stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיפור ההתגיירות במכתבים הכוזריים
סיפור ההתגיירות במכתב מהגניזה

כתב היד שמצא סלומון שכטר בגניזה הקהירית, הידוע גם כמכתב שכטר או מסמך קיימברידג', מכיל אף הוא את סיפור התגיירות הכוזרים. בגלל מצבו הגרוע של המסמך חסרים בו חלקים, מספר קטעים אינם ברורים ונתונים לפרשנות וחסרים הפתיחה והסיום. שכטר העריך שהמסמך הוא מהמאה ה-12 או ה-11, אך יש חוקרים המקדימים אותו למאה ה-10. רוב החוקרים מניחים שהוא העתק של מכתב שנשלח מנתין של ממלכת כזריה אל חסדאי אבן שפרוט. הכותב מזכיר לנמען את "שלוחיך לקוסטנטינא", שעשויים להיות השליחים שחסדאי מזכיר במכתבו ליוסף. תוכן המכתב מתייחס לרוב השאלות שהציג חסדאי במכתבו: מוצא הכוזרים וההתגיירות, מקום ארצם, ויחסי ממלכתם עם העמים והמדינות השכנות. תיאור הארץ במסמך הגניזה מצומצם מאוד בהשוואה למכתב יוסף, אך תיאור היחסים עם השכנים והמלחמות עימם נרחב ומפורט יותר, וגם שונה בפרטים רבים.
אחד ההבדלים הבולטים בין תעודה זו לבין מכתבי חסדאי ויוסף הוא בכתיב של שם הארץ והעם: "קזריה" ו"קזר" בק', ולא "אל-כזר", "כזר", "כזריים", או "כזריה" ו"כוזרים" בכ', כפי שמופיע גם במקורות היהודיים האחרים. אך עיקר ההבדלים בין המכתבים הוא בתיאור מוצא הכוזרים ובסיפור ההתגיירות. מאחר שתחילת המכתב חסרה, הטקסט מתחיל באמצע משפט: "ויברחו מפניהם אבותי...לשאת עול עובדי אלילים ויקבלום... קזריא היו תחילה בלא תורה ויישאר... בלא תורה ומכתב ויתחתנו ליושבי הארץ...וילמדי מעשיהם ויצאו עמם תמיד ב... ויהיו לעם אחר רק בברית מילה נסמכו ומק... שומרים את השבת". אבותיו מתוארים כיהודים שברחו מחמת רדיפות דת ומצאו מקלט בכזריה, שם התערבבו בעם הארץ אך המשיכו לשמור על ברית המילה והשבת. בהמשך מנסה הכותב לחזק את המקור היהודי של אבותיו ומוסיף: "ואומרים בארצנו כי אבותינו משבט שמעון היו אבל איננו עומדים על אמתם".
מכאן שיותר מסיפור על התגיירות הסיפור הוא על חזרה בתשובה. כמו במכתב המלך יוסף גם כאן מתואר תהליך הדרגתי. אך בעוד שבמכתב יוסף החל בו מלך בשם בולאן בהשפעת חלום שבו הופיע מלאך אלוהים, במכתב זה החל בו שר צבא אנונימי בהשפעת אשתו ששמה היה סרח, ואביה שהיה איש צדיק ש"הורהו דרך החיים". לא מפורט במה התבטאה אותה תשובה, אך מסופר שהיא עוררה את זעמם של שליטי הנוצרים והמוסלמים. גם כאן מתואר ויכוח בין חכמי הדת של הנוצרים, המוסלמים והיהודים. הכותב אינו מביא את פרטי הוויכוח (החסר אולי גם בגלל מצב המסמך), אך הוא מסתיים בצורה שונה: אנשי קזריא נזכרו שבמערה בבקעת תיזול טמונים ספרים מתורת משה. הם מוציאים את הספרים וחכמי ישראל מפרשים אותם, ואז חוזרים "ישראל עם אנשי קזריא בתשובה שלמה". מערה שהוטמנו בה ספרי תורה נזכרת גם במכתבו של חסדאי אבן שפרוט. גם בספר הכוזרי מסופר על מערה, אך לא ספרים מוסתרים בה, אלא יהודים השובתים בה בכל שבת. גם בספר הכוזרי מעורב שר צבא בסיפור. המלך מספר לו על התגלות המלאך והוא נלווה אל המלך בלכתו אל המערה.
מכתב הגניזה מספר שלאחר החזרה בתשובה וההתגיירות של שאר הכוזרים, היגרו לכזריה יהודים מארצות שכנות: בגדאד, ח'וראסאן ויוון, וכי אנשי הארץ מינו את אחד החכמים לשופט, ושמו הוסב לסבריאל, והוא הוכתר למלך. המכתב ממשיך בתיאור יחסי כזריה עם המדינות השכנות והמלחמות עם הרוסים והביזנטים בתקופת המלכים בנימין ואהרון ועד מלכותו של יוסף המלך, שכותב המכתב מכנה "אדוני". הוא מדגיש את הברית שכרתה כזריה עם מלך אלן, כי האלאנים מקצתם היו שומרים תורת היהודים" עד כי מלך אלן השיא את בתו למלך יוסף. אחד מגיבורי המלחמות נגד הרוסים הוא שר צבא ששמו פסח. המשפטים האחרונים שניתן לקרוא במסמך מתארים את מיקומה הגאוגרפי של ממלכת כזריה אך סופו של המכתב חסר.
ראו גם

