stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאן-ורנר מילר
הגותו > פופוליזם

מילר בחן את עליית הפופוליזם בקרב המדינות הדמוקרטיות בשנים האחרות. הוא מאפיין את השלטון הפופוליסטי בתור שלטון המנסה להשתלט על כל מנגנוני הכוח של המדינה, עסוק בשחיתות בסיוע בעלי ברית תחת חסותו, ומנסה לדכא בכל דרך את החברה האזרחית.
בסיכום ספרו ?What is Populism (מהו פופוליזם?) משנת 2017 מילר מנה שבעה מאפיינים עיקריים לפופוליזם ודרכי התמודדות עם התופעה:
תוצר של הדמוקרטיה הייצוגית – פופוליזם אינו מרכיב אותנטי של הפוליטיקה הדמוקרטית המודרנית וגם לא סוג של פתולוגיה הנגרמת מחוסר ההגיון של האזרחים. זה הצל המתמיד של הפוליטיקה הייצוגית. פופוליזם הוא חלק טבעי מדמוקרטיה מודרנית, ונמצא תמיד מאחורי סוגיית הייצוגיות. זאת דרך להתמודד עם האליטה בטענה של ייצוג העם האמיתי. לא היה פופוליזם ביוון העתיקה, אולי היו דמגוגים, כיוון שפופוליזם מתקיים רק בדמוקרטיה ייצוגית.
פופוליסטים טוענים שהם העם – לא כל מי שמבקר את האליטה הוא פופוליסט. פופוליסטים הם לא רק אנטי-אליטיסטים אלא גם אנטי-פלורליסטים, כיוון שהם טוענים שהם, ורק הם, מייצגים את העם (People). כל היריבים האחרים אינם לגיטימיים. מי שלא תומך בהם אינו חלק מהעם. באופוזיציה, הם יטענו בהכרח, שהאליטה לא מוסרית ולגיטימית, בעוד שהעם כן. פופוליזם דורש הומוגניות.
כופים מדיניות ולא מייצגים את דעת הרוב – פופוליסטים אינם מייצגים באמת את חוכמת ההמונים: למרות שפופוליסטים טוענים שהם מייצגים את חוכמת ההמון, בחינה קפדנית תעלה שבפועל זה רק למראית עין וזה נועד להצדיק מדיניות ולא ההפך. הציבור משתכנע בגלל הטוטליות של פופוליסטים וחוסר היכולת להעביר ביקורת על החלטות שלהם, כי הם מייצגים את "הרוב הדומם".
קוראים לבחירות כדי לדכא מתחרים - פופוליסטים נוטים לקרוא לבחירות, לא כדי ליצור תחרות פוליטית, אלא כדי לקבל אישוש לכך שהם מייצגים את רצון העם. הם לא מנסים ליצור השתתפות רחבה יותר בפוליטיקה, כמו שדמוקרטים רוצים.
מושחתים ומדכאים את החברה האזרחית - כאשר הם שולטים, הם עושים זאת תחת הרעיון שרק הם מייצגים את העם. זה יוביל לאיוש תפקידים ממלכתיים ואנשי בירוקרטיה במשרות אמון וקליינטים של המנהיג, תוך דיכוי כל ניסיון של ביקורת אזרחית. הם מצדיקים זאת מוסרית בכך שזה מסייע למשול. כאשר הם ישכתבו חוקות, זה יתבצע חד צדדית, במה שנועד להגדיל את כוחם ולהבטיח את שלטונם ויוצדק על ידי העובדה שזה רצון העם.
מסכנים את הדמוקרטיה - צריך לבקר פופוליסטים על מה שהם – סכנה לדמוקרטיה (ולא רק לליברליזם). אבל אסור להחרים אותם, אלא להתמודד עם טענותיהם עובדתית.
מחייבים התמודדות עם הפגמים האמיתיים - פופוליזם לא מתקן את הפגמים של דמוקרטיה ליברלית במובן של קירוב העם להיות הריבון, למרות שזאת טענתו. אבל הוא מחייב את הדמוקרטיה לנסות להבין מהם הפגמים שלה ולמה הוא עולה. זה מחייב לפנות למצביעים שלו.
הגותו > דמוקרטיה ליברלית

