stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנקלין פירס
נשיאותו > קנזס המדממת

האתגר הגדול למדינה במהלך ממשל פירס היה חוק קנזס נברסקה. החוק ארגן את טריטוריית נברסקה, שגבולותיה היו ממיזורי ועד להרי הרוקי, ומצפון טקסס ועד הגבול הקנדי. סטיבן דאגלס רצה להשתמש בה כדי להתרחב מערבה. הוא רצה הקמת מסילת רכבת משיקגו לקליפורניה. עד שתוקם ממשלה מקומית, לא היה אפשרי למכור אדמות או להתיישב במערב. מדינות העבדות לא תמכו בהגבלות במערב על עבדות, וטענו שיש להרחיב את העבדות אל המערב. דאגלס החליט לתת למתיישבים המקומיים להחליט האם להתיר את העבדות בתחומם, וכך ביטל למעשה את פשרת מיזורי, כיוון שרוב השטחים היו מצפון לקו הרוחב '36°30, שהפשרה טענה שיש להשאירו נקי מעבדות. הטריטוריה פוצלה לחלק צפוני, נברסקה, ולחלק דרומי, קנזס. הצפי היה שקנזס תאשר את העבדות ונברסקה לא. לדעת הדרום, פשרת 1850 ביטלה את פשרת מיזורי כשצירפה את קליפורניה וטריטוריה מדרום לקו הפשרה כמדינות ללא עבדות.
פירס לא רצה להתעסק בשאלת העבדות בטריטוריה, אבל דאגלס לא יכול היה להשיג תמיכה מהדרום ללא התעסקות בשאלה. במהלך הדיונים על החוק ידע פירס שהצפון יתנגד אליו. דאגלס ודייוויס הצליחו לשכנעו לתמוך בחוק. הצפון חשד ברכישת גדסדן מן ההתחלה, חשד בנוגע לניסיון לספח את קובה והתנגד לדייוויס. לטענתם, החוק עזר לדרום בלבד.
פירס דרש מהדמוקרטים לתמוך בחוק. הוויגים התפלגו מבחינה אזורית בתמיכה בחוק, והתפרקו. במאי 1854 עבר החוק. המהומה הפוליטית גרמה להקמת המפלגה הרפובליקנית.
במהלך הדיונים על החוק, התוצאה הייתה זרם של מהגרים לקנזס מהצפון ומהדרום שהגיעו למקום על מנת להשפיע על השליטה בטריטוריה. המחלוקת הייתה כה עזה עד כי קרבות יריות פרצו בין הניצים, וכך נטבע המושג "קנזס המדממת". תושבי מיזורי, שתמכו בעבדות, באו להצביע והצליחו להעביר את ההחלטה שאישרה את העבדות. פירס תמך בכך. הוא הכיר בממשלה שתמכה בעבדות, וגינה את מתנגדי העבדות שניסו להקים ממשלה חלופית כמורדים.
במהלך הדיונים על החוק נתפס עבד נמלט. הצפון ניסה להגן עליו, אולם פירס, נאמן לחוק העבד הנמלט, השתמש בצבא כדי להחזירו לבעליו.
הבחירות ב-1854 וב-1855 היו נוראיות לדמוקרטים ולוויגים כאחד. הדמוקרטים ניצחו רק בדרום. אויבי הממשל עבדו בצפון והצליחו להוביל לבחירת מתנגדים לפירס, כולל רפובליקנים רבים.
הצעתו של דאגלס להקים טריטוריות מערביות שדרכן תיסע הרכבת גרמה לקשיים. דאגלס כתב בהצעות החוק שלו שתושבי הטריטוריות החדשות יוכלו להחליט בשאלת העבדות בעצמם. התוצאה הייתה זרם של מהגרים לקנזס מהצפון ומהדרום שהגיעו למקום על מנת להשפיע על השליטה בטריטוריה. המחלוקת הייתה כה עזה עד כי קרבות יריות פרצו בין הניצים, ו"קנזס המדממת", הפכה לסנונית שבישרה את בוא מלחמת האזרחים.
נשיאותו > בחירות 1856

