stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה הגר
קורות חייו

נולד בגרוסוורדיין שברומניה, לרבי ברוך הגר, האדמו"ר מסרט ויז'ניץ, שהיה בנו הרביעי של רבי ישראל הגר, מנהיג חצר ויז'ניץ. נקרא על שם דודו רבי משה הגר שכיהן באדמו"רות בשאץ, שנפטר חודשיים לפני כן. בילדותו למד יחד עם אחיו אליעזר, עם אביהם. בבחרותו למד בישיבת "בית ישראל ותמכין דאורייתא" בסירט.
בשנות השואה הוגלה יחד עם משפחתו ושאר יהודי האזור לטרנסניסטריה שהפכה למחנה ריכוז גדול. עלה לארץ ישראל בשנת 1947 (ה'תש"ז) באנית המעפילים "כנסת ישראל", נעצר בנמל חיפה וגורש למחנות המעצר בקפריסין, שם שהה כשנה ולאחר מכן עלה ארצה למחנה המעצר בעתלית. שימש כרב ורשם נישואין במועצה הדתית של חיפה.
כשנה אחרי פטירת אביו הוכתר אחיו הבכור לאדמו"ר מסרט ויז'ניץ ואילו הוא מונה לראש ישיבת "יחל ישראל - סרט ויז'ניץ". בישיבה נהג לתת שיעורים בעיון בגמרא ובשולחן ערוך, כמו כן נהג לערוך בחינות שבועיות לתלמידי הישיבה. במשך עשרות שנים נהג לנסוע לחו"ל למשך כחודשיים מדי שנה (חודש בקיץ וחודש בחורף) לצורך גיוס כספים להחזקת המוסדות. שלא כבמקרים אחרים בחסידות ויז'ניץ, שבהם מונו כמה אחים לאדמו"רים, ביטל הרב משה את דעתו לאחיו האדמו"ר. האחים נהגו להתייעץ זה בזה. הרב משה ייצג את החצר באירועים שונים, בישראל ובחו"ל.
הרב הגר נהג לקום מדי יום בהשכמה וללמוד שעות רבות לפני תפילת שחרית. שמר על סדרי לימוד קבועים במשך היום. תמך בבחורים ואברכים נזקקים בשיכון על ידי נתינת הלוואות ומענקים (חלקם כ"מתן בסתר") מקרן גמ"ח שניהל.
בחורף שנת ה'תשנ"ט חלה הרב הגר והוטס לטיפולים רפואיים בארצות הברית. בט' באייר של אותה שנה נפטר. נטמן באוהל אדמו"רי בית ויז'ניץ בבית העלמין זיכרון מאיר בבני ברק.
לאחר פטירתו הודפסו חלק מחידושיו ודרשותיו בספר "ברכת משה". רחוב השילוח בחיפה המוביל לקריית החסידות "רמת ויז'ניץ", נקרא אף הוא "ברכת משה" על שמו.
משפחתו

הרב הגר נישא לבת דודתו, אלטע פעריל (נפטרה ב' בטבת ה'תשע"ה, 24 בדצמבר 2014), בתו של הרב חיים מנחם דוד הורוביץ, רבה האחרון של דז'יקוב ונכדו של רבי ישראל הגר. לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות.
בנו הבכור הוא הרב מנחם דוד הגר, האדמו"ר משאץ ויז'ניץ. נשוי לבלומא מלכה, בתו של הרב חיים אלתר פנט, רבה של שייך מוניס (כיום רמת אביב) (משושלות דעש-קוסון).
בנו הרב ישראל אליעזר הוא רב ביהמ"ד של חסידי סרט-ויז'ניץ בירושלים. נשוי לדבורה, בתו של האדמו"ר רבי שמואל שמעלקי רובין מסוליצא.
בתו רבקה נשואה לרב מאיר כ"ץ, ראש הכולל ברמת ויז'ניץ.
בתו חוה נשואה לרב אהרן אליהו, בנו של חיים משה פלדמן מלונדון, נגיד ואיש חסד, מראשי העסקנים בחצר חסידות ויז'ניץ.
הערות שוליים

↑  אמציה פלד, רחוב ברכת משה, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597698605171  ISNI: 0000 0000 8287 2830  LCCN: nr00030625  VIAF: 106936512   WorldCat (עם VIAF): 106936512 
מצבת קברו, באוהל אדמו"רי ויז'ניץ
מרכז טיים וורנר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדלים תאומים 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  The Related Companies 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2003
 תאריך פתיחה רשמי:  5 בפברואר 2004 
 עלות:  1,800,000,000 דולר אמריקאי 
 אדריכל:  דייוויד צ'יילדס 
 מידות
 גובה:  230 מ' 
 קומות:  55 
 קואורדינטות:  40°46′08″N 73°58′59″W﻿ / ﻿40.768888888889°N 73.983055555556°W﻿ / 40.768888888889; -73.983055555556
 אתר רשמי
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימרכז טיים וורנר(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימרכז טיים וורנר(למפת מנהטן רגילה) מרכז טיים וורנר(למפת מנהטן מוגדלת) מרכז טיים וורנר
 
