה.
סעיד א-שאווה נפטר באוקטובר 1930. בניו רושדי א-שאווה ורשאד א-שאווה שימשו גם הם כראשי עיריית עזה.
הערות שוליים

↑  יהושע פורת, התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1929–1939, עמ' 76, 85: "נפטר באוקטובר 1930".
1 2  S - Personalities - Bio & Photos (הקישור אינו פעיל)
1 2 3  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 366.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012688667405171
אספלט

פיסות ביטומן נוצרות באופן טבעי בים המלח
אַסְפַלְט (asphalt; בעברית גם: חֵמָר) הוא נוזל צמיג המופיע באופן טבעי בנפט גולמי. ניתן להפריד את האספלט מהמרכיבים האחרים בנפט גולמי (כגון נפט, בנזין וסולר) על ידי תהליך של זיקוק. ניתן להשיג רמת הפרדה גבוהה יותר על ידי עיבוד נוסף של המרכיבים הכבדים של הנפט הגולמי ביחידת דה-אספלטיזציה המשתמשת בפרופאן או בבוטאן במצב סופר-קריטי כדי לפרק את המולקולות הארומטיות יותר, שאז מופרדות מהשאר. ניתן לעבד את התוצר עוד יותר על ידי תגובה עם חמצן. הוא הופך אז לקשיח יותר (וצמיגי יותר).
לעיתים מבלבלים בין אספלט לזפת (עִטרן), שהוא חומר שנוצר על ידי זיקוק דסטרוקטיבי של חומר אורגני. הן האספלט והן הזפת מסווגים כבִּיטוּמֶן (bitumen) – סיווג המכיל את כל החומרים המסיסים בפחמן דו-גופרי.
מאחר שאספלט מתקשה אם אינו נשמר בחימום, קשה להובילו בצורתו הגולמית ממקום למקום. לכן, מערבבים אותו עם דיזל או קרוסין לפני המשלוח, ומפרידים את המרכיבים הללו, הקלים מהאספלט, כאשר התערובת מגיעה ליעדה.
האספלט בארץ ישראל לאורך ההיסטוריה

שרידי אספלט התגלו באתרים הנאוליתיים בגלגל, מערת נחל חימר ובביידה שבדרום ירדן, וממצאים מתל ערד הראו שהשימוש בו נמשך גם בתקופה הכלקוליתית, לצורכי בנייה, איטום וריפוי. השימוש העיקרי באספלט בעת העתיקה היה במלאכת החניטה (מומיות) במצרים, למן תקופת הברזל ועד לתקופה הביזנטית.
במקרא מופיע האספלט במגוון שמות בהקשר לשימושים שונים כגון: כופר לאיטום תיבת נח, חימר לבניית העיר בבל ומגדל בבל שבדרום מזרח מסופוטמיה ובתיאור מלחמת ברית המלכים, חמר וזפת לאיטום תיבת משה (תיבת גומא) וזפת בפרשת סדום ועמורה ובנבואות[דרוש מקור].
במקורות הקלאסיים הקדומים מוזכר שהאספלט היה אחד החומרים שנאסף בכמויות מסחריות. סטראבון תיאר את תהליך היווצרותו ואיסופו.
הרופא והבוטניקאי דיוסקורידס (המחצית השנייה של המאה ה-1) סיפר ש"האספלט היהודי שונה מהשאר. זה שיש לו ברק בצבע ארגמן וניחוח חזק והוא כבד, הוא יפה; ואילו הסוג השחור והמלוכלך הוא גרוע, מאחר שהוא מהול בתערובת של זפת" (I, 73:1). יוסף בן מתתיהו כתב שהאספלט "מעלה ארוכה לגוף ועל כן מערבים אותו בסמי רפואה רבים". טקיטוס כתב על דרכי איסופו בים המלח: "בעונת־שנה קבועה מקיא האגם מתוכו כּוֹפר...על־פי טבעו נוזל כהה...הנקרש וצף על פני המים...העוסקים במלאכה זו תופסים את הכּופר בידיהם...גושי הכופר השטים נדחפים ונגררים בידיים אל החוף; לאחר ייבושם...מבקעים אותם בגרזנים וביתדות...". בחיבורים מולומדיקינה כירוניס ו-"Ars Veterinaria" מאת פלגוניוס (המאה ה-4) ישנה עדות לחשיבות המתמשכת המקושרת ליתרונות הרפואיים של "הביטומן של יהודה" ולפופולריות של השימוש בו. בספרות חז"ל מופיעים המושגים "כופרא" ו"זפת" בהקשר לשימושים רבים. בספרות הערבית נקרא האספלט מים המלח בשם "קפר אליהוד" (הכופר היהודי) ונחשב בעיני בני התקופה לטוב ביותר מבין כל מיני האספלט שהיו מוכרים ברחבי האזור. בימי הביניים התפרנסו חלק מתושבי אזור ים המלח ממכירתו, לפי תיאור של רופא ירושלמי בן המאה העשירית בשם אלתמימי ולפי תיאורי נוסעים וגאוגרפים מימי הביניים ומן העת החדשה.
שימושי האספלט

