stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מספן הציוד
ראו גם

מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי
מספנת חיל הים
ביאורים

↑  ג'ו נוביק היה ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי.
↑  סגן קצין חימוש בין 1956–1959.
↑  יהושע להב היה בוגר המחזור הראשון של בית הספר הימי בחיפה (1942) וממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה
הערות שוליים

↑  קובי,	עמוס דגן - חתן פרס ישראל תשל"ד,	'בין גלים' ספטמבר 1974, עמ'	11.
↑  שמואל טנקוס: מהירקון עד חיל הים, הוצאת משרד הביטחון 1993, עמ' 93
↑  על אריה קפלן 'קיפי' באתר הפלי"ם
↑  קובי פינקלר, שורת מינויים בכירים בחיל הים, באתר ערוץ 7, 14 במאי 2018
|  זרוע הים  |
| --- | --- | --- |
| מפקדת זרוע הים | מספן הים • מספן המטה • מספן המודיעין • מספן הציוד • מספן כוח האדם |   |
| בסיסים | בסיס חיפה • בסיס אשדוד • בסיס אילת • בסיס עתלית • מספנת זרוע הים • בסיס ציוד ותובלה • בה"ד זרוע הים |   |
| שייטות | שייטת ספינות הטילים (שייטת 3) • שייטת הצוללות (שייטת 7) • שייטת 13 |   |
| פלגות הבט"ש | פלגה 916 • פלגה 915 • פלגה 914 • יחידת סנפיר |   |
| יחידות נוספות | יחידת האיתור התת-מימית • יחידת השליטה הימית • המכון לרפואה ימית • יחידת מפת"ח • יחידה 663 • היחידה למשימות תת-מימיות • שייטת הנחתות • גף סיורי ים |   |
| בתי ספר לפיקוד | קורס חובלים • בית הספר לפיקוד ימי |   |
| יחידות שפורקו | שייטת המשחתות (שייטת 1) • פלגות הטרפדות • פלגה 788 (חוליית הכנרת) • יחידת הנצלה ימית • מרכז תקשו"ב |   |
מפגש מפקדי מספן הציוד, דצמבר 2013
מפגש מפקדי מספן הציוד, אפריל 2015
יואב רענן

יואב (צ'יקו) רענן (15 בינואר 1928 – 9 בנובמבר 2022) היה קופץ למים ישראלי, אשר שלט בענף הקפיצה למים בישראל בשנות ה-50 וייצג את ישראל בשתי אולימפיאדות (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956), אלוף אסיה (מנילה 1954) ואלוף המכביה הרביעית.
ביוגרפיה

רענן נולד בקהיר להורים שהיגרו ב-1913 מירושלים למצרים. ב-1939 החל לעסוק בספורט הקפיצה למים, לאחר שהוקסם מביצועיה של הקופצת הבריטית דניס ניומן (Denise Newman), שהופיעה במצרים. מי שהביא להתקדמותו בספורט היה האלוף המצרי פאריד סימייקה (אנ') שאימן אותו במצרים. כשהיה בן 18 זכה בסגנות אליפות מצרים בקפיצה למים, וב-29 בנובמבר 1947 עלה לארץ ישראל, לאחר שהתפטר מעבודתו בחברת התעופה החבשית. בישראל התגייס לחיל האוויר, ובו שירת כאלחוטאי. לאחר שחרורו מצה"ל, ב-1950, החל לעבוד באל על בתפקיד דומה. לאחר שזכה במדליית כסף במכביה השלישית, כמעט ללא אימונים, החל לנצל את נסיעותיו לחו"ל במסגרת עבודתו כדי להתאמן ברצינות ולהתחרות. הוא זכה להישגים במספר תחרויות בינלאומיות, וב-1952 נבחר לייצג את ישראל באולימפיאדה הראשונה שבה נטלה חלק – אולימפיאדת הלסינקי. באולימפיאדה סיים רענן במקום ה-9 ממקפצה בגובה 3 מטר ובמקום ה-30 ממקפצה בגובה 10 מטר.
במכביה הרביעית זכה רענן במדליית זהב בתחרות הקפיצה, לאחר שגבר על אלוף המכללות האמריקאי, מורלי שפירא, שניצח אותו במכביה השלישית.
במשחקי אסיה שנערכו במנילה, הפיליפינים בשנת 1954 זכה רענן בשתי מדליות: מדליית זהב ממקפצה של 3 מטר ומדליית כסף ממקפצה של 10 מטר.
באולימפיאדת מלבורן נמנה רענן על המשלחת המצומצמת ששיגרה ישראל (בת שלושה ספורטאים בלבד). הוא סיים במקום ה-22 ממקפצה בגובה 3 מטר. הוא טען כי סבל משריר מתוח בגבו שפגע בביצועיו, ועל כן החליט לוותר על התחרות ממקפצה בגובה 10 מטר שבה היה אמור להשתתף.
בשנת 1967 שפט רענן באליפות אירופה בקפיצה למים.
בישראל ייצג רענן את מועדון ברית מכבים עתיד.
נפטר ב-9 בנובמבר 2022.
ראו גם

