stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעל ארן
ביוגרפיה

נולדה בתל אביב ובהמשך עברה משפחתה להתגורר בירושלים, שם סיימה את לימודיה התיכוניים בבית חינוך תיכון עירוני ג'. שירתה בצה"ל כסמלת בחיל האוויר. סיימה לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1994 סיימה באוניברסיטה זו תואר שני בתקשורת ועיתונאות, ובהמשך השלימה תואר שני נוסף בהצטיינות במדיניות ציבורית. בנוסף, ארן מחזיקה בתעודת הוראה של בית הספר לחינוך. בתקופת לימודיה החלה בפעילותה הפוליטית במפלגת העבודה, ובהמשך נבחרה למזכירת "המשמרת הצעירה" של המפלגה בירושלים.
בשנים 1984–1989 שימשה מנהלת לשכת הקשר של ההסתדרות בכנסת. בתקופה זו קידמה חוקים בעלי צביון חברתי, ובהם חוק שכר מינימום, חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, חוק גיל פרישה שווה וגמיש לנשים וחוק ביטוח סיעוד.
ב-1989 נבחרה ליושבת ראש נעמת בירושלים. בשנים 1994–1996 כיהנה כמנכ"לית מרכז הבנייה הישראלי, חברה ממשלתית מיסודו של משרד הבינוי והשיכון. במקביל כיהנה בשנים 1995–1996 כחברת דירקטוריון בחברת התעופה הלאומית אל על.
ב-1999 מונתה למנהלת מרחב ירושלים של האוניברסיטה הפתוחה, וכיהנה בתפקיד עד שנת 2021 (אז פרשה לגמלאות). הובילה פרויקטים להנגשת השכלה גבוהה ולהגדלת מספר הסטודנטים הלומדים באקדמיה לאוכלוסיות כגון יוצאי אתיופיה, חרדים וערבים.
בשנת 2000 מונתה מטעם משרד הפנים כחברה בוועדה שבחנה והמליצה על שינוי מעמדה המוניציפלי של ביתר עילית ממועצה מקומית לעירייה. ב-2002 מונתה ליושבת ראש דירקטוריון המועצה הישראלית לצרכנות מטעם משרד התעשייה והמסחר, תפקיד אותו מילאה עד לשנת 2012. בין השנים 2007–2010 שימשה כחברת דירקטוריון ויו"ר ועדת הכספים של החברה הממשלתית לתיירות.
ב-2008 המליצה עליה ועדת איתור ממשלתית לתפקיד מנכ"ל הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול. למרות זאת החליט מנכ"ל משרד ראש הממשלה, רענן דינור, למנות את יאיר גלר, אשר דורג במקום השני. בעקבות עתירה שהגישה ארן לבג"ץ, הורה בג"ץ למשרד לביטחון פנים לבחון מחדש את ההחלטה. הממשלה שבה והחליטה למנות את גלר למנכ"ל הרשות, ארן עתרה שוב לבג"ץ, שדחה את עתירתה וקבע שנלקחה חובת הייצוג ההולם בחשבון במידה הראויה במסגרת הליך המינוי החוזר.
לאורך השנים הייתה ארן חברה בוועדות ציבוריות, בהן ועדת הנוער של עיריית ירושלים ונציגת נעמת בהנהלת עמותת חמד"ת (חופש, מדע, דת, תרבות). כמו כן מכהנת כחברת המועצה המקומית מבשרת ציון מטעם סיעת "סיעת מבשרת ברמה אחרת".
ב-2012 התמודדה בפריימריז לרשימת מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, אך לא זכתה במקום ריאלי ברשימה. היא שבה להתמודד על מקום ברשימת המפלגה לכנסת בבחירות המקדימות לקראת הכנסת העשרים וארבע, בשנת 2021, ושובצה במקום ה-17.
ארן נשואה ואם לשניים. מתגוררת במבשרת ציון.
הערות שוליים

↑  יעל ברנובסקי, ביטול מינוי המנכ"ל: "נשים יכולות להפסיק לפחד", באתר ynet, 20 באפריל 2009;
בג"ץ 5755/08 יעל ארן ואחרים נ' ממשלת ישראל ואחרים, ניתן ב־20 באפריל 2008
↑  בג"ץ 5158/09 יעל ארן ושדולת הנשים בישראל נ' ממשלת ישראל ואחרים, ניתן ב־7 בינואר 2010;
דפנה ברק-ארז, תקדימיוֹת - נשים קובעות תקדים במשפט הישראלי, כנרת, זמורה, דביר, 2024, הפרק "להיאבק על קידום, בלי להתבייש", עמ' 221–223
↑  רשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-19, באתר "הבמה הרעיונית של תנועת העבודה", 30 נובמבר 2012
מיכאל מירו
הערות שוליים

