stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חינוך נפרד מגדרית
בישראל

בישראל חינוך נפרד מגדרית מתקיים בהקפדה בחינוך החרדי, שבו מגילאי גן חובה ואילך חינוך מעורב כמעט ואינו קיים. בזרם החינוך הממלכתי הכללי והערבי לרוב יש שיעורי ספורט נפרדים ועירוב מלא בכיתות ובשאר המסגרות. בחינוך הממלכתי-דתי אין מדיניות אחידה וישנם מודלים שונים של חינוך נפרד או מעורב, בהתאם לתפיסות השונות בחברה הדתית-לאומית: בתי ספר נפרדים, בתי ספר מעורבים עם כיתות נפרדות ובתי ספר עם כיתות מעורבות. בנוסף, ישנם מוסדות שבהם נהוגה הפרדה רק בכיתות העליונות, וישנם מוסדות שבהם ההפרדה היא אופציה, כשלצד כיתות נפרדות פועלות גם כיתות מעורבות. מגמת ההפרדה בחינוך הממלכתי-דתי התחזקה מאוד בשנים האחרונות: בעוד בשנת 2000 למדו 43% מתלמידי בתי הספר היסודיים של החינוך הממלכתי-דתי בכיתות נפרדות, בשנת 2015 למדו בכיתות מסוג זה 61% מן התלמידים. החינוך הנפרד קיבל חיזוק בשנת 2009 כששרת החינוך לימור לבנת החליטה לממן שיעורי מתמטיקה נפרדים בבתי הספר על יסודיים המעוניינים בכך, על מנת לשפר את הישגי הבנות. בהמשך התמיכה הממשלתית בנושא נפסקה, אולם ישנם בתי ספר הממשיכים לקיים את ההפרדה. בשנת 2023 התקיימה הפרדה מגדרית ב-36% מכלל הכיתות במערכת החינוך בישראל.
ההפרדה בקרב תנועות הנוער הדתיות לאומיות היא נושא שנוי במחלוקת בציבור הדתי. תנועת הנוער "בני עקיבא" היא רשמית מעורבת, אולם בשנים האחרונות ישנם יותר ויותר סניפים נפרדים, לפי העדפתם. תנועת הנוער "עזרא" היא נפרדת בגילאים הצעירים ומעורבת בגילאים הבוגרים, ואילו תנועת הנוער "אריאל" הוקמה מלכתחילה על מנת להיות תנועת נוער נפרדת לגמרי.
כל האוניברסיטאות בישראל מערבות גברים ונשים, אולם באוניברסיטת בר-אילן פועל בהפרדה "המכון הגבוה לתורה", שבו בית מדרש לגברים בלבד ומדרשה לנשים בלבד, וחלק מהאוניברסיטאות מפעילות יחידות לקידום נשים שבהן חברות נשים בלבד. בקרב המכללות פועלים מוסדות אקדמיים דתיים נפרדים, ובהם:
בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים, לו ישנן שתי מסגרות המיועדות לבנות בלבד - מכון לוסטיג ומכון טל, ושתי מסגרות לבנים - מכון לב ומכון נווה.
הקמפוס החרדי - הקריה האקדמית אונו.
המכללה החרדית ירושלים.
מכללת אורות ישראל.
מכללת יעקב הרצוג.
מכללת ליפשיץ.
במאי 2017 אישרה המועצה להשכלה גבוהה תוכנית חומש חדשה ובה הנחיות לפעילותם של מסלולי לימוד נפרדים, לשם שילוב חרדים ברכישת השכלה אקדמית. לפי התוכנית, הפרדה מגדרית מותרת בכיתות הלימוד בלבד, ואסורה במרחבים הציבוריים, וללימודים בהפרדה מגדרית יתקבלו רק חרדים. נגד תוכנית זו הוגשו ארבע עתירות לבג"ץ, וביולי 2021 נדחו העתירות, אך נקבע שלמרצות יהיה מותר ללמד גם במסלולים שנועדו לגברים בלבד.
בשנת 2019 נפתח בבית ספר בירושלים מסלול לימודים לא דתי בשם "ענבר" לבנות בלבד בכיתה ז' ואילך.
ברשות הפלסטינית

ברשות הפלסטינית, על שני חלקיה, נהוג חינוך נפרד מגדרית בבתי הספר הממשלתיים ובבתי הספר של אונר"א. ביהודה ושומרון מתחילה ההפרדה בכיתה ה' או בכיתה ו', וברצועת עזה היא מתחילה בכיתה ד'. החל משנת 2014 החלה חובת ההפרדה גם על בתי ספר פרטיים הפועלים ברצועת עזה, והכוונה היא להרחיב את ההפרדה גם למורים.
הערות שוליים

