stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכוחות המזוינים של ירדן
היסטוריה

הצבא המאורגן הראשון בירדן הוקם ב-22 באוקטובר 1920 ונקרא "כוח נייד", כוח האדם מנה אז 150 אנשים תחת פיקודו של קפטן בריטי בשם פרדריק ג'רארד פיק (אנ'). עד אוקטובר 1923 מנה הכוח כ-1,000 אנשים ושמו שונה ללגיון הערבי. במקביל, ב-1 באפריל 1926, הוקם חיל הספר העבר-ירדני שהורכב מ-150 אנשים אשר רובם הוצבו בגבולות עבר הירדן.
ב-1939, ג'ון באגוט גלאב הפך למפקד הלגיון ושירת בתפקיד עד שחרורם של הקצינים הבריטיים מתפקידם במרץ 1956.
הכוחות של ירדן הוקמו ב-1 במרץ 1956 על בסיס הלגיון הערבי. באותה תקופה, המלך חוסיין רצה להרחיק את עצמו מהבריטים ולהפריך את הטענה של לאומנים ערבים שג'ון באגוט גלאב, מפקדו של הלגיון הערבי, היה שליט ירדן בפועל. גלאב שוחרר מתפקידו באותו היום, והוחלף על ידי ראדי ענאב, המפקד הערבי הראשון של הלגיון הערבי.
ב-1991 הופסק שירות חובה בכוחות המזוינים בירדן.
ב-1997 חייל ירדני ירה לעבר קבוצה של תלמידות כיתות ז'-ח' מבית הספר הדתי אמי"ת בית שמש שטיילו באי השלום נהריים. שבע נערות נרצחו בפיגוע ושש נוספות נפצעו מהירי. המלך חוסיין הגיע לישראל כדי להתנצל בפני המשפחות ולנחם אותן. על החייל שירה נגזרו 20 שנות מאסר, והוא ריצה אותן במלואן למרות ניסיונות של חברי פרלמנט לקדם חנינה עבורו.
בשנת 2009 ירה חייל ירדני לעבר סיור של משמר הגבול שעבר סמוך למסוף הגבול ערבה, צפונית לאילת. לא היו נפגעים באירוע, והירדנים הכחישו בזמן אמת שהחייל פתח באש.
הוקם מרכז המלך עבדאללה השני לאימוני מבצעים מיוחדים.
ב-2019, הכריזה ממשלת ירדן על תוכנית התנדבותית של "שירות צבאי לאומי" עבור מובטלים בני 25-18, שהיו מובטלים במשך לפחות חצי שנה. התוכנית נמשכת ארבעה חודשים – החודש הראשון כולל הכשרה צבאית ושלושת החודשים הנוספים מוקדשים להכשרה מקצועית במגזרי הבנייה והתיירות.
ב-2020  השירות הוחזר באופן חלקי. ראש הממשלה הירדני דאז עומאר א-רזאז הורה על גיוס חובה למובטלים בני 29-25. שירות החובה למובטלים הוא במשך שנה ומורכב משלושה חודשים הכשרה צבאית ותשעה חודשים הכשרה מקצועית וטכנית – כדי להעניק להם מקצוע.
ב-2021 חייל ירדני, שסייר לאורך הגבול במשולש הגבולות בחמת גדר, ירה שני צרורות במצב אוטומטי לעבר כעשרה לוחמי צה"ל שסיירו אף הם באזור. כעת מסבירים בצבא ירדן כי החייל ירה לאחר שזיהה ניסיון הברחה באזור, ולא ניסה לפגוע בחיילים.
באוקטובר 2024, בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל, ערך צבא ירדן תרגיל טקטי "זינוק אריה" בהשתתפות החטיבה הממוכנת מספר 1 של המשמר המלכותי, תחת פיקוד המרכז. התרגיל, כלל סימולציות קרביות, שימוש בטכנולוגיה מתקדמת וירי חי של כוחות שריון, חי"ר ותותחנים, בליווי חיל האוויר. מטרתו הייתה לבחון את תפקוד היחידות בתרחישים שונים ולעקוב אחר התפתחויות מודרניות בשדה הקרב.
מבנה ומטרות

המבנה הארגוני של הצבא התבסס באופן מסורתי על שתי אוגדות משוריינות ושתי אוגדות ממוכנות. מבנה זה הוחלף במבנה קל יותר, בעל יותר כוחות ניידים ונחשב לבעל תגובה מהירה יותר במצבי חירום.
מבנה ומטרות > זרועות הכוחות המזוינים של ירדן

הצבא המלכותי הירדני
חיל האוויר המלכותי הירדני
חיל הים המלכותי הירדני
פיקוד המבצעים המיוחדים
הנהלת הביטחון הציבורי – רק במצב חירום
מבנה ומטרות > היעדים העיקריים של הצבא הירדני הם