ישראל במשחקי אסיה
הערות שוליים

↑  ההולכים לאולימפיאדה, דבר, 20 ביוני 1952
↑  יואב רענן, דבר, 23 באפריל 1954
↑  אלנח, המשלחת חזרה עטורת ניצחון ממנילה, מעריב, 17 במאי 1954
↑  שריר פגוע בגב רענן פגע בכשרו, דבר, 9 בדצמבר 1956
↑  הישראלי יואב רענן שופט באליפות אירופה בצלילה, מעריב, 22 באוגוסט 1967
| נושאי דגל ישראל בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- |
| משחקי הקיץ | הלסינקי 1952: אברהם שניאור • מלבורן 1956: יואב רענן • רומא 1960: גדעון אריאל • טוקיו 1964: גדעון אריאל • מקסיקו סיטי 1968: גרשון שפע • מינכן 1972: הנרי הרשקוביץ • מונטריאול 1976: אסתר רוט-שחמורוב • לוס אנג'לס 1984: זהבה שמואלי • סיאול 1988: יצחק יונסי • ברצלונה 1992: אלדד אמיר • אטלנטה 1996: לידיה חטואל-צוקרמן • סידני 2000: רוגל נחום • אתונה 2004: אריק זאבי • בייג'ינג 2008: מיכאל קולגנוב • לונדון 2012: שחר צוברי • ריו דה ז'ניירו 2016: נטע ריבקין • טוקיו 2020: יעקב טומרקין וחנה קנייזבה-מיננקו • פריז 2024: אנדראה מורז ופיטר פלצ'יק |  |
| משחקי החורף | לילהאמר (1994): מיכאל שמרקין • נאגנו (1998): מיכאל שמרקין • סולט לייק סיטי (2002): גלית חייט • טורינו (2006): גלית חייט • ונקובר (2010): אלכסנדרה זרצקי • סוצ'י (2014): ולדיסלב ביקנוב • פיונגצ'אנג (2018): אלכסיי ביצ'נקו • בייג'ינג 2022: יבגני קרסנופולסקי ונועה סולוש |  |
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת הלסינקי (1952)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | אוריון גלין גלר • אריה גליק • לאה זמרי • אולגה וינטנברג • דוד טבק • תמר מטל-שומכר • אריה קלינשטוב-נוה |  |
|  כדורסל | דני ארז • משה דניאל • יהודה וינר • מרסל חפץ • פרדי כהן • עמוס לין • זכריה עופרי • אליהו עמיאל • ראובן פכר • מנחם קורמן • רלף קליין • שמעון שלח • אברהם שניאור (מאמן: מוריס רסקין) |  |
|  קליעה | אלכס אלירז • דב בן-דב • שמואל לביב-לובין • צבי פנקס |  |
|  קפיצה למים | יואב רענן |  |
|  שחייה | נחום בוך |  |
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת מלבורן (1956)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | דוד קושניר |  |
|  קפיצה למים | יואב רענן |  |
|  שחייה | שושנה ריבנר |  |
ברלינר טאגבלאט

| --- | --- |

כרזת פרסומת לעיתון מ-1899
 מייסד:  רודולף מוסה 
 תאריכי הופעה:  1 בינואר 1872 – 31 בינואר 1939 (67 שנים)
 שפה:  גרמנית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 
ברלינר טָאגֶבּלַאט (בגרמנית: Berliner Tageblatt, מילולית: יומון ברלין) היה עיתון יומי בקיסרות הגרמנית וברפובליקת ויימאר, אחד העיתונים הנפוצים ביותר ועיתונו המרכזי של המו"ל רודולף מוסה.
היסטוריה

העיתון פעל בין השנים 1872–1933 כעיתון ליברלי-דמוקרטי. בין ספטמבר 1933 וספטמבר 1939 ראה אור באותו שם, אך תחת השלטון הנאצי, עם תכנים, כותבים ואופי שונה לגמרי, כזרוע של התעמולה הנאצית.
ב-2007 נוסד אתר חדשות באינטרנט, ברלינר טאג-צייטונג (Berliner Tageszeitung), המשתמש בשם ההיסטורי כשם משני.
בין הכותבים נמנו קורט טוכולסקי, אריך קסטנר, אלפרד איינשטיין.
לעיתון צורף המוסף השבועי הסאטירי Ulk.
הערות שוליים

