stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נימוסים

כללי הנימוס המסורתיים בישראל כוללים שמירה על שקט בשעות השלאפשטונדה. שלט בשכונת בורוכוב בגבעתיים.
נשים יושבות בשיכול רגליים, על פי כללי הנימוס בארצות הברית, שנת 1948
נימוסים הם נורמות התנהגותיות המשליטות סדר ושלום בין פרטים בתרבות מסוימת. כללי נימוסים והליכות מהווים בדרך כלל קוד חברתי בלתי כתוב, אולם בנסיבות מסוימות עשויים לעלות על כתב. הנימוסים משקפים בדרך כלל כללי התנהגות שקיבלו אישוש חברתי או מסורתי, ולפיכך אף על פי שמטרתם המוצהרת להשליט נועם ורוגע בחברה, ניתן להשתמש בהם גם כדי להטיל בושה בגורמים זרים לקבוצה חברתית ולמנהגיה.
נימוסים הם תלויי תרבות ועל כן קשה להניח כי כללי נימוס כאלה או אחרים הם בעלי תוכן אוניברסלי. מה שנחשב מנומס בחברה אחת, עלול להיחשב חסר נימוס בחברה אחרת ולהפך. למשל בחברה הישראלית מקובל להשתמש בניסוחים ישירים הנתפסים בעיני רוב הישראלים כביטוי של כנות וקרבה, ואילו ניסוחים עקיפים שמטרתם התחשבות בזולת נתפסים כמתנשאים או בלתי ראויים לאמון.
הנימוסים משקפים לעיתים קוד אתי הנמצא בבסיסם. אסכולה סוציולוגית מקובלת גורסת שנימוסים והליכות היו גורם ראשון במעלה לתהליך התִירבות שעבר המערב החל מתום ימי הביניים, תהליך שבמסגרתו פחת שיעור האלימות בסדר גודל שלם ויותר. תהליך מקביל אירע בחלק מדינות מזרח אסיה, בתוצאות מבורכות דומות.
מקור המילה

מקור השורש נ-מ-ס הוא ככל הנראה בשיבוש המילה היוונית אשר משמעה הוא חוק: Νόμος (תעתיק עברי: נוֹמוֹס). שורש זה והטיותיו אינם מופיעים בתנ"ך (ההקשר בו השורש מופיע הוא של המסה).
דוגמה להופעה מוקדמת של המילה היא במסכת גיטין:
הָאוֹמֵר כִּתְבוּ גֵט וּתְּנוּ לְאִשְׁתִּי, גָּרְשׁוּהָ, כִּתְבוּ אִגֶּרֶת וּתְנוּ לָהּ, הֲרֵי אֵלּוּ יִכְתְּבוּ וְיְתֵּנוּ. פִּטְרוּהָ, פַּרְנְסוּהָ, עֲשׂוּ לָהּ כַּנִּמּוּס, עֲשׂוּ לָהּ כָּרָאוּי, לֹא אָמַר כְּלוּם.
נורמות והשפעות של נימוסים

