stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויצו

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  שדרות דוד המלך 38, תל אביב
 מייסדים:  ורה ויצמן 
 נשיא:  ענת וידור
 יושב ראש:  אניטה פרידמן
 מנכ"ל:  מירה מינס
 תקופת הפעילות:  11 ביולי 1920 – הווה (104 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2008) 
 www.wizo.org
 
ויצו (WIZO – ראשי תיבות באנגלית של ארגון נשים ציוני בינלאומי, Women's International Zionist Organization) הוא ארגון נשים יהודיות בישראל ובעולם.
היסטוריה > ייסוד ושנים ראשונות

ויצו נוסד ב-11 ביולי 1920 על ידי קבוצת נשים יהודיות במנצ'סטר, בריטניה: ורה ויצמן, רבקה זיו ואדית' אדגר. הרקע להקמתה היה שילוב של שני תהליכים: התעוררות התנועה הציונית בעקבות הצהרת בלפור, והתעוררות הפעילות הפוליטית-חברתית של נשים בבריטניה, ובאירופה, שצוין על ידי הצלחת מאבק הסופרג'יסטיות והענקת זכות בחירה לנשים בבריטניה בשנת 1920. אף על פי שבמוסדות הציוניים באופן רשמי היו זכויות הנשים שוות לזכויות הגברים, חלקן בפעילות היה מועט והיחס אליהן בפועל היה מפלה או מזלזל. על רקע זה הציעו הנשים בבריטניה להקים ארגון משלהן לצד הפדרציה הציונית במדינה, ולאחר מכן החליטו להקים ארגון נשים עולמי שיהיה חבר בהסתדרות הציונית. ביולי 1920 התכנסו בלונדון נציגות ארגוני הנשים מבריטניה ומארצות אחרות לוועידה המייסדת של ויצו. מטרתו של ויצו הייתה לאחד את הנשים לשיתוף פעולה למען הגשמת הרעיון הציוני, לאחר שבמסגרת הארגונית הקודמת פעילותן לא באה לידי ביטוי. הכוונה הייתה שחברות הארגון יתרמו, ויכשירו את הנשים בארץ ישראל לתרום, בתחומים שבהם הוסכם שנשים יכולות להועיל במיוחד, כמו חינוך, כלכלת בית, בריאות וסעד.
מצע הארגון התמקד בהכשרת הנשים המגיעות לארץ-ישראל בכלכלת בית, חקלאות וטיפול סוציאלי בילדים. ויצו נתפס בשלב זה כארגון של נשות הגולה שנועד לסייע לנשים ולילדים בארץ-ישראל.
עם תחילת פעילותו של ארגון ויצו בארץ ישראל, החלו נשים בארץ להיות מעורבות בו באופן לא מאורגן ועל בסיס אישי. הן החלו לעזור לאחיות הבריטיות ששלח ויצו לתל אביב לצורך הדרכת אמהות, ואחרי כן גייסו כסף לפתיחת מרפאה נוספת לטיפול באמהות צעירות עולות. ב-1927 התארגנו נשים אלה בהסתדרות ארצית והפכו לפדרציה ארצישראלית של ויצו, הכפופה למשרד בלונדון. ב-1933 התאחד ויצו הארצי עם הסתדרות נשים עבריות, ארגון נשים ארצישראלי גדול נוסף.
שושנה שטרן הייתה עורכת הדין שפעלה בויצ"ו, טרם קום המדינה, ובתפקידה זה הגנה על נשים מוכות ומקופחות.
היסטוריה > פעילות עד הקמת מדינה ישראל

