stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גיטרה רומנטית

גיטרה רומנטית, פריז, בסביבות 1830
גיטרה רומנטית היא גיטרה שמקורה בתקופה הרומנטית של המוזיקה הקלאסית של המאה ה-19. מקורה במדינות (מערב)  אירופה (איטליה, צרפת, אנגליה, אוסטריה וספרד) והיא מהווה את המקור לגיטרה הקלאסית המודרנית ולגיטרה האקוסטית האמריקאית. הגיטרה הרומנטית ידועה כגיטרה הראשונה בעלת 6 מיתרים. הגיטרה הרומנטית מתאפיינת בצורה מוארכת וצרה, כאשר מיתריה עשויים מניילון או מעיים (Catgut) ושלושת מיתרי הבס מלופפים בנחושת מצופה בכסף, בדומה לגיטרה קלאסית מודרנית. לעיתים, המיתרים היו מחוזקים באזור הגשר על ידי פינים קטנים.
סקירה כללית

הגיטרה הרומנטית הידועה הראשונה שנבנתה, נבנתה בשנת 1774 על ידי פרדיננדו גליאנו בנאפולי. גיטרה זו שהוצגה כיום במוזיאון הייר (Heyer Museum) לפני פשיטה הרגל שלו, מראה כמה הבדלים חשובים מהגיטרה הקלאסית המודרנית. היו לו 5 מיתרים במקום 6 שנמצאים בגיטרה הקלאסית. בסוף המאה ה-18 הגיטרה זכתה לפופולריות כללית ניכרת. אולם, לפי דבריו של רוג'רו צ'יזה (אנ'), מוזיקולוגים רבים התעלמו במידה רבה ממקומה וחשיבותה במוזיקה הקלאסית.
סקירה כללית > נגנים ומלחינים

מספר מלחינים ידועים שלא קשורים כלל לגיטרה הרומנטית ניגנו או הלחינו בשבילה יצירות, למשל: לואיג'י בוקריני ופרנץ שוברט. הקטור ברליוז היה גם נגן מיומן על הגיטרה הרומנטית. הוירטואוז והכנר ניקולו פאגאניני, ניגן אף הוא בגיטרה ואנטון דיאבלי הלחין כמות כלשהי של יצירות לגיטרה.
גיטרן פרודוקטוס

| גיטרן פרודוקטוס |
| --- | --- |
 גיטרן פרודוקטוס
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: רינופריסטיים
משפחה:: גיטרניים
סוג:: גיטרן (סוג)
מין:: גיטרן פרודוקטוס
שם מדעי
 Pseudobatos productus ‏איירס, 1854
תחום תפוצה


גיטרן פרודוקטוס (שם מדעי: Rhinobatos productus) הוא מין של דג סחוס ממשפחת הגיטרניים. הוא חי במימי האוקיינוס השקט לחופי אמריקה הצפונית ובעיקר במפרץ קליפורניה וחופי קליפורניה וכן דרומה עד למסטלאן שבמקסיקו.
מאפיינים

הגיטרן הוא דג שטוח עם מבנה מוארך המזכיר גיטרה והוא מגיע לאורך 120 סנטימטרים בממוצע אצל זכרים ו-137 סנטימטרים בממוצע אצל נקבות. השיא היה אצל נקבה שהגיעה לאורך 170 סנטימטרים ולמשקל של 9.8 קילוגרם, אך לרוב הפרטים קטנים יותר. צבעו אפור-כחול ומנומר בצידי הגוף. הוא בעל גוף שטוח בעל מעט סנפירים, אך בעל סנפירי זנב ואונות זנב בשרניות. מבנה החרטום שלו עוזר לו לקלוט טרף הקבור בחול בעזרת ריח או בעזרת אמפולות לורנציני.
הגיטרן נובר בחולות הקרקעית, בעומק של 12 עד 91 מטרים מתחת פני הים בחיפוש אחרי טרף של רכיכות, תולעים ודגים, אותם הוא מפרק בלסתותיו החזקות. רוב הזמן הוא שוכב שטוח ללא תנועה בהסוואה. גיטרן יכול לחיות עד 16 שנים בטבע.
הגיטרן נידוג למאכל בחלק מהחופים בהם הוא חי וכן נידוג לשם ספורט אתגרי. דברים אלה גוררים אותו לסכנת הכחדה. מצבו כיום הוא "קרוב לסיכון".
הערות שוליים

↑  גיטרן פרודוקטוס באתר הרשימה האדומה של IUCN
גצינה מלופה

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1958 (בת 65) דרבן, איחוד דרום אפריקה 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 לאום:  דרום אפריקאית
 שם עט:  Gcina Mhlophe 
 שפות היצירה:  אנגלית, זולו, קוסה, ואפריקאנס
 תחום כתיבה:  שירה, סיפורת, דרמה
 נושאי כתיבה:  פולקלור, אפליה גזעית
 פרסים והוקרה:  100 נשים (BBC) (2016) 
 
