stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לי סינג-מן
נשיא > התפטרות וגלות

ביולי 1953, לאחר תום המלחמה, החלה קוריאה הדרומית לשקם את עצמה לאחר החורבן שהמיטה המלחמה בכל רחבי המדינה. קוריאה הדרומית נותרה מדינה ברמת פיתוח של העולם השלישי והיה עליה להיסמך באופן נרחב על הסיוע האמריקאי. ב-1956 נבחר לי מחדש למה שנראה ככהונה האחרונה שלו לנשיאות, מאחר שהחוקה של 1948 הגבילה את כהונת הנשיא לשתי תקופות רצופות. עם זאת, זמן קצר לאחר שהושבע, הוא תיקן את החוקה כך שיתאפשר לנשיא המכהן, הוא בעצמו, להתמודד על מספר בלתי מוגבל של תקופות כהונה.
ב-1960, ניצח לי בן ה-84 בבחירות לתקופת הכהונה הרביעית שלו כאשר גרף 90% מקולות המצביעים. ניצחונו הובטח לאחר שיריבו העיקרי מהאופוזיציה, צו ביונג אוק, מת זמן קצר לפני הבחירות שהתקיימו ב-15 במרץ.
לי שאף לכך שבן חסותו, לי קי פונג, ייבחר למשרת סגן הנשיא, תפקיד נפרד מתפקיד ראש הממשלה על פי החוקה שהייתה נהוגה אז. כאשר לי, שהתמודד על המשרה מול צ'אנג מיון (מי ששימש כשגריר קוריאה הדרומית בארצות הברית בתקופת מלחמת קוריאה והיה חבר במפלגת האופוזיציה), זכה בבחירות בהפרש גדול, טענה המפלגה הדמוקרטית שבאופוזיציה שהבחירות זויפו. הדבר עורר את זעמם של חלקים בציבור הדרום קוריאני ב-19 באפריל. כאשר המשטרה ירתה במפגינים בעיר מסאן, נאלץ לי להתפטר ב-26 באפריל עקב הפגנות סטודנטים.
ב-28 באפריל, הוטס לי בחשאי על ידי מטוס דאגלס DC-4 של ה-CIA אל מחוץ לקוריאה הדרומית, כאשר מפגינים צרו על הבית הכחול (מעון הנשיאות בסיאול). במהלך הטיסה, לי ואשתו האוסטרית נגשו לתא הטייס כדי להודות לצוות המטוס. אשתו של לי הציעה לטייס טבעת יהלום, אך הוא סירב באדיבות. הנשיא לשעבר, אשתו ובנו המאומץ עברו לחיות בגלות בהונולולו שבהוואי.
חייו האישיים

בפברואר 1933, פגש לי לראשונה את פרנצ'סקה דונר האוסטרית בז'נבה. באותה עת השתתף לי בכינוס חבר הלאומים ודונר עבדה שם כמתורגמנית. באוקטובר 1934 הם נישאו בניו יורק. דונר שימשה גם כמזכירתו.
מותו

לי סינג-מן מת כתוצאה משבץ מוחי ב-19 ביולי 1965. שבוע לאחר מכן הועברה גופתו לסיאול והוא נקבר בבית הקברות הלאומי של העיר.
הערות שוליים

1 2  Cha, Marn J. (September 19, 2012) 1996, "SYNGMAN RHEE'S FIRST LOVE" (PDF), The Information Exchange for Korean-American Scholars (IEKAS) (12-19): 2, ISSN 10926232, retrieved March 14, 2014
1 2 3  "Syngman Rhee: First president of South Korea". CNN Student News. CNN. Retrieved March 13, 2014.
1 2 3 4 5  Breen, Michael (April 18, 2010). "Fall of Korea's First President Syngman Rhee in 1960". The Korea Times (KoreaTimes.co.kr). Retrieved March 14, 2014
↑  Coppa, Frank J., ed. (2006). "Rhee, Syngman". Encyclopedia of modern dictators: from Napoleon to the present. Peter Lang. p. 256.
↑  Breen, Michael (November 2, 2011). "(13) Syngman Rhee: president who could have done more". The Korea Times (KoreaTimes.co.kr). Retrieved April 7, 2014.
1 2  Cummings, Bruce (2010). "38 degrees of separation: a forgotten occupation". The Korean War: a History. Modern Library. p. 106.
1 2  Hastings, Max The Korean War, New York: Simon & Schuster, 1988 pages 33-34.
1 2  Hastings, Max The Korean War, New York: Simon & Schuster, 1988 page 32.
↑  שם-מקס32
1 2 3 4 5  Hastings, Max The Korean War, New York,Simon & Schuster, 1988 page 33.
↑  United Nations General Assembly Resolution 112
↑  "Details/Information for Canadian Forces (CF) Operation United Nations Commission on Korea". Department of National Defence and the Canadian Armed Forces. November 28, 2008. Retrieved April 8, 2014.
1 2 3  "South Korea (1948-present)". Dynamic Analysis of Dispute Management Project. University of Central Arkansas. Retrieved April 8, 2014.
↑  Croissant, Aurel (2002), "Electoral Politics in South Korea" (PDF), Electoral politics in Southeast & East Asia, 370 VI, Singapore: Friedrich-Ebert-Stiftung, page 237
↑  astings, Max The Korean War, New York: Simon & Schuster, 1988 page 38.
↑  Hastings, Max The Korean War, New York,Simon & Schuster, 1988 page 42.
↑  "The National Committee for Investigation of the Truth about the Jeju April 3 Incident". 2008. Retrieved 2008-12-15.
↑  Hastings, Max The Korean War, New York: Simon & Schuster, 1988 page 239.
↑  "Syngman Rhee". South Korean President. Find a Grave. Feb 20, 2004. Retrieved Aug 19, 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267017505171  PLWABN: 9812358984005606  BIBSYS: 3017593  BnF: cb119936243 (data)  CiNii: DA05377301  GND: 118788566  ISNI: 0000 0000 8124 6715  LCCN: n80079491  NARA: 10567850  NDL: 00626760  NKC: jo2015889955  NLA: 35387817  NLK: KAC200506341  NTA: 071085637  RERO: 02-A025617217  SELIBR: 137933  SNAC: w6s182r1  SUDOC: 028015843  Trove: 934862  VIAF: 46770135   WorldCat (עם VIAF): 46770135 
לי סינג-מן לפני הפגישה עם נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט – 1905
לי סינג-מן עם הגנרל דאגלס מקארתור - 1944
טקס ההשבעה של ממשלת קוריאה הדרומית, 15 באוגוסט 1948
סינג-מן לי מעניק מדליה לאדמירל משנה רלף א. אופסטי, מצי ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה, 1952
תמונתו של לי סינג-מן על מטבע של מאה וון
יחסי החוץ של שווייץ

