stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועידת השלום בפריז (1919)
התביעה היהודית

בדיוני הוועדה אודות עתידה של ארץ ישראל (העות'מאנית לשעבר), אשר הניחו את הבסיס למנדט הבריטי העתידי על הארץ, השתתפה משלחת של ועד המשלחות היהודיות. המשלחת, בראשות חיים ויצמן, ובהשתתפות נחום סוקולוב, מנחם אוסישקין, אהרון אהרנסון, אנדרה ספיר ואחרים, הפקידה את מפת דרישותיו הטריטוריאליות של העם היהודי בידי ועידת השלום. בצפון, נכלל נהר אוואלי מצפון לצידון, שבו ראתה מקור מים חיוני לבית הלאומי העתידי, וכן את מקורות נהר הירדן, בצפון מזרח כללו את החרמון ורמת הגולן עד פאתי דמשק, ובמזרח השיקו למסילת הברזל החיג'אזית בעבר הירדן המזרחי עד מפרץ עקבה. בדרום נמתח קו הגבול הציוני באלכסון מאל עריש שלחופו הצפוני של חצי האי סיני ועד לטאבה לחופו המערבי של ים סוף.
בתזכיר שצורף למסמך נתבקש הפורום הבינלאומי "להכיר בזכותו ההיסטורית של העם היהודי על ארץ-ישראל ובזכות היהודים לכונן מחדש בארץ-ישראל את ביתם הלאומי"; כן הוצע במסמך כי הריבונות על ארץ-ישראל תופקד בידי חבר-הלאומים וממשלת הארץ תימסר לידי בריטניה הגדולה כ"מנדטורית של החבר".
הערות שוליים

↑  התביעות הציוניות כפי שהוגשו לוועידת השלום בפריז
↑  יגאל עילם, כרוניקה של העם היהודי בעת החדשה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266490505171  BIBSYS: 90367145  BNE: XX8125  BnF: cb119593199 (data)  CiNii: DA03049629  GND: 1217272-8  LCCN: n80008740  NDL: 00569092  NKC: olak2002113680  NLA: 36192027  NLP: a0000002184958  RERO: 02-A012316692  SUDOC: 027584690  VIAF: 279721009   WorldCat (עם VIAF): 279721009 
מפת התביעות הטריטוריאליות של התנועה הציונית כנספח למסמך התביעות הציוני שהוצג בפני ועידת השלום ב-3 בפברואר 1919. גבולות המדינה היהודית מסומנים בקו קטוע
סאליוט 3

| --- | --- |

ברית המועצות ברית המועצות
 NSSDC:  1974-046A
 אות קריאה:  סאליוט 3
 צוות:  3
 שיגור:  24 ביוני 1974 
 משגר:  פרוטון K
 כן שיגור:  קוסמודרום בייקונור
 חדירה לאטמוספירה:  24 בינואר 1975
 מסה:  כ-18,900 ק"ג
 אורך:  14.55 מטרים
 רוחב:  17 מטר
 קוטר:  4.15 מטרים
 נפח מדוחס:  90 מ"ק
 פריגיאה:  219 ק"מ
 אפוגיאה:  219 ק"מ
 נטיית מסלול:  51.6° מעלות
 זמן הקפה:  89.1 דקות
 ימים במסלול:  213
 ימים מאוישים:  15
 מספר הקפות:  3,442 
 
 
סאליוט 3 (OPS-2  ברוסית:Салют-3) הייתה תחנת חלל סובייטית, אשר שוגרה בשנת 1974 כחלק מתוכנית סאליוט. תחנה זאת הייתה השנייה מסדרת תחנות חלל צבאיות בשם "אלמאז" והראשונה המוצלחת. למרות זאת, תחנה זו נכללת כחלק מתוכנית סאליוט על מנת להסתיר את מטרתה האמיתית. בשל האופי הצבאי של התחנה, לא שחררה ברית המועצות מידע רב באשר לתחנה והמשימות אליה.
רק שלוש משימות תוכננו להגיע לתחנה, אך לבסוף רק שתיים שוגרו: סויוז 14 שהביא לתחנה את צוותה הראשון והיחיד, וסויוז 15 אשר כשלה לעגון ולהביא את הצוות השני. על אף שפורסם מידע מועט מאוד אודותיה, מספר מקורות מדווחים כי היו עליה מספר מצלמות שפנו אל כדור-הארץ ואף תותח אוטומטי. התחנה סיימה את חייה 24 בינואר 1975 כאשר חדרה לאטמוספירה.
רקע