↑  אתר החדשות
ערך זה הוא קצרמרבנושא עיתונים ובנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קולמוס (גופנים)

| --- | --- |
 מפתח:  מקסים יורש
 גרסה אחרונה:  0.5 (29 באוגוסט 2002) 
 סוג רישיון:  LGPL
 culmus.sourceforge.io
 
גופני קוּלְמוּס (או פרויקט קוּלְמוּס) הוא מיזם קהילתי של קהילת התוכנה החופשית בישראל, אשר מטרתו לעצב גופנים עבריים ולהפיצם תחת הרישיון החופשי LGPL. הגופנים הראשונים שהיו זמינים כחלק מחבילת הגופנים "קולמוס" עוצבו על ידי מעצב הגופנים מקסים יורש. בשנת 2004 זכה יורש בפרס המקור על יוזמה זו.
רקע

פרויקט קולמוס נוצר במטרה לספק לקהילת התוכנה החופשית, ובעיקר למשתמשי מערכות ההפעלה החופשיות על בסיס יוניקס (כדוגמת לינוקס), חבילת גופנים בסיסית שמופצת תחת רישיון חופשי המתאים לשימוש במערכות ההפעלה החופשיות. עד אז, נאלצו משתמשי מערכות ההפעלה החופשיות לעקוף מגבלות שונות בנוגע לזכויות היוצרים על גופנים פופולריים, ולהתקין אותם ידנית.
פיתוח

במהלך השנים, נוספו לחבילת הגופנים של קולמוס מגוון גופנים נוספים. פיתוח הגופנים נעשה, בדרך כלל, באמצעות ביצוע שינויים מסוימים בגופנים הקיימים, תוך שימוש ב־FontForge, תוכנה המיועדת ליצירת גופנים.
ראו גם

פרויקט הסידור הפתוח
גופנים
ויניצה

ערך זה עוסק בעיר באוקראינה. אם התכוונתם למחוז, ראו .
ערך זה עוסק בעיר באוקראינה. אם התכוונתם לעיר באיטליה, ראו .
מראה הבוג הדרומי הזורם דרך העיר
וינּיצָה (בכתיב ארכאי: ויניצא; באוקראינית: Вінниця, ויניציה) היא עיר באוקראינה, מרכז מחוז ויניצה. נמצאת על גדות נהר הבוג הדרומי.
גאוגרפיה ואקלים

העיר ויניצה נמצאת במישור פודוליה. בעיר עובר נהר הבוג הדרומי. העיר מרוחקת כ-260 ק"מ מהבירה קייב וכ-430 ק"מ מעיר הנמל אודסה.
האקלים בעיר מתאפיין בקיץ ארוך ולח, ובחורף קצר יחסית (בהתייחס למזרח אירופה). הטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי היא C° ‏18.3 ובינואר C° ‏5.8-. כמות גשמים שנתית ממוצעת – 638 מ"מ. במהלך השנה יש בממוצע 7 ימים של סופות שלג, 6 ימים של סופות ברקים, וכ-50 ימים של ערפל.
היסטוריה