ממלכת הכוזרים
מכתב שכטר
לקריאה נוספת

א.א. פולק - כזריה - תולדות ממלכה יהודית באירופה תל אביב, מוסד ביאליק 1951
D.M. Dunlop The History of the Jewish Khazars Princeton University Press 1954
Norman Golb and Omeljan Pritsak, Khazarian Hebrew Documents of the Tenth Century. Ithaca: Cornell Univ. Press, 1982
Brook, Kevin. The Jews of Khazaria. 2nd ed. Rowman & Littlefield Publishers, Inc, 2006
The world of the Khazars : new perspectives Edited by Peter B. Golden, Haggai Ben-Shammai and Andras Rona-Tas .Leiden :Brill, 2007
שלמה זנד מתי ואיך הומצא העם היהודי ? רסלינג, תל אביב 2008
משה גיל הח'זרים לא התגיירו ציון, החברה ההיסטורית הישראלית 2010
תולדות יהודי רוסיה מימי קדם עד העת החדשה המוקדמת עורך אלכסנדר קוליק, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים 2010. עמ' 104 - 178
שלמה סימונסון, היסטוריה יהודית: אמת או בדיה, ישראל, חוברת 20, המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן אוניברסיטת תל אביב, 2012
2013 Shaul Stampfer Did the Khazars Convert to Judaism? Jewish Social Studies, Vol. 19, No. 3 Indiana University Press
Jeremy I. Pfeffer John Fell Collection of Hebrew Manuscrips, Christ Church Library. Oxford: Introductory Study and Notes, CreateSpace Independent
2019, Publishing Platform, pages 103-125
פוליטיקה של ברית המועצות

שיטת השלטון של ברית המועצות הייתה שלטון חד מפלגתי, ועוצבה על ידי המפלגה החוקית היחידה במדינה, המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
רקע

ב-1903 הרעיונות של קרל מרקס כבר הגיעו לרוסיה. מי שהובילו את הרעיונות הללו היו אנשי המפלגה הבולשביקית. מטרת המפלגה הבולשביקית הייתה לתפוס את השלטון בכוח וליישם את רעיון הקומוניזם. מנהיגה הראשון של המפלגה היה גאורגי פלכנוב. בין האנשים המוכרים שהיו אז במפלגה הבולשביקית ניתן לציין את לנין ואת מרטוב.
בנובמבר 1917 תפסו הבולשביקים את השלטון ברוסיה לאחר מהפכה, והחלו ליישם את הרעיונות הסוציאליסטיים-קומוניסטיים שלהם. כל מתנגד שלטון טופל בהקדם, וכל ניסיון הפיכה דוכא. שיטה זו נשמרה כמעט עד סוף קיום ברית המועצות.
קונגרס הסובייטים (1922–1936)

בתקופה שבין 1922 לבין 1936 פעל קונגרס סובייטי, אשר נחשב באותה תקופה למוסד השלטון הבכיר ביותר בברית המועצות. התפקידים העיקריים של הקונגרס היו:
שינויים בחוקה של ברית המועצות.
קבלת רפובליקות חדשות לברית המועצות.
יצירת תוכניות כלכליות/קביעת תקציב מדינה.
הרכב הקונגרס היה מורכב מנציגים אזוריים מברית המועצות.
השלטון במלחמת העולם השנייה

הכישלון של ברית המועצות בתחילת מלחמת העולם השנייה נבע בין היתר בגלל פעולותיו של יוסיף סטלין, מנהיג ברית המועצות באותה תקופה, לפני המלחמה. כבר במלחמת החורף החולשה של צבא ברית המועצות, שנחשב אז לאחד הצבאות החזקים בעולם, נראתה בפני העולם, לאחר שפינלנד הצליחה להחזיק מעמד ואף להזיק לצבא הסובייטי. כישלונות צבאיים אלו היו לרוב בגלל ניסיונות דיכוי של אנשים עם פוטנציאל וכריזמה, ביניהם של גנרלים מוכשרים. לאחר ההפסד במלחמת החורף יוסיף סטלין חשש מאוד מההתחזקות הצבאית של גרמניה הנאצית ומכיבושיה באירופה, ולכן חתר להסכם (ראו הסכם ריבנטרופ–מולוטוב) עם גרמניה. בשלהי 1940 סטלין התעלם באופן סדיר מאזהרות מרגליו לגבי פלישה של גרמניה לברית המועצות. דבר זה גרם לחוסר הכנה מוחלט של צבא ברית המועצות, ולפלישה מוצלחת של גרמניה הנאצית, אשר נעצרה בזכות החורף הרוסי.
מנהיגי ברית המועצות

