stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסון לוז'ניקי

| --- | --- |

 תאריך:  20 באוקטובר 1982 
 מיקום:  אצטדיון לוז'ניקי 
 גורם:  תדחוקת קהל 
 קואורדינטות:  55°42′57″N 37°33′13″E﻿ / ﻿55.715833333333°N 37.553611111111°E﻿ / 55.715833333333; 37.553611111111
 הרוגים:  66 
 פצועים:  61 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) אסון לוז'ניקי(למפת מוסקבה רגילה) אסון לוז'ניקי
 
האצטדיון בשנת 2009
אסון לוז'ניקי התרחש ב-20 באוקטובר 1982  באצטדיון לוז'ניקי במוסקבה, ובמהלכו נמחצו למוות 67 אוהדי כדורגל לפי הנתונים הרשמיים. מקורות אחרים טוענים כי מספר ההרוגים באסון היה כ-340 איש.
האסון

ב-20 באוקטובר 1982 נערך באצטדיון לוז'ניקי משחק בין קבוצת ספרטק מוסקבה לבין הקבוצה ההולנדית הארלם במסגרת גביע אופ"א. באותו יום שרר במוסקבה מזג אוויר קר מהרגיל לאוקטובר (הטמפרטורה הייתה 12 מעלות מתחת לאפס) ונשבו רוחות חזקות. בשל תנאי מזג האוויר מספר קטן יחסית של צופים הגיע לראות את המשחק – כ-10,000 איש, בעוד קיבולת האצטדיון עמדה על 80,000 מקומות. הנהלת האצטדיון (בתיאום עם המשטרה) החליטה לפתוח לצופים המקומיים רק יציע אחד – היציע המזרחי. משטרת מוסקבה סגרה את כל שערי היציאה מהיציע הזה, בחשבה כי כך יתאפשר לשוטרים לשלוט טוב יותר בקהל הצופים ולתפוס מפירי סדר (אם יהיו כאלה). לאוהדים ההולנדים המעטים (מספרם לא עלה על 100 איש) נפתח יציע נפרד, כדי למנוע מגע בינם לבין אוהדי ספרטק. הסיבה העיקרית להפרדה לא הייתה החשש מעימותים אלימים בין האוהדים, אלא כדי למנוע מהמוסקבאים מפגש חופשי עם אזרחים מערביים.
כמה דקות לפני תום המשחק, כאשר התוצאה הייתה 0:1 לטובת ספרטק ולא נראה כי היא עומדת להשתנות, החלו חלק מהאוהדים לנוע לכיוון שער היציאה היחיד, כדי לחסוך את ההמתנה הארוכה ליציאה בסיום המשחק. בינתיים במגרש השתנתה התוצאה – סרגיי שבצוב, חלוצה של ספרטק, הבקיע את השער השני. חלק מהאוהדים, שכבר היו קרובים לשער היציאה, שמעו את קריאות השמחה של צופים שנותרו באצטדיון והחלו לחזור אל היציע. בדרך הם נתקלו בצופים אחרים שהמשיכו לנוע לכיוון היציאה. כתוצאה מכך נוצרה במקום מהומה בה נלכדו מאות אנשים ללא יכולת לזוז קדימה או אחורה. מדרגות האבן של היציע היו מצופות בקרח (כתוצאה ממזג האוויר) מה שגרם לצופים רבים להחליק ולפול לרצפה, שם הם נרמסו למוות. למרות המהומה שנוצרה המשטרה לא פתחה שערי יציאה אחרים.
לפי האומדן הרשמי (שפורסם רק בשנת 1989) נהרגו באסון 67 אנשים. לטענת המקורות המערביים ומקורות רוסיים בלתי רשמיים נהרגו באסון 340 איש. המשטר הסובייטי שמר על איפול מוחלט בנושא. האירוע לא דווח בשום כלי תקשורת בברית המועצות. רק בעיתון מוסקבאי אחד פורסמה למחרת ידיעה קטנה, בה נאמר כי במהלך משחק הכדורגל אירעה התפרעות של חוליגנים וכתוצאה מכך נפצעו כמה אוהדים. הנספים הובאו לקבורה רק כעבור שבועיים מיום האסון. רק בשנת 1989, בתקופת ה"פרסטרויקה", פורסמה כתבה נרחבת על האסון בעיתון "סובייטסקי ספורט" – עיתון ספורט מרכזי בברית המועצות.
גם שחקני קבוצת "הארלם" והאוהדים ההולנדיים לא ידעו על מה שהתרחש – בסיום המשחק הם הוצאו במהירות מהאצטדיון דרך יציאה צדדית אל האוטובוסים שהמתינו להם בחוץ.
חקירת  האסון > החקירה הרשמית

משרד התובע הכללי של מוסקבה ערך חקירה מזורזת של האסון, שהובילה לפתיחת משפט פלילי בפברואר 1983. הנאשמים היחידים במשפט היו אנשי הנהלת האצטדיון. פעולות המשטרה באירוע לא נחקרו כלל וגם לא נדונו במהלך המשפט. בסופו של דבר המורשע היחיד במשפט היה המנהל האדמיניסטרטיבי של האצטדיון, שנידון ל-18 חודשי עבודות שירות. שאר הנאשמים זוכו.
חקירת  האסון > החקירה הבלתי רשמית

