stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרואן מועשר

| --- | --- |

 לידה:  1956 (בן 68 בערך) עמאן, ירדן 
 מדינה:  ירדן ירדן
 
מרואן אל-מועשר (בערבית: مروان المعشر; נולד ב-1956) הוא דיפלומט ופוליטיקאי ירדני, שהיה שר החוץ של ירדן בין השנים 2002–2004 וסגן ראש ממשלתה בשנים 2004 ו-2005. נכון לנובמבר 2020, הוא משמש כסגן נשיא ללימודים בארגון קרנגי לשלום בינלאומי (אנ'), שם הוא מפקח על המחקר על המזרח התיכון. הוא היה השגריר הראשון של ירדן בישראל ושגריר לשעבר בארצות הברית.
השכלה וקריירה מוקדמת

מועשר למד באוניברסיטת פרדו שבווסט לאפייט (אנ'), אינדיאנה, שם קיבל תואר ראשון במדעים בהנדסת חשמל בשנת 1977, תואר שני בהנדסת מחשבים בשנת 1978, דוקטור לפילוסופיה בהנדסת מחשבים בשנת 1981.
מועשר החל את דרכו בעבודה כעיתונאי בעיתון "ג'ורדן טיימס (אנ') The Jordan Times העיתון הירדני היחיד בשפה האנגלית. לאחר מכן נכנס לשירות הממשלתי, עבד בתחום התקשורת במשרד התכנון, בלשכת ראש הממשלה כיועץ העיתונות וכמנהל לשכת המידע של ירדן בוושינגטון די. סי. בירת ארצות הברית.
קריירה > פוליטיקה ירדנית

בשנת 1995, בעקבות הסכם השלום בין ישראל לירדן שנחתם בשנת 1994, הפך מועשר לשגריר הראשון של ירדן בישראל. ואז, בשנת 1996, הוא הפך לשר ההסברה ודובר הממשלה. בין השנים 1997–2002 שירת בוושינגטון די. סי., שוב כשגריר בארצות הברית, וסייע במשא ומתן על הסכם הסחר החופשי ירדן–ארצות הברית (אנ'), הסכם הסחר החופשי הראשון שארצות הברית חתמה עם מדינה ערבית.
הוא חזר לירדן בינואר 2002 כדי לכהן כשר החוץ, שם מילא תפקיד מרכזי בפיתוח יוזמת השלום הערבית ומפת הדרכים למזרח התיכון. הוא כיהן עד אוקטובר 2004, אז זכה בתפקיד סגן ראש ממשלה בדירוג הקבינט בראשות ראש ממשלת ירדן לשעבר עדנאן בדראן, שביקש להמשיך ברפורמה ולכווץ את הביורוקרטיה. הוא כיהן כסגן ראש הממשלה עד נובמבר 2005. בשנת 2005 פיתח את מפת הדרכים הלאומית הירדנית (האג'נדה הלאומית הירדנית), תוכנית רפורמה פוליטית, כלכלית וחברתית ארוכת טווח לירדן. הרכבת התוכנית כללה 450 בעלי עניין ירדנים ומומחים שנתנו פתרונות ומועדים ליישומם. האג'נדה הלאומית מעולם לא מומשה משום שלטענת מועשר, היא סוכלה על ידי קבוצה של אליטות וביורוקרטים פוליטיים, להוטה לשמור על מערכת ממלכתית מבוססת על היכרויות, ולא כזו המבוססת על הכישרון. הפרשן סולטן סוד אל-קסמי (אנ'), טען שאל-מועשר הנוצרי, הודח מהתפקיד כדי לרצות את האחים המוסלמים הירדנים.
בין השנים 2006–2007 היה חבר בסנאט הירדני.
קריירה > קביעת מדיניות בינלאומית

ממרץ 2007 עד 2010 שימש כסגן נשיא בכיר לענייני חוץ בבנק העולמי.
נכון לנובמבר 2020 מועשר משמש כסגן נשיא ללימודים בקרן קרנגי לשלום בינלאומי, שם הוא מפקח על המחקר על המזרח התיכון מוושינגטון די. סי. ומביירות, לבנון. בשנת 2011 נכנס מועשר למועצה המייעצת של מכון האג לצדק עולמי (אנ').
פרסומים

הוא מחברם של שני ספרים:
The Arab Center: The Promise of Moderation. New Haven, CT: Yale University Press. 2008. p. 336. ISBN 978-0300123005.
The Second Arab Awakening: And the Battle for Pluralism. New Haven, CT: Yale University Press. 2014. p. 232. ISBN 978-0300186390.
פרסים

מועשר זכה בפרסים, הכוללים את מדליית העצמאות הירדנית ומסדר כוכב ירדן.
ראו גם

הסכם השלום בין ישראל לירדן
יוזמת השלום הערבית
מפת הדרכים
תוכנית השלום של הנשיא טראמפ
הערות שוליים

