stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זומזום
דמויות > דמויות ראשיות > שחקנים ראשים ב"זומזום"

גילי (לירון כרקוקלי) -. נערה עשירה, סנובית ומפונקת ששואפת תמיד להיות פופולרית ומקובלת ובשל כך רגישה מאוד לביקורות כלפיה. בעונה השנייה מחליטה לעשות שינוי בחייה ומתחילה יותר לתרום לחברה ולהפוך לאדם טוב יותר. חברתה הטובה של רוני.
שרון (יהלי סער) - בנו של שאול, בעל האולפנים. שרון הוא נער חביב וטוב לב אך טיפש ותמים. שרון מגדיר את עצמו כצמחוני למרות שהוא מכור לשווארמה. באמצע העונה השנייה מתגלה שיש לו את הכישרון לזהות מספרי טלפון לפי צליל המקשים שלהם ולכן חברת מיקרוסופט לוקחים אותו לארצות הברית כדי לפתח אפליקציה לכך. חוזר בפרק סיום הסדרה בטענה שהוא לא קיבל חופשה.
מורן (ידין גולדמן) - המוזיקאי של החבורה. חלומו של מורן זה להתפרסם כמוזיקאי. חברתו היא רוני. חברו הטוב ביותר של שרון.
רוני (הגר טישמן) - רוני היא בחורה חכמה וטובת לב שמשתתפת בתוכנית לא לצורך פרסום (בניגוד לשאר חבריה לצוות) אלא בשביל הכיף, החוויה וחיי החברה. למרות הסרקזם הכבד שלה רוני היא כנראה הדמות הנורמלית ביותר בסדרה. רוני עזבה את "זומזום" באמצע העונה השנייה כי היא נכפתה לעבוד כמנחה בערוץ הילדים תחת לחציה ואיומיה של מפיקת הערוץ האכזרית. בסופו של דבר מפוטרת משם וחוזרת לזומזום.
דמויות > דמויות ראשיות > כותבי ומפיקי "זומזום"

שובך חמו (אבי טרמין) - התסריטאי של התוכנית. כתיבתו לרוב נדושה ואינה מצליחה ובשל כך זוכה לזלזול מתמשך משאר חבריו (למרות שהם באמת אוהבים אותו). חמו גר עם אמו השתלטנית שנוהגת לשעבד אותו ולהתנהג אליו כאל משרת אישי תוך כדי השפלות ומתן עונשים. שמו הפרטי התגלה רק לקראת סוף העונה השנייה.
דנה פרי (טלי אורן) - המפיקה של התוכנית וחברה טובה של חמו מימי התיכון. שאיפתה של דנה הוא למצוא את בן הזוג המושלם ולהתחתן איתו אך בכל פעם שזה נראה כאילו היא מוצאת את האחד היא מגלה שמדובר באדם המתנהג בצורה שאינה מתאימה לה (כמו רכרוכיות, שוביניזם וכו'). בעברה הייתה ידועה כדניאלה פריאל, ילדת פלא אשר נעלמה לאחר אלבום אחד בלבד.
נרי (הדר לוי) (עונה 2) - התסריטאית החדשה של התוכנית שמצטרפת לצוות בעונה השנייה. בניגוד לחמו תסריטיה של נרי מתוחכמים, שנונים ומצחיקים דבר אשר מעלה את המוניטין שלה הן בקרב חבריה לתוכנית, הן בקרב הצופים והן בקרב הנהלת הערוץ. בשל כך חמו מתחיל לקנא בה אך בסופו של דבר הם מתאהבים והופכים לזוג.
דמויות > דמויות משניות > צוות האולפנים

שאול (שמוליק טנא \דוד קיגלר) - בעל האולפנים ואביהם של שרון, ניקי ואסנת. שאול מתואר כאדם רציני ומחושב בעל נטייה לבלגן את השולחן של דנה, וגם כאדם יהיר ופזיז בעל אגו גדול.
סעדיה מוסיוף (גבי עמרני) (עונה 2) - עובד שעבד באולפנים לפני שלושים שנה והיה חייב שני מיליון שקל למס הכנסה.
בן דורי (רוברט הניג) (עונה 2) - עובד דואר צעקן וחירש באולפנים, מעסיק את שרון.
דמויות > דמויות משניות > שחקנים משניים ב"זומזום"

מיכאלה זינקו (שרית קרפ) (עונה 2) - מצטרפת לצוות הסדרה כמחליפתה של רוני ועם זאת היא ההפך הגמור ממנה. יודעת את הסודות האפלים ביותר של המפורסמים.
ניקי (שגיא שחר) (עונה 2) - אחיו הקטן של שרון שהצטרף לצוות הסדרה בעונה השנייה כמחליפו. בדומה לאחיו הגדול גם ניקי אינו חכם ואפילו ניתן לומר שהוא הרבה יותר טיפש מאחיו.
דמויות > דמויות משניות > אחרים

