סיטרואן
החברה לאחר מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם שקדו מהנדסי סיטרואן על דגם מכונית ייחודי, 2CV, הידוע יותר בשמו דה שבו (deux chevaux בצרפתית – שני סוסים). דגם זה הפך לאחד מסמליה של צרפת וזכה לפופולריות רבה בעולם. גם בישראל הוא נבחר לרכב הצמוד של קציני צה"ל.
ראשי החברה בהתחלה סירבו לשתף פעולה עם הנאצים, אך בסוף השתכנעו לספק להם דגמים, בין השאר על מנת לחבל במאמצי ההתקדמות של הנאצים. כך למשל, מנכ״ל סיטרואן בזמנו פייר בולנג׳ר הורה לעובדי המפעל לעבוד בהספק איטי מאוד, על מנת להשאיר את הנאצים בלי מספר כלי הרכב הדרוש להם לכמה שיותר זמן. בנוסף, פייר חשב על דרך החולשה הגדולה ביותר של האויב לתפישתו: הקפדה פדנטית על מילוי הוראות. בולנג'ר הורה לעצב מחדש את מדיד השמן של משאיות ה-T45 כך שסימון השמן בו היה מעט נמוך יותר מאשר הוא אמור להיות, ובכך שכאשר הוא נתחב למנוע – קריאת השמן תהייה גבוהה יותר מאשר הכמות האמיתית. המשאיות היו יוצאות את המפעל עם כמות שמן תקינה, אולם רק כמה אלפי קילומטרים משם, כאשר הן כבר בחזית, או פועלות כחלק ממאמצי המערכה הנאצית, היו שובקות חיים. כאשר התברר שמקור התקלה הוא מחסור בשמן, הקפידו הגרמנים, באופן גרמני למדי למלא בדיוק כפי שמורה המדיד, אולם כזכור ולמרבה התסכול של הנאצים – זה בדיוק מה שהיה גורם למשאיות להתקלקל שוב ושוב. בעזרת מקרים כמו אלו, והתחמקות חוזרת ונשנית מפגישות עם בכירי הממשל, התקדמות הנאצים בצרפת הואטה באופן משמעותי. בסופו של דבר הנאצים הכניסו אותו לרשימותיהם השחורות וכבר החלו השתלטות על החברה, אך צרפת השתחררה מכיבושם לפני שהספיקו לעשות זאת.
ב-1948 חזרו מהנדסי החברה ותכננו מחדש את דגם הדה-שבו, שהצטיינה במכירותיה במשך למעלה מארבעה עשורים. זמן ההמתנה למכונית הגיע עד שש שנים. המכונית זכתה להצלחה רבה אצל איכרי צרפת, ונאמר עליה שהיא "מיועדת לשני אנשים וערמת חציר". ה-2CV האחרונה יוצרה ב-1990, ובסך הכול יוצרו 5.1 מיליון יחידות ממנה, כולל דגם טנדר.
דגם הסיטרואן טראקסיון אוואנט הוותיק הראה חולשה במכירות, ועל כן עבר ב-1954 שדרוג כולל. החל משנה זו ואילך יוצר בצבעים שונים, ולא רק בשחור. הוא קיבל מערכת מתלים הידרופניאומטית שהיא מסמלי ההיכר של סיטרואן עד היום. שמו של הדגם המשופר היה H15-6 על שום יחסי האוויר-שמן בבוכנות המתלה. השיפור במכירות היה שולי, וסיטרואן הורידה את הטראקסיון אוואנט מפס היצור ב-1957 לאחר שיוצרו 760,000 יחידות.
בתערוכת המכוניות בפריז הוצג בשנת 1955 המפורסם בדגמי סיטרואן. זו הייתה יצירתו השנויה במחלוקת והחדשנית של המהנדס אנדרה לה-פבר. הדגם נקרא DS15. המכונית זכתה לכינוי "האלילה" (Déesse) על שום כפל המשמעות שבהיגוי אותיות השם DS בצרפתית. כבר במהלך התערוכה הוזמנו 12,000 יחידות מהדגם החדש, מהם 750 יחידות ב-45 הדקות הראשונות לאחר ההשקה.
המכונית הייתה בעלת עיצוב ייחודי, מאובזרת בהגה כח, בלמי דיסק קדמיים, גיר חצי אוטומטי ומתלים הידרופניאומטיים, הפועלים על לחץ שמן, שבזכותם יצאו לסיטרואן מוניטין של מכונית נוחה לנסיעה ללא כל תחרות.
מתלים אלו במהדורות משופרות משמשים את מכוניות סיטרואן מאז ועד היום בדגמי C5 ,CX ,XM ,Xantia ואחרים. המתלים ב-DS היו נפרדים לכל אחד מארבעת הגלגלים, עם בוכנת שמן נפרדת. משאבה מרכזית ויסתה את כמות השמן והפעילה את הגה הכח החדשני, ההילוכים החצי אוטומטיים, והבלמים הייחודיים. לחץ השמן ווסת על ידי מערכת שסתומים מורכבת.
ניתן היה לשלוט בגובה מרווח הגחון על ידי ידית שנמצאה לצד ידית ההילוכים.
המכונית נסעה היטב גם בשטחים קשים, בוציים או משובשים, ויכולה הייתה לנסוע עם שלושה גלגלים בלבד. יכולת זו הצילה את חייו של הנשיא דה-גול ב-1962. מתנקש ירה בשני הגלגלים הימניים של רכב הנשיא, אך המכונית המשיכה לנסוע בקלות רבה והרחיקה את דה גול ממקום הסכנה.
ה-DS הייתה כה פורצת דרך בשכלוליה ובעיצובה, עד כי זכתה להיות מוצגת במוזיאון גוגנהיים כמופת לעיצוב מהמאה העשרים. ב-1965 יצא דגם משופר של ה"אלילה", DS21 עם מנוע בנפח 2.1 ליטר שהגיע למהירות 170 קמ"ש, ופנסים מתכווננים לפי כיוון הנסיעה. המכונית יוצרה ונמכרה בהצלחה רבה עד שנת 1974. בשנה זו נבחרה ל"מוצר המאה". בסיכום המילניום בשנת 2000 נבחרה ה"אלילה" במקום השלישי מבין מכוניות המאה ה-20. בסך הכול יוצרו 1.5 מיליון יחידות DS.
בשנת 1975 החלה סיטרואן לייצר את ה-Cx ,דגם המנהלים רב המכר שלה, היה זה הדגם האחרון שיוצר פרי תכנון סיטרואן העצמאית לאחר שרכשה את פיז'ו. הדגם יוצר עד שנת 1990 והוחלף על ידי ה-XM.