stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פנחס כהן

ערך זה עוסק באגרונום ומורה דרך ישראלי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
 פנחס כהן אוחז שקנאי
 לידה:  24 בספטמבר 1887 זכרון יעקב, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  27 ביוני 1956 (בגיל 68) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  חיפה 
 השכלה:  האוניברסיטה לחקלאות בברלין 
 
פנחס כהן (ירדני) (ו' בתשרי תרמ"ח, 24 בספטמבר 1887, זכרון יעקב – י"ח בתמוז תשט"ז, 27 ביוני 1956, חיפה) היה אגרונום ואיש חינוך ישראלי, מורה לטבע ומורה דרך, שייסד מספר מוסדות השכלה ותרבות חשובים בחיפה.
ביוגרפיה

פנחס כהן נולד בזכרון יעקב וגדל במטולה. בוגר בית הספר החקלאי במקווה ישראל. למד אגרונומיה בבית הספר הגבוה לחקלאות (אנ') בברלין בירת גרמניה. ב-1908, יחד עם אשתו, מרים ניר-רפאלקס (אחותו של נחום ניר-רפאלקס), ייסד את בית הספר "אבטליה" (מקור השם: "אב הטליים") בית הספר העברי הראשון בחיפה. לאחר שלוש שנים, כשהתרחב בית הספר, הוא עבר לבעלות "חברת עזרה", והשתלב בבית הספר הריאלי ב-1913 עם הקמתו. ב"אבטליה", תחילה התנהלו הלימודים תחת עץ במושבה הגרמנית ולאחר מכן הועתקו לבית שאלח ברחוב כורי בחיפה.  ב-1911 נסע פנחס כהן לברלין על מנת ללמוד מדעי טבע וחזר ב-1915.
עם חזרתו לארץ ישראל, פנה לכהן ד"ר בירם, מייסד הריאלי, בבקשה ללמד טבע בבית הספר החדש, ופנחס נענה ברצון. בריאלי לימד 35 שנה נוספות עד פרישתו ב-1949, היה מורה אהוב ונערץ על תלמידיו.
כהן היה ממייסדי שכונת בת גלים. ב-1916 יסד את אגודת המשוטטים, שחבריה היו תלמידי הריאלי, וממנה צמחה מאוחר יותר החברה להגנת הטבע. כהן ייסד את שבט המשוטטים (משוטטי-בכרמל) של תנועת הצופים.
בעת שהיה מורה לטבע בבית הספר הריאלי, היה לכהן חזון להקים מכון ביולוגי וגן בוטני וזואולוגי על הר הכרמל. באפריל 1937 פנה במכתב לחברת הכשרת היישוב ובקש לקבל לשם כך 200 דונם בכרמל המערבי. בשנת 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, התוכנית נגנזה וכהן חזר אליה רק כעבור 10 שנים, לאחר גמר המלחמה ולאחר הקמת מדינת ישראל. בשנת 1949 פרש כהן מבית הספר הריאלי וקיבל מוועד הר הכרמל את מרתף בית הכנסת על הכרמל, בו הקים את המכון הביולוגי בית פנחס, שכלל פינת חי קטנה. מפינת חי זו צמח גן החיות בחיפה, שכהן היה למנהלו הראשון.
כהן חיבר שני ספרי לימוד בזואולוגיה (יונקים) ובביולוגיה וכן (עם דוד בנבנשתי) שני מדריכי טיולים: לארץ ישראל (תרצ"ח 1937) ולירושלים (תש"א).
בנוסף, כתב סיפורים לילדים, שהתפרסמו בכתבי עת שונים (שעליהם חתם בשם העט "פ. ירדני"). ב-1960, לאחר מותו, ראה אור בהוצאת מסדה קובץ סיפוריו "צמד שנשבה".
פנחס כהן נפטר בשבתו על סלע ליד בנין המכון אותו הקים ונקבר בעירו. רחוב כהן פנחס בשכונת רמת בגין שבחיפה נקרא על שמו.
כהן היה אב לשלושה: ירדנה כהן, גדעון כהן (אגרונום) ורות (מורה).

