stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ף רוזן
ביוגרפיה

רוזן נולד בברוקלין וגדל בקווינס, ניו-יורק, לפני שמשפחתו עברה לניו ג'רזי שם למד בתיכון ווסט אסקס. הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת נורת'איסטרן בבוסטון. בשנים 1977–2006 ניהל רוזן ביחד עם אחיו, בארי, את חברת הצעצועים "רוז ארט", אותה מכרו בסכום המוערך ב-300 מיליון דולר. לאחר מכן הקימו האחים רוזן את חברת הבידור, הספורט והטלוויזיה "טרייאנגל" שבסיסה בפלורידה. רוזן היה מראשוני היוזמים להקמת ליגת הבייסבול הישראלית שפעלה במשך עונה אחת ב-2007. לפני שרכש את מכבי חיפה בדק רוזן אפשרות לרכוש את הפועל תל אביב אך חזר בו בשל מורכבות המהלך.
מכבי חיפה

ביולי 2007 רכש רוזן את מכבי חיפה שעלתה מהליגה הארצית ללאומית. בעונתו הראשונה כבעלים העמיד רוזן תקציב המוערך ב-700 אלף דולר והקבוצה, בהדרכתו של אבי אשכנזי, זכתה באליפות הליגה הלאומית ועלתה לליגת העל. בעונת 2008/09 העמיד רוזן תקציב של כ-2.5 מיליון דולר ושינה את שם הקבוצה למכבי "היט" חיפה. הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במקום השלישי, הגיעה לגמר הפיינל פור (שם הפסידה למכבי תל אביב) ולגמר גביע המדינה (הפסידה להפועל חולון). מכבי חיפה סיימה את עונת 2009/10 במקום הרביעי והודחה על ידי נתניה בסדרת רבע גמר הפלייאוף. רוזן החליט למקד את מאמציו בשיפוץ היכל הספורט ברוממה. הוא שכנע את העירייה לגייס כספים לצורך הפרויקט והפחית משמעותית את ההשקעה בקבוצה. חיפה אירחה את משחקי הבית שלה בהיכל הספורט העירוני נשר בתקופת שיפוץ האולם ושקעה בתחתית הליגה תוך כדי חילופי מאמנים תכופים.
ב-2011 כאשר פרויקט שיפוץ התעכב, התברר גם שדמי השימוש באולם יהיו גבוהים מהמצופה, וראש עיריית חיפה, יונה יהב, סירב לסייע כלכלית לקבוצה, שקל רוזן להעביר את תמיכתו למכבי ראשון לציון. המגעים עם ראשון לציון התנהלו בחשאיות עד אשר נחשפו על ידי כתב "ידיעות חיפה", טל מילר, מה שהוביל לפיצוץ העסקה. רוזן נשאר לבסוף בחיפה ובסיוע יונה יהב נמצא ספונסר לקבוצה, בז"ן שהתחייבה לתמוך בקבוצה בסכום של 1.2 מיליון שקל לעונה במשך 10 שנים (במהלך עונת 2015/16 החליפה חברת האנטר את בז"ן כספונסר ראשי). היכל הספורט המחודש נחנך באוקטובר 2012 ובשנה הראשונה לפעילותו זכתה חיפה באליפות הראשונה בתולדותיה לאחר שגברה על מכבי תל אביב במשחק הגמר שנערך בו. באותה עונה הגיעה חיפה גם לגמר גביע המדינה והפסידה למכבי תל אביב. חיפה הגיעה שוב לגמר הפלייאוף עונה לאחר מכן והפסידה למכבי תל אביב בגמר שנערך בשיטת בית-חוץ. חיפה הגיעה גם לגמר הפיינל פור ב-2017 שם הפסידה להפועל ירושלים. בתום עונת 2017/18 נשרה מכבי חיפה לליגה הלאומית אך עונה לאחר מכן עלתה בחזרה לליגת העל לאחר שגברה על הפועל גליל עליון בגמר הפלייאוף של הליגה הלאומית. לאחר סיום עונת 2020/21 נשרה מכבי חיפה שוב לליגה הלאומית ורוזן החליט להפסיק את התקשרותו עם הקבוצה. בדצמבר 2024, לאחר שמכבי חיפה נשרה לליגה הארצית, שב רוזן למועדון כספונסר.
בנוסף לתמיכתו במכבי חיפה, הגיע רוזן ב-2009 להסכם עם הפועל קריית טבעון. רוזן תמך כלכלית בקבוצה דרך חברת "טרייאנגל" בתמורה לכך שהקבוצה תשמש מעין קבוצת-בת של מכבי חיפה ותשמש לה "חממה" לטיפוח שחקנים.ב-2011 הפסיק רוזן את תמיכתו בטבעון כאשר חברת "טרייאנגל" החלה לשמש כסוכנות שחקנים. ב-2019 החל רוזן לקיים מגעים עם מכבי רעננה כדי שזו תשמש קבוצת-בת של חיפה, אך המשא ומתן בין הצדדים לא הניב תוצאות.
מכבי חיפה > חשד להעלמת מס

