שמעון אגרנט
ביוגרפיה > שופט בית המשפט העליון > משפטי השואה

אגרנט עמד בראש המוטב וכתב את פסק הדין בערעור של משפט קסטנר, ובהמשך לכך חלק מרכזי בכתיבת פסק הדין בערעור של אדולף אייכמן לעליון, שני משפטים שהרעידו את אמות הסיפים במדינת ישראל לאורכן של שנות החמישים וראשית שנות השישים. בשונה מחבריו למוטב השופטים, אגרנט לא חווה אישית את השואה וגם בני משפחתו ומקורביו לא חוו אותה. העיסוק הארוך והכבד בתיקים הללו השפיע במידה על בריאותו כמו גם על דרכו השיפוטית ותפיסתו את החברה, באופן שבא לידי ביטוי במשפטים מאוחרים יותר.
ישראל קסטנר היה נציגה של קהילת יהודי הונגריה בפני המשטר הנאצי במהלך השואה. הוא ניסה, דרך מגעים עם אישים כגון אדולף אייכמן, להציל כמה שיותר יהודים שיכל מהטלפיים של הצורר הנאצי, נמנע מלפרסם בפומבי וליידע את הקהילות יהודיות במשלוחי הרכבות למחנות ההשמדה ובתום המלחמה אף הגן במשפטי נירנברג על פושע המלחמה הנאצי קורט בכר שהיה מעורב במגעים עמו בהונגריה. כאשר הפובליציסט מלכיאל גרינוולד הוקיע את קסטנר בפומבי בשנת 1953, היה האחרון עובד ציבור בממשלה. היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן, כעס על מה שראה כדיבה חמורה, ושכנע את קסטנר לתבוע את גרינוולד בדיבה, שכן האחרון טען שבעקיפין תרם לרצח מאות אלפי יהודים. במהלך המשפט הסניגור של גרינוולד שמואל תמיר הוקיע את קסטנר בלשון חוצבת להבות, וכמוהו גם השופט בנימין הלוי, שקבע בפסק דינו שקסטנר "מכר את נשמתו לשטן".
קסטנר ערער לבית המשפט העליון והארץ געשה מספר שנים סביב המשפט. מבחינת רבים קסטנר היה דוגמה מייצגת עבור הבגידה של יהודי באחיו היהודי במהלך השואה, עבור היודנראט ועבור ההליכה "כצאן לטבח". אגרנט למד את הנושא לעומקו ובמשך מספר חודשים שקד על כתיבת פסק הדין, שהשתרע על כמעט מאתיים עמודים, ובו ניסה בין היתר להפחית את גובה הלהבות, ולהוציא את הדיון הרגשי ככל שיכל, בייחוד לאחר שזה כיסה את דבריהם של תמיר והלוי. הפרשה הייתה מאוד משמעותית בדעת הקהל, וטענותיו של תמיר שקסטנר מייצג בין היתר את אוזלת היד של היישוב היהודי במהלך השואה, בראשו הנהגת מפא"י, השליך על הבחירות לכנסת השלישית, בחירות שבמהלכן שימש אגרנט יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת. במהלך הדיון בבג"ץ קסטנר נרצח, ולאגרנט הוצמדו שומרי ראש.