מרכז טיים וורנר
מרכז טיים וורנר (באנגלית: Time Warner Center) הוא מרכז הכולל צמד גורד שחקים הנמצא בניו יורק.  הוא עוצב על ידי דייוויד צ'ילדס ומוסטפא קמל אבאדן מסקידמור, אווינגס ומריל, ומקיף כחצי מכיכר קולומבוס שבמרכז מנהטן (מידטאון מנהטן). המרכז כולל מרכז קניות המכיל חנויות יוקרתיות וחנות של רשת הול פודס. שטח המגדלים מחולק בין משרדים (ובעיקר משרדיה של חברת האחים וורנר דיסקברי (אנ')), דירות מגורים ומלון המנדרין אוריינטל. ערכו של הבניין הוא הגבוה בניו יורק.
בנייה ועיצוב

בניית המרכז החלה בשנת 2000, אחרי הריסתו של הניו יורק קוליסאום, והושלם ב-2004. הוא נבנה במקור בשם "מרכז טיים וורנר AOL".
הבניינים היו גורדי השחקים הגבוהים הראשונים שהושלמו לאחר פיגועי 11 בספטמבר. בזמן שכמה תושבים הבחינו בדמיון בין המגלים למגדלי התאומים, החברה הבונה את המרכז הכחישה שהדמיון בין המגדלים מכוון. ב-2003 יזם מקסיקני רכש דירת פנטהאוז במגדל ב-54.7 מיליון דולר.
כתובתו הרשמית של המרכז היא כיכר קולומבוס 10, אבל החברה הבונה את המרכז השתמשה בשם "סנטרל פארק אחד" כדי לקדם את מכירת הדירות. הכתובת "סנטרל פארק ווסט אחד", לעומת זאת, שייכת למגדל אחר השייך לדונלד טראמפ. כשהמרכז הושלם, טראמפ תלה שלט גדול על בניינו שבו היה כתוב "הנוף שלכם לא כל כך טוב, הלא כן?".
עיצובו של המרכז הוא גם מעין מחווה לעיר ניו יורק: הבסיס עוגל לפי התוואי של כיכר קולומבוס, זוויתם של שני המגדלים  מתיישרת עם ברודוויי והמרחק בין שני המגדלים יוצר את האשליה שהרחוב ה-59 עובר דרכם.
ראו גם

גורדי שחקים בניו יורק
הערות שוליים

↑  http://www.nytimes.com/2007/01/13/nyregion/13property.html
↑  בתוך מרכז טיים וורנר ניוזדיי, 19 בפברואר 2004
↑  Gotham agog as plutocrats stage battle of the towers - www.smh.com.au
מפעל ירקון-נגב

מפת המוביל הארצי ומפעל ירקון-נגב מדרום לראש העין ולתל אביב
מופע בטקס חנוכת מפעל ירקון-נגב. מסכת בשם "ברית המים" מאת יעקב אורלנד, בהשתתפות תזמורות, להקות רקדנים, מקהלות, קריינים ושחקנים. המחזה ובימוי פיטר פריי, מוזיקה ידידיה אדמון
חנוכת מפעל ירקון-נגב
מימין לשמאל: פרץ נפתלי, שליש צבאי, יצחק בן-צבי, שמחה בלאס ואברהם הרצפלד
מפעל ירקון-נגב הוא מערכת להובלת מים מאזור הירקון אל הנגב, שהוקם בראשית שנות ה-50, ומשמש עד היום. מפעל ירקון-נגב נחשב לגדול מפעלי המים שנבנה טרם הקמת המוביל הארצי: הקו המזרחי, על ידי "תה"ל" בראשית שנות ה-50, והקו המערבי, על ידי מקורות לאחר 1956.
תכנון המפעל החל בשנת 1949 על ידי אגף המים במשרד החקלאות. עם הקמת "תה"ל" הועבר התכנון לידיה, והביצוע החל בסוף שנת 1952 על ידי "תה"ל".
מפעל ירקון-נגב כולל שני קווים: קו מזרחי וקו מערבי. לאחר בניית המוביל הארצי בשנת 1964, חובר אליו מפעל ירקון-נגב, ובכך הושלמה הקמת מערכת המים הארצית, המשלבת את מי הכנרת, מי תהום ומים ממפעלים אזוריים, ומספקת את המים לרוב חלקי הארץ.
הקו המזרחי

