stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברט בגר

| --- | --- |

אלברט בגר בהופעה במוזיאון ישראל, 2022
 לידה:  22 במרץ 1959 (בן 65) איסטנבול שבטורקיה
 מוקד פעילות:  ישראל, טורקיה 
 מקום לימודים:  מכללת ברקלי למוזיקה 
 סוגה:  ג'אז 
 שפה מועדפת:  טורקית 
 כלי נגינה:  סקסופון וחליל
 חברת תקליטים:  NMC 
 בן או בת זוג:  ענת בגר 
 צאצאים:  סתיו בגר 
 פרסים והוקרה:  פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (2009)  פרס לנדאו (2005) 
 
אלברט בגר (נולד ב-22 במרץ 1959) הוא מלחין ג'אז ישראלי, יוצר ונגן סקסופון וחליל. הקליט עד כה 14 אלבומי ג'אז מקוריים בהם מנוגנים קטעים שנכתבו ועובדו על ידו. בגר הוא דמות מובילה בישראל ובעולם בסצנת האוונגרד והג'אז החופשי. מאז שנות ה-2000, בגר חבר בסגל ההוראה של החוג לג'ז ומוזיקה רב-תחומית של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ביוגרפיה

בגר נולד באיסטנבול שבטורקיה בשנת 1959, עלה לישראל בגיל 3, וגדל בקריית אתא. בצעירותו הקשיב בעיקר למוזיקת הפופ/רוק של שנות השישים, והפרוג-רוק של תחילת שנות השבעים. כשהאזין לראשונה למוזיקה של להקת, ג'טרו טול, ושמע את החליל של איאן אנדרסון, הוא נמשך מיד לצליל שהופק על ידי הכלי ובמהלך שירותו הצבאי הוא השיג לעצמו חליל והחל ללמוד בעצמו.
לאחר השירות הצבאי, למד מוזיקה קלאסית אצל החלילן אורי טפליץ. בגיל 26 החליט שהחליל לא יכול היה לשאת את האנרגיה המוזיקלית שהוא רוצה לייצר, ועבר ללמוד סקסופון, ושנה למד בבית הספר "רימון". שנה אחר כך קיבל מלגה לבבית הספר למוזיקה ברקלי בבוסטון, ושם למד שלוש שנים.
לאחר שחזר לישראל ניגן עם הרכב הג'אז "מינואט".
בשנת 1995 הוציא בגר את אלבום הבכורה שלו "The Primitive", אוסף של קומפוזיציות מוקדמות שכתב במשך מספר שנים. אלבומו השני "This life" יצא בחברת התקליטים הגדולה בישראל NMC בשנת 1997, וזכה לחוזה הפצה עולמי עם חברת קולומביה רקורדס.
בשנת 2000, הוציא את האלבום "Art of the Moment", בהשתתפות מנחם זיבזינר בגיטרות, גבי מאיר בבס ואמיר דוד בתופים.
בשנת 2003, הוחתם בגר בלייבל החדש Earsay's Jazz של חברת האוזן השלישית, על ידי המפיק יוסי אכוטי, עם חוזה למספר אלבומים, והוציא את האלבום "הבל הבלים" עם השלישייה החדשה שלו (גבריאל מאייר בבס וחגי פרשטמן בתופים). בשנת 2004 הוציא את האלבום "Listening" עם החמישייה שלו (יוני סילבר בסקסופון אלט וקלרינט בס, חגי פרשטמן בתופים ויפתח קדן בגיטרה).
בשנת 2005 ניגן בפסטיבל הג'אז בתל אביב, עם שתיים מהדמויות הדומיננטיות ביותר בעולם הג'אז החופשי, חמיד דרייק (תופים) וויליאם פארקר (בס).
השלושה הקליטו כמה מהיצירות של בגר, באלבום שיצא בשני חלקים בשם "Evolving Silence" (שיצאו ב-2005 ו-2006).
בשנת 2008 הוציא את אלבומו השמיני "Big Mother" שעסקה בנושא האקולוגיה והסכנה שבני אדם גורמים לכדור הארץ. אלבום זה היה הראשון שכלל פסנתרן (אבירן בן נעים).
בשנת 2010, אלברט חתם על חוזה הקלטות עם הלייבל Anova Music, והוציא את "Peacemaker", יצירה קונספטואלית בת שישה חלקים.
בשנת 2011 השתתף בהקלטת באלבום "עוד נוסע אחד" של הראפר סגול 59.
בשנת 2012 הוציא אלבום משותף עם חברי ההרכב "Farthest South" בשם "Omens and Talismans".
בשנת 2019 השתתף בהקלטות האלבום "כוכב הקופים" של אחיו מני בגר.
חיים אישיים

