stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיטון דה לה פורנז
צמחייה

תדירות ההתפרצויות ושפע קילוחי הלבה גורמים לשטחים רבים בהר להיות עקרים מצמחייה. אבל מהרגע שהלבה התקררה לגמרי מתחיל תהליך התיישבות של צמחים.
הראשונים להתיישב על הסלעים הם החזזיות, ובעקבותיהם השרכים, השיחים ולבסוף העצים. התופעה אינה מתרחשת בגובה רב, שבו התנאים האקלימיים קשים, והצמחייה מורכבת משיחים הגדלים בדלילות. אבל בתחתית ההר גדל יער תוך כמה עשרות שנים מהרגע שהצמחים מתחילים להתיישב על הקרקע החדשה. בסביבה דינמית זו מתחלפים חלוצי המינים דוגמת ה-Agarista salicifolia (מין ממשפחת האברשיים הקרוי בצרפתית bois de rempart – "עץ החומות") במינים פולשים דוגמת קזוארינה שבטבטית (Casuarina equisetifolia), גואיבה תותית (Psidium cattleianum) ו-Boehmeria penduliflora (מין ממשפחת הסרפדיים המכונה בצרפתית bois chapelet – "עץ מחרוזת התפילה").
היסטוריה > משלחות מחקר ראשונות

הטיפוס הראשון המתועד אל פסגת ההר היה על ידי האציל אַנְדוֹש דוֹלְנֶה פַּלְמָרוּ (Andoche Dolnet Palmaroux) ב-21 בספטמבר 1751. התיאור של האתר ממשלחת זו קצר למדי, אך על פיו היה בראש החרוט לוע בודד.
משלחת נוספת הגיעה להר באוקטובר 1768 והובילה לגילויו של מעבר בלקומב (Pas de Bellecombe), הקרוי על שמו של מושל האי באותה עת, שהשתתף במשלחת באופן אישי, אבל פרש לפני שנתגלה המעבר. ממשלחת זו יש שני תיאורים, אחד מהם, המפורט למדי, נכתב בידי אחד המשתתפים, אוֹנוֹרֶה דה קְרֵמוֹן (Honoré de Crémont‏ 1800-1731) ב-1770.
המשלחות המדעיות הראשונות נערכו ב-1771 ו-1772 על ידי פיליבר קומרסון (Philibert Commerson‏; 1773-1772) שאליו נלווה ז'אן-בטיסט לִילֶה ז'וֹפְרוּאָה (Jean-Baptiste Lislet Geoffroy‏; 1836-1755), אז בן פחות מ-17.
ב-17 ביולי 1791 הייתה בהר התפוצצות עזה שבעקבותיה היתמר עמוד עשן שחור ועבה שגרם לחרדות בקרב התושבים. משלחת בראשית אלכסיס בר (Alexis Bert) שכללה את ז'אן־ז'וזף פָּטוּ דה רוֹזְמוֹן (Jean-Joseph Patu de Rosemont‏; 1818-1767) וז'וזף אוּבֵּר (Joseph Hubert‏; 1825-1747) עלתה להר הגעש. בר הגיע לפסגה ב-29 ביולי ומצא שנוצר לוע חדש "לוע דולומייה" ותיאר את המראה של אדי גזים וריח הגופרית שנפלט מהלוע.
היסטוריה > ז'אן-בטיסט בורי דה סן ונסן

ב-1801 הוביל ז'אן-בטיסט בורי דה סן ונסן (Jean-Baptiste Bory de Saint-Vincent‏; 1846-1778), אז בן 23, את משלחת המחקר המדעית האמיתית הראשונה אל הר הגעש. כבסיס להעפלה שימשה פיטון-סנט-רוז ממנה יצאה המשלחת ב-25 באוקטובר. בורי, ז'וּבַנְקוּר (Jouvancourt) ובני לווייתם העפילו לאורך הסוללה הצפונית של האגן המכונה "חומת היער הלבן" (Rempart de Bois-Blanc) עד "בור קרון" (Trou Caron), חנו למרגלות פיטון דה קרק, וחקרו את מישור האוסמונדות. בורי הגיע לפסגה ב-28 באוקטובר 1801, ובאחד בצהריים הגיע לפטמה המרכזית שבין לועות בורי ודולומייה, על מנת לחזות בפעילות געשית. בורי העפיל שוב לפסגת פיטון דה לה פורנז (כשלוע דולומייה עדיין פעיל) ב-20 בנובמבר 1801 לאחר שחקר את הרמות שבין פיטון דה לה פורנז ופיטון דה נז'.
השהות של בורי על הר הגעש הייתה קצרה יחסית (שתי העפלות תוך פחות מחודש). עם זאת, בורי הותיר אחריו תיאורים טופוגרפיים מדויקים, תמצית של התצפיות הקודמות, איורים, והשערות על תופעות געשיות שמאז התבררו כנכונות. כחוקר טבע מלומד הוא תיאר רבים מסוגי הצמחים והמינרלים ונטל עמו דגימות מהם. בורי גם העניק שמות למקומות השונים, ומרביתם קרויים בשמות אלו גם כיום.
דרך עבודותיו וספריו סלל בורי את הדרך הן להרחבת הידע הוולקנולוגי המודרני והן להפגת חששם של תושבי ראוניון מהר הגעש שהיה קשור בתודעתם בהילה של רוע.
היסטוריה > תקופת מורי הדרך