| שם> עברית | שם> רוסית | תמונה | תקופת חיים | מפלגה | תקופת שלטון> התחלה | תקופת שלטון> סיום | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ולדימיר איליץ' לנין | Влади́мир Ильи́ч Ленинь |  | 1870–1924 | המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות | 7 בנובמבר 1917 | 21 בינואר 1924 | ראש המהפכה הבולשביקית ומנהיג הקומוניסטים במלחמת האזרחים הרוסית. |
| יוסיף סטלין | Иосиф Сталин |  | 1878–1953 | המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות | 21 בינואר 1924 | 5 במרץ 1953 | הנהיג שלטון רודני אכזר, שלווה ברצף של חיסולי מתנגדים או חשודים כמתנגדים, כליאת מיליוני אנשים במחנות של עבודת כפייה, קולקטיביזציה שהביאה למותם של מיליונים ופולחן אישיות קיצוני. שיטות אכזריות אלה היוו כלי עבורו לזירוז תהליך התיעוש של ברית המועצות והפיכתה למעצמת-על. חתם עם גרמניה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, אך עם תחילת מבצע ברברוסה, נלחם לצד בעלות הברית. |
| גאורגי מלנקוב | Гео́ргий Маленко́в |  | 1902–1988 | המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות | 5 במרץ 1953 | 8 בפברואר 1955 | שימש כרה"מ זמן קצר החל ממותו של סטלין ועד עלייתו לשלטון של חרושצ'וב |
| ניקיטה חרושצ'וב | Ники́та Хрущёв |  | 1894–1971 | המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות | 8 בפברואר 1955 | 14 באוקטובר 1964 | חיסל את פולחן האישיות של סטלין ונאם את "הנאום הסודי". |
| ליאוניד ברז'נייב | Леони́д Бре́жнев |  | 1906–1982 | המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות | 14 באוקטובר 1964 | 10 באוקטובר 1982 |  |
| יורי אנדרופוב | Ю́рий Андро́пов |  | 1914–1984 | המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות | 12 בנובמבר 1982 | 9 בפברואר 1984 |  |
| קונסטנטין צ'רניינקו | Константин Черненко |  | 1911–1985 | המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות | 13 בפברואר 1984 | 10 במרץ 1985 |  |
| מיכאיל גורבצ'וב | Михаил Горбачёв |  | 1931–2022 | המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות | 11 במרץ 1985 | 25 בדצמבר 1991 | הנהיג רפורמות גדולות דוגמת הפרסטרויקה והגלאסנוסט, בתקופתו החל גל הלאומיות ברפובליקות ברית המועצות, שהתפרקה בסוף שנת 1991. |
ראו גם

מנהיגי ברית המועצות
החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה
לקריאה נוספת

Alexander N. Yakovlev, Anthony Austin, Paul Hollander, Century of Violence in Soviet Russia, Yale University Press (September, 2002), hardcover, 254 pages, ISBN 0-300-08760-8.
פלנסבורג

פְלֶנְסבּוּרג (בגרמנית: Flensburg; בדנית: Flensborg) היא עיר נמל והעיר השלישית בגודלה במדינה הפדרלית שלזוויג-הולשטיין (אחרי קיל וליבק). זו העיר הצפונית ביותר של גרמניה, שנמצאת פחות מעשרה ק"מ מהגבול הדני. מספר תושביה, נכון לשנת 2020, הוא כ-89,934.
היסטוריה

