stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויז'ן (ארקוס)
ביוגרפיה בדיונית

במימד "עולם העשן", החייזר ארקוס היה שומר החוק. הוא נודע בכינוי "ויז'ן", ופעל בחומרה נגד כל עבירה. עם התרחשותו של רצח בפעם הראשונה מזה מאות שנים, הוא יצא בחיפוש אחר כוכב לכת אליו יוכל להגלות את הרוצח. במהלך שיטוטיו ברחבי החלל, ויז'ן פגש במקרה במדען מכדור הארץ. הוא הותיר את הרוצח על צדק, והיגר לכדור הארץ במטרה לשמש כ"מגן האנושות". הוא נלחם בפשע וסייע לאזרחים שנעמדו תחת איומי ארגוני פשיעה, ופצח בחיים אנושיים כמסווה לפעילותו כגיבור-על.
בתחילת שנות ה-40, ויז'ן מיקד את פעילותו במאבק נגד פושעים ארציים בניו יורק. התערבותו הראשונה במלחמת העולם השנייה הייתה במאי 1941, אז הוא הציל ממחנה ריכוז פרופסור שנכלא בעקבות התבטאויות נגד המשטר הנאצי. לאחר מכן, הוא נאלץ להתמודד מול שלל איומים על-טבעיים: הצמח החי פלורוס הומו, המכשף חור, אל הכרישים האפרקיאי קאי-מק, מכונת המלחמה בעלת הבינה גרוסו, המכשף השחור אנריק זגנאר, יצורי ענק, שדים, אנשי הביוב האימתניים ו"מפלצות האסטרואידים". כמנוחה מלחימה אינטנסיבית זו, ויז'ן היה שב לניו יורק ונלחם במאפיה המקומית.
באמצע 1942, ויז'ן הצטרף באופן פעיל למלחמת העולם השנייה ולחם לצד בעלות הברית נגד מדינות הציר. הוא התעמת עם כוחות האימפריה היפנית ומנע מהם ליצור את מפלצות הג'לי, שמר על חופי העיר סנטה קרוז מפני כרישים יפניים, הגן על ניו יורק מתמנונים נאציים ענקיים, עצר הפצת גז רעיל בידי נאצים, הציל מרגלים אמריקאים ונאבק בצבא הנאצי, עד שהצטרף לבסוף לקבוצת "הפולשים" של קפטן אמריקה במערכה נגד הנאציזם. יחד עם שאר הגיבורים, הוא המשיך להילחם בנאצים עד סוף המלחמה.
עשרות שנים אחר כך, בהווה, ויז'ן שומר בחשאי על הקובייה הקוסמית.
הערות שוליים

↑  Marvel Mystery Comics #23, September 1941
↑  Marvel Mystery Comics #13, November 1940
↑  Mystic Comics 70th Anniversary Special #1, October 2009
↑  Marvel Mystery Comics #14, December 1940
↑  Marvel Mystery Comics #15-18, January-April 1941
↑  Marvel Mystery Comics #19, May 1941
↑  Marvel Mystery Comics #20, June 1941
↑  Marvel Mystery Comics #22-27, August 1941-January 1942
↑  Marvel Mystery Comics #36, October 1942
↑  Marvel Mystery Comics #42, April 1943
↑  Marvel Mystery Comics #29-30, March-April 1942
↑  Marvel Mystery Comics #31-33, May-July 1943
↑  Marvel Mystery Comics #43, May 1943
↑  Marvel Mystery Comics #47, September 1943
↑  Marvels #1, January 1994
↑  Invaders Vol. 2 #3, July 1993
↑  Torch #1, November 2009
התיאטרון הרפרטוארי האמריקני

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  להקת תיאטרון 
 מיקום:  קיימברידג' 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מייסדים:  Robert Brustein 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1980
 תאריך פתיחה רשמי:  1980 
 קואורדינטות:  42°22′30″N 71°07′22″W﻿ / ﻿42.375°N 71.122777777778°W﻿ / 42.375; -71.122777777778
 אתר רשמי
  (למפת בוסטון מוגדלת) התיאטרון הרפרטוארי האמריקני(למפת בוסטון רגילה) התיאטרון הרפרטוארי האמריקני
 
מרכז הדרמה לב
התיאטרון הרפרטוארי האמריקני (באנגלית: American Repertory Theater; ובקיצור: A.R.T.) הוא תיאטרון ללא כוונת רווח השוכן בקיימברידג', מסצ'וסטס.
אודות התיאטרון