ההעפלה על פיטון דה לה פורנז הפכה לטיול פופולרי, אבל עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 היא הייתה מוגבלת למבקרים עשירים ולמשוגעים לדבר, משום שלא היה כביש גישה לאתר והעפלה הייתה קשה מאוד ונדרשו שירותיהם של מורי דרך וסבלים.
ליווי מבקרים להר הגעש הפך למומחיות ומקצוע צדדי לכמה תושבים ברמת Plaine des Cafres (הרמה בין הרי הגעש), בייחוד תושבים מהקילומטר ה-27, כיום הכפר בּוּר-מוּרָה (Bourg-Murat). שם בולט במיוחד מתקופה ארוכה זו הוא ז'וזמון לוֹרֶה (Josémont Lauret) שמת מעייפות וקור בליל 6 באוקטובר 1887. אנדרטה לזכרו ניצבת בקצה שביל ההליכה להר.
במאה ה-20 הייתה נקודת המפגש פונדק הר הגעש, כיום ליד המוזיאון "בית הר הגעש" (Maison du Volcan) בבּוּר-מוּרָה. מרבית המטיילים היו בני ראוניון או תיירים מצרפת, ולעיתים נדירות תיירים ממדינות אחרות. באופן טבעי גדלה כמות המטיילים כאשר הר הגעש התפרץ. מספר מורי הדרך והסבלים שהתלוו למטיילים היה תלוי בעושרם של המטיילים ובאורך הזמן המתוכנן למסע.
הסיור להר ארך בדרך כלל שלושה ימים. היום הראשון הוקדש להליכה עד לחומת אגן פוקה, השני כלל את ההעפלה לפסגת פיטון דה לה פורנז, וצפייה בלועות, ויום השלישי הוקדש לחזרה לנקודת המוצא.
עד שנות ה-30 של המאה ה-20 בילו המטיילים את הלילות במערות, או במחסות שנבנו מענפים מכוסים בעשב, ואז נבנתה בקתה במעבר בלקומב. בקתה זו שהייתה בהתחלה פשוטה, הפכה במשך השנים, לאחר כמה שינויים, הרחבות ושיפוצים למלון ומסעדה.
היסטוריה > היסטוריה של התפרצויות אחרונות

מאז התצפיות הראשונות בשנת 1650 קיימים רישומים על כ-300 התפרצויות. הרישומים נעשו באופן שיטתי מאז אמצע המאה ה-20. את ההתפרצויות ניתן לראות בדרך כלל מפסגה סמוכה בשם Piton Bert.
מאז שהחלו התצפיות זוהו מקורות ההתפרצות בשלושת הלועות שבפסגה שבחרוט המרכזי או בתוך אגן פוקה. עם זאת התרחשו גם התפרצויות מתוך סדקים מחוץ לאגן. ההתפרצויות הבולטות ביותר מסוג זה התרחשו לאחרונה:
ב-1977, בסמוך לכפר פיטון-סנט-רוז שנהרס בחלקו.
ב-1986, בסמוך לכפר טְרַמְבְּלֶה (Tremblet), שבו נהרסו שמונה בתים מלבה שזרמה בערוץ טאקאמקה (Takamaka).
לאחר תקופה של חוסר פעילות של יותר מחמש שנים בין 1992 ל-1998, חזר פיטון דה לה פורנז להיות פעיל מאוד. לאחר ההתפרצות הגדולה של מרץ 1998 שנמשכה 196 ימים, התרחשו בין שתיים לשלוש התפרצויות מדי שנה מאז.
ההתפרצות הגדולה של 2007, שהחלה ב-2 באפריל 2007, הייתה עזה באופן יוצא דופן. נוצר סדק בהר בגובה נמוך וממנו ניתזו מזרקות של לבה. כמה מיליוני מ"ק של סלע מותך נשפכו לאוקיינוס. הכפריים בכפר טְרַמְבְּלֶה הסמוך חששו מזרימת לבה מתוך האגן. החשש לא התממש, אבל הם סבלו מאפר געשי, ולפילי שנחתו על בתיהם, מפליטת גזי גופרית ואדים חומציים, ומשריפות יער. התרוקנות הלבה מתוך תא המאגמה בתוך הר הגעש גרמה להתמוטטות המסיבית של לוע דולומייה.
ההתפרצויות שבאו אחר-כך התחוללו בתוך לוע דולומייה, והיו מתונות יותר. בין 21 בספטמבר ל-2 באוקטובר 2008, ב-27–28 בנובמבר 2008, ובין 15 בדצמבר 2008 ל-4 בפברואר 2009.
שתי התפרצויות בזק של כמה שעות התחוללו בשלהי 2009. הראשונה ב-5 בנובמבר 2009 באגף המזרחי של לוע דולומייה, והשנייה ב-14 בדצמבר 2009 בצד הדרומי של חרוט דולומייה.
במהלך 2010 התחוללו שלוש התפרצויות: הראשונה, בין 2 ל-12 בינואר 2010, השנייה, החלה ב-14 באוקטובר 2010 בלוע שאטו פוֹר (Chateau Fort) והסתיימה ב-31 באוקטובר, והשלישית ב-9–10 בדצמבר.
ב-2015 התפרץ ההר פעמיים, בפעם האחרונה החלה ההתפרצות ב-17 במאי 2015.
העפלה להר כיום