פלנסבורג נוסדה בסוף המאה ה-12, ובשנת 1284 הוכרה כעיר עצמאית וצמחה להיות אחת הערים החשובות בדוכסות שלזוויג, אז חלק מממלכת דנמרק. למרות שלא הייתה חלק מברית ערי הנזה, קיימה קשרים ענפים עם רשת המסחר הימי בצפון אירופה, ושימשה מרכז לסחר בהרינג. במאה ה-18 וה-19, כאשר פלנסבורג הייתה דנית, ייבאה העיר קני סוכר מאיי הודו המערבית הדנים כדי לייצר רום. הרום הפך לסחורה החשובה ביותר בעיר במשך שנים רבות. כיום עדיין ניתן למצוא כמה מפיקי רום בעיר. פלנסבורג ידועה גם בזכות הבירה שלה המיוצרת על ידי מבשלה פרטית. היא ידועה בכינויו "פלנס" ומגיעה בבקבוק נדנדה אייקוני. המבשלה של פלנסבורג (Flensburger Brauerei) מייצרת כיום עשרה סוגים שונים של בירה וששה משקאות שונים שאינם אלכוהוליים.
ב-1864 עברה לידי פרוסיה, אך נותר בה מיעוט דני גדול. כיום נחשבת פלנסבורג למרכז המיעוט הדני בגרמניה.
לקראת תום מלחמת העולם השנייה, התכנסה בפלנסבורג הממשלה הזמנית שכונתה ממשלת פלנסבורג, מ-30 באפריל 1945 עד 8 במאי 1945.
ציוני דרך מפורסמים נוספים בפלנסבורג הם: שער צפון (נורדרטור), שער עיר מהמאה ה-16, הרציף ההיסטורי והמוזיאון הימי, כנסיית סנט ניקולאס (ניקולאיקירצ'ה) בשוק "סודמרקט" והאקדמיה הימית מורוויקבפלנסבורג,מספר מוזיאונים, בהם המוזיאון לאמנות Museumsberg Flensburg וכמה מוזיאונים לשיט ובניית ספינות.
הספורט העיקרי והבולט בעיר הוא הכדוריד, שבו יש לעיר את קבוצת SG פלנסבורג, הנציגה בליגה הבכירה במדינה, שזכתה באליפות וגביעים ובשני גביעים אירופאים.
הערות שוליים

↑  medium.com, Flensburg — Germany’s northernmost city is the third largest city of Schleswig-Holstein, ‏14-3-2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309199205171  BnF: cb11948563w (data)  GND: 4017506-6  LCCN: n80132177  MusicBrainz: ab6928e6-04e6-4c00-86c3-ffb7f66ca821  NARA: 10044655  NKC: ge731741  SUDOC: 027445976  VIAF: 168669942   WorldCat (עם VIAF): 168669942 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בגרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נהר סנט ג'ון (מפרץ פנדי)

| --- | --- |
נהר סנט ג'ון (ניו ברנזוויק)
נהר סנט ג'ון (ניו ברנזוויק)
 מידע כללי
 אורך:  673 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  990 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  54,986 קמ"ר
 מוצא:  הרי נוטרדאם(אנ')
 גובה מוצא הנהר:  360 מטרים
 יובלים:  Madawaska River, River De Chute, נהר אורמוקטו, Nerepis River, נהר ביג בלק, Little Black River, Canaan River, Saint Francis River, Fish River, Meduxnekeag River, Kennebecasis River, נהר אלאגאש, נהר טוביק, Keswick River, נהר ארוסטוק, Rivière Saint-Jean Sud-Ouest, Northwest Branch Saint John River, Baker-Brook River 
 שפך:  מפרץ פאנדי
 מדינות באגן הניקוז:  מיין, ארצות הברית, ניו ברנזוויק, קנדה
 
נהר סנט ג'ון (באנגלית: Saint John River; בצרפתית: Fleuve Saint-Jean) הוא נהר באורך 673 ק"מ הזורם מאזור הרי נוטרדאם (אנ') ליד גבול מיין-קוויבק דרך מערב ניו ברנזוויק אל החוף הצפון מערבי של מפרץ פאנדי. סנט ג'ון הוא הנהר הארוך ביותר במזרח קנדה. אגן הניקוז שלו הוא אחד הגדולים בחוף המזרחי עם שטח של כ-55,000 קמ"ר.
גאוגרפיה פיזית > הנהר כגבול בין מדינות

הנהר ואחד מיובליו מהווים את הגבול בין מדינת מיין, לפרובינציות ניו ברנזוויק וקוויבק, וממילא את הגבול באזור זה בין ארצות הברית, לקנדה. הנהר והיובל נקבעו כגבול במסגרת הסכם ובסטר-אשברטון בעקבות מלחמת ארוסטוק(אנ'). הגבול בין ניו ברונסוויק למיין הוא לאורך 130 ק"מ מהנהר, בעוד יובלו יוצר 55 ק"מ מהגבול בין מיין לקוויבק. עיירות מיין לאורך הנהר כוללות את: פורט קנט(אנ'), מדאוואסקה(אנ'), ו-ואן בורן(אנ'). יישובי ניו ברנזוויק שדרכם הוא עובר כוללים את הערים: אדמונדסטון(אנ'), פרדריקטון (בירת ניו ברנזוויק), אורומוקטו(אנ') וסנט ג'ון.
גאוגרפיה פיזית > אנרגיה

מי הנהר מווסתים על ידי 3 סכרים הידרואלקטריים בתחומי פרובינציית ניו ברנזוויק: הדרומי ביותר סכר מָאטָאקְוֶוק(אנ'), ביצ'ווד(אנ'), והסכר שבסמוך לגרנד פולס(אנ'), ניו ברנזוויק.
גאוגרפיה פיזית > מהלך הנהר ואגניו > האגן העליון

