stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס לאודר
מבחר מיצירותיו > ממלכות נשכחות

מלחמת הברית (ינואר 1991) -Crusade - הספר השלישי בטרילוגיית האימפריות.
טבעת החורף (נובמבר 1992) -The Ring of winter - הספר החמישי בסדרת ההרפרים.
נסיך השקרים (אוגוסט 1993) -Prince of Lies - ספר ההמשך לסדרת "מלחמות האלים".
מבחר מיצירותיו > ספרים נוספים

תן שם לסיוט שלך (אוגוסט 1995) - Name Your Nightmare - הספר פורסם תחת השם ג'יימס ד. לאודר. שייך לסדרת "סיפורים מהקבר".
ג'קסון פולוק

| --- | --- |

 לידה:  28 בינואר 1912 קודי, ארצות הברית 
 פטירה:  11 באוגוסט 1956 (בגיל 44) איסט המפטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Paul Jackson Pollock 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרין ריבר 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  תיכון מניואל ארטס 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט, ציור פעולה 
 הושפע על ידי:  תומאס הארט בנטון (צייר), Frederick Schwankovsky 
 יצירות ידועות:  ציור מספר 5, 1948 
 בן או בת זוג:  לי קרסנר (1945–1956) 
 חתימה:   
 
ציור מספר 5 של פולוק שנמכר ב-2006 ב-140 מיליון דולר
פול ג'קסון פולוק (באנגלית: Paul Jackson Pollock;‏ 28 בינואר 1912 - 11 באוגוסט 1956) היה צייר מודרני אמריקאי.
ביוגרפיה

ג'קסון פולוק נולד בשנת 1912 בקודי, ויומינג, ארצות הברית. את השכלתו רכש בלוס אנג'לס ובניו יורק. הוא היה חבר קרוב של רוברט מאת'רוול, אקספרסיוניסט אבסטרקטי, והושפע ממנו רבות. תחילה עסק בציורים לא פיגורטיביים, אשר הושפעו מאוד מציורים ואמנות פרימיטיביים ובעיקר מהתרבות האינדיאנית.
ב-1946 החל לעסוק בטפטוף צבע. אז שפך צבע מתוך פחיות צבע ענקיות על קנבסים ענקיים שפרש על הרצפה. בנוסף לכלים השגרתיים השתמש בציוריו גם בסכינים ובמקלות. ב-11 באוגוסט 1956, נהרג פולוק בתאונת דרכים באיסט המפטון ניו יורק, בעת שנהג תחת השפעת אלכוהול.
חיים אישיים

פולוק היה נשוי ללי קרסנר, אך זמן מה לפני מותו גילתה שיש לו מאהבת, רות קליגמן וקרסנר עזבה אותו. קליגמן עברה לגור בחברת פולוק בביתו באיסט המפטון. בשנתיים לפני מותו מצבו היה ירוד, בגלל התמכרותו לאלכוהול, והוא לא צייר דבר בתקופה זו. קליגמן טענה, שנים רבות, שהיא מחזיקה בציור האחרון שיצר פולוק, כמתנה עבורה. ב-2013 מומחים וחוקר פלילי קבעו בסבירות גבוהה שאכן זה היה ציור שלו.
יצירתו

פולוק השתייך לאסכולת ניו יורק והיה שייך לאותו זרם באסכולה שעבד בשיטת ציור הפעולה: ציור שנוצר כשהרציונל אינו מפקח על הרגש כלל - לפי שיטה זו, הניסיון הוא לייצר דימוי המשוחרר ממגבלות ההגיון.
פולוק למעשה מתעד בציוריו פעולות. ניתן לומר שיצירה מעין זו היא התפתחות טבעית של חקירה צורנית שעושה הציור המודרני.
בנוסף, פולוק מציע בעבודותיו מודל חדש לבדיקת היחסים בין האמן לבין הטבע, ושואל האם ייתכן כי האמן הוא הטבע.
הקנבסים של פולוק הופכים להיות סוג של זירת מאבק ובה כוריאוגרפיה, ומתוכם עולה שאלה על מעמד היוצר.
מחקרים שנעשו על עבודתו של פולוק מראים כי עבודתו מהווה פרקטל. כאשר מודדים את כמות הצבע במשבצת בעלת גודל מסוים, בציור מסוים, מוצאים כי אחוז השטח המכוסה בצבע נשאר קבוע בלי קשר לגודל המשבצת. כאשר משווים אחוז זה בעבודותיו לאורך השנים, מוצאים כי אחוז השטח המכוסה בצבע בעבודותיו של פולוק הלך וגדל.
ב-2006 השיג ציור מספר 5, 1948 האבסטרקטי של פולוק את המחיר הגבוה ביותר במכירה פומבית, כאשר נמכר ב-140 מיליון דולר. השיא נשבר בשנת 2011 כאשר משפחת המלוכה של קטר רכשה את אחת היצירות בסדרת "שחקני הקלפים" של פול סזאן תמורת סכום של 250 מיליון דולר.
לאחר מותו

