stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היפר-אינפלציה ברפובליקת ויימאר
ייצוב המטבע

הכלכלה המוניטרית הגרמנית הושפעה באותה תקופה מאוד מהשרטליזם ומהאסכולה ההיסטורית הגרמנית, שהתנתה את האופן שבו נותחו ההיפר-אינפלציה. משבר ההיפר-אינפלציה הוביל כלכלנים ופוליטיקאים בולטים לחפש אמצעי לייצוב המטבע הגרמני. באוגוסט 1923, הכלכלן, קרל הלפריך, הציע תוכנית להנפקת מטבע חדש, "רוגנמרק" ("מארק שיפון"), שיגובה באג"ח משכנתא צמודות למחיר השוק של דגן שיפון. התוכנית נדחתה בגלל המחיר המשתנה מאוד של שיפון בסימני נייר.
שר החקלאות הנס לותר הציע תוכנית שהחליפה את הזהב בשיפון והובילה להנפקת הרנטמארק ("מארק המשכנתא"), מגובה באג"ח הצמודות למחיר השוק של הזהב. איגרות החוב הזהב הוצמדו למדד של 2,790 מארק זהב לק"ג זהב, זהה לגולדמרק שלפני המלחמה. רנטמארקים לא היו ניתנים לפדיון בזהב אלא רק צמודים לאג"ח הזהב. התוכנית אומצה בצווי רפורמה מוניטרית ב-13–15 באוקטובר 1923. בנק חדש, הרטנבנק, הוקם על ידי הנס לותר כשהיה שר האוצר.
לאחר ה-12 בנובמבר 1923, כאשר היילמאר שאכט הפך לממונה על המטבע, הבנק המרכזי של גרמניה (הרייכסבנק) לא הורשה להוזיל שטרות אוצר ממשלתיים נוספים, מה שאומר שגם ההנפקה המקבילה של מארקים בנייר פסקה. הוזלה של שטרות מסחריים הותרה וכמות הרנטמארקים התרחבה, אך הנושא היה בפיקוח קפדני כדי להתאים לעסקאות מסחריות וממשלתיות שוטפות. הרנטנבנק סירב אשראי לממשלה ולספקולנטים שלא יכלו ללוות רנטמארקים, כי רנטמארקים לא היו הילך חוקי.
ב-16 בנובמבר 1923 הוצג רנטנמרק החדש כדי להחליף את המארקים בנייר חסרי הערך שהונפקו על ידי הרייכסבנק. 12 אפסים נחתכו מהמחירים, והמחירים הנקובים במטבע החדש נותרו יציבים.
כשנשיא הרייכסבנק, רודולף האוונשטיין, מת ב-20 בנובמבר 1923, מונה שאכט להחליף אותו. עד 30 בנובמבר 1923, היו 500,000,000 רנטמארקים במחזור, אשר עלו ל-1,000,000,000 עד 1 בינואר 1924, ול-1,800,000,000 רנטמארקים עד יולי 1924. בינתיים, המטבע הישן פאפירמארק המשיך להיות במחזור. סך המארקים בנייר עלה ל-1.2 סקסטיליון (1,200,000,000,000,000,000,000) ביולי 1924 והמשיך לרדת בערכם לשליש מערך ההמרה שלהם ברנטנמארקים.
ב-30 באוגוסט 1924, חוק מוניטרי התיר החלפת שטר של 1 טריליון פאפירמארק לרייכסמארק חדש, בשווי זהה לרנטמארק. עד 1924 דולר אחד היה שווה ערך ל-4.2 רנטמארק.
שערוך