בתחילת שנות ה-90 ניסו כמה עיתונאי ספורט להכין כתבת תחקיר על האסון. הכתבה פורסמה באוקטובר 1992, לקראת מלאת 10 שנים לאסון. התחקיר התבסס על עדויות של כמה עשרות אוהדים, שנכחו במשחק, ועל עדויות עובדי האצטדיון. נציגי הפרקליטות והמשטרה סירבו לתת מידע כלשהו לעיתונאים. מהתחקיר עולה תמונה הבאה של המתרחש: במהלך המשחק חלק מהאוהדים ביציע התעמתו מילולית עם השוטרים, שאבטחו את המשחק. במקרה אחד הם גם זרקו על השוטרים גושי קרח. המתפרעים "סומנו" על ידי השוטרים, אך הוחלט לעצור אותם רק בתום המשחק, כדי לא ליצור מהומה ביציע במהלך המשחק. על מנת לאפשר שליטה טובה על היוצאים מהאצטדיון וכדי למנוע מאותם מתפרעים "להתערב עם הקהל" ניתנה הוראה להשאיר את שער היציאה (היחיד) פתוח חלקית, כדי לאפשר יציאה בו זמנית של 2 - 3 אנשים. כך, קיוו השוטרים, הם יוכלו לזהות ולתפוס את המתפרעים. לטענת עורכי התחקיר החלטת המשטרה על פתיחה חלקית של שער היציאה היחידי הובילה לאסון.
הנצחת הנספים באסון

ב-20 באוקטובר 1992, במלאת 10 שנים לאסון, הותקנה בסמוך לאצטדיון אנדרטה לזכר הנספים. האנדרטה הוקמה מתרומות האוהדים ומשפחות נפגעי האסון.
ב-20 באוקטובר 2007 נערך באצטדיון משחק ידידות בין ותיקי ספרטק מוסקבה לבין ותיקי "הארלם" לזכר 25 שנים לאסון. המשחק הסתיים בתיקו 2:2.
אירועי האסון הוסרטו לסצנות מרכזיות בסרט הקולנוע אודות פיודור צ'רנקוב, ״פדיה: כדורגלן העם״ (2024).
משפחת ואנדרבילט

בית ויליאם קיסאם ואנדרבילט בשדרה החמישית בניו יורק
קורנליוס ואנדרבילט
משפחת ואנדרבילט (Vanderbilt) היא אחת המשפחות הנכבדות של ארצות הברית. עד ראשית המאה ה-20 הייתה אחת המשפחות העשירות ובעלות ההשפעה ביותר בעולם, אך מאמצע המאה ה-20 חלה התדרדרות בעושרה ועוצמתה. אבי המשפחה ומי שיצר את הונה הראשוני היה קורנליוס ואנדרבילט הראשון (1877–1794). היא ממוקמת במקום השישי בין המשפחות האמריקאיות העשירות ביותר בכל הזמנים.
אישים בולטים