כביש יער מס' 5 (route forestière n° 5) המכונה "נתיב הר הגעש" (route forestière du Volcan) הוא כביש נוח סלול המוביל מהכפר בּוּר-מוּרָה לקצה הקלדרה למקום המכונה "מעבר בלקומב". בקצה הדרך חנייה ותצפית על אגן פוקה, ובמזג אוויר טוב ניתן לראות את החרוט המרכזי. בסמוך "בקתת הר הגעש" (gîte du Volcan) שבה ניתן ללון.
לאחר ההתפרצות של אפריל 2007 שבה התמוטטה רצפת לוע דולומייה לעומק של 300 מטרים נאסרה ההעפלה לפסגה באופן רשמי לקהל הרחב עד דצמבר 2009. שולי הלועות של הפסגה נסדקו והם בלתי יציבים וגושי סלע ניתקים מהם לפתע באופן תדיר.
מ-24 בדצמבר 2009 הותרה הגישה לנקודה תצפית בודדת בסמוך לקצה המזרחי של לוע דולומייה. מצד שני הסיור סביב הלועות עדיין אסור בשל הסכנה הנמשכת מהתמוטטות.
הדרך אל הפסגה מתחילה במורד חומת אגן פוקה במעבר בלקומב. בתחתית המורד מתחיל שביל המסומן היטב באמצעות כתמים גדולים של צבע לבן שנועד לעזור למטיילים במקרה של היווצרות ערפל, תופעה שכיחה מאוד בהר הגעש.
השביל עובר במרחק של כמה מאות מטרים מחרוט אפר קטן המכונה "פורמיקה לאו" ("Formica Leo"), ואז ממשיך אל מבנה געשי בגובה עשרה מטרים, הורניטו שחללו הפנימי מזוגג, המכונה "קפלת רוזמון" ("Chapelle de Rosemont").
השביל הנוכחי פונה שמאלה ומטפס בהדרגה על הצד הצפוני של הפסגה. השביל הקודם אפשר לפנות ימינה להעפלה ישירה ללוע בורי, לסייר סביב לועות בורי ודולומייה ולבסוף לחזור דרך הצד הצפוני. הגישה ללוע דולומייה נאסרה לחלוטין בצו מ-11 בספטמבר 1992 כיוון ששולי הלוע ורצפתו אינם יציבים ועלולים להתמוטט בכל רגע.
ניטור

הפעילות הגעשית מנוטרת באורח קבע בעזרת רשת של סיימוגרפים, חיישנים גאופיזיים (טילטמטרים, אקטנסומטרים, חיישני GPS וכו'), מגנטומטרים, חיישני המזהים פליטת גז רדון ורשת של מצלמות מעקב. ציוד המעקב ניזון מחשמל המופק בתאים סולריים, והמידע מהחיישנים השונים נשלח בתשדורת אלחוטית למצפה הר הגעש פיטון דה לה פורנז (OVPF – ראשי תיבות של Observatoire volcanologique du piton de la Fournaise) השוכן בכפר בּוּר-מוּרָה, כ-20 קילומטרים צפונית-מזרחית מפסגת הר הגעש. המצפה שנוסד ב-1978 בעקבות זרם הלבה שהרס חלקו מפיטון-סנט-רוז ב-1977, מופעל על ידי "Institut de Physique du Globe de Paris" (המכון הגאופיזי העולמי של פריז), בשיתוף פעולה עם "המרכז הלאומי למחקר מדעי" (CNRS ראשי תיבות של Centre national de la recherche scientifique) ואוניברסיטת ראוניון. המצפה מפרסם לעיתים קרובות דוחות בצרפתית באתר האינטרנט שלו על הפעילות העכשווית של פיטון דה לה פורנז. "מרכז המידע הגאולוגי של האי ראוניון" (RIGIC ראשי תיבות של Réunion Island Geological Information Center) מתרגם דוחות אלו לאנגלית לחלוקה בקהילה המדעית דוברת האנגלית.
הנהלים מפרטים כמה רמות של כוננות עליהם מחליט המושל (préfet) על בסיס הדוחות המדעיים:
קדם-התרעה: אזהרות על התפרצות אפשרית; מטיילים המגיעים לקלדרה מוזהרים מהתפתחויות אפשריות.
רמה 1: התפרצות תתרחש בקרוב, הקלדרה נסגרת לקהל הרחב עד שהמומחים בחנו את המצב וקבעו את השבילים עבור אלו המעוניינים להתרשם מההתפרצות.
רמה 2: התפרצות בתוך הקלדרה. גישה לקלדרה מוגבלת לאנשים מורשים בלבד.
רמה 3: התפרצות מתרחשת או תתרחש בקרוב מחוץ לקלדרה. ייתכן שכמה כפרים יפונו מטעמי ביטחון.
הערות שוליים