הגנה על גבולות ממלכת ירדן מפני פלישה
הגנה על האנשים בתוך ממלכת ירדן ועל זכויותיהם
הגנה על מלך ירדן
כוחות המבצעים המיוחדים

במהלך השנים, הפיתוח של הכוחות המבצעים המיוחדים היה משמעותי ביותר, ובכך גדלה היכולת של הכוחות להגיב במהירות לאירועים המאיימים על ביטחון המדינה, וכן לאפשר אימונים של כוחות מיוחדים מהעולם.
ירדן התקינה במפקדה מערכת מתוחכמת הכוללת בקרה, מחשבים, תקשורת, מודיעין ואמצעי סיור ותצפית (C4ISR). המערכת צפויה לשפר את יכולת הפעולה ההדדית בין הכוחות המזוינים הירדניים וכן בין ירדן וכוחות קואליציה, ובנוסף לתרום לשיפור מערכת ההגנה האווירית של ירדן.
במטרה להתמודד טוב יותר עם איומים, ירדן ביצעה ארגון מחדש בכוחות המזוינים שלה. ניתן דגש גדול יותר על תגובה מהירה וכוחות מיוחדים. פיקוד המבצעים המיוחדים (JSOC) הוקם באמצע שנות ה-90 והתמקד גם בביטחון הפנימי של ירדן, וגם בהגנה על הגבולות. אחריות שנוספה מאוחר יותר לפיקוד, כוללת מניעת הברחות מתוחכמות מגבול עיראק, מניעת הסתננות פעילי טרור מסוריה, וכן דגש על הגבול המשותף עם ישראל.
מודיעין

מינהל המודיעין הכללי של ירדן נחשב לאחד מסוכנויות המודיעין הטובות במזרח התיכון, ולטוב ביותר בעולם הערבי. משימתו היא לשמור על הממלכה ההאשמית בהנהגתו של מלך ירדן, כמו גם ההגנה על חירויות והשמירה על הדמוקרטיה במדינה. בפועל, הסוכנות ידועה בשל פעילותה הנרחבת בירדן ובכל רחבי המזרח התיכון, כמו גם בשיתוף הפעולה שלה עם גורמים אמריקאים, בריטים, וגורמי מודיעין ישראלי.
שמירה על השלום

הכוחות המזוינים של ירדן לוקחים חלק פעיל בכוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות. ירדן מדורגת גבוה בהשוואה למדינות אחרות, בחלקה במשימות לשמירה על השלום. ההשתתפות הירדנית באזורים השונים של כוחות האו"ם במשימות לשמירת השלום, בתי חולים ומשקיפים בינלאומיים, מוערך ב-61,611 קצינים וחיילים, החל מ-1989 באנגולה. ירדן תרמה את כמות החיילים מהגדולות ביותר, אחרי בריטניה וצרפת, לכוחות האו"ם ביוגוסלביה ושלחה בין השנים 1993-1996 שלושה גדודים המהווים כ-3,000 חיילים.
גלריה

חיילי הצבא המלכותי הירדני באימון
הערות שוליים

1 2  ליאור בן ארי,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'האויב המר מהעבר שיירט כטב"מים מאיראן | הסיפור של צבא ירדן, באתר ynet, 22 ביוני 2024
↑  אמיר בוחבוט‏, צבא ירדן על התקרית החריגה בגבול: ניסינו להרתיע מבריחים, לא לפגוע בצה"ל, באתר וואלה, 15 בדצמבר 2021
↑  סיבה לדאגה? צבא ירדן תירגל מבצע רב זירתי עם בכירים בפיקוד | עכשיו 14, באתר www.now14.co.il
↑  לרוב משוייכת למשרד הפנים, אך בעת מלחמה או משבר עוברת לסמכותו של צבא ירדן
| כוחות צבאיים בעולם הערבי |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | אלג'יריה אלג'יריה • בחריין בחריין • קומורו קומורו • ג'יבוטי ג'יבוטי • מצרים מצרים • עיראק עיראק • ירדן ירדן • כווית כווית • לבנון לבנון • לוב לוב • מאוריטניה מאוריטניה • מרוקו מרוקו • עומאן עומאן • קטר (מדינה) קטר • ערב הסעודית ערב הסעודית • סומליה סומליה • סודאן סודאן • סוריה סוריה • תוניסיה תוניסיה • איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות • תימן תימן • צ'אד צ'אד |  |
| מדינות עם הכרה מוגבלת | הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית • רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית הרפובליקה הדמוקרטית הערבית הסהראווית • סומלילנד סומלילנד |  |
| כוחות מזוינים אזוריים אוטונומיים | פשמרגה |  |
| שחקנים משמעותיים אחרים | המדינה האסלאמית המדינה האסלאמית • חמאס חמאס • חזבאללה חזבאללה • חות'ים חות'ים • היחידות להגנת העם |  |
חיילי הצבא המלכותי הירדני בקאסר אל יהוד
חיילים ירדנים באימון עם הצבא אמריקאי "Eager Lion", 2012
חיילי משמר הגבול הירדני
כוחות מיוחדים ירדניים
לאו פון קלנצה