מקורות הנהר נמצאים ביערות ניו אינגלנד/אקדיה(אנ') של מיין וקוויבק כולל הענפים הדרום-מערבי(אנ'), והצפון-מערבי(אנ') של הנהר, ענפי נהר בייקר(אנ'), ונהר אלאגאש(אנ') הזורמים כולם לניו ברנזוויק באדמונדסטון, שם מצטרף אליהם נהר מאדוואסקה(אנ'). הגבול הדרומי של האגן הוא בנקודת הצטרפות היובל של נהר ארוסטוק(אנ'), מדרום לסכר והתחנה ההידרואלקטרית של גראנד פולס.
גאוגרפיה פיזית > מהלך הנהר ואגניו > האגן התיכון

האגן התיכון עובר ממפגש הנהרות ארוסטוק וטוביק(אנ'), הזורמים דרום מזרחה עד לסכר מָאטָאקְוֶוק. יובל נוסף בקטע זה הוא נהר מֶדוֹקְסְנִיקָאג(אנ'). אזור זה הוא המקום היחיד בקנדה האטלנטית בו נמצא יער האפלצ'ים(אנ'). צמחים נדירים בו כוללים ג'ינג'ר בר, פטל שחור, קפה בר, שרך עלמה(אנ'), סחלבים ראוותניים(אנ') ואחרים. סוג יער זה, הידוע גם בשם יער "הפרקט" של עמק נהר סנט ג'ון, התפשט בעבר על חלק גדול מהשטח, והצטמצם לפחות מאחוז אחד משטח האדמה, בגלל פעילות אנושית. זהו אזור של גבעות נמוכות בשיפוע מתון, וקרקעות שהן פוריות מאד ומעובדות בהיקף נרחב. הקרקעות הן עדינות גרגר, הכוללות גם טיל קרחוני, המונחות על סלעי גיר ואבן חול.
האקלים שם יבש, וחם יותר מהאזורים שמסביב.
גאוגרפיה פיזית > מהלך הנהר ואגניו > האגן התחתון

האגן התחתון, אורכו כ-140 קילומטרים, מסכר מָאטָאקְוֶוק לנמל סנט ג'ון על מפרץ פאנדי, המורכב מאגמים, איים, אדמות ביצה ושפך גאות ושפל. יובלים בקטע זה כוללים את הנהרות נאשוואק(אנ') ונרפיס(אנ') ומפרץ בלייסל(אנ'). היובל האחרון, נהר קֶנֶבֶּקָאסִיס(אנ'), הוא פיורד עם שרטון או התרדדות ליד שפך הפיורד, שנגרם על ידי מורנת קצה. מגראנד ביי (ניו ברונסוויק)(אנ'), נתיב המים הופך צר ועמוק יותר, ויוצר ערוץ שבו ב"מפלי ריברסינג", הגאות הנכנסת מאלצת את זרימת המים להתהפך כנגד הזרם של מורד הנהר למפרץ. מדובר בתופעה המכונה "קדח גאות ושפל" (Tidal bore), שבו נהרות היוצאים לים, מתהפכים, ומתחילים לזרום בחזרה במעלה הזרם עם הגאות הנכנסת. חדירת מי מלח במעלה נהר סנט ג'ון משתרעת עד אוק פוינט. במיקום זה, הנהר מתנשא כבר לעומק של פחות מ-10 מ' למשך מספר קילומטרים, ולכן אין הזדמנות נוספת לטריז המלח לחדור.
גאוגרפיה פיזית > הידרולוגיה

אגן הניקוז הוא 55,000 קמ"ר, מתוכם 20,000 קמ"ר הוא במדינת מיין. הפריקה הממוצעת היא 1,100 ממ"ק/שנייה. זרימת המים הנמוכה ביותר היא בסתיו, וגבוהה במידה ניכרת מהממוצע במהלך האביב ב-6,800 מ"ק לשנייה. בתחילת האביב, חלקים עליונים של הנהר יכולים לחוות מחסומי קרח, הגורמים להצפות. בחלקים התחתונים במישור ההצפה הרחב יותר, במהלך האביב, עלולות להיווצר הצפות מנפח המים שחייב לעשות את דרכו בערוץ הצר ב"מפלי הריברסינג" (תופעת קדח גאות ושפל).
מבחינה חוקית ,כל הנהר במורד הזרם בין פרדריקטון לפארק הפרובינציאלי של מקטקוואק נחשב לגאות. הנהר רגוע ברובו, למעט מפלים באזור גרנד פולס ובסכר ביצ'ווד.
גאוגרפיה פיזית > שיטפונות