יחסי החוץ של שווייץ הם יחסי-החוץ הדו-צדדיים שמקיימת הקונפדרציה השווייצרית עם המדינות השונות ברחבי העולם, יחסי החוץ של שווייץ הם תחום האחריות העיקר של המחלקה הפדרלית לענייני חוץ של שווייץ (FDFA) (אנ') אך חלקם נתונים לאחריות מחלקות אחרות באספה הפדרלית של שווייץ.
בעלי דרכון שווייצרי יכולים לבקר ב-186 מדינות ללא אשרת כניסה.
היסטוריה

סעיף 54 בחוקה השווייצרית משנת 1999 קובע כי השמירה על עצמאותה ורווחתה של שווייץ היא מטרת-העל העיקרית ביחסי החוץ של שווייץ, מתחת למטרה זו מסמנת החוקה יעדים נוספים שמנחים את מדיניות החוץ של שווייץ:
להקל את הצורך והעוני בעולם;
לקדם כבוד לזכויות-אדם ודמוקרטיה;
לקדם דו-קיום שליו בין עמים;
לקדם שמירה על משאבי הטבע.
יעדים אלו שקבעה החוקה מעידים על המחויבות השווייצרית לקיים פעילויות חברתיות, כלכליות, והומניטריות התורמות לשגשוג ולשלום העולמי, דבר זה בא לידי ביטוי בפעילות הדיפלומטית השווייצרית, בסיוע למדינות מתפתחות ונחשלות, ותמיכה בהרחבת החוק הבינלאומי ובמיוחד במשפט ההומניטרי.
שווייץ היא המדינה השנייה בעולם (אחרי שוודיה) שנקטה במדיניות נייטרלית; משכך, באופן מסורתי נמנעת שווייץ מכריתת בריתות הכרוכות בפעולה צבאית, פוליטית או כלכלית-ישירה, העלולה להפר את הנייטרליות בה נוקטת המדינה מאז קונגרס וינה שהתקיים בשנת 1815; דוגמה למסורת זו ניתן לראות בכך ששווייץ לא הצטרפה לנאט"ו וכן שאינה חברה באיחוד האירופי; עם זאת בשנים האחרונות הרחיבה שווייץ את היקף הפעילות בה היא משתתפת מבלי לפגוע בנייטרליות של המדינה, כחלק מהשינוי במדיניות הצטרפה שווייץ לאו"ם בשנת 2002 ובאיחור רב בכלל, ובפרט בהשוואה למדינות אירופה.
שווייץ מקיימת יחסים דיפלומטיים כמעט עם כל מדינות העולם; והיא אף שימשה כמארחת של מספר ועידות אמנה בינלאומיות וכמתווכת נייטרלית.
שווייץ בכלל והעיר ז'נבה בפרט היא ביתם של ארגונים בינלאומיים רבים, ממשלתיים ושאינם-ממשלתיים, בהם מספר ארגונים המסונפים לאו"ם כגון ארגון הבריאות העולמי, ואיגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי שהוקם ב-17 במאי 1865 והוא הארגון הבינלאומי הראשון בהיסטוריה; כמו כן בשווייץ גם שוכנים ארגונים בינלאומיים אחרים כמו הצלב-האדום, הוועד האולימפי הבינלאומי, ואיגוד השידור האירופי (ה-EBU). בז'נבה נמצא גם ארמון האומות.
היסטוריה > האומות המאוחדות

