stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוטורנט
פעילות זדונית של התוכנה

בשנת 2010, משתמשים שהתקינו את התוכנה או שדרגו אותה לגרסה 2.2, החלו לדווח כי סרגל הכלים של קונדואיט, הנחשב לחוטף דפדפנים(אנ') וכן לנוזקה בכלל, הותקן במחשבם ללא ידיעתם. באוגוסט 2012, החלה התוכנה להציג פרסומות בגרסה החינמית של יוטורנט. במרץ 2015, החלה התוכנה להתקין באופן אוטומטי כורה ביטקוין בשם Epic Scale וליצור בכך עומס על משאבי המערכת ובכללם מעבד המחשב והכרטיס הגרפי. בנוסף, משתמשים טוענים שהתוכנה כבדה מאוד, הן על משאבי המערכת והן בדיסק הקשיח, ביחס למה שהיא הייתה בתחילת דרכה.
הערות שוליים

1 2  "Leave uTorrent Behind And Try These Other Torrent Clients". Lifehacker Australia (באנגלית). 2015-03-07. נבדק ב-2018-02-05.
↑  Ernesto, ‏BitTorrent Inc Buys uTorrent, באתר TorrentFreak
↑  "uTorrent Browser Toolbar Mystery Causes Confusion - TorrentFreak". TorrentFreak (באנגלית אמריקאית). 2010-12-18. נבדק ב-2017-06-03.
↑  "uTorrent Updates Software to Include Ads". PCMAG (באנגלית). נבדק ב-2017-06-03.
↑  Russell Brandom, uTorrent's latest update installs a cryptocurrency miner, The Verge, ‏2015-03-06
↑  Popular torrent client can steal your CPU cycles to mine bitcoins, Engadget
↑  "uTorrent Quietly Installs Cryptocurrency Miner, Users Complain - TorrentFreak". TorrentFreak (באנגלית אמריקאית). 2015-03-06. נבדק ב-2017-06-03.
יהדות מקסיקו

בול מקסיקני מ-2005: "100 שנה לנוכחות היהודית במקסיקו"
יהדות מקסיקו היא הקהילה היהודית השלישית בגודלה באמריקה הלטינית (אחרי יהדות ארגנטינה ויהדות ברזיל), ותחילתה במאה ה-16 באזור מדינת מקסיקו של היום.
היסטוריה