| --- | --- |

 לידה:  29 בפברואר 1784 שלאדן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  26 בינואר 1864 (בגיל 79) מינכן, ממלכת בוואריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הדרומי העתיק במינכן 
 תקופת הפעילות:  1800–1864 (כ־64 שנים) 
 תחום יצירה:  אדריכלות, ציור, ספרות 
 זרם באמנות:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 הושפע על ידי:  פרידריך גילי 
 יצירות ידועות:  Cathedral Basilica of St. Dionysius the Areopagite, בוואריה, פרופילאה 
 פרסים והוקרה:  אזרח כבוד של מינכן (1862)  מדליית הזהב המלכותית (1852)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1853)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 בן או בת זוג:  Felicitas Blangini-Klenze 
 
פרנץ קארל לאופולד פון קְלֶנְצֶה (גרמנית: Franz Karl Leopold von Klenze;‏ 29 בפברואר 1784, ליד שלאדן – 27 בינואר 1864, מינכן) היה אדריכל, צייר, וסופר גרמני שפעל במאה ה-19, אשר נחשב למייצג הבולט ביותר של סגנון "התחייה היוונית" באדריכלות.
חייו

פון קלנצה למד אדריכלות באוניברסיטאות של ברלין ופריז. בין השנים 1808–1813 שימש כאדריכל החצר של מלך וסטפאליה. בשנים שלאחר מכן עבר לבוואריה, ובשנת 1816 מונה כאדריכל החצר של לודוויג הראשון, מלך בוואריה. הוא תכנן עבור לודוויג הראשון מבנים רבים במינכן בסגנון הניאו קלאסי.
פון קלנצה הושפע מהערצתו של פטרונו להלניזם, והשפעה זו באה לידי ביטוי מוחצן ביצירתו האדריכלית.
עם הכרזת עצמאותה של יוון המודרנית זימן בנו של לודוויג הראשון, אותון, מלך יוון, את פון קלנצה לאתונה במטרה לתכנן אותה מחדש בסגנון הבנייה של יוון העתיקה.
 שמו של פון קלנצה וסגנונו המשיכו להתפרסם, והוא הוסיף וקיבל על עצמו עבודות תכנון אדריכלי משליטים באירופה. כך למשל מונה בידי ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה לתכנן את מוזיאון ארמיטאז' החדש שיציג את עתיקות יוון, רומא ומצרים.
פון קלנצה השתמש בכישוריו כצייר אומן בשירטוטי המבנים שלו. הוא הרבה לצייר מבנים עתיקים כמודל מוקדם לתכנון האדריכלי שביצע. במשך כל השנים הקפיד להשתלם באדריכלות העת העתיקה של יוון ורומא, והשתתף בחשיפות ושחזורים של מבנים מן התקופה שריתקה אותו.
יצירתו

בין יצירותיו המפורסמות ביותר ניתן למנות את:
במינכן:
הגליפטותק (Glyptothek; מוזיאון)
הפינקוטק הישן (Alte Pinakothek; מוזיאון)
הרזידנץ של מינכן (Münchner Residenz; ארמון)
הפרופילאה של מינכן (שער מפואר)
מקדש ולהאלה (היכל זיכרון ברגנסבורג)
הארמיטאז' החדש (מוזיאון בסנט פטרסבורג, רוסיה)
ומבנים נוספים, אנדרטאות, פסלים ורחובות רבים.
לקריאה נוספת

Adrian von Buttlar: Leo von Klenze. Leben – Werk – Vision. C. H. Beck, München 1999, ISBN 3-406-45315-5. / 2. Auflage, C. H. Beck, München 2014, ISBN 978-3-406-66364-2.
Adrian von Buttlar: Leo von Klenze. Führer zu seinen Bauten. Deutscher Kunstverlag, Berlin 2016, ISBN 978-3-422-07274-9.
Florian Hufnagl: Leo von Klenze und die „Sammlung architectonischer Entwürfe“. (als Nachdruck der in der Cotta’schen Verlagsbuchhandlung 1830–1850 erschienenen Ausgabe) Wernersche Verlagsgesellschaft, Worms 1983, ISBN 978-3-88462-017-5 / ISBN 978-3-88462-022-9.
Ursula Muscheler: Leo von Klenze – der Fürstendiener. In: Ursula Muscheler: Die Nutzlosigkeit des Eiffelturms. Eine etwas andere Architekturgeschichte. C. H. Beck, *   München 2005, ISBN 3-406-52799-X, S. 148–157.
Winfried Nerdinger, S. Hildebrandt, T. Weidner, U. Steiner: Leo von Klenze. Architekt zwischen Kunst und Hof 1784–1864. Prestel, München 2002, ISBN 3-7913-2292-3.
Marina Schneede: Leo von Klenzes „Anweisung zur Architectur des christlichen Cultus“. München 1974.
Rudolf Wiegmann: Der Ritter Leo von Klenze und unsere Kunst. Schreiner, Düsseldorf 1836.
הפרופילאה (שער מפואר) בכיכר המלכים, מינכן
הסכמי אוסלו