קורנליוס ואנדרבילט, שנולד בסטטן איילנד, יצר את הון המשפחה באמצעות עסקי ספנות וקווי רכבת. הוא יצר קשרים עסקיים עם ג'ון ד. רוקפלר ואנדרו קרנגי, יחדיו היוו את שלושת האנשים העשירים ביותר באמריקה. עוצמתו הכלכלית אפשרה לו גם השפעה על ממשל ארצות הברית, למשל בנוגע להסרת התמיכה בויליאם ווקר, הרפתקן שמינה את עצמו למושל ניקרגואה בעידוד ותמיכת ואנדרבילט ובגד בו לאחר מכן. במותו הוערך הונו של קורנליוס ואנדרבילט ב-100 מיליון דולר. ואנדרבילט הקים את תחנת גרנד סנטרל בניו יורק, כתחנה מרכזית לקווי הרכבת שלו באזור, ותרם מיליון דולר להקמת אוניברסיטת ואנדרבילט.
מבין 13 ילדיו של קורנליוס ואנדרבילט המשיך את דרכו בנו הראשון (לאחר שלוש בנות) ויליאם הנרי ואנדרבילט הראשון (1885–1821). במותו היה הונו 194 מיליון דולר, האיש העשיר בעולם באותה עת. ויליאם הנרי ואנדרבילט היה דובר בוטה של הלך הרוח של הברונים השודדים, בעלי עסקים מונופוליסטיים שקיבלו זיכיונות להפעלת קווי רכבת מהממשל ויצרו על בסיסם הון גדול. ויליאם הנרי ואנדרבילט החל בהקמת בתי-פאר בשדרה החמישית בניו יורק, בפיתוח אחוזת המשפחה בסטטן איילנד, בית נופש מפואר בניופורט שברוד איילנד, וכן רכש חלקה בניו-דורפ שבסטטן איילנד עבור בית קברות משפחתי, שבו נקברים עד היום בני המשפחה. כנשיא חברת הרכבות של מרכז מישיגן ודרום קנדה (דטרויט - אן ארבור ודרום אונטריו) הקים ואנדרבילט את הכפר ואנדרבילט, מישיגן (בצפון-מערב ימת מישיגן), עבור עובדיו. ואנדרבילט החל את מסורת הפילנתרופיה של המשפחה כאשר תרם כאחוז מהונו עבור המטרופוליטן אופרה, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שלאוספו תרם גם אוסף ציורים חשוב, אוניברסיטת ואנדרבילט ובית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה.
בנו של ויליאם הנרי, ג'ורג' ו. ואנדרבילט השני (George Washington Vanderbilt II), הקים את אחוזת בילטמור בסגנון רנסאנס צרפתי ליד אשוויל, שבצפון קרוליינה. האחוזה נבנתה בין השנים 1896 ו-1902 והיא הבית הגדול ביותר בארצות הברית שנמצא בבעלות פרטית. האחוזה, ששטחה הבנוי עומד על 16,200 מ"ר, נמצאת עדיין בבעלות המשפחה והיא משמשת כמוזיאון.
בן נוסף, ויליאם קיסאם ואנדרבילט נשא לאישה את אלווה בלמונט, פעילה בולטת בתנועה הסופרג'יסטית (למען זכויות נשים). בתם, קונסואלו ואנדרבילט, נישאה לצ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו (בן-דודו של ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל) ובכך קישרה בין אצולת ההון האמריקאית לאצולה הבריטית.
צאצאים ידועים נוספים במשפחה:
אלפרד גוון ואנדרבילט הראשון (1877–1915;Alfred Gwynne Vanderbilt I), שטבע עם הטבעת האונייה "לוסיטניה"
בנו, אלפרד גוון ואנדרבילט השני (1912-1999;Alfred Gwynne Vanderbilt II) היה מגדל סוסי מרוץ ורוכב
הרולד סטירלינג ואנדרבילט (Harold Stirling Vanderbilt ;1884–1970) היה אלוף מרוצי יאכטות וידוע כממציא משחק הברידג'
אחיו, ויליאם קיסאם ואנדרבילט השני (William Kissam ("Willie K") Vanderbilt II ;1878–1944) היה נהג מרוצים וייסד את "גביע ואנדרבילט" למרוצי מכוניות
מעצבת האופנה גלוריה ואנדרבילט (Gloria Vanderbilt; 1924–2019)
המפיק ג'ון האמונד
העיתונאי, סופר ומגיש הטלוויזיה (CNN), אנדרסון קופר
לקריאה נוספת

Jerry E. Patterson, The Vanderbilts, 1989, ISBN 9780810917484
Arthur T. Vanderbilt 2nd, Fortune's Children, 1991, ISBN 978-0688103866
The Vanderbilt Women: Dynasty of Wealth, Glamour and Tragedy, 2000, ISBN 9781583487273
הערות שוליים

↑  60 המשפחות האמריקאיות העשירות ביותר בכל הזמנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007288767105171  BIBSYS: 6098675  GND: 119549891  ISNI: 0000 0004 8839 5464  LCCN: sh85142040  VIAF: 174149196682574792985   WorldCat (עם VIAF): 174149196682574792985 
אחוזת בילטמור
בוסתן כיאט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בוסתן
 על שם:  משפחת כיאט
 תאריך הקמה:  1936
 כניסה בתשלום:  לא
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  כפר סמיר, חיפה, ישראל ישראל
 שכונה:  כפר סמיר
 קואורדינטות:  32°48′10″N 34°58′11″E﻿ / ﻿32.80277778°N 34.96972222°E﻿ / 32.80277778; 34.96972222
  (למפת חיפה מוגדלת) בוסתן כיאט(למפת חיפה רגילה) בוסתן כיאט(למפת הגליל המערבי רגילה) בוסתן כיאט(למפת הגליל המערבי מוגדלת) בוסתן כיאט
 
בוסתן כיאט ומעליו נחל שיח
גרפיטי בבוסתן כיאט המספר את סיפור הבוסתן
בוסתן כַֿיָאט (בערבית: بُسْتَان خَيَّاط, תעתיק מדויק: בּסתאן חַ'יָּאט) הוא גן ובוסתן נטוש הנמצא בקצהו התחתון של נחל שיח שעל הר הכרמל בחיפה.
היסטוריה