ירדנה הייתה רקדנית, כוריאוגרפית ומורה למחול, מחלוצות המחול בישראל, כלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת תש"ע. ילדיה (נכדיו) הם המהנדס דן אורדן והמורה והמוזיקאית עירית מגל.
ספריו

פנחס כהן, דוד בנבנשתי, מורה דרך בארץ ישראל: למשוטט, למורה ולתיָּר, 2 כרכים, ירושלים: [פ’ כהן וב’ בנבנשתי], תרצ"ח 1937.
בעלי חיים בטבע ובשביה (יונקים), חיפה: פ. כהן, תרצ"ט. (מהדורה ב מחודשת ערוכה בידי אמוץ כהן: ירושלים: קריית ספר, תש"ך)
דוד בנבנשתי, פנחס כהן, מורה דרך בירושלים, ירושלים: קריית ספר, תש"א.
ביאולוגיה: ספר למוד לבתי-ספר תיכוניים, 2 כרכים, ירושלים: קרית ספר, תש"ד. (מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: תש"י–תשט"ו)
צמד שנשבה – ספורים, תל אביב, מסדה, 1960. (סיפורים שרובם נדפסו קודם לכן בכתבי עת שונים, המשקפים את "חבלי ההתנחלות של המתיישבים הוותיקים" ואהבת המולדת של כהן)
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "פנחס כהן-ירדני", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3190.
↑  שרה הלפרין, ד"ר א. בירם ובית הספר הריאלי, דרכים חדשות ומסלול קבוע, ירושלים: הוצאת ספרים ראובן מס, 1970, כרך ב', עמ 70-78
↑  מת המורה לטבע פנחס כהן ירדני, הארץ, 28 ביוני 1956
↑  פנחס כהן באתר GRAVEZ
↑  על הספר: בספרות ובאמנות, דבר, טורים 5–6, 3 בדצמבר 1937;
"מורה דרך בארץ-ישראל, דבר, 24 בפברואר 1938.
↑  ביקורת: נ. אילון, מורה דרך בירושלים, הצופה, 25 באפריל 1941.
↑  ירגזי., ממרומי הכרמל: צמד שנשבה, מעריב, 19 במאי 1960.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305505105171  ISNI: 0000 0000 7057 4289  VIAF: 97232121   WorldCat (עם VIAF): 97232121
מוזיאון השומרוני הטוב

| --- | --- |

החדר השומרוני במבנה המוזיאון. ברקע נראה הקירוי שהותקן מעל לכנסייה הביזנטית
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון
 כתובת:  אכסניית השומרוני הטוב 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  רשות הטבע והגנים
 מייסדים:  המנהל האזרחי ורשות העתיקות
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2009
 תאריך פתיחה רשמי:  2009 
 
 קואורדינטות:  31°48′59″N 35°21′32″E﻿ / ﻿31.816388888889°N 35.358888888889°E﻿ / 31.816388888889; 35.358888888889
 אתר רשמי
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) מוזיאון השומרוני הטוב(למפת הרי ירושלים רגילה) מוזיאון השומרוני הטוב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון השומרוני הטוב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון השומרוני הטוב
 
פסיפסים באתר
דוכן דרשה, הכנסייה בח'רבת בית סילה
העתק דמות דוד פורט בנבל מבית הכנסת העתיק בעזה
מוזיאון השומרוני הטוב הוא מוזיאון ארכאולוגי לפסיפסים, היחיד מסוגו בישראל ואחד מבין שלושה בעולם. הוא שוכן לצד כביש 1, בין ירושלים לים המלח. המוזיאון ממוקם ב"אכסניית השומרוני הטוב", אתר ארכאולוגי שראשיתו בתקופת בית שני, והוא משמש כמוזיאון פסיפסים מרחבי יהודה והשומרון. בנוסף מוצג בו פסיפס בודד מבית הכנסת העתיק בעזה.
תולדות האתר