בסופו של דבר, חלק מהחובות הוחזרו כדי לפצות את הנושים באופן חלקי על הירידה הקטסטרופלית בערכם של חובות שנרשמו בפאפירמארק לפני ההיפר-אינפלציה. צו משנת 1925 החזיר חלק מהמשכנתאות בשיעור של 25% מהערך הנקוב במטבע החדש, למעשה פי 25,000,000,000 מערכן בפאפירמארקים הישנים, אילו הוחזקו במשך חמש שנים לפחות. באופן דומה, חלק מהאג"ח הממשלתיות הוחזרו בשיעור של 2.5% מהערך הנקוב, שישולמו לאחר תשלום הפיצויים.
חוב משכנתא הוחזר בשיעורים גבוהים בהרבה מאשר איגרות חוב ממשלתיות. החזרת חלק מהחובות וחידוש המיסוי האפקטיבי בכלכלה שעדיין הרוסה גרמו לגל של פשיטות רגל של חברות.
אחד הנושאים החשובים של התייצבות היפר-אינפלציה הוא "השערוך". המונח מתייחס בדרך כלל להעלאת שער החליפין של מטבע לאומי אחד מול מטבעות אחרים. כמו כן, זה יכול להיות revalorization, החזרת ערכו של מטבע שפוחת על ידי אינפלציה. לממשלת גרמניה הייתה הברירה של חוק שערוך כדי לסיים את ההיפר-אינפלציה במהירות או לאפשר התפשטות והפרעות פוליטיות ואלימות ברחובות. הממשלה טענה בפירוט כי האינטרסים של הנושים והחייבים צריכים להיות הוגנים ומאוזנים. לא מדד המחירים של רמת החיים ולא מדד מחירי המניות נחשבו רלוונטיים.
חישוב יחס ההמרה נשפט במידה ניכרת למדד הדולר וכן למדד המחירים הסיטוניים. באופן עקרוני, ממשלת גרמניה הלכה על קו ההנמקה מכוונת השוק לפיה מדד הדולר ומדד המחירים הסיטונאי יעידו באופן גס על רמת המחירים האמיתית בכלל בתקופת האינפלציה הגבוהה וההיפר-אינפלציה. בנוסף, השערוך נקשר בסימן שער החליפין ובדולר כדי לקבל את ערך הגולדמארק.
לבסוף, חוק השערוך של משכנתאות ותביעות אחרות מיום 16 ביולי 1925 (Gesetz über die Aufwertung von Hypotheken und anderen Ansprüchen או Aufwertungsgesetze) כלל רק את היחס בין הפאפירמארק לגולדמארק לתקופה מ-1 בינואר 1918, עד 30 בנובמבר 1923, ובימים הבאים. האינפלציה הדוהרת גרמה אפוא לסיומו של עיקרון "מארק שווה מארק", שהוכר, עקרון הערך הנומינלי.
התקיים ערעור על החוק בבית המשפט העליון של הרייך הגרמני (Reichsgericht), אך הישיבה החמישית שלה קבעה, ב-4 בנובמבר 1925, שהחוק הוא חוקתי, אפילו לפי מגילת הזכויות והחובות של הגרמנים (סעיפים 109, 134, 152 ו-153 לחוקה). המקרה יצר תקדים לביקורת שיפוטית בפסיקה הגרמנית.
גורמים

היסטוריונים וכלכלנים חלוקים ביניהם לגבי הגורמים להיפר-אינפלציה הגרמנית, במיוחד בשאלה האם היא נגרמה מתשלומי פיצויים.
הסכם ורסאי הטיל חוב לא מוגדר על גרמניה, שתוכנית התשלומים של לונדון שסוכמה במאי 1921 קבעה שהוא בעצם 50 מיליארד מארק באיגרות חוב A ו-B, שניתן לשלם בחלקן בעין עם סחורות כמו פחם ועץ, וחלקו בזהב ומטבע קשה במזומן. מיוני 1921, כאשר שולם תשלום בודד של מיליארד מארק זהב (בערך 1.4% מהתל"ג הנומינלי של גרמניה בשנת 1925), ועד להסכמת תוכנית דוז בסוף 1924, רק תשלומים קטנים יחסית במזומן שולמו על ידי גרמניה, אם כי חלקים מהתשלומים נמשכו. לדוגמה, מתוך 300 מיליון גולדמארק המגיעים במסגרת קצבה משתנה בנובמבר 1921, רק 13 מיליון שולמו, ומתוך כ-3 מיליארד גולדמארק בסך הכל לפי תשלומים ב-1922, רק 435 מיליון שולמו במזומן.
ההנהגה של גרמניה טענה כי, כשהזהב התרוקן, האינפלציה התרחשה במהלך 1921–1923 עקב ניסיונות לקנות מטבע זר במטבע גרמני במאמץ לבצע תשלומים במזומן כפיצויים. זה יהיה שווה ערך למכירת מטבע גרמני בתמורה לתשלום במטבע חוץ, אבל הגידול שנבע מכך בהיצע המארקים הגרמניים בשוק גרמה למארק הגרמני לרדת במהירות בערכו.
מומחים בריטיים וצרפתים טענו כי ההנהגה הגרמנית מלבה בכוונה את האינפלציה כדרך להימנע מתשלום פיצויים, כמו גם דרך להימנע מרפורמות תקציביות - דעה שנתמכה מאוחר יותר על ידי ניתוח של התיעוד של קנצלרית הרייך המראה שרפורמת המס והתייצבות המטבע עוכבו בשנים 1922–1923 בתקווה להפחתת השילומים. במיוחד, ניתוח של בעלות הברית של סטטיסטיקה גרמנית הראה שהדפסת מטבעות נייר שימשה כדי לשמור על שיעורי מס נמוכים בהרבה מאשר במדינות בעלות הברית, כדי לממן רמות גבוהות יחסית של הוצאות המדינה, ושהשפעה זו הוחמרה בשל בריחת הון בלתי מוגבלת מגרמניה. תשלומי הפיצויים נמשכו פחות או יותר במלואם מ-1924 עד 1931 ללא חזרה של היפר-אינפלציה, ולאחר 1930, גרמניה מחתה על כך שתשלומי הפיצויים הם דפלציוניים. האינפלציה גם אפשרה לממשלת גרמניה לשלם את החובות המקומיים המשמעותיים שלה, במיוחד חובות המלחמה, במארקים מופחתים.
נקודה אחת שהיסטוריונים נוטים להסכים עליה היא שהדפסת מזומנים על ידי ממשלת גרמניה לביצוע תשלומים לעובדים השובתים ברוהר, שסירבו לבצע משלוחי פיצויים לבעלות הברית, תרמה להיפר-אינפלציה. כיבוש הרוהר גרם גם לירידת התפוקה הגרמנית.
ללא קשר לסיבה לירידת ערכו של המטבע הגרמני, הירידה גרמה לעלייה מהירה במחירי הסחורות, והגדילה את עלות תפעול ממשלת גרמניה, אשר לא ניתן היה לממן על ידי העלאת מיסים מכיוון שהמיסים הללו ישולמו במטבע הגרמני שערכו צנח. הגירעון שנוצר מומן על ידי שילוב כלשהו של הנפקת איגרות חוב ופשוט יצירת עוד כסף, גם הגדלת היצע הנכסים הפיננסיים הנקובים במרק גרמני בשוק וגם הוזלה נוספת של מחיר המטבע. כשהעם הגרמני הבין שהכסף שלהם מאבד מערכו במהירות, הם ניסו לבזבז אותו במהירות. המהירות המוניטרית המוגברת גרמה לעליית מחירים מהירה יותר ויותר, ויצרה מעגל קסמים.
לממשלה ולבנקים היו שתי חלופות לא מקובלות. אם הם יעצרו את האינפלציה, יהיו פשיטות רגל מיידיות, אבטלה, שביתות, רעב, אלימות, התמוטטות הסדר האזרחי, התקוממות ואולי אפילו מהפכה. אם הם ימשיכו את האינפלציה, הם היו מפרים את החוב הזר שלהם. עם זאת, הניסיון להימנע הן מאבטלה והן מחדלות פירעון נכשל בסופו של דבר כאשר גרמניה חוותה את שניהם.
תוצאות ומורשת