היהודים הראשונים הגיעו למקסיקו מספרד יחד עם הקונקיסטאדור הרנן קורטס ב-1519, ויהודים נוספים המשיכו להגר למלכות המשנה של ספרד החדשה במאה ה-16 כאנוסים. עוד לפני יסוד האינקוויזיציה בספרד החדשה נרדפו בה האנוסים, כמו למשל שניים מקבוצת קורטס (ארננדו אלונסו וגונסאלס דה מורלס) שנאשמו כתומכי היהדות ("Judaizantes") ונשרפו חיים באוטו דה פה ב-1528. האינקוויזיציה, שנוסדה ב-4 בנובמבר 1571, רדפה את האנוסים עד לביטולה עם הכרזת עצמאותה של מקסיקו ב-1821. אחרי מלחמת העצמאות קבעה הממשלה החדשה את הנצרות הקתולית כדת הרשמית והיחידה של המדינה.
לאחר 300 שנות רדיפות ומגבלות, במחצית המאה ה-19 היו רוב תושבי מקסיקו שמוצאם אנוסי בשלבים מתקדמים של התבוללות, כאשר מעטים מהם ממשיכים לקיים מנהגים יהודיים מסוימים כגון הדלקת נרות בערב שבת, מנוחה בשבת, תפילה לאל והימנעות מאכילת חזיר. בשנים 1825–1860 הגיעו למקסיקו, במספרים קטנים, יהודים מגרמניה ומארצות ממזרח אירופה. ב-4 בדצמבר 1860 חתם נשיא המדינה הליברלי בניטו חוארס על חוק "חופש הדת", ולראשונה היו כל הדתות לחוקיות במדינה. רק שנה אחת לאחר מכן שכרו היהודים מאירופה לראשונה אולם במקסיקו סיטי לתפילה ציבורית לימים הנוראים.
בין השנים 1864 ו-1867 שלטה צרפת במקסיקו, ובתקופה זו היגרו למקסיקו יהודים מצרפת, בלגיה ואוסטריה.
בשנת 1880 נסע ברוך בוֹניפַסיוֹ לאַוּרֶאַנוֹ נאוֹיַר ברחבי מקסיקו והזמין את כל צאצאי האנוסים להתארגן כקהילה. הוא הצליח במטרתו, וב-1920 נוסדה "קהילת קהל קדוש בני אלוהים" בעיירה ונטה פרייטה במדינת אידלגו וכן בעיר הבירה מקסיקו סיטי. כיום הם ידועים כ"יהודים אינדיאנים", אף שהרבנות אינה מכירה בהם כיהודים מסיבות הלכתיות. חלקם בחרו להתגייר מרצונם.
במחצית השנייה של המאה ה-19 סבלה מקסיקו מחוסר יציבות פוליטית, ביטחונית וכלכלית, ולכן לא הייתה יעד אטרקטיבי להגירת יהודים. שלטונו של הדיקטטור פורפיריו דיאס ברבע האחרון של המאה ה-19 הביא יציבות למדינה, ורק אז החלו יהודי העולם להתייחס לרעיון של התיישבות במקסיקו. דיאס גם הזמין בנקאים יהודים מאירופה לבחון אפשרויות כלכליות במקסיקו. ב-1899 החלו להגיע יהודים סורים ראשונים להתיישב במקסיקו, וכעבור שנים אחדות, בשנת 1909, הגיע גל גדול ומשמעותי של יהודים מהעיר חלב שהקימו קהילה במקסיקו סיטי.
בתחילת המאה ה-20 החלה האימפריה העות'מאנית לדעוך, וכתוצאה היגרו יהודים מטורקיה למקסיקו בין השנים 1911–1913. בתקופה זו החלו גם יהודים רבים ממזרח אירופה ומרכזה להגיע למקסיקו, ובכך הגדילו בהרבה את החלק האשכנזי של הקהילה שהייתה עד אותה עת ספרדית כמעט לגמרי.
הארגון הקהילתי הראשון, "התאחדות הר סיני" (Sociedad de Beneficiencia Monte Sinai), נוסד ב-1908 על ידי עשרים יהודים מכל רקע. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמו הקהילות הראשונות במדינה, כולן במקסיקו סיטי. הן נוסדו כמוסדות נפרדים (אשכנזי/ספרדי), וכיום הן ממשיכות בחלוקה זו.
בשנת 1927 נוסד בית הספר היהודי הראשון, ובאותה שנה פורסם העיתון הראשון ביידיש ("מעקסיקאנער אידישן לעבן"). ב-1928 נוסד בית הקברות האשכנזי הראשון.
אחרי מלחמת העולם השנייה הגיעו למקסיקו פליטים יהודים מאירופה. גלי ההגירה הגדילו את מספר היהודים במדינה. מכ-1,000 יהודים במקסיקו בשנת 1900 (מפקד תושבים ממשלתי מציין רק 134 יהודים), היו בשנת 1930 כ-20,000 יהודים וב-1970 כ-30,000.
מאז הקמת מדינת ישראל, עלו אליה כ-5,000 יהודים מקסיקנים.
יהדות מקסיקו כיום

כיום יש במקסיקו כ-50,000 יהודים, רובם מתרכזים בעיר הבירה מקסיקו סיטי וכן ישנן קהילות בפואבלה וקוארנבקה (כ-300 משפחות), גוודלחרה (כ-200 משפחות), מונטריי (כ-200 משפחות), טיחואנה (כ-60 משפחות), קנקון (כ-40 משפחות), קוזומל (כ-40 משפחות), פלאיה דל כרמן (כ-20 משפחות) ואיסלה מוחארס (כ-15 משפחות).
הקהילה במקסיקו מאורגנת מאוד, אך הספרדים והאשכנזים נפרדים לגמרי: לכל קהילה בתי כנסת ובתי ספר משלה. אף על פי כן, קיימים מוסדות משותפים לשתי הקהילות, כגון מרכז הספורט "סה דה אי" (CDI - Centro Deportivo Israelita) שנוסד ב-1950 ונחשב כיום למוסד הספורטיבי-חברתי הגדול ביותר בקרב יהדות התפוצות. גם הספרדים מחולקים לשלוש קהילות: יהודי טורקיה, יוצאי דמשק, וצאצאי יהודי ארם צובא. מאז 1942 פועל ה"וועד המרכזי של הקהילה היהודי של מקסיקו" (Comité Central de la Comunidad Judía de México) כנציגן הרשמי של שתי הקהילות מול השלטונות, והוא עוסק גם בעניינים הנוגעים בביטחון היהודים.
במקסיקו סיטי יש כיום למעלה מ-20 בתי כנסת, כולם אורתודוקסים למעט שניים קונסרבטיבים. אוכל כשר זמין לקנייה במקסיקו סיטי, וישנן גם כמה מסעדות כשרות. ישנן שלוש ישיבות וכמה "כוללים" ללימוד תורה בערבים למבוגרים.
במקסיקו סיטי 15 בתי ספר יהודים, שבהם לומדים כ-85% מילדי הקהילה. כמו כן פועלות כ-10 תנועות נוער יהודיות, מרביתן בגישה ציונית. קיימת גם ה"אוניברסיטה אבראיקה" להכשרת מורים יהודים. כעשרה כתבי עת יהודיים יוצאים לאור באופן קבוע.
משנת 1949 קיים בית זקנים "א.ש.ל." בעיר קוארנבקה.
ב-1975 הצביעה מקסיקו בעד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שקבעה כי "ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית". ב-1976 ביקר במקסיקו שר החוץ של ישראל, יגאל אלון, ובמפגשים עמו הקפידו מנהיגי הקהילה היהודית לענוד את הכיתוב "We are Zionists" ("אנחנו ציונים").
האנטישמיות במקסיקו כיום קיימת במינון נמוך יחסית. בחגיגות הפסחא בכמה עיירות, במסיבות צליבה חיים, עוד אפשר לשמוע קריאות של "מוות ל'חודַס'!", "מוות ליהודים!", והממשלה רואה את התופעה כמנהג ותיק וחסר משמעות מעשית. בעיר הבירה של מקסיקו גברו בשנים האחרונות תקריות אנטישמיות על רקע המצב הכלכלי הרע במקסיקו והמצב הפוליטי במזרח התיכון.
מבחינת נישואי תערובת, קהילת מקסיקו נחשבת כאחת מהקהילות ה"חזקות" ביותר בעולם (יחד עם דרום אפריקה, אוסטרליה, וקנדה) עם פחות מ-3% התבוללות (להשוואה: רוסיה - 80%, ארצות הברית - 50%).
יהודים מקסיקנים בולטים

