stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרי לנדרו
בסנאט של ארצות הברית > כהונתה

ב -2002 היא הצביעה בעד "פתרון עיראק" (באנגלית: Iraq Resolution), וב-2003 היא פרסמה הודעה המציינת כי "הזמן לדיפלומטיה הסתיים". היא הצביעה בעד חוק הסדרת ענייני הצגה ושיפוט של תובענות ייצוגיות מראשית 2005 ובעד "חוק הגנה על סוחרי נשק ומאשמה בפשעים בוצעו בכלי נשק שמכרו לפושעים" משלהי אותה שנה.
ב-2005, לנדרו נתנה את חסותה להחלטה של הסנאט, במסגרתה התנצל הסנאט של ארצות הברית באופן רשמי על כישלונו החוזר בהעברת חקיקה נגד מעשי לינץ' בראשית המאה ה-20. הסנאטורים הלבנים מדרום ארצות הברית סיכלו את הצעת החוק של הסנאטור לֶאוֹנִידָס דאייר ממיזורי ב-1922, שניסתה להסדיר בחוק את יחס הרשויות למעשי לינץ', ושתי הצעות חוק נוספות שעברו בבית הנבחרים של ארצות הברית. היא בלטה ומשכה תשומת לב לאומית בשימועים שנערכו בדבר טעויות של הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום בעקבות הוריקנים קתרינה ב-2005.
לאחר בחירות האמצע ב-2006, בהן המפלגה הדמוקרטית נטלה מידי המפלגה הרפובליקנית את הרוב בקונגרס של ארצות הברית, הכריזה לנדרו בצוותא עם הסנאטורית הרפובליקנית אולימפיה סנואו ממיין על הקמת "הקואליציה המשותפת", קבוצת סנאטורים מתונים משני המחנות הפוליטיים, במטרה להביא לקונצנזוס בין-מפלגתי בענייני חקיקה. ב-2007 התייצבה לצד עמיתיה הרפובליקנים והצביעה בעד חוק הפטריוט. ב-15 בדצמבר 2008 הוכרז כי לנרו תכהן כיושבת ראש ועדת העסקים הקטנים של הסנאט בקונגרס ה-111, כאשר יושב הראש לשעבר ג'ון קרי, עזב את ראשות הוועדה על מנת לשבת בראשות ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית, על מנת להחליף את יושב הראש הקודם ג'ו ביידן, שנבחר לסגן נשיא ארצות הברית.
ב-18 בדצמבר 2010, לנדרו הצביעה בעד ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר הן בהצעה לדיון בחוק והן בהצבעה אודות החוק. ב-2011, היא התמנתה ליושבת ראש ועדת המשנה של הסנאט לביטחון המולדת, מה שנתן לה השפעה משמעותית במימון של סוכנויות פדרליות כמשמר החופים, המחלקה לביטחון המולדת והסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום. ב-17 באפריל 2013 תמכה לנדרו בהרחבת בדיקות רקע לרכישת נשק. באופן אישי, לנדרו תומכת בנישואים חד-מיניים, אך היא מכירה באיסור החוקתי של לואיזיאנה על נישואים אלו ובכך שרוב תושבי לואיזיאנה מתנגדים להם.
לנדרו סיימה את כהונתה עם התפזרות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית והוחלפה בביל קסידי, לו הפסידה בשלהי 2014.
הערות שוליים

↑  מבוטא באנגלית "LAN-drew"', בעברית משועתק שמה בטעות כ"מארי לנדריו" או לחלופין "מרי לנדריו"
↑  תוצאות הבחירות לתפקיד גזבר המדינה ב-1987, באתר Our Campaigns (באנגלית)
↑  תוצאות הבחירות לתפקיד גזבר המדינה של לואיזיאנה ב-1991, באתר Our Campaigns (באנגלית)
↑  אין צדיקים בניו אורלינס, באתר מגזין טיים, 7 ביולי 1997 (באנגלית)
↑  קתרין סקיבה, הרוב בסנאט כבר לא מחוז חפצם של הרפובליקנים, באתר U.S. News & World Report‏, 14 במרץ 2008 (באנגלית)
↑  מייק הסטן, קלינטון מנסה לקדם את מסע הבחירות של לנדרו, באתר ניוז סטאר, 20 באוקטובר 2014 (באנגלית)
↑  ארה"ב: סנאטור רפובליקני ניצח במדינת לואיזיאנה, באתר ערוץ 7, 7 בדצמבר 2014
↑  ריצ'רד פאוסט, מרי לנדרו הובסה בידי ביל קסידי בבחירות הכלליות בלואיזיאנה, באתר הניו יורק טיימס, 6 בדצמבר 2014 (באנגלית)
↑  נוסח ההודעה, באתר Wayback Machine (מאורכב מתוך אתרה הרשמי), 17 במרץ 2003 (באנגלית)
↑  AP‏, הסנאט התנצל על כך שלא העביר חקיקה נגד מעשי לינץ', באתר פוקס ניוז, 13 ביוני 2005 (באנגלית)
↑  הסנאטורית לנדרו ליושבת ראש ועדת העסקים הקטנים של הסנאט, באתר Wayback Machine (מאורכב מתוך אתר KPLC)‏, 15 בדצמבר 2008 (באנגלית)
↑  Roll call vote 279, via Senate.gov
↑  Roll call vote 281, via Senate.gov
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7909 0264  LCCN: no00078011  NKC: mzk2005279215  SNAC: w6n02rb2  US Congress: L000550  VIAF: 84615864   WorldCat (עם VIAF): 84615864 
דיוקן של לנדרו, 2003
לנדרו נואמת במליאת הסנאט, 30 במרץ 2006
אוניית קו

