stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טוסקה
תקציר העלילה > מערכה שלישית

צלצול פעמוני כנסייה מבשרים על היום החדש. נער רועים שר שיר עם בדיאלקט רומי. מריו קאבאראדוסי הממתין להוצאתו להורג, משחד את הסוהר באמצעות הטבעת שעל ידו להעביר מכתב לטוסקה. הוא כותב את המכתב (האריה: E lucevan le stelle, והכוכבים מאירים) ובשורה האחרונה, !E non ho amato mai tanto la vita (מעולם לא אהבתי את החיים כל כך!), הוא פורץ בדמעות.
טוסקה נכנסת עם ספולטה ובידה תעודת המעבר. היא מספרת לקאבאראדוסי כי הרגה את סקארפיה, ומסבירה לו את עניין ה"הצגה" של ההוצאה להורג. הם מחזיקים ידיים ומדמיינים את עתידם יחד (דואט: Senti, l'ora è vicina).
החיילים יורים ומאריו נופל. טוסקה מחמיאה על "ההצגה הנפלאה". כשהחיילים עוזבים, היא רצה אליו ואומרת לו לקום. כשהוא לא מגיב, היא מבינה שרומתה, וכי סקארפיה מעולם לא התכוון לחוס על חייו של קאבארדוסי, אשר שוכב מת. ספולטה נכנס מלווה במשמר. הוא גילה את מותו של סקארפיה ומכריז עליה כרוצחת. היא דוחפת אותו מעליה וקופצת אל מותה, ולפני מותה היא צועקת: !O Scarpia, avanti a Dio (הו סקארפיה, נפגש מול אלוהים!).
בישראל

האופרה הוצגה לראשונה בארץ ישראל המנדטורית ב-1944 באופרה הארצישראלית העממית, עם יוספה שוקן בתפקיד הראשי. בערך באותו זמן יצאו גרסאות בעברית לאריות של טוסקה במערכה השנייה (בביצוע שוקן) ואת אריית המכתב של מריו במערכה השלישית (בביצוע ארנון רוז'נסקי, ואחריו בביצוע החזן והטנור אברהם וילקומירסקי).
"טוסקה" הוצגה בישראל הריבונית באופרה הישראלית בשנת 1949 ולראשונה באופרה הישראלית החדשה בשנת 1999. היא הוצגה גם בעונת 2009. ביוני 2015 הוצגה האופרה במצדה ביחד עם כרמינה בורנה כשעל תזמורת האופרה הישראלית ניצח דניאל אורן. באוגוסט 2017 הוצגה (בהופעה פתוחה) בפארק הירקון בתל אביב.
לקריאה נוספת

טוסקה - ממחזה לאופרה, ג'ורג' ר. מרק, מאתר האופרה הישראלית החדשה
חירות וצביעות פוליטית, יו דוידסון, מאתר האופרה הישראלית החדשה
טוסקה בראי העדשה, הוגו דה אנה, מעצב ובמאי, מאתר האופרה הישראלית החדשה
סמירמיס (ויולדי)

| --- | --- |

סמירמיס
 מידע כללי
 מלחין:  אנטוניו ויולדי
 לבריתן:  Francesco Silvani 
 סוגה:  אופרה
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  3 מערכות
 זמן התרחשות העלילה:  העת העתיקה
 מקום התרחשות העלילה:  בבל
 
סמירמיס (באיטלקית Semiramide) הייתה יצירתו האחרונה של ויוואלדי בתיאטרון הארכידוקאלי במנטובה, שם היה מאסטרו די קפלה מ-1718 עד 1720. באופרה זו התחיל את הקריירה שלו הקסטרטו הצעיר מריאנינו ניקוליני בתפקיד אורונטה. כמו כן שרו גם ה"פרימה דונה" המפורסמת אנה ג'ירו (סמירמיס) וכן, בתור "אדם ראשון", והקונטראלטו מריה מדלנה פיירי (נינו), שהייתה מפורסמת בהופעותיה בתפקידי מכנסיים.
הוצגה לראשונה ב-26 בדצמבר 1731 לעונת הקרנבל של 1732. רק הליברית והאריות הבודדות שרדו.
סיפורה של סמירמיס היה נושא למחזות מאת וולטייר, קרביון וקלדרון דה לה ברקה. כמו כן נכתבו עליה אופרות אחרות מאת פורפורה, גלוק, רוסיני ומלחינים נוספים.
| תפקיד | קול |
| --- | --- |
סמירמיס: קונטראלט
אורונטס: סופרן
נינוס: קונטראלט
אספסיה: קונטראלט
זורואסטו: סופרן
מנמונס: טנור
פלישתי: טנור(?)
מקבת' (בלוך)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מלחין:  ארנסט בלוך 
 לבריתן:  אדמון פלג 
 מבוסס על:  מקבת' 
 שפה:  צרפתית 
 תפקידים
 3 Witches  Murderer  Malcolm  Macduff  Macbeth  Old man  Second Murderer  Porter  Servant  Son of Macduff  Lennox  Lady Macbeth  Banquo  Attendant  Lady Macduff  Duncan  First apparition  Eight Kings in Macbeth's vision  Fleance  Third apparition 
 