נוקוגצינה אלסי מלופה, ידועה בעיקר בשם המקוצר גצינה (באנגלית: Nokugcina Elsie Mhlope, ‏Gcina; נולדה ב-1958, קוואזולו-נטאל, דרום אפריקה) היא מספרת סיפורים, משוררת, מחזאית, במאית תיאטרון, שחקנית תיאטרון, סופרת, ואקטיביסטית למען חירות ושוויון מדרום אפריקה. עיקר פועלה בהופעות חיות, שמבקשות לשמר את אמנות סיפור הסיפורים כדרך לשמר היסטוריה ומסורת אפריקאית, וכדי לעודד ילדים לקרוא. היא מספרת את סיפוריה בארבע שפות דרום אפריקאיות: אנגלית, זולו, קוסה, ואפריקאנס.
ביוגרפיה

מלופה נולדה בשנת 1958 במדינת קוואזולו-נטאל בדרום אפריקה, לאם מבני הקוסה ולאב מבני הזולו. משרתה הראשונה הייתה משרתת בית, ולאחר מכן עבדה כקריינית חדשות בשירות הרדיו של ה-BBC, ואחר כך ככתבת בכתב העת Learn and Teach, שנועד למי שרכשו אוריינות לא מזמן.
מלופה מייחסת את כשרונה לסיפור סיפורים לסבתה, אשר גידלה אותה בדרבן. "סבתי לימדה אותי כל מה שיש לדעת על סיפור סיפורים. כשהייתי ילדה, חצי הילדים בשכונה היו באים לבלות את הערב בבית שלנו, כדי שיוכלו להקשיב לסיפורים."[דרוש מקור]
היא שהתה זמן מה בארצות הברית[דרושה הבהרה]. בשנת 1988 הופיעה כמספרת סיפורים בספרייה עירונית בשיקגו, בשכונה שרוב תושביה אפריקאים אמריקאים, וגילתה שהספרייה מבקשת להזמין אותה שוב ושוב, והקהל הלך וגדל מהופעה להופעה. על אף זאת החלה לחשוב על סיפור סיפורים כקריירה רק לאחר מפגש עם אימבונגי (זמר מסורתי אפריקאי) ועידוד מצד מאני מאנים, בשעתו מנהל תיאטרון מארקט ביוהנסבורג.
מאז הופיעה מלופה בתיאטראות מסווטו ללונדון, ויצירתה הכתובה תורגמה לגרמנית, צרפתית, איטלקית, יפנית, וסוואהילי. מלופה נוסעת ברחבי העולם ומעבירה סדנאות סיפור סיפורים. היא משתפת פעולה עם תיאטרון מארקט ועם תוכנית לאומית של דרום אפריקה בשם READ, להקניית אוריינות.
בנוסף, פועלת מלופה להנגשת ספרים לקהילות כפריות ועניות בדרום אפריקה, באמצעות הקמת ספריות ציבוריות, ודאגה שיסופקו להן ספרים בעלי רלוונטיות מקומית ותרבותית.
יצירות בולטות

Have you seen Zandile? (מחזה אוטוביוגרפי ,1986)
Born in the RSA (מחזה)
The Bones of Memory (מופע סיפורים מדרום אפריקה הישנה והחדשה, 2002)
פרסים וכיבודים

פרס אובי לשנת 1987 עבור Born in the RSA
פרס על שם ג'וזף ג'פרסון לשחקנית הטובה ביותר (שיקגו) עבור Have you seen Zandile?
פרס Fringe First בפסטיבל הפרינג' באדינבורו עבור Have you seen Zandile?
פרס סוני לתסכית רדיו מטעם BBC Radio Africa עבור Have you seen Zandile?
הערות שוליים

↑  אזכור באתר פרסי אובי (אנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420503005171  BnF: cb14479407j (data)  GND: 114169438  ISNI: 0000 0001 1450 4443  LCCN: n88223988  NKC: xx0005769  NLK: KAC201005764  SUDOC: 112974511  VIAF: 85339492   WorldCat (עם VIAF): 85339492
גלית בל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 ביוני 1973 (בת 51) חצור הגלילית, ישראל
 מקום הקמה:  אראס 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1996–2001 (כ־5 שנים)
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  פופ
 פרופיל ב-IMDb
 
גלית בן לולו, המוכרת בשם הבמה גלית בל (נולדה ב-26 ביוני 1973), היא זמרת עבר ישראלית. זכתה בקדם אירוויזיון בשנת 1996, ונבחרה לייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון באותה שנה.
ביוגרפיה