בגר הוא אחיו הצעיר של יוצר וזמר הרוק מני בגר, וניגן בחליל בשירו "בוקר של חמסין". בנו הוא סתיו בגר, מיוצרי השיר "טוי", שזכה באירוויזיון 2018.
הוא מקיים אורח חיים טבעוני זה שנים רבות.
נשוי לציירת והפסלת, ענת בגר, ומתגורר במושב דור.
פרסים והוקרה

2005 - פרס לנדאו
2009 - פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים
2022 -  פרס מטעם משרד התרבות למוזיקה אמנותית על שם אריק איינשטיין .
דיסקוגרפיה

(1995) The primitive
(1997) This life
(2000) Art of the Moment
(2002) Hevel havalim
(2004) Listening
(2005) Evolving Silence Vol.1
(2006) Evolving Silence Vol.2
(2008) Big Mother
(2010) Peacemaker
(2012) There's Nothing Better To Do
(2014) The Way To Go
(2016) Freedom Is An Option
(2017) Black Mynah
(2018) Heads
(2019) Tales
(2019) The Gate
הערות שוליים

↑   בן שלו, אלברט בגר, שליח אומת הג'ז, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2014
↑  נעם בן זאב, לשכוח את צ'רלי פארקר, באתר הארץ, 8 ביולי 2009
↑  בן שלו, צעקה בתוך מסגרת, באתר הארץ, 22 במאי 2003
↑  ביקורות:
בן שלו, יותר טוב משלישייה, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2004
גיל ג'יבלי, ‏נגד הזרם, באתר גלובס, 26 באוגוסט 2004
↑  ביקורות:
בן שלו, קצה גבול הרעש, באתר הארץ, 28 ביולי 2005
גיל ג'יבלי, ‏שובו של האלברט, באתר גלובס, 2 באוגוסט 2005
↑  ביקורות:יוסי מר חיים, עכבר העיר ת"א, אלברט בגר ממשיך להפתיע, באתר הארץ, 22 במאי 2008
בן שלו, עוד פסגה אחת, באתר הארץ, 5 במרץ 2008
↑  בן שלו, אלברט בגר בהופעה: שולח צליל מחושמל, באתר הארץ, 26 באפריל 2010
↑  האזינו: סומק בגווני סגול, באתר ynet, 26 ביוני 2011
↑  גל אלפרויט, קול הקמפוס, אלבום ישראלי של מוזיקה טהורה, גולמית ושורשית, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2013
אורי זר אביב, מה מחפש מוסיקאי בדרום, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2012
↑  תימורה לסינגר, ‏בין אופטימיות לאימה: מני בגר סוף-סוף הוציא אלבום חדש, והאש שבו נוגעת, בוערת על לחניו היפים, באתר גלובס, 2 באוגוסט 2019
↑  אלברט בגר מציג: הרמוניה של כאוס
↑  ציפי שוחט, בין מקבלי פרס לנדאו: טליה פז ועידן רייכל, באתר הארץ, 13 במרץ 2006
↑  הוכרזו הזוכים בפרסי יצירה לקומפוזיטורים, באתר ynet, 4 באוגוסט 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296634405171  ISNI: 0000 0000 7039 240X  MusicBrainz: ea739aa7-b04c-42a7-bf11-60f495a51c67  VIAF: 97457494   WorldCat (עם VIAF): 97457494
תיירות איוואסקה

תיירות איוואסקה היא תופעה אנתרופולוגית – תרבותית וחברתית. סוג של תיירות פוסטמודרנית לאתרים ברחבי מערב אמזוניה, שמערבת מאפיינים של תיירות מרפא, עליה לרגל, תיירות דתית או רוחנית והרפתקנות. זוהי תופעה תיירותית שהתפתחה בסוף המאה העשרים, בה תיירים מרחבי העולם ובעיקר מהעולם המערבי, שאינם ילידים מהאזור ("אינדיאנים" או מסטיסים), רוכשים טיולים "הכל כלול" ליערות הגשם (בעיקר הפרואניים) כדי להשתתף בטקסים, שמנהלים שמאנים. זאת, לצורך התנסות בשתיית מרתח ההזיה – איוואסקה – סם הלוצינוגני משנה תודעה, שנודע בסגולותיו התרפויטיות המגוונות.
תיירות זו מושכת אנשים שלא חוששים משיטות טיפול מסורתיות בכדי למצוא מזור למחלות פיזיות והפרעות פסיכולוגיות, שכן, זוהי תופעה עם מגוון סכנות בצידה.
זוהי, גם תופעה המשקפת את הירידה בדבקות בדת מאורגנת בחברה המודרנית מצד אחד ואת העניין הגובר ב"רוחניות חלופיות" מצד שני. זוהי מעין "עלייה לרגל חילונית מודרנית". המוטיבציה העיקרית של התיירים היא לחוות חוויה רוחנית או טרנספורמטיבית, כזו שלא קשורה לדת ספציפית ואינה מכוונת לאתר מקודש מסוים. המטרה היא לחוות שינוי ושלווה פנימית באמצעות שינוי התודעה של הפרט. זוהי גם תופעה נאו-קולוניאלית הממוקמת בהקשר הרחב יותר של גלובליזציה כלכלית ותרבותית – של ניכוס תרבותי והסחרה.
אף על פי שתיירות איוואסקה מתקיימת במדינות שונות כמו קולומביה, אקוודור, בוליביה וברזיל, פרו ובמיוחד איקיטוס מושכות את רובה.
את המונח "תיירות איוואסקה" אפשר למצוא בספרות החל משנות ה-90.
איוואסקה