עם התקרבות הבחירות, ציפה פירס להיבחר בידי הדמוקרטים שוב להיות המועמד. סיכוייו להיבחר שוב להיות המועמד, שלא לדבר על לנצח בבחירות, היו קטנים. הצפון לא תמך בו, ומנהיגי המפלגה היו מודעים לכך. תומכיו ניסו ליצור ברית עם דאגלס ולמנוע מג'יימס ביוקנן להשיג את המועמדות. לביוקנן היו קשרים פוליטיים רבים ופעילותו בבריטניה הותירה אותו נקי משערוריות תקופת פירס.
ב-5 ביוני, עם תחילת ההצבעה, ציפה פירס להוביל. אולם הוא השיג רק 122 קולות מהסיבוב הראשון (רובם מהדרום), לעומת 135 לביוקנן, כשדאגלס ולואיס קאס זכו לשאר הקולות. בבוקר המחרת, בסיבוב ה-14, אף מועמד לא הצליח להשיג שני שלישים מהקולות. תמיכתו של פירס הלכה ופחתה בכל סיבוב, והוא דרש מתומכיו לעזור לדאגלס מול ביוקנן. דאגלס היה רק בן 43, והאמין שיוכל להיות המועמד ב-1860 אם יתן לביוקנן לנצח (דבר שאכן קרה). אחרי עוד שני סיבובים, דאגלס פרש וביוקנן ניצח. כדי לרכך את המכה לפירס, המצע הדמוקרטי תמך בו, ובעל בריתו, ג'ון ברקינרידג' מונה לסגנו של ביוקנן.
פירס תמך בביוקנן, וקיווה לפתור את המצב בקנזס עד נובמבר כדי לשפר את סיכויי הדמוקרטים בבחירות. הוא מינה את ג'ון גרי למושל הטריטוריה, לכעס תומכי העבדות. גרי הצליח להחזיר את הסדר לטריטוריה, אולם הרפובליקנים השתמשו בסלוגן "קנזס המדממת" בבחירות. ביוקנן וברקינרידג' ניצחו, אבל התמיכה בדמוקרטים בצפון צנחה מ-49.8% ל-41.4% בלבד, וביוקנן ניצח רק בחמש מתוך שש-עשרה מדינות שהתנגדו לעבדות (לעומת ארבע-עשרה שפירס זכה בהן), ובשלושה מתוכן, ביוקנן ניצח בגלל פיצול בין המועמד הרפובליקני, ג'ון פרימונט, ובין המועמד של המפלגה האמריקנית, הנשיא לשעבר מילרד פילמור.
פירס לא ריכך את נאומיו לאחר אובדן המועמדות. בהודעתו האחרונה לקונגרס, בדצמבר 1856, תקף פירס את הרפובליקנים ותומכי ביטול העבדות. הוא הגן על מדיניותו הכלכלית ועל היחסים שהצליח להשיג עם מדינות אחרות. בעשרת ימיו האחרונים בתפקיד, הקונגרס העביר חוקים שהעלו משכורות לקצינים בצבא ואישרו בניית כלי שיט חדשים, והרחבת החיילים בצי. בנוסף, הצליח פירס להעביר חוק שהפחית את מכסי המגן. כהונתו של פירס הסתיימה ב-4 במרץ 1857. במשך כל תקופת כהונתו, הקבינט נותר ללא שינויים, הפעם היחידה בתולדות המדינה.
נשיאותו > הקבינט

|  |
| --- | --- | --- |
| תיק | שם | כהונה |

| נשיא | פרנקלין פירס | 1853–1857 |
| סגן הנשיא | ויליאם ר. קינג | 1853 |

| מזכיר המדינה | ויליאם ר. מרסי | 1853–1857 |
| מזכיר האוצר | ג'יימס גאת'רי | 1853–1857 |
| מזכיר המלחמה | ג'פרסון דייוויס | 1853–1857 |
| התובע הכללי | כלב קושינג | 1853–1857 |
| שר הדואר (Postmaster General) | ג'יימס קמפבל | 1853–1857 |
| מזכיר הצי | ג'יימס דובין | 1853–1857 |
| מזכיר הפנים | רוברט מקלילנד | 1853–1857 |
סוף ימיו > לאחר הנשיאות

לאחר שעזבו את הבית הלבן, נשארה משפחת פירס בוושינגטון עוד חודשיים, יחד עם מרסי. ביוקנן החליף את כל בעלי התפקידים בממשל פירס. פירס עבר לניו המפשייר והחל לעסוק ברכוש. הוא וג'יין טיילו בשלוש השנים הבאות לאיי הבהאמה ולאירופה. ברומא ביקר את נתניאל הות'ורן.
פירס לא הפסיק להתעסק בפוליטיקה. הוא התעקש שעל מתנגדי העבדות לוותר כדי למנוע פרישה דרומית, וטען שמלחמת אזרחים תוביל לשפיכות דמים איומה. בנוסף ביקר את הכמרים הפרוטסטנטים בניו אינגלנד, שהתנגדו לעבדות, ואת המועמדים הרפובליקנים. עליית המפלגה הרפובליקנית אילצה את הדמוקרטים להגן על פירס. במהלך עימותיו עם המועמד הרפובליקני לסנאט, אברהם לינקולן, ב-1858, קרא סטיבן דאגלס לנשיא לשעבר "איש של כבוד".
לקראת הוועידה הדמוקרטית של 1860, ביקשו מפירס לרוץ כמועמד פשרה ולאחד את המפלגה, אולם הוא סירב. דאגלס לא הצליח לזכות לתמיכת הדרום, ופירס תמך בברקינרידג', אולם תמיד רצה אחדות מפלגתית. הדמוקרטים המפולגים הובסו בקלות בידי לינקולן הרפובליקני. בחודשים בין היבחרו של לינקולן ובין כניסתו לתפקיד, ב-4 במרץ 1861, הבין פירס שהדרום מתכנן לפרוש. בגלל מחלה לא הצליח לנסוע לאלבמה ולנאום שם, אולם שלח מכתב בו דרש מתושבי אלבמה להישאר באיחוד ולתת לצפון זמן להגיע לפשרה.
סוף ימיו > מלחמת האזרחים

