stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הינדנבורג (סיירת מערכה, 1915)
היסטוריית שירות > הגיחה של 23 באפריל 1918

בסוף שנת 1917 החלו כוחות קלים של צי הים הפתוח לתקוף שיירות בריטיות לנורווגיה. ב-17 באוקטובר יירטו הסיירות הקלות ברומר וברמזה את אחת השיירות, והטביעו תשע מתוך שתים עשרה ספינות המשא ואת שתי המשחתות המלוות - מרי רוז וסטרונגבאו - לפני שחזרו לגרמניה. ב-12 בדצמבר ארבו ארבע משחתות גרמניות לשיירה בריטית שנייה של חמש אוניות תובלה ושתי משחתות בריטיות. כל חמשת אוניות התובלה הוטבעו, וכך גם אחת המשחתות. בעקבות שתי פשיטות אלו, ניתק אדמירל דייוויד ביטי, מפקד הצי הגדול, אוניות מערכה מצי הקרב כדי להגן על השיירות. בפני הצי הגרמני עמדה כעת הזדמנות לה חיכה כל המלחמה: חלק מהצי הגדול החזק יותר מבחינה מספרית הופרד וניתן היה לבודד ולהשמיד אותו. ויצה-אדמירל פרנץ פון היפר תכנן את המבצע: סיירות המערכה של קבוצת הסיור I, יחד עם סיירות קלות ומשחתות, היו אמורות לתקוף את אחת השיירות הגדולות, בעוד ששאר צי הים הפתוח יעמוד מנגד, מוכן לתקוף את צי אוניות המערכה הבריטיות.
בשעה 05:00 ב-23 באפריל 1918, הצי הגרמני, עם הינדנבורג בראש, עזב את מעגן שיליג. היפר הורה לצמצם שידורים אלחוטיים למינימום, כדי למנוע מהמודיעין הבריטי לקבל יירוט רדיו. בשעה 06:10 הגיעו סיירות המערכה הגרמניות לעמדה של כ-60 קילומטרים מדרום מערב לברגן, כאשר מולטקה איבדה את המדחף הימני הפנימי שלה. ללא התנגדות מהמים, הציר נטול המדחף החל להסתובב מהר יותר ויותר, עד שאחד מגלגלי המנוע התפרק. רסיסים מהמכונות השבורות פגעו בכמה דוודים וקרעו חור בגוף הספינה; הספינה התמלאה במים. צוות האונייה ביצע תיקונים זמניים, שאפשרו לאונייה להפליג במהירות של 4 קשרים (7.4 קמ"ש). עם זאת, הוחלט לגרור את האונייה על ידי אוניית המערכה אולדנבורג. למרות הכישלון הזה, היפר המשיך צפונה. עד השעה 14:00, הכוח של היפר חצה את נתיב השיירה מספר פעמים אך לא מצא דבר. בשעה 14:10 הפנה היפר את ספינותיו דרומה. עד 18:37, הצי הגרמני חזר לשדות המוקשים ההגנתיים המקיפים את בסיסים. מאוחר יותר התגלה כי השיירה יצאה מהנמל יום מאוחר מהצפוי על ידי צוות התכנון הגרמני.
היסטוריית שירות > פעולות מתוכננות מאוחר יותר

ב-11 באוגוסט 1918 הועלה היפר לדרגת אדמירל וקיבל את הפיקוד על כל צי הים הפתוח. קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר החליף את היפר כמפקד קבוצת הסיור I; הוא הניף את דגלו על הינדנבורג למחרת.
הינדנבורג הייתה אמורה לקחת חלק במה שהיה אמור להיות "נסיעת המוות" של צי הים הפתוח זמן קצר לפני תום מלחמת העולם הראשונה. עיקר צי הים הפתוח היה אמור להתייצב מבסיסם בווילהלמסהאפן כדי להילחם בצי הגדול הבריטי; שר התכוון להסב נזק רב ככל האפשר לצי הבריטי, כדי לשמור על עמדת מיקוח טובה יותר עבור גרמניה, תהיה העלות של הצי אשר תהיה. בזמן שהצי התגבש בווילהלמסהאפן, החלו מלחים עייפים מהמלחמה לערוק בהמוניהם. כשפון דר טאן ודרפלינגר עברו דרך המחסומים שהפרידו בין הנמל הפנימי והכביש של וילהלמסהאפן, כ-300 איש משתי הספינות טיפסו על הצד ונעלמו לחוף.
ב-24 באוקטובר 1918 ניתנה הפקודה להפליג מוילהלמסהאפן. החל מהלילה של 29 באוקטובר, מלחים בכמה ספינות קרב ערכו מרד; שלוש אוניות משייטת אוניות המערכה השלישית סירבו להרים עוגנים, ופעולות חבלה בוצעו על סיפון אוניות המערכה תירינגן והלגולנד. לנוכח המרד הגלוי בוטלה פקודת ההפלגה והמבצע המתוכנן נזנח. בניסיון לדכא את המרד, פוזרו שייטות צי הים הפתוח.
היסטוריית שירות > גורל