הבוסתן הוקם בשנת 1936 על ידי עזיז כיאט, בן משפחת כיאט, אחת מהמשפחות העשירות בחיפה, כבוסתן למטרות נופש משפחתי. הבוסתן, ששטחו כ-6.5 דונם, בנוי בהשראת אדריכלות הגנים הערבית-מוסלמית וכולל מפלי מים, מזרקות, בריכות ותעלות המקשרות בין חלקי הגן.
עם מותו של עזיז בשנת 1943, עבר הבוסתן לבעלות בתו לוסי, אשר נתנה אותו לשימוש אנשי הכנסייה הנוצרית. אחרי מותה ב-1972, נמכר הבוסתן לעיריית חיפה, והוא נכלל ברשימת האתרים לשימור בתחומי העיר חיפה. בשנת 1998 הוחלט בעירייה על שיפוצו, אולם החלטה זאת לא יצאה לפועל.
עם השנים הלך מצבו הפיזי של האתר והתדרדר. בשנת 2008 הוקמה בחיפה "הקואליציה למען בוסתן כיאט" במטרה לפעול לשימורו, שיקומו ותחזוקתו השוטפת של הבוסתן. בקואליציה חברים המועצה לשימור אתרים, שתיל, החברה להגנת הטבע, העמותה לקידמה חברתית-חיפה, מרכז המחקר למורשת הארכיטקטורה בישראל בטכניון, תושבי הסביבה, אדריכלים, היסטוריונים ואמנים. הקואלציה מארגנת ימי עבודה בוואדי על מנת לתחזק את הבוסתן. במסגרת ימי עבודה אלה, מנקים את השטח ומנסים לתחזק את המקום על מנת שישרוד. הקואליציה מארגנת מפגשים, הרצאות ואירועים למען קידום רעיון שיקומו של הבוסתן, בהשתתפות כריסטינה כיאט, בתו של סלים כיאט, נכדו של עזיז כיאט, תושבי חיפה.
בוסתן כיאט בתרבות

בראשית שנות ה-80, צולמו במקום סצנות מ"אסתר", סרטו של עמוס גיתאי.
גלריה

מבט מהבוסתן למערב לכיוון הים
הבריכה בבוסתן
בריכה ריקה בבוסתן
בבוסתן
הערות שוליים

↑  موقع بانيت, فعاليات مختلفة لاحياء بستان الخياط في حيفا, Panet (בערבית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007368319605171
ברוס לה ברוס

| --- | --- |

ברוס לה ברוס' 2006
 לידה:  3 בינואר 1964 (בן 61) סאות'המפטון, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1987
 עיסוק:  במאי, תסריטאי, שחקן, צלם מגזינים, סופר, במאי קליפים
 http://www.brucelabruce.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ברוס לה ברוס (באנגלית: Bruce LaBruce, נולד בשם ג'סטין סטיוארט ב-3 בינואר 1964) הוא במאי קליפים, סופר, צלם מגזינים, ויוצר קולנוע קנדי. לה ברוס הוא ממובילי סצנת האינדי-קוויר שצמחה בשנות השמונים ומן הבולטים בה. הוא ידוע כמשלב תדיר בסרטיו ביקורת פוליטית וחברתית, ובכך שהם מכילים הומור עצמי ומצטיינים בצילום מסוגנן.
ביוגרפיה

לה ברוס נולד בשם ג'סטין סטיוארט וגדל בחווה בסאות'המפטון שבאונטריו קנדה. בשנות העשרה שלו עזב את חיי הכפר לטובת לימודי קולנוע בטורונטו, שם הוא מתגורר כיום, והחל בלימודי קולנוע מעשי. בזמן לימודיו בטורונטו התעוררו הנטיות הפוליטיות של לה ברוס, והוא התפרסם כעורך של פנזין קווירי-פאנקיסטי בשם "J.D.s". לאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת ניו יורק והחל בלימודי תאוריה של הקולנוע ומחשבה מדינית וחברתית לתואר שני.
מלבד פעילותו הקולנועית כותב ברוס ומצלם למספר רחב של מגזינים, בהם "Vice",‏ "Nerve",‏ ו-"BlackBook". בעבר היה לו טור קבוע במגזיני המוזיקה הקנדיים "Exclaim!" ו-"Toronto's eye weekly". בנוסף, היה במשך שנים רבות עורך וצלם במגזין "New York's Index". צילומיו התפרסמו במגזינים "Toronto Life", "National Post", ובהגרדיאן הבריטי. בנוסף הוא עסק בצילום סטילס ומביים קליפים מוזיקליים.
כקולנוען

נכון לשנת 2010, ביים לה ברוס שישה עשר סרטים, כתב תסריט עבור שלושה עשר, שיחק בשישה והפיק חמישה. לה ברוס מכונה "ג'ון ווטרס הקנדי", שכן עבודתו מתאפיינת בקיבוץ שלל דימויים ורעיונות הלקוחים מהתרבות הפופולרית, מסרטים קלאסיים, מספרי פילוסופיה, תרבות הטראש והקאמפ ומאירועים היסטוריים, ומשלבת לצדם אמירות פוליטיות רדיקליות וסצנות סקס בוטות. אף שסרטיו מסווגים לא פעם כפורנוגרפיה בגלל אקטים מיניים מפורשים המוצגים בהם, הדומיננטיות של המרכיבים האמנותיים והפוליטיים שלהם היא מאפיין בולט, ומרכיבים אלה מבדילים אותם ממרבית תוצריה של תעשיית הפורנו העולמית.
בשנת 2007 התארח לה ברוס בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בתל אביב, שם הוקרנו חמשת סרטיו הראשונים. הסרט "אימפריית הפטל" (The Raspberry Reich) זכה בשני פרסים בפסטיבל קולנוע המחתרת של ברלין. סרטו "Otto; or Up with Dead People" הוקרן בהצגת בכורה בפסטיבל סאנדנס 2008 ולאחר מכן בפסטיבל ברלין, וזכה בהם לשבחים. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר של פסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי הבינלאומי במילאנו בשנת 2008.
כקולנוען > פילמוגרפיה נבחרת