לאחר שהניסיונות למנוע את מלחמת האזרחים האמריקנית הסתיימו בחילופי אש בפורט סאמטר, הדמוקרטים הצפוניים, כולל דאגלס, תמכו בתוכניתו של לינקולן להחזיר את מדינות הדרום לאיחוד בעזרת כוח. פירס רצה למנוע מלחמה בכל מחיר, וכתב לואן ביורן בניסיון לכנס את הנשיאים לשעבר ולפתור את העניין, הצעה שלא התקבלה. פירס כתב לאשתו שלעולם לא ינסה להצדיק את המלחמה, שהייתה בלתי נחוצה, לדבריו. הוא התנגד לכך שלינקולן ביטל את פקודת הביאס קורפוס בארצות הברית, וטען שאפילו במהלך המלחמה, אל למדינה לנטוש את הגנת זכויות האזרח. כמה דמוקרטים צפוניים שהתנגדו למלחמה תמכו בו, אולם אחרים ראו בו כתומך בדרום.
בספטמבר 1861, נסע פירס אל מישיגן, וביקר נכבדים. אזרח כתב לויליאם סיוארד, מזכיר המדינה, בטענה שפירס נפגש עם אזרחים לא נאמנים ותכנן להדיח את הממשלה ולהתמנות לנשיא. מאוחר יותר באותו החודש, כינה אותו עיתון רפובליקני מרגל ובוגד. פירס הכחיש את ההאשמות, ושלח את בעלי בריתו בסנאט לקרוא את המכתבים שלו עם סיוארד, בהם הובן שפירס לא בגד.
פירס כעס עוד יותר על גיוס החובה ועל מעצר דמוקרטים שהתנגדו למלחמה. הוא טען שלנשיא אין זכות לקבוע מי יכול לדבר ומי לא. הביקורת על לינקולן לא התקבלה טוב בצפון, לאחר הניצחונות בגטיסברג ובויקסבורג. המוניטין של פירס בצפון נפגע עוד יותר כשהתגלה שלפני המלחמה היה חבר טוב של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס.
ג'יין פירס מתה בדצמבר 1863. נתניאל הות'ורן מת במאי 1864, כשהיה עם פירס, והקדיש את ספרו האחרון לפירס. הדמוקרטים רצו שפירס יהיה המועמד מטעמם בבחירות של 1864, אולם הוא סירב. לינקולן ניצח בקלות. כשרצח לינקולן התפרסם באפריל 1865, אספסוף זועם התקבץ מחוץ לביתו של פירס ודרש לדעת למה לא הרים דגל בתור הפגנת אבל. פירס הכועס טען שאמנם התעצב על מותו, אולם שלא היה צורך במחווה ציבורית. הוא טען שההיסטוריה שלו בצבא ובשירות הציבורי הוכיחה את הפטריוטיות שלו.
סוף ימיו > סוף ימיו ומותו

לאחר הפסדו בבחירות, נטען שאמר "לא נותר מה לעשות פרט להשתכר", ועדויות רבות אכן טוענות שזה בדיוק מה שעשה לעיתים תכופות. פעם אחת אפילו דרס הולך רגל כשנהג בכרכרה תחת השפעת אלכוהול. פירס השתמש בהשפעתו כדי להטיב את תנאי כליאתו של דייוויס. את רוב ימיו בילה בביתו ובבקתת הקיץ שלו. הוא הביע תמיכה במדיניותו של אנדרו ג'ונסון במהלך תקופת השיקום ותמך בנשיא לאחר שזה זוכה בניסיון ההדחה שלו. לאחר מכן הביע אופטימיות לגבי יורשו של ג'ונסון, יוליסס ס. גרנט.
בריאותו הידרדרה באמצע 1869. הוא חזר לשתות, וחזר אל קונקורד כשהוא חולה בשחמת הכבד (תוצאה של אלכוהוליזם). הוא מת ב-8 באוקטובר ב-4:35. הנשיא גרנט, שהגן עליו במהלך המלחמה מול מקסיקו, הכריז על יום אבל לאומי. העיתונים סקרו את הקריירה שלו. הוא נקבר ליד אשתו ושני בניו בבית הקברות בקונקורד.
בצוואתו, עליה חתם ב-22 בינואר 1868, הוריש פירס חרבות, ציורים, סוסים וחפצים אחרים לחבריו, משפחתו ושכניו.
מורשתו