מקבת' (Macbeth) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ארנסט בלוך לליברית מאת אדמונד פלג. האופרה מבוססת על המחזה "מקבת'" מאת המחזאי האנגלי ויליאם שייקספיר.
עלילת האופרה מבוססת על המחזה של שייקספיר, כאשר חמש המערכות במחזה מאוחדים לשלוש מערכות בלבד באופרה.
היסטוריה

בלוך הלחין את האופרה בין השנים 1904–1906 אולם היא הועלתה לראשונה ב-30 בנובמבר 1910 על ידי האופרה קומיק בפריז. האופרה הוצגה 15 פעמים בלבד עד ינואר 1911, והורדה מהבמה.
האופרה הועלה בשנת 1938 בנאפולי אולם הורדה בהוראת המפלגה הפשיסטית האיטלקית בשל יהדותו של בלוך. בשנת 1953 הועלתה האופרה ברומא ובטריאסט לרגל 75 שנה להולדתו של בלוך.
תפקידים

| בעל תפקיד | קול |
| --- | --- |
מקבת': בריטון
לידי מקבת': מצו סופרן
דאנקן: טנור
מקדאף: בס
מלקולם: טנור
סבל: בריטון
לנוקס: בריטון
ונוס ואדוניס (אופרה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  ג'ון בלואו 
 תפקידים
 Adonis  Venus  Cupid  Shepherdess  Huntsman  Shepherd  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
ונוס ואדוניס (אנגלית Venus and Adonis) היא אופרה בשלוש מערכות ופרולוג מאת מלחין הבארוק האנגלי ג'ון בלואו, שהולחנה לא יאוחר מ-1684 (אז היא העלתה) ולא לפני 1681 (כשהושלם הטקסט שלה). נכתבה לחצרו של המלך צ'ארלס השני בלונדון או בטירת וינדזור. נחשבת לאופרה האנגלית המוקדמת ביותר ששרדה. יש מי שהיא נחשבת בעיניו לחצי אופרה. מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים מגדיר אותה כאופרה האנגלית המוכרת ביותר.
נראה כי מחברת הליברית הייתה אפרה בן בשל האופי הפמיניסטי של הטקסט, וכי מאוחר יותר עבדה עם בלואו על המחזה The Lucky Chance. לחלופין, ייתכן שכותבת הליברית הייתה אן קינגסמיל, שנקראה לאחר מכן בשם אן פינץ', אולי בשיתוף פעולה עם המשוררת אן קיליגרו. הסיפור מבוסס על המיתוס הקלאסי של ונוס ואדוניס, שהיה גם הבסיס לפואמה של שייקספיר "ונוס ואדוניס", וכן על שירו של אובידיוס באותו שם במטמורפוזות שלו. בישראל עלתה האופרה בשנת 2014
תפקידים

| תפקיד | קול |
| --- | --- |
קופידון: סופרן
ונוס: סופרן
אדוניס: בריטון
רועה: קונטאלט או קונטרטנור
רועה: סופרן
צייד: קונטראלט או קונטרטנור
מקהלהː קופידונים, רועים ורועות, ציידים ואנשי חצר.:
מוזיקה

ונוס ואדוניס נחשבת על ידי אחדים לחצי אופרה אך מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים מגדיר אותה כאופרה האנגלית הקדומה ביותר ששרדה. למעשה, מקור כתב יד מוקדם הוא כותרת המשנה "מופע לבידור המלך".
האופרה מזכירה מאד אופרות צרפתיות של התקופה, במיוחד אלו של ז'אן-בטיסט לולי. המרכיבים הצרפתיים באופרה הם הפתיחה הצרפתית, הפרולוג המתייחס במעט למכלול שלשמו נכתב, וכולל גם ריקודים רבים הפופולריים באותה תקופה. היצירה היא מודל ברור לאופרה דידו ואניאס של הנרי פרסל, הן במבנה והן בשימוש במקהלה. היצירה יוצאת דופן לתקופה בגלל אופי ההלחנה שלה; אין אריות ברורות, אלא המוזיקה נמשכת לאורך כל הדרך, תוך שימוש ברצ'יטטיב כדי לקדם את העלילה.
ליברית