מילר כותב רבות בזכות הדמוקרטיה הליברלית תוך הכרה בצורך להתפכח מאשליית ניצחונה, בניגוד לחזון "קץ ההיסטוריה" האופטימי של פרנסיס פוקויאמה.
עם זאת, מילר מבקר גם את המונח "דמוקרטיה לא ליברלית" כביטוי סתירתי ופופוליסטי. במאמרו "דמוקרטיה לא-ליברלית? אין דבר כזה" הוא מבקר את טיעונו של יאשה מונק, המבחין בין "דמוקרטיה בלא זכויות" ובין "זכויות בלא דמוקרטיה", כמי שנופל למלכודת המושגית הפופליסטית.
אין "דמוקרטיה בלא זכויות". מעצם הגדרתה, דמוקרטיה ייצוגית חייבת לכל הפחות להעניק זכות הצבעה; ועליה גם להבטיח לאזרחיה את התנאים המתאימים לגיבוש דעתם הפוליטית באמצעות הגנה על חופש הדיבור וההתאספות. על כן טעות היא לטעון שפופוליסטים שעולים לשלטון נוטים ליצור "דמוקרטיות לא-ליברליות". בחתירתם תחת זכויות דמוקרטיות בסיסיות, פופוליסטים כמו אורבן וארדואן אינם פוגעים רק בליברליזם, כלומר בשלטון החוק ובהגנה על זכויות מיעוטים; הם מחבלים בדמוקרטיה עצמה.
ביבליוגרפיה נבחרת > בתרגום לעברית

"דמוקרטיה לא-ליברלית? אין דבר כזה", תרגום: יניב פרקש, באתר הזמן הזה, נובמבר 2018
ביבליוגרפיה נבחרת > באנגלית

Another Country. German Intellectuals, Unification and National Identity. Yale University Press, New Haven, Connecticut, 2000, מסת"ב 978-0-300-08388-0.
A Dangerous Mind. Carl Schmitt in Post War European Thought. Yale University Press, New Haven, Connecticut, 2003, מסת"ב 978-0-300-09932-4.
As editor: Memory and Power in Post War Europe. Studies in the Presence of the Past. Cambridge University Press, Cambridge, 2002, מסת"ב 978-0-521-80610-7.
As editor: German Ideologies since 1945. Studies in the Political Thought and Culture of the Bonn Republic. Palgrave Macmillan, New York City, New York, 2003, מסת"ב 978-0-312-29579-0.
Constitutional Patriotism. Princeton University Press, Princeton, New Jersey, 2007, מסת"ב 978-0-691-11859-8
Contesting Democracy. Political Ideas in Twentieth Century Europe. Yale University Press, New Haven, Connecticut, 2011, מסת"ב 978-0-300-19412-8
What is populism ? University of Pennsylvania Press, Philadelphia, Pennsylvania, 2016, מסת"ב 978-0-8122-4898-2
(as summary) : The rise and rise of populism ?, chapter in The Age of Perplexity, Penguin Random House Grupo Editorial, מסת"ב 978-84-306-1953-5
Democracy Rules. Farrar, Straus and Giroux, New York City, New York, 2021, ISBN 9780374136475
ביבליוגרפיה נבחרת > בגרמנית

Wo Europa endet. Ungarn, Brüssel und das Schicksal der liberalen Demokratie. Suhrkamp, Berlin, 2013, מסת"ב 978-3-518-06197-8
Furcht und Freiheit. Für einen anderen Liberalismus. Suhrkamp, Berlin 2019, ISBN 978-3-518-07513-5.
Freiheit, Gleichheit, Ungewissheit: Wie schafft man Demokratie? Suhrkamp, Berlin 2021, ISBN 978-3-518-42995-2.
הערות שוליים