| --- | --- |
אוניית הוד מלכותה ויקטורי, אחת מאוניות הקו המפורסמות ביותר. צילום משנת 1884
אוניית הוד מלכותה ויקטורי, אחת מאוניות הקו המפורסמות ביותר. צילום משנת 1884
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סוג כלי שיט 
 נתונים טכניים
 גודל הצוות:  מאות רבות
 אמצעי לחימה
 חימוש:  תותחים בקטרים שונים. נשק אישי וחרבות.
 
אוניית קו (אנגלית: Ship of the line) היא טיפוס של אוניית מלחמה, שהיה הטיפוס העיקרי של אוניית מלחמה בציי מדינות אירופה החל מן המאה ה-18 ועד אמצע המאה ה-19. אוניית הקו התפתחה מהגליאון, אוניית המסחר והמלחמה העיקרית בין המאה ה-16 למאה ה-18.
המושג אוניית קו נוצר עם התפתחות הטקטיקה הימית במהלך המאה ה-17. עד אמצע המאה התנהלו קרבות ימיים ללא סדר כלשהו. כל אונייה מצאה לעצמה יריב, והתמודדה מולו בדו-קרב אחד מול אחד. ואולם, במהלך המאה ה-17 החלו הציים, בעיקר הצי הבריטי והצי ההולנדי לסדר את כל אוניות המלחמה בשדרה, כלומר בטור עורפי. הצי היה נכנס לקרב במערך טורי ארוך, וכך ניתן היה לרכז את האש של כל הספינות, או חלק גדול מהן לפחות, על מטרות מסוימות. בנוסף, בדרך זו היה מתגלה לאויב רק הצד החמוש והמוגן יותר של הספינות, ואילו הצדדים הפגיעים יותר - החרטום, ובמיוחד הירכתיים - היו מוגנים. מפקדי הצי הכניסו לטור רק ספינות שהיו יכולות לעמוד באש של ספינות האויב ולהוות חלק משמעותי מכוח האש של הצי שלהן. מכאן נגזר השם ספינת קו - ספינה היכולה להיות חלק משדרת הקרב. טקטיקה זו נקבעה בפקודות הצי הבריטי והאדמירלים נצטוו להילחם על פיה; הטקטיקה הוטמעה כה עמוק, עד שגם במלחמת העולם השנייה עדיין ניסו אוניות המערכה להשתמש בה.
אוניית קו הייתה אוניית מפרשים בעלת שלושה תרנים עיקריים. צוות של אוניית קו מנה כמה מאות מלחים וקצינים; המספר יכול היה לנוע בין 500 איש עד קרוב לאלף. חימושה העיקרי של אוניית קו הייתה תותחים בקטרים שונים. מעבר לכך היו המלחים חמושים בנשק קל, בחרבות, במיוחד חרב קצרה וכבדה שנקראה cutlass, ובנשק קר אחר.
התפתחות אוניית הקו > קוג, קאראק וגליאה