המיתוס המסורתי של ונוס ואדוניס:
ונוס נמצאת עם בנה קופידון, והוא פוגע בה בטעות באחד מחיציו. האדם הבא שוונוס רואה הוא אדוניס הצעיר יפה התואר, בו היא מתאהבת מיד. הוא צייד, והיא מחליטה שכדי להיות איתו, היא תלבש את דמותה של אלת הציד, ארטמיס. בסופו של דבר היא מזהירה את אדוניס מפני הסכנה שבציד חזיר הבר, אך הוא אינו שועה לאזהרה, ונפגע למוות.
בגרסה של בלואו, ונוס מעודדת את אדוניס לצאת לציד, למרות מחאותיו.
זה מקביל לסצנה ב"דידו ואיניאס" המאוחרים יותר של פרסל (1688), כאשר דידו דוחה את הצעתה של איניאס להישאר איתה. בנוסף לסטייה הגדולה הזו מהמיתוס במוטיבציה של אדוניס, גרסתו של בלואו כוללת גם תוספת של מספר סצנות קומיות עם קופידון, כולל שיעור האיות שהוא נותן לקופידונים הצעירים וחוות דעתו שכמעט אף אחד בבית המשפט אינו נאמן - האחרון ביקורת חריפה במיוחד בהתחשב בעובדה שמאמינים שאת קופידון גילמה ליידי מרי טיודור, אז כבת 10 ובתו הבלתי לגיטימית של צ'ארלס השני, ונוס על ידי מרי (מול) דייוויס, אהובתו לשעבר של המלך.
פרח הדמומית, הנקרא אדוניס, לזכר הנער יפה התואר, אהובה של ונוס, שנקטל על ידי חזיר הבר שניסה לצוד.
תקציר > פרולוג

לאחר פתיחה צרפתית, קופידון פונה לרועים ולרועות צאן, מאשים אותם בבגידה, ומזמין אותם ליהנות מהנאות פסטורליות אמיתיות.
תקציר > מערכה 1

בני הזוג נחים על ספה. וונוס משתעשעת בהתגרות באדוניס. רגע לפני שהיא מתמסרת לו, נשמעת קריאת הציד, והיא מעודדת אותו לעזוב אותה ולהצטרף למרדף. הציידים נכנסים בשירה על חזיר ענק שגורם לבעיות קשות; כך עוזב אדוניס.
תקציר > מערכה 2

קופידון לומד מאמו כיצד לעורר אהבה בלבבות בני אדם. הוא בתורו מלמד את השיעור הזה לקבוצה של קופידונים קטנים. קופידון מייעץ לאמו שהדרך לגרום לאדוניס לאהוב אותה יותר היא לגרום לו להיות חלש ותלותי. באות חאריטות, לסגוד לאלת האהבה.
תקציר > מערכה 3

ונוס וקופידון מוצגים מוכי צער. אדוניס מובא, גוסס מנגיחת החזיר. הוא שר דואט עם ונוס, ומת בזרועותיה. בתוך כדי קינה היא מתחילה בצעדת הלוויה, ואת הפזמון מלוות הדמויות הפסטורליות (במציאות, אנשי החצר של ונוס). האופרה מסתיימת במקהלה בסול מינור "אבל על עבדך", דוגמה לקונטרפונקט.
הקלטות

1951 - מרגרט ריצ'י (ונוס), גורדון קלינטון (אדוניס), מרגרט פילד-הייד (קופידון) - אנסמבל תזמורת דה לואיזו-לייר, אנתוני לואיס (לואיזו-לייר)
1988 - לין דוסון (ונוס), סטיבן וארקו (אדוניס), ננסי ארגנטה (קופידון) - בארוק לונדון, צ'ארלס מדלם (הרמוניה מונדי)
1994 - קתרין בוט (ונוס), מייקל ג'ורג' (אדוניס), ליבי קראבטרי (קופידון) - ניו לונדון קונסורט, פיליפ פיקט (לואו-לייר)
1999 - רוזמרי ג'ושוע (ונוס), ג'רלד פינלי (אדוניס), רובין בלייז (קופידון) - תזמורת עידן הנאורות, רנה ג'ייקובס (הרמוניה מונדי)
2009 - אמנדה פורסיית' (ונוס), טיילר דאנקן (אדוניס), מירי לבל (קופידון) - תזמורת פסטיבל המוזיקה המוקדמת של בוסטון, פול או'דטה (ממ"ר)
2022 -  ונוס ואדוניס, בביצוע The Cambridge Chamber Ensemble, סרטון  באתר יוטיוב
הערות שוליים