מלכה (מרגלית צנעני) (עונה 1) - בעלת מסעדת השווארמה במהלך העונה הראשונה, מקום הבילוי של צוות התוכנית. אחותה של נתנאלה.
נתנאלה (אפי בן ישראל) (עונה 2) - בעלת מסעדת השווארמה במהלך העונה השנייה. נוהגת לתת עצות לצוות התוכנית. אחותה של מלכה.
מיקי "הכריש" (רועי בר נתן) - כתב רכילויות במגזין מקומי. נוהג בדרכים לא כשרות כדי להשיג סקופים. בין היתר לגרום לריבים ותככים, חשיפת סודות, סחיטה והרס קריירות. אחד מיריביה המושבעים של דנה.
עזרא (רפי תבור) (עונה 2) - הספר במספרת "עזרא". מעסיק את גילי כעובדת. מספרתו עוברת בדורות על גבי דורות וכל בני משפחתו נקראים עזרא.
גברת חמו (קול בלבד) (שושיק שני) - אמו השתלטנית של חמו. ממשיכה להתנהג אליו כילד קטן אך בו זמנית נוהגת להעבידו לתפעל אותו עקב עצלנותה. הפחד הגדול ביותר של חמו.
טל מוסרי (בתפקיד עצמו) - מנחה ותיק בערוץ הילדים. בעוד הוא עושה רושם כאדם טוב ומצחיק בזמן הנחיה, שמסתיימים הצילומים הוא מתגלה כאדם אכזרי, קר לב ואפילו סדיסטי.
הערות שוליים

↑  עכבר העיר, זומזום חוזרת, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2006
פ.ד. ג'יימס

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1920 אוקספורד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  27 בנובמבר 2014 (בגיל 94) אוקספורד, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Phyllis Dorohy James 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום מגורים:  סאפוק, Notting Hill Gate 
 שם עט:  P. D. James 
 מקום לימודים:  Long Road Sixth Form College 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  רומן פשע, ספרות בלשית 
 יצירות בולטות:  כסו את פניה 
 הושפעה מ:  דורותי ל. סיירס, אגאתה כריסטי, ג'יין אוסטן, מארג'רי אלינגהם, אוולין וו, גרהם גרין 
 בן או בת זוג:  Connor Bantry White (1941–?) 
 צאצאים:  Clare Bantry White, Jane Bantry White 
 פרסים והוקרה:  קצינה במסדר האימפריה הבריטית (1983)  פרס חרב היהלום (1987)  פרס אנתוני (2010)  הפרס הגדול לספרות בלשית (1988)  פרס "גראנד מסטר" (1999)  Riverton International Honour Prize (1993)  פרס ניק קלארק (2010)  מדליית בודלי (2002) 
 
פיליס דורותי ג'יימס (באנגלית: Phyllis Dorothy James; ‏4 באוגוסט 1920, אוקספורד – 27 בנובמבר 2014, אוקספורד, אנגליה) הייתה סופרת אנגליה של ספרי מתח וחברת בית הלורדים.
ביוגרפיה

ג'יימס נולדה באוקספורד, בתם של סידני ויקטור ג'יימס, מפקח מס, ואשתו, דורותי מרי ג'יימס. היא התחנכה בתיכון לבנות בקיימברידג'. אמה אושפזה בבית חולים לחולי נפש כשג'יימס הייתה באמצע שנות העשרה לחייה.
היא נאלצה לעזוב את בית הספר בגיל שש עשרה כדי לעבוד ולטפל באחותה מוניקה ואחיה אדוארד, מאחר שלמשפחתה לא היה כסף ואביה לא האמין בהשכלה גבוהה לבנות. היא עבדה במשרד מס במשך שלוש שנים ומאוחר יותר מצאה עבודה כעוזרת מנהלת במה בתיאטרון בקיימברידג'. היא נישאה לארנסט קונור באנטרי ווייט (המכונה "קונור"), רופא צבאי, ב-8 באוגוסט 1941. היו להם שתי בנות, קלייר וג'יין.
ווייט חזר ממלחמת העולם השנייה חולה נפש והתאשפז. כאשר בנותיה טופלו בעיקר על ידי הוריו של קונור. ג'יימס למדה מינהל בבתי חולים, ומ-1949 עד 1968 עבדה בבית חולים בלונדון.
יצירתה