↑  Marwan Muasher, Carnegie Endowment for International Peace (באנגלית)
1 2 3 4  "Marwan Muasher". Carnegie Endowment for International Peace. נבדק ב-17 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Noam Chomsky, "Is the world too big to fail?", Salon.com, 21 April 2011.
↑  "Marwan Jamil Al Muasher". World Economic Forum. אורכב מ-המקור ב-26 ביולי 2014. נבדק ב-17 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Marwan Muasher, the Optimist Reformer". Fanack.com. נבדק ב-9 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fanack. "Marwan Muasher, the Optimist Reformer". Fanack.com. נבדק ב-14 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sultan Sooud Al-Qassemi (14 ביוני 2009). "Shameful Plight of the Middle East's Christians". The Huffington Post. נבדק ב-26 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Marwan Muasher Appointed As Senior Vice President, External Affairs; Press Release No:2007/277/EXT". World Bank. 19 במרץ 2007. {{cite news}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  "Advisory Council". The Hague Institute for Global Justice. נבדק ב-17 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300615905171  BnF: cb16209006k (data)  GND: 106292035X  ISNI: 0000 0000 8014 9382  LCCN: n2007075191  NKC: pna2014828555  NTA: 313890684  SUDOC: 138876444  VIAF: 6848641   WorldCat (עם VIAF): 6848641
מעמד האישה - משפט ושיפוט, מסורת ותמורה

| --- | --- |
כריכת הספר הקדמית
כריכת הספר הקדמית
 מידע כללי
 מאת:  מנחם אלון 
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת הקיבוץ המאוחד
 תאריך הוצאה:  2005
 מספר עמודים:  490
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 310003970 ISBN
 הספרייה הלאומית:  002494359
 
מעמד האישה: משפט ושיפוט, מסורת ותמורה הוא ספר עיון מאת השופט פרופ' מנחם אלון (המשנה ה-11 לנשיא בית המשפט העליון), העוסק במעמד האישה כפי שהוא מתבטא במשפט העברי ובחוק במדינת ישראל. כותרת המשנה של הספר היא: "ערכיה של מדינה יהודית ודמוקרטית". הספר פורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד במסגרת ספריית "הלל בן-חיים" למדעי היהדות ומצוטט לעיתים בפסקי דין וחוות דעת משפטיות.
תוכן הספר

הספר נפתח בהקדמה ארוכה המתארת את הליכתה של ההלכה לאחר האמנציפציה ביהדות אירופה ובמרכזים היהודיים שבארצות המזרח וצפון אפריקה. אלון דן במרחב שבין יצירתיות ואיפוק (אקטיביזם והימנעות) בנושא מעמד האישה בספרות השו"ת.
חלק גדול מן הספר מוקדש להצגת ניתוח חוקים ופסקי דין במערכת המשפטית. אלון מרבה להציג חילוקי דעות בדרך פסיקת בתי המשפט ובתי הדין הרבניים ולהשוות את דין המשפט העברי למשפט האנגלי ופסיקות בית המשפט בארצות הברית. בין השאר נידונים  חוק שיווי זכויות האישה (תשי"א -1951), פסק הדין ברנט-אפלשטיין, פסק הדין בפרשת נגר, פרשת אזוגי, פסק דין פדידה (התעללות האיש באשתו), פסק דין וייל (הזכות לקיום יחסי אישות) ופרשת בבלי אותה מבקר אלון הן מצד פסיקת בית הדין הרבני והן מצד פסיקתו של השופט אהרן ברק.
אלון מנתח את סוגיית מתן זכות בחירה לנשים בראשית המאה ה-20 דרך עמדתו השלילית של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, פסיקתו היצירתית של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ועמדות נוספות של הרב יחיאל יעקב וינברג והרב משה פיינשטיין. בתוך כך נידונים סוגיית לימוד תורה לנשים, הסמכת נשים כטוענות רבניות, והכללת נשים בגוף הבוחר של רבנים. בנושא זה דן אלון בהרחבה בפסק הדין שנתן בפרשת לאה שקדיאל החלטה שאפשרה את ישיבתה במועצה דתית.
סוגיות נוספות שנסקרות: ירושת הבת והאישה, מניעת עגינות האישה, הפקעת קידושין (אפקעינהו רבנן לקידושין מיניה) ודיני ההרחקות. סוגיות תפילת נשים בציבור נפרשת תוך התבוננות בפסק הדין "פרשת נשות הכותל", מהמצב ההיסטורי של בית הכנסת ברחבת הכותל ועד דברי הנשיא מאיר שמגר ודעת המיעוט של השופט שלמה לוין בפסק הדין.
ראו גם