מאז שנת 1948 הייתה שווייץ במעמד של משקיפה בעצרת הכללית ובמועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם, למרות זאת לא הייתה לה הזכות למושב במועצת הביטחון כמו למדינות החברות. בשנת 1986 נערך בשווייץ משאל-עם על הצטרפות לאו"ם, אך כשני-שלישים מהשווייצרים התנגדו להצעה והיא נדחתה; ההחלטה להצטרף לאו"ם התקבלה ברוב קטן לאחר משאל-עם שנערך בחודש מרץ 2002, ועם פתיחת העצרת ה-57 של האו"ם ב-10 בספטמבר באותה השנה הפכה שווייץ לחברה ה-190 באו"ם והייתה למדינה הראשונה שהצטרפה לאו"ם במשאל-עם.
שווייץ שותפה ברבים ממוסדות ותוכניות האו"ם בהם נציבות האו"ם לפליטים, התוכנית הסביבתית של האו"ם, אונסק"ו, ארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי, ועידת האו"ם לסחר ופיתוח, ואיגוד הדואר העולמי - שהוקם בברן ב-9 באוקטובר 1874 והוא הארגון הבינלאומי השני בהיסטוריה.
היסטוריה > האומות המאוחדות > תמיכה בסנקציות שהוטלו על-ידי האו"ם

שווייץ הצטרפה להגבלות שהוטלו על עיראק ב-6 באוגוסט 1990, ארבעה ימים לאחר הפלישה לכווית, אף על פי שעדיין הייתה רק במעמד של משקיפה באו"ם; ב-25 ביוני 2003, לאחר נפילתו של סדאם חוסיין ובהתאם להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם, הקלה ממשלת שווייץ על רבות מהסנקציות שהוטלו כנגד עיראק, ההגבלות שבוטלו היו הגבלות על המסחר, הטיסות, והפיננסים; אך ההגבלות של אמברגו הנשק והקפאת הנכסים נותרו בתוקפן; בראשית שנות ה-2000 הצטרפה שווייץ לסנקציות שהוטלו כנגד אפגניסטן וארגון הטליבאן, ההגבלות כללו בין היתר הגבלות טיסה ליעדים בינלאומיים על חברת התעופה האפגנית אריאנה (לאחר נפילת בטליבאן ב-2001, הוסרו מגבלות התעופה מתוך מחווה של רצון טוב, אולם ב-2006 בשל ליקויי בטיחות נאסרה טיסת החברה לאיחוד האירופי.) והגבלות הקשורות לגידול ותעשיית האופיום באפגניסטן ששימשה למימון ארגון הטליבאן; כמו כן הצטרפה שווייץ לסנקציות שהוטלו על לוב בעקבות האסון בהפלת טיסה 103 של פאן-אם.
לאחר מתקפת הטרור ב-11 בספטמבר 2001, הכירה שווייץ בארגון אל-קעאידה והארגונים התומכים בו כארגון טרור ויותר מ-200 אנשים וחברות הקשורים לטרור בינלאומי נכללו ב'רשימה שחורה' ונכסיהם הוקפאו; כמו כן חסמו הרשויות בשווייץ כ-72 חשבונות-בנק שנחשדו בקשר לטרור ובהיקף של 22.6 מיליון דולרים.
שווייץ תמכה אף באמברגו-הנשק שהוטל על סרביה-ומונטנגרו בשנות הלחימה בבוסניה, ועל סיירה לאון וארגון אוניטה (UNITA) באנגולה בשל חלקן בכריית יהלומי-דמים. ב-15 באוקטובר 2003 הוסרו הגבלות ייבוא יהלומים-גולמיים מסיירה לאון והוסרו חלק מההגבלות שכנגד לוב.
היסטוריה > האיחוד האירופי וארגונים נוספים

שווייץ חברה בארגונים אירופיים ובינלאומיים נוספים בהם בין-היתר: הארגון לשיתוף-פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), מועצת אירופה, הארגון לביטחון ושיתוף-פעולה באירופה (OSCE), והארגונים: ארגון הסחר העולמי, ואיגוד הסחר החופשי האירופי שמושבם אף נמצא בשווייץ, כמו כן שווייץ חתומה ומיישמת את אמנת שנגן; עם זאת, בשונה משאר שכנותיה (למעט ליכטנשטיין) שווייץ אינה חברה באיחוד האירופי ואף אינה חברה באזור הכלכלי האירופי שבו חברות כל שכנותיה מכיוון שהממשלה השווייצרית ראתה בו כצעד ראשון לקראת הצטרפות לאיחוד; בשנת 1992 הצטרפה שווייץ לבנק העולמי ולקרן המטבע הבינלאומית.
שווייץ חתמה על הסכם 'שלום נצחי' עם צרפת כבר בראשית המאה ה-16, שווייץ מכוננת יחסים דיפלומטיים עם מדינות רבות באירופה החל מראשית המאה ה-19 כגון עם שוודיה, פורטוגל, הולנד ודנמרק - שעמה חתמה שווייץ על ברית ידידות ב-10 בפברואר 1875.
היסטוריה > האיחוד האירופי וארגונים נוספים > שמירה על השלום