ציים של מדינות בצפון אירופה החלו לחמש, החל מהמאה ה-12, ספינות סוחר שנקראו קוג. אוניות סוחר אלו היו בעלות יכולת להפליג בים הפתוח, יכולת חדשנית באותה תקופה, ובכך היו עדיפות על הספינות שהיו קיימות עד אז, הגליאות והסירות הארוכות של הוויקינגים. על הקוג הוקמו מעין בימות גבוהות בקדמת הספינה ובסיפון האחרה, שעליהן התמקמו קשתים, שירו אל ספינות האויב. בימות אלו נקראו "מבצרים" (castels). עם הזמן הן הלכו וגדלו, התרוממו לגובה רב יותר, ונבנו כחלק אינטגרלי ממבנה הספינה.
עם התפתחות ספינות אלו, החלו לנסות להציב בהן תותחים ימיים. גם הגליאות נשאו תותחים, אך היו להן כמה חסרונות: ראשית, הן היו נמוכות יותר, ולכן הנזק שגרמו התותחים היה קטן יותר; שנית, החותרים והמשוטים תפסו מקום רב, ואפשרו פחות מקום לתותחים ולתחמושת. בשל כך, נשאו הגליאות תותחים בעלי קליבר קטן יחסית. בקוג ניתן היה להציב את התותחים גבוה יותר, והיה הרבה יותר מקום עבורם. כאשר נפרצו בדפנות פתחים מיוחדים עבור התותחים, היו התותחנים יכולים לירות מגבוה על הגליאות, ולהשיג תוצאות טובות בהרבה.
מעבר ליתרון זה, הקוג הייתה בעלת תכונות הפלגה טובות יותר, ומכיוון שהייתה גבוהה יותר הייתה מוגנת יותר מניסיונות השתלטות בעת קרב (אחת הטקטיקות המרכזיות בעת קרב ימי הייתה ניסיון להיצמד לספינת האויב, לעבור אליה ולהשתלט עליה, טקטיקה שנקראה boarding), והייתה עמידה יותר בפני אש תותחים. היעדר המשוטים והחותרים פינה מקום רב, ואיפשר נשיאת חימוש, ציוד ואספקה. יחד עם זאת, היעדרם של משוטים חשף את הספינות לרחמיה של כל רוח, ולעיתים קרובות היה צורך בגליאות כדי לגרור את הספינות הגדולות אל הקרב, וגם במהלכו.
הגליאות נבנו כאוניות מלחמה, ולכן היה להן יתרון מסוים על קוגים, במיוחד בתנאי רוח לא טובים וכאשר היה לגליאות יתרון מספרי על הקוגים. ואולם, עם השנים גדלו הקוגים יותר ויותר, והופיעו דגמי אוניות שהתפתחו מהקוג: הקאראק והגליאון. אוניות אלו שלטו כבר במים האירופיים, ובסביבות שנת 1600 החלו להופיע יותר ויותר בים התיכון. גליאונים הובילו מגלי ארצות וחוקרים, ושמרו על נתיבים קבועים בים גם בסערות ובתנאים קשים. הגליאות והגליאסות (גליאות גדולות ומשופרות יותר) הלכו ונדחקו. בתחילת המאה ה-18 הייתה הגליאון אוניית המערכה של הציים הגדולים.
אוניית הקו

עד המאה ה-17 היו קרבות ימיים מתנהלים במעין אנדרלמוסיה: כל אונייה הייתה מחפשת יריב, ומנהלת מולו את הקרב. במחצית הראשונה של המאה ה-17 החלה להתגבש טקטיקה חדשה בקרב ציי אירופה, בעיקר בצי הבריטי ובצי ההולנדי. על פי טקטיקה זו, אוניות המלחמה היו מסתדרות בשדרה, טור ארוך בזו אחר זו. הטור היה מתמקם מול הטור המקביל של אוניות האויב, ושני הציים היו יורים זה בזה. לשיטה זו היו מספר יתרונות: ראשית, הצי היה יכול לרכז את כל האש שלו, מחד, ולחפות על ספינות פגועות, מאידך; שנית, האויב היה נחשף רק לצדדים המוגנים והחמושים של הספינות, ואילו הצדדים הפגיעים - החרטום, ובמיוחד הירכתיים, היו מוגנים. טור זה נקרא שדרת הקרב (line of battle), ומכאן השם אוניית קו - אונייה שיש לה את כוח האש ואת המיגון המתאים להילחם בתוך שדרה זו. הטקטיקה של שמירת שדרת הקרב נשמרה במשך שנים רבות; רק בסוף המאה ה-18 נעשו ניסיונות לפעול בדרך אחרת; מערך הצי של הוריישו נלסון בקרב טרפלגר היה שונה וחדשני, והוביל לניצחון בקרב. ואולם, גם במלחמות העולם במאה ה-20 עדיין נלחמו ציים בטקטיקה זו.
אוניית הקו > דירוג אוניות הקו