האיוואסקה הוא מרתח אנתאוגני, פסיכואקטיבי, המכיל גפן של איוואסקה – בניסטריופסיס קאפי (אנ') בשילוב עם עלי צ'קרונה - פסיכוטריה וירידיס (אנ') בדרך כלל. השילוב בין הצמחים הוא סינרגטי ומאפשר מצב הזייתי מתמשך. המשקה נמצא בשימוש מימי קדם בקרב עשרות תרבויות ילידיות והן תרבויות של מסטיסים (בני תערובת) ברחבי האמזונס העליון בטקסים שמאניים, לצורכי פולחן, אבחון וריפוי. עבורם, השימוש באיוואסקה נוגע בכל היבטי החיים.
המשקה מעורר תגובות גופניות (הקאות, שלשולים, עליה בדופק ובלחץ דם), ותגובות תודעתיות שונות, שכוללות חזיונות בהירים, עם עלילה עשירה ומורכבת, הזיות תחושתיות, כולל תובנות אישיות, רעיונות אינטלקטואליים, תגובות רגשיות וחוויות רוחניות ומיסטיות עמוקות. הרקע והתרבות של האדם המשתמש קובעת את התכנים של החוויה הפסיכדלית, המשתתפים מודעים לכך שהחזיונות נגרמים מהמשקה, והם בדרך כלל נעלמים כאשר העיניים פקוחות או כאשר תשומת הלב מופנית לרמזים חיצוניים. כך שהיכולת של הפרט לקיים אינטראקציה עם סביבתו נשמרת באופן משמעותי. בשימוש תכוף ולאורך שנים ההזיות מצטמצמות או אף נעלמות.
במגוון רחב של מחקרים אקדמיים השימוש באיוואסקה הוכיח את עצמו כיעיל מאוד למגוון רחב של מטרות טיפוליות, רפואיות ואחרות. הוא נמצא יעיל במיוחד בטיפול בדיכאון חזרתי וכזה העמיד לטיפול תרופתי, הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD), וכן בטיפול במכורים לסמים. בשורה ארוכה של מחקרים עכשוויים נמצא שיש לו פוטנציאל מבטיח בטיפול במחלות פסיכיאטריות ונוירולוגיות שונות.
אמנם על פי המחקר הפרמקולוגי שנערך על איוואסקה עד כה נמצא כי השימוש בו בטוח במידה סבירה, הרי יש לו תופעות לוואי שונות (רובן חולפות לאחר השפעת הסם). החומרים הפסיכו-אקטיביים שבסם, יכולים לקיים אינטראקציה סינרגטית עם חומרים אחרים (תרופות בשימוש וסמים אחרים) ולגרום להרעלות חמורות. על כן, יש סיכון מוגבר למי שנוטל תרופות שונות, חולי לב ואלה הסובלים מפסיכוזה או שיש להם היסטוריה משפחתית רפואית כזו.
הסיבות לשימוש באיוואסקה, הטקסים סביב השימוש בחומר, והתדירות של השימוש משתנים על פני הזמן בקהילות השונות, כדי להתאים לצורכי השעה. היו קבוצות מסוימות שאף ויתרו על שתיית איוואסקה ולאחר מכן שבו ואימצו את הנוהג במאות השנים האחרונות. קהילות שונות נטשו את הטקסים לאחר שהתנצרו.
איוואסקה > חוקיות

מכיוון שהאיוואסקה מכיל את התרכובת הפסיכואקטיבית דימתילטריפטמין (DMT), חוקיות השימוש בה שזורה בחוקיות השימוש ב-DMT. השימוש ב-DMT אסור ברוב מדינות העולם (בכלל זה ישראל), אך המועצה הבין־לאומית לבקרת סמים (אנ') (ה־INCB), שהוא גוף בקרה מעין-משפטי ליישום אמנות הסמים של האו"ם, הצהיר במספר הזדמנויות כי איוואסקה אינו נתון לפיקוח בין־לאומי. על כן, נוצר מצב לא חד משמעי לגבי חוקיות האיוואסקה. מאמצע שנות השמונים מספר מדינות ברחבי העולם התירו במפורש את השימוש בסם למטרות פולחן דתי (בארצות בהן ישנן קהילות של דתות האיוואסקה הסינקרטיות, כמו הסנטו דיימי) אך הוא אסור למטרות אחרות. במקביל החלו גם להעניק תקציבים למחקר של סגולותיו התרפויטיות של הסם.
האיוואסקה והמערב