| שנה | סרט | אורך | שחקן | במאי | מפיק | כותב | אודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1988 | Boy, Girl | 15 דקות |  |  |  |  | סרט קצר נסיוני שצולם במצלמת 8 מ"מ בכיכובו של לה ברוס המגלם סקינהד |
| 1991 | ישבן מגולח | 73 דקות |  |  |  |  | סרטו הראשון באורך מלא של לה ברוס, ובו ניתן לזהות את האלמנטים המאפיינים את סרטיו הבאים. סרט דרמה מתאר את עלילותיו של ספר בודד שפוגש סקינהד בפארק ומזמין אותו לדירתו. פנטזיות וחלומות של הספר הבודד מתערבבים עם המשך ההתפתחויות העלילתיות ההזויות. הסרט בכיכובו של לה ברוס, המגלם פאנקיסט. |
| 1995 | סופר שמונה וחצי | 100 דקות |  |  |  |  | סרט המתכתב עם סרטו של פליני, ובו לה ברוס מגלם במאי פורנו השרוי במשבר יצירתי. |
| 1997 | The YoYo Gang | 30 דקות |  |  |  |  | סרט ניצול על כנופיית נשים אשר הפך לסרט קאלט. המלחמה בין כנופיית בנות היו-יו וכנופיית בנות הסקייטבורד. |
| 1996 | הג'יגולו הלבן | 79 דקות |  |  |  |  | קומדיה פורנוגרפית צינית אודות סוציולוג שמגיע ללוס אנג'לס כדי לחקור את ההיסטוריה של הזנות הגברית ההומואית ומתאהב בנער ליווי מסנטה מוניקה. הסרט הוא מחווה לסרט ההולוודי "שדרות סאנסט". |
| 1999 | Skin Gang / Skin Flick | 88 דקות |  |  |  |  | הסרט עוקב אחר חבורת גלוחי ראש נאו-נאצים שפורצת לביתם של זוג הומואים בורגנים. הסרט מציג אלימות קשה, סאדו מזוכיזם ואונס ובשל כך גרר תגובות נזעמות גם בקרב קהילת הלהט"ב, והוא הופץ בשתי גרסאות: גרסה מלאה וגרסת סופט-קור מצונזרת בשם "Skin Flick". |
| 2004 | אימפריית הפטל | 90 דקות |  |  |  |  | סיפורם של קבוצת פעילי שמאל רדיקליים גרמנים הקוראת תיגר על יחסי הדיכוי בחברה הקפיטליסטית. הקבוצה מורכבת מגברים סטרייטים ונשלטת על ידי אשה, הדוחקת בפקודיה להצטרף ל"אינתיפאדה הומואית". הסרט זכה בשנת 2004 פרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע המחתרתי במלבורן אוסטרליה. |
| 2004 | Sugar | 78 דקות |  |  |  |  | סרט דרמה רומנטי, אודות נער בן 18 שפוגש סרסור אשר מכיר לו את העולם התחתון ההומוסקסואלי הכולל סמים וזנות. הסרט מבוסס על מגוון סיפורים קצרים מאת לה ברוס, והוא מועמד לשני פרסי האקדמיה הקנדית לקולנוע. |
| 2008 | Otto; or Up with Dead People | 95 דקות |  |  |  |  | סרט אימה טראשי אודות צעיר זומבי אבוד שנקלע לברלין, שם הוא מצטרף לצילומי סרט דוקומנטרי מחתרתי של במאית לסבית קשוחה שמחליטה לתעד את חייו. פסקול הסרט כולל שירים מאת קוקורוזי ואנתוני והג'ונסונס. |
| 2010 | L.A. Zombie |  |  |  |  |  | סיפורו של חסר בית סכיזופרן שמאמין כי הוא חוצן זומבי, ותר ברחבי לוס אנג'לס בחיפוש אחר גופות. הסרט הוא בכיכובו של הראפר האמריקאי דדלי. |
ספריו

The Reluctant Pornographer, Gutter Press, 1997, ISBN 978-1896356129
Ride Queer, Ride, 1997, Plug in Inc, ISBN 978-0921381129
הערות שוליים