עד להקמת מדינת ישראל, התרכזה פעילות ויצו בתחומים הבאים:
סיוע לעולות חדשות ובני משפחותיהן, בין השאר בשיעורי עברית, שיעורים בכלכלת בית והכשרה מקצועית.
שירותי בריאות, בעיקר לנשים בהיריון ולאמהות צעירות. בכלל זה הפעלת תחנות טיפת חלב, שנועדו לספק חלב לנשים שהתקשו להניק את ילדיהן, וגם לספק הדרכה, ייעוץ וסיוע לאמהות.
בתחום הרווחה, הוקמו מרכזים שכונתיים, שנועדו לסייע למשפחות במצוקה בתחומים שונים, כמו ארוחות במחיר סמלי, ייעוץ, הפניה לשירותים ופעילות חברתית ותרבותית. הוקמו מעונות יום, וכן "בתי תינוקות", שהיו פנימיות לילדים שננטשו מסיבות של מצוקה כלכלית.
בתי ספר והכשרה מקצועית: ויצו הקים, או השתתף בהקמת, בית הספר החקלאי בנהלל, בית הספר החקלאי עיינות, בית הספר ויצו גן ונוף בפתח תקווה, כפר הנוער ויצו ניר העמק סמוך לעפולה, בתי ספר מקצועיים בחיפה וברחובות, בתי ספר למטפלות בצמוד לבתי התינוקות בירושלים ובתל אביב, וכפר הנוער הדסים. חוות חקלאיות הוקמו במשותף עם מועצת הפועלות. שיעורי בישול נערכו לנשים עירוניות, וגם למבשלות ומחסנאיות מהקיבוצים.
פעילות פוליטית-ציבורית: ויצו השתתף בבחירות לאספת הנבחרים ונאבק לשיתוף נשים בוועדי הקהילות ובמועצות המקומיות. בשיתוף עם ארגוני נשים אחרים, נאבק על הקמת המחלקה הסוציאלית בוועד הלאומי, במטרה לשפר את הטיפול המקצועי בבעיות החברתיות והכלכליות שמהן סבלה האוכלוסייה היהודית.
תעשיות בית ובתי מלאכה: ויצו לקח על עצמו לתמוך בייצור ביתי של מלאכת יד ולשווק את התוצרת בישראל ומחוצה לה. חדר עבודה ראשון נפתח כבר ב-1925 בירושלים, ועבדו בו נשים תימניות שייצרו אומנות תימנית מסורתית. לאחר-מכן השתתפו בתוכניות גם עולות חדשות מאירופה, מיומנות במלאכות יד או כאלה שויצו הכשיר לצורך זה. חלקן - אמהות צעירות או נשים בעלות ניידות מוגבלת - עבדו מהבית. בצורה כזאת יצר ארגון ויצו אפשרות תעסוקה ומקור הכנסה לנשים רבות.
היסטוריה > מהקמת המדינה ועד היום

לאחר הקמת המדינה בשנת 1949 הועבר המשרד הראשי של ויצו מלונדון לתל אביב. עם הקמת המדינה, תפקידים רבים שמולאו על ידי ארגונים התנדבותיים הועברו לידי הממשלה. ויצו ויתר על חלק מהשירותים והמוסדות אותם יצר, כמו טיפות חלב, שירותי העבודה הסוציאלית והדרכה חקלאית. עם זאת, בהשענותו על תרומות מחו"ל ועל מתנדבות, המשיך ויצו לספק שירותים משלימים לשירותים הממלכתיים. לצד המשך הפעילות בתחום הסיוע לעולים, החינוך וההכשרה והסיוע החברתי, נכנס ויצו לתחומים חדשים כמו סיוע לחיילות וחיילי צה"ל ולמשפחות השכולות, פעילות בקרב אוכלוסיות לא-יהודיות בישראל וסיוע לקשישים ולמשפחות במצוקה
בשנת 1950 אימץ ויצו את פעילות הלשכות המשפטיות, שפעלו קודם במסגרת התאחדות נשים לשווי זכויות, והחל להרחיב את הפעילות הזאת. הלשכות מופעלות על ידי מתנדבות ויצו שעברו הכשרה מיוחדת, בסיוע צוות מקצועי של עורכות דין ועובדות סוציאליות, ומסייעות לנשים בעניינים משפטיים הקשורים במשפחה, כמו גירושין וירושה, ובחלק מהמקרים גם בענייני אפליה בעבודה. מתנדבות ויצו הוכשרו גם לייצג נשים בפני בתי הדין הרבניים. כיום יש 30 לשכות הפרושות ברחבי הארץ[דרוש מקור].
הקמת המדינה הייתה נקודת מפנה בקשר בין יהודי התפוצות וישראל. אחת ממטרותיו של ויצו היום היא לחזק את הקשר הזה. עבור חברות ויצו בתפוצות, הפעילות ובויצו היא לעיתים מרכיב עיקרי בזהות היהודית ובקשר לעם היהודי ולישראל.
בשנת תשס"ח (2008) זכה הארגון בפרס ישראל בתחום מפעל חיים עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ויצו בפוליטיקה

ויצו, למרות היותו ארגון על-מפלגתי, נוצר כארגון פוליטי במובן הרחב של המילה, שנועד להתמודד עם ייצוג החסר של נשים בתנועה הציונית ולקדם את האינטרסים של נשים וילדים בארץ-ישראל. אחת ממטרותיו, לכל אורך שנות קיומו, הייתה לקדם את מעורבות הנשים בעשייה ציבורית ופוליטית בתנועה הציונית ובארץ ישראל.
הסתדרות נשים עבריות, אחד מהגופים שקדמו לויצו בארץ-ישראל, התמודדה בבחירות לאספת הנבחרים השלישית ב-1931 (ברשימה משותפת עם התאחדות הנשים לשווי זכויות), וזכתה בשלושה מנדטים. בבחירות לאספה הרביעית ב-1944, היו לרשימה המשותפת ארבע צירות. הרשימה הייתה מיוצגת במועצת העם ולאחריה במועצת המדינה הזמנית, ונציגתה הייתה רחל כהן-כגן. לאחר מכן השתתפה הרשימה בראשות כהן-כגן בבחירות לכנסת הראשונה ב-1949, וזכתה במנדט אחד. הקושי בפעילות של ארגון על-מפלגתי בתוך הכנסת, הביא להחלטה להימנע מריצה לכנסת לאחר מכן, אך לקראת הבחירות לכנסת ה-5 התמודדה כהן-כגן כנציגת ויצו בליברלים העצמאיים ואף נבחרה לכנסת זו. בשנים הבאות, וביתר שאת החל משנות ה-70, פעלה ויצו בשיתוף ארגוני נשים אחרים בשדלנות למען הצעות חוק לקידום נשים.
חנה לוין, האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד ראש עיר בישראל, החלה בפעילות ציבורית כיושבת ראש סניף ויצו בראשון לציון. לאחר סיום כהונתה כראש עיריית ראשון לציון כיהנה לוין כיושבת ראש ויצו ישראל.
ויצו ופמיניזם