בל נולדה וגדלה בחצור הגלילית. בגיל 12 החלה להשתתף בתחרויות לכישרונות צעירים בעירה וזכתה במקום הראשון שלוש פעמים ברציפות. התפרסמה כאשר הייתה קצינה צעירה בצה"ל בדרגת סגן והופיעה לראשונה בקדם-אירוויזיון 1996 עם השיר "שלום עולם", שכתב אייל מדני והלחין דורון ויטנברג. השיר הגיע למקום הראשון בקדם ונבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 1996.
ביוגרפיה > אירוויזיון 1996

בשנה זו הוחלט בהנהלת האירוויזיון לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות המשתתפות בתחרות האירוויזיון 1996 על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים.
זאת, כתוצאה מהצורך להתמודד עם מספרן ההולך וגדל של המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות. בתום ההצבעה גלית בל קיבלה 12 נקודות והגיעה למקום ה-28 מתוך 29 מדינות שרצו לקחת חלק בתחרות.
בל הייתה בין שבעת המקומות האחרונים ולכן לא השתתפה בתחרות הגמר של האירוויזיון לשנה זו, והשיר לא הושמע לבסוף באירוויזיון.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית

בשנת 2001 הוציאה את אלבום הבכורה שלה "מלאכים שקופים". זמן קצר לאחר הוצאת האלבום פרשה מקריירה מוזיקלית.
חיים אישיים

בל נשואה ואם לשניים. היא מתגוררת ביישוב בית חשמונאי ועובדת כמנהלת בחברה לייבוא כלי רכב.
ראו גם

שלום עולם
ישראל באירוויזיון 1996
אירוויזיון 1996
הערות שוליים

↑  שנת 96' - גלית בל, באתר ynet, 25 בדצמבר 2000
↑  Eurovision Song Contest : Entries to the Eurovision Semi-Final : ESC-History, www.esc-history.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 5dd02490-91e2-478b-bd2d-626e8d839960
דוד יעקובסון

| --- | --- |
רבי דוד יעקובסון
רבי דוד יעקובסון
 לידה:  1852 ה'תרי"ב לובביץ'
 פטירה:  1926  (בגיל 74 בערך) ה'תרפ"ו לובביץ'
 מקום קבורה:  לובביץ'
 מקום פעילות:  רבה הראשי של העיירה ליובאוויטש
 תקופת הפעילות:  ?–1922 
 השתייכות:  חב"ד ליובאוויטש
 תחומי עיסוק:  מורה צדק, פוסק הלכות
 רבותיו:  אביו הרב בן-ציון יעקובסון, האדמו"ר מהר"ש שמואל שניאורסון
הרב דוד יעקובסון (1852–1926) - היה רבה של העיירה לובביץ' בימי כהונתו של האדמו"ר שלום דובער שניאורסון.
ביוגרפיה

נולד בעיירה לובביץ' בשנת ה'תרי"ב (1852) לרב בן-ציון יעקובסון. בגיל 14 נישא ללאה - בתו של הרב אברהם זליקסון - רבה של לובביץ' דאז. לאה הייתה בת 12 ביום נישואיהם. נולדו להם 14 ילדים, מתוכם ידועים שמות של תשעה: זלמן, זלדה, לזאר, יוסף, אבא, ריסיה (ראיסה), ריבה, טאיבה, אידה.
עם פטירתו של הרב זליקסון בשנת ה'תרמ"ב (1882) דוד יעקובסון מונה על ידי האדמו"ר שמואל שניאורסון, לתפקיד הרב הראשי של העיירה.
רבי יוסף יצחק שניאורסון כותב עליו: ”ר' דוד יעקבסאן נתקבל להיות המ"ץ בליובאוויטש למרות גילו הצעיר, מפני שהיה חתנו של ר' אברהם הכהן זעליגסאהן המ"ץ. הוא היה למדן ובעל הוראה ביותר. ישנם מכתבים מאדמו"ר נ"ע אליו בחידושי תורה בנגלה. כשאירע שאלה חמורה במקוואות, גיטין ואין צריך לומר חליצה, הי' אדמו"ר נ"ע קוראו ומתפלפל עמו בזה.”
רוב שנות כהונתו עברו בימי כהונת האדמו"ר שלום דובער שניאורסון. בימיו העיירה הגיעה לשיא פריחתה - היא הפכה למרכז החשוב ביותר של חסידות חב"ד. העיירה הייתה יישוב גדול יחסית - על פי מרשם האוכלוסין של 1897 בלובביץ' התגוררו 2,711 תושבים, מהם 1,660 יהודים. היא הייתה אז מרכז יהודי להשכלה דתית ומקצועית, תעשייה ומסחר.
הערות שוליים