באביב, כאשר זרימת המים במעיין היא פי שישה מהקצב הממוצע, העמק תמיד מועד להצפות. נגר עילי מגשמים עזים הוא הגורם העיקרי להצפות, ויכול להחמיר על ידי מחסומי קרח, גאות ושפל והפשרת שלגים מהירה. שיטפונות תועדו כבר יותר מ-300 שנה. הצפות התרחשו באדמונדסטון, גרנד פולס, פרת'-אנדובר(אנ'), הארטלנד(אנ'), וודסטוק(אנ'), והקשה ביותר סביב פרדריקטון וסנט ג'ון. שיטפונות גדולים התרחשו בשנת 1923, עם מים בגובה 8 מטרים מעל שפל החורף הרגיל. ב-1936, הטמפרטורות הגבוהות האיצו את הפשרת השלגים, וגשם כבד העלה את מפלס המים ל-8.9 מטר, כ-7.6 מטר מעל פני מפלס הקיץ הממוצע. נסיבות דומות הובילו לאותה רמת מים גבוהה בשיטפון של 1973. הצפות גדולות דומות התרחשו שוב ב-2018 וב-2019.
חומרת ההצפות ותדירותן צפויות לעלות, עם שינויי האקלים. ההערכה היא שהטמפרטורה הממוצעת של ניו ברונסוויק תעלה ב-5 מעלות צלזיוס עד שנת 2100, וכי המשקעים יגדלו.
היסטוריה אנושית

בסוף תקופת הקרחון האחרונה, בעקבות נסיגת משטח הקרח לורנטייד(אנ') לפני כ-13,000 שנה, הופשט האזור מצמחייה ואדמה. לפני כ-10,000 שנה, פליאו-אינדיאנים כנראה כבשו את מה שהיא כיום ניו ברונסוויק.אלו היו צאצאיהם של ציידים-לקטים מהתקופה הפלאוליתית שנכנסו לצפון אמריקה מעַרְבָת הממותות של צפון אסיה(אנ') דרך הגשר היבשתי בֶרינג, שנוצר בין צפון מזרח סיביר למערב אלסקה, עקב ירידת פני הים במהלך סוף עידן הקרחון המקסימלי האחרון (מ-26,000 שנה עד 19,000 שנה לפני ההווה). אוכלוסיות אלה התרחבו מדרום לרצועת הקרח של לורנטייד(אנ') והתפשטו במהירות דרומה, וכבשו את צפון ודרום אמריקה, לפני 14,000 עד 12,000 שנים.
אף על פי שהאגן נתון להשפעה אנושית במשך אלפי שנים, ההשפעה האינדיאנית הייתה מזערית, וזאת עקב מספרם הקטן, וגם בגלל שהם עסקו בחקלאות בעצימות נמוכה. הפרעות גדולות החלו רק בתחילת המאה ה-19, עם הגעתם של מספר גדול של אירופאים.
היסטוריה אנושית > האומה הראשונה

לשפות האלגונקווין(אנ') המזרחיות היו ניבים שונים הקשורים לכל אחת ממערכות הנהרות העיקריות של ניו אינגלנד ושלושת הפרובינציות הקנדיות המזרחיות (ה - the Maritimes(אנ')), ולעיתים קרובות הייתה התפצלות לשונית בין תושבי האגן העליון של הנהר לבין אלה שחיים לאורך החוף ולצד שפך הגאות והשפל. אומת ה-Passamaquoddy(אנ') צדו יונקי ים לאורך החוף הצפון-מערבי של מפרץ פאנדי, בעודם מדברים בניב מובן הדדית עם שכניהם ה-Wolastoqiyik(אנ') (להלן ה-וולסטוקייק) שהיו ציידים בפנים הארץ לאורך נהר סנט ג'ון העליון ויובליו. הוולסטוקייק התמודדו עם ההצפות בכך שהכפר שלהם היה מעל מישור הההצפה, למשל ה-Meductic(אנ'), תוך כדי עיבוד בגובה נמוך יותר, שם התעשרו השדות במי השיטפונות. הוולסטוקייק זיהו את עצמם כתושבי הנהר ששטו בסירותיהם לציד, דיג ומסחר.
עדויות ארכאולוגיות הן שלוולסטוקייק היו קשרים כלכליים ותרבותיים עם חלקים גדולים מצפון אמריקה, מבסיס הבית של ארצם בתוך מדינת מיין דהיום. סחר פרוות של תחילת המאה ה-16 עם דייגים צרפתים, עודד עניין מוגבר ביובלים הקטנים יותר ובמי השפכים שבהם מחסור של טרף אכיל, שמר על צפיפות אוכלוסין נמוכה. לאחר שבילו את החורף בציד ולכידה בפנים הארץ, הכפרים Ouigoudi בשפך הנהר ואוקפאק בראשו, היו מקומות התכנסות קיץ נגישים לסוחרי פרוות אירופאים. סוחרי פרוות הביאו מחלות אירופיות והפחיתו את אוכלוסיית הוולסטוקייק המוערכת לפחות מאלף עד 1612, אך תרומתם של סוחרי הפרוות למאגר הגנים של האומות הראשונות, סיפקה עמידות מסוימת למחלות. אף וולסטוקייק או פאסאמקוודי עם דם טהור לא שרדו את המאה ה-20.
היסטוריה אנושית > ההתיישבות האירופאית