אלתמימי, רופא מוסלמי מירושלים מהמחצית השנייה של המאה ה־10, תיאר שימוש באספלט המגיע מים המלח לייצור תרופת התריאק. במכתבים שנמצאו בגניזה הקהירית מהמאה ה-11 מבקש ירושלמי שישלחו לו זפת מאלכסנדריה מכיוון שאין למוצאו בירושלים, לצורך רפואת עיניים.
בימי הביניים שימש האספלט מרכיב בתרופה לטיפול בטחורים, במורסות, בחזרת, בפצעים ובנפיחות בשפתיים. הרמב"ם מזכיר את ה"זפת" כמרכיב בחבישה לטיפול בכאב של העצב. שימושים נוספים היו גם: המסת דם קפוא וטיפול בבלוטה בצוואר, במחלות עור ובשיעול, וכן מרכיב בתרופה לדלקת פרקים ולטיפול בגיד הנשה.
יהודי עיראק נהגו להשתמש בזפת בעיקר לריפוי מחלות עיניים, טיפול בכאבי גב ובמחלות לב ולהכנת תחבושות לפצעים ולשברים בחזה. עד היום משמש האספלט במצרים כסם מכייח וכן לטיפול בחבלות ובאולקוס ולהגלדת צלקות.
בנוסף לשימושיו הרפואיים, שימש האספלט גם כטיט לבנייה ולאטימה, וכן להדברה. כיום הוא משמש לריצוף כבישים, ציפוי גגות, לאיטום, לבידוד ולהגנה בפני קורוזיה.
אספלט המעורבב יחד עם מרכיבים נוספים כדי ליצור בטון אספלט (לעיתים נקרא גם תא"צ – תערובת אספלט צפופה) המשמש לציפוי כבישים. האספלט המשמש למטרה זו מכונה בִּיטוּמֶן (bitumen) ומורכב בבתי זיקוק מתערובת של חומרים שונים, כדי להגיע לקשיות הדרושה. את הביטומן נוהגים לערבב עם חול וחצץ, לציפוי הכביש. במהלך השנים חל שיפור ניכר באיכויות האספלט המיועד לסלילת כבישים בעקבות שימוש בתרכובות חדשות.
במגרשי קטרגל, כדורסל וטניס המצויים בפארקים וגנים ציבוריים, משטח המגרש עשוי לרוב מבטון אספלט.
תכונותיו של אספלט מסוג S הם גודל גרגיר מקסימלי של 25 מ"מ וביטומן משופר מסוג 76-10PG. סוג זה משמש כיום לסלילות של כבישים מהירים וסלילות המתבצעות עבור נתיבי ישראל בעיקר. אספלט מסוג SMA מורכב מגודל גרגיר מקסימלי של 19 מ"מ וביטומן משופר מסוג 76-10PG. חברה מקצועית תעדיף להשתמש באספלט מסוג SMA לסלילת כבישים, משום שבמהלך הכנת התערובת מוסיפים פולימרים אשר מלכדים את החומרים וגורמים לאספלט להידבק היטב לכביש המקורצף.
ראו גם

זפת
חולות זפת
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק ו', פסוק י"ד
↑  ספר בראשית, פרק י"א, פסוק ג'
↑  ספר בראשית, פרק י"ד, פסוק י'
↑  ספר שמות, פרק ב', פסוק ג'
↑  סטראבון, גאוגרפיקה, ספר 16, פרק 2, סעיפים 43-42.
↑  מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, LXV. Dioscorides, pp. 422, 424
↑  טאקיטוס, דברי הימים, ספר חמישי, פרק ו. תרגום: שרה דבורצקי.
↑  M. Stern, GLAJJ, Vol. II, pp. 647-648: Mulomedicina Chironis, 193; Ars Veterinaria, 194, 338, 340, 491
↑  זהר עמר וירון סרי, הפקת מחצבים מאזור ים המלח במאה העשירית על פי אלתמימי, אריאל 144-143, תשס"א, עמ' 98-91
↑  זהר עמר ואפרים לב, רופאים ותרופות במאות העשירית עד השמונה עשרה, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תש"ס. עמ' 136- 137.
↑  זהר עמר וירון סרי, ארץ ישראל וסוריה על פי תיאורו של אלתמימי: רופא ירושלים בן המאה העשירית, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשס"ד. עמ' 58–61.
↑  זהר עמר ואפרים לב, רופאים ותרופות במאות העשירית עד השמונה עשרה, תל אביב, תש"ס. עמ' 136–137.
| מוצרי דלק |
| --- | --- | --- |
| דלק מאובנים | בנזין • ביטומן • חולות זפת • כבול • מזוט • פרפינים • נפט • נפטא • סולר • פחם אבן • פחם עץ • פצלי שמן • קרוסין/דלק סילוני • RP-1 • גז טבעי |  |
| דלקים שאינם מחצביים | גז פחמימני מעובה • ביו דיזל • דלק גרעיני • עצי הסקה • אתנול • אנרגיה הידרואלקטרית • אנרגיה גאותרמית • אנרגיה סולארית • אנרגיית רוח • הפקת אנרגיה מפסולת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295757705171  BnF: cb119807620 (data)  GND: 4003239-5  LCCN: sh85008701  NDL: 00560394  NKC: ph273305 
כביש אספלט "ביטומן" בדרך למצדה, שנת 1964.
ביל ג'וי