ראשון נבנה הקו המזרחי ממעיינות הירקון שבראש העין ועד לקיבוץ מגן שבנגב הצפון-מערבי. העבודות על הקו התקיימו בשנים 1953-1955 ועלו כ-45 מיליון לירות. עד סוף 1953 הונחו מעל 30 קילומטר של קו המים. באותה שנה הושקע כשליש מתקציבה של "מקורות" במפעל ירקון-נגב. ב-1954 הוקם מאגר תקומה בנפח של 200,000 מ"ק, כדי לקלוט את המים של הקו המזרחי. המפעל כלל קו מים באורך 108 ק"מ (בקוטר 66 אינץ' לאורך 95 ק"מ ובקוטר 48 אינץ' לאורך 13 ק"מ) שנבנה מצינורות שיוצרו במפעל "יובל גד" באשקלון, שלוש תחנות שאיבה תת-קרקעיות שלכל אחת הספק של בין 12-15 אלף קוב לשעה, 9 מנועי דיזל ימיים 2,080 כוח סוס כל אחד, מנועי חשמל, מכלי סולר ומזוט, בריכות ויסות בנפח כולל של 350,000 מ"ק ומתקנים נלווים רבים נוספים.
הקו המזרחי נחנך ב-19 ביולי 1955, שבוע לפני הבחירות לכנסת השלישית, בטקס בנוכחות נשיא המדינה, יצחק בן-צבי, ראש הממשלה, משה שרת, שר האוצר לוי אשכול וכ-15,000 צופים. הפעלת הקו החלה רק בשנת 1956. המשאבות היו מוכנות להפעלה נסיונית בינואר-פברואר 1956. ביולי 1956 כבר הזרים הקו מים בקצב שנתי של 70 מיליון קוב ודווח שהקו יגיע בקרוב למלוא הספקו: 100 מיליון קוב בשנה.
הקו המערבי

בחצי השני של 1955 נעשו הכנות שונות לקראת תחילת העבודות על ייצור הצינורות של הקו המערבי והנחתם, ובספטמבר 1956 הוחל בהנחת הצינורות.
מול אוניברסיטת בר-אילן חובר הקו המערבי של מפעל ירקון-נגב למערכת אספקת המים של תל אביב. עיריית תל אביב הפעילה באותם ימים קידוחים מקומיים והניחה צינור 48 אינץ' שיצא מבר-אילן והגיע עד לבריכת "ארלוזורוב" - בריכת אגירה בנפח של 25,000 קוב. הקו המערבי הגדיל את כמויות המים שהגיעו לתל אביב ושיפר את איכות המים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 שודרגה מערכת אספקת המים לתל אביב עם חיבור הקו המערבי של מפעל ירקון-נגב לצפון העיר. עם השלמת קו ירקון-נגב מערבי ב-1961 הושלמה בניית קו ירקון-נגב.
הפעלה

באוקטובר 1956 התפוצץ אחד הצינורות של הקו המזרחי, והמים שפרצו ממנו הציפו את שדות הסביבה וגרמו נזק לכביש באר שבע - סעד. נזקים רבים של חלודה התגלו בצינורות מפעל המים לאחר שהתברר שחוטי הפלדה בהם השתמשו לייצור הצינורות לא התאימו לייעודם. עלות תיקון הנזקים עד אפריל 1961 נאמדה בכחצי מיליון לירות.
צריכת המים של מפעל ירקון-נגב גרמה לירידת מפלס המים במעיינות הירקון והיה צורך להעמיק את הקידוחים. אולם גם זה לא עזר ועל כן הוזרמו מים משפלת לוד לראש העין כדי שיהיה ניתן להעבירם לנגב. בעיה זו נפתרה עם הפעלת המוביל הארצי.
הפגיעה בירקון

עם התחלת העבודות על מפעל ירקון-נגב, מונתה ועדה ממשלתית בראשות שמחה בלאס, לבדיקת השפעת המפעל על נחל הירקון. הוועדה המליצה לדאוג להתקנת מערכת ביוב אזורית שתמנע הזרמת שפכים לנחל, לפני הפעלת המשאבות שיזרימו את מי הירקון לתל אביב ולנגב וכן לקבוע איסור על הזרמות חדשות של מי שופכין לירקון. עד יולי 1957 הונח צינור ביוב בקטע שמהים התיכון עד שיכון ותיקי רמת גן, אך חסר הכסף להשלמתו. הפעלת הקו המזרחי של מפעל ירקון-נגב הורידה את הזרימה בירקון מכ-6.5 קוב לשנייה לכ-2.5 קוב לשנייה. הירקון זוהם באופן חמור, אחוז החמצן בו ירד ודגים מתים צפו על פני הנחל.
הערות שוליים

