stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוול ויקר
ביוגרפיה > מושל קונטיקט

דומה היה כי בעקבות הפסדו בבחירות לסנאט ב-1988 קריירתו הפוליטית של ויקר הובאה לידי גמר, והוא הצטרף לסגל הלימודי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. עם זאת, ב-1990 הכריז על התמודדותו לתפקיד מושל קונטיקט כמועמד "מפלגת קונטיקט" (A Connecticut Party). הוא ביסס לעצמו קהל בוחרים של רפובליקנים ליברליים, דמוקרטים מתונים ובוחרים עצמאיים. המיתון בראשית שנות ה-90 הכה את קונטיקט שוק על ירך, והחמיר את הצניחה בהכנסות המדינה מדרכי מיסוי מסורתיות כמו מס חברות ומס קנייה, מה שהחריף את אי השוויון במדינה והוביל לנסיקת שיעור הפשע. לפוליטיקה של קונטיקט מסורת ארוכה של התנגדות להחלת מס הכנסה ארצי — מס שכזה יושם ב-1971 אך בוטל כעבור שישה שבועות בלחץ ציבורי.
ויקר התמודד בתחילה עם מצע ובו פתרון למשבר הפיסקלי שפקד את קונטיקט ללא הטלת מס הכנסה. הוא ניצח במירוץ בעל שלושה מועמדים, כשיריביו היו ג'ון ג'יי רולנד הרפובליקני וברוס מוריסון הדמוקרטי. 40% מהקולות נרשמו לטובת ויקר, 37% לרולנד ו-20% למוריסון. ויקר הפסיד במחוזות פיירפילד וניו הייבן לרולנד, אך זכה במזרח קונטיקט, וזכה לתמיכה חזקה במיוחד מאזור הרטפורד, שם זכה לתמיכתם של העיתון הנפוץ ביותר בקונטקיט "Hartford Courant" ושל איגודי עובדים רבים במדינה. בעיתון "לוס אנג'לס טיימס" נכתב שהתמיכה לה זכה מצד מצביעים דמוקרטים הובילה לניצחון של ויקר ולמיקומו של מועמד המפלגה הדמוקרטית ברוס מוריסון במקום השלישי.
לאחר השבעתו לתפקיד, עם גירעון צפוי של כ-2.4 מיליארד דולר אמריקאי, ויקר נמלך בדעתו ודחף לאימוץ של מס הכנסה, מהלך שלא התחבב בעיני ההמון. הוא הצהיר כי ”המדיניות שלי כשנכנסתי לתפקיד לא כללה אימוץ מס הכנסה, אך זה התרסק על סלעי העובדות הפיסקליות.” הוא השתמש בזכותו כמושל והטיל וטו על שלושה תקציבי מדינה שלא הכילו מס הכנסה, וכפה השבתה חלקית של הרשות המבצעת, לפני שבית המחוקקים העביר בקושי תקציב ב-1991. תקציב המדינה לשנת 1991 קבע את שיעור מס ההכנסה על 6%, הוריד את מס המכירות מ-8% ל-6% תוך הרחבת בסיס מס הקנייה, הפחית את מס החברות ל-10.5% במהלך שנתיים, וביטל מיסים על רווחי הון, ריביות, ודיבידנדים. התקציב כלל ביטול סיוע ממשלתי לבתי ספר פרטיים ומקומיים. צעדים דרסטיים אלה עוררו מחלוקת. מחאה עצומת-ממדים נגדו בהרטפורד משכה כ-40,000 מפגינים זועמים, חלקם גידפו אותו וירקו לעברו. בית המחוקקים ניסה להעביר תיקון חקיקתי המבטל את מס ההכנסה הרחב, אך ויקר הטיל על מהלך זה וטו.
החלטתו של ויקר ליישם מערכת של מס הכנסה הובילה לביקורת מתמשכת נגדו. הארגון השמרני "מכון יאנקי" טען באוגוסט 2006 כי לאחר 15 שנים מס ההכנסה שהנהיג ויקר לא הצליח להשיג את יעדיו המוצהרים. עם זאת, הוא זכה לתשומת לב לאומית בשל מנהיגותו בנושא, וקיבל את פרס "פרופיל האומץ" מהספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ון קנדי "על שנקט עמדה לא פופולרית ואחר כך דבק בה בתוקף". תוך שנתיים תקציב המדינה של קונטיקט היה בעודף והוא זכה להערכה רבה בקרב הבוחרים. ב-1994 הכריז ויקר כי אין בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה שנייה. שנתו האחרונה בתפקיד עמדה בסימן מחלוקת סביב ירי על מכוניתו של לואי גולדברג, נציב בממשלת קונטיקט. ב-2000 הביע את תמיכתו במועמדותו של ביל בראדלי לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, וב-2004 צידד במועמדותו של הווארד דין, לשעבר מושל ורמונט.
ביוגרפיה > הבחירות לסנאט ב-2006

