stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיבוש חבל הרוהר
כיבוש

בין ה-11 ל-16 בינואר 1923, כוחות צרפתים ובלגים בפיקודו של הגנרל הצרפתי ז'אן-מארי דגוט, שמנו בתחילה 60,000 איש ואחר כך תוגברו ל-100,000, כבשו את כל חבל הרוהר עד לדורטמונד.
הצרפתים השתלטו מיד על המנהל האזרחי מידי הגרמנים. על מנת לקבוע את יכולתם של מפעלי ההיתוך והמכרות למלא את השילומים, עברה משלחת בעלות הברית לבקרת מפעלים ומכרות (MICUM) גם עם חיל המשלוח הצרפתי והבלגי. MICUM כללה 72 מומחים צרפתים, בלגים ואיטלקים, רובם מהנדסים. לא לגמרי ברור אם פואנקרה דאג ליותר מסתם מתן פיצויים. לטענת כמה היסטוריונים, הוא חיפש מעמד מיוחד לאזור הריין והרוהר השווה לזה של חבל הסאר, שבו ההשתייכות לגרמניה הייתה פורמלית גרידא וצרפת תפסה עמדה דומיננטית.
ממשלת בריטניה סיווגה את כיבוש הרוהר כבלתי חוקי. ממשלת ארצות הברית גינתה את הכיבוש כ"מדיניות כוחנית" ראויה לגינוי.
התנגדות לכיבוש

הכיבוש נתקל במסע של התנגדות פסיבית וגם של אי ציות אזרחי מצד התושבים הגרמנים של הרוהר. הקנצלר וילהלם קונו עודד מיד את ההתנגדות הפסיבית, וב-13 בינואר הצביע הרייכסטאג 283 מול 12 כדי לאשר זאת כמדיניות רשמית. נאמר לפקידים שלא לשתף פעולה עם כוחות הכיבוש, ומשלוחים של תשלומי פיצויים הופסקו. הפגנות נגד הכיבוש פרצו ברחבי גרמניה. הרייכסטאג, שהכיר בכך שלא ניתן לעמוד באופי היוצא דופן של האירוע תוך שימוש באמצעים פרלמנטריים רגילים, העביר חוק מאפשר ב-24 בפברואר. זה העניק לממשלת קונו את הכוח להשתמש בכל האמצעים הדרושים כדי להתנגד לצרפתים, אבל קונו עשה בו שימוש מועט יחסית.
הצרפתים חשבו בתחילה שהם יכולים להשיג את מטרותיהם על ידי פיקוח פשוט על העבודה במכרות ובמפעלי הפלדה. בהתחשב בסירובם של הגרמנים לציית לפקודותיהם, זה התברר כבלתי אפשרי.הם עצרו את מנהיגי השביתות והחלו להביא עובדים משלהם. ניסיונם לשלוח עתודות מוכנות של פחם נכשל כאשר פקידי רכבת ועובדי הרכבת הגרמניים יצאו מהעבודה ובמקומות מסוימים הסירו שילוט מתחנות ותיבות איתות. בעקבות כך, הצרפתים השתלטו על מסילות הברזל ברוהר, אם כי לקח להם מספר חודשים להפעיל אותם כראוי. מצבם של הצרפתים הסתבך עוד יותר בשל העובדה שסינדיקט הפחם הרייני-וסטפאלי העביר את מפקדתו אל מחוץ למחוז הכבוש ובכך משליטת MICUM. הפחם שהוצא מהרוהר ירד לפחות ממה שקיבלו הצרפתים לפני הכיבוש. הגרמנים גם הפסיקו לייבא עפרות ברזל, מה שגרם להפסדים כספיים משמעותיים באזור מכרות הברזל הצרפתים של לורן.
למרות שאלימות קטנה יחסית ליוותה את ההתנגדות הפסיבית, השלטונות הצרפתיים הטילו בין 120,000 ל-150,000 עונשים נגד גרמנים המתנגדים. חלקם כללו עונשי מאסר, אך הרוב המכריע היו גירושים מחבל הרוהר ומאזור הריין לחלק הלא כבוש של גרמניה. בין העצורים היו פריץ טיסן מחברת הפלדה טיסן בגין סירובו לספק פחם וגוסטב קרופ, שערך הלוויה ציבורית גדולה בעקבות תקרית בחברת קרופ שבה נהרגו 13 פועלים שובתים על ידי חיילים צרפתים. קרופ נידון ל-15 שנות מאסר וקנס של 100 מיליון מארק, אך הוא ריצה רק 7 חודשים ושוחרר כשההתנגדות הפסיבית בוטלה. הצרפתים גם הטילו מצור בין הרוהר לשאר חלקי גרמניה. משלוחי המזון, שלא נכללו במצור, הופסקו בכל זאת בצורה כה קשה עד שפונו מהרוהר בין 200,000 ל-300,000 ילדים חסרי תזונה או מורעבים. פעולות חבלה בוצעו הן על ידי לאומנים והן על ידי קומוניסטים. הם פוצצו פסי רכבת וגשרים כדי לעצור את משלוחי הפיצויים לצרפת, תקפו עמדות צרפתיות ובלגיות והרגו לפחות שמונה משתפי פעולה. חלק מכלי הנשק ששימשו את תומכי קבוצות הימין החצי-צבאיות סופקו בחשאי על ידי הרייכסווהר, הכוחות המזוינים הגרמנים של רפובליקת ויימאר. בתקרית חבלה אחת שזכתה לתשומת לב ציבורית רחבה, הוצא להורג הנציונל-סוציאליסט אלברט שלגטר על ידי הצרפתים בשל השמדת קטע מסילת ברזל. הוא הפך לדמות קדושה בגרמניה, בעיקר לאדולף היטלר והנאצים.
בליל יום ראשון, 10 ביוני 1923, נורו למוות שני צרפתים בדורטמונד על ידי אלמונים. בצהריים הטילו כוחות הכיבוש עוצר מ-9 בערב עד 5 בבוקר לתושבי דורטמונד שיצאו לטיול באזור הכפרי שמסביב בלי שהודיעו על הצעד. שישה גברים מדורטמונד ואזרח שווייצרי נורו ללא אזהרה בשובם. בקבורת בני דורטמונד ב-15 ביוני השתתפו 50,000 איש.
מעשי אלימות ותאונות שנגרמו על ידי כוחות הכיבוש גרמו ל-137 הרוגים ול-603 פצועים עד אוגוסט 1924, זמן קצר לפני שההתנגדות הפסיבית בוטלה. הנזקים הכספיים לכלכלת הרוהר שנגרמו עקב הכיבוש נאמדו בין 3.5 ל-4 מיליארד מארק זהב.
התנגדות לכיבוש > סוף ההתנגדות