1 2 3 4  Jan-Werner Müller | Princeton Politics, politics.princeton.edu
↑  "Jan-Werner Müller | The Guardian". the Guardian (באנגלית). נבדק ב-2020-01-09.
↑  Müller, Jan-Werner (2008-02-28). "Konservativer Grandseigneur | NZZ". Neue Zürcher Zeitung (בSwiss High German). ISSN 0376-6829. נבדק ב-2019-09-20.
↑  Müller, Jan-Werner (2019-06-13). "Gefährlich am Populismus sind seine Steigbügelhalter in der Mitte". Neue Zürcher Zeitung (בSwiss High German). ISSN 0376-6829. נבדק ב-2019-09-20.
↑  Müller, Jan-Werner (2012-03-16). "Liberaler Populismus? | NZZ". Neue Zürcher Zeitung (בSwiss High German). ISSN 0376-6829. נבדק ב-2019-09-20.
↑  Müller, Jan-Werner (2017-06-28). "Wie Populisten gewinnen, wenn sie verlieren | NZZ". Neue Zürcher Zeitung (בSwiss High German). ISSN 0376-6829. נבדק ב-2019-09-20.
↑  Müller, Jan-Werner (2017-08-26). "Was hält Demokratien zusammen? | NZZ". Neue Zürcher Zeitung (בSwiss High German). ISSN 0376-6829. נבדק ב-2019-09-20.
↑  Müller, Jan-Werner (2018-04-05). "Opinion | 'Democracy' Still Matters". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-09-20.
↑  Müller, Jan-Werner (2019-05-08). "Opinion | Populists Don't Lose Elections". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-09-20.
↑  Zeitung, Süddeutsche (28 ביולי 2019). "Falsche Rücksicht". Süddeutsche.de (בגרמנית). נבדק ב-2019-09-20. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Zeitung, Süddeutsche (26 באוגוסט 2019). "Von der Furcht zum Kampfgeist". Süddeutsche.de (בגרמנית). נבדק ב-2019-09-20. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Défendons le pluralisme !" (בצרפתית). 2012-02-09. נבדק ב-2019-09-20.
↑  "Trump est le seul candidat qui menace la démocratie" (בצרפתית). 2016-02-29. נבדק ב-2019-09-20.
↑  "Autriche : " Face au populisme, il faut maintenir un cordon sanitaire "" (בצרפתית). 2016-05-23. נבדק ב-2019-09-20.
↑  "Jan-Werner Mueller". Project Syndicate (באנגלית). נבדק ב-2020-01-09.
↑  "Jan-Werner Müller". The New York Review of Books (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-01-09.
↑  "Jan-Werner Müller - LRB". London Review of Books. נבדק ב-9 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  "Jan-Werner Müller". Foreign Affairs (באנגלית אמריקאית). 2019-02-05. נבדק ב-2020-01-09.
↑  "Jan-Werner Müller, author at Social Europe". Social Europe (באנגלית בריטית). נבדק ב-2020-01-09.
↑  "Jan-Werner Müller | Verfassungsblog" (בגרמנית). נבדק ב-2020-01-09.
↑  Bayerischer Buchpreis, www.boersenverein-bayern.de (בגרמנית)
↑  What is populism? University of Pennsylvania Press, Philadelphia, Pennsylvania, 2016, pp.101-103
↑  Omer Dank, פופוליזם: פרק ג' - למה זה קורה ומה עושים, באתר שאלה אסטרטגית, ‏2021-04-08
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265729505171  PLWABN: 9810590110505606  BIBSYS: 2113722  BnF: cb13743352d (data)  CiNii: DA13433918  GND: 128593040  ISNI: 0000 0000 8169 0672  LCCN: n00037229  LNB: 000029961  MusicBrainz: 355e30fe-e9b8-4956-8784-6cb62351f40a  NDL: 01225849  NKC: jn20031218031  NLG: 324559  NLK: KAC201716300  NTA: 241266564  RERO: 02-A009055096  SUDOC: 053335724  VIAF: 51868890   WorldCat (עם VIAF): 51868890 
מילר ב-2013
מועצת אירופה

ערך זה עוסק בארגון בינלאומי של 46 מדינות אירופיות. אם התכוונתם לגוף הפוליטי העליון באיחוד האירופי, המורכב מראשי מדינות האיחוד, ראו .
| --- | --- |


 שפה רשמית:  אנגלית, צרפתית
 מדינה:  צרפת 
 מטה הארגון:  ארמון אירופה, שטרסבורג, צרפת
 חברים:  46 מדינות
 מזכיר כללי:  מריה פייצ'ינוביץ' בוריץ'
 תקופת הפעילות:  5 במאי 1949 – הווה (75 שנים)
 coe.int
 קואורדינטות:  48°35′42″N 7°46′19″E﻿ / ﻿48.594947947699°N 7.7719320473743°E﻿ / 48.594947947699; 7.7719320473743
 he
 
