stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יותם אבני
ביוגרפיה

יותם אבני נולד ב-1982 בנהריה, בן בכור במשפחה בת שישה ילדים. את כינוי "Defiler" (בתרגום חופשי: "מחלל") קיבל בילדותו כגידוף.
שירת בצה"ל בחיל החינוך בפיקוד צפון. כתב באותה התקופה שירים לצד נאומים רשמיים עבור מפקדיו, לרבות גבי אשכנזי שהיה בתפקיד אלוף פיקוד צפון ושאול מופז שהיה רמטכ"ל. חלק מנאומים אותם כתב יותם אבני שילבו תרגומים משלו לקטעים משירי מטאל מפורסמים.
לאחר שחרורו מצה"ל, עבד תקופה קצרה בחדר מתים בבית חולים בנהריה. נפצע ברגלו מפגיעת רסיס במהלך הפגזות במלחמת לבנון השנייה. אותה התקופה השפיעה על חלק מתכני השירים אותם הוא כתב המשך חייו. היה חבר בלהקה חובבנית Age of strife למשך תקופה.
אבני בעל תואר ראשון בהיסטוריה ופסיכולוגיה ותואר שני בהיסטוריה וחינוך רב-תחומי.
קריירה מוזיקלית > Prey For Nothing

בין השנים 2001 ל-2005 היה חבר בלהקות Frantic, Matricide וAbed. הוציא מספר שירים ומיני-אלבומים עם להקות אלו.
ב-2005 הצטרף ללהקת Prey For Nothing שנוסדה ושחיפשה זמר גרואלינג. אלבום הבכורה של ההרכב, Violence Divine ראה אור ב-2008. חלק גדול ממילות האלבום נכתוב על ידי אבני. ב-2010 הוציא ההרכב אלבום נוסף, Against All Good And Evil. גם באלבום זה אבני כתב את מרבית המילים לשירים. אלבומם השלישי, The Reasoning ראה אור ב-2014.
קריירה מוזיקלית > שיתופי פעולה

בנוסף לעבודתו כסולן Prey For Nothing, אבני שיתף פעולה כזמר אורח עם מספר אומנים בישראל. לדוגמה, אבני שר באלבומיהם של להקות Amaseffer, Salem וכתב טקסטים עבור מגוון להקות מטאל בישראל כמו
Soul Torture, Acropolis, עם הספר ואף Orphaned Land. בנוסף, אבני השתתף כזמר אורח באלבומה של הזמרת אינפי סנואו ובהופעות חיות שלה. השתתף כזמר אורח בהופעות של להקות מטאל ישראליות רבות, כדוגמת דזרט וScardust.
אבני בנוסף הוא כתב במגזין המטאל הישראלי "מטאליסט" ומנחה תוכניות ברדיו זה רוק.
הערות שוליים

↑  אור ברנע, חייל בצבא החשיכה, באתר ynet, 4 במרץ 2011
↑  להקת Frantic, אתר ארכיון המטאל
↑  יותם אבני, אתר ארכיון המטאל
↑  חברי להקת Abed, אתר ארכיון המטאל
↑  השיר A Blessing in the Moor, אתר יו-טיוב
↑  ביצוע לשיר "Guardians Of Asgaard", אתר יו-טיוב
↑  ביצוע לשיר " Queen of Insanity", אתר יו-טיוב
יותם אבני בהופעה של Prey For Nothing, 2016
יותם אבני, בהופעה עם אינפי סנואו
יותם אבני עם להקת Scardust
יותם "דיפיילר" עם להקת דזרט
יאן אובה ולדנר

יאן אובה ולדנר (בשוודית: Jan-Ove Waldner;‏ נולד ב-3 באוקטובר 1965) הוא שחקן טניס שולחן שוודי. הוא אלוף אולימפי ואלוף עולם בעל 15 מדליות מהן 5 מדליות זהב.
המשחקים האולימפיים

1988 - שמינית גמר (יחיד)
1992 - זהב (יחיד)
1996 - שמינית גמר (יחיד)
2000 - כסף (יחיד)
2004 - חצי גמר (יחיד)
אליפות העולם

1983 - כסף (קבוצה)
1985 - כסף (קבוצה)
1987 - כסף (יחיד וקבוצה)
1989 - זהב (יחיד וקבוצה)
1991 - כסף (יחיד), זהב (קבוצה)
1993 - ארד (יחיד), זהב (קבוצה)
1995 - כסף (קבוצה)
1997 - זהב (יחיד), כסף (זוגות)
1999 - ארד (יחיד)
2000 - זהב (קבוצה)
אליפות אירופה