1 2 3  נירית אנדרמן, הבמאי ברוס לה-ברוס יתארח בפסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי, באתר הארץ, 2 במאי 2007
1 2 3  אלון הרשקוביץ, "זומבים נהנים יותר: אימה ופורנו על מסך אחד", NSN‏, 12/06/2010
↑  Ana Finel Honigman, "Saatchi Online: Bruce LaBruce in Conversation", 15/06/2009
1 2  נירית אנדרמן, אבנר שפירא, מה שיותר כחול יותר אדום, באתר הארץ, 19 ביוני 2007
↑  "הטרוסקסואליות כאופיום להמונים", gogay,‏ 9/5/2007
↑  "הבמאי הקווירי ברוס לה-ברוס בסינמטק", 2 במאי 2007
↑  Otto; or, Up with the Dead People - Box Office Mojo
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810581551705606  BNE: XX5210524  BnF: cb14111998c (data)  GND: 140647902  ISNI: 0000 0000 7893 0057  LCCN: no98073327  NTA: 250233924  PIC: 385881  SUDOC: 10351743X  VIAF: 107654688   WorldCat (עם VIAF): 107654688
חנה צ'יזיק

חנה צ'יזיק בשורה העליונה באמצע עם בני משפחתה, 1915 לערך
חנה צ'יזיק (1889 – 19 בדצמבר 1951) הייתה חלוצה, אגרונומית, מנהיגת נשים ופועלות, וייסדה שני משקי פועלות, בנחלת יהודה ובצפון תל אביב.
קורות חיים

חנה צ'יזיק נולדה בעיר טומשפול באוקראינה. בין אחיה היו אפרים, שרה, ברוך ויצחק.
חנה עלתה בשנת 1906 לארץ ישראל. שנה לאחר מכן ב-1907, באה משפחתה: ההורים והאחים לארץ. המשפחה נדדה בין סג'רה והמושבה כנרת, ולבסוף השתקעה במושבה מנחמיה.
צ'יזיק למדה אמנות (במיוחד ציור ואריגת שטיחים) בבצלאל בירושלים. לאחר מכן יצאה לעבוד בחוות העלמות אשר נוהלה על ידי חנה מייזל בכנרת. שם הכירה את הוגה הדעות א.ד. גורדון והושפעה ממנו.
כאשר עלתה לארץ בשנות העלייה השנייה, הייתה ציז'יק חברת מפלגת "פועלי ציון". לאחר מכן, הצטרפה למפלגת אחדות העבודה אשר הוקמה בתרע"ט 1919. במהלך השנים הייתה חברת המזכירות של מועצת הפועלות, ונסעה בשליחותה לארצות הברית.
בשנת 1921 נסעה ללמוד בבית ספר גבוה לגננות (חקלאות) בווינה. עם שובה ארצה ב-1922 הקימה את משק הפועלות בנחלת יהודה.
באותה שנה נישאה למאיר דובינסקי.
משק הפועלות בצפון תל אביב

ב-1926 עברה לתל אביב וקבלה לידיה את הקמתו של "משק הפועלות צפון" (במתחם הרחובות העכשווי: ארלוזורוב, מצדה, שדרות בן-גוריון, אד"ם הכהן). מימון המשק בא מאת המרכז החקלאי של ההסתדרות הכללית וגם על ידי מכירת תוצרת חקלאית, כמו פרחים לציבור. צ'יזיק ניהלה את המשק ביד רמה במשך כ-20 שנה. בתפקידה זה, תרמה ציז'יק מתוך הכרה ותפיסת עולם מוצקה, להשכלתן ולחינוכן של נשים צעירות, רובן עולות וחדשות בארץ. הן למדו להתקיים במסגרת חקלאית, שכללה גידול "גן ירק", משתלה, לול ורפת; ורכשו מקצוע שאפשר להן להתקיים בכבוד, הן כיחידות, והן כרעיות ואמהות; כחלק מן התפיסה שבעבודתן זו הן נוטלות חלק בעול הקמת המפעל הציוני המתהווה בארץ ישראל. בעת מותו של אחיה הצעיר, אפרים צ'יזיק, הייתה צ'יזיק באמצע חודשי הריונה. בנה נולד בטבת תר"ץ, ינואר 1930, ונקרא אפרים, על שם דודו. חנה צ'יזיק נפטרה בבית החולים בילינסון ונטמנה בבית הקברות נחלת יצחק. הותירה אחריה את בעלה, בת ובן משותפים.
המבנה המרכזי במשק הפועלות בצפון תל אביב, שהוקם ב-1936, נקרא לאחר מותה על שמה "בית חנה". המבנה, שתוכנן על ידי האדריכל יעקב פינקרפלד,  ממוקם בשדרות בן-גוריון בתל אביב, ומהווה דוגמה לבנין שנבנה בשנות השלושים בסגנון האדריכלי הבינלאומי (באוהאוס). עד שלהי שנות השבעים שכן בו בית ספר תיכון מקצועי. בשנות התשעים עבר שימור ומגדל דירות הוקם בצידו.
הרובע הסמוך ל"משק הפועלות צפון" (במתחם הרחובות העכשווי: ארלוזורוב, דיזנגוף, שדרות בן-גוריון, מצדה) נקרא בעת הקמתו בראשית שנות השלושים: "שכונת אפרים", על שם אפרים, אחיה של חנה אשר נהרג וגופתו הושחתה בחולדה במאורעות תרפ"ט 1929.
לקריאה נוספת