יעקב אביגדור (1896–1967), רב וסופר יליד פולין, כיהן שנים רבות כרב הקהילה.
ארנולד בלקין (1930 - 1992), צייר יליד קנדה, (היגר למקסיקו כשהוא בן 18).
אילנה ברגר (נולדה ב-1965), אלופת ישראל לשעבר בטניס (עלתה לישראל ב-1977).
הרב אברהם מרדכי הרשברג, הרב הראשי למקסיקו.
אריה דולצ'ין (1913–1989) שר בלי תיק בממשלת ישראל 1969-1970 ויו"ר הסוכנות היהודית 1978-1986, יליד מינסק (היגר למקסיקו כשהוא בן 13, ועלה לישראל ב-1956).
כקובו זבלודובסקי (2015-1928) עיתונאי ושדרן, יליד מקסיקו.
עמנואל לובצקי (נולד ב-1964) צלם קולנוע, יליד מקסיקו.
מרקוס מושינסקי (1921–2009) פיזיקאי יליד אוקראינה, היגר למקסיקו כשהוא בן 3.
טוביה מייזל (1897–1985), מחנך יידיש, מייסד בתי ספר, מייסד הפסטיבל הבינלאומי למוזיקת יידיש (1961) ומייסד המוזאון היהודי במקסיקו, יליד רוסיה (היגר למקסיקו כשהוא בן 29).
משה סבא (1963–2010) איש עסקים ונדבן, יליד מקסיקו.
אליאס סוראסקי (1899–1986) איש עסקים ונדבן, יליד ביאליסטוק (היגר למקסיקו כשהוא בן 17).
אילן סטבנס (נולד ב-1961) סופר יליד מקסיקו.
שמשון פלדמן (1909–1993) ראש הקהילה, יליד אוקראינה (היגר למקסיקו כשהוא בן 15).
הצייר הנודע דייגו ריברה נהג לומר שהוא מצאצאי יהודים, וב-1935 כתב: "היהדות שלי היא האלמנט העיקר בחיי והמנוע לכל עבודתי". אשתו הציירת פרידה קאלו קאלו טענה כי אביה ממוצא יהודי-גרמני שהיגר למקסיקו, אך אין עדות לכך.
קלאודיה שיינבאום (נולדה ב-1962) ראש העיר של מקסיקו סיטי לשעבר, ונשיאת מקסיקו מאוקטובר 2024.
ראו גם

יחסי ישראל–מקסיקו
לקריאה נוספת

Krause Corinne. The Jews in Mexico. University of Pittsburgh, 1970
Liebman S. B. Hernando Alonzo. The First Jew in the North American Continent. Journal of Inter American Studies, V, April 1963
Fechas Importantes en la Historia de los Judíos en México. Publicaciones Tribuna Israelita de México. México, 1999.
הערות שוליים

↑  קרול קוק, ונטה פרייטה, מקסיקו, מהפונדק השחור לכיפה השחורה, באתר הארץ, 20 בפברואר 2002
↑  אודי מנור, יגאל אלון – ביוגרפיה פוליטית, עמ' 368–369.
יחסי אורוגוואי–ישראל

| יחסי ישראל–אורוגוואי |
| --- | --- |
ישראל: אורוגוואי
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