↑   טליבאן: סטודנטיות ילמדו באוניברסיטאות בכיתות לנשים בלבד - ורק עם חיג'אב, באתר הארץ, 13 בספטמבר 2021
↑  Riordan, C., Faddis, B., Beam, M, Seager, A., Tanney, A., DiBiase R., Ruffin M., Valentine, J. (2008). Early Implementation of Public Single-Sex Schools: Perceptions and Characteristics. Washington D.C.
↑  "Higher Education Research Institute". אורכב מ-המקור ב-2014-11-05. נבדק ב-2014-11-04.
↑  Carol Lynn Martin, Lynn S. Liben, Janet Hyde, Laura D. Hanish, The Pseudoscience of Single-Sex Schooling, Science 333, 2011-09-23, עמ' 1706–1707 doi: 10.1126/science.1205031
↑  Controlling for Prior Attainment Reduces the Positive Influence that Single-Gender Classroom Initiatives Exert on High School Students’ Scholastic Achievements, ‏4 ביולי 2017 (באנגלית).
↑  אייל ברגר, החינוך הממלכתי-דתי: תמונת מצב, מגמות והישגים - חלק ג, נאמני תורה ועבודה, יולי 2015, עמודים 38–50
↑  אייל ברגר, החינוך הממלכתי-דתי: תמונת מצב, מגמות והישגים - חלק ג, נאמני תורה ועבודה, יולי 2015, עמודים 51–59
↑  אריאל פינקלשטיין, החברה הדתית לאומית בנתונים, באתר נאמני תורה ועבודה, ‏ינואר 2021
↑  צבי שיר, הפרדה מגדרית בבתי ספר יסודיים ממלכתיים-דתיים, בנק ישראל - חטיבת המחקר, דצמבר 2014, עמוד 7
↑  אריאל פינקלשטיין, החינוך הממלכתי-דתי: תמונת מצב, מגמות והישגים - חלק ב, נאמני תורה ועבודה, אפריל 2014, עמוד 25
↑  אייל ברגר, החינוך הממלכתי-דתי: תמונת מצב, מגמות והישגים - חלק ג, נאמני תורה ועבודה, יולי 2015, עמוד 27
1 2  "הפרדת כיתות מתמטיקה - אפליה או החלטה חינוכית?", שודר בגלי צה"ל ב-07/06/15
↑   ליאור דטל, חצי מבתי הספר מלמדים בהפרדה מגדרית - ומנפחים את תקציב החינוך במיליארדים, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2023
↑  המכון הגבוה לתורה
↑  לדוגמה אוניברסיטת בן-גוריון
↑  יעל אודם יאיר שרקי, ‏תיעוד: קיר הפרדה בקמפוס החרדי, באתר ‏מאקו‏, 30 בנובמבר 2015
↑  מדיניות רב שנתית לשנים תשע"ז-תשפ"ב בנושא הרחבת הנגישות של ההשכלה הגבוהה לחרדים, באתר המועצה להשכלה גבוהה, 29 במאי 2017
↑  יופי תירוש, "המאבק בהפרדה בין המינים באקדמיה: דיווח מן השוחות", בספר סיפורי משפט - מאחורי הקלעים של פסקי הדין ששינו את פני החברה הישראלית, הוצאת עם עובד, 2021, עמ' 247–270.
↑  בג"ץ 8010/16 מלכה נעמה ברזון ואחרים נ' מדינת ישראל ואחרים, ניתן ב־12 ביולי 2021
↑  עפר לבנת, ‏לראשונה: מסלול לתלמידות בלבד ייפתח בבית ספר חילוני, באתר מעריב אונליין, 29 באוגוסט 2019
↑  עמירה הס, הפרדה מגדרית בעזה - גם בבתי הספר הפרטיים, באתר הארץ, 1 באפריל 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546544805171  LCCN: sh90000793
שלמה סימונסון

שלמה סימונסון
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
שלמה סימונסון (30 באוקטובר 1923 - 14 במרץ 2019) היה היסטוריון ישראלי, ממקימי החוג להיסטוריה של עם ישראל, המכון לחקר התפוצות ובית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב. סימונסון היה ממייסדי האוניברסיטה והספרייה המרכזית שלה ושימש כרקטור האוניברסיטה. מחקריו עוסקים בתולדות היהודים בימי הביניים, ביחסי היהודים עם הכנסייה הקתולית וביהדות איטליה.
ביוגרפיה