↑  John Blow | English Composer & Organist of the Baroque Era | Britannica, www.britannica.com, ‏2024-09-27 (באנגלית)
↑  Winkler, Amanda Eubanks (2020-06-04). Music, Dance, and Drama in Early Modern English Schools (באנגלית). Cambridge University Press. ISBN 978-1-108-49086-3. ארכיון מ-10 באוגוסט 2024. נבדק ב-14 ביוני 2024. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Wright, Gillian (2013-04-18). Producing Women's Poetry, 1600-1730: Text and Paratext, Manuscript and Print (באנגלית). Cambridge University Press. ISBN 978-1-107-03792-2. ארכיון מ-10 באוגוסט 2024. נבדק ב-14 ביוני 2024. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  About Shakespeare's Venus and Adonis | Folger Shakespeare Library, www.folger.edu (באנגלית אמריקאית)
↑  Venus and Adonis Summary and Study Guide, SuperSummary (באנגלית)
↑  Play Commentaries: Venus and Adonis, www.quaternaryinstitute.com
↑  אלכסנדרובסקיה רגינה, בימאית וכוריאוגרפית, באתר www.israel-opera.co.il
↑  Hugill, Robert (2004-05-02). "Venus and Adonis". Music & Vision. MVdaily.com. p. 3. אורכב מ-המקור ב-2005-02-17. Parallel to the development of public theatre, the tradition of the private Masque continued. In 1682 Blow wrote Venus and Adonis which is entitled 'A Masque for the Entertainment of the King'. ... This genre of play with extensive musical scenes developed into a particular genre at the Dorset Gardens theatre. Commonly referred to just as opera, it was more accurately dubbed 'semi-opera' by Roger North.
↑  Venus and Adonis by William Shakespeare, study.com
↑  GradeSaver, Venus and Adonis Summary | GradeSaver, www.gradesaver.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb139086550 (data)  GND: 300191723  LCCN: n89646661  MusicBrainz work: 173ee3e6-069a-49a8-b22d-2a1c5976939e  VIAF: 175052918   WorldCat (עם VIAF): 175052918 
ונוס ואדוניס מאת טיציאן (1554)
חילול הקודש

איור של סקילת הדמות המקראית בן אישה ישראלית בשל ברכת השם
חילול הקודש הוא מעשה הנתפס כהבעת זלזול או חוסר כבוד כלפי אלוהים או כלפי דברים אחרים שקדושים בעיני בני דתות מסוימות.
יש דתות הרואות בחילול הקודש עבירה חמורה. נכון לשנת 2012 היו קיימים חוקים נגד חילול הקודש ב-32 מדינות, בעוד שב-87 מדינות היו חוקים שעוסקים בהשמצה של דתות והבעת ביטוי פומבית של שנאה כלפי קבוצה דתית. חוקים נגד חילול הקודש נפוצים במיוחד במדינות בהם ישנו רוב מוסלמי, ובמיוחד המדינות המוסלמיות באזור המזרח התיכון וצפון אפריקה.
חוקים נגד חילול הקודש

נכון לשנת 2012 ב־33 מדינות היו חוקים כלשהם נגד חילול הקודש. מתוכם 21 מדינות הם מדינות עם רוב מוסלמי - אפגניסטן, אלג'יריה, בחריין, מצרים, אינדונזיה, איראן, ירדן, כווית, לבנון, מלזיה, האיים המלדיביים, מרוקו, עומאן, פקיסטן, קטר, ערב הסעודית, סומליה, איחוד האמירויות הערביות, וסהרה המערבית. במדינות הללו, קיומם של החוקים נגד חילול הקודש הובילו במקרים רבים לרדיפה, לרצח או למעצר של אנשים שונים לאחר שהועלו נגדיהם האשמות בגין חילול הקודש. במדינות מוסלמיות מסוימות חילול הקודש הוא פשע שעונשו מוות.
חילול השם הוא עבירה שדינה מוות בפיקסטן, לפי סעיף C-295. בשנת 2001 דוקטור יוניס שייח נידון למוות על חילול השם, בגלל שאמר לסטודנטים שלו שבזמן שהגה את האסלאם, בגיל 40, מוחמד עוד לא היה מוסלמי. חוקים נגד חילול הקודש מופעלים במדינה בדרך כלל נגד נוצרים. בשנת 2000 נידון למוות אדם נוצרי בשם אשיק מסיח בגלל שרצה להתאסלם. החוק המוסלמי והפקסיטני אוסר נישואין בין נוצרים למוסלמים, מסיח ביקש להתאסלם כדי להתחתן עם אשה מוסלמית, אולם לפי התביעה הוא עשה זאת ממניעים לא כשרים ולכן עבר על החוק.
נכון לשנת 2012, 12 המדינות האחרות בהן היו קיימים חוקים נגד חילול הקודש כללו את הודו וסינגפור, וכן מדינות עם רוב נוצרי כולל דנמרק (עד 2017), פינלנד, גרמניה, יוון, אירלנד (עד אוקטובר 2018), איטליה, מלטה (עד 2016), הולנד (עד 2014), ניגריה ופולין.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 ישנה נטייה במדינות המערב לביטול או לרפורמה של חוקי חילול הקודש, והחוקים הנותרים שעוסקים בכך נאכפים באותן המדינות רק לעיתים רחוקות. חוקים אלה עדיין קיימים בכמה מדינות, כמו באוסטריה (סעיפים 188 ו-189 לחוק העונשין), פינלנד (סעיף 10 לחוק העונשין), ספרד (סעיף 525 לחוק העונשין) ובריטניה. אף על פי שהתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית מבטיח את חופש הדיבור, ישנן עדיין מספר מדינות בארצות הברית בהם קיימים חוקים נגד חילול הקודש.
ספרו של הסופר הבריטי-מוסלמי סלמאן רושדי "פסוקי השטן" עורר את זעמם של מוסלמים רבים בשל הדרך שבה מוצגת בו דמותו של הנביא מוחמד ובשל כך נחשב על ידי מוסלמים רבים כחילול הקודש. משום כך ב-14 בפברואר 1989, בעקבות פרסום הספר, הוציא מנהיג איראן, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, פתווה הקוראת לרצח רושדי. מאז חי רושדי במחתרת ומסתובב עם מאבטח צמוד.
חילול הקודש ביהדות