על פי תנאי שביתת הנשק בין גרמניה לבעלות הברית שסיימה את מלחמת העולם הראשונה, רוב הצי הגרמני היה אמור להיות כלוא בסקפה פלו; זה כלל את הינדנבורג ושאר סיירות המערכה. ב-21 בנובמבר 1918, הספינות - 14 אוניות ראשה, שבע סיירות קלות ו-50 מסירות הטורפדו המודרניות ביותר - יצאו ממימי גרמניה למה שתתגלה כהפלגה האחרונה. לפני יציאת הצי הגרמני הבהיר אדמירל אדולף פון טרוטה לרויטר, שקיבל את הפיקוד על הספינות למעצר, כי אינו יכול לאפשר לבעלות הברית לתפוס את הספינות, בשום תנאי. הצי נפגש עם הסיירת הקלה הבריטית קארדיף, שהובילה את הספינות לצי בעלות הברית שאמור ללוות את הגרמנים לסקפה פלו. המשט האדיר כלל כ-370 ספינות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות.
הצי נשאר בשבי במהלך המשא ומתן בוורסאי שבסופו של דבר הוליד את ההסכם שסיים את המלחמה. עותק של ה"טיימס" הודיע לרויטר כי שביתת הנשק אמורה להסתיים בצהריים ב-21 ביוני 1919, המועד שבו הייתה אמורה גרמניה לחתום על הסכם השלום. רויטר הגיע למסקנה שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות לאחר תום שביתת הנשק. כדי למנוע זאת, הוא החליט להטביע את ספינותיו בהזדמנות הראשונה. בבוקר 21 ביוני יצאה הצי הבריטי מסקפה פלו כדי לבצע תמרוני אימון; בשעה 11:20 העביר רויטר את הפקודה לספינותיו. הינדנבורג הייתה הספינה האחרונה שטבעה, בשעה 17:00. רב החובל שלה ארגן בכוונה שהספינה תטבע באופן אחיד כדי להקל על הבריחה של הצוות שלה. לאחר מספר ניסיונות לא מוצלחים, היא נמשתה ב-23 ביולי 1930, רק כדי להיגרט ברוזית' בין השנים 1930 ל-1932. הפעמון שלה נמסר לבונדסמרינה ב-28 במאי 1959.
תרשים סיירות הקרב מסדרת דרפלינגר, מ-Jane's Fighting Ships 1919
השקת הינדנבורג, 1 באוגוסט 1915
הינדנבורג מפליגה לסקפה פלו
הינדנבורג לאחר הטבעתה
חנג'אלי

קינז'ל
חַנְגָּ'אלִי (באדיגית: Къамэ או Сэ, בגאורגית: ხანჯალი, או קינז'ל (Кинжал) ברוסית) הוא פגיון, בעל להב דו־צדי, לרוב עם חריץ אחד שקוע בכל צד של הלהב. הצורה של הנשק דומה לחרב הרומית העתיקה גלדיוס, לדירק(אנ') הסקוטי ולחרב הפלדה היוונית העתיקה קסיפוס, והיא בשימוש כנשק משני בגאורגיה והקווקז מאז ימי קדם.
פגיונות כאלה ונְדָנֵיהֶם חרוטים בדרך כלל בעיצובי זהב או כסף, ולעיתים כוללים אבני חן משובצות. בדרך כלל הנדן כולל הארכת נקודת כדור בקצה, והידית עשויה בדרך כלל מחומרים כמו עץ או שנהב.
אף על פי שחלק מהתלבושת המסורתית לגברים הגאורגים, הצ'רקסים והקוזאקים של קובאן (אנ'), בין היתר, חגרו את הנשק הזה, יחד עם מעיל הפרווה הקווקזי - הבורקה (אנ'). הפגיון הצ'רקסי מכונה "אדיגה גקאמה".
המשוררים הרוסים אלכסנדר פושקין ומיכאיל לרמונטוב כתבו שירי הלל לנשק זה.
הערות שוליים

↑  בורקה (אנ') - מעיל פרווה נפוץ בקווקז.
↑  הפואמה של פושקין "קינז'ל", (ברוסית)
↑  הפואמה של לרמונוטוב "קינז'ל", (ברוסית)
ממלכת סרם

| --- | --- |


מפת ממלכת סרם בתחילת המאה ה-14 – בצבע ורוד בהיר ממלכת סרם בשנים 1291–1316 תחת שלטון המלך סטפאן דרוגטין, בצבע כחול – שטח בממלכת הונגריה תחת שליטתו של האוליגרך ההונגרי אוגרין צ'אק ב-1311
 ממשל
 משטר:  מלוכה
 ראש המדינה:  מלך
 מלך:  סטפאן דרגוטין   סטפאן ולדיסלב השני
 שפה נפוצה:  סרבית
 עיר בירה:  דברץ   בלגרד
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך:  1282
 פירוק:   
 תאריך:  1325
 ישות קודמת:   באנות מצ'ווה   באנות אוזורה   באונת שו   ממלכת דרמן וקודלין    ממלכת סרביה
 ישות יורשת:   באנות מאצ'ו   באנות בוסניה    ממלכת סרביה
 דמוגרפיה
 דת:  נצרות אורתודוקסית
 