1982 - כסף (יחיד)
1986 - זהב (זוגות וקבוצה)
1988 - ארד (יחיד), זהב (זוגות וקבוצה)
1990 - זהב (קבוצה)
1992 - זהב (קבוצה)
1994 - כסף (יחיד וקבוצה)
1996 - זהב (יחיד, זוגות וקבוצה)
2000 - זהב (קבוצה)
יחסי איטליה–מולדובה

| יחסי איטליה–מולדובה |
| --- | --- |
איטליה: מולדובה


איטליה: מולדובה
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 33,851
אוכלוסייה
59,293,250: 3,025,120
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 16,539
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 5,467
משטר
רפובליקה פרלמנטרית: רפובליקה

יחסי איטליה–מולדובה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין רפובליקת מולדובה. איטליה הייתה אחת מהמדינות הראשונות שהכירו במולדובה ב-21 בפברואר 1992 לאחר עצמאותה מברית המועצות והפיכתה מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית לרפובליקה.
בשנת 2014 שיבח שר החוץ האיטלקי את מולדובה על ניסיונותיה להתקרב למערב אך להשאיר את קשריה עם המזרח חזקים וחמים. איטליה מחזיקה שגרירות בקישינב, בירת מולדובה, אך שגרירה הוא שגריר תושב בוקרשט, בירת רומניה, הסמוכה למולדובה תרבותית וגאוגרפית.
יחסי ליטא – סן מרינו

| יחסי ליטא – סן מרינו |
| --- | --- |
ליטא: סן מרינו


ליטא: סן מרינו
שטח (בקילומטר רבוע)
65,300: 61
אוכלוסייה
2,851,781: 33,579
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,836: 1,855
תמ"ג לנפש (בדולרים)
27,294: 55,254
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

יחסי ליטא–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת ליטא לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סקירה כללית

בין ליטא לסן מרינו התעוררו מגעים בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, מיד לאחר עצמאותה מברית המועצות והפיכתה מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ליטא לרפובליקה דמוקרטית ועצמאית. ליטא הכירה דה יורה בסן מרינו ב-26 באוגוסט 1991 - לא היו תנודות ביחסים שבין המדינות למשך שתים עשרה שנים.
תקופת השקט נגמרה כשבשנת 2003 חתמו ליטא וסן מרינו על הסכם, הסכם זה כלל גם כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
ייצוג

סן מרינו אינה מיוצגת בליטא בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. השגרירות המייצגת שלה בליטא נמצאת בסן מרינו העיר, בירת סן מרינו עצמה.
ליטא אינה מיוצגת בסן מרינו בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. השגרירות המייצגת שלה בסן מרינו נמצאת ברומא, בירת איטליה.
טקמורי סאיגו

| --- | --- |
טקמורי סאיגו- פורטרט שכנראה נעשה אחרי מותו, סביב שנת  1878
טקמורי סאיגו- פורטרט שכנראה נעשה אחרי מותו, סביב שנת  1878
 לידה:  23 בינואר 1828 קגושימה בהאן סצומה
 נהרג:  24 בספטמבר 1877 (בגיל 49) קגושימה בהאן סצומה
 מקום קבורה:  Nanshū Shrine 
 מדינה:  יפן 
 כינוי:  大西郷, 南洲翁, 西郷どん 
 בן או בת זוג:  Ijūin Suga Ai kana Saigo Itoko 
 צאצאים:  Saigō Kikujirō, Toratarō Saigō, Saigō Kikusō 
 השתייכות:  סמוראי בתקופת אדו ביפן
 תקופת הפעילות:  1872–1873 (כשנה) 
 דרגה:  גנרל צבא
 פעולות ומבצעים
 מלחמת בושין  תקרית קינמון  מרד סצומה 
 תפקידים אזרחיים
 מחנך
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
טקמורי סאיגו (ביפנית: 西郷 隆盛;‏ 23 בינואר 1828 - 24 בספטמבר 1877) היה אחד הסמוראים בעלי ההשפעה הרבה ביותר בהיסטוריה של יפן. סאיגו חי בסוף תקופת אדו ובראשית תקופת מייג'י והיה ממנהיגי המאבק להשבת כוחו של הקיסר ולהפלת שלטון השוגון (נקרא גם: בקופו) ביפן.
ראשית חייו