מועצת אירופה (באנגלית: Council of Europe; בראשי תיבות: CoE; בצרפתית: Conseil de l'Europe) היא ארגון בינלאומי שמטרתו לשמור על זכויות האדם, דמוקרטיה ושלטון החוק באירופה. המועצה נוסדה בשנת 1949, וחברות בה 46 מדינות עם אוכלוסייה של כ-675 מיליון איש נכון לשנת 2023. היא פועלת עם תקציב שנתי של יותר מ-600 מיליון אירו.
הארגון נבדל מהאיחוד האירופי, למרות שלעיתים אנשים מבלבלים בין שני הארגונים, בין השאר משום שהאיחוד אימץ את הדגל האירופי המקורי, שתוכנן עבור מועצת אירופה בשנת 1955, כמו גם את המנון אירופה. אף מדינה מעולם לא הצטרפה לאיחוד האירופי מבלי שהשתייכה תחילה למועצת אירופה.
כארגון בינלאומי, מועצת אירופה אינה יכולה לחוקק חוקים מחייבים, אך יש לה את היכולת לפעול לאכיפת הסכמים בינלאומיים, אליהם הגיעו המדינות החברות בנושאים שונים. הגוף הידוע ביותר של המועצה הוא בית הדין האירופי לזכויות אדם, הפועל על בסיס האמנה האירופית לזכויות אדם משנת 1953.
שני הגופים הסטטוטוריים של המועצה הם ועדת השרים, המורכבת משרי החוץ של כל המדינות החברות, והאסיפה הפרלמנטרית של מועצת אירופה, המורכבת מחברי הפרלמנטים הלאומיים של המדינות החברות. הנציבות לזכויות אדם הוא מוסד בתוך מועצת אירופה, ומטרתו לקדם מודעות וכיבוד זכויות אדם בתוך המדינות החברות. המזכיר הכללי של המועצה עומד בראש מזכירות הנציבות. גופים מרכזיים אחרים של המועצה כוללים את המנהלת האירופית לאיכות התרופות והטיפול הבריאותי ואת המצפה האורקולי האירופי.
המטה של מועצת אירופה, כמו גם בית הדין שלה לזכויות אדם, ממוקם בשטרסבורג שבצרפת. המועצה משתמשת באנגלית ובצרפתית בתור שתי השפות הרשמיות שלה. אולם, ועדת השרים, האספה הפרלמנטרית והקונגרס של מועצת אירופה משתמשים גם בגרמנית ובאיטלקית בחלק מעבודתם.
מטרות

סעיף 1(א) לתקנון קובע כי "מטרת מועצת אירופה היא להשיג אחדות גדולה יותר בין חברותיה לצורך שמירה והגשמה של האידיאלים והעקרונות שהם מורשתם המשותפת ולהקל על התקדמותם הכלכלית והחברתית". החברות פתוחה לכל מדינות אירופה השואפות להרמוניה, שיתוף פעולה, ממשל תקין וזכויות אדם, המקבלות את עיקרון שלטון החוק ומסוגלות ומוכנות להבטיח דמוקרטיה, זכויות אדם בסיסיות וחירויות.
בעוד שהמדינות החברות באיחוד האירופי מעבירות חלק מסמכויות החקיקה והביצוע הלאומיות שלהן לנציבות האירופית ולפרלמנט האירופי, המדינות החברות במועצת אירופה שומרות על ריבונותן, אך מתחייבות באמצעות אמנות (משפט בינלאומי פומבי) ומשתפות פעולה בנושא הבסיס של ערכים משותפים והחלטות פוליטיות משותפות. האמנות וההחלטות הללו מפותחות על ידי המדינות החברות בשיתוף פעולה במועצת אירופה. שני הארגונים מתפקדים כמעגלים מרכזיים סביב היסודות המשותפים לשיתוף פעולה והרמוניה אירופיים, כאשר מועצת אירופה היא המעגל הרחב יותר מבחינה גאוגרפית. ניתן לראות את האיחוד האירופי כמעגל קטן יותר עם רמת אינטגרציה גבוהה בהרבה באמצעות העברת סמכויות מהרמה הלאומית לרמת האיחוד האירופי. "מועצת אירופה והאיחוד האירופי: תפקידים שונים, ערכים משותפים". אמנות מועצת אירופה פתוחות לחתימה גם למדינות שאינן חברות, ובכך מאפשרות שיתוף פעולה שווה עם מדינות מחוץ לאירופה.
אחת האמנות המפורסמות ביותר של מועצת אירופה היא האמנה האירופית לזכויות אדם, שאומצה בשנת 1950 בעקבות דו"ח של האספה הפרלמנטרית של המועצה, ובעקבותיה של "ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם" של האומות המאוחדות. האמנה הקימה את בית הדין האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג. בית הדין מפקח על קיום האמנה האירופית לזכויות אדם ומתפקד כבית המשפט העליון באירופה. לבית דין זה, האירופיים יכולים להביא תיקים אם הם סבורים שמדינה חברה הפרה את זכויותיהם וחירויות היסוד שלהם.
בין האמנות וההסכמים השונים שאומצו על ידי מועצת אירופה הם:
האמנה האירופית לזכויות אדם
הוועדה למניעת עינויים, הנציגות האירופית נגד גזענות וחוסר סובלנות
אמנת מועצת אירופה בדבר פעולה נגד סחר בבני אדם
האמנה האירופית להגנה על ילדים מפני ניצול והתעללות מינית
אמנת איסטנבול
זכויות חברתיות על פי האמנה החברתית האירופית
האמנה האירופית לשלטון עצמי מקומי המבטיח את העצמאות הפוליטית, המנהלית והפיננסית של הרשויות המקומיות
זכויות לשוניות במסגרת האמנה האירופית לשפות אזוריות או שפות מיעוטים
זכויות מיעוטים על פי אמנת המסגרת להגנה על מיעוטים לאומיים
חופש התקשורת על פי סעיף 10 של האמנה האירופית לזכויות אדם והאמנה האירופית לטלוויזיה חוצת גבולות
הגנה על הדמוקרטיה באמצעות בדיקה פרלמנטרית ופיקוח על בחירות על ידי האספה הפרלמנטרית שלה וכן סיוע ברפורמות דמוקרטיות, במיוחד על ידי ועדת ונציה
אמנות והחלטות רבות נוספות
מדינות חברות, משקיפות ושותפות > זכאות