נימוסים בבסיסם מכתיבים ומגבילים את הדרך שבה אנשים מתקשרים זה עם זה וכן מראים כבוד לאחרים על ידי אימוץ הנורמות הנהוגות בחברה. כללי נימוס מערביים מודרניים מכתיבים לנו למשל: לברך חברים ומכרים בצורה לבבית ומכובדת, להימנע מהשמעת עלבונות או שאלות חטטניות, לארח חברים ולהתנהג לאורחים באופן נדיב, להתלבש באופן התואם לאירוע שבו אנו נוכחים, לתרום לשיחות שבהן אנו משתתפים מבלי להשתלט על השיחה, להציע כיסא לישיבה או יד תומכת למי שזקוק לעזרה, לאכול בשקט, להימנע מלהפריע לסובבים במוזיקה רועשת או ברעשים מיותרים אחרים, לציית לכללי התנהגות מקובלים במועדון או בחוג מרגע שהתקבלנו אליו, להופיע בדייקנות לפגישות, לנחם אבלים ולהגיב להזמנות.
רק לשם דוגמה אחרת, הנימוסים ברומא העתיקה השתנו בהתאם למעמדות. במעמד העליון של החברה הרומאית, על פי כללי הנימוס, היה על הגבר לברך חברים ומכרים בנימוס, בהתאם למעמדם, להימנע מלהפגין רגשות בציבור, לבודד ולהסתיר את נשותיו מאלה הבאים לעסקו, וכו'.
הפרת כלל הנימוס, אם היא חמורה, עלולה לגרום לעלבון פומבי ובאופן פרטי לפגוע ברגשותיו של האדם, ליצור חוסר הבנה, כאב וסבל ואפילו להחמיר עד כדי מעשי נקם אלימים. מריבות משפחתיות רבות החלו על רקע הפרות פעוטות ערך של כללי נימוס אשר חשיבותן נופחה מעבר למידה. בסיפור ההינדי העתיק מהאבאראטה, הקונפליקט מחריב העולמות שבין צבאות שני שבטים, החל כאשר שליט אחד, דוריודהנה, מתנהג בשתי הזדמנויות באופן לא נימוסי (faux pas) כלפי הטירה של בן דודו וזוכה עקב כך ללעג. ניתן להשקיף על כללי נימוס כפוליטיקה מינימלית הבאה למנוע קונפליקט רציני בחברה נימוסית ועל כן, הנימוסים הם היבט חשוב של אתיקה יישומית.
במערב מקובל כי הרעיון של הנימוסים התפתח כרעיון צרפתי במקורו אשר התגבש בחצרו של המלך לואי הארבעה עשר, והושם לעיתים ללעג כתחום אליטיסטי או מיושן. לדעת המלגלגים מדובר בקוד התנהגות המתעניין בשאלות כגון: "באיזה מזלג להשתמש ומתי?". יש הטוענים כי הנימוסים מיותרים ומציבים מגבלות בלתי נחוצות על חופש הביטוי העצמי; אחרים רואים בביטוי חופשי התנהגות לא נימוסית וגסת רוח. לדוגמה, הופעה בפיג'מה לחתונה באולם מפואר עשויה להראות כביטוי עצמי ייחודי, מנגד היא עשויה גם לגרום לחתן ולכלה לחשוד כי האורח מבטא בסגנון לבושו זלזול או לעג לרצינות המעמד ולחשיבותו למשתתפים בו. ניתן לאכוף נימוסים בדרכים מעשיות, כך למשל, בארצות הברית, כמו גם במדינות אחרות, תלויים לעיתים שלטים בכניסה למסעדות הסמוכות לחופי הים או למקומות נופש: "אין נעליים, אין חולצה, אין שירות". יש הטוענים כי נימוסים פשוטים, הידועים לכל ומקובלים על הכל, מפשטים את התקשורת האנושית, הופכים אותה לנעימה יותר ומפחיתים את הסיכוי לחוסר הבנה.
הבדלים תרבותיים

נימוסים הם תלויי-תרבות; מה שיראה כהתנהגות בהתאם לנימוסים בחברה אחת עשוי לעורר הלם ורתיעה בחברה אחרת. הנימוסים מתפתחים בתוך התרבות. בציור משמאל מדגים הצייר ההולנדי אנדריאס בות' כי פליית כיני ראש (וערווה כנראה), הייתה חלק מהתנהגות של טיפוח הדדי מקובלת בימי הביניים והייתה חלק מפעילות שהדגישה את המעמד היחסי של אלה המשתתפים בפליית הכינים, פולה הכינים לעומת האדם שמשערותיו הוצאו הכינים. אותה התנהגות חברתית הפכה בשנות השלושים של המאה השבע-עשרה לעיסוק שרק איכרים עסקו בה בחברותא. הצייר מתאר סיטואציה זו של פליית כינים הדדית, כדבר שביום-יום, תיאור שונה עד מאוד מן הדרך הלגלגנית שבה הייתה מתוארת כנראה סצנה דומה במאה ה-19.
נימוסים עשויים להיות שונים במידה רבה בין תרבויות וארצות שונות. בסין, אדם הנוטל את פיסת המזון האחרונה מקערה משותפת המונחת על השולחן, מבלי שיציע אותה לאחרים הסועדים עמו, ייחשב כגס רוח ועולב בקבלת האורחים של מארחו. באופן דומה, בין נשים אוסטרליות זקנות, אשה הנוטלת את פיסת המזון האחרונה נקראת רווקה זקנה. לעומת זאת, בתרבויות אירופאיות שונות מצפים כי האורחים יסיימו את כל המזון המוגש להם, כאות לטיבו של המזון המוגש להם. בתרבויות מסוימות אכילה ביד שמאל היא בלתי נימוסית ומעוררת גועל, זאת כיוון שיד שמאל היא היד השמורה למטלות מלוכלכות, ואף אנשים איטרים נאלצים לאכול בימינם, בעוד שבאחרות כלל חברתי כזה לא קיים.
אסטרטגיות ניסוחיות