↑  Piton de la Fournaise
↑  מבנה הנבנה בהדרגה מלבה שנפלטת מצהר בצינורות לבה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548997105171  BnF: cb151819561 (data)  GND: 4342215-9  LCCN: sh90001343  SUDOC: 028693655  VIAF: 170186947   WorldCat (עם VIAF): 170186947 
לבה מכסה את כביש מספר 2 – אוגוסט 2004
אנימציה של ההתפרצויות בין 1972 ל-2000
התפרצות על המדרון הדרום-מזרחי במאי 2004
לבה נשפכת לים פברואר 2004
צמחייה חדשה גדלה על לבת פָּהוֹיהוֹי בת 3 שנים
שרטוט של ההר שערך ז'אן-בטיסט בורי ב-1801
פורטרט של ז'אן-בטיסט בורי
צילום לוויין של פיטון דה לה פורנז - ינואר 2009
מזרקת לבה - אפריל 2007
ההתפרצות של 2019
חנייה ומרכז המבקרים במעבר בלקומב
מכשור המנצל GPS לגלות עיוותים בפיטון דה לה פורנז המעידים על התפרצות קרבה
תותחי נברון (ספר)

| --- | --- |
עטיפת הספר "תותחי נברון" בעברית
עטיפת הספר "תותחי נברון" בעברית
 מידע כללי
 מאת:  אליסטר מקלין 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מתח, מלחמה
 נושא:  מלחמת העולם השנייה 
 הוצאה
 הוצאה:  William Collins, Sons, דאבלדיי 
 מקום הוצאה:  הממלכה המאוחדת 
 תאריך הוצאה:  1957
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מ. מזרחי
 תאריך:  1958
 תרגום:  מירון אוריאל
 מספר עמודים:  280
 סדרה
 ספר קודם:  הסיירת יוליסס 
 הספר הבא:  דרומית ליאווה 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001755186, 001307884, 001755185, 001755184
 
תותחי נברון (באנגלית: "The Guns of Navarone") הוא מותחן מלחמתי מאת הסופר הבריטי אליסטר מקלין, שיצא לאור בשנת 1957. זהו ספרו השני של מקלין.
עלילת הספר

עלילת הספר, המתרחשת במהלך מלחמת העולם השנייה, נפתחת כאשר מתקפה גרמנית קרבה והולכת על האי היווני קרוס שבים האגאי, בו מוצבים אלפיים חיילים בריטיים. אולם ספינות הצי הבריטי אינן יכולות להפליג לאי ולפנות את החיילים בשל צמד תותחים גרמניים רבי עוצמה, המוצבים באי היווני נברון ושולטים על המעבר הימי המוביל לאי. הפצצת התותחים על ידי מטוסים אינה אפשרית משום מיקומם של התותחים בשקע שבתוך צוק והביצורים שסביבם.
קפטן ג'נסן, איש הצי המלכותי ומנהלת המבצעים המיוחדים, מטיל על הקפטן קית' מלורי, הניו זילנדי והסקוטי במוצאו, שהוא איש קבוצת המדבר ארוכת הטווח ומטפס הרים בעל שם (הדמות מבוססת ככל הנראה על פי חייו של קולונל דייוויד סטירלינג מייסד ה-SAS, אך בשם המשפחה "מלורי" יש גם רמז לג'ורג' מאלורי), אשר פעל תקופה ארוכה מאחורי קווי האויב בכרתים הכבושה, להוביל אנשי צבא בריטיים, המתמחים בלוחמת קומנדו וחבלה, לבצע בעבורו משימה קשה ומורכבת במיוחד, על גבול הבלתי אפשרית – השמדתם של התותחים.
בצוות חברים גם רב"ט דסטי מילר, חבלן מומחה המשרת בקבוצה המדבר ארוכת הטווח, קולונל אנדריאה סטברוס איש הצבא היווני בעברו ולאחר מכן יוצא הקומנדו הבריטי, לוטננט אנדי סטיבנס, איש הצי המלכותי ומטפס הרים מומחה וקייסי בראון, איש שירות הסירות המיוחד. צוות הכוחות המיוחדים מפליג לדרום האי נברון תוך שהם חומקים מסיורי הקריגסמרינה ומשמידים סירת משמר גרמנית, מעפילים על המצוק האימתני שבאי, ומתגנבים דרך המערך השמור והמבוצר שהקים הצבא הגרמני באי, כדי להגיע לעמדות התותחים ולפוצצם.
הספר נכתב בהשראת מערכת הדודקאנס במלחמת העולם השנייה ופשיטות הקומנדו והחבלה שביצעו הכוחות המיוחדים הבריטים במהלך המערכה בצפון אפריקה, ובהן יחידת השירות האווירי המיוחד, יחידת קבוצת המדבר ארוכת הטווח (הנזכרת בספר בשמה) ויחידת שירות הסירות המיוחד של ג'ורג' ג'ליקו (המוזכר בספר בשמו). הספר היה לאחד מן הספרים הידועים והפופולריים ביותר של מקלין.
עיבודים לקולנוע