לקראת בחירות 2006 בארצות הברית הודיע ויקר כי הוא שוקל להתמודד פעם נוספת מול הסנאטור ג'ו ליברמן. הוא התנגד לתמיכתו של ליברמן במלחמת עיראק, ובמאמר שפרסם ויקר בעיתון "הניו יורק טיימס" ב-5 בדצמבר 2005 כתב על ליברמן: ”אם הוא יסתובב שם בחוץ מבלי להתייצב בפני התנגדות כלשהי, ואף אחד לא יעשה את זה [יתמודד נגד הסנאטור ליברמן], הייתי חושב ברצינות לעשות זאת בעצמי, ואני לא רוצה לעשות את זה”
מטה הבחירות של ג'ו ליברמן הפיץ מודעת בחירות שהופצה קודם לכן במירוץ לסנאט מ-1988, בה תואר ויקר כדוב בתרדמת חורף המתעלם מתפקידיו בסנאט מלבד כאשר מתנהל מסע בחירות. במודעה נוספת מ-2006 שוב הוצג ויקר כדוב פצוע ואילו היריב הדמוקרטי של ליברמן, נד למונט, הוצג כגור דוב שנשלח ומנוהל בידיו של ויקר. ב-18 ביוני 2006 הופיע ויקר באירוע לגיוס כספים עבור מטה הבחירות של למונט ותיאר את עצמו כ"פעיל נגד המלחמה" (למונט זכה בבחירות המקדימות הדמוקרטיות, אך ליברמן, שהתמודד כעצמאי עם תמיכה רפובליקנית כבדה, שמר על מושבו בבחירות הכלליות).
ביוגרפיה > פעילויות אחרות

ב-1996 הצטרף ויקר למועצת המנהלים של חברת קומפואוור והוא מילא תפקיד זה עד למותו. ב-1999 החל ויקר לכהן כחבר במועצת המנהלים של WWE ומילא תפקיד זה עד 2011.
בין השנים 2001–2011 היה ויקר נשיא מועצת המנהלים של הארגון "נאמנות לבריאות של אמריקה", מוסד ללא כוונת רווח העוסק במחקר מדינית בריאות. מאז 2003 היה ויקר חבר בדירקטוריון חברת "Medallion Financial Corp", המסייעת כלכלית לנהגים המעוניינים לתפעל מוניות בערי ארצות הברית. הוא נקרא לדירקטוריון של חברה זו באמצעות קשריו האישיים והעסקיים עם אנדרו מ. מורשטיין, נשיא החברה.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית כתב ויקר מאמר מערכת בעיתון "קורד הרטפורד" בו מתח ביקורת על דחייתם של רפובליקנים ליברליים, ניכור המפלגה כלפי קבוצות אוכלוסייה שונות, ועמדתה המפריעה בקונגרס של ארצות הברית. הוא הצהיר כי בחירתו של דונלד טראמפ כמועמד לנשיאות "תשלים את ירידתה האטית והיציבה של המפלגה לחוסר רלוונטיות".
ב-28 ביוני 2023 נפטר ויקר בבית מגוריו שבעיר מידלטאון בקונטיקט.
הערות שוליים

↑  קירק ג'ונסון, Lowell Weicker, Maverick Connecticut Senator and Governor, Dies at 92, באתר הניו יורק טיימס, 28 ביוני 2023 (באנגלית)
↑  לורנס בארט, Lowell Weicker, GOP senator who became bold Nixon adversary, dies at 92, באתר וושינגטון פוסט, 28 ביוני 2023 (באנגלית)
↑  אליזבת מיהרן, A Taxing Situation : Politics: Connecticut Gov. Lowell Weicker loves a challenge. He’s facing his biggest one yet by proposing the state’s first income tax to solve its budget mess, באתר לוס אנג'לס טיימס, 1 ביולי 1991 (באנגלית)
↑  קירק ג'ונסון, BUDGET IS PASSED FOR CONNECTICUT WITH INCOME TAX, באתר הניו יורק טיימס, 23 באוגוסט 1991 (באנגלית)
↑  דייוויד אליס, The Gutsiest Governor In America: LOWELL WEICKER, באתר מגזין טיים, 13 באפריל 1992 (באנגלית)
↑  Gov. Weicker Gave Feel-Good Speech about Connecticut’s New Income Tax 25 Years Ago Today, באתר מכון יאנקי, 13 בפברואר 1991 (באנגלית)
↑  ויליאם יארדלי, Weicker May Return to Politics Over Lieberman's Support of War, באתר הניו יורק טיימס, 6 בדצמבר 2005 (באנגלית)
↑  ניל ויגדור, The breakup: Weicker to leave the board of WWE, באתר גרינוויץ' טיימס, 18 באפריל 2011 (באנגלית)
↑  לוול ויקר, Weicker: Trump Signals Sunset Of Republican Party, באתר קורד הרטפורד, 14 במאי 2016 (באנגלית)
↑  סוזן היי, Former Connecticut Gov. Lowell P. Weicker Jr., maverick senator during Watergate, dies at 92, באתר AP‏, 28 ביוני 2023 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16173368s (data)  GND: 119334593  ISNI: 0000 0000 7850 818X  LCCN: n87870662  NARA: 10570862  SNAC: w68c9z1j  US Congress: W000253  VIAF: 23666656   WorldCat (עם VIAF): 23666656 
הסנאטור ויקר באירוע בחירות של סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש בקונטיקט, 1988
ויקר באירוע לגיוס כספים של נד למונט, יוני 2006
פרס האקדמיה האירופית לקולנוע