תקופת ההיפר-אינפלציה ברפובליקת ויימאר בתחילת שנות ה-20 לא הייתה המקרה הראשון או אפילו החמור ביותר של אינפלציה בהיסטוריה. עם זאת, היא הייתה נושא לניתוח ולוויכוח הכלכלי המלומד ביותר. ההיפר-אינפלציה משכה עניין משמעותי, שכן רבות מההתנהגויות הכלכליות הדרמטיות והחריגות הקשורות כעת להיפר-אינפלציה תועדו לראשונה באופן שיטתי: עליות מעריכיות במחירים ובריביות, דהנומינציה של המטבע, בריחה של צרכנים ממזומן לנכסים קשים והתרחבות מהירה של תעשיות. שהפיק את הנכסים האלה.
מאז ההיפר-אינפלציה, המדיניות המוניטרית הגרמנית שמרה על דאגה מרכזית בשמירה על מטבע בריא, חשש שהשפיע על משבר החוב האירופי. על פי מחקר אחד, גרמנים רבים מערבבים בין ההיפר-אינפלציה ברפובליקת ויימאר לבין השפל הגדול, ורואים בשני האירועים הנפרדים משבר כלכלי אחד גדול שהקיף הן עלייה מהירה במחירים והן באבטלה המונית.
המארקים המנופחים, חסרי הערך, נאספו בהרחבה בחו"ל. הלוס אנג'לס טיימס העריך ב-1924 שיותר מהשטרות שהוצאו מהמחזור הופצו בארצות הברית מאשר בגרמניה.
חברות הגיבו למשבר על ידי התמקדות באותם מרכיבים של מערכות המידע שלהם שהם זיהו כחיוניים להמשך הפעילות. בתחילת הדרך ההתמקדות הייתה בהתאמת הסדרי מכירה ורכש, שינויים בדיווח הכספי ושימוש במידע לא כספי יותר בדיווח הפנימי. עם האצה המתמשכת של האינפלציה, משאבי האנוש נפרסו מחדש לתפקידים הארגוניים הקריטיים ביותר, במיוחד אלה המעורבים בתגמול העבודה. ישנן עדויות לכך שחלקים מסוימים של מערכות חשבונאות ארגוניות נפלו לרעה, אך הייתה גם חדשנות.
שוחור (לבנון)

| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  דרום לבנון
 נפה:  צור
 שטח:  7.8 קמ"ר
 גובה:  420 מטרים
 קואורדינטות:  33°18′00″N 35°22′00″E﻿ / ﻿33.3°N 35.36666667°E﻿ / 33.3; 35.36666667 
 http://shohour.org
 he
 
שוחור (נכתב גם סוחור או שחור; בערבית: شحور, בתעתיק מדויק: שחור) הוא כפר שיעי הנמצא בדרום לבנון, על גבעה הגובלת בנהר הליטני, והוא חלק ממחוז דרום לבנון. הוא נמצא 95 קילומטרים מביירות, וכ-25 קילומטרים מהגבול עם ישראל.
בכפר ישנם 2 בתי ספר ידועים.
שם