בנוסף לקריאה להתנגדות פסיבית, הקנצלר קונו וממשלתו התחייבו לתמוך בעובדים השובתים של מפעלים ומכרות. חברות תעשייתיות של חבל הרוהר הסכימו לא לפטר את עובדיהן ולבקש מהם להמשיך לתקן ולתחזק ציוד. הממשלה בתמורה סיפקה לחברות הלוואות בריבית נמוכה ופיצויים ישירים. היא גם שילמה את שכרם של עובדי שירות המדינה שלא עבדו. בין 60 ל-100 אחוזים מכלל השכר ברוהר שולמו בסופו של דבר על ידי הממשלה. מאחר שלא היה לממשלה כל אמצעי אחר לעמוד בעלויות העצומות, היא הדפיסה עוד ועוד כסף נייר. המהלך עזר לעורר את ההיפר-אינפלציה של 1923, במהלכה ירד ערך המטבע של גרמניה, הפאפירמארק, מ-17,000 לדולר האמריקאי בתחילת השנה ל-4.2 טריליון בשיא האינפלציה. המערכת הפיננסית של גרמניה התמוטטה. היו מהומות מזון ברוהר וגל ארצי של שביתות נגד ממשלת קונו, שהתפטרה ב-12 באוגוסט 1923.
הממשלה החדשה של גרמניה, בראשות גוסטב שטרזמן ממפלגת העם הגרמנית, הודיעה על סיום ההתנגדות הפסיבית ב-26 בספטמבר. חודשיים לאחר מכן, הממשלה החליפה את הפאפירמארק ברנטמארק והחזירה את ערכו של המטבע של גרמניה. על מנת להתמודד עם הקריסה הכלכלית מכיבוש הרוהר, עשה שטרזמן שימוש נרחב בחיזוק התעשייה מ-13 באוקטובר.
סוף הכיבוש > תוכנית דוז