הוא נוסד ב-1980 בידי רוברט ברוסטין (Brustein) וידוע במחויבותו למחזאות אמריקנית חדשה ובניסויים בתיאטרון-מוזיקלי; לעיסוק בעבודות עזובות מהעבר ולמיסודם של טקסטים קלאסיים, תוך פירושם מחדש בדרכים חדשות. במרוצת שלושים השנים האחרונות הוא זכה בפרסים היוקרתיים ביותר באמריקה, בכללם פרס פוליצר (1982), פרס טוני (1986) ופרס Jujamcyn ‏(1985). בדצמבר 2002 זכה התיאטרון הרפרטוארי האמריקני בפרס התיאטרון הלאומי על מצוינות, ובמאי 2003 הוא נבחר לאחד משלושת התיאטראות הטובים ביותר בארצות הברית בידי טיים מגזין. התיאטרון שוכן במרכז הדרמה לב באוניברסיטת הרוורד, במבנה "מרכז הדרמה לוב" (Leob Drama Center) שתכנן יו סטאבינס ב-1960.
ב-2002 במאי התיאטרון רוברט וודוורף נבחר לכהן כמנהלו האומנותי של התיאטרון. לאחר לכתו של וודוורף, לקח את המושכות גדעון לסטר וכיהן בתפקיד בעונת 09–2008. במאי 2008 דיאנה פאולוס נבחרה למנהלת האומנותית החדשה. פאולוס, בוגרת הרווארד, היא במאית תיאטרון ואופרה בעלת שם. בין עבודותיה: המחזמר The Donkey Show, שרץ במשך שש שנים באוף ברודוויי, הפקה של בית האופרה של שיקגו; והפקת התיאטרון הציבורי (The Public Theater) משנת 2008 של המחזמר שיער, שזכה בפרס טוני, על ההעלאה המחודשת הטובה ביותר של מחזמר.
וילאייט

וילאייט (בטורקית: Vilayet, המקור מערבית ولاية – "וילאיה") הייתה, החל משנת 1864, היחידה המנהלית הגדולה ביותר באימפריה העות'מאנית שהחליפה את האיילט, כחלק מרפורמת הטנזימאט.
חלוקה ומנהל

הווילאייטים הוקמו מכוח "חוק הווילאייטים" שנחקק ב-1864, כחלק מיוזמת הטנזימאט. יוזם החוק היה הווזיר הגדול פואד פאשה, שנעזר במידהט פאשה שיישם את חידושי הטנזימאט באיילט של ניש (Niş, כיום בסרביה). החוק הגדיר את המבנה ההיררכי וחלוקת הסמכויות. החלוקה של הווילאיט ליחידות משנה הייתה דומה לחלוקה של האיילט: הווילאייט התחלק למספר סנג'קים (Sancak) שעליהם משלו המותצרפים (Mutasarrıf). כל סנג'ק התחלק לכמה יחידות המכונות קאזה (Kaza) שנוהלו בידי קאימקאם, שכללו עיר והכפרים שסבבו אותה, הקאזה התחלקה לנאהיות (Nahiye) בניהול מודיר (Müdür), ואלו התחלקו לקריות (Karye) בראשות מוכתרים. בכל אחת מרמות המנהל הוקמו מועצות נבחרות, כאשר המועצה הכללית של הווילאייט (Meclis-i Umumi-i Vilayet) הורכבה משני נציגים מוסלמיים ושני נציגים שאינם מוסלמים שכל אחד מהם היה מאחד מהסנג'קים של הווילאייט. המועצה דנה בנושאים הקשורים לעבודות ציבוריות (גשרים וכבישים), גביית מיסים, שיפור החקלאות והמסחר ובקשות ספציפיות של הסנג'קים. ההחלטות שהתקבלו במועצה הועברו לאישור באיסטנבול ושם הוחלט לאשרן, לדחותן או לערוך בהם שינויים.
בראש הווילאייט, כמו בראש האיילט שקדם לו, הועמד ואלי, אבל סמכויותיו הורחבו והוא נדרש לפקח על מכלול הנושאים החברתיים, הכלכליים, הביטחוניים והפוליטיים של הווילאייט ועל ביצוע הוראות שקיבל מהמרכז. הוואלי שלט ישירות על מושלי הסנג'קים, המוטסריפים, והיה אחראי על החינוך והעבודות הציבוריות בווילאייט. הוא קבע מתי תתכנס המועצה הכללית של הווילאייט, ומתי יתכנסו המועצות המקומיות המסונפות לסנג'קים, קיבל את החלטותיהם דרך המוטסריף ויישם את אלו שבתחום שיפוטו. הוואלי פיקח על גביית המיסים בווילאייט, אך לא היה יכול לעשות שימוש בכספים מבלי אישור מהשער הנשגב.
בצמוד לוואלי פעלו בווילאייט מחלקות מקבילות למבנה הבירוקרטי שהוקם באיסטנבול. בראשם עמדו רואה החשבון של הווילאייט, האחראי על מדיניות החוץ, מנהל העבודות הציבוריות, האחראי על חקלאות ומסחר ושופט חוקר. כל אלו מונו ישירות באיסטנבול והיו כפופים ישירות לממונים עליהם בבירה. על התיאום בין המחלקות הייתה אחראית המועצה המנהלית (İdare Meclisi) של הווילאייט שבה היו חברים: הוואלי, ראשי המחלקות ושישה נציגים נבחרים מקרב תושבי הווילאייט, שלושה מוסלמיים ושלושה שאינם מוסלמים. עם זאת, היו לפעילות המועצה שני סייגים. האחריות המוחלטת על ענייני הביטחון והסדר הציבורי הייתה בידי של הוואלי, ולמועצה אסור היה להתערב בעניינים משפטיים. מעבר ליישום של הפרדת רשויות (מושג שיוזמי הטנזימאט הכירו מהתרבות המערבית). היה בכך רצון להרגיע את חששותיהם של העולמא (חכמי הדת המוסלמיים) מתהליך החילון המתגבר של האימפריה העות'מאנית.
בכל וילאייט היו שלושה סוגים של בתי משפט. בית המשפט המוסלמי שפסק על פי השריעה שבראשו עמד קאדי, בית המשפט הפלילי שבראשו עמדו שלושה שופטים מוסלמים ושלושה שאינם מוסלמים בניהולו של השופט החוקר, ובית משפט מסחרי שפסק על פי חוקי המסחר. מעל לשלושת בתי משפט אלו פעל בית הדין לערעורים שבו היו חברים שלושה שופטים מוסלמים ושלושה שאינם מוסלמים בניהולו של השופט החוקר. לבתי משפט אלו הופנו מקרים מבתי המשפט המקבילים שפעלו ברמת הסנג'קים.
יישום