על פי החוקר אדוורד פאלמר, שם הכפר משמעו "קיר בוץ" או "חלק בולט". אי אפשר להתעלם מהצליל הדומה לשם העברי 'יששכר'.
היסטוריה

בסקירה של 1596 הכפר מופיע בשם "איסחור", במחוז (סנג'ק) צפת. נרשם שבכפר יש 48 בתי אב מוסלמים, ששילמו מס של 25% על החקלאות ורעיית הצאן המקומית, בנוסף לטחנת מים מקומית, עם רווח של 3,067 אקצ'ות עות'מאניות.
בשנת 1710 נולד בכפר סייד סאלח אבּן מוחמד שַׁ֫רַף א-דין (ער'), שהיה מהבולטים שבמנהיגי העדה השיעית בדרום לבנון, ונרדף על ידי מושל איילט צידון, אחמד פאשה אל-ג'זאר, שהרג את אחד מילדיו וכלא אותו ל-9 שנים.
במאה ה-19 הקים מנהיג הכפר על גדות נהר הליטני טחנה.
בשנת 1881 הקרן לחקר ארץ ישראל רשמה את הספר בסקר ארץ ישראל המערבית בתור כפר גדול עם בתים טובים, המאכלס 600 תושבים שיעים שמקבלים מים מבאר ומעיינות מקומיים.
היסטוריה > תקופת המנדט הצרפתי (1920–1943)

זמן קצר לאחר שצרפת הכריזה על המנדט הצרפתי בלבנון הגדולה, חיילים צרפתים שרפו את ביתו של מנהיג שיעי מקומי שפעל בצור.
היסטוריה > מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990)

כשפרצה מלחמת האזרחים בלבנון הכפר שוחור נכנס לטריטוריה בשליטתה של מיליציית התנועה הלאומית הלבנונית, שהייתה מיליציית בובה של שליט סוריה חאפז אל-אסד. הכפר היה באזור השליטה שלה עד הפלישה הישראלית ללבנון ב-1982. זמן קצר לאחר מכן הוא נכנס לשטח בניהול יוניפי"ל עד לסוף המלחמה.
היסטוריה > התקופה המודרנית

במלחמת לבנון השנייה בשנת 2006 הכפר לא הותקף על ידי ישראל, מכיוון שהמלחמה הסתיימה לפני שכוחות צה"ל הגיעו אליו.
הערות שוליים

↑  אדווארד פאלמר, סקר ארץ ישראל המערבית, 1881, עמ' 32
↑  אוטחוט ועבדול פתח, ניהול אוכלוסיית מחוז צפת במאה ה-19., 1979, עמ' 6
↑  Halawi, Majed (1992). A Lebanon Defied - Musa Al-sadr And The Shi'a Community. Boulder - San Francisco - Oxford: Westview Press. pp. 122–125.
↑  קיצ'נר וקונדר, סקר ארץ ישראל המערבית, 1881, עמ' 94
↑  Ajami, Fouad (1986). The Vanished Imam: Musa al Sadr and the Shia of Lebanon. London: I.B.Tauris. pp. 42–45, 85–86.
לוחמים (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 סוגה:  תיעודי
 יוצרים:  גל רז
 בימוי:  גל רז
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  3
 הפקה
 מפיק:  אירית רום רף
 מפיקים בפועל:  גיא פילדס
 חברת הפקה:  ברון הפקות
 עורכים:  עורך ראשי: גל רז עורכת בפועל: רוני שי ג'רבי
 צלמים:  עומרי תקוע סשה גבריקוב מיכאל דאל שי שרף
 אורך פרק:  52 דקות
 שידור
 רשת שידור:  קשת 12
 פורמט (תמונה):  16:9, HDTV
 תקופת שידור מקורית:  29 בספטמבר 2024 – הווה
לוחמים היא מיני-סדרה תיעודית ישראלית בת 3 פרקים שיצר וביים גל רז. הסדרה עוקבת אחר שבעה לוחמים שלקחו חלק במלחמת חרבות ברזל וכעת נמצאים בשיקום לאחר פציעתם. הסדרה היא חלק מפרויקט השנה לטבח שבעה באוקטובר של קשת 12, והיא משודרת החל מ-29 בספטמבר 2024.
תוכן

שבעה סיפורים על לוחמי על שחזרו מעזה ולא מוכנים להישבר ועושים הכל כדי לחזור לחיות את החיים.
סקירת הסדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה> הפרק הראשון | שודרה לראשונה> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 3 | 3 | 29 בספטמבר 2024 | — |
סקירת הסדרה > פרקים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מספר פרק | תאריך שידור מקורי ישראל | נתוני צפייה | נתוני צפייה | מקור |
| מספר פרק | תאריך שידור מקורי ישראל | אחוזי צפייה | מספר צופים | מקור |
| 1 | 29 בספטמבר 2024 | 12.4% | 296,000 |  |
| 2 | 8 באוקטובר 2024 |  |  |  |
| 3 | 10 באוקטובר 2024 |  |  |  |
↑  המדרוג נכתב על פי נתוני צפייה ראשוניים, כולל צפייה נדחית עד 2:00 בלילה
↑  במגזר היהודי
↑  באוכלוסייה הכללית
משתתפים

