stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנריקה הספן

| --- | --- |
אנריקה הספן
אנריקה הספן
 לידה:  4 במרץ 1394 פורטו, פורטוגל
 פטירה:  13 בנובמבר 1460 (בגיל 66) סגרש, פורטוגל
 לאום:  פורטוגזי
 תקופת הפעילות:  1420–1460 (כ־40 שנה)
 אזורים שחקר:  היה אחראי על מסעות הפורטוגזים לאפריקה
 פרסים והוקרה:  מסדר הבירית  מסדר ישו (פורטוגל)  Grand Master of the Order of Aviz 
 חתימה:   
 
הספן בראש אנדרטת התגליות
הנסיך אנריקה מפורטוגל (בפורטוגזית: Infante Dom Henrique; ‏4 במרץ 1394 - 13 בנובמבר 1460) היה נסיך פורטוגלי ודמות חשובה בימיה הראשונים של האימפריה הפורטוגזית במאה ה-15, ונחשב כמבשר עידן התגליות. אנריקה שלח עשרות אוניות למערב אפריקה ואיי האוקיינוס האטלנטי.
מניעיו לשיגור האוניות היו הן כלכליים והן לשם מחקר מדעי גאוגרפי. בתקופתו הדרימו לראשונה האוניות האירופאיות לאורך חופיה המערביים של אפריקה, ולאחר מותו אף הגיעו לקצה הדרומי ביותר של אפריקה, כף התקווה הטובה. אנריקה עצמו מעולם לא שט על אף אחת מאותן אוניות. התקדמותם של האירופאים דרומה, לאורך חופיה המערביים של יבשת אפריקה, היוותה הישג גאוגרפי ופסיכולוגי אדיר לבני אותה התקופה. עד למסעותיו של אנריקה, האמינו האירופאים כי באזורים אלו שוכנות מפלצות איומות ובני אדם אינם יכולים לחיות באפריקה.
נהוג לראות במסעותיו של אנריקה כאירועים המסמנים את תחילת עידן הקולוניאליזם הפורטוגלי, את ראשיתו של החיפוש אחר הזהב האפריקאי וכן את תחילת הסחר בעבדים אפריקאים באירופה.
חייו

אנריקה נולד בעיר פורטו בשנת 1394, בנם השלישי של המלך ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל והמלכה פיליפה מלנקסטר, אחותו של הנרי הרביעי, מלך אנגליה. בשנת 1413 יצאו אנריקה ואחיו למסע צלב כנגד הכופרים האפריקאים שבצדו השני של מצר גיברלטר. האחים נאלצו להפציר באביהם כי ישלח אותם למשימה. המלך ז'ואאו הראשון הסכים ליציאה למסע הצלב, והטיל את ביצוע המשימה על אנריקה הצעיר בהיותו בן 19 בלבד. אנריקה נענה למשימה והכין את הצי לקראתה. היעד המרכזי למסע ההצלה הייתה העיר סאוטה (Ceuta), היום מובלעת ספרדית בצפון אפריקה הממוקמת בקצה הצפוני של המגרב במרוקו לחוף הים התיכון ומצר גיברלטר. הייתה זו עיר מושבם של המורים, עם של מוסלמים שישב במרוקו ואנשיו פשטו על חופיה של פורטוגל, בזזו רכוש וחטפו אנשים כדי למכרם לעבדות. סיבה נוספת למסע הצלב לעיר הזו הייתה העובדה כי סאוטה הייתה מרכז מסחר אפריקאי גדול.
ב-24 באוגוסט 1415, לאחר כשנתיים של הכנות, הפליג הצי מפורטוגל, כשעל האוניות לוחמים חמושים היטב לקראת הקרב במוסלמים. ההצלחה הייתה חסרת תקדים, ובתוך יום אחד הצליחו הלוחמים לכבוש את העיר בסופגם מעט אבדות. אנריקה התבלט מאוד בפיקודו על כיבוש העיר, וניתן לומר כי אירוע זה עיצב את המשך חייו כחוקר.

כיבוש העיר האפריקאית אִפשר לאנריקה הצצה ליבשת אפריקה אשר לא הייתה ידועה לאירופאים. הכרות זו עוררה את סקרנותו ודחפה אותו לחפש באפריקה אחר מקורות הזהב, ואחר הממלכה הנוצרית האגדית של הכומר יוחנן.
אנריקה נפטר ב-1460. הוא חי רוב חייו בפשטות וללא מותרות, מעולם לא נישא ולא היו לו ילדים ביולוגיים.
המסעות שיזם