ב-1986 יצא לאור ספרו של ג'פרי פוטר "קבר אלים", שתיעד את חייו של פולוק. ב-1987 פורסמה ביוגרפיה נוספת של פולוק, פרי עטה של דברה סולומון. "לא רוצה לנדנד לך". ב-1989 יצאה לאור עוד ביוגרפיה של פולוק, "סאגה אמריקאית", שנכתבה בידי סטיוון נייפה וגרגורי וייט-סמית (וזכתה אחר כך בפרס פוליצר).
בשנת 2000 ביים וכיכב השחקן אד האריס בסרט "פולוק" המבוסס על חייו.
בשנת 2002 יצא לאור ספרו העלילתי של ג'ון אפדייק, "Seek My Face", שנכתב בהשראת דמותו של פולוק.
אתרים בחייו של פולוק

ביתו של פולוק
הסטודיו של פולוק בספרינגס בניו יורק
קברם של ג'קסון פולוק ואשתו לי קרסנר
ראו גם

קלמנט גרינברג
מארק רותקו
לקריאה נוספת

גרינברג, קלמנט, ג'קסון פולוק: "השראה, חזון, החלטה אינטואיטיבית", המדרשה, גיליון מס' 3, 2000, עמ' 118–125.
הערות שוליים

↑  דניאל ראוכוורגר, התנועה האמנותית: מאה שנה להולדת ג'קסון פולוק, באתר הארץ, 1 בפברואר 2012
↑   פטרישה כהן, ניו יורק טיימס, הבדיקות הוכיחו שג'קסון פולוק היה זה שצייר למאהבת, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2013
↑  הניו יורק טיימס, הציור היקר בעולם: יצירה של פולוק נמכרה ב-140 מיליון דולר, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2006
1 2  מאת בני לנדאו, ג'ק המטפטף, באתר הארץ, 28 במרץ 2001
↑  ג'ייסון פולוק כגיבור ספרותי, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266504505171  PLWABN: 9810575347705606  BIBSYS: 90091364  BNE: XX966836  BnF: cb119387815 (data)  CANTIC: a11419568  CiNii: DA01744400  GND: 118595555  ISNI: 0000 0001 2099 1276  LCCN: n80034261  LNB: 000187788  MusicBrainz: d67e492a-3c84-4e93-be60-5fe96febf363  NDL: 00453060  NKC: mzk2003169564  NLA: 35427527  NLG: 179537  NSK: 000091953  NTA: 068409583  RERO: 02-A018601453  RKD: 64139  SELIBR: 209099  SNAC: w6bk1jrn  SUDOC: 02731975X  TePapa: 34641  Trove: 948821  ULAN: 500015134  VcBA: 495/129571  VIAF: 12316903   WorldCat (עם VIAF): 12316903
ג'יימס ישראל

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1848 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  2 בפברואר 1926 (בגיל 78) ברלין, רפובליקת ויימאר 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, גימנסיום פרידריך-וילהלם 
 תפקידים:  רופא צבאי, אורולוג, כירורג 
 
ג'יימס אדולף ישראל (בגרמנית: James Adolf Israel; ‏2 בפברואר 1848 – 2 בפברואר 1926) היה כירורג, אורולוג ומיקרוביולוג יהודי גרמני יליד ברלין.
משפחה

הוא היה השני מבין שלושה אחים. אביו אדולף ישראל היה סיטונאי של משי בברלין. אמו יוהנה הייתה בתו של היזם הברלינאי יואל וולף מאיר. ב-1880 התחתן עם מטה גולדשטיין. לזוג נולדו ארבעה ילדים. וילהלם וארתור ישראל היו כירורגים מפורסמים. בתו שרלוטה ובעלה זיגפריד לוי נספו במחנות ריכוז.
השכלה ותפקידים

