stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרול
טרולים מודרניים > בספרות

בארץ התיכונה של ג'. ר. ר. טולקין, טרולים הם יצורים גדולים מאוד (גובהם הוא כמעט 3 מטר), דמויי אדם, חזקים ובעלי אינטלקט דל. הם מחולקים למספר זנים: טרולי גבעות, טרולי הרים, טרולי שלג, טרולי מערות וטרולי אבן, ובנוסף לכך גם זן טרולים בשם "אולוג-היי" שהוא זן חזק במיוחד של טרולים מרושעים אותו פיתח שר האופל סאורון. כל אחד מהטרולים המוזכרים מתאבן כאשר הוא נחשף לאור.
בעולמו של הארי פוטר, טרולים הם מפלצות ענק ההורגים כל יצור חי העומד בדרכם, וניתן לזהותם באמצעות הריח האיום והנורא הנודף מהם. עם זאת, הטרולים ניתנים לאילוף, ויש קוסמים שמתמחים באילוף טרולים ומשתמשים בהם, לרוב למטרות שמירה או תקיפה. בסדרת הארי פוטר קוויריניוס קווירל הוא מאלף טרולים ואף מחדיר אחד להוגוורטס, והארי פוטר ורון ויזלי מצילים את הרמיוני גריינג'ר ממנו.
בעולם הדיסק של טרי פראצ'ט טרולים אינם מתאבנים לאור היום, אבל החום הופך אותם לרפי מחשבה, בעוד שהקור הופך את מוחם מבוסס הצורן ליעיל במיוחד, אף מעבר לבן אנוש. גם כאן הטרול הוא ענק וחזק במיוחד (אם כי עדיין פחות מהגולם) והוא יצור שמעדיף בדרך כלל להתרחק מבני אדם, מאחר שללכת עליהם או לאכול אותם התגלה כמעשה לא חכם. יחד עם זאת טרולים לא מעטים גרים באנק-מורפורק וחלקם אפילו משרתים במשטרה. גוף הטרול ומזונו מבוססים על סלעים ומשקעים שונים. לטרול, בדומה לקוף, ידיים ארוכות והוא מתקדם באמצעות רגליו ופרקי אצבעותיו יחד.
בספרי ארטמיס פאול, טרולים הם אלימים, חייתיים וטיפשים במיוחד.
טרולים מודרניים > במשחקים

במבוכים ודרקונים, טרולים הם מפלצות גבוהות ורזות עם אוזניים גדולות ומחודדות ועור ירוק. במשחק הם נרפאים במהירות מכל פציעה חוץ מאלו הנגרמות מחומצה או מאש.
במשחק התפקידים Earthdawn, הטרולים גבוהים, שריריים ומהווים גזע מכובד. יש להם קרניים מפותלות כמו של עזים והרבה שיער גוף.
במשחקי מחשב העוסקים בפנטזיה, טרולים מופיעים בכל מיני צורות ואופנים. במשחק The Elder Scrolls V: Skyrim, מוצגים הטרולים כחיות גדולות מעט מאדם ומגושמות, המשתמשות בידיהן כדי לתקוף, אך עם זאת בעלות עוצמה וקשות להריגה. במשחק בשם EverQuest, "טרול" היא אחת מאפשרויות הבחירה של השחקנים לאופי הדמות. ב-Dark Age of Camelot, השחקן יכול לשחק כפרט מגזע הטרולים, אך במשחק הטרולים מופיעים ומתנהגים כמו "גולם סלע". רוב משחקי המחשב אימצו את דמות הטרול ממבוכים ודרקונים עם שינויים מסוימים.
טרולי Warhammer דומים לטרולים במבוכים ודרקונים. בנוסף יש להם חומצת קיבה שיכולה להמיס כל חומר, החל מבשר ועצמות ועד לסלעים ומתכות. ישנן מספר צורות שונות של טרולים, כגון טרולי נהר וטרולי סלע חסיני כשפים. במשחקי מחשב, טרולים הם לרוב טיפשים למדי ומקושרים עם האורקים.
בסדרת משחקי המחשב Warcraft, טרולים הם גזע מהיר בעל כושר חישה. הם פראיים, משתמשים בגרזנים וחניתות ונוהגים לפי תורת הוודו. ישנם חמישה סוגי טרולים בוורקראפט: טרולי היער הירוקים של Aman’Zul, טרולי הקרח של Northrend ו-Khaz Modan, טרולי האופל הגדולים של Ashenvale, טרולי המדבר המסתוריים של Tanaris וטרולי הג'ונגל. במשחק World of Warcraft הטרולים שניתן לשחק הם טרולי שבט Darkspear - טרולי ג'ונגל כחולים השייכים לצד ה-Horde.
משחקים כגון Simon the Sorcerer ו- King's Quest מתארים את הטרולים כשומרי גשרים. במשחק אי הקופים, הדמות הראשית נתקלת בטרול שלא מרשה לה לחצות את הגשר אם לא תספק לו מזון. לאחר שהואכל, מתברר שמדובר באדם בתחפושת בלבד.
במשחק social empires הטרולים הם אויביהם הטבעיים של בני האדם.
בני האדם והטרולים הם אחד מכ-10 עמים הקיימים במשחק.
במשחק זה, הטרולים מחומשים היטב, ולעיתים משמידים אימפריות של בני אדם.
במשחק GOD OF WAR אשר הושק ל־PlayStation 4 בשנת 2018, ישנם עשרה סוגי טרולים הנמצאים במידגרד (MIDGARD), ובהלהיים (HELHEIM) לפי המיתולוגיה הנורדית. האויב הראשון אשר נלחמים נגדו במשחק הוא טרול, ובמהלך העלילה השחקן ידרש להילחם בעוד סוגים. במשחק זה הטרולים גדולים, איטיים אך חזקים לא פחות. כל הטרולים מצוידים באבן גדולה אשר משמשת כנשקם, וכאשר יינתן לדמות הראשית Kratos להרוג את הטרול בזמן שהוא בהלם, הוא ישתמש באבן של הטרול כדי להרוג אותו.
במוזיקת המטאל