ויצו הוקם כמחאה על ייצוג החסר של נשים בפעילות הציונית. מייסדות ויצו שאפו שנשים תהיינה שותפות שוות לגברים בהחלטות, באחריות ובביצוע. הפעילות ההתנדבותית הייתה בשבילן אפיק כניסה לתחום הציבורי ואמצעי להרחבת העניין הציבורי בענייני הבית והמשפחה. אך עצם קיום ארגון נשים נפרד הביא להדרתן מהארגונים הכלליים ולקיבוע התפיסה שפעילותן צריכה להיעשות ללא תמורה כספית.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, עם התחלת הגל השני של הפמיניזם, ובעקבות פעילותם של ארגוני נשים פמיניסטיים כמו התנועה לשחרור האשה ושדולת הנשים, החל ויצו לעסוק באופן מובהק יותר בשאלות של מעמד האישה ואלימות נגד נשים. זאת לצד תחומי פעילותו המסורתיים. בין תחומי הפעילות החדשים: מקלטים לנשים מוכות ומרכזים למניעת אלימות במשפחה, הפעלת לשכות משפטיות בקהילה, פיתוח מעונות היום לילדי נשים עובדות, מאבק בהטרדה מינית וקידום מעורבות נשים בפוליטיקה ובעסקים.
ארכיון ויצו

ארכיון ויצו כולל צילומים ומסמכים היסטוריים הן מתקופת ההישוב הישן והן מהתקופה שלאחר קום המדינה. התמונות מתארות את סיפוריהן של הנשים, תפקידיהן ותרומתן לעיצוב פני החברה הישראלית. בארכיון מצויות תמונות כמו מעונות היום הראשונים, טיפת חלב הראשונה, מרכזי תינוקות ששימשו בתי יתומים ועוד.
ויצו במספרים

לויצו 250 אלף חברות, המאורגנות ב-47 פדרציות ארציות ברחבי העולם.
בארץ, יש לויצו 46 סניפים שבהם מרוכזת הפעילות ההתנדבותית וכ- 800 פרויקטים דבר המחזק את מעמדו של ויצו כארגון החברתי הגדול בישראל המעניק שירות חינוך ורווחה לילדים, נשים ונוער וכן פעילות סיוע לעולים, לקשישים ולשכבות החלשות.
לויצו יש כ-6,000 עובדים, אשר מרביתם עובדים בכפרי הנוער ומעונות היום.
לויצו יש כ-5500 בני נוער המתחנכים ב-5 כפרי נוער ו-8 בתי ספר (5 מהם בתוך כפרי הנוער). 1500 תלמידים הם חניכי הפנימיות בכפרי הנוער.
בנוסף לויצו פנימייה לחינוך מיוחד.
בגיל הרך לויצו 177 מעונות יום בהם כ-12,000 ילדים בשנה. מתוכן 19 מעונות רב תכליתיים לילדים בסיכון.
בנוסף לפעילות הסיוע השונות לקשישים לויצו בית הורים אחד הממוקם במרכז תל אביב.
ויצו מפעיל 55 ביגודיות הפרוסות ברחבי הארץ, מה שהופך אותן לרשת חנויות יד שנייה הגדולה בישראל. בביגודיות ניתן לרכוש בגדים במחיר סמלי, כאשר כל הכנסות החנות הן קודש להמשך ופיתוח פעילות הסניף למען הקהילה.
בנוסף לשמונה "בתים חמים" לנערות בסיכון, מועדוניות לילדים בסיכון, מרכז עד"י לנערות בבאר שבע, 29 לשכות משפטיות, שני מקלטים לנשים מוכות ומרכזים נוספים למניעת אלימות במשפחה.
בול יובל לויצו

במלאת 50 שנה ל"ויצו" הונצח האירוע בבול מזכרת מיוחד ; ב-18 באוקטובר 2010, הנפיק דאר ישראל בול יובל זה שעליו ציור סמלי של אם וילד. האמן משה עמר וגד אלמליח עיצבו את הבול. דאר ישראל מכר 774,000 בולים מבול זה במשך כ-5 חודשים עד להפסקת מכירתו.
מנהיגות ויצו