↑  טקס הפעלת הקו ירקון-נגב, דבר, 8 ביולי 1955
↑  אפרים תלמי, נהר עולה אל השממה, דבר, 19 ביולי 1955
1 2  בתי שאיבה מוקמים למפעל ירקון נגב, דבר, 3 בדצמבר 1953
↑  אפרים תלמי, קו ירקון נגב נחנך חגיגית בראש העין, דבר, 20 ביולי 1955
ת. לויטה, הירקון יסוב היום לנגב, מעריב, 18 ביולי 1955
↑  שתי יחידות שאיבה גדולות בקו ירקון נגב מוכנות להפעלה נסיונית, דבר, 8 בינואר 1956
↑  אפרים תלמי, תחנת שאיבה חדשה תופעל היום בקו המקביל לירושלים, דבר, 26 ביולי 1956
↑  הוחל בהכנות מזורזות לביצוע קו שני ירקון נגב, דבר, 7 באוגוסט 1955
↑  בקו ירקון נגב, דבר, 1 באוקטובר 1956
↑  מבררים הנזקים בקו ירקון נגב, דבר, 13 באפריל 1961
↑  חקלאי הנגב זועקים למים, מעריב, 29 ביולי 1963
↑  ישעיהו אביעם, הירקון הנאה - מאיים, מעריב, 29 ביולי 1957
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302200605171  VIAF: 152977487   WorldCat (עם VIAF): 152977487
מרכז חבר

| --- | --- |
מרכז חבר
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: הגלבוע
גובה ממוצע: ‎71 מטר
תאריך ייסוד: 1958
סוג יישוב: יישוב כפרי אחר
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 874 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎9.3% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) מרכז חבר(למפת הכרמל רגילה) מרכז חבר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז חבר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז חבר32°32′53″N 35°15′52″E﻿ / ﻿32.5479825534264°N 35.2643823928825°E﻿ / 32.5479825534264; 35.2643823928825  heמפת היישובים של מועצה אזורית הגלבוע (in English: Gilboa Regional Council) באדום - מרכז חבר בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 6 מתוך 10

קריית החינוך במרכז חבר
מרכז חבר הוא יישוב קהילתי בחבל תענך, השייך למועצה אזורית הגלבוע. היישוב הוקם בשנת 1958, ונמצא במרחב מישורי המצוי בין מורדות הרי אום אלפחם ותל תענך לבין מורדות הר הגלבוע.
היישוב נקרא על שם חבר הקיני. לפי הסיפור המקראי, יעל, אשתו של חבר (שעל שמה קרוי ישוב נוסף בתענך), הרגה באזור זה את סיסרא, שר צבאו של יבין מלך כנען (שופטים ד-ה).
הקמת היישוב

היישוב הוקם בשנת 1958 כחלק מיישובי התענך כיישוב חקלאי על ידי עולים מצפון אפריקה. תחילה הוקם היישוב כמרכז כפרי לשלושת היישובים הקרובים זה לזה: ברק, אדירים ודבורה. עד שנת 1967 היישוב נמצא על קו שביתת הנשק מול ירדן, ומילא מרכז חבר תפקיד ביטחוני. בשנת 1982 המרכז הוסב ליישוב קהילתי והורחב.
שירותים ותעסוקה

במרכז חבר מצויים מוסדות חינוך ושירותים שונים המשמשים את תושבי חבר ואת תושבי היישובים הסמוכים: בית-הספר היסודי האזורי "יד לחמישה", גנים לגיל הרך, מרפאה, סופרמרקט, בית כנסת וגן משחקים.
תושבי מרכז חבר עובדים בתעשייה, בחינוך, בחקלאות ובמקצועות חופשיים שונים. היישוב נמצא קרוב יחסית ל-3 ערים מרכזיות שמספקות פתרונות תעסוקה לתושבי האזור: עפולה (נמצאת במרחק 10 דקות נסיעה), בית שאן (נמצאת במרחק 30 דקות נסיעה) וחיפה (נמצאת במרחק 45 דקות נסיעה).
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
1 2 3  ספי בן יוסף, מדריך ישראל החדש, כתר הוצאה לאור, 2001
1 2  מנחם מרקוס, יובל אלעזרי, אנציקלופדיה מפה, הוצאת אנציקלופדיות, 2001
↑  מרכז חבר
↑  יישוב קהילתי מרכז חבר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588269805171
מנהיגות עסקית