הספר עובד לסרט קולנוע בשנת 1961. הסרט זכה בשני פרסי גלובוס הזהב. ב-1968 הוציא מקלין ספר המשך בשם גיבורי נברון.
הערות שוליים

↑  גל פרל, "אילו יכולנו להשתיק את תותחי נברון", הבלוג על הכוונת, 26 בדצמבר 2012.
↑  אליסטר מקלין, "תותחי נברון", הוצאת מ. מזרחי, 1958, עמודים 10–11, "ביל, לאדונים האלה כאן- קפטן ינסן מהצי המלכותי, קפטן מלורי, מיחידת-המדבר ארוכת הטווח - עניין מיוחד בנברון".
↑  אליסטר מקלין, "תותחי נברון", הוצאת מ. מזרחי, עמוד 21, "אך אין קיית מלורי אחר. מי לא שמע על קיית מלורי בימים הטובים שלפני המלחמה? איש ההרים הטוב ביותר, טפסן הסלעים הגדול ביותר שנתנה ניו זילנד אי פעם, כלומר טפסן ההרים הטוב בעולם. האדם הזבוב, המטפס על הבלתי ניתן להעפלה, העולה על סלעים אנכיים ועל צוקים תלולים".
↑  אליסטר מקלין, "תותחי נברון", הוצאת מ. מזרחי, 1958, עמוד 20, "מדוע אתה? יש בך תכונות מיוחדות, נערי, כפי שכבר אמרתי לך. אתה מדבר יוונית כיווני. אתה מדבר גרמנית כגרמני. חבלן מוכשר, מארגן ממדרגה ראשונה, ומאחוריך שמונה-עשר חודשים ללא פגיעה בהרים הלבנים של כרתים- הוכחה משכנעת לכולתיך להתקיים בשטח אויב".
↑    גל פרל פינקל, ‏אי של מצוינות: מבצעי סיירת מטכ"ל שנשכחו, בעיתון מקור ראשון, 11 בספטמבר 2020.
↑  אליסטר מקלין, "תותחי נברון", הוצאת מ. מזרחי, 1958, עמוד 59, "זהירות, בקרירות ובדייקנות, מבלי לכוון ומבעד לקפלי המעיל והמפרש גם יחד, ירה מלורי בלבו של מקלען השפנדאו, סובב את הברן לאחור וראה את הזקיף שליד התורן צונח ומת, כשמחצית חזהו שסוע מכדוריה של מכונת היריה. אולם בעוד האיש המת ניצב על רגליו, ובטרם נפל על הסיפון התרחשו ארבעה דברים בעת ובעונה אחת. קייסי בראון תפס את אקדחו האוטומטי של מילר, המצויד במשתיק קול, שהיה מוצנע מתחת למשתיק הכדורי. הוא לחץ על ההדק ארבע פעמים, ברצונו להיות בטוח; המקלען האחורי גחן בעייפות מעל לחצובתו, כשאצבעותיו המתות לופתות את הניצרה. מילר משך המצית הכימי בן שלוש השניות בצבת שבידו, והשליך את תיבת הפח לתוך חדר המכונות של האויב. סטיבנס הטיל את הרימון לחדר ההגה שמנגד, ואנדריאה, שהושיט את ידיו במהירות ובדייקנות של קוברה מזנקת, קרב את ראשי שני נושאי השמייסרים זה אל זה וניפצם בכוח אדיר. אחר השתטחו חמשת האנשים על הסיפון, בשעה שהקאיק עלה באש, בתמרות עשן ושברים מועפים לכל עבר".
↑  אליסטר מקלין, "תותחי נברון", הוצאת מ. מזרחי, 1958, עמוד 21, "'כל החוף הדרומי של נברון,' אמר ינסן בעליצות, 'הינו צוק גדול ותלול. ללא מקום למדרך רגל או למתפס כף יד'."
↑  אליסטר מקלין, "תותחי נברון", הוצאת מ. מזרחי, 1958, 1958, עמוד 15.
↑  אליסטר מקלין, "תותחי נברון", הוצאת מ. מזרחי, עמוד 19, "יחידות קומנדו, גייסות קומנדו ימיות ויחידות הצי המיוחדות של ג'ורג' ג'ליקו".
כאן (קבוצת תקשורת)

| --- | --- |
סמליל הזכיינית-הפוטנציאלית
 נתונים כלליים
 סוג:  קבוצה של חברות שהתמודדו על זכיינות לשידור טלוויזיוני בערוץ 2
 מייסדים:  תיא תקשורת, בראשות עמי גניגר, וקבוצת מוטי זיסר
 יו"ר:  אורן מוסט
 מנכ"ל:  אורן מוסט סמנכ"ל תוכניות - משה שלונסקי  סמנכ"ל שיווק - שרית אריסון  סמנכ"ל כספים - יואב פרץ  מנהל פיתוח - רן תלם  מנהל דרמה - שמי זרחין  מנהלת תעודה - אורנה בן דור  מנהל רב-תרבותי - ג'קי לוי
 