דויד ריבייב – מתעד מבצעי בשירות סדיר. נפצע ואיבד את רגלו.
יואב צבעוני – לוחם מילואים ביחידת מגלן. בן 30 ובזוגיות עם ויקטוריה. נפצע קשה מפגיעת טיל שבעקבותיה שבר את ידו השמאלית ואת הלסת ואיבד את רגלו.
מעיין מולה – מג"ד הנדסה קרבית במילואים. מתגורר כ-7 שנים בהודו יחד עם אשתו רחלי ושלושת ילדיהם. פציעתו הקשה גרמה לו לפגיעה עצבית שפגעה גם ביכולתו ללכת.
הערות שוליים

↑  רייטינג: קשת 12 בנתון חלש שאיפשר לערוץ 14 לאיים, באתר אייס, 30 בספטמבר 2024
מנחם לוין

| --- | --- |

 לידה:  26 במרץ 1918 סוקולי, רפובליקת פולין 
 פטירה:  18 בפברואר 2011 (בגיל 92) ירושלים 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  פולין, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תרומות עיקריות
 חקר הפולימרים
 
מנחם לוין (26 במרץ 1918 -י"ג בניסן ה'תרע"ח - 18 בפברואר 2011 - ט"ו באדר א' תשע"א) היה מדען ישראלי, שעיקר מחקריו היו בתחום הפולימרים, הסיבים והננוטכנולוגיה.
ביוגרפיה > חיים מוקדמים

לוין נולד בעיירה סוקולקה שבפולין והתחנך עד 1933 בבית הספר "תחכמוני" שבעיירה סוקולי ובגימנסיה העברית "תרבות" שבביאליסטוק. בשנת 1933 עבר ללודז' וסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה של יצחק קצנלסון. בשנת 1926 הצטרף לתנועת הנוער בית"ר, ופעל בה כמדריך וכמפקד עד עלייתו ארצה ב-1937 כסטודנט לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1935–1937 סייע לזאב ז'בוטינסקי בעת ביקוריו בלודז' בארגון הרצאותיו בפני יהודי פולין, שבהן קרא ליהודים לעזוב את פולין ללא דיחוי ולעלות ארצה. כן שימש כסגן מפקד קן בית"ר בלודז' וקצין מחוז לודז'. עם עלייתו הצטרף לארגון הצבאי הלאומי והקים יחד עם עוד שלושה סטודנטים מעבדה מחתרתית לחומרי מלחמה. ביוני 1939 נאסר לוין על ידי הבולשת הבריטית ונשפט במשפט צבאי ל-4 שנות מאסר עם עבודות פרך. ישב בבית הסוהר בירושלים, במחנה המעצר בעתלית, בכלא עכו ובמחנה המעצר מזרעה. עם שחרורו מהכלא בשנת 1942 שב לפעילות באצ"ל.
בעזרתו של יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה העברית, המשיך את לימודיו באוניברסיטה, קיבל תואר מוסמך בכימיה ב-1945 ותואר דוקטור ב-1947. בשנה זו הצטרף לחיל המדע (חמ"ד) של ארגון ההגנה, והמשיך בצה"ל. שירת בצה"ל עד 1950, ובמסגרת זו השתתף בהקמת מחלקת המחקר של חיל האוויר שזה עתה הוקם, וניהל את המעבדות לבדיקות דלק ואריגים.
ביוגרפיה > פעילות אקדמאית