נולד ב-30 באוקטובר 1923 בגרמניה. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל. הוא סיים לימודי תואר שני מהאוניברסיטה העברית בשנת 1946. נושא עבודת התזה שלו הייתה "הכנסייה הקתולית והממלכה הצלבנית בירושלים". בשנת 1952 סיים דוקטורט באוניברסיטת לונדון. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בלאונה דה מודנה.
בשנת 1954 החל ללמד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1955 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב. בתקופה זו היה חבר בארגון שורת המתנדבים במשך שנתיים, אז עזב יחד עם ישעיהו ליבוביץ מפני שסבר שהמשטר מושחת ללא תקנה ואין טעם לרדוף מושחת בודד זה או אחר, אלא יש לפעול במישור הפוליטי להחלפת השיטה. בין השנים 1961–1964 היה מנהל הספרייה המרכזית באוניברסיטת תל אביב, ועמד בראש ועדה לבניית הספרייה בקמפוס החדש ברמת אביב. בהמשך היה יו"ר ועדת הספרייה של האוניברסיטה.
בשנת 1963 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1968 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1963 הוזמן על ידי המוזיאון הלאומי בסירקוזה לחקור את הכתובות בבית הקברות היהודי של סירקוזה שנמצא מתחת למים בנמל של העיר. בשנת 1964 ייסד את המרכז לחקר התפוצות, בראשו עמד עד 1992. בשנת 1970 היה ממייסדי המכללה למורים בבית ברל. באותה שנה היה גם ממייסדי בית התפוצות. בין השנים 1971 ל-1977 היה רקטור אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1993 יצא לגמלאות.
סימונסון שירת בהגנה ובצה"ל, היה קצין בחיל הרגלים והשתתף במלחמת העצמאות, מלחמת סיני,  מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1965 זכה בפרס יד יצחק בן-צבי על ספרו "תולדות יהדות דוכסות מנטובה". בשנת תשנ"ה הוענק לו "פרס שזר לחקר תולדות ישראל".
נישא לגבריאלה מנפילד, ואב לשני בנים ובת. התגורר בהרצליה. אחד מבניו, ד"ר אוריאל סימונסון, מלמד במחלקה ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת פרינסטון ובחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. תחביבו של סימונסון היה טיפוס הרים.
סימונסון התנגד לסבסוד שכר הלימוד באוניברסיטה, וטען שהסבסוד מביא לאוניברסיטה סטודנטים שאינם רציניים בלימודיהם. סימונסון גם התנגד להקמת אוניברסיטאות נוספות, וטען שיש להשאיר מקום גם למקצועות לא-אקדמיים, כמו הנדסאים ומורי בתי ספר יסודיים.
מספריו

האינקוויזיציה: מקורות, הוצאת הקיבוץ המאוחד
הכס הקדוש והיהודים
תולדות היהודים בדוכסות מנטובה, הוצאת אוניברסיטת תל אביב ומכון בן-צבי
בין הפטיש והסדן: תולדות היהודים בסיציליה, העורך ראובן בונפיל, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס האוניברסיטה העברית, ירושלים תשע"א – 2011
The Jews in the Duchy of Milan, הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים 1982–1986
(עורך) כתב העת מיכאל: מאסף לתולדות היהודים בתפוצות (16 חלקים)
לקריאה נוספת

"ריאיון עם פרופסור שלמה סימונסון", זמנים 115, קיץ 2011.
הערות שוליים

↑   עופר אדרת, ההיסטוריון שהקים אוניברסיטה והתאכזב, באתר הארץ, 11 במאי 2019
↑  שורת המתנדבים הגישה כתב הגנת בתביעת עמוס בן גוריון, דבר, 20 בפברואר 1956
↑  שורת המתנדבים התכנסה בדלתיים סגורות, דבר, 19 באוגוסט 1956
פרופ' ליבוביץ מסביר עזיבתו את השורה, דבר, 10 ביולי 1956
ד"ר סימנסון: היתה לי מטרה פוליטית, דבר, 20 במרץ 1957; המשך
↑  אדריכלים מסיירים בארה"ב בשביל אוניברסיטת ת"א, מעריב, 4 באוגוסט 1964
↑  הספריות בכל המכללות סובלות ממחסור כרוני בספרים שונים, מעריב, 18 בדצמבר 1967
↑  מינויים חדשים באוניברסיטת תל אביב, מעריב, 25 ביולי 1963
↑  העלאות ומינויים באוניברסיטת ת"א, דבר, 20 במרץ 1969
↑  צבי אלגת, יצא לחקור בית עלמין יהודי תת־ימי בסיציליה, מעריב, 9 ביולי 1963
קרקע הים תסייע בידי חוקרים, על המשמר, 1 באוגוסט 1963
↑  יועד תמרי, מהפכה איטית בבית ברל, דבר, 5 בפברואר 1971
↑  צבי אילן, פרופ' ש. סימונסון רקטור אוניברסיטת ת"א, דבר, 23 בדצמבר 1971
↑  הענקת פרסי יד בן צבי, דבר, 4 במאי 1965
↑  טדי פרויס, הרבה מילים על מעט ייעול, דבר, 30 בדצמבר 1975
↑  שרגא הר-גיל, הפרופסור המרדן: כולם משנוררים, מעריב, 27 בפברואר 1967
↑  הצעה להנהיג שכ"ל ריאלי באוניברסיטאות, דבר, 9 במרץ 1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268271305171  PLWABN: 9810662076905606  BnF: cb120358594 (data)  GND: 104366753  ICCU: BVEV009302  ISNI: 0000 0001 2284 2258  LCCN: n83066757  NTA: 074723189  SUDOC: 028543777  VcBA: 495/71712  VIAF: 112656984   WorldCat (עם VIAF): 112656984
שמואל יהודה לייב רבינוביץ