לאחר כיבוש סאוטה המשיכו הפורטוגלים במסעותיהם באפריקה וב-1415 הגיעו לאיים הקנרים. בשנת 1420 גילו את האי מדיירה ואת האיים האזוריים, אליהם הגיעו פעמיים נוספות, בשנים 1427 ו-1431.
המסע המשמעותי ביותר במסעותיו של אנריקה היה מסעו של ז'יל איאנש (Gil Eanes) שהתרחש בשנת 1434. במסע זה הצליח איאנש לעבור את כף בוז'אדור (בסהרה המערבית של ימינו) והיה לאירופאי הראשון שעשה זאת. כף בוז'אדור היווה מחסום פסיכולוגי עבור האירופאים מאחר שאלו האמינו כי הוא בלתי עביר בעקבות המפלצות השוכנות בו.
אנריקה הבין כי אם לא יצליחו הפורטוגלים לעבור את הכף הזה, לא יצליחו להמשיך ולחקור את יבשת אפריקה. במהלך השנים 1424–1434 שלח אנריקה כ-15 משלחות, אשר לא הצליחו לעקוף את כף בוז'אדור. איאנש הצליח לעבור את הכף בפעם השנייה לאחר שהובטח לו כי יתוגמל כלכלית. הוא הצליח לנווט תוך שימוש בצורת ניווט המכונה "החזרה מהים" (Volta do mar), אשר בה במקום לשוט כפי ששטו הפורטוגלים עד אז, לאורך חופה של אפריקה הוא הטה את הספינה ממסלולה לצד החוף והחל לשוט לכיוון לב הים, ואז בתנועה רחבה, בעודו נעזר בזרמי הרוחות, סובב חזרה את האונייה לכיוון חופיה של אפריקה, כשהוא משאיר את כף בוז'אדור מצפון לו. החל ממסע זה, החלו האירופאים להדרים לאורך חופה המערבי של אפריקה.
בעקבות כיבוש סאוטה על ידי הפורטוגלים הפכה העיר ממרכז מסחר אפריקאי משגשג לעיר נוצרית נטושה. במקום להיות מקור הכנסה, הפכה סאוטה לנטל כלכלי עבור הפורטוגלים, ומרכז המסחר עבר לעיר טנג'יר (Tangier) שנמצאת בשטח מרוקו של היום. אנריקה החליט לכבוש אף אותה, ובשנת 1437 יצא כוח פורטוגלי לעבר העיר. פעולה זו לא תוכננה היטב, וניסיונות ההתקפה כשלו עד כי לפורטוגלים לא נותרה ברירה אלא להיכנע. במסגרת הסכמי הכניעה דרשו המוסלמים כי הפורטוגלים יצאו מסאוטה, אך מכיוון שהייתה זו דריסת הרגל הנוצרית היחידה באפריקה, סירבו הפורטוגלים ופרננדו, אחיו הצעיר של אנריקה שנפל בשבי בניסיונות ההתקפה, נשאר בשבי המוסלמים עד מותו כארבע שנים לאחר מכן.
לאחר המפלה הקשה בטנג'יר, נפסקו המסעות והתחדשו רק בשנת 1441. בשנה זו החלו הפורטוגלים להשתמש בדגם סירה חדש בשם קאראבל (Caravel)
 במסעותיהם, ועל סיפונה הביאו בפעם הראשונה עבדים אפריקאים לאירופה. החל משנה זו החל הסחר בעבדים אפריקאים באירופה.
עד למותו של אנריקה ב-1460 וגם לאחריו, המשיכו הפורטוגלים במסעות לאפריקה ובשנת 1488 הצליח בארתולומיאו דיאש לעקוף את כף התקווה הטובה, ומשם נפתח הנתיב להודו.
ישנה הנחה רווחת, הטוענת כי אנריקה הקים בעיר סאגרש, הנמצאת לחופי האוקיינוס האטלנטי, בית ספר לניווט ולקרטוגרפיה. כיום ישנם היסטוריונים המפריכים שמועה זו, וטוענים כי בשל השמועות על מסעותיו של אנריקה, התאספו בעיר סאגרש מומחים מתחומים שונים, ואלו התקבצו משום שאנריקה הזמין אותם, או משום שסקרנותם הביאה אותם לעיר. בנוסף לכך, מכיוון שמידע חדש הגיע בתדירות גבוהה בשל ריבוי המסעות, משכה עובדה זו חוקרים רבים שרצו לקחת חלק במסעות האלו. כך נוצרה לה קהילה של מלומדים, רבי חובלים, משרטטי מפות, עושי מכשירים, בוני מצפנים ובוני ספינות, נגרים ושאר בעלי מלאכה, ובמטרה להרחיב את הידע שלהם, יצרו יחדיו מפעל של ידע וטכנולוגיות חדשות ששימשו את היוצאים למסעות המחקר.
פורטוגל בראשית עידן התגליות