↑  בן-יעקב אבא – מקומי – דגניה א
המלצת הרב דוד יעקובסון לרב גרשון חן שנכתבה ב-12 בינואר 1912, כ"ד בטבת תער"ב
גיזלה בוק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בפברואר 1942 (בת 82) קרלסרוהה, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  האוניברסיטה החופשית של ברלין  האוניברסיטה הטכנית של ברלין 
 מעסיק:  האוניברסיטה החופשית של ברלין, אוניברסיטת בילפלד, האוניברסיטה האירופית בפירנצה 
 פרסים והוקרה:  Margherita von Brentano prize (2015)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 
גיזלה בוק (בגרמנית Gisela Bock;‏ נולדה ב-8 בפברואר 1942) היא היסטוריונית גרמנית פמיניסטית.
ביוגרפיה

גיזלה בוק נולדה בקארלסרוהה שבגרמניה. אביה היה כימאי. היא לימדה באוניברסיטה החופשית בברלין (1983-1971), במכון האוניברסיטאי האירופאי (1989-1985) בפירנצה, איטליה ובאוניברסיטת בלפילד. כיום היא מכהנת כפרופסור באוניברסיטה החופשית של ברלין.
בשנות השבעים הייתה בוק ממנהיגות תנועת הנשים שדרשו שנשים יתוגמלו כספית עבור עבודתן כעקרות בית. בוק נחשבת לאחת מחלוצות העיסוק ההיסטוריוגרפי בנשים ובמגדר.
מחקריה

עבודתה הידועה ביותר של בוק הוא ספרה מ-1986, "עיקור כפוי בנאציזם" (Zwangssterilisation im Nationalsozialismus), מחקר שהקיף כ-400,000 מקרים של עיקורים כפויים שבוצעו בגרמניה הנאצית בשנים 1934–1945. בוק ערכה מחקר מעמיק על ההיסטוריה של העיקור בגרמניה הנאצית. לטענתה אפליה מינית וגזענות בנאציזם היו קשורים באופן כה הדוק עד שלא ניתן להבדיל ביניהם. בוק גם טענה שמדיניות העיקור הנאצית לא היוותה מבוא למדיניות רצח העם של השלטון הנאצי אלא היוותה חלק אינטגרלי ממדיניות האכלוס של השלטון. לבסוף, מחזיקה בוק בדעה שלא מדיניות הילודה המבוקרת עמדה בראש מעייניהם של קובעי מדיניות הנאצית כלפי נשים, כי אם המדיניות המתנגדת לרבייה. לדעתה מדיניות השלטונות שלפיה יש לעקר נשים או לחייבן לעבור הפלה, אם הן אינן מביאות ילדים "ראויים לגזע", הביאה לידי כך שהשלטון ניצל את כל הנשים.
הטענה האחרונה שהתווספה לטענתה של בוק שנשים שעוקרו סבלו יותר מגברים שעוקרו וכי הכאב שנגרם לאותן נשים שעוקרו היה בעל השלכה על כלל אוכלוסיית הנשים בגרמניה הנאצית, היא שנויה במחלוקת. היסטוריונים רבים כמו קלודיה קונץ, טענו שהמדיניות הנאצית הייתה בעד רבייה, לא פחות מאשר בעד הגבלתה, ולפיכך, אין זה סביר כי מדיניות העיקור השפיעה על כלל הנשים בתקופת הרייך השלישי.
עבודותיה > גרמנית

Thomas Campanella: politisches Interesse und philosphische Spekulation, Tübingen : Niemeyer, 1974.
Die andere Arbeiterbewegung in den USA von 1905-1922: die Industrial Workers of the World, München: Trikont, 1976.
co-written with Barbara Duden "Arbeit aus Liebe/Liebe als Arbeit: zur Entstehung der Hausarbeit im Kapitalismus" from Frauen und Wissenschaft: Beiträge zur Berliner Sommeruniversität für Frauen Juli 1976, 1977.
Zwangssterilisation im Nationalsozialismus: Studien zur Rassenpolitik und Frauenpolitik, Opladen : Westdeutscher Verlag, 1986.
Frauen in der europäischen Geschichte, München:C.H.Beck 2000
(edited with Margarete Zimmermann), Die europäische Querelle des Femmes : Geschlechterdebatten seit dem 15. Jahrhundert, Stuttgart ; Weimar : Metzler, 1997. -
(editor), Genozid und Geschlecht. Jüdische Frauen im nationalsozialistischen Lagersystem, Frankfurt am Main/New York: Campus 2005
עבודותיה > אנגלית