מתחילת דרכו בקבוצה התגלגלו שמועות על כך ששחקני הקבוצה חתומים על חוזה כפול: חוזה ישראלי עליו מדווחים לאיגוד הכדורסל ורשויות המס בארץ וחוזה אמריקאי עליו מדווחים רק לרשויות המס בארצות הברית. כך למשל, מאמן הקבוצה בעונת 2012/13, בראד גרינברג, היה חתום על חוזה ישראלי על סך 40 אלף דולר וחוזה אמריקאי על סך 60 אלף דולר. שחקן הקבוצה, דונטה סמית', היה חתום על חוזה ישראלי בסכום של 90 אלף דולר חוזה אמריקאי בסכום של 120 אלף דולר. החשד היה ששיטה זו נועדה להימנע מתשלומי מס היות שכדורסלנים זרים נהנים מפטור ממס הכנסה מתחת לסכום של 108 אלף דולר. רוזן טען בתגובה כי החוזה האמריקאי הוא תשלום על השתתפות בתוכנית ריאלטי בהפקת "טרייאנגל" וכי פיצול החוזים חוקי. רשויות המס פתחו בחקירה וסגנו של רוזן במכבי חיפה, ארנון שירן, נעצר ושוחרר בערבות. בשל החקירה חשש רוזן להגיע ארצה והחמיץ את משחק האליפות של מכבי חיפה בסיום עונת 2012/13. לבסוף הגיע רוזן להסכם במסגרתו שילמה מכבי חיפה לרשויות המס חצי מיליון שקלים.
מכבי אשדוד

לאחר סיום עונת 2020/21 נשרה חיפה לליגה הלאומית ורוזן החליט להפסיק את תמיכתו בקבוצה, בעיקר בשל היעדר תמיכה תקציבית מהעירייה. רוזן העביר את תמיכתו למכבי אשדוד מהליגה הלאומית והתמנה למנהל המקצועי של הקבוצה. אשדוד נשרה לליגה הארצית ורוזן העביר את תמיכתו לעירוני רעננה.
מכבי עירוני רעננה

לקראת עונת 2022/23 עבר רוזן לתמוך במכבי עירוני רעננה כנותן החסות הראשי. בעונתו הראשונה הקבוצה הגיעה למקום השמיני והפסידה להפועל עפולה בסדרת רבע גמר הפלייאוף. בעונת 2023/24 הגיעה רעננה למקום השישי בתום העונה הסדירה והפסידה לעירוני נהריה בסדרת רבע גמר הפלייאוף.
הערות שוליים

↑  TEAM OWNER - MACCABI HAIFA BASKETBALL CLUB, Maccabi Haifa Official Website
1 2  תומר גנון, ‏המיליונר התורן, באתר גלובס, 26 באוקטובר 2008
↑  Jeff Rosen, Bloomberg
1 2 3 4  טל מילר, אישית לוחצת, באתר כלכליסט, 9 בינואר 2014
↑  אריאל פלקסין, האם ג'ף רוזן מגשש את דרכו החוצה מחיפה?, באתר ynet, 13 במאי 2011
↑  עונת הציד החלה! הירוקים הציגו את הספונסר החדש Hunter, באתר מכבי חיפה - האתר הרשמי, ‏4 בפברואר, 2016
↑  עמרי מנהיים, ‏רשמית: ג'ף רוזן עזב את מכבי חיפה, באתר ערוץ הספורט, 21 ביוני 2021
↑  ג'ף רוזן חוזר למכבי חיפה וישמש כספונסר, באתר ONE‏, 3 בדצמבר 2024
↑  אור שקדי‏, נחתם הסכם שיתוף פעולה בין חיפה לקריית טבעון, באתר וואלה, 17 ביולי 2009
↑  ערן שור, ג'ף רוזן יפסיק לתמוך בטבעון וישמש סוכן שחקנים, באתר nrg‏, 24 ביולי 2011
↑  כפיר חודרה, ‏ראש עיריית רעננה אמר "לא" להצעת ג'ף רוזן, באתר ONE‏, 1 ביולי 2019
↑  יצחק גולדשטיין‏, ג'ף רוזן: "מרוצה שההסדר עם מס הכנסה סודר", באתר וואלה, 18 ביולי 2013
↑  עמרי מנהיים, ‏הכל נסגר: ג'ף רוזן מצטרף למכבי אשדוד, באתר ערוץ הספורט, 8 ביולי 2021
↑  יעקב מאיר, ג'ף רוזן מצטרף לעירוני רעננה, באתר ישראל היום, ‏1 ביוני, 2022
המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי

מפת המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי
נוף אנטארקטי
טרקטורי פרגוסון TE20 מותאמים ששימשו את צוותו של אדמונד הילרי במשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים
המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים (באנגלית: Commonwealth Trans-Antarctic Expedition) הייתה משלחת שיצאה לאנטארקטיקה בין השנים 1955–1958 בחסות חבר העמים הבריטי, במטרה להגיע לקוטב הדרומי. המשלחת הייתה הראשונה בהיסטוריה שהשלימה בהצלחה חצייה יבשתית של אנטארקטיקה דרך הקוטב הדרומי, והייתה השלישית שהגיעה לקוטב הדרומי, 46 שנים לאחר שעשו זאת משלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן ומשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט, בשנים 1911 ו-1912.
סר ויוויאן פוקס וסר אדמונד הילרי, 1958
בראש המשלחת עמד החוקר הבריטי ד"ר ויוויאן פוקס, ואת צוות הסיוע של ים רוס שהורכב מניו זילנדים הנהיג סר אדמונד הילרי, שהתפרסם כשכבש את פסגת האוורסט. הקבוצה הניו זילנדית כללה מדענים שהשתתפו במחקר של השנה הגאופיזית הבינלאומית (IGY), ואילו צוות IGY אנגלי פעל בנפרד מבסיסו שבמפרץ היילי.
בהתאם למסורת של משלחות קוטב מן העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, גם משלחת חבר העמים הייתה יוזמה פרטית, אם כי נתמכה במימון ממשלתי של הממלכה המאוחדת, ניו זילנד, אוסטרליה ודרום אפריקה, לצד מספר רב של תרומות מחברות ומאנשים פרטיים, בחסותה של המלכה אליזבת השנייה.
פוקס עוטר בתואר אבירות על הישגו. החצייה השנייה של היבשת התרחשה רק בשנת 1981, במשלחת טראנס-גלוב בראשות ראנולף פינז.
תוכניות ראשוניות

הרעיון הראשוני לתכנון משלחת שתחצה את יבשת אנטארקטיקה מצד אל צד, במקום לחזור על עקבותיה לנקודת המוצא, נולד בדצמבר 1949 בראשו של סר ויוויאן פוקס, כאשר המתין עם חבריו למשלחת הגאולוגית לשוך סופת השלג, שעיכבה אותם במסעם בארץ אלכסנדר. המשלחת שחזה בעיני רוחו, הייתה עתידה לצאת מן המחוזות הכפופים לממשל איי פוקלנד ולעבור דרך חלקי אנטארקטיקה הכפופים לניו זילנד ולאוסטרליה, עד הַגיעהּ לים רוס. לכן, סבר שאפשר יהיה לעניין את ראשי המדינות הללו בביצוע תוכנית המשלחת, ויחד עמן גם את דרום אפריקה, שתגלה אולי עניין בחקר האזור המשפיע על מזג האוויר בכל היבשות בחצי הכדור הדרומי, בו שוכנת דרום אפריקה.
פעולתו הראשונה של פוקס הייתה לשלוח מברק אל ג'יימס וורדי, נשיא סנט ג'ון קולג' באוניברסיטת קיימברידג' וראש המטה המדעי של ארנסט שקלטון לשעבר. כעבור שלוש שנים, ב-1953, התוכנית החלה להתגבש, בהשתתפותו של סר מיילס קליפורד, מושל איי פוקלנד. המשלחת תוכננה לעבור מקצה ים ודל אל מצר מקמרדו שבים רוס, מרחק של שלושת אלפים קילומטרים, באמצעות זחלילי שלג ממונעים, כלבים ובסיוע מטוסים. מן העבר הנגדי, מים רוס, תצא קבוצה שנייה בנתיב שתמצא ותפלס לה דרך מרמת הקוטב במורד ההרים ואל הבסיס, שיוקם במצר מקמרדו. קבוצה זו נועדה לצייד מחסני מזון ודלק בנתיב המשלחת, כדי לצמצם את המטען שיובל לרוחב היבשת. האזור הזה, בין ים ודל לקוטב, היה כולו בחזקת לא-נודע, וכמוהו גם צדם המערבי של ההרים, שמשלחות סקוט ושקלטון מיפו כבר את צדם המזרחי. תוכנית המשלחת כללה גם משימות מדעיות דוגמת הקמת תחנה מטאורולוגית בפנים הארץ, מדידת עובי שכבת הקרח ובדיקת תצורת פני הסלע שתחתיה.
הכנות