כאן הייתה קבוצת תקשורת אשר התמודדה במכרז ערוץ 2 בשנת 2005 אך לא נבחרה.
על החברה

בשנת 2005 התקיים מכרז לקבלת זיכיון לשידור בערוץ 2 בעשר השנים הבאות. לצורך המכרז, נדרשו המתמודדים להגיש לרשות השנייה מצע שידורים עתידי וכן, סכומי כסף משוערים שישולמו כדמי הזיכיון. למכרז ניגשו שלוש זכייניות ערוץ 2 (קשת, רשת וטלעד) ובנוסף אליהן, קבוצת "כאן" שהוקמה לצורך מכרז זה, ואשר לא שידרה בעבר. מבין הארבע נבחרו ב-13 באפריל 2005 "קשת" ו"רשת" להוביל את שידורי הערוץ לעשור העוקב.
במכרז עצמו הציעה כאן לוח שידורים המתיימר להיות שונה ואיכותי יותר מהתוכניות שקדמו לו בערוץ 2. בלוח נכללו הצעות להפקות מקור מסוג דרמה ודוקומנטרי.
בין השאר הוצעה סדרה היסטורית בשם "לטרון" על פי ספרו של רם אורן, ראש חטיבת התוכן על פי קרב לטרון, דרמת טלוויזיה המבוססת על סיפור פשוט של הסופר ש"י עגנון, דרמות ספרותיות על פי סייד קשוע, שי גולדן ושהרה בלאו, סדרת מתח מאת דוד אופק ויוסי מדמוני, ועוד.
הקבוצה הציעה גם: תוכנית ריאליטי המדמה את ארץ ישראל בשנות ה-20, תוכנית הכישרונות "מלך ההיפ הופ" דומה לכוכב נולד, תוכנית סאטירה בדומה לחרצופים ותוכנית שידוכים בשם "יש מדינה לאהבה", תוכנית תחקירים שבועית שערוך ויגיש העיתונאי רונן ברגמן.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה ביוני 2004, ביוזמת עמי גניגר, יושב ראש תיא תקשורת, שהחזיקה בבעלות חלקית על אולפני הרצליה והאולפנים המאוחדים ובבעלות מלאה על נגה תקשורת. חודש אחר כך הצטרף לקבוצה העיתונאי והסופר רם אורן כסמנכ"ל התוכן.
באוגוסט 2004, מונה אורן מוסט ליו"ר הקבוצה וקיבל את האחריות לגיבוש אסטרטגיית המכרז והתוכנית העסקית של הקבוצה. זמן קצר אחר כך הוחלט כי תתמודד במכרז תחת השם "כאן".
באוקטובר 2004, הודיעה קבוצת "כאן" על איוש תקפידי המפתח שלה לקראת המכרז: במאית הדוקו אורנה בן דור מונתה למנהלת מחלקת התעודה, רן תלם כאחראי לתחום הבידור, הבמאי והתסריטאי אבי כהן כאחראי ללוח התוכניות. בנוסף, העיתונאי ג'קי לוי הצטרף כאחראי על הגיוון החברתי-תרבותי וכמגיש תוכנית תחקירים.
בנובמבר 2004, היזם ואיש העסקים מוטי זיסר הצטרף לבעלות קבוצת "כאן", באמצעות חברת אלביט הדמיה והחברה הבת שלה אלסינט, שרכש 50% מהמניות של הקבוצה תמורת הזרמת מחצית מהסכום הדרוש להתמודדותה במכרז.
בינואר 2005 הצטרף משה שלונסקי סמנכ"ל התוכניות, אך עזב אחרי ארבעה חודשים.
באפריל 2005, פורסם כי הקבוצה לא זכתה במכרז.
ביוני 2005, נחשפו קטעים מהדיונים של ועדת המרכז בהם קבעו יועצי התוכן כי "לוח השידורים שהציעה קבוצת "כאן" ניסיוני מדי, שיש לה בעיה בהגדרת קהלי יעד ושלמנכ"ל חסר ניסיון טלוויזיוני".
ביולי 2005, דיווחה חברת "תיא תקשורת" כי ההשתתפות בהליך המכרז גרמה להוצאה כוללת של 4.6 מיליון שקל.
לאחר המכרז

בשנת 2007 פנתה "כאן", יחד עם קשת לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בבקשה לקיום מכרז חוזר[דרוש מקור]. בעקבות דחיית הפנייה והחלטת ראשי החברה שלא להרחיב את תחומי פעילות החברה, החברה פורקה בסוף שנת 2007.
הערות שוליים