"Women's History and Gender History: Aspects of an International Debate" pages 7-30 from Gender and History, Volume 1, 1989.
co-edited with Pat Thane Maternity and Gender Policies: Women and the Rise of the European Welfare States, 1880s-1950s, 1991.
co-edited with Susan James Beyond Equality and Difference: Citizenship, Feminist Politics and Female Subjectivity, 1992.
Women in European history - Oxford ; Malden, Mass. : Blackwell, 2002
Challenging Dichotomies: Perspectives on Women's History. In Writing Women's History: International Perspectives,ed. Karen Offen, Ruth Roach Pierson, and Jane Rendall,1-23. Bloomington: Indiana University Press.
לקריאה נוספת

Usborne, Cornelie "Bock, Gisela" pages 98-100 from Encyclopedia of Historians edited by Kelly Boyd, Volume 1, London: Fitzroy Dearborn Publishers, 1999.
גיטרניים

גיטרניים (שם מדעי: Rhinobatidae) הם משפחה של דגי סחוס שבסדרת הגיטרנאים החיים בימים רדודים בכל האוקיינוסים באזורים הטרופיים והסובטרופיים וחלקם גם בימים ממוזגים וקרירים. כמה חוקרים משייכים אותם לסדרה אחרת - רינופריסטיים, ששמה המדעי (Rhinopristiformes) הגיע משם המשפחה המדעי.
הגיטרנים דומים במראם לגיטרה צרה ושטוחה ומכאן שמם. הם בעלי חרטום מוארך ועיניים קטנות והם חיים רוב זמנם על קרקעית הים, אורבים לטרף כמו סרטנים או דגי גרם מתחת לחול. סנפירי החזה שלהם צרים יותר משל רוב הבטאים. אורכם של חלק מהמינים יכולים לעלות על 2 מ'.
בחופי ישראל חיים מספר מיני גיטרניים ביניהם גיטרן אטלנטי (Rhinobatos cemiculus), גיטרן מובהק (Rhinobatos rhinobatos) וגיטרן חלווי (Glaucostegus halavi).
רבייה

| גיטרניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: גיטרנאים
משפחה:: גיטרניים
שם מדעי
 Rhinobatidae ‏מילר והנלה, 1837

הגיטרנים מתרבים באוביפריות. העובר מתבגר בתוך ביצה בתוך האם, עד לשלב הבקיעה מגוף האם. צורת התרבות זו אופיינית לבטאים.
סוגים

Acroteriobatus
Pseudobatos
גיטרן (Rhinobatos) - בו גיטרן אטלנטי וגיטרן פרודוקטוס
Myledaphus - נכחד
בעבר השתייכו למשפחה הסוגים: Glaucostegus שעבר למשפחה עצמאית - גלאוקוסתגיים (Glaucostegidae) ובני המשפחה טריגונוריניים (Trygonorrhinidae).
הערות שוליים

↑  Mila Garelle-Essam, Rhinobatos annulatus (Lesser guitarfish), Animal Diversity Web (באנגלית)
ג'ון ריילי טאנר

ג'ון ריילי טאנר (באנגלית: John Riley Tanner;‏ 4 באפריל 1844 –  23 במאי 1901) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-21 בשנים 1897–1901.
טאנר היה המושל הראשון בארצות הברית שגילה פתיחות נייטרלית בסכסוכי עבודה, ונודע לגנאי בשל צעדיו בסדרה של סכסוכי עבודה בענף המכרות. בצילה של מלחמת ארצות הברית-ספרד, הוא היה המושל היחידי שגייס יחידת משמר לאומי מצוידת לקרב של חיילים אפרו-אמריקאים שמפקדיהם היו אפרו-אמריקאים.
הממשל של טאנר היה בעל יכולת ויעיל, ייצב את המדינה על יסודות פיננסיים איתנים והעביר צעדי חקיקה משמעותיים. עם זאת, טאנר היה בעימותים תמידיים עם ההנהגה הפוליטית של שיקגו, הן הדמוקרטית והן הרפובליקנית, סכסוך שעמד בסימן של חתימת "חוק אלן" הידוע לשמצה, שהעניק את השליטה על רשת התחבורה העירונית של שיקגו לבעל ההון המושחת צ'ארלס ירקיז.
טאנר החליט שלא להתמודד על כהונה שנייה כמושל, ותחת זאת הוא בחר להתנגד למינויו של בעל בריתו לשעבר לתפקיד סנאטור, שלבי מור קלם. טאנר ספג תבוסה קשה במפלגתו שלו, ובכך הסתיימה הקריירה הפוליטית שלו. הוא נפטר פחות מחמישה חודשים לאחר סיום כהונתו כמושל.
ראשית חייו