טרולים הם המוטיב המרכזי בשיריהן של להקות המטאל פינטרול הפינית (פירוש שם הלהקה הוא "טרול פיני") וטרולפסט ("פסטיבל טרולים"). פינטרול היא להקת פולק מטאל, המשלבת ביצירותיה מוזיקת פולקה פינית עממית הנקראת הומפה עם יסודות של בלאק מטאל. הדוברים בשיריה של פינטרול הם הטרולים עצמם, השונאים בני אדם ובמיוחד נוצרים, המכונים "מגפה".
ראו גם

מומינטרול
טרול יערות, תאודור קיטלסן, 1906
טרול. איור משנת 1912 מעשה ידי ג'ון באוור.
שלט אזהרה מפני טרולים חוצים, בטרולסטיגן
אגיפטולוגיה

השער של הכרך הראשון בספרי תיאור מצרים
הפירמידה מאל לחון ומחצבה מטורה ציור מספרו של קארל ריכרד לפסיוס, הציורים צוירו על פי הוראת פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה
הפרוטומה של נפרטיטי
אגיפטולוגיה (מיוונית: Αιγυπτιολογία) הוא המדע העוסק בחקר מצרים העתיקה – תולדותיה, לשונה, ממצאיה הארכאולוגיים, האמנות שלה, דתה, משפטה, חיי החברה שלה וכלכלתה – למן ראשיתה ועד הכיבוש הערבי בשנת 641. המילה אגיפטולוגיה מורכבת משמה הלועזי של מצרים ומהמילה היוונית לוגיה, שמשמעותה: תורה, לימוד.
ראשית המחקר

כבר במאה ה-16 ניסה החוקר האיטלקי פייריו ולירינו לפענח את סימני כתב חרטומים אשר הופיעו על גבי מצבות זיכרון ומבנים שהיו מפוזרים על פני השטח במצרים. ניסיון נוסף נעשה במאה ה-17 על ידי אתנסיוס קירכר, כאשר ניסה לתרגם את הכתובות על האובליסקים המצריים שהוצבו ברומא (אחד מהם הוצב בפיאצה דל פופולו). אולם החוקר ותלמידיו ייחסו לסימנים הוראות מיסיטיות אשר מנעה מהם את הצלחת הפיענוח. בשנת 1797 העלה הדני גיאורג צואיגה את ההשערה שההירוגליפים הם סימני כתב, וכי קיבוצי הסימנים הסגורים במסגרת (הקרויים כרטושים) הם שמות פרטיים.
בעת מסעו של נפוליאון בונפרטה למצרים בשנת 1798 שהתקיים במסגרת המאבק הצרפתי הבריטי על מצרים, הוא לקח איתו משלחת גדולה של אנשי מדע צרפתיים. תוצאות עבודתם של המדענים התפרסמו בשנים 1809‏-1829 ב-24 כרכים שנקראו "תיאור מצרים" (Description de l'Égypt) ספרים אלה נתנו מידע רב על מצרים. גולת הכותרת של המחקר הייתה מציאתה בשנת 1799 של אבן עם כתובות. האבן נתגלתה בעיר הנמל המצרית רוזטה אבן גרניט שחורה ולימים נקראה "אבן רוזטה". על האבן היו חקוקים טקסטים מתקופת תלמי החמישי בשתי שפות יוונית, ומצרית ובשלושה סוגי כתב: כתב יווני, כתב דמוטי, וכתב הירוגליפי. בשנת 1801 עברה האסטלה לידי האנגלים. השוודי אקרבלאד והאנגלי תומאס יאנג הוכיחו שהסימנים בכתובת ההירוגליפית והדמוטית מציינים הגאים, עבודתם שימשה בסיס להמשך המחקר ופענוח הכתב ההירוגליפי על ידי ז'אן-פרנסואה שמפוליון אשר פרסם את מחקרו בשנת 1822. פענוח הכתב אפשר תרגום טקסטים הירוגליפיים נוספים ושיחזור ההיסטוריה המדינית והתרבותית של מצרים. שמפוליון נחשב לאבי מדע האגיפטולוגיה.
בשנת 1828 יצא שמפוליון יחד עם האיטלקי איפוליטי רוזליני (Ippolito Rosellini) למסע נוסף לחקר מצרים. במקביל לעבודתם נעשו מחקרים נוספים על מצרים. לאחר מותו של שמפוליון פרסם אחיו בשנת 1836 ספר "דקדוק מצרי", ובשנת 1841 "מילון מצרי". בשנת 1842 שיגר מלך פרוסיה את החוקר הגרמני קארל ריכרד לפסיוס להמשיך את עבודתם של שמפוליון ורוזליני. החומר שהוא אסף התפרסם בשנים 1851‏-1859 בשנים עשר כרכים "מונומנטים ממצרים ואתיופיה" (Denkmäler aus Aegypten und Aethiopien). ספרים אלה משמשים עד היום כמקור מחקר, במיוחד משום שרבים מהאתרים שלפסיוס תיעד נהרסו במהלך השנים.
המחקר במחצית השנייה של המאה ה-19

המחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה תקופת פריחה למדע האגיפטולוגיה. האגיפטולוג והמילונאי אדולף ארמן פרסם בשנת 1878 את עבודתו המוכיחה שהסימנים בכתב החרטומים הם אך ורק עיצורים, וכי הסימנים שנחשבו עד כה כתנועות הם עיצורים רפים. כן הוכיח שהמצרית העתיקה קרובה לשפות שמיות אף על פי שאינה שפה שמית ממש. ארמן יזם הוצאת מילון אקדמי של מצרית עתיקה. בכתיבת המילון השתתפו חוקרים רבים בני ארצות שונות. המילון נתפרסם בין השנים 1925–1931.
במקביל לחקר הבלשנות התפתחה גם הארכאולוגיה המצרית. השלב הראשון היה איסוף ורישום שיטתי של השרידים שנמצאו על פני השטח. בחלקם עסקו סוכנים של מוזיאונים באירופה בפתיחתם ושדידתם של קברים ללא כל רישום מדויק של הממצאים. לאחר מכן, בהשפעת החפירות שנעשו במסופוטמיה, התחילו חלק מהחופרים לבצע רישום מסוים של הממצאים. הצרפתי אמיל אמלינו גילה באבידוס כ-3,000 כדי אבן שלמים מתקופת השושלות הראשונה – השלישית, הוא בחר בכדים היפים ביותר למען מוזיאון הלובר בפריז ואת היתר ניפץ כדי שלא יגיעו למוזיאונים אחרים.
בשנת 1851 הצליח אוגוסט מארייט לשכנע את עבאס הראשון, מושל מצרים, להקים מחלקת עתיקות. מרייט עמד בראש המחלקה. בימיו הועבר המוזיאון המצרי מבניין קטן למבנה מתאים יותר באזור בולק. כל החופרים במצרים נדרשו לקבל היתר חפירה ולתת חלק מהממצאים למוזיאון. מחליפו של מרייט בתפקיד היה גסטון מספרו, שהיה בלשן והתמחה בכתב החרטומים. הוא ניהל מאבק בשודדי העתיקות, והקים ברחבי מצרים רשת של מפקחי עתיקות.
השינוי המהותי בשיטות החפירה במצרים חל רק עם בואו למצרים של הארכאולוג והאגיפטולוג האנגלי פלינדרס פיטרי, שנחשב אבי הארכאולוגיה המדעית המודרנית. פיטרי הגיע בשנת 1880 כדי למדוד את הפירמידה הגדולה של גיזה. בשנת 1884 חזר למצרים כדי לבצע חפירות מטעם החברה לחקר מצרים. הוא הוכיח את חשיבות הממצאים הקטנים שעד אז לא ייחסו להם כל ערך. בעזרת ממצאים אלה קבע את התפתחותן של תרבויות קדומות. פיטרי חינך שני דורות של ארכאולוגים על ידי שיתופם בחפירותיו. ארכאולוגים אלה בעיקרם אנגלים ואמריקאים קידמו את שיטות הארכאולוגיה וטכניקת החפירות. פיטרי חפר וסקר למעלה מ-60 אתרים במצרים.
המוסדות לחקר מצרים