באתר התגלו ממצאים מהמאה ה-1 לפנה"ס, וסמוך לו נחשף ארמון מימי הורדוס ובו בית מרחץ, פסיפסים וקירות שעליהם פרסקאות. ייתכן שהארמון שימש עד שלהי בית המקדש השני, ולקראת סוף התקופה הפך לפונדק דרכים. לפי המסורת הנוצרית, באזור זה היה ממוקם פונדק הדרכים המוזכר במשל השומרוני הטוב, המתואר בבשורה על-פי לוקאס.
בדרום-מזרחו של האתר התגלתה מערת מגורים באורך של 10 וברוחב של 6 מטרים, ובה מתקנים חצובים וממצאים מימי הבית השני. מתחת לכנסייה הביזנטית שבאתר התגלו שרידי קירות מקוטעים, מוקדי הבערת אש ובור מים קטן מימי בית שני. ברחבי האתר נמצאו ממצאים נוספים רבים מתקופת בית שני, ובהם חרסים, נרות, כלי זכוכית ומתכת ומטבעות.
לפי הירונימוס, במקום ניצבה מצודה צבאית, אך הממצאים מתקופתו (המאות ה-4 וה-5) מועטים. במאה ה-6 קמה באתר אכסניה ובה בור מים גדול, כנסייה בזיליקאית באורך של 21.3 וברוחב של 11.6 מטרים, חדרי מגורים וחצר לבעלי חיים. הכנסייה התגלתה כבר בשנת 1934 אך רוב אבני הפסיפס שלה נשדדו, והיא שוחזרה על בסיס השאריות המקוריות שנמצאו בבמה ובחלק האחורי של האפסיס. נראה כי האכסניה המשיכה ופעלה בתקופה הערבית המוקדמת, ועל כך מעידה אבן מיל משנת 720.
בתקופה הצלבנית ידע המקום תנופת בנייה, ובקצה הצפון-מזרחי שלו הקימו הטמפלרים בשנים 1168-1172 את "המבצר האדום" (Castrum Rouge). עוד הוקם באתר חאן דרכים ונחפרו ברחביו בורות מים הידועים בשם "המאגרים האדומים" (Cisterne Rouge). סמוך לבור המים הביזנטי חפרו הצלבנים בור מים מלבני באורך של 16.6, רוחב של 7 ועומק של 7.5 מטרים. החאן הצלבני המשיך ושימש גם בתקופה הממלוכית. בתקופה העות'מאנית הוצמד לקיר הדרומי של המבנה הצלבני, מבנה חאן מוארך המשמש כיום כמוזיאון.
במלחמת העולם הראשונה ביצרו העות'מאנים את האתר והבריטים הפציצו אותו והמבנים נפגעו. שלטונות המנדט הבריטי שבו ושיפצו אותם בזמן מלחמת העולם השנייה, חברת סולל בונה נשכרה להקים את הביצורים באזור במקרה של פלישה גרמנית ממזרח. המקום שימש גם את הירדנים כמוצב חטיבתי.
בשנת 1988 נפתח לראשונה באתר, תערוכה למורשת השומרונים.
המוזיאון

מוזיאון השומרוני הטוב נחנך ב-4 ביוני 2009, לאחר כעשר שנות עבודה של רשות העתיקות ושל קצין מטה לארכאולוגיה במנהל האזרחי (האחראי על נושא הארכאולוגיה בשטחי יהודה ושומרון), המאתר ביהודה ושומרון ובעבר גם רצועת עזה אתרים בהם נשקפה לממצאים סכנת שוד או הרס.
מיקום המוזיאון נבחר בשל הקרבה הפיזית לממצאים, וגם משום שלא ניתן היה להעבירם משטחי יהודה ושומרון בשל אמנת האג להגנה על נכסי תרבות, האוסרת הוצאת נכסי תרבות משטחים כבושים אל המדינה שמחזיקה בהם.
הפסיפסים קובעו ושומרו באתר, ולפי הצורך גם שוחזרו. המימון להקמת המוזיאון בא משני ארגונים אלה בשיתוף עם משרד התיירות. ביולי 2010 הועבר המוזיאון לידי רשות הטבע והגנים.
המקום הוא אתר בעל חשיבות לנצרות שכן הוא מנציח את משל השומרוני הטוב. מאחר שהמשל מתייחס גם אל היהודים והשומרונים, כל המוצגים במקום מתייחסים לנצרות, ליהדות ולדת השומרונית. במוזיאון ממצאים מבתי כנסת יהודים, בהם בית הכנסת העתיק בעזה ובית הכנסת בהר גריזים, מבתי כנסת שומרונים וממספר כנסיות, בהן הכנסייה בשילה. עוד מציג המוזיאון ממצאים מהתקופה הביזנטית, מוצג רומי בודד ומספר כותרות ומוצגים צלבניים, שריד לשלב הצלבני באתר. כל המוצגים באתר הם אותנטיים, למעט שלושה העתקים שנמצאים בתוך חלל המוזיאון.
המוזיאון > פסיפס בית הכנסת העתיק בעזה

פסיפס בית הכנסת בעזה נמצא בחצר המוזיאון. המבנה הוקם בתקופה הביזנטית בסגנון אופייני לתקופה, וסביר שאותם אמנים בנו גם בתי כנסת וגם כנסיות. ולכן מוטיבים דוגמת המדליונים העשויים משריגי גפן, חוזרים על עצמם בכל בתי התפילה. רק פסיפס הסטראה הימנית של בית הכנסת השתמר, ומופיעים בו בעלי חיים הערוכים לסירוגין, טורף ונטרף. בטור האמצעי במדליון השני מהכניסה מופיעה כתובת ביוונית, ולפיה הפסיפס הונח בעת שיפוץ בית הכנסת בשנת 508. במרכז הפסיפס נראה כלוב שבו שרדו רגלי ציפור, פרט שחזר על עצמו בכנסיות ובבתי כנסת. הציפור היא ציפור הנפש הכלואה בכלוב ומנסה להשתחרר ממנו, ובהשאלה ניסיונו של האדם להשתחרר מהחומרניות ומגופו הגשמי ולהתחבר עם האל. בפסיפס אולם התווך של בית הכנסת נתגלה עיטור המתאר את דוד פורט בנבל ולידו הכיתוב בעברית "דוד". המקור נמצא במוזיאון ישראל והעתקו מוצג בתוך מבנה המוזיאון.
המוזיאון > התצוגה במבנה המוזיאון