האזור בו שוכנת העיר הוזכר לראשונה בכתבים מהמאה ה-10, אז התגוררו באזור שבטי אוליצ'ים וטיברצים, שהיו כפופים לרוס של קייב. עם חלוקת נסיכות קייב האזור נהפך לחלק מנסיכות גאליץ'-וולין. באמצע המאה ה-13 נכבש האזור על ידי המונגולים. ב-1362 הנסיך הליטאי אלגירדאס כבש את האזור מידי המונגולים וב-1363 אחייניו, פיודור וקונסטנטין קוריאטוביץ', הקימו באזור מספר מבצרים וביניהם – ויניצה. לאחר איחוד בין פולין וליטא בסוף המאה ה-14, עברה העיר לשלטון הפולני. הפולנים הרחיבו את המבצר, שנבנה על ידי הליטאים, ובמקום חומות עץ בנו חומות אבן. שרידים מחומות המבצר ניתן לראות בעיר גם היום.
ב-1558 נבנה מבצר נוסף באי קמפה, אשר נמצא בתוך נהר הבוג הדרומי. ב-1565 נהפכה למרכז אזורי בחבל ברסלב. ב-1640 קיבלה את זכויות מגדבורג. ב-1648 נכבשה על ידי מקסים קריבונוס, אחד ממפקד הקוזאקים של חמלניצקי, ונהפכה בשנים הבאות לחלק מהמדינה הקוזאקית. הפולנים ניסו לכבוש את העיר חזרה ב-1651, אך נחלו הפסד מחפיר מידי הקוזאקים. בשנת 1654, עם סיום המרד, חזרה שוב העיר לשלטון הפולני. בשנת 1672 נכבשה העיר על ידי הטורקים, אשר שלטו בה עד לשנת 1699, אז שוב חזרה להיות חלק מפולין. בשנת 1792, עם החלוקה השנייה של פולין, עברה לתחומי האימפריה הרוסית. ויניצה נהפכה לעיר ב-1795. ב-1871 דרך ויניצה עברה מסילת הברזל קייב-באלטה, והעיר התחילה לגדול במהירות. ב-1914 נהפכה למרכז מחוז פודוליה. לאחר המהפכה הבולשביקית ברוסיה ב-1917 העיר נכבשה מספר פעמים על ידי צבאות וכוחות מזוינים שונים: האוסטרו-הונגרים, הגרמנים, הלאומנים האוקראינים, הלבנים, הפולנים. בשנת 1920 נכבשה ויניצה על ידי הצבא האדום והפכה לחלק מאוקראינה הסובייטית. ב-1923 העיר נהפכה למרכז מחוז ויניצה ברפובליקה האוקראינית של ברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיר כמעט שלוש שנים תחת כיבוש נאצי (מ-19 ביולי 1941 עד 20 במרץ 1944).
בזמן הכיבוש הנאצי הוקם בתוך יער אורנים, כ-12 קילומטרים מצפון לוויניצה, מחנה שנקרא בשם ורוולף אשר שימש כמפקדתו הקדמית של אדולף היטלר בחזית המזרחית. בוויניצה שכנה גם המפקדה האזורית של הצבא הגרמני – הורמאכט, ושדה תעופה גדול של חיל האוויר הגרמני – הלופטוואפה שכן בקלינובקה (Kalinovka), כ-20 קילומטרים משם.
הגרמנים מצאו בעיר קברי המונים של נרצחי טבח שנעשה במסגרת הטיהורים הגדולים, ורצונם של הגרמנים להשתמש באתר כנגד ברית המועצות הביא את העיר להיות אחד האתרים הנחקרים ביותר בתחום.
בערך משנת 2009 בוויניצה החלו להיבנות מרכזי קניות והחל שיפוץ נרחב בשכונות העיר, נבנתה המזרקה הגדולה באירופה והחלו פסטיבלים, בנוסף מספר שווקים בעיר פונו כדי לתת מקום למרכזי קניות, כל זה העמיד את ויניצה כאחת הערים הטובות למחיה באוקראינה. בשנת 2016 ויניצה נבחרה לעיר בעלת איכות המחייה הגבוהה ביותר באוקראינה,[דרוש מקור] והשאירה מאחוריה ערים גדולות רבות אחרות, כולל את עיר הבירה קייב.
במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה הותקפה ויניצה מספר פעמים על ידי טילי שיוט רוסיים :
ב-6 במרץ 2022 הותקף נמל התעופה של ויניצה – 10  הרוגים והרס רב בנמל התעופה עצמו
ב-16 במרץ 2022 הותקף מגדל תקשורת בעיר. המגדל ניזוק קשות, אך לא היו נפגעים בנפש
ב-26 במרץ 2022 הותקף מטה חיל האוויר האוקראיני, הנמצא בתחומי העיר. נפגעו מספר מבנים, אך ללא נפגעים בנפש
ב-14 ביולי 2022 הותקף בטילים מקום הומה אדם במרכז העיר. כתוצאה מכך נהרגו 28 אנשים ונפצעו 202.
במהלך 2022–2023 ויניצה קלטה פליטים ממזרח אוקראינה, כמו כן, חלק ממוסדות החינוך ומפעלים עברו ממזרח אוקראינה לויניצה.
אוניברסיטאות ומוסדות חינוך

בעיר שוכנת מספר אוניברסיטאות ומכללות קטנות יותר המשרתות את כל המטרופולין שלה:
האוניברסיטה לרפואה ע"ש ניקולאי פירוגוב
האוניברסיטה הטכנולוגית
האוניברסיטה הפדגוגית ע"ש מיכאילו קוצובינסקי
האוניברסיטה החקלאית
האוניברסיטה הלאומית של דונצק (הועברה לויניצה ב-2014, בעקבות המלחמה בדונבאס)
המכון ללימודי מסחר וכלכלה
המכללה לחברה וכלכלה
המכללה לעיצוב בגדים
המכללה הפרטית לכספים וכלכלה
תחבורה עירונית