פורטוגל נחשבת כחלוצת עידן התגליות ויש לכך שלוש סיבות עיקריות:
סיבה גאוגרפית- פורטוגל ממוקמת במערב חצי האי האיברי ובשל מיקומה, ספינותיה היו נגישות לים הצפוני, לאוקיינוס האטלנטי ולים התיכון.
סיבה כלכלית- בשל קרבתה לים, פיתחה פורטוגל עם השנים כלכלה המבוססת על סחר ימי. קהילת הסוחרים הגדולה שהייתה בה, הפכה את ערי המסחר שלה למרכז ממנו הפליגו הספינות וגם למקום בו ניתן למצוא מימון למסעות התגליות והמסחר.
סיבה פוליטית- פורטוגל התאפיינה ביציבות פוליטית באותה התקופה, ויציבות זאת הפכה אותה לממלכה עצמאית ויציבה, בשונה מהמדינות סביבה שהיו נתונות למלחמות מחוץ ומבית. השקט הפוליטי אפשר לה להמשיך ולהעמיק את התגליות והמחקר.
מלכי פורטוגל, החל מז'ואאו הראשון, הבינו כי יש למסחר ולמחקר בים חשיבות רבה, ובמהלך השנים עשו צעדים משמעותיים כגון תמריצים, הקלות במיסוי, מימון בבניית ספינות וצעדים נוספים אשר תמכו ועודדו את הפורטוגלים לפתח תחום זה.
הכינוי אנריקה הנווט

הכינוי אנריקה "הנווט", הומצא כמה מאות שנים לאחר מותו. הוא נקבע על ידי שני היסטוריונים גרמנים בני המאה ה-19. 

לאחר מכן, שני סופרים בריטים הוציאו ספר ביוגרפי אודות אנריקה, בשם "אנריקה הנווט", וספר זה עזר לבסס את השם. בפורטוגל, ארץ מוצאו, הכינוי לא השתרש, והוא לרוב ידוע שם כנסיך אנריקה.
מורשת

בשנת 1951 הנפיק דואר פורטוגל סדרת בולים של איי כף ורדה עם תמונות הנסיך הנרי ורבי החובלים שפיקדו על הספינות. בשנת 1960 חגגו בפורטוגל שנת הזיכרון ה-500 לדוֹם אִינְפַאנְט דֶה הֶנרִיקוֹ.
לקריאה נוספת

קרנר אלכס.על סף העת החדשה: אירופה 1350- 1600. כרך ב', האוניברסיטה הפתוחה, 2014
בורסטין דניאל, המגלים: הגילויים החשובים של העולם והאדם מאז ימי קדם ועד ימינו,כתר ירושלים, 1983
הערות שוליים

↑  Russell,P.E. Prince Henry and the Necessary End. Edited by T.F Earle and Stephen Parkinson. STUDIES IN THE PORTUGUESE DISCOVERIES I, proceedings of the first colloquium of the centre for study of the Portuguese discoveries. (Warminster 1992).pp. 1-12
↑  Peres,Damiao. A HISTORY OF THE PORTUGUESE DISCOVERIES (LISABON 1960), p. 19
↑  קרנר, אלכס. על סף העת החדשה: אירופה 1350- 1600. כרך ב'. (האוניברסיטה הפתוחה, 2014). עמ' 56-66.
↑  Peres,Damiao. A HISTORY OF THE PORTUGUESE DISCOVERIES. p 23
↑  Russell.P.E Prince Henry and the Necessary End. pp. 12-13
↑  Zurara, Gomes Eanes de, trans. Edgar Prestage (1896). Chronica do Descobrimento e Conquista da Guiné, vol. 1 (The chronicle of discovery and conquest of Guinea). Hakluyt Society.
↑  בורסטין, דניאל. המגלים- הגילויים החשובים של העולם והאדם מאז ימי קדם ועד ימינו.(כתר ירושלים, 1983) עמ' 132-138
↑  Subrahmanyam, Sanjay. THE CAREER AND LEGEND OF VASCO DA GAMA. (Cambridge 1997).p 40
↑  קרנר, אלכס. על סף העת החדשה: אירופה 1350- 1600. עמ' 56
↑  בורסטין, דניאל. המגלים- הגילויים החשובים על העולם והאדם מאז ימי קדם ועד ימינו. עמ' 132
↑  בורסטין, דניאל. המגלים- הגילויים החשובים על העולם והאדם מאז ימי קדם ועד ימינו. עמ' 134
↑  קרנר, אלכס. על סף העת החדשה: אירופה 1350- 1600. עמ' 58
↑  Subrahmanyam, Sanjay. THE CAREER AND LEGEND OF VASCO DA GAMA.p 38
↑  א. חצרוני, הבול הימי; דוֹם אִינְפַאנְט דֶה הֶנרִיקוֹ, תורן, 1 במרץ 1961
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285217305171  PLWABN: 9810631104605606  BIBSYS: 17685  BNC: 000378612  BNE: XX1170430  BnF: cb11987029x (data)  CANTIC: a11371717  GND: 118548247  ISNI: 0000 0001 2134 6367  LCCN: n79061324  NDL: 00620811  NKC: jo2018979334  NLA: 49682300  NLG: 147871  NSK: 000335146  NTA: 075164418  RERO: 02-A013894348  RSL: 000012634  SELIBR: 211970  SNAC: w6np5th5  SUDOC: 027934489  Trove: 1493815  VcBA: 495/33063  VIAF: 57888930   WorldCat (עם VIAF): 57888930 
נתיב מסעותיהם הימיים של האימפריה הפורטוגזית
ספינת הקאראבל
שלט האצולה של הנסיך אנריקה
אם וילד (חנה אורלוף)