בספר ויקרא ישנם מספר איסורים של חילול הקודש שעונשם מיתה בידי שמים. במשפט העברי, הצורה היחידה של חילול הקודש, שעונשה הוא הוצאה להורג, היא גידוף ה'.
ראו גם

כפירה
חוק חילול הקודש באיראן
השחתת הקוראן
הערות שוליים

↑  Blasphemy Divide: Insults to Religion Remain a Capital Crime in Muslim Lands The Wall Street Journal (January 8, 2015)
↑  Laws Penalizing Blasphemy, Apostasy and Defamation of Religion are Widespread Pew Research (November 21, 2012)
↑  Bad-mouthing: Pakistan’s blasphemy laws legitimise intolerance The Economist (November 29, 2014)
↑  ריצ'רד דוקינס, יש אלוהים?, 2006, עמ' 405-406
↑  https://blogs.loc.gov/law/2023/12/a-history-of-blasphemy-laws-in-the-united-states/
↑  "Blasphemy". JewishEncyclopedia.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283249005171  GND: 4157953-7  LCCN: sh85014784  NKC: ph138491 
ערך זה הוא קצרמרבנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הגבלות   קנסות והגבלות   עונשי מאסר   עונשי מוות  הגבלות היסטוריות  אין הגבלות
הוויליות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  ג'אקומו פוצ'יני
 לבריתן:  פרדיננדו פונטנה 
 תאריך יצירה:  1883 
 סוגה:  אופרה
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  2
 זמן התרחשות העלילה:  מתישהו בימי הביניים
 מקום התרחשות העלילה:  היער השחור
 תפקידים
 Roberto  Anna  Guglielmo 
 
שער ספר הלברית של האופרה
הוויליות (באיטלקית: Le Villi) היא האופרה הראשונה של ג'אקומו פוצ'יני. היצירה בשתי מערכות, שהלברית שלה נכתבה על ידי המשורר והעיתונאי פרדיננדו פונטנה (שכתב גם את הלברית לאופרה השנייה של פוצ'יני, אדגר) האופרה הולחנה על ידי פוצ'יני לתחרות ההוצאה לאור של סונזוניו (Sonzogno), אך חבר השופטים לא מצא לנכון אפילו להזכיר אותה. מאוחר יותר, הודות להתערבותו ושדלנותו של אריגו בויטו, האופרה הוצגה בתיאטרו דאל ורמה (Teatro dal Verme) במילאנו ב-31 במאי 1884. הבכורה הסתיימה בהצלחה רבה וכן התקבלה היטב על ידי המבקרים.
"הוויליות" היא האופרה הראשונה שבה "הרצ'יטטיב היבש "- secco recitativo (דיבור שירתי בליווי קונטינואו) נעלם, אך לא מוחלף גם בשיח הווקאלי בסגנון ריכרד וגנר. במקומו מופיע סגנון הפרלנדו (parlando) המאוחר יותר של פוצ'יני.
תפקידים

| הזמר | סוג הקול | הצגת בכורה,     1 במאי 1884     (מנצח: ארתורו פאניצָה) |
| --- | --- | --- |
| גוליאלמו, יערן | בריטון או בס | ארמיניו פלץ |
| אנה, בתו | סופּרן | רוזינה קאפונטי |
| רוברטו, בחור צעיר | טנור | אנטוניו ד'אנדראדֶה |
| המספר | דיבור |  |
אנשי הרים, פיות, רוחות בלתי נראות
עלילה

מיקום: אזור מקור הדנובה ביער השחור.
מועד: אי אז בימי הביניים
עלילה > מערכה 1

מקהלת כפריים הרריים מזמרת, בעיקר במקצב ואלס. התרחשות כזאת, שכולה שמחה ועליצות, הייתה שכיחה באופרות מן המאה ה-19, והקדימה על פי רוב התפתחות דרמטית קשה. במקרה זה, המקהלה מספרת בשמחה על המזל הטוב שפקד את רוברטו, שזכה בירושה גדולה מקרובת משפחה במיינץ, והוא יוצא לדרך לקבל אותה. אנה נפרדת ממנו באריה די סורטיטה. האריה הנרגשת מסתיימת במילים "אל תשכחני" והיא מייצגת מאפיין חשוב של פוצ'יני, אריה קצרה הנפתחת בשיא ההתרגשות. כבר בראשית האריה מצטרף רוברטו לשירת אותה נעימה באוניסונו, אמצעי האמור לבטא הזדהות מלאה בין שתי דמויות. רוברטו מבקש מאנה שלא תטיל ספק באהבתו, אך אנה מספרת על חלום שבו נאמר לה, כי רוברטו לא ישוב אליה.