↑  אמילי גרינצווייג, בית הדין לעבודה ביטל את מינויו של מיקי מירו למנהל קול ישראל, באתר הארץ, 27 בינואר 2012
↑  אורן פרסיקו, מחבלים בעבודה, באתר העין השביעית, 27 באוגוסט 2012
1 2  כתב "העין השביעית", "ממנים את מי שצריך למנות כדי שיאשר את מה שצריך", באתר העין השביעית, 19 במרץ 2017
↑  "והרדיו שתק" צילום מצב שמגיש מיכאל מירו, נבדק ב-2021-05-23
↑   נתי טוקר, היומן של פילבר נחשף: בזק ורשת נהנו מדלת פתוחה במשרד התקשורת, באתר TheMarker‏, 15 בנובמבר 2016
↑  אלכסנדר כץ, אחרי כמעט 40 שנה: מיקי מירו פורש מרשות השידור, באתר אייס, 20 באוקטובר 2016
↑  PeopleBroadcasting, peoplebroadcasting.org (באנגלית)
↑  ד"ר מיכאל מירו, החברה האזרחית | מיכאל מירו | הוצאת רסלינג, באתר www.resling.co.il
יעל אלמוג זכאי

אין תמונה חופשית
יעל אלמוג זכאי (נולדה ב-1963) היא שותפה וסגנית יו"ר גיתם BBDO, בה היא עוסקת בייעוץ אסטרטגי. מכהנת כדירקטורית במספר חברות משפחתיות בתחומי הנדל"ן והפיננסים ושותפה בגרעין השליטה של בנק איגוד, ובחברת S'energy, העוסקת בתחום האנרגיה הסולארית.
ביוגרפיה

יעל זכאי נולדה בישראל ולמדה בתיכון מקיף יהוד. היא בתם של דרורה ופנחס זכאי. אמה, דרורה לובינסקי היא בתם של יבואן הרכב דוד לובינסקי ולאה לובינסקי לבית שלוש. פנחס זכאי כיהן כמנכ"ל משותף בדוד לובינסקי בע"מ במשך עשרות שנים.
יעל זכאי סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית. עם סיום לימודיה שירתה כקצינה בענף הפסיכולוגיה של חיל המודיעין בצה"ל. בהמשך סיימה לימודי דוקטורט בפסיכולוגיה חברתית/ארגונית באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
בשנת 1992, עם סיום לימודיה בארצות הברית, עבדה תקופה קצרה במחקר שווקים במכון גאלופ ישראל, ולאחר מכן עברה לתפקיד בתחום המחקר השיווקי ואסטרטגיה פרסומית במשרד הפרסום "גיתם מערכות תדמית". בין השנים 1994–2000 עבדה בתחום התקשורת השיווקית ובתחומים נוספים ביבואנית הרכב "דוד לובינסקי בע"מ", שהייתה בבעלות משפחתה. בשנת 2007 מכרה משפחת זכאי את מניותיה בחברה לשותפתה, משפחת מנור. משפחת זכאי נותרה פעילה בתחומי הנדל"ן, בהשקעות פיננסיות ובבנק איגוד. בשנת 2010 העבירה אמה, דרורה זכאי, את מניותיה בבנק איגוד לידי ד"ר אלמוג-זכאי וכיום זו שותפה בגרעין השליטה של הבנק. בשנת 2011 נכנסה אלמוג-זכאי לשותפות עם משה תאומים ומודי כידון בגיתם מערכות תדמית, חברת החזקות המחזיקה בנכסי נדל"ן שונים, ובחברת הפרסום גיתם BBDO. במסגרת עבודתה בגיתם אלמוג-זכאי עוסקת בייעוץ אסטרטגי בפרויקטים מקומיים ובינלאומיים, מתמחה במיתוג תאגידי ובייעוד עסקי (Corporate Purpose), וכן בתהליכי הטמעת ערכים ארגוניים.
בשנת 2015 ייסדה את "קפיטליזם קשוב ישראל", הנציגות הישראלית של הארגון "קפיטליזם קשוב" יחד עם אנשי עסקים נוספים (כצבי סטפק, עימאד תלחמי, איציק צאיג, אייל מליס ונוספים) ומאז מכהנת כיו"ר היוזמה. "קפיטליזם קשוב ישראל" מוגדר כחברה לתועלת הציבור, שמטרתה לקדם התנהלות עסקית מונעת-ייעוד הפועלת לטובת העובדים, הלקוחות, הספקים והקהילות בהן העסק פועל - ולא רק לטובת בעלי המניות (כפי שמתנהלות חברות במודל המסורתי), כמו גם לעסוק בהסברה מול הקהילה העסקית, וכן בהנגשת ידע לארגונים.
בנוסף, ד"ר אלמוג-זכאי מופיעה בכנסים עסקיים בתחומי התמחותה ומפרסמת מאמרים מקצועיים בעיתונות. היא מכהנת כחברה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, מובילה קרן פילנתרופיה משפחתית המתמקדת בתחום בריאות הנפש וכן בתחומים נוספים. בין הפרויקטים אשר יזמה נמנים מרכז עופר לכישורי חיים במרכז לבריאות הנפש גהה, תערוכת החנוכיות במוזיאון נחום גוטמן ופרויקטים נוספים עם עמותת אנוש ועמותת דלת פתוחה.
אלמוג זכאי מדורגת בעשור השני של המאה ה-21 בין מאה האנשים העשירים בישראל.
אלמוג זכאי מתגוררת בסביון ואם ל-3 בנים.
הערות שוליים