| --- | --- |

 תיאור:  פרס המוענק עבור מצוינות בהישגים קולנועיים אירופיים
 מיקום הטקס:  בדרך כלל בברלין. אך תמיד באחת מערי אירופה
 מדינה:  מדינות אירופה, בדרך כלל גרמניה
 הגוף המעניק:  האקדמיה האירופית לקולנוע
 תקופת הפרס:  1988–הווה (כ־37 שנים)
 www.europeanfilmawards.eu
פרס האקדמיה האירופית לקולנוע (באנגלית: European Film Awards) הוא פרס המוענק מדי שנה מאז 1988 על ידי האקדמיה האירופית לקולנוע כדי להכיר במצוינות בהישגים קולנועיים אירופיים. הפרסים ניתנים במעל לעשר קטגוריות אשר העיקרי מביניהם הוא פרס לסרט השנה. הפרסים ניתנים לקולנוע אירופי, מפיקי קולנוע, במאים ושחקנים אירופיים. הסרטים המועמדים מוכרזים בתחילת נובמבר, כאשר הזוכים מוכרזים בטקס עצמו, אשר מתקיים בתחילת דצמבר.
האירוע נקרא במקור פרסי פליקס (Felix Awards) עד שנת 1997, אבל שונה לאחר מכן לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
הערים המארחות מתחלפות, כאשר המארחת הקבועה מביניהם היא ברלין אשר מארחת כמעט כל שנה וערים אירופאיות אחרות מקבלות הזדמנות לארח כל כמה שנים. כיום, חוץ מברלין, רק שתי ערים אירחו את הטקס יותר מפעם אחת: פוטסדאם, אשר אירחה את הטקס שלוש פעמים ופריז, אשר אירחה את הטקס פעמיים.
סרטים ישראליים בטקס

למרות שסרטים ישראליים הוזמנו להשתתף בתחרות רק החל משנת 2004, סרטו של אליה סולימאן, התערבות אלוהית, זכה כבר ב-2002 בפרס לסרט לא-אירופי. (אנ')
ב-2007 מדינת ישראל התקבלה כחברה מן המניין באקדמיה האירופית לקולנוע, והוזמנה להשתתף גם בפעילויות נלוות של הארגון. הסרט "אבנים" בבימוי רפאל נג'ארי היה הסרט הישראלי הראשון שהיה מועמד לפרס, אך לא זכה.
בדצמבר 2005, זכה הבמאי האני אבו אסעד ב"פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לתסריטאי הטוב ביותר" על סרטו גן עדן עכשיו.
בדצמבר 2007, זכה השחקן הישראלי ששון גבאי ב"פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר" עבור משחקו בסרט ביקור התזמורת. במאי הסרט, ערן קולירין, זכה בתחרות בקטגוריית ה"תגלית האירופית" של השנה. קולירין היה גם מעומד לפרס הבמאי הטוב ביותר והתסריטאי הטוב ביותר. שני סרטים נוספים, "מלון 9 כוכבים" בבימוי עידו הר ו"מרגל השמפניה" בבימוי נדב שרמן היו מועמדים לפרס בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
בדצמבר 2008, זכה מקס ריכטר בפרס המלחין הטוב ביותר, על הפסקול לסרט הישראלי ואלס עם באשיר של הבמאי ארי פולמן.
בדצמבר 2010, הסרט לבנון של הבמאי הישראלי שמואל מעוז היה  מועמד ל-6 פרסים: פרס הסרט הטוב, פרסי הבימוי, התסריט, העריכה והצילום, וכן על פרס תגלית השנה. זו הפעם הראשונה שסרט ישראלי היה מועמד למספר כה גדול של פרסים בתחרות. הסרט זכה בשניים מהם, פרס תגלית השנה ובפרס הצילום.
בשנת 2012, הסרטים "השוטר" של נדב לפיד ו"ההתחלפות" של ערן קולירין, נכללו ברשימת 50 הסרטים המועמדים לפרס.
בדצמבר 2013 זכה סרטו של ארי פולמן, כנס העתידנים ב"פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט המונפש הטוב ביותר", באותו ערב זכה הצלם הישראלי אסף סודרי ב"פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לצלם הטוב ביותר" עבור עבודתו בסרט למלא את החלל.
בשנת 2016, הסרטים "מעבר להרים ולגבעות", שכתב וביים ערן קולירין, ו"תיקון", שכתב וביים אבישי סיון, נכללו ברשימת 50 הסרטים המועמדים לפרס.
ערים מארחות