במאה ה-17 היו בצי עשרות סוגים שונים של אוניות, ואולם עד אמצע המאה ה-18 התגבשו מספר דגמים של אוניות הקו, וניתן היה להבדיל ביניהן לפי מספר התותחים שבכל ספינה, גודלם של התותחים, ומספר הסיפונים שעליהם הוצבו התותחים. לדוגמה, הצי הבריטי הגדיר בין שלושה לארבעה דגמים עיקריים: אוניות בעלות שני סיפונים (two decker), ובהן 50 תותחים, שהיו אוניות הקו העיקריות במאה ה-17, אך במאה ה-18 כבר נחשבו חלשות מכדי להיות חלק משדרת הקרב ושימשו בעיקר לליווי שיירות וגם השתתפו בקרבות בזירות שוליות יותר; אוניות בעלות שני סיפונים ועליהן בין 64 ל-90 תותחים, שהיו עמוד השדרה של הצי; וספינות בעלות 98 עד 110 תותחים, על שלושה ואפילו ארבעה סיפונים, ששימשו כאוניות דגל לאדמירלים. חלוקה זו לא הייתה מקובלת בציים אחרים. שייטות של 10 - 25 אוניות קו, יחד עם ספינות אספקה ופריגטות ששימשו כאוניות סיור ותקשורת היו היחידות העיקריות של ציי אירופה במאה ה-18.
אף על פי שספרד, הולנד וצרפת בנו ציים גדולים של אוניות קו, העליונות הימית הייתה בידי הצי הבריטי. צוותי האוניות הבריטיות היו מנוסים יותר וטובים יותר, בין השאר משום שהיו זמן רב יותר בים, קיבלו אספקה טובה יותר, והיו יעילים יותר משום ששיטת הקידום בצי הבריטי התבססה לא רק על מעמד חברתי (כפי שהיה בשאר הציים) אלא גם, במידה רבה, על הצטיינות אישית. מעבר לכך, ספרד, צרפת והולנד החזיקו גם צבאות יבשה גדולים; בריטניה לא החזיקה צבא גדול, וכך הייתה יכולה להשקיע את עיקר משאביה - האנושיים והכספיים - בצי המלחמה שלה.
היתרון של הצי הבריטי הביא לניצחונותיו הגדולים במהלך המלחמות הנפוליוניות, בקרבות מפורסמים כמו קרב הנילוס, קרב כף סנט וינסנט, קרב קופנהגן, וכמובן קרב טרפלגר. עם סיום המלחמות היה הצי הבריטי בלתי מנוצח ובעל עליונות ימית בלתי מעורערת, עליונות שנמשכה עד מלחמת העולם הראשונה, והביטוי הראשון לכך היה כבר במלחמת קרים, ב-1850.
אוניית הקו הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם הייתה האונייה הצרפתית ואלמי (שהושקה ב-1847). דפנותיה היו ישרות (בניגוד לרוב ספינות הקו שהיו רחבות יותר בחלקן התחתון), דבר שהגדיל את הסיפון העליון אך ערער את יציבותה, ודרש הוספת מייצבים מתחת לפני המים. לואלמי הייתה תפוסה של כ-5800 טון, לעומת התפוסה של הויקטורי, אוניית הדגל של האדמירל הוריישו נלסון בקרב טרפלגר, אוניית קו מהדרג הראשון, שהייתה כ-3,500 טון. הואלמי נחשבה לאוניית המפרשים הגדולה ביותר האפשרית, שכן לא ניתן היה להפעיל בעזרת כוח השרירים בלבד את החיבל והמפרשים של אונייה גדולה יותר.
הטקטיקה של ספינות הקו

יכולת הדיוק של התותחים הייתה נמוכה, והמטרה לא הייתה ירי מדויק מטווח רחוק אלא ירי מסיבי מטווח קצר ככל האפשר (טווח של למעלה מ 200 מטר נחשב טווח ארוך). התותחנים התאמנו בירי מהיר ככל האפשר, ויכולתם הייתה המפתח לניצחון בקרב. היה צורך בעבודת צוות מתואמת היטב כדי לאפשר ירי מהיר, ומשמעות הדבר - אימונים רבים. חלק מהותי מעליונותו של הצי הבריטי הייתה האימונים האינסופיים של צוותי התותחים, שהביאו לירי מהיר מאוד יחסית (ירי 2 קליעים בדקה וחצי נחשב ירי מהיר).
בגלל טקטיקת הקרב, התותחים שבהם הייתה חמושה ספינת הקו היו מסודרים בשניים או שלושה סיפונים: הסיפון העליון, הסיפון שמתחתיו, שנקרא סיפון התותחים (gun deck), ולעיתים גם בסיפון שלישי, נמוך יותר. כמעט כל התותחים פנו לצידי הספינה, והקרב היה מתנהל צד מול צד. תותחים בודדים, אם בכלל, היו בחרטום ובירכתיים. דבר זה הפך צדדים אלו - חרטום, ובמיוחד ירכתיים - לנקודת תורפה של ספינות הקו. ספינות שהצליחו לתמרן ולירות בספינת אויב דרך הירכתיים (טקטיקה שנקראה raking), היו יכולות לגרום נזק חמור ביותר לאויב, שכן הקליעים היו עוברים מקצה אחד לקצה השני של הספינה, ולאויב לא הייתה כל דרך להגיב על ירי זה.
תותחי הספינות והחימוש