ישראל: אורוגוואי
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 176,215
אוכלוסייה
9,961,867: 3,386,108
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 77,241
תמ"ג לנפש (בדולרים)
51,185: 22,811
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה
שגרירים
מיכל הרשקוביץ: 
יחסי אורוגוואי–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי לבין מדינת ישראל. בין שתי המדינות מתקיימים יחסים מלאים מאז ימיה הראשונים של מדינת ישראל, כשאורוגוואי הייתה מבין המדינות הראשונות בעולם שהכירו בה, ולראשונה באמריקה הלטינית.
לישראל יש שגרירות במונטווידאו, ולאורוגוואי יש שגרירות בהרצליה, ושתי קונסוליות כבוד בחיפה ובאשדוד. בין השנים 1954–1980, החזיקה אורוגוואי בשגרירותה הרשמית בישראל בבירה ירושלים. בשנת 2016 העבירה שגרירות ישראל במונטווידאו אספקת סיוע לנפגעי שיטפונות באורוגוואי, בהם נעקרו יותר מ-13,000 בני אדם מביתם.
יחסי מסחר

באורוגוואי פועלות כ-110 חברות ישראליות המייצאות למדינה. ישראל מייצאת לאורוגוואי בעיקר כימיקלים וזיקוקי נפט, מוצרי גומי ופלסטיק. בשנת 2020 עמד שיעור הייצוא של ישראל לאורוגוואי על 13.6 מיליון דולר, ואילו הייבוא, בעיקר בשר בקר ושמן סויה, עמד על 62 מיליון.
בשנת 1998 חתם נשיא אורוגוואי סנגינטי על שלושה חוזים לשיתוף פעולה עם ישראל, בנושאי ביטחון סוציאלי, השקעות וטיפול רפואי וטרינרי.
בשנת 2004 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין מכון היצוא הישראלי לאורוגוואי. ולפיו יהיו חילופי משלחות וקיום תערוכות בין המדינות, יינתן עידוד לאנשי עסקים ולמשקיעים להשקיע באורוגוואי ובישראל וכן יוגבר שיתוף הפעולה בין החברות משתי המדינות.
באוגוסט 2008 ערך נשיא אורוגוואי טאבארה ואסקס ביקור רשמי בישראל. במהלך ביקורו בארץ חתמו שתי האומות על הסכם לקידום מחקר ופיתוח תעשייתי.
בשנת 2010 חתמה ישראל על הסכם סחר חופשי עם מרקוסור, גוש מסחרי אזורי בדרום אמריקה הכולל את אורוגוואי.
ראו גם

יהדות אורוגוואי
עלייה מאמריקה הלטינית בשנות האלפיים
לקריאה נוספת

משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 132–135.
יהודי עם מטבעות

יהודי עם מטבעות (בפולנית: Żyd z pieniążkiem) הוא פסלון, ולעיתים תמונה, הקיים בפולין המודרנית. התמונה או הפסלון הם של אדם יהודי מבוגר הסופר מטבעות. תמונות אלה של היהודי הזקן עם המטבעות שכיחות  בפולין המודרנית, הן נמכרות בחנויות רבות ונחשבות בקרב הפולנים כקמע שמביא להצלחה פיננסית.
מאפיינים

יהודי עם מטבעות מציג לרוב אדם יהודי מבוגר, מזוקן, המבטא דמות סטריאוטיפית של היהודים שהם בעלי עושר רב, זקן, פאות, כיפה וקפוטה. יתר על כן, ניתן להבחין גם בתמונות שבהן נראה יהודי עם ספר חשבונות, כמו גם עם ארנק המלא בזהב, כשלצידו נר או מנורה, כאשר לעיתים התמונה ממוסגרת במסגרת זהב.
תמונה זו החלה לצבור פופולריות בתחילת המאה העשרים,  וכבר הפכה להיות חלק מהתרבות העממית הפולנית. התמונה, מייצגת דעות קדומות על יהודים, לפיהן היהודים מצליחים כלכלית ויש באמתחתם כסף רב.
ישנן אמונות טפלות שלפיהן צריך לתלות את התמונה במבואה או במסדרון, משמאל לדלת הראשית של הבית. אמונה טפלה נוספת, גורסת שיש להפוך את התמונה בשבת.
משמעות תרבותית