בוויניצה פועלים מספר אמצעי תחבורה כגון:
רשת חשמליות בעלי 5 קווים מחברת את חלקיה המרכזיים של העיר. כל קווי החשמליות עוברים בשדרות סובורניה (השדרה הראשית).
רשת טרולייבוסים בעלי קווים רבים אשר מחברים את כל השכונות בעיר
רשת של קווי אוטובוסים אשר נוסעים לרוב מרובע וישינקה לתחנת הרכבת העירונית ולתחנה המרכזית המערבית
מוניות שירות אשר מכסות את רוב העיר
את ויניצה משרתות 3 תחנות מרכזיות:
ויניצה מזרחית-משרת קווי אוטובוסים אשר נוסעים לכיוון מזרח אוקראינה
ויניצה מרכזית-משרת קווי אוטובוסים אשר נוסעים לכל הכיוונים באוקראינה וגם קווי אוטובוסים בינלאומיים ועירוניים
ויניצה מערבית-משרת קווי אוטובוסים אשר נוסעים לכיוון מערב אוקראינה, התחנה המרכזית משרתת גם אוטובוסים אשר נוסעים בקווים עירוניים
את ויניצה משרתת תחנת רכבת אחת ובה עוברים רכבות ליעדים בינלאומיים ולאומיים רבים
לויניצה משתייך גם נמל התעופה ויניצה גברישובקה, ממנו הופעלו טיסות פנים וגם טיסות חוץ (למונטנגרו, רוסיה, פולין). בשנים 2016–2021 פעלו ממנו טיסות סדירות בין ויניצה לתל אביב. ב-6 במרץ 2022, כחלק מהפלישה הרוסית לאוקראינה, הופצץ השדה והושמד על ידי טילי אוויר-קרקע רוסים.
אתרים בעלי חשיבות > מזרקת "רושן"

במרכז העיר ויניצה על נהר הבוג הדרומי נבנתה מזרקה גדולה על המים שנחשבת כיום לאחת הגדולות באירופה והגדולה באוקראינה. תוך כדי פעולת המזרקה, מתנגנת מוזיקה קלאסית ומופע צבעים וצורות מוצג באמצעות טכניקת קרני לייזר.
המזרקה נבנתה במימון של חברת "רושן" האוקראינית, ושואבת אליה מבקרים רבים מרחבי העיר ומחוצה לה. פעולתה מוגבלת לימים בהם מזג האוויר נוח כשהטמפרטורות מעל לאפס ומאפשרות את הפעלתה.
אתרים בעלי חשיבות > מוזיאון פירוגוב

מספר קילומטרים מוויניצה שוכן מוזיאון המציג את פועלו של ניקולאי פירוגוב, מחלוצי הכירורגיה הצבאית והשימוש בחומרי הרדמה בניתוחי שדה, וממוקם באחוזה שבה גר פירוגוב בשנותיו האחרונות. במקום מאוזוליאום שבו מוצגת גופתו החנוטה של פירוגוב.
אוכלוסין

נכון ל-1 בינואר 2023 התגוררו בעיר 401.7 אלף תושבים (כולל 46 אלף פליטים ממזרח אוקראינה).

מספר תושבים בעבר:

1840: 6,724

1864: 10,694

1897: 30,563

1926: 52,454

1939: 93,032

1959: 121,854

1970: 211,572

1979: 314,446

1989: 374,404

2001: 356,665

2015: 372,484

2016: 373,302

2017: 372,672

2018: 371,865

2019: 369,839

2020: 370,026

2021: 370,609

2022: 369,740
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני – 
ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
יהודים

משפחות יהודיות ראשונות התיישבו בעיר באמצע המאה ה-16. בשנת 1648, עם כיבוש העיר על ידי הקוזקים של חמלניצקי נרצחו כל יהודי העיר שלא הצליחו להימלט. לאחר תום המרד של חמלניצקי שבו היהודים להתיישב בה. הקהילה היהודית בעיר גדלה בצורה מתמדת, כך בשנת 1767 חיו בעיר כ-700 יהודים ובשנת 1847 – כ-4,000 יהודים. על פי מרשם האוכלוסין משנת 1897 חיו בוויניצה 11,689 יהודים (כ-36% מאוכלוסיית העיר). גל הפרעות ביהודים ששטף את אוקראינה ב-1905, לא פסח על יהודי העיר. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה סבלו יהודי העיר מרדיפות, מעשי שוד, ביזה ופוגרומים.
סיום המלחמה והשלטון הקומוניסטי הביאו לפריחה קצרה של הקהילה היהודית בעיר. אומנם חיי הדת של הקהילה נפסקו כמעט כליל, אך התרבות היהודית בשפת היידיש קיבלה חיזוק משמעותי מידי השלטונות. בשנת ה-20 וה-30 היו בעיר מכון להכשרת מורים יהודים, בתי ספר יסודיים ותיכוניים יהודיים, ספריות יהודיות, ואף עיתון ביידיש יצא בעיר. לפי מרשם האוכלוסין משנת 1939 חיו בעיר ויניצה 33,150 יהודים (כ-38% מאוכלוסיית העיר). זהו מספר שיא של היהודים שחיו אי פעם בעיר עד אז וגם לאחר מכן.
יהודים > בשואה

