תוניסיה העות'מאנית
היסטוריה > יריבויות ים תיכוניות

במאה ה-16, השליטה במערב הים התיכון הייתה נתונה במחלוקת בין הספרדים לעות'מאנים, שניהם בטוחים בכוחם בשל הניצחונות האחרונים וההתרחבות שלאחר מכן. ב-1492 השלימה ספרד את הרקונקיסטה של חצי האי האיברי, שנמשכה מאות שנים, ולאחר מכן ייסדו את היישובים הספרדיים הראשונים באמריקה. ספרד הגתה אז מדיניות אפריקאית, והקימה סדרה של היאחזויות בערי נמל לאורך החוף האפריקאי.   הטורקים העות'מאנים השיגו את שאיפתם ארוכת הטווח לכבוש את קונסטנטינופול בשנת 1453, ולאחר מכן התרחבו בהצלחה נוספת אל הבלקן (1459–1482), ולאחר מכן כבשו את סוריה ומצרים (1516–1517).
צבאות ברברים עות'מאנים פעלו מבסיסים במגרב.   ספרד כבשה וכבשה כמה נמלים בצפון אפריקה, כולל מרס-אל-כביר (1505), אוראן (1509), טריפולי (1510) ובג'איה (1510). ספרד גם כוננה יחסי אמנה עם חצי תריסר אחרים. הסכמים אלו כללו את אלג'יר (1510), שהעניקה לספרד דריסת רגל באי פניון דה ארג'ל שבחוף הים. ספרד גם הגיעה להסכמות עם תלמסאן (1511), עיר השוכנת בערך 40 ק"מ מהחוף, ועם תוניס, שהברית הספרדית שלה נמשכה לסירוגין במשך עשרות שנים. ליד תוניס נכבש מאוחר יותר נמל גולטה על ידי כוחות ספרדים, שבנו שם מבצר גדול וחזק. הם גם בנו אמת מים לתוניס לשימוש תושבי הקסבה.
השושלת החפסידית שלטה בתוניסיה מאז 1227, חוותה תקופות של יוקרה כמדינה המובילה של המגרב, כמו גם תקופות של מאבק. במשך מאות השנים נמשך סחר נרחב עם סוחרים אירופיים, שהוביל לכינון אמנות מדינה. עם זאת, החפסידים היו גם פיראטים שפשטו על ספנות סוחר. במאה ה-15 העסיקו החפסידים כוח נוצרי, המורכב בעיקר מקטאלונים, כשומרי ראש. עד המאה ה-16 נחלש השלטון החפסידי, ולעיתים קרובות הוגבל לתוניס בלבד. שלושת הסולטאנים החפסידים האחרונים - אל-חסן, בנו אחמד ואחיו מוחמד - התקשרו בהסכמים לא עקביים עם ספרד.
הברית בין-תרבויות של השושלת החפסידית עם ספרד לא הייתה נדירה כפי שהיא עשויה להיראות, בהתחשב בהסכמים המוסלמיים-נוצריים הרבים, על אף פעולות האיבה החוזרות ונשנות.    ואכן, במהלך תחילת המאה ה-16, צרפת התחברה עם העות'מאנים נגד הקיסר הספרדי קרל החמישי.   כתוצאה עקיפה מהמדיניות של ספרד באפריקה, עודדו כמה שליטים מוסלמים את הכוחות הטורקים להיכנס לאזור כדי להתמודד עם הנוכחות הספרדית. השליטים החפסידים של תוניס ראו בעות'מאנים ובבעלי בריתם הקורסריים איום גדול יותר וכרתו ברית עם הספרדים,  וכך גם עם השליטים הסעדים של מרוקו.   אף על פי כן, מוסלמים מגרביים רבים העדיפו מאוד את השלטון האסלאמי, והברית הספרדית בת עשרות השנים של החפסידים הייתה בדרך כלל לא פופולרית ואף חרפה על חלקם.   מצד שני, הסולטאנים של השושלת הסעדית של מרוקו הדפו בהצלחה את האיברים לעומת הטורקים, ובכך נותרו גם בשלטון מוסלמי וגם עצמאיים מהשלטון העות'מאני.