לבקשת רוברטו, מברך אותו גוליילמו לקראת נסיעתו, ותפילתו הנרגשת של האב, שאליה מצטרפים השניים עם המקהלה, מסתיימת בפינאלה רב-עוצמה. הכל מביעים את שמחתם ואושרם, אך חלומה של אנה מעיב על שמחתה ומרמז על הבאות.
עלילה > אִינטֶרמֵצוֹ

במיינץ חיה סירנה שמטריפה צעירים ומבוגרים כאחד. היא מפתה גם את רוברטו וגוררת אותו לאורגיות שונות, כך שהוא שוכח את כלתו אנה. אנה מחכה לארוסה לשווא ומתה מצער. כדי להמחיש את מותה של הנערה האומללה, משתמש פוצ'יני בקינה ששרה מקהלת נשים, כאשר תהלוכת האבל עוברת על הבמה מוסתרת בווילון רעלה, שמאחוריו ארון המתים של הנערה המתה. (חלק זה מסופר על ידי המספר) האינטרמצו לא מסתיים כאן, אלא נמשך בסיפור נוסף, שיר שממנו למדים שביער מתגוררות ויליות, כלומר נשמותיהן של נערות, שאהוביהן זנחו אותן והן מתו משברון לב. כשהן מוצאות גבר, בין אם הוא בוגד ובין אם לאו, ביער, הן מרקידות אותו עד מוות. לאחר שרוברטו עוזב את הסירנה, הוא חוזר הביתה דרך היער, כשלפתע הוא מוקף בצחוק מצמרר.
אינטרמצו תזמורתי: "שבת המכשפות"

כדי להציג את קורות רוברטו ביער, הלחין פוצ'יני אינטרמצו סימפוני. עם לחן תוסס דמוי סקרצו, בעל עוצמה סוחפת עם סינקופות רבות. פרק ביניים זה הוא מהיר וסוער, עתיר סינקופות. ניכרת בו השפעת "שבת המכשפות", הפרק המסיים את הסימפוניה הפנטסטית של ברליוז.
אינטרמצו תזמורתי: "שבת המכשפות" > מערכה 2

המערכה נפתחת ברצ'יטטיב ואריה של גוליילמו, האבל על מותה של אנה. התזמורת מתפרצת אל שירתו במוטיב סוער משלה. גוליילמו מבצע אומנם שניים מן הפרקים היפים ביותר של האופרה, אבל אין לו השפעה על מהלכה הדרמטי.

מיקומה של המערכה השנייה זהה לזה של המערכה הראשונה ורק העונה משתנה. גוליילמו מתאבל בכאב על בתו המנוחה. הוא מקלל את החתן הבוגד ומבקש מהוויליות לנקום.
אינטרמצו תזמורתי: "שבת המכשפות" > תמונה 1

תמונה זו, בה מופיעים רוברטו והוויליות, היחידה שיש בה פעילות על הבמה, היא נקמת הוויליות ברוברטו. היא בנויה ב"צורת המקובלת" - סוליטה פורמה, המסגרת המקובלת לבניית אירוע דרמטי. ראשיתה ברצ'יטטיב ובאריית קינה, שבה מבטא רוברטו את צערו ואת כמיהתו אל אנה ואל אושרו עמה. באריה זו מופיעיפ שניים ממאפייני האריות של פוצ'יני: המלודיה השירתית, המרכיב הבסיסי של שירת הבל קנטו, בנויה ממוטיב החוזר על עצמו שוב ושוב בצליל גבוה יותר, עד לשיא הקול של הזמר או הזמרת ותגובת התזמורת, החוזרת על נושא מתוך האריה. תגובה זו אפשרה לקהל לקלוט במלואה את השפעת האריה ולהגיב עליה בתשואות סוערות, שלאחריהן היו הזמר או הזמרת חוזרים על שירת האריה.