ג'יימס החלה בכתיבה רק בשנות השלושים לחייה, תוך שימוש בשם הנעורים שלה. סיפרה הראשון, "כסו את פניה", יצא לאור ב-1962 ובו הופיעה לראשונה דמותו של החוקר והמשורר אדם דלגליש מהסקוטלנד יארד, גיבור רבים מספריה. לדבריה הושפעה מג'יין אוסטן, דורותי ל. סאיירס, גראהם גרין ואוולין וו.
רבים מסיפוריה מתרחשים על רקע המערכות הבירוקרטיות הגדולות בבריטניה, כמו מערכת המשפט הפלילי ומערכת שירותי הבריאות, זירות בהן השחיזה ג'יימס את כישוריה במשך שנים רבות, החל משנות ה-40 של המאה ה-20 כאשר החלה לעבוד במינהלת בית חולים כדי לתמוך בבעלה החולה ובשני ילדיה. שנתיים לאחר שראה אור הספר "כסו את פניה", נפטר בעלה והיא עברה לעבוד במחלקה הפלילית במשרד הפנים. ג'יימס עבדה בשרות הממשלתי עד יציאתה לגמלאות ב-1979, והניסיון רב השנים שרכשה במערכות הבירוקרטיה הוסיף רבדים של ידע פנימי לכתיבתה. סִפרהּ משנת 2001, "Death in Holy Orders", מדגים תובנה עמוקה לגבי מערכות היררכיות בכנסייה.
עיבוד יצירותיה לקולנוע ולטלוויזיה

רבים מספרי המתח של ג'יימס עובדו למיני-סדרות טלוויזיה אשר הופקו על ידי רשת ITV בבריטניה, ושודרו ברשתות נוספות בעולם לרבות ברשת PBS בארצות הברית. כמו כן, כמה מסיפוריה עובדו על ידי ה-BBC לשידור טלוויזיוני. בישראל שידרה הטלוויזיה הישראלית את הסדרות "מותו של עד מומחה" ו"כסו את פניה".
הספר "ילדי האדם" עובד בשנת 2006 לסרט קולנוע בשם "הילדים של מחר", שבוים על ידי אלפונסו קוארון וששיחקו בו קלייב אוון, מייקל קיין וג'וליאן מור.
רשימת ספריה > סדרת אדם דלגליש

(Cover Her Face (1962
כסו את פניה, תרגמה דפנה לוי, הוצאת זמורה ביתן, 1987
(A Mind to Murder (1963
(Unnatural Causes (1967
(Shroud for a Nightingale (1971
רצח בבית נייטינגייל, תרגמה עפרה אביגד, הוצאת עם עובד, 2024
(The Black Tower (1975
(Death of an Expert Witness (1977
מותו של עד מומחה, תרגמה אלה כהן, הוצאת מעריב, 1984
(A Taste for Death (1986
טעם המוות, תרגמה עידית פז, הוצאת זמורה ביתן, 1988
(Devices and Desires (1990
(Original Sin (1994
חטא קדמון, תרגמה יעל שינפלד, הוצאת אור עם, 1996
(A Certain Justice (1997
מידה של צדק, תרגמה מרים כספי, הוצאת אור עם, 2000
(Death in Holy Orders (2001
מוות בשורות הכנסייה, תרגמה דפנה לוי, הוצאת זמורה ביתן, 2003
(The Murder Room (2003
רצח במוזיאון, תרגמה נעה בן פורת, הוצאת אריה ניר, 2004
(The Lighthouse (2005
המגדלור, תרגמה נעה בן פורת, הוצאת אריה ניר, 2006
The Private Patient (2008)
מוות במעגל האבנים, תרגמה נעה בן פורת, הוצאת אריה ניר, 2010
רשימת ספריה > סדרת קורדיליה גריי

(An Unsuitable Job for a Woman (1972
לא עסק לאישה, תרגמה יעל רנן, הוצאת עם עובד, 2022
(The Skull Beneath the Skin (1982
הגולגולת שמתחת לעור, תרגם יורם שדה, הוצאת זמורה ביתן, 1987
רשימת ספריה > יצירות אחרות

(The Maul and the Pear Tree: The Ratcliffe Highway Murders, 1811, with Thomas A. Critchley(1971
(Innocent Blood (1980
דם חפים, תרגמה אלה כהן, הוצאת "מועדון קוראי מעריב: מתח", 1981
(The Children of Men (1992 - נובלה דיסטופית
ילדי האדם, תרגמה עידית פז, הוצאת אור עם, 1994
(Time to Be in Earnest (2000 אוטוביוגרפיה.
(Death Comes to Pemberley (2011
הערות שוליים