לאחר מותו של פירס, לא התעסקו בכהונתו יותר מדי, פרט לכך שהיה אחד מהנשיאים שהובילו למלחמת האזרחים. נשיאותו נחשבת לכישלון, והוא נחשב לאחד מהנשיאים הגרועים בתולדות המדינה. אף נשיא לשעבר זכה לביקורת במהלך חייו כמו פירס, ומעמדו לא השתפר לאחר מותו. הוא נחשב לאדם שהגיע אל הנשיאות רק במקרה. הוא גרם לקריסת הפשרות בנוגע לעבדות והוביל למלחמת האזרחים. למרות זאת, תמיד רצה לשמור על אחדות המדינה.
פירס הרשה לקונגרס המפולג לשלוט בו, כולל בחוק קנזס נברסקה. פירס שילם את המחיר על החוק. כישלונו כנשיא להביא פיוס לאומי תרם לחיסולה של המפלגה הדמוקרטית כמפלגת השלטון המרכזית, והוביל לתקופה של שבעים שנים בהן שלטו הרפובליקנים. כישלון ניסיונות הפיוס גם הוביל לחיסול התמיכה הפוליטית בו. הוא תמך בדרום בשל פרשנות חוקתית מצמצמת, ולא הבין את אנשי הצפון שדרשו את ביטול העבדות. הוא נחשב לאדם לא מנוסה שנקרא למלא תפקיד רם מעלה ולא הצליח.
פירס ראה את העבדות כנושא של רכוש ולא כנושא מוסרי, וראה בביטול העבדות פעולה שעלולה לפגוע באיחוד. הוא ביקר את אלו שרצו להגביל את העבדות, אולם לא ביקר את הקיצוניים מקרב אנשי הדרום.
פירס היה נשיא בתקופה שדרשה כישרון רב, כישרון שהיה חסר לו ולכן הוביל לפילוג בקרב המדינה. אמנם הצליח להגיע להסכמים עם קנדה, להתחיל הסכמי סחר עם יפן, להוסיף אדמה לדרום מערב המדינה, ולחתום על חקיקת איי הגואנו, אולם מדיניותו בנוגע לקובה ולקנזס רק העמיקה את המשבר האזורי.
ביתו של פירס, בו גדל, הוא אתר מורשת לאומית. הוא נולד בבקתת עץ לפני שבניית הבית הושלמה
נתניאל הות'ורן היה חבר טוב של פירס, וכתב עליו ביוגרפיה ב-1852, לפני הבחירות לנשיאות.
אשתו של פירס, ג'יין פירס, הייתה מאופקת מאוד.
ביתו של פירס בקונקורד בין 1842 ל-1848, ששופץ בשנות השבעים ומשומר כאתר היסטורי.
פירס כבריגדיר גנרל
תקופתו הקצרה של פירס כגנרל במלחמה מול מקסיקו חיזקה את תדמיתו.
בשנות החמישים, הפך פירס למנהיג המפלגה הדמוקרטית בניו המפשייר.
כרזת בחירות דמוקרטית
כרזה נגד פירס, שמציגה אותו כחלש ופחדן
מפת האלקטורים בבחירות
פירס ב-1858, עדיין דמות פוליטית בולטת.
קוננה

| --- | --- |
 מדינה:  נמיביה נמיביה
 בירת המחוז:  אופובו
 שטח:  115,293 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  86,856 (2011)
  ‑ צפיפות:  0.6 נפש לקמ"ר (2001)
 קואורדינטות:  18°03′20″S 13°50′26″E﻿ / ﻿18.055555555556°S 13.840555555556°E﻿ / -18.055555555556; 13.840555555556 
 אזור זמן:  UTC+2
 http://www.arc.org.na/home.php?pn=kunene_council
  מפת מיקום  מפה מפורטת  מיקומו של מחוז קוננה בנמיביה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קוננה הוא אחד מ-13 המחוזות בנמיביה, הקרוי על שמו של נהר הקוננה. הוא בלתי מפותח יחסית לשאר נמיביה, וזאת בגלל תוואי השטח ההררי והבלתי נגיש וכן מפני שיובש הקרקע מקשה על החקלאות במחוז. עיר הבירה של המחוז היא העיר אופובו.
קצהו המערבי של המחוז הוא האוקיינוס האטלנטי; בצפון ובמזרח הוא גובל במחוזות האנגוליים נמיבה וקוננה (בהתאמה); בצפון-מזרח הוא גובל במחוזות הנמיביים אומוסטי, אושנה ואושיקוטו; במזרח הוא גובל באוצ'וזונדג'ופה ובדרום במחוז ארונגו.
למחוז קוננה 6 מחוזות בחירה: אפופה, אופובו, אוצ'ו, סספונטיין, קמנג'ב וקהוריקסס.
מפלי אפופה הנוצרים על ידי נהר הקוננה בשטח הקאוקולנד סמוך לגבול עם אנגולה
דמוגרפיה