למנהיגות העסקית של מנהלי ארגונים תפקיד מרכזי בעיצובה של התרבות הארגונית בארגון בו הם נושאים בתפקיד, וביכולתו של הארגון להשיג את יעדיו העסקיים. מנהיגות עסקית דורשת מספר תכונות חשובות, כגון כריזמה, עקביות, אנושיות, עמידה במצבי לחץ, יכולת קבלת החלטות לא פופולריות ועוד. תכונות אלו לא חייבות להתקבץ אצל אדם יחיד אלא יכולות להתקיים גם בקרב קבוצת המנהיגות (הנהלה).
יש הטוענים כי על מנת להביא את המונהגים לרמות ביצוע מעבר למינימום הנדרש, על המנהיג בארגון עסקי להניע את העובדים על בסיס מחויבות פנימית ולא מתוך שיקולי כדאיות, על בסיס מנהיגות מעצבת.
יסודות המנהיגות העסקית

עוצמה פורמלית לגיטימית – מתוקף הגדרת תפקיד.
עוצמת ידע ומומחיות – עקב מקצועיות בתחום.
עוצמת ייחוס – מתוך הגדרת הכפיפים.
עוצמת כושר תגמול – היכולת לתגמל או לשלול תגמול של אחרים .
עוצמת כפייה – היכולת לכפות, עקב הגדרת העוצמה הפורמלית, המאפשרת הענשה.
סוגי מנהיגים במנהיגות עסקית

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: הוספת קישורים פנימיים.
על פי "מודל הטווח המלא" של זכאי וגונן, קיימים ארבעה סוגי מנהיגים העונים לדרישות קטגוריית מנהיגים עסקיים:
סוגי מנהיגים במנהיגות עסקית > מנהיגות של תגמול בונה

מנהיג אשר עושה שימוש רב במנהיגות על בסיס תגמול בונה, מדגיש בהתנהגותו את היבטי החליפין של המנהיגות. מנהיג כזה קובע באופן ברור מטרות ויעדים והתגמול המוגדר על השגתם.
עצם קביעת היעדים יכול להיות חד צדדי מצד המנהיג אך יכול להיעשות גם באמצעות "משא ומתן" בין המנהיג לאנשיו. המנהיג מהווה דמות פעילה בהשגת המשימה ומספק משוב בונה כאשר עובדיו ראויים לכך.
המניע המרכזי העומד מאחורי נכונותם של המונהגים לפעול הוא כדאיות או אינטרס אישי.
מונהגים של מנהיגים אלו מפגינים בדרך כלל רמת ביצוע סבירה, ולמעשה הם מונעים על בסיס של אינטרס עצמי, המחושב בגדר כדאיות כלומר האטרקטיביות של התגמול הצפוי או לחלופין מידת הרתיעה מהעונש.
סוגי מנהיגים במנהיגות עסקית > מנהיגות בסגנון "שב ואל תעשה"

המאפיין הבולט ביותר בהתנהגותו של מנהיג זה היא פאסיביות והימנעות מנקיטת עמדה, מקבלת החלטות, ולמעשה מכל פעולה שהיא.
המונהגים של מנהיג זה אינם זוכים להכוונה או לתמיכה, בדרך כלל יפגינו אדישות וחוסר אכפתיות ויטו להתמקד בהשגת יעדיהם האישיים גם אם הם נמצאים בסתירה ליעדי הארגון או הקבוצה.
סוגי מנהיגים במנהיגות עסקית > מנהיגות מתקנת פסיבית

מנהיגות זו בנויה, למעשה, על איתור טעויות ותיקונן. הם מאמינים גדולים במשפט "אם זה לא שבור - אל תתקן". מנהיגים אלו מתמקדים בשיטת ניהול של "כיבוי שריפות" בלבד ואינם עושים כל מאמץ ליצור תקנים חדשים ומשופרים.
מונהגים של מנהיג מתקן – פאסיבי, יונעו בעיקר על ידי החשש מתגובתו החריפה של המנהיג בכל מקרה של כישלון. כתוצאה מכך הם מצליחים, במקרה הטוב, לשמור על הרמה הקיימת, אך אינם מתקדמים מעבר לה.
סוגי מנהיגים במנהיגות עסקית > מנהיגות מתגמלת אקטיבית

סגנון מנהיגות זה מתמקד באיתור חריגים, סטיות וכישלונות ובשמירת הרמה הקיימת. 
מנהיג הפועל בסגנון זה עוקב באופן פעיל אחר תחומים מועדים לפורענות אשר צצו בהם בעיות, או עומדים לצוץ בהם בעיות כאלו ומנסה לאתרן ולתקנן מבעוד מועד.
מונהגים של מנהיגים אלו אינם מפגינים בדרך כלל רמת ביצוע גבוהה, וגרוע מכך, בשל המדיניות המוכתבת המתנגדת לשינויים על מנת להימנע מתקלות, למעשה הם מסתכנים בכך שעובדיהם ימנעו מלקיחת סיכונים בסיסיים ויהיו "ראש קטן" בעבודתם.
ראו גם