| שנה | מקום | עיר | מנחה | תאריך |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1988 | תיאטרון המערב | ברלין ברלין | יאן ניקלאס, דזירה נוסבוש | 26 נוב. 1988 |
| 1989 | תיאטרון שאנז אליזה | צרפת פריז | פרננדו ריי, אניה סוראל | 25 נוב. 1989 |
| 1990 | אולם הקונצרטים המלכותי | בריטניה גלאזגו | מלבין בראג | 2 דצמ. 1990 |
| 1991 | אולפני באבלסברג | גרמניה פוטסדאם | דזירה נוסבוש | 1 דצמ. 1991 |
| 1992 | אולפני באבלסברג | גרמניה פוטסדאם | בן קינגסלי, סנטה ברגר | 25 נוב. 1992 |
| 1993 | אולפני באבלסברג | גרמניה פוטסדאם | פאני ארדן | 4 דצמ. 1993 |
| 1994 | שפיגלטנט | גרמניה ברלין | - | 27 נוב. 1994 |
| 1995 | Bar jeder Vernunft | גרמניה ברלין | - | 12 נוב. 1995 |
| 1996 | Blaues Zelt am Lützowplatz | גרמניה ברלין | - | 8 נוב. 1996 |
| 1997 | נמל התעופה ברלין טמפלהוף | גרמניה ברלין | טניה ברייר | 7 דצמ. 1997 |
| 1998 | אולד ויק | בריטניה לונדון | מל סמית', קרול בוקה | 4 דצמ. 1998 |
| 1999 | תיאטרון שילר | גרמניה ברלין | מל סמית', קרול בוקה | 4 דצמ. 1999 |
| 2000 | התיאטרון הלאומי שאיו | צרפת פריז | רופרט אוורט, אנטואן דה קון | 2 דצמ. 2000 |
| 2001 | טמפורדום | גרמניה ברלין | מל סמית' | 1 דצמ. 2001 |
| 2002 | האופרה של רומא | איטליה רומא | אסיה ארגנטו, מל סמית' | 7 דצמ. 2002 |
| 2003 | טרפטו ארנה | גרמניה ברלין | הינו פרץ' | 6 דצמ. 2003 |
| 2004 | פורום קונוונשן סנטר | ספרד ברצלונה | מריה דה מדיירוס, ג'ואנג'ו פואיגקורב | 11 דצמ. 2004 |
| 2005 | טרפטו ארנה | גרמניה ברלין | הינו פרץ' | 3 דצמ. 2005 |
| 2006 | EXPO XXI Center | פולין ורשה | מאצ'יי סטוחר, סופי מרסו | 2 דצמ. 2006 |
| 2007 | טרפטו ארנה | גרמניה ברלין | יאן יוזף ליפרס, עמנואל ביאר | 1 דצמ. 2007 |
| 2008 | פורום קופנהגן | דנמרק קופנהגן | מייקל ברטלסן | 6 דצמ. 2008 |
| 2009 | Jahrhunderthalle | גרמניה בוכום | אנקה אנגלקה | 12 דצמ. 2009 |
| 2010 | אולם הקונצרטים נוקיה | אסטוניה טאלין | אנקה אנגלקה | 4 דצמ. 2010 |
| 2011 | טמפורדום | גרמניה ברלין | אנקה אנגלקה | 3 דצמ. 2011 |
| 2012 | מרכז כנסים הים התיכון | מלטה ולטה | אנקה אנגלקה | 1 דצמ. 2012 |
| 2013 | האוס דר ברלינר פסטספיל | גרמניה ברלין | אנקה אנגלקה | 7 דצמ. 2013 |
| 2014 | האופרה הלאומית של לטביה | לטביה ריגה | תומאס הרמנס | 13 דצמ. 2014 |
| 2015 | Haus der Berliner Festspiele | גרמניה ברלין | תומאס הרמנס | 12 דצמ. 2015 |
| 2016 | National Forum of Music (אנ') | פולין פולין | מאצ'יי שטור (אנ') | 10 דצמ. 2016 |
| 2017 | Haus der Berliner Festspiele | גרמניה ברלין | תומאס הרמנס | 9 דצמ. 2017 |
| 2018 | תיאטרון מאסטראנצה (אנ') | ספרד ספרד | רוסי דה פלמה, אשרף ברהום, טום ולאשיהה, Amira Casar ‏(אנ'),  Anamaria Marinca ‏(אנ'), Ivan Shvedoff ‏(אנ') | 15 דצמ. 2018 |
| 2019 | Haus der Berliner Festspiele | גרמניה ברלין |  | 7 דצמ. 2019 |
| 2020 | בית האופרה הרפה (אנ') | איסלנד איסלנד |  | 12 דצמ. 2020 |
| 2021 | Haus der Berliner Festspiele | גרמניה ברלין |  | 11 דצמ. 2021 |
קטגוריות הפרס > קטגוריות עיקריות