| --- | --- |

 לידה:  8 בנובמבר 1954 (בן 70) פרמינגטון הילס, ארצות הברית 
 שם לידה:  William Nelson Joy 
 ענף מדעי:  מתכנת, מדעי המחשב 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מישיגן  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  תיכון נורת' פרמינגטון 
 מוסדות:  סאן מיקרוסיסטמס 
 פרסים והוקרה:  עמית מוזיאון היסטוריית המחשב (2011)  פרס גרייס הופר (1986) 
 
ויליאם "ביל" נלסון ג'וֹי (אנגלית: William Nelson Joy; נולד ב-8 בפברואר 1954) הוא מדען מחשב אמריקאי. ייסד את סאן מיקרוסיסטמס בשנת 1982, יחד עם וינוד חולסה, סקוט מקנילי, אנדי בקטולשיים ווהן פראט, ושימש מדען ראשי בחברה עד 2003.
תחילת הקריירה

ג'וי גדל בפרברי דטרויט שבמישיגן. כאשר החל בגיל 16 את לימודיו לתואר ראשון במדעים בהנדסת חשמל באוניברסיטת מישיגן ב-1971 היה זה אחרי שהאוניברסיטה פתחה מרכז מחשבים חדש, בו התאפשר לו להריץ תוכניות כאוות נפשו.
הוא נכבש בתחום התכנות ובילה כל שעה פנויה, כולל בלילות, במרכז המחשבים שהיה פתוח 24 שעות ביממה, וכך רכש ניסיון מעשי נדיר לתקופתו.
את התואר השני בתחום הנדסת חשמל ומדעי המחשב קיבל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1979.
הוא היה אחראי במידה רבה על כתיבת מערכת ההפעלה BSD שעליה התבססו צורות מודרניות רבות של Unix, בהן FreeBSD, ‏NetBSD ו-OpenBSD. חברת המחשבים אפל ביססה חלק גדול ממערכת ההפעלה שלה, Mac OS X, על טכנולוגיית BSD. חלק מתרומותיו הראויות לציון כוללות את עורך הטקסט vi, הפרוטוקול Network File System ‏(NFS) ו-C Shell.
סאן

ב-1982 ייסד יחד עם אחרים את סאן מיקרוסיסטמס ושימש מדען ראשי עד התפטרותו ב-2003.
הוא קיבל את פרס גרייס הופר ב-1986 על ידי התאחדות המחשוב הממוכן (ACM) בגין עבודתו על BSD.
ג'וי היה איש מפתח בפיתוח מעבדי SPARC, שפת המחשב Java, ארכיטקטורת הרשת Jini, שירות JavaSpaces ו-JXTA.
סאן מיקרוסיסטמס הודיעה ב-9 בספטמבר 2003 כי ג'וי עוזב את החברה וכי "הוא לקח זמן כדי להחליט על הצעד הבא שלו ואין לו תוכניות ספציפיות כרגע".
ביקורת