ישנם שני תנאים עיקריים לחברות: גאוגרפי (סעיף 4 של אמנת מועצת אירופה מציין שהחברות פתוחה לכל מדינה "אירופית") ופוליטי (סעיף 3 של המדינות המבקשות חברות חייבות לקבל ערכים דמוקרטיים - "כל חברה של מועצת אירופה חייבת לקבל את עקרונות שלטון החוק וההנאה של כל האנשים הנמצאים תחת סמכותה מתוקף זכויות אדם וחירויות יסוד, ושיתוף פעולה בכנות וביעילות בהגשמת מטרת המועצה כמפורט בפרק א').
מכיוון ש"אירופה" אינה מוגדרת במשפט הבינלאומי, ההגדרה של "אירופה" הייתה שאלה שחזרה על עצמה במהלך ההיסטוריה של המועצה. טורקיה התקבלה בשנת 1950, על אף היותה מדינה המשתרעת על שתי יבשות, ושוכנת בעיקר באסיה, עם חלק קטן יותר באירופה. בשנת 1994, האספה הפרלמנטרית אימצה את המלצה 1247, שאמרה כי הקבלה למועצה צריכה להיות "פתוחה עקרונית רק למדינות ששטחן הלאומי נמצא כולו או חלקו באירופה"; אולם מאוחר יותר, האספה הרחיבה את הזכאות להגשת בקשה ולהתקבלות גם עבור אזרבייג'ן, ארמניה, וגאורגיה.
מדינות חברות, משקיפות ושותפות > מדינות חברות ומשקיפות

מועצת אירופה נוסדה ב-5 במאי 1949 על ידי איטליה, אירלנד, בלגיה, דנמרק, הולנד, הממלכה המאוחדת, לוקסמבורג, נורווגיה, צרפת ושוודיה. יוון מצטרפת למועצה שלושה חודשים לאחר מכן, ובשנת 1950 איסלנד וטורקיה מצטרפות בהתאמה. גרמניה המערבית והפרוטקטורט של הסאר (זארלנד) הצטרפו למועצת אירופה כחברים שותפים בשנת 1950. גרמניה המערבית הפכה לחברה מלאה בשנת 1951, וזארלנד חזרה בה מבקשתה לאחר שהתמזגה לגרמניה המערבית בעקבות משאל העם על מצב זארלנד בשנת 1955. מאוחר יותר הצטרפו אוסטריה (1956), קפריסין (1961), שווייץ (1963), מלטה (1965) ופורטוגל (1976). ספרד הצטרפה בשנת 1977, כשנתיים לאחר מותו של הרודן פרנסיסקו פרנקו ומעבר המדינה לשלטון דמוקרטי. הבאות שהצטרפו היו ליכטנשטיין (1978), סן מרינו (1988) ופינלנד (1989). לאחר נפילת הקומוניזם עם מהפכות 1989 והתפרקות ברית המועצות, הצטרפו המדינות הבאות: הונגריה (1990), פולין (1991), בולגריה (1992), אסטוניה (1993), ליטא (1993), סלובניה (1993), צ'כיה (1993), סלובקיה (1993), רומניה (1993), אנדורה (1994), לטביה (1995), מולדובה (1995), אלבניה (1995), אוקראינה (1995), הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר מקדוניה (1995) (ששמה שונה מאוחר יותר למקדוניה הצפונית), רוסיה (1996, גורשה ב-2022), קרואטיה (1996), גאורגיה (1999), ארמניה (2001), אזרבייג'ן (2001), בוסניה והרצגובינה (2002), סרביה ומונטנגרו (לימים, סרביה) (2003) ומונקו (2004). במועצה יש כעת 46 מדינות חברות, כאשר מונטנגרו (2007) היא האחרונה שהצטרפה.
למרות שרוב חברות המועצה הן מדינות נוצריות מבחינה מורשתית ברובן, ישנן ארבע מדינות חברות בעלות רוב מוסלמי: בוסניה והרצגובינה, טורקיה, אלבניה ואזרבייג'ן.
המועצה העניקה לכמה מדינות מעמד המאפשר להן להשתתף בפעילויות שלה מבלי להיות חברות מלאות. ישנם שלושה סוגים של מעמדות שאינם חברות: חברה שותפה, אורחת מיוחדת ומשקיפה. מעמד "חברה שותפה" נוצר עבור מדינות הציר לשעבר שעדיין לא חזרו לריבונותן מאז תבוסתן במלחמת העולם השנייה. ככזה, הוא אינו בשימוש עוד, אם כי היו הצעות להפעילו מחדש כדי לאפשר השתתפות מוגברת של המדינות המשקיפות הנוכחיות. מעמד "אורחת מיוחדת" שימש כמעמד מעבר למדינות הסובייטיות לשעבר שביקשו להצטרף למועצה לאחר נפילת חומת ברלין ואינו נפוץ עוד. מעמד "משקיפה" מיועד למדינות שאינן אירופיות המקבלות את עקרון הדמוקרטיה, שלטון החוק וזכויות האדם, ורוצות להשתתף ביוזמות המועצה. ארצות הברית הפכה למדינה משקיפה בשנת 1995. נכון להיום, יחד עם ארצות הברית, הכס הקדוש, יפן, מקסיקו וקנדה הן מדינות משקיפות, בעוד ישראל היא משקיפה באספה הפרלמנטרית.
מדינות חברות, משקיפות ושותפות > פרישה, השעיה והרחקה