מנהיגות
מנהיגות מעצבת
לקריאה נוספת

גונן, א. וזכאי, א., מנהיגות ופיתוח מנהיגות מהלכה למעשה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2005.
Bart, V. and Cullen, J. b. (1987), A Theory and measure of ethical climate in organizations, research in corporate social performance and policy, Volume 9, pp. 51-71.
Bass, B. M. and Avolio, B. M. (1993), Transformational Leadership & Organizational culture, public administration quarterly, p. 112.
Kanungo, R. N. (2001), Ethical values of transactional and transformational leaders, Canadian Journal of administrative sciences, 18, 4.
משפחת קופרן

לוח זיכרון בשום-א-ברי (אנ')
משפחת קוּפְּרֶן (בצרפתית: Famille Couperin) הייתה שושלת מוזיקלית של מלחינים ונגנים מקצועיים. הם היו המשפחה הפורייה ביותר בהיסטוריה המוזיקלית הצרפתית, שפעלה בתקופת הבארוק (מאות 17–18). לואי קופרן ואחיינו, פרנסואה קופרן "הגדול" (לה גרנד), הם חברי המשפחה הידועים ביותר.
היסטוריה

האזכור המוקדם ביותר של השם קופרן הוא משנת 1366, אך המוזיקאי הראשון של המשפחה היה כנראה מאתורן קופרן (Mathurin Couperin) (1569–1640 לערך). סוחר מבובוואר (אנ') שהיה מעורב בעניינים משפטיים וכספים, מאתורן היה גם מוזיקאי חובב. שום יצירות שלו לא שרדו, וכנראה הוא הפסיק להופיע ב-1619; אבל הוא לימד את שני בניו, דני (Denis) ושארל (Charles). שארל (נפטר ב-1654) התיישב בבשום-א-ברי (אנ'), עיירה קטנה כ-30 קילומטרים מזרחית לפריז, בסביבות 1601. הוא הפך לחקלאי ולבסוף נגן עוגב במשרה חלקית במנזר הבנדיקטיני של סן-פייר (לא של כנסיית הקהילה). לפחות שלושה מילדיו הרבים של שארל הפכו למוזיקאים מקצועיים: לואי (1626–1661), פרנסואה (1631–1701) ושארל (1639–1679).
פריצת הדרך של המשפחה הגיעה בסביבות 1650, כאשר ז'אק שמפיון דה שאמבונייר (אנ'), אז נגן צ'מבלו של מלך צרפת, ביקר באזור ברי (אנ'). "Le Parnasse François", ספר מפורסם משנת 1732 מאת אוורר טיטון דו טייה (אנ'), מכיל תיאור של ביקורו של שאמבונייר: ככל הנראה לואי, פרנסואה ושארל ביקרו את שמבונייר ביומו של הקדוש סן ז'אק - יום השם של שאמבונייר - והציעו למארח ולאורחיו קונצרט קצר, נגנו מספר יצירות שהלחין לואי. נגן הצ'מבלו המלכותי כל כך התרשם מכישוריהם עד שלקח איתו את לואי לפריז, וב-1651 כבר התגורר שם המלחין הצעיר. אחיו הצטרפו אליו זמן קצר לאחר מכן. ב-1653 הפך לואי לנגן העוגב של כנסיית סן ז'רווה (אנ'), כשמת, ירש אותו שארל, את שארל ירש בנו וכן הלאה; בני משפחת קופרן היו נגני העוגב של הכנסייה במשך 173 שנים.
לואי היה כנראה מלחין מצליח ורב השפעה, אבל הוא מת צעיר, ב-1661, ורוב יצירותיו לא פורסמו עד המאה ה-20. כמה שנים לאחר מותו, נולד השני מבין שני בני משפחת קופרן החשובים ביותר: פרנסואה קופרן, שכונה לה גרנד - "הגדול". אף על פי שסבל מבריאות לקויה לאורך חייו היה פרנסואה מלחין פורה מאוד. הוא הפיק ארבע יצירות של יצירות צ'מבלו המייצגות את פסגת אסכולת הצ'מבלו הצרפתית, חיבר חיבור רב השפעה וחשוב מבחינה היסטורית על נגינת צ'מבלו, "אומנות הנגינה בצ'מבלו" (L'art de toucher le clavecin), והפיק מספר יצירות אחרות, דתיות וחילוניות, שידועות עד היום.
אילן יוחסין מפושט