במבנה החאן העות'מאני המשמש את המוזיאון המקורה שישה חדרים המחולקים בהתאם לשלוש הדתות: חדר הכניסה מוקדש לממצאים יהודים, שלושת החדרים המערביים לנוצרים, ושני המזרחיים הם החדרים העוסקים בדת השומרונית:
הממצא היהודי כולל שלושה העתקים: דוד פורט בנבל מבית הכנסת בעזה, כתובת ההקדשה מסוסיא וכתובת מבית הכנסת שלום על ישראל ביריחו (שני אלה נותרו באתרם). עוד נמצאות בחדר כתובות מבתי הכנסת בנערן ובאשתמוע.
עם הממצאים הנוצריים נמנים פריטים שהובאו ממנזר מרטיריוס ודוכן דרשה (אמבו) ורליקואריום (תיבת שרידי קדושים) מכנסיית בית סילה. רוב המוצגים הובאו מהכנסייה בשילה,
בחדר מעבר מוצג פסיפס בית הכנסת השומרוני אל-ח'ירבה. האלמנט החשוב מפסיפס זה הוא פנל ארון הקודש, מנורה, מחתה, שופרות ושולחן לחם הפנים.
החדר המזרחי יוחד לפסיפס המרשים של בית הכנסת השומרוני מח'רבת סמארה שממערב לשכם. פסיפס סמארה נמנה עם אחד הפסיפסים המשובחים והמיוחדים ביותר שיוצרו בישראל בתקופה הביזנטית. בפסיפס בית הכנסת השומרוני של ח'ירבת סמארה עוטרו מיני גידולים חקלאיים בעיצוב ייחודי ויחידאי: הדליית גפנים על חצובה, גדיד התמרים, אפרסקים, שקדים בפריחה, פגות שקמים, משמשים, ענף אורן הצנובר ואלומות חיטה.
פארק המחזור ומתקן הפקת האנרגיה מפסולת "השומרוני הטוב"

בשנת 2017 אושרה הקמתו של פארק לטיפול, מחזור והפקת אנרגיה מפסולת (ייצור חשמל) בסמיכות למוזיאון השומרוני הטוב, כקילומטר אחד מערבית לו. במתקן צפויים להיכלל מתקן עיכול אנאירובי, מגרסה לפסולת בניין ומתחם לטיפול בקרקע מזוהמת. באוקטובר 2019 פורסם מכרז להליך מיון מקדים להקמת המתקן בהשקעה של כמיליארד שקל. בעקבות ההחלטה לקידום תוכנית פארק המחזור, אשר יכלול מתקני שרפה של פסולת ופליטת עשן, קמה מחאה סביבתית הקוראת לעצירת העבודות בטענה כי מתקני שריפת פסולת פולטים חומרים מזהמים לאוויר ותורמים באופן משמעותי להתחממות הגלובלית.
ראו גם

משל השומרוני הטוב
אכסניית השומרוני הטוב
הערות שוליים

↑  אבי הרטמן, מנזר סנט ג'ורג' ואדי קלט נבי מוסא, באתר מבט על - www.mabat-al.com
↑  מנחם תלמי, אכסניית השומרוני הטוב, מעריב, 9 בנובמבר 1990
↑  מורשת השומרונים, מעריב, 29 באוגוסט 1988
↑  מאיה הורודניצאנו‏, המכרז מקודם ואבן פינה הונחה, אך למתקן שריפת הפסולת הראשון אין תכנית, באתר וואלה, 18 בדצמבר 2019
↑  ישראל מוחה, באתר עוצרים את תוכנית המשריפות
↑  José L. Domingo, Joaquim Rovira, Lolita Vilavert, Martí Nadal, Health risks for the population living in the vicinity of an Integrated Waste Management Facility: Screening environmental pollutants, Science of The Total Environment 518-519, 2015-06, עמ' 363–370 doi: 10.1016/j.scitotenv.2015.03.010
↑  Thomas Astrup, Jacob Møller, Thilde Fruergaard, Incineration and co-combustion of waste: accounting of greenhouse gases and global warming contributions, Waste Management & Research 27, 2009-11, עמ' 789–799 doi: 10.1177/0734242X09343774
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454192805171  LCCN: no2011109476  VIAF: 172543251   WorldCat (עם VIAF): 172543251
רפובליקת הפיראטים