ראש הממשלה יצחק רבין, יאסר ערפאת ונשיא ארצות הברית ביל קלינטון בעת לחיצת היד ב-13 בספטמבר 1993
הסכמי אוסלו הם סדרת הסכמים בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, שנחתמו בין ישראל לבין הארגון לשחרור פלסטין בין השנים 1993 – 1995.
ההסכם הראשון נחתם ב-13 בספטמבר 1993 בוושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית. בהסכם אש"ף אשרר את הכרתו במדינת ישראל וישראל הכירה באש"ף כנציג העם הפלסטיני, והוסכם על הקמת הרשות הפלסטינית. הוגדרה תקופת המעבר שתימשך חמש שנים לכל היותר, החל מרגע הנסיגה של כוחות צה"ל מרצועת עזה ומאזור יריחו, שבמהלכה יתקיים משא ומתן לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בספטמבר 1995 נחתם הסכם "אוסלו ב'" שהגדיר את מגבלות האוטונומיה פלסטינית, אליה העבירה ישראל את השליטה ברוב האוכלוסייה הפלסטינית. במסגרת תהליך אוסלו נחתמו גם הסכמים נוספים, נקודתיים יותר, כמו הפרוטוקולים הכלכליים של פריז.
בשני הצדדים, הפלסטיני והישראלי, היו קבוצות שהתנגדו נחרצות להסכמי אוסלו וגורמים שביצעו פיגועי טרור שפגעו בתהליך – הטבח במערת המכפלה שביצע איש תנועת "כך", שרשרת פיגועי התאבדות של חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ורצח רבין שבוצע במטרה לעצור את התהליך. ההסכמים לא התקדמו לפי המתוכנן, ועל אף מעמדם כהסכמי הביניים, הם נותרו על כנם במשך למעלה משלושה עשורים.
רקע

לאורך השנים, ממשלות ישראל דנו עם מדינות ערב בגורל שטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה, אך נמנעו מדיונים ישירים עם נציגים פלסטינים, ובראשם אש"ף. בשנת 1974, קיבלה אש"ף הכרה מהליגה הערבית כנציגו הבלעדי של העם הפלסטיני. במסגרת הסכמי קמפ דייוויד, מצרים דרשה פתרון לבעיה הפלסטינית, והוסכם על תוכנית אוטונומיה זמנית שתוחלף בהסדר קבע, אך היא לא מומשה. בהסכם השלום בין ישראל למצרים, מצרים לא ביקשה לשוב לשלוט על רצועת עזה, וראתה את גורל הרצועה כחלק מהסוגיה הפלסטינית הרחבה יותר. עם ניתוק הזיקה של ממלכת ירדן מיהודה ושומרון ב-1988, בעקבות אי מימוש הסכם לונדון, התגבר הלחץ על ישראל והפלסטינים לפתוח בשיחות. באותה השנה הכריז יאסר ערפאת על הקמת מדינה פלסטינית עצמאית, ממקום גלותו בתוניס.
האינתיפאדה הראשונה שפרצה ב-1987, השפיעה על התודעה הישראלית, ושינתה את גישתו לסכסוך של שר הביטחון יצחק רבין. רבין כתב בזיכרונותיו שגם הבריחה ההמונית ממרכזי הערים של ישראלים במלחמת המפרץ, שכנעו אותו שהחברה הישראלית איננה יכולה לחיות תחת איום מלחמתי תמידי, ויש לחתור לשלום. במקביל, יאסר ערפאת נאלץ להתמודד עם עליית כוחם של גורמים פלסטינים מקומיים, כולל חמאס, שאיימו על מעמדו של אש"ף. האינתיפאדה התנהלה במנותק ממנו ומאש"ף. בעקבות תמיכתו בסדאם חוסיין במלחמת המפרץ, נפגע מעמדו של ערפאת בעולם הערבי והבינלאומי, ועוד יותר לאחר התפרקות ברית המועצות. בסוף האינתיפאדה, החלו פגישות ראשונות בין נציגים ישראליים למנהיגים פלסטינים בוועידת מדריד ב-1991, אך השיחות לא התקדמו משמעותית עקב התנגדות אש"ף, שחשש שדווקא הצלחתם תביא להיחלשותו.
יצחק רבין עלה לשלטון ב-1992 עם הבטחה לקדם הסדר עם הפלסטינים בתוך תשעה חודשים. בתחילת כהונתו התקיימו שיחות בוושינגטון מול נציגים פלסטינים מקומיים, אך הן לא התקדמו משמעותית, והתחוללה מתיחות בין משרד החוץ, בראשות שמעון פרס, שחתר למגעים ישירים עם אש"ף. במהלך 1992–1993, סגן שר החוץ יוסי ביילין יזם שיחות חשאיות באוסלו עם הנהגת אש"ף. רבין, שתחילה התנגד למגעים עם אש"ף, שינה את עמדתו ב-1993 בשל שתי סיבות עיקריות: התקדמות השיחות באוסלו לעומת הקיפאון בוושינגטון, ועליית חמאס ככוח מתחרה המסכן את מעמדו של אש"ף. גל הפיגועים של חמאס, שכלל את חטיפת נסים טולדנו ורציחתו, הדגיש לרבין את החשש מהתחזקות חמאס, גירש את פעיליו ללבנון, שלעומתו ראה באש"ף שותף עדיף. באפריל 1993, רבין הסיר את התנגדותו לשיחות ישירות עם אש"ף, ואישר לפרס וביילין להמשיך במגעים באוסלו. התנגדות למגעים עם אש"ף הגיעה מצד מנהיגים פלסטינים מקומיים, ירדן, וארצות הברית, אך אלה השלימו עם המהלך בעקבות תמיכת ישראל.
ההסכמים > ההסכם הראשון