הסוציולוגים בראון ולוינסטון מבדילים בין ארבעה סוגי אסטרטגיות ניסוחיות:
ישירות: בדרך זו לא נעשה כל מאמץ להקטין את האיום על האחר או למנוע ממנו מבוכה או אי נוחות. דרך זו משמשת בעיקר בסביבתו הקרובה מאוד של הדובר, בה הוא מרגיש נח ומקובל, או לצורך פנית אזהרה או חירום, למשל: "קרא לי כשתסיים", "תן לי לנסות" או "החזק חזק!"
נימוס בדרך החיוב: מנסה ליצור יחסים חיוביים בין הצדדים, למשל: "אתה בטח רעב, אולי נלך לאכול?" או "זה יהיה בסדר אם...?". דרך זו מכבדת את צורך האחר להיות מובן ואהוד בכך שמכירה בערכו. דרך זו משמשת בעיקר בסביבה קרובה ומוכרת ומדגישה את יחסי הקרבה בין הצדדים תוך צמצום הפערים. הניסוח בדרך כלל יהיה ישיר ואוהד ויבטא דאגה, הסכמה ידועה מראש ("מתי תבוא לבקר?"), או הימנעות מחוסר הסכמה (בתשובה לשאלה: "משהו כזה, אולי קצת יותר...").
נימוס בדרך השלילה: גם דרך זו מכירה בערכו של האחר, ובנוסף מנסה למזער את הפלישה למרחב הזולת. הניסוח יהיה בדרך כלל עקיף כגון: "אם זו לא טרחה גדולה מדי..." או "אני לא רוצה להפריע, אבל...".
עקיפות: הימנעות מבקשה או אמירה ברורה. דרך זו משאירה מקום לזולת להציע לפי בחירתו או לפרש אמירה מסוימת לפי דרכו, למשל: "אני מחפש ספר" או "אם מישהו היה חושב על זה קודם...".
ריסון האלימות בחברה

הסוציולוג נורברט אליאס הציג בספרו המכונן תהליך התִירבות ראיות חזקות לכך שחלק ניכר מהנימוסים הנהוג במערב, ומהנימוסים הנהוגים בחלק ממדינות דרום-מזרח אסיה, הם פורמליזציה של כללים שנועדו לרסן ולהפחית את מידת האלימות בחברה. למשל לחיצת יד היא הליך פורמלי שבמסגרתו שני אנשים מראים זה לזה שהם אינם אוחזים בנשק, וכך גם נפנוף היד לשלום. דוגמה נוספת היא השקת כוסית, שבמקור כללה שפיכת מעט מהמשקה בכוס אחת לשנייה ולהפך - כך וידאו משיקי הכוס שאין בכוונת ריעם להשקה להרעילם. אליאס ממשיך את הטיעון להסבר כולל לכך שהן במערב והן בדמ"ז-אסיה שיעורי האלימות ירדו בחדות במאות השנים האחרונות.
ראו גם

נימוסי שולחן
כללי הטקס
ברכה
פו-פה
דרך ארץ
לקריאה נוספת

ברוך ברקאי, אנציקלופדיה לנימוסין, הוצאת מסדה, 1976
הערות שוליים

↑  Steven Pinker et al, The Better Angels Of Our Nature, p59-127
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557937805171  BNE: XX527340  BnF: cb11933227s (data)  LCCN: sh85045446  NKC: ph125923  SUDOC: 027248224 
נימוסים בראי תקופתם - נשיקת יד גברת, איור מסביבות 1780
הנחת רגליים על מושב בזמן נסיעה ברכבת, נחשב לחוסר נימוס
פליית כינים חברתית בציורו של אנדריאס בות'
שלט לעידוד הנימוס מטעם מתנ"ס בירושלים
סלונה

ערך זה עוסק באתר נשים ובלוגים ישראלי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  אתר אינטרנט
 תקופת הפעילות:  2010–הווה (כ־14 שנים)
 מיקום המטה:  הנחושת 3, תל אביב
 מוצרים עיקריים:  פורטל אינטרנט בעברית
 מנכ"ל:  אימי עירון בעלים: שירה מרגלית, גיא בהר, עמיר גולן, אימי עירון
 עובדים:  22
  
 Saloona.co.il
 
סלונה הוא אתר נשים ובלוגים ישראלי. בסלונה פועלים 13,000 בלוגים במגוון תחומים: אוכל, זוגיות, משפחה ויחסים, אופנה ולייף סטייל, בריאות, אמנות, צרכנות נבונה ועוד. הבלוגרים שותפים מלאים ביצירת התכנים בסלונה.
היסטוריה

האתר הוקם בשנת 2010 על ידי עמיר גולן, גיא בהר ואיימי עירון. באוגוסט 2011 רכשה שירה מרגלית כ- 30% מהמניות. באתר היה שותף גם משרד הפרסום מקאן תל אביב
באוקטובר 2012 חתם האתר על הסכם חילופי תוכן עם אתר החדשות האמריקאי הפינגטון פוסט.
בספטמבר 2014 פתח האתר זירת מסחר לנשים בשיתוף אתר eBay.
האתר נסגר ב-29 במרץ 2020, כעשור לאחר הקמתו, עקב המשבר הכלכלי בעקבות מגפת הקורונה. בדצמבר אותה שנה עלה האתר במתכונת מחודשת כאתר תוכן עסקי.
הערות שוליים