רבי שמואל יהודה לייב (רבינוביץ) מליניץ (ה'תקמ"ב, 1782 - י"ט בכסלו ה'תקע"ח, 1818) היה האדמו"ר השני של חסידות ליניץ, כיהן גם ברבנות העיר ליניץ. הוציא לאור את ספרו של אביו "תשואות חן".
נולד ב-1782 כבנו הבכור של רבי גדליה רבינוביץ מליניץ מייסד חסידות ליניץ, שכיהן בעיר ליניץ כרב ואדמו"ר, מתוך שני אחים וחמש אחיות. בכ"ט בכסלו ה'תקס"ד (1804) עם פטירת אביו, נתמנה למלא את מקומו ברבנות ובאדמו"רות, בהיותו עלם בן 22 בלבד. לאחר 14 שנות הנהגה בהיותו בשנת ה-36 לחייו, ב-1818, נפטר, מילא את מקומו אחיו רבי יצחק יואל מליניץ.
ילדיו

רבי שלמה מגרנוב, חתן רבי יצחק מגרנוב (בן רבי מרדכי מקרמניץ)
רבי לוי.
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, "טרקליני החסידות" כרך א', עמ' 332, הוצאת המודיע.
ארתור מ. סאקלר

| --- | --- |

ארתור מיטשל סאקלר
 לידה:  22 באוגוסט 1913 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  26 במאי 1987 (בגיל 73) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ניו יורק
 השכלה:  אוניברסיטת ניו יורק (MD)
 עיסוק:  איש שיווק ופרסום, רופא חוקר, עורך ובעל של עיתון מדעי, חברות תרופות, מחקר ותקשורת; נדבן ואספן  אומנות וארכאולוגיה
 מעסיק:  סמית'סוניאן 
 בת זוג:  אלזה פיניצ' יורגנסן; מריאטה לוצה; ג'יליאן טולי
 
ארתור מיטשל סאקלר (באנגלית: Arthur Mitchell Sackler) {22 באוגוסט 1913 - 26 במאי 1987) היה פסיכיאטר ומשווק תרופות אמריקאי, אשר צבר את הונו מפרסום רפואי ומעיתונות רפואית. הוא היה גם נדבן ואספן אמנות. הוא היה אחד משלושת האבות המייסדים של שושלת יצרני התרופות של משפחת סאקלר השנויה במחלוקת.
סאקלר צבר את אוסף האמנות הסינית האישי הגדול בעולם, אותו תרם לסמיתסוניאן. הוא העניק את ההון הדרוש לבניית גלריות אמנות ובתי ספר רבים לרפואה. עזבונו של סאקלר נאמד ב-140 מיליון דולר.
מאז מותו, הוכתם המוניטין של סאקלר בשל התפקיד המרכזי של החברה שלו פרדו פארמה (Purdue Pharma) במשבר האופיואידים. כתוצאה מכך, רבים מהמוזיאונים והגלריות שסאקלר תרם להם התרחקו ממנו וממשפחתו. ב-9 בדצמבר 2021, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק הסיר באופן רשמי את שם המשפחה סאקלר מגלריות שנקראו על שמם.
חיים מוקדמים וחינוך

נולד בברוקלין לאייזק ולסופי (ניי גרינברג) סאקלר, חנוונים יהודים שהגיעו לניו יורק מאוקראינה ופולין לפני מלחמת העולם הראשונה. סאקלר היה הבכור מבין שלושה בנים. סאקלר סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ארסמוס הול. פטריק ראדן קיף מה"ניו יורקר", כינה אותו איש-אשכולות בשל תחומי העניין המגוונים שלו. הוא בוגר בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק.. את שכר הלימוד מימן מעבודה כקופירייטר בסוכנות הפרסום הרפואי ויליאם דוגלס מק-אדמס, חברה אותה קנה ב-1947 וביצע בה מהפך. הוא למד גם פיסול ב'ברית-החינוכית' (-Educational Alliance) ושיעורי תולדות האמנות בקופר יוניון.
פְּסִיכִיאָטרִיָה