ממלכת סְרֶם (בסרבית: Сремска земља – ארץ סרם ‏ Сремске Земље – ארצות סרם או Сремска краљавинa – ממלכת סרם) שנודעה גם כממלכתו של סטפאן דרגוטין (בסרבית: Земља краља Стефана) הייתה ממלכה סרבית בצפון-מערב חבל הבלקן שהייתה קיימת בימי הביניים, בשנים 1282–1325. היא הוקמה בעקבות ויתור המלך סטפאן דרגוטין של סרביה (ראשקה) על כתרו לטובת אחיו סטפאן אורוש השני מילוטין. אחרי התפטרותו העניק מילוטין לדרגוטין את השטחים בגבול הצפוני של סרביה שהיוו את ממלכת סרם.
תחילה הייתה מדינה סרבית זו בת חסותו של מלך הונגריה, אולם מאוחר יותר הפכה לממלכה עצמאית, בעקבות החלשות השלטון המרכזי בהונגריה. היא השתלטה על שטחים שהיו קודם בשליטת הונגריה מדרום לדנובה ולסאווה ובברית עם המלך מילוטין כבשה ב-1291 את האדמות שהיו בידי האצילים הבולגרים דרמן וקודלין. המדינה הונהגה על ידי סטפאן דרגוטין (1282–1316) ואחר כך על ידי בנו סטפאן ולדיסלב השני (1316–1325).
ממלכת סרם התמקדה בעיקר בחבל סרם התחתי, הידוע גם כמאצ'ווה. בירתה הראשונה הייתה דברץ, יישוב הנמצא בין בלגרד לשאבאץ. אחר כך הועברה הבירה וחצר המלך לבלגרד.
בסוף חולקה הממלכה בין סרביה להונגריה.
השם

מדינה זו ידועה בספרות בשמות שונים: "ארץ (אדמת) סרם" (Сремска земља) – ארצות סרם – Сремске Земље, ממלכת סרם – Сремска краљевина (סטנויביץ' 2009 ע' 58), "מדינת ארץ סרם" (држава Сремске земље), (מ. בלגוייביץ' 2011 ע' 195), מדינתו של דרגוטין (Драгутинова држава), מדינת המלך דרגוטין (држава краља Драгутина), ‏ ארץ המלך סטפאן (земља краља Стефана) ואף ממלכת סרביה (Regnum Serviae). בתקופת החסות נקראה גם "שטח המלך דרגוטין", "אזור המלך דרגוטין", "האזור של דרגוטין"
שטח הממלכה

בימי הביניים, סרם או סירמיה היה האזור שמסביב לנהר סאווה. החלק מצפון לסאווה נודע כסרם העילי (גורני סרם) או בקיצור "סרם" של ימינו, בעוד שהאזור שמדרום לנהר נודע כסרם התחתי (דוני סרם) או מאצ'ווה.
ממלכת סרם התמקדה במאצ'ווה, אך כללה גם את בלגרד, חלק משומאדיה עם רודניק, ואת האזורים או ז'ופות פודריניה, אוסורה, סולי, ברניצ'בו וקוצ'בו. לדעת היסטוריונים סרבים רבים (דייאן מיקאביצה, סטנויה סטנויביץ', אלכסה איביץ', מילויקו ברוסין ואחרים), כללה הממלכה גם את סרם העילי, כלומר הסרם של ימינו.
היסטוריה