ג'וי ספג ביקורת קשה ב-2000 עם פרסום מאמרו במגזין Wired ‏"Why the future doesn't need us" (בתרגום חופשי מאנגלית: "מדוע העתיד אינו זקוק לנו"). במאמר זה הצהיר, במה שנחשב על ידי מספר אנשים כעמדה נאו-לודיטית, כי הוא משוכנע כי ההתקדמות בהנדסה גנטית וננוטכנולוגיה תביא סיכונים קיומיים לאנושות. הוא טען כי רובוטים אינטליגנטיים יחליפו את האנושות, לפחות מבחינה אינטלקטואלית וחברתית, כבר בעתיד הקרוב. הוא תומך בנטישת טכנולוגיות "GNR" (גנטיקה, ננוטכנולוגיה ורובוטיקה), במקום להיכנס ל"מלחמת חימוש" בין המשתמשים ה"טובים" למשתמשים ה"רעים". הוא החל לחשוב בכיוון זה לאחר דיון על טכנולוגיות אלו עם הממציא והעתידן ריי קורצוויל. ג'וי מציין במאמרו כי במהלך השיחה הופתע לגלות כי מדענים רציניים אחרים חושבים כי אפשרויות אלו סבירות, ונדהם אף יותר מההתעלמות מסבירות האפשרות. לאחר שהעלה את הנושא עם מכרים נוספים, הוא מציין כי נחרד מההתעלמות מהנושא ומהסיכונים על אף שיש מי שהחשיב את האפשרויות הללו לאפשריות ואף סבירות. דאגה זו הביאה אותו לבחון את הנושא בצורה מעמיקה יותר ואת דעתם של אחרים, ולבסוף, לפעילויות שלו בעניין.
למרות זאת, הוא הפך למשקיע בהון סיכון, והשקיע בין השאר בחברות שעוסקות בטכנולוגיות GNR. הוא השקיע בקרנות הון סיכון העוסקות במיגור מגפות כגון שפעת העופות ואיומי הטרור הביולוגי. ב-2006 הוענק לו פרס "Lifeboat Foundation Guardian Award" בגין פיתוח הקרן לשמירת בטיחות ביולוגית ופעולות אחרות.
פעילויות נוספות

ב-1999 ייסד ג'וי, יחד עם אחרים, פירמת הון סיכון בשם HighBAR Ventures. בינואר 2005 היה לשותף בפירמת הון הסיכון Kleiner Perkins Caufield & Byers.
לקריאה נוספת

מלקולם גלדוול מצוינים, הוצאת זמורה ביתן, 2009
N.S.U פרינץ 4

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  NSU 
 אורך:  3,340 מ"מ 
 רוחב:  1,490 מ"מ 
 גובה:  1,360 מ"מ 
 בסיס גלגלים:  2,040 מ"מ 
 
אנ.אס.יו פרינץ 4
אנ.אס.יו פרינץ 4
מנוע אנ.אס.יו פרינץ 4
אנ.אס.יו פרינץ 4
אנ.אס.יו פרינץ 4
N.S.U פרינץ 4 (גרמנית: NSU Prinz 4) היא מכונית קטנה בעלת מרכב סדאן ושתי דלתות שיוצרה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית NSU בין השנים 1961–1973.
באורוגוואי יוצרה האנ.אס.יו פרינץ 4 בין השנים 1963–1967.
היסטוריה

"אנ.אס.יו" הייתה חברה גרמנית ליצור אופנועים ומכוניות שנוסדה בשנת 1873. נרכשה על ידי קבוצת פולקסווגן בשנת 1969. פולקסווגן מיזגה את אנ.אס.יו עם "אוטו יוניון" ויצרה את אאודי. בשנת 1955 הייתה אנ.אס.יו יצרנית האופנועים הגדולה בעולם. בשנת 1957 נכנסה לשוק המכוניות.
הגוף של האנ.אס.יו פרינץ 4 היה דומה לגוף ה-שברולט קורווייר, אך היה הרבה יותר קטן.
מפרט טכני ומידות

מנוע אחורי 598 סמ"ק, מקורר אוויר המפיק 26.5 כ"ס ו- 36.3 כ"ס
תמסורת ידנית 4 מהירויות
אורך הרכב - 3,340 מ"מ
רוחב - 1,490 מ"מ
גובה - 1,360 מ"מ
בסיס גלגלים - 2,040 מ"מ
תאוצה 0–97 קמ"ש, 35.7 שניות
מהירת שיא - 113 קמ"ש
אנ.אס.יו פרינץ 4 בישראל

בשנות השישים, יבואן אנ.אס.יו הייתה חברת "מכוניות הדר בע"מ". משרד היבואן היה בדרך פתח-תקווה 72 בתל אביב. מחיר היחידה היה כ-11,000 ל"י. האנ.אס.יו 4 התחרתה בתכונות ובמחיר ב-פיאט 850, ב-חיפושית, וב-קונטסה 900.
ראו גם

N.S.U פרינץ 1000
NSU
אאודי
לקריאה נוספת

אנ.אס.יו, אתר הנוסטלגיה
אנ.אס.יו פרינץ 4 - מפרט טכני, automobile-catalog.com
פרינץ 4, סרטון  באתר יוטיוב
הערות שוליים

↑  אנ.אס.יו Car Info - אנ.אס.יו פרינץ 1000 - 1.0C
↑  הקורוויר של  N.S.U כפיל
גבריאל וידוביץ'

גבריאל וידוביץ' (בגרמנית ובקרואטית: Gabriel Vidović; נולד ב-1 בדצמבר 2003 באאוגסבורג שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני-קרואטי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה.
קריירת מועדונים