הקושי העיקרי, כהגדרתו של אגרנט, בבואו לשפוט את הנושא, היה כיצד ניתן לשפוט יהודי על מעשיו בעוד היה נתון לחסדו של הצורר הנאצי. לאורך התקופה בה ייצג את הקהילה היהודית בהונגריה בפני הרשויות, קסטנר הוחזק בידי הגסטפו, שלעיתים גם התעללו בו. אגרנט ניסה לבחון האם מבחינת הצופה מהצד, האדם ברחוב, מעשיו של קסטנר היו נחשבים לגיטימיים. בפסק הדין קבע שקסטנר האמין שבמשא ומתן עם אייכמן הוא יצליח להציל מעטים, בעוד שבלעדיו כולם יושמדו. אגרנט, בסקירה היסטורית רחבה, דחה את הטענה של מתנגדי קסטנר שאילו היה מפרסם בקרב היהודים את דבר ההשמדה הם היו מסוגלים להתקומם ולהתמרד. אגרנט גם ניסה להתייחס לאירועים מנקודת מבטו של קסטנר במהלך השואה, בהתייחס רק לדברים שהיו ידועים לו באותה העת תוך כדי זה שהוא שם בצד את העובדות שידועות לו ולמעורבים במשפט שנים מאוחר יותר, ברטרוספקטיבה ובידיעה שבדיעבד. באשר להאשמת קסטנר, מתייחס אגרנט לקבע מן הפילוסופיה של המוסר: ”כאשר ראובן יורה בשמעון והורגו, אזי מעיד עצם המעשה הזה על רצונו של ראובן להביא לתוצאה זו. מאידך גיסא אם לוי, בהימצאו על שפת הנהר, מבחין שיהודה עומד לטבוע בתוכו אך אינו אץ להצילו - אזי אפס מעשהו זה אינו מעיד בהכרח על כוונותיו שיהודה יקפח את חייו.”
במשפט היו ארבעה סעיפי האשמות בדיבה, ובפסק הדין שלו אגרנט שלל את שלוש ההאשמות הראשונות, בהן טען גרינוולד שקסטנר היה משתף פעולה עם הנאצים, שקסטנר לקח חלק בהשמדת יהודי הונגריה (אמנם לא בכוונת מכוון) ושקסטנר לקח חלק בביזת הרכוש של יהודים. אגרנט כן הסכים עם הסעיף הרביעי בהאשמות של גרינוולד, והצטרף לגינוי של קסטנר שהגן על פושע המלחמה קורט בכר במשפטי נירנברג. באשר לשאלת היות קסטנר משתף פעולה, אגרנט התייחס לצורך בראיות של כוונות מעידות, ראיות שלא היו קיימות, ומכאן שלא ניתן להרשיע את קסטנר באופן פלילי. אגרנט קבע בפסק דינו כי: ”לא כל מעשה של שיתוף פעולה ייקרא בשם 'קולבורציה' ולא כל אדם שקיים מגע עם הנאצים והושיט להם עזרה מסוימת יוכתם בכינוי 'קולבורטור'.” קסטנר היה מודע לכך שהוא מנהל משא ומתן עם הנאצים על עסקה של הצלת יהודים בתמורה לממון, משאיות ואספקה לגרמניה: "סחורה תמורת דם", מגעים שבסופו של יום לא הבשילו. אגרנט מביא עדויות מתוך שיחות בין קסטנר לנציגי הג'וינט המוכיחות את דעתו באותה העת, לפיה המשא ומתן עם אייכמן והנאצים הוא הדרך היחידה שתאפשר את הצלתם של חלק מהיהודים ותחסוך את ההשמדה מכולם.
במשפט הערעור לבית המשפט העליון קבע אגרנט: "את קסטנר תשפוט ההיסטוריה ולא בית המשפט". פסק דינו, שניקה במידה את שמו של קסטנר ואת תדמיתו, האמנם לאחר שכבר לא היה בין החיים, התקבל על דעת הרוב והצטרפו אליו הנשיא אולשן והשופט חשין. דעת מיעוט ניתנה על ידי השופטים משה זילברג ודוד גויטיין.
כאשר הגיע בשנת 1961 הערעור במשפט אייכמן לבית המשפט העליון, הנשיא אולשן ניצח על כתיבתו של פסק דין אחיד וחילק את כתיבתו בין השופטים במותב. על אגרנט הוטל לכתוב, במידה רבה כתגובה לביקורת מחוץ לישראל, את ההצדקה לכך שדווקא מדינת היהודים היא שתשפוט את אייכמן. אגרנט מציב בכתיבתו את ההאשמה בחוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם כחלק ממערכת המשפט הבינלאומי, כהסתעפות של פשעים נגד האנושות ולא כחוק נבדל הקיים במנותק ממערכת החוק והצדק של העולם המערבי. בהרשעתו של אייכמן ובגזירת עונשו אגרנט ויתר בפעם היחידה בחייו על עיקרון ההימנעות מעונש מוות שהיה יקר לליבו כאשר יישר קו עם חבריו למוטב ותמך בהוצאתו להורג של אדולף אייכמן.