ערב מלחמת העולם השנייה (1939) מנתה יהדות פולין יותר מ-3 מיליון בני אדם, שהיוו קרוב ל-10% מכלל האוכלוסייה. דעות אנטישמיות היו נפוצות בקרב פולנים. בשואה נרצחו מרבית יהודי פולין, ורבים אחרים ברחו והיגרו מהמדינה במהלך המלחמה ובשנים שלאחריה. כיום מוערך מספרם של היהודים בפולין בעשרות אלפים לכל היותר, ושיעורם באוכלוסייה זניח; אך למרות זאת, אנטישמיות ודעות קדומות כלפי יהודים עודם קיימים כיום בזרם המרכזי ובקרב הכמורה.
על פי האנתרופולוגית יוהנה טוקרסקה-בקיר, התמונה של היהודי מהווה חלק מהתרבות העממית הפולנית. השילוב של יהודי וכסף מקושר לסטריאוטיפ האנטישמי המאשים את היהודים בניצול והונאה של הציבור הנוצרי. הדמות השלילית של היהודי המוצגת בתמונה הופכת, על פי אמונות תפלות, להיות מקור של "כוח" לבעליו, אם נוהגים בה כראוי (תלייה של התמונה במקום הנכון, הנחת מטבע על מסגרתה וכו').
פעולות אלה הן גם חלק מאמונה סלאבית המאמינה בכך שטיפול נכון בגמדים ושדים, יגרום לשגשוג, אך יכול גם להביא לאסון.
עצם קיומם של אמונות טפלות גורם לטיפוח הסטריאוטיפים השליליים, והתמונה של יהודי עם מטבעות היא חלק ממסורת אנטישמית שהביאה לדה-הומניזציה של הזהות היהודית.
ישנם אנתרופולוגים המקשרים את התמונה לאמונות הטפלות הקשורות לתקופת השואה, בה היהודים היו צריכים למסור את רכושם לפולנים כדי להסתתר מהנאצים.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  "Poland," Antisemitism Worldwide 2000/1, 194 ff; רומן פריסטר, פולין: האנטישמיות שמתחת לפני השטח, באתר הארץ, 20 בינואר 2010; רן דגוני, ‏סקר חדש: רמות אנטישמיות גבוהות ב-10 מדינות באירופה, באתר גלובס, 21 במרץ 2012.
יחסי אורוגוואי–לבנון

| יחסי אורוגוואי–לבנון |
| --- | --- |
אורוגוואי: לבנון


אורוגוואי: לבנון
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 10,400
אוכלוסייה
3,386,108: 5,816,885
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 17,937
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,811: 3,084
משטר
רפובליקה

יחסי אורוגוואי–לבנון הם יחסי החוץ בין אורוגוואי ולבנון. אורוגוואי הכירה בעצמאותה של לבנון ב-22 בנובמבר 1943. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-25 באוקטובר 1945.
שתי המדינות חברות ב-G77.
לבנונים באורוגוואי

המהגרים הלבנונים הראשונים לאורוגוואי הגיעו בשנות ה-60 של המאה ה-19. בשנת 1954 חיו באורוגוואי 15,000 איש ממוצא לבנוני. עד 2009 המספר גדל לכ-55,000. בשנת 1997 ציין דובר בית הנבחרים של אורוגוואי כי הפרלמנט המונה 99 מושבים מכיל שני חברים ממוצא לבנוני, כולל הוא עצמו.
יחסים דיפלומטיים

בשנת 1924 הקימה אורוגוואי קונסולית כבוד בביירות, וב-16 בנובמבר 1928 הפכה אותה לקונסוליה כללית של מדינת לבנון רבתי וסוריה. ב-25 באוקטובר 1945 ממשלת אורוגוואי הייתה אחת המדינות הראשונות שכוננה יחסים דיפלומטיים עם מדינת לבנון העצמאית החדשה, ושדרגה את משלחתה בביירות לשגרירות. בשנת 1954 ביקר נשיא לבנון כמיל שמעון באורוגוואי. ב-31 במאי 1954 חתם על ההסכם הראשון בין שתי המדינות במונטווידאו.
בשנים 1946–1963 יוצגה לבנון באורוגוואי על ידי קונסוליית כבוד במונטווידאו. משנת 1963 יוצגה לבנון באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה. בשנת 1971 הקימה לבנון שגרירות במונטווידאו.
בדצמבר 1999 ניהל זאפר אל-חסן, מזכ"ל משרד החוץ הלבנוני, שיחות דו-צדדיות עם סגן שר החוץ של אורוגוואי רוברטו רודריגס פיולי בנושא שיפור היחסים בין שתי המדינות בתחום המדיני, הכלכלי והתרבותי. פיולי ביקר בלבנון עם משלחת של אנשי עסקים ממוצא לבנוני. שני הנציגים חתמו על הסכם על שיתוף פעולה תרבותי.
קיימת מחלוקת באורוגוואי בנוגע ליחסים עם לבנון. חוליו מריה סנגינטי מפרטידו קולורדו, נשיא בשנים 1995–2000, אמר בראיון לאחר שאיבד את השלטון שאורוגוואי טעתה לתמוך בלבנון בסכסוכים עם ישראל בשל כישלונה של לבנון בלחימה בטרור.
במאי 2007 עיטר נשיא לבנון, אמיל לחוד, את שגריר אורוגוואי היוצא, ווס אלברטו רוביו, במסדר הארז הלאומי, בתודה על עבודתו הדיפלומטית. השגריר חנך מאוחר יותר את פסלו של חוסה חרוואסיו ארטיגס, משחרר אורוגוואי, המנציח כמעט 49 שנים של יחסים דיפלומטיים ללא הפרעה בין שתי המדינות. מאוחר יותר בשנת 2007 הפך חורחה לואיס ז'ור ארנולטי לשגריר החדש של אורוגוואי בלבנון.
לאחר בחירתה המפתיעה של ממשלה פרו מערבית בלבנון במהלך יוני 2009, בירכה אורוגוואי את הנשיא מישאל סולימאן, הממשלה החדשה ואנשי לבנון ואמרה כי הם מקווים שהתפתחויות האחרונות יאחדו אותם עם קשרים הדוקים מאוד.
באפריל 2011 ערך שר החוץ לואיס אלמגרו ביקור רשמי בלבנון ובמדינות אחרות במזרח התיכון.
סכסוכים בין לבנון לישראל