התקנון של מועצת אירופה קובע פרישה מרצון, השעיה בלתי רצונית והדרה של חברות. סעיף 8 לתקנון קובע כי ניתן להשעות כל חברה ש"הפרה באופן חמור" את סעיף 3 מזכויות הייצוג שלה, וכי ועדת השרים רשאית לבקש שחברה כזו תפרוש מהמועצה לפי סעיף 7. (החוק אכן לא [מגדיר את הביטוי "הפרה חמורה". לפי סעיף 8 של החוק, אם מדינה חברה לא תפרוש לפי הבקשה, הוועדה רשאית להפסיק את חברותה, בהתייעצות עם האספה הפרלמנטרית.
המועצה השעתה את יוון בשנת 1967, לאחר הפיכה צבאית, והחונטה היוונית פרשה מממנה. יוון התקבלה מחדש למועצה בשנת 1974.
ראו גם

ועדת ונציה
האמנה האירופית בדבר זכויות אדם וחירויות יסוד
וויצ'ך סאוויצקי
לקריאה נוספת

Political Institutions in Europe, Josep M. Colomer
טיילר ביי

| --- | --- |

 לידה:  10 בפברואר 1998 (בן 27) לאס וגאס, נבדה, ארצות הברית
 שם מלא:  טיילר טאריק ביי
 עמדה:  קלע, סמול פורוורד
 גובה:  2.01 מטרים
 מכללה:  אוניברסיטת קולורדו (2017–2020)
 דראפט:  36, 2020 פילדלפיה 76'
 קבוצות כשחקן
 2020–2021   2021   2021   2021–2022   2022–2024   2024-2023   2024-:  דאלאס מאבריקס   לונג איילנד נטס   סולט לייק סיטי סטארס   ריו גרנדה ואלי ויפרס   עירוני נס ציונה  Magnolia Hotshots  הפועל חיפה
 
טיילר טאריק ביי (באנגלית: Tyler Tarik Bey; נולד ב-10 בפברואר 1998) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בהפועל חיפה מליגתה על.
קריירה

ביי שיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קולורדו בשנים 2017–2020. בתחילת שנת 2019 רשם 11 משחקי דאבל דאבל ב-16 משחקים.
בדראפט 2020 ב-NBA נבחר במקום ה-36 על ידי פילדלפיה 76', ומיד הועבר עם ג'וש ריצ'רדסון בטרייד לדאלאס מאבריקס תמורת סת' קרי. הוא חתם על חוזה דו כיווני בקבוצה, ושיחק במהלך העונה 18 משחקים ב-NBA. בקיץ 2021 הצטרף לריו גראנדה ואלי וייפרס.
ב-31 ביולי 2022 חתם בעירוני נס ציונה.
ב-4 באוגוסט 2024 חתם בהפועל חיפה וחזר לאלעד חסין אחרי שהיה איתו בעירוני נס ציונה ב-2023-2022.
הערות שוליים