טקמורי סאיגו נולד ב-23 בינואר 1828 בעיר קגושימה בהאן סצומה, ובראשית דרכו שירת כסמוראי מדרג זוטר. הוא נבחר להתלוות לדאימיו של ההאן שלו במסעו לבירה אדו (כיום טוקיו) ב-1854, מסע שמטרתו הייתה חיזוק הקשרים בין שוגונות טוקוגאווה לחצר הקיסרית. משום שלא היה יכול לשמש בתפקיד בכיר בשל מוצאו הנמוך, עבד סאיגו באופן רשמי כגנן של הדאימיו, אולם למעשה היה מאנשי סודו המקורבים ביותר. כסמוראי, סאיגו התעניין תמיד בנושאים צבאיים, אולם בניגוד למיתוס המקובל הוא לא היה אומן חרב או לוחם גדול. למעשה, סאיגו נפגע בקטטה בנעוריו ולא היה יכול להניף חרב עד מותו. הוא היה גנרל, קצין ומצביא, סוכן חשאי ויועץ פוליטי - אבל לא לוחם.
פעילותו של סאיגו בבירה נקטעה בפתאומיות לאחר שראש מועצת הזקנים של השוגון החל לעצור סמוראים בעוון פעילות כנגד הבקופו, ובעקבות מותו של הדאימיו שלו. לכס השלטון בסאצומה עלה אחיינו של הדאימיו הקודם, טדיושי שימאזו. למעשה הדאימיו היה נער חסר כוח, והאיש החזק בנחלה היה אביו, היסמיצו שימאזו שתיעב את סאיגו וראה בו גורם חתרני. סאיגו נמלט חזרה לקגושימה, שם נעצר והוגלה לאממי אושימה, אי דרומי נידח. הוא נקרא לשוב ב-1861, אך היחסים בינו לבין היסמיצו שימאזו הוסיפו להידרדר. לאחר שהיסמיצו האשים אותו בהפרת פקודה, הוגלה פעם נוספת, והפעם הוחזק בתנאים קשים מנשוא, תחילה חודשיים בטוקונושימה ואחר-כך באוקינוארבוג'ימה (אנ') וכמעט מת. חברו ושותפו הפוליטי של סאיגו, טושימיצ'י אוקובו השתדל למענו, וב-1864 הסכים היסמיצו לחון אותו. סאיגו חזר לעבוד בממשלת סצומה וייצג את ענייני ההאן מול השלטון המרכזי.
רסטורציית מייג'י

לאחר שקיבל את הפיקוד על צבא סצומה שחנה בקיוטו כרת סאיגו ברית עם צבא האן אָאיזו כנגד האן צ'ושו, ובכך סיכל ניסיון השתלטות על ארמון הקיסר בבירה. באוגוסט 1864 נשלח סאיגו בתור אחד ממפקדי משלחת עונשין מטעם השוגונות לצ'ושו (מלחמת צ'ושו הראשונה) כדי להענישם על ניסיון ההשתלטות, אולם יותר ויותר החל לחשוב כי האינטרסים של סצומה והבקופו (ממשלת השוגון) אינם מתיישבים אלו עם אלו. לאחר המלחמה, התחוללה הפיכה בצ'ושו ומתנגדי השוגון חזרו לשלוט בהאן. הבקופו הכריז על מסע מלחמה נוסף, מלחמת צ'ושו השנייה, אולם סאיגו כבר לא היה נלהב לסייע בידו. ב-1866 נפגש סאיגו למשא ומתן חשאי עם המנהיג בפועל של צ'ושו, טקיושי קידו. המשא ומתן היה קשה, משום שצ'ושו וסצומה היו עוינים באופן מסורתי זה לזה, ואף נלחמו אחד כנגד השני שנתיים קודם לכן. אולם בתיווכו של ריומה סקומוטו, סמוראי ואיש מחתרת רב קשרים מההאן של טוסה, יושרו ההדורים ונכרתה ברית גורלית בין צ'ושו לסצומה, שנכנסה להיסטוריה כברית סאצ'ו.
בנובמבר 1867 ויתר השוגון טוקוגאווה יושינובו על השלטון והעביר את כל סמכויותיו לקיסר מוצוהיטו, במסגרת עסקה לפיה עבור הוויתורים זכה לשמור על כל נכסיו וקיבל תפקיד בכיר בממשלת הקיסר. סאיגו, ביחד עם קידו ואוקובו, לא היה מוכן לקבל את הפשרה, משום שחשש שהיא תשמר את כוחו של השוגון. בינואר 1868 ביצעו סאיגו, קידו ואוקובו, בשיתוף פעולה עם המנהיג בפועל של טוסה, טייסוקה איטגאקי, הפיכת חצר והשתלטו על ארמון הקיסר. בשיתוף פעולה של בעל בריתם בחצר הקיסרית, האציל טומומי איוואקורה, הם פרסמו צו חתום בידי הקיסר המפטר את השוגון מכל תאריו ושולל ממנו את כל רכושו, אדמותיו ונחלותיו. בעקבות ההפיכה פרצה מלחמת אזרחים, הידועה כמלחמת בושין. לאחר תבוסתו של השוגון בקרבות המכריעים של טובה ופושימי הייתה ידו של הצד הקיסרי על העליונה, וסאיגו עצמו הוביל את הצבא המשותף לעבר בירת השוגון, אדו. לאחר משא ומתן קצר עם מפקד כוחות הבקופו בבירה, הסכים צבא השוגון להיכנע לסאיגו ללא קרב.
בירוקרט