אורוגוואי תמכה בעקביות בלבנון בסכסוכים עם ישראל. במהלך מבצע ליטני, הפרלמנט של אורוגוואי היה היחיד בדרום אמריקה שקיבל החלטה בדרישה ליישם את החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 425 מ-1978, וקראה לישראל להסיג לאלתר את כוחותיה מלבנון. במהלך מלחמת לבנון השנייה נקלעו לסכסוך חמש משפחות אורוגוואיות ממוצא לבנוני, אך הן הצליחו להימלט מלבנון לסוריה. אורוגוואי תיאמה עם ונצואלה לפנות את אזרחיה. שר החוץ של אורוגוואי, ריינאלדו גרגאנו, הצהיר כי ישראל צריכה להפסיק את האש ולהתחיל בשיחות עם לבנון בפיקוח האו"ם.
נציגויות דיפלומטיות

לבנון מחזיקה באורוגוואי שגרירות במונטווידאו.
אורוגוואי מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות.
יחסי בולגריה–שווייץ

| יחסי בולגריה–שווייץ |
| --- | --- |
בולגריה: שווייץ


בולגריה: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
110,879: 41,277
אוכלוסייה
6,746,791: 8,933,409
תמ"ג (במיליוני דולרים)
101,584: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
15,057: 99,060
משטר
רפובליקה: רפובליקה קונפדרטיבית

שגריר בולגריה ראדי נאידנוב נפגש עם נשיאת שווייץ סימונטה סומרוגה, 2020
יחסי בולגריה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הבולגרית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה

שווייץ פתחה את הנציגות הראשונה שלה בבולגריה בשנת 1911 בסופיה ברמת קונסוליה, שנמצאה תחת אחריות השגרירות השווייצרית בטורקיה. בשנת 1945 שודרגה הקונסוליה לשגרירות.
במישור הבילטרלי, היחסים שבין שתי המדינות הם יחסים חמים והתחממו במיוחד במהלך שנות התשעים של המאה העשרים לאחר התפורות הגוש הסובייטי.
נציגויות דיפלומטיות

בולגריה מחזיקה בנציגות דיפלומטית בשווייץ בשגרירות בברן ושתי קונסוליות בלוגאנו וציריך.
שווייץ מיוצגת בבולגריה בשגרירות בסופיה.
שווייצרים בבולגריה

על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בבולגריה כשלוש מאות אזרחים שווייצרים.
יהודי קשטלו ברנקו

נוכחותם של יהודים בקשטלו ברנקו, עיר בפורטוגל, מוזכרת בתעודה שהוציא בשנת 1214 פדרו אלביטו, המגיסטר הגדול של מסדר הטמפלרים הטיל מיסים כבדים  על סוחרים בעיר.
היהודים חיו בשכונתם שנקראה Judiaria ז'ודיאריה שהתרכז בעיקר ברחוב  Rua d'Ega (רואה ד'אגה) וכמו כן ברחובות Rua Caquelé (רואה קאקלה),  (רואה מיזריקורדיה )Rua Misericordia, (רואה מורו) Rua Muro, הנמצאים כולם במרכז ההיסטורי העתיק של העיר של היום.
בערך ב-1361 המלך פדרו הראשון כפה על היהודים  לשכון ברובעי מגורים נפרדים. בקשטלו ברנקו קהילה מאורגנת כזאת המכונה "קומונה ז'ודאה" התקיימה בין השנים 1381–1496. החל משנת 
1473 המלך אפונסו החמישי הרשה ליהודים להרחיב שכונתם. 
משנת 1384-1385 נשארה תעודה שבו מנהיג מקומי בשם לופו ואשקש מונה כאחראי על תשלומי המיסים המוטלים על החוזים ועל ההכנסות של יהודי היישוב. בשנת 1393 תפקיד זה עבר לידי מפקד מצודת אובידוש.
שנות הגירוש וההתנצרות הכפויה