תחנת החלל הראשונה הייתה סאליוט 1 (נקרא גם DOS-1) אשר שוגרה על ידי ברית המועצות באפריל 1971. אך רק משימה אחת הצליחה לעגון בה, סויוז 11 שנשארה בה 23 יום במהלך יוני של אותה שנה, וחרף הצלחה זאת הצוות מת במהלך החזרה לכדור הארץ.
באותו הזמן התקיימו בברית המועצות שתי תוכניות נפרדות עבור הקמת תחנות חלל. סאליוט 1, למשל, השתייכה לתחנות האזרחיות אשר נקראו: Durable Orbital Stations או בקיצור DOS. דוגמאות נוספות הן DOS 2 ב-1972 וDOS 3 ב-1974 הבלתי מוצלחות ובהמשך סאליוט 4, סאליוט 6, סאליוט 7 המוצלחות.
תחנות החלל הצבאיות פותחו וממנו על ידי הצבא ונראו אלמאז, באופן כללי הן היו מאוד דומות לתחנות החלל האזרחיות הן בצורתן ובגודלן. אך בניגוד לתחנות האזרחיות פנים התחנה היה שונה מאוד, זאת בעקבות שינויי תכנון שבוצעו על ידי ולדימיר צ'לומיי. תחנת החלל הצבאית הראשונה ששוגרה היא סאליוט 2 באפריל 1973, אך בשל תקלה מספר ימים לאחר שהוכנסה למסלול מעולם לא אוישה.
תיאור התחנה

סאליוט 3 הורכבה ממנעל אוויר, רכיב עבודה בעל היקף גדול, מרכב מחיה בעל היקף קטן, כל אלו נתנו לתחנה מרחב מחיה כולל של 90 מטרים מעוקבים. נוסף על כך התחנה כללה זוג לוחות סולאריים, מעגן אחד, ושני מנועים ראשיים אשר יכלו לייצר דחף שווה ערך ל-3,900 ניוטון. מסת התחנה בזמן השיגור הייתה 18,900 ק"ג.
התחנה הייתה מאובזרת עם מקלחת, עמדת שנה אנכית וגם מיטות מתקפלות. הרצפה כוסתה בצמדן כדי לסייע לקוסמונאטים להתנייד בתחנה. התחנה כללה גם בידור, בין השאר סט שח מגנטי, טייפ וקסטות. נוסף על כך היו בתחנה מספר מכונות כושר כגון הליכון. מערכת מחזור המים הראשונה נבדקה על תחנה זאת, ונקראה פריבוי.
תיאור התחנה > מצלמות צפייה בכדור הארץ

התחנה נשלטה על ידי רכיב "האגאט-1" אשר שימש טלסקופ לצפייה בכדור-הארץ. הטלסקופ היה בעל אורך מוקד של 6.375 מטר ובעל רזולוציה אופטית יותר משלושה מטר, על פי מקורות פוסט-סובייטים. היסטוריונים של נאס"א העריכו שעל פי גודל המראה הטלסקופ היה בעל רזולוציה אופטית של פחות ממטר אחד. הטלסקופ עבד לצד מצלמות רחבות ושימושו העיקרי היה צבאי. נאמר כי הקוסמונאטים ששהו בתחנה צפו במטרות שהונחו על האדמה בשטח בייקונור. נוסף על כך היו משימות משניות כמו חקר זיהום מים, שטחים חקלאיים וכו'.
הקוסמונאוטים יכלו לפתח תמונות חשובות על פני התחנה ולהדפיסן לבחינה נוספת, ובמידת הצורך אף סריקתן כדי לשלוח אותן בשידור טלוויזיה לכדור-הארץ. אך התהליך היה ארוך מאוד - עד כדי חצי שעה, ולכן תמונות לא חשובות נארזו לתוך קפסולת חזרה קטנה שיכלה להשתחרר מהתחנה.
נוסף לטלסקופ היו על התחנה מצלמות נוספות כמו: מצלמה טופוגרפית, מצלמת כוכבים, מצלמת הוולגה שצפתה בגלים האינפרה אדומים והייתה בעלת כושר הפרדה של 100 מטר. הקוסמונאוט פאבל פופוביץ' אשר ביקר בתחנה במשימת סויוז 14 נזכר כי התחנה הייתה מאובזרת בעד 14 מצלמות.
תיאור התחנה > התותח בתחנה

התחנה כללה גם תותח מטוסים משופר לשימוש בחלל, כאשר מטרתו הייתה "להגנה עצמית". עד היום לא ידוע סוגו, אך על פי הערכות היה זה אחד משני תותחים של חברת נודלמן, האחד היה הנודלמן-ריכטר NR-23, תותח מטוסים שהיה בשימוש רחב בצבא הסובייטי, והשני הנודלמן-ריכטר NR-30 שהיה אף הוא בשימושם. השערה זאת אושרה על ידי הקוסמונאוט פאבל פופוביץ'. למרות זאת, התותח לא נוסה מעולם כאשר שהה צוות בתחנה, וזאת בפאת חשש לרעידות במהלך הירי. לקראת סיום משימות התחנה נערך ניסוי בתותח - יש האומרים שירה עד שאזלה התחמושת, ומקורות אחרים טוענים לשלושה ניסויי ירי.
פעילות התחנה