האיוואסקה מוכרת לאנשי המערב החל מהמאה ה-16, ובשנת 1851 הבוטנאי ריצ'רד ספרוס (אנ') הגדיר את הצמח. באמצע שנות ה-50 של המאה העשרים (עת התרחבה התעניינות בקהילייה המדעית בהלוצינוגנים ובפוטנציאל שלהם בטיפול פסיכדלי), ריצ'רד שולטס (אנ'), האתנו-בוטנאי, ערך חקירה מודרנית ואקדמית ראשונה של תכונותיו של המשקה. ההתעניינות המערבית הכללית באיוואסקה החלה בשנות ה-60, על רקע תנועת תרבות הנגד בארצות הברית והן בשל השפעתן של יצירות ספרותיות פופולריות, כמו "מכתבי היגה" (The Yage Letters) של אלן גינסברג וויליאם בורוז.
בעת ובעונה אחת, בסערת התרבות והפוליטיקה בארצות הברית של שנות השישים, האקלים החברתי, שאפשר את השימוש והמחקר על סמים פסיכדליים, השתנה. תשומת הלב התקשורתית הופנתה לסכנות של החומרים הפסיכדליים, העניין בסמים הללו דעך, והממסד הגיב בחקיקת חוקים חדשים שהגבילו את השימוש ואת יכולתם של החוקרים לחקור את התרופות. עם תום העשור הפכו הסמים הפסיכדליים, אשר עד אז היו חוקיים במקומות רבים, לבלתי-חוקיים בעליל בארצות הברית ובהמשך לכך ברוב מדינות העולם. על כן, למרות העלייה בתשומת הלב, איוואסקה המשיכה להיות מוכרת ומבוקשת רק על ידי מספר קטן של אנשים הרפתקנים עד אמצע שנות השמונים. ההתייחסות המחמירה לסם החלה להשתנות, בעקבות מאמציה של כנסיית סנטו דיימי (אחת מדתות האיוואסקה הברזילאיות) לזכות בלגליזציה ולאפשר את שימוש באיוואסקה לצורכי פולחן.
מאז ובהדרגה איוואסקה התפתח מגפן אקזוטית, הידוע באמזונס, לצמח שהשתלב בזרם המרכזי יותר - עבורו התפתח ענף תיירות שלם. החל מסוף שנות התשעים, ובמיוחד מתחילת שנות האלפיים למעלה מ-100 מרכזי איוואסקה לתיירים צצו בפאתי איקיטוס או מחוצה לה.
המצב בשנות האלפיים

בשנות האלפיים השימוש באיוואסקה התרחב לרמה עולמית ויש לו השפעה רבה על הזרמים הדתיים והנאו-שמאנים במערב. המרתח גם משך את תשומת לבם של מדענים שעורכים מחקר על איוואסקה בשביל לקבוע שימושים אפשריים במערב.
במקביל, תיירות האיוואסקה התפתחה להיות עסק מקצועי עקב דרישה מערבית הולכת וגוברת. בימינו נפתחים יותר ויותר "מרכזי ריפוי" ולודג'ים, הפונים בעיקר למטיילים עירוניים ומערביים ומציעים באינטרנט את טקסי האיוואסקה. הם פחות או יותר מקצועיים וממוסחרים. לעיתים קרובות מוצע שילוב של איוואסקה-שמאניזם ופעילויות אחרות, כמו ביקורים בקהילות מקומיות, אתרים, הרצאות וסמינרים ארוכים יותר של איוואסקה.
אזורים תיירותיים, שבאופן מסורתי היו פחות מעורבים בתרגול האיוואסקה באמזונס, גילו את הפוטנציאל הכלכלי שלו ומציעים אותו לתיירים מערביים. דוגמה אחת בפרו היא עיר האנדים הידועה קוסקו. שמאנים שמנהלים מרכזים כאלה לא מתנהלים בהכרח רק בהתאם למסורת אחת של קבוצה ילידית מסוימת. יש גם מערביים שמציעים איוואסקה וחלק ניכר מהמרכזים הם בבעלות של מערביים.
לא רק מספר התיירים המערביים גדל אלא גם מספר הצעירים המסטיסים המקומיים שמעוניינים להיות שמאנים גדל. רובם מודים שהם אינם עוברים הכשרה במשך כמה שנים, אלא פותחים עסק משלהם לאחר כמה חודשי הכשרה. לעיתים קרובות הם טוענים שלמדו אצל שמאן יליד. טרם התפתחות ענף תיירות זה, כדי להפוך למרפא מוסמך, היה צריך לעבור הכשרה של שבע שנים בהשגחתו של שמאן מנוסה על מנת לצבור ניסיון, שיאפשר למרפא המתחיל להתמודד באופן עצמאי עם מגוון של תופעות לוואי אפשריות, שיכולות לקרות במהלך הטקס.
למרות הפרסום הרב לו זכו המרתח ותיירות האיוואסקה יש חששות, דעות קדומות ופחדים לגבי השימוש במרתח. מיכיוון שנטילת איוואסקה היא תובענית מאוד מבחינה פסיכולוגית ומאתגרת מאוד מבחינה פיזית, קטן החשש שתהפוך לסם פנאי.
מהלך הטקס