אף על פי ששווייץ לא הצטרפה רשמית לכוחות שמירת השלום של האו"ם, היו מקרים בהם שרתו גם שווייצרים, כמו כן אף על פי ששווייץ אינה חברה בנאט"ו, ב-1996 הצטרפה שווייץ לשותפות לשלום של נאט"ו, ושלחה כוחות לתמיכה בארגון לביטחון ושת"פ באירופה (OSCE) שפעל בבוסניה, ביוני 2001 הצביעו השווייצרים בעד פריסת כוחות חמושים במשימות בינלאומיות של האו"ם או ה-OSCE לשמירת השלום, וכן על שיתוף פעולה עמוק יותר באימוני צבא. כמו כן, מאז 1999 משתתף הצבא השווייצרי במשימת שמירת השלום של כוח קוסובו (KFOR).
היסטוריה > ייצוג גורמים זרים ותיווך

שווייץ שימשה כמייצגת של מדינות רבות שלא קיימו ביניהן יחסים דיפלומטיים, ובמיוחד בעת מלחמת העולם השנייה כששוויץ קיבלה כ-219 מנדטים לייצג 35 מדינות באופן רשמי, דוגמה לכך ניתן לראות כשלאחר המהפכה הקובנית בשנת 1959, תיווכה שווייץ ביחסים שבין קובה למדינות אחרות באזור. וכן בין הודו ופקיסטן לפני הסדרת היחסים ביניהן.
כמו כן שווייץ שימשה כמתווכת נייטרלית ביישוב או משא-ומתן בין צדדים יריבים, כגון: בין ישראל-למצרים - לאחר מלחמת יום-כיפור התקיימה בשווייץ ועידת ז'נבה (1973) במטרה למצוא פתרון לסיום הסכסוך, מוועידה זו למעשה יצא רק הסכם הפרדת הכוחות, רק מאוחר יותר ב-4 בספטמבר 1975 נחתם בז'נבה הסכם הביניים בין ישראל למצרים שבעצם סלל את הדרך להסכם השלום בין ישראל למצרים שנחתם ב-26 במרץ 1976; וכן בין ארצות-הברית לאיראן - לאחר משבר בני הערובה בטהראן, ולאחר חיסול קאסם סולימאני; ככלל מאז ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לאיראן לאחר המהפכה האיראנית, שולחת ארצות הברית נציגים דיפלומטים היושבים בשגרירות שווייץ בטהראן, ומאידך איראן שלחה נציגים לשגרירות פקיסטן בוושינגטון הבירה. שווייץ ארחה את הישיבות הראשונות של מעצמות העולם עם איראן בנושא סוגיית הגרעין, מה שהוביל להסכם הביניים בז'נבה (2013) ובהמשך להסכם הגרעין שנחתם בווינה ב-14 ביולי 2015; כמו כן מילאה שווייץ תפקיד מרכזי בתיווך בסכסוך בסודאן וביישוב הסכסוך הפנים פלסטיני בין החמאס לפת"ח.
בנוסף לכך, שווייץ אחראית על הייצוג הדיפלומטי והקונסולרי של ליכטנשטיין בעולם דרך הנציגויות הדיפלומטיות של שווייץ, אלא אם כן מעדיפה המדינה לשלוח נציג משלה; על פי הסכמים שנחתמו לבקשת ליכטנשטיין בשנת 1919 לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, גם בהגנה הלאומית על המדינה והאינטרסים הלאומיים מסתמכת ליכטנשטיין על שווייץ שכן לליכטנשטיין אין צבא משלה ובשוויץ קיים גיוס חובה; עם זאת מספר תקריות צבאיות-קלות שלא משכו תשומת-לב ונפתרו בהתנצלויות מצד שווייץ, אירעו בגבול בין המדינות. למדינות יחסים קרובים במיוחד (ולהן מספר מאפיינים משותפים כגון ששתיהן דוברות גרמנית ואינן חברות באיחוד האירופי) הכוללים שיתופי-פעולה נרחבים והמדינה אף עושה שימוש בפרנק השווייצרי שכן למדינה אין מטבע משל עצמה.
כיום מייצגת שווייץ בין-היתר את האינטרסים של ארצות הברית וקנדה באיראן, האינטרסים של איראן וערב-הסעודית זו בזו, והאינטרסים של גאורגיה ורוסיה זו בזו.
ראו גם

פוליטיקה של שווייץ
מפת המדינות המקיימות יחסים דיפלומטיים עם שווייץ
אמנת ז'נבה הראשונה, בז'נבה המספר הרב ביותר של ארגונים בינלאומיים
פגישת שרי החוץ של ארצות הברית, האיחוד-האירופי, בריטניה, גרמניה, צרפת, סין, רוסיה ואיראן על הסכם הביניים של סוגיית הגרעין האיראני. ז'נבה 2013.
יוסף אלטמן