מכיוון שמבנה חדש זה דרש השקעות כספיות ניכרות, ומכיוון שנדרשה גם הכשרה של אנשי מנהל הוחלט ליישמו בהדרגה. לשם כך נבחרו ארבעה וילאייטים כמודל: וילאייט הדנובה (Tuna vilayeti), איחוד של שלושה איילטים: איילט סיליסטרה (שמרכזה בסיליסטרה, כיום בבולגריה), איילט וידין (שמרכזה בווידין שבבולגריה) ואיילט ניש (שמרכזה בניש שבסרביה); וילאייט ארזורום; וילאייט חלב; ווילאייט בוסניה. מידהט פאשה הוצב בראש וילאייט הדנובה. ב-1865 כבר היו ארבעת הוילאייטים מאורגנים ופעילים, ולכן נוספו אליהם שנה אחר כך הווילאייטים של סוריה (הקרויה גם וילאייט דמשק וכללה שטחים גם בארץ ישראל), טריפוליטניה שבלוב ואדירנה שבאסיה הקטנה, ב-1867 נוספו עוד 13 וילאייטים, ובשנת 1871 יצא קובץ חוקים מתוקן שבו צומצמו האזורים המנהליים וניתנה סמכות נוספת לוואלי. התהליך הסתיים ב-1876, כאשר הוקמו כל עשרים ושבעה הוילאייטים המתוכננים, למעט חצי האי ערב והמחוזות האוטונומיים בפועל כמו מצרים. יוצא דופן נוסף היה הסנג'ק של ירושלים שהורחב וכלל את עזה והיה כפוף ישירות לממשל המרכזי ולא לווילאייט סוריה (או וילאייט דמשק) כפי שהיה הדבר בתקופת האיילטים. חוק הווילאייטים של 1864 היה תקף עד 1913 שאז הוחלף בחוק וילאייטים חדש הממשיך לשמש גם כיום כבסיס לשיטת החלוקה למחוזות של טורקיה המודרנית.
חוקרים חלוקים בדעתם לגבי הצלחת התהליך. יש הטוענים כי למרות הביקורת על שיטת הממשל החדשה, למשל שהגידול בביורוקרטיה הקשה על חיי התושבים והממשל, הרי שבסופו של דבר יותר מיסים הגיעו לקופת האוצר המרכזי, הביטחון הפנימי השתפר, ובתי המשפט הגנו טוב יותר מבעבר על הנתינים בפני התעמרות של המושלים המקומיים. לעומתם יש הטוענים כי שיטת הממשל החדשה, במסגרתה מונו כל אנשי הממשל מרמת הקאזה ומעלה על ידי השלטון המרכזי, הביאה להגברת השחיתות והנפוטיזם.
לקריאה נוספת

Stanford Jay Shaw, Ezel Kural Shaw, History of the Ottoman Empire and modern Turkey Vol II, Cambridge University Press, 1977, ISBN 0521291666, Pages 88-91
הערות שוליים