↑  קפיטליזם קשוב
↑  מרכז עופר לכישורי חיים
↑  תערוכת חנוכיות במוזיאון נחום גוטמן
↑  100 העשירים בישראל 2014, פורבס ישראל
↑  100 העשירים בישראל 2015, פורבס ישראל
↑  100 העשירים בישראל 2016, פורבס ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007412795105171  VIAF: 33155464794102040405   WorldCat (עם VIAF): 33155464794102040405
יורם בן-פורת

יורם בן-פורת (1937 – 18 באוקטובר 1992) היה כלכלן ישראלי ופרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. בן-פורת שימש כרקטור האוניברסיטה העברית ולאחר מכן נשיאה. כמו כן היה מנהל מכון פאלק ונשיא האגודה הישראלית לכלכלה.
ביוגרפיה

בן-פורת נולד בשנת 1937 בתל אביב. בשנת 1957 החל את לימודיו לתואר ראשון בכלכלה ומזרח תיכון באוניברסיטה העברית, ובשנת 1966 סיים תואר שני, כשנושא התזה שלו היה כוח העבודה הערבי בישראל. הוא שימש כעוזר הוראה ליהודה גרונפלד, ובשנת 1967 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית.
בן-פורת המשיך ללימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, שם למד אצל סיימון קוזנץ. בשנת 1979 מונה למנהל מכון פאלק למחקר כלכלי בישראל. בשנת 1988 מונה לרקטור האוניברסיטה, ובשנת 1990 מונה לנשיא האוניברסיטה העברית.
בשנות השמונים היה פעיל בתנועת שלום עכשיו.
ב-18 באוקטובר 1992 התנגשה בכביש הערבה משאית סמיטריילר במכוניתו בעת שנסע לחופשה באילת עם משפחתו. נהג המשאית, חייל בשירות סדיר, פגע במכונית בעת ניסיון עקיפה. שלושת הנוסעים במכונית – יורם, אשתו יעל כהן בן-פורת (מרצה בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית) ובנם יהלי בן החמש – נהרגו והובאו לקבורה זה לצד זה בהר המנוחות בירושלים. נהג המשאית הורשע בהריגה. לבן פורת היו עוד שלושה ילדים מנישואים קודמים לנטע (לימים אשתו של פרופ’ מיכאל ברונו): איתי, אורי ורוני.
לזכרו הוקמה "קרן בן-פורת", המקיימת הרצאה שנתית לזכרו ועורכת ערבי עיון וכנסים בינלאומיים. כמו כן מעניקה האוניברסיטה העברית את "פרס נשיא האוניברסיטה לחוקר צעיר מצטיין ע"ש יורם בן-פורת".
ספרים

כוח העבודה הערבי בישראל, ירושלים: המכון למחקר כלכלי בישראל על-שם מוריס פאלק, 1966. (הספר בקטלוג ULI)
המהפך שלא היה: אידאולוגיה ומדיניות כלכלית 1977–1981, ירושלים: מכון מוריס פאלק למחקר כלכלי בישראל, 1982.
יורם בן-פורת, עמנואל מרקס, שמעון שמיר, מחנה פליטים בגב-ההר, תל אביב: מכון שילוח (אוניברסיטת תל אביב), 1974.
יורם בן-פורת (עורך), המשק הישראלי – חבלי צמיחה, תל אביב: עם עובד, 1989.
הערות שוליים

↑  מינויים חדשים באוניברסיטה העברית, על המשמר, 3 באוגוסט 1967
↑  המצבה ומקום הקבר של יורם בן פורת, באתר "פרויקט גלעד" (הקישור אינו פעיל,  12 בנובמבר 2018)
↑  הספר הסרוק באתר הספריה הלאומית – ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258568905171  BnF: cb128200545 (data)  GND: 170015629  ISNI: 0000 0000 8160 2919  LCCN: n50009066  MGP: 207231  NTA: 072197447  SUDOC: 061499684  VIAF: 82614862   WorldCat (עם VIAF): 82614862
בהאא אבו אל-עטא

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1977 שג'אעייה, רצועת עזה 
 נהרג:  12 בנובמבר 2019 (בגיל 41) שג'אעייה, רצועת עזה 
 מספר צאצאים:  5 
 השתייכות:  הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני
 תקופת הפעילות:  1990–2019 (כ־29 שנים)
 תפקידים בשירות
 מפקד חטיבת עזה  מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בפלוגות אל-קודס
 חוסאם אבו הרביד ← 
 
בהאא אבו אל-עטא (בערבית: بهاء أبو العطا; 25 בנובמבר 1977 – 12 בנובמבר 2019) היה טרוריסט, מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה בזרוע הצבאית של ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, פלוגות אל-קודס. נהרג על ידי צה"ל בסיכול ממוקד במבצע חגורה שחורה ב-12 בנובמבר 2019.
ביוגרפיה