מעמד האישה ביהדות
מעמד האישה בישראל
פמיניזם דתי (יהדות)
מעבר שלטון

טקס מעבר השלטון בין נשיא צרפת היוצא ניקולא סרקוזי לבין יורשו פרנסואה הולנד, ב-15 במאי 2012
מעבר שלטון או העברת שלטון בדרכי שלום (באנגלית: transfer of power או peaceful transition) הוא נוהל יסודי בדמוקרטיות, שבו הממשלה היוצאת מעבירה את השליטה למנהיגות החדשה שנבחרה בבחירות בשלום וללא אלימות, כביטוי לרצון הבוחרים ובהתאם להסדרים שנקבעו בחוק. מעברי שלטון דמוקרטיים דורשים את קיומן של מספר מוסדות ונורמות דמוקרטיות חזקות, ובעיקר את נכונותן של מפלגות האופוזיציה לשמש "אופוזיציה נאמנה" (אנ') ולכבד את הכרעת הרוב. מעבר שלטון בדרך בלתי דמוקרטית מכונה הפיכה או הפיכה עצמית.
לרוב המונח מתייחס למעבר בין ממשלות לאחר בחירות בתוך משטר דמוקרטי, אך לעיתים המונח מתאר גם תהליך של דמוקרטיזציה משלטון לא דמוקרטי למשטר דמוקרטי מלא או למשטר כלאיים, כמו בהתפרקות ברית המועצות.
במחקר משנת 2014 של אדם פשוורסקי (Przeworski) מאוניברסיטת ניו יורק, נסקרו כ-3,000 מעברי שלטון בין השנים 1788–2008 ונמצא כי ב-68 מדינות מעולם לא התקיים מעבר שלטון בדרכי שלום. עם זאת, באותו מחקר נמצא שמרגע שבמדינה מתחילה מסורת של העברת שלטון בדרכי שלום, ישנה סבירות גבוהה לכך שהיא תמשיך לנהוג כך גם במערכות הבחירות הבאות.
מקרי בוחן > ארצות הברית

מעבר שלטון בדרכי שלום נחשב באופן היסטורי לנורמה במעברי הנשיאויות בארצות הברית. מעברי השלטון לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1800 בין נשיא ארצות הברית השני, ג'ון אדמס, לנשיא השלישי, תומאס ג'פרסון, נחשבים לאבן דרך חשובה עבור הדמוקרטיה המתהווה בארצות הברית, שכן השניים היו חלוקים ביותר ביניהם ביחס לאופן שבו ראו לנגד עינייהם את ארצות הברית. מאז ועד 2020, המפלגה המפסידה בכל בחירות לנשיאות ויתרה בשלום על השלטון.
מעברי השלטון ממוסדים בין היתר באמצעות טקסים סמליים כמו אירוע השבעת נשיא ארצות הברית. נשיאי ארצות הברית היוצאים משתתפים באופן מסורתי בטקס ההשבעה של יורשיהם, כסמל למעבר שלטון דמוקרטי. אף שהיו כמה נשיאים שסירבו לחגוג ולהשתתף בטקס ההשבעה, לרוב בצל סכסוך פוליטי גדול (אדמס למשל לא נכח בטקס ההשבעה של ג'פרסון), התנהגותם לא פגעה ביציבות מעברי השלטון עצמם.
יתרה מזאת, אף שארצות הברית ידעה ארבע התנקשויות פוליטיות בנשיאי ארצות הברית – אברהם לינקולן (1865), ג'יימס גרפילד (1881), ויליאם מקינלי (1901), וג'ון פיצג'רלד קנדי (1963) – הן לא הובילו לשינוי שיטת השלטון הדמוקרטי.
אולם, בבחירות לנשיאות ב-2020 נרשמה סכנה של שחיקה דמוקרטית ואף הפיכה עצמית, מכיוון שדונלד טראמפ סירב בפומבי להתחייב להעברת השלטון בדרכי שלום אם יפסיד בבחירות. בספטמבר 2020, לאחר הצהרותיו של טראמפ, הסנאט האמריקני העביר פה אחד החלטה המתחייבת מעבר שלטון בדרכי שלום ומתנגדת לכל ניסיון של הנשיא או כל אדם בשלטון לבטל את רצון העם. גם בכירים בעולם העסקי הצהירו הצהרות הקוראות להעברת השלטון בדרכי שלום.
טראמפ הובס בבחירות 2020 על ידי ג'ו ביידן אך סירב לקבל תבוסה. טראמפ שיקר כי התרחשה הונאת בחירות, יזם תוכנית בת שבעה חלקים לביטול הבחירות, ועסק בקמפיין אגרסיבי וחסר תקדים כדי להישאר בשלטון בניסיון הפיכת תוצאות הבחירות לנשיאות. חברי המפלגה הרפובליקנית של טראמפ הביעו תגובות שונות לטענות הכוזבות של טראמפ על הונאה בבחירות. טראמפ הצהיר ב-15 באוקטובר 2020 שהוא יסכים להעברה בדרכי שלום (לאחר תקופה ארוכה של תשובות מעורפלות לשאלה) תוך שהוא עדיין טוען להונאה וניהול מאבק משפטי כדי לנסות לבטל את תוצאות הבחירות.
ב-6 בינואר 2021, המון טראמפיסטי ששולהב בטענות השווא, הסתער על הקפיטול בוושינגטון הבירה בניסיון כושל לשמור על טראמפ בשלטון ולמנוע את ניצחונו של ביידן. ההמון שיבש את ספירת הקולות האלקטורליים ב-2020 במשך מספר שעות. במהלך האירועי נהרגו חמישה בני אדם. מנהיג הרוב בסנאט, מיץ' מקונל, טען כי במקרה ותוצאות הבחירות הללו אכן היו מתהפכות רק בשל ההאשמות של הצד המפסיד, הדמוקרטיה האמריקאית הייתה נכנסנת ל"ספירלת מוות". ב-7 בינואר 2021, טראמפ גינה את המהומות והתחייב למעבר שלטון בדרכי שלום, אם כי מאז שעזב את תפקידו הוא המשיך לחזור על שקרי בחירות באופן שגרתי ולהגן על המהומות.
מקרי בוחן > בלארוס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מקרי בוחן > גאורגיה