↑  "כסו את פניה - אדם דאלגליש חוקר, כל העיר, 29 בנובמבר 1985
↑  "מותו של עד מומחה" - סדרת מתח בהמשכים. הפרק הראשון, כל העיר, 28 בדצמבר 1984
↑  אילה בן־פורת, "רצח בבית נייטינגייל": כוחו של הבלש אדם דלגליש עדיין במותניו, באתר הארץ, 26 במרץ 2024
↑  בתיה גור, ספרים - מציצים - "טעם המוות", פ.ד. ג׳יימס, מאנגלית: עדית פז; זמורה־ביתן, כל העיר, 15 ביולי 1988
↑  בתיה גור, משפחה לא קדושה, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2003
↑  מוסף ספרים, פרוזה - תרגום - רצח במוזיאון - פ.ד. ג'יימס. מאנגלית: נעה בן-פורת, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2004
↑  יוכי שלח, מדוע מוות אלים גורם לאנשים להיות רעבים?, באתר הארץ, 28 בינואר 2007
↑  עלית קרפ, שלושה ספרים בקצרה: תשע-עשרה דקות, אתה הילד שלי, מוות במעגל האבנים, באתר הארץ, 16 באפריל 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263235905171  PLWABN: 9810602060905606  BIBSYS: 90057968  BNE: XX1022455  BnF: cb12012557g (data)  CANTIC: a10106054  CiNii: DA03926384  GND: 120404389  ICCU: CFIV009492  ISNI: 0000 0003 6863 0220  LCCN: n80001163  LNB: 000000658  MusicBrainz: 0ae36c12-b0cf-40c8-98de-45088015ab4c  NDL: 00444500  NKC: jn19981001535  NLA: 35164930  NLG: 209849  NLK: KAC199634557  NSK: 000173949  NTA: 068587643  RERO: 02-A003418923  SELIBR: 64223  SNAC: w6000bm1  SUDOC: 028251245  Trove: 848324  UKPARL: wZp6BXsr  VIAF: 101752435   WorldCat (עם VIAF): 101752435
פיליפ דה לאסלו

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1869 פשט 
 פטירה:  22 בנובמבר 1937 (בגיל 68) המפסטד, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Laub Fülöp 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הונגריה 
 השכלה:  אקדמיה ז'וליאן  האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 בן או בת זוג:  לוסי גינס (1900–1932) 
 פרסים והוקרה:  המסדר הוויקטוריאני המלכותי (1909) 
 חתימה:   
 
פיליפ אלקסיוס לאסלו דה לומבוס (באנגלית: Philip Alexius László de Lombos; בהונגרית: László Fülöp Elek, פילפ אלק לאסלו; 30 באפריל 1869 - 22 בנובמבר 1937),  הידוע באופן מקצועי בשם פיליפ דה לאסלו, היה צייר אנגלו-הונגרי הידוע במיוחד בזכות דיוקנאותיו של אישים מלכותיים ואריסטוקרטים. הוא הצטרף כחבר למסדר הוויקטוריאני המלכותי על ידי אדוארד השביעי ב-1909, וב-1912 הוא הועלה על ידי פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה להיות חלק מהאצולה ההונגרית.
הערות שוליים

↑  "The de Laszlo Archive Trust". delaszloarchivetrust.com.
↑  "Account Suspended". www.kingsgalleries.com. אורכב מ-המקור ב-5 באפריל 2019. נבדק ב-8 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Portraits of Philip de Laszlo". The Weekly Standard. 14 באוקטובר 2010. אורכב מ-המקור ב-16 בדצמבר 2018. נבדק ב-8 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Photograph of László with his wife and sons". אורכב מ-המקור ב-27 בספטמבר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hart-Davis, Duff (2010). Philip de László: His Life and Art. Yale University Press. p. 26. ISBN 9780300137163.
↑  Hart-Davis (2010), p. 34.
↑  Hart-Davis (2010), pp. 66–67.
↑  Hart-Davis (2010), p. 235.
↑  "Portrait of Lucy de László by her husband the artist Philip de László | Farmleigh House and Estate".
↑  "Parlour games". The Guardian. 20 בדצמבר 2003. נבדק ב-15 באוגוסט 2007. {{cite web}}:  (עזרה) The article states that "László had not only painted the Austrian foreign secretary, Count Berchtold, regarded by many as responsible for the war; he had also been ennobled by Emperor Franz Josef in 1912. After warnings, he was arrested in the summer of 1917 and accused of making contact with the enemy by sending letters to his mother and brother. He was locked up in Brixton prison and Holloway internment camp as an enemy alien. He didn't sympathise with the enemy: the range of his sitters reveals his even-handedness. He was released due to ill-health, but was not vindicated until the summer of 1919. He had been unable to paint anyone outside his own family for two years."
↑  "jssgallery.org". אורכב מ-המקור ב-14 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Philip de László". Olympedia. נבדק ב-4 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "De László, His Life and Art". yalepress.yale.edu. אורכב מ-המקור ב-15 באוקטובר 2014. נבדק ב-17 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The de Laszlo Archive Trust". delaszloarchivetrust.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521087505171  BIBSYS: 1045828  BNE: XX1519793  BnF: cb120779858 (data)  GND: 116010223  ISNI: 0000 0000 1045 0882  LCCN: no2004037532  NKC: xx0124633  NTA: 143818678  PIC: 304711  RERO: 02-A021966287  RKD: 48213  SELIBR: 349647  SNAC: w6ps5rwm  SUDOC: 081509510  ULAN: 500023836  VIAF: 15508935   WorldCat (עם VIAF): 15508935 
דיוקן מאת פיליפ דה לאסלו של אשתו לוסי
בוקרשט