אל-עטא נולד בשכונת שג'אעייה שבעזה. היה בעל תואר ראשון בסוציולוגיה, נשוי ואב לחמישה. בשנת 1990 הצטרף לשורות הג'יהאד האסלאמי, בשנת 2007 עבר הכשרה מבצעית בסוריה. שנה לאחר מכן מונה למפקד חטיבת עזה ובהמשך למפקד החטיבה הצפונית של פלוגות אל-קודס. אל-עטא היה מופקד על ייצור אמצעי לחימה ברצועת עזה, ובעיקר על ייצור מקומי של רקטות מדגמים איראניים.
במהלך מבצע עמוד ענן, בשנת 2012, ניסתה ישראל לחסלו באמצעות ירי מהאוויר, בעת פגישה שקיימו בכירים בזרוע הצבאית באחד המגדלים בעיר עזה. במהלך מבצע צוק איתן בשנת 2014 הופצץ והושמד ביתו בצפון רצועת עזה, אם כי ההפצצה ככל הנראה לא נועדה לפגוע בו אישית.
בהודעה שפרסם צה"ל לאחר חיסולו נאמר כי היה אחראי לפיגועים רבים, בהם פיגועי ירי, שילוח רחפנים, ושיגורי רקטות על אזרחי ישראל.
הריגתו

במערכת הביטחון הישראלית נערכו דיונים על הריגתו עוד בשנת 2018, אך לקראת גילוי מנהרות החזבאללה בצפון החליט הרמטכ"ל גדי איזנקוט שלא להורגו, על מנת להימנע מלחימה בשתי חזיתות בו זמנית. ב-2 בנובמבר 2019 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני את המלצת מערכת הביטחון להרוג את אל-עטא, בעקבות מעורבותו בפיגועים רבים והכנותיו להוציא לפועל פיגועים נוספים. השב"כ ואמ"ן אספו מודיעין צבאי ואיתרו את מקום המסתור שלו. מערכת הביטחון המתינה לחלון הזדמנויות שבו אל-עטא יהיה ללא אזרחים סביבו כמגן אנושי.
ב-12 בנובמבר 2019, בשעה 4:00 לפנות בוקר, תקף חיל האוויר הישראלי את חדר השינה שבו שהה יחד עם אשתו, ושניהם נהרגו בתקיפה. הסיכול הממוקד התבצע לאחר חמש שנים של הפסקת מדיניות הסיכולים הממוקדים, מאז מבצע צוק איתן ב-2014. דובר צה"ל הדגיש כי התקיפה לא מהווה חזרה למדיניות זו, והריגתו של אל-עטא נעשתה רק משום שהיה מדובר בפצצה מתקתקת.
במקביל להריגה בעזה, כלי תקשורת רשמיים בסוריה דיווחו כי בניין הותקף לפנות בוקר בשכונת "מאזה" בדמשק, ובין ההרוגים היה מועאד, בנו של בכיר הג'יהאד האסלאמי אכרם עג'ורי, אך עג'ורי עצמו שרד את התקיפה. עג'ורי הוא סגנו של מנהיג הג'יהאד האסלאמי זיאד נח'אלה, שאף הוא שוהה בדמשק.
תגובות להריגתו

לאחר חיסולו שיגרו הפלסטינים מרצועת עזה מטחי רקטות אל עבר ישראל, כולל אל ערים במרכז ישראל ובגוש דן, מערכת כיפת ברזל השמידה ויירטה עשרות רקטות במעופן, אולם דווח גם על פגיעה בכביש 4, על פגיעות ישירות בבית בנתיבות וביישוב במועצה אזורית אשכול, ובחצרות בתים ובמפעל מזרנים באזור התעשייה בשדרות. הירי הביא לביטול הלימודים וסגירת מקומות עבודה לא חיוניים בדרום ישראל ובגוש דן.
צה"ל הגיב בתקיפות נגד מטרות המזוהות עם הג'יהאד האסלאמי ברצועת עזה, ובין היתר תקף חוליות שיגור, מתחם אימונים, אתרים תת-קרקעיים לאחסון וייצור אמצעי לחימה, פיר מנהרת טרור ואתר חפירת מנהרת טרור. ירי הרקטות ותקיפות צה"ל נמשכו גם למחרת הריגתו. בתקיפות צה"ל נהרגו לפחות 34 פלסטינים, מרביתם מחבלים שניסו לשגר רקטות.
בבוקר 14 בנובמבר הודיע דובר צה"ל כי הושגה הפסקת אש, כ-48 שעות לאחר תחילת המבצע, ונמסר ששם המבצע הוא "חגורה שחורה".
הערות שוליים