נגני עוגב של כנסיית סן-ז'רווה מופיעים להלן בהדגשה. המספר בסוגריים מציין את סדר הירושה, כלומר לואי היה נגן העוגב הראשון של הכנסייה, ירש אותו של שארל, שירש אותו פרנסואה וכו'.
מתורן קופרן (Mathurin Couperin), נפטר 1640; חוואי, נַגָן
דני (Denis), נפטר 1656; נוטריון,נַגָן
שארל (Charles) "הזקן", נפטר ב-1654; נַגָן
לואי (1) (1626–1661); נגן צ'מבלו, עוגב וויולה דה גמבה
פרנסואה (François) "הראשון" (1631–1708/12); כנר, נגן ויולה דה גמבה וצ'מבלו
מרגריט-לואיז (אנ') (1676–1728) זמרת סופרן ונגנית צ'מבלו
ניקולה (4) (Nicolas)‏ (1680–1748), נגן עוגב
ארמן-לואי (5) (1727–1789); נַגַן עוּגָב
פייר-לואי (6) (1755–1789); נַגַן עוּגָב
ז'רווה-פרנסואה (7) (1759–1826); נַגַן עוּגָב
סלסט-תרז (Céleste-Thérèse) (1795–1860); נגנית עוּגָב
ניקולה-לואי (1760–אחרי 1817)
שארל (2) (1639–1679); נַגַן עוּגָב
פרנסואה "הגדול" (3) (1668–1733); נגן עוגב וצ'מבלו
מרי מדלן (Marie-Madeleine)‏ (1690–1742); נזירה, נגנית עוגב
פרנסואה-לורן (François-Laurent, נפטר לאחר 1740)
מרגריט-אנטואנט (אנ') (1705–1778); נגנית צ'מבלו בתזמורת הקאמרית של המלך
הערות שוליים

↑  Glaire, J. B. (Jean Baptiste); Walsh, Joseph-Alexis; Chantrel, Joseph; Orse, abbé; Alletz, Edouard (1840). Encyclopédie catholique, répertoire universel et raisonné des sciences, des lettres, des arts et des métiers, formant une bibliothèque universelle, avec la biographie des hommes célèbres; ornée de plus de 3000 gravures dans le texte et refermant le résumé de plus de dix mille ouvrages. (in French). New York Public Library. Paris, P. Desbarres.
↑  "François Couperin, French composer [1631–1708/1712]". Britannica. ארכיון מ-11 באפריל 2022. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118522434  VIAF: 3261968   WorldCat (עם VIAF): 3261968 
העוגב בכנסיית סן-ז'רווה
מרסל לאטס

מרסל מואיז אלפרד לאטס (בצרפתית: Marcel Moïse Alfred Lattès; ‏11 בדצמבר 1886 – 12 בדצמבר 1943) היה מלחין ופסנתרן יהודי-צרפתי. הוא נרצח בידי הנאצים במחנה הריכוז אושוויץ.
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בדצמבר 1886 צרפת צרפת 
 פטירה:  12 בדצמבר 1943 (בגיל 57) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרופיל ב-IMDb
ביוגרפיה

לאטס היה תלמידם של לואי דיאמר ושארל-מארי וידור בקונסרבטואר של פריז ואף זכה בפרס הפסנתר של הקונסרבטואר ב-1906. בין השנים 1908 ו-1935 הוא הלחין מספר יצירות ליריות, בעיקר אופרטות. היצירה המפורסמת ביותר שלו היא "הבנקאי ארסן לופן" (Arsène Lupin banquier), אותה יצר ב-1930 עם ז'אן גאבן על בסיס עבודתו של דודו של האחרון, מוריס לבלאן.
לאטס הלחין מוזיקה לכשלושים סרטים, בעיקר צרפתיים, מ-1929 עד 1941, רובם סרטים מוזיקליים, כולל שלושה בהם השתתף הזמר קרלוס גרדל וצולמו בספרדית. בין הבמאים עבורם הלחין לאטס נמנים אבל גאנס ("לוקרציה בורג'ה", 1935), מוריס טורניר ("עם חיוך", 1936), כריסטיאן-ז'אק ("בוונציה, לילה אחד", 1937) ומרסל ל'הרבייר (ב"Entente cordiale", ‏1939).
בדצמבר 1941, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית, נעצר לאטס היהודי ונכלא למשך מספר חודשים במחנה הריכוז קומפיין ולאחר מכן במחנה הריכוז דראנסי. שוחרר הודות להתערבותו של השחקן והמחזאי סשה גיטרי, ואף נהנה מפטור זמני מענידת הטלאי הצהוב ממאי עד ספטמבר 1943 וקיבל אישור להלחין לקולנוע ולתיאטרון בניגוד ל"חוק מעמד היהודים השני" (צר'). הוא נעצר שוב ב-4 באוקטובר 1943, ובסופו של דבר הועלה על רכבת מספר 64 ב-7 בדצמבר 1943 לאושוויץ, שם נרצח ב-12 בדצמבר 1943, ככל הנראה הוזרק בגז מיד עם הגעתו.
מפקורה