וידוביץ' גדל במחלקות הנוער של אאוגסבורג ובאיירן מינכן. בשנת 2021 החל לשחק בקבוצת המילואים של באיירן מינכן. ב-14 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 3-0 על ארמיניה בילפלד במסגרת המחזור ה-30 בבונדסליגה לעונת 2021/2022. הוא ערך שלוש הופעות ליגה בעונה זו, בה זכתה באיירן מינכן באליפות גרמניה.
ב-30 באוגוסט 2022 הושאל וידוביץ' למשך עונת 2022/2023 לויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית. ב-4 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על חרונינגן במסגרת המחזור החמישי בליגה. ב-22 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אמן במסגרת המחזור ה-11 בליגה. הוא ערך 25 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-30 באוגוסט 2023 הושאל וידוביץ' שוב, הפעם לדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית. השאלה זו הייתה לתקופה של שנה, עם אופציה לרכישה בסיום ההשאה. וידוביץ' הבקיע שבעה שערי ליגה ב-27 הופעות בעונת 2023/24, וזכה עם הקבוצה בדאבל מקומי, אך אופציית הרכישה לא מומשה, והוא חזר בתום העונה לבאיירן מינכן.
ב-30 באוגוסט 2024 הושאל וידוביץ' בפעם השלישית, והפעם למיינץ 05 מהבונדסליגה. וידוביץ' ערך במיינץ הופעה אחת בלבד, וחזר לבאיירן מינכן בפברואר 2025.
קריירה בינלאומית

וידוביץ' היה חלק מסגל נבחרת קרואטיה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023, וערך שתי הופעות בטורניר.
תארים

אליפות גרמניה (1): 2021/2022
אליפות ליגת העל הקרואטית: 2023/24
הגביע הקרואטי: 2023/24
הערות שוליים

↑  GABRIEL VIDOVIĆ VOLGENDE AANWINST VAN VITESSE באתר הרשמי של ויטסה ארנהם, 30 באוגוסט 2022 (בהולנדית)
ביל אוונס

| --- | --- |

ביל אוונס בהופעה בפסטיבל הג'אז במונטרה, יולי 1978
 לידה:  16 באוגוסט 1929 פליינפילד, ניו ג'רזי, ארצות הברית
 פטירה:  15 בספטמבר 1980 (בגיל 51) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
 שם לידה:  ויליאם ג'ון אוונס
 מקום קבורה:  Roselawn Memorial Park and Mausoleum 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1951–1980 (כ־29 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סאות'איסטרן לואיזיאנה, בית ספר מאנס למוזיקה, North Plainfield High School 
 עיסוק:  מוזיקאי, מלחין, מעבד, פסנתרן
 סוגה:  ג'אז, ג'אז מודאלי, הזרם השלישי, קול ג'אז, פוסט-בופ
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 חברת תקליטים:  ורב רקורדס, ריברסייד רקורדס, פאנטסי רקורדס
 שיתופי פעולה בולטים:  מיילס דייוויס, ג'ורג' ראסל, קנונבול אדרלי, פילי ג'ו ג'ונס, צ'ט בייקר, פול מושן, סקוט לאפארו, מרטי מורל, אדי גומז, ג'ים הול
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי למפעל חיים (1994) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ויליאם ג'ון אוונס (באנגלית: William John Evans;‏ 16 באוגוסט 1929 – 15 בספטמבר 1980), שהיה מוכר כביל אוונס, היה מלחין ופסנתרן ג'אז אמריקאי.
ביוגרפיה