התותחים היו תותחים חלקי קנה, שסווגו לפי משקל הכדור שהיו יכולים לירות. הצי הבריטי ייצר תותחים שירו קליע במשקל 6 פאונד, 9 פאונד, 12 פאונד, 18, 24 ו - 32 פאונד. לעיתים רחוקות יוצרו תותחים של 42 פאונד.
התותחים ירו תחמושת מכמה סוגים. החימוש העיקרי היה קליע עגול, בדמות כדור, עשוי ממתכת; מכאן שמו האנגלי, round shot. חימוש נוסף היה מעין כדור קטן יותר שאליו היו מחוברות שרשראות מתכת כבדות. לאחר הירי היו השרשראות נפתחות, ומסתובבות במהירות גבוהה. כדור זה נקרא bar shot, ומטרתו הייתה לפגוע במפרשים, בתרנים ובחיבל, ובכך לנטרל את יכולתה של ספינת האויב לתמרן. 
סוג שלישי של חימוש היה כדור נגד אדם, שנקרא grape, על שם דמיונו לאשכול ענבים. המדובר במאות כדורי רובה שנארזו בשק; בעת הירי היה הכדור נפתח ומאות הכדורים היו מתפזרים על האויב. הירי נועד בעיקר לסיפון ספינת האויב, ובעיקר לסיפון האחרה (quarterdeck), מקומה של צמרת הפיקוד בספינה, כולל האדמירל (אם היה על אותה ספינה), הקפטיין, הקצינים, וכו'. 
ספינות בריטיות נשאו גם תותחים קצרים יותר, שנקראו carronade. תותחים אלו נועדו לירות לטווח קצר יותר, ולכן נעשה בהם שימוש במטען הודף קטן יותר; מאידך, ניתן היה לירות בהם קליע גדול בהרבה, שכן הקנה היה קצר יותר והרתע מצומצם יותר. הקארונדות ירו קליעים בגודל 42 פאונד ואף יותר; ספינת הדגל של הוריישו נלסון בקרב טרפלגר נשאה שני תותחי 68 פאונד, שהנחיתו מהלומה מוחצת על ספינת הדגל של היריב, כאשר ירו אל סיפון האחרה שלו קליעים נגד אדם.
גליאון ספרדי מהמאה ה-16
סנטיסימה טרינידד, אוניית קו בצי הספרדי מן הדרג הראשון, בעלת 120 תותחים בארבעה סיפונים. אחת מאוניות הקו הגדולות ביותר שנבנו אי פעם
ספינת קו יורה בתותחיה. 1670, שמן על בד
סוגים שונים של פגזי תותחים, שנישלו מספינת הקו השוודית וזה, 1680
טימוטה אטובה

טימוטה אטובה (בצרפתית: Timothée Atouba, נולד ב-17 בפברואר 1982 בדואלה שבקמרון) הוא כדורגלן עבר קמרוני אשר שיחק בעמדת המגן השמאלי. אטובה שיחק בעבר במועדונים כפ.צ. בזל, טוטנהאם הוטספר והמבורג, ובנבחרת קמרון.
קריירת מועדונים

אטובה החל את הקריירה שלו באוניון דואלה הקמרונית, ובשנת 2000 עבר לשחק בליגת העל השווייצרית כאשר חתם בנשאטל גזמאקס. אטובה היה שחקן הרכב במועדון זה ושיחק בו שנתיים, בהן הבקיע שני שערים ב-46 הופעות. בקיץ 2002 עבר אטובה לפ.צ. בזל השווייצרית. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה בגביע השווייצרי, לאחר ניצחון 6–0 בגמר על קבוצתו הקודמת, נשאטל גזמאקס. בעונת 2003/04 זכה אטובה עם בזל באליפות שווייץ. את עונת 2004/05 החל אטובה בבזל, אך לקראת סוף חלון ההעברות עזב את בזל, בה שיחק 72 משחקי ליגה, וחתם בטוטנהאם הוטספר, שם שיחק עונה אחת בלבד, בה צבר 18 משחקי ליגה והבקיע שער אחד.
בקיץ 2005 חתם אטובה בהמבורג, שם שיחק ארבע שנים, והפך לשחקן משמעותי בקבוצה, כאשר הוא משתף פעולה בהגנה עם קולין בנג'מין, הייקו וסטרמן ודוד יארולים. אטובה העפיל עם המבורג פעמיים לגביע אופ"א דרך זכייה באינטרטוטו בקיץ 2005 וקיץ 2007, והשתתף עם הקבוצה בליגת האלופות בעונת 2006/07, בה סיימה הקבוצה במקום האחרון בשלב הבתים. כמו כן, זכה אטובה עם המבורג פעמיים בגביע האתגר של דובאי בשנים 2007 ו-2008, ובגביע האמירויות בשנת 2008. לאורך כל תקופתו של אטובה בהמבורג, הקבוצה הייתה חלק מצמרת הבונדסליגה. בעונת 2008/09 אטובה מיעט לשחק עקב פציעה, ובתום עונה זו עבר אטובה לאייאקס בהעברה חופשית. גם באייאקס אטובה סבל מפציעות וכמעט שלא שיחק, אך זכה עם המועדון בגביע ההולנדי בעונת 2009/10, ובאליפות הולנד בעונת 2010/11 ובסופו של דבר איבד את מקומו בהרכב לטובת פורנון אניטה הצעיר. אחרי עונה זו הוא חתם בלאס פאלמס הספרדית. אטובה נכלל במשך שתי עונות בסגל לאס פאלמס אך מיעט לשחק, ושוחרר מהמועדון בקיץ 2014.
קריירה בינלאומית