↑  Las Vegas native Tyler Bey finds his groove at Colorado — VIDEO, Las Vegas Review-Journal, ‏2019-03-15 (באנגלית אמריקאית)
↑  ‘Unfinished business’ keeping CU basketball’s Tyler Bey out of draft pool, BuffZone, ‏2019-04-23 (באנגלית אמריקאית)
↑  Chase Howell, McKinley Wright and Tyler Bey will test draft process, Sports Illustrated Colorado Buffaloes News, Analysis and More (באנגלית)
↑  Mavs' trade for Richardson, The Official Home of the Dallas Mavericks, ‏2020-11-19 (באנגלית אמריקאית)
↑  דאלאס מצרפת את ריצ'רדסון וביי, באתר הקבוצה, 18 בנובמבר 2020
↑  Green, Bey sign rookie contracts, The Official Home of the Dallas Mavericks, ‏2020-11-30 (באנגלית אמריקאית)
↑  Rockets Sign Tyler Bey and Daishen Nix, www.nba.com (באנגלית)
↑  Rockets Sign Dante Exum, Waive Tyler Bey, Hoops Rumors (באנגלית אמריקאית)
↑  Rockets Announce Training Camp Roster, www.nba.com (באנגלית)
↑  Rockets convert Armoni Brooks to two-way contract, waive Tyler Bey, Rockets Wire, ‏2021-10-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  Maggi, Alessandro (2022-07-31). "Ironi Ness Ziona signs Tyler Bey". Sportando (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-08-03.
↑  "Hapoel Haifa B.C signs Tyler Bey" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2024-08-04.
טיילר ביי במדי הפועל חיפה
קיאון אלכסנדר

| --- | --- |
צילום מ-2011
צילום מ-2011
 לידה:  קנדה
 תקופת הפעילות:  מ-2009 
 פרופיל ב-IMDb
קיאון אלכסנדר (באנגלית: Keon Alexander) הידוע גם בשם קיאון מוהאג'רי (Keon Mohajeri), הוא שחקן קנדי הידוע בעיקר בזכות תפקידי הטלוויזיה שלו בתור מרקו אינרוס סדרת הטלוויזיה המרחב", רמי סעיד בסדרה הרודן ודומיניק בפטיסט בסדרה "אימפולס ".
ביוגרפיה

אלכסנדר הוא ממוצא פרסי. תפקידיו המוקדמים כללו הופעת אורח בפרק של הסדרה פלאשפוינט (2009) ותפקיד בן שישה פרקים בעיבוד הטלוויזיה של Bloodleting &amp; Miraculous Cures, משנת 2010 כששיחק את התפקיד של סרי.
התפקיד הקולנועי הראשון שלו היה בסרט "הנסיבות" בשנת 2011, שזכה בפרס הקהל: לסרט דרמטי בפסטיבל סאנדנס 2011 ודורג באחד מ-50 הסרטים הטובים ביותר של 2011 על ידי מגזין Paste. קיון נבחר לאחד הכוכבים העולים בקנדה על ידי פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו לאותה שנה.
במהלך השנים הבאות, אלכסנדר הופיע בסדרות טלוויזיה רבות – בהם Republic of Doyle בשנת 2012, זהות נרדפת משנת 2014 ובשנת 2015 שיחק בסדרה Remedy – לפני שלוהק לתפקיד חוזר בסדרה "רודן", בה הופיע בעונות השנייה והשלישית מ-2015 עד 2016.
לאלכסנדר היו תפקידים חוזרים בתור דומיניק בפטיסט בסדרת הטלוויזיה Impulse בשנת 2018 וכמרקו אינרוס בסדרת המדע הבדיוני "המרחב". החל מהעונה החמישית משחק בסדרה The Expanse.
בשנת 2024 לוהק לתפקיד בסדרה סוכן הלילה.
הערות שוליים