לוין שימש פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות, בהן באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל (1974, 1977), באוניברסיטת קיוטו ביפן (1978, 1983), ובאוניברסיטה הפוליטכנית בברוקלין, ניו-יורק (1982–1985), כיום המכון הפוליטכני של אוניברסיטת ניו יורק. לוין הרצה מאות הרצאות מוזמנות באוניברסיטאות, מכוני מחקר ציבוריים ותעשייתיים, ובכינוסים מדעיים בינלאומיים בארצות רבות. כמו כן שימש כמנהל המחקר של חברת הענק J.P. Stevens בניו ג'רזי בשנת השבתון שלו, 1969-1970.
עם צאתו לגמלאות ב-1986 הוזמן לוין על ידי פרופ' הרמן מארק לשמש פרופסור למחקר במכון הטכנולוגי של אוניברסיטת ניו יורק. מאז בילה לוין חלק מזמנו בארצות הברית. ב-1987 לוין ארגן ושימש כיושב ראש של הכינוס הבינלאומי הראשון על "פולימרים וטכנולוגיות מתקדמות" שהתקיים בירושלים. בהמשך לכינוס זה ייסד לוין ב-1990 את הירחון המדעי "פולימרים לטכנולוגיות מתקדמות" (Polymers for Advanced Technologies) המתפרסם על ידי מו"לות Wiley שהוא כיום אחד הירחונים החשובים ביותר בתחום הפולימרים. בהתבסס על הירחון הפעיל לוין שורת סימפוזיונים בינלאומיים שנערכו אחת לשנתיים במקומות שונים בעולם. כינוסים אלו, בהם לוין שימש כיו"ר, יו"ר-עמית או יו"ר כבוד, זוכים לפרסום רב ובכל אחד מהם משתתפים מאות רבות של מדענים מכל העולם.
ב-1990 ייסד לוין את הכינוס הראשון על "התפתחויות חדשות בתחום חיסון האש של חומרים פולימריים"(Recent Advances in Flame Retardancy of Polymeric Materials) שהתקיים בחודש מאי בסטמפורד, קונטיקט שבארצות הברית. מאז התקיימו 20 כינוסים שנתיים באותו הנושא שלוין שימש בהם כיושב ראש. כינוסים אלא הכוללים ארבעים הרצאות מוזמנות כל אחד על ידי מדענים מומחים מ-20 מדינות מיסדו את תחום חיסון האש של פולימרים כאחד התחומים החשובים במדע הפולימרים.
לוין עמד בראש מחקר במכון הפוליטכני של אוניברסיטת ניו יורק. ב-2009 נתמנה כעורך ראשי של האנציקלופדיה למדע ולהנדסה של סיבים (Encyclopedia of Fiber Science and Engineering) בהוצאת Wiley שבניו יורק.
לזכותו של לוין נזקפו כשלושים פטנטים, ופרסומם של מאות מאמרים בכתבי עת מדעיים. יצא לאור בעריכתו הירחון המדעי הבינלאומי Polymers for Advanced Technologies‏ (PAT). מטעם הירחון נערכים מדי שנתיים במרכזים שונים בעולם כינוסים מדעיים בינלאומיים רבי משתתפים בהם שימש לוין כיו"ר, יו"ר עמית או יו"ר כבוד. על אף שבשנת 2004 איבד את מאור עיניו כתוצאה ממחלת הגלאוקומה, המשיך לוין בעבודתו, הרצה והציג מצגות בליווי נתונים מתחדשים פרי מחקריו בכנסים שונים ברחבי העולם.
בשנות פעילותו בארצות הברית ביצע לוין שורת מחקרים בתחום המבנה הגבישי של פולימרים סינתטיים, בתחום רפואת השיניים, ובתחום החיסון נגד אש של פולימרים. החל מ-2004 עסק לוין בתחום הננוטכנולוגיה. לוין גילה והוכיח את "הנדידה" (migration) של חלקיקי הננו לשטח הפנים של חומרים פולימריים מרוכבי ננו. כתוצאה מהנדידה נוצר שטח פנים בעיקרו קירמי בעל תכונות שימושיות מיוחדות בתחומי תעשייה רבים.
לוין פרסם 175 חיבורים מדעיים בכתבי-עת מדעיים מבוקרים ו-20 ספרים מדעיים על כימיה וטכנולוגיה של פולימרים וסיבים שפורסמו על ידי הוצאות דקר, פלנום וויילי. ב-2008 פרסם לוין ספר אוטוביוגרפי בעברית, "מגילת מנחם", שפורסם על ידי מכון ז'בוטינסקי.
חיים אישיים

לוין היה נשוי לאסתר רחל לבית יואכימוביץ ונולדו להם שלושה ילדים.
נפטר בביתו שבירושלים ביום שישי, 18 בפברואר 2011, והובא למנוחות בהר המנוחות.
פרסים

1959 - פרס חביף של אוניברסיטת ז'נבה על מחקר צלולוזה
1993 - "יקיר ירושלים"
1999 - כינוס מדעי בטוקיו לכבוד יום הולדתו
2003 - כינוס מדעי לכבודו באוניברסיטת ליל שבצרפת
2005 - פרס סמפלן של האקדמיה ההונגרית למדעים
2005 - פרס "המייסדים" של חברת הסיבים הבינלאומית (The Fiber Society)
לקריאה נוספת

מנחם לוין, מגילת מנחם, ממאבק לשחרור לאומי לאתגרי הננו-טכנולוגיה, הוצאת מכון ז'בוטינסקי בישראל, 2008
הערות שוליים