כשהאירופאים הגיעו לוולסטוקוק, שטח האבות של הוולסטוקייק, ואגן נהר סנט ג'ון, הם מצאו את המקומיים צדים, אוספים ומקיימים חקלאות ליד גדות הנהר. יריבות בין סוחרי פרוות אנגליים וצרפתים קדמה לקולוניזציה של צפון אמריקה. האומות הראשונות התייחסו לסוחרי הפרוות בצורה חיובית יותר מאשר מתיישבים מאוחרים יותר, שהחלו לקחת את אדמתם, ולמנוע מהם את השימוש ההיסטורי בה לקיום. ייתכן שהקולוניסטים האירופיים השתמשו בשדות ובאתרי עיירות שהוכנו על ידי הילידים. לחץ הקולוניזציה היה פחות חמור לאורך נהר סנט ג'ון, שם עירבול המים הקרים של מפרץ מיין, שמר על עונת גידול קצרה יותר ממסצ'וסטס וחצי האי נובה סקוטיה, הקרובים יותר לזרם הגולף החם. האקאדים (קייג'ון) הקדומים ביותר היו צאצאים של הספנים ויוצרי הספינות הצרפתים, שהתמקדותם בדיג, מסחר ותיקון סירות במקום בחקלאות, צמצמה את עימותי השימוש בקרקע.
האקאדים הללו שמרו על יחסים נוחים עם האומות הילידיות, בעוד ש"מלחמתו של המלך פיליפ"(אנ') עודדה את הוולסטוקייק להצטרף לקונפדרציית וואבנקי, בפעולה צבאית נגד ניו אינגלנד. מתנחלים צרפתים אכלסו את עמק הנהר התחתון כחלק מאקדיה. הוולסטוקייק הפכו לבעלי ברית של האקאדים במהלך מלחמות צרפת עם האינדיאנים שלאחר מכן (בין השנים 1754 – 1763), ועמק נהר סנט ג'ון שלהם, הפך לנקודת האחיזה האחרונה של סירוב אקדיאני להצהיר אמונים למלוכה הבריטית. כנהר הארוך ביותר בין מפרץ צ'ספיק למפרץ סנט לורנס, נהר סיינט ג'ון הציע את אחד ממסדרונות התחבורה הטובים ביותר עבור פליטי האומות הראשונות, לסגת מהקולוניזציה האנגלית של החוף האטלנטי של צפון אמריקה. כאלף בני וולסטוקייק העניקו מקלט למאה משפחות אקדיאניות שנסוגו במעלה הנהר כדי להימנע מהגירוש האקאדי(אנ'), כאשר קמפיין נהר סנט ג'ון(אנ') שרף יישובים אקדיאניים והרג חיות משק במעלה הזרם עד סנט-אן דֶה פֶאִי-בָּא, היא פרדריקטון דהיום. עם תם המלחמה, הוגלו אלפי אקאדיאנים למקומות שונים ביבשת, חלקם נמלטו לקוויבק ומונטריאול, כאשר אלה שהוגלו ללואיזיאנה, הם אבות אבותיהם של הקייג'ון שחיים שם היום.
היסטוריה אנושית > מחלוקת גבולות בינלאומית