ההסכם הראשון נחתם בחשאי באוסלו ב-20 באוגוסט 1993 על ידי שמעון פרס ומחמוד עבאס. דבר המגעים פורסם כעבור זמן קצר בתקשורת. בהסכם הוחלט על הקמת רשות פלסטינית למשך תקופת ביניים של חמש שנים ונסיגת ישראל מהיישובים הפלסטיניים ברצועת עזה ואזור יריחו. מיד אחרי הנסיגה יועברו הסמכויות לידי הרשות הפלסטינית ביהודה והשומרון וחבל עזה בענייני הפנים ותוקם משטרה פלסטינית. לאחר מכן יתקיימו בחירות ברשות הפלסטינית. ישראל תמשיך להיות אחראית על הגנה מאיומים חיצוניים, ותישא באחריות כוללת לביטחונם של ישראלים בשטחים אלה. לאחר תקופת הביניים יושג הסדר קבע על בסיס החלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון של האו"ם. ישראל התחייבה, באופן מעורפל, לבצע נסיגות נוספות ביהודה ושומרון. ההסכם קבע שהשיחות על הסדר הקבע יתקיימו לא יאוחר משלוש שנים לאחר הנסיגה הישראלית. נקבע גם שבהסכם הקבע יעלו לדיון הסוגיות בנושאי ירושלים, פליטים, התיישבות, סידורי ביטחון, גבולות, יחסים ושיתוף פעולה עם שכנים וכן נושאים אחרים בעלי עניין משותף.
ב-30 באוגוסט אישרה ממשלת ישראל את הסכם אוסלו בישיבה מיוחדת. ב-9 בספטמבר החליפו יצחק רבין ויאסר ערפאת מכתבי הכרה הדדית באמצעות שר החוץ הנורווגי, יוהאן יורגן הולסט. ערפאת הכיר בזכותה של ישראל להתקיים בשלום ובביטחון, קיבל את החלטות מועצת הביטחון 242 ו-338, והתחייב לנטוש את הטרור ולסיים את הסכסוך בדרכי שלום, תוך שינוי האמנה הפלסטינית במועצה הלאומית. ישראל מנגד הכירה באש"ף כנציג העם הפלסטיני, והתחייבה לבטל את האיסור על קשרים עמו.
ב-13 בספטמבר נערך טקס חגיגי בבית הלבן לחתימת "הצהרת העקרונות", באירוח נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון. שמעון פרס חתם בשם ישראל ומחמוד עבאס בשם אש"ף, ואחריהם התקיימה לחיצת יד היסטורית בין רבין לערפאת. כעדים חתמו מזכיר המדינה האמריקאי וורן כריסטופר ושר החוץ הרוסי אנדרי קוזירוב. ב-23 בספטמבר אישרה הכנסת את ההסכם, וב-12 באוקטובר אישרה אותו גם המועצה המרכזית הפלסטינית ברוב גדול.
ההסכמים > הסכמי נלווים

הסכמים נוספים הנכללים במסגרת הרחבה של הסכמי אוסלו הם:
הפרוטוקולים הכלכליים של פריז, 29 באפריל 1994
הסכם קהיר אודות רצועת עזה ואזור יריחו, שנחתם ב-4 במאי 1994
הסכם העברת סמכויות בין ישראל לאש"ף, 29 באוגוסט 1994
ההסכמים > הסכם אוסלו ב'