במאבק הימי הזה תמכה האימפריה העות'מאנית בשודדי ים ברברים רבים שפשטו על הספנות המסחרית האירופית בים התיכון.  הקורסארים הקימו מאוחר יותר את אלג'יר כבסיסם העיקרי. "אדריכלי השלטון העות'מאני במגרב" היו אורוץ' (1474–1518 לערך) ואחיו הצעיר ח'יר א-דין (1483–1546 לערך).  שניהם היו ידועים בשם ברברוסה ("זקן אדום"). האחים המוסלמים הגיעו ממקורות לא ברורים באי היווני מדילי או מיטילנה (לסבוס העתיקה).
לאחר שרכשו ניסיון קרבי במזרח הים התיכון (במהלכו נלכד אורוץ' ובילה שלוש שנים בחתירה בגליאה של הוספיטלרים לפני שנפדה),  הגיעו שני האחים לתוניס כמנהיגי הפיראטים. עד 1504, הם התקשרו בהסכם פריבטיר עם הסולטן החפסידי מוחמד ב. אל-חסן (1493–1526). לפי ההסכם, ה'שלל' (ספינות, מטענים ושבויים) היו אמורים להתחלק. האחים פעלו מגולטה [חלק אל ואדי]; הם ניהלו פעולות דומות מג'רבה שבדרום, שם שימש אורוץ' כמושל. במהלך השנים הללו בספרד, לא-נוצרים, כולל מוסלמים, נדרשו לעזוב, על פי הדרישה לעזוב, לעיתים, אורוץ' השתמש בספינותיו כדי להעביר אנדלוסים מורים רבים לצפון אפריקה, במיוחד לתוניסיה, זכה לשבחים ומשך מתגייסים מוסלמים רבים.    פעמיים הצטרף אורוץ' לחפסידים בהתקפות לא מוצלחות על בוגיה, המוחזקת בידי ספרד. לאחר מכן הקימו האחים בסיס עצמאי ב-Djidjelli, מזרחית לבוגיה, מה שמשך אליהם עוינות מהחפסידים.
בשנת 1516 יצאו אורוץ' ואחיו ח'יר אל-דין, מלווים בחיילים טורקים, עוד מערבה לאלג'יר, שם תפסו את השליטה מידי השייח' של שבט תאליבה, שכרת הסכם עם ספרד. באמצעות תכסיסים פוליטיים, שכללו חיסול ראש השבט ומאוחר יותר 22 אצילים, נפלה השליטה באלג'יר לידי האחים ברברוסה. האחים הטורקים כבר היו בעלי ברית של האימפריה העות'מאנית.  בשנת 1518, במהלך תקיפה שהוביל אורוץ' נגד תלמסאן, שהייתה אז בשליטת בעל ברית ספרדי מאז 1511, נהרג אורוץ' על ידי כוחות שבטיים מוסלמים והספרדים.
אחיו הצעיר, ח'יר א-דין, קיבל את השליטה באלג'יר אך עבר זמנית מזרחה למשך מספר שנים. עם שובו לאלג'יר ב-1529, הוא השתלט על האי פניון דה ארג'ל שבחוף הים מספרד, ששלט בנמל העיר באמצעות תותחיו. על ידי בניית שביל המחבר בין האיים הללו, הוא פיתח נמל מצוין לעיר.  ח'יר א-דין המשיך לארגן פשיטות רחבות היקף על הספנות הנוצרית ועל אזורי החוף של הים התיכון באירופה, צבר עושר רב ולקח בשבי רבים. הוא יצא מנצח במספר קרבות ימיים, וזכה לתהילה נרחבת. בשנת 1533 זומן ח'יר א-דין לקונסטנטינופול, שם מינה אותו הסולטן העות'מאני לפאשא ואדמירל הצי הטורקי (Kapudan-i Derya).  עם התואר הזה, הוא קיבל פיקוד על ספינות וחיילים רבים נוספים. בשנת 1534, תוך ניצול מרד נגד השליט החסיד אל-חסן, פתח ח'יר א-דין בפלישה ימית וכבש את העיר תוניס מידי בעלות בריתה של ספרד.
בשנה שלאחר מכן, ארגן הקיסר קרל החמישי (שלט 1516–1556) צי בפיקודו של אנדראה דוריה מג'נובה, המורכב בעיקר מאיטלקים, גרמנים וספרדים, אשר כבשו מחדש את תוניס ב-1535. לאחר מכן הוחזר לתפקידו הסולטאן החפסידי מאולי חסן.    אולם ח'יר א-דין הצליח להימלט.  לאחר מכן, כמפקד העליון של הכוחות הימיים העות'מאניים, עסק ח'יר א-דין בעיקר בעניינים מחוץ למגרב.