בתחנה זאת עגנה רק חללית אחת - סויוז 14. חללית נוספת הגיעה למרחק של פחות מ-40 מטרים ממנה, אך כשלה בעגינה בשל בעיה במערכת העגינה שלה.
פעילות התחנה > שיגור

התחנה שוגרה ב-25 ביוני 1974 על ידי משגר פרוטון תלת שלבי. תחנת החלל סאליוט 3 הייתה תחנת החלל הראשונה ששמרה על מסלול אחיד סביב כדור-הארץ, דבר שדרש ממנה 500,000 הפעלות של מערכות שמירת המסלול. המסלול המתוכנן היה בגובה 219 עד 270 ק"מ דבר שעורר חשד בקרב האומות המערביות כי התחנה היא למטרות צבאיות. נוסף לכך, בחירת הצוות מאנשי חיל האוויר ושימוש בתדרי רדיו שמיועדים עבור הצבא העמיקו חשד זה.
פעילות התחנה > סויוז 14

סויוז 14 המריאה ב-3 ביולי 1974 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשבוע לאחר שיגור תחנת היעד שלהם, סאליוט 3. על סיפונה זוג קוסמונאוטים: פאבל פופוביץ' ויורי ארטיוכין. ב-4 ביולי, יום לאחר השיגור, עגנה החללית בתחנה והחלה את שהות הצוות שם, 15 יום. ב-9 ביולי דווח כי הצוות הפעיל את המצלמות שפנו לעבר כדור-הארץ והחלו מספר ימי מחקר, תוך צילום אזורים שונים כגון מרכז אסיה. סרטי הצילום הונחו בקפסולה מיוחדת על מנת להחזירם לכדור-הארץ. ב-19 ביולי נחתה החללית בבטחה לאחר ניתוק מוצלח.
פעילות התחנה > סויוז 15

סויוז 15 המריאה ב-26 באוגוסט 1974 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים: גנאדי סרפנוב ולב דיומין.
מטרת הטיסה הייתה להתחבר לתחנת החלל סאליוט 3, ולבצע סדרת ניסויים במשך כחודש. לאחר שלושה ניסיונות להתחבר אליה התברר, שתקלה במערכת אינה מאפשרת לבצע את החיבור. צוות החללית נצטווה לשוב לכדור-הארץ. שלטונות ברית המועצות הכריזו שמטרת הטיסה הייתה ביצוע תמרונים שונים בקרבת תחנת החלל, והתוכנית בוצעה.
במהלך טיסה זאת נשבר שיא הגיל המבוגר ביותר של אדם בחלל על ידי דיומין, שהיה אז בן 48. דיומין החזיק בשיא רק כשנה עד טיסתו של דיק סלייטון במסגרת אפולו-סויוז.
פעילות התחנה > פעילות בלתי מאוישת

לאחר כישלון סויוז 15 הוחלט כי מערכת העגינה, ה"איגלה", צריכה לעבור שיפור משמעותי. בשל החלטה זאת, דעיכת המסלול של סאליוט 3 והזמן הממושך שנדרש היה לשינוי זה, הוחלט לבטל את המשימה הבאה לתחנה. החללית שיועדה לשיגור למשימה זאת שימשה לאחר מכן כסויוז 20 לתחנת החלל האזרחית סאליוט 4. כתוצאה מהחלטה זאת שוחררה קפסולת החזרה ובה סרטי סויוז 14. בנאס"א טוענים כי בגובה 8.4 ק"מ נפתחו המצנחים, גורמים אחרים טוענים שלא כך ושהקפסולה התעוותה, אך כל הסרטים ניתנו להצלה.
לאחר כל זאת נעשה ניסוי בתותח שעל התחנה. הדבר נעשה באופן אוטומטי ונשלט מכדור-הארץ. יש הטוענים כי התותח ירה עד שאזלה התחמושת, ולעומתם טוענים אחרים כי נערכו מספר ניסויים.
התחנה החלה לאבד גובה, וב-24 בינואר 1975 התרסקה מעל האוקיינוס השקט.
ראו גם