הקנצלר שטרזמן חזר למדיניות ההגשמה שהנהיג יוזף וירט. אולם מטרתו של שטרזמן הייתה לשפר את היחסים הבינלאומיים על ידי מאמץ בתום לב לעמוד בתנאי הסכם ורסאי. הוא הורה לעובדים שובתים לחזור לעבודה והכריז על כוונתה של גרמניה להמשיך לשלם תשלומי פיצויים. המהלכים החזירו מספיק אמון בינלאומי בגרמניה, כך שכאשר שטרזמן חיפש דיונים עם מעצמות הברית שיביאו בחשבון את מה שגרמניה מסוגלת לשלם כלכלית, ועדת הפיצויים הקימה את ועדת דוז, בראשות הכלכלן האמריקני צ'ארלס דוז. היא המליצה להפחית את סך הפיצויים ל-50 מיליארד מארק מ-132 מיליארד מארק. גרמניה גם קיבלה הלוואה של 800 מיליון מארק זהב, הממומנת בעיקר על ידי בנקים אמריקאים.
ראש ממשלת בריטניה מטעם הלייבור, רמזי מקדונלד, שראה בנתון של 132 מיליארד בלתי אפשרי עבור גרמניה לשלם, לחץ בהצלחה על ראש ממשלת צרפת, אדואר אריו, לעשות סדרה של ויתורים לגרמניה. הדיפלומט הבריטי סר אריק פיפס העיר כי "ועידת לונדון הייתה עבור הגבר הצרפתי ברחוב סיוט אחד ארוך, כאשר ראה את מר אריו נוטש בזה אחר זה את הנכסים היקרים של השליטה הצרפתית בוועדת הפיצויים, זכות לסנקציות במקרה של מחדל גרמני, הכיבוש הכלכלי של הרוהר, מסילת הברזל הצרפתית-בלגית Régie, ולבסוף, הכיבוש הצבאי של הרוהר בתוך שנה". גם בלחץ פיננסי אנגלו-אמריקאי כבד - ירידת ערך הפרנק גרמה לצרפתים להיפתח ללחץ מוול סטריט והסיטי של לונדון - הסכימו הצרפתים לתוכנית דוז. לאחר אישור הרייכסטאג הגרמני, התוכנית נכנסה לתוקף ב-1 בספטמבר 1924. הנטל הכספי על גרמניה הוקל, ויחסיה הבינלאומיים השתפרו.
סוף הכיבוש > נסיגה צרפתית ובלגית

ב-3 בספטמבר 1924, הנציבות העליונה של ריינלנד בין בעלות הברית החזירה לגרמנים את השליטה במינהל המקומי ובכלכלה. ניתנה חנינה, ורוב הסימנים החיצוניים של הכיבוש נעלמו ברובם מעיני הציבור. החיילים הצרפתיים האחרונים פינו את דיסלדורף ודואיסבורג יחד עם הנמל החשוב של העיר בדיסבורג-רוהררוט ב-25 באוגוסט 1925.
תגובה בינלאומית

הפלישה הצרפתית לגרמניה עשתה רבות כדי להגביר את האהדה לרפובליקה הגרמנית ברמה הבינלאומית, אם כי לא ננקטה כל פעולה בחבר הלאומים מאחר שהכיבוש היה חוקי מבחינה טכנית על פי חוזה ורסאי. בעלות בריתה של צרפת פולין וצ'כוסלובקיה התנגדו לכיבוש בגלל קשריהן המסחריים עם גרמניה ודאגתם שהפעולה תדחוף את גרמניה לברית קרובה יותר עם ברית המועצות.
כאשר ב-12 ביולי 1922 דרשה גרמניה מורטוריום על תשלומי הפיצויים, התפתחה מתיחות בין ממשלת צרפת של פואנקרה לממשלת הקואליציה של דייוויד לויד ג'ורג'. מפלגת הלייבור הבריטית דרשה שלום וגינתה את לויד ג'ורג' כעושה צרות. היא ראתה בגרמניה את המרטיר של התקופה שלאחר המלחמה ואת צרפת כנקמנית והאיום העיקרי על השלום באירופה. המתיחות בין צרפת לבריטניה הגיעה לשיא במהלך ועידה בפריז בתחילת 1923, אז הקואליציה בראשות לויד ג'ורג' הוחלפה על ידי השמרנים. מפלגת הלייבור התנגדה לכיבוש הרוהר לאורך 1923, אותו דחתה כאימפריאליזם צרפתי. מפלגת הלייבור הבריטית האמינה שניצחה כאשר פואנקרה קיבל את תוכנית דוז ב-1924.
למרות חילוקי הדעות שלו עם הממלכה המאוחדת, פואנקרה ביקש לשמר את ההסכמה האנגלו-צרפתית ומיתן את מטרותיו במידה מסוימת. המטרה העיקרית שלו הייתה לזכות בהמשך תשלומי הפיצויים מגרמניה. שיטותיו הבלתי גמישות ואישיותו הסמכותית הביאו לכישלון הדיפלומטיה שלו. לאחר שהקואליציה של פואנקרה הפסידה בבחירות לבית המחוקקים בצרפת ב-1924 לקואליציה בראשות הרדיקלים של אדואר אריו, החלה צרפת לעשות ויתורים לגרמניה.
לדברי ההיסטוריונית סאלי מרקס, כיבוש הרוהר "היה רווחי ולא גרם להיפר-אינפלציה הגרמנית, שהחלה ב-1922 והתגברה בגלל התגובות הגרמניות לכיבוש הרוהר, וגם לא להתמוטטות הפרנק ב-1924, שנבעה מהפרקטיקות הפיננסיות של צרפת ואי תשלום פיצויים". מרקס טוענת שהרווחים, לאחר עלויות הכיבוש של רוהר-ריינלנד, היו כמעט 900 מיליון מארק זהב.
פוליטיקה גרמנית