באופן מסורתי, עמים ילידים שונים השתמשו באיוואסקה בדרכים שונות, כולל בטקסים שבהם המשתתפים ספרו את המיתוסים שלהם. זה היה טקס שאישר מחדש את מה שמאחד את הקהילה ואת סיפורי המוצא שלה. הטקסים, כפי שהם מנוהלים בשנות האלפיים, התפתחו במהלך השנים בעקבות המפגש עם הנצרות, הקהילות האפריקאיות, התרבות המערבית וגל התיירות מתחילת שנות האלפיים. גם בשנות האלפיים, קיים מגוון רחב של נהלים לטקסים.
לקראת הטקס, מפני שישנן אינטראקציות שליליות עם מזונות שונים, מרפאים מסורתיים ממליצים על דיאטה קפדנית ללא מלח, תבלינים, סוכר ושומנים, לפני ואחרי השימוש באיוואסקה. הדיאטה כוללת לרוב עוף, דגים, לחך, זרעים, אגוזים ועמילנים. דיאטה כזו, יחד עם צום לפני הפגישה, מעלה את הסרוטונין במוח תוך מזעור הקאות ושלשולים. כדי למטב את השפעת האיוואסקה הם ממליצים לגברים על התנזרות מינית. המפגשים נערכים בלילה על ידי המרפא באזורי ג'ונגל מבודדים בקצה העיר.
הטקס מתקיים בדרך כלל במבנה עץ מעגלי מסורתי הנקרא מלוקה. במרכזו, גזע עץ גדול הנושא תקרה שמיתמרת לגובה של שמונה מטרים. המשתתפים יושבים או שוכבים על מזרנים מסביב, פניהם כלפי המרכז ולפניהם דלי (שישמש אותם להקאות במידת הצורך). מולם יושבים מספר מרפאים (Curanderos) בתלבושות מסורתית, שיעבדו איתם לאורך הלילה. לפני השתייה, הקוראנדרוס מכה קלות במשתתפים בענף. לאחר שתיית האיוואסקה שוררת במקום שתיקה למשך כחצי שעה. ברגע שהמרתח מתחיל את השפעתו, מתחילים המרפאים לקרוא לרוחות הצמחים וכשאלה מצטרפות מתחילים גם לשיר (שירים מיוחדים המכונים Icaros) ולעיתים קרובות מרעידים רעשן (Chakapa). כעבור מחצית השעה, המשתתפים עשויים לחוות את תסמיני הסם כמו הקאות ושלשולים. נהוג לראות בכך טיהור מועיל של המערכת של האדם. המשתתפים עלולים להתחיל להזיע ולרעוד ולהרגיש את פעימות הלב שלהם דוהרות. הם עשויים אפילו להתעצבן, להרגיש מתוחים, סחרחורת או חסרי קואורדינציה. במהלך הטרנס ההזיות משתנות מאדם לאדם אך בדרך כלל רואים צבעים וצורות גאומטריות לפני שמתחילים בהדרגה לחזות בהזיות שונות, לרוב של דמויות אנושיות ושל בעלי חיים. הם עשויים גם לקבל תחושה של טיסה בנופים מגוונים ופנטסטיים, או מגוון של חוויות הזויות. יש שחווים מפגש עם תודעה זרה, מעבר לגופם, או אפילו חוויה של התפרקות האגו. במהלך הטרנס, המרפאים ניגשים לכל אחד ושרים שירי רפואה שמאניים, שורקים או משמיעים קולות אחרים. לפעמים הם מעשנים טבק נרקוטי ונושפים אותו או מוצצים נקודות של כאב סמלי או ממשי על גופם של המשתתפים. בסיום כל אחד מהשירים יתיז המרפא נוזלים מבושמים על האורחים. הטקס יכול להימשך בין שעתיים לעשר שעות רצופות.
לאחר סיום הטרנס מתקיים מעיין טיפול קבוצתי בו המשתתפים חולקים את חוויותיהם ומפרשים אותן. הדרך שבה כל אחד מפרש את החוויות האלה, הדרך שבה מדברים עליהן, הסיפור שמספרים, מעוצב על ידי התרבות והרקע הייחודי של כל אחד.
שמורות טבע ימיות בישראל