ב-28 בספטמבר 1995 נחתם "הסכם הביניים", שהעניק לפלסטינים שלטון עצמי בערים המרכזיות ומרבית הכפרים ביהודה, שומרון ורצועת עזה. במסגרת ההסכם, חולקו שטחי יהודה ושומרון לרמות שליטה שונות: שטח A ‏(18% מהשטח) בשליטה ביטחונית ואזרחית פלסטינית, שטח B ‏(22% מהשטח) בשליטה ביטחונית ישראלית ואזרחית פלסטינית ושטח C‏ (60% מהשטח) בשליטה ביטחונית ואזרחית ישראלית. מתחמי קבר יוסף וקבר רחל הפכו למובלעות עם סידורי ביטחון ייחודיים. קבר יוסף נותר בשליטה ישראלית, אך לימים ננטש בגלל הקרב בו נהרג מדחת יוסף, ומאז הושחת כמה פעמים. קבר רחל, לעומת זאת, נשאר נגיש לישראל דרך מסדרון מגודר המוביל ישירות לשטחי C, בזכות קרבתו לגדר ההפרדה בירושלים, ולאחר הסכמה של ערפאת. כמו כן עשרות אלפי פלסטינים גויסו למשטרה הפלסטינית וקיבלו נשק ממדינות זרות דרך ישראל.
ב-5 באוקטובר 1995, התקיים דיון בכנסת על ההסכם. בנאומו הסביר ראש הממשלה יצחק רבין כי מטרת ההסכמים היא למנוע מצב של מדינה דו-לאומית וזאת על ידי הקמת ישות עצמאית "שהיא פחות ממדינה" לצד מדינת ישראל. רבין הדגיש כי בהסכם הקבע לא תהיה חזרה לקווי 4 ביוני 1967, תישמר אחדות ירושלים, יסופחו גושי התיישבות וגבול הביטחון של ישראל יהיה בבקעת הירדן. ההסכם אושר ברוב של 61 תומכים מול 59 מתנגדים. נגד ההסכם הצביעו חברי הכנסת עמנואל זיסמן ואביגדור קהלני, שלימים פרשו ממפלגת העבודה על מנת להקים את מפלגת "הדרך השלישית". לעומתם, תמכו בו חברי סיעת יעוד, אלכס גולדפרב וגונן שגב, שפרשו ממפלגת צומת ב-1994 והצטרפו לקואליציה בראשית שנת 1995.
דעת הקהל > בישראל

אימוץ הסכמי אוסלו, שהוביל לשיחות ישירות עם הנהגת אש"ף, סימן שינוי משמעותי במדיניות ישראל, שהתנגדה בעבר למגעים עם ארגון טרור, שאמנתו קראה להשמדת המדינה. פרסום ההסכמים עורר מחלוקת עזה בישראל, והציבור היהודי נחלק בין תמיכת מחנה השמאל להתנגדות חריפה בימין. לאחר דיון בן יומיים בכנסת, נערכה ב-23 בספטמבר הצבעת אמון על ההסכם וחילופי האיגרות, בה הצביעו 61 ח"כים בעד, 50 נגד, ו-8 נמנעו, בהם חברי הכנסת של ש"ס, ושלושה מחברי הליכוד – שהצביעו בניגוד לעמדת מפלגתם.
דעת הקהל > בישראל > תמיכה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
התומכים סברו כי יש לחזק את הגורמים המתונים בחברה הפלסטינית, המושיטים יד לשלום עם ישראל. בראייתם, התגברות הטרור הגיעה עקב ההאטה בתהליך השלום וכחלק מהניסיון של קיצוניים בצד הפלסטיני לסכל אותו, לצד הרחבת ההתנחלויות ומעשי טרור יהודי, כמו טבח מערת המכפלה. הם הדגישו שהקיפאון במשא ומתן גרם להסלמה שהובילה לאינתיפאדה השנייה. בנוסף, ציינו לחיוב את ההשלכות הכלכליות והמדיניות, כששנתיים אחרי ההסכמים נרשמה עלייה פי 30 בהשקעות הזרות בישראל ונוצרו יחסים מדיניים חדשים עם מדינות שבעבר החרימו את ישראל.
דעת הקהל > בישראל > התנגדות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ההתנגדות להסכם הובעה עם פרסומו. כבר בספטמבר 1993, פרסם יגאל כרמון, מאמר ב"ידיעות אחרונות" תחת הכותרת "יסודותיו הרעועים של שלום ישראל-אש"ף", ובו טען כי "אש"ף לא השתנה ואי-אפשר לסמוך עליו. המשטרה הפלסטינית לא תמנע אלימות, וביטחון ישראל ייפגע. המוטיבציה לאלימות ולאינתיפאדה לא נעלמה". לימים, הסופר עזריאל הירש הביע בספרו "נועדים ביום קרב", שראה אור ב-1995, את ספקנותו לגבי הסכם שלום עם פלסטינים, כינוי שלדבריו הוצמד לערביי ארץ ישראל על ידי מנחם בגין בהסכם השלום עם מצרים, בלחץ ג'ימי קרטר ואנואר סאדאת. מתנגדי הסכמי אוסלו טענו כי כוונת הפלסטינים הייתה לנצל את ההסכמים כדי להשיג את מטרותיהם בשלב הראשון של "תוכנית השלבים" של אש"ף, ולאחר מכן להפר את ההסכם. הם ציטטו את ערפאת בנאום יוהנסבורג משווה אותם להסכם חוּדַיְבִּיָּה, הסכם שביתת נשק שהפר מוחמד, וכן התייחס בנחרצות אל ירושלים כ"בירת פלסטין הנצחית" וטען כי יש להמשיך בג'יהאד עד לכיבוש ירושלים.
ההתנגדות גברה לאחר פיגועי טרור, חטיפת נחשון וקסמן, וההאשמות שהרשות הפלסטינית לא פעלה מספיק למניעת טרור. בשנים 1993–1996 נרצחו 256 ישראלים בפיגועים, יותר מכפליים לעומת התקופה שקדמה להם. ההתנגדות התעצמה לאחר רצח יצחק רבין ב-1995 על ידי יגאל עמיר, שהתנגד להסכמים, מה שהביא לבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה, שהעלו לשלטון את ראש האופוזיציה בנימין נתניהו.
דעת הקהל > בקרב הפלסטינים