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| נשיאות ויצו העולמית | יושבות ראש ויצו העולמית | יושבות ראש ויצו ישראל |
|  רבקה זיו, 1924–1966  רוזה גינוסר, 1966–1970  רעיה יגלום, 1970–1996  מיכל מודעי, 1996–2004  הלנה גלזר, 2004–2012  טובה בן-דב, 2012-2016  אסתר מור, 2024-2016  ענת וידור, 2024- |  חנה מייזל שוחט 1920  הדסה סמואל, 1950-1949  רעיה יגלום, 1966–1970  איה דינשטיין, 1970–1977  רות איזקסון, 1977–1984  מיכל מודעי, 1984–1996  הלנה גלזר, 1996–2004  טובה בן-דב, 2004–2012  פרופ' רבקה לזובסקי, 2012-  אניטה פרידמן 2020- |  אסתר זמורה, 1933–1941  הדסה סמואל 1951-1941  רחל כהן-כגן, 1951–1962  חנה לוין, 1962–1970  שולמית ברוידא, 1970–1979  דבורה לוי- יהוד, 1928–1982  מיכל מודעי, 1979–1984  רות תקוע, 1984–1991  הלנה גלזר, 1991–1996  תלמה נרי, 1996–2003  יוכי פלר, 2003–2011  גילה אשרת, 2011-2019  אורה כורזים, 2019- |
ראו גם

ויצו ארגנטינה (OSFA)
לקריאה נוספת

גרינברג, עפרה, הרצוג, חנה, ארגון נשים וולנטרי בחברה מתהווה - תרומתה של ויצו לחברה הישראלית, 1978.
קטן, יוסף, זיכלינבסקי, אסתר, תרומת ויצו לחברה הישראלית - בין המשכיות לשינוי, 2006.
הערות שוליים

↑   שושנה שטרן, כולל תמונתה
↑  דייויד סלע,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'השבוע לפני 70 שנה: עידן סילון בחיל האוויר, באתר ישראל היום, 6 ביולי 2023
↑  ורד לוביץ','"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'לכבוד שנת ה-60: פרס ישראל לארגוני הנשים, באתר ynet, 25 במרץ 2008
↑  דן לביא,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'100 שנים לוויצו: "מספר את סיפור העם והמדינה", באתר ישראל היום, 20 בינואר 2020
↑  אתר התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל
↑  שנת סיום הכהונה דורש בדיקה נוספת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270037605171  ISNI: 0000 0004 0366 9922  LCCN: n50081274  NKC: zmp2018986166  SUDOC: 029976448  VIAF: 132229564   WorldCat (עם VIAF): 132229564 
סמליל ויצו המקורי
משלחת בריטניה לוועידה הראשונה של ויצו העולמית, 1921 שהתקיימה בקרלסבאד
ועידת ויצו, תל אביב, 1939, מראה כללי של המשתתפות בוועידה
בחסות "ויצו" ערב גיבוש בקרב עולים חדשים הווי חגי ישראל ומאכלים ישראליים
בול שהונפק לציון יובל לויצו
בתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל

חלקת חללי מבצע קדש בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים
בתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל הוקמו על ידי שלטונותיה על מנת שיהוו את מקום קבורתם של חללי מערכות ישראל. קיימים בישראל 43 בתי קברות צבאיים, ובכ-120 בתי קברות אזרחיים הוקמו חלקות צבאיות לקבורתם של חללי מערכת הביטחון.
הקמת בתי הקברות הצבאיים ועיצובם