| --- | --- |
 הסרט הטוב ביותר  השחקן הטוב ביותר  השחקנית הטובה ביותר  התסריטאי הטוב ביותר  הצלם הטוב ביותר  העורך הטוב ביותר  הישג בקולנוע העולמי:  סרט דוקומנטרי  סרט קצר  המלחין הטוב ביותר  מעצב ההפקה הטוב ביותר  סרט מונפש  בחירת הקהל לסרט האירופי הטוב ביותר  הסרט הלא אירופאי הטוב ביותר
ראו גם

פרס אוסקר
פרס גלובוס הזהב
פרס אמי
פרס באפט"א לקולנוע
פסטיבל הקולנוע בקאן
פרס סטלייט
הערות שוליים

↑  שירות גלובס, ‏אירופה כולה נגדנו, באתר גלובס, 12 בדצמבר 2004
↑  נירית אנדרמן, ישראל - חברה מן המניין באקדמיה האירופית לקולנוע, באתר הארץ, 23 ביולי 2007
↑  גואל פינטו, הסרט הישראלי "אבנים" יתמודד על פרס האקדמיה האירופית, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2004
↑  גואל פינטו, פרס האקדמיה האירופית להאני אבו אסעד, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2005
↑  אסף אוני, 2 פרסים ל"ביקור התזמורת" בטקס האקדמיה האירופית, באתר TheMarker‏, 2 בדצמבר 2007
↑  נירית אנדרמן, "ביקור התזמורת" יתחרה על שלושה  פרסי האקדמיה האירופית לקולנוע, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2007
↑  גואל פינטו, "מלון 9 כוכבים" ו"מרגל השמפניה" מועמדים לפרס האקדמיה האירופית, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2007
↑  מתן שירם, ‏המאפיה האיטלקית שולטת, באתר גלובס, 7 בדצמבר 2008
↑  נירית אנדרמן, "לבנון" מועמד ל-6 פרסים באוסקר האירופי, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2010
↑  ynet, שני פרסים ל"לבנון" באוסקר האירופי, באתר ynet, 4 בדצמבר 2010
↑  נירית אנדרמן, "השוטר" ו"ההתחלפות" יתמודדו על מועמדות לפרסי האקדמיה האירופית, באתר הארץ, 30 ביולי 2012
↑  שני ליטמן, "כנס העתידנים" זכה בפרס האקדמיה האירופית, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2013
↑  איתי שטרן, "מעבר להרים ולגבעות" ו"תיקון" מועמדים לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7616377-5
אריה הראל

| --- | --- |

אריה הראל, 1988
 לידה:  18 באוקטובר 1911 קייב (בעת לידתו באימפריה הרוסית)
 פטירה:  8 במאי 1998 (בגיל 86)
 תאריך עלייה:  1937
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין
 התמחות:  רפואה פנימית, אנדוקרינולוגיה
 תואר:  פרופסור
 תפקידים:  דיפלומט, רופא 
 מחלקות ובתי חולים:  מנהל המרכז הרפואי ת"א  מנהל מחלקה אנדוקרינולוגית בבית החולים איכילוב  פרופסור לאנדוקרינולוגיה בית הספר לרפואה, ראש החוג לרפואה מונעת באוניברסיטת תל אביב, בית הספר לרפואה.
 
אריה הראל (שטינברג) (18 באוקטובר 1911 - 8 במאי 1998) היה דיפלומט ורופא ישראלי, פרופסור לאנדוקרינולוגיה. כיהן כשגריר ישראל בברית המועצות, כמנהל המרכז הרפואי ת"א ונשיא מגן דוד אדום.
קורות חיים

הראל נולד בעיר קייב (בעת לידתו באימפריה הרוסית). למד בתיכון בדנציג ובאוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין, קיבל תואר ד"ר לרפואה ב-1937. באותה שנה עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ גבעת ברנר, בו עבד בפרדסנות וכמרכז עליית הנוער. בהמשך חזר למקצוע הרפואה ועבד כרופא במחלקה הפנימית של בית חולים בילינסון.
בצבא הבריטי, בהגנה ובצה"ל