רפובליקת הפיראטים (באנגלית: Republic of Pirates) הייתה הבסיס והמעוז של קונפדרציה רופפת, שנוהלה על ידי שודדי ים בנסאו באי ניו פרובידנס שבאיי בהאמה במשך אחת-עשרה שנים, מ-1706 עד 1718. למרות שלא הייתה מדינה או רפובליקה באופן רשמי, פנימית היא נשלטה על ידי קוד התנהגות בלתי פורמלי משלה. פעילותם של הפיראטים גרמה הרס לסחר בעבדים בעיקר ולספנות באיי הודו מערבית. הם שחררו עבדים שחורים בדרכם לאירופה והציעו להם להצטרף אליהם עד שהמושל וודס רוג'רס הגיע לנסאו בשנת 1718 והחזיר את השליטה הבריטית.
היסטוריה

עידן הפיראטיות באיי בהאמה החל בשנת 1696, כאשר הספן הנרי אברי הביא את ספינתו ״הפנסי״ עמוסה בשלל מבזיזת אוניות סוחר הודיות לנמל נסאו. כל אחד שיחד את המושל ניקולאס טרוט בזהב ובכסף, ועל ״הפנסי״ עצמה, היו 50 טון של שנהב ומאה חביות אבק שרפה. מעשה זה הפך את נסאו כבסיס בו יכלו הפיראטים לפעול בבטחה, אם כי מושלים שונים טענו שהם מדכאים את הפירטיות. אף על פי שבאופן חוקי המושלים היו עדיין האחראים במקום, הפיראטים התחזקו יותר ויותר.
עידן השליטה הפיראטים האמיתי התחיל כאשר צי צרפתי-ספרדי משולב תקף את נסאו בשנת 1703 ושוב תקף בשנת 1706. האי ננטש למעשה על ידי רבים מתושביו והושאר ללא נוכחות ממשלתית אנגלית. על נסאו השתלטו ספנים פרטיים אנגלים שהפכו עם הזמן לפיראטים חסרי חוק לחלוטין. הפיראטים תקפו אוניות צרפתיות וספרדיות, ובתגובה הכוחות הצרפתים והספרדים שרפו את נסאו מספר פעמים. הפיראטים התבססו בנסאו, והקימו רפובליקה עם מושלים משלהם.
בשנת 1713 הסתיימה מלחמת הירושה הספרדית, אך ספנים פרטיים בריטים רבים סירבו לקבל את החדשות, ולכן הצטרפו לפיראטים. סיום המלחמה הוביל למספר גדול של ספנים מובטלים שעשו את דרכם ל״פרובידנס החדשה״ כדי להצטרף לרפובליקה של הפירטים ולהגדיל את כוחה. הרפובליקה נשלטה על ידי שני פיראטים מפורסמים שהיו יריבים מרים - בנג'מין הורינגולד והנרי ג'נינגס. הורניגולד היה מנטור לפיראטים כמו אדוארד טיץ' המפורסם, המכונה "שחור הזקן", יחד עם סמואל בלמי וסטד בונט. ג'נינגס חנך את צ'ארלס ויין, קליקו ג'ק רקהאם, אן בוני ומרי ריד. למרות היריבות ביניהם, הפיראטים גיבשו את עצמם כ"כנופיה המעופפת" ונודעו במהרה לשמצה בגלל מעלליהם.
מושל ברמודה הצהיר כי היו באותה תקופה יותר מ -1,000 שודדי ים בנסאו וכי מספרם עולה על מאות תושבי העיירה. לימים בחרו שודדי נסאו שופט שלום משלהם, שעסק ברפובליקה באכיפת החוק ובסדר כראות עיניו.
הפיראט תומאס בארו הצהיר כי הוא מושל האי פרובידנס, ויהפוך אותה למדגסקר שנייה. הוא ציפה כי כמה מאות גברים נוספים שהצטרפו אליהם מסלופס, ג'מייקה והתיישבו בפרובידנס ילחמו נגד הצרפתים והספרדים וכך היה,  אך בתחילה הם לא היו מוכנים להילחם באנגלים, אלא אם כן הם יהיו התוקפים הראשונים." האיפוק שלהם נעלם עם הזמן, ובשיאם, הפיראטים יכלו לפקד על צי ספינות קטן שיכול היה להכניע את הפריגטות של הצי המלכותי האנגלי.
כמות ההרס שנגרמה על ידי הפיראטים הביאה לקריאה להשמדתם, ולבסוף מינה המלך הבריטי ג'ורג' הראשון את וודס רוג'רס כמושל איי בהאמה כדי להביא לסיומה של רפובליקת פיראטים. בשנת 1718 הגיע רוג'רס לנסאו עם צי של שבע אוניות, כשהוא נושא כתב חנינה לכל אלה שיסגירו את עצמם וימנעו מפיראטיות נוספת. בין אלה שקיבלו הצעה זו היה בנג׳מין הורניגולד, ובצעד ממולח, רוג'רס הזמין את הורניגולד לצוד וללכוד את אותם שודדי ים שסירבו להיכנע ולקבל את החנינה המלכותית. בהיותו ספן פרטי לשעבר בעצמו, הורניגולד היה מסוגל להבין היטב מה צריך לעשות והוא רדף אחר חבריו לשעבר בהתלהבות.
אף על פי ששודדי ים כמו צ'ארלס ויין ובלאקברד התחמקו מהמצוד, הורניגולד לקח בשבי עשרה שודדי ים. בבוקר ה-12 בדצמבר 1718 הוצאו להורג תשעה מהם. מעשה זה ביסס את השליטה הבריטית וסיים את רפובליקת הפיראטים באיי בהאמה. שודדי הים שברחו המשיכו בפעילותם הפיראטית במקומות אחרים בקריביים במה שכונה "תור הזהב של הפיראטיות".
קוד התנהגות