ב-1870 קיבל את הדוקטורט שלו ברפואה באוניברסיטת הומבולדט שם למד אצל לודוויג טראובה. בזמן מלחמת צרפת–פרוסיה הוא שירת כרופא צבאי. אחרי כן המשיך את לימודיו בווינה (1871). בשנים שלאחר מכן הוא היה אסיסטנט בבית החולים של הקהילה היהודית. ב-1875, אחרי שהרחיב את השכלתו באנגליה וסקוטלנד הוא מונה כסגן הרופא הראשי במחלקה הכירורגית בבית החולים היהודי בברלין. ב-1880 מונה למנהל המחלקה.
ישראל סבל, כנראה, מאולקוס כרוני שאילץ אותו לצאת לחופשה ארוכה במונטרה שם הוא טופל על ידי אדולף קוסמאול (Adolf Kußmaul) בדיאטה שעזרה לו. כשחזר לברלין ב-1886 פתח קליניקה פרטית. השימוש בחומרי חיטוי בו החל ב-1892 עשה אותה לאחד מבתי החולים המודרניים הראשונים של התקופה.
ב-1890 הוצעה לו משרת פרופסור באוניברסיטת ברלין בתנאי שיתנצר אך הוא דחה את ההצעה. ב-1894 הוא קיבל משרת פרופסור בהמלצתו של ארנסט פון ברגמן. ב-1915 הוא הוזמן על ידי האימפריה העות'מאנית לטפל בסולטאן. ב-1917 הוא פרש מבית החולים היהודי והמשיך לעבוד רק בקליניקה שלו.
ישראל היה חלוץ בניתוחים אורולוגיים ושל הכליות. התיזה שלו עסקה במחלת ברייט (Bright' disease) והדיווח הראשון שלו על ניתוח של כליה היה ב-1882. הוא פרסם, במהלך הקריירה שלו, יותר מ-170 מאמרים בעיקר על רפואה אורולוגית. כמו כן היה מייסד שותף של כתב העת Folia Urologica. היה מורהו של הפרופסור מקס צונדק.
ד"ר אפרים סיני אשר נפגש עם ישראל, בזמן היותו סטודנט לרופא הגדיר את ישראל "מגדולי האורולוגים בברלין"..
ישראל תרם תרומות חשובות בתחום של ניתוחים פלסטיים ובמיוחד בתחום של כירורגיית פה ולסת. בנוסף נזקף לזכותו עיצוב קרונית בית חולים ניידת הידועה בשם Lazarettzug.
ישראל היה גם הראשון שתיאר חיידק גראם-חיובי בעל צורה מתגית "תפטירית" בסוג Actinomyces, שגורם למחלה זיהומית בשם אקטינומיקוזיס. חיידק זה קיבל את השם Actinomyces israelii.
מכתביו

Fünf Fälle von diffuser Nephritis. Diss med. Berlin 1870
Angiectasie im Stromgebiete der A. tibialis antica. Beobachtung einiger bemerkenswerther Phaenomene nach Unterbindung der A. femoralis. Arch Klin Chir 21 (1877) 109
Klinische Beiträge zur Kenntnis der Aktinomykose des Menschen. Berlin 1885
Chirurgische Klinik der Nierenkrankheiten. Berlin 1901
Die Chirurgie der Niere und des Harnleiters. 1926
לקריאה נוספת

Eberhard J. Wormer: Angiologie - Phlebologie. Syndrome und ihre Schöpfer. München 1991, S. 137–147
P. Bloch: Erinnerungen an James Israel. In: Rolf Winau (Hrsg): James Israel, 1848–1926. Wiesbaden 1983, S. 7
James Israel: Meine Reise zum Sultan. In: Rolf Winau (Hrsg): James Israel, 1848–1926. Wiesbaden 1983, S. 97
Fritz Schultze-Seemann: Das medizinische Werk James Israels. In: Rolf Winau (Hrsg): James Israel, 1848–1926. Wiesbaden 1983, S. 217
H. Lehmann: James Israel (1848–1926). Diss FU Berlin 1977
Fritz Schultze-Seemann: Israel, James. Neue Deutsche Biographie 10 (1974) 200
שלמה וינינגר: Grosse Jüdische National-Biographie. Czernauti 1925, Bd. 3, S. 208
הערות שוליים

↑  James Adolf Israel @ Who Named It
↑  אפרים סיני, "במלוא העין - מעולמו של רופא", צ'ריקובר הוצאה לאור, תל אביב, 1984, עמוד 73
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305724605171  GND: 118710982  ISNI: 0000 0000 6677 3947  LCCN: n83300832  NKC: nlk20000087863  NTA: 069959846  SNAC: w6rf5tpx  SUDOC: 197063535  VIAF: 50020034   WorldCat (עם VIAF): 50020034
ג'ויס רדמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בדצמבר 1915 Gosforth, ניוקאסל, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  10 במאי 2012 (בגיל 96) פמברי, קנט, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Joyce Olivia Redman 
 מדינה:  אירלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1938 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1936)  בית הספר בדפורד לבנות 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ויס רדמן (באנגלית: Joyce Redman; ‏9 בדצמבר 1915 – 10 במאי 2012) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אירית מועמדת שני  פרסי אוסקר על הופעותייה בסרטים "טום ג'ונס" ו"אותלו".
קריית משחק > קולנוע