לאחר סיום המלחמה וכניעת השוגון קיבל סאיגו תפקיד בכיר בממשלת מייג'י החדשה, ושיתוף הפעולה שלו סייע לביטול שיטת ההאן ולהחלת גיוס חובה ברחבי יפן. על אף עברו הצנוע קיבל סאיגו את תפקיד ממלא מקום הממשלה בעת העדרה ב-1871–1872 במסגרת משלחת איוואקורה. באותה תקופה כיהן כפילדמרשל, מפקד משמר הקיסר, ראש היועצים הקיסריים ושר האוצר - ולמעשה היה האיש החזק בממשלה. עם זאת, עדויות שונות מלמדות כי סאיגו לא התעניין יותר מדי בתפקידיו המנהליים. ככלל נתן חופש פעולה נרחבי לשרים, ובמהלך ישיבות ממשלה נהג לחמוק החוצה ולבלות שעות רבות בסיפורי מורשת קרב עם חבריו.
משבר סייקנרון

המשבר שהוביל לפרישתו של סאיגו מהממשלה התרחש באוקטובר 1873, והוא ידוע גם כמשבר הסייקנרון. ממלכת קוריאה השמרנית לא הסכימה להכיר ברסטורציית מייג'י והשפילה את השליחים הדיפלומטים היפנים ששוגרו אליה. סאיגו התנגד לדעתם של הקיצוניים בממשלה שתבעו לפלוש לקוריאה, והציע ניסיון אחרון לשמור על השלום: הוא ייסע בעצמו לקוריאה, יסביר לקוריאנים את הרוע שבדרכיהם וינסה לשכנע אותם להכיר בסמכותו של הקיסר היפני. לשותפו הפוליטי טייסוקה איטגאקי כתב כי ככל הנראה הקוריאנים יהרגו אותו, וכך תהיה עילה מוצדקת ליפן לפלוש לקוריאה. עם זאת, ישנם היסטוריונים רבים הסבורים כי סאיגו לא רצה מלחמה, אלא האמין באמת שיוכל להשיג הסדר בין קוריאה ליפן. שאר המנהיגים היפנים התנגדו לרעיון המשלחת, חלקם מסיבות כלכליות וחלקם לאחר שהבינו את חולשתה הצבאית של יפן אל מול המעצמות המערביות. ראש המתנגדים, טושימיצ'י אוקובו לא הצליח לשכנע את שרי הממשלה, אולם באמצעות הפיכת חצר שנודעה לימים כמזימה הסודית, הצליח "לשכנע את הקיסר" לדחות את המשלחת של סאיגו ללא הגבלת זמן. במחאה על דחיית הרעיון התפטר סאיגו ושב לקגושימה. חמישה מבכירי הממשלה התפטרו עמו, ביניהם שר המשפטים שימפיי אטו, שר החוץ טנאומי סואג'ימה והיועץ הקיסרי הבכיר טייסוקה איטגאקי. קצינים וחיילים רבים ממשמר הקיסר, מהצבא וכן עובדים בשירות המדינה התפטרו עמם ועזבו את טוקיו.
עמדותיו הפוליטיות

לפי המיתוס המקובל, נהוג לחשוב כי סאיגו היה ריאקציונר שהתנגד למודרניזציה, אולם למעשה אין הדבר נכון. כאשר כיהן כשר האוצר וראש היועצים הקיסרים בין 1871 ל-1873 נערכו רפורמות מודרניות רבות ביפן: חוק הגיוס הכללי (שסאיגו לא אהב אך גם לא התנגד לו בפומבי), מיסוי של קצבאות הסמוראים וכן הקמתן של מערכות חינוך ומשפט מודרניות. גם לאחר התפטרותו לא התנגד סאיגו למודרניזציה ככזו, אלא רק לאופן שבו ניהלה אותה הממשלה. לדעתו, מעצמות המערב השיגו את עליונתן הצבאית בשל עוצמה מוסרית ורוחנית, לא רק עליונות חומרית. הוא האשים את ממשלת יפן כי במקום להבין את סוד כוחו האמיתי של המערב בתחום המוסרי, היא מחקה רק את ההיבטים השטחיים של התרבות האירופית ובונה "צעצועים" מפוקפקים כמו פסי רכבת וקווי טלגרף. בו בזמן, היא רומסת ודורסת את מעמד הסמוראים, דנה את לוחמיה הנאמנים לשעבר לחיי עוני ומתעלמת מכל הטוב, היפה והראוי לשימור בערכיה המסורתיים של יפן. יותר מאשר מחלוקת על עצם המודרניזציה, המחלוקת בין סאיגו לממשלה הייתה על הקצב, הסדר ואופן הביצוע.
במהלך כל חייו, האמין סאיגו באסכולה הקונפוציאנית של ואנג יאנג מינג שהדגישה את חשיבות הפעולה הנובעת מאינסטינקט מוסרי. לדעתה, המעשה המוסרי היה חשוב יותר מהלמדנות הרשמית או משינון טקסטים מן השפה ולחוץ כמצוות אנשים מלומדה.
זיכרון ומורשת