מאז התקופה הסובייטית, מעברי השלטון בגאורגיה היו בלתי יציבים, כפי שהתבטא במהפכת הוורדים ב-2003. אולם מאז העברת השלטון ב-2012 מעברי השלטון במדינה נחשבים ליציבים ודמוקרטיים.
מקרי בוחן > ונצואלה

בוונצואלה, לאחר הדחת הדיקטטור מרקוס פרז חימנס, נחתם הסכם פונטו פיחו שבו הוחלט לכבד את תוצאות הבחירות ולאפשר מעבר שלטון תקין. אולם ישנן טענות כי הסכם זה הוביל לניוון ואיפשר בסופו של דבר את עלייתו לשלטון של הוגו צ'אווס.
מקרי בוחן > ישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
לקריאות נוספות

דורון נבות, אשר אריאן, דוד נחמיאס, מעברי שלטון בישראל: השפעות על מבנה הממשל ותפקודו, מחקר מדיניות 23, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2000
מרטוני

מרטוני (בהונגרית: Martonyi) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
במרטוני התגוררו מעט יהודים.
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 33 |  |
| 1880 | 24 | 578 |
| 1910 | 20 |  |
| 1920 | 15 |  |
| 1930 | 21 |  |
| 1941 | 20 | 698 |
מסע הצי הבלטי

תיאור המסע
מסע הצי הבלטי הרוסי היה משט ארוך שנועד להביא חלק גדול מהצי הבלטי (אחד הציים העיקריים של רוסיה) לאוקיינוס השקט שהתחוללה בו באותה עת מלחמת רוסיה - יפן (1904-1905). האוניות פוצלו לשתי קבוצות שקיבלו את השם "השייטת השנייה של צי האוקיינוס השקט" ו"השייטת השלישית של צי אוקיינוס השקט. המסע החל ב-11 באוקטובר 1904 ונמשך עד 27 במאי 1905.
רקע למלחמת רוסיה-יפן

אחד מהגורמים למלחמת רוסיה-יפן הוא יריבות טריטוריאלית מתמשכת סביב המפרץ שכונה על ידי הבריטים בשם פורט ארתור - אתר חשוב בשל היותו בסיס ימי לאוניות גדולות שממוקם על היבשת באזור זה של העולם, בים שאינו קופא בחורף.
במקור, פורט ארתור היה שטח טריטוריאלי של סין אולם הוא נכבש על ידי היפנים ב-1895. רוסיה, בגיבוי של ממשלות גרמניה וצרפת, הביעה מחאה וכך תחת לחץ דיפלומטי ואיום להפעלת כוח ימי הסכימה יפן להחזיר את השטח. מיד לאחר שעשו זאת היפנים השתלטו הרוסים בעצמם על השטח הזה.
ליפנים מעולם לא היה כוח ימי אולם בחשאי וביסודיות הם פעלו על-מנת לייצר כוח כזה.
היפנים הזמינו את האוניות המודרניות והטובות ביותר שרובן נבנו באנגליה. תוך 8 שנים עמד לרשותם צי ימי בראשות האדמירל היהאצ'ירו טוגו הכולל 6 אוניות קרב מודרניות, 20 סיירות, 19 משחתות ו-85 ספינות טורפדו.
ב-1904 היפנים תקפו את פורט ארתור והשמידו את אוניות המלחמה הרוסיות שהיו שם ובמקביל החלו במלחמה יבשתית כדי לכבוש מחדש את השטח. עקב כך החליט הצאר הרוסי להעביר את הצי הבלטי סביב חצי מכדור הארץ על מנת להגן על פורט ארתור. כמפקד המסע נבחר תת-אדמירל זינובי רוז'סטבנסקי.
השייטת השלישית יוצאת לדרך