ההתעניינות הרבה בעתיקות מצרים הביאה להקמת מכוני מחקר בארצות אירופה אשר מימנו משלחות ארכאולוגיות למצרים. הראשונה הייתה החברה לחקר מצרים אשר מימנה את חפירותיו הראשונות של פיטרי במצרים. בסוף המאה ה-19 נוסד בקהיר המכון הצרפתי לארכאולוגיה מזרחית (Institut Français d’Archéologie Orientale ) אשר מימן חפירות ארכאולוגים צרפתים בעיקר בתי קברות. ב-1898 הוקמה החברה הגרמנית האורינטלית (Deutsche Orient-Gesellschaft) אשר מימנה את חפירותיו של היהודי הגרמני לודוויג בורכהרד (Ludwig Borchardt). בורכהרד גילה את הפרוטומה המפורסמת של נפרטיטי הנמצאת היום במוזיאון המצרי בברלין. על פי ההסכם עם מחלקת העתיקות המצרית הועברו חלק מהממצאים לידיה, ולאחר שגילתה שהגרמנים מצאו את הפרוטומה והעבירו אותה לגרמניה, היא דרשה את החזרתה. לטענת מחלקת העתיקות כיסו הגרמנים את הפרוטומה בבוץ לפני חלוקת הממצאים וכך מנעו במרמה את העברתה למחלקת העתיקות המצרית. הגרמנים סירבו להחזירה וכתוצאה מכך החברה והמוזיאון בברלין לא קיבלו יותר רישיונות חפירה במצרים.
בשנת 1905 הקים פיטרי את בית הספר הבריטי לארכאולוגיה במצרים. חברה זו שפיטרי היה מנהלה מימנה את כל יתרת חפירותיו במצרים עד שעבר לארץ ישראל בשנת 1926. המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו אשר נוסד בשנת 1919 התחיל לעסוק בחקירת מונומנטים גדולים והכתובות עליהם.
בשנת 1922 התגלה קברו של תות ענח' אמון על ידי הארכאולוג האנגלי הווארד קרטר. חפירותיו מומנו על ידי לורד קרנארבון.
בשנות ה-30 גברה הלאומנות במצרים, תנאי עבודתן של המשלחות המצרים נעשו קשים, הן התקשו בקבלת רישיונות חפירה והפסיקו את חפירותיהן. כתוצאה מכך עברו משלחות רבות לחפור בארץ ישראל. מוזיאון רוקפלר בירושלים נבנה מכספי תרומה שהוצעה בתחילה לממשלת מצרים, ולאחר שהתרומה נדחתה היא ניתנה לממשלת המנדט הבריטי.
אגיפטולוגיה וחקר ארץ ישראל

המחקר האגיפטולוגי השפיע רבות על המחקר הארכאולוגי בארץ ישראל. הקשר בין ארץ ישראל ומצרים העתיקה היה קיים עוד מתקופות הפרהיסטורייות. קשר זה בא לידי ביטוי בממצאים שנמצאו באתרים המצרים בארץ ישראל. ממצאים אלה עזרו בקביעת התיארוך היחסי והמוחלט של אתרי ארץ ישראל.
מידע רב ערך נוסף הביאו הממצאים במצרים אשר הזכירו מקומות ויישובים בארץ ישראל, כדוגמת מכתבי אל-עמארנה שהתגלו ב-1887, מכתבים שנכתבו אל ומ-מלך מצרים בימי אמנחותפ השלישי ובנו אח'נאתון ומהווים את המקור העיקרי להכרת ארץ ישראל בתקופת הברונזה המאוחרת. דוגמה בולטת אחרת היא אסטלת ישראל אשר נמצאה על ידי פלינדרס פיטרי באזור לוקסור במצרים העליונה. אסטלה זו מזכירה לראשונה את השם ישראל בטקסט שמקורו אינו במקרא. הפפירוס שנודע בשם מגילת ון אמון ומתוארך למאה ה-11 לפני הספירה מלמד על המצב בערי החוף של לבנון וארץ ישראל באותה תקופה ועל הת'כר שהיו מגויי הים.
ראו גם

אשורולוגיה
אבן רוזטה
אסטלת ישראל, המוזיאון המצרי בקהיר
אחד ממכתבי אל עמרנה
PBS

ערך זה עוסק ברשת שידור אמריקנית. אם התכוונתם לבופר פוספט איזוטוני, ראו .
| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 מדינה:  ארצות הברית 
 תאריך השקה:  3 בנובמבר 1969 
 שפה:  אנגלית
 משרד ראשי:  Crystal City 
 
 www.pbs.org
 
PBS ‏(ראשי תיבות של Public Broadcasting Service, "שירות השידור הציבורי") היא רשת הטלוויזיה הציבורית של ארצות הברית. הרשת, שבסיסה בארלינגטון, וירג'יניה, היא מלכ"ר ופועלת דרך 354 תחנות מקומיות ברחבי אמריקה.
הרשת נוסדה ב-1969 והחלה לשדר באוקטובר 1970. לפניה הייתה קיימת רשת ציבורית אחרת, NET‏ (National Educational Television).
לאורך השנים שידרה הרשת תוכניות איכות רבות, בתחומי האמנות, תרבות, מדע, טבע ועוד. בין התוכניות הידועות ביותר שלה ניתן למנות את רחוב סומסום, תוכניות החדשות והאקטואליה הוותיקות Newshour ו"קבוצת מקלכלן"; ואת סדרת קוסמוס בהגשת ועריכת קרל סייגן. כמו כן היא הביאה לארצות הברית את הטלטאביז והחברים של ברני ושידורים חוזרים של הקרקס המעופף של מונטי פייתון. בתחום הכלכלה הביאה הרשת לאמריקה בכל יום שישי במשך שלושה עשורים את "Wall Street Week", בהנחיית לו רוקייזר.
הלוגו של PBS
ארינה