התגובות הפלסטיניות להסכמי אוסלו היו מעורבות. ארגוני ההתנגדות, כמו החמאס והג'יהאד האיסלאמי, התנגדו להסכמים בשל שלילת זכות קיומה של ישראל והכרה ב"יישות הציונית". הם ביקרו את הפת"ח על נכונותו לנהל משא ומתן עם ישראל, והגבירו את פעולות הטרור במטרה לחבל בתהליך.
הפת"ח, הארגון המרכזי באש"ף, אימץ את ההסכמים, אך היו גם בפת"ח שהתנגדו להם, במיוחד יו"ר הפת"ח פארוק קדומי, שטען כי זכות השיבה חשובה ממדינה פלסטינית. המתנגדים טענו כי ערפאת הסכים מבלי להבטיח פתרונות לסוגיות עיקריות כמו התנחלויות, מעמד ירושלים ופתרון בעיית הפליטים, בשל רצונו האישי לחזור לשטחים הפלסטיניים ממקום מושבו בתוניס. ב-2003 טען אבו מאזן כי הסכמים היו טעות עבור ישראל כי "לקחנו אדמה בלי תמורה". וב-2006 טען זיאד אבו עין כי הם אפשרו את האינתיפאדה השנייה.
דעת הקהל > בעולם

הסכמי אוסלו זיכו את יצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת בפרס נובל לשלום לשנת 1994. היו חילוקי דעות בוועדה לגבי הבחירה בערפאת. ההיסטוריון אפרים קארש, המתנגד להסכם, ציין כי ימים לאחר חתימת הסכמים, שלח חוסיין, מלך ירדן, אזהרה לממשלת רבין כי ערפאת לא יעמוד בהסכם.
איראן, שהתנגדה להסכמים, קראה להתנגדות אלימה כדי למנוע את ההסכם, וטענה כי הסכם קהיר הוא "בושה" ו"בגידה חסרת תקדים".
לאחר רצח רבין

ב-4 בנובמבר 1995 נרצח ראש הממשלה יצחק רבין על ידי יגאל עמיר, שהתנגד להסכמי אוסלו. מחליפו, שמעון פרס, המשיך ליישם את ההסכמים, עד שבבחירות 1996 עלה יו"ר האופוזיציה בנימין נתניהו לראש ממשלה. נתניהו, אשר התנגד להסכמים אך התחייב לכבדם, הציג מדיניות לפיה ישראל תקבע את היקף הנסיגות ותפעל רק אם הפלסטינים יעמדו בהתחייבויותיהם. ב-1997 נחתם הסכם חברון, שהעביר 80% מהעיר לרשות הפלסטינית. ב-1998 נחתם הסכם ואי, שבו הוסדרו הנסיגות של ישראל בתנאי שהפלסטינים יפעלו למאבק בטרור, אך ישראל לא יישמה את יתר שלבי ההסכם בטענה שהפלסטינים לא עמדו בהתחייבויותיהם. ב-1999 נבחר אהוד ברק כראש ממשלה, וביצע את הנסיגות שסוכמו בהסכם ואי. שיחות קמפ דייוויד בשנת 2000 כשלו, ובסופו של דבר פרצה האינתיפאדה השנייה. בעקבות ההתפשטות הטרור, ישראל ביצעה את מבצע חומת מגן, והשיגה שליטה ביטחונית מלאה ביהודה ושומרון. עם זאת היא שמרה על סממנים אחרים של הסכמי אוסלו, כמו קיום ממשלה פלסטינית, תיאום ביטחוני, והותרת הסכמי המס.
התקווה להסכמים כמוביל לשלום דעכה עקב ההתפרצות האינתיפאדה השנייה וההגברת הטרור. בשנת 2012 קראה מרצ לביטול הסכמי אוסלו ולהגעה להסכם ביניים חדש עם הפלסטינים.
הסכמי אוסלו הקימו את מנגנוני התיאום הביטחוני בין ישראל לרשות הפלסטינית. התיאום המודיעיני החל רשמית בשנת 1996. לאחר מהומות מנהרת הכותל חדלה הרשות הפלסטינית משיתוף פעולה ביטחוני, אך הוא חודש לאחר הסכם ואי. במהלך האינתיפאדה השנייה (2000–2005) לא היה תיאום יעיל, אך בהמשך הניב הישגים משמעותיים. על פי השב"כ, מנגנוני הביטחון הפלסטיניים אחראים לכ-40% מהמעצרים של חשודים בטרור ב-2016. ב-2020, בעקבות הצהרות ישראליות על כוונות לספח את בקעת הירדן באופן חד־צדדי, התנער מחמוד עבאס מההסכמים וטען כי יחדול את התיאום הביטחוני עם ישראל, אך חודש זמן קצר לאחר מכן.
בתרבות