מקהלת הוויליות פוצחת בשירה מאחורי הבמה, משם יוצא רוברטו החוצה בצעדים כושלים, ואחרי שהוא מספר את חוויותיו, הוא מקלל את הסירנה. גם קולה של הכלה המתה נשמע, מוכיחה את רוברטו, שתחילה מתחנן לסליחתה, אך אחר כך משלים עם גורלו. הוא רוצה לבדוק, אם אנה עודנה בחיים. הוא מגיע אל דלת ביתה, אך איננו מסוגל להרים את ידו ולהקיש עליה. זה הפרק האמצעי של הסוליטה פורמה, "טמפו די מצו". לאחריו מגיעה ה"קבלטה", המסיימת את הסוליטה פורמה. בדרך כלל היא בנויה כאריה מהירה, הפותרת את הסבך הדרמטי, אך במקרה זה היא מתחלקת לשניים: רוברטו רואה את רוחה של אנה באה לקראתו על הגשר, אך אוסרת עליו לגשת אליה, באמרה כי אינה עוד אהבה, אלא נקמה. המוזיקה המלווה התרחשות זו נוגדת את המילים, כי בעוד אנה מזכירה לרוברטו את שבועת אהבתו לה ושני האוהבים מתאחדים בשיירת אהבה נרגשת, אין הוויליות מרפות מטרפן. לצלילי "שבת המכשפות" הפרועים מאלצת אנה את רוברטו לחולל בטירוף, עד שהוא נופח את נשמתו. רוח הרפאים של אנה נעלמת בקריאה "אתה שלי!", הוויליות עוקבות אחר אנה בקריאה "הושענה". אז חוזר גוליילמו הזקן ומופיע על הבמה, ומזכיר בסיפוק את הצדק האלוהי. רוח הרפאים של אנה נעלמת בקריאה "אתה שלי!", הוויליות עוקבות אחר אנה בקריאה "הושענה". אז חוזר גוליילמו הזקן ומופיע על הבמה, ומזכיר בסיפוק את הצדק האלוה. רוח הרפאים של אנה נעלמת בקריאה "אתה שלי!", הוויליות עוקבות אחר אנה בקריאה "הושענה". אז חוזר גוליילמו הזקן ומופיע על הבמה, ומזכיר בסיפוק את הצדק האלוהי. סיום זה נאמן לאגדת הוויליות, אך שונה מסיום הבלט ז'יזל, שבו ז'יזל מוסיפה לרקוד עם אהובה עד עלות השחר, אז נאלצות הוויליות לחזור לקבריהן, אלברכט נשאר בחיים וז'יזל משוחררת מכבלי הוויליות למנוחת עולמים.
קבלה

המבקר פיליפו פיליפי כתב, שבגרסתה הראשונה היו ל"לה וילי" "הצורה, הפרופורציה והאופי של קנטטה סימפונית, המתאימה להצגה בימתית [...]. העיבוד, או ההרחבה, שבה יש מקום חשוב חהיבט הסימפוני, לא משנה אופי זה [...]."
"לה וילי" אינה תופסת מקום ברפרטואר המקובל של האופרות, אך בזכות המוזיקה הנפלאה והכתיבה המעולה לזמרים יש הקלטות שלה.
אריות ידועות

"Se come voi piccina" - אנה במערכה הראשונה.
"Anima santa della figlia mia" - גוליאלמו במערכה השנייה
"Torna ai felici dì" - רוברטו במערכה השנייה
ראו גם

ז'יזל
לקריאה נוספת

Anon. (n.d.). "Le Villi (curiosita)" (באיטלקית). Comitato Nazionale Celebrazioni Pucciniane. אורכב מ-המקור ב-2011-07-22.
Anon. (17 בדצמבר 1908). "Le Villi performance record". Metropolitan Opera. {{cite web}}:  (עזרה)
Anon. (19 בספטמבר 2004). "Le Villi di Puccini torna al Dal Verme". Corriere della Sera. {{cite news}}:  (עזרה)
Capon, Brian (n.d.). "Recordings of Le Villi". operadis-opera-discography.org.uk.
Carner, Mosco (1992). Puccini: A Critical Biography (3rd ed.). Duckworth. ISBN 978-0-7156-2363-3.
Dry, Wakeling (1906). Living Masters of Music, Giacomo Puccini. London: John Lane, The Bodley Head. OCLC 890894.
Girardi, Michele (2002). Puccini: His International Art. University of Chicago Press. ISBN 0-226-29758-6.
Holden, Amanda, ed. (2001). The New Penguin Opera Guide. New York: Penguin Putnam. ISBN 0-14-029312-4.
הערות שוליים

↑  יהואש הירשברג, "קסם האופרות של פוצ'יני", הוצאת כרמל 2020, עמ' 34
↑  הירשברג, עמ' 35
↑  הירשברג, עמ' 37
↑  הירשברג, עמ' 38
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007345558405171  BNE: XX5047069  BnF: cb13917270r (data)  GND: 300122616  LCCN: n80163844  MusicBrainz work: fbf18b70-376b-43a4-a437-a06324ce9480  NLA: 35381825  SELIBR: 216878  VIAF: 180307993   WorldCat (עם VIAF): 180307993 
איור של "הוויליות" ב-"Gazetta Musicale di Milano" (1884)
ברתולומיאו ג'וליאני, "הוויליות" 1906
הלנה היפה

| --- | --- |

יארמילה נובוטנה והנס מוסר בתור הלנה ומנלאוס בהפקתו של מקס ריינהרדט בברלין משנת 1931
 מידע כללי
 מלחין:  ז'אק אופנבך
 לבריתן:  אנרי מליאק 
 מבוסס על:  מלחמת טרויה 
 סוגה:  אופרטה
 שפה:  גרמנית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  לפני מלחמת טרויה
 מקום התרחשות העלילה:  יוון, טרויה
 