אטובה החל לשחק בנבחרת קמרון בשנת 2000, בה זכה עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות. אטובה לא נכלל אמנם בסגל קמרון למונדיאל 2002, אך השתתף עם הנבחרת הקמרונית בגביע הקונפדרציות 2003, שם סיימה קמרון כסגנית לאחר הפסד 0–1 לנבחרת צרפת בהארכה משער זהב של תיירי הנרי. אטובה פתח בגמר זה ושיחק עד להכרעתו בדקה ה-97. אטובה השתתף גם בגביע אפריקה לאומות 2004 וגביע אפריקה לאומות 2006, אך כשל להעפיל עם נבחרתו למונדיאל 2006. הטורניר הגדול האחרון בו אטובה השתתף היה גביע אפריקה לאומות 2008, בו סיימה קמרון כסגנית, לאחר הפסד 0–1 בגמר לנבחרת מצרים. אטובה שיחק בגמר זה 90 דקות. בשנת 2010 ערך אטובה את הופעתו ה-42 והאחרונה בנבחרת קמרון, ולא נכלל בסגלים לגביע אפריקה לאומות 2010 ומונדיאל 2010.
תארים

הגביע השווייצרי: 2002/03
אליפות ליגת העל השווייצרית: 2003/04
הגביע ההולנדי: 2009/10
אליפות ליגת העל ההולנדית: 2010/11
גביע אפריקה לאומות: 2000
הערות שוליים

↑  Timoth�e Atouba Essama - International Appearances, www.rsssf.org
| נבחרת קמרון – גביע אפריקה לאומות 2000 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 בוקאר •  2 אטובה •  3 וומה •  4 סונג •  5 קאלה •  6 ניאנקה •  7 טצ'וטאנג •  8 ז'רמי •  9 אטו •  10 מבומה •   11 נדייפי •  12 לורן • 13 מטומו •  14 פנסה • 15 נדו • 16 בקונו • 17 פואה • 18 האמגה • 19 מאהובה • 20 אולמבה • 21 ג'וב • 22 המידו • מאמן: לשאנטרה |  1 בוקאר •  2 אטובה •  3 וומה •  4 סונג •  5 קאלה •  6 ניאנקה •  7 טצ'וטאנג •  8 ז'רמי •  9 אטו •  10 מבומה •   11 נדייפי •  12 לורן • 13 מטומו •  14 פנסה • 15 נדו • 16 בקונו • 17 פואה • 18 האמגה • 19 מאהובה • 20 אולמבה • 21 ג'וב • 22 המידו • מאמן: לשאנטרה | קמרון |
| נבחרת קמרון – גביע אפריקה לאומות 2004 |
| --- | --- | --- |
|  1 ק. קאמני •  2 פרייה-דומבה •  3 טצ'אטו •  4 סונג •  5 אטובה •  6 ניאנקה •  7 אמבאמי •  8 ז'רמי •  9 אטו •  10 מבומה •   11 נדייפי •  12 פאלמי • 13 מטומו •  14 מאקון • 15 באהוקן • 16 טיניימב • 17 מ. קאמני • 18 אידריסו • 19 דג'מבה-דג'מבה • 20 אולמבה • 21 מזאג • 22 קומה • מאמן: שאפר |  1 ק. קאמני •  2 פרייה-דומבה •  3 טצ'אטו •  4 סונג •  5 אטובה •  6 ניאנקה •  7 אמבאמי •  8 ז'רמי •  9 אטו •  10 מבומה •   11 נדייפי •  12 פאלמי • 13 מטומו •  14 מאקון • 15 באהוקן • 16 טיניימב • 17 מ. קאמני • 18 אידריסו • 19 דג'מבה-דג'מבה • 20 אולמבה • 21 מזאג • 22 קומה • מאמן: שאפר | קמרון |
| נבחרת קמרון – גביע אפריקה לאומות 2006 |
| --- | --- | --- |
|  1 קאמני •  2 אטבה •  3 אטובה •  4 סונג •  5 קאלה •  6 אנגבווה •  7 קומה •  8 ז'רמי •  9 אטו •  10 אמנה •   11 מאקון •  12 דאומי • 13 פטושין •  14 סיידו • 15 וובו • 16 המידו • 17 אבדה • 18 דואלה • 19 דג'מבה-דג'מבה • 20 אולמבה • 21 בויה • 22 מיונג • 23 ביקיי • מאמן: ארתור ז'ורז'ה |  1 קאמני •  2 אטבה •  3 אטובה •  4 סונג •  5 קאלה •  6 אנגבווה •  7 קומה •  8 ז'רמי •  9 אטו •  10 אמנה •   11 מאקון •  12 דאומי • 13 פטושין •  14 סיידו • 15 וובו • 16 המידו • 17 אבדה • 18 דואלה • 19 דג'מבה-דג'מבה • 20 אולמבה • 21 בויה • 22 מיונג • 23 ביקיי • מאמן: ארתור ז'ורז'ה | קמרון |
| נבחרת קמרון – גביע אפריקה לאומות 2008 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 קאמני •  2 ביניה •  3 טצ'אטו •  4 ר.סונג •  5 אטובה •  6 אנגבווה •  7 אמבאמי •  8 ז'רמי •  9 אטו •  10 אמנה •   11 מאקון •  12 נקונג • 13 אנגמו •  14 אפלה • 15 א.סונג • 16 המידו • 17 אידריסו • 18 טומו • 19 מביה • 20 אסולה • 21 ג'וב • 22 מבארגה • 23 ביקיי • מאמן: פיסטר |  1 קאמני •  2 ביניה •  3 טצ'אטו •  4 ר.סונג •  5 אטובה •  6 אנגבווה •  7 אמבאמי •  8 ז'רמי •  9 אטו •  10 אמנה •   11 מאקון •  12 נקונג • 13 אנגמו •  14 אפלה • 15 א.סונג • 16 המידו • 17 אידריסו • 18 טומו • 19 מביה • 20 אסולה • 21 ג'וב • 22 מבארגה • 23 ביקיי • מאמן: פיסטר | קמרון |
דמוקרטיית האצילים