ע"פ מפקד האוכלוסין בנמיביה לשנת 2001 באתר העירייה, בקוננה יש 68,735 איש (34,237 נשים ו-34,487), כאשר שיעור הגידול השנתי הוא 1.9%, ושיעור הפריון השנתי עמד על 4.7 ילדים לאישה. היחס בין גברים לנשים בקוננה עומד על 100 גברים על 101 נשים.
שטחה של קוננה הוא 115,293 קמ"ר, כאשר 25% מתושבי קוננה התגוררו בערים, והשאר, 75%, בכפרים; צפיפות האוכלוסייה היא 0.6 אנשים על כל קמ"ר. בחלוקה ע"פ גילאים, 15% מהאוכלוסייה היא מתחת לגיל 5, 26% בגילאי 5–14, 48% בגילאי 15–59 ו-7% בגילאי 60 ומעלה.
בקוננה יש 12,489 משקי בית, עם שיעור של 5.7 אנשים לכל משק בית; בראש 40% ממשקי הבית עומדת אישה וב-60% ממשקי הבית עומד גבר. ברוב משקי הבית השפות המדוברות הן שפת ההררו (42%) ושפת הנאמה (36%). תנאי משק הבית היו: 73% מקבלים מים נקיים, 66% שאינם מחוברים למערכת הביוב, ל-22% היה חשמל לתאורה, ול-72% הייתה גישה לרדיו.
שיעור התעסוקה של כוח העבודה (56% מגילאי 15+) היה 77%, ומחוץ לכוח העבודה (37%) - 19% היו סטודנטים, 56% עקר/ות בית ו-25% בגמלאות וכו'.
תוחלת החיים המשוערת בקרב גברים עמדה על 50 שנים, ואילו בקרב נשים על 57 שנים. שיעור התמותה בקרב תינוקות (על כל 1,000 תינוקות חיים) היה 49 תינוקות נקבות ו-61 תינוקות זכרים. אחוז היתומים מתחת לגיל 15, מהאב - 5%, מהאם- 2%, משני ההורים - 1%. 5% מהאוכלוסייה עם בעלי נכות, מתוכם 18% חרשים, 35% עיוורים, 16% עם נכות בדיבור, 18% עם נכות ביד, 27% עם נכות ברגל, ו-5% עם נכות נפשית.
הערות שוליים

↑  מפקד האוכלוסין של נמיביה לשנת 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge698784
קספאז

האזור הפעיל של אחת הקספאזות (Interleukin 1β)
קספאזות (Caspases, or cysteine-aspartic proteases or cysteine-dependent aspartate-directed proteases) הם משפחה של ציסטאין פרוטאזות, להם תפקיד מרכזי באפופטוזה, נקרוזה ודלקות.
קספאזות חשובות למוות תאי מתוכנת של אפופטוזה, והן אלה שמוציאות את התהליך לפועל. יש להן גם חשיבות לצורך התפתחות עוברית תקינה, ולחלקן תפקיד בהתפחות תקינה של מערכת החיסון, וספציפית בהתבגרות של לימפוציטים. בעיות בסוגי מוות תאי מתוכנת שונים יכולים להוביל לסרטן, למחלות אוטואימוניות ומהצד השני לתהליכי הזדקנות ולמוות תאי עודף שקשור לתהליכי ההזדקנות (למשל במחלות נוירודגנרטיביות).
סוגים של קספאזות

בהקשר של אפופטוזה, קיימים שני סוגים של קספאזות, קספאזות ראשוניות (initiator (apical) caspases) וקספאזות מוציאות לפועל (effector (executioner) caspases). הראשוניות כוללות את קספאז 2, קספאז 8, קספאז 9 וקספאז 10, והן חותכות קספאזות מוציאות לפועל הנמצאות כזימוגנים בתא. זימוגן הוא חלבון שלצורך הפיכתו למצב הפעיל צריך להיחתך, ובמקרה הזה הדבר נעשה באמצעות הקספאזות הראשוניות. הקספאזות המוציאות לפועל כוללות את קספאז 3, קספאז 6 וקספאז 7 ולאחר הפעלתן חותכות סובסטרטים נוספים שמפעילים את המוות התאי. הפעילות הראשונית מבוקרת באמצעות מעכבים של קספאזות.
קספאז 4 וקספאז 5 מבוטאים ביתר (overexpressed) בחלק מהמקרים של ויטיליגו וקשורים למחלות אוטואימוניות נוספות. שתיהן אינן מסווגות כראשוניות או מוציאות לפועל משום שהם אנזימים של מערכת החיסון. גם קספאז 1 אינו מסווג והוא קשור להתבגרות של תאי T.
גילוי הקספאזות