עם פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות גויסו כ-9,000 מיהודי העיר לצבא. חלק מהיהודים הצליחו להתפנות לשטחים המזרחיים של ברית המועצות וכך לשרוד את המלחמה. הגרמנים כבשו את העיר ב-19 ביולי 1941. מיד הוקם גטו ליהודי העיר, שלא שרד זמן רב. כבר ב-22 בספטמבר 1941 נרצחו רוב תושבי הגטו (כ-25,000 איש) ביער הסמוך לעיר על ידי הגרמנים ומשתפי פעולה אוקראינים. היהודים המעטים שהושארו בגטו על ידי הגרמנים והועסקו בעבודות כפייה נרצחו באוגוסט 1942.
אחת התמונות הידועות ביותר מהשואה, נקראת "היהודי האחרון בוויניצה". היא צולמה על ידי חיילי האיינזצגרופן, ובו נראה היהודי האחרון מהעיר כורע לפני קבר אחים, רגעים ספורים לפני רציחתו. התמונה נמצאה לאחר המלחמה באלבום של חייל גרמני, והיא נחשבת לאחת התמונות המפורסמות ביותר.
יהודים > אחרי השואה

לאחר תום המלחמה חזרו היהודים, שהצליחו להימלט מידי הנאצים, לעיר וחיי הקהילה חודשו. במהלך השנים 1946–1949 פעל בית כנסת אחד בעיר, אך הוא נסגר על ידי השלטונות. מאז ועד לפירוק ברית המועצות בשנת 1992 לא פעלו בעיר בתי כנסת. תפילות נערכו בבתים פרטיים של היהודים. לפי מרשם האוכלוסין משנת 1959 חיו בעיר כ-19,500 יהודים (כ-16% מכלל האוכלוסייה).
בשנות ה-70 עזבו חלק מהיהודים את ויניצה ועלו לישראל או היגרו לארצות הברית. לפי מרשם האוכלוסין משנת 1979 חיו בעיר כ-18,000 יהודים (כ-8.5% מכלל האוכלוסייה). לפי מרשם האוכלוסין משנת 1989 (המרשם האחרון שנערך בברית המועצות) חיו בעיר ויניצה כ-15,000 יהודים (כ-5% מכלל אוכלוסייה).
בשנים 1992–2000 כיהן דמיטרי דבורקיס היהודי כראש העיר. בשנים 2005–2014 כיהן וולודימיר גרויסמן בתפקיד ראש העיר.
בעשור האחרון של המאה ה-20 קמה לתחיה הקהילה היהודית הדתית ביוזמתו של הרב לייבל סורקיס מארצות הברית. בסוף 1992 נפתח מחדש בית הכנסת המרכזי של העיר.  בשנת תשס"ב (2002) הגיע לעיר הרב שאול הלוי הורביץ, המכהן כיום כרב העיר והמחוז ושליח חב"ד באזור. מאז, מאוגדת הקהילה היהודית הויניצאית במסגרת "איגוד הקהילות היהודיות באוקראינה".
בית הספר היהודי שוכן בעיר העתיקה, בבניין שרכש לב לבייב בשנת 2004. ומופעל על ידי רשת בתי הספר אור אבנר בחבר העמים.
במבנה נבנה מקווה טהרה. בעיר פועלים גם מוסדות יהודים כדוגמת הג'וינט ושלוחתו ההומינטרית "חסד" והסוכנות היהודית.
ערים תאומות

טורקיה בורסה, טורקיה
ישראל בת ים, ישראל
ארצות הברית ברמינגהאם, ארצות הברית
רוסיה ליפצק, רוסיה
הממלכה המאוחדת פיטרבורו, הממלכה המאוחדת
פולין קיילצה, פולין
מולדובה ריבניצה, מולדובה
מקדוניה ויניצה, מקדוניה
הערות שוליים

1 2  The last Jew in Vinnitsa 1941, World's Famous Photos
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008870889605171  BnF: cb11985922h (data)  GND: 4254197-9  LCCN: n86026777  MusicBrainz: e0008056-11d2-43b4-a57a-9c82b7c69944  NKC: ge553197  SUDOC: 07026452X  VIAF: 153686368   WorldCat (עם VIAF): 153686368 
הארון שבו מוצגת גופתו החנוטה של ניקולאי פירוגוב
"היהודי האחרון בוויניצה"
המזרחי הצעיר