ויליאם ג'ון אוונס נולד בפליינפילד, ניו ג'רזי ב-16 באוגוסט 1929. כשהיה בן שש החל ללמוד פסנתר ומאוחר יותר למד לנגן גם בכינור ובחליל צד. המפגש הראשון שלו עם עולם הג'אז היה בגיל 12, עת החליף את אחיו בתזמורת ריקודים בעיר מגוריו. אוונס המשיך בגיל מאוחר יותר ללימודי מוזיקה בקולג' והחל להופיע בהרכבים מקומיים שונים. בשנת 1951 התגייס לצבא ארצות הברית, שם ניגן על חליל צד בתזמורת.
לאחר שהשתחרר מהצבא בשנת 1954 החל אוונס לנגן בניו יורק עם מוזיקאי ג'אז בכירים, בהם הקלרינטן טוני סקוט, החצוצרן ארט פארמר, הסקסופוניסט לי קוניץ והבסיסט צ'ארלס מינגוס, איתם גם הקליט את הקלטותיו הראשונות.
בסוף שנת 1956 הקליט אוונס את אלבומו הראשון כמנהיג, "New Jazz Conceptions", יחד עם הבסיסט טדי קוטיק והמתופף פול מושן, איתו הרבה לעבוד גם בהמשך הקריירה המוזיקלית שלו. האלבום סימן כי באותה התקופה אוונס הושפע עמוקות מפסנתרן הבי בופ באד פאוול וממוזיקה קלאסית, עם מהלכי אקורדים והירמוני אקורדים חדשניים, שהיוו את אבן היסוד של הג'אז המודרני.
בשנת 1958 הצטרף אוונס לשישייה של מיילס דייוויס, בה היה המוזיקאי הלבן היחיד. אוונס היה חבר בהרכב למשך פחות משמונה חודשים, אך לבקשת דייוויס, חזר אליו בתחילת 1959 להקלטת "Kind of Blue", שהפך לאלבום הג'אז הנמכר ביותר בכל הזמנים.
בסוף 1958 הקליט את אלבומו השני כמנהיג, "Everybody Digs Bill Evans", יחד עם הבסיסט סם ג'ונס והמתופף פילי ג'ו ג'ונס. כחודש לאחר הקלטת אלבום זה חזר אוונס לאולפן ההקלטות, שוב עם פילי ג'ו ג'ונס, והפעם עם הבסיסט פול צ'יימברס. בסיום ההקלטות החליטו שהשלישייה אינה מעניינת מספיק, והחומר נגנז עד שנת 1975, אז יצא לאור תחת השם "On Green Dolphin Street".
בשנת 1959 הקים אוונס יחד עם הבסיסט סקוט לאפארו והמתופף פול מושן שלישייה הנחשבת לאחד מהרכבי הג'אז הטובים בכל הזמנים. השלישייה ניגנה הן סטנדרטי ג'אז מסורתיים והן קטעים מקוריים של אוונס, וחבריה שיכללו את האינטראקציה המוזיקלית ביניהם ליצירת אלתורים קולקטיביים שטישטשו את הגבולות שבין סולן למלווה. אלבומה הראשון של השלישייה, "Portrait in jazz", יצא לאור בשנת 1959. בשנת 1961 ניגנה השלישייה במועדון הווילג' ונגארד, שם הקליטה עוד שני אלבומים בהופעה חיה, "Sunday at the Village Vanguard" ו-"Waltz for Debby", המציגים את השלישייה בשיאה. אירוע טרגי קטע את פעילותה של השלישייה, כאשר לאפארו נהרג בתאונת דרכים כשהוא בן 25 בלבד.
מותו של לאפארו זיעזע את אוונס. הוא פרש מפעילות מוזיקלית למספר חודשים, ולאחריהם הקליט את אלבומו הבא, "Undercurrent", יחד עם הגיטריסט ג'ים הול. הוא הקים את השלישייה מחדש ב-1962, כשהבסיסט צ'אק יזראלס מחליף את לאפארו, לצד פול מושן. בשנת 1968 התיישב מתופף קבוע בשלישייה, מרטי מורל, ויחד עם הבסיסט אדי גומז היו לשלישייה השנייה המפורסמת של אוונס. יחדיו הקליטה השלישייה מספר אלבומים, בהם "Since We Met", שהוקלט אף הוא בהופעה חיה בווילג' ונגארד. בשנת 1975 החליף את מורל המתופף אליוט זיגמונד, ויחד הקליטה השלישייה את האלבום "You Must Believe in Spring".
אוונס השאיר חותם על עולם הג'אז ונחשב לאחד המוזיקאים המשפיעים ביותר על פסנתרני ג'אז במחצית השנייה של המאה ה-20. מהלכיו ההרמוניים והולכת הקולות שלו היוו את אבן היסוד לנגינתם של פסנתרנים מודרניים כגון הרבי הנקוק וקית' ג'ארט, ופתחו עולם חדש בג'אז.
ביל אוונס נפטר בניו יורק ב-15 בספטמבר 1980, מסיבוכים הקשורים לשימוש רב-שנים בסמים.
יום שישי ה-13 (סדרת סרטים)

| --- | --- |

כרזת הסרט האחרון בסדרה (2009), בה מופיעה דמותו של ג'ייסון וורהיס
 בימוי:  שון ס. קנינגהאם
 הופק בידי:  שון ס. קנינגהאם
 תסריט:  ויקטור מילר
 עריכה:  ביל פרדה
 שחקנים ראשיים:  בטסי פאלמר אדריאן קינג הארי קרוסבי לורי בארטרם
 מוזיקה:  הארי מנפרדיני
 צילום:  בארי אבראמס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט האחים וורנר
 שפת הסרט:  אנגלית
 תקציב:  $80,900,000
 הכנסות:  ארצות הברית$382,746,073 $82,493,450 (מחוץ לארצות הברית) $465,239,523 (סה"כ)
 סרטים בסדרה:  ראו פירוט בגוף הערך
 דף הסרט ב־IMDb
 