לוח הנצחה לנספים במפקורה בבית הכנסת בית יעקב יוסף - הרב צבי גוטמן בתל אביב
מצבה לזכר הנספים באונייה מפקורה בבית הקברות היהודי בבוקרשט.
אנדרטה באשדוד לנספים באניות סטרומה ומפקורה
אנדרטה במוזיאון ההעפלה על שם משה סנה המנציחה את הקורבנות בספינות המעפילים שטבעו בדרכן לארץ
מֶפְקוּרֶה (Mefküre) הייתה אוניית מעפילים שהפליגה מרומניה לטורקיה באוגוסט 1944, וטובעה בדרכה על ידי צוללת. מתוך למעלה משלוש מאות נוסעים, רק חמישה שרדו.
מסעה והטבעתה

מפקורה הייתה ספינת מפרשים טורקית בעלת שני תרנים שנבנתה ב-1929, במשקל 120 טון. באוגוסט 1944 ארגן המוסד לעלייה ב' שלושה כלי שיט להעברת יהודים מרומניה לטורקיה. תחת המרשל יון אנטונסקו הייתה רומניה בעלת ברית של גרמניה הנאצית, והמסע מרומניה לטורקיה תוכנן מתוך הנחה שהבריטים יאפשרו לנוסעים להמשיך בדרכם לארץ ישראל.
ב-3 באוגוסט 1944 הפליגו מנמל קונסטנצה הספינות "מורינה", שנשאה 308 מעפילים, "בולבול", שנשאה 390 מעפילים, ו"מפקורה", כשעליה יותר מ-300 מעפילים. ב-5 באוגוסט, כארבעים דקות לאחר חצות, בהיותה במערב הים השחור סמוך לנמל הטורקי אִינֵאָדָה (אנ'), נורו על ה"מפקורה" פגזי תותח מצוללת, והיא טבעה. ה"בולבול" הצליחה למשות מהמים חמישה ניצולים של ה"מפקורה"; בין השאר דווח על נוסע שקפץ מסיפון ה"בולבול" למים כדי להציל נוסעים מן הים, אך רובם ככולם טבעו. לבד מהנוסעים, שהיו בעיקר מעפילים יהודים, היו על הספינה גם חמישה קצינים בכירים מצבא פולין, מהם שניים ניצלו בשחייה. אחד הקצינים הציל עוד אישה צעירה שהתעלפה, ובנוסף לשלושת אלה, ניצלו גם בני זוג בשם פולופ (Fullop), שלבשו חגורות הצלה. כמו כן, ניצלו גם שישה מלחים טורקים שקפצו לתוך סירת ההצלה היחידה שהייתה על סיפון ה"מפקורה".
לאורך שנים רבות נטען שהספינה טובעה על ידי צוללת גרמנית. לעומת זאת, בדיווחים אחרים נטען שהייתה זו דווקא צוללת רוסית (ShCh-215) שהטביעה את האונייה, בשל טעות בזיהוי או מתוך כוונות זדון.
יהודים רבים סיפרו כיצד ניצלו חייהם הודות לכך שברגע האחרון לא עלו על האונייה, אם משום שהגיעו מאוחר והופנו לאוניות אחרות או עקב אירועים אחרים כמו מחלה שמנעה השתתפות בנסיעה.
הנצחה

לזכר האונייה רחוב באשדוד ליד המרינה וכיכר בשכונת רמות אלון שבירושלים, כמו גם גנים ציבוריים בקריית מטלון בפתח תקווה וברחוב טשרניחובסקי בבת ים.
באשדוד הוקמה אנדרטה לנספים באוניות סטרומה ומפקורה, על בסיס פסל מאת ברוך וינד.
בשנת 2003 יצר הבמאי רמי רודן סרט קולנוע על הפרשה, בשם "הספינה מפקורה".
נתיב המוות של סטרומה ומפקורה
כתובת לזכר הנספים בסטרומה ומפקורה באנדרטה באשדוד, יצר ברוך וינד
שלט הסבר באנדרטה לסטרומה ומפקורה באשדוד
אנדרטת זיכרון לנספי האוניה שהוקמה בשנת 2003 בבית העלמין היהודי בדרום בוקרשט
פינת מפקורה בנצרת עילית
ראו גם

סטרומה
לקריאה נוספת

מרדכי רסל, תיק "מפקורה": תולדות אנית מעפילים שטובעה בים השחור על ידי הגרמנים בשנת 1944. הוועדה לפעולות רוחניות בין יהודי רומניה, 1981