לאחר שהממשלה בברלין הכריזה על קץ להתנגדות הפסיבית לכיבוש הרוהר, ממשלת בוואריה הכריזה על מצב חירום ומינתה את ראש ממשלתה לשעבר, גוסטב פון קאהר, לנציב המדינה בעל סמכויות דיקטטוריות. בתגובה, נשיא גרמניה פרידריך אברט הנהיג מצב חירום בכל המדינה והעביר את הכוח הביצועי לשר ההגנה אוטו גסלר. קאהר ושני מקורבים דגלו בצעדה לברלין כדי להפיל את הממשלה, אך ב-8 בנובמבר 1923 פרצו אדולף היטלר וחברי המפלגה הנאצית לפגישתם והחלו את הפוטש במרתף הבירה. הם הצדיקו את הניסיון, שהביא להם לראשונה תשומת לב ציבורית רחבה, בין השאר בשל ה"כאוס" שנגרם כתוצאה מכיבוש הרוהר.
הכיבוש הצרפתי של הרוהר האיץ את עליית מפלגות הימין. קואליציית המרכז-שמאל השלטת הוכפשה בשל חוסר יכולתה להתמודד עם המשבר, בעוד שהמפלגה הקומוניסטית של גרמניה, השמאלית הקיצונית נותרה בלתי פעילה במשך רוב התקופה בהנחיית הפוליטביורו הסובייטי והקומינטרן. מבולבלים מהתבוסה במלחמה, ייסדו השמרנים בשנת 1922 קונסורציום של אגודות לאומניות, Vereinigten Vaterländischen Verbände Deutschlands‏ (VVVD, "האגודות הפטריוטיות המאוחדות של גרמניה"). המטרה שלהם הייתה ליצור חזית מאוחדת של הימין. באקלים של התנגדות לאומית נגד פלישת הרוהר הצרפתית, הגיע ה-VVVD לשיא כוחו. הוא דגל במדיניות של מונרכיזם בלתי מתפשר, קורפורטיזם והתנגדות להסכם ורסאי. עם זאת, הוא חסר אחדות פנימית וכסף ולכן מעולם לא הצליח לאחד את הימין. האיחוד התפוגג עד סוף שנות ה-20, כאשר המפלגה הנאצית התחזקה.
מפת חבל הריין הכבוש. בצפון, האזור התפוח מזרחה סביב דואיסבורג, אסן ודורטמונד (מנוקד) מתאים במידה רבה לאזור הרוהר שנכבש ב-1923.
שאסרים אלפיניים צרפתיים בבואר (גלזנקירכן)
כרזת מחאה משנת 1923 שבה נראה פועל מסרב לפקודות צרפתיות: "לא! לא תכריח אותי!"
חיילים צרפתים עוזבים את דורטמונד
העמוד הראשון של שיקגו דיילי טריביון, 6 במרץ 1923, הודיע כי חיילים צרפתים הרגו ארבעה גרמנים מתנגדים
לה ליבר פארול

| --- | --- |

 מייסד:  אדואר דרימון 
 בעלים:  אדואר דרימון 
 תאריכי הופעה:  1892–1924 (כ־32 שנים) 
 שפה:  צרפתית 
 מערכת:  פריז 
 מדינה:  צרפת 
 ISSN:  1256-0294, 2592-4125
 אתר רשמי
 
קריקטורה בעמוד הראשון של אחד מגילונות לה ליבר פארול ב-1893 המציגה את היהודי כשליט העולם
לה ליבר פארול (בצרפתית: La Libre Parole - המילה החופשית) היה עיתון צרפתי אשר הוקם ב-1892 בידי אדואר דרימון, והתפרסם בשל התעמולה האנטישמית שהפיץ. העיתון לקח חלק חשוב בהתפתחותן של שערוריית פנמה ופרשת דרייפוס. דרימון פרש מניהול העיתון ב-1898, ומאז החל העיתון לשקוע עד שב-1924 הוא נסגר סופית.
היסטוריה