בשנת 1949, לאחר הקמת המדינה ובסיומה של מלחמת העצמאות, הוחל בהקמתם של בתי קברות צבאיים שבהם יובאו לקבורה אלפי חלליה של מלחמה זו. לצורך כך קיבלה הכנסת את חוק בתי קברות צבאיים, התש"י-1950. על פי רוב הוקמו בתי הקברות הצבאיים ביישובים השונים בצמוד לבתי קברות אזרחיים, או ממש בתוכם. מקצת בתי הקברות הוקמו באתרים מיוחדים שבהם נקברו חללים במהלך מלחמת העצמאות – דוגמת בית הקברות הצבאי בקריית ענבים ובתי הקברות הצבאיים בצפת, ראש פינה, דגניה א' ונגבה. בית הקברות הצבאי בהר הרצל הוקם במיקום חדש, שלא היו בו קבורות בעבר, וזאת בין השאר בזכות הבחירה להעביר את עצמות חוזה המדינה הרצל לקבורה בראש אותו הר.
מלכתחילה נקבע כי הקבורה בבתי הקברות הצבאיים תהיה שוויונית, וללא הקצאת חלקות מיוחדות לקצינים בכירים או לקצינים ובעלי דרגות אחרות בכלל.
בתי הקברות הוקמו על פי דפוסים אחידים בעיצוב חלקות הקבורה והגינון בהם. עיצובם נקבע בעקבות תחרות לאדריכלים שנערכה מטעם הממשלה באביב 1949 לעיצוב בתי הקברות הצבאיים נחלת יצחק שבתל אביב ובעפולה. בתחרות זו נבחרה תוכניתו של האדריכל ד"ר אשר חירם (מתוך 18 תוכניות שהוגשו), אשר הסתמכה בחלקה על התפיסה האדריכלית של בתי הקברות הצבאיים הבריטיים בארץ ישראל. התבנית הבסיסית של תוכנית זו הועתקה בהמשך ליתר בתי הקברות הצבאיים הישראליים, תוך התאמתה לתנאיו של כל אתר. חירם גם היה לאדריכל הבית של המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון (אחר כך שונה שמה ליחידה להנצחת החייל), ובתפקידו זה מילא תפקיד מרכזי בעיצוב בתי הקברות הצבאיים, כמו גם בעיצוב אנדרטאות שונות שבנתה המחלקה.
עד שנת 1954 נבנו בישראל 14 בתי קברות צבאיים, ובמהלך השנים הוקמו בישראל בסך הכל 43 בתי קברות צבאיים. האחרון שבהם הוקם בכפר הדרוזי בית ג'ן, שרבים מבניו נהרגו במהלך שירותם הצבאי. בכל אחד מבתי הקברות נבנתה רחבת טקס - רחבה פתוחה ובה קיר זיכרון, שלמרגלותיו נערך מדי שנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ופעולות האיבה טקס אזכרה לנופלים.
בנוסף להקמת בתי הקברות הצבאיים, ובעקבות מסירת זכות הבחירה של מקום קבורת הנופל בידי קרוביו (ראו להלן), הוקמו עם השנים חלקות צבאיות בתחומיהם של כ-120 בתי קברות אזרחיים ביישובים בישראל. רבים מהם הם יישובים שהוקמו והתפתחו לאחר קום המדינה. כך למשל, בשנת 2001 נפתחה חלקה צבאית בעיר קריית מלאכי, ובשנת 2006 נפתחה חלקה צבאית בעיר מודיעין. החלקות הצבאיות נבנו לרוב על פי אותם העקרונות העיצוביים שקבעו את תכנונם ומראם של בתי הקברות הצבאיים, אם כי לא בכל חלקה צבאית יש רחבת טקס. למעשה, ההבדל בין מקצת בתי הקברות הצבאיים והחלקות הצבאיות איננו רב, והראשונים נקראים בתי קברות צבאיים משום שהוכרזו ככאלו על פי החוק.
בתי הקברות הצבאיים והחלקות הצבאיות מנוהלים ומתוחזקים על ידי היחידה להנצחת החייל, הפועלת במסגרת אגף משפחות והנצחה במשרד הביטחון.
המצבה הצבאית

מאז הקמת בתי הקברות הצבאיים הונהג עיצוב אחיד גם למצבות שהוקמו בהם על קבריהם של הנופלים. המצבה היא תבנית אבנים נמוכה הממולאת אדמה, כדי לאפשר שתילת צמחים בה - אם כי בחלק מבתי הקברות המצבות מכוסות בלוח אבן, או שמשפחת הנופל בוחרת לכסות את המצבה בלוח אבן. בראש המצבה מוצבת אבן מצבה אלכסונית (שכינויה "הכרית") שבה חקוקים פרטיו של הנופל על פי מתווה אחיד. מתווה זה נקבע בעיקרו על ידי ועדה שכונסה מטעם המועצה הציבורית להנצחת החייל (אם כי המדינה אימצה מתווה פחות מפורט מזה שהציעה אותה ועדה), והוא פורסם בשנת 1951‏. המצבה הצבאית הראשונה הוצבה באותה שנה על קברו של החלל חנוך בלובשטיין בכפר מל"ל.
אלו הפרטים על מצבות הנופלים על פי המתווה הקבוע:
שמו של הנופל
שמות הוריו
מקום לידתו
מועד עלייתו לישראל - אם עלה
נסיבות מותו
מועד מותו
גילו בעת נפילתו
הכיתוב תנצב"ה (תהא נשמתו צרורה בצרור החיים).
בפינת אבן המצבה נחקק סמל צה"ל - או סמלו של ארגון אחר שאליו השתייך הנופל, לפי העניין - דרגתו ומספרו האישי של הנופל.
באבן המצבה שעל קבריהם של נופלים אלמונים נחקקו לרוב רק המילה "אלמוני" וכן נסיבות מותו ומועדו, ככל שאלו היו ידועים.
מועד מותו של הנופל צוין על פי הלוח העברי, אך מאז שנות ה-90 הותר לרשום אותו על פי הלוח הגרגוריאני, אם רצתה בכך משפחת הנופל. כמו כן, במהלך שנות ה-90, לאחר שהתעוררה דרישה ציבורית לכך ובעקבות דיונים משפטיים בסוגיה, הוחלט לאפשר לבני משפחותיהם של הנופלים להוסיף למצבותיהם כיתוב בנוסח שיבחרו, וזאת לא על גבי אבן המצבה אלא על גבי לוח אבן הצמוד לפאה העליונה של המצבה, בתחתיתה.
על מצבתו של כל חלל מונח בית נר בעיצוב אחיד לצורך הדלקת נר נשמה לזכרו.
משפחות הנופלים רשאיות להגיש בקשה לכיתוב אישי על המצבה מעבר לפרטים של המתווה האחיד. בדרך כלל משרד הביטחון אינו מאפשר כיתובים אישיים כגון שמות האחים של הנופלים, אולם במספר מקרים אושרו כיתובים חריגים.
המצבה הצבאית > סמלים על מצבות