ב-1942 התנדב לצבא הבריטי כקצין רפואה. שירת באלכסנדריה, ולאחר מכן בעזה. ב-1943 הוצב בדמשק, שירת גם בעיראק, מצרים ובתל אביב. השתחרר בדרגת קפיטן בתום מלחמת העולם השנייה. בסוף 1947 נתמנה לרופא צבאי כרופא גדוד 53 בחטיבת גבעתי.
לאחר המלחמה עבד כרופא בקופת חולים ובשירות ארגון "ההגנה". בתקופת מלחמת העצמאות שימש קצין הקישור של ההגנה (ובהמשך של צה"ל) עם ארגון הצלב האדום, ומספטמבר 1949 ראש ענף רפואה פעילה במקרפ"ר.
ב-1950 קודם לדרגת סגן-אלוף ומונה לראש המחלקה הרפואית במפקדת קצין רפואה ראשי.
אנדוקרינולוג

ב-1951 נסע לארצות הברית לאחר שקיבל מלגת מחקר. מהמכון הרפואי של אוניברסיטת קורנל, שבו התמחה באנדוקרינולוגיה. בשובו מונה ב-1953 למנהל היחידה האנדוקרינולוגית בבית החולים תל-השומר וחבר המועצה המדעית לרפואה.
דיפלומט

ב-1956 מונה לציר ושליח מיופה כוח של ישראל ברומניה, הגיש את כתב האמנתו באפריל 1957. במרץ 1959 מונה לשגריר ישראל בברית המועצות. בתקופתו שקד על פיתוח הקשרים התרבותיים בין המדינות, שכללו בין השאר חילופי משלחות אמנים. במהלך כהונתו עסק גם במגעים בניסיון לכונן יחסים דיפלומטים בין ישראל לרפובליקה העממית של סין והיה הדיפלומט הישראלי האחרון שביקר במדינה לפני הקרע המוחלט ביחסים. מחבר הספר "בין סין לבין ברית המועצות" (הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה).
מנהל בתי החולים העירוניים-ממשלתיים בתל אביב

בתחילת 1962 סיים את כהונתו כשגריר, שב לישראל ומונה למנהל בתי החולים העירוניים-ממשלתיים בתל אביב. כיהן בתפקיד עד 1980. בנוסף מונה למנהל המחלקה האנדוקרינולוגית והמטבולית בביה"ח איכילוב, (10 מיטות). בין פעולותיו הראשונות בכניסתו למנהל בית החולים, בחירת רופאים בכירים והפניתם להשתלמויות בחו"ל במקצועות שעדיין לא היו קיימים בביה"ח כגון: נפרולוגיה - הפנימאי ד"ר מרדכי-מוטל צ'צ'יק, כירורגיית ילדים - הכירורג ד"ר משה סולובייצ'יק וכירורגיית כלי דם, הכירורג ד"ר מנדל סטבורובסקי.
ב-1973 מונה לפרופסור קליני באוניברסיטת תל אביב. ב-1974 נתמנה ראש החוג לרפואה מונעת באוניברסיטת תל אביב. ב-1977 היה יו"ר אגוד מנהלי בתי החולים. כמו כן כיהן כנציג הציבור וחבר בוועד הפועל של מועצת העיתונות וכנשיא מגן דוד אדום. לאורך השנים פעל הראל לקליטת אמנים עולים מברית המועצות בישראל, ונמנה עם מקימי תיאטרון גשר.
ב-1967 הוענק לו תואר קצין מסדר הכבוד של מדגסקר, לאחר שהיה חבר משלחת רפואית ישראלית למדינה ובמשך שבעה שבועות העביר קורסים והכשרות לאנשי רפואה מקומיים. ב-1985 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
הראל היה סוציאליסט בהשקפתו, חבר תנועת הבונים, מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון, המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל ומפלגת העבודה. היה ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה וראש החוג לשלמות הארץ במפלגת העבודה.
נפטר ב-8 במאי 1998, כשהיה בן 86. היה נשוי לרחל ואב לשני בנים ובת. בנו המאומץ הוא יהודה הראל.
הערות שוליים

↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799" הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, עמוד 187
↑  "כל חייל חזית" - השירות הרפואי צבאי בארץ ישראל ובמדינת ישראל בתקופת מלחמת העצמאות 1947–1949, ברוך הורוויץ, כרך ב', משרד הביטחון – ההוצאה לאור, פרק: תקופה שנייה: שלב העמידה, חלק א', עמוד 44
↑  "לבן וחאקי" - תולדות חיל הרפואה 1949-1967, ד"ר דניאל נדב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, שנת 2000, פרק: נספח ביוגרפי: נושאי תפקידים בכירים בחיל הרפואה 1949–1967 עמ' 252
↑  רות בונדי, ישראל והחומה הסינית, דבר, 30 ביולי 1965
↑  מרכז רפואי עירוני ממשלתי, (ביה"ח איכילוב, ביה"ח "הדסה", בית היולדות ע"ש אשרמן) - ספר השנה 1971–1972, הוצאת המחלקה ליחסי ציבור של בתי החולים העירונים ממשלתים, עורך: אריה תורג'מן, עמוד 30-33
↑  חנוך ברטוב, אתר תיאטרון גשר
↑  דוד אלכסנדר, אתר תיאטרון גשר
↑  קצין מסדר הכבוד של מאדגסקר, מעריב, 22 במאי 1967
↑  כנס יסוד לתנועה למען ארץ ישראל השלמה, דבר, 3 בנובמבר 1967
↑  אריה כנרתי, פרופ' הראל הגיש מיסמך מדיני המצדד בשלמות הארץ, דבר, 29 ביולי 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296681105171  ISNI: 0000 0000 6926 4857  VIAF: 97421182   WorldCat (עם VIAF): 97421182
נוה דקלים