השייטת השלישית של צי האוקיינוס השקט, אף היא הורכבה מאוניות הצי הבלטי. רוז'סטבינסקי שחשש שהאוניות האלה מיושנות מדי למלחמה בחר להשאירן במעגן הבית, אך האדמירליות שוכנעה שיהיה להם שימוש טוב בקרב. השייטת הורכבה מ-5 אוניות מערכה, 4 סיירות.
למפקד השייטת מונה ניקולאי נבוגטוב והיא יצאה לדרכה בפברואר 1905. השייטת השלישית שאוניותיה היו קטנות יותר מאוניות השייטת השנייה, שנאלצה להקיף את כף התקווה הטובה, עשתה קיצור דרך תעלת סואץ והדביקה את השייטת השנייה במימי הודו-סין ב-8 במאי 1905 (25 באפריל לפי הלוח היוליאני שהיה מקובל ברוסיה בזמנו).
איחוד השייטות וקרב צושימה

עד כמה שהם ידעו לא הבחינו בהם מאז סינגפור ובעת שהתחילו בחציית המיצרים מזג האוויר היה כל כך ערפילי עד שהם לא הצליחו לראות את כל הצי שלהם. רוז'סטבנסקי חילק את טור אוניות המלחמה לשניים, בטור המזרחי שהיה קרוב יותר לאי צושימה היו כל שבע אוניות הקרב העיקריות בנוסף לסיירת אחת. בטור השני שהפליג בנתיב מקביל היו כל שאר הספינות מובלות על ידי אוניות הקרב המיושנות כאשר בראש הטור עמד  ניקולאי נבוגטוב.
אולם אדמירל הצי היפני – טוגו – ניחש מה יהיה המסלול בו יבחרו. הוא מיקם את הצי שלו בקצה קוריאה הדרומית והסיירות שלו פטרלו במייצרים. ב-26 במאי הבחינה הסיירת היפנית שינאנו באוניות הרוסיות וביקשה שישלחו לשם תגבורת אשר לא איחרה להגיע. בבוקר למחרת ב-27 במאי החל קרב צושימה.
אונית הקרב אורל
אונית הקרב נברין
אוניית הקרב הקיסר אלכסנדר ה-III
המשחתת הרוסית ריידבי
לקריאה נוספת

Historical Dictionary of The Russo Japanese War/ Rotem Kowner. Scarecrow Press Inc. 2006
Hisrory of the Russo Japanese WAr. Cassell's. Cassell Company. London 19905-6
Famous Sea Battles.David Howarth. Little'Brown and Company. Boston. 1981
מריקופה (מחוז)

מחוז מריקופה הוא מחוז בדרום-מרכז מדינת אריזונה, ארצות הברית. פיניקס היא בירת המחוז והעיר המאוכלסת בו. שטחה של מריקופה מונה 23,890 קמ"ר, כאשר 62 קמ"ר מתוכם (כ-0.3%) הם מים.
במפקד שנערך ב-2010 נמנו במריקופה כ-3.8 מיליון נפש. צפיפות האוכלוסין במריקופה היא הגבוהה ביותר מבין מחוזות אריזונה, ומדורגת במקום ה-4 מבין מחוזות ארצות הברית בכלל. צפיפות האוכלוסייה במריקופה היא תוצאה מהתפוצצות אוכלוסין שהתרחשה בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21. הגידול המהיר באוכלוסייה השתקף בדירוג של מגזין פורבס שנערך ב-2007 ובו דורגו ארבע מתוך ערי מחוז מריקופה בין עשרת הערים בעלות גידול האוכלוסייה המהיר ביותר בארצות הברית. שלוש הערים באקאיי, סופרייז וגודייר דורגו במקום השני, השלישי והרביעי בהתאמה, והעיר אבונדייל דורגה במקום התשיעי.
מריקופה הוא גם אחד המחוזות הגדולים ביותר בארצות הברית בשטחו, ואילו מבין המחוזות האמריקניים שכוללים עיר בירה מדינתית, מחוז מריקופה הוא הגדול ביותר.
כמחוז בו מתגוררים 60 אחוזים מאוכלוסיית אריזונה כולה, המחוז נחשב למוביל הפוליטיקה של אריזונה, ושמונה מתוך תשעת מחוזות הבחירה לקונגרס של אריזונה, כוללים חלקי שטח של מחוז מריקופה. אף על פי שבירת המחוז והמדינה, פיניקס, יחד עם חלקים מועטים אחרים במחוז, מזוהים עם המפלגה הדמוקרטית; שאר המחוז נחשב מעוז רפובליקני חזק. מאז 1948 כל מועמד רפובליקני ללא יוצא מן הכלל זכה בבחירות במחוז מריקופה. אף המועמד הרפובליקני הכושל, בארי גולדווטר, שבבחירות 1964 הובס והפסיד אף את מדינת מוצאו שלו - אריזונה, מדינת מחוז מריקופה - זכה עם זאת במחוז מריקופה עצמו.
מקור שם המחוז בשמו של שבט המריקופה, קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  לשם השוואה, שטחו גדול יותר משטחן של שבע ממדינות ארצות הברית, כשכל אחת מהן קטנה ממנו.
| דגל אריזונה מדינת אריזונה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | פיניקס |  |
| אזורים גאוגרפיים | אזור ספורד • גרנד קניון • דרום אריזונה • המטרופולין של פיניקס • ההרים הלבנים • השדה הגעשי סן פרנסיסקו • מדבר מוהאבי • מדבר סונורה • עמק מוניומנט • עמק ורדה • פרוזדור השמש של אריזונה • צפון אריזונה • צפון-מזרח אריזונה • צפון מרכז אריזונה • קניון אוק קריק • רמת מגיון • רמת קאיבאב • רמת קולורדו • רמת קוקונינו • רצועת אריזונה • שולי מגיון |  |
| היישובים הגדולים ביותר | פיניקס • טוסון • מסה • צ'נדלר • גלנדייל • סקוטסדייל • גילברט • טמפה • פאוריה • סופרייז • יומה • אבונדייל • פלגסטף • גודייר • לייק האווסו סיטי • באקאיי • קאסה גראנדה • סיירה ויסטה • מריקופה • אורו ואלי |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • היסטוריה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566820405171  ISNI: 0000 0004 0476 4374  LCCN: n81144580  MusicBrainz: 407eee39-0b13-4d48-8210-97b28e808a90  NARA: 10038620  NKC: ge134355  VIAF: 147762058   WorldCat (עם VIAF): 147762058 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד

יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד (בגרמנית: Josias von Sachsen-Coburg-Saalfeld; ‏26 בדצמבר 1737 – 26 בפברואר 1815) היה גנרל בצבא האוסטרי במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית.
ביוגרפיה

יוזיאס נולד ב-26 בדצמבר 1737 בקובורג, לפרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ולאנה סופיה משוורצבורג-רודולשטדט, בתם של לודוויג פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט ואנה סופיה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג. בצעירותו התחנך יוזיאס על ידי יוהאן אוגוסט פון שנפלד וקספר פון ברביסדורף, והשתלם בשפות ובמדעים. בשנת 1755 ליווה יוזיאס את אחותו שרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד בדרכה לחתונתה עם לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין, ולאחר מכן ביקר ברוסטוק, מגדבורג, הנובר ודרזדן.
באותה שנה ליווה יוזיאס את אחותו פרדריקה קרולינה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד לחתונתה עם קרל אלכסנדר, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך בווינה, ומונה על ידי הקיסרית מריה תרזה לריטמייסטר בצבא הקיסרי. יוזיאס השתתף במלחמת שבע השנים, ונלחם בקרב לובוסיץ. בשנת 1757 הוא לחם בקרב על פראג, ולאחר מכן לחם בקרב קולין. לאחר מכן הוא לחם בקרב ברסלאו, ובשנת 1758 הוא נפצע בידו. בשנת 1759 הוא מונה על ידי הזוג הקיסרי למפקד רגימנט של קירסירים - אנסבך, ולאחר מכן השתתף תחת פיקודו של פילדמרשל פון לאודון בקרב ליגניץ וכיבוש שוויידניץ.
ב-30 ביולי 1766 הועלה יוזיאס לדרגת גנרל מיור, וב-1 במאי 1773 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. בין השנים 1778–1788, הוא היה מפקד העיר ברטיסלבה, ובשנת 1785 הוא מונה למושל הכללי של גליציה ובוקובינה. ב-22 באוגוסט 1786 הוא הועלה על ידי הקיסר יוזף השני לדרגת גנרל חיל הפרשים.
במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית שפרצה בשנת 1788 פיקד יוזיאס על קורפוס תחת פיקודו של פון לאודון, והשתתף בכיבוש מולדביה, לכידת חוטין בבסרביה, ובניצחון הגדול בקרב פוקשאן תחת פיקודו של אלכסנדר סובורוב. לאחר הניצחון בקרב רימניק תפס יוזיאס את חלקה הגדול של ולאכיה, כולל בוקרשט, והתקבל בברכה על ידי האוכלוסייה.
בתקופת כיבושה של מולדביה פגש יוזיאס את תרזה שטרופק, וב-24 בספטמבר 1789 התחתן עמה בעיר רומאן, ונולד לו ממנה בן בשם פרידריך. ב-25 באוגוסט 1808 קיבל פרידריך תואר אצולה מפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה, וב-17 בפברואר 1853 נתן לו ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה את התואר "פרייהר פון רומאן", הקרוי על שם מקום הולדתו.
בשנים 1793 ו-1794 פיקד יוזיאס על הצבא בארצות השפלה האוסטריות במהלך המערכה בפלנדריה. בזכות ניצחונו בקרב נירווינדן במרץ 1793 חזר האזור לשליטה אוסטרית. לאחר מכן הוא פלש לצרפת, וכבש את הערים קונדה, ואלנסיין, לה קוסנוי ולנדרסייה. עם זאת, בשל מצוקה קשה, בין היתר בעקבות הפירוד בקרב כוחות בעלות הברית, הוא סבל משורת מפלות קלות מול הצבא המהפכני על הסמבר, ולאחר מכן ספג תבוסה מכריעה בקרב פלרוס.
לאחר מכן הוא נטש את בלגיה, שהדיפלומטים ההבסבורגיים כבר החליטו לוותר עליה. בשל כעסו על כך וביקורתו הגלויה נגד מדיניותו של הברון תוגוט, התפטר יוזיאס מתפקידו כמפקד העליון (רוזן קלרפייט מילא את מקומו) ופרש לקובורג, שם מת מאוחר יותר, ב-26 בפברואר 1815.
מפלגת בוואריה