בעוד שבני הוולסטוקייק במעלה הזרם, ובני בריתם האקאדים דחו את ריבונות קנדה וארצות הברית לאחר ניצחונות אנגליה במלחמת צרפת והאינדיאנים, פליטים נאמנים/לויאליסטים לכתר הבריטי(אנ') רבים ממלחמת העצמאות האמריקאית התיישבו מחדש בסנט ג'ון, בשפך הנהר, ובסנט אן דה פאי-באס ששמה שונה לפרדריקטון. נהר סנט קרואה(אנ') היווה את גבול החוף האטלנטי בתום המלחמה, תוך שמירה על נהר סנט ג'ון בקנדה, בעוד נהר פֶּנוֹבְּסקוֹט(אנ') הוקצה למסצ'וסטס. חוזה פריז (1783) הגדיר את גבולה המזרחי של מסצ'וסטס כקו הנמשך צפונה ממקור נהר סנט קרואה, ועד לשפך של נהר סנט לורנס.
כאשר הקרח סגר את נהר סנט לורנס, קנדה בחרה לפרש את כוונת האמנה כשמירה על כל אגן הניקוז של סנט ג'ון בשליטה קנדית. פליטי אקדיאן ו-וולסטוקיק המשיכו להתנגד לשלטון הבריטי, תוך שהם נעו במעלה הנהר לאתר הנחיתה של האקאדים(אנ'), ממערב לגבול הסכם סנט קרואה, שם הצטרפו אליהם פליטים נוספים מאקדיה שברחו לקוויבק. מספר גדול של אנשים החלו ליישב את האזור בתחילת המאה ה-19, רובם סקוטים ואירים, ועד סוף שנות ה-50 בוּאַר חלק גדול מעמק סנט ג'ון המרכזי מיער ראשוני לחקלאות. לפני הופעת מסילות הברזל, הנהר היה נתיב מסחר חשוב, כולל "רפטינג עצים"(אנ'). לאחר שמדינת מיין קיבלה עצמאות ממסצ'וסטס ב-1820, סוחרי עצים במיין עודדו את פליטי אקדיה להקים את הרפובליקה העצמאית של מדאוסקה(אנ'), והחלו להטות את מי ראש הנהר של סנט ג'ון לנהר פנובסקוט, כדי לאפשר ל"רפטינג העצים" שלהם, שחטבו באגן הניקוז העליון של סנט ג'ון, להגיע למנסרות בבנגור(אנ'), מיין. פרובוקציות אלו עודדו את הבהרת הגבול השנוי במחלוקת בין קנדה לארצות הברית על ידי הסכם וובסטר-אשברטון משנת 1842, אשר הקצה את הגדה הצפונית של נהר סנט ג'ון ממערב לנהר סנט קרואה לקנדה, בתמורה לשטח כלשהו מערבה יותר.
המאה ה-20

הכביש המהיר "חוצה קנדה"(אנ') של היום, עוקב אחר התוואי של הכביש האנגלי המוצע לאורך הגדה הצפונית של הנהר, דרך החלק השנוי במחלוקת של אזור ניקוז הנהר למפרץ. רוב הניקוז של סנט ג'ון על הגדה הדרומית השנויה במחלוקת הפך למחוז ארוסטוק, מיין, שם העיירה מדאוסקה(אנ') עדיין חולקת את הניב הצרפתי האקאדי(אנ') עם אדמונדסטון מעבר לנהר. בידוד היסטורי עזר לשמר את הניב. נהר אלאגאש (אנ') וסניף בייקר של נהר סנט ג'ון(אנ') במעלה הזרם של מדאוסקה זורמים דרך יערות הצפון המאוכלסים בדלילות של מיין(אנ'). יערות אשוח שחורים אלה, היו מקור עיקרי לעץ עבור מפעלי הנייר במיין לאורך המאה ה-20. המרחק מערי מיין עודד את בעלי הקרקעות להעסיק חוטבי עצים בקוויבק. אדואר לקרואה פיתח שיטות תחבורה חדשניות לראשי הנהר, כולל כביש מ-אגם פרונטייר(אנ'), קוויבק, לבניית מסילת Eagle Lake and West Branch Railroad(אנ') ב-1927 ו"גשר תשעת המיילים" מעל הנהר ב-1931.
הנהר התחתון פותח עבור חקלאות ותעשייה. אנשי קוויבק הפרנקופוניים עברו לעמק הנהר הצפוני. בין שתי מלחמות העולם, חוות עתיקות רבות ננטשו עקב עיור, והותרו לייעור מחדש. בשנת 1925 נבנה הסכר ההידרואלקטרי בגראנד פולס, ואחריו בשנת 1955 סכר ביצ'ווד וסכר מקטקוואק נבנה בשנת 1965. מאחורי הסכרים נוצרו מאגרים גדולים. בניית שני הסכרים האחרונים גרמה לירידה חמורה בנדידה של הסלמון האטלנטי, ורשויות המשאבים פיתחו מעברים בסכרים עבור שימור נדידת הדגים.
האזורים המיוערים של היער הצפוני של מיין, שמהם נובע הנהר, אינם מיושבים ברובם. לטריטוריה הבלתי מאורגנת של צפון מערב ארוסטוק(אנ'), מיין, יש שטח של 6,910 קמ"ר ואוכלוסייה של 10, או אדם אחד על כל 690 קמ"ר. הגדלת השימוש בפעילות פנאי בחלק העליון של הנהר עודד את ייעודו של נתיב המים כ"נתיב הטבע הפראי של (נהר) אלאגאש"(אנ'), והכרה בכך שהנהר תומך בקהילות צמחים שנראים לעיתים רחוקות במקומות אחרים. הפשרת שלגים באביב גורמת לשיגור גושי קרח לאורך הנהר העליון, ומותירה את הסלע מכוסה באדמה חומצית דקה וחלקה, התומכת באחד הריכוזים הגבוהים ביותר של צמחים נדירים במיין, שייחודיים לקנדה ולצפון מזרח ארצות הברית.
בשנת 2011, כל אגן הניקוז הוגדר כאתר היסטורי לאומי וולסטוק, כטריטוריה המסורתית של האומה הראשונה של וולסטוק.
ראו גם

מפרץ פאנדי