↑  רוני לוין, שירה מרגלית רוכשת שליש מאתר הנשים סלונה, באתר TheMarker‏, 31 באוגוסט 2011
רועי גולדנברג, ‏שירה מרגלית רוכשת 30% מאתר סלונה ב-3 מיליון שקל, באתר גלובס, 31 באוגוסט 2011
1 2  ענת ביין-לובוביץ', ‏קבוצת מקאן מפסיקה לתמוך בפעילות: אתר סלונה נסגר, באתר גלובס, 29 במרץ 2020
↑  אבשלום חלוץ, אתר סלונה חתם על הסכם שיתוף תוכן עם האפינגטון פוסט, באתר TheMarker‏, 11 באוקטובר 2012
↑   נתי טוקר, eBay פתחה זירת מסחר לנשים בשיתוף אתר סלונה, באתר TheMarker‏, 11 בספטמבר 2014
↑   נתי טוקר, בעקבות הקורונה: שני גופי תקשורת נסגרים, באתר TheMarker‏, 29 במרץ 2020
נשים באירופה בימי הביניים

נשים במנזר. המנזרים שימשו לנשים בימי הביניים, תחליף לחיי נישואים. ציור של ג'ון אוורט מיליי
בימי הביניים, האישה נחשבה כנחותה ביחס לגבר. בתקופה זו הכתיבו את התודעה הכנסייה, שראתה באישה את התגלמות הגשמיות ושכבת האצולה, שראתה באשה נספח לנחלה. נשים ניהלו את משק הבית וסייעו בעבודת הגבר, אך לא נטלו כלל חלק בתפקידי הנהגה ושלטון חוץ מבמקרים יוצאי דופן.
רקע

בימי הביניים באירופה נהוג היה לחלק את החברה לשלושה מעמדות: הלוחמים, המתפללים, והעמלים. בתיאור זה אין התייחסות נפרדת לנשים, אך החל במאה ה-12 התחיל תיאור חדש של החברה כמחולקת למעמדות חברתיים - מקצועיים, בספרות זו ישנה חלוקה למעמדות משנה חברתיים מקצועיים ובה באופן עקבי מופיעות הנשים כמעמד נפרד. בחלוקות אלו מושם דגש על מצבן המשפחתי והכלכלי של האישה. היחס לאישה בימי הביניים נבדל בהתייחסות אליה מבחינה תאורטית, מבחינה חוקית ובחיי היום יום, ומעמדה האמיתי נגזר משלושתם.
היחס לאישה

האישה בימי הביניים באירופה, הנשלטת על ידי הנצרות, נחשבה כנחותה ביחס לגבר וזכויותיה הוגבלו. ההצדקה החילונית לכך הייתה קלות הדעת, העורמה ותאוות הבצע של האישה, ההצדקה התאולוגית הייתה מקומה המשני בבריאה וחלקה בחטא הקדמון. חשוב לציין שהיחס התאורטי לאישה עוצב בעיקר על ידי הכנסייה והאצולה, ולכן הרעיונות הוכתבו למעשה על ידי שכבת שלטון צרה שצד אחד שלה התנזר מנשים וראה באשה גורם חטא, וצד שני ראה אותה כנספח לנכס העיקרי שלו, הנחלה.
לעומת ההשקפה על נחיתות האישה, במאה ה-12 וה-13 בעת הפריחה התרבותית של ימי הביניים עלו פולחני הבתולה מריה ומרים המגדלית בכנסייה ובמקביל שירת האהבה החצרונית בשכבת האצילים, שרוממו את דמות האישה. למרות זאת, לא נראה שבפועל הייתה לכך השפעה מעשית על חיי הנשים, פולחן הבתולה בכנסייה העלה רק את מעמדה של הנזירה הבתולה המקדישה את עצמה לאל, ושירת האהבה החצרונית הייתה פופולרית רק בקרב אליטת אצולה צרה. בנוסף לכך השירה החצרונית התייחסה רק למערכות יחסים לא ממומשות. חלק מתפיסת עולמה הייתה שאהבה מושלמת יכולה להתקיים רק ללא יחסים פיזיים, ואהבה במסגרת הנישואים היא כמעט בלתי אפשרית. למרות ההשפעה הדלה של שירת האהבה החצרונית בימי הביניים עצמם, היא הייתה למקור השראה לעיצוב היחסים בין גבר לאישה בתקופות מאוחרות יותר.
היחס לאישה > מעמד ציבורי ומשפטי