הראשון למצוא את חשיבותן של הקספאזות לתהליכי אפופטוזה היה רוברט הורביץ. הוא מצא גם ש-ced-3 הוא גן שהכרחי למוות התאי שיש במהלך ההתפתחות של C. elegans. ב-1993 מצא הורוביץ, יחד עם עמיתו ג'ונינג יאן, שהגן ced-3 מקודד לציסטאין פרוטאז בעל תכונות שדומות לחלבון interleukin-1-beta converting enzyme ‏(ICE, שנמצא לימים כאותו חלבון כמו קספאז 1), שהיה הקספאז היחיד שהיה ידוע באותה עת. לימים הורוביץ זכה על מחקריו אלה בפרס נובל לרפואה או לפיזיולוגיה.
הרבה מהקספאזות נמצאו במקביל על ידי מעבדות שונות, שנתנו לאותו חלבון כמה שמות. caspase 3 מכונה גם CPP32, apopain ו-Yama. לפיכך, מספרו אותם לפי הסדר בו מצאו אותם. 
קספאז 1 היה הקספאז הראשון שנמצא ביונקים, בשל דמיונו הרב ל-CED3 מ-C. elegans, אולם בהמשך מצאו שיש לו תפקידים שקשורים לדלקות ולא למוות תאי.
מחקרים מאוחרים יותר הראו חשיבות לפעילות של קספאזות בתהליכים שאינם כוללים מוות תאי. כך למשל הם חשובים להתבגרות של תאי דם אדומים, של טסיות דם  ושל עדשת העין והפיכתה לשקופה .
ראו גם

אפופטוזה
מוות תאי מתוכנת
Bcl-2
קבוצת ובר

קבוצת ובר היא מושג בתורת המשחקים השיתופיים שהוצע על ידי רוברט ובר
יהי  \!\,(N,v) משחק בצורה קואליציונית, קבוצת ובר (Weber) היא הקמור של קבוצת וקטורי התשלומים הרשומה להלן (ראו פסקת 'הגדרה').
בהגדרה אין הכרח שהמשחק יהיה משחק קמור, אך אם בנוסף המשחק קמור, ניתן להראות שוקטורי תשלום אילו נמצאים בליבה, ומכיוון שהליבה היא קבוצה קמורה בעצמה, נובע כי במשחק קמור הליבה מכילה את קבוצת ובר.
בנוסף, עבור כל משחק קואליציוני, קבוצת ובר מכילה את הליבה (מכונה לעיתים - The Core Catcher), ולכן במשחק קמור בצורה קואליציונית ניתן לומר כי קבוצת ובר מתאחדת עם הליבה.
הגדרה

לכל פרמוטציה  \!\,\pi  של N השחקנים
נגדיר את וקטור התשלומים הבא :
 \!\,w^{\pi }=(v(\left\{i_{\pi _{1}}\right\}),v(\left\{i_{\pi _{1}},i_{\pi _{2}}\right\})-v(\left\{i_{\pi _{1}}\right\}),v(\left\{i_{\pi _{1}},i_{\pi _{2}},i_{\pi _{3}}\right\})-v(\left\{i_{\pi _{1}},i_{\pi _{2}}\right\}),...,v(N)-v(N/\left\{i_{\pi _{n}}\right\}))
הקמור של קבוצת הנקודות  \!\,w^{\pi } נקראת קבוצת ובר (Weber).
(הערה: הקמור של קבוצת וקטורים הוא הקבוצה הקמורה הקטנה ביותר המכילה אותם)
הערה

עבור כל סידור של השחקנים ניתן לחשוב על קביעת וקטור התשלומים כך שהשחקנים נכנסים אחד אחרי השני לחדר, וכל שחקן מקבל את התרומה השולית שלו לקבוצת השחקנים שהגיעו לפניו, כלומר אם S היא קבוצת השחקנים שכבר נמצאים בחדר לפני ששחקן i נכנס, שחקן i מקבל  v(S\cup \left\{i\right\})-\ v(S).
נסמן בצורה מסודרת את קבוצת השחקנים המופיעים לפני שחקן i, כאשר השחקנים מסודרים על ידי הפרמוטציה  \pi : ‏
אם נניח שלכל סדר יש הסתברות זהה אזי תוחלת התשלום לשחקן i היא:
\psi (v,i)={\frac {1}{|N|!}}\sum _{R}\left[\ v(P_{i}^{R}\cup \left\{i\right\})-\ v(P_{i}^{R})\right]\,\!
ערך זה הוא ערך שפלי, ושוב במשחק קמור ערך זה נמצא בקבוצת ובר.
ראו גם

מונחים בתורת המשחקים
לקריאה נוספת

"Derks J. J. M (1992) "A short proof of the inclusion of the core in the Weber set, International Journal of Game Theory, 21, 149-150
שמואל זמיר, מיכאל משלר, אילון סולן, תורת המשחקים, ירושלים: מאגנס, 2008, מסת"ב 9654932946
הערות שוליים