ג'ון ריילי טאנר נולד בחווה ליד העיירה בונוויל שבמחוז ווריק, אינדיאנה. כשהיה ילד עברה משפחתו לאילינוי, והוא גדל בחווה ליד קרבונדייל. כשהיה בן 19, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, הוא ההתגייס לרגימנט הרגלים ה-98 של אילינוי, ושירת בארמייה של ויליאם שרמן. כאשר שוחרר הרגימנט ביוני 1865, הועבר טאנר לרגימנט הרגלים ה-61 של אילינוי, ובהמשך אותה שנה שוחרר מן השירות. לאחר מכן הוא שב לדרום אילינוי והתיישב בלואיוויל, שם הוא עסק בחקלאות ונכנס לשותפות עם אחיו בעסקי תעשיית העץ. בחג המולד של 1866 נשא טאנר לאישה את לורטה אינגרהאם, ולשניים נולדו שני ילדים. לורטה נפטרה ב-1887, בגיל 40.
ראשית הקריירה הפוליטית

טאנר עלה בשורות המפלגה הרפובליקנית והיה לבוס ללא עוררין של מנגנון פוליטי רב עוצמה. ב-1870 הוא החל את הקריירה הפוליטית הארוכה והמצליחה שלו במפלגה, כאשר הוא ניצח במערכות בחירות ומונה לתפקידים שנעשו חשובים יותר ויותר עם הזמן. בתחילה הוא נבחר לתפקיד השריף של מחוז קליי, תפקיד בו הוא שירת בשנים 1870–1872. לאחר מכן ועד 1876 הוא שימש כפקיד בית המשפט של המחוז. בשנים 1877–1880 הוא היה הפקיד הראשי של בית המשפט, ולאחר מכן הוא כיהן שתי תקופות כהונה בסנאט של אילינוי בשנים 1880 - 1883. טאנר מונה כמרשל של המחוז הדרומי של אילינוי על ידי הנשיא הרפובליקני צ'סטר ארתור, אך עד מהרה הוא הועבר מתפקידו על ידי הנשיא הנכנס, גרובר קליבלנד הדמוקרטי.
ב-1886, כאשר הוא כבר היה דמות בולטת בפוליטיקה של אילינוי, נבחר טאנר כגזבר המדינה של אילינוי, וב-1891 הוא מונה לנציבות המדינתית לרכבות ומחסנים. ב-1892 הוא היה לעוזר הגזבר של מחלקת האוצר של ארצות הברית בשיקגו, וב-1894 הוא נבחר ליושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה הרפובליקנית באילינוי, ועדה שבה הוא שימש קודם לכן בשנים 1874–1884 כחבר.
כיושב ראש הוועדה היה טאנר בראש ההיררכיה של מפלגתו בתקופת השיא של כוחה באילינוי ובארצות הברית, בוס של מנגנון פוליטי משומן היטב שהוא סייע להקים. ככזה, הוא השפיע מאוד בתהליכי ההחייאה וההחלשה של דרכו הפוליטית של הסנאטור שלבי מור קלם במפלגה הרפובליקנית.
טאנר היה בוס מפלגתי חסר לאות ובעל רצון חזק. תחת מנהיגותו במהלך הבחירות של 1896, נבחרו כל המועמדים לתפקידים שונים מטעם המפלגה הרפובליקנית באילינוי, המפלגה הבטיחה לעצמה רוב בשני בתי בית המחוקקים המדינתי, ו-18 מתוך 22 המועמדים לבית הנבחרים של ארצות הברית נבחרו מטעמה. טאנר עצמו נבחר באותה מערכת בחירות כמושל אילינוי, לאחר שהביס את המושל המכהן ג'ון פיטר אלטגלד בהפרש ניכר.
מושל אילינוי