החלה את דרכה כשחקנית על בימות תיאטרון ובהפקות טלוויזיה בריטיות והתגלתה בשנת 1942 בסרט המלחמה "אחד ממטוסנו נעלם".
זכתה לתהילה בתחילת ולקראת אמצע שנות ה-60 כאשר הועמדה לשני פרסי אוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב על הופעותייה בקומדיה "טום ג'ונס" בתפקיד גברת וויטרס ובדרמה "אותלו" בה שיחקה בתור אמיליה אשתו של נושא הדגל איגו.
ב-1974 השתתפה רדמן במיני סדרה הבריטית "Notorious Woman" בתפקיד סופי דופין אמה של הסופרת הצרפתייה ז'ורז' סאנד (רוזמרי האריס).
ב-1978 שיחקה רדמן בהפקת הטלוויזיה הבריטית של גלן ג'ורדן "עלובי החיים" בתור המשרתת מגלואייר. 
בשנת 2001 ערכה רדמן את הופעתה האחרונה במיני סדרה "ויקטוריה ואלברט" בה שיחק גם בנה קריספין.
קריית משחק > תיאטרון

בשנת 1949 שיחקה רדמן בתפקיד הראשי של אן בולין במחזה "אן של אלף הימים" לצידו של רקס הריסון.
הופיעה לאחר מכן במחזות השייקספירים "סוף טוב הכול טוב" בתפקיד הלנה ו"נשות וינדזור העליזות" בתפקיד הגברת פורד.
חיים אישיים

רדמן נולדה בנורת'אמברלנד וגדלה במחוז מאיו, אירלנד.
למדה במוסדות לימוד פרטיים באירלנד ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
רדמן הייתה דודתה של השחקנית אמנדה רדמן.
הייתה נשואה לצ'ארלס רוברטס עד ליום מותו בשנת 2001, לזוג נולדו שלושה ילדים וביניהם השחקן קריספין רדמן.
מוות

רדמן נפטרה ב-10 במאי 2012 בגיל 96 מדלקת ריאות במחוז קנט, אנגליה.
פילמוגרפיה נבחרת

אחד ממטוסנו נעלם (1942)
טום ג'ונס (1963)
אותלו (1965)
עלובי החיים (1978)
גבולות בטיפול

גבולות בתחום הטיפול הנפשי מתייחסים להיבטים שונים המגדירים את מסגרת היחסים הטיפוליים. היבטים אלו מתייחסים לתפקיד המטפל, למגע בינו לבין המטופל, למרחב אישי, למקום ולזמן, להסדרי תשלום, לקבלת מתנות ולהענקתן, לחשיפה העצמית ועוד. מסגרת עבודה ברורה של גבולות ביחסים הטיפוליים משמעותית לטיפול מותאם ולהצלחת התהליך. המטופל יהנה מהיחסים הטיפוליים אם המטפל יוכל להתאים את הגבולות הטיפוליים ליחסים הטיפוליים ולקבוע את העיתוי והמינון שלהם בהתאם לצורכי מטופל. ההתנהלות מול הגבולות הטיפוליים, מתי הוא מאריך או מקצר את הפגישה, משנה את תדירותה, מתי הוא יוזם או מאפשר מגע, כל אלו תלויים במספר גורמים שיש להתחשב בהם לפני קבלת החלטה. להתנהלות זו יש השפעה מכרעת על התהליך הטיפולי, היחסים הטיפוליים והצלחת הטיפול.
הגבולות הם כללי בסיס ביחסים המקצועיים. הם יוצרים כללי התנהגות ומספקים קווים מנחים במצבים של חוסר בהירות שמטרתם להגן על המטופל ולמנוע ממנו נזק. יתר על כן, גבולות ברורים מסייעים למטופל והמטפל לצפות את הבאות ומייצרים מסגרת עבודה ליחסים הטיפוליים.
חשיבות הגבולות נובעת מהצורך של רוב המטופלים בגבולות, מרכיב משמעותי במניע של רוב המטופלים להיכנס לטיפול. כמו כן החשיבות נובעת מההבדלים בתפקידים של המטפל והמטופל בהם המטפל נמצא בעמדת כוח כתוצאה מהידע, הכישורים והניסיון. הבדלים אלו יוצרים תלות ואילו הגבולות מבטיחים למטופל כי המטפל תמיד יפעל בהתאם לאינטרס של המטופל. יצירה של גבולות הטיפול ושמירה עליהם חשובות להבניית הקשר הטיפולי, וזו אחריותו של המטפל להבטיח כי גבולות אלו נשמרים כדי שכל שהאינטרסים של כל מטופל יישמרו.
גבולות - הקשר היסטורי