בשנת 1886 פרסם לראשונה אדואר דרימון את ספרו "צרפת היהודית" אשר בו פרש את עיקרי משנתו האידאולוגית האנטישמית. הספר הפך לרב-מכר ונמכר במהדורה הראשונה ב-150,000 עותקים. מעודד מההד היוצא מן הכלל של ספרו, הקים דרימון ב-20 באפריל 1892, בעזרת תמיכה כספית מאיש העסקים ז'ול גרן ובשיתוף הפעולה של יהודי משומד בשם גסטון כרמיה (Gaston Crémieux; שינה את שם המשפחה לוויאלאר), את העיתון לה ליבר פארול. בניצוחו הלוחמני של דרימון, הפיץ העיתון תעמולה גזענית, אנטישמית וקסנופובית. סיסמתו הייתה: "צרפת לצרפתים!" ("!La France aux Français"). כמו כן, העיתון נטה קלות לכיוון הסוציאליזם. עוד באותה שנה הגיע העיתון לתפוצה של 200,000 עותקים. העיתון התחזק מאוד בעקבות שערוריית פנמה, אשר בה היו מעורבים שני יהודים: ז'אק דה ריינאך וקורנליוס הרץ. ריינאך התאבד לאחר שנסחט בנוגע לפרשה, אולם לפני מותו מסר לעיתון של דרימון את רשימת חברי הפרלמנט שהיו מעורבים בשערורייה, בתמורה לטיוח חלקו שלו בפרשה. רשימת השותפים לפשע פורסמה מדי בוקר בחלקים קטנים בהמשכים, כך שמאות פוליטיקאים היו צריכים לחיות במתח רב במשך חודשים. דרימון ניצל את הפרשה כדי להבליט את חלקם של היהודים בכלכלה הצרפתית ולהאשים אותם בשחיתות.
ב־25 במאי 1892 התפרצו כמה מעורכי העיתון והמרקיז אנטואן דה מורס (אנ'), מייסד הליגה האנטישמית של צרפת, לחתונתה של ז'ולייט, בתו של גוסטב דה רוטשילד (אנ'), שהתקיימה בבית הכנסת המרכזי של פריז. הם עלבו באורחים, שפכו חומצה על שמלות הנשים, חילקו עלונים אנטי-יהודיים וצעקו "מוות ליהודים".
מנובמבר 1892 עד פברואר 1893 נכלא דרימון במשך שלושה חודשים בבית הכלא סן-פלאז'י (Sainte-Pélagie). זאת באשמת הוצאת דיבתו של אוגוסט בירדו, חבר בוועדה פרלמנטרית. דרימון טען שבירדו קיבל שוחד מהבנקאי היהודי הברון אלפונס דה רוטשילד כדי לסייע לחידוש ההטבות שמהן נהנו חברי מועצת ההנהלה של "בנק צרפת", שרוטשילד היה אחד מהם.
ב-29 באוקטובר 1894 היה לה ליבר פארול העיתון הראשון שפרסם את העובדה שאלפרד דרייפוס - קצין יהודי במטכ"ל הצרפתי, נעצר בחשד לריגול, מה שגרם לפרוץ פרשת דרייפוס. המעצר שנחשב לסוד צבאי, הודלף לעיתון בידי אדם שעד היום לא זוהה. רבים סבורים שהיה זה אובר-ז'וזף אנרי, אולם הדבר אינו ודאי. תוך זמן קצר הפך לה ליבר פארול לשופר העיקרי שתמך בהרשעתו של דרייפוס ובהמשך התנגד להעניק לו משפט חוזר. דרימון ניצל את הפרשה כדי להגביר את התעמולה האנטישמית שלו ולהוכיח את טענתו שצרפת נפלה בידי היהודים. ההיסטוריון ז'אן דניס ברדן, כותב כי "בלי ל'אורור (אנ') ובלי זולא ייתכן מאוד כי דרייפוס היה נשאר בבית הכלא. אבל בלי דרימון ולה ליבר פארול אולי לא היה מגיע לשם כלל".
ב-1898 עזב דרימון את ניהול העיתון כיוון שנכנס לפוליטיקה. כאשר לא נבחר מחדש לפרלמנט ב-1902, חזר דרימון לנהל את העיתון, אולם לא הצליח להחזיר אותו לממדי ההצלחה הקודמים. ב-1908 ניסה דרימון לשכנע את ליאון דודה (אנ') (בנו של אלפונס דודה) לקבל את ניהולו של ליבר פארול ולאחד את העיתון עם העיתון הימני שלו, "אקסיון פראנסז", שנעשה יותר פופולרי באותם הימים. לבסוף נרכש העיתון על ידי קבוצה פיננסית קתולית, שהרחיקה את דרימון מניהולו. בשנים שלאחר מכן המשיך העיתון בתעמולתו האנטישמית והקסנופובית, אולם שקע בהדרגה. ב-1924 הוא נסגר סופית. בשנים שלאחר מכן נעשו כמה ניסיונות להקים מחדש את העיתון, אולם אף אחד מהם לא הצליח.
הערות שוליים

↑  יהודה מורלי, "ממחזה לחזון", סגולה – מגזין ישראלי להיסטוריה, גיליון 97, תמוז תשע"ח, יולי 2018.
↑  ז'אן דניס ברדן, פרשת דרייפוס, עם עובד, 2003. עמ' 113.
↑  המאמר "אני מאשים...!" אשר פורסם בידי אמיל זולא בעיתון ל'אורור אשר נוהל בידי ז'ורז' קלמנסו, היה בין הגורמים המשפיעים על ההחלטה להעמיד את דרייפוס למשפט חוזר.
↑  ז'אן דניס ברדן, פרשת דרייפוס, עם עובד, 2003. עמ' 663.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb328070581 (data)
כריסטיאן ורנס