תחנת חלל
תוכנית סאליוט
תחנת החלל מיר
סקיילאב
תחנת החלל הבינלאומית
פונדקאי

ערך זה עוסק באורגניזם הנושא טפיל. אם התכוונתם לבעל פונדק, ראו .
בתמונה העליונה:סרטן מסוג Porcellanidae חי על שושנת ים ומנקה אותה. בתמונה התחתונה:  רגלסת מסוג Argulus ניזון מעורו ואיבריו של דג ממשפחת Gasterosteidae.
פונדקאי או מאכסן, הוא אורגניזם הנושא טפיל או יצור סימביונטי, על גופו או בתוכו, ומספק לו חומרי הזנה, מקלט ולעיתים דברים נוספים. במקרה של טפיל, הוא עושה זאת בעל-כורחו ונפגע מהקשר. במצב של סימביוזה הוא לא נפגע מהקשר ולעיתים גם מרוויח ממנו. במקרה זה הקשר נקרא קומנסליזם, כאשר כל אחד מהאורגניזמים מספק לשני אמצעי מחייה ואינו פוגע בו. דוגמה לכך יכולות לשמש החזזיות שהן אורגניזם סימביוטי בין אצה לפיטריה.
דוגמאות:
תאי בעל חיים או צמחים יכולים להיות פונדקאי של נגיף, כאשר זה חודר לתוכו. במצב זה הנגיף נחשב כטפיל ומנצל את התא על מנת להתרבות. לטפיל זה יש השפעה שלילית על הפונדקאי. התא מתפוצץ לאחר שלא יכול להכיל עוד את כל הנגיפים שנוצרו בתוכו והנגיף ממשיך להדביק תאים חדשים של האורגניזם.
רקמות בעלי חיים או צמחים יכולות להיות פונדקאי של חיידקים פתוגניים המאפשרים לחיידקים לחדור לתוכה, להתרבות ולשחרר אנדוטוקסינים ואקסוטוקסינים הפוגעים באורגניזם ואף מאפשר נדידה של החיידקים לאברים אחרים באמצעות מערכת כלי הדם והלימפה
בעל חיים יכול להיות פונדקאי של תולעת, כאשר היא מקבלת ממנו חומרי הזנה ומקלט, ולרוב פוגעת בו.
בעל חיים יכול להיות פונדקאי גם לחיידקים החיים במעיו, החיידקים מצידם מקבלים מקלט וחומרי הזנה, ומפרישים חומרי עיכול. הפונדקאי, מצידו, מאבד כמות קטנה של חומרי הזנה, אבל יכול לעשות שימוש בתוצרי הפירוק של החיידקים. לשותפות זו קוראים אנדוסימביוזה.
ראו גם

טפילות
מאגר (אפידמיולוגיה)
וקטור (ביולוגיה)
זואונוסיס
רחוב טברסקאיה

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  טבר 
 אורך:  1.6 ק"מ 
 מיקום
 עיר:  מוסקבה
 רובע:  טברסקוי
 קואורדינטות:  55°45′50″N 37°36′23″E﻿ / ﻿55.763888888889°N 37.606388888889°E﻿ / 55.763888888889; 37.606388888889
 he
 
רחוב טברסקאיה (ברוסית: Тверска́я у́лица) הוא הרחוב הראשי של העיר מוסקבה, בירת רוסיה.
היסטורית, שימש הרחוב כדרך עליה נסעו קיסרי רוסיה מפטרבורג אל הקרמלין, כאשר הדרך הייתה עוברת בעיר טבר, על שמה קרוי הרחוב. בשנות ה-30, בתקופה הסובייטית, הורחב הרחוב במבצע הנדסי מורכב ומרבית הבניינים ההיסטוריים הוזזו למקומם הנוכחי, אחרים נהרסו ובמקומם נבנו בתים בסגנון סטאליניסטי, אשר מאפיין את הרחוב של היום. בשנים האחרונות נבנו ברחוב מספר בניינים, אך הקו האדריכלי של הרחוב וסגנונו נשמר. כמעט כל בניין ברחוב בעל חשיבות היסטורית ועליו תלוי לוח המציג אישים חשובים אשר התגוררו בו. בקרבת הקרמלין שוכן בניין המלון "נציונל" – מלון מפורסם עוד מהימים שלפני המהפכה, מלון ריץ-קרלטון הסמוך לו הוא בניין נובורישי, המייצג כבר את התקופה העכשווית ונחשב לאחד המלונות היקרים בעולם, בניין הטלגרף בהמשך הרחוב מייצג את המעבר מאדריכלות המודרנית לקונסטרוקטיביזם המאפיין את שנות ה-20 של המאה ה-20. ברחוב נמצא גם בניין העירייה, עוד מבנה בעל משמעות חשובה לתושבי העיר, כאשר מול בניין העירייה בכיכר טברסקאיה פלושאד ניצב פסלו של יורי דולגורוקי – הנסיך הרוסי מהמאה ה-12, הנחשב למייסד העיר מוסקבה.
רחוב טברסקאיה נחשב לאחד הרחובות היקרים ביותר בעולם, החנויות, המסעדות והמשרדים השוכנים במקום מהווים סמל סטטוס ל"מעמד הגבוה". הרחוב גם משמש כציר מרכזי באירועי החג של העיר. הרחוב נסגר לתנועה בחגים החשובים, אשר הופך אותו למדרחוב. גם מצעדי יום הניצחון עוברים בטברסאיה, הכולל את נסיעתם של כלי נשק וטנקים של הצבא הרוסי.
הרחוב מצטלב עם סמטת סטולשניקוב, בה ממוקמים בוטיקים רבים.
גלריה