אוניברסיטת בוקרשט
גן ארמון מוגושואיה, הוקם על ידי קונסטנטין ברנקוביאנו ב-1702 ליד בוקרשט
בוקַרשׁט (ברומנית: București; אלפבית פונטי בינלאומי: [bu.ku'reʃtʲ], ‏האזנהקובץ:Ro-București.ogg‏Ⓘ‏) היא עיר הבירה, והמרכז השלטוני-המדיני, המסחרי, התרבותי, הכלכלי והתעשייתי של רומניה. בתחילתה הייתה העיר בירת נסיכות ולאכיה, (לימים "הממלכה הישנה" של רומניה - הרגאט). בוקרשט שוכנת בדרום-מזרח המדינה, בחבל מונטניה (היא ולאכיה), על גדות נהר הדמבוביצה פחות מ-60 ק"מ מצפון לנהר הדנובה.
בוקרשט היא במקום החמישי לפי מספר תושביה, בין ערי הבירה של ארצות האיחוד האירופי - אחרי ברלין, מדריד, רומא ופריז. במטרופולין של בוקרשט נמנו ב-2011, 2,272,163 תושבים. שטחה: 228 קמ"ר; לפי מספר התושבים במחוז בוקרשט-רבתי המורחב (הכולל גם את "ערי השינה" מסביבה), בוקרשט היא המטרופולין השלישי בגודלו בדרום-מזרח אירופה, אחרי איסטנבול ואתונה.
העיר הוזכרה לראשונה כבר ב-1459. החל מאמצע המאה ה-17 הייתה לבירת נסיכות ולאכיה, ובין 1859–1862 שימשה, יחד עם יאשי שבמולדובה, כבירת "הנסיכויות הרומניות המאוחדות". החל מ-1862 העיר הפכה לבירה היחידה של רומניה. מאז בוקרשט הייתה למרכז חיי התרבות, הדת, האמנות, הכלכלה והמדע של האומה הרומנית ולחלון הראווה שלה כלפי העולם. הסגנון האדריכלי האקלקטי של מרכז העיר ואורח החיים של האליטה הרומנית בעלת היומרות הפרנקופוניות, היקנו לעיר בעשורים הראשונים של המאה ה-20 את הכינוי "פריז הקטנה", וגם "פריז של מזרח אירופה". חלק מבנייניה ההיסטוריים המרשימים, נבנו בידי אדריכלים צרפתיים או שווייצרים: אולם הקונצרטים הייצוגי "האתנאום", ארמון "בנק החסכונות" (ראו בתצלום משמאל) וכן ארמונות נוספים. לא זו בלבד אלא שמוטיבים ארכיטקטוניים פריזאיים שולבו בחזותה: "שער הניצחון", וכן עיצוב השדרה המרכזית שלה בצורה המאזכרת את ה"שאנז אליזה".
ליחידה המוניציפלית של בוקרשט-רבתי יש מעמד מקביל לזה של מחוז בפני עצמו, והיא מחולקת לשישה סקטורים מנהליים.
היסטוריה > היסטוריה קדומה

רוב שטחה של העיר, וכן של כל מחוז אילפוב המקיף אותה, כוסו בימי קדם ביערות עבותים. בתקופת הברזל היו בה יישובים של בני שבטים דאקים או גטים, שעמדו בקשרי מסחר עם הערים ומושבות המסחר היווניות והרומאיות שלחופי הים השחור.
היסטוריה > מקור שם העיר ותקופת ימי הביניים