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1818 כ"ה בתמוז תקע"ח הדוכסות הגדולה של באדן מוסבך (אנ'), הדוכסות הגדולה של באדן 
 פטירה:  1 בנובמבר 1874 (בגיל 56) כ' בחשוון תרל"ה הדוכסות הגדולה של באדן קרלסרוהה, הדוכסות הגדולה של באדן 
 השכלה:  הקלויז במנהיים, ישיבת וירצבורג, אוניברסיטת וירצבורג ואוניברסיטת היידלברג
 תקופת הפעילות:  ? – 1 בנובמבר 1874 
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית בגרמניה
 רבותיו:  הרבנים יעקב אטלינגר, ויצחק דב במברגר
 תלמידיו:  הרב אליעזר ליפמן קאהן, רבי שלמה קרליבך (ליבק)
 בני דורו:  הרש"ר הירש, הרב מאיר להמן הרב עזריאל הילדסהיימר
 חיבוריו:  קונטרס פני זקן
 
הרב יוסף יוזל הכהן אלטמן (בכתיב מיושן: אלטמאנן; בגרמנית: Josef Altmann; כ"ה בתמוז תקע"ח, 29 ביולי 1818 – כ' בחשוון תרל"ה, 1 בנובמבר 1874) היה רב, פוסק וממנהיגי יהדות באדן. כיהן כמזכיר של "המועצה העליונה היהודית של באדן" (גר') והיה בה חבר רבני. היה רבם של רבים מרבני יהדות גרמניה בדור שאחריו וכינויו היה ה'אובר ראט' (חבר מועצה בכיר).
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

נולד במוסבך (אנ') ליחיאל מיכאל אלטמן שהיגר מכפר קטן בצ'כיה ליד רנשבורג ולרבקה לבית הלד- שטרן מקילצהיים (גר') הרב אלטמן היה רביעי מתוך שבעה ילדים. אביו נפטר כשהיה בן 12. בגיל 14 נשלח ללמוד בבית ספר תיכון בקרלסרוהה ואחריו עבר ללמוד בקלויז של מנהיים אצל הרב יעקב אטלינגר, בעל ערוך לנר, שם למד חברותא עם הרב אליקים געטשליק שלזינגר, לימים דיין בהמבורג.
בשנת ת"ר (1840) התמנה הרב יצחק דב במברגר לרב העיר וירצבורג והקים שם ישיבה. הערוך לנר, שעזב את מנהיים בתקצ"ו (1836), ארבע שנים קודם לכן, יעץ לאלטמן לעבור לישיבת הרב במברגר, ולאחר שלמד בה ארבע שנים, בשנת תר"ד (1844), עבר לאוניברסיטת וירצבורג ולמד בה שני סמסטרים (שנה אחת). לאחר שעזב את וירצבורג השלים את לימודיו באוניברסיטת היידלברג ועבר את הבחינות לקבלת תואר רשמי של "מועמד לרבנות".
בחודש שבט תר"ו (פברואר 1846) נשא לאישה את מינה מינקה בת ר' אפרים גיפל מוסבכר במוסבאך, וכן בשנה זו הוסמך לרבנות. נולדו להם שלושה עשר ילדים, שניים מהם נפטרו בינקותם.
ביוגרפיה > ה"אובר ראט"

לאחר מתן האמנציפציה ליהודי גרמניה, הוכרה יהדות באדן על ידי הנסיך כ"דת נסבלת המוכרת על ידי המדינה", מה שגרם ליהודים להחשב כאזרחים לכל דבר, וללא קהילה יהודית אוטונומית כמו שהיה עד אז. בשנת תקס"ט (1809), יצא "הצו היהודי(גר')" המחייב את היהודים בבאדן לדאוג לעצמם לחינוך כללי, חינוך דתי, עריכת טקסים ציבוריים, מתן תעודות נישואין, תפילה לשלום המלכות וכן כל שירותי הדת. בעקבות כך, הוקמה "מועצה עליונה כנסייתית" (Oberrat der Israeliten Badens(גר')) עבור יהודי באדן, על מנת להעניק שירותי דת ליהודים, כגון הכשרת רבנים, מורים, שוחטים וחזנים. המועצה הורכבה משני חברים רבניים, שני חברי מועצה לא רבניים, שלושה נציגי מחוזות, מפקח נוכרי, ומזכיר. הדוכס הגדול מינה את אלקן רויטלינגן למזכיר המועצה הראשון בשנת תקס"ט (1809), ובשנת 1814 התמנה נפתלי אפשטיין ושימש כמזכיר המועצה עד סמוך לפטירתו.
פועלו הציבורי