יום שישי ה-13 (באנגלית: Friday the 13th) הוא זיכיון סרטי אימה אמריקנים פופולריים, המורכב משנים עשר סרטי קולנוע, סדרת טלוויזיה, רומנים וחוברות קומיקס. הסרט המקורי נכתב על ידי ויקטור מילר והופק ובוים על ידי שון ס. קנינגהאם.
עלילת הסרטים מתמקדת בדמותו של ג'ייסון וורהיס, אשר טבע בהיותו ילד במחנה "אגם קריסטל" עקב רשלנות של המדריכים. כמה שנים לאחר מכן, מופצת השמועה שהמחנה מקולל, לאחר כמה מקרי רצח שהתרחשו באזור.
בשנת 2009, יצא סרט חדש בסדרת הסרטים שמהווה למעשה אתחול מחודש של שלושת הסרטים הראשונים. הסרט בוים על ידי מרכוס ניספל, והופק על ידי מייקל ביי, ניו ליין סינמה וסרטי פרמאונט. בנובמבר 2015, יצא לרחבי קונסולות המשחקים PS4,‏ XBOX360 ועוד משחק תלת-ממדי מגוף שלישי המאפשר לשבעה שחקנים להיות נערי המחנה שמנסים לשרוד את הלילה, ואילו השחקן האחר יכול לבחור לשחק את ג'ייסון ולהרוג את הנופשים
רשימת הסרטים שבסדרה > יום שישי ה-13 (1980)

עלילת הסדרה מתחילה בקיץ של שנת 1957, שבו טובע ילד בשם ג'ייסון וורהיס במהלך מחנה קיץ באגם קריסטל. הילד, שהיה מעוות וחריג, נרדף על ידי יתר הילדים בשל מראהו ונדחף למים כשמדריכיו עוסקים בענייניהם ואינם משגיחים. גופתו של הילד לא נמצאה מעולם (לא הופיע בסרט, הסרט הופיע רק משנת 1980). שנה לאחר מכן נרצחים שניים מהמדריכים במחנה ובעקבות האירועים הוחלט לסגור את המחנה. 21 שנים אחר כך, כאשר חבורת צעירים מחליטה לפתוח את המחנה מחדש, מתחילה שרשרת רציחות מסתורית של מדריכי המחנה החדשים. בזה אחר זה נרצחים המדריכים הצעירים במגוון דרכים ואמצעים, ובסוף הסרט מתגלה הרוצח כרוצחת - אישה בשם פמלה וורהיס, אמו של הילד שטבע 21 שנים קודם לכן. גיבורת הסרט, מדריכה צעירה בשם אליס הארדי, מצליחה להתגבר על האם ולהרוג אותה.
הסרט יצא לאקרנים ב-1980 בבימויו ובהפקתו של שון ס. קנינגהאם, לפי תסריט מאת ויקטור מיילר. בתפקידים הראשיים מככבים אדריאן קינג כאליס הארדי, הארי קרוסבי כביל, לורי בארטרם כברנדה, ג'נין טיילור כמרסי, קווין בייקון כג'ק ובטסי פאלמר כפמלה וורהיס.
רשימת הסרטים שבסדרה > יום שישי ה-13 חלק 2

חודשיים לאחר אירועי הסרט הראשון, ג'ייסון וורהיס מתגלה כחי, ולאחר שרצח את אליס, המדריכה שאחראית למותה של אימו, הוא חוזר לאגם קריסטל כדי לשמור עליו מפני פולשים. חמש שנים לאחר מכן, מחנה קיץ חדש הוקם ליד מחנה קריסטל לייק, והמדריך פול הולט מעביר קורס למדריכים במקום. ג'ייסון יוצא ממחבואו ורוצח את סקוט, טרי, מארק, ג'ף, סנדרה וויקי. בעוד ג'יני פילד, אחת משני המדריכים שנשארו בחיים (השני הוא פול), בורחת מג'ייסון, היא מסתתרת בבקתה ביער, שם היא מגלה את ראשה הכרות של גברת וורהיס יחד עם כמה מקורבנותיו של ג'ייסון (ביניהם אליס). ג'יני לובשת את הסוודר של גברת וורהיס ומתחזה אליה כדי שג'ייסון יחשוב שמדובר באימו. תרגיל זה לא עוזר הרבה וממש רגע לפני שג'ייסון מצליח להרוג את ג'יני, פול מגיע ונאבק בג'ייסון. ג'יני לוקחת את המצ'טה של ג'ייסון ותוקעת אותה בכתפו וגורמת למותו. ג'יני ופול מגיעים לבקתה הראשית של המחנה אך ג'ייסון מגיע ומתקיף אותם. אך כל זה מתגלה כסיוט כשג'יני מתעוררת על אלונקה ושהיא שואלת את החובשים היכן פול. גורלו של פול לא ידוע לנו עד היום.
הסרט יצא לאקרנים ב-1981 בבימויו של סטיב מיינר. בתפקידים הראשיים מככבים איימי סטיל כג'יני פילד, ג'ון פוריי כפול הולט, אדריאן קינג כאליס הארדי, ובטסי פאלמר כפמלה וורהיס.
רשימת הסרטים שבסדרה > יום שישי ה-13 חלק 3