סאקלר השלים התמחותו בפסיכיאטריה במרכז הפסיכיאטרי על שם קרידמור ומ-1949 עד 1954 היה מנהל המחקר במכון קרידמור למחקרים פסיכוביולוגיים. סאקלר היה שותף במאות מאמרים המבוססים על נוירואנדוקרינולוגיה, פסיכיאטריה ורפואה ניסויית. נאמר שהוא הרופא הראשון שהשתמש בסונר ככלי אבחון. שני אחיו למדו בסקוטלנד, הפכו לפסיכיאטרים והצטרפו לצוות המחקר בקרידמור. חברם ושותפם, הבמאי יוהאן ה.ו. ואן-אופוייזן, תואר על ידי ארתור סאקלר כ"תלמידו האהוב של פרויד".
ב-1951 פרסמו שלושת האחים סאקלר עם ואן אופוייזן סיכום של עבודתם, שנודע כ"שיטת סאקלר". המחקר בבני אדם לא היה אז עדיין בפיקוח על פי קוד נירנברג, הצהרת הלסינקי ודו"ח בלמונט. הסאקלרים ביקשו למצוא תחליף לנזעי החשמל, החודרניים יחסית (ECT). הם טיפלו בהיסטמין באנשים שסבלו מסכיזופרניה, באנשים שסבלו מהפרעה דו-קוטבית שכונתה אז מאניה דפרסיה, ובאנשים עם פסיכוזה אינבולוציונית (כיום מחלה לא מוכרת, שדומה לדיכאון). לחולים ניתנו זריקות של היסטמין בעוצמה מתגברת למשך עד 24 ימים. הטיפול גרם לירידת לחץ הדם שלהם; כאשר לחץ הדם שלהם התאושש, הם קיבלו מינון חזק יותר, עד שלחץ הדם הגיע ל-60/0 מ"מ כספית. חלק מהחולים קיבלו טיפולים משולבים של היסטמין יחד עם אינסולין או ECT.
אוסף אמנות

סאקלר ואשתו אלזה החלו לאסוף אמנות בשנות ה-40, זמן קצר לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת ניו יורק. בתחילה הם נמשכו לאמנים עכשוויים כמו מארק שאגאל, אך מאוחר יותר גם אספו עבודות קדרות מתקופת הרנסאנס וציורים פוסט-אימפרסיוניסטים ושל אסכולת פריז. הוא ראה את עצמו "יותר אוצר מאשר אספן" והעדיף לרכוש אוספים על פני יצירות בודדות. האוסף שלו הורכב מעשרות אלפי יצירות, כולל אמנות סינית, הודית ומזרח תיכונית וכן יצירות מתקופות הרנסאנס והטרום-קולומביאנית. בנאום באוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק, הוא דן ברעיון שלו שאמנות ומדע "נקשרים זה בזה במדעי הרוח".
שולחן סיני קטן אצל סוחר רהיטים בניו יורק שם את האמנות הסינית במוקד עבור סאקלר, שחשב: "כאן יש אסתטיקה שלא נהוג להעריך או להבין". בעקבות מלחמת האזרחים הסינית, היצואנים מימשו את אחזקותיהם ולאספנים צעירים כמו סאקלר התמזל המזל. הוא צבר עשרות אלפי חפצים בחייו, המייצגים תחומי עניין רחבים ומגוונים - עצמות אורקל של שושלת שאנג, כלי אחמנים מאיראן ופיסול מקדשים מדרום אסיה מהמאה העשירית עד המאה הארבע עשרה. חלק מהעבודות הן באיכות תערוכה וחלק מתאימות יותר למחקר.
מאוחר יותר, העניק סאקלר מדי רבעון סכומי כסף לפסיכיאטר פול זינגר, אספן נלהב נוסף של יצירות סיניות, אשר לא היו לו כספים אבל סאקלר בטח בטעמו. התנאי היחיד שהוצמד למתנה היה, שעם מותו של זינגר, האוסף שלו יועבר לגלריה של סאקלר. ב-1997, תוך כדי קיטלוג האוסף לרכישה, קבע צוות מוזיאון הסמיתסוניאן כי 160 חפצים מתועדים נעדרו ממעונו של ד"ר זינגר עם מותו. מרבית האוסף האבוד לא נמצא עד היום.
שיווק