זאב ענר, סיפורי משפחות - סיפורן של חמישים משפחות בתולדות היישוב, הוצאת משרד הביטחון.
ברכה חבס [עורכת], אחת הראשונות - חיי חנה ציז'יק, הוצאת עם עובד, תל אביב תשי"ד.
דן יהב, קומונות בתל אביב בשנות השלושים והארבעים, הוצאת יד טבנקין, אפעל 1990.
הערות שוליים

↑  חנה צ'יזיק באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511779305171  VIAF: 308280981   WorldCat (עם VIAF): 308280981
פרס בוקר

ערך זה עוסק בפרס ספרותי המוענק לסופרים מחבר העמים הבריטי, מאירלנד ומזימבאבווה. אם התכוונתם לפרס מאן בוקר הבינלאומי, ראו .
| --- | --- |
 תיאור:  פרס ספרותי בריטי
 מיקום הטקס:  גילדהול 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הגוף המעניק:  Booker Prize Foundation 
 סכום הזכייה:  50,000 לירה שטרלינג 
 תקופת הפרס:  אפריל 1969 – הווה (כ־55 שנים) 
 נקרא על שם:  Booker Group 
 thebookerprizes.com
 
פרס בּוּקר (באנגלית: Booker Prize), שנקרא בעבר פרס מאן בּוּקר (באנגלית: Man Booker Prize), הוא הפרס הספרותי החשוב ביותר בבריטניה, ואחד הפרסים היוקרתיים בעולם בתחום הספרות.
היסטוריה

הפרס, המוענק משנת 1968, נקרא עד 2001 בשם פרס בוקר לסיפורת, ובשנים 2002–2019 נקרא פרס מאן בּוּקר. הוא מוענק עבור ספר באורך מלא הכתוב באנגלית. בין הסופרים שספריהם זכו בפרס זה: ו. ס. נייפול, נאדין גורדימר, אייריס מרדוק, סלמאן רושדי, קאזואו אישיגורו, ג'ון מקסוול קוטזי (פעמיים), מרגרט אטווד (פעמיים), קירן דסאי, פנלופי פיצג'רלד, די.בי.סי פייר, אניטה ברוקנר, איאן מקיואן, ודאגלס סטיוארט.
בעבר, הפרס הוענק לסופרים מחבר העמים הבריטי, מאירלנד ומזימבאבווה.
החל משנת 2013, הפרס מוענק לכל מי שכותב באנגלית, בתנאי שהספר המועמד לפרס פורסם בבריטניה.
עצם היותו של סופר מועמד לפרס בוקר הוא גורם רב-משקל ויוקרה. מעבר לכבוד וליוקרה שבזכייה, מקבל הזוכה גם סכום של 50 אלף פאונד.
ביוני 2004, הוקם כהשלמה לפרס בוקר פרס בוקר הבינלאומי (באנגלית: International Booker Prize) הניתן לסופרים שאינם מחבר העמים הבריטי, מאירלנד או מזימבבואה. בפרס זה זכה בשנת 2017 הסופר הישראלי דויד גרוסמן.
אייר ערביה

אייר ערביה (אנגלית Air Arabia; ערבית العربية للطيران) היא חברת תעופה אמירותית, המוגדרת כחברת תעופה זולה. בסיסה הראשי של החברה נמצא בעיר שארג'ה, שבאיחוד האמירויות הערביות. החברה מפעילה טיסות סדירות ליותר מ-170 יעדים בצפון אפריקה, המזרח התיכון, אסיה ואירופה.
חברת התעופה החלה את פעילותה ב-28 באוקטובר 2003. היא שברה שוויון במהלך השנה הראשונה שלה בעסקים, והשיקה הנפקה ראשונית של 55% ממניותיה בתחילת 2007
אייר ערביה הושקה באוקטובר 2003 והייתה חברת הלואו קוסט הראשונה במזרח התיכון.
החברה דיווחה על יותר מ-19 מיליארד AED ברבעון הרביעי של 2019. חברת התעופה שברה שוויון בשנת פעילותה הראשונה. אייר ערביה מורכבת מקבוצה של חברות תעופה וחברות המציעות שירותי נסיעות ותיירות ברחבי המזרח התיכון וצפון אפריקה. נכון למרץ 2014, האספה הכללית השנתית, חברי הדירקטוריון כללו את החברים הבאים: בשנת 2019, אייר ערביה הגישה תיק עוון נגד עריף נאקווי, המייסד והמנכ"ל הפקיסטני של חברת ההשקעות הפרטיות אבראאג' קפיטל בעקבות צעדי בוררות שננקטו על ידה בשנת 2018. נאקווי היה גם דירקטור בחברת אייר ערביה עד 2018, וחברת התעופה הייתה אחת מהחברות. הנושים הלא מובטחים של אבראאז' עם הלוואה של 75 מיליון דולר במחדל
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון ליוני 2020:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A320-200 | 68 | — | 168 | 168 |  |
| איירבוס A320neo | — | 73 | טרם נקבע | טרם נקבע |  |
| איירבוס A321neo | — | 27 | טרם נקבע | טרם נקבע |  |
| איירבוס A321neoLR | 6 |  | 215 | 215 |  |
| איירבוס A321neoXLR | — | 20 | טרם נקבע | טרם נקבע | משלוחים החל מ-2027 |
| איירבוס A321-200 | 3 |  |  |  |  |
| סה"כ | 77 | 120 |  |  |  |
חברות בת