התפיסות הקלאסיות התייחסו לגבולות ביחסים הטיפוליים בנוקשות רבה וללא כל גמישות. גישה זו נבעה מהתפיסה של המטפל כלוח חלק ולכן מעשה שיכיר באדם האמיתי מאחורי דמות המטפל יפגע בתפיסה זו וביחסי ההעברה. מתוך תפיסה זו כל צורה של הגמשת גבולות היא פסולה והמאמץ להימנע ממנה הוא המעשה הנכון.
גורם משמעותי להתייחסות נוקשה לגבולות היה החשיבה על הסיבות ליחסים מיניים עם מטופלים. יחסים מזיקים אלו נתפסו כתוצאה מחציה של גבולות, ונדמה היה כי כל הגמשה של גבול היא בגדר מדרון חלקלק אל חציה שהשלכותיה מזיקות. לכן, יש להימנע מכל צעד של הגמשת הגבולות כי הוא עלול להוביל למעשים שאינם עומדים בסטנדרטים המקצועיים ולפגיעה במטופל.
התפיסה הקלאסית הוגדרה על ידי זיגמונד פרויד, אבי הפסיכואנליזה, המתאר בכתביו גבולות נוקשים מאוד. עם זאת בתיאורי המקרה שלו הוא מתאר כי העניק למטופלים מתנות, שלח גלויות, השאיל ספרים והפר גבולות רבים. פרויד לא שמר על הפרדה בין חייו הפרטיים לחייו המקצועיים. דוגמה לכך הייתה יחסיו עם שנדור פרנצי, מטופל שלו ועמית למקצוע. הוא ערך איתו פגישות טיפוליות במהלך חופשות שהתקיימו בצעידה משותפת בטבע ובתדירות שונה מהשגרה ובמקביל לארוחות משותפות. דוגמה נוספת להיעדר הגבולות היא הטיפול שערך פרויד לבתו, אנה פרויד. חריגות דומות לאלו התקיימו גם אצל תאורטיקנים מרכזיים אחרים כמו מלאני קליין שערכה טיפול במהלך חופשה כשהמטופל שוכב על מיטתה בחדר המלון ודונלד ויניקוט שנתן למטופליו קפה ועוגיות בסיום מפגשים ובמקרים מסוימים חשף את ההעברה הנגדית שלו, אחז ביד מטופלת וכדומה. מרבית מהתנהגויות אלו אינן מקובלות היום בתחום הטיפול.
תפיסת המטפל כלוח חלק היא תפיסה שמטבעה ניתן לשאוף אליה, אך היא אינה מציאותית ולא יכולה להתקיים. שנית, לא כל המטפלים הם פסיכואנליטיים. הטיעונים לטובת גישת הלוח החלק אינם תואמים עם מגוון גישות ותאוריות מתחום הפסיכותרפיה. בנוסף, הטיעון שכל הגמשת גבולות מובילה לחציה של גבולות וליחסים לא הולמים בין מטפל ומטופל היא מטעה. יש עדויות משמעותיות לכך שמטפלים יכולים להגמיש את הגבולות ולהימנע מלהיגרר לניצול או לנזק.
תאורטיקנים שונים הטילו ספק בקיומו של מדרון חלקלק. למרות שיש מוסכמה שתופעה זו אכן קיימת, הם טענו שלפחות חלק מהגבולות ניתן להגמיש בלי לגרום לנזק או ליחסים מיניים. למעשה הם הדגישו שברוב המקרים הסיכוי לפול למדרון החלקלק הוא נמוך ומאידך קיימות אינספור דוגמאות בהן חצית גבולות הובילה לשיפור בתוצאות הטיפול.
על פי הספרות בת זמננו יש לשקול את האפשרות שמטפלים יכולים לחצות את הגבולות בלי להפר אותם, אבחנה שעשו בשנת 1993 גות'ייל וגאברד. 
לפני כן כל חצייה של הגבולות נחשבה להפרה מסוכנת שלהם, ולכן כל חצייה היא מזיקה למטופל ויש להימנע ממנה. אך עם ההבנה שלנו את הגבולות כיום אנו מבינים שהשמירה הקנאית עליהם אינה אפשרית ויתר על כן, שינוי מסוים בגבולות יכול לקדם את התהליך והיחסים הטיפוליים. גישה נוקשה שלא מאפשרת כלל גמישות מתוך פחד להפר סטנדרטים מקצועיים או פחד להזיק למטופל, עלולה למעשה להיות בעלת סיכוי גבוה יותר לגרום לו נזק.  אין בנמצא כללים אחידים לכל בנוגע לגבולות שיתאימו לצרכים הייחודיים של כל מטופל ומטופל.
ההתייחסות לגבולות