הפיראטים ניהלו את ענייניהם בעזרת מה שנקרא קוד הפיראטים, שהיה הבסיס לטענתם כי שלטונם על פרובידנס החדשה מהווה סוג של 'רפובליקה'. על פי הקוד, הפיראטים ניהלו את ספינותיהם באופן דמוקרטי, חלקו את השלל שווה בשווה ובחרו והדיחו את קברניטיהם בהצבעה דמוקרטית. רבים מהפיראטים היו ספנים פרטיים שלא עבדו מאז סיום מלחמת המלכה אן ומלחים לשעבר שהתמרדו נגד התנאים בספינות סוחר. אפריקאים ואירים יכלו להיות חברים שווי זכויות בצוות - ואפילו כמה מולטים הפכו לרבי חובלים של אוניות פיראטים.
חלק מהפיראטים היו גם יעקוביטים, שהפכו לפיראטים כדי לעזור להחזיר את שושלת סטיוארט שהודחה מכס המלוכה.
לקריאה נוספת

Woodard, Colin (2007). The Republic of Pirates: Being the True and Surprising Story of the Caribbean Pirates and the Man who Brought Them Down. New York: Harcourt. p. 383. ISBN 978-0-15-603462-3.
הערות שוליים

↑  Headlam, Cecil (1930). America and West Indies: July 1716 | British History Online (Vol 29 ed.). London: His Majesty's Stationery Office. pp. 139–159. Retrieved 15 October 2017.
↑  Woodard 2007, p. 166.
↑  Woodard 2007, p. 167.
↑  Woodard 2007, p. 168.
↑  Woodard 2007, p. 262-314.
↑  קוד הפירטים
דגל הפירטים של ג׳ק רקאהם
מפת איי הבאמה
שודד הים צ׳ארלי ויין
המשבר ההומניטרי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל

תושבים בודקים את הריסות דירה שנהרסה בתקיפות אוויריות ישראליות
בעקבות מתקפת הפתע של חמאס, פתחה ישראל במלחמת חרבות ברזל ברצועת עזה. המלחמה וסגירת המעברים להעברת אספקה לרצועה הביאו למשבר הומניטרי. בתחילת המלחמה הטילה ישראל מצור מלא על רצועת עזה, שהוביל למחסור בדלק, מים, מזון, תרופות וציוד רפואי חיוני. המצור והלחימה הביאו לירידה של 90% בזמינות החשמל, שרובו סופק על ידי חברת החשמל הישראלית עד לתחילת המלחמה. ירידה זו פגעה באספקת החשמל לבתי החולים, מערכת הביוב והשבתת מתקני ההתפלה המספקים מי שתייה, שמגביר את החשש להתפשטות מחלות וזיהומים ברחבי עזה.
ב-6 בינואר 2024 הכריז משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים כי רצועת עזה הפכה למקום שאינו ראוי למגורים. ב-27 בפברואר מסר המשרד שרבע מאוכלוסיית הרצועה, כ-576,000 איש, נמצאים כפסע מרעב המוני חמור. בתחילת מרץ 2024, גורמים רפואיים בעזה דיווחו על ילדים שמתו עקב תת-תזונה והתייבשות. באמצע יוני 2024, ארגון הבריאות העולמי פרסם כי כ-8,000 ילדים אובחנו בתת-תזונה על רקע הפגזות מתמשכות וכן דווח על 32 מקרים של מוות מתת תזונה, ומתוכם 28 ילדים מתחת לגיל חמש.
מנגד, מספר גורמים בישראל טענו באוקטובר 2023 כי אין משבר הומניטרי בעזה, אך לפי המידע שבידי האו"ם וארגונים בין-לאומיים בהמשך החריף המשבר ההומניטרי וגרם לרעב המוני ברצועת עזה.
השפעה > מזון