↑  יונתן שם-אור, תגידו יפה שלום לערוץ שתיים, באתר TheMarker‏, 11 באוגוסט 2004
↑  רוני קורן-דינר, כל הקבוצות המתמודדות מצהירות: אין ספק - אנחנו נזכה במכרז על ערוץ 2, באתר TheMarker‏, 18 באוגוסט 2004
↑  יעל גאוני, ‏מןסט: אני מברך את קשת ורשת, אך גם את נתניהו שמקבל 300 מיליון ש', באתר גלובס, 14 באפריל 2005
רוני קורן-דינר, קבוצת "כאן": לא נערער על תוצאות מכרז ערוץ 2, באתר TheMarker‏, 4 ביולי 2005
↑  TheMarker digital, רונן ברגמן ישמש יועץ בכיר בנושאי תוכן לקבוצת "כאן" המתמודדת במכרז ערוץ 2, באתר TheMarker‏, 16 בנובמבר 2004
↑  רוני קורן-דינר, תיא תקשורת תתמודד במכרז על ערוץ 2, באתר TheMarker‏, 15 ביוני 2004
↑  רוני קורן-דינר, רם אורן מונה לסמנכ"ל התוכן של קבוצת תיא בהתמודדות על מכרז ערוץ 2, באתר הארץ, 11 ביולי 2004
אביבה קרול, ‏רם אורן יהיה סמנכ"ל תוכן של תיא במכרז על ערוץ 2, באתר גלובס, 11 ביולי 2004
↑  רוני קורן-דינר, אורן מוסט מונה ליו"ר החברה שתתמודד במכרז ערוץ 2 מטעם תיא תקשורת, באתר TheMarker‏, 1 באוגוסט 2004
↑  אביבה קרול, ‏תיא תקשורת תתמודד במכרז ערוץ 2 תחת השם "כאן", באתר גלובס, 19 בספטמבר 2004
↑  הדר חורש, כאן, המתמודדת במכרז על הפעלת ערוץ 2, מציגה: רם אורן סמנכ"ל התוכן; רן תלם האחראי לתחום הבידור בחברה, באתר TheMarker‏, 4 באוקטובר 2004
יעל גאוני, ‏תיא תקשורת השלימה גיבוש הצוות לקראת המכרז: אבי כהן מצטרף כפרוגרמר ראשי, באתר גלובס, 4 באוקטובר 2004
↑  רוני קורן-דינר, העיתונאי ג'קי לוי מצטרף לקבוצת "כאן", באתר TheMarker‏, 27 באוקטובר 2004
↑  זיסר חובר לגניגר בהתמודדות על ערוץ 2, באתר ynet, 30 בנובמבר 2004
↑  משה שלונסקי הצטרף ל"כאן", באתר TheMarker‏, 26 בינואר 2005
↑  רוני קורן-דינר, משה שלונסקי יוביל את קבוצת בן צבי במכרז לערוץ המורשת, באתר TheMarker‏, 18 באפריל 2005
↑  הדס מגן, ‏היועץ המשפטי של כאן: "אי אפשר להגיד שהופתענו מתוצאות מכרז ערוץ 2", באתר גלובס, 14 באפריל 2005
↑  יניב זך, למה "כאן" לא שם, באתר nrg‏, 19 ביוני 2005
↑  עומר שרביט, ההרפתקה של עמי גניגר ואורן מוסט במכרז ערוץ 2 עלתה לתיא תקשורת 4.6 מיליון שקל, באתר הארץ, 29 ביולי 2005
ג'נובה

.
ג'נובה (באיטלקית: Genova, בניב הגנואי "זֶנָה"), המכונה גם גנואה, היא עיר ונמל בצפון איטליה, בירתה של ליגוריה. אוכלוסייתה מונה כחצי מיליון תושבים, העיר השישית המאוכלסת ביותר באיטליה, והשלישית בצפון איטליה. העיר כונתה "הגאה" (La Superba). חלק מן העיר העתיקה של ג'נובה נמצא ברשימת אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. ב-2004 הייתה העיר בירת התרבות של אירופה. בעיר זו נולדו כריסטופר קולומבוס, ניקולו פאגאניני ופבריציו דה אנדרה.
נמל ג'נובה, היושב במרכז הריביירה האיטלקית, הוא הגדול ביותר באיטליה והשני בים התיכון (לאחר נמל מרסיי שבצרפת).
נקודת ציון אחדות בעיר הן ה"פלאצו דוקאלה" (הארמון של הדוג'ה), קתדרלה די סן לורנצו, הנמל הישן ("פורטו אנטיקו") שהוסב לקניון, וויה גריבלדי (רחוב גריבלדי) שבו שוכנים ארמונות אחדים, וכן בית הקברות המונומנטלי השוכן על גבעת סטליאנו.
רחוב גריבּאלדי בג'נובה
היסטוריה