בתחילת שנות ה-40 הצטרף סאקלר לסוכנות הפרסום הרפואי ויליאם דוגלס מק-אדמס, שם נשאר פעיל עד מותו. סאקלר הביא לסוכנות טכניקות מכירה שלא היו ידועות עד כה ליצרני התרופות. היסטוריון מאוניברסיטת הרווארד כתב ב-2019 שהסאקלרים לא המציאו את המכירות הישירות לרופאים, אבל הם היו בעלי השפעה חלוצית. ארתור סאקלר שיווק גם באמצעות פרסומים המיועדים ישירות לרופאים, מה שהגביר את הקצב שבו רופאים למדו על תרופות והביאו אותן לשוק, אך מעולם לא עסק באיתור לקוחות חדשים ושיווק אישי, טכניקה שנמצאת כעת בחקירה נוקבת.
היכל התהילה של הפרסום הרפואי כתב ב-1998,
"אף אדם יחיד לא עשה יותר בשינוי אופיו של הפרסום הרפואי מאשר ד"ר ארתור סאקלר ברוך הכישרונות. תרומתו רבת ההשפעה הביאה את כוחם המלא של הפרסום והקידום אל השיווק התרופתי."
המקור באנגלית
No single individual did more to shape the character of medical advertising than the multi-talented Dr. Arthur Sackler. His seminal contribution was bringing the full power of advertising and promotion to pharmaceutical marketing
בעזרתו של סאקלר, ענקית התרופות פייזר, בעבר יצרנית כימיקלים, החלה את עסקיה בתרופות מרשם. ב-1950, לפייזר היו 8 אנשי מכירות והיא הרחיבה את הכוח הזה ל-2000 ב-1957. בין 1950 ל-1956, בהדרכת סאקלר, פייזר התחרתה בשוק האנטיביוטיקה החדש עם טראמיצין (Terramycin).
במהלך שנות ה-60, באמצעות שיווק ישיר לרופאים, הוא הפך עשרות תרופות, ביניהן בטדין, סנאפלקס, ליבריום וואליום, לפופולריות. הוא הפך גם למוציא לאור והקים ב-1960 עיתון רפואי שבועי, המדיקל טריבון (גר') (Medical Tribune), שהגיע בסופו של דבר לשש מאות אלף רופאים (לפי דיווחים מסוימים, קהל הקוראים שלו מנה מיליון רופאים ב-20 מדינות). שיווק ואליום על ידי סאקלר בכתבי עת כמו מדיקל טריביון עזר להפוך אותה לתרופה הראשונה שהניבה מכירות של 100 מיליון דולר, וב-1971, הוערך שווי מכירות ליבריום וואליום של הלקוחה של סאקלר, חברת הופמן-לה רוש, ב-2 מיליארד דולר. כתוצאה מהצלחתו, החלו חברות תרופות רבות אחרות לשווק את התרופות שלהן באופן דומה.
פרופסור אוון גרסטמן כתב בפורבס: "כמובן, שיווק בהונאה הוא אכן שגוי מאוד. אבל לומר, שמכיוון שארתור סאקלר היה חלוץ השיווק הישיר לרופאים, הוא אחראי לשימוש לרעה במרמה בטכניקה הזו, זה היפוך אבסורדי של ההיגיון."
קריירה מאוחרת יותר

לזכותו של סאקלר הוא עזר בשילוב בין-גיזעי של בנקי הדם הראשונים של ניו יורק.
הוא היה עורך כתב העת לפסיכוביולוגיה קלינית וניסויית בין השנים 1950-1962.
לסאקלר היו עסקים חופפים באופן מעט יוצא דופן והוא פיתח שותפויות שקטות עם סוכנויות הפרסום LW Frolich ו-MD Publications שבבעלות חבריו.
ב-1958 הקים סאקלר את 'המעבדות למחקר טיפולי'. הוא היה מנהל המתקן עד 1983. סאקלר שימש גם כיו"ר מועצת המנהלים של חב' מדיקל פרס (Medical Press, Inc) וכנשיא 'שרותי חדשות הרופאים' (Physicians News Service, Inc) ו'המכון הרפואי לרדיו וטלוויזיה, בע"מ' הוא כיהן בחבר הנאמנים של ניו יורק מדיקל קולג', שם גם מילא תפקיד כפרופסור מחקרי לפסיכיאטריה.
בשנת 1981, סאקלר שימש כסגן יו"ר הוועידה הבינלאומית הראשונה בנושא תזונה שהתקיימה בטיאנג'ין, סין. הוא הצטרף למועצת המנהלים של סיינטיפיק אמריקן ב-1985. בשנת 1985 הקדיש לו לינוס פאולינג את ספרו כיצד לחיות זמן רב יותר ולהרגיש טוב יותר. בשנת 1997, לאחר מותו, ארתור סאקלר נבחר ל'היכל התהילה של הפרסום הרפואי'.
פִילָנטרוֹפִּיָה