מלון נשיונל
מלון ריץ-קרלטון
מריוט גרנד הוטל
מלון אינטרקונטיננטל
תיאטרון הדרמה ע"ש ירמולובה (אנ')
אולם קונצרטים ע"ש פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי (רו')
המוזיאון הממלכתי המרכזי להיסטוריה העכשווית של רוסיה (רו')
בניין משרד המדע וההשכלה הגבוהה של רוסיה
בניין הטלגרף המרכזי (רו')
בית עיריית מוסקבה
הערות שוליים

↑  Tverskaya street revitalization, West8.com, 2016
↑  Tverskaya street, Bridge to Moscow.com
↑  Cathy Packe, Street of Fame, The Independent, November 13, 1999
↑  Tverskaya Street Moscow, Kremlin Tour.com, March 18, 2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוכבד קאשי

| --- | --- |

יוכבד קאשי במדי צה"ל עם אות הצנחן
 לידה:  1929 משהד, איראן 
 פטירה:  3 בנובמבר 2022 (בגיל 93 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
צנחנים מעל אצטדיון רמת גן במפגן הנעילה של המכביה השלישית - יוכבד קאשי לקחה חלק במפגן הצניחה
יוכבד קאשי (1929 – 3 בנובמבר 2022) הייתה מפקדת יחידת מקפלות המצנחים, והייתה האישה הראשונה יחד עם מנוחה פידל שעברה קורס צניחה צבאית של צה"ל.
ביוגרפיה

יוכבד קאשי נולדה במשהד, איראן. הוריה עברו מרוסיה לאיראן לפני שנולדה והשתקעו בעיר משהד.
ב-1932, כשהיא בת 3, המשפחה עלתה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
בשנת 1946 הצטרפה יוכבד לארגון ההגנה, שובצה ליחידה של קשרים-רצים, והשתתפה בהגנת שכונת התקווה בחלקה המוקדם של מלחמת העצמאות.
ביוגרפיה > שירות בצה"ל

במאי 1948 התגייסה לחיל נשים בצה"ל, ושירתה כמ"כ ומדריכה בבסיס האימונים של חיל הנשים. בשנת 1949 סיימה קורס קצינות ועברה לאזור הדרום. שם שרתה בתפקיד קצינה במפקדת פיקוד הדרום בבאר שבע.
ב-1950 הוצבה בבית הספר לצניחה, אז בבה"ד 8, בבסיס תל נוף. שם פיקדה על יחידת מקפלות המצנחים.
קאשי ביקשה להשתתף בקורס צניחה, אך נדחתה על רקע מגדרי. מפקדת חיל הנשים באותה תקופה, אל"ם שושנה ורנר, טענה שהצנחנות הוא מקצוע גברי, ואינו מתאים לנשים וסירבה לתת את אישורה. רופא הצנחנים טען שהשתתפות בצניחות עלולה לגרום נזקים לגוף האישה, שימנעו ממנה בעתיד את האפשרות להיכנס להיריון וללדת. קאשי התעקשה ולבסוף הצליחה, בעזרת דוגמאות של צנחניות מארצות אחרות, לשכנע את יהודה הררי, המקים והמפקד של בית הספר לצניחה. הררי השיג אישור להשתתפותה של קאשי בקורס צניחה, אך האישור הותנה בכך שהיא לא תהיה הצנחנית היחידה. חיילת בעלת כושר מעולה בשם מנוחה פידל, בת  מושב חגלה, התנדבה להצטרף לקורס ושתי הנשים עברו אותו בהצלחה, כולל חמש צניחות המקנות זכות ל"אות הצנחן".
שתי הצנחניות השתתפו בצניחת הראווה באצטדיון רמת גן, בטקס הסיום של המכביה השלישית. קאשי המשיכה לבצע צניחות והגיעה ל-12 צניחות, שהקנו לה את כנפי הצניחה. תצלומה של קאשי הופיע בכרזה של יום העצמאות בשנת 1951, והתנוסס גם על שער השבועון במחנה.
קאשי השתחררה מהשירות הצבאי ב-1952 בדרגת סגן משנה.
חיים אישיים