↑  טיל לתוך חדר השינה: פרטים חדשים על החיסול, ערוץ 7, נובמבר 2019
1 2  יואב זיתון ואליאור לוי, "פצצה מתקתקת": זהו בכיר הג'יהאד שחוסל, באתר ynet, 12 בנובמבר 2019
↑  דובר צה"ל, הודעת דובר צה"ל: תקיפת מבנה בו שהה בכיר מפקדי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה, באתר דובר צה"ל, ‏12 בנובמבר 2019
↑  יובל קרני, ליברמן: הצעתי לפני שנה לחסל את בכיר הג'יהאד, נתניהו התנגד, באתר ynet, 12 בנובמבר 2019
↑  יוסי יהושוע בטוויטר הסיבה לאי חיסולו של אל עטא ב-2018 הייתה המידע על מנהרות חזבאללה בצפון
↑  גל פרל פינקל, מול הג'יהאד האסלאמי ישראל משחקת על כל המגרש, באתר זמן ישראל, 12 בנובמבר 2019.
↑  יואב זיתון, אליאור לוי ומתן צורי, צה"ל חיסל את בכיר הג'יהאד האיסלאמי בעזה, רקטות על גוש דן, באתר ynet, 12 בנובמבר 2019.
↑  דניאל סלאמה וליעד אוסמו, סוריה: ישראל תקפה את ביתו של סגן מנהיג הג'יהאד האיסלאמי, בנו נהרג, באתר ynet, 12 בנובמבר 2019
↑  לילך שובל, גדי גולן, מצב חירום בעקבות חיסול בכיר בג'יהאד האסלאמי; מטחים כבדים לעבר ישראל, באתר ישראל היום, ‏12 בנובמבר 2019
↑  כתבי ynet, צה"ל תקף יעדים בעזה, בית נפגע באשכול, באתר ynet, 12 בנובמבר 2019
↑  "השגנו את כל היעדים בתוך 48 שעות" באתר ערוץ 7, 14 בנובמבר 2019
פעולת קיביה

שלט רחוב השלושה ביהוד, לזכר אם ושני ילדיה שנרצחו בפיגוע חבלני באוקטובר 1953 ביהוד, שבעקבותיו הוחלט על פעולת קיביה
פעולת קיביה (בשמה הרשמי: מבצע שושנה; ידוע גם כ"טבח קיביה") הייתה פעולת תגמול של צה"ל שנערכה בלילה שבין 14 באוקטובר ל-15 באוקטובר 1953 בכפר קיביה בנפת רמאללה שבגדה המערבית, אז בשליטת ירדן. במהלך האירוע נהרגו כ-60 אזרחים מתושבי הכפר וכ-45 בתים פוצצו.
רקע

בלילה שבין 12 באוקטובר ל-13 באוקטובר 1953 אירע הפיגוע ביהוד, שבמהלכו הסתננה לישראל חוליית פדאיון מהגדה המערבית, אז בשליטת ירדן, והשליכה רימון יד לתוך בית משפחת קניאס ביישוב יהוד. בפיצוץ נהרגו אם המשפחה סולטנה (סוזן) בת 39, בתה שושנה בת שלוש והתינוק בני, בן שנה. ילד נוסף יצחק, שהיה בן 13, נפצע קשה בראשו ונפטר לאחר שלוש שנים.
עקבות המחבלים הובילו לסביבות הכפר רנתיס, כחמישה קילומטרים צפונית לקיביה. לפי בני מוריס, "התקיפה חזרה על דפוס שנשתגר" מאז חודש מאי אותה השנה.
אף שמפקד הלגיון הירדני, ג'ון באגוט גלאב, הבטיח שירדן תתפוס ותעמיד לדין את מבצעי הפיגוע, כבר בבוקר 13 באוקטובר החליטו ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שהיה בתקופה זו בחופשה ואת מקומו מילא משה שרת, הרמטכ"ל מרדכי מקלף, ראש אג"ם משה דיין וממלא מקום שר הביטחון פנחס לבון, לבצע פעולת תגמול קשה בתגובה לפיגוע. הכפר קיביה נבחר כיעד לפעולה. כיוון שבאופן רשמי היה עדיין בחופשה ולבון היה שר הביטחון בפועל, בחר בן-גוריון לשתוק בעת שהתקבלה ההחלטה. הפעולה לא הובאה לאישור הממשלה, ושר החוץ, משה שרת שהיה אז ראש הממשלה בפועל, לא הוכנס בסוד המבצע.
פקודת המבצע

נוסח פקודת המבצע שהוכנה במטכ"ל היה מעומעם ומתון יחסית:
פקודת המבצע שהוכנה בפיקוד המרכז בעקבות הפקודה המטכ"לית היה שונה באופן משמעותי וחריף יותר:
לא ברור מדוע ועל ידי מי שונתה הפקודה בדרך מהמטכ"ל לפיקוד.
אריאל שרון, מפקד הפעולה, חיבר את פקודת המבצע שלו ברוח הפקודה הפיקודית (ולא זו המטכ"לית):
הפעולה