לאורך שנות ה-70 וה-80, סאקלר בנה ותרם למוסדות מדעיים רבים. תרומותיו הבולטות כללו:
בית הספר לרפואה סאקלר באוניברסיטת תל אביב (1972)
מכון סאקלר למדע ביו-רפואי לתואר שני (כיום מכון וילצ'ק למדעי ביו-רפואי בוגר) באוניברסיטת ניו יורק (1980)
מרכז המדע של ארתור מ. סאקלר באוניברסיטת קלארק (1985)
בית הספר למדעים הביו-רפואיים סאקלר (כיום בית הספר לתארים מתקדמים למדעי ביו-רפואי) באוניברסיטת טאפטס (1980)
מרכז ארתור מ. סאקלר לתקשורת בריאות, גם באוניברסיטת טאפטס (1986)
בתחילת שנות ה-70, תרם סאקלר רישומים וציורים מעשי ידי האדריכל והחרט האיטלקי ג'ובאני בטיסטה פירנסי לספריית אייברי באוניברסיטת קולומביה.
הוא ייסד גלריות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שם שוכן באגף סאקלר מקדש דנדר, ובאוניברסיטת פרינסטון, במוזיאון ארתור מ. סאקלר באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס, ובמוזיאון ארתור מ. סאקלר לאמנות וארכאולוגיה. ב-1987, חודשים לאחר מותו, נפתחה גלריית ארתור מ. סאקלר של מכון סמיתסוניאן, בוושינגטון הבירה, עם מתנה של 4 מיליון דולר ו-1,000 יצירות אמנות מקוריות. על פי ון פונג ממוזיאון המטרופוליטן לאמנות, האוסף של סאקלר אשר נתרם לסמיתסוניאן נחשב לאוסף האישי הגדול ביותר של אמנות סינית עתיקה בעולם. לאחר מותו, אגף הגלריות של ג'יליאן וארתור מ. סאקלר נפתח באקדמיה המלכותית לאמנויות, ומוזיאון ארתור מ. סאקלר לאמנות וארכאולוגיה נפתח באוניברסיטת פקין ב-1993.
פִילָנטרוֹפִּיָה > התגובה נגד פילנתרופיה

שם המשפחה סאקלר, כולל ארתור סאקלר, זכה לביקורת מוגברת בסוף שנות ה-2010 על הקשר של המשפחה עם OxyContin. דייוויד קרואו, כותב ב"פייננשל טיימס", תיאר את שם המשפחה כ"נגוע" (השווה: תורמים מוכתמים).
במרץ 2019 הודיעו הגלריה הלאומית לפורטרטים וגלריות טייט כי לא יקבלו עוד תרומות ממשפחת סאקלר. זה קרה לאחר שהצלמת האמריקאית נאן גולדין איימה למשוך רטרוספקטיבה מתוכננת של עבודתה בגלריה הלאומית לפורטרטים, אם הגלריה תקבל תרומה של מיליון ליש"ט מקרן סאקלר. ביוני 2019, הודיע המרכז הרפואי של NYU Langone שהם לא יקבלו עוד תרומות מאף סאקלר, ומאז שינו את שמו של מכון סאקלר למדעים ביו-רפואיים לתארים מתקדמים למכון וילצ'ק למדעים ביו-רפואיים לתארים מתקדמים.
מאוחר יותר ב-2019, הודיעו המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, ומוזיאון סולומון ר. גוגנהיים ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, שהם לא יקבלו תרומות עתידיות מכל סאקלר שהיו מעורבים בפורדו פארמה.
לפי הניו יורק טיימס, הלובר בפריז היה המוזיאון הגדול הראשון ש"מחק את הקשר הציבורי שלו" עם שם המשפחה סאקלר. ב-16 ביולי 2019, הסיר המוזיאון את השלט שהציג את תרומות בני משפחת סאקלר למוזיאון בכניסה לגלריה. ברחבי הגלריה, כיסה סרט אפור שלטים כמו 'אגף סאקלר', כולל שילוט לאוסף החפצים הפרסיים והלבנטיניים של הלובר, שהוסר ב-8 או 9 ביולי. השילוט לאוסף זה זיהה אותו כ'אגף סאקלר של עתיקות המזרח' מאז 1997.
ב-9 בדצמבר 2021, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, יחד עם משפחת סאקלר, הודיעו על הסרת שם המשפחה סאקלר משבע גלריות, כולל האגף שבו נמצא מקדש האייקוני של דנדור.
הפילנתרופיה של המשפחה אופיינה כ"הלבנת מוניטין" מרווחים שנרכשו ממכירת אופיאטים.
חיים אישיים

סאקלר היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה אלזה פיניך יורגנסן מדנמרק; הם נישאו ב-1934, הביאו שני ילדים לעולם (קרול מאסטר ואליזבת סאקלר) והתגרשו. אשתו השנייה הייתה מריאטה לוצה (Marieetta Lutze, 1919–2019), שותפה בבעלות על מפעלי התרופות של ד"ר קייד (גר') (DR. KADE Pharmazeutische Fabrik GmbH); לה נישא ב-1949. הם הביאו לעולם שני ילדים (ארתור פ. סאקלר ודניס מאריקה) והתגרשו לאחר 25 שנות נישואים. אשתו האחרונה עד מותו הייתה ג'יליאן לסלי טולי, המנהלת פרויקטים פילנתרופיים בשמו באמצעות קרן דיים ג'יליאן וארתור מ. סאקלר לאומנויות ומדעים.
הוא גר בשדרה החמישית בניו יורק. בגיל כמעט 70, הוא המשיך במשרה מלאה, החל לעבוד ב-8:30 בבוקר, שבעה ימים בשבוע, ונסע לבוסטון ולוושינגטון, טיפל במלגות, עבד על מדע ובאיסוף אמנות. סאקלר מת ממחלת לב בבית החולים הפרסביטריאני בניו יורק ב-26 במאי 1987.
פרסים וכבוד