סמל צה"ל
סמל "המוסד"
סמל משטרת ישראל
סמל שירות בתי הסוהר
הקבורה בבתי הקברות הצבאיים

בסיום מלחמת העצמאות נטה משרד הביטחון לתפיסה, שהמדינה היא זו שתקבע היכן ייקבר חלל של צה"ל, ולא קרוביו של הנופל. גישה זו נדחתה במסגרת נוסחו של חוק בתי קברות צבאיים, ומאז נקברים חללי הצבא, המשטרה ומערכת הביטחון באחד מבתי הקברות הצבאיים או החלקות הצבאיות על פי בחירת שארי בשרם הקרובים, וללא תלות במקום מגוריו של הנופל ערב מותו. בנוסף, במאות בתי קברות אזרחיים בישראל שאין בהם חלקה צבאית נקברו חללים של צה"ל ומערכת הביטחון, וזאת על פי בחירת קרוביהם, אך מצבה צבאית נבנתה על קברם אם רצו הקרובים בכך.
בחלק מבתי הקברות הצבאיים הובאו נופלים לקבורה בקברי אחים. במרבית המקרים היו אלו חללים, אשר נהרגו בקרבות מלחמת העצמאות.
ככלל, אין נקברים בבתי הקברות הצבאיים אזרחים, אלא רק מי ששירתו בעת מותם בשירות סדיר, שירות קבע או שירות מילואים בצה"ל או ששירתו בשירות פעיל במשטרה או באחת מזרועות מערכת הביטחון. עם זאת, במקרים בודדים בעבר התירו שרי הביטחון את קבורתם של אזרחים בבתי הקברות הצבאיים. הדבר היה בדרך כלל כאשר מתו יחד - ומשום כך בנסיבות טראגיות חריגות - שני בני משפחה (זוגות נשואים או אחים) שאחד מהם היה איש צבא. חריג לכלל זה הוא זכותם של ראשי המטה הכללי של צה"ל או אלופיו בעבר - וכן של מפכ"לי המשטרה וניצביה בדימוס - להיקבר בבית קברות צבאי.
הר הרצל

בית הקברות הצבאי המרכזי של המדינה הוא בית הקברות בהר הרצל בירושלים (אם כי הוא איננו בית הקברות הצבאי הגדול ביותר מבחינת מספר החללים שנטמנו בו). בית קברות זה הוקם ב-1949 במורדותיו הצפוניים של ההר, שעל פסגתו נטמן חוזה המדינה בנימין זאב הרצל, ומכאן שמו. נקברו בו חללים רבים שנהרגו בירושלים וסביבותיה במהלך מלחמת העצמאות, ובהם אנשי מחלקת הל"ה וחללי קרבות גוש עציון. כמו כן, עם השנים נקברו בו - על פי בקשת קרוביהם – חיילים רבים אחרים שלא היו תושביה של ירושלים. רבים מאלו נהרגו בקרבות בירושלים במלחמת ששת הימים.
עובדה המבטאת את מעמדו המרכזי של בית הקברות היא, שבתחומיו הוקם מספר רב של אנדרטאות – לזכר הנופלים מקרב מתנדבי היישוב העברי בארץ ישראל במלחמת העולם השנייה, לזכר חיילים יהודים בצבאות שונים של בעלות הברית שנהרגו במלחמה זו, ולזכר קבוצות של חללים שנהרגו במלחמת העצמאות ואחריה – דוגמת נעדרי הצוללת דקר. בבית הקברות גם הוקמו אנדרטת חללי פעולות האיבה לזכר חללי פעולות הטרור, ולאחרונה - האנדרטה לזכר יהודי אתיופיה שמתו בדרך העלייה לישראל במהלך שנות ה-80 וה-90.
בבית הקברות נערך מדי שנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ופעולות האיבה טקס האזכרה הממלכתי המרכזי לנופלי צה"ל ומערכת הביטחון, במעמד נשיא המדינה, ראש הממשלה, יושב ראש הכנסת, נשיא בית המשפט העליון והרמטכ"ל. בית הקברות הוא גם אתר טקס האזכרה הממלכתי המרכזי לחללי פעולות האיבה, הנערך באותו יום.
הר הרצל > גן הנעדרים