צלמית זהב של "אלת השמש של ארינה", מתוארכת למאה ה-15 עד המאה ה-13 לפנה"ס. אוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
תגליף של אלת השמש של ארינה יושבת על גבי האורטוסטאט משמאל, באתר הארכאולוגי אלג'הויוק.
מקומה המשוער של ארינה
אַרִינַה הייתה עיר קדושה חשובה ומרכזית בעולם החתי, ששימשה כמרכז דתי לאלת השמש במיתולוגיה החתית. בכתבים החתיים היא מופיעה בשם "אלת השמש של ארינה". העיר שכנה ליד עיר הבירה החתית חתושש. מקומה של העיר לא ידוע. אחת מאפשרויות הזיהוי שהועלו למקומה של העיר, הוא האתר אלג'הויוק, השוכן קרוב לחתושש.
אלת השמש של ארינה היא אחת משלושה אלי שמש חשובים בפנתאון האלים החתי. הנוספים הם "אל השמש של השמים" ו"אלת השמש של האדמה".
למלך החתי היה ארמון בעיר, ששימש אותו כאשר עלה לרגל לעיר בעת קיומם של פסטיבלים דתיים. בעיר התקיימו מספר פסטיבלים, הידוע שהם היה "פסטיבל כרוכוס", שהתקיים באביב. על פי הטקסטים החתיים, העיר שכנה במרחק של יום הליכה מחתושש.
חלק מהלוחות בכתב יתדות שנמצאו בארכיון בואזקיי, עוסקים בנושאי חוק ומשפט. על פי תעודות אלה, ניתן פטור ממסים לאנשי דת בשלוש ערים קדושות בצפון ארץ חתי. הערים הן ארינה, נֶריךּ (אנ') וזִיפַלׇנְדַה (אנ'), שהיו עריהם של אלי סער צעירים, הבנים של אלת השמש של ארינה. זיהוי השחרור ממסים לאנשי הדת, נעשה על ידי עץ מסוג מסוים, שגדל בפתח הבית של איש הדת. הזכות לגדל את העץ הזה ניתנה למעטים, והוא שימש כסמל מעמד. בנוסף, ניתן פטור ממסים לאורגים של ארינה וזיפלנדה.
אלת השמש של ארינה

אלת השמש של ארינה (נודעה גם בשמה החאתי ווּרוּשֶמוּ) נחשבה במספר מקורות כאלה ראשית, לצד בעלה. בן זוגה היה אל הסער ומזג האוויר תשוב. אלים אלה וכן ילדיהם מקורם בפנתאון האלים של החאתים (תרבות שקדמה לתרבות החתית ונטמעה בה). היא הייתה ידועה גם בשמות נוספים, אַרִינִיתְיַה ואַרִינִידֻ. בהמשך, בחלק מהמקורות, זוהתה דמותה עם חבת, בת זוגו של תשוב, אף על פי שחבת לא תפסה אף פעם את דמותה של אלת השמש של ארינה.
חשיבותה של העיר והאלה ארינה באה לידי ביטוי באנלים של חתושיליש הראשון, שמלך במחצית השנייה של המאה ה-17 לפנה"ס. בשנת מלכותו הראשונה נלחם כנגד העיר זַלפַּה, הרס אותה, לקח את אליה ונתן שלוש מרכבות אפריון לאלת השמש של ארינה. בשנתו השלישית, כשהוא מספר על מלחמתו כנגד ארזווה, הוא קורא לעצמו "אהוב אלת השמש של ארינה" שרצה לפניו בקרב. בשנת מלכותו החמישית, תקף את העיר חשום ולאחר שניצח בקרב, פנה לעיר כדי לבזוז ולהרוס אותה. הוא לקח את פסלי האל תֱשוּבּ, אשתו האלה חבת וזוג שוורים עשויים מכסף, שהיו השוורים של האל תשוב, והעבירם ל"מקדש ארינה". באותה שנה תקף גם את העיר זיפשנה והרס אותה, ואת אליה הביא לאלת השמש של ארינה. באנלים גם מצוין שמלך תיכּוּנַה, שלח אליו מרכבה אחת של כסף ושני פסלי בהט, אותם העביר גם לאלת השמש של ארינה.
המלך מורשיליש השני, שחי במאה ה-14 לפנה"ס, היה מסור במיוחד לאלת השמש של ארינה. באנלים שלו הוא מספר על הקרבות שלו כנגד ארצות שונות כגון ארזווה, פורנדה ומרה. הוא חוזר ומציין: ”נלחמתי בו, אלת השמש של ארינה גברתי, אל הסער הכביר אדוני, מצולה וכל האלים רצו לפני”.
בהסכם שנחתם בין המלך מוותליש השני, שמלך בתחילת המאה ה-13 לפנה"ס, עם אַלַכשַנדו מלך וילוּשַה (טרויה), אלת השמש של ארינה מצוינת ברשימת אלי השבועה של ההסכם.
חשיבותה של אלת השמש של ארינה, באה גם לידי ביטוי בתפילות שנשאו המלך חתושיליש השלישי ואשתו המלכה פודוחפה, לאחר שהצליח להדיח את אחיינו מורשיליש השלישי מכס המלוכה:
או אלת השמש של ארינה, גברת הארץ, מלכת השמים והאדמה, הגברת של המלך והמלכה של ארץ חתי, האור של ארץ חתי...
או אלת השמש של ארינה, מלכת כל הארץ! את נושאת את שמה של אלת השמש של ארינה בארצם של החתי, אבל בארץ שאת יצרת, הארץ של עצי הארז, שמך הוא חבת ופודוחפה תמיד עמדה לשירותך.
המלך תודחליאש הרביעי, שחי בסוף המאה ה-13 לפנה"ס, בשלהי תקופת האימפריה החתית, היה משוכנע שהקשיים הצבאיים שהממלכה שלו חוותה, נובעים בגלל הכעס של האלים, על שפולחנם הוזנח. הוא מתפלל לאלת השמש של ארינה, ונודר נדר לבנות לה מקדש חדש בעיר, אם תסייע לו והוא ישוב משדה הקרב. בהמשך תפילתו הוא אומר: ” [אם את אלת השמש של ארינה, גברתי, יצא קצפך עלי] בגלל איזה שהם אלים שנהרסו, האלוהות שנהרסה, [בימי אבי הוד מלכותו או אבי אבי] הוד מלכותו היא נהרסה. [זה קרה] עוד קודם בימי המלך שופילוליומש”.
הערות שוליים