לאחר שחרורה מצה"ל נישאה לצייר צבי מילשטיין. מילשטיין קיבל ב-1956 מלגת לימודים בצרפת, והזוג עבר לגור שם. קאשי לימדה אמנות פלסטית באוניברסיטה בפריז.
בשנת 2020 התאלמנה קאשי, ובשנותיה האחרונות התגוררה בבית אבות בנורמנדי.
יוכבד קאשי הייתה אחותה הבוגרת של הזמרת עליזה קשי.
הערות שוליים

↑  הלכה לעולמה הצנחנית הראשונה בצה"ל: "דוגמה למופת וחלוציות פורצת דרך", באתר ynet, 3 בנובמבר 2022
↑   עופר אדרת, מנוחה קוטיק, אחת משתי הצנחניות הראשונות בצה"ל, נחשפת בגיל 90, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2022
↑  על פי עדות מאיר קאשי בתוכנית "שבת עולמית" בנושא שכונת התקווה, בעריכת יצחק נוי, ששודרה ב"כאן רשת ב'" ב-2019 ובשידור חוזר ב-15 באוקטובר 2022,
↑  עדות קצינת התחבורה, הארץ, 23 בפברואר 1950
פרשת המכונית וסימני הצמיגים במשפט הרצח של הנערה הבידואית, על המשמר, 23 בפברואר 1950
↑  ברוח אמיצה, "העולם הזה", גיליון 683 מ-30 בנובמבר 1950, עמוד 14
משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה

| --- | --- |
הלוגו של משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה
 מידע כללי
 תחום שיפוט:  ישראל ישראל
 תאריך הקמה:  1 ביוני 2020
 תאריך פירוק:  3 באוגוסט 2021
 ממשלה:   ממשלת ישראל
 
משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה היה משרד ממשלתי ישראלי אשר אמון על השכלה גבוהה והשכלה משלימה. המשרד הוקם עם תחילת כהונתה של ממשלת ישראל השלושים וחמש, והוא הורכב מיחידות שהועברו אליו ממשרד החינוך. המשרד בוטל על ידי ממשלת ישראל השלושים ושש.
היסטוריה

עד שנת 2020 היה משרד החינוך אמון על ההשכלה הגבוהה וההשכלה המשלימה. ב-14 במאי 2020, בצל חלוקת התיקים בין המפלגות בממשלת ישראל השלושים וחמש, פורסם כי ימונה שר נפרד להשכלה הגבוהה וכי זאב אלקין יכהן בתפקיד. ובמקביל במשרד משאבי המים, אשר פוצל ממשרד האנרגיה. ב-31 במאי אושרה הקמת המשרד בהחלטת הממשלה.
רעיון פיצול מערך ההשכלה הגבוהה ממשרד החינוך עלה לראשונה על ידי שר החינוך לשעבר שי פירון שאמר בין היתר כי "שר החינוך לא יכול להיות אחראי על עולם ההשכלה הגבוהה. אין לו זמן לזה!".
מנגד, ההחלטה להקמת משרד ממשלתי להשכלה גבוהה ספגה ביקורת בטענה ש"האופי האימפריאליסטי" של משרד בראשות שר עלול לחדור עמוק "לחייהם הפנימיים של המוסדות".
ביולי 2021 החליטה ממשלת ישראל השלושים ושש לבטל את המשרד ולהחזיר את סמכויותיו למשרד החינוך; מהלך אשר הושלם עם אישור הכנסת ב־3 באוגוסט.
תקציב

נכון לשנת 2020, תקציב ההשכלה הגבוהה גולם בתוך תקציב משרד החינוך. למשרד לענייני השכלה גבוהה, מתוקף היותו משרד עצמאי, תקציב של כ-11 מיליארד שקל.
יחידות וסוכנויות ביצוע שהיו כפופות למשרד