כריסטיאן ורנס (בגרמנית: Christian Wörns; נולד ב-10 במאי 1972) הוא כדורגלן עבר גרמני, ששיחק בעיקר בבאייר לברקוזן ובבורוסיה דורטמונד בעמדת הבלם.
ורנס לבש את מדי נבחרת גרמניה ביורו 1992, מונדיאל 1998, גביע הקונפדרציות 1999 ויורו 2004.
קריירת מועדונים

ורנס גדל בקבוצת הנוער של המועדון וולדהוף מנהיים, ממנה עלה בשנת 1989 לקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה, והיה לשחקן הרביעי בדירוג השחקנים הצעירים ביותר ששיחקו בבונדסליגה. ורנס ירד ליגה עם מנהיים בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת, ובעונתו השנייה בקבוצה, בליגת הבונדסליגה השנייה, הפך לשחקן הרכב קבוע.
בשנת 1991, חתם ורנס בבאייר לברקוזן. ורנס שיחק שבע עונות בבאייר לברקוזן, בהן הבקיע 13 שערים ב-211 הופעות בבונדסליגה, והפך לעוגן הגנתי, בצוותא עם ינס נובוטני ומרקוס הפה. ורנס זכה בגביע בשנת 1993 עם באייר לברקוזן, לאחר ניצחון בגמר על הרטה ברלין, ובשנת 1997 הוביל את באייר לברקוזן למקום השני בבונדסליגה, אחרי באיירן מינכן.
בשנת 1998 עזב ורנס את באייר לברקוזן וחתם בפריס סן ז'רמן. במועדון הצרפתי זכה ורנס בגביע האלופות שהוא הסופר קאפ המקומי, אך לא הצליח להתאקלם בקבוצה, ועזב כעבור עונה אחת, בה הבקיע שני שערים ב-28 הופעות.
בקיץ 1999 חתם ורנס בבורוסיה דורטמונד, שם שיחק תשע עונות ברציפות. בעונת 2002 זכה ורנס עם בורוסיה דורטמונד באליפות הבונדסליגה. בארבע עונותיו האחרונות בקבוצה, שימש ורנס כקפטן, תפקיד שנשמר עבורו כסמל וכשחקן ותיק, בתקופה שבה המועדון נקלע לקשיים כלכליים והיה מסובך במאבקי תחתית. ורנס צבר בבורוסיה דורטמונד 240 הופעות בבונדסליגה, בהן כבש 14 שערים, ופרש ממשחק פעיל בשנת 2008.
קריירה בינלאומית

ורנס שיחק בנבחרת גרמניה במשך 13 שנים, והשתתף במספר טורנירים גדולים. ביורו 1992 שימש כשחקן ספסל בטורניר בו גרמניה הפסידה בגמר לנבחרת דנמרק. את יורו 1996, בו זכתה גרמניה, החמיץ ורנס עקב פציעה. ורנס זומן למונדיאל 1998, בו הודחה הנבחרת בשלב רבע הגמר לאחר הפסד 3:0 לנבחרת קרואטיה. בעקבות משחק זה הפך ורנס מוקד לביקורת ציבורית בגרמניה ונתפס כאשם בתבוסה, מאחר שקיבל כרטיס אדום ישיר בדקה ה-40 לאחר שהכשיל את החלוץ הקרואטי דאבור שוקר במרחק גדול מהשער. שלושת שעריה של קרואטיה הובקעו לאחר מכן.
ורנס ייצג את גרמניה גם בגביע הקונפדרציות 1999. את מונדיאל 2002 החמיץ ורנס בגלל פציעה. ביורו 2004 ורנס חזר לסגל של גרמניה, שהודחה בשלב הבתים. לקראת מונדיאל 2006 שנערך בגרמניה, ורנס היה מועמד להיכלל בסגל, אך הושעה ממנו לאחר שהעביר ביקורת גלויה על מאמן הנבחרת דאז יורגן קלינסמן. הופעתו האחרונה של ורנס בנבחרת הייתה בשנת 2005, וסך הכל הוא צבר 66 הופעות, בהן לא הבקיע.
לאחר הפרישה

ורנס עסק באימון לאחר הפרישה, בעיקר בקבוצות ילדים ונוער, בין השאר בבוכום, בשאלקה 04 ובאונטרהאכינג.
תארים > באייר לברקוזן

הגביע הגרמני (1): 1992/1993
תארים > פריז סן-ז'רמן

גביע האלופות (1): 1998
תארים > בורוסיה דורטמונד

אליפות הבונדסליגה (1): 2001/2002
לירון זייד

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1989 (בן 35) רעננה, ישראל 
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 מעסיק:  חברת החדשות
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  liron.zaid
 טוויטר:  lironzaid
 