לאישה לא ניתנה בימי הביניים רשות חוקית להחזיק במשרות שלטוניות ודתיות. בדרך כלל החוק שיקף את מציאות חייה של האישה שלא השתתפה כלל בהנהגה, יוצא דופן הוא מעמדן של נשים אשר ירשו נחלה פיאודלית שמתוקף שליטתן על שטחים השתתפו באספות הפיאודליות של הסניורים שלהן וכינסו את הואסלים הכפופים להן, לעיתים הן גם שירתו במשרות שירשו יחד עם הפיאודום, בנוסף גם לאימהות בתי מנזר שחלשו על שטחים היו סמכויות שנבעו מהפיאודום של המנזר.
במערכת המשפט, נאסר על אישה לשמש כשופטת או עורכת דין וכנציגה של צד במשפט מלבד בעלה. נשים לא יכלו אף לשמש כעדות, מלבד במקרים בהם לא הייתה ברירה אלא לקבל את עדותה של אישה. זכותה של האישה לתבוע גם כן הייתה מוגבלת, רווקה יכלה לתבוע בעניינים אזרחיים ונשואות יכלו לעשות זאת רק בהסכמתו של בעלן. בדין הפלילי יכלו נשים לתבוע רק על פגיעה גופנית, אונס והטחת עלבון שבוצעו בהן עצמן. אישה נשואה יכלה גם לתבוע על רצח בעלה.
בממסד הדתי לא יכלו נשים לשמש ככומר או כמטיפה, זאת בהתאם לתפיסה הנוצרית הרואה בכומר ממלא תפקיד סמלי של ישו, שהיה גבר. רוב הנזירות בימי הביניים חיו בקהילות נזיריות, היו גם כאלו שחיו בהתבודדות ליד כנסייה או קאפלה. גם במנזרי נשים לא יכלו אמהות המנזר לשרת בתפקיד כהן ולכן נזקקו לשירותם של גברים על מנת לקדש אישה לנזירות, לקבלת ווידוי ולברכות. סמכותן של אמהות המנזרים הייתה סמכות ארגונית והן יכלו לאכוף את המשמעת ואת תקנון הכנסייה. היו בתי מנזר מעורבים בהם חיו הגברים והנשים בבתים נפרדים.
היחס לאישה > נישואים

היחס כלפי הנישואים בתאולוגיה הנוצרית ונתפס כ"רע במיעוטו" למי שלא יכול לעמוד בפני תשוקתו ולהיות פרוש, גם בשכבה המלומדת התמסרות לאישה נחשבה כהסחת דעת מהעיסוק בידע לטובת התמסרות לתשוקה ולארציות. התנזרות מנשים לא הייתה מנת חלקם רק של אנשי הכנסייה, אלא גם של מלומדים ואנשי האוניברסיטה. ההצדקה העיקרית לנישואים לפי הכנסייה הייתה מניעת חטא, העמדת צאצאים וחברות. בספרות החילונית הנישואים תופסים מקום מרכזי בחיים, אולם רק מעט מהן הן מתוארים כמקור לאושר וכמתבססים על אהבה.
רוב הנשים בימי הביניים, כמו בכל התקופות, היו נשואות. נשים התחתנו בדר"כ בגילאי 15–18, ולעומתם הגברים בדרך כלל לא התחתנו לפני גיל 25. לנשים הנשואות הייתה חובה לשמוע לבעליהן והן נחשבו ככפופות להם, לבעל אף הייתה זכות להכות אשתו במידה.
לעיתים קרובות אינטרסים כלכליים ומעמדיים הכתיבו את הנישואים, דבר זה בולט במיוחד בחברת האצולה בה הייתה לנישואים חשיבות מדינית, כלכלית וגאוגרפית, בשכבת האצולה היה ייחוד נוסף בכך שהסניור יכול היה להתערב בהסדר הנישואים של בתו של ואסל שתחת מרותו. כיוון שירושת נחלה הייתה כרוכה בסמכויות הקשורות לנחלתו, הוא רצה לוודא שאדם מתאים לתפקיד יינשא ליורשת, נישואים ליורשת הייתה גם אחת מהדרכים שבהן יכל סניור לגמול לווסל על תפקידו ונאמנותו לכן לעיתים הסדר נישואים נעשה לא רק בניגוד לרצונה של הנערה אלא אף בניגוד לרצון משפחתה. 
כאשר אשה התאלמנה, היו שבחרו להמשיך לחיות כאלמנות, יש שהצטרפו למסדרי הנזירות ורבות גם נישאו בשנית. הכנסייה קידשה נישואים שניים והם לא נחשבו לחטא. עד המאה ה-14 אלמנות היו נשפטות תחת בית הדין הכנסייתי, הן היו תחת חסותו כיוון שהכנסייה נתפסה כבעלת סמכות על המדוכאים והחלשים בחברה. לאחר המאה ה-14 שיפוטן עבר בהדרגה לבתי דין חילוניים. למרות שאלמנות נתפסו כשייכות לקטגוריית המדוכאים בעיני הכנסייה, ניתן לומר שאלמנות זכו למירב הזכויות שיכלה אישה לקבל בימי הביניים, האלמנה לא הייתה כפופה לבעלה או למשפחתה והובטחו לה אמצעי קיום ביחס לגודל נכסיו של בעלה.
היחס לאישה > השכלת הנשים