לפי אגדה רומנית עתיקה העיר חייבת את שמה לאיכר בשם "בּוּקוּר", המוזכר לרוב כרועה-צאן (ולעיתים כדייג, או כבויאר). לפי גרסה אחרת - שם העיר קשור למילה הרומנית "בּוּקוּרייֶה" (Bucurie), שמובנה "שמחה", ומוצאה, כנראה, מהשפה הדאקית העתיקה. בשפה האלבנית דהיום, היחידה ששרדה מקבוצת השפות התראקיות-איליריות הקדומות (שכללו גם את הדאקית), משמעות המילה "בוּקוּר" (Bukur) היא דווקא - "יפה".
ההיסטוריון דימיטריה פאפאזוגלו, מחבר הספר "Istoria fondărei orașului București" ("היסטוריית ייסוד העיר בוקרשט") גורס אחרת: לדבריו, השם נגזר משמו של Bugă (בוגה), שהיה בעל קרקעות בתקופת מירצ'ה השני, עליהן הקימה משפחתו את הכנסייה הראשונה בעיר.
ב-14 באוקטובר 1465 הפך הנסיך השליט "ראדו היפה" את הכנסייה למשכן הקיץ הקבוע של שליטי וולאכיה.
בוקרשט מוזכרת לראשונה בשמה - כמקום מושבו של "האדון השליט" ("דומן" (domn), או "ווייבוד") הוולאכי "ולאד המשפד". האזכור מופיע במסמך מה-20 בספטמבר 1459, בו מאשר השליט מתן מענק לכמה אצילים.
הנסיך המושל הוולאכי "מירצ'ה הרועה" בנה בעיר מכלול מבנים הקרויים "החצר הישנה" (Curtea Veche), ביניהם הארמון וכן "הכנסייה הנסיכותית" (Biserica Domnească); הוא גם בנה את חומותיה הראשונות של העיר.
היסטוריה > במאה ה-17

לאחר שיקומה של בוקרשט בימי שלטונו של ראדו מיכניה בסביבות 1620, ואחריו בזמן מאתיי בסאראב ב-1640, המשיכה העיר לגדול ולשגשג. פריחה מיוחדת בתקופת שלום יחסי ידעה בוקרשט בין 1659–1715, מתחילת מלכותו של גאורגה גיקה עד לסוף מלכותו של שטפאן קנטאקוזינו.
ב-1659 בחר השליט גאורגה גיקה בעיר כבירתו וב-1668 העביר גם המיטרופוליט, ראש הכנסייה האורתודוקסית בוולאכיה, את מקום מושבו לבוקרשט. ב-1698 הנסיך קונסטנטין ברנקוביאנו קבע כי בירת הנסיכות תהיה בבוקרשט - לתמיד.
בתקופת השליטים שרבאן קנטקוזינו וקונסטנטין ברנקוביאנו חדרו לעיר השפעות מאוחרות של תרבות הרנסאנס האירופי, ונוצר בה סגנון אמנותי מקורי בשם "הסגנון הברנקוביאני" ("stil brâncovenesc"). באותו זמן הוקמה גם המכללה הנסיכותית הראשונה, על שמו של סאבא הקדוש ("ספנטול סאבא", Sfântul Sava‏). ב-1702 הסתיימה בניית ארמון מוגושואיה, ובערך באותו זמן נסלל הרחוב המדופן בעץ "פּוֹדול מוגושואיי" (Podul Mogoşoaiei, "גשר מוגושואיה"), שהפך לימים ל"קאליאה ויקטוריי" (Calea Victoriei, שדרת הניצחון).
היסטוריה > תקופת הפאנאריוטים (1716–1822)

מהמאה ה-17 משפחות מהאליטה היוונית של בירת האימפריה העות'מאנית (משפ' קנטקוזינו, גיקה, רוסטי, ועוד) החלו להיות מעורבות בשלטון בנסיכויות הרומניות, והתערבבו עם האצולה המקומית. החל מ-1716 החליטו הסולטאנים העות'מאנים למנות באופן עקבי כשליטי נסיכויות וולאכיה ומולדובה - רק נציגים של המשפחות העשירות מתוך הקהילה היוונית, שהתגוררו ברובע פנאר שבקונסטנטינופול. כך החל עידן המוכר בתולדות רומניה כ"תקופת הפנריוטים", בה גברה ההשפעה הטורקית והיוונית על אורח החיים והתרבות של הרומנים.
הראשון שנשלח למשול בבוקרשט, לפי הסדר החדש, היה ניקולאיה מברוקורדט. אוכלוסיית העיר עלתה ל-30,000 תושבים ב-1798 כתוצאה מהגירה אליה של תושבים מכל וולאכיה.
במהלך המלחמה בין רוסיה והאימפריה העות'מאנית בשנים 1768–1774 בוקרשט נפלה פעמיים לידי הרוסים. אחרי הסכם שלום, העות'מאנים חזרו לשלוט בנסיכויות הרומניות.
בין 1787–1791, כתוצאה ממלחמה נוספת שהתחוללה, העיר הייתה תחת כיבוש זמני אוסטרי.
ב-1821 העיר הייתה עדה למהומות רבות במהלך מלחמת העצמאות של יוון. היא נכבשת ב-21 מרץ למשך 56 ימים על ידי המנהיג המהפכן הרומני מאולטניה, טודור ולדימירסקו, בן בריתם של היוונים, ואחר כך על ידי הלוחמים היוונים הגולים בעצמם, חברי הארגון "פיליקי אטריה", תחת פיקודו של אלכסנדר איפסילנטי. באוגוסט אותה שנה העות'מאנים נקמו בפעולת תגמול וטבחו בבוקרשט 800 בני אדם.
מאורעות אלה תרמו לסיום שלטונם של הפאנאריוטים במתכונת שהתקיימה מאז 1716.
היסטוריה > הכיבוש הרוסי (1828–1843): הגנרל קיסליוב, והשליט אלכסנדרו השני גיקה