לאחר האירועים בסרט השני, ג'ייסון שולף את המצ'טה מכתפו ועושה את דרכו לביתן משפחתי השייך למשפחת היגינס. כריס היגינס, שהותקפה על ידי ג'ייסון שנתיים לפני, חוזרת לאזור יחד עם חבריה, שלי, ורה, אנדי, דבי, צ'אק, צ'ילי וריק, שם ג'ייסון הורג את כל מי שנכנס לחווה בה הוא מסתתר. לאחר שלקח מסיכת הוקי משלי, הבדחן של החבורה, במטרה להסוות את פניו, ג'ייסון יוצא ממחבואו כדי להרוג את שאר הנערים. כריס, השורדת האחרונה, הורגת לכאורה את ג'ייסון על ידי תקיעת גרזן בראשו. בבוקר למחרת, ג'ייסון מתברר כחי ומנסה לרדוף אחריה, כריס לוקחת קאנו ושטה לנהר הקרוב, אך גופתה של פמלה וורהיס עולה מין המים ומפילה את כריס (מזכיר את החלום של אליס מהסרט הראשון. בעוד בסרט הראשון גופתו של ג'ייסון עולה מן המים, כאן זו גופתה של פמלה). כמו בשני הסרטים הקודמים שבהם הגיבורה הותקפה אחרי חיסול הרוצח, גם זה מתברר כחלום של כריס, אשר נלקחה על ידי המשטרה בעודה נמצאת בהיסטריה.
הסרט יצא לאקרנים ב-1982 בבימויו של סטיב מיינר. בתפקידים הראשיים מככבים דיינה קימל ככריס היגינס, פול קרטקה כריק, טרייסי סאבאג' כדבי, ג'פרי רוג'רס כאנדי וריצ'רד ברוקר כג'ייסון וורהיס.
רשימת הסרטים שבסדרה > יום שישי ה-13 חלק 4: הפרק האחרון

ג'ייסון נמצא על ידי המשטרה ונלקח לחדר מתים מקומי. בהגיעו לשם, ג'ייסון, שעדיין חי, הורג חוקר מקרי מוות ואחות ועושה את דרכו בחזרה לאגם קריסטל. חבורה של נערים שוכרים בית שנמצא ליד אגם קריסטל, ביניהם רוב דיר, אחיה הגדול של סנדרה, שנרצחה בפרק השני, ונרצחים זה אחרי זה על ידי ג'ייסון. לאחר שרצח את הנערים, ג'ייסון יוצא אל עבר טריש וטומי ג'רביש, אשר גרים בבית ממול. בזמן שדעתו מוסחת על ידי טריש, ג'ייסון מותקף ונהרג על ידי טומי.
סרט זה תוכנן להיות האחרון. דבר שלא קרה עקב פופולריות הסדרה.
הסרט יצא לאקרנים ב-1984 בבימויו של ג'וזף זיטו. בתפקידים הראשיים מככבים קימברלי בק כטריש ג'רביש, אריק אנדרסון כרוב דייר, קורי פלדמן כטומי ג'רביש וטד וייט כג'ייסון וורהיס.
רשימת הסרטים שבסדרה > יום שישי ה-13: התחלה חדשה

טומי ג'רביש נשלח לבית חולים לחולי נפש לאחר אירועי הסרט הרביעי, עם הפחד החוזר ושב שג'ייסון יחזור. רוי בורנס משתמש באישיותו של ג'ייסון וורהיס והופך לרוצח חקיין במוסד שבו טומי שוהה. טומי ופאם רוברטס, עוזרת המנהל מצליחים להביס את רוי. הם מגלים שלרוי היה בן ששהה במוסד ונרצח על ידי אחד המטופלים, מה שגרם לרוי להתחזות לג'ייסון ולהרוג את כל מי שהיה במוסד. בסוף הסרט, פאם שומעת קול זכוכית מתנפצת מחדרו של טומי המאושפז בבית החולים והיא נכנסת בבהלה אל החדר. לפתע, הדלת שמאחוריה נסגרת באיטיות, וטומי מתגלה עם מסכת ג'ייסון על פניו כשבידו סכין. הסרט מחשיך ומשאיר את מצבה של פאם לא ברור.
הסרט יצא לאקרנים ב-1985 בבימויו של דני סטיינמן. בתפקידים הראשיים מלאני קינמן כפאם רוברטס, ג'ון שפרד כטומי ג'רביש, שאבר רוס כרג'י ודיק וויאנד כרוי בורנס.