↑  הערה לשונית: השם וילאייט נוצר בתקופה שבה השפה הטורקית נכתבה באמצעות גרסה של האלפבית הערבי. בתקופה זו נכתב השם בטורקית בצורה ولايت, והתעתיק שלו לעברית הוא וילאית או וילאיית. בשנת 1928 נערכה רפורמה בשפה הטורקית, ומאז היא נכתבת באלפבית טורקי המבוסס על האלפבית הלטיני. באלפבית זה נכתב השם בצורה Vilayet והתעתיק שלו לעברית הוא וילאייט.
↑  History of the Ottoman Empire and modern Turkey עמ' 91
↑  חגי ארליך, מבוא להיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה, חטיבה ג' עמ' 52
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4604109-6 
מפת חלוקת האימפריה העות'מאנית לווילאטיים בשנת 1900
וילאייט ביירות

| --- | --- |
דגל

 וילאייט ביירות בגבולות האימפריה העות'מאנית של שנת 1900
 ממשל
 ראש הרשות המבצעת:  Beirut Vali 
 שפה נפוצה:  ערבית, טורקית
 עיר בירה:  ביירות  (והעיר הגדולה ביותר)
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:   
 רפורמות הטנזימאט:  1888
 פירוק:   
 התפרקות האימפריה:  1917
 ישות קודמת:  האימפריה העות'מאנית החל מ-1844האימפריה העות'מאנית
 ישות יורשת:  המנדט הצרפתי בסוריה המנדט הצרפתי המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 שטח בעבר:  30,490 קמ"ר (נכון ל־1885)
 אוכלוסייה בעבר:  כ-533,500 (נכון ל־1885)
 
וילאייט ביירות (בטורקית: Beyrut Vilayeti; בערבית: ولاية بيروت) היה יחידה מנהלית (מדינת מחוז, נפה) עות'מאנית, שהוקמה בשנת 1888 וכללה את אזור החוף של סוריה הגדולה, מלטקיה בצפון ועד יפו בדרום. הוילאייט גבל בוילאייט סוריה ממזרח, וילאייט חלב מצפון ובמוטצאריף של ירושלים מדרום.
תיחום

היחידה כללה עם הקמתה את מוטצאריף הר הלבנון, בנוסף לחמישה סנג'קים שהופרדו מווילאייט דמשק:
סנג'ק ביירות
סנג'ק טריפולי
סנג'ק עכו
סנג'ק לטקיה
סנג'ק שכם
אם כן, היה וילאייט ביירות היחידה הפוליטית המאגדת את ארץ-ישראל (מצפון ליפו), לבנון ומישור החוף של סוריה עד התפרקות האימפריה. עם זאת, הוחרגו מתחומי הווילאייט 2 מחוזות: המוטצאריף של ירושלים (כולל יפו ועזה), אשר לה הוענק מעמד מיוחד באימפריה; וההמוטצאריף של הר הלבנון, בו נדרש טיפול מיוחד בעקבות אירועי הדמים ב-1860. בראש כל אחד משני המחוזות המוחרגים עמד מוטצאריף שהיה כפוף ישירות לסולטן.
רקע היסטורי > הטנזימאט

באמצע המאה ה-19, הנהיגו הסולטנים העות'מאניים שורה של רפורמות מקיפות בכל תחומי המדיניות ובכל רחבי האימפריה. רפורמות אלה נקראו טנזימאט (ארגון מחדש). במסגרת רפורמות אלה, חוקק חוק הווילאייטים שמטרתו לארגן מחדש את מחוזות האימפריה תוך החלפת מערכת האיילט.
רקע היסטורי > הקמת הווילאייט

הקמת וילאייט עצמאי לאזור החוף הלבנטיני בנפרד מסוריה, היה צורך שהתעורר בעקבות פריחתה של העיר ביירות (ומכאן גם מרכזיותה). התחדשות האימפריה הפכה את ביירות למרכז סחר חשוב באותה תקופה, כך שבשנת 1907 עברו בביירות כ-11% מכל סחורות האימפריה. עם כחצי מיליון תושבים שנספרו במפקד האוכלוסין של 1885 (שפורסם בשנת 1908), הוא היה הוילאייט הרביעי בגודלו באימפריה.
האמיר שקיב ארסלאן כתב על הקמת וילאייט ביירות:
העיר ביירות הופרדה ממחוז סוריה. האימפריה העות'מאנית נימקה זאת "כתוצאה מהחשיבות והרגישות הגוברת של העיר ביירות", כדי לעמוד מול השפעה זרה ולהפחית אותה ואת גורמיה, בנוסף להרחבת וילאייט סוריה והפיכת העיר דמשק לבירתו, מה שהוריד מחשיבות ביירות. כך הגיע הצורך להאיץ את הפיכתה למחוז הכולל את איילט ביירות, עכו, בלקא, טריפולי, שכם ולטקיה, והחלטה זו נחתמה על ידי חברי מועצה ייעודית, שלאחריה הוצא הצו הסולטני למנות את עלי פאשה - המושל לשעבר של איידין - למושל ביירות. כך בין השנים 1888–1918, סוריה (הגדולה) התחלקה לשלושה וילאייטים: חלב, דמשק וביירות. והסנג'קים (מחוזות) שהופרדו ממנה: לבנון וירושלים.
גלריית תמונות