הרפובליקה בשיא כוחה. דמוקרטיה של אצילים. הבחירות המלכותיות של 1573, מאת יאן מטייקו.
דמוקרטיית האצילים (לטינית: Aurea Libertas; פולנית: Aurea Libertas; ליטאית: Aurea Libertas) הייתה מערכת פוליטית מיוחדת של ממלכת פולין, ולאחר איחוד לובלין הפכה למערכת הפוליטית של האיחוד הפולני-ליטאי. תחת מערכת זו, כל האצילים (szlachta), ללא קשר למעמדם הכלכלי, נחשבו לבני מעמד שווה ונהנו מזכויות רבות. בני מעמד האצולה שלטו ברשות המחוקקת (הסיים - הפרלמנט של פולין) ובמלך הנבחר של האיחוד.
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא פולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוסף דן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1935 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  23 ביולי 2022 (בגיל 87 בערך) כ"ה בתמוז ה'תשפ"ב
 ענף מדעי:  הקבלה והמיסטיקה היהודית
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  סורבון  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  תמר רוס, תמר אלכסנדר, עלי יסיף, הלל ויס 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד (1999)  פרס ישראל (1997) 
 
יוסף דן (1935 – 23 ביולי 2022, כ"ה בתמוז ה'תשפ"ב) היה חוקר קבלה ומיסטיקה יהודית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה לחקר הקבלה על שם גרשם שלום. חתן פרס ישראל לשנת ה'תשנ"ז.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1935 בבודפשט, הונגריה. כשהיה בן 4, בשנת 1939, נמלטה משפחתו מהונגריה מפחד הנאצים, בעלי הברית של השלטון ההונגרי, ועלתה באופן לא חוקי לארץ ישראל, דרך גבול לבנון למטולה. אנשי כפר גלעדי קלטו את המשפחה והכינו להם תעודות מזויפות עם שם המשפחה דן[דרושה הבהרה], כדי שיזוהו כצברים. המשפחה התיישבה בירושלים אך נתפסה בידי הבריטים והייתה צפויה לגירוש מהארץ. בעצת עורך הדין של הסוכנות היהודית טען אביו של דן כי הגיעו מברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה, שהייתה כבושה בידי הנאצים, ובכך מנע את הגירוש. מאז מופיע פרט שגוי זה בקורות חייו של דן ואף באתר הרשמי שלו.
החל ללמוד באוניברסיטה העברית אשורולוגיה ומחשבת ישראל, ובהשראת גרשם שלום בחר להתמקד במחשבת ישראל. בשנת 1958 כתב את עבודת המוסמך שלו, "כתב יד אופנהיים 540 מספריית אוקספורד והשואתו לספר חסידים". באותה שנה החל גם להרצות באוניברסיטה. בשנת 1964 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה זו. נושא עבודתו, בהנחיית פרופ' ישעיה תשבי, היה "הבסיס העיוני לתורת המוסר של חסידות אשכנז", ושופטיו היו גרשם שלום ואפרים א. אורבך. בשנת 1966 התמנה למרצה בכיר, בשנת 1971 לפרופסור חבר וב-1978 לפרופסור מן המניין.
הרצאותיו במשך השנים עסקו במגוון רחב של נושאים, בתחום תורת הסוד והמוסר, כגון: ספרות המחשבה והמוסר בספרד (1959); ספרות המוסר של חסידי אשכנז (1960); ספרות המוסר הקבלית וסיפורי צפת (1961); סיפורים, משלים ואמרות מספרות החסידות הבעש"טית (1963); כתבי המוסר של מקובלי ספרד (1965); ספרות המחשבה והמוסר בפרובאנס (1971); ספרותם העיונית של חסידי אשכנז (1973); ספרות הדרוש הקבלית (1973); חוגי המקובלים הראשונים (1977); ותורת הרע והדימונולוגיה בקבלה הקדומה (1981).
בנוסף להוראתו באוניברסיטה העברית, היה פרופ' דן פרופסור אורח באוניברסיטאות רבות בעולם. בין היתר הרצה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1966–1967); אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1977–1978); אוניברסיטת וושינגטון (1989); הסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק (1991); אוניברסיטת בראון, פרובידנס, רוד איילנד (1990, 1991, 1995); אוניברסיטת לונדון (1992); אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק (1993, אביב 1996); אוניברסיטת סורבון, פריז (1994); אוניברסיטת פרינסטון (1995); אוניברסיטת הרווארד (1996, 2004–2005); האקדמיה ההולנדית למדעים, וסנאר (1997); מכון רוקפלר, בלאג'ו, איטליה (2000); והאוניברסיטה החופשית של ברלין (2002-1991).
ביוגרפיה > ממחקריו וממאמריו