| --- | --- |

בניין ישיבת ההסדר נוה דקלים במאי 2005 אדריכל: גרשון שבח
 מדינה:  ישראל ישראל
 שפה רשמית:  עברית
 תאריך ייסוד:  1983
 סיבת נטישה:  תוכנית ההתנתקות
 תאריך נטישה:  19 באוגוסט 2005
 דת:  יהודים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  2,636 (2004)
 קואורדינטות:  31°21′24″N 34°16′30″E﻿ / ﻿31.356666666667°N 34.275°E﻿ / 31.356666666667; 34.275 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) נוה דקלים(למפת מערב הנגב רגילה) נוה דקלים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נוה דקלים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נוה דקלים  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שלט הכניסה ליישוב נוה דקלים
נוה דקלים הייתה התנחלות ויישוב קהילתי דתי במרכז גוש קטיף והגדול ביותר בו, אשר פונה במסגרת תוכנית ההתנתקות. כונה גם בשם "בירת גוש קטיף".
היסטוריה

בינואר 1979 נקבע שם המקום כ"אמבר", על ידי ועדת השמות הממשלתית. החלטה זאת בוטלה לאחר מספר שנים. היישוב נוה דקלים נוסד בכ"א בטבת ה'תשמ"ג (1983) באופן רשמי, אך כבר באב תשמ"ב 1982 הגיעה המשפחה הראשונה שגרה בקרוואן. לאחר 3 חודשים הגיע המשפחה השנייה ולאחר כשנה שאר המשפחות. היישוב היה ממוקם ברצועת עזה על דיונות חול הצופות אל הים, צמוד לרצועת החוף של חבל עזה. היישוב הוקם על שטחים לא מיושבים, שכן החולות הללו כונו דיונות המוות, דיונות שלא צמח בהן מאומה. שמו הוא תרגום לא מדויק לעברית של שם העיירה הפלסטינית דיר אל-בלח.
עד לפינויו במסגרת תוכנית ההתנתקות, ב-19 באוגוסט 2005 התגוררו ביישוב כ־500 משפחות, והוא היה הגדול ביישובי גוש קטיף. אוכלוסייתו מנתה כשליש מתושבי הגוש, הוא היווה מרכז עירוני לכל תושבי הגוש. לכן נהגו לכנותו "בירת גוש קטיף". ביישוב היו ממוקמים המוסדות המרכזיים והשירותים הניתנים לתושבי הגוש - משרדי המועצה האזורית, שירותי דת ובריאות, מרכז מסחרי, מתנ"ס, ספרייה אזורית, תחנת משטרה וכיבוי אש, בית העלמין של גוש קטיף ואזור התעשייה נוה דקלים.
ביישוב פעלו מוסדות חינוך רבים - מעונות, גני ילדים, בית ספר אזורי (בית הספר נאות קטיף), אולפנה, ישיבת ההסדר נוה דקלים), הישיבה הגבוהה תורת החיים, בית חב"ד ומדרשת טהר לבנות. ביישוב פעלו שתי תנועות נוער - בני עקיבא ואריאל ובהן מאות חניכים, וכן גמ"חים רבים לצרכים שונים.
מאז תחילת האינתיפאדה השנייה ועד לפינויו, ספג היישוב למעלה מ-6,000 פצצות מרגמה וטילי קסאם שירו לעברו פעילי חמאס. ביולי 2005, מעט לפני יישומה של תוכנית ההתנתקות, נפצעו שניים מפצצת מרגמה.
היסטוריה > פינוי היישוב במסגרת תוכנית ההתנתקות