מפה המתארת את הוילאייטים העות'מאניים בלבנט כולל הסנג'קים שלהם בתחילת המאה ה-20.
מפת הסהר הפורה העות'מאני משנת 1893.
מפה פוליטית של האימפריה העות'מאנית משנת 1899.
ראו גם

חוק הוילאייטים
איילט צידון
וילאייט
סנג'ק
נפה
הערות שוליים

↑  Bruce Masters (2013-04-29). The Arabs of the Ottoman Empire, 1516-1918: A Social and Cultural History. Cambridge University Press. p. 182. ISBN 978-1-107-03363-4. נבדק ב-2013-06-08.
↑  Beyrut Vilayeti ve Cebel-i Lübnan Mutasarrıflığı | Tarih ve Medeniyet
↑  ‏Encyclopedia of the Ottoman Empire, עמ' 87, באתר גוגל ספרים By Gábor Ágoston, Bruce Alan Masters
↑  Asia by A. H. Keane, page 460. Note: The accuracy of the population figures ranges from "approximate" to "merely conjectural", depending on the region from which they were gathered.
↑  Karpat, Kemal H. (1985). Ottoman Population, 1830-1914: Demographic and Social Characteristics. University of Wisconsin Press. p. 210. ISBN 978-0-299-09160-6. Table IV.2 Population Density per km2, and Density Rank, 1894/95 (R. 1310), Rank 4, with population of 573,000 and density of 45.47 per km2; underlying source IUKTY 9075
↑  أرسلان، شكيب. مدونة أحداث العالم العربي ووقائعه. ص 55. الدار التقدمية
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 84522-X
הפועל קריית חיים (כדורגל)

הפועל קריית חיים היא קבוצת כדורגל ישראלית מהשכונה קריית חיים שבעיר חיפה, המשחקת בליגה ג' מחוז שומרון.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1936 ושיחק בעיקר נגד קבוצות ממחוז חיפה וקבוצות צבאיות.
בעונה הראשונה שלאחר עצמאות ישראל, זכה המועדון באליפות המחוז הצפוני בעונת 1949/1950 בליגה המיוחדת בכדורגל, בליגה השנייה הזמנית בעונת 1949-1950. בעונה שאחרי זה, 1951-1952 (לא הייתה עונה ב-1950–1951) שובצה הקבוצה במחוז הצפוני של ליגה ב'. בעונת 55–1954 סיימה הקבוצה במקום הראשון והעפילה למשחקי הפלייאוף להליגה הלאומית (הליגה הראשונה). קריית חיים שיחקה בפליאוף מול אלופת המחוז הדרומי מכבי יפו ונגד הקבוצות שסיימו במקום ה-11 וה-12 בליגה א', בית"ר ירושלים והפועל כפר סבא. קריית חיים לא העפילה בסיומם של המשחקים לליגה הלאומית לאחר שסיימה במקום השלישי ושובצה בליגה א'(הליגה השנייה). בליגה א' סיימה הקבוצה במקום השני בעונות 1955-56 ו-1958-59 ובמקום השלישי בעונות 1961-62, 1965-66 ובעונת 68–1966. בתום עונת 1969–1970 סיימה הקבוצה במקום הלפני אחרון ונשרה לליגה ב' אך בתום עונה אחת חזרה לליגה א' אחרי שסיימה במקום הראשון בליגה ב' מחוז צפון. בעונות הבאות השלימה קריית חיים ירידת ליגה כפולה וחזרה לליגה ג'.
בשנת 1976 הקבוצה הבוגרת התפרקה וכל שחקניה שוחררו, מנגד מחלקת הנוער של המועדון המשיכה לפעול. ב-1980, מחלקת הנוער של הקבוצה הייתה על סף סגירה בשל בעיות כספיות ובעקבות כך חזרה הקבוצה הבוגרת לפעילות בקיץ של אותה שנה ועלתה מליגה ד' לליגה ג' בתום אותה עונה. בקיץ 1981 התאחדה הפועל קריית חיים עם הפועל הצעיר חיפה ונקראה  הפועל הצעיר קריית חיים. הקבוצה המאוחדת שיחקה מספר עונות בליגה ג' אך גם היא התפרקה ונסגרה.
היסטוריה > הקמה מחדש