אייר עראביה איג'יפט (מצרים)
אייר עראביה מרוק (מרוקו)
הערות שוליים

↑  Air Arabia, LYON AEROPORT
↑  פרטי צי המטוסים של סאות'ווסט איירליינס, באתר airfleets.net (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברות תעופה ובנושא איחוד האמירויות הערביות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אינטל 4004

| --- | --- |

 מידע כללי
 יצרן:  אינטל 
 השקה:  15 בנובמבר 1971 
 הבא:  אינטל 4040 
 מידע טכני
 טרנזיסטורים:  2,300
 קצב שעון מרבי:  740-750 kHz
 
שבב 4004
4004 הוא מעבד 4 ביט של אינטל. המעבד שיצא לשוק ב־1971 היה המעבד המסחרי הראשון של אינטל, והמעבד הראשון על מעגל משולב יחיד.
4004 היה המעבד הראשון שמומש על שבב סיליקון יחיד, זאת על ידי שימוש בטכנולוגיה חדשה של "שערי סיליקון", המאפשרת צפיפות ומהירות גבוהות יותר מהטכנולוגיות הקודמות. הגאומטריה היא 10μm ‏ (10 מיקרון - בערך עשירית מקוטר שערה של אדם), קצב השעון 740 קילוהרץ, 92,000 פקודות בשנייה, בקירוב.
רקע

מאז היו מכונות חישוב ומחשבים, הייתה שאיפה למיזעור. מאז המצאת המעגל המשולב על ידי רוברט נויס, (שמאוחר יותר ייסד את אינטל), מספר הרכיבים על שבב סיליקון יחיד עלה בצורה עקבית משנה לשנה, עד כדי שהעלייה הזו נוסחה כ"חוק" (ראו חוק מור). לקראת סוף שנות ה־60 של המאה ה־20 כבר יוצרו רכיבים עם אלפי טרנזיסטורים, כמו מוצר הדגל של אינטל, 1101, שבב זיכרון דינמי (DRAM) בקיבולת של 1K סיביות, כשכל תא זיכרון מורכב מ־3 טרנזיסטורים, כלומר קצת יותר מ־3,000 טרנזיסטורים על שבב יחיד. בעזרת מספר כזה של רכיבים כבר אפשר לממש מחשב - למשל, מחשב מ־1956, LGP-30 (אנ'), השתמש ב־113 שפופרות ו־1,450 דיודות בלבד. המהנדס טד הוף (Marcian Edward "Ted" Hoff, Jr.‎ (אנ')), שעבד באינטל, חשב שהגיע הזמן לפתח מעבד על שבב יחיד.
ב־1969, פנתה יצרנית מכונות החישוב היפנית ביזיקום (Busicom), לשתי חברות שבבים אמריקאיות, אינטל ומוסטק (Mostek), כדי שיפתחו עבורה שבבי LSI (כלומר שבבים המכילים אלפי טרנזיסטורים) לשימוש בדור הבא של מכונות חישוב אלקטרוניות. חברת מוסטק אכן פיתחה שבב שמימש את כל הפונקציונליות של מחשבון, והיה הראשון לעשות זאת, והראשון בסדרת מוצרי "מחשבון על שבב" (calculator-on-a-chip) של מוסטק, וביזיקום אכן הייתה החברה הראשונה שהציעה מחשבון המבוסס על שבב זה. בשנים הבאות חברות נוספות, ביניהן אינטל, הציעו גם הן שבבים המממשים מחשבון מלא.
אינטל, בהמלצת הוף, הציעה לביזיקום פתרון מסוג חדש: פיתוח מיקרו־מעבד כללי, בעזרתו תוכל ביזיקום לממש את הפונקציונליות של מכונת החישוב, ומאוחר יותר, כשיידרשו תכונות אחרות, תוכל לממש אותן בעזרת אותם הרכיבים, על ידי שינוי בתוכנה.
בערך באותו הזמן פנתה חברה נוספת, יצרנית המסופים CTC לאינטל, כדי שתפתח עבורה מעבד על שבב יחיד, שיועד להחליף מעבד קיים במסוף Datapoint 2200(אנ') שמומש על ידי מספר רכיבים, בהם גם מעגלים משולבים כלליים (מימוש כזה מכונה בדרך כלל "מימוש בלוגיקה דיסקרטית"). בפרויקט זה הלקוח הגיע עם סט פקודות מוגדר, הזהה לסט הפקודות של המעבד הקיים. פרויקט זה נקרא 8008, והושלם מאוחר יותר.