↑  https://www.kellogg.northwestern.edu/faculty/weber/WEBER.HTM
↑  ראו הפניה להוכחה של (Derks J. J. M (1992 בתחתית (בפסקת 'לקריאה נוספת')
קסניה סוקינובה

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1987 (בת 37) ניז'ניבסטוק, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  האוניברסיטה התעשייתית של טיומן 
 
קסניה סוקינובה (ברוסית: Ксе́ния Влади́мировна Сухи́нова; נולדה ב-26 באוגוסט 1987) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה רוסייה, זוכת תחרויות מיס רוסיה 2007 ומיס עולם 2008.
ביוגרפיה

סוקינובה נולדה בחנטי ומנסי (יוגרה) כבת יחידה להוריה ולמדה קיברנטיקה באוניברסיטה.
ב-2007 נבחרה ל"מיס טיומן" וזכתה בתחרות הארצית של מיס רוסיה, בטקס בחירת מיס עולם שנערך ביוהנסבורג לקחה את המקום הראשון לאחר שהביסה 108 מתמודדות נוספות מרחבי העולם. במסיבת עיתונאים שנערכה לאחר מכן אמרה "אני מאוד גאה להביא את הכתר לרוסיה, אני גאה בניצחוני כמציגת רוסיה ומקדישה את הניצחון לכל המדינה ולכל אחד מאזרחיה".
לאחר הזכייה היא דגמנה באיטליה, צרפת וספרד, השתתפה בין היתר בתצוגת אופנה של ולנטינו.
היא שימשה כפנים של אירוויזיון 2009 והופיעה בסרטונים שהופיעו לפני כל שיר המציגים את המדינות המשתתפות.
ב-2009 גם השתתפה בערב התרמה לעמותת וראייטי האמריקאית.
ב-2013 השתתפה בקמפיין של מעצב השיער היווני מיקאליס אנוסאקיס.
ב-2017 הופיעה בקליף של דימה בילאן לשיר "Derzhi".
היא שימשה כשופטת בתחרויות מיס עולם 2010, 2011 ו-2015, מר עולם 2010 ומיס רוסיה 2017. בנוסף, סוחינובה עבדה בבית האופנה של המעצב הרוסי המפורסם ולנטין יודשקין. תקופה ארוכה עבדה בניו יורק ובאירופה. בשנת 2017, היא הפכה לשגרירה של רצון טוב באבחזיה. באותה שנה היא כיכבה בסרטון לשירו של הזמר הרוסי המפורסם דימה בילן.
ב-2018 שיחקה דוגמנית בקומדיית המצבים הרוסית צוות אוויר.
הערות שוליים

↑  Ksenia Sukhinova, Miss World 2008, Russian Personalities
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1147716625  VIAF: 6972151304672149460001   WorldCat (עם VIAF): 6972151304672149460001
קינאז

דוגמה לאתר הפעיל של Dihydroxyacetone Kinase
קינאז (בלועזית: kinase) הוא שם כולל לקבוצת אנזימים האחראים על שפעול של תהליכים בתא על ידי זירחון מולקולות. קבוצת אנזימים זו לוקחת זרחה מחומרים עתירי אנרגיה, בעיקר מ-ATP, למצע (Substrate) ספציפי וגורמת לזרחון המצע. קבוצת אנזימים זו היא חלק מקבוצה גדולה יותר של אנזימים המכונה Phosphotransferase זרחן-טרנספראז.
סוגים

הסוג הנפוץ ביותר הוא פרוטאין קינאזות. פרוטאין קינאז הוא אנזים קינאז, אשר ביכולתו לשנות חלבונים אחרים על ידי הוספת קבוצת זרחה אליהם (זרחון). חלבונים מסוג זה מתחלקים לתת־מערכות נוספות, למשל protein kinase c ‏(PKC) מחולק ל-protein kinase c אלפא (PKC)‏, PKC בטא, PKC גאמא, כל תת-מערכת בעלת תפקוד ייחודי, זרחון לרוב מסתיים בשינוי תפקודי של חלבון המטרה (חומר המצע) על ידי שינוי פעילות אנזימטית, מיקום תאי, או קישור עם חלבונים נוספים. 
פעילות קינאז וחלבוני קינאז יכולים לשנות חלבונים רבים, ובכך שהם מווסתים את מרב ה־cellular pathway (סדרת תגובות שכתוצאה ממנה יש הפעלה של מסלולים תאיים), במיוחד אלה המערבים מעבר אותות. הגנום האנושי מכיל כ־500 גנים שנמצא שיש להם פעילות כחלבון קינאזות, והם מהווים כ־2% מכלל הגנים האאוקריוטים.
מספר רב של קינאזים פועלים על מולקולות קטנות (ליפידים, פחמימות, חלבונים ועוד) או בשביל איתות, או בשביל הפעלה של תהליכים מטבוליים. שמם נגזר מחומר המצע. בשלב הראשון של תהליך הגליקוליזה, למשל, מעביר האנזים הקסוקינאז קבוצת זרחה מ-ATP למולקולת גלוקוז; מאוחר יותר מעביר פוספופרוקטוקינאז קבוצת זרחה לפרוקטוז; בשלב האחרון מחזיר פירובטקינאז קבוצת זרחה ממולקולת פוספואנולפירובט ל-ADP ויוצר מולקולת ATP ופירובט. במסלול הגליקוליזה הקינאזים למיניהם אחראים על ויסות קצב התהליך כולו.
פרוטאין קינאז