מימון המשלחת התחלק בין ארבע ממשלות בחבר העמים הבריטי ותרומות מקרנות, ארגונים וגורמים שונים, בהם החברה הגאוגרפית המלכותית, שתרומתה היוותה אישור לחשיבות המשלחת, וכן מגבית מן הציבור, שגילה עניין רב בתוכניות המשלחת.
מתנדבים רבים מכל קצווי תבל הגישו בקשות להצטרף למשלחת, ולוועדת המיון היו דרישות משלה להתאמת המועמד למשלחת. בנוסף לאישיות מתאימה, בריאות איתנה, מומחיות מקצועית, ניסיון קודם בארצות הקוטב ונכונות לתת יד לכל עבודה שתידרש, הייתה הוועדה מחויבת לכלול במשלחת נציגים מכל אומות חבר העמים הבריטי. האנשים שנבחרו התגלו כמוכשרים ביותר לתפקידם, והם שובצו מיד לעבודות ההכנה, כל אחד בתחומו:
דייוויד סטראטון - טיפל בהכנת רשימות הציוד, על כל הכרוך בכך, ולצורך זה ניצל את ניסיונו כמודד בארץ גרהאם מטעם ממשל איי פוקלנד. בהמשך היה לסגנו של פוקס במשלחת.
דייוויד פראט - מונה לעמוד בראש המחלקה ההנדסית, כאחראי על התובלה והדלק, תחום שאת הידע והניסיון בו רכש בתקופת שירותו הצבאי.
הטייסים:
ג'ון לואיס - בעל ניסיון מוקדם בטיסות מעל אנטארקטיקה; הצטרף לצוות כטייס ראשי, ועסק בכל הקשור לאספקת מטוסים ובכל הדרוש להטסתם.
גורדון הסלופ - טייס בחיל האוויר המלכותי.
פיטר וסטון - היה חבר במשלחת הנורווגית-בריטית-שוודית לאנטארקטיקה בשנים 1950–1951.
ראלף לנטון - חובב רדיו נלהב, שהיה לאלחוטאי המשלחת.
קן בלייקלוק - בעל ניסיון קודם של ארבעה חורפים באנטארקטיקה; התמנה לראש קבוצת החילוץ.
ג'ון סטיבנסון - יחד עם בלייקלוק עתיד היה לנהוג בלהקות הכלבים הראשונות שהגיעו לקוטב מאז משלחת אמונדסן בשנת 1911.
ג'ורג' לאו - העפיל בשעתו לפסגת האוורסט; צורף למשלחת כצלם הרשמי שלה.
סר אדמונד הילרי - התמנה לראש קבוצת ים רוס.
בנובמבר 1955 הושלמו ההכנות, כל הציוד הוטען על האונייה "תירון" בפיקודו של רב החובל הארלד מארה, וב-14 בנובמבר הפליגה המשלחת לדרכה.
מסע תירון

ב-14 בנובמבר 1955 הפליגה האוניה "תירון" ממבדוק מילוול, מלווה בברכות הצלחה מן העומדים על החוף ובצפירות ברכה מאוניות אחרות. ב-9 בדצמבר, הצטרפו במונטווידאו אדמונד הילרי ובוב מילר, סגנו, שנועדו לשהות קיץ אחד עם שאר אנשי המשלחת באנטארקטיקה לפני שיעברו לצדה השני של היבשת.
עד 26 בדצמבר לא אירעו תקלות משמעותיות, אך אז החלו מצבורי הקרח הדחוס לסגור על האוניה ולהסיט אותה מן הנתיב הרצוי, כך שאנשי המשלחת נאלצו לרדת אל הקרח עם גרזנים, אתים, קרשים ואנקולי סירות ולפנות את הקרח מדפנות האונייה. לעיתים נעזרו גם במטעני נפץ כדי לנפץ את הקרח. ב-18 בינואר התכופף הגה האונייה כתוצאה מהתנגשות בקרח עד שהניווט נעשה כמעט בלתי אפשרי. רב החובל מארה נחלץ ממצב זה על ידי תחבולה מסוכנת כשדחק את האוניה אל תוך שדה קרח מוצק. הסיכון היה רב, אך ההימור עלה יפה וסטיית ההגה תוקנה ואיפשרה לאונייה להגיע אל חלקת מים פנויה, הראשונה מזה שלושה שבועות. באגם זה ניסה הטייס ג'ון קליידון להמריא לטיסת סיור, והצליח להתרומם ממש ברגע האחרון לפני התנגשות בקרח שבקצה האגם. לאחר שובו אל הסיפון, התקדמה האוניה בהדרגה אל אזור נוח יותר לניווט, ובהמשך נפגשה עם אוניית הצי הבריטית "פרוטקטור".
ב-28 בינואר 1956 הגיעה אוניית המשלחת אל מפרץ היילי, שם נפגשו אנשיה עם הקבוצה שהקימה בסיס במקום. משם המשיכו פוקס ואנשיו דרומה, אל עבר מפרץ ואסל. כאן המריאו שוב במטוס לחפש מקום נוח לנחיתה ולהקמת בסיס קבע למשלחת. בבוקר 30 בינואר החלה פריקת המטען והקמת בסיס שקלטון, להנצחת זכרו של ארנסט שקלטון, שיצא בשנת 1914 לחצות את יבשת אנטארקטיקה והתכוון לקבוע את בסיסו ממש באותו מקום שם עגנה עכשיו "תירון".
בסיס שקלטון > חזרה לשקלטון