| --- | --- |

 מדינה:  גרמניה 
 שם רשמי:  Bayernpartei 
 מנהיגים:  יוזף באומגרטנר 
 תקופת הפעילות:  28 באוקטובר 1946 – הווה (78 שנים) 
 אידאולוגיות:  בדלנות, לאומיות באוורית 
 מטה:  מינכן 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-ימין
 bayernpartei.de
 
מפלגת בוואריה (בגרמנית: Bayernpartei; בראשי תיבות: BP) היא מפלגה גרמנית בדלנית הקוראת להפיכתה של בוואריה, המדינה הגדולה בשטחה בגרמניה, למדינה עצמאית.
המפלגה נוסדה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה ובתחילה זכתה להצלחה מרובה בבוואריה (המדינה היחידה בה היא מתמודדת) עם 21% מהקולות הבוואריים בבחירות הכלליות בגרמניה בשנת 1949 (4.2% מכלל הקולות), הישג שזיכה אותה ב-17 מושבים בבונדסטאג. בבחירות לפרלמנט של בוואריה ב-1950 זכתה ב-18% מהקולות וב-39 מושבים, והייתה עד ל-1958 המפלגה השלישית בגודלה בבוואריה.
המפלגה ישבה בכמה ממשלות בבוואריה וחבר פרלמנט מטעמה שימש כממלא מקום ראש הממשלה. לאחר פרשת שחיתות שנחשפה ב-1962 צנחו הישגי המפלגה, וב-1966 לא הצליחה להיכנס לפרלמנט. שנה מאוחר יותר התפצלה המפלגה לשלוש מפלגות אשר שתיים מהן התפרקו מאז. המפלגה רצה בקביעות בכל מערכת בחירות בבוואריה ובגרמניה. הישגה הגדול ביותר מאז שנות הזוהר היה בבחירות למועצת האיחוד האירופי ב-1994, אז זכתה ל-1.6% מקולות הבוחרים. למפלגה, נכון לשנת 2005, 15 נציגים בשבע ערים ומחוזות בבוואריה. בבחירות הכלליות בגרמניה ב-2005 זכתה ב-35,543 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
למפלגת בוואריה, אשר סניפה הראשי במינכן, עמדות בנושאים שונים שאינם קשורים להיפרדות מגרמניה: למפלגה מצע "ירוק" יחסית, והיא קוראת להפסקת השימוש באנרגיה אטומית, לשיפור והרחבת התחבורה הציבורית, לאיסור על ניסויים בבעלי חיים ולשימוש במקורות אנרגיה ניתנים למיחזור. מפלגת בוואריה מגלה תמיכה במפלגות בדלניות אחרות באירופה (בסקוטלנד, חבל הבסקים, קטלוניה, קורסיקה, פלנדריה ועוד).
יונאס האפסטרם

יונאס האפסטרם (בשוודית: Jonas Hafström; נולד ב-27 בפברואר 1948) הוא דיפלומט שוודי. כיהן כשגריר שוודיה בארצות הברית.
ביוגרפיה