הימנעות מדיון בגבולות שמונעת מהפחד להפר אותם יוצרת סביבה טיפולית סטרילית. למשל, הימנעות מוחלטת ממגע, מהארכת משך הטיפול או מחשיפת פרטים אישיים יכולה לפגוע ביעילות הטיפול ואף להסב נזק ליחסים הטיפוליים ולמטופל עצמו. לכן האבחנה בין חציית גבולות והפרתם היא מאתגרת. 
מספר גורמים יכולים לסייע למטפל לדעת מתי להגמיש את הגבולות. ראשית, יש לבחון את הכוונות. יש לראות את מטרות השינוי והאם הן תואמות למטרות הטיפול שהוסכמו בתחילת התהליך. המטפל ימנע ממניעים אישיים או ממענה לצרכים האישיים של המטפל. לדוגמה, חשיפת פרטים אישיים אודות המטפל צריכה לבוא מתוך כוונה לסייע למטופל לאור מטרות הטיפול. שינוי גבולות מותאם הוא כזה המתקבל בעין יפה על ידי המטופל. אמנם לא ניתן לצפות מהמטפל לבקש את רשות המטופל לשנות את הגבולות, ולעיתים רצון המטופל הוא מרומז, כשיש ספק או כשהפוטנציאל לנזק למטופל גדול, יש לדון על כך עם המטופל טרם חציית הגבולות. לדוגמה, המטפל לא צריך לבקש את רשות המטופל ללחוץ את ידו כשהאחרון מושיט את ידו ללחיצת יד, אך במקרה בו מטפל רוצה להניח ידו על המטופל כדי לנחם אותו או לעודד אותו, גם אם הוא מונחה ברצון טוב, הוא יכול להדחות על ידי מטופל שנפגע מינית או שאינו מרגיש קרוב דיו למטפל.
שינוי בגבולות אסור שיהיו מזיקים, נצלניים, או שלא יעמדו בסטנדרטים מקצועיים. לצורך כך המטפל צריך לשקול בכובד ראש את הצרכים הייחודים של כל מטופל, את ההיסטוריה האישית והטיפולית שלו, בידיעה שכל מטופל יכול להגיב בצורה שונה לפעולה או מחווה של המטפל. אפילו כאשר פועל המטפל במחשבה תחילה והתחשבות במאפיינים ובנסיבות של המטופל, יש חשיבות להערכה מחדש של ההשפעה של מעשי המטפל. לשם כך המטפל צריך לפעול על פי כללי האתיקה וההתנהגות, הקווים המנחים והחוקים והתקנות הנהוגים במקום. כשיש ספק יבחן המטפל את הדברים בהדרכת עמיתים בעלי ניסיון או בוועדות אתיקה.
קבלת החלטות אתיות

כללי האתיקה של המטפלים מסייעים כדי להחליט אם שינוי מסוים בגבולות הוא מקובל או מסייע למטופל. כללים אלו מנחים את המטפלים להימנע מנזק למטופל ומניצולו ומהם ניתן לגזור את הגבולות הרצויים לטיפול:
הימנעות מגרימת נזק וניצול.
אחריות כלפי המטופל. פעולה מתוך הסכמה מדעת של המטופל.
יושר לב ועמידה בהתחייבות כלפי המטופל.
התנהגות הוגנת ושוויונית.
כבוד לזכויותיהם של אחרים על ייחודם.
כללי אתיקה אלו נועדו להנחות את המטפלים בקבלת החלטות. במהותם הם אינם מספקים הנחיות ברורות שיסייעו לכל מצב ודילמה, אלא קווים מנחים אליהם יש לשאוף. לכן, עקרונות  אלו צריכים להיות בבסיס קביעת הגבולות הטיפוליים.
מערך טיפולי (setting)

ביטוי מרכזי של גבולות הטיפול הוא המערך הטיפולי או הסטינג שתפקידו לשרת את התהליך הטיפולי. 
המערך הטיפולי מחזיק את הטיפול ומאפשר הכלה. כמו כן, הוא מגדיר את תפקידי המטפל והמטופל.
המערך הטיפולי כולל הגדרות למרכיבים הבאים:
מרכיבים פיזיים
מרכיבים חוזיים- החוזה הטיפולי:
הסדרי זמן - תכיפות המפגשים, משך כל מפגש, התנהלות במועדים מיוחדים
הסדרי תשלום - תעריף, אופן התשלום, כללי תשלום על פגישות מוחמצות
כלל יסוד - עקרון טיפולי מנחה המושפע מהגישה הטיפולית
סודיות
סגנון המטפל
בגישות הקלאסיות קיימת הקפדה נוקשה על כללי המערך שנקבעים על ידי המטפל.
בגישות עכשוויות קיימת גמישות מתוך תפיסה שיש להתאים את הגבולות הטיפוליים לצורכי המטופל. קביעת הגבולות נעשית תוך דיון משותף של המטפל והמטופל כאשר לעצם קיומו של הדיון יש משמעות בהבנת צרכיו של המטופל ואבחנה בין צרכים למשאלות.
ראו גם