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  חנה אורלוף 
 תאריך יצירה:  28 במאי 1952 
 טכניקה וחומרים:  ארד 
 ממדים בס"מ
 גובה:  250 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  עין גב
 קואורדינטות:  32°47′01″N 35°38′10″E﻿ / ﻿32.783611111111°N 35.636111111111°E﻿ / 32.783611111111; 35.636111111111
 
"אם וילד" או "אם ובנה" (1952) הוא פסל מאת חנה אורלוף.
הפסל, המציג אם המניפה את בנה התינוק באוויר, הוצב לראשונה בשנת 1952 בחצר מבנה קטן שכונה "בית המוזיקה" בקיבוץ עין גב, שהוקם מכספי הפיצויים לחללי מלחמת השחרור, ונועד להנצחת בני הקיבוץ וכן כמבנה מוזיאון ארכאולוגי. ב-28 במאי 1952 נחנך המבנה והוסר הלוט מן הפסל. במברק ששלח ראש הממשלה דוד בן-גוריון נכתב כי "פסלה של אורלוף אינו אלא רמז לרוח הגבורה שפיעמה אי פעם בלב בוני עין גב ומגיניה".
הפסל מבוסס על תצלום של חנה אדלרשטין-טוכמן, חברת הקיבוץ, שנהרגה בקרב על עין גב, המניפה את בנה. סגנון הפיסול של אורלוף מדגיש את כובד הדמויות, המתוארות כחסרות תווי פנים אישיים. בעבודה זו בולט השימוש בסגנון השואב במתינות, מן הקוביזם.
הערות שוליים

↑  ראו: "המצודה בקדמת כנרת", מעריב, 29 במאי 1952
↑  מצוטט בתוך: "מצבה לזכר מגיני עין גב", דבר⁩, 4 ביוני 1952⁩
חטיף תפוחי אדמה

ערך זה עוסק בחטיף תפוחי אדמה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מזון, chip, חטיף, ג'אנק פוד 
 מוצא:  אנגליה 
 מרכיבים עיקריים:  שמן צמחי, תבלין, מלח שולחן, רוטב לתיבול, תפוח אדמה 
 
תפוח אדמה נפרס לרצועות דקות על ידי סכין מסתובבת במכשיר להכנה ביתית
הרצועות מטוגנות בשמן חם
חטיף תפוחי אדמה (גם: צ'יפס, מאנגלית אמריקנית) הוא חטיף מלוח העשוי מתפוחי אדמה.
היסטוריה

המתכון הוותיק ביותר לחטיף הצ'יפס נמצא בספר המתכונים של ויליאם קיצ'ינר (אנ') "The Cook's Oracle" משנת 1817. ספר זה היה רב מכר באנגליה ובעקבותיו הפך הצ'יפס לחטיף פופולרי עוד בימים אלה.
ישנה אגדה אורבנית המייחסת את המצאת הצ'יפס לג'ורג' קראם (אנ'), השף של מסעדת "מון לייק לודג'" (אנ') בסרטוגה ספרינגס בניו יורק. ב-24 באוגוסט 1853, לאחר שלקוח (יש האומרים שהיה זה קורנליוס ואנדרבילט) התלונן שוב ושוב שתפוחי האדמה אינם פריכים ועבים ותפלים מדי, החליט קראם להמליח ולפרוס אותם דק ככל האפשר, עד שלא ניתן יהיה לאכול אותם במזלג. לאחר שקיבל תגובות חיוביות, נוספה המנה לתפריט המסעדה בשם "צ'יפס סרטוגה". קראם היה אפרו-אמריקאי ולכן לא התאפשר לו לרשום את המצאתו כפטנט רשום בארצות הברית באותה תקופה. לפי גרסה אחרת, שנתמכת על ידי המוזיאון המקומי, הצ'יפס הומצא לאחר שאחותו של קראם פרסה תפוח אדמה דק מדי וחלק ממנו נפל בטעות לתוך השמן החם; קראם התרשם מהתוצאה והחליט להגיש את הצ'יפס במסעדה. על אף הפופולריות של הסיפור, היסטוריונים מאמינים כי מדובר בקמפיין שיווקי של קראם, ולא בסיפור אמיתי.
בשנת 1920 החל החטיף להתפשט בכל רחבי ארצות הברית עם הולדת המכשיר לייצור צ'יפס שפיתח היזם הרמן ליי. בהתחלה הוא נמכר בקופסאות פח, אך הרצועות בתחתית הפכו תפלות ושמנוניות מדי. לורה סקודר (Laura Scudder) המציאה בשנת 1926 את השקית האטומה על ידי חיבור של שני ניירות שעווה, המאפשר לשמור על טריות החטיפים עד לפתיחתו במועד המצוין. המצאת הצלופן האיצה את הפיכת החטיף למוצר תעשייתי המוני.
כיום נארזים חטיפי תפוחי אדמה בשקיות מיילאר (פולימר פלסטי, המצופה בצידו האחד בשכבת מתכת דקיקה), המנופחות בגז חנקן בטרם אטימתן. הניפוח בגז חנקן נועד להאט את תהליך חימצון המוצר ובכך להאריך את חיי המדף שלו, כמו-גם להגן על שלמות רצועות תפוחי האדמה ולמנוע את ריסוקן. בסוף שנות ה-70 החלו להימכר בארצות הברית חטיפי פרינגלס, העשויים מתערובת קמח תפוחי אדמה וחומרים אחרים, הארוזים בגליל קרטון מצופה שכבת מתכת דקה מצידו הפנימי. צורת אריזה זו נועדה לבדל את המוצר על-פני המוצרים המתחרים בנקודות המכירה, כמו-גם לסייע בשימור צורתם של החטיפים בגלל היותם פריכים יותר לעומת עמיתיהם העשויים פלחי תפוחי אדמה.
חטיפי תפוחי האדמה בישראל