המזרחי הצעיר היה ארגון שהוקם על ידי בני היישוב הישן, אשר הצטרף למזרחי ונטה לכיוון הימין בניגוד לפועל המזרחי שנטה לכיוון השמאל.
היסטוריה

הארגון הוקם באלול תרע"ח (1918) תחת השם "הסתדרות הצעיר הארצישראלי", במטרה לסייע לצעירים דתיים לצאת לעבודה ולהתיישבות. מקימי הארגון היו בני היישוב הישן וכן בנים של עולים מהמושבות. בשנתו הראשונה הוקמו סניפים בירושלים, יפו, פתח תקווה ורחובות ובי' תמוז תרע"ט התקיימה ועידה ראשונה של הארגון ביפו, בהשתתפות עשרים צירים שבראשם יצחק אביגדור אורנשטיין ודב נתן ברינקר. מזכיר הארגון בסוף שנת 1920 היה הרב יצחק אביגדור אורנשטיין. לאחר זמן התקרב הארגון למזרחי וב-19 באוקטובר 1920 שינה את שמו ל"המזרחי הצעיר". הארגון היה פעיל בהפצת הרעיון הציוני בקרב בני היישוב הישן, בקליטת עולים דתיים ובהתיישבות. אנשי הארגון הקימו את נווה יעקב ונטלו חלק בהקמת שכונות בית וגן בירושלים וביפו סנהדריה ושכונה בהר כנען ליד צפת. בשנת 1924 הקימה התנועה "לשכת מודיעין" ביפו, שמטרתה הייתה לסייע לעולים חדשים ולאלו המתכננים לעלות לארץ ישראל.
בין "המזרחי הצעיר" והפועל המזרחי הייתה יריבות על רקע ההסתייגות של המזרחי הצעיר מהנטיה שמאלה של הפועל המזרחי. ניסיונות של צעירי מזרחי לפשר בין שני ארגונים אלו לא נשאו פרי. במאבק על לב העולים הדתיים זכה הפועל המזרחי בבכורה ורוב גדול של העולים הדתיים הצטרפו אליו ולא אל המזרחי הצעיר. עם זאת, בשנת תרפ"ו עדיין היו במזרחי הצעיר יותר מאלף חברים. בבחירות לאספת הנבחרים בדצמבר 1925, התמודד המזרחי הצעיר בנפרד מהמזרחי וזכה בכ-200 קולות ונציג אחד, דב נתן ברינקר. עיקר מצביעיו הגיעו ממחוז תל אביב וממחוז טבריה.
בעת התארגנות "הברית העולמית של צעירי החלוץ והפועל המזרחי" תחת סיסמת "תורה ועבודה" נותר "המזרחי הצעיר" ארגון הצעירים היחיד של המזרחי שלא הצטרף אל הברית. בוועידת המזרחי בדנציג באוגוסט 1928 דרש המזרחי הצעיר ייצוג בנשיאות הוועידה ונתקל בהתנגדות של אנשי הברית אשר טענו שהם מייצגים את כל הצעירים. אולם לאחר ששבעת צירי המזרחי הצעיר איימו בפרישה מהמזרחי ההתנגדות לא התקבלה, וועידת המזרחי הכירה במזרחי הצעיר כחטיבה מיוחדת שאינה פועלת תחת סיסמת תורה ועבודה. בוועידת המזרחי בארצות הברית במאי 1929 אושר למזרחי הצעיר תמיכה של 3000 דולר מתוך תקציב של 38,000 דולר. אולם בשלב זה המזרחי הצעיר היה בדעיכה. ביוני 1929 מחה הארגון על שלא הוזכר ברשימת הארגונים הקוראים להתפקד לכנסת ישראל. בבחירות לקונגרס הציוני העולמי הט"ז באמצע 1929 התמודדו המזרחי והפועל המזרחי ברשימה אחת, אך המזרחי הצעיר רץ לבדו ו-183 הקולות שקיבל לא הספיקו להכניס נציג לקונגרס. בבחירות לקונגרס הי"ז שוב התמודד המזרחי הצעיר לבדו וזכה ב-248 קולות, אולם לקראת הקונגרס הי"ח בשנת 1933 כבר לא התמודד.
המזרחי הצעיר היה מקורב לרב יהודה לייב פישמן מימון מארגון המזרחי, אשר תיאר את הקשר עימם: "ביחסו של המזרחי הצעיר למזרחי היו עליות ומורדות אך היו אלה יחסים של כבוד". לכבוד יום הולדתו החמישים של הרב מימון הוציא הסתדרות המזרחי הצעיר את ספר היובל לכבודו.
מסיון תרע"ט ועד תחילת תרפ"ב הארגון הוציא לאור את כתב העת הדביר.
לקריאה נוספת