ב-1828 בוקרשט מצאה עצמה שוב תחת כיבוש רוסי זמני.
הממשל הרוסי בבוקרשט, בראשו עמד בין 1829–1843 הגנרל פאבל קיסליוב, ביצע שורה של רפורמות ושיפורים בחיי תושבי העיר: הונהגה בנסיכויות כעין טרום-חוקה שמרנית: "התקנון האורגני".
בימי השליט אלכסנדרו דימיטריה גיקא (המוכר כאלכסנדרו השני גיקא, 1834–1842) החלו להתחולל בבירה, וברומניה כולה, תמורות לכיוון מערביזציה - שנגעו ללבוש, לאורחות החיים, לשפה, לתרבות ולמנטליות; תמורות אלה תהיינה ניכרות עוד יותר במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה. חוץ מהעורק הראשי קיסלף, הקרוי על שם הגנרל הרוסי, נסללה אז דרך ראשית נוספת החוצה את העיר בכיוון דרום-צפון: "קאליה דורובאנצילור" (Calea Dorobanţilor, 'דרך הפרשים'). כן נבנו בעיר כיכרות חדשות - כמו "פיאצה אמזיי" (Piaţa Amzei), "פיאצה ספנטה וינר" (Piaţa Sfânta Vineri) ואחרות. הגן צ'ישמיג'יו (Cismigiu) נחנך רשמית ב-1847.
היסטוריה > מהפכת 1848: שוב נוכחות צבאית זרה

ברוח "אביב העמים" באירופה, פרץ גם בבוקרשט מרד בהנהגת צעירים מהפכנים, רובם סטודנטים שלמדו בצרפת, חברים באגודה חשאית בשם "פראצייה" (Frăţia, "האחווה") שהוקמה בהשראת הבונים החופשיים. ב-11 ביוני 1848 השליט ביבסקו אולץ על ידי התושבים להתפטר, ועזב את המדינה. ב-15 ביוני 1848 כ-30,000 איש התכנסו במרחב הפתוח 'פילארט' (הקרוי מאז "שדה החירות" - Câmpia Libertăţii) להיות נוכחים בהשבעת הממשלה הזמנית; השלטון המהפכני, החצוי בין פלגים יריבים, לא החזיק מעמד הרבה זמן. האימפריות השכנות - הן המעצמה הסוברנית העות'מאנית, והן האימפריה הרוסית, שלחו כל אחת כוחות צבאיים לדיכוי ההתקוממות.
ב-13 בספטמבר 1848, בגבעת "דיאלול ספירי" בבוקרשט, דיכאו הטורקים את ההתנגדות הצבאית היחידה שבאה מצד קבוצה של מכבי אש.
על המדינה ועל בירתה ניחת שוב כיבוש זר, תחילה מעורב - טורקי ורוסי (1848–1852), אחר כך כיבוש רוסי (בין 1853–1854), ובין השנים 1854–1857 אחרי תבוסת רוסיה במלחמת קרים - שליטה צבאית אוסטרית.
במשך רוב התקופה הזו שלט בארבו שטירביי בוולאכיה, מי שהיה אחיו של השליט הקודם, ביבסקו.
היסטוריה > בוקרשט – בירת רומניה: מאלכסנדרו יואן הראשון (1859–1866) ועד למלך קרול הראשון (1866–1914)