הקבוצה הוקמה מחדש בעונת 2014/2015 על ידי ליאור ידובניק, תושב השכונה ונקראה הפועל קריית חיים ליבוביץ יעקב לזכרו של יעקב ליבוביץ, שהיה חלק ממשפחת מהמייסדים של קבוצת הפועל קריית חיים המיתולוגית. בעונת 2015/2016 שיחקה הקבוצה בליגה למקומות עבודה וב-2016/2017 הצטרפה לליגה ג' מחוז שומרון.
בעונת 2022/2023 הוקמה קבוצת הנוער.
אצטדיון

מגרשה הביתי של הקבוצה במשך שנים רבות הוא אצטדיון קריית חיים הממוקם בקריית חיים שבחיפה. שמו הרשמי הוא "אצטדיון ד'אלסנדרו", על שם ראש עיריית בולטימור שביקר במועצת פועלי חיפה בתחילת שנות ה-60.
האצטדיון נחנך בשנת 1958 והיה מסוגל בשיאו לקלוט מעל כ-22,000 צופים, אם כי מלבד הטריבונה המערבית הבנויה בטון, המקומות היו ברובם מקומות עמידה על מדרונות דשא ולא מושבים של ממש. האצטדיון סבל מתנאים ירודים ובמיוחד במשחקים שהתקיימו בתנאי גשם. בשנת 2013 נבנה בסמוך לאצטדיון מגרש כדורגל סינתטי חדש אליו עברה הקבוצה לארח את משחקיה.
הישגים

אליפות הליגה הלאומית (2): 1949-1950, 1954-1955
אליפות ליגה א' (1): 1970-1971
אליפות ליגה ב' (1): 1986-1987 (כהפועל הצעיר קריית חיים)
הערות שוליים

↑  איחוד-כדורגל בחיפה, עיתון חדשות הספורט, 1 ביולי 1981
אצטדיון קריית חיים
הרברט פונטינג

| --- | --- |
הרברט ג'ורג' פונטינג עם סינמטוגרף באנטארקטיקה, ינואר 1912
 לידה:  21 במרץ 1870 סולסברי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  7 בפברואר 1935 (בגיל 64) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג'  Trinity School 
 תקופת הפעילות:  1900–1935 (כ־35 שנים) 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה הגאוגרפית המלכותית 
 
הרברט ג'ורג' פּוֹנְטינְג (באנגלית: Herbert George Ponting;‏ 21 במרץ 1870 – 1935) היה צלם בריטי מקצועי. הוא ידוע בעיקר כצלם והסינמטוגרף של משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט לים רוס ואל הקוטב הדרומי (1913-1910). בתפקידו זה, הנציח כמה מן התמונות הבלתי נשכחות ביותר מן העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה.
חייו

פונטינג נולד בסולסברי, וילטשייר בדרום אנגליה. אביו היה בנקאי מצליח. מגיל 18 עבד הרברט בסניף בנק מקומי בליברפול. ארבע שנים בעבודתו זו הספיקו לשכנע אותו, שאיננו רוצה ללכת בעקבות אביו. סיפורי המערב האמריקאי שבו את לבו והוא עבר לקליפורניה, שם עבד בכרייה ואחר, בשנות ה-90' של המאה ה-19, קנה חוות פירות. ב-1895 נשא אישה קליפורנית, מרי בידל אליוט; בתם מילדרד נולדה באובורן, קליפורניה, בינואר 1897.
עסקי החווה כשלו ב-1900 ופונטינג החל לעסוק ברצינות בצילום כעצמאי. בעקבות מפגש מקרי עם צלם מקצועי בקליפורניה, שפונטינג יעץ לו בנושאים מקומיים והראה לו צילומים שלו, הגיש את תמונותיו לתחרויות וזכה בפרסים. הוא עסק בהצלחה בצילום סטריאוסקופי. ב-1904 התגורר פונטינג בסוסליטו, צפונית לסן פרנסיסקו. הוא פעל ככתב במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 ואחר המשיך במסעות באסיה, עבד בבורמה, קוריאה, יווה, סין והודו כצלם עצמאי לכתבי עת באנגלית. שיפורים בתהליכי ההדפסה איפשרו, בפעם הראשונה, למגזינים בהפצה המונית להדפיס ולפרסם כתבות מאוירות בצילומים.
פונטינג מכר את עבודותיו לארבעה מן המגזינים הראשונים במעלה של לונדון, ה"גראפיק", ה"אילוסטריידט לונדון ניוז", ה"פירסון'ס" וה"סטראנד מגזין". ב"סטראנד" הופיעו צילומיו של פונטינג צד הצד עם סיפורי שרלוק הולמס של ארתור קונאן דויל, מבני תקופתו של פונטינג.
פונטינג פיתח את תצלומי יפן שלו לספר "יפן ארץ הלוטוס", שיצא לאור בשנת 1910. הוא נבחר לחבר בחברה הגאוגרפית המלכותית. הודות לכישרונו לעיתונאות וליכולתו לעצב את האיורים המצולמים שלו לסיפור עלילה הוזמן להצטרף כצלם המשלחת שיצאה לאנטארקטיקה על סיפון האוניה "טרה נובה", הפעם הראשונה שצלם מקצועי נכלל במשלחת אנטארקטית.
"טרה נובה" ואנטארקטיקה