חוזה טיפולי
חשיפה עצמית
הצבת גבולות
גבולות אישיים
לקריאה נוספת

The Concept of Boundaries in Clinical Practice: Theoretical and Risk-Management Dimensions, Thomas G. Gutheil & Glen 0. Gabbard
סטיבן מיטשל (1993). תקווה ופחד בפסיכואנליזה, תולעת ספרים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Jeffrey E. Barnett, 
Psychotherapist self-disclosure: Ethical and clinical considerations.
Psychotherapy, Vol 48(4), Dec 2011, 315-321. doi: 10.1037/a0026056
Special Section: Self-Disclosure.
1 2 3  Thomas G. Gutheil & Glen 0. Gabbard (1993). The concept of boundaries in clinical practice: Theoretical and risk-management dimensions. American Journal of Psychiatry, 150, 188-196.
ג'ון מקלוקס

ג'ון לותר מקלוקס (באנגלית: John Luther McLucas;‏ 22 באוגוסט 1920 - 1 בדצמבר 2002) היה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בשנים 1973–1975. לפני כן שימש כתת-מזכיר חיל האוויר וכיהן כנשיא והמנהל הכללי של תאגיד Mitre בבדפורד, שבמסצ'וסטס ובמקלין, שבוירג'יניה.
ביוגרפיה

ג'ון מקלוקס נולד בפאייטוויל, קרוליינה הצפונית. הוא למד בבתי הספר הציבוריים במקקול ובלאטה שבקרוליינה הצפונית וסיים את בית הספר התיכון בלאטה ב-1937. ב-1941 הוא סיים תואר בוגר במדעים במכללת דייווידסון. ב-1943 הוא סיים תואר מוסמך במדעים בפיזיקה באוניברסיטת טוליין. ב-1950 הוא סיים לימודי דוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת כקצין בצי ארצות הברית בשנים 1943–1946. לאחר שנה במעבדת המחקר של חיל האוויר בקיימברידג', מסצ'וסטס הוא המשיך כאמור ללימודיו באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
בין השנים 1950–1957 הוא היה סגן הנשיא והמנהל הטכני של "האלר, ריימונד ובראון", חברת אלקטרוניקה ששכנה בקולג' סטייט, פנסיבלניה. ב-1958 הוא היה לנשיא החברה. במאי 1962 הוא הצטרף למחלקת ההגנה ושימש כסגן המנהל למחקר והגנה ביטחוניים של תוכניות הלוחמה הטקטיות.
שנתיים לאחר מכן הוא מונה כעוזר למזכיר הכללי של נאט"ו במטה שבפריז, צרפת. ב-1966 הוא היה לנשיא תאגיד Mitre, שם הוא עבד עד למינויו כתת-מזכיר חיל האוויר ב-1969
בין השנים 1969–1973 היה מקלוקס גם מנהל משרד הסיור הלאומי, בכפיפות ישירה למזכיר ההגנה ובסיוע ה-CIA
בין השנים 1973–1975 כיהן מקלוקס כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית. לאחר מכן הוא מונה כמנהל רשות התעופה הפדרלית.
מקלוקס פרסם מספר רב של מאמרים מדעיים ועל שמו רשומים עשרה פטנטים. הוא נמנה עם מייסדיהם של כמה עסקים קטנים והיה פעיל בעניינים אזרחיים בפנסילבניה ובמסצ'וסט.
ב-1962 הוא נבחר כחבר בInstitute of Electrical and Electronics Engineers. ב-1969 הוא נבחר כחבר באקדמיה הלאומית להנדסה. ב-1971 הוא נבחר כחבר במכון האמריקאי לאווירונאוטיקה ולאסטרונאוטיקה.
ב-1964 הוענקה לו מדליית מחלקת ההגנה לשירות ציבורי מצטיין וב-1973 הוענק לו פרס השירות היוצא מן הכלל של חיל האוויר.
מקלוקס היה חבר במספר פורומים ניהוליים, כולל החברה הפיזיקלית האמריקאית והמכון המדעי לפעולות מחקר וניהול, וכן הוא היה חבר כבוד בגופים כמו "סיגמא-פי-סיגמא" וSigma Xi. הוא היה גם חבר במועצה המדעית להגנה, במועצה המדעית המייעצת של חיל האוויר ובארגון הנשיאים הצעירים.
ג'ון מקלוקס נפטר ב-1 בדצמבר 2002 באלכסנדריה, וירג'יניה.
בתי הכנסת הספרדיים