שוק חטיפי תפוחי האדמה מוערך בכ-250 מיליון ש"ח בשנה, והמאבק על נתחי שוק בתחום זה בישראל הוא בעיקר בין החברות עלית לאסם.
נכון לשנת 2013, "תפוצ'יפס" של עלית (המקבילה הישראלית של פריטו ליי) הוא החטיף המלוח השני הנמכר ביותר בישראל אחרי במבה, עם מכירות של 165.7 מיליון שקל במחירים לצרכן. על פי נתונים משנת 2004 תפס תפוצ'יפס נתח שוק של 62% משוק חטיפי תפוחי האדמה לעומת 21% של "צ'יפסי" מתוצרת אסם.
החטיף "פרינגלס" של פרוקטר אנד גמבל מחזיק בנתח שוק של 9% על פי אותם נתונים וב-2013 היה החטיף המלוח השמיני הנמכר ביותר בישראל.
מגמות של הקפדה על תזונה השפיעו על שוק חטיפי תפוחי האדמה, וחברות המזון השיקו מותגים המכילים פחות אחוזי שומן מהצ'יפס הרגיל.
ראו גם

פרינגלס
הערות שוליים

↑  Company Story, fritolay.com
↑  laurascudders
1 2  אילנית חיות, ‏שוק החטיפים: מכירות במבה, תפוצ'יפס וביסלי - חצי מיליארד שקל בשנה, באתר גלובס, 20 בינואר 2013
↑  מיטל זדה, צ`יפסי חדש לאסם, באתר nrg‏, 30 במאי 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529532905171  GND: 4292257-4  LCCN: sh85105622  NKC: ph912115 
תפוצ'יפסים נעים לעבר דוד ההמלחה במפעל המלוחים של שטראוס גרופ בשדרות.
סלאבקו גולדשטיין

| --- | --- |

 לידה:  22 באוגוסט 1928 סרייבו ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה
 פטירה:  13 בספטמבר 2017 (בגיל 89) זאגרב קרואטיה קרואטיה
 מדינה:  קרואטיה, ממלכת יוגוסלביה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים 
 מקום מגורים:  זאגרב
 השכלה:  אוניברסיטת זאגרב 
 תקופת הפעילות:  1965–2017 (כ־52 שנים)
 מקצוע:  פוליטיקאי, סופר, תסריטאי, היסטוריון
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-ליברלית של קרואטיה
 
סלאבקו גולדשטיין (בסרבו-קרואטית: Slavko Goldstein, בסרבית קירילית: Славко Голдштајн;‏ 22 באוגוסט 1928 – 13 בספטמבר 2017) היה סופר, היסטוריון, תסריטאי ופוליטיקאי יוגוסלבי-קרואטי יהודי. הקים את המפלגה הסוציאל-ליברלית של קרואטיה ועמד בראשה בין 1989 ל-1990. כיהן כנשיא הקהילה היהודית "בית ישראל" בזאגרב.
קורות חיים