על פי דיווחי אונר"א, ב-28 באוקטובר, חמישית מתוך המאפיות שנתמכו על ידי הארגון נפגעו. לחם הפך למאכל מרכזי ומורגש בו מחסור. כמו כן, המחסור בדלק לשינוע הקמח למאפיות מקשה על הפעלתן. תוכנית המזון העולמית החלה להעביר מזון לעזה. לדברי סוכניות האו"ם כשליש מתושבי עזה סבלו מאי ביטחון תזונתי לפני מלחמה ועתה המספרים גדלים. ב-7 בנובמבר, משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים עדכן כי אין מאפיות פעילות בעזה בגלל חוסר בדלק, מים וקמח וכי פחות מ-40% מכמות מזון הנדרשת בעזה מסופקת. בזמן ההפוגה בלחימה (24 בנובמבר–1 בדצמבר), משאיות עם מזון הוכנסו לעזה כחלק מהסכם הפסקת האש. עלי זכי, דובר המשרד הירושלמי של תוכנית המזון העולמית אמר כי המזון "שנכנס לעזה כרגע לא מספיק כדי לענות על הצרכים של אנשים ולמנוע סכנת רעב". ב-14 בדצמבר, במסיבת עיתונאים שערך קרל סקאו, סגן ראש תוכנית המזון העולמית, לאחר שביקר בעזה, אמר כי תשעה מתוך עשרה תושבי עזה אינם אוכלים כל יום ולא יודעים מהיכן תגיע הארוחה הבאה. תוכנית המזון העולמית טוענת כי כמות המזון שנכנסה לעזה מתחילת המלחמה עומדת על 10% מכמות המזון הנדרשת לכלל האוכלוסייה ברצועה. באמצע דצמבר טענו ארגוני זכויות אדם שצה"ל מונע אספקה של מזון, מים ודלק ומעמיס קשיים על העברת סיוע הומניטרי. לטיעונים אלו, השיב מתאם פעולות הממשלה בשטחים כי מחסני האו"ם מלאים מזון וכי סיוע הומניטרי מגיע על בסיס קבוע לעזה. בדצמבר נערכה בדיקת מצב הביטחון התזונתי בעזה על פי מדד ה-IPC, מצא כי התושבים בעזה סובלים מחוסר ביטחון תזונתי ברמות הגבוהות ביותר. למרות שעל פי המדד עזה עדיין לא חצתה את סף הרעב, היא הזהירה כי הסיכון להרחבת רמת הרעב והעמקתו תגדל אם המלחמה לא תיפסק. במרץ 2024, פורסמה הערכה נוספת של רמת חוסר הביטחון התזונתי בעזה. מתוך הדוח עולה, כי על פי מדד IPC, מעל 670,000 תושבים בעזה סובלים מרעב ומעל 870,000 נמצאים במצב חירום הומניטרי. מהדוח עולה שאם המצב לא ישתנה עד אמצע יולי 2024, מחצית תושבי עזה יסבלו מרעב. עד כניסת הפסקת האש ב-2025 לתוקפה, 91% מתושבי עזה מתמודדים עם משבר רעב (באנגלית: "facing a hunger crisis") לפי מדד ה-IPC.
בעקבות המחסור במזון ברצועה נוצרו אי-סדרים רבים, ודווח על כנופיות חמושות שתוקפות ובוזזות משאיות סיוע. מאמצע מאי 2024, הודיע הפנטגון כי סיוע המזון שהועבר באמצעות המזח לא הגיע לתושבי עזה. ב-28 ביוני צבא ארצות הברית פירק את המזח והצהיר כי ישקול להחזיר אותו לפעולה רק אם האו"ם יחזור לחלק את המזון. אנשי האו"ם חוששים לביטחון נציגיו וכלי הרכב. גאורגיוס פטרופולוס, ראש משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים בעזה, העריך כי ב-18 ביוני שלושה רבעים מהסיוע שנכנס לעזה, ממעבר קרן שלום, נבזז על ידי כנופיות חמושות ומועבר לשוק השחור. ארגוני הסיוע וישראל מאשימים זה את זה בחוסר היכולת לספק אבטחה לעובדי סיוע המחלקים את המזון.
השפעה > מים