סטפאן דרגוטין היה תחילה מלך סרביה (ראשקה) בשנים 1276–1292. בשנת 1282 הוא שבר את רגלו בעת ציד וחלה. מדיניות השלום שלו שהתבססה על קרבה להונגריה ולאימפריה הביזנטית (איתם נקשר דרך קשרי נישואים) גרמה להתמרמרות בקרב האצולה הסרבית הלוחמנית ששאפה להרחיב את הממלכה. היא ניצלה את נסיבות פציעתו כדי לכנס בשנת 1282 ועידה בדז'בו שהחליטה להדיחו ולהעביר את כתר המלכות לאחיו הצעיר סטפאן מילוטין. לדרגוטין איפשרו לשמור על כמה חלקים צפוניים של הממלכה – רודניק וחלקים של ז'ופת פודריניה. סוכם גם כן שבנו, ולדיסלב השני יהיה יורשו של מילוטין אחרי שאביו ומילוטין ילכו לעולמם. היות שדרגוטין היה נשוי לנסיכה הונגריה (קתרינה מהונגריה, בתו של המלך אישטוואן החמישי) גם וולדיסלב בנו התחתן עם קרובת משפחה של מלך הונגריה, לסלו הרביעי. בשנת 1284 העניקה הונגריה לדרגוטין את הזכות לנהל את בלגרד, את הבאנויות שו (סולי) ואוזורה (אוסורה) שבבוסניה ואת מאצ'ו, בסרבית מאצ'ווה.
.דרגוטין שלט בשטחים אלה כוואסאל של הונגריה, עד להתמוטטות השלטון המרכזי בממלכה השכנה.
קודם בירת ממלכתו הייתה דברץ, בין בלגרד לשאבאץ, אולם מאוחר יותר העביר אותה לבלגרד.
דרגוטין היה השליט הסרבי הראשון שבירתו הייתה בבלגרד.
בערך בשנת 1291, בסיוע שקיבל מאחיו מילוטין, הרחיב דרגוטין את תחום ממלכתו על ידי סיפוחם של חבל ברניצ'בו ושל קוצ'בו, שאדוניהם הבולגרים דרמן וקודלין התשחררו זה עתה מחסות הונגריה. אזורים אלה הפכו לראשונה לחלק מממלכה סרבית. סיפוח זה הצית את הסכסוך הצבאי שעימת את מלך סרביה מילוטין עם הדספוט הבולגרי מווידין, שישמן.
בשנת, אחרי הסכם בין סרביה לביזנטים ואחרי שהסתבר שמילוטין לא התכוון להוריש את כס המלכות לוולדיסלב כפי שנקבע בהסכם דז'בו, בשנת 1299 פרץ עימות בין דרגוטין לאחיו מילוטין. סכסוך זה התמשך לסירוגין, תוך שביתות נשק מדי פעם, עד להליכתו של דרגוטין למנזר ב-1314.
הארכיבישוף דנילו השני ניסה לפייס בין שני האחים.
לקראת סוף חייו, דרגוטין, שהיה אדם אדוק מאוד הלך למנזר והתנזר תחת השם תאוקטיסט. הוא מת בשנת 1316. קברו אותו במנזר ג'ורג'בי סטופובי על יד נובי פאזאר.
בנו, סטפאן ולדיסלב, ירש את נחלותיו. אולם בשנת 1319 דודו, מלך סרביה, שטפאן מילוטין, פלש לסרם, ניצח וכלא את ולדיסלב. כשמת מילוטין בשנת 1321, ולדיסלב שוחרר מן המאסר ובעזרתם של ההונגרים ושל אחיינו, באן בוסניה, סטפאן השני, החזיר לעצמו את אדמותיו.
אחרי שנוצח שוב על ידי תומכי מלך סרביה החדש, סטפאן דצ'אנסקי, יורש של מילוטין, נמלט ולדיסלב להונגריה בשנת 1324. הבאן של בוסניה, סטפאן השני סיפח מחדש את סולי ואת אוסורה לבוסניה. בלגרד (בהונגרית:נאנדורפהרוואר) וצפונה של באנות מצ'ווה מצפון לנהר סאווה נשארו בתחום ממלכת הונגריה. ברניצ'בו ודרומה של מצ'ווה נשארו סרביות. במאה הבאה מצ'ווה היוותה אזור במחלוקת בין ממלכת הונגריה ולממלכת סרביה.
שליטי ממלכת סרם

| מלך | שנות מלכות |
| --- | --- |
 סטפאן דרגוטין: 1282–1316
 ולדיסלב: 1316–1325
לקריאה נוספת

Dušan T.Bataković Histoire du peuple serbe, L'Age d'homme, Lausanne, Paris 2005
2009 Stanoje Stanojević - Istorija srpskog naroda
הערות שוליים

↑  שמות אלו היו השמות המקוריים של המדינה
↑  בשם זה השתמש הכרוניקן מברו אורביני מדוברובניק - terra del Rè Stefano
↑  2005 D.Bataković ע' 27
↑  2005 D.Bataković ע' 28
ממלכת סרם – לפי סטנויה סטנויביץ'– כשכוללת בתחומה גם את סרם העילית
ממלכת סרביה בשלהי המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14. 1. ממלכתו של מילוטין; 2. ממלכת סרם של דרגוטין
לסלו הרביעי, מלך הונגריה