האפסטרם נולד בסטוקהולם. ב-1974 סיים ללמוד באוניברסיטת לונד; במשך תקופה מסוימת שימש כיושב ראש גוף הסטודנטים של האוניברסיטה.
ב-1979 החל לעבוד במשרדים של משרד החוץ השוודי בבירה, ולאחר מכן היה מזכיר העיתונות של שר המשפטים השוודי.
מ-1984 ועד 1987 עבד בשגרירות שוודיה בוושינגטון הבירה.
מ-1987 ועד 1991 היה מזכיר העיתונות והיועץ לענייני חוץ של יושב ראש המפלגה השמרנית קארל בילדט, לאחר שהתמנה בילדט לראש הממשלה, המשיך האפסטרם לשמש באותו תפקיד.
ב-2004 מונה לשגריר בתאילנד, בקמבודיה, בלאוס ובמיאנמר. ב-2007 החל לשמש כשגריר שוודיה בארצות הברית.
ב-2008 זכה במדליה מטעם קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה.
טניה אייבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 באוקטובר 1966 (בת 58) שווייץ 
 מדינה:  ארצות הברית, שווייץ 
 השכלה:  מכון יוניון והאוניברסיטה 
 www.taniaaebi.com
 
טניה אייבי (באנגלית: Tania Aebi; נולדה ב-7 באוקטובר 1966) היא מלחית אמריקאית. היא השלימה הקפת סולו על פני כדור הארץ בסירת מפרש באורך 26 מטר בין הגילאים 18–21, והפכה אותה לאישה האמריקאית הראשונה ולאדם הצעיר ביותר (באותה עת) שהפליג מסביב העולם. השיא שלה לא הוכר על ידי גינס, משום שהיא הפליגה בתעלת פנמה, ונדרשה לסיוע. היא גם הפליגה שמונים קילומטרים עם חברה בדרום האוקיינוס השקט. (האישה האמריקאית הראשונה שהשיגה את שיא גינס, היא קארן תורנדייק (אנ')). למרות אתגרים רבים, אייבי הגשימה את מטרתה והוכיחה לאביה שהיא יכולה להשלים משהו.
מסע

לאייבי לא היה הרבה רקע בשייט בהפלגה שלה. בשנת 1984, כאשר אייבי הייתה בת שש עשרה, רגע לפני שסיימה תיכון אלטרנטיבי שנה מוקדם יותר, אביה קנה סירה בבריטניה כדי להשיט אותה חזרה דרך האוקיינוס האטלנטי לניו יורק. אייבי יצאה איתו ותוך שנה הם הפליגו מבריטניה לספרד, פורטוגל, מרוקו, האיים הקנריים, הקריביים, ברמודה וכל קבוצת האיים, בחזרה לעיר ניו יורק. הם הגיעו לשם בשנת 1985. הם עשו זאת כטירונים.
במהלך השייט בן השנה מאנגליה לעיר ניו יורק עם אביה, למדה אייבי את יסודות השיט.
במאי 1985, לפני הקפת העולם, עברה אייבי קורס התכתבויות בניווט אסטרונומי .
לאייבי לא היו כמעט שום ניסיון בשיט או ניווט כשיצאה למסע שלה, ב־28 במאי 1985. היא הייתה בת שמונה עשרה כשיצאה לשייט. לאייבי לא היה מקלט GPS מכיוון שמקלטי GPS אזרחיים לא היו זמינים. במקום זאת, היה לה סקסטנט לניווט אסטרונומי ומאתר כיוון רדיו (Radio direction finder) . היא השתמשה במקטע הראשון במסעה מניו ג'רזי לברמודה כניסיון ימי לסירה שלה והוטרדה מפגמים בייצור שיכלו להיות מתוקנים בקלות אם היו נחשפים לפני היציאה.
תגובות

כששמע אביה על הצעת המסע להקפת העולם, ספנים רבים האשימו את ארנסט אייבי בלקיחת גישה אבירית כלפי בטיחותה של ביתו, הוא השיב לכך: " אני לא הרגשתי שזה חוסר אחריות. זה הרבה פחות מסוכן להיות באוקיינוס כל פני הסתובבות בבארים של הלוואר איסט סייד ב-4 לפנות בוקר."
סירה

אייבי יצאה לדרך בהקפתה בסלופ שלה, בשווי 40,000 דולר, ששמו "וארונה", ב־28 במאי 1985, וחוויית השיט האחרת היחידה שלה הייתה הפלגה של חצי שנה באוקיינוס האטלנטי שעשתה עם אביה, שתי אחיותיה ואחיה. "וארונה" נקראה כך על שם אלוהות וודית הקשורה בשמים, מים, צדק ואמת. הסירה הייתה טיילור 26, גרסה קנדית של Contessa 26, שעלתה 40,000 דולר. חזרתה של אייבי לעיר ניו יורק ב־6 בנובמבר 1987, לאחר נובמבר הקר, דרך חציית האוקיינוס האטלנטי על ורונה הוכרזה באופן לאומי בחדשות בכלי התקשורת.
בהגעתה של אייבי לניו יורק על סיפונה של וארונה, הנשיא רייגן שלח לאייבי הודעה שאומרת:
"כיוונת את האנרגיה והנעורים שלך כנגד אתגר עתיק על פני הימים חסרי גיל, וניצחת."