עוד לפני תחילת המלחמה היה מחסור במי שתייה בעזה, אליה מים מגיעים ממספר מקורות: ב-2021 רשות המים הפלסטינית רכשה כ-6% מהמים ממקורות. כן ישנו מערך מצומצם להתפלת מי ים. רוב המים לעזה מגיעים מאקוויפר החוף, שסובל משאיבת יתר, חדירת מים מלוחים וביוב הגורמים לכך שהאקויפר נמצא על סף קריסה. לפני המלחמה, ישראל סיפקה 18 מיליארד ליטר מים לעזה.
עם תחילת המלחמה, ישראל עצרה גם את העברת המים לעזה. ב-16 באוקטובר, החמאס טען שטרם חודשה אספקת המים לרצועת עזה ואילו ישראל טענה כי מים מסופקים לעזה. למחרת, אונר"א הביעה חשש שתושבי עזה מתחילים להתייבש למוות כי המים הנקיים אוזלים. ב-22 באוקטובר הצהיר האו"ם שתושבי עזה החלו לשתות מים מזוהמים. על פי פרסום של האו"ם, רק ב-27 בנובמבר החל להגיע סיוע ראשון של מי שתייה.
לפני המלחמה, ישראל הזרימה מים לרצועת עזה באמצעות שלושה צינורות: הצפוני, סמוך לנחל עוז, המרכזי, שמכונה בריכת סעיד, והדרומי, שמכונה בני סוהילה, ליד חאן יונס. סך כל ההזרמה עמדה על כ-20 מיליון מ"ק בשנה, כשהתשלום קוזז מכספי המיסים של הרשות הפלסטינית. הייתה מחלוקת באשר לגורלם של הצינור המרכזי והדרומי. לפי גרסה אחת, גם הם הושבתו בימי הלחימה הראשונים כתוצאה מנפילת פצמ"רים או מעבר של טנקים וכלים כבדים של צה"ל. לפי גרסה אחרת, צה"ל סגר את השיברים בהוראת שר הביטחון. הצינורות תוקנו בחשאי לאחר שמקורות ועובדים פלסטינים פעלו בסמוך לגדר ותיקנו את הצינורות תחת אבטחה כבדה של צה"ל.
את יתרת המים העזתים קיבלו ממתקני התפלה קטנים שהוקמו ברצועה ומשאיבה מבארות שהמים בהם הלכו והומלחו בגלל ירידת המפלס וחדירת מי ים. מתקן השאיבה הצפוני, שדחף את המים מישראל לרצועה ליד נחל עוז, ניזוק והושבת במתקפת השבעה באוקטובר. מתקני ההתפלה ברצועה חדלו לפעול כמעט מיידית בגלל מחסור בסולר וחשמל. בהמשך, אחד ממתקני ההתפלה באופן מועט. תרומה מאיחוד האמירויות איפשר לבנות מתקן התפלה קטן בצד המצרי של הגבול סמוך לרפיח.
ביולי 2024, פורסם שישראל פעלה לחבר תשתיות חשמל ברצועת עזה כדי להפעיל מתקן ביוב והתפלת מים חברת החשמל ברצועת עזה החלה בתיקון כבלי החשמל שניזוקו במהלך המלחמה בכביש סלאח א־דין, שחוצה את הרצועה לאורכה, ובחיבורם לרשת החשמל הישראלית כדי לחדש את פעילות מתקן התפלת המים והביוב שממערב לדיר אל־בלח.
ביולי 2024 כוח בחטיבה 401 פוצץ מאגר מי שתייה ברפיח באמצעות מטעני חבלה, בהוראת מפקדי החטיבה. אחד החיילים העלה תיעוד של פיצוץ המאגר לרשתות החברתיות, לצד הכיתוב: "השמדת מאגר המים של תל סולטאן לכבוד שבת". בעקבות התקרית דווח כי צה"ל עורך תחקיר בחשד להפרת הדין הבינלאומי.
בדצמבר 2024 פרסם ארגון Human Rights Watch דו"ח לפיו כוחות צה"ל הרסו 84% ממתקני המים בעזה, וכן מנעו הכנסת אמצעים לתיקון תשתיות המים, למרות צווים שהוציא בית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג בעניין זה. המחסור החמור במים גורם לתחלואה נרחבת, ובכלל זה שלשולים, מחלות כבד, מחלות עור, מחלות זיהומיות במערכת הנשימה, מחסור בחלב אם אצל נשים מיניקות והתייבשות. רופאים ואנשי צוותי רפואה העידו כי הם נתקלו באופן יומיומי במקרי מוות של תינוקות הקשורים למחסור במים נקיים. מחברי הדו"ח מעריכים כי אלפי בני אדם מתו ברצועה מאז שהחלה המלחמה בשל המחסור במים נקיים.
ישראל דחתה טענות מסוג זה, וציינה כי היא הכניסה לעזה יותר מ-900,000 טונות של סיוע מאז פלשת חמאס לישראל ב-7 באוקטובר 2023, כולל מים, בנוסף למים שישראל מספקת לרצועה באמצעות צנרת. ג'רלד שטיינברג, נשיא NGO Monitor דיבר על הימנעות מכוונת של הדו"ח מלהזכיר את התשתית התת-קרקעית של חמאס ואמר כי הוא לא אמין.