חודשי האביב והקיץ עברו על אנשי המשלחת, שחזרו לאנגליה, בהכנות מקיפות להמשך המשלחת. ארבעה חברים נוספים הצטרפו למשלחת, האל ליסטר, חוקר קרח, אלן רוג'רס, קצין רפואה שבא להחליף את קודמו בתפקיד, ג'ון סטיבנסון האוסטרלי, גאולוג, שהשתלם בהמשך בנהיגת כלבי מזחלת, וג'פרי פרט, גאופיזיקאי שהושאל למשלחת מחברת בריטיש פטרולאום כמומחה לסייסמולוגיה וגראווימטריה. ב-15 בנובמבר 1956, לאחר ביקור מלכותי של אליזבת השנייה, הפליגה האונייה "מגה דן" הדנית אל מפרץ היילי ובסיס שקלטון, ועליה המשלחת לחציית אנטארקטיקה והמשלחת האנטארקטית של החברה הגאוגרפית המלכותית, על כל ציודן.
בחלקה הראשון של ההפלגה בים ודל הופתעו לטובה ממשטחי המים הפתוחים שהשתרעו לפניהם והעזו לקוות שזה יהיה המצב עד לקצה הים, בניגוד לכל מה שידעו קודם על ים זה, אך בסופו של דבר נתקלו בשדה קרח מוצק וסיור אווירי הבהיר להם, שאין ברירה אלא לסגת צפונה ולפלס דרך ממזרח, באמצעים שהכירו מן ההפלגה ב"תירון" - חפירה, הנפה והדיפה במוטות. עוד סיור אווירי נדרש לאיתור נתיבי מים פתוחים הן ל"מגה דן" והן לאוניה "טוטאן", שהייתה בדרכה עם אספקה לבסיס החברה הגאוגרפית המלכותית, אך לאחר מכן המשיכו שתי האוניות לשייט ללא קשיים נוספים וב-4 בינואר 1957 הגיעו שתיהן אל מפרץ היילי. טיסת סיור לאיתור הרים מזרחה למפרץ היילי כמעט הסתיימה באסון, כשהמטוס הקל סטה במידה רבה מדרכו והתרחק מחוף הים. הדלק אזל והלך במכלי המטוס ואי אפשר היה לקיים קשר עם הבסיס. לבסוף, לאחר טיסה ממושכת מעל צוקי קרח מבותרים שאינם מאפשרים נחיתה, התגלו סוף סוף בפרצת ענן שדות קרח צפים במי הים וכעבור זמן קצר הגיע המטוס אל האוניה. ב-12 בינואר 1957 הגיע פוקס עם הטייס ג'ורג' לאו וכתב הבי.בי.סי. דונלד מילנר אל בסיס שקלטון, עם דואר של שנה תמימה לאנשי הבסיס וציוד חיוני נוסף; למחרת הגיעה ה"מגה דן" ולאחר שפילסה לה דרך בתוך שדות הקרח הדחוסים יצרה לעצמה מעגן בטוח.
ההכנות להקמת בסיס סקוט

החבורה, שנועדה לסייע לקבוצת ויוויאן פוקס בדרכה מן הקוטב אל ים רוס, בהנהגת אדמונד הילרי, גדלה והסתעפה, ככל שנוספו לה מדענים לביצוע תוכניות המחקר של השנה הגאופיזית הבינלאומית. הילרי החליט גם לצרף עוד כוח אדם במספר מספיק לעריכת מדידות ופעולות גאולוגיות רחבות-יריעה. כך קרה, שמן המספר המתוכנן תחילה - 12 איש - גדלה הקבוצה ל-23 אנשים, ובהתאם לכך גדל היקף הצריפים והציוד של בסיס סקוט. קבוצת הילרי הייתה מעתה לא רק מסייעת לקבוצת פוקס בהנחת מחסני מזון ודלק לאורך נתיבם, אלא גם נציגת ניו זילנד בחקר הבינלאומי של שטח ים רוס, הנתון לחסותה. בין אנשיה היו שלושה חוקרים מניו זילנד, שהצטרפו לקבוצה של צי ארצות הברית וירדו עמה לים רוס. בין המצטרפים היה איש הצי המלכותי של ניו זילנד, שהיה ממונה על מציאת מקומות מתאימים לפריקת הציוד מאוניית חיל הים המלכותי של ניו זילנד, "אנדבר". לשם כך בדקה קבוצתו את הצד המערבי של מצר מקמרדו לאיתור מקום מתאים להקים בו את בסיס סקוט. מן הדוח"ות של סקוט נראה שקרחון היבשה פראר יוכל להתאים כנתיב לרמת הקוטב. שניים מאנשי משלחתו של סקוט, דבנהאם ורייט, המליצו על שני מקומות אפשריים להקמת הבסיס, והסיירים מצאו שטח מתאים להקמת בסיס הכולל משטחי נחיתה למטוסים, לרגלי שלוחת ההר שמעבר לכף באטר, שהציע רייט.
מגבלות המימון שהוטלו על המשלחת מנעו שימוש בטרקטורים ואילצו אותה להסתפק בשני מטוסים, שרק אחד מהם התאים להעברת משאות כבדים. לפי כך החליטו הילרי ואנשיו להסתמך במידה רבה על להקות כלבים בסיוע אווירי. מלאי הכלבים שעמד לרשותם בא בחלקו מאוסטרליה ובחלקו מגרנלנד. מחברת פרגוסון הבריטית וסוכניה בניו זילנד ומן הצי האמריקאי קיבלו בהשאלה להק טרקטורים. חברת "בריטיש פטרולאום" תרמה את הכמויות האדירות של דלק ושמני סיכה, שנדרשו לפעולת המשלחת ובלעדיהן לא הייתה אפשרית כלל. לשיכון חברי המשלחת הוקמו שישה צריפים גדולים ושלושה קטנים יותר, מבודדים היטב.
ההכנות להקמת בסיס סקוט > חברי הקבוצה