לירון זייד (נולד ב-19 בפברואר 1989) הוא עיתונאי, איש רדיו וטלוויזיה ישראלי, ושחקן בעברו. כתב תרבות ומגיש בחברת החדשות בערוץ קשת 12 (בעבר ערוץ 2) החל משנת 2013.
ביוגרפיה

זייד נולד, גדל והתחנך ברעננה. סביו וסבתותיו הם ניצולי שואה. את לימודי התיכון עשה בתיכון אוסטרובסקי שבעיר הולדתו.
קריירה

בשנת 1998 השתתף בפסטיגל כילד פסטיגל. בשנים 2000–2001 הופיע בתוכנית הילדים "פתוח" בערוץ הילדים. בשנת 2000 השתתף בסרט הילדים "כובע קסמים" בערוץ הילדים בתור טוליק. בשנת 2002 שיחק בסדרה "מיי פירסט סוני" בתפקיד יותם לזר. באותה השנה התארח בתוכנית הסאטירה מבית אסי וגורי "שידורי המהפכה" בערוץ 2, בתוכנית הפארודית "משפחת בתחת".
החל את דרכו העיתונאית בשנת 2003, כמגיש מהדורת החדשות של ערוץ הילדים "חמש וחצי", לצדם של ירון לונדון, אלכס אנסקי, אלי אילדיס ואברי גלעד. בין השנים 2004–2008 השתתף בתוכנית "אפצ'י וסיפור" מבית החינוכית בתפקיד עצמו. בשנת 2005 השתתף בקלטת הילדים "גמדי הלילה" בתור מוני גמדוני.
את שירותו הצבאי עשה בגלי צה"ל ככתב בתחום התרבות, ב-2014 מונה לראש דסק לענייניי תרבות בגלי צה"ל. שימש כעורך ומפיק "ציפורי לילה מתגעגעות", ערך הפיק והגיש תוכניות, שימש כראש דסק התרבות של התחנה. לאורך השנים זכה זייד בפרס מפקד גלי צה"ל שלוש פעמים.[דרוש מקור]
בגיל 21 החל לעבוד גם בחדשות המקומיות של HOT ובמקביל שב ל"חמש וחצי", כעורך ומגיש התכנית. החל מ-2013 עובד בחברת החדשות 12 – תחילה כעורך בדסק החדשות Online, בהמשך ככתב ב"מהדורה המרכזית". הוא עורך כתבות למגזיני סוף השבוע "אולפן שישי" ו"חדשות סוף השבוע", מגיש את "המהדורה הצעירה" שמופקת על ידי החדשות ומשודרת בערוץ זום.
ב-2020 החל לשמש גם כמגיש מבזקי החדשות בחברת החדשות של ערוץ 12, וכפאנליסט בתוכנית "חדשות הבוקר" עם ניב רסקין, של קשת 12.
חיים אישיים

זייד נשוי לשלי, ואב לתאומים.
הערות שוליים

1 2  לירון זייד, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  מיי פירסט סוני, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  גמדי הלילה, באתר www.ishim.co.il
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים ובנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לירון זרקו

לירון זרקו (נולד ב-23 בינואר 1981) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה

זרקו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, ובקיץ 1999 הצטרף להפועל כפר סבא במדיה שיחק ארבע עונות.
בקיץ 2003, זרקו חזר להפועל פתח תקווה. ב-16 באוגוסט, זרקו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–3 להפועל נצרת עילית במסגרת גביע הטוטו. כעבור עונה חזר להפועל כפר סבא, לה סייע לחזור לליגת העל.
ב-16 ביולי 2008, זרקו חתם בהפועל באר שבע. עם באר שבע, זרקו זכה בגביע הטוטו הלאומית והיה שותף לחזרה של המועדון לליגת העל אחרי 4 שנים בלאומית.
ב-6 ביולי 2009, זרקו חתם בצ'ונצ'ינג ליפאן מליגת העל הסינית.
ב-31 בינואר 2010, זרקו חזר לישראל וחתם בבני סכנין.
מחוץ כדורגל

ב-5 בינואר 2011, זרקו נעצר בחשד שסחט את שחקן הפועל תל אביב לשעבר דאגלס דה סילבה. כ-11 חודשים לאחר מכן, בית המשפט גזר עליו חצי שנה של עבודות שירות.
תארים