↑  The Routledge Handbook of the Peoples and Places of Ancient Western Asia, מאת Trevor Bryce, הוצאת Routledge, ‏ 2009, עמ' 62
↑  החתים ותרבותם, בסדרה ספריית האנציקלופדיה המקראית (בעריכת שמואל אחיטוב), מוסד ביאליק, ירושלים, 2009, עמ' 145
↑  החתים ותרבותם, עמ' 27–28
↑  The early history of Israel, מאת Roland de Vaux,עמ' 66
↑  החתים ותרבותם, עמ' 29
↑  החתים ותרבותם, עמ' 30
↑  החתים ותרבותם, עמ' 68–70
↑  החתים ותרבותם, עמ' 79
1 2  Historical Dictionary of the Hittites מאת Charles Burney, הוצאת Scarecrow Press,‏ 2004, עמ' 29
↑  החתים ותרבותם, בסדרה ספריית האנציקלופדיה המקראית (בעריכת שמואל אחיטוב), מוסד ביאליק, ירושלים, 2009, עמ' 94–96
אקסל אולריק

| --- | --- |

 לידה:  3 ביולי 1864 קופנהגן, דנמרק 
 פטירה:  18 בפברואר 1917 (בגיל 52) Øverød, דנמרק 
 מדינה:  ממלכת דנמרק 
 מקום קבורה:  Søllerød Cemetery 
 השכלה:  Metropolitanskolen (1881) 
 מעסיק:  אוניברסיטת קופנהגן 
 
אקסל אולריק (בדנית: Axel Olrik;‏ 3 ביולי 1864 – 17 בפברואר 1917) היה אתנופואטיקן דני, מאבות האתנופואטיקה ההיסטורית-גאוגרפית.
מחקרו

אולריק פרסם ב-1908 את המחקר הקלאסי אודות החוקים האפיים בסיפור העממי, במסגרתו חקר אלפי סיפורי עם אירופיים. במחקרו הצביע על מספר כללים אופייניים לז'אנר זה. חוקיו מבוססים על מאות סיפורי העם שחקר ועל המאפיינים המשותפים שמצא בהם.
חוק הפתיחה - הסיפור נפתח בהתקדמות משלווה להתרגשות. הפתיחה תהיה רוגעת ושלווה, יוצגו בה הדמויות, הזמן והמקום.
חוק הסיום - בסיום תהיה חזרה לעולם השלו שהוצג בפתיחה, הסיום בדרך כלל טוב והסדר שהופר חוזר על כנו.
חוק החזרה - החזרה בסיפור תבוא בדרך כלל להדגשת חשיבות המוזכר, כל מעמד מרשים המתרחש בסיפור – חוזר, החזרה יוצרת מתח ועוצמה בעלילה.
חוק השילוש - שלוש הוא מספר נוסחאי, מספר שהפך לסמל בחברה, הוא המספר הגדול ביותר של אנשים ועצמים המופיעים בסיפור המסורתי. (שלוש דמויות, שלוש פעולות, שלושה עצמים ועוד)
המשאלה הכמוסה - הרצונות הכמוסים (החבויים, הנסתרים) של החברה המספרת את הסיפור. המשאלה הכמוסה בדרך כלל אינה הגיונית ומתאימה למציאות, ולעיתים היא מתממשת בעולם הסיפורי בלבד בעזרת היסוד העל-טבעי.
חוק הניגוד (הקיטוב) - הסיפור העממי תמיד יציג עולם קוטבי ומנוגד – חזק מול חלש, יפה מול מכוער, עני מול עשיר, צעיר מול זקן, הניגוד חל לא רק על דמויות אלא אף על מעשים ותוצאותיהם.
חוק הירכתיים (ירכתיים – קצה, סוף, גבול) - חוק זה מתקשר לדמויות. כשיש שלוש דמויות המוצגות בפתיחה לסיפור, הרי שהדמות שתוצג אחרונה תהיה המשמעותית ביותר, אהדת השומעים תהא נתונה לה והיא תצליח לזכות ברצוי לה בעקבות התפתחות העלילה.
עלילה - הסיפור העממי הוא תמיד סיפור עלילתי המאופיין בתיאורים דינמיים, קצב מהיר, ריבוי פעלים ועשייה. במרכז העלילה סיבוך ופתרון (התרה), זה מול זה ניצבים שני גיבורים יריבים, האחד מייצג את הכוח השלילי שהמאזינים רוצים בכישלונו והאחר – את הכוח החיובי אשר המאזינים מזדהים עמו וחפצים בניצחונו.
היסוד העל-טבעי, היסוד הפלאי - כל יסוד שאין לו אחיזה במציאות הממשית.
חוק הדו-שיח: חוק זה נובע מהצורך להשפיע על המאזין. כיוון שהמטרה היא לרתק את השומעים לסיפור המעשה, לשתפם בעלילה ולפתח בהם תחושת מעורבות במתרחש והרגשת הזדהות עם הדמויות, משנה המספר את קולו ומשחק את תפקידי שתי הדמויות הפועלות.
חוק העל-מקום והעל-זמן: בסיפור לא מוזכר מקום ולא מוזכר זמן.
חוק שמות הגיבורים: לדמויות אין שמות.
באד האל