סאיגו טקמורי הפך לאחר מותו לסמל של גבורה והקרבה, וניסיונה של הממשלה להכריז עליו כמורד ובוגד אף פעם לא תפס בתרבות הפופולרית. אגדות רבות נפוצו על סאיגו לאחר מותו. לפי אחת העקשניות שבהן, הוא ביצע ספוקו (התאבדות סמוראית מסורתית) כדי לא ליפול בידי צבא הממשלה. אגדות אחרות היו פנטסטיות יותר. יש שאמרו כי סאיגו נמלט לכוכב מאדים (ב-1878 מאדים היה קרוב באופן חריג לכדור הארץ ונראה בבירור בלילות), או שהפליג בחשאי לרוסיה ובעתיד יחזור עם צי רוסי גדול כדי לכבוש את יפן.
לאור האהדה הציבורית העזה לה זכה סאיגו לאחר מותו בשל הקרבתו למען ערכי הסמוראים המסורתיים, חננה אותו ממשלת מייג'י לאחר מותו ב-22 בפברואר 1889. חלק מתלמידיו של סאיגו, שנשבעו להמשיך את "מורשתו", הקימו את האגודה הלאומנית הידועה כאגודת האוקיינוס השחור (יפנית: גניושה) שהקדישה את פעילותה למען התפשטות יפנית ביבשת וכיבוש קוריאה.
בתרבות

הסרט "הסמוראי האחרון" משנת 2003 התבסס על אירועי מרד סצומה, ואת סאיגו גילם השחקן היפני קן ואטאנבה.
ראו גם

טושימיצ'י אוקובו
טקיושי קידו
לקריאה נוספת

Ravina, Mark. The Last Samurai: The Life and Battles of Saigo Takamori. John Wiley and Sons, 2011. ISBN 9781118045565.
Yates, Charles, Saigo Takamori: the Man behind the Myth, London/New York: Kegan Paul International, 1999
Buck, James H., "The Satsuma Rebellion of 1877: from Kagoshima through the Siege of Kumamoto Castle", Monumenta Nipponica 28:4 (Winter, 1973), 427-66
סאיגו במדים בסגנון צרפתי
יחיאל סגל

אין תמונה חופשית
יחיאל סגל (1886 - 1962) היה מראשוני אדריכלי הנוף בישראל.
קורות חיים

יחיאל סגל נולד בעיירה פלונגיאן שבליטא למשפחה יהודית אורתודוקסית. בשנת 1901 נשלח ללמוד גננות בבית הספר היהודי לגננות באהלם (Ahlem כיום רובע בעיר הנובר) שבגרמניה. לאחר סיום הלימודים, בשנת 1904, עבד כגנן וכמתכנן גנים בגרמניה, בפרנקפורט. במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הגרמני ועסק בגידול ירקות. לאחר המלחמה עבר לצרפת ומשם הגיע לארץ ישראל בשנת 1919–1920 בהזמנתו של ארתור רופין וחברת הכשרת הישוב. בשנים 1919–1920 הוא לקח חלק בתכנון המוקדם של קמפוס האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1920 הוא התיישב בתל אביב והחל לעבוד כגנן הראשי של עיריית תל אביב. משנת 1924 החל לעבוד כאדריכל עצמאי.
יחיאל סגל תכנן בשנים הראשונות גנים עירוניים ובתים פרטיים. בשנת 1929 תכנן את הגן הבוטני בבית הספר החקלאי במקוה ישראל ובהמשך תכנן גם את בית הספר החקלאי במגדיאל. בשנות ה-30 וה 40 תכנן גם בתים פרטיים ובתי הבראה של קופת חולים. בשנות ה-40 החל לתכנן גנים בקיבוצים.
לאחר קום המדינה השתתף בצוות שתכנן את האוניברסיטה העברית בגבעת-רם. כולל תכנון של נטיעות היסוד ותוכניות הפיתוח של הפקולטות הראשונות.
בנו, יוסף סגל, למד גם הוא אדריכלות נוף, בצרפת, בורסאי ולאחר סיום לימודיו, בשנת 1952, הצטרף לאביו ועבד איתו עד לפטירתו של יחיאל סגל בשנת 1962.
קורות חיים > עבודות