סאקלר קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קלארק, אוניברסיטת האנמן, אוניברסיטת טאפטס ובית הספר לרפואה של הר סיני. הוא היה חבר באקדמיה האמריקנית לאמנויות ומדעים וקיבל אות מסדר ההצטיינות המצרי. הוא ואשתו ג'יליאן תמכו ב'דיוני ארתור מ. סאקלר' המתקיימים באקדמיה הלאומית למדעים.
מחלוקת פורדו-פארמה

ב-1952 הסדיר סאקלר מימון לאחיו לרכישת חברת פורדו-פרדריק (Purdue-Frederick). החברה מכרה מוצרים שימושיים ללא מרשם כמו חומר החיטוי בטאדין (Betadine), המשלשל סנוקוט (Senokot) ומסיר שעוות אוזניים צרומנקס (Cerumenex). החברה גם מכרה את מ.ס.קונטין (MS Contin), או מורפיום עם תכונות של שחרור ממושך, שתוקף הפטנט לגביו היה אמור לפוג בסוף שנות ה-80. לאחר מותו של ארתור ב-1987, האופציות שלו על שליש מחברה זו נמכרו על ידי מנהל עזבונו לאחיו מורטימר וריימונד, שהיו הבעלים של החברה הנפרדת בשם Purdue Pharma והשתמשו בפורדו-פרדריק כחברת אחזקות.
שמונה שנים לאחר מותו של ארתור, בהנחיית אחיו, פורדו החלה למכור אוקסיקונטין (OxyContin), שהוא אופיאט שעוצמתו פי 1.5 משל המורפיום. החברה הזו הודתה באשמה ב-2007 ונקנסה ב-640 מיליון דולר על מיתוג מטעה של אוסיקונטין. מבקרי משפחת סאקלר ופורדו טוענים שאותן טכניקות שיווק ששימשו כאשר ארתור ייעץ לחברות תרופות שמוכרות תרופות שאינן אופיואידיות נוצלו מאוחר יותר בשיווק של אוקסיקונטין על ידי אחיו ואחיינו, ריצ'רד סאקלר, ותרמו למגפת האופיואידים. עיתון הגרדיאן צוטט את דברי עו"ד פול הנלי, שטען כי "זו בעצם משפחת פשע... סוחרי סמים בחליפות ושמלות יפות".
ביקורת

ועדת המשנה של הסנאטור אסטס קפאובר בחנה את תעשיית התרופות ב-1959. הוא הרגיש שלארתור סאקלר יש אימפריה "משולבת" של גילוי וייצור תרופות, שיווק ופרסום תרופות ופרסומים רפואיים המקדמים במפורש מכירת תרופות. הוא הפסיק לחקור את סאקלר באמצע 1960 וקידם את תיקון קפאוור-האריס (Kefauver Harris) ששיפר את הפיקוח על התרופות של ה-FDA בשנת 1962.
בארי מאייר כתב בספרו "קוטל כאב" (Pain Killer) שסקלר, "עזר לפריצת הדרך של כמה מהשיטות השנויות והמטרידות ביותר ברפואה: הרעפת טובות הנאה על רופאים, ההוצאה המפוארת על יועצים ומומחים המוכנים לתמוך בטענות יצרן תרופות, המימון של קבוצות המתיימרות להיות עצמאיות ונטולות אינטרסים מסחריים, יצירת פרסומים שישמשו שופר לתעשייה, וניצול מוחלט של מחקר מדעי למטרות שיווק".
ב-2017, אמר הפסיכיאטר אלן פרנסס ל"ניו יורקר" כי "ניתן לייחס לארתור סאקלר את רוב הפרקטיקות המפוקפקות שהניעו את תעשיית התרופות למצבן המשחית כיום". פטריק ראדן קיף, שפרסם את אותו מאמר, הרחיב מאוחר יותר את עבודתו לספר באורך מלא בשם "אימפריית הכאב" (Empire of Pain). הספר יצא בשנת 2021 והיה ביקורתי מאוד כלפי משפחת סאקלר וכלפי מאמציו של ארתור סאקלר להסתיר את ניגודי העניינים הרבים שלו תוך כדי צבירת הונו.
ראו גם

משפחת סאקלר
ישראל מידד

ישראל מידד
ישראל מידד (נולד ב-20 ביוני 1947) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי יליד ארצות הברית. היה מנהל תכנים ומידע במרכז מורשת מנחם בגין בירושלים עד יוני 2017, עת יצא לגמלאות. עוסק בעריכת אנתולוגיה מוערת בשפה האנגלית של כתבי זאב ז'בוטינסקי.