סר אדמונד הילרי, מפקד המשלחת
ג'. ה.' מילר, סגן ומודד בכיר
ד"ר ג'. מארש, רופא ונוהג כלבים בכיר
מ. אליס, מהנדס
סגן חובל פ. ברוק, איש חיל הים המלכותי, מודד ונהג כלבים
ה. איירס, מטפס הרים ונוהג כלבים
ב. גאן, גאולוג
ג. וורן, גאולוג
ר. קרליון, מהנדס אזרחי ומודד
מ. דאגלס, מטפס הרים ונוהג כלבים
ד"ר ו. בלהם, מטאורולוג וביולוג
ג'. בייטס, מכונאי דיזל וחשמל
א. בוכנל, טבח
רס"ל פ. מלגרו, הצי המלכותי של ניו זילנד, אלחוטאי בכיר
ג. גואן, אלחוטאי
מפקד טייסת ג'. קליידון, חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד, טייס ראשון
קצין טיסה ו. קרנפילד, חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי, טייס משנה
סמל ל. טאר, חיל הים המלכותי הניו זילנדי, מכונאי מטוסים
ההכנות להקמת בסיס סקוט > חברי הקבוצה > הצוות המדעי של השנה הגאופיזית הבין-לאומית

ד"ר ט. אתרטון, מדען בכיר וחוקר הזוהר הדרומי
ו. ג'רארד, חוקר המשיכה המגנטית
ר. אור, סייסמולוג
ה. סנדפורד, חוקר היונוספירה
ו. ג'. מק-דונלד, חוקר קרינת השמש
בתרגיל שהתקיים ביולי 1956 על קרחון טסמאן, התהפך מטוס ה"אוטר" של המשלחת בנחיתה על תשלובת הגלגלים-מגלשיים שפותחה בשבילו, ולאחר שתוקן, הותקנו לו מגלשי מטוס רגילים, ששימשו אותו היטב באנטארקטיקה. חברי המשלחת אומנו היטב בטיפוס הרים ובנהיגת טרקטורים בתנאי קרקע קשים. ב-21 בדצמבר 1956 הפליגה לבסוף ה"אנדבר" ליעדה, מלווה בשתי פריגטות של חיל הים הניו זילנדי, שהמשיכו עמה עד 27 בחודש, אז אילץ אותן קרח הים המתעבה לשוב על עקבותיהן. עד 31 בדצמבר נהנו מים שקט יחסית ומנתיבי מים פתוחים רוב הזמן, אך אז עטה עליהם סערה דרומית איומה, שבשיאה הציפה את הסיפון הקדמי, הרסה את מלונות הכלבים והרטיבה את שוכניהן, אך כולם ניצלו ללא פגע. ב-3 בינואר 1957 התקרבה "אנדבר" אל מצר מקמרדו, בעזרתה של "גלקסייר", שוברת קרח אמריקאית חזקה במיוחד, שנמצאה בסביבה. דרכם אל האתר שנבחר לבסיס הייתה קשה ומפרכת, ובסופו של דבר הגיע הילרי למסקנה, שעדיף למצוא מקום אחר, ובסיור אווירי, שנערך למחרת בבוקר, נמצא מקום כזה מעבר למצר, בכף פראם. בימים הבאים התנהלה הקמת הבסיס בקצב מזורז, אך הנתיב המשוער למסע אל רמת הקוטב נפסל מכל וכל, ובהמשך נקבע מקום למצבור המזון והדלק הראשון בקרחון סקלטון וציודו הושלם ב-8 בפברואר 1957, היום שבו הצליחה קבוצת הסיור להגיע אל רמת הקוטב.
מסעות וסיורים

לאחר השלמת מלאכת הבנייה בבסיס סקוט, התפנו אנשי הקבוצה לסיורי שטח ופעולות שדה. תחילה יצאו לקבוע נתיב מבסיס סקוט למצבור סקלטון, על גבי מדף הקרח רוס, ובמקביל יצא מטוס ה"ביבר" עם מטעני מזון ודלק למצבור, שנועד לשמש את קבוצת פוקס בדרכה מן הקוטב אל בסיס סקוט. עם השלמת ציוד המצבור, היו בו שבע טונות של מזון ודלק. קבוצה של שני גאולוגים ומטפס הרים מנוסה יצאה לבחון את הסלעים ולאסוף דגימות מהם. שיא המסע היה העפלה מפרכת אל פסגת הר הרמסוורת', שגובהה 2,700 מטרים ויותר, במאמץ מרתוני של 23 שעות למעלה ולמטה.
המשימה הבאה הייתה ציוד מצבור הרמה בטיסות הלוך ושוב ובמקביל, השלמת כל עבודות החוץ בבסיס סקוט, כולל קשירת הצריפים אל הקרקע בכבלי פלדה והקמת רשת תרני רדיו. בבוקר 22 בפברואר 1957 הפליגה "אנדבר" לניו זילנד עם צוות הבנאים ושאר אנשי המקצוע שסיימו את עבודתם בבסיס. רכבת אווירית פינתה את האנשים והכלבים ממצבור סקלטון ועכשיו נמצאה כל קבוצת החורפים יחד בבסיס, זו הפעם הראשונה. עם ההכנות לימות החורף וחלוקת התפקידים בבסיס, נמשכו גם מסעות הסיור, שתוכננו עד לרדת החשכה הגמורה של החורף האנטארקטי.
מסעות האביב מבסיס שקלטון