לאסלו הרביעי או לאסלו הקומני (בהונגרית: Negyedik  László magyar király או   Kún  László, ‏ 1262 - 10 ביולי 1290 קֶרֶשסג) היה מלך הונגריה משושלת ארפאד, בנו ויורשו של המלך אישטוואן החמישי. עלה על כס המלוכה בגיל 10 ושלטונו נמשך 18 שנים בין 6 באוגוסט 1272 ל-10 ביולי 1290. לסלו הרביעי נקרא "הקומני", מכיוון שאמו ארז'בט הייתה נסיכה קומנית ובמיוחד מכיוון שהוא עצמו נמשך לתרבות ולמנהגי הקומנים ובילה את זמנו בקרבם. הוא קרא לעצמו "לסלו השלישי" מפני שדילג על בניו של המלך אימרה.
בגיל 8 השיאו אותו לאליזבט או איזבלה, בתו של קרלו הראשון, מלך סיציליה.
בגיל 10 נחטף ונכלא לסלו זמנית על ידי פאודל מורד בשם יואכים גוטקלד שביקש לסחוט את המלך. במות המלך אישטוואן החמישי ב-6 באוגוסט 1272 הוכתר הילד כמלך בעודו שבוי. ה"ברונים" - הפאודלים הגדולים בממלכה - בעיקר ממשפחות אבא, קסגי וגוטקלד, ניצלו את תקופת הקטינות של המלך על מנת לנכס לעצמם שטחים גדולים נוספים ולנהל ביניהם מלחמות פרטיות על ההגמוניה במדינה.
בגיל 15, בשנת 1277 הוכרז לסלו בוגר על ידי אספה של כמרים, ברונים, הונגרים וקומנים. הוא כרת ברית עם רודולף הראשון, מלך גרמניה נגד אוטוקר השני, מלך בוהמיה. צבאו מילא תפקיד מכריע בניצחון רודולף על אוטוקר בקרב מארכפלד ב-26 באוגוסט 1278.
לסלו לא הצליח להחזיר לידיו את הכוח השלטוני. לגאט של האפיפיור בשם פיליפו, בישוף פרמו, שהגיע להונגריה על מנת לעזור לו לחזק את שלטונו, הוכה בהלם בראות את המלך מוקף בהמוני קומנים פאגאנים. לסלו הבטיח שיאלץ אותם להתנצר. עם זאת כשסירבו הקומנים להישמע לדרישות הלגאט  החליט לאסלו לעמוד לצידם ונציג האפיפיור הטיל עליו חרם.
פרץ סכסוך שבמהלכו הקומנים עצרו וכלאו את הלגאט של הכס הקדוש, בעוד שחסידי האפיפיור עצרו את המלך. הושגה בסופו של דבר הסכמה שבעקבותיה האישים העצורים שוחררו. המלך הסכים שוב לשכנע את הקומנים להתנצר ולשנות מנהגיהם. אבל קומנים רבים עזבו את הממלכה.
בשנת 1282 לסלו עצמו התעמת עם צבא קומני שפלש להונגריה והוא הצליח לנצח אותו. בשנת 1285 ניצלה הונגריה גם מפלישה מונגולית. לסלו הפך כל כך בלתי פופולרי שהואשם על ידי רבים כי הוא זה שקרא למונגולים לפלוש לארצו. לסלו עזב את אשתו המלכה וחי בשנותיו האחרונות עם פלגשים קומניות. סמכות המלך הידרדרה מאוד. הוא נהג התלוות לבני בריתו הקומנים ונדד איתם ברחבי הממלכה. האפיפיור ניקולאוס הרביעי התכוון לארגן מסע צלב נגדו, אך לסלו נרצח בינתיים על ידי שלושה קומנים.
ילדותו (1262–1272)

לסלו היה בנו הבכור של אישטוואן החמישי (הבן והיורש של בלה הרביעי), ושל המלכה ארז'בת (אליזבת) הקומנית. האם ארז'בט הייתה בת למנהיג קומני, מקרב הקומנים שהתיישבו בהונגריה. היא נולדה כפגנית והוטבלה לנצרות רק לפני החתונה עם אישטוואן. לפי הכרוניקן והקפלן שימון קזאי, לסלו נולד תחת סימנו של מארס.
בשנת 1264 פרצה מלחמת אזרחים בהונגריה בין אביו של לסלו לסב, בלה הרביעי. חיילי בלה, שעמדו תחת פיקוד הדוכסית אנה, דודתו של לסלו, כבשו את טירת שארושפטק, שבה התגוררו לסלו ואמו ולקחו אותם בשבי. לסלו הוחזק תחילה בטירת טורוץ. כעבור חודשיים שלח אותו סבו לחצר חתנו, הדוכס מקרקוב, בולסלב החמישי הטהור. משם הוחזר לחיק המשפחה אחרי שנחתם בחודש מרץ הסכם השלום בין אביו ולסבו.
אישטוואן החמישי כרת בספטמבר 1269 ברית עם קרלו הראשון, מלך סיציליה, והשניים  חיתנו את הילד לסלו עם הבת בת 4 של המלך הסיציליאני, איזבלה. נישואי שני הילדים התקיימו בשנת 1270. הם היוו תפנית חשובה ביותר בתולדות הונגריה.
בלה הרביעי נפטר ב-3 במאי 1270 ואחרי שבועיים, אביו של לסלו, אישטוואן החמישי הוכתר למלך . שלטונו של אישטוואן לא היה עדיין יציב. מקורביו של בלה הרביעי, הדוכסית אנה והפלטין לשעבר של הממלכה, הנריק קסגי, נמלטו לצ'כיה וביקשו מזור מהמלך אוטוקר השני. גם הבאן של סלבוניה, שהתמנה זה עתה, יואכים גוטקלד, מרד באישטוואן וחתף את לסלו הקטן בקיץ 1272. ההיסטוריון פאל אנגל סבר שככל הנראה  התכוון  גוטקלד לכפות על המלך החדש לחלק את הממלכה עם בנו. המלך שם את פעמיו לסלבוניה והטיל מצור על קופריבניצה אך לא הצליח לכובשה. הוא לקה במחלה חמורה ומת ב-6 באוגוסט 1272.
שלטונו > תקופת קטינותו (1272–1277)