כחבר בקבוצת החוף בראשית 1911, עזר פונטינג להציב את מחנה החורף האנטארקטי של משלחת טרה נובה בכף אוונס, באי רוס. המחנה כלל חדר חושך זעיר. אף על פי שהמשלחת יצאה יותר מ-20 שנה לאחר המצאת סרט הצילום, פונטינג העדיף תמונות באיכות גבוהה שצולמו על גבי לוחות זכוכית.
לורנס "טיטוס" אוטס
הרי קרח באנטארקטיקה
האוניה "טרה נובה"
סקוט בבסיס כף אוונס
פונטינג היה אחד הראשונים לעשות שימחוש במצלמת קולנוע ניידת באנטארקטיקה. במתקן הפרימיטיבי, שנקרא סינמטוגרף, אפשר היה לצלם רצפי וידאו קצרים. כמו כן הביא עמו פונטינג כמה לוחות אוטוכרום לאנטארקטיקה וצילם שם כמה מצילומי הצבע הראשונים הידועים.
מדעני המשלחת חקרו את התנהגותן של החיות הגדולות באנטארקטיקה, בייחוד לווייתנים קטלנים, כלבי ים ופינגווינים. פונטינג ניסה להתקרב ככל האפשר אל בעלי החיים הללו, הן על סיפון ה"טרה נובה" בים הקרח והן, בהמשך, על האי רוס, ובמקרה אחד, בראשית 1911, ניצל בדוחק ממוות כשלהק של שישה או שבעה לווייתנים קטלנים הקיף את משטח הקרח הצף שעליו היו שני כלבי מזחלות קשורים ומלאי של דלק. פונטינג הוזעק לצלם את הלווייתנים, שהקיפו את משטח הקרח והרימו את חרטומיהם מעליו, וכשהתקרב אל שוליו כדי לצלם, צללו הלווייתנים בבת אחת וניפצו את הקרח לכמה שברים וכמעט הפילו אותו ואת מצלמתו מעל משטח קרח צף אל תוך מצר מקמרדו ואל מלתעותיהם האימתניות. בדרך נס נשארו הכלבים וחביות הדלק על קטעי קרח שלא התפוררו וכך ניצלו גם הם. הלווייתנים איבדו עניין בשלב זה והסתלקו, לרווחת הכל.
במהלך חורף 1911 צילם פונטינג צילומי הבזק רבים של סקוט ושאר חברי המשלחת בצריף שלהם בכף אוונס. הרצאותיו, שלוו בשקופיות מארצות שונות, ריתקו את חברי המשלחת גם כשיתר ההרצאות הכבידו עליהם. בראשית העונה של מסע המזחלות 1911–1912, החלה עבודת השדה של פונטינג להתקרב לקיצה. כאדם בגיל העמידה, לא ציפו ממנו לגרור צידה דרומה על פני מדף הקרח רוס במירוץ אל הקוטב הדרומי. פונטינג צילם חברים אחרים בקבוצת החוף בצאתם למסע, שנועד לנחול הצלחה. אחרי 14 חודשים בכף אוונס עלה פונטינג בפברואר 1912, עם עוד שמונה אנשים, על ה"טרה נובה" לחזור לציוויליזציה, לארגן את המצאי שלו, שהכיל יותר מ-1,700 לוחות צילום, ולעצב את סיפור המשלחת. הסיפור המצולם של פונטינג נועד להמתין לקפטיין סקוט, שיעשה בו שימוש בהרצאות וגיוס כספים ב-1913.
המשך חייו