↑  מומחה ישראלי ירצה בכינוס בינלאומי, למרחב, 12 באוגוסט 1959
↑  מינויים חדשים באוניברסיטה העברית, דבר, 29 באוגוסט 1971
↑  אריה דיין, למה אי-אפשר לסגור את המכון לסיבים, כותרת ראשית, 7 בנובמבר 1984
↑  המצבה ומקום הקבר של מנחם לוין, באתר "פרויקט גלעד"
↑  חוקרי המכון לסיבים ומוצרי יער קיבלו פרס מאוניברסיטת ג'נבה, הַבֹּקֶר, 22 ביולי 1959
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264529005171  BnF: cb12277846f (data)  CiNii: DA00033804  GND: 139135251  ISNI: 0000 0001 0784 9603  LCCN: n79023186  NKC: stk2007405474  NTA: 072836059  SNAC: w6vx3k1h  SUDOC: 031593771  Trove: 904219  VIAF: 85199121   WorldCat (עם VIAF): 85199121
לי הארווי אוסוואלד

| --- | --- |

תמונת המעצר של לי הארווי אוסוואלד
 לידה:  18 באוקטובר 1939 ניו אורלינס, ארצות הברית 
 נרצח:  24 בנובמבר 1963 (בגיל 24) בית החולים פרקלנד ממוריאל, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Shannon Rose Hill Memorial Park 
 השכלה:  תיכון וורן איסטון  תיכון ארלינגטון הייטס 
 מעסיק:  Horizont 
 בן או בת זוג:  מרינה אוסוואלד פורטר (30 באפריל 1961–24 בנובמבר 1963) 
 מספר צאצאים:  2 
 חתימה:   
 
לי הארווי אוסוואלד (באנגלית: Lee Harvey Oswald; ‏18 באוקטובר 1939 – 24 בנובמבר 1963) היה אזרח אמריקאי, שהתנקש בחייו של נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי, ב-22 בנובמבר 1963, בדאלאס שבטקסס. על אף שוועדת וורן, שמונתה לחקור את רצח ג'ון קנדי הגיעה למסקנה ברורה שאוסוואלד הוא אכן הרוצח, קיימות תאוריות קשר המטילות ספק בכך. יומיים לאחר הרצח נרצח לי הארווי אוסוואלד על ידי ג'ק רובי, בטרם הושלמה חקירתו.
ביוגרפיה > נעוריו

אוסוואלד נולד בניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית למשפחה ממעמד הפועלים. אביו, רוברט אדוארד לי אוסוואלד, מת מהתקף לב כחודשיים לפני לידתו, ואימו, מרגריט, גידלה אותו ביחד עם אחיו רוברט ואחיו החורג ג'ון פיק (Pic). בילדותו עברה המשפחה טלטלות ואוסוואלד אף בילה חלק מילדותו המוקדמת בבית יתומים. עד שהגיע אוסוואלד לגיל 18 גרה המשפחה ב-22 דירות שונות ואוסוואלד למד בשנים-עשר בתי ספר שונים.
המשפחה עברה לגור בניו יורק, שם השיג פיק עבודה במשמר החופים.
אוסוואלד המתבגר היה לבעל מזג הפכפך וסוער, ונטה לעיתים קרובות לאלימות. במהלך תקרית בביתו של פיק, שלף אוסוואלד סכין כנגד אשתו של פיק ואיים עליה בדקירה. על אף שאוסוואלד ואימו הכחישו וניסו לטשטש את שאירע, הם אולצו לעזוב את הבית. ב-1952 התקבל אוסוואלד לחטיבת ביניים בברונקס, אולם הוא נעדר תדיר מהלימודים, מה שהוביל את בית הספר לערוך לו אבחון פסיכיאטרי. לי אובחן כבעל "הפרעת אישיות עם קווים סכיזואידים ונטיות פאסיביות-אגרסיביות" והושם תחת פיקוחו של קצין מבחן. בנובמבר 1953, משהתנהגותו החמירה, הורה שופט כי הוא יישלח למוסד לעבריינים צעירים. בינואר 1954 חזרו מרגריט ואוסוואלד לניו אורלינס במטרה להתחמק מפסיקת בית המשפט. אוסוואלד מעולם לא סיים את בית הספר התיכון.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי

בשנת 1955 ביקש אוסוואלד מאימו לשקר בדבר גילו, כדי שיוכל להתגייס למארינס. השקר נתגלה ואוסוואלד לא התקבל לחיל. הוא עבד בעבודות מזדמנות כפקיד וכשליח בחברות שונות, ואף שירת זמן קצר ביחידת משטרה מוטסת. כבר בשלב זה גילה נטיות קומוניסטיות, אך הדבר לא פגע ברצונו העז לממש את חלום ילדותו ולהתגייס למארינס.
ב-24 באוקטובר 1956, משמלאו לו 17 שנים ושבוע, התגייס אוסוואלד למארינס. אוסוואלד עבר טירונות, במהלכה הצטיין בקליעה, ולאחריה עבר אימון כמפעיל ראדאר ונשלח לבסיס אגוצי שביפן. לאחר כשנה וחצי, נשלח חזרה לארצות הברית, לבסיס "אל טורו" שבמדינת קליפורניה. אוסוואלד לא היה חייל מצטיין. ביישנותו ואמונתו בקומוניזם לא חיבבו אותו על שאר החיילים, וככל שהיה ביישן יותר, כך דיבר בצורה מתרברבת על הקומוניזם, עד שכונה "אוסוואלדקוביץ'". הוא נרשם כמנוי על העיתון "העובד", ביטאון המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, והחל ללמוד רוסית. אין לדעת כיצד נסבלה התנהגות זו, בשיאה של המלחמה הקרה, אך לא לימודי הרוסית הם שהביאו לסיום הקריירה הצבאית של אוסוואלד. הוא נשפט פעמיים, פעם על כי ירה בעצמו בטעות, ופעם על מריבה עם אחד הסמלים. בעת שמירה נשבר, והחל לירות בין השיחים. ב-17 באוגוסט 1959 אוסוואלד ביקש שחרור מן המארינס על מנת לטפל באמו. אמו שיתפה פעולה, וניצלה תקרית בה נפלה צנצנת ופגעה באפה על מנת לטעון כי אינה מסוגלת עוד לעבוד. עם האישורים הדרושים בידו, אוסוואלד שוחרר מן המארינס ב-11 בספטמבר 1959.
ביוגרפיה > השהות בברית המועצות