מקוה ישראל, הגן הבוטני- 1929 - מקוה ישראל
הגן בבית ביאליק בתל אביב - 1924
גן בנימין בחיפה 1925
ימק"א ירושלים ירושלים - 1932
קריית מאיר, תל אביב - 1936
גן חוסמסה, חולון - 1937
גן המושבה, ראשון לציון - 1932
בית בוסל, צפת - 1946
בית הבראה ארזה, ליד ירושלים
גן הזיכרון, קיבוץ לוחמי הגטאות - 1956
בית החולים דונולו, יפו
קורות חיים > עבודות > עבודות בקיבוצים

כפר מסריק
גן שמואל
קיבוץ גשר
קבוצת כנרת
שער הגולן
עין שמר
יד מרדכי
עין השופט
עברון
ראש הנקרה
קורות חיים > פרס סגל לאדריכלות נוף

עם פתיחת המסלול לאדריכלות נוף בטכניון הוחלט על ידי אגודת אדריכלי הנוף והמשפחה לתת מלגה לפרס לפרויקט השנתי המצטיין. הפרס ניתן כל שנתיים לפרויקט הגמר המצטיין. לאחר מותו של בנו, אדריכל הנוף יוסף סגל, שונה הפרס לפרס על שם יחיאל ויוסף סגל.
הערות שוליים

↑  שכונת קריית מאיר, כיום מצפון לרחוב מאנה ממזרח לאבן גבירול, תל אביב, יד יצחק בן-צבי, הספרייה הלאומית
טמרין משופם

| טמרין משופם |
| --- | --- |
 טמרין משופם
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים רחבי אף
משפחה:: מרמוסטיים
סוג:: טמרין
מין:: טמרין משופם
שם מדעי
 Saguinus mystax ‏שפיקס, 1823
תחום תפוצה


טמרין משופם (שם מדעי: Saguinus mystax) הוא מין של פרימט מסוג טמרין. תפוצת טמרין זה הוא בברזיל ובפרו.
מיון טקסונומי

למין זה בין 1 ל-3 תת-מינים. ישנם חוקרים המכלילים במין זה את הטמרין אדום-שיער כתת-מין ולא כמין נפרד. ישנו תת-מין פלוטו (Saguinus mystax pluto) אשר יש חוקרים המחשיבים אותו כמין נפרד. בערך זה אנו נלך לפי החוקר קולין גרובס אשר שייך את פלוטו כתת-מין של הטמרין המשופם וכמין נפרד את טמרין האדום שיער. 
קיימים שני תת-מינים:
טמרין משופם פלוטו -(שם מדעי: S. m. pluto).
טמרין משופם משופם - (שם מדעי: S. m. mystax).
בנוסף, ב-1981 התגלתה אוכלוסייה נפרדת בצפון בוליביה אשר ייתכן כי הוא תת-מין של טמרין משופם או של טמרין לבן-שפתיים או שייתכן והוא אב קדמון משותף של שני המינים האלו.
תיאור

צבע שני תת-המינים הוא חום-שחור מלבד שערות אפורות בגב וצבע לבן מסביב לפה, לעיניים, לאוזניים ולעיתים באזור איברי הרבייה. ההבדל בין שני תת-המינים הוא שלמין המשופם כל הזנב בצבע חום-שחור ולתת המין פלוטו יש כתם לבן בקצה הזנב.
אורך הגוף 25 ס"מ.
אורך הזנב 39 ס"מ.
משקל בין 500 לבין 640 גרם.
מזון

טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים. את המין הזה טורפים נחשים (בעיקר בואה ואנקונדה), עופות דורסים (בעיקר ממשפחת הבזיים) ופרטים קטנים ממשפחת החתוליים.
מחזור החיים

הנקבה השלטת מתעברת כל 11 עד 20 חודשים. לאחר הריון של 140 עד 150 יום נולדים תאומים לא זהים. בניגוד לשאר מיני הטמרין, במין זה הנקבה מטפלת בגורים לאחר לידתם ולא הזכרים. הנקבות מגיעות לבגרות מינית לאחר 17 חודשים והזכרים לאחר 18 חודשים.
מין זה חי 20 שנה.
תפוצה