פרוטאין קינאז משמש לציון משפחת אנזימים המזרחנים חלבונים.
פרוטאין קינאז > תגובה כימית

זרחון הוא העברת קבוצת זרחה ממולקולת ATP לקבוצת הידרוקסיל (OH) של חלבון המטרה. קבוצת הפוספט נקשרת באופן קוולנטי לקבוצת ההידרוקסיל, ונוצר קשר פוספואסטרי.
פרוטאין קינאז > חלוקה לקבוצות

בדרך כלל, חלבונים עוברים זרחון על קבוצת ההידרוקסיל (OH) שבשייר של חומצות האמינו סרין, תראונין או טירוזין. לפיכך, ניתן לחלק את הפרוטאין קינאזות לשתי קבוצות עיקריות:
פרוטאין קינאזות הספיציפיות לזרחון של סרין ותראונין (בקבוצה זו נמנים פרוטאין קינאז A ו- פרוטאין קינאז C).
פרוטאין קינאזות הספיציפיות לזרחון טירוזין (לדוגמה הקולטן להורמון גדילה והקולטן לאינסולין).
יחד עם זאת, קיימים גם היסטידין קינאזות (Histidine kinase) שמזרחנים היסטידין וכן קבוצות שמזרחנות שילובים שונים של החומצות האחרות.
פרוטאין קינאז > תפקידם בבקרת תהליכים בתא

זרחון בדרך כלל גורם לשינוי בפעילות חלבונים על ידי שינוי בזיקתם לחלבונים אחרים או למולקולות שונות (כגון זיקת סובסטרט לאנזים), שינוי במיקום תוך תאי וכדומה. הפעילות של יותר מ־30% מכלל החלבונים בתא מבוקרים על ידי פרוטאין קינאזות. פרוטאין קינאזות גם משתתפות באופן רחב בבקרה של רוב המסלולים המטבוליים, ובמיוחד בהעברת אותות.
קיימות מספר תרופות מעכבי פרוטאין קינאז.
פרוטאין קינאז > בקרת פרוטאין קינאזות

קיימים מנגנוני בקרה שלהם על ידי זרחון (לפעמים על ידי אנזים עצמו, במנגנון הקרוי זרחון עצמי או אוטופוספורלציה), קשירת בקר אלוסטרי או על ידי בקרה של מיקומם בתא. לדוגמה, פרוטאין קינאז A עובר שפעול בעקבות עליה בריכוז cAMP תוך תאי, ולעומת זאת פרוטאין קינאז C עובר שפעול על ידי יוני סידן ודיאצילגליצרול.
פעמים רבות הפעילות הלא מבוקרת של פרוטאין קינאזות בתא גורמת למחלות (למשל סרטן).
ראו גם

זרחון
העברת אותות
קובלא חאן (פואמה)

.
השיר בכתב ידו של המשורר
קולרידג' ב-1814
העמוד הראשון של ההקדמה ממהדורת 1816
קובלא חאן (באנגלית: Kubla Khan, a vision in a dream, fragment) היא קטע מפואמה מאת סמיואל טיילור קולרידג', שיצא לאור בשנת 1816 עם הקדמה מאת המשורר ועם כותרת המשנה "חיזיון בחלום, פרגמנט". בהקדמה מגולל המשורר סיפור מוזר לפיו הוכתבו לו 300 שורות שיר בחלומו, שעה שהיה שקוע בהזיה כתוצאה מסם אופיום שנטל כמשכך כאבים, 19 שנים קודם לכן, בשנת 1797 (צעד מקובל ולא בלתי-חוקי דאז). הוא הצליח להעלות על הכתב 54 שורות לפני שהופרע על ידי מכר, משחזר לכתוב, נשכח ההמשך מזכרונו. הפואמה בנויה משני חלקים, בראשון מתואר ארמונו הפלאי של הקיסר המונגולי קובלאי חאן, זאנאדוּ, ובשני מתוארת השתוקקות לקול זמרתה של נערה חבשית. הפואמה אינה דומה לשירים אחרים מאת המשורר והיא עוררה עניין רב בשל המסתורין האופפים אותה. לדברי אסף ענברי "זהו השיר הנחקר ביותר בתולדות הספרות האנגלית, אם לא בתולדות ספרות המערב כולה".