| --- | --- |
סמל באד האלסמל באד האל

 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  אוסטריה עילית אוסטריה עילית
 מחוז:  שטייר
 שטח:  13.36 קמ"ר
 גובה:  380 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  5,043 (1 בינואר 2016)
 קואורדינטות:  48°02′04″N 14°12′35″E﻿ / ﻿48.034444444444°N 14.209722222222°E﻿ / 48.034444444444; 14.209722222222 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.bad-hall.ooe.gv.at/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוסטריה מוגדלת) וינה זלצבורג גראץ אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ לכ. גרמניה צ'כיה סלוב. איטליה סלובניה הונגריהבאד האל(למפת אוסטריה רגילה) וינה זלצבורג גראץ אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ ל גרמניה צ'כיה ס. איטליה סלובניה הונ.באד האל(למפת אוסטריה עילית רגילה) לינץ ולס שטייר בראונאו באד אישל גמונדן גרמניה צ'כיה אוסטריה תחתית  שטיריה זלצבורגבאד האל(למפת אוסטריה עילית מוגדלת) לינץ ולס שטייר בראונאו באד אישל גמונדן גרמניה צ'כיה אוסטריה תחתית  שטיריה זלצבורגבאד האל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
באד האל (בגרמנית: Bad Hall) הוא יישוב ומקום מרפא המונה כ-5,592 תושבים (נכון ל-1 בינואר 2021) באוסטריה עילית, מחוז שטייר אזורטראונוירטל. המחוז השיפוטי האחראי הוא שטייר.
היסטוריה

מעיינות המלח בסולבצבטל כבר היה ידועים לקלטים. מאוחר יותר, מלח הופק מהמים לצרכיהם. בכתב היסוד של המנזר קרמסמינסטר משנת 777, נרשם: salinam, que ad Sulzibach est, et tres homines ibi habitantes salem coquentes ('עבודת המלח שנמצאת על הסולבך, וגרים שם שלושה גברים שמבשלים מלח'). עם הזמן התפתח היישוב הקטן מימי הביניים למרכז אזורי. המקום הזה קיבל זכות להקים שוק בסביבות 1287, מה שהופך אותו לאחד השווקים הוותיקים ביותר באוסטריה.
בסביבות שנת 1600 היה האל מקום ייצור האלברד החשוב ביותר במרכז אירופה.
במהלך מלחמות נפוליאון המקום נכבש מספר פעמים. הערך הרפואי של המים ממעיינות המלח בסולזבאך הוכר רשמית רק כאשר תעשיית הספא פרחה בתחילת המאה ה-19. מקום הרחצה הקטן הראשון נוסד בשנת 1826. בשנת 1827 נבחנו המים בפעם הראשונה ונמצאה תכולת יוד גבוהה. בשנת 1837 הרופא ג'וזף סטארזנגרובר השיג את תקנות הרחצה הראשונות מממשלת המדינה. עם זאת, רק כאשר מדינת אוסטריה עילית השתלטה על המעיין המינרלי בשנת 1855 ניתן להקים ספא נרחב. מאז 1876 שם המקום הוא "Bad".
בסוף המאה ה-19, באד האל, כמו מקומות-מרפא רבים, חווה פריחה כלכלית. פריחה זו תלויה גם בפתיחת רכבת עמק הקרמס בשנת 1882. באד האל נחשב כיום ל"אתר בריאות עולמי". הגיעו אליו אנשים מפורסמים. גוסטב מאהלר ערך את הופעת הבכורה שלו כמנצח בקורפארק בשנת 1880. לאחר נסיגה כלכלית עקב מלחמות העולם והשפל הגדול, הוקם בשנת 1948 ספא מודרני בבאד האל.
ב-20 באוגוסט 2001 באד האל הוכרה כעיר על ידי ממשלת אוסטריה עילית.
הערות שוליים