המועצה להשכלה גבוהה
החברה למתנ"סים
יד ושם
יחידות שהועברו ממשרד החינוך:
אגף חינוך מבוגרים
אגף תרבות יהודית
מינהל חברה ונוער (ללא היחידות שקשורות לחינוך הפורמלי)
אגף קשרי חוץ ואונסק"ו
הערכת תארים אקדמיים מחו"ל
אישור קיום קורסים לגמול השתלמות
תמיכה בפיתוח, שיפוצים ורכישת ציוד באכסניות נוער; תמיכה בפיתוח, שיפוצים ורכישת ציוד במרכזי הדרכה, טבע וסביבה.
שרי המשרד

| מספר | תמונה | שם (תקופת חיים) | סיעה | תחילת הכהונה | סיום כהונה | ממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | זאב אלקין (1971-) | הליכוד | 1 ביוני 2020 | 27 בדצמבר 2020 | ממשלת ישראל השלושים וחמש |
| מ"מ |  | יואב גלנט (1958-) | הליכוד | 8 בינואר 2021 | 8 באפריל 2021 | ממשלת ישראל השלושים וחמש |
| 2 |  | יואב גלנט (1958-) | הליכוד | 3 במאי 2021 | 13 ביוני 2021 | ממשלת ישראל השלושים וחמש |
| 3 |  | יפעת שאשא-ביטון (1973-) | תקווה חדשה | 13 ביוני 2021 | 3 באוגוסט 2021 | ממשלת ישראל השלושים ושש |
מנכ"לי משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה

| מספר | תמונה | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | מרדכי בניטה | 14 ביוני 2020 | 3 באוגוסט 2021 |
הערות שוליים

↑  דפנה ליאל עמית סגל, ‏גלנט שר החינוך, ברקת נותר ללא תפקיד, באתר ‏מאקו‏, 17 במאי 2020
↑  מורן אזולאי, משרדים מומצאים חדשים: אלקין - השר להשכלה גבוהה ולמשאבי המים, באתר ynet, 17 במאי 2020
↑  שר ברוטציה: אלו התפקידים החדשים של זאב אלקין, באתר "סרוגים", 17 במאי 2020
↑  יאיר אוריאל, זאב אלקין יהיה השר להשכלה גבוהה ומשאבי המים, באתר ערוץ 20, 17 במאי 2020
↑  הקמת משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה ותיקון החלטות ממשלה, משרד ראש הממשלה, 31 במאי 2020
1 2  הלל ביטון - רוזן, צו השעה – שר לענייני השכלה גבוהה – דעה, באתר ערוץ 20, ‏14/05/20
↑   עמי וולנסקי, ישראל הראל, הנה 5 טעויות שלך, באתר הארץ, 6 ביולי 2020
↑  הממשלה אישרה ביטול חמישה משרדים, בעיתון מקור ראשון, 19 ביולי 2021
↑  הודעה על העברת שטחי פעולה ממשרד למשרד, ילקוט הפרסומים 8923, 17 ביוני 2020
| משרדי ממשלת ישראל |
| --- | --- | --- |
| משרדים נוכחיים | משרד ראש הממשלה • משרד האוצר • משרד האנרגיה והתשתיות • משרד הביטחון • המשרד לביטחון לאומי • משרד הבינוי והשיכון • משרד הבריאות • המשרד להגנת הסביבה • משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות • משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה • משרד החוץ • משרד החינוך • משרד החקלאות וביטחון המזון • משרד ירושלים ומסורת ישראל • משרד הכלכלה והתעשייה •  משרד המורשת • משרד המשפטים • משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי • המשרד לעניינים אסטרטגיים • משרד העבודה • משרד העלייה והקליטה • משרד הפנים • משרד הרווחה והביטחון החברתי • המשרד לשוויון חברתי וקידום מעמד האישה • המשרד לשירותי דת • המשרד לשיתוף פעולה אזורי • משרד התחבורה והבטיחות בדרכים • משרד התיירות • משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות • משרד התקשורת • משרד התרבות והספורט |  |
| משרדים בעבר | המשרד להגנת העורף • המשרד לחיזוק וקידום קהילתי • המשרד לקידום מעמד האישה • משרד האספקה והקיצוב • משרד הדיגיטל הלאומי • משרד ההסברה • משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה • משרד החינוך, התרבות והספורט • משרד הכלכלה והתכנון • משרד המדע, התרבות והספורט • משרד המודיעין • משרד המיעוטים • משרד הפיתוח • משרד משאבי המים •  משרד ראש הממשלה החלופי |  |
בריאן מלרוני

מרטין בריאן מלרוני (באנגלית: Martin Brian Mulroney; ‏20 במרץ 1939 –  29 בפברואר 2024) היה פוליטיקאי קנדי אשר כיהן כראש הממשלה ה-18 של קנדה מ-17 בספטמבר 1984 עד 25 ביוני 1993.
ביוגרפיה

בריאן מלרוני נולד בביי-קומו שבקוויבק. למד משפטים באוניברסיטת לאוול ועבד כעורך דין. היה בין הפעילים במחנה המתנגדים להיפרדות מקנדה במשאל העם שנערך בקוויבק בנושא זה בשנת 1980. בשנת 1983 זכה בהתמודדות על ראשות המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית מול ג'ו קלארק. בבחירות שהתקיימו בשנת 1984 ניצחה המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית בראשו ברוב גדול ומלרוני הושבע לראש הממשלה השמונה-עשר של קנדה.
פעולותיו כראש ממשלה