כבר ב-1 בספטמבר 1957 החלה עבודת השדה בבסיס שקלטון, על אף האפשרות לקור ולסופות קרח במועד מוקדם זה. תוכניות רבות נערכו לתקופה זו והחשובה בהן, סיור בדרך ל"קרח הדרום". היציאה למסע אל מעבר ליבשת נקבעה ל-14 בנובמבר, אך בהמשך נעשו שינויים רבים בתוכניות, מחמת תנאי מזג האוויר. מטוס האוטר יצא לחלץ את רובין סמארט, ראש המשלחת במפרץ היילי, שנפצע. המטוס תעה בדרכו, החמיץ את אורות הבסיס ונאלץ לנחות בגלל מחסור בדלק. רק לאחר קרוב לשבועיים איפשרו תנאי מזג האוויר ומצב המטוס השני את חילוץ הטייסים, ששרדו בתנאי קור ומחסור, אך בתושייה ובתבונה. הפצוע החלים בינתיים בעצמו.
ב-8 באוקטובר 1957, לאחר דחיות ועיכובים, יצאה שיירת כלי הרכב למסע הסיור המתוכנן אל "קרח הדרום". מטרות המסע היו, ראשית, מציאת דרך במעלה חומת הקרח, שחסמה את הדרך בפני שיירת כלי הרכב שנעה כבר מצפון; שנית, להעביר קבוצת מיפוי עם להקת כלבים על שרשרת ההרים עד לקצה המזרחי ולחזור, במידת האפשר, מצדם השני של ההרים; ושלישית, לקבוע את האזור המתאים ביותר למחקר הגאולוגי של סטיבנסון. סיורי הטיסה לימדו על מספר רב של קרחוני-עמקים היורדים מאזורי ההרים, המחוברים ביניהם במעבר הרים מושלג בגובה של בין 1200 ל-1800 מטרים. בין המדרון הסלעי, שהיווה את הצלע הצפונית של ההרים, לבין קרחון סלסור ניצבו כמה שלוחות נונאטאק. הכלבים הוטסו אל יעדם, כדי לחסוך בזמן ועמל. בדרך, שסומנה בהמשך, נתקעו דגלי סימון, ואל הדגלים המתריעים על סכנה נקשרו הודעות בנוסח מונופול - "אם תקבל שש בהטלה הבאה, תוכל לקפוץ כאן".
ב-20 באוקטובר 1957 זכו אנשי הקבוצה, לאחר טיפוס קשה, ליהנות מנוף הרים מרהיב, לאחר חודשים על מדף הקרח השטוח והמונוטוני בשקלטון. עם המראה משמח העין נתגלו גם הקשיים הרבים בהמשך הדרך, שנפתחה לפניהם באוויר הקוטב הצלול עד מאה קילומטרים ויותר. מזג האוויר, בהמשך המסע, היה בהיר ונוח לעריכת מיפוי. בלילה שבין 22 ל-23 באוקטובר חל ליקוי חמה כמעט מלא, שהרעיף אור כחול זר ומוזר על הקרחון וההרים, אך בניגוד לחששות, הכלבים לא גילו כל התרגשות לנוכח העלטה הפתאומית. באותו יום קרא פוקס לכל צוותי הכלבים לחזור למחנה האוויר כדי להכין את הטרקטורים והציוד למסע העיקרי.
במסע אל "קרח הדרום" היו תקלות רבות בכלי הרכב. בגלל תנאי הדרך הקשים, חרף סיורי אוויר למציאת נתיב נוח יותר, לא מצאו דרך חופשית מסכנות, בגלל ריבוי הבתרונים והתהומות, שכמה מהן היו עשויות להכיל אוטובוס קומתיים, לו נפל אל תוכן, ועל אחת כמה וכמה טרקטור זחלילים. הזהירות הרבה, שנקטו חברי המשלחת, מנעה תקלות כאלה. במשך הזמן התקלקל אחד הטרקטורים והיה הכרח לנטוש אותו עם אחת המזחלות וחלק מן המטען. רק ב-50 הקילומטרים האחרונים עד "קרח הדרום" השתרעה הדרך על קרקע מוצקה וחופשית מבתרונים. כל המסע, באורך 650 ק"מ, נמשך 37 ימים והסתיים ב-13 בנובמבר 1957.
מסעות האביב והקיץ מבסיס סקוט