בפעולה השתתפו כ-130 חיילי צה"ל, שנשאו עמם כ-700 ק"ג חומר נפץ. כשליש מהחיילים השתייכו ליחידה 101 והיתר לגדוד 890 של הצנחנים. על הכוח המשולב פיקד אריאל שרון. פקודת המבצע שהורתה על חדירה לכפרים שוקבא ונעלין לא בוצעה, ובמקום זאת בוצעו בכפרים אלה פעולות הסחה קטנות בלבד. לאחר מכן הגיעו החיילים לכפר קיביה, שם בוצעה הפקודה ככתבה וכלשונה. החיילים עברו מבית לבית, השליכו רימונים וירו דרך החלונות והדלתות. לאחר מכן פוצצו כ-45 בתים. כ-60 אזרחים, רובם נשים וילדים, נהרגו. לצה"ל לא היו הרוגים. בשל פעולות ההסחה, לא ידע פיקוד הלגיון הירדני על הפעולה בקיביה ולא הגיע לכפר. מיד לאחר היוודע מספר ההרוגים, הסבירו דוברים ישראלים באופן בלתי רשמי כי רבים מהתושבים הסתתרו בתוך הבתים, וכי החיילים לא ידעו עליהם וחשבו שהבתים אותם הם מפוצצים הם ריקים.
אריאל שרון טען בזיכרונותיו כי חייליו בדקו את הבתים טרם פיצוצם, לוודא כי הם ריקים. רק בשנת 1992, כ-40 שנה לאחר הפעולה, הודה במאמר שהתפרסם ב"ידיעות אחרונות" כי מטרת הפעולה הייתה לגרום למקסימום אבדות בנפש, אך הוסיף, בהתייחסו לקורבנות הרבים:
סגן מפקד יחידה 101, שלמה באום, סיפר בריאיון עיתונאי שנים לאחר הפעולה:
עם זאת, הוסיף כי כשנפגשו הוא ואריאל שרון עם בן-גוריון, לאחר שכבר נודעו ממדי ההרג, קם ראש הממשלה לכבודם ואמר "בחורים, אני רוצה לברככם על פועלכם המבורך. לצערי איני יכול לעשות זאת בפומבי".
בין חיילי צה״ל היה פצוע קשה אחד, סגן יוסי פלד, קצין חי״ר, שחסם עם חייליו את הכפר בודרוס השכן ליציאת מחבלים לכיוון קיביה. כאשר זיהה רימון יד שהושלך לעבר חייליו, התרומם מהמארב, תפס את הרימון והשליך אותו בחזרה לאויב, אך הוא התפוצץ בידיו, ופלד איבד את ידו ואחת מעיניו, וספג רסיסים והדף בכל חלקי גופו.[דרוש מקור]
התגובות לפעולה

הפעולה עוררה תגובות רבות בכל רחבי העולם, בעיקר לנוכח העובדה שהיא הופנתה נגד אזרחים ולא נגד חיילים.
התגובות לפעולה > בישראל

בישראל היו התגובות מעורבות, בעוד שהיו כאלה שתמכו בפעולה, היו כאלו שהתנגדו לה בנימוק של "טוהר הנשק". המתנגד הבולט ביותר לפעולה היה שר החוץ משה שרת, אשר מתוקף תפקידו התמודד עם ביקורות רבות מממשלות העולם בעקבות הפעולה. שרת טען שהצבא הונה אותו – הצבא הציג לפניו תוכנית לפעולת תגמול רגילה, שאליה התנגד.
שרת כתב ביומנו: "אילו היה לי חשש כלשהו להרג רב כזה, הייתי מרעיש עולמות". הוא טען שפעולת קיביה הציגה את ישראל בעולם כ"חבר שואפי דם". הוא גם חשש מהצתת מלחמה עם ירדן שתיתפס בעולם כמלחמה שאותה יזמה ישראל. הוא טען שמעשיה האלימים של ישראל ימשיכו ו"ידבקו" בישראל למשך שנים רבות.
מאוחר יותר הצטרף לדעתו של שרת גם משה דיין (שהשתתף בקבלת ההחלטה על ביצוע הפעולה), וטען שגם כאשר מדינות ערב פוגעות באזרחים תמימים אסור הדבר לישראל. הוא טען שעל ישראל להפנות את תגובותיה כלפי "אובייקטים צבאיים", שכן "מה שמותר לערבים ואף לעמים אחרים לא יסולח ולא יכופר ליהודים ולישראל". תומכי הפעולה טענו שלא ניתן להמשיך ולחיות בפחד מתמיד ממסתננים ומפיגועים. טענתם הייתה שבשל הזעזוע העמוק בירדן יחל בית המלוכה להילחם בתופעת ההסתננות, ושהרג האזרחים הירדנים עתיד להציל ישראלים רבים.
הממשלה הכחישה את הפעולה בכלי התקשורת. דובר משרד החוץ אמר לעיתונות שכנראה ביצעו את הפעולה תושבי ספר זועמים בתגובה לרצח האם וילדיה ביהוד. ב-18 באוקטובר 1953 חזר בן-גוריון מחופשתו וניהל את ישיבת הממשלה.
ב-19 באוקטובר אמר בנאום רדיו לאומה: "ממשלת ישראל דוחה בכל תוקף את הגרסה האווילית והפנטסטית כאילו 600 איש מצבא הגנה לישראל השתתפו בפעולה נגד הכפר קיביה. עשינו בדיקה מדויקת, ונתברר לנו בהחלט כי אף יחידה צבאית אחת, אפילו הקטנה ביותר, לא נפקדה ממחנה בליל ההתקפה על קיביה". אמצעי התקשורת בישראל אימצו בתחילה גרסה זו, אך בתוך זמן קצר הסתבר שחיילי צה"ל אכן ביצעו את הפעולה. את האחריות למעשה, הטיל בן-גוריון על תושביהם של "כמה ישובי ספר" "שפקעה סבלנותם" לאחר הרצח ביהוד.
אריאל שרון הסביר כי הכוח שפוצץ בתים בכפר לא ידע שבתוכם הסתתרו אזרחים. במאמר שפרסם 39 שנים לאחר הפעולה טען שרון כי בשיחה אישית שקיים עם בן-גוריון ימים אחדים לאחר הפעולה אמר לו בן-גוריון: "אינני מייחס חשיבות של ממש למה שייאמר על פעולת קיביה ברחבי העולם. החשוב הוא כיצד ייראה הדבר כאן באזורנו, זה יאפשר לנו לחיות כאן".
לימים הודה בן-גוריון בפני אחד ממקורביו כי אכן שיקר בהודעתו ברדיו, אך עשה זאת למען טובת המדינה. כעבור שנים לאחר הפעולה, אמר במפגש סגור כי היא הייתה "משגה". מאוחר יותר גם אמר בשיחה פרטית כי הוא "מתבייש בפעולה". בזמן מערכת הבחירות של 1965 אף ניסה להתנער מאחריות ולהטיל את האשמה על לבון.
בעקבות הפעולה פרסם ישעיהו ליבוביץ ב-15 בדצמבר 1953 את מאמרו "לאחר קיביה". במאמר זה, לאחר הרחבתו, מתאר ליבוביץ כיצד תקומת העם היהודי בארצו מאפשרת לו לראשונה לפעול למען הערכים שעליהם התחנך בגולה. כתוצאה מכך, נוצרת לראשונה בעיה מוסרית בהתנגשות בין היצר הטוב והיצר הטוב, להבדיל מהקושי המעשי (אך הפשטות המוסרית) שבהגנה על יצר הטוב מפני יצר הרע. בסיום מאמרו הוא משווה את הפעולה בקיביה לטבח שביצעו שמעון ולוי בבני העיר שכם בתגובה לאונס דינה, בטענה כי הפעולה בקיביה מלמדת על בעיה דתית מובהקת:
בעקבות פעולת קיביה הוטלו מגבלות על פעולות התגמול: בפקודות המבצע יצוין במפורש שאין לפגוע בנשים ובילדים, ובנוסף על כך חיילים יצוידו בפנסים, כדי לבדוק היטב את הבתים המיועדים לפיצוץ. לאחר מכן התגבשה ההכרה כי יש לבצע את פעולות התגמול נגד מטרות צבאיות ולא אזרחיות.
התגובות לפעולה > בעולם