בשנת תרי"א (1851) עבר אלטמן לקרלסרוהה והתמנה למזכיר המועצה, שם התעמת עם חברי המועצה הרפורמים. מינויו השנוי במחלוקת גרם לחבר מועצה ליבראלי להתפטר. באלול של שנה זו, הערוך לנר כבר פונה אליו בתואר "מורה צדק בקרלסרוהה".
בחודש ניסן תרט"ו (אפריל 1855) מונה לחבר רבני במועצה, תפקיד שכיהנו בו לפניו בין השאר הערוך לנר ור' אשר וולרשטיין בן השאגת אריה. בשנת תרכ"ב יסד קופה לצורכי הציבור, ולאחר שראה שהחינוך היהודי בשפל המדרגה החליט לגייס תרומות ולהקים סמינר למורים. מינה את הרב צבי הירש פלאטו, חתנו של רש"ר הירש ולימים אב"ד קלן, למנהל הסמינר עד שנת תרל"ו. בשנת תרכ"ה יסד קרן עבור אלמנות ויתומים של חזנים ומחנכים יהודים.
פועלו הציבורי > לימוד תורה

הוא לימד שיעורים בהלכה לצעירים והדריך אותם בלימודי הוראה על מנת להכינם לסמיכה, וכן הוא העביר שיעור יומי בביתו במשניות לקבוצה שהמשיכה את הלימוד אף לאחר מותו עקב פועלה של רעייתו. הוא הקים ישיבה, לימד בה בשיטה הישיבתית הקלאסית ונהג "לדבר בלימוד" עם תלמידיו בביתו. הרבה להשמיע באוזני תלמידיו את חידושי הערוך לנר והרב במברגר אותם שמע בעצמו מפיהם, כמו כן היה מלמד פירושים על התנ"ך, סדר התפילה, רעיונות מוסריים וביאורים באגדות חז"ל. נהג להעביר שיעורים בהלכה לתלמידי הגימנסיה בקרלסרוהה שבה למד בנערותו.
מתלמידיו:
הרב אלחנן גומפרץ, אב"ד המבורג.
הרב אליעזר ליפמן קאהן, אב"ד ויסבאדן.
הרב אליעזר שלזינגר רב מחוז ברטן בבאדן.
הרב אשר מארקס אב"ד עדת ישורון דרמשטט.
הרב דוד האנובר אב"ד וונדיסבק.
הרב יהודה לייב לוינשטיין אב"ד מוסבאך.
הרב יעקב ברט, ראש קהילת פלהינגן ומורה בסמינר לרבנים בברלין.
הרב שלמה קרליבך, אב"ד ליבק.
פועלו הציבורי > הנהגתו

בישיבתו לא למדו לימודי חול, אך השמיע את דעתו לתלמידיו כי להבנת התורה כראוי צריך לדעת כמה חכמות כמו מתמטיקה ומדעים.
פועלו הציבורי > הפרדת הקהילה בקרלסרוהה

בסוף חיי ר' אשר וולרשטיין ניסו עשרה משפחות להקים בעיר "טמפל" אך שר הפנים אסר עליהם וחייבם להמשיך לשלם מיסים לקהילה כשאר החברים. בתחילת שנות ת"ר (1840) התחילה הרפורמה בעיר להתפתח, ובשנת תרי"א הגיע אלטמן לעיר לאחר שהחרדים התחילו להתארגן באגודה משלהם. בשנת תרט"ו (1855) שלח אלטמן מכתב חריף אל משה פראגר(גר'), הרבינר הרפורמי של יהודי מנהיים, בו פסל לחלוטין את הטמפל הרפורמי שהוקם שם, ואת הסידור ה"מתוקן". אלטמן איים על פראגר כי אם לא יחדל ממגמותיו הקיצוניות- ייאלץ האוברראט לפנות אל שר הפנים בתביעה לפטר אותו ממשרת רב עירוני במנהיים. תומכי פראגר החתימו עצומות כנגד האיומים אך ללא הועיל ואלטמן לא חזר בו מהצהרתו.
בשנת תרי"ט (1859) המצב החמיר, ובהוראת הרש"ר הירש והרב במברגר הוקמה קהילה נפרדת בקרלסרוהה, ועקב כך נשות החרדים הפורשים נאלצו לטבול בקהילות סמוכות עקב המחיר המופקע שנתבע מהם על ידי הקהילה הרפורמית (50 זהובים).
אלטמן, למרות תמיכתו בהקמת הקהילה הנפרדת נשאר במועצה העליונה ונאבק במתינות ברפורמים, ולמרות זאת הרפורמים נלחמו בו. חברותו במועצה הביאה אותו להתלבטויות רבות, והוא אף ספג ביקורות מרש"ר הירש על חלק מצעדיו כחבר המועצה. למרות הפרישה, עד שנת תרכ"ח (1868) המועצה העליונה המשיכה לפעול על שתי הקהילות, אולם אז הוכנס עוגב לביהכנ"ס והסידורים הוחלפו בסידורים "מתוקנים". למרות צערו הרב על הכנסת העוגב (שניגן רק בימי חול), אלטמן לא פרש מהמועצה העליונה מחשש שיקום תחתיו רבינר רפורמי מה עוד שהעוגב ניגן רק בימי חול מה שמתיר לאורתודוקסים כניסה אליו. מספר שנים אחרי פטירתו, בעקבות טענות שונות נאלצו בניו להוכיח כי הרב לא התיר את נגינת העוגב. בשנת תרכ"ט עם תחילת פעולת העוגב נאסר על האורתודוקסים להיכנס לבית הכנסת על ידי רש"ר הירש והם הקימו את "קהל עדת ישורון", חדלו לשלם מיסים וקיבלו אישור מהערכאה השיפוטית העליונה בבאדן. בראשות הקהילה החדשה עמד הרב גדליה גויטיין(גר')
. גם חרדים שלא פרשו הגיעו לבית הכנסת של הקהילה הפורשת, וכן שלחו את ילדיהם לבית הספר של הקהילה. הקהילה החדשה הייתה מבוססת כלכלית, והחזיקה מקוה, בית קברות, מאפייה, מסעדה וג' אטליזים. הפרישה נעשתה ברוחו של הרב במברגר שביקש לצמצם ככל האפשר את פער ההפרדה.
למרות השתייכותו של אלטמן לקהילה הכללית הייתה לו אחריות כלל קהילתית והוא נשאר במועצה העליונה. המועצה, שרוב חבריה היו רפורמים הוציאה הודעה ארוכה נגד פרישת האורתודוקסים ורש"ר הירש הגיב בחריפות על הודעה זו באיגרת ארוכה התומכת בפורשים.
פטירתו