שמורות טבע וגנים לאומיים בסביבה החופית והימית בישראל
שמורת איי חוף ראש הנקרה
שמורת ים ראש הנקרה-אכזיב
שמורת ים ראש הנקרה-אכזיב
שמורת שקמונה
שמורת איי חוף דור-מעגן מיכאל
שמורות טבע ימיות הן שטחי ים מוגנים לפי החוק הישראלי על מנת למנוע פגיעה בערכי הטבע המוכלים בהם. הרשות הממשלתית האחראית להכרזה, פיתוח ואחזקת שמורות הטבע הימיות בישראל היא רשות הטבע והגנים.
בתי הגידול הטבעיים בשטחים הימיים של ישראל מושפעים על ידי טווח רחב של איומים, בין השאר על ידי זיהומים, דיג יתר, הקמת תשתיות ימיות, כניסת מינים פולשים, ושינויים אטמוספיריים גלובליים. בשל כך גוברת החשיבות בהכרזת שמורות טבע ימיות במימי ישראל.
שמורות הטבע הימיות בישראל > שמורות הטבע הימיות בים התיכון > היסטוריה

החל מאמצע שנות ה–60 ועד ראשית שנות ה–2000 הוכרזו בישראל שש שמורות ימיות קטנות, ששטחן הכולל (10.4 קמ"ר) הוא כרבע אחוז משטח ישראל בים התיכון, והן משתרעות בדרך כלל מקו החוף ועד למספר מאות מטרים מערבה לתוך הים. שמורות אלה מגִינות על בתי הגידול של אזור הגאות והשפל ושל סביבת המים הרדודים (בעומק של מטרים בודדים עד כעשרים מטרים), אך אינן מגנות על חלקים מייצגים של כלל הסביבה הימית בים התיכון הישראלי. מיעוט השטחים הימיים המוכרזים כשמורות טבע, בולט במיוחד לעומת מאמצי שימור הטבע רבי השנים בתחום היבשתי.
כדי להגן על מערכות אקולוגיות מייצגות בתווך הימי ועל מגוון המינים הביולוגי בסביבה הימית, גיבשה רשות הטבע והגנים תוכנית להכרזת שמורות טבע ימיות ברוח אמנת ברצלונה. העקרונות המנחים המרכזיים בתכנון שמורות ימיות מובילים להכרזה על שמורות גדולות המאפשרות הגנה על מערכת אקולוגית שלמה וכן על בעלי חיים ימיים גדולים שטווח המחיה שלהם רחב. שיקולים מנחים נוספים כוללים קישוריות בין שמורות והגנה על חלקים יחסיים גדולים יותר של בתי גידול נדירים, לעומת בתי הגידול הנפוצים.
תחום המים הטריטוריאליים חולק לצורך איסוף המידע ותכנון השמורות ליחידות נוף על פי המאפיינים הבתימטריים (הטופוגרפיה של קרקעית הים) סוג הקרקעית ושימושי השטח. בהתאם לנתונים ולממצאים שנאספו מתוכננת הקמתן של שמורות טבע ימיות, שישמרו אזורים מייצגים מבתי הגידול הימיים המאפיינים – אזורים בעלי תשתית רכה של חול או טין וחלקים נרחבים מבתי הגידול הייחודיים, כגון רכסי כורכר תת-ימיים, אזורים בעלי מסלע קשה מיוצב ושטחי טבלת גידוד באזור הגאות והשפל. בתי גידול נדירים, כגון קניונים תת-קרקעיים ורכסי הרים הנמשכים לים, יכללו במלואם בשטחי השמורות. בסך הכל, מוצעת הכרזתן ותפעולן של שמורות טבע ימיות בהיקף של 20% מכלל שטח המים הריבוניים של ישראל בים התיכון.
השמורות הימיות (המוצעות ואלו המוכרזות כיום) נחלקות לכמה סוגים:
שמורות גדולות: ארבע שמורות הפזורות מגבולה הצפוני של ישראל ועד גבולה הדרומי שישתרעו מקו החוף במזרח עד גבול המים הטריטוריאליים במערב. שמורות אלה יגנו על שטחים מבתי הגידול המייצגים של קרקעית הים ברצף העומקים שמחוף הים ועד כקילומטר עומק בצפון הארץ וכ-150 מ' מול אשקלון (העומקים בגבול המים הטריטוריאליים, בהתאמה). שמורות גדולות מתוכננות לקום מול ניצנים – בין אשקלון ואשדוד, מול חופי השרון והכרמל ובראש הנקרה.
שמורות ייחודיות מתוכננות באזורים בהם לבית הגידול של הקרקעית יש מאפיינים ייחודיים וראויים לשימור, כגון ברכס הכרמל וברכס בוסתן הגליל.
שמורות "קו חוף" חדשות יתווספו לאלו המוכרזות כבר כיום ומשתרעות למרחק של מאה עד מאות מטרים בודדים מקו החוף אם יהיה צורך לספק הגנה נוספת לקו החוף עצמו.
לשמורות הטבע המתוכננות יתווספו גנים לאומיים ימיים שתכליתם הגנה על ערי החוף העתיקות, נמליהן ואתרי מורשת נוספים בסביבת החוף או הים.
שמורות הטבע ינוהלו במטרה לשמור על שלמותם של בתי הגידול והמגוון של מיני החי והצומח הטבעיים בתחומן. ממשקי השמורות מעוגנים בתקנון ובתוכניות השמורות. מטרת תוכניות הממשק היא לאפשר שימושים אנושיים רבים ככל הניתן בשמורה, תוך התייחסות לממדיה הרבים, הכוללים את קרקעית הים, עמודת המים ופני הים, אזורים שונים בתוך השמורה והמחזוריות בעונות השנה. כל זאת תוך מתן הגנה מרַבית למערכת האקולוגית ובאופן שלא יפגע בשלמותה.
שמורות הטבע הימיות בישראל > שמורות הטבע הימיות בים התיכון > שמורות הטבע