תת-מין פלוטו - תפוצתו בברזיל במדינת אמזונאס. תת-מין זה גובל במערב בתפוצת טמרין אדום שיער באזור נהר פורוס בצפון הוא מגיע עד לנהר אמזונאס
תת-מין משופם - במזרח פרו מנהר אוקיאלי במערב ועד לגבול עם ברזיל (נהר ז'ורואה), במזרח בדרום ממפגש הנהרות אוקיאלי ואורובמבה ועד נהר מרניון בצפון.
גודל הקבוצות הוא בין 5 ל-8 פרטים.
שטח התפוצה הוא בין 250 ל-470 דונם (שטח לא ודאי) וצפיפות הפרטים הוא בין 30 ל-44 פרטים לק"מ2 תלוי באזור.
תפוצה > מקום מחיה

תת מין זה חי ביערות גשם ראשוניים ומשניים עד לגובה של 600 מטר מעל לגובה פני הים.
תת המין משופם חי באותו מקום חיות של תת-המין של טמרין חום-ראש (Saguinus fuscicollis fuscicollis). תת-המין פלוטו חי באותו מקום חיות של תת-המין טמרין חום-ראש אווילה-פירס (Saguinus fuscicollis avilapiresi), מלבד זאת נצפו קבוצות שמכילות פרטים משני מינים אלו כאשר תת-המין של טמרין משופם אחראי על ההגנה מצמרות העצים ותת-המין של טמרין חום-ראש אחראי על התקפות בקרקע ושל חיות מטפסות.
מצב שימור

כלל האוכלוסייה יציבה מלבד תת-מין פלוטו שאוכלוסייתו פוחתת, אולם כל תת-המינים אינם נמצאים בסכנה.
הערות שוליים

1 2  טמרין משופם באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  על פי ספרו Primate Taxonomy שפורסם על ידי הוצאת הספרים של סמית'סוניאן ב-2001
יוסי בן יוסי

יוסי בן יוסי היה פייטן יהודי שפעל בתקופה הקדם-קלאסית של הפיוט, ומשוער כי פעילותו הייתה במאה החמישית או המאה השישית. יוסי בן יוסי הוא הפייטן הקדום ביותר, והיחיד מתקופה זו, הידוע בשמו. על חייו ידועים פרטים ספורים בלבד, והם כי חי בארץ ישראל בתקופת הסבוראים ושכונה "היתום" ו"כהן גדול". יוסי בן יוסי הוא הפייטן היחיד שנזכר בספרו של יונה אבן ג'נאח שאינו ספרדי.
היו שכינוהו "היתום" כי יהודי אירופה לא הכירו מצב שבן נקרא על שם אביו אלא אם נפטר קודם ולכן שיערו שהאב נפטר לפני לידתו. יש שהציעו לזהותו עם אמורא בשם זה הנזכר בתלמוד הירושלמי.
פיוטיו

פיוטיו של בן יוסי, מיוחדים בסגנונם העשיר והמליצי, אך עם זאת כתובים בשפה פשוטה. הם כתובים במשקל תיבות, אך אין בהם חרוזים. בפיוטיו מופיעים לראשונה רמזים למדרשי חז"ל, תופעה שהפכה בהמשך לאחד המאפיינים המרכזיים של הפיוט הקלאסי והפייטנים שהלכו בעקבותיו. רוב פיוטיו של היתום אבדו,[דרוש מקור] וכיום ידועים לנו מספר פיוטים לראש השנה וליום כיפור.
פיוטיו > לראש השנה

סדרת תקיעתות לראש השנה:
”אֲהַלֶלָה אֱלֹהַי אָשִׁירָה עֻזּוֹ” – למלכויות – א"ב כפול, ללא חרוז, כל שורה מסתיימת במילה ”מלוכה”.
”אֶפֶחַד בֶּמַעֲשַׂי אֶדְאַג בְּכָל עֵת” – לזכרונות – א"ב כפול, ללא חרוז, כל שורה מסתיימת במילה ”זיכרון”.
”אָנוּסָה לְעֶזְרָה אֶמְצָא נֶגְדִּי אֵל קָרוֹב לִי” – לשופרות – א"ב כפול, ללא חרוז, כל שורה מסתיימת במילה ”בְקוֹל”.
סדרת תקיעתות זו זכתה ליוקרה רבה ולתפוצה עצומה בקהילות ישראל, בפרט לאחר שנכללה בסידור רב סעדיה גאון שהמליץ על אמירתה. היא הגיעה גם ליהדות אשכנז ונכללה שם בתפילות היום השני של ראש השנה. בשל יוקרתה ותפוצתה, הפכה סדרת תקיעתות זו מודל לחיקוי, ופייטנים שונים שכתבו תקיעתות עיצבו אותן על פי המבנה שקבע יוסי בן יוסי.
בין אלה ניתן למצוא מספר פייטנים אנונימיים, אך גם פייטנים ידועי שם כרבי אלעזר בירבי קליר ורבי שלמה אבן גבירול.
פיוטיו > ליום כיפור