רכישת השכלה בסיסית קיבלה עידוד גם מצד הכנסייה, ההשכלה עבור אישה בימי הביניים נחשבה כאמצעי לטיפוח הצניעות והחסידות הדתית והיא גם העלתה את ערכה של האישה בנישואים. למרות זאת מוסדות ההשכלה הגבוהה והאוניברסיטאות היו סגורים בפני נשים, דבר שיצר פער ביכולת ההתקדמות המקצועית של האישה.
בדרך כלל נשי האצולה קיבלו השכלה ראשונית. הן למדו לקרוא ולעיתים אף לכתוב. הן יכלו לקרוא בספר תפילה וקראו שירה וסיפורי מעשיות על פי עצתם של מחברי ספרות ההדרכה לנשים. בנות למדו אצל מורים פרטיים, בתי הספר של המנזרים ובתי הספר לילדי האצילים בעיר. השכלה לשם מילוי תפקיד הועלתה רק באופן יוצא מן הכלל כאשר האישה הייתה עתידה לשלוט בחלק מנחלה. בעיר בשכבות הנמוכות לא קיבלו הנשים השכלה (כמו גם הבנים בשכבות אלו). בנות הסוחרים ובעלי המלאכה קיבלו הכשרה מקצועית וייתכן שחלק מהן נשלחו לבתי ספר בתקופה זו. ידוע על קיומם של בתי ספר מעורבים לגילאי 6–12 שבהם למדו בנים ובנות קריאה.
היחס לאישה > עיסוקי הנשים

בכל השכבות החברתיות היו הנשים אחראיות על ניהול משק הבית. במעמד האצולה לא עשו את מלאכות הבית בעצמן אלא היו אחראיות לניהול צוות המשרתים. בנוסף שימשו האצילות כעוזרות לבעליהן והיו אחראיות לניהול ענייני הנחלה בהיעדרם.
לנשים העירוניות היה חלק מרכזי בכלכלה בעיר שהקנה לה מקום גם בגילדות המקצועיות. נשים עסקו בעבודות שונות כחלק מבית המלאכה המשפחתי וכעזרה לבעליהן. היו גם נשים שלמדו מקצוע מילדותן, יש שנישאו בהמשך לאותו בעל מקצוע ויש שנישאו לבעל מקצוע אחר והמשיכו במקצוען. ב"ספר המקצועות" שחובר בידי אטיין בואלו במאה ה-13, מתוארים כל הגילדות המקצועיות בעיר ומתואר בו שנשים עבדו ב-86 מתוך 100 מקצועות ושש מלאכות בלבד היו בלעדיות לנשים. בין המקצועות הבלעדיים לנשים היו: טווית משי, ייצור כיסויי ראש מהודרים וייצור חריטים. רבים מהמקצועות בהם עסקו נשים היו קשורים לתחום ייצור מלבושים ומלאכות עדינות הדורשות מיומנות רבה כמו צורפות, הכנת כלי עבודה ועוד. למרות מעורבותן הרבה בחיים העירוניים, גם בעיר נאסר על נשים ליטול חלק בהנהגה ולעומת זאת, נשים רבות נמנו על שכבת המשרתים שהייתה הנמוכה שבשכבות העובדים בעיר. נשים עבדו גם בזנות שלא נאסרה בעיר והוכרה כמקצוע, אך נחשבה לבזויה ושפלה. בכפרים לקחו הנשים חלק בכל העבודות כולל בעבודות החקלאיות. רק בכריתת עצים ובנייה עסקו גברים בלבד. שכרן של הנשים היה נמוך משל הגברים.
ראו גם

ילדות בימי הביניים
נשים יהודיות באירופה של ימי הביניים
לקריאה נוספת

שולמית שחר, האישה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, (דביר: תל אביב, תשנ"א).
(Ennen Edith, The Medieval Women, (Basil Blackwell: Cambridge, 1989
([Power Eileen, Medieval Women, (Cambridge Press: Cambridge, 1997 [1975
הערות שוליים

↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, (דביר: תל אביב, תשנ"א), ע' 12
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 14
↑  Eileen Power, Medieval Women, (Cambridge Press: Cambridge, 1997 [1975]), p1, p11
↑  Eileen Power, The Medieval Women, p1
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 19
↑  Eileen Power, Medieval Women, p1
↑  Eileen Power, Medieval Women, p11. שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 28-30
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 33
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 147. Eileen Power, Medieval Women, p19
↑  Eileen Power, Medieval Women, p15
↑  Eileen Power, Medieval Women, p20 שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 148
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 19-20
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 21-22.ע' 88
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 28-30
↑  מרים גריילסאמר, "האשה בימי הביניים מין או מעמד", זמנים: רבעון להיסטוריה, חוברת ,24 (חורף ,1987) עמוד 105. שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 66–67, ע' 72–73 גדי אלגזי, "נשים ספרים ומלומדים במאה ה-14", זמנים: רבעון להיסטוריה, (חורף 2010), ע' 94.
↑  מרים גריילסאמר, "האשה בימי הביניים מין או מעמד", עמוד 105.שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 66-69
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 71
↑  Edith Ennen, The Medieval Women, (Basil Blackwell: Cambridge, 1989), p269
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 86
↑  Edith Ennen, The Medieval Women, p270
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 120
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע 89, 92 ,210
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 180. גדי אלגזי, "נשים ספרים ומלומדים במאה ה-14", ע' 97. Edith Ennen, The Medieval Women, p279
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 139, 141, 191-192
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 134–135. Edith Ennen, The Medieval Women, p271, 267
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע'154. Edith Ennen, The Medieval Women, p277
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 172
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 182. Edith Ennen, The Medieval Women,p282
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 183
↑  שולמית שחר, האשה בחברת ימי הביניים: המעמד הרביעי, ע' 221, 215
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560823405171  BnF: cb11931498c (data)  LCCN: sh85147306  LNB: 000079092
נתן מילשטיין

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1902 (יוליאני) אודסה, פלך חרסון, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 בדצמבר 1992 (בגיל 90) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  הקונסרבטריון של סנקט פטרבורג, Simon Gratz High School 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  כינור 
 פרסים והוקרה:  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1980)  אביר בלגיון הכבוד  פרס מרכז קנדי  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
נתן מירונוביץ' מילשטיין (31 בדצמבר 1903 - 21 בדצמבר 1992) היה כנר יהודי יליד רוסיה, שקיבל אזרחות של ארצות הברית בשנת 1942, לאחר שהתגורר בה רוב ימיו. מילשטיין נחשב לאחד הכנרים הראשונים במעלה במאה ה-20.
חייו

נתן מילשטיין נולד באודסה. בילדותו אילצה אותו אמו לקבל שיעורי כינור כדי למנוע אותו ממעשי שובבות. כילד, למד אצל פיוטר סטוליארסקי (שהיה גם מורו של דוד אויסטרך). כאשר היה בן 11, הזמין אותו ליאופולד אאואר להימנות עם תלמידיו בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. הוא היה אחרון תלמידיו של אאואר שעסק בנגינה באופן פעיל.
כאשר נסע אאואר לנורווגיה בשנת 1917, חזר מילשטיין לאודסה. בשנת 1921 יצא לקייב, שם פגש את הפסנתרן ולדימיר הורוביץ. השניים ניגנו בצוותא ונקשרה ביניהם ידידות אמיצה. בשנת 1925 יצאו יחד למסע קונצרטים במערב אירופה. בערך באותה תקופה נעשה מילשטיין לתלמידו של אז'ן איזאיי למשך כמה חודשים.
מילשטיין הופיע לראשונה בארצות הברית בשנת 1929, עם לאופולד סטוקובסקי ותזמורת פילדלפיה. בסופו של דבר השתקע בניו יורק, אם כי יצא שוב ושוב לסיורי הופעות ברחבי אירופה.
מילשטיין נודע בעיקר בפרשנויותיו לסונאטות ללא ליווי של באך וליצירות מן התקופה הרומנטית. עוד נודע בקריירה הארוכה שלו: הוא המשיך להופיע בפומבי עד אמצע שנות ה-80 לחייו, ופרש רק לאחר שידו נשברה.
מילשטיין היה גם מעבד ומלחין, שעיבד יצירות רבות לכינור וכתב קדנצות משלו לקונצ'רטי רבים. אחד מעיבודיו הנודעים ביותר הוא "פגניניאנה".
בשנת 1960 הגיע מילשטיין להופעות בישראל עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הוא קיבל פרס גראמי בשנת 1975 ואת אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת בשנת 1968.
נתן מילשטיין נפטר בלונדון עשרה ימים לפני יום הולדתו ה-89.
סאמרסלאם (2019)