עוד במהלך שירותו הצבאי הכין אוסוואלד היטב את עריקתו. הוא חסך את משכורתו הצבאית, הגיש בקשה לקבלת דרכון אמריקאי, ואף נרשם ללימודים בבית ספר לאמנויות בשווייץ שכן כחייל לשעבר היה מחויב בשירות מילואים, ולפיכך לא יכול לעזוב את ארצות הברית אלא למטרת לימודים.
ב-16 באוקטובר 1959 הגיע אוסוואלד למוסקבה, מצויד בוויזה של תייר שתוקפה שישה ימים. ביומו השני במוסקבה הודיע למדריכת התיירים הרוסית שליוותה את קבוצתו כי הוא חייל לשעבר ובכוונתו לערוק. אוסוואלד הודרך להגיש בקשה רשמית לקבלת אזרחות רוסית, אך כעבור חמישה ימים נדחתה בקשתו, ונמסר לו כי עליו לעזוב את שטח ברית המועצות עוד באותו היום. בתגובה ניסה אוסוואלד להתאבד באמצעות חיתוך הוורידים. על מנת שלא ליצור חיכוך עם ארצות הברית, ומחשש לתקרית בינלאומית, החליטה ההנהגה הסובייטית להורות על מתן אזרחות לאוסוואלד. הוא ויתר על אזרחותו האמריקנית, קיבל תעודות רוסיות ונשלח למינסק (כיום בירת בלארוס), שם החל בעבודה כפועל במפעל מתכת שייצר מכשירי רדיו וטלוויזיה. אוסוואלד היה תחת מעקב בלתי פוסק של ה-ק.ג.ב., וכיום מצוי בידי היסטוריונים תיק המתאר את חייו בברית המועצות על בסיס יומי.
במינסק היה אוסוולד לבעל דירה משלו והכנסתו החודשית איפשרה לו רווחה (בקנה מידה של מינסק). נוסף לכך, כאמריקני היחיד בעיר, היה אוסוואלד הביישן והמתבודד למרכז חיי החברה במפעל בו עבד. ידידיו הרוסים כינו אותו "אליק" שכן "לי" נשמע להם כשם סיני. עד מהרה התאהב בעובדת במפעל בשם אלה גרמן (בבלרוסית: Герман), בחורה יהודייה בת 23, ואף הציע לה נישואין. גרמן סירבה.
הייתה זו נקודת מפנה ביחסו לברית המועצות. עתה סבר אוסוואלד כי ברית המועצות אינה מיישמת כהלכה את הסוציאליזם, וכי היא סוטה מן המרקסיזם הטהור, בו האמין אוסוואלד. הוא החל לשים לב כי במקום להיות חברה אידיאלית וחסרת מעמדות, הרי שחברי המפלגה הקומוניסטית מקבלים קידום שלא על פי כישוריהם. הוא החל לזלזל בעבודתו במפעל, ולבסוף ביקש מן השגרירות האמריקאית כי תמצא דרך להחזירו הביתה.
ב-17 במרץ 1961 פגש אוסוואלד במרינה פרושקובה (ברוסית: Николаевна), סטודנטית לרוקחות בת 19, בנשף ריקודים. השניים נישאו פחות מחודש וחצי לאחר מכן. יש הסבורים כי מרינה נישאה לאוסוואלד רק מכיוון שרצתה להגר לארצות הברית. ביולי 1961 הגיע אוסוואלד לשגרירות ארצות הברית במוסקבה, וביקש מחדש את אזרחותו האמריקנית ואת הדרכון שלו. בקשות אלו נענו, אם כי הניירת הכרוכה בכך, הן מבחינת האמריקנים והן מבחינת הסובייטים, גרמה לעיכוב של כשנה. בינתיים הרתה מרינה, והביאה לעולם בת. המשפחה עזבה את ברית המועצות ב-1 ביוני 1962.