ג'נובה הייתה עירם של הליגוריים העתיקים. מקורו של שם העיר הוא ככל הנראה בשפה הליגורית, ומשמעותו היא "ברך" (כלומר זווית), על שם המיקום הגאוגרפי של העיר, ובכך היא שווה לשם ז'נבה. אחרים טוענים כי השם מגיע מהמילה הלטינית "ג'נואה" (שער), או על שם האל בעל שני הראשים יאנוס. ג'נובה נותרה נאמנה לרומא בזמן ששאר העמים הליגורניים והקלטיים בצפון איטליה המודרנית תמכו בקרתגיים במלחמה הפונית השנייה. ג'נובה איבדה את חשיבותה כעיר נמל רומית לאחר עלייתה של "ודה סאבטייה", על יד סבונה.
בימי הביניים הייתה ג'נובה עיר-מדינה בעלת משטר רפובליקני עצמאי, ובעלת עוצמה (אחת מה"רפובליקות הימיות" ביחד עם ונציה, פיזה, ואמאלפי) שהתמקדה בעיקר בים. ג'נובה הייתה המתחרה העיקרית של ונציה, וכמו ונציה הרפובליקה שלה נשלטה בידי הדוג'ה. ג'נובה וונציה נלחמו בסדרת מלחמות שהחלו ב-1253, ואת האחרונה, מלחמת קיוג'ה (1378–1381), ונציה בקושי שרדה. מצור קיוג'ה היה ככל הנראה הפעם הראשונה שהשתמשו בארטילריה באיטליה.
צלבנים מג'נובה הביאו לעירם כוס זכוכית-ספיר ירוקה, שבמשך זמן רב נחשבה לגביע הקדוש.
הרפובליקה של ג'נובה התפשטה על פני ליגוריה ופיימונטה המודרניות. בזמנים שונים היו לג'נובה מספר קולוניות במזרח התיכון, בסיציליה ובצפון אפריקה, בים האגאי ובים השחור, משם הובאה מגפת המוות השחור לאירופה, מתחנת הסחר הגנואית בקאפא (פאודיזיה) בחצי האי קרים. ג'נובה שלטה על האי סרדיניה ונאבקה על קורסיקה עם הקורסיקנים והצרפתים עד ל-1768.
בנקאי העיר תרמו תרומה משמעותית להתפתחות הכלכלה המודרנית: את שיטת 'המסלקה' (קלירינג'), שהתבצע כפי שתיאר זאת ההיסטוריון אלפרד בונה ב"יריד השטרות של גינוא" שהתקיים "ארבע פעמים בשנה [...] בסאבויה או באיטליה העליונה" בהשתתפותם של "חמישים-ששים בנקאים מגינוא, כל אחד מצויד בפנקס-נייר קטן. כמעט בלי מזומנים איזנו כאן את חשבונות הכסף והאשראי של רוב ארצות אירופה".
למשפחות גנואיות מפורסמות, כגון משפחת דוריה, הייתה שליטה כמעט מוחלטת בים הטירני. הרפובליקה סופחה לאימפריה הצרפתית בידי נפוליון. היא התמרדה ב-1814 וב-1815, אז אישרו נציגים בקונגרס של וינה את איחודה עם ממלכת פיימונטה-סרדיניה.
ב-2004, הכריז האיחוד האירופי על ג'נובה כבירת התרבות של אירופה, ביחד עם העיר הצרפתית ליל.
ב-2013, התרחשה תאונה בנמל העיר, אשר במהלכה התנגשה ספינת מטען במגדל הפיקוח וגרמה להתמוטטותו, בתאונה נהרגו שבעה בני אדם.
ב-14 באוגוסט 2018, קרס גשר מוראנדי בעיר בעקבות מזג אוויר סוער, וגרם למותם של 43 אנשים ולעשרות פצועים.
הקהילה היהודית

עדויות ברורות להמצאות קהילה יהודית, קיימות החל מהמאה ה-12.
מגורשי ספרד לא הורשו להתיישב בעיר אלא רק לעבור בה בדרכם לערים אחרות ברחבי איטליה.
בזמן מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה ב-1848, כבר התקיימה קהילה מאורגת וניתן לבני הקהילה, שוויון זכויות מלא.
ב-1931 מנתה הקהילה 2,500 נפש.
בזמן השואה נפגעה הקהילה וכ-300 מבניה בעלי נתינות זרה נשלחו למחנות, בהם ראש הקהילה ריקרדו פצ'יפיצ'י.
אדוארדו פוקריני התגורר בזמן מלחמת העולם השנייה בעיר והציל יהודים רבים. על פעילותו הוא קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
מקור מכנסי הג'ינס

מכנסי הג'ינס, העשויים מאריג הדנים, יוצרו לראשונה בעיר ג'נובה ושמם נגזר משם העיר. מכנסי הג'ינס נוצרו עבור הצי הגנואי מכיוון שהתאימו לשימוש כמכנסי מלחים. המכנסיים נקראו בפי הצרפתים "jean fustian" (בצרפתית: "פוסטיאן מג'נובה") על שם שיטת האריגה הגסה "Fustian", ומשם זה התקבלה במאה ה-19 צורת הרבים "jeans" שהפכה לשם המקובל בימינו למכנסיים.
גלריה

פורטה (שער) סופרנה בחומת העיר העתיקה.
כנסיית ישו וס.אמברוג'ו ואנדראה בלילה.
תמונת לילה של פיאצה (כיכר) דה פרארי והמזרקה.
ארמון הדוכסים בלילה.
ארמון הדוכסים ביום.
תיאטרון קארלו פליצ'ה, ופסל ג'וזפה גריבאלדי בחזיתו.
תמונת לילה של קתדרלת סן לורנצו.
מגדל הפעמונים של קתדרלת סן לורנצו, ביום.
ארמון ס.ג'ורג'-משמש כבניין הנהלת הנמל.
חזית ביתו של כריסטופר קולומבוס, יליד העיר.