”אָמְנָם אֲשָׁמֵינוּ עָצְמוּ מִסַּפֵּר” – סליחה לתפילת ערבית של יום כיפור.
”אַתָּה כּוֹנַנְתָּ עוֹלָם בְּרֹב חֶסֶד” – סדר עבודה.
”אַזְכִּיר גְּבוּרוֹת אֱלוֹהַּ נֶאְדָּרִי” – סדר העבודה.
” אֲסַפֵּר גְדֹלוֹת עֹשֶׂה גְדֹלוֹת” – סדר העבודה.
פיוטיו > ליום כיפור > אמנם אשָמֵינו עצמוּ מִסַפּר

סליחה הנאמרת בתפילת ערבית של יום הכיפורים לפי מנהגי האשכנזים. הפזמונים המתחלפים של הסליחה 'אמנם אשמינו עצמו מספר', שבהרבה קהילות נוהגים לומר רק אותם (וכן את השורות האחרונות) ולא את הסליחה כולה, הם:
פזמונות אלו גם הולחנו והפכו לשיר נפוץ – דרכך אלוקינו.
פיוטיו > חטאנו צורנו

בחודש ספטמבר 1935 פרסם יוסף מרכוס בדו שנתון חורב, כי מצא באוסף מגניזת קהיר השמור בבית המדרש לרבנים באמריקה, 2 דפים בלויים, מתוך מסמך הידוע ככתב יד אדלר 3337. על דפים אלו, מצא לדבריו, כתובה בכתב רש"י רהוט, סליחה עם הפזמון: ”חָטָאנוּ צוּרֵנוּ סְלַח לָנוּ יוצְרֵנוּ”. על הסליחה מופיעה הכותרת: "חטאנו ליוסי בן יוסי". לדבריו של מרקוס, אכן, סגנון הכתיבה זהה לסגנון כתיבתו של יוסי בן יוסי.
"חטאנו" מאת: יוסי בן יוסי/ 2 בתים ראשונים
ראו גם

פיוט
לקריאה נוספת

אהרון מירסקי (עורך), פיוטי יוסי בן יוסי, מוסד ביאליק, ירושלים, תשל"ז / 1977.
הערות שוליים

↑  אוצר ישראל ערך יוסי בן יוסי, ור' אנציקלופדיה לחכמי התלמוד, ראובן מרגליות
↑  על יוסי בן יוסי מאמרו של אהרן מירסקי באתר דעת
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות,  פרק ג', הלכה ד'.
↑  סדור רב סעדיה גאון, ירושלים תש"א, עמ' רכה ואילך, באתר היברובוקס.
↑  יוסף היינימן, "מלכויות, זכרונות ושופרות", מעיינות ט, ימים נוראים ב', בעריכת חיים חמיאל, ירושלים: תשכ"ח, עמ' 555–556, באתר היברובוקס; שולמית אליצור, "קטעי תקיעתות בנוסח יוסי בן יוסי", תרביץ נג [ד] (תמוז תשמ"ד), עמ' 547–553, באתר אוצר החכמה.
↑  פיוטי יוסי בן יוסי, אהרן מירסקי, עמוד 118. מהדורת תש"ן (1990) הוצאת מוסד ביאליק
↑  הרב ד"ר יוסף מרכוס,, פיוט חדש ליוסי בן יוסי, חורב – מאסף מוקדש לתולדות ישראל וספרותו חוברת תשרי ה'תרצ"ו, באתר היברובוקס
↑  חלקים מהגניזה הֹקהירית הגיעו לספריות חשובות, כגון: הספרייה בסנקט פטרבורג, בפריז, באוקספורד, וכן לבית המדרש לרבנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290832105171  GND: 105540841X  ISNI: 0000 0000 5491 1273  LCCN: no96061363  SELIBR: 267674  VIAF: 61143302   WorldCat (עם VIAF): 61143302
יאן אוגה פיורטופט

יאן אוגה פיורטופט (בנורווגית: Jan Åge Fjørtoft, נולד ב-10 בינואר 1967 בגורסקן שבנורווגיה) הוא כדורגלן עבר נורווגי ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצות שונות בנורווגיה, אנגליה, אוסטריה וגרמניה. פיורטופט ערך 71 הופעות והבקיע 20 שערים במדי נבחרת נורווגיה עמה השתתף במונדיאל 1994.