אחרי שנודע לו על מותו של אישטוואן החמישי, נסע יואכים גוטקלד יחד עם הנסיך השבוי בידיו, לסקשפהרוואר, על מנת לארגן את הכתרת הילד על כיסא מלכי הונגריה. האם הצטרפה לטקס, מה שעורר זעם בקרב נאמני המלך המנוח. הם האשימו אותה בשיתוף פעולה עם גוטקלד, שהיה אחד מראשי הקושרים נגד בעלה המנוח. שר האוצר של אישטוואן, אגייד מונוסלו, הטיל מצור על ארמון המלכה, אך יואכים גוטקלד הביס אותו. מונוסלו נמלט לסלובקיה, כבש את פוז'ון (ברטיסלאבה) והגיש אחר כך את העיר במתנה למלך צ'כיה, אוטוקר השני.
בסביבות 3 בספטמבר הארכיבישוף של אסטרגום, פיליפ טיריה, הכתיר את לסלו למלך. בתאוריה שלט המלך בן ה-10 בחסות אמו העוצרת, אולם בפועל הייתה הממלכה בשליטת פלגי הברונים. הנריק קסגי, שחזר מצ'כיה, לא נרתע מלרצוח את בן דודו של לסלו, בלה ממצ'ו, בחצר המלוכה, בנובמבר אותה שנה. אחוזות רחבות הידיים שבדרום הממלכה שהשתייכו לדוכס הנרצח חולקו בין הנריק קסגי לבני בריתו.
כתגובת תגמול לפלישה ההונגרית לתוך שטחי אוסטריה ומוראביה, כוחות אוסטריים ומורביים חדרו באפריל 1273 לצפון-מערב הונגריה. הם כבשו את הערים גיור וסומבאטהיי ושדדו את האזורים המערביים של הונגריה. אחרי חודשיים כבש גוטקלד את שתי ערים אלה בחזרה, אולם מלך צ'כיה אוטקר השני פלש להונגריה וכבש מספר מבצרים, כולל גיור ושופרון.
יואכים גוטקלד והנריק קסגי, אותם הרחיק פטר צ'אק ובני בריתו, מן השלטון, עצרו שוב את לאסלו ואת אמו ביוני 1274. כש הצליח פטר צ'אק לשחרר את המלכה דוואגר ואת בנה, לאסלו, מידיהם, גוטקלד וקסגי חטפו את אחיו הצעיר של המלך, את אנדראש, ולקחו אותו לסלבוניה. הם פנו אחר כך עם דרישה להעניק לילד החטוף את סלבוניה. בספטמבר ריכז פטר צאק את כוחותיו סביב פולגארדי. קסגי נהרג בלחימה. אחר כך פטר צ'אק, בליווי המלך לאסלו, יצא למסע צבאי נגד בניו של קסגי.
בסוף שנת 1274 המלך החדש של גרמניה, רודולף הראשון ולאסלו כרתו ברית נגד אוטקר השני, מלך בוהמיה. באותם הימים לאסלו חלה אך בסופו של דבר הלחים. הוא האמין שהחלמתו היה נס שבוצע על ידי דודתו, מרגרטה מהונגריה. על כן החליט לנסוע לכס הקדוש על מנת לקדם את הכרתה כקדושה של הכנסייה. בינתיים בין שני מחנות ברונים, זה של יואכים גוטקלד ולזה של פטר צ'אק פרצה מלחמת אזרחים. המלך לאסלו השתתף במסע הצבאי של פטר צ'אק נגד אחוזת הקסגים, שנודעו כתומכים של גוטקלד.
ב-21 ביוני 1276 התכנסה אספת ברונים ואצילים אחרים בבודה ויואכים גוטקלד וחסידיו הצליחו לכפות את רצונם ולהסיר את ראשי יריביהם מעמדות הכוח שלהם.
תוך ניצול המלחמה בין רודולף הראשון ולאוטוקר השני, פלש לאסלו בסתיו לאוסטריה. העיר שופרון הסכימה לקבל את חסותו. אוטוקר השני הבטיח לוותר על כל אותם המבצרים שכבש בגבול המערבי של הונגריה. בשנת 1277 פרצו סכסוכים מזוינים נוספים בתחום ממלכתו של לאסלו. הסקסונים הטרנסילבנים כבשו והחריבו את אלבה יוליה, יחד עם מושב הבישוף של הדיוקסה הקתולית של טרנסילבניה. בו זמנית פרץ מרד של בני בבוניץ' בסלבוניה. גוטקלד פיקד על מסע צבאי נגדם אך הובס ונהרג בקרב באפריל 1277.
שלטונו > השנים הראשונות לבגרותו