סלאבקו גולדשטיין נולד בסרייבו שבממלכת יוגוסלביה, למשפחה שהיגרה מטוזלה ובהמשך עבר עם משפחתו לקרלובאץ. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית אשר נשלטה על ידי האוסטאשה, הוחל ברדיפת יהודים. אביו של סלאבקו, יצחק (איבו) נרצח על ידי אנשי האוסטאשה במחנה הריכוז ידובנו וסלאבקו, אימו לאה ואחיו דאנקו הצליחו להימלט וחברו לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
ב-1949, עלה סלאבקו גולדשטיין לישראל עם אחיו ואימו ושירת בצה"ל. ב-1952 שב ליוגוסלביה והשתקע בזאגרב. הוא רכש תואר אקדמי בפילוסופיה באוניברסיטת זאגרב ובהמשך, עבד כעיתונאי ועורך במספר עיתונים. במקביל, כתב גולדשטיין תסריטים למספר סרטים שהופקו ביוגוסלביה ועסקו בתולדות מלחמת העולם השנייה. ב-1989 הקים סלאבקו גולדשטיין ואחיו את המפלגה הסוציאל-ליברלית של קרואטיה ועמד בראשה עד 1990. גולדשטיין נמנה עם מתנגדיו הבולטים של נשיאה הראשון של קרואטיה פרניו טוג'מן. בנו, פרופסור איבו גולדשטיין הוא היסטוריון וחוקר תולדות יהודי קרואטיה.
נפטר בזאגרב, קרואטיה ב-2017.
ראובן אלדר

| --- | --- |
ראובן אלדר
 לידה:  27 בנובמבר 1926 אוסייק, ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה
 פטירה:  15 באפריל 2015 (בגיל 88) תל אביב, ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 תאריך עלייה:  1948
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1955–1972 (כ־17 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה
 תפקידים אזרחיים
 מנהל בית החולים רמב"ם
 
ראובן אלדר (27 בנובמבר 1926, אוסייק, ממלכת יוגוסלביה – 15 באפריל 2015, תל אביב, ישראל) היה רופא ישראלי, קצין רפואה ראשי בצה"ל ומנהל בית החולים רמב"ם. ניצל מהשואה ביוגוסלביה בעזרת הצבא האיטלקי. לאחר עלייתו לישראל למד רפואה, התגייס לצה"ל ושירת במספר תפקידי רפואה עד למינויו לקצין רפואה ראשי לאחר מלחמת ששת הימים. שינה את תפישת ההפעלה של חיל הרפואה שהייתה עד לתקופתו מבוססת על פינוי מהיר ככל הניתן מהחזית לבתי החולים בישראל לצורך קבלת טיפול, לתפישה של מתן טיפול רפואי צבאי סמוך ככל הניתן לחזית והעברה בהמשך לבתי החולים בישראל.
קורות חייו > ביוגוסלביה

אלדר נולד ב-1926 באוסייק שבקרואטיה, ממלכת יוגוסלביה בשם רוּבֶּן לֶדֶרֶר (בסרבו-קרואטית: Ruben Lderer), לעורך הדין מירוסלאב-פריץ לדרר וליֶלְקָה לבית זלינגר. סבתו מצד אביו איזבלה לדרר לבית שפיצר הייתה קרובת משפחתם של שמואל שפיצר הרב הראשי של אוסייק והוגו שפיצר מראשי התנועה הציונית ביוגוסלביה. ב-1931 עברה המשפחה לנובי סאד מסיבות כלכליות. אביו כיהן כיו"ר סניף התנועה הציונית, ואמו כיהנה כמנהלת סניף ויצו בנובי סאד. ראובן אלדר רכש השכלה יסודית בעירו והחל בלימודים תיכוניים. עם הפלישה ליוגוסלביה במהלך מלחמת העולם השנייה, החליט אבי המשפחה לעזוב את נובי סאד ולשוב לאוסייק. בדרך, הופצצה הרכבת בה נסעו והם נמלטו לווינקובצי. בהמשך, בגבור רדיפות היהודים נמלטו לשאמאץ, ממנה לסלבונסקי ברוד ולבסוף הגיעו לעיירה מוֹדְרִיצָ'ה(אנ') ובה הסתתרו בביתו של מוסלמי-בוסניאקי. לאחר מספר ימים, עזבו לזאגרב. כאשר החלו האקציות ויהודי זאגרב נשלחו לידובנו וליאסנובאץ עלה בידי המשפחה להימלט בעזרת תעודות מזויפות לדלמטיה שהייתה תחת שליטת האיטלקים.
בהגיעם לדלמטיה נעצרו "לכאורה" על ידי הצבא האיטלקי ביחד עם עוד 250 פליטים יהודים מקרואטיה, נכבלו והועברו לטריאסטה. האיטלקים העבירו את הפליטים בקבוצות קטנות ליישובים קטנים בצפון איטליה וראובן ומשפחתו הועברו בדצמבר 1941 לכפר קוֹקוֹנָאטוֹ(אנ'). בספטמבר 1943, לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה, פלשה גרמניה הנאצית לאיטליה. בני המשפחה נמלטו מאיטליה לשווייץ, נעצרו על ידי המשטרה והועברו למחנה עבודה הסמוך לעיירה לָאוּפֶן(אנ') ובו התגוררו בתנאים נוחים. בראשית 1945 זכה ראובן אלדר למלגת לימודים מהשלטונות השווייצריים והחל בלימודי תיכון בבזל. עם סיום מלחמת העולם השנייה הורשתה המשפחה לחזור ליוגוסלביה והשתקעה בנובי סאד. בנובי סאד פגש את אווה לבית סְמֶטָנָה ניצולת שואה מאושוויץ שהפכה לימים לרעייתו. אלדר עבר לבלגרד ושם החל לימודי רפואה. בשלהי 1948 עזב את לימודיו, ועלה לישראל.
קורות חייו > בישראל