בשבת וירא ה'תרל"ה דרש אלטמן בביתו לחברי הקהילה על מצות הכנסת אורחים, לופתע חש ברע ומצבו הידרדר. הוא הושכב במיטתו ונפטר במוצאי השבת, בשעה 2:00 בלילה. הוא הובא לקבורה למחרת, בכ"א בחשוון, 1 בנובמבר 1874. בביתו הספידו אותו שניים מבניו, ור' עזריאל הילדסהיימר ור' אשר מארקס מדרמשטאדט. בבית הקברות הספיד הרב הרפורמי וילשטטר, ולאחריו דיבר ד"ר פריימן[דרושה הבהרה] שקרא בהספדו לחרדים לחבור לקהילה הכללית. הרב מאיר להמן, שהספיד אחריו, כלל בהספדו תגובה חריפה לדבריו של פריימן.
אשתו נפטרה בניסן תרמ"ח (1888) בת 63. בהלוייתה השתתפו רב העיר שוורץ, וילשטטר, מנדל הירש, הרב מארקס מדרמשטט והרב סיני שיפר, רב קהל עדת ישורון קרלסרוהה.
הערות שוליים

↑  שם הכפר: בישופטייניץ (אנ')
↑  התאריכים ע"פ הערך עליו באנציקלופדיה על רבנים בגרמנית-
Biographisces Handbuch der Rabbiner, Teil I: Die Rabbiner der Emanzipationzeit in den deutschen, bohemishen und grosspolnischern Laendern,1781-1871 dearbeitet von Carsten Wilke, Teil 1, Muenchen: K.G. Saur, 2004. No: 0043 ALTMANN joseph-josl.
↑  בגרמניה של אז היה נהוג שיהודי העיר מממנים כעשרה למדנים שילמדו כל הזמן ובראשם תלמיד חכם גדול.
↑  במאמר בירושתנו נכתב שנפתלי אפשטיין היה הראשון, אך בויקיפדיה הגרמנית מוסיפים את אלקן רויטלינגן לפניו.
↑  נפטר בשנת תרי"ב (1852)
↑  זאת על פי המאמר בירושתנו, אך הוא מציין שם שע"פ אנציקלופדיה לרבנים בגרמנית הוא הגיע לקרלסרוהה שנתיים קודם.
↑  שו"ת בניין ציון ח"ב קיד.
↑  בכך הקדים את הרב במברגר שהקים סמינר למורים בוירצבורג.
↑  פני זקן עמ' 17. יש לציין כי אף הגרי"ד במברגר לא היה בעד לימוד רשמי של לימודי חול, אך למד לבד "על טהרת הקודש"
↑  ירושתנו כרך ג', עמ' כ"ט. יש לציין שהיה זה לפני שהגרי"ד במברגר התוועד עם מתנגדי הפרישה בפרנקפורט, ואף הוא הורה שצריכים לייסד בית קברות חדש ללא כל נקיפות מצפון. שם, וב"נשיא הלויים", בתוך "כתבי הגרי"ד במברגר" עמ' תקמ"א.
↑  לפרטים יותר מדויקים ראה ב(גר')
↑  פעולה זו נידונה בפוסקים, ראו שו"ת מלמד להועיל ח"א סי' ט"ז, מטה לוי ח"ב סי' ו'.
↑  אלה דברי הברית עמ' יז, כח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520591205171  VIAF: 315202445   WorldCat (עם VIAF): 315202445
אלולה אנגדה

| --- | --- |

תמונה מ-1890
 לידה:  1847 מאנווה שבמחוז תמביין שבחבל תיגראי
 פטירה:  15 בפברואר 1897 (בגיל 50 בערך) עדווה, אתיופיה 
 מדינה:  אריתריאה 
 כינוי:  אבא נגה
 תקופת הפעילות:  1871–1897 (כ־26 שנים)
 דרגה:  גנרל (ראס)
 פעולות ומבצעים
 קרב מיי זולאו :1871  קרב גונדית :1875   קרב גורה :1876  קרב כופית :1885 קרב דוגאלי :1887  קרב מטמה :1889 קרב עדווה :1896
 תפקידים אזרחיים
 מושל מארב מלאש(אריתריאה)
 הנצחה
 נמל התעופה הבינלאומי ע"ש אלולה אבא נגה במקלה.
 