| סאמרסלאם (2019)>  הפוסטר הרשמי של האירוע בכיכובם של סת' רולינס, קופי קינגסטון, בקי לינץ', רומן ריינס וברוק לסנר.מידע |
| --- | --- | --- |
ארגון: WWE
מותג (ים): Raw סמאקדאון 205 לייב
תאריך: 11 באוגוסט 2019
עיר: טורונטו, אונטריו, קנדה
אולם: סקוטיה-בנק ארנה
מספר צופים: 16,904
שיר (י) הנושא: "Go" בביצוע The Black Keys
סדרת אירועי שלם וצפה של ה-WWE
| :NXT TakeOverToronto | סאמרסלאם (2019) | :NXT UK TakeOverCardiff |
סדרת אירועי סאמרסלאם
| 2018 | סאמרסלאם (2019) | 2020 |
סאמרסלאם (2019) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, ששודר בערוץ של ה-WWE Network. האירוע כלל את שלושת המותגים (Raw,‏ סמאקדאון ו-205 לייב) ונערך ב-11 באוגוסט 2019, באולם סקוטיה-בנק ארנה שבטורונטו, אונטריו, קנדה. האירוע היה האירוע ה-32 בסדרת אירועי סאמרסלאם והשני שנערך באותו האולם (אירוע הסאמרסלאם האחר שנערך באולם זה היה בשנת 2004).
שנים עשר קרבות התנהלו באירוע, כולל שלושה שהתקיימו במופע המקדים לאירוע. בקרב המרכזי, סת' רולינס ניצח את ברוק לסנר וזכה באליפות האוניברסלית בפעם השנייה בקריירה שלו. עוד ברשימת הקרבות, בריי וויאט ערך את קרב הבכורה המחודש שלו, הפעם בדמות ה"שד" שלו, כשרשם ניצחון על פין באלור, שארלוט פלייר ניצחה את טריש סטרטוס בהכנעה, קווין אואנס ניצח את שיין מקמהן ושמר על עבודתו, הקרב בין קופי קינגסטון לרנדי אורטון על אליפות ה-WWE הסתיים בספירת חוץ כפולה, מה שאיפשר לקינגסטון לשמור על התואר, וגולדברג ניצח את דולף זיגלר.
הפקה > רקע

סאמרסלאם הוא אירוע שלם וצפה שנתי, המופק על ידי ה-WWE במתכונת של חודש אוגוסט מאז שנת 1988 ואף זכה לכינוי "החגיגה הגדולה ביותר של הקיץ". הוא אחד מארבעת אירועי השלם וצפה המקוריים של הארגון, לצד רסלמניה, רויאל ראמבל וסדרת ההישרדות; אירועים המכונים "ארבעת הגדולים". אירוע זה נחשב לשני בחשיבותו בשנה לאחר רסלמניה.
אירוע

| --- | --- |

תפקיד:: שם:
צוות השידור באנגלית: מייקל קול (Raw)
צוות השידור באנגלית: קורי גרייבס (Raw/סמאקדאון)
צוות השידור באנגלית: רנה יאנג (Raw)
צוות השידור באנגלית: טום פיליפס (סמאקדאון)
צוות השידור באנגלית: ביירון סקסטון (סמאקדאון)
צוות השידור באנגלית: ויק ג'וסף (205 לייב)
צוות השידור באנגלית: נייג'ל מקגינס (205 לייב)
צוות השידור באנגלית: איידן אינגליש (205 לייב)
צוות השידור בספרדית: קרלוס קבררה
צוות השידור בספרדית: מרסלו רודריגז
צוות השידור בגרמנית: קרסטן שייפר
צוות השידור בגרמנית: טים הייבר
צוות השידור בגרמנית: קלווין קני
כרוזים: גרג המילטון (סמאקדאון/205 לייב)
כרוזים: מייק רום (Raw)
שופטים: דנילו אנפיביו
שופטים: ג'ון קון
שופטים: דן אנגלר
שופטים: דריק מור
שופטים: צ'אד פטון
שופטים: דארל שארמה
שופטים: ריאן טראן
שופטים: דרייק וורץ
שופטים: רוד זאפאטה
מראיינות: קיילה ברקסטון
מראיינות: שרה שרייבר
פאנל לפני האירוע: ג'ונתן קואצ'מן
פאנל לפני האירוע: צ'ארלי קארוסו
פאנל לפני האירוע: דייוויד אוטונגה
פאנל לפני האירוע: בת' פיניקס
פאנל לפני האירוע: המיז
פאנל לפני האירוע: מיק פולי
פאנל לפני האירוע: בוקר טי
פאנל לפני האירוע: ג'רי לולר
כתבי השטח לפני האירוע: סם רוברטס
כתבי השטח לפני האירוע: ג'ון "בראדשו" לייפילד