תוכנית בתי הכנסת
בתי הכנסת הספרדיים הוא שמו של מתחם הכולל ארבעה בתי כנסת השייכים לעדה הספרדית בעיר העתיקה שבירושלים. בתי הכנסת מצויים בקצה הרובע היהודי, ברחוב משמרות הכהונה, ובסמוך למגרש החנייה של הרובע היהודי. בסמוך לבתי הכנסת שוכנת יחידת ההסברה "ירושלים" של חיל החינוך והנוער, וכן משרדים שונים של הפדרציה הספרדית העולמית.
חשיבותם ההיסטורית של בתי הכנסת היא רבה, וחשיבותו של בית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי רבה מכולם, מאחר שבו ממונה הראשון לציון, וסמוך לכיפתו היו מצויים שופר וקנקן שמן זית זך שהיו עתידים על פי האמונה לשרת את המשיח. בתי הכנסת העתיקים הוחרבו בתקופת הכיבוש הירדני, ושוקמו בהדרגה לאחר 1967. בתחילת המאה ה-21 נפתח במתחם גם מוזאון קטן ובו אוצרות יודאיקה שונים.
ייסוד בתי הכנסת

הקמת בתי הכנסת הספרדיים הייתה יוזמה של מגורשי ספרד, שהגיעו לירושלים בראשית המאה ה-16, לאחר שנאלצו לעזוב את ספרד בשנת 1492. העולים הרבים נוכחו לראות כי בירושלים הממלוכית מוסדות הציבור היהודיים היו דלים למדי עקב הוראה שאסרה על "בני החסות" (בערבית: "ד'ימי", כינוי מוסלמי לבני הדתות המונותאיסטים החיים תחת שלטון מוסלמי) להקים בתי תפילה. זמן קצר לאחר בואם - בשנת 1517 - נכבשה ארץ ישראל בידי העות'מאנים, שנהגו אז בליברליות גדולה יותר כלפי "בני החסות", וביטלו את ההוראה. היהודים הספרדים ניצלו את ההזדמנות ובמהלך המאה ה-16 החלה הקמת המתחם.
על אף שכיום מדובר במתחם אחד ומחובר, במקור נבנה כל בית כנסת בנפרד וכלל כניסה נפרדת. בית הכנסת הראשון היה בית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי, אולם ישנם מקורות סותרים בדבר שנת הקמתו המדויקת. עם זאת, נראה שייסודו כרוך בסגירת "בית הכנסת של ירושלים", הוא בית כנסת הרמב"ן, שנסגר בשנות ה-80 של המאה ה-16. כך או כך, בראשית המאה ה-17 עוד לא הסתיימה בנייתו, בשל אילוצי תקציב. גם מועד ייסודו של בית כנסת אליהו הנביא לא ידוע. הוא נקרא "קהל תלמוד תורה" ומכך ניתן להבין ששימש בתחילה כתלמוד תורה. ייתכן כי מלכתחילה הוא נספח לבית כנסת ריב"ז, וכשלא הספיק המקום למתפללים הרבים, הוסב חדר הלימוד לבית כנסת. על פי דעה אחרת, היו אלה דווקא האשכנזים שהסבו את התלמוד תורה לבית כנסת, וזאת לאחר עליית תלמידי הגר"א שנצרכו למקום תפילה עד לבניית בית הכנסת החורבה. מסיבה זו משמש עד היום בית הכנסת אליהו הנביא כבית כנסת אשכנזי לכל דבר.

על רקע פעילות ועד פקידי קושטא והציפייה המשיחית במחצית הראשונה של המאה ה-18, גבר זרם העולים הספרדים, ובתי הכנסת הוותיקים לא הספיקו עוד למתפללים הרבים. ב-1733 הוכשר בית הכנסת האמצעי, שייתכן כי שימש לפני כן כעזרת הנשים של בית כנסת ריב"ז. ב-1753 נחנך בית הכנסת האחרון מבין הארבעה, הוא בית הכנסת האיסטנבולי.
המפלס של בתי הכנסת

בתי הכנסת מצויים כיום במפלס שהוא נמוך משמעותית מפני הרחוב (כשלושה מטרים). עניין זה עורר שאלות וספקולציות רבות. כיום מקובלות מספר גישות בהסבר העניין:
יש הגורסים כי בתי הכנסת נבנו במפלס הזה מתוך ניסיון להסתירם מפני השלטונות, או מתוך הוראה מפורשת מהם שלא התירה הקמת בתי תפילה גבוהים מדי של "בני החסות" (הוראות דומות באשר לבניית בתי כנסת מוכרות בספרות ההיסטורית).
לחלופין ייתכן גם שגובה רצפת בית הכנסת משמרת את מפלס החיים בנקודה זו בעת שנבנה.
אמרת-כנף נפוצה גורסת כי מבנה בית הכנסת מקיים את הפסוק מתהילים ק"ל "ממעמקים קראתיך ה'" ואת מימרת רבי יוסי בר חנינא, "אל יעמוד אדם במקום גבוה ויתפלל... לפי שאין גבהות בפני המקום".