השנים 1496-1497 ציינו סוף נוכחות היהודים ככאלה בפורטוגל. בעקבות ההתנצרות הכפויה בכוח על ידי המלך מנואל הראשון נוצרו אוכלוסיות של אנוסים הקרויות  "נוצרים חדשים" שהיו כל הזמן חשודות בעיני הכנסייה כלא אמינות באמונתן הנוצרית. אכן חלק מ"הנוצרים החדשים" ניסו לשמור על המסורת היהודית בהסתר. רבים מה"נוצרים החדשים" שילמו ביוקר על זהותם המיוחדת, בגלל חשדות מבוססים או שקריים ששמרו על היהדות. הם נחקרו במרתפי האינקוויזיציה והועלו על המוקד. אנוסים רבים התגורר באזורים יותר הררים של הממלכה - בין ויניאש לקשטלו ברנקו, בבמה שההיסטוריון האנגלי יהודי לוסיין וולף כינה "מאראנוס לנד".
על מפה משנת 1509 בספרו של דוארטה ב'ארמש על מבצרי פורטוגל, השכונה שמרכזה הרואה ד'אגה הייתה צפופת אוכלוסין. לעומת זאת על מפה משנת 1762
הנמצאת באקדמיה הממלכתית להיסטוריה במדריד הרובע מופיע בצבע לבן, כלומר מדולדל מתושבים, בגלל היותו נחשב "אזור טמא" בעיני האינקוויזיציה.
אישים

בקשטלו ברנקו ובסביבה נולדו אישים לא מעטים שמוצאם היה יהודי. שלושה מהם היו מפורסמים יותר, שלושתם רופאים: ד"ר ז'ואו רודריגש דה קשטלו ברנקו, המכונה " אמטו לוזיטנו" (בשמו היהודי המקורי "חביב")  שגלה לספרד, לאיטליה, הולנד, ולבסוף לדלמטיה ולסלוניקי שם חזר לדת היהודית; פליפה רודריגש דה קשטלו ברנקו שגלה לאיטליה וחזר ליהדות, נודע  כאליהו  מונטאלטו (1567? - 1616),והיה לרופא אישי של המלכה מאריה דה מדיצ'י בצרפת, ואנטוניו נונש ריבירו סאנשש שהיה יליד פנאמאקור, יישוב בסביבת קשטלו ברנקו,  (1699 - 1783) ושימש כרופא בחצר הצארים בסנקט פטרבורג.
במאה ה-20

בשנות ה-1920 כמה ממשפחות האנוסים מקשטלו ברנקו כמו בכמה מקומות אחרים בפורטוגל חידשו את מגעיהם עם היהודים וחלקם חזרו ליהדות. בראש התנועה של חזרה ליהדות בקרב אנוסי פורטוגל עמד הקפטן ארתורו קרלוש באשטה בארוש (בן ראש) מפורטו שביקר בשנת 1929 את האנוסים המעטים בקשטלו ברנקו.
באותה שנה המנהל המחוזי בקשטלו ברנקו הכיר רשמית בקהילה היהודית הראשונה שקמה מחדש באזור - זו מן היישוב קוביליאו  Covilhã.
במוזיאון בקשטלו ברנקו נמצאה אבן עם כתובת בעברית מתוך בית הכנסת של העיר בלמונטה משנת 1297. כתובת זו עמדה לעבור למוזיאון היהודי בבלמונטה.
יחסי בוליביה–דנמרק

| יחסי בוליביה–דנמרק |
| --- | --- |
בוליביה: דנמרק


בוליביה: דנמרק
שטח (בקילומטר רבוע)
1,098,581: 43,094
אוכלוסייה
12,455,579: 5,983,727
תמ"ג (במיליוני דולרים)
45,850: 404,199
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,681: 67,550
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי בוליביה–דנמרק הם היחסים הדו-צדדיים בין בוליביה לדנמרק. בוליביה מוסמכת לדנמרק משגרירותה בברלין, גרמניה. דנמרק מוסמכת לבוליביה משגרירותה בבוגוטה, קולומביה.
היסטוריה