דן חיבר ספרים רבים, בעיקר בתחומי המיסטיקה והקבלה, ועסק רבות בחקר חסידי אשכנז, ספרות המוסר, ובחקר המשיחיות. כמו כן, חקר את משנתו של מורו בתחום הקבלה, גרשם שלום, ופרסם מאמרים רבים וספרים עליו. בתחילת דרכו גם פרסם, במקביל למחקריו הנ"ל, מאמרים וספרים העוסקים בספרות עברית, הן של תקופת ימי הביניים והן של התקופה המודרנית.
חלק גדול ממאמריו פורסמו באנגלית, בארבעה כרכים, בשם: Jewish Mysticism.
אחד מחיבוריו האחרונים, אפוקליפסה אז ועכשיו, מיועד לציבור הרחב ומהווה מסה מקיפה על תפיסת האפוקליפסה. ספר זה הוא עיבוד והרחבה לתוכנית שהכין עבור הטלוויזיה החינוכית. לפי דן, סוף המילניום מתאפיין במעבר של רעיונות אפוקליפטיים מהמרכז לשוליים ובוויתור על תפיסת "חץ זמן היסטורי" המוליך לכיוון מסוים.
בנוסף, הוא גם כתב מספר מאמרים פובליציסטיים, בעיקר בעיתונים ידיעות אחרונות והארץ, על יחס הציבור החילוני למורשת היהדות בהם הוא מבכה על הזנחת לימודי היהדות ומסירתם, כביכול, לידי הדתיים והחרדים. דברים חריפים ברוח זו נשא גם בנאומו בעת שקיבל את פרס ישראל. נאומו עורר ביקורת מחוגים מסוימים, שכן הנאום היה בשם כל מקבלי הפרס, ביניהם הרב החרדי אלימלך פירר.
ביוגרפיה > תורת הסוד העברית

דן עסק בתיאור כולל של תורת הסוד היהודית, לאורך כל הדורות, מהעת העתיקה ועד היום. בתחום זה, הוציא לאור שלושה-עשר כרכים בהוצאת מרכז זלמן שזר.
שלושת הכרכים הראשונים עוסקים בתורת הסוד היהודית בעת העתיקה: כרך ראשון: שרשיה של תורת הסוד בספרות הבית השני; כרך שני: תורת הסוד בספרות התלמוד והמדרש; וכרך שלישי: ספרות הסוד בתקופת התלמוד: מעשה בראשית ומעשה מרכבה.
עשרת הכרכים הבאים עוסקים בתקופת ימי הביניים: כרך רביעי: תורת הסוד בתקופת הגאונים ובמאות הי'א והי'ב; כרך חמישי: חוגיהם של בעלי הסוד באשכנז, חוג משפחת קלונימוס; כרך ששי: ר' אלעזר מוורמס וחוגו, בעלי הסוד האחרים; כרך שביעי: ראשית הקבלה - חוג העיון, ספר הבהיר וקבלת פרובנס; כרך שמיני: חוג המקובלים בגירונה; כרך תשיעי: המקובלים בספרד במאה השלוש עשרה; כרך עשירי: דור הזוהר: כתבי ר' יוסף ג'יקטיליה ור' משה די ליאון; כרך אחד-עשר: ספר הזוהר; וכרכים שנים-עשר ושלושה-עשר: בעקבות הזוהר - א' וב'.
ביוגרפיה > פרסים ואותות כבוד

בשנת 1997 קיבל את פרס ישראל במחשבת ישראל.
בשנת 1999 קיבל תואר דוקטור של כבוד מטעם ההיברו יוניון קולג'.
בשנת 2003 קיבל תואר דוקטור של כבוד מטעם בית המדרש לרבנים באמריקה.
חיים אישיים

בנו הוא פרופסור אורי דן.
רשימת ספריו

דן כתב מאות מאמרים ועשרות ספרים, בעיקר בעברית ובאנגלית. חלק ממאמריו תורגם לאיטלקית, גרמנית, יפנית, שוודית ורוסית. כמו כן, כתב ערכים אנציקלופדיים רבים באנציקלופדיה העברית, ב-Encyclopaedia Judaica, ב-The Oxford Dictionary of the Jewish Religion (שם שימש גם כעורך התחומים מיסטיקה יהודית ואתיקה), וב-Religion in Geschichte und Gegenwart.