ריצ'רד ספק
משפט > מיתוס תסמונת ה-XYY

כתבי העת טבע ולאנסט פרסמו בדצמבר 1965 ובמרץ 1966 ממצאים מאת הציטוגנטיקאית הבריטית פטרישיה ג'ייקובס ועמיתיה אודות תסקיר כרומוזומים שנערך על מטופלים מעוכבים התפתחותית בבית החולים הפסיכיאטרי המדינתי של סקוטלנד (אנ'). בתשע מטופלים אשר גובהם נע בין כ-1.70 ל-1.88 מטרים נמצא כרומוזום Y נוסף, דבר שהוביל את צוות המחקר למסקנה כי הם לוקים בתסמונת XYY (אנ'). ההיפותזה של ג'ייקובס, אשר שיערה כי הגברים הלוקים בתסמונת הם בעלי נטייה יתרה להתנהגות אגרסיבית ואלימה מאשר אלו בעלי הקריוטיפ הנורמלי, הוכחה מאוחר יותר כשגויה.
אריק אנגל, אנדוקרינולוג וגנטיקאי שווייצרי מטעם אוניברסיטת ואנדרבילט בנאשוויל, טנסי, שלח מכתב לעורך דינו של ספק באוגוסט 1966 לאחר שהגיעו לאוזניו שמועות כי הלה שקד על הגנת אי-שפיות עבור לקוחו, בו הציע לו להשתמש בתיאוריה של ג'ייקובס ביחס לקומתו הגבוהה של ספק, כ-1.85 מטרים, מתוך מחשבה כי השניים עשויים היו להצביע על כך שהוא לוקה בתסמונת. אנליזת כרומוזומים אשר בוצעה כעבור חודש בידיו, עם זאת, גילתה כי ספק היה בעל קריוטיפ XY נורמלי.
כעבור שנתיים, זמן-מה לאחר תום משפטו של ספק, פרסמה הביוכימאית מארי טלפר ממצאים מתוך מאגר אנליזה גנטית, אשר היו דומים באופיים לממצאיה של ג'ייקובס, שהציגו נתונים שנגעו למטופלים במוסדות פסיכיאטריים ובמוסדות כליאה בפנסילבניה. מתוך חמישה מקרים של גברים שלקו בתסמונת ה-XYY, ארבעה הראו סימנים של אקנה חמורה, תסמין נוסף ממנו סבל ספק, מה שהוביל את מארי ועמיתיה להציע כי על האקנה להתווסף כסימן נלווה אפשרי לרשימת המאפיינים של התסמונת. מחקר נוסף, עם זאת, נכשל להוכיח גם את תיאוריה זו. לאחר שגטי יצר קשר עם טלפר כדי לדון במחקריה והרלוונטיות שלהם לספק, ניסחה טלפר כתבה השערתית עבור כתב העת הבריטי לחשוב: פילוסופיה עבור כולם (אנ') בו דיווחה בטעות כי ריצ'רד ספק הוא בעל קריוטיפ XYY. השילוב בין פשעיו האלימים ובין צלקות האקנה החמורות שנשא על פניו הובילו אותה לתאר אותו בתור ”הארכיטיפ הגברי של תסמונת ה-XYY”.
בסדרת מאמרים בת שלושה חלקים אשר פורסמה באפריל אותה שנה, הציג עיתון הניו יורק טיימס את מחקריה השגויים של ג'ייקובס בנוגע לתסמונת ודרכי הופעתה בדמות התנהגות אלימה כעובדות מדעיות שאין עליהן עוררין, וציין כי הקריוטיפ הוצג כגורם המרכזי לביצוע פשעים בידי עורכי דינו של אדם שהורשע ברצח בפריז, וכן במקרה נוסף במלבורן. כמו כן תיאר העיתון את ספק בתור ”הדוגמה הקלאסית לחולה בתסמונת ה-XYY” וציטט את דבריהם של טלפר וגטי כמקורות מוסמכים, תוך קביעה כי התסמונת עתידה להכריע את גורלו של ספק בטענתו לאי-שפיות. מספר מחקרים דומים הופיעו בכתבי העת טיים וניוזוויק.
מאוחר יותר באותה שנה עבר ספק אנליזת כרומוזומים נוספת בידי אנגל, שתוצאתה יצאה זהה, קרי גנום נורמלי של ארבעים ושישה כרומוזומים XY. על אף כן, מאמרים רבים שטענו כי תסמונת ה-XYY ממנה סבל עדיין עשויה הייתה להצילו מעונש המוות המשיכו להתפרסם גם לאחר שערעורו נגד גזר דינו נדחה בידי בית המשפט העליון של אילינוי.
ויליאם מייקל קורט בראון, פרופסור לציטוגנטיקה, פרסם מאמר סופי בנוגע לפרשה בכתב העת לרפואה גנטית (אנ') בשלהי אותה שנה, בו טען כי לא התגלו כל ממצאים שתמכו בריבוי גברים שסבלו מתסמונת ה-XYY במתקני כליאה, בתי חולים ומוסדות פסיכיאטרים בסקוטלנד, והוסיף כי המסקנות השגויות אשר נבעו מהמחקרים הקודמים הם ככל הנראה פירותיה של הטיית בחירה. בכנס השנתי של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה אשר נערך כעבור שנה ב-1969 חזרה בה טלפר מדבריה והודיעה כי לא נמצאו כל ראיות משמעותיות אודות שוני התנהגותי בין גברים בעלי קריוטיפ XYY לבין בעלי גנום רגיל. על אף ניסיונותיהם הרבים של גטי ואנגל ליישב את ההדורים בהתייחס לטעות שנעשתה על חשבונו של ספק בעניין התסמונת, מספר ספרי לימוד, אתרי אינטרנט ומקורות אחרים עדיין מייחסים לו את התסמינים.