↑  Zahlen und Fakten, in: Webpräsenz von Bad Hall abgefragt am 13. November 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4023018-1  MusicBrainz: 861df3bd-ad64-4d5b-899d-d800e5a0776b  NKC: ge1108836  VIAF: 247159959   WorldCat (עם VIAF): 247159959 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוסטריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ישורון (מאסף תורני)

| --- | --- |

 עורך ראשי:  הרב שלמה גוטסמן
 שפה:  עברית 
 
ישורון הוא מאסף תורני חצי-שנתי היוצא לאור בירושלים ובניו יורק מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20.
לפי הגדרת עורכיו, כולל המאסף ”משא ומתן בהלכה, חידושי תורה, מחשבה מגדולי דורנו וחובשי בית המדרש ומאוצרות חכמי ישראל לדורותיהם”.
היסטוריה

המאסף יוצא לאור, בדרך כלל, פעמיים בשנה. הכרך הראשון הופיע בתשרי ה'תשנ"ז, כרך מ' יצא לאור בניסן ה'תשע"ט. כל כרך מכיל קרוב לאלף עמודים, ובו המדורים הבאים:
אור הגנוז – מתורתם של קדמונים על פי כתבי יד שרואים אור לראשונה
שפתי ישנים – מתורתם של גדולי הדורות הקודמים
מבי מדרשא – מתורתם וחדושיהם של גדולי הדור ותלמידי חכמים עכשוויים
שערי הלכה – בירורים הלכתיים מקיפים מגדולי הפוסקים בשאלות אקטואליות
הקולמוס והספר – מחקר תורני ומאמרים ביבליוגרפיים וכן בירורים הנוגעים לחכמת ישראל.
בין הישגיו של כתב העת ניתן למנות את הדפסתם של מאגדים שלמים של כתביהם של אישים נודעים, בדרך כלל מארכיוני המשפחות. לצד חומר תורני מהאישיות לה יוחד הכרך ובני חוגה, מופיע חומר היסטורי רב ערך כמו מכתבים בענייני ציבור ומסמכים נוספים. המערכת מוסיפה ביוגרפיה ומאמר הערכה על האישיות המסוקרת.
בין האישים שיצירתם הלא מודפסת נאספה במסגרת כתב העת, ניתן למנות את: הגאון מווילנה ותלמידיו (כרכים ד–ז), רבי דוד לוריא "הרד"ל" (ד–ו), הרב אברהם פרבשטיין (ז), הרב שלמה היימן (ח–ט), הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק (ירושלים) (ח–י), הרב בנימין פולר (ט), הרב מרדכי גיפטר (י), הרב יחיאל מיכל פיינשטיין, הרב אלעזר מנחם שך (יא–יב), הרב דוד פרידמן (פינסק-קרלין), הרב זליג ראובן בנגיס (יב), הרב ישראל יעקב פישר (יג), הרב דב בריש ווידנפלד ("הגאון מטשעבין") וחתנו הרב ברוך שמעון שניאורסון (יג–יד), הרב יחיאל מיכל פיינשטיין (יד), הרב שלמה זלמן אוירבך (טו–טז), הרב מאיר שפירא (טז), הרב מרדכי שלמה ברמן (יז), הרב יעקב יצחק רודרמן (יז–יח), הרב משה שמואל שפירא (יח–יט), הרב יחיאל מרדכי גורדון (יט), הרב ישראל גרוסמן (כ), הרב יוסף אליהו הנקין (כ–כא), הרב יעקב קנטרוביץ (כא), הרב ראובן גרוזובסקי (כא, כג), הרב נחום פרצוביץ (כב), הרב אריה לייב ליפקין (כג), הרב רפאל נתן נטע רבינוביץ (כג–כד), הרב פנחס הורוביץ "בעל ההפלאה", והרב נתן אדלר (כד–כה), הרב דוד צבי הילמן (כה), הרב פינחס הירשפרונג, הרב אברהם יעקב זלזניק (כו), הרב נתן צבי פינקל (מיר). רבי יעקב עמדין (ל). הרב זליג עפשטיין (לב). הרב הלל זקס (לג). הרב חיים שלמה ליבוביץ (לה). הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן (לט). הרב זכריה געללעי (מ). הרב אליהו ברוך פינקל, והרב שריה דבליצקי (מא) הרב דוד סולובייצ'יק (מד-מה) הרב שלמה פישר (מו) הרב חיים קנייבסקי (מז-מח).
עם המשתתפים במאסף נמנים תלמידי חכמים, ראשי ישיבות ופוסקים, לצד אנשי מחקר ואקדמיה.
הקובץ נערך על ידי הרב שלמה גוֹטֶסמן מניו-יורק ולצדו פועלת מערכת בירושלים, ובין חברי המערכת נמנו במהלך שנות קיום המאסף הרבנים: מאיר שמחה סוקולובסקי, יחיאל שטרנברג, דוד קמנצקי, צבי גרטנר, ויהושע ענבל.
אסטרווגן

אסטרווגן (בגרמנית: Esterwegen) היא עיירה במחוז אמלנד (אנ') שבסקסוניה התחתונה בגרמניה.
גאוגרפיה

אסטרווגן שוכנת בצפון מערב גרמניה, פחות מ-30 קילומטרים (19 מיל) מהגבול ההולנדי וכ-40 קילומטרים (25 מיל) מהים.
דמוגרפיה

בשנת 2015 מנתה אוכלוסיית העיירה 5,280 אזרחים.