שמורת איי חוף ראש הנקרה
שמורת ים ראש הנקרה-אכזיב - השמורה הימית הגדולה והצפונית בישראל
שמורת שקמונה - השמורה הימית העירונית הראשונה בישראל
שמורת ים ראש הכרמל
שמורת ים דור-הבונים
שמורת ים שקמה - השמורה הימית הדרומית ביותר בישראל לחופי הים התיכון
שמורת איי חוף דור-מעגן מיכאל
שמורת ים גדור
שמורת חולות ניצנים (שמורה הכוללת שמורה יבשתית ושמורה ימית)
שמורת ימית-אבטח
שמורת ים אבטח
שמורת הפרעת פלמחים - השמורה[דרושה הבהרה] הראשונה והיחידה שהוכרזה במים הכלכליים של ישראל
כמו כן, ישנה שמורה נוספת מאושרת - שמורת ים יפו–גבעת עלייה, ושמורות נוספות מוצעות בניהן: שמורת ים פולג, שמורת ים שבי ציון–בוסתן הגליל ושמורת ים כרמל-נווה ים.
שמורות הטבע הימיות בישראל > שמורות הטבע הימיות בים האדום

כיום, בשטחי ישראל ישנן כשלוש שמורות ימיות בים האדום:
שמורת חוף האלמוגים
שמורת טבע הים הדרומי באילת
שמורת ים האלמוגים - שמורת הטבע הדרומית בישראל
כמו כן, ישנן הצעות לשמורות שונות ביניהן: שמורת השונית המזופוטית, שמורת חוף קצא"א, שמורת עשב הים ושמורת חוף הסרטנים.
איומים על בתי הגידול הימיים בים התיכון בישראל

לישראל כ-200 ק"מ קו חוף וכ-3,950 קמ"ר מים טריטוריאליים באגנו המזרחי של הים התיכון – אגן הלבנט. שטח זה דומה בגודלו לכחמישית מגודל השטח היבשתי של המדינה. במי הים ובקרקעיתו מצוי מגוון מינים עשיר הכולל מאות מיני דגים, אלפי מינים של חסרי חוליות וכן מיני צומח, זוחלים (צבי ים) ויונקים ימיים. מינים אלה מרכיבים את החברות המצויות במערכת אקולוגית ימית.
גורמי הפגיעה במערכת האקולוגית הימית מרובים, ונובעים מניצול יתר של מיני חי וצומח, פגיעה פיזית בבתי הגידול הימיים והחופיים, זיהום הסביבה הימית, כניסת מינים פולשים למערכת הימית המקומית ושינויים אטמוספיריים גלובליים. בים התיכון הישראלי הדבר בא לידי ביטוי בדיג יתר הפוגע באופן מתמשך באוכלוסיות הדגים וחסרי החוליות, ומחליש את יציבותה של המערכת האקולוגית ואת יכולתה להתאושש מפגיעות נוספות. שיטות דיג כגון גרירת מכמורת קרקעית פוגעות בקרקעית הים ובמגוון מיני הצמחים ובעלי החיים הצמודים אליה, וגורמות נזק רב לאתרי הרבייה וגידול הצאצאים של מיני דגים וחסרי חוליות רבים. חלק משיטות הדיג המסחריות אינן סלקטיביות, וגורמות ללכידת מינים מסחריים לצד מינים חסרי כל ערך כלכלי. נוסף על כך, פוגעות הרשתות בבעלי חיים השוחים במים הפתוחים ואינם מינים המהווים מטרה לדיג (כגון יונקים ימיים וזוחלים).
איומים נוספים נובעים מהקמתם של מתקני תשתיות רבים סמוך לים, ביניהם נמלים ומרינות, מתחנות כוח לייצור חשמל המזרימות את מי הקירור לים, ומהזרמת ביוב ושפכים תעשייתיים. בשנים האחרונות מואצת הקמתם של מתקנים גדולים להתפלה של מי ים, אשר יזרימו תמלחת בהיקף של מיליארדי מטרים מעוקבים בכל שנה לים. ההשפעות הסביבתיות של רכז התמלחת, הכולל גם תוספים כימיים מתהליך הייצור, עדיין אינן ידועות. על אלו נוספים קווי תשתיות (כגון אנרגיה, גז ותקשורת) הנחפרים או מונחים על קרקעית הים, קידוחים ימיים להפקת גז ונפט ומבנים נוספים, כגון איים מלאכותיים, שהקמתם למטרות תשתית ותעשייה כבר אושרה.
על איומים אלה נוספת הגירתם של דגים וחסרי חוליות למזרח הים התיכון, בפרט מינים פולשים מים סוף. עד שנת 2000 תועדו יותר מ-550 מיני מהגרים כאלה ביותר מ-2,200 פרסומים. המינים המהגרים מים סוף פולשים לים התיכון דרך תעלת סואץ, בתהליך המכונה "הגירה לספסית", על שמו של מתכנן התעלה. ההגירה הלספסית הביאה לפלישה של מינים שלא היו ידועים כלל במזרח הים התיכון – חלקם מוכרים כיום כשלל דיג מסחרי, ואחרים כמינים המסבים נזק בריאותי וכלכלי ופוגעים ביציבות המערכת האקולוגית של מזרח הים התיכון. רבים מהמהגרים דחקו מינים מקומיים, העלו את הסיכון להכחדתם, צמצמו את המגוון הביולוגי ושינו בתי גידול.
חוק השמירה על הסביבה החופית ואמנת ברצלונה