בשנת 2004 הוקם בבית הקברות "גן הנעדרים" – האתר המרכזי להנצחת זכרם של חללי צה"ל ומערכת הביטחון, שמקום קבורתם לא נודע. בו מתקיים מדי שנה הטקס לזכרם, ביום ז' באדר – יום מותו של משה רבנו. בגן מצויה גם מצבת זיכרון לזכר המרגל הישראלי אלי כהן שנשפט וניתלה בדמשק. גן הנעדרים בא במקומה של חלקת ההנצחה לחללי צה"ל הנעדרים.
הר הרצל > היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל

היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל הוא מיזם של משרד הביטחון להנצחת זכרם של כל חללי מערכות ישראל בהגנה על הארץ ומחוצה לה מאז שנת 1860 ועד היום. ההיכל נבנה בכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי מצפון, לכניסה הראשית אל הר הרצל. ונחנך בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 2017.
אתרי בתי הקברות הצבאיים > בתי קברות צבאיים רגילים

שמונת בתי הקברות הצבאיים הראשונים בישראל הוקמו במהלך מלחמת העצמאות וסמוך לאחריה במקומות אלו: ראש פינה, נהריה, עפולה, חיפה, נתניה, תל אביב, ירושלים וכפר ורבורג.
להלן פרטי כל בתי הקברות הצבאיים שהוקמו בישראל:
| אתר |  | מועד ייסוד | מספר קברים | מידע נוסף |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אופקים |  | ‏שנות ה-60‏ | ‏57‏ |  |
| אילת (ערך מורחב) |  | ‏1956‏ | ‏48‏ | נוסד לשם קבורת חללים ממלחמת סיני |
| אשדוד |  | ‏1956‏ | ‏235‏ | ‏‏ |
| אשקלון |  | ‏1968‏ | ‏222‏ | ‏‏ |
| באר טוביה (ערך מורחב) |  | ‏1948‏ | ‏48‏ | שימש לקבורת הנופלים בקרבות בבית דראס ובעיבדיס במלחמת העצמאות |
| באר שבע (ערך מורחב) |  | ‏1967‏ | ‏429‏ | ‏‏ |
| בית ג'ן (ערך מורחב) |  | ‏שנות ה-90‏ | ‏48‏ | ‏‏ |
| בנימינה |  | ‏1948‏ | ‏31‏ | ‏‏ |
| דגניה א' (ערך מורחב) |  | ‏1948‏ | ‏63‏ | שימש לקבורת חללי קרב עמק הירדן במלחמת העצמאות |
| דימונה |  | ‏1967‏ | ‏108‏ | ‏‏ |
| הר הזיתים |  | ‏1948‏ | ‏63‏ | הוקם לאחר מלחמת ששת הימים, ונקברו בו חללי הרובע היהודי  במלחמת העצמאות שנקברו בתחילה בקבר האחים באתר הגלעד |
| הר הרצל, ירושלים (ערך מורחב) |  | ‏1949‏ | ‏3,667‏ | כשליש מהחללים הטמונים בבית הקברות נפלו במלחמת העצמאות. נפתח לאחר המלחמה |
| הרצליה |  | ‏1948‏ | ‏127‏ | ‏‏ |
| חדרה |  | ‏1948‏ | ‏225‏ | ‏‏ |
| חולון (ערך מורחב) |  | ‏שנות ה-70‏ | ‏574‏ | ‏‏ |
| חורפיש |  | ‏‏ | ‏28‏ | ‏‏ |
| חיפה (ערך מורחב) |  | ‏1947‏ | ‏1,784‏ | ‏‏ |
| טבריה |  | ‏1947‏ | ‏141‏ | ‏‏ |
| כפר ורבורג (ערך מורחב) |  | ‏1948‏ | ‏218‏ | שימש לקבורת חללי מבצע יואב לפריצת הדרך לנגב במלחמת העצמאות |
| כפר סבא |  | ‏‏ | ‏211‏ | ‏‏ |
| לוד |  | ‏שנות ה-70‏ | ‏85‏ | ‏‏ |
| מגדל העמק |  | ‏1967‏ | ‏51‏ | ‏‏ |
| נגבה |  | ‏1947‏ | ‏37‏ | שימש לקבורת החללים בקרבות על נגבה במלחמת העצמאות |
| נהריה |  | ‏1948‏ | ‏422‏ | ‏‏ |
| נוף הגליל |  | ‏1967‏ | ‏71‏ | ‏‏ |
| נחלת יצחק (ערך מורחב) |  | ‏1947‏ | ‏1,154‏ | אתר הקבורה הצבאי של תל אביב ובנותיה במלחמת העצמאות |
| נס ציונה |  | ‏1948‏ | ‏85‏ | ‏‏ |
| נתניה |  | ‏1948‏ | ‏566‏ | ‏‏ |
| עספיא (ערך מורחב) |  | ‏‏ | ‏98‏ | בית הקברות הצבאי המרכזי של העדה הדרוזית בישראל |
| עפולה |  | ‏1947‏ | ‏241‏ | ‏‏ |
| פרדס חנה |  | ‏1970‏ | ‏61‏ | ‏‏ |
| פתח תקווה |  | ‏1947‏ | ‏384‏ | בחלקו הצפוני של בית הקברות סגולה נפתחה חלקה צבאית קטנה שבה נקברו חללים עד שנות ה-60. לאחר מכן הוקם מתחם קבורה צבאי חדש וגדול בדרומו של בית הקברות |
| צפת (ערך מורחב) |  | ‏1948‏ | ‏113‏ | ‏‏ נוסד בימי הקרב על צפת במלחמת העצמאות |
| קריית גת (ערך מורחב) |  | ‏1964‏ | ‏101‏ | ‏‏ |
| קריית ענבים (ערך מורחב) |  | ‏1948‏ | ‏154‏ | שימש לקבורת חללי חטיבת הראל בקרבות על הדרך לירושלים במלחמת העצמאות |
| קריית שאול (ערך מורחב) |  | ‏1951‏ | ‏3,052‏ | בית הקברות העיקרי למטרופולין תל אביב |
| קריית שמונה |  | ‏1967‏ | ‏78‏ | ‏‏ |
| ראש פינה (ערך מורחב) |  | ‏1948‏ | ‏164‏ | שימש לקבורת חללי מבצע ברוש והקרבות במנרה במלחמת העצמאות |
| ראשון לציון (ערך מורחב) |  | ‏1947‏ | ‏348‏ | ‏‏ |
| רביבים (ערך מורחב) |  | ‏1947‏ | ‏30‏ | ‏‏ |
| רחובות |  | ‏1948‏ | ‏376‏ | ‏‏ |
| רמלה |  | ‏1962‏ | ‏120‏ | ‏‏ |
| רעננה |  | ‏1948‏ | ‏119‏ | ‏‏ |
אתרי בתי הקברות הצבאיים > בתי קברות צבאיים מיוחדים