במאי 1277 אספה של כמרים, ברונים ואצילים אחרים וקומנים הכירה בלאסלו כבגיר. מעמדות הממלכה הסמיכו את המלך בן ה-15 להחזיר את השלום הפנימי למדינה בכל אמצעי אפשרי. לאסלו פנה קודם לתחומי אחיזתם של משפחת קסגי בטרנסדנוביה אך לא הצליח לנצח אותם. ב-11 בנובמבר 1277 פגש בהיינבוג אן דר דונאו את רודולף הראשון של גרמניה ושניהם חידשו את בריתם הקודמת נגד אוטקר השני,
באותו זמן חיילי המלכות המשיכו במאמצים לחסל את כוח הפלגים הפאודלים. אחרי שנכבש המבצר אדוריאן (בימינו ליוואדה, במחוז סאטו מארה) ובעליו, מיקלוש גרגייה נפל בשבי, כינס לאסלו בקיץ 1278 "אספה כללית" של שבעת המחוזות שלאורך נהר הטיסה. האספה דנה למוות שניים מהאצילים המורדים המקומיים. בטרנסדנוביה ניסה איוואן קסגי להשתמש בבן דוד רחוק של המלך, אנדראש הוונציאני, כלי נגד המונרך. אנדראש ביקש לעצמו את סלבוניה ובסופו של דבר חזר לוונציה אחרי זמן קצר.
הקרב המכריע של הכוחות המאוחדים של לאסלו ושל רודולף נגד אוטקר השני התקיים ב-26 באוגוסט 1278 במארכפלד. הצ'כים נחלו תבוסה קשה ומלכם אוטקר נהרג בשדה הקרב. אחרי שוך הלחימה, כפי שמספר הכרוניקן שימון קזאי, הודה רודולף לבן בריתו ההונגרי על העזרה בהשגת השליטה מחדש של הגרמנים על אוסטריה ושטיריה.
שלטונו > השאלה הקומאנית והפלישה המונגולית 1285-1278

בתחילת שנת 1279 הגיע להונגריה הלגאט של האפיפיור, פיליפו, בישוף פרמו. האפיפיור ניקולאוס השלישי הטיל עליו לסייע למלך לאסלו הרביעי להחזיר על כנו את השלטון המרכזי של המלך בממלכה. בתיווך שליח האפיפיור, חתם לאסלו על הסכם שלום עם משפחת קסגי.
באותה תקופה התרשם הבישוף פיליפו כי רוב הקומאנים בהונגריה נשארו נאמנים לדת הפגאנית. הוא אילץ את ראשי השבטים הקומאנים להבטיח באופן חגיגי כי יוותרו על מנהגיהם הפגאנים ושכנע את המלך עצמו להישבע כי ידאג לקיום הבטחתם.
אכן כונסה בטטן (בודאפוק של ימינו) אספה שהצביעה בעד חוקים שבהתאם לדרישת איש הכנסייה, דרשו מהקומאנים לנטוש את אהליהם ולעבור לחיים מיושבים בבתים.
עם זאת הקומאנים לא צייתו להוראות והמלך לאסלו, חצי קומאני בעצמו, לא הכריח אותם לעשות כן. כנקמה הכריז הבישוף פיליפו על המלך כמנודה יחד עם ממלכתו החל מאוקטובר 1279. המלך והקומאנים פנו לאפיפיור וערערו על החלטת השליח, אולם הכס הקדוש סירב למחול להם.
כשראה זאת, בתחילת ינואר 1280 ציווה לאסלו לקומאנים לעצור את הבישוף פיליפו ולהשליך אותו לכלא. כתגובה שליט טרנסילבניה פינטה אבא עצר את המלך והעביר אותו לידי המגנט רולנד בורשה. כעבור פחות מחודשיים גם שליח האפיפיור וגם המלך שוחררו ולאסלו הסכים להתחייב שוב בשבועה כי יישם את החוקים בנוגע לחיזוק הנצרות בקרב הקומאנים.
אף על פי כן התנגדו הקומאנים ומרביתם החליט לעזוב את הונגריה. לאסלו ביקש לעצור את הימלטותם ובסתיו רדף אחריהם עד סאלאנקמן (בימינו - סטארי סלאנקאמן, סרביה) אך לא הצליח למנוע מהם לחצות את הגבול.
בקיץ 1281 יצא המלך למסע צבאי נגד פינטה אבא וכבש את טירותיו. הבישוף פיליפו מפרמו עזב את הונגריה ולפי "הכרוניקה האוסטרית בחרוזים", הטיח כי לא ישוב אליה אי פעם אפילו לא למען אלהים האב. בשנת 1282 צבא קומאני חדר לדרומה של הונגריה והמלך "כמו יהושע הנביא נסע לבוא לקראתם ולהיאבק בהם למען עמו וממלכתו" ("הכרוניקה המאוירת"). הוא הצליח להביס את הפולשים בקרב על אגם הוד, על יד הודמזוושרהיי.
שלטונו > שנותיו האחרונות 1290-1285