זאב בלומנצויג, לתולדות המזרחי הצעיר, בתוך ספר הציונות הדתית ב', עמודים 210-214
הערות שוליים

1 2 3  תורה ועבודה בחזון ובמעש, עמוד 13
↑  הרב משה אוסטרובסקי, ראשית המזרחי בארץ, בתוך ספר הציונות הדתית, כרך א', עמוד 377
1 2  אגרות הרב מימון, עמוד 3
↑  אניטה שפירא, בתוך: משה ליסק, גבריאל כהן, תולדות היישוב היהודי בארץ־ישראל מאז העלייה הראשונה, 1994, עמוד 28
↑  לשכת מודיעין, דואר היום, 2 בספטמבר 1924
↑  חלוקת המנדטים לאספת הנבחרים, דבר, 30 בדצמבר 1925
↑  גמר מושב אספת הנבחרים, דבר, 5 ביולי 1929
↑  מתוצאות הבחירות לאספת הנבחרים, דבר, 8 בדצמבר 1925
↑  בוועידת המזרחי, דבר, 22 באוגוסט 1928
↑  יוסף אליחי, המזרחי ותנועת תורה ועבודה בפולין, עמוד 72
↑  נעילת ועידת המזרחי באמריקה, דבר, 16 במאי 1929
↑  לקט, דבר, 23 ביוני 1929
↑  10 רשימות בבחירות לקונגרס בא"י, דבר, 24 ביוני 1929
↑  סיכום הבחירות לקונגרס בא"י, דבר, 15 ביולי 1929
↑  רק רשימת הפועלים הוסיפה אחוזים מאז הבחירות הקודמות, דבר, 20 ביולי 1933
↑  דב נתן ברינקר, ספר היובל-פישמן, תרפ"ו
הנרי שובל

| --- | --- |

הנרי שובל בשנת 1923
 לידה:  16 באפריל 1865 טאבולאם, ניו סאות' ויילס ניו סאות' ויילס
 פטירה:  4 במרץ 1945 (בגיל 79) מלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה אוסטרליה
 מדינה:  אוסטרליה 
 השכלה:  בית הספר סידני 
 בן או בת זוג:  Sibyl Campbell Keith Jopp 
 צאצאים:  אליין מיטשל 
 השתייכות:  אוסטרליה אוסטרליה
 תקופת הפעילות:  1884–1930 (כ־46 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד בריגדת הפרשים הקלה הראשונה (1914–1915) מפקד דיוויזיית אוסטרליה וניו זילנד (1915) מפקד הדיוויזיה האוסטרלית הראשונה (1915– 1916) מפקד דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק (1916) מפקד קורפוס הטור המדברי (חלק מחיל המשלוח המצרי, 1917) מפקד הקורפוס המדברי הרכוב (1917–1919) ראש המטה הכללי של צבא אוסטרליה (1923–1930) מפקד קורפוס מתנדבי ההגנה האוסטרלי (1940–1945)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הבורים מלחמת העולם הראשונה * מערכת גליפולי * המערכה על סיני וארץ ישראל מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 אביר הצלב הגדול של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש אביר מפקד של מסדר האמבט הוזכר בהודעות הרשמיות (11 פעמים) מסדר הנילוס (דרגה 2) (מצרים) צלב המלחמה 1914 – 1918 (צרפת)
 
הנרי שובל (באנגלית: Henry George Chauvel;‏ 16 באפריל 1865 – 4 במרץ 1945) היה איש צבא אוסטרלי אשר בעת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה פיקד על דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק של האנזא"ק, גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים, בקרב באר שבע. לימים היה האוסטרלי הראשון שעלה לדרגת גנרל.
ראשית דרכו

הנרי שובל, המכונה הארי, נולד באוסטרליה בשנת 1865, בכפר טאבולם שבמדינת ניו סאות' ויילס. אביו היה בעל חווה לגידול בקר ועמד בראש מיליציה של פרשים. בגיל 21 נתמנה שובל לקצין ביחידת פרשים של מדינת קווינסלנד. הוא היה מפקד פלוגה במלחמת הבורים שהתחוללה בדרום אפריקה בין השנים 1899 ל־1902. לאחר ששב לאוסטרליה פיקד על יחידות פרשים שונות והתקדם בסולם הדרגות. בשנת 1913 עלה לדרגת קולונל.