למד רפואה במחזור הראשון של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה וסיים בהצטיינות. התגייס לצה"ל ב-1955 ושירת כרופא בחיל השריון, תחת פיקודו של חיים בר-לב שהיה מפקד החטיבה. השתתף במלחמת סיני בתפקיד רופא חטיבתי. לאחר המלחמה מונה לתפקיד בכיר בפיקוד הצפון. לאחר השתלמות מחוץ לישראל שב ומונה למפקד מערך הרפואה הפיקודי. ערב מלחמת ששת הימים מונה לסגן קצין הרפואה הראשי, ולאחר מכן לתפקיד קצין רפואה ראשי, תפקיד שמילא בזמן מלחמת ההתשה, בה במשך שנה וחצי נהרגו 127 אזרחים ישראלים ו-594 חיילים, מהם 260 בחזית הדרומית.
המרחק הרב בין החזית לבתי החולים העורפיים חייב היערכות מחודשת של חיל הרפואה ואלדר יסד את המערך של חיל הרפואה בשדה. בין השאר הגה והקים את יחידת הגר"פ (גדוד הרפואה) הראשון, וכן את הפלכ"ר (פלוגה כירורגית). בכך שינה אלדר את תפישת הפעולה של חיל הרפואה בשדה הקרב מפינוי מהיר לבית חולים וטיפול רפואי שם, לטיפול רפואי מתקדם בשטח או בסמוך לו ואז פינוי לבית חולים. במסגרת תפישת הפעלה זו נבנו חדרי ניתוח צבאיים מתקדמים בחצי האי סיני, כאשר ביחד עם פרופסור רוני רוזין הקים את מערך בית החולים ברפידים, הוקמו צוותי טיפול נמרץ מוסקים והוקם בנק דם בלונדון כגיבוי למערך בישראל.
אלדר השתחרר מצה"ל בשנת 1972. נמנה עם צוות התכנון של המרכז הרפואי כרמל. בשנים 1975–1979 ניהל את בית החולים רמב"ם בחיפה. בשנת 1979 יצא לשליחות בפיליפינים מטעם ארגון הבריאות העולמי ובהמשך, ב-1992 לשליחות בקרואטיה. הוא המשיך בפעילותו בקרואטיה במשך מספר שנים לצד עבודתו בישראל. ב-2006 הוענק לו עיטור "Order of Danica Hrvatska" על ידי נשיא קרואטיה סטייפן מסיץ' כהוקרה על פעילותו לשיקום ופיתוח מערכת הרפואה במדינה. בנאום שנשא בעת קבלת העיטור ציין כי מקבל אותו ברגשות מעורבים. מחד סיפוק על ההוקרה לה זכה בארץ הולדתו, ומאידך אינו שוכח את שעבר עליו ועל משפחתו בתקופת השואה בקרואטיה. בישראל, מונה בהמשך למנהל היחידה לחקר הנכות ע"ש פליישמן במכון לבריאות העובד ושיקומו, בבית לוינשטיין וכן ניהל את המרכז הרפואי "לין" בחיפה. עסק בנושא איכות הטיפול הרפואי במערכת הבריאות בישראל.
ראובן אלדר הלך לעולמו ב-2015 והוא בן 88 שנים.
הערות שוליים