אף על פי שהדף התקפות קומאניות, הפך המלך לבלתי פופולרי על ידי משיכתו אל תרבותם ומנהגיהם של הקומנים. למשל אימץ את תספורתם ולקח נערות קומניות לפילגשים. לדברי לודומר, הארכיבישוף של אסטרגום, אף קיים יחסי מין בפומבי עם "אותה אשת -צפע", איידואה, שהייתה פילגשו האהובה ביותר.
אף הואשם המלך בבגידת עמו, למשל נטען שהסית את המונגולים לתקוף את הונגריה. בפועל השתמש בספטמבר 1288 בשבויי מלחמה מונגולים, שכונו "נייגרש" nyögérs בדיכוי מרד שפרץ בחבל ספשג.
בספטמבר 1286 כלא לסלו את אשתו, איזבלה, והבטיח את כל רכושה לפילגשו. כעבור שנה הצליח הארכיבישוף לודומר לשחרר את המלכה מן המאסר. הוא כינס את הכמרים, את הברונים ואת האצולה הגדולה באספה בבודה והטיל נידוי על המלך. כתגמול, שוב לפי דברי הארכיבישוף עצמו, איים המלך כי יחסל אותו ואת הבישופים הכפופים לו, בעזרת חרבות המונגולים.
בינואר 1288 האצילים ההונגרים תפסו את המלך בחבל ספשג. אף על פי שתומכי המלך שחררו אותו מהר מן המאסר, הוא הסכים להתפייס עם הארכיבישוף לודומר. הארכיבישוף העניק לו מחילה בתנאי שמכאן ואילך ינהל את חייו בהתאם למוסר הנוצרי. בסופו של דבר הפר לסלו את הבטחתו, חטף את אחותו, אליזבת (ארז'בט) שהייתה אם המנזר הדומיניקני על שם הבתולה הקדושה באי הארנבים והשיא אותה בכוח עם אציל צ'כי, זאביס מפאלקנשטיין. יתרה מזו, לפי עדותו של לודומר, הוא הצהיר: "לו היו לי עוד 15 ויותר אחיות החיות במנזר כפי שאתה אוהב, הייתי מוציא אותן משם כדי להשיא אותן חוקית או בלתי חוקית, כדי להבטיח לעצמי קבוצה מיוחסת שתתמוך ברצוני בכל כוחה"
את שנותיו האחרונות בילה לסלו הרביעי בחיי נדודים. השלטון המרכזי נעלם, מפני שהברונים והכמרים ניהלו את הממלכה ללא תלות כלשהי במלך. למשל איוואן קסגי ואחיו ניהלו חופשית מלחמות בארכידוכס האוסטרי אלברכט הראשון. המלך לסלו לא התערב, אף על פי שהאוסטרים כבשו לפחות 30 מבצרים בגבול המערבי של הממלכה.
האחים קסגי הציע את כתר הונגריה לאנדראה הוונציאני שהגיע להונגריה בתחילת שנת 1290. אולם אחד מיריביהם עצרו את הטוען לכתר והסגירו אותו לארכידוכס אלברכט. לסלו מינה אז את מיז'ה, שהתאסלם לא מכבר, בתפקיד הרם של פלטין הונגריה. אז האפיפיור ניקולאוס הרביעי התכוון לקרוא למסע צלב נגדו.
אך -ב-10 ביולי 1290 המלך נרצח בטירתו בקרשסג (בימינו קרסיג, ברומניה, יישוב בכפר טובוליו בחבל קרישאנה, בפרטיום) על ידי שלושה קומאנים - ארבוץ, טרטל וקמנצה. הפלטין מיז'ה ואחיה של אידואה, מיקלוש נקמו את מותו והוציאו להורג את הרוצחים.
בפקודת האפיפיור ניקולאוס הרביעי נפתחה חקירה שנועדה לגלות עם המלך מת כנוצרי רומי-קתולי. ממצאי החקירה אינם ידועים, אבל ב"כרוניקה מבודה" (Chronicon Budense)
צוין כי לסלו הרביעי הובא לקבורה בקתדרלה של צ'נאד (צ'נאד, ברומניה של ימינו). יורשו, אנדראה הוונציאני והאפיפיור בנדיקטוס השמיני ציינו בדבריהם את לסלו "זכרונו הידוע לרבים".
לקריאה נוספת

Simon of Kéza: The Deeds of the Hungarians (Edited and translated by László Veszprémy and Frank Schaer with a study by Jenő Szűcs) (1999). CEU Press. ISBN 963-9116-31-9.
The Hungarian Illuminated Chronicle: Chronica de Gestis Hungarorum (Edited by Dezső Dercsényi) (1970). Corvina, Taplinger Publishing. ISBN 0-8008-4015-1.
Grandpierre K. Endre Királygyilkosságok, Magyarok Titkos Története 1991 ISBN 963-7707-00-x 134–135
(תולדות רציחות המלכים, היסטוריה סודית של ההונגרים)
Istvan Lazar Histoire illustrée de Hongrie, Corvina, Budapest 1992
הערות שוליים

↑  István Lázár 1992 עמוד 46
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810574855205606  BnF: cb16672285q (data)  GND: 118908014  ISNI: 0000 0000 5040 2826  LCCN: no91000311  VIAF: 4492357   WorldCat (עם VIAF): 4492357 
פגישה בין לסלו הקומאני לרודולף הראשון לבית הבסבורג, איור בספר משנת 1879
לסלו הרביעי ורוצחיו הקומנים