לפי הסכם פריז שסיים את מלחמת קרים, נערכו בחירות באסיפות-העם (הפרלמנטים) של שתי הנסיכויות הרומניות - מולדובה, שבירתה יאשי, ומונטניה (או וואלכיה, "ארץ הרומנים"), שבירתה בוקרשט, לשם בחירתו של נסיך-מושל בכל אחת מהן.
הנסיך אלכסנדרו יואן קוזה שלושה שבועות אחרי שנבחר כשליט במולדובה, הוא נבחר ב-24 בינואר 1859 גם בבוקרשט - כשליט נסיכות וואלאכיה. אחרי תקופה קצרה של הסדר ארעי, על פיו היו לנסיכויות הרומניות המאוחדות שתי ערי-בירה (יאשי ובוקרשט), ואחרי שהמדינה אימצה את השם החדש רומניה ב-1861, ב-24 בינואר 1862 הוכרזה בוקרשט כבירתה היחידה של הממלכה.
תחת שלטונו של אלכסנדר יואן קוזה הראשון רוצפו מחדש הרחובות בקומפלקס המנזר והמכללה על שם הקדוש סבא ('ספנטול סבא'). ב-1864 הוקמה אוניברסיטת בוקרשט, וכן נסללה מסילת הברזל בין בוקרשט לבין נמל ג'יורג'יו שעל גדת הדנובה.
ואולם, ב-22 בפברואר 1866 הודח השליט קוזה מכסאו על ידי שותפי ה"קואליציה המפלצתית" של הליברלים והשמרנים, שהתנגדו לרפורמה האגררית העמוקה שלו, ולסגנון שלטונו הריכוזי מדי. ראשי הקושרים החליטו לחפש בין בתי המלוכה באירופה נסיך זר, שיתעלה מעל הפלגים המקומיים ויוכל למשול בהם, ושיחזק גם את הקשר בין המדינה המאוחדת הצעירה ובין מעצמות היבשת ויעלה את יוקרתה בעולם. ב-1866 נבחר הנסיך קרל אייטל פרידריך מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן הגרמני כנסיך המושל, במשאל עם שנערך ברומניה. הוא הוכתר בשם קרול הראשון, שליט רומניה. (כמה שנים אחר כך "שודרג" מעמדה של המדינה לממלכה וקרול הוכר על ידי מעצמות אירופה כמלך רומניה.)
ב-1877 השליט החדש עבר גם את "מבחן האש":
במהלך מלחמת 1877–1878 בין רוסיה לטורקיה, שבה רומניה לקחה חלק פעיל בלחימה כנגד הטורקים ("מלחמת העצמאות של רומניה"), הפרלמנט הרומני בבוקרשט הכריז על עצמאותה המלאה של המדינה, והתנתקותה מן האימפריה העות'מאנית (ב-9 במאי 1877).
בשנות מלכותו הראשונות של קרול הונהגה בבוקרשט תאורה באמצעות גז, הוקמו תחנות הרכבת פילארט (1869) ותחנת צפון (1872, Gara de Nord), קמו נתיבי תחבורה ציבורית מונעת על ידי סוסים, על פסי פלדה (tramvai). נפתחו בתי חרושת חדשים רבים, נבנו בניינים מפוארים פרטיים - כמו הארמון קרצולסקו, מוסדות ומבני מינהל מרשימים, נסללו שדרות לאורך ורוחב הבירה, ועוד. באפריל 1880 נפתח הבנק הממלכתי של רומניה (Banca Naţională) שזכה ב-1885 לבניין חדש ומפואר.
היסטוריה > ממלכה ובירתה "פריז של המזרח"

עם הפיכת רומניה לממלכה ב-10 במאי 1881 קצב הבנייה הואץ. בשנת 1883 עבודות תיעול בתוואי נהר הדמבוביצה שחוצה את בוקרשט עצרו את השיטפונות, שהיו בעבר מכה אנדמית בעיר.
אוכלוסיית העיר צמחה באופן משמעותי. האדריכלות הראוותנית ותרבות הקוסמופוליטיות של אותה תקופה היקנו לעיר את הכינוי "פריז של המזרח" (או "פריז הקטנה", "Micul Paris" או "פריז של הבלקנים"), כששדרת הניצחון (Calea Victoriei) מתפקדת כ"שאנז אליזה" או "השדרה החמישית". בניין ידוע בעיר הוא ה"אתנאו הרומני" (Ateneul român), אולם קונצרטים מפואר, והמלון "אתֶנֵה פאלאס" Athenée Palace בן חמש הקומות, שבבנייתו השתמשו לראשונה בבטון מזוין. בשנת 1893 נחנך ארמון קוטרוצ'ן (המשמש כיום כארמון משכנו של נשיא רומניה).
בתחילת המאה ה-20, בין 1911 ל-1916 נבנה בניין ה"חוג הצבאי", ארמון מרשים מיועד למפעלי התרבות של הצבא (Cercul militar naţional).
בשנת 1918 אוכלוסיית העיר הגיעה ל-380,000 תושבים.
אחרי שנתיים של נייטרליות, כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה נגמרה בהתחלה בכי רע. ב-6 בדצמבר 1916 נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני, וחצר המלך פרדיננד, שרי הממשלה ושאר מוסדות השלטון, מפקדת הצבא ותושבים רבים עברו ליאשי, במזרח המדינה, בירת השליש משטח המדינה שנותר חופשי (חבל מולדובה).
ב-7 במאי 1918 מעצמות המרכז כפו על רומניה את הסכם השלום בבוקרשט, בתנאים כלכליים ופוליטיים מחפירים.
די מהר שינוי המצב בזירה הצבאית והגאו-פוליטית הבינלאומית גרם לחזרת רומניה למלחמה בסוף אותה שנה, ולחזרתו של המלך פרדיננד כמנצח ומשחרר הבירה ב-18 בנובמבר 1918. בוקרשט חזרה למעמדה כבירת ממלכת רומניה המאוחדת, "רומניה הגדולה".