בעולם היו התגובות כנגד פעולת קיביה קשות מאוד. העיתונות גינתה אותה בכל תוקף, ומבחינות רבות ציירה את ישראל כמדינה שוחרת מלחמה ואלימות. בעולם לא נתפס ההקשר לפיגוע ביהוד. פעולותיה של ישראל גרמו לזעם רב גם בקרב ממשלות שונות, שמחו על הפגיעה באזרחים.
מדינות ערב והמעצמות הביאו את הנושא בפני מועצת הביטחון של האו"ם, וזו נזפה בחומרה בישראל ב-24 בנובמבר, מבלי לאזכר, כפי שדרשה ישראל, את פעולות הטרור שקדמו לפעולת קיביה. בדיון חזר שגריר ישראל באו"ם, אבא אבן, על דברי בן-גוריון, לפיהם ההתקפה על קיביה לא בוצעה על ידי צה"ל.
וינסטון צ'רצ'יל כתב איגרת אישית לבן-גוריון, בה הביע את צערו על המעשה.
הזעזוע בדעת הקהל העולמית מפעולת קיביה הקל על ארצות הברית לנקוט צעדים כלפי ישראל בנוגע להטיית אפיק הירדן וב-20 באוקטובר 1953 הודיעה שהחליטה לעכב את המענק השנתי לישראל.
התגובות לפעולה > בירדן

בעקבות פעולת קיביה, רמזה בריטניה על אפשרות הפעלת ברית ההגנה שלה עם ירדן ואף שלחה נשק לחזק את המשמר הלאומי שלה. בירדן נערכו הפגנות רחוב, בהן דרשו המפגינים לבצע פעולת תגמול נגד ישראל ודרשו את פיטוריהם של גלאב והקצינים הבריטים האחרים, בשל אי-התערבותו של הלגיון בזמן הפעולה. ישראל גונתה בחריפות בוועדת שביתת הנשק ישראל־ירדן.
השלכות הפעולה