טאנר הוביל את טקס ההשבעה שלו בסגנון מפואר במקביל לנישואיו השניים לאשת החברה קורה אינגליש ב-30 בדצמבר 1896. אינגליש נודעה בשל העניין שגילתה ברפורמות חברתיות ובשל התמיכה הגלויה שזכתה לאידיאלים שלה, שאותם היא חלקה עם בן זוגה.
ממשל טאנר היה ראוי לציון בכמה היבטים. הוא הציב את המדינה על בסיס פיננסי איתן, וצעדי חקיקה משמעותיים שעברו כללו את הקמת מועצת החנינות המדינתית, מועצת בוחני האדריכלים המדינתי, משרדי נציבי המזון המדינתיים, נציבי ההימורים המדינתיים, וחקיקת חוק בית המשפט לנוער. בית הספר הנורמלי המערבי הוקם בעיר מקום (אז בית מדרש למורים, וכיום אוניברסיטת מערב אילינוי).
טאנר גם נודע ביחסיו האנטגוניסטים עם העיר שיקגו, ולעיתים קרובות הוא היה במתיחות עם הבוסים הפוליטיים, הן הדמוקרטים והן הרפובליקנים. העוינות ההדדית הזאת עמדה בסימנו של "חוק אלן", חוק שנחתם על ידי טאנר ושנתן שליטה על מערכת התחבורה הפנים-עירונית לאיש ההון המושחת צ'ארלס יורקיז. כשהיא ניצבה מול אילוצים ארוכי טווח שלמעשה הגבילו מאמצים רבים לפיתוח העיר, נרתמה שיקגו לכינון רפורמות פנימיות להבטחת ביטול החוק.
טאנר היה פטריוט פעיל וחסר פניות. עם פרוץ מלחמת ארצות הברית-ספרד, הוא היה המושל הראשון בכל מדינות ארצות הברית שדאג למוכנותה של המיליציה לשירות האומה. תוך 36 שעות מקריאתו של הנשיא ויליאם מקינלי לגיוס מתנדבים, 10,000 חיילים מצוידים היו מוכנים להצטרף לכוחות המזוינים.
אחת היחידות של אילינוי שהתגייסו במסגרת זו, היה רגימנט המתנדבים השמיני של אילינוי, יחידה שמפקדה, קציניה וחייליה היו אפרו-אמריקאים, וכאשר ניסה הנשיא מקינלי להניא אותו מלגייס חיילים אפרו-אמריקאים, עשה טאנר שימוש בהשפעתו הרבה ללחוץ על הממשלה הפדרלית לשלוח את הרגימנט לשירות בקובה, ובכך הוא היה אחד מעשרת הרגימנטים של אילינוי ששירתו בקרב.
טאנר זכה לתדמית שלילית ברמה הלאומית בשל עמדתו בנוגע לסכסוכי העבודה של התקופה שהיו רבים ואלימים, במיוחד אלו באזורי כריית הפחם של אילינוי. עמדתו בנושא הייתה אל-מפלגתית, והוא היה המושל הראשון שהפך גישה זו למדיניות ממשל המדינה. כאשר פרצו מעשי האלימות, הוא מיהר לשלוח את כוחות המיליציה המדינתית כדי לטפל באלימות. הוא התנגד להבאתם של כוחות חמושים מחוץ למדינה, ועשה שימוש בכוחות המדינתיים כדי לאכוף את החוק והסדר. התקריות הבולטות ביותר באותה תקופה היו בעיר וירדן (שם כוחות חמושים מחוץ לאילינוי ירו על שובתים), בעיר פנה (שם התרחשו מהומות על רקע גזעי בין כורים לבנים ושחורים, כשטאנר צידד בעמדתם של השחורים) ובעיר קרטרוויל (שם אפרו-אמריקאים בלתי חמושים נורו על ידי כורים לבנים, תקרית שטאנר גינה אותה נחרצות).
מותו ומורשתו

טאנר החליט שלא להתמודד על כהונה שנייה כמושל, ותחת זאת הוא בחר לקרוא תגר על מינויו של בעל בריתו לשעבר לתפקיד סנאטור, שלבי מור קלם. טאנר ספג תבוסה קשה במפלגתו שלו, ובכך הגיעה לקיצה הקריירה הפוליטית שלו. ב-11 בינואר 1901 הסתיימה כהונתו כמושל אילינוי.
ג'ון ריילי טאנר נפטר בספרינגפילד ב-23 במאי 1901, פחות מחמישה חודשים לאחר תום כהונתו כמושל. הוא נטמן בבית הקברות אוק רידג' שבעיר.
משמעות מותו בטרם עת הייתה שהוא לא הספיק לתקן את התחושות הרעות שנבעו מהסכסוכים שבהם הוא היה מעורב במפלגתו, במיוחד אלו שנבעו מההתמודדות מול קלם בזמן הקצר שלפני מותו. מערכת היחסים שלו עם הפוליטיקאים של שיקגו הייתה אנטגוניסטית באופן תמידי במשך השנים, והם לא חשו שום נטייה לזכור אותו לטובה.
טאנר התנגד באופן אישי לשימוש בכוח הן נגד המעסיקים והן נגד העובדים במהלך סכסוכי העבודה, והוא העדיף את העלאתם של האפרו-אמריקאים מהמעמד החברתי הנחות למעמד של שוויון. בשעה שאף אחד מעקרונות אלו לא זכה לתמיכה מהפוליטיקאים הבולטים בשתי המפלגות, לפני ואחרי תקופות כהונתו של טאנר כמושל, ראוי לייחס אליו את העקרונות הללו, ולציין שהם לא תאמו את גישתם של בני תקופתו.
טאנר זכור בחיבה הן על ידי ארגוני העובדים הן על ידי האפרו-אמריקאים, שהפיקו תועלת ממדיניותו. בתרומתם הוקמה המצבה הגדולה שעל קברו.
לקריאה נוספת