אלולה לבוש בבגד ערבי-מצרי, שלל מלחמה מקרב גורה.
אָלוּלַה אְנְגְדָה (בגעז: ራስ አሉላ እንግዳ‏; 1847 – 15 בפברואר 1897) הידוע יותר בשם "רָאס אָלוּלַה" ולעיתים כאבא נגה ו"וודי קובי" היה מצביא אתיופי, מושל מחוז והאיש השני בחשיבותו באימפריה האתיופית בתקופת כהונתו של הקיסר יוהנס הרביעי. אלולה הופקד על שמירת גבולה הצפוני של אתיופיה, והוביל את הצבאות האתיופים לניצחונות על האיטלקים, המצרים והסודאנים המהדיסטים.
בימינו מהווה אלולה גיבור לאומי באתיופיה בכלל ובמדינת תיגראי בפרט. בעידן הפוליטיקה האתנית עקב הסכסוכים בין החזית העממית לשחרור תיגראי לחזית העממית לשחרור אריתריאה, יש אריתראים הרואים בראס אלולה שליט לא לגיטימי (יש שיאמרו קולונייזר) וזאת מכיוון שהוא מונה לשליט חמסיין (אריתריאה) לאחר הדחת השליט המקומי ראס וולדה מיכאל בידי קיסר אתיופיה התיגריני יוהנס הרביעי.
לעומת זאת, יש תגרים באריתריאה שרואים בו בוגד אשר שיתף פעולה עם הקיסר מנליק השני ביצירת קולוניית אריתריאה ופיצול העם התגרי בין שני צידי הגבול.
ביוגרפיה

אלולה נולד בכפר מאנווה שבמחוז תמביין שבחבל תיגראי למשפחת איכרים ב-1847. אלולה היה בנו של אנגדה אקובה, למרות היותו בן איכרים אלולה גדל עם בני האצילים והיה אהוב משום שיצג דמות אריסטוקרטית, מלאת חוש הומור וידידותי, ולמרות מוצאו היה אהוב על ידי האצילים המקומיים.
תחילה שירת בחצרו של הראס אראיה דמצו, ולאחר מכן עבר לשרת בחצרו של אחיינו מושל תיגראי הדאג'זמץ' קאסה מרצ'ה והפך ליד ימינו, והשתתף גם בקרב נגד וואגשום גובזה (שהיה גיסו של דאג'זמץ' קאסה) בשנת 1871. לאחר הניצחון בקרב זה קאסה הוכתר לקיסר אתיופיה בשם יוהנס הרביעי.
ביוגרפיה > נגד מצרים

במהלך אמצע המאה ה-19 החלה מצרים, בראשותו של הח'דיו איסמעיל פאשא, לפעול באופן עצמאי מהאימפריה העות'מאנית. חזונם של המצרים היה הקמת אימפריה בצפון מזרח אפריקה, הכוללת את אתיופיה ומקורות הנילוס, והם החלו את התפשטותם בסיפוח העיר מאסאווה ואזור סודאן של היום, ומשם דרומה אל עבר תיגראי ומזרחה על עבר סולטנות אוסה.
האתיופים כשלו בניסיונם לסיים את הלחימה בדרכים דיפלומטיות, ולכן הכריזו על מלחמה על מצרים ב-23 באוקטובר 1875. הקיסר האתיופי יוהנס הפקיד את החזית כנגד המצרים בידי יד ימינו, אלולה, ובבוקר ה-16 בנובמבר פגש הצבא המצרי את צבאו המוכן של יוהנס ואלולה בגונבט. האתיופים הערימו על המצרים כאשר הצליחו לגרום לכוחות המצריים לנוע לתוך עמק תלול וצר אותו הפגיזו האתיופים מתותחים שהוצבו בגבעות שמסביב. הצבא המצרי איבד כשליש מחייליו, כולל מפקד הכוח. הידיעות על המפלה של הכוחות המצרים זרעו זלזול כלפי שלטונו של הח'דיו המצרי.
המצרים חזרו ארבעה חודשים מאוחר יותר עם צבא מצויד יותר, שמנה בין 15,000 ל-20,000 חיילים. הקרב בן שלושת הימים במרץ 1876 בגורה הסתיים בניצחון האתיופים, והותיר אחריו אלפי חיילים מצריים הרוגים, פצועים ושבויים. לידיו של יוהנס נפל גם שלל שהותירו המצרים: 12,000-13,000 רובים, 16 תותחים, תחמושת ושלל אחר. לאחר הניצחון על המצרים יוהנס העניק לאלולה את התואר האצילי טורק באשה (שווה לתואר "פאשה").