פעולת קיביה דרבנה את הלגיון הירדני להשקיע מאמץ בבלימת ההסתננות: מפקדו, גלאב, הכפיל את גדודיו בגדה המערבית ותגבר את המארבים והסיורים נגד ההסתננות. נעשה פרסום בולט של העונשים שהוטלו על המסתננים, והוצאו צווים שהגבילו פעילות אזרחית לאורך הגבול עם ישראל. אמצעים אלה סייעו להפחית את ההסתננות השגרתית מירדן וגם את ההסתננויות האלימות ממנה.
הלגיון הירדני נפרס לאורך הגבול עם ישראל, וכתוצאה מכך גבר בהרבה מספר התקריות בין צה"ל ללגיון. השאלה האם הפעולה בקיביה צמצמה את ההסתננויות לישראל נתונה במחלוקת. צה"ל וחלק מצמרת המדינה טענו שבעקבות הפעולה צומצם במידה ניכרת מספר ההסתננויות. לעומת זאת, אבא אבן, גדעון רפאל ואחרים טענו שלא הייתה לפעולה השפעה משמעותית, וכי תמיד יש ירידה במספר ההסתננויות בחודשי החורף.
באזור לטרון–טולכרם פחתה כמות ההסתננויות באופן דרמטי. בעקבות ההשלכות המדיניות של הפעולה, הוסטו מעתה מטרות פעולות התגמול נגד ירדן ומצרים, מכפרים אזרחיים לבסיסי צבא ומשטרה. כתוצאה מכך, בניגוד לפעולות התגמול שבוצעו עד אז, בהן רוב הנפגעים היו אזרחים, בפעולות שבוצעו בשנים 1954–1956 עיקר הנפגעים בצד הערבי היו חיילים ואנשי משטרה. עם זאת, פעולות אלו גרמו להתגברות החיכוך בין הצבאות הסדירים וכתוצאה מכך למספר גדול של נפגעים בשני הצדדים, שהובילו בסופו של דבר למבצע קדש ב-1956 (בעקבות פעולת עזה ב-1955).
לקריאה נוספת

גדי בלום וניר חפץ, הרועה – סיפור חייו של אריאל שרון, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005
בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, הוצאת עם עובד / ספרית אפקים, 1996, עמ' 255–291
בני מוריס, תיקון טעות, הוצאת עם עובד / ספרית אפקים, 2000: העיתונות הישראלית בפרשת קיביה אוקטובר־נובמבר 1953, עמ' 175–197
אריאל שרון, "הפעולה שהחזירה לצה"ל את כבודו", ידיעות אחרונות, 18 באוקטובר 1992
משה אלעד, סָעַרְתְּ עָלַי, ארצי: אירועים שהסעירו את ישראל, הוצאת צמרת, תל אביב, תשפ"א 2021, עמודים 273–306
שאול ברטל, הפלסטינים מהנכבה לפדאאיון, הוצאת כרמל, 2009, עמ' 38–40, 68-67, 114-112, 132-124, 194-182
הרב שאול ישראלי, פעולות צבאיות להגנת המדינה, בתוך עמוד הימיני, סימן טז
הערות שוליים

1 2 3 4  בני מוריס, תיקון טעות, עמ' 176.
↑  אביחי בקר, ילדי קניאס, באתר הארץ, 6 בינואר 2003
↑  הכיתוב על שלט רחוב השלושה
1 2  בני מוריס, תיקון טעות, עמ' 175.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עם עובד, הדפסה שלישית, 2003, עמ' 274
↑  ד"ר אורי מילשטיין, ‏חידה 101: מה בדיוק קרה בפעולת התגמול בקיביה, באתר מעריב אונליין, 14 באוקטובר 2016
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך ב, פרק יז, עמ' 974–975.
↑  בני מוריס, תיקון טעות, עמ' 175–176.
1 2 3  ארכיון צה"ל 644/56/207, מצוטט אצל בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמ' 275–276.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, עמ' 277.
1 2  אריאל שרון, "הפעולה שהחזירה לצה"ל את כבודו", ידיעות אחרונות, 18 באוקטובר 1992.
1 2  אילאיל באום, הרוח הגדולה של אבא, "ידיעות ירושלים", 1 במאי 2009.
↑  ישראל מגישה קובלנה למועצת הביטחון, דבר, 19 באוקטובר 1953
↑  רפי מן, "לעתים קרובות לא אמרנו את האמת", באתר העין השביעית, 15 ביולי 2014.
1 2 3 4  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך ב, פרק יז, עמ' 979–981.
↑  בני מוריס, תיקון טעות, עמ' 197.
↑  בני מוריס, תיקון טעות, עמ' 230, הערה 66: "לאחר מכן פרסם ליבוביץ' את המאמר שוב, בצורה חריפה בהרבה ומורחבת, בקבצים של מאמריו, תורה ומצוות בזמן הזה (ירושלים תשי"ד) וביהדות עם ישראל ומדינת ישראל (תל אביב תשל"ו)".
↑  ישעיהו ליבוביץ, לאחר קיביה, "בטרם", קפ"ט, ב'/קצ"א, 1953/4
↑  החלטת מועצת הביטחון 101, מגנה את פעולת התגמול וקוראת לישראל וירדן לשמור על הסכם הפסקת האש
1 2  בני מוריס, תיקון טעות, עמ' 177.
↑  מועצת הביטחון אישרה הצעת ההחלטה המערבית לנזוף בישראל, דבר, 25 בנובמבר 1953
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך ב, פרק יז, עמ' 983.
↑  בני מוריס, תיקון טעות, עמ' 176–177.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עמ' 98.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עם עובד, הדפסה שנייה, 1997, עמ' 289–291.
↑  בני מוריס, תיקון טעות, עמ' 177–178.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007381617805171