נוה דקלים פונה יחד עם שאר יישובי גוש קטיף במסגרת תוכנית ההתנתקות, עליה החליטה ממשלת ישראל בשנת 2004.
בתאריך 13 ביולי 2005 נכנס לתוקפו צו אלוף המטיל סגר על גוש קטיף ומונע אליו כניסה של אזרחים ישראליים שאינם תושביו הקבועים. בתחילת מבצע יד לאחים, ביום ב' 15 באוגוסט 2005, נמצאו ביישוב בנוסף על תושביו המקוריים כאלפיים אזרחים ישראליים שאינם מתושבי הגוש, אשר כונו "מתגברים" ו-"שוהים בלתי חוקיים". שערי היישוב נחסמו בפני רכבי צה"ל, כך שלא היה ביכולתם להעביר מכולות לתושבים המעוניינים לארוז את חפציהם. למחרת, 16 באוגוסט לפנות ערב, ריתכו כוחות צה"ל את השער הראשי של היישוב ואלפי חיילים צעדו ברחובותיו. הפגנות המתגברים וחלק מהתושבים הקשו על פינוי התושבים שביקשו להימנע מפינוי בכוח, ופינוים נמשך לתוך הלילה. עם שחר יום ד' (17 באוגוסט 2005) החל פינוי כוחני של יתר התושבים והמתגברים, שנמשך עד יום ו' לפנות בוקר (19 באוגוסט 2005). ביום ד' אחר הצהריים פונתה ישיבת נוה דקלים וביום ה' לפנות ערב פונו בתי הכנסת האשכנזי והספרדי, בהם התבצרו כ-1500 נשים וגברים.
מנהלת סל"ע לא מצאה פתרונות דיור לקהילת היישוב המפונה, בטווח הזמן הקצר או הארוך. כתוצאה מכך, פוזרו המשפחות בעשרות בתי מלון ואתרי קרווילות. כיום נמצאות כ-230 משפחות באתר הקראווילות ובבתי קבע בניצן. כ-100 ביד בנימין, ו-60 ביישוב החדש בני דקלים (גבעת חזן) שבחבל לכיש. משפחות רבות נוספות מפוזרות ברחבי הארץ, כרבים מתושבי הגוש האחרים.
בשנת 2007 פתחה אוניברסיטת אל-אקצא קמפוס באזור שהיה המרכז המסחרי של נוה דקלים.
הערות שוליים

↑  רשימת שמות מאת ועדת השמות הממשלתית, ילקוט הפרסומים 3165, 24 בפברואר 1985, עמ' 1491
↑  Waiting For a Miracle, ‏11 באוגוסט 2005 (באנגלית)
↑  Violence flares up in Gaza Strip, ‏17 ביולי 2005 (באנגלית)
↑  יאיר אטינגר, לתושבי נוה דקלים יש תוכנית ל"יום שאחרי": עיר אוהלים, ללא סיוע הממשלה, באתר הארץ, 1 ביוני 2005
↑  יובל אזולאי,ניר חסון,עמוס הראל,יואב שטרן,יהונתן ליס,יובל יועז, כוח צה"ל בנוה דקלים נערך לפינוי התושבים; 20 מסתננים נעצרו כשחסמו את הכביש הראשי ביישוב, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2005
↑  ניר חסון, היום האחרון של נוה דקלים: בתי הכנסת פונו ב-4 שעות, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2005
↑  גדעון לוי, מראה מעל הגשר, באתר הארץ, 24 בינואר 2006
| ההתנחלויות שפונו במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות |
| --- | --- | --- |
| גוש קטיף | נוה דקלים • נצר חזני • פאת שדה • קטיף • רפיח ים • שירת הים • שליו • תל קטיפא • בדולח • בני עצמון • גדיד • גן אור • גני טל • כפר ים • כרם עצמונה • מורג • דהנייה |  |
| התוחמת הצפונית | אלי סיני • דוגית • ניסנית |  |
| מרכז רצועת עזה | כפר דרום • נצרים |  |
| צפון השומרון | גנים • כדים • חומש • שא-נור |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475957305171  LCCN: nr91043947  VIAF: 127111057   WorldCat (עם VIAF): 127111057
מגדלי אלון

| --- | --- |

מגדלי אלון, יוני 2020
 מידע כללי
 סוג:  קומפלקס מבנים 
 שימוש:  משרדים
 כתובת:  רחוב יגאל אלון  94
 מיקום:  תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2014–2017 (כ־3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2017 
 אדריכל:  ברעלי לויצקי כסיף אדריכלים ובוני ערים
 מידות
 גובה:  163 מטר
 קומות:  40
 
 קואורדינטות:  32°04′07″N 34°47′38″E﻿ / ﻿32.06861°N 34.79394°E﻿ / 32.06861; 34.79394
 תבנית:לשוניות2
 
מגדלי אלון הם זוג מגדלי משרדים שבנייתם הסתיימה בסוף שנת 2017 ברחוב יגאל אלון 94 בתל אביב, בסמיכות ומדרום למגדל אלקטרה, במתחם שבו שכן בית החרושת "הארגז". הבניינים הם בגובה של 163 מטרים ו-40 קומות כל אחד, עם מרתף חניה בן 6 קומות שבו מקום ל-2,200 מכוניות. בכל מגדל 14 מעליות.