יחסים דיפלומטיים כוננו ב-28 בפברואר 1930. ב-9 בנובמבר 1931 נחתם אמנה מסחרית, לפיתוח נוסף של היחסים המסחריים בין בוליביה לדנמרק. בשנת 1974 נחתם הסכם על הלוואה דנית לבוליביה. בשנת 1977 נחתם הסכם נוסף על הלוואה לבוליביה. באוגוסט 2000 חתמו בוליביה ודנמרק על הסכם כרייה-סביבה, הסכם להפחתת ההשפעות הסביבתיות והחברתיות בכמה עיירות בבוליביה. דנמרק מסייעת לבוליביה בסכום של 1.54 מיליון דולר על פי ההסכם.
בשנת 2006, כשנשיא בוליביה, אוו מוראלס, הורה להלאים את משאבי הגז הבוליביאנים, איימה שרת הפיתוח הדנית אוללה טירנס, להפסיק את הסיוע, מכיוון שהיא אינה תואמת את סיוע הפיתוח הדני. בדצמבר 2009 ביקר נשיא בוליביה, אוו מוראלס, בדנמרק בוועידת האו"ם לשינוי האקלים לשנת 2009. לאחר הוועידה האשימה בוליביה את ארצות הברית ודנמרק בגין קיצוץ הסיוע לבוליביה בגלל התנגדותם להסכם קופנהגן. בשנת 2009, כאשר מוראלס ניסה לבטל איסור על קוקה באמנה של האו"ם בנושא סמים נרקוטיים, דנמרק עם כמה מדינות אחרות התנגדו לרעיון.
בוליביה נבחרה לתוכנית הסיוע של דנמרק בשנת 1994, מכיוון שבוליביה הייתה המדינה הענייה ביותר באמריקה הדרומית. דנמרק החלה לסייע לבוליביה בצורה סדירה. בגלל המצב הפוליטי בבוליביה, דנמרק השעתה את הסיוע בשנת 1980. בשנת 1993 התחדש שיתוף הפעולה. סיוע דני בפיתוח לבוליביה מתמקד בדמוקרטיה, זכויות אדם, חקלאות, חינוך וסביבה. בשנת 2005 קיצצה דנידה את הסיוע מ-200 מיליון ל-150 מיליון בגלל הבעיות החברתיות בבוליביה. בשנת 2010, לאחר 13 שנים של שיתוף פעולה, הסתיים הסיוע לאנשים המקומיים.
יחסי סחר

בשנת 2008 היצוא הדני לבוליביה הסתכם ב-51 מיליון קרונה דנית, והייצוא הבוליביאני הסתכם ב-6 מיליון קרונה דנית.
יהודייה (עבאסייה)

| --- | --- |

המסגד הגדול של עבאסייה, היום בית כנסת ביהוד
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  לוד
 נפה:  נפת יפו
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  20,540 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מבצע חמץ
 תאריך נטישה:  3 במאי 1948
 יישובים יורשים:  יהוד, סביון, מגשימים, גני תקוה וגני יהודה
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  5,650 (1945)
 קואורדינטות:  32°01′51″N 34°53′25″E﻿ / ﻿32.03083333°N 34.89027778°E﻿ / 32.03083333; 34.89027778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) יהודייה(למפת גוש דן רגילה) יהודייה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יהודייה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יהודייה  he יהודייהhe יהודייהמפת __ יהוד-מונוסון (in English: Yehud-Monosson) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ סביון (יישוב) (in English: Savyon), __ מועצה אזורית דרום השרון (in English: Drom HaSharon Regional Council) ממזרח:__ מועצה אזורית חבל מודיעין (in English: Hevel Modi'in Regional Council) מדרום: __ נמל התעופה בן-גוריון (in English: Ben Gurion Airport) ממערב: __ מחנה דורי (in English: Tel HaShomer Base), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono), __ אור יהודה (in English: Or Yehuda) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
לוח הנצחה בקיר המסגד ביהוד ללוחמות האצ"ל רות מוריץ ומרים אהרוני שנפלו בקרב על יהודייה
יהודייה (בערבית: اليهودية, תעתיק מדויק: אליהודיה), הידוע גם בשם עבאסייה (العباسية; אלעבִּאסִיָה), היה כפר ערבי גדול במזרחה של בקעת אונו, כ-8.5 קילומטרים צפונית ללוד, על הדרך שהובילה מיפו ללוד (היום כביש 461).
במלחמת העצמאות הכפר נכבש על ידי האצ"ל וההגנה מספר פעמים, תושביו גורשו ממנו, ובתיו נהרסו. על חורבות הכפר הוקמה העיר יהוד, ואדמותיו סופחו גם ליישובים סביון, מגשימים, גני תקווה וגני יהודה.