הטיפול באיכות הסביבה הימית, בהתאם לאמנות בינלאומיות ולחוקי המדינה, מופקד בידי אגף ים וחופים במשרד להגנת הסביבה, ובהנחייתו מבוצע ניטור של זיהום הים על ידי המכון לחקר ימים ואגמים. המאבק הציבורי נגד הבנייה המואצת של מלונות על קו החוף ומרינות בים ופרסום "מסמך מימי החופין" של ישראל, הובילו לחקיקת "חוק השמירה על הסביבה החופית" (2005). חוק זה מגדיר את הסביבה החופית כסביבה המשתרעת מ-300 מטר מזרחה לקו החוף ועד גבול מימי החופין של ישראל, במרחק של 12 מילין ימיים (מעט יותר מ-22 ק"מ) מקו החוף. החוק מתייחס לכל שטח המים הריבוניים של ישראל כאל אזור רגיש, עשיר במשאבי טבע, שיש לתכנן את השימוש בו תוך התחשבות בכלל רכיביו כדי לשמר את סביבתו הייחודית.
רשות הטבע והגנים הוסמכה על ידי המשרד להגנת הסביבה ליישם את הפרוטוקול לשימור אזורים מוגנים במיוחד בים התיכון, שהורחב ב–1995 בפרוטוקול לשימור אזורים מוגנים במיוחד והמגוון הביולוגי בים התיכון של אמנת ברצלונה להגנה על הים התיכון (Protocol Concerning Mediterranean Specially Protected Areas and Biological Diversity in the Mediterranean, Barcelona Convention, 1995). על פי אמנת ברצלונה, תפקידן של שמורות ימיות הוא להגן על שטחים הכוללים אחת מההגדרות הבאות:
מייצגים של מערכות אקולוגיות חופיות וימיות.
סביבות טבעיות שנשקפת להן סכנת היעלמות באזור התפוצה הטבעי שלהן, או ששטחן מצומצם באופן טבעי.
סביבות טבעיות החיוניות להישרדות, לרבייה ולשיקום של מינים בסכנה, ושל מינים מאוימים או אנדמיים של צומח וחי.
אתרים בעלי חשיבות מיוחדת בגלל העניין המדעי, האסתטי, התרבותי או החינוכי שלהם.
רשת "אנשי הים התיכון" למען השמורות הימיות בישראל

ב-2018, הוקמה רשת ארצית של קהילות מקומיות "אנשי הים התיכון" להגנה ולשמירה על חופי הים התיכון בישראל, להעלאת המודעות ולהקמת שמורות ימיות נוספות לאורך החופים. הרשת פועלת בשיתוף הארגונים הסביבתיים: החברה להגנת הטבע, צלול, אקואושן, דלפיס, ההתאחדות הישראלית לצלילה, מגמה ירוקה, רשות הטבע והגנים וארגון "אנו- עושים שינוי". הקהילות מקיימות פעילויות מגוונות בהרצאות, בהדרכות והכשרות, בסיורים, בניקוי חופים וים, באירועים ועוד.
החי והצומח בשמורות הטבע הימיות > החי

| --- | --- |
 :  ראו גם – החי במפרץ אילת, החי בים התיכון
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
החי והצומח בשמורות הטבע הימיות > הצומח

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

גנים לאומיים ימיים בישראל
איים בישראל
המכון לחקר ימים ואגמים
דיג בארץ ישראל