במרכז פעילותו של מלרוני כראש ממשלה עמדה שאיפתו להידוק היחסים בין קנדה לבין ארצות הברית. לאחר היבחרו לתפקיד נפגש מלרוני עם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, והשניים סיכמו להתחיל בניסוח הסכם סחר חופשי בין המדינות. ביוני 1987 נוסח הסכם מיץ'-לייק שנועד לאפשר את הסכמתה של קוויבק לחוקה. בינואר 1988 חתמו קנדה וארצות הברית על הסכם הסחר החופשי ביניהם.
בפברואר 1985 הורה מלרוני על הקמת ועדת דשיין, על-מנת לחקור את נוכחותם של פושעי מלחמה נאצים בקנדה, לאחר שחבר פרלמנט טען כי ייתכן והרופא הנאצי יוזף מנגלה, שוהה במדינה, טענה שהתגלתה כשגויה.
בנובמבר 1988 זכו השמרנים-פרוגרסיבים שוב בבחירות, ומלרוני החל את תקופת הכהונה השנייה שלו בתפקיד. בתחילת הכהונה יזם מלרוני מס קנייה חדש, GST, שעורר מחלוקת. בדצמבר 1992 הצטרפה מקסיקו להסכם הסחר החופשי והוקם גוש הסחר החופשי של צפון אמריקה. ביוני 1993, לנוכח המיתון הכלכלי שפקד את קנדה באותה תקופה, החליט מלרוני לפנות את מקומו כראש ממשלה לקראת הבחירות המתקרבות. קים קמפבל החליפה אותו בתפקיד ומספר חודשים אחר כך הובסו השמרנים-פרוגרסיבים בבחירות והמפלגה הליברלית עלתה לשלטון.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה החל לעסוק בייעוץ עסקי לחברות בינלאומיות. הוא כיהן בדירקטוריונים של חברות רבות, בהן חברת הכרייה הקנדית "Barrick Gold", חברת התקשורת "Québecor", חברת המזון האמריקאית "Archer Daniels Midland", וחברת התקשורת "אמריקה און ליין".
ב-1998 קיבל את עיטור מסדר קנדה, אות הכבוד הגבוה ביותר הניתן בקנדה. היה נשוי למילה, ילידת סרביה ולו ארבעה ילדים וביניהם מגיש הטלוויזיה בן מלרוני.
הוקרה

1984 - איש השנה של התקשורת הקנדית
6 במאי 1998 -  חבר במסדר קנדה
2002 - עיטור המסדר הלאומי של קוויבק בדרגת קצין
2018 - היכל התהילה של טרי פוקס
2016 - אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת מפקד
מדליית יובל הזהב של המלכה אליזבת השנייה
עיטור מסדר ידידי אוליבר טמבו
עיטור מסדר השמש העולה, דרגה ראשונה
עיטור מסדר הנסיך יארוסלאב הנבון, דרגה 1
January 13th commemorative medal
מדליית יובל היהלום של המלכה אליזבת השנייה
2023 - פרס תאודור הרצל של הקונגרס היהודי העולמי
הערות שוליים

↑  באתר הקונגרס היהודי העולמי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007525160105171  PLWABN: 9811738655205606  BIBSYS: 90761571  BnF: cb12456553k (data)  CiNii: DA07197322  GND: 118960741  ISNI: 0000 0001 2103 614X  LCCN: n83236044  MusicBrainz: 7de0d870-1956-4b53-84d8-eaf05f5dea6e  NKC: jx20120820004  NTA: 167967991  SNAC: w6dv5pvj  SUDOC: 033727481  VIAF: 106470711   WorldCat (עם VIAF): 106470711 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא קנדה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ז'ירונה (כדורגל)

מועדון הכדורגל ז'ירונה (בקטלאנית: Girona Fútbol Club, ובקיצור Girona FC) היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר ז'ירונה שבקטלוניה. הקבוצה נוסדה ב-23 ביולי 1930, ומשחקת בלה ליגה. אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון מונטיליבי שבז'ירונה, המכיל 14,624 מושבים.
בסוף עונת 2008/2007 הקבוצה עלתה מהליגה השלישית לליגה הספרדית השנייה, לאחר 49 שנות היעדרות. בסוף עונת 2016/17 עלתה לראשונה בתולדותיה ללה ליגה.
לז'ירונה ישנה קבוצת מילואים, הנקראת ז'ירונה ב', המשחקת בליגה הקטלאנית הראשונה (חמישית ברמתה בספרד).