במקומות בודדים בישראל קיימים בתי קברות צבאיים קטנים וסגורים לקבורה - למעשה חלקה קטנה או קבר אחים - שבהם נקברו חללים אשר נהרגו בקרב שהתנהל במקום (אך נקברו תחילה במקום אחר). כאלו הם אתר גשר א-זיב ומצודת כ"ח.
אתרי בתי הקברות הצבאיים > בתי קברות צבאיים ארעיים

במהלך מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים הקימה הרבנות הצבאית בתי קברות צבאיים ארעיים לשם קבורת חירום של חללי הקרבות.
במלחמת סיני, במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים הוקם בית קברות צבאי ארעי מצפון-מזרח לקיבוץ בארי שבנגב המערבי, ובו נקברו חללי הקרבות בסיני. לאחר כל אחת משלוש המלחמות הועברו החללים, בתוך שנה ממועד נפילתם, מבית קברות זה למקום קבורתם הקבוע, שנקבע לפי בחירת בני משפחותיהם, ובית הקברות פורק. באתר מוצבת כיום אנדרטה לזכר הנופלים שנקברו בו.
במלחמת יום הכיפורים נערכה קבורה ארעית בחזית הדרום גם בבאר שבע ובמשמר הנגב.
במהלך מלחמת ששת הימים נקברו חללי הקרבות בצפון הארץ באופן ארעי בחלקה בבית הקברות הצבאי בעפולה. לאחר המלחמה ניתנה הברירה לבני משפחותיהם להציב מצבות קבע על קברותיהם בעפולה, או להעבירם משם לבית קברות אחר. כך נעשה במלחמת יום הכיפורים בבתי הקברות הצבאיים בעפולה ובנהריה, ובנוסף להם הוקם בית קברות ארעי ליד קיבוץ לוחמי הגטאות.
ראו גם

חלל מערכות ישראל שמקום קבורתו לא נודע
הלוויה צבאית
היכל הזיכרון הלאומי
לקריאה נוספת

רמי יזרעאל, "לתולדותיהם ולאופיים של בתי הקברות הצבאיים בישראל", אריאל, מס' 171-‏172, אוקטובר 2005, עמ' 83–94.
יוסי כץ, לב ואבן - סיפורה של המצבה הצבאית בישראל 2006-1948, תל אביב: משרד הביטחון, 2007.
מעוז עזריהו, פולחני מדינה: חגיגות העצמאות והנצחת הנופלים, 1948-1956, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1995.
רות בונדי, אהד זמורה, רפאל בשן (עורכים), לא על החרב לבדה, בת-ים: א. לוין-אפשטיין, תשכ"ח.
שבתי טבת, חשופים בצריח, ירושלים: שוקן, תשכ"ח.
שולי מועלם-רפאלי

מועלם לצד יועז הנדל בינואר 2017
שולמית (שולי) מועלם-רפאלי (נולדה ב-8 בפברואר 1965) היא פוליטיקאית ישראלית שכיהנה כחברת הכנסת מטעם מפלגת הבית היהודי.