בחודש ספטמבר 1957 החלו אנשי הבסיס את מסעותיהם, חלקם עם מזחלות כלבים וחלקם בשיירת טרקטורים. בדרכה עצרה חוליית הטרקטורים לבדיקת המצבור שהונח שם בסתיו הקודם והוסיפה לו עוד טונה וחצי של צידה. מצבור נוסף צויד בכף גנייס, בבשר משומר לכלבים ובמנות לאנשים, לשימוש קבוצת הצפון העתידה להגיע לשם. בהמשך ביקרו כמה מאנשי המשלחת במושבת פינגווין קיסרי שבכף קרוזייה, לצפות בהתפתחותה מאז ביקורו של ד"ר וילסון בשנת 1911. המושבה נמצאה במצב טוב וגדולה פי כמה משהייתה אז.
בסוף ספטמבר וראשית אוקטובר היו חברי הקבוצה עסוקים בהכנות האחרונות למסע הארוך דרומה. שלושה מטוסי מגלשיים אמריקאים הביאו לאנשי המשלחת המבודדים את הדואר הראשון אחרי חודשים רבים. ב-4 באוקטובר 1957 יצאו אנשי הקבוצה הצפונית לדרך, במזג אוויר בלתי יציב. ב-14 בחודש יצאו הילרי, אליס, מולגרו ובלהאם בארבעה כלי רכב, הגוררים מזחלות עמוסות. הצרות לא איחרו לבוא. שקיעה בשלג ונפילה לבתרונים חייבה פריקת חלק מן המטען מעל המזחלות, ועל כן החליט הילרי על עקיפת השטח המבותר, תוך הקפדה שלא להרחיק יותר מדי בעקיפה כדי לא לתעות ולהגיע אל הבתרונים הארוכים של כף קרוזייה. מדי שלוש שעות של נסיעה מפרכת במושבי טרקטורים נטולי חימום ובטרטור בלתי פוסק, היו עוצרים להשיב את נפשם בקקאו חם ובארוחה קלה בתא המחומם, ואחר ממשיכים עוד שלוש שעות וחוזר חלילה. ב-20 באוקטובר, לאחר מסע בן 300 ק"מ, הגיעו אל המחנה של מילר, מארש ובייטס, שהוטסו לשם יום קודם עם שתי להקות כלבים. בימים הבאים נעו הטרקטורים ונהגי הכלבים על מזחלותיהם ככל שאיפשר זאת מזג האוויר. בהמשך נתקלו במדרונים תלולים, שהצריכו פריקה והעברה של מטענים, אך מזג האוויר הבהיר והשמשי פיצה על הקשיים. במהלך הזמן הזה ניתקו להקות הכלבים מן הטרקטורים ורק לאחר ימים אחדים, כשהשתפר מזג האוויר, השיגו אותם. מטוס הנחית לקבוצה שקית דברי דואר, לשמחת אנשיה. מחנה נוסף של נוהגי כלבים הוקם בהמשך הדרך, במרחק 493 ק"מ מבסיס סקוט, ועם הגיעם אליו סיימו אנשי הקבוצה את השלב הגדול הראשון של מסעם, בתחושת הישג והצלחה.
במהלך 150 הק"מ הבאים נתקלו הנוסעים בקשיים רבים, ובעיקר אובדן טרקטור ה"ויזל", שהתקלקל ללא יכולת לתקנו באין חלקי חילוף מתאימים. מטוס הביבר השלים את ציוד מצבור העזר לרגלי מפרצון שקלטון, ובכך הושלמה רשת המצבורים המצוידים היטב לאורך כל הדרך עד בסיס סקוט. הילרי גמר אומר להמשיך עד לקוטב, אם רק יאפשר זאת מצב הדלק והטרקטורים. כיוון שפוקס הודיע ב-20 בנובמבר 1957 שהוא מקווה להגיע אל הקוטב לפני סיום השנה, היה סיכוי שקבוצת הילרי וקבוצת פוקס תיפגשנה בתחום 150 הקילומטרים האחרונים אל הקוטב, מן הצד של בסיס סקוט.
ב-30 בדצמבר נמצאה קבוצת הילרי במרחק של פחות מ-320 ק"מ מן הקוטב, אך הייתה מודאגת מן הצריכה המוגברת של מלאי הדלק הזעום שנותר ברשותה. ב-2 בינואר 1958 היו עדיין במרחק 120 ק"מ מן הקוטב ומצוידים ב-350 ליטר דלק בלבד לשלושת הטרקטורים, כמות שתספיק להביאם לשם אם לא יבזבזו דלק וזמן בחיפושים אחר מקום הקוטב המדויק. ב-4 בינואר הגיעה סוף סוף קבוצת הילרי אל תחנת הקוטב של ארצות הברית והתקבלה בשמחה ובידידות. אנשיה שמחו לרדת ממושבי הטרקטורים, שעשו את שלהם על אף כל הקשיים והתקלות וצלחו מסע של 2000 ק"מ.