1 2 3  ראובן אלדר, "קטעים מתוך עדות ליד ושם של פרופ' ד"ר ראובן אלדר, תת-אלוף במילואים", יד ושם, באדיבות מירי דרמן התאחדות עולי יוגוסלביה לשעבר בישראל.
↑  A Personal Narrative of Prof. Reuben Eldar, Laureate of Croatian National Decoration for Humanitarian Work, באתר www.ncbi.nlm.nih.gov, דצמבר 2006 (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270615105171  VIAF: 277754094   WorldCat (עם VIAF): 277754094
ילדות רעות (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בארץ
 מבוסס על:  "Queen Bees and Wannabes" מאת רוזלינד וייסמן
 בימוי:  מרק ווטרס 
 הופק בידי:  לורן מייקלס 
 תסריט:  טינה פיי 
 עריכה:  וונדי גרין בריקמונט
 שחקנים ראשיים:  לינדזי לוהן רייצ'ל מקאדמס לייסי שאבר איימי פולר אמנדה סייפריד ליזי קפלן ג'ונתן בנט דניאל פרנסיזי טים מדוז טינה פיי
 מוזיקה:  רולף קנט 
 צילום:  דארין אוקאדה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  SNL Studios 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 30 באפריל 2004 ישראל 24 ביוני 2004
 משך הקרנה:  97 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט נעורים
 מקום התרחשות:  אוונסטון 
 תקופת התרחשות:  תקופת חג המולד 
 תקציב:  $17,000,000
 הכנסות:  $129,042,871
 הכנסות באתר מוג'ו:   meangirls
 סרט הבא:  Mean Girls 2 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ילדות רעות (באנגלית: Mean Girls) היא קומדיית נעורים משנת 2004 בכיכובן של לינדזי לוהן ורייצ'ל מקאדמס. הסרט נכתב על ידי הקומיקאית והשחקנית טינה פיי שאף משתתפת בו, בהתבסס על הספר לעזרה עצמית "Queen Bees and Wannabes" של הסופרת רוזלינד וייסמן, בספר מסופר על חברויות בין בנות בתיכון וההשפעות המזיקות שיכולות להיות להן על בנות.
הסרט היווה את שיא הקריירה של לוהן, הפריצה הגדולה של מקאדמס וההופעה הקולנועית הראשונה של אמנדה סייפריד, במהלך השנים הסרט הפך לסרט קאלט, סצנות ומשפטים רבים מהסרט מוזכרים ומצוטטים בתרבות הפופולרית והוא מהווה השראה לסרטי קולנוע רבים אחרים.
סרט ההמשך "ילדות רעות 2" מ-2011 הוא סרט טלוויזיה העומד בפני עצמו, ללא השחקניות הראשיות מהסרט הראשון, ועלילתו אינה ממשיכה את אירועי הסרט הקודם.
תקציר

קיידי היא ילדה בת 16 שמוצאת את עצמה מנווטת את המורכבות של חיי בית הספר התיכון לאחר שחזרה מטיול מחקר באפריקה. היא מתיידדת עם ג'ניס ודמיאן, שמזהירים אותה מפני קבוצה משפיעה המכונה "הפלסטיקס". למרות האזהרות, קיידי מסתבכת עם הפלסטיקס, ובראשם רגינה הכריזמטית. כשהיא מעמיקה בעולמם, קיידי מגלה את הדינמיקה הכוחנית, הסודות והרכילות שמעצבות את חייהם של חבריה לכיתה. לכודה בין נאמנותה לחבריה החדשים לבין רומן מתחיל, קיידי מוצאת את עצמה מפקפקת בערכים ובמניעים שלה. היא מתערבת בתוכנית נקמה שמתוזמרת על ידי ג'ניס, מה שמוסיף רובד נוסף של מורכבות למערכות היחסים שלה. במהלך המסע שלה, קיידי לומדת שיעורים חשובים על ידידות, אמון וההשלכות של מעשיה. על רקע התיכון, הסיפור הזה בוחן את אתגרי ההשתלבות, הפיתוי של הפופולריות וההשלכות של בגידה באחרים. הוא מתעמק במורכבות של חיי העשרה, שבהם בריתות יכולות להשתנות, והגבול בין ידידות ליריבות מטושטש. בסופו של דבר, זהו סיפור של גילוי עצמי והבחירות שמעצבות את אופיו.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| לינדזי לוהן | קיידי הרון | ילדה תמימה שהגיעה מאפריקה ומתחברת עם חבורת הפלסטיקס |  |
| רייצ'ל מקאדמס | רג'ינה ג'ורג' | באד ביץ׳, מלכת בית הספר | נדרסה על ידי אוטובוס |
| לייסי שאבר | גרטשן ווינרס | שפוטה של רג׳ינה |  |
| אמנדה סייפריד | קארן סמית' | שפוטה של רג׳ינה | היחידה מחבורת ההבנות שלא עשתה משהו רע בסרט |
| ליזי קפלן | ג'ניס איאן | חכמה, גרמה לריב בין כל חברות הבנות |  |
| דניאל פרנסיזי | דמיאן | החבר ההומו של ג׳ניס וקיידי |  |
| ג'ונתן בנט | ארון סמואלס |  |  |
| רג'יב סורנדרה | קווין גנאפור |  |  |
| טינה פיי | שרון נורברי | המורה למתמטיקה |  |
| טים מדוז | רון דובאל | מנהל בית הספר |  |
| איימי פולר | גב' ג'ורג' | אמא של רג'ינה |  |
| אנה גאסטייר |  | אמא של קיידי |  |
| ניל פלין |  | אבא של קיידי |  |
| דניאל דסנטו | ג'ייסון |  |  |
| דייגו קלאטנהוף | שיין אומן |  |  |
| אלישה מוריסון | לי אדוורדס |  |  |
| ג'וליה שנטרי | אמבר ד'אלסי |  |  |
| דוויין היל | קאר | המאמן |  |
| ג'ונתן מלן |  | החבר של קריסטן |  |
| ניקול קרימי | קיילי ג'ורג' | אחותה של רג'ינה |  |