ליגה לאומית: 2004/2005
גביע הטוטו: 2008/2009
הערות שוליים

↑  מיכה בננו, ‏לירון זרקו חתם לעונה בהפועל באר שבע, באתר ONE‏, 16 ביולי 2008
↑  יגאל ברמן, ‏לירון זרקו חתם בצ'ונצ'ינג מהליגה הראשונה בסין, באתר ONE‏, 6 ביולי 2009
↑  סכנין: זרקו ולירן כהן חתמו, באתר וואלה, 31 בינואר 2010
↑  נדב צנציפר, חשד: דה סילבה נסחט באיומים ע"י לירון זרקו, באתר ynet, 5 בינואר 2011
↑  זאב גולדשמיט, מרגול לא לבד: עבודות שירות גם ללירון זרקו, באתר ynet, 27 בנובמבר 2011
כנסיית גבירתנו של ארון הברית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 כתובת:  נוטרדאם 1, אבו גוש, ישראל 
 מיקום:  אבו גוש 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 20 באוגוסט 1924
 תאריך פתיחה רשמי:  20 באוגוסט 1924 
 מידות
 קומות:  2 
 קואורדינטות:  31°48′27″N 35°06′11″E﻿ / ﻿31.807444444444°N 35.103138888889°E﻿ / 31.807444444444; 35.103138888889
 אתר רשמי
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) כנסיית גבירתנו של ארון הברית(למפת הרי ירושלים רגילה) כנסיית גבירתנו של ארון הברית(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כנסיית גבירתנו של ארון הברית(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כנסיית גבירתנו של ארון הברית he
 
מתחם הכנסייה בראש תל קריית יערים
ציפורים ניצבות על פסל המדונה והילד. בבסיסו של הפסל נראים שני המלאכים המכונפים
הקלויסטר של המנזר
גני המנזר
כנסיית גבירתנו של ארון הברית (בצרפתית: Notre-Dame de l'Arche d'Alliance) היא כנסייה השוכנת בקצהו הצפון-מערבי של הכפר אבו גוש, והידועה בעיקר בשל פסל נישא על גגה של המדונה והילד הניצבים על ארון הברית. הכנסייה ניצבת בגובה של 756 מטר מעל פני הים, על פסגתו של תל קריית יערים, המכונה בערבית בשם "דיר אל-אזהאר", והיא צופה לכל סביבותיה. במתחם המקיף את כל שטח פסגתו של התל, שוכן גם מנזר נשים של מסדר הנזירות הצרפתי "מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות" (St. Joseph de l'Apparition), והמבנים מוקפים בגן ובחורשת עצים.
היסטוריה > הכנסייה הביזנטית בתל קריית יערים

המקום זוהה החל בתקופה הביזנטית עם קריית יערים העתיקה, אליה הובא ארון הברית, מבית שמש, לאחר ששוחרר משבי הפלשתים:
וַיִּשְׁלְחוּ, מַלְאָכִים, אֶל-יוֹשְׁבֵי קִרְיַת-יְעָרִים, לֵאמֹר: הֵשִׁבוּ פְלִשְׁתִּים, אֶת-אֲרוֹן ה'--רְדוּ, הַעֲלוּ אֹתוֹ אֲלֵיכֶם; וַיָּבֹאוּ אַנְשֵׁי קִרְיַת יְעָרִים, וַיַּעֲלוּ אֶת-אֲרוֹן ה', וַיָּבִאוּ אֹתוֹ, אֶל-בֵּית אֲבִינָדָב בַּגִּבְעָה; וְאֶת-אֶלְעָזָר בְּנוֹ קִדְּשׁוּ, לִשְׁמֹר אֶת-אֲרוֹן ה'; וַיְהִי, מִיּוֹם שֶׁבֶת הָאָרוֹן בְּקִרְיַת יְעָרִים, וַיִּרְבּוּ הַיָּמִים, וַיִּהְיוּ עֶשְׂרִים שָׁנָה; וַיִּנָּהוּ כָּל-בֵּית יִשְׂרָאֵל, אַחֲרֵי ה'"
סיפור זה קידש את המקום לנוצרים, ובתקופה הביזנטית הוקמה כנסייה על התל, אולם היא נהרסה בעת כיבוש הארץ בידי הפרסים בשנת 614. באמצע המאה ה-7 הוקמה הכנסייה מחדש, אך היא הייתה קטנה וצנועה מקודמתה. היא נהרסה באופן סופי בראשית המאה ה-11 וקיומה נשכח.
ב-1141 עבר השטח עליו שוכן כיום הכפר אבו גוש לידי ההוספיטלרים, ואלה הקימו כנסייה אחרת, כ-400 מטר ממזרח לכנסיית גבירתנו של ארון הברית. כנסייה זו הידועה כיום ככנסייה הצלבנית במנזר הבנדיקטיני באבו גוש, הייתה בשימוש עד 1187, ושוב מסוף המאה ה-14 עת הוקם בה המנזר. שרידים ראשונים של הכנסייה הביזנטית על תל גבעת יערים התגלו במאה ה-19, והכומר וחוקר המקרא האמריקאי, אדוארד רובינסון, חידש את המסורת לפיה התל מזוהה עם קריית יערים המקראית. הוויכוחים אודות הסוגיה נמשכו עד שהתגלו שרידים נוספים בתחילת המאה ה-20, ומאז קיימת הסכמה כי התל הוא ככל הנראה היישוב המקראי.