1 2  Jackson, Emily (2012-09-09). "TIFF 2012: Actors Sarah Gadon, Charlie Carrick discuss TIFF Rising Stars program". The Star. נבדק ב-2020-01-23.
↑  Sadri, Iman (2020-02-03). "Three Actors of Iranian Heritage Starring in the Amazon Series Expanse". The Persian Observer. נבדק ב-2022-01-02.
↑  Hachard, Tomas (2012-01-02). "'Circumstance' Shows Just How Desolate the View Can Be from the Ground". PopMatters. נבדק ב-2020-01-23.
↑  Flook, Ray (2018-05-23). "Tyrant's Keon Alexander Jumping to Doug Liman Series 'Impulse' for YouTube Red". Bleeding Cool.
↑  Petski, Denise (22 במאי 2018). "'Impulse': Keon Alexander Set To Recur In Doug Liman's YouTube Red Series". Deadline Hollywood. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Petski, Denise (2019-02-25). "'The Expanse': Rosa Gilmore, Keon Alexander & Jess Salgueiro To Recur In Season 4". Deadline Hollywood.
↑  Church, Ricky (2019-02-26). "The Expanse season 4 adds Keon Alexander and Jess Salgueiro, Rosa Gilmore's role revealed". Flickering Myth.
↑  Petski, Denise (2020-01-21). "'The Expanse' Ups Three To Series Regulars For Season 5 Of Amazon Series". Deadline Hollywood. נבדק ב-2020-03-28.
↑  Adam B. Vary, Variety, Variety, ‏16 בפברואר 2024
הוגו ויבינג

| --- | --- |

ויבינג, 2014
 לידה:  4 באפריל 1960 (בן 64) איבאדן, מחוז אויו, ניגריה 
 שם לידה:  Hugo Wallace Weaving 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1981
 עיסוק:  שחקן במה
 מקום לימודים:  המכון הלאומי לאמנות דרמטית  Queen Elizabeth's Hospital  Charlton House, Wraxall 
 בן או בת זוג:  Katrina Greenwood 
 צאצאים:  Harry Greenwood 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס AACTA לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי (1991)  קצין כבוד במסדר של אוסטרליה (26 בינואר 2020)  פרס מכון הסרטים האוסטרלי לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה (31 בינואר 2012)  פרס AACTA לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי (2005)  פרס AACTA לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי (1998)  Sydney Theatre Awards 
 פרופיל ב-IMDb
 
הוגו וואלס ויבינג (באנגלית: Hugo Wallace Weaving; נולד ב-4 באפריל 1960) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי-אוסטרלי יליד ניגריה. נודע בעיקר בשל גילום הדמויות "וי", הסוכן סמית', הגולגולת האדומה ודיבובו של מגהטרון, אויבם המושבע של הרובוטריקים בסרטי "רובוטריקים".
ביוגרפיה

ויבינג נולד באיבאדן, מחוז אויו שבניגריה לזוג הורים אנגליים. משפחתו נעה בין אוסטרליה, אנגליה וניגריה עד לבגרותו, אז החליטה משפחתו להשתקע באוסטרליה, ב-1976. בגיל 13 אובחן ויבינג כחולה אפילפסיה.
הוא למד משחק ב-NIDA – National Institute Of Dramatic Art, שם למדו בנוסף לוויבינג גם מל גיבסון וג'פרי ראש, וסיים את לימודיו בשנת 1981. באותה השנה, כשהיה עדיין סטודנט, הוא הופיע לראשונה כשחקן קולנוע בסרט העצמאי "אולי זה הזמן". ב-1984 שיחק ויבינג לראשונה בסדרת הטלוויזיה "Bodyline".
פריצתו הגדולה הייתה בתפקיד "טיק" בסרט "הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר" משנת 1994. בשנת 1997 הוא שיחק במותחן האוסטרלי "True Love and Chaos". ב-1998 זכה ויבינג בפרס "שחקן השנה" בפסטיבל הסרטים במונטריאול. באותה שנה דיבב בסרט "בייב בעיר הגדולה" את דמותו של רקס הבורדר קולי. ב-1999 שיחק בסרט המדע בדיוני שובר הקופות "מטריקס" בתור הסוכן סמית', וזכה לתשבחות רבות על תפקידו זה. כמו כן גילם דמות זו גם בסרטי ההמשך בטרילוגיה.
ב-2001 גילם את אלרונד מלך האלפים בטרילוגיית "שר הטבעות".
ב-2006 גילם בסרט "ונדטה" את "וי", לוחם מסתורי חובש מסיכה אשר יוצא לנקמה בשלטון הפשיסטי בלונדון העתידנית.
באותה שנה דיבב ויבינג בסרט "תזיזו ת'רגליים" והחל מ-2007 הוא דיבב את דמותו של מגהטרון בסרטים "רובוטריקים", "רובוטריקים 2: הנקמה" ו"רובוטריקים 3: אפלת הירח", שרשם הכנסות של 1.2 מיליארד דולר.
מעבר לקריירה הקולנועית המוצלחת השתתף ויבינג בהפקות תיאטרון, בעיקר של ה-Sydney Theater Company.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ויבינג מתגורר עם זוגתו קתרינה גרינווד. לזוג נולדו בן ב-1989 ובת ב-1993.