אחריתה הרת האסון של "המשלחת האחרונה של סקוט" השפיעה גם על חייו של פונטינג ועל הקריירה שלו בשנים הבאות. כשה"טרה נובה" הפליגה דרומה ב-1910, היא הותירה אחריה חובות כבדים. הציפייה הייתה, שקפטיין סקוט יחזור מן הקוטב הדרומי כגיבור נודע בשערים וישתמש בתמונות נעות ממשלחתו בהצגת היחיד שלו. רצפי תמונות הסינמטוגרף של פונטינג, בשילוב עם שקופיות פנס קסם, היו אמורים לשמש אלמנט עיקרי בכיסוי חובות המשלחת.
כשגופותיהם של סקוט ועמיתיו התגלו באוהלם על מדף הקרח רוס, בנובמבר 1912, נמצאו עמם גם היומנים והרשומות שניהלו. ברשומות אלה תוארו ימיהם האחרונים של חוקרי הקוטב, במצב של קפיאה בקור ורעב, לאחר שמאמציהם הנואשים להגיע אל מצבור המזון והדלק, שיכול היה להצילם, כשלו. סקוט ידע שגורלו נחרץ, וניצל את שעותיו האחרונות לכתוב עתירות לבני ארצו, לדאוג לרווחת אלמנות המשלחת וניצוליה.
המכתבים הרהוטים ועתירי הרגש התפרסמו בעיתונות הבריטית וחילצו תרומות נדיבות מן הציבור. התרומות כיסו את מלוא עלות המשלחת, סיפקו קצבאות שנתיות גדולות (שחולקו בתשומת לב לפי המעמד והדרגה במשלחת) לאלמנות ולניצולים, ועוד נותר עודף ניכר לשימוש עתידי כמימון ראשוני למכון סקוט לחקר הקוטב, הנספח לאוניברסיטת קיימברידג'.
בנסיבות אלה, לא היה עוד צורך בעבודתו של פונטינג באנטארקטיקה. זמן קצר לאחר זאת, החלה מלחמת העולם הראשונה.
עם סיום המלחמה, עורר הארכיון של פונטינג מידה של עניין. ב-1921 פרסם פונטינג את "הדרום הלבן רחב הידיים". סיפור המשלחת בתמונות, שנחל הצלחה פופולרית וסיפק שני סרטים, שהתבססו על רצפי הסינמטוגרף שלו ששרדו, "הדממה הלבנה הגדולה" (1924 - אילם) ו"תשעים מעלות דרום" (1933 - מדבר). הוא גם הרבה להרצות על אנטארקטיקה. אולם היצירות הללו הניבו לו מעט מאוד תמלוגים, ושאר יצירתו הצילומית לא עלתה יפה. פונטינג מת בשנת 1935 בלונדון.
מכון סקוט לחקר הקוטב רכש את האוסף של פונטינג בשנת 2004, תמורת 533,000 ליש"ט. בשנת 2009 הדפיסו בהדפס פלטינום והוציאו לאור מבחר מן האוסף. הסרט "הדממה הלבנה הגדולה" שוקם במכון הקולנוע הבריטי ויצא מחדש לאקרנים בשנת 2011.
נוסף לכך, אחד מחדרי החושך הפוטוגרפיים של פונטינג שוחזר באוספים של פארק המורשת פרימיד בכרייסטצ'רץ', ניו זילנד.
תערוכה

Die Eroberung des Südpols – Fotografien von Herbert Ponting ("כיבוש הקוטב הדרומי: תצלומיו של הרברט פונטינג") גלריית פלו פטרס, המבורג, גרמניה.
שירתו

פונטינג הוא מחבר הפזמון ההיתולי "שק השינה", המובא בסרט "סקוט באנטארקטיקה" מ-1948.
THE SLEEPING BAG

Herbert George Ponting
On the outside grows the furside. On the inside grows the skinside.
So the furside is the outside and the skinside is the inside.
As the skinside is the inside (and the furside is the outside)
One ‘side’ likes the skinside inside and the furside on the outside.
Others like the skinside outside and the furside on the inside
As the skinside is the hard side and the furside is the soft side.
If you turn the skinside outside, thinking you will side with that ‘side’,
Then the soft side furside’s inside, which some argue is the
wrong side.
If you turn the furside outside – as you say, it grows on that side,
Then your outside’s next the skinside, which for comfort’s
not the right side.
For the skinside is the cold side and your outside’s not
your warm side
And the two cold sides coming side-by-side are not
the right sides one ‘side’ decides.
If you decide to side with that ‘side’, turn the outside furside inside
Then the hard side, cold side, skinside’s, beyond all question,
inside outside.
לקריאה נוספת

Arnold, H.J.P., Photographs of the World: a biography of Herbert Ponting, Hutchinson, London (1969) ISBN 978-0-8386-7959-3
Arnold, H.J.P., Herbert Ponting: Another World, Photographs in the United States, Asia, Europe & Antarctica 1900–1912, Sidgwick & Jackson, London (1975) ISBN 0-283-98214-4
Huxley, Leonard (ed.): Scott's Last Expedition Vols I and II Smith, Elder & Co, London, 1913, OCLC 1522514
Ponting, Herbert G., In Lotus-Land Japan, Macmillan, London, 1910
Ponting, Herbert G., The Great White South, or, With Scott in the Antarctic being an account of experiences with Captain Scott's South Pole Expedition and of the nature life of the Antarctic, with an introduction by Lady Scott, Duckworth, London (1921)