"יומני אוסלו" (The Oslo Diaries) – "מאחורי הקלעים של שיחות השלום הסודיות", (2018)
אוסלו - מחזה עטור פרסים מאת ג'יי. טי רוג'רס, אשר מתאר את המשא ומתן הסודי שמאחורי הערוץ האחורי שהוביל להסכמים
אוסלו - סרט טלוויזיה אמריקאי מסוגת דרמה היסטורית ומתח של רשת HBO שעלה בבכורה ב-29 במאי 2021.
"הסכת אוסלו" - פודקאסט מבית מכון מולד בנושא הסכמי אוסלו, בהנחיית ד"ר ארנון דגני.
ראו גם

הסכם אוסלו א'
הסכם אוסלו ב'
האינתיפאדה הראשונה
האינתיפאדה השנייה
הרשות הפלסטינית
הבנות ביילין-אבו מאזן
מבשרת אדומים (E-1)
קורבנות השלום
לקריאה נוספת

יאיר הירשפלד, אוסלו: נוסחה לשלום, עם עובד, 2000.
לב גרינברג, שלום מדומיין, שיח מלחמה. כשל המנהיגות, הפוליטיקה והדמוקרטיה בישראל 1992-2006, הוצאת רסלינג, 2007
רון פונדק, ערוץ חשאי: אוסלו - הסיפור המלא, הוצאת ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, 2013.
אפרים לביא, יעל רונן והנרי פישמן (עורכים), 25 שנה לתהליך אוסלו: ציון דרך בניסיונות ליישוב הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, 2019(הספר בקטלוג ULI)
אודי מנור ואדם רז, העימות רבין-פרס ברקע אוסלו, כיוונים חדשים, נובמבר-דצמבר 2012
שמעון שיפר, המתריע: שיחות עם האלוף (במיל') עמוס גלעד, הוצאת ידיעות ספרים, 2019, עמודים 73–88
אבי גיל, נוסחת פרס, מיומנו של שותף סוד, כנרת זמורה-ביתן, 2018
עמוס שיפריס, רבין ואוסלו, הוצאת כרמל, 2022
יובל בלומברג, מלכודת אוסלו: מחלום השלום לרחובות המדממים, סלע מאיר, 2023
Aharon (Roni) Kampinsky, “The Oslo Accords and the National Religious Party of Israel". Polarization and Consensus-Building in Israel: The Centre Cannot Hold, 2023, pp. 40-53.
מיכל אמדורסקי

| --- | --- |

מיכל אמדורסקי, 2008
 לידה:  7 במרץ 1975 (בת 49) ישראל תל אביב, ישראל
 שם לידה:  מיכל נידרמן 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  רקדנית, מנחת טלוויזיה, זמרת
 סוגה:  פופ
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברת תקליטים:  NMC 
 בן או בת זוג:  ג'פרי ישי (מאי 2014–?) אסף אמדורסקי (1998–2008) 
 מספר צאצאים:  3 
 www.mamdursky.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכל נידרמן אמדורסקי ישי (נולדה ב-7 במרץ 1975) היא זמרת, רקדנית, מנחת טלוויזיה ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בשם מיכל נידרמן בתל אביב, ישראל.
בצעירותה רקדה אמדורסקי בלהקות מחול מודרני, וב-1990 כשהייתה בת 15 עברה לבודפשט שם למדה מחול קלאסי בבית האופרה של בודפשט, לאחר מכן חזרה לישראל והשתתפה כזמרת רקדנית בחתונות יחד עם להקת הפסגות.