הלנה היפה (בצרפתית: La belle Hélène) היא אופרה בופה בשלוש מערכות, עם מוזיקה מאת ז'אק אופנבך ומילים מאת אנרי מייאק (אנ') ולודוביק הלוי. היצירה היא פרודיה על סיפור בריחתה של הלנה מטרויה עם פאריס, אירוע שהוביל את מלחמת טרויה.
הבכורה של האופרה התקיימה ב-Théâtre des Variétés (אנ') בפריז, ב-17 בדצמבר 1864. ההפקה זכתה להצלחה רבה, ולאחר מכן הועלתה על הבמה בשלוש יבשות. האופרטה הלנה היפה המשיכה להתחדש לאורך המאה ה-20 ונשארה יצירה רפרטוארית גם במאה ה-21.
רקע והופעה ראשונה

עד 1864, נודע אופנבך כמוביל בז'אנר האופרטה בצרפת. לאחר הצלחות מוקדמות עם יצירות קצרות ומוזיקליות פשוטות - החל ב-1858 להעלות אופרות באורך מלא עם צוות שחקנים ומקהלה גדולים יותר. הראשון שבהם שהופק, Orphée aux enfers (אורפאוס בשאול), זכה לשמצה וגם להצלחה קופתית בזכות הסאטירה הנועזת שלו על המיתולוגיה היוונית, המסורת המוזיקלית הצרפתית והקיסרות השנייה. במהלך שש השנים שלאחר מכן ניסה המלחין, בדרך כלל לשווא, לחקות את ההצלחה הזו. ב-1864 חזר למיתולוגיה הקלאסית. שותפו המתמיד, לודוביק הלוי, כתב לברית לאופרה שתיקרא "הפרס של טרויה" (La prize de Troie). אופנבך הציע לשתף פעולה עם Hector Crémieux, שתרם לכתיבת "אורפאוס בשאול", אך הלוי העדיף שותף חדש, אנרי מייאק, שכתב חלק ניכר מהעלילה, שאליה הוסיף הלוי פרטים הומוריסטיים ודיאלוג קומי.  הצנזור הרשמי חתך כמה מדבריהם בגלל ביטויי זלזול בכנסייה ובמדינה, אך בסופו של דבר אושר הכתוב לפרסום.
דמויות

| דמות | קול |
| --- | --- |
אגממנון, מלך המלכים: בריטון
מנלס, מלך ספרטה: טנור
פאריס, בנו של המלך פריאם מטרויה: טֶנוֹר
קלחס, הכהן הגדול של יופיטר: בס
אקילה, מלך פיוטיוס: טֶנוֹר
אורסטה, בנו של אגממנון: סופרן או טנור
אייאקס הראשון, מלך סלמיס: טֶנוֹר
אייאקס השנייה, מלך הלוקריאנים: בָּרִיטוֹן
פילוקום, המלווה של קלחס: מדבר
Euthyclès, נפח: מדבר
הלנה, מלכת ספרטה: מצו סופרן
פרטניס, קורטיזנית: סוֹפּרָנוֹ
לונה, קורטיזנית: מצו סופרן
באחיס, המלווה של הלנה: סוֹפּרָנוֹ
גברות ואדונים, נסיכים, שומרים, אנשים, עבדים, משרתיה של הלנה, אבלי אדוניס
תקציר > מערכה 1

פריס, בנו של פריאמוס, מגיע עם שליחות מהאלה ונוס לכהן הגדול קלחס, מצווה עליו לרכוש עבור פריז את אהבתה של הלנה, שהובטחה לו על ידי ונוס כשהעניק לה את פרס היופי בהעדפה ליונו ומינרווה.
פאריס מגיע, מחופש לרועה, וזוכה בשלושה פרסים ב"תחרות שנינות" (משחקי מילים מטופשים להחריד) עם מלכי יוון בניהולו של אגממנון, ואז הוא חושף את זהותו. הלנה, שניסתה להתיישב לאחר הרפתקת נעוריה ומודעת לסיפור הרקע של פאריס, מחליטה שהגורל חתם את שלה. הנסיך הטרויאני מוכתר כמנצח על ידי הלנה, לגועל נפשם של אכילס הרע ושני האייאקסים המטומטמים. פאריס מוזמן למשתה על ידי בעלה של הלנה מנלאוס, מלך ספרטה. פאריס שיחד את קלחס כדי "לנבא" שמנלאוס חייב להמשיך מיד לכרתים, שהוא מסכים לה בעל כורחו תחת לחץ כללי.