Howard, Robert (1988). Mostly Good and Competent Men. Springfield, Illinois: Illinois Issues and the Illinois State Historical Society. pp. 198-203.
הערות שוליים

1 2  Bateman, Newton; Selby, Paul, eds. (1918), "Tanner, John R.", Historical Encyclopedia of Illinois, Chicago: Munsell Publishing Company, p. 518
↑  Braafladt, Kevin (28 January 2021). "The story of the only regiment commanded entirely by black officers during World War I". Military Times.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1190062240  LCCN: no2009016092  SNAC: w6c26g57  VIAF: 78916521   WorldCat (עם VIAF): 78916521
גיום מוסו

| --- | --- |

מוסו, 2014
 לידה:  6 ביוני 1974 (בן 50) אנטיב, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניס סופיה אנטיפוליס, אוניברסיטת מונפלייה 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 תקופת הפעילות:  מ-2001 
 פרסים והוקרה:  פרס מרטין בק (2021)  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 www.guillaumemusso.com
 
גיום מוסו (בצרפתית: Guillaume Musso; נולד ב-6 ביוני 1974) הוא סופר צרפתי, שכתב ספרים רבים, חלקם מסוגת הפנטזיה. רוב ספריו הפכו רבי מכר, ותורגמו לעשרות שפות. מוסו נחשב לאחד מהסופרים הצרפתיים הפופולריים ביותר בעולם .
קורות חיים

מוסו נולד ב-1974 בעיר אנטיב, שבריביירה, דרום מזרח צרפת. אמו הייתה ספרנית ואחיו הצעיר ולנטין מוסו (נולד ב-1977), גם הוא סופר. האח ידוע בעיקר בשל ספרי הבלשים שלו.
בהיותו בן עשר כתב מוסו את סיפורו הקצר הראשון, סיפור רומנטי - פנטסטי, שזכה במקום הראשון בתחרות סיפורים קצרים שארגן מורה הכיתה בה למד.
לאחר סיום לימודי התיכון נסע גיום מוסו לארצות הברית וגר בניו יורק כמה חודשים, שם התפרנס כמוכר גלידה. חזר לצרפת ולמד וסיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת ניס, אף היא בריביירה הצרפתית, סמוך לעיר הולדתו. לאחר קבלת התואר החל ללמד כלכלה בבתי ספר תיכוניים.
דרכו הספרותית

ב-2001, כשהיה בן 27 התפרסם ספרו הראשון, רומן מתח בשם "Skidamarink" בהוצאת "Anne Carrière", אז הוצאה פריזאית חדשה בת שנים אחדות בלבד. הספר לא זכה להצלחה מסחררת במיוחד ואת ספריו הבאים העביר מוסו להוצאה לאור אחרת.
זמן מה לאחר פרסום ספרו הראשון עבר מוסו תאונת דרכים קשה, בה כמעט נהרג. בהשפעת תוצאותיה של תאונה זו הוא כתב את ספרו השני, "Et après", על ילד החוזר מן המתים, ספרו הראשון בעל הגוונים הפנטסטיים. ספר זה, שפורסם ב-2004, בהוצאת "XO éditions" היה לרב-מכר כשתורגם ליותר מעשרים ושתיים שפות ונמכר ביותר משני מיליון עותקים ברחבי העולם. ב-2008 הוא אף עובד לסרט קולנוע קנדי - אמריקאי דובר אנגלית בשם "Afterwards", בכיכובם של ג'ון מלקוביץ' ואוונג'לין לילי. ב-2009 יצאה לסרט גם גרסה צרפתית.
הצלחתו של הספר סללה את המשך דרכו הספרותית של מוסו, שהפסיק לעבוד כמורה והיה לסופר במשרה מלאה, הכותב ומוציא לאור ספר חדש מדי שנה, כולם על ידי "XO éditions", אותה הוצאה לאור שהוציאה את ספרו השני, המצליח כל כך.
סרטים בעקבות ספריו

שלושה מספריו עובדו לסרטים ולסדרות.
פרסים והוקרה

מאז 2004 זכה מוסו בפרסים ספרותיים אחדים
2012 אף הוכתר כאביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
ספרו "החיים הסודיים של הסופרים", היה לספר הנמכר ביותר בצרפת בתקופת סגר הקורונה, ועמד על 400,000 עותקים