אוניות המערכה מסדרת איווה
מפרט האוניות > אלקטרוניקה

מכ"מי החיפוש המוקדמים ביותר שהותקנו היו מכ"ם חיפוש אווירי SK ומכ"ם חיפוש עילי של SG במהלך מלחמת העולם השנייה. הם היו ממוקמים על התורן הראשי ועל מגדל בקרת האש הקדמי של אוניות המערכה, בהתאמה. כשהמלחמה הגיעה לסיומה, הציגה ארצות הברית את מכ"ם חיפוש אווירי SK-2 ומכ"ם חיפוש עילי של SG; סדרת איווה עודכנה כדי לעשות שימוש במערכות אלו בין השנים 1945 ו-1952. במקביל, מערכות המכ"ם של האוניות תוגברו עם התקנת מאתר הגובה SP על התורן הראשי. בשנת 1952, מכ"ם חיפוש עילי AN/SPS-10 ומכ"ם חיפוש אווירי AN/SPS-6 החליפו את מערכות המכ"ם SK ו-SG, בהתאמה. שנתיים לאחר מכן הוחלף מאתר הגובה SP במאתר גובה AN/SPS-8, שהותקן על התורן הראשי של אוניות המערכה.
בנוסף למכ"מי החיפוש והניווט הללו, סדרת איווה צוידה גם במגוון מכ"מים של בקרת אש עבור מערכות הנשק שלהם. החל מהפעלתן, עשו אוניות המערכה שימוש בזוג מערכות בקרת אש Mk 38 עם מכ"ם בקרת אש Mark 8 כדי לכוון את תותחי ה-16 אינץ' ורביעיית מערכות בקרת אש Mk 37 עם מכ"ם בקרת אש Mark 12 ומכ"ם מציאת גובה Mark 22 לכוון את סוללות התותחים 5 אינץ'. מערכות אלו שודרגו עם הזמן כאשר ה-Mark 13 החליפה את ה-Mark 8 וה-Mark 25 החליפה את ה-Mark 12/22, אך הן נותרו אבני היסוד של מערכות המכ"ם הקרביות בסדרת איווה במהלך הקריירה שלהן. הערכת הטווח של מערכות בקרת ירי אלה סיפקה יתרון דיוק משמעותי על פני ספינות קודמות עם מדדי טווח אופטיים; הדבר הודגם ליד לגונת טרוק ב-16 בפברואר 1944, כאשר האיווה ירתה במשחתת היפנית נובאקי מטווח של 35,700 יארד (32.6 ק"מ) ופגעה בה, וקבעה את השיא של המרחק הארוך ביותר בהיסטוריה.
במלחמת העולם השנייה, אמצעי הנגד האלקטרוניים (ECM) כללו את ציוד SPT-1 ו-SPT-4; אמצעי תמיכה אלקטרוניים פסיביים (ESM) היו זוג מאתרי כיוון מכ"ם DBM ושלוש אנטנות קליטת יירוט, בעוד שהרכיבים הפעילים היו משבשי TDY-1 הממוקמים בצידי מגדל בקרת האש. הספינות צוידו גם במערכת הזיהוי, זע"ט (IFF) Mark III, שהוחלפה ב-IFF Mark X כאשר האוניות עברו שיפוץ בשנת 1955. כאשר הניו ג'רזי הופעלה מחדש בשנת 1968 למלחמת וייטנאם, היא הייתה מצוידת במערכת ULQ-6 ECM.
במהלך המודרניזציה שלהן במסגרת תוכנית צי 600 הספינות, שודרגו שוב מערכות המכ"ם של אוניות המערכה מסדרת איווה. מערכת המכ"ם AN/SPS-6 לחיפוש אווירי הוחלפה במערך המכ"ם AN/SPS-49 (שגם הגדיל את יכולות הניווט הקיימות באוניות המערכה), ומערכת המכ"ם AN/SPS-8 לחיפוש עילי הוחלף במכ"ם החיפוש AN/SPS-67.
עד מלחמת קוריאה החליפו מטוסי סילון את מטוסי הבוכנה, מה שהגביל מאוד את יכולתן של סוללות נ"מ 20 מ"מ ו-40 מ"מ ומערכות התותחים שלהן לעקוב אחר מטוסי אויב ולהפיל אותם. כתוצאה מכך, תותחי הנ"מ ומערכות בקרת האש הקשורות אליהם הוסרו כאשר הופעלו מחדש. ניו ג'רזי קיבלה את הטיפול הזה ב-1967, והאחרות עברו זאת במהלך המודרניזציה שלהן בשנות השמונים. בשנות ה-80, כל ספינה קיבלה גם רביעיית תושבות Phalanx CIWS שעשו שימוש במערכת מכ"ם כדי לאתר קליעי אויב מתקרבים ולהשמיד אותם עם תותח גאטלינג 20 מ"מ לפני שהם יכלו לפגוע באונייה.
עם תוספת קיבולת הטילים של אוניות המערכה בשנות ה-80 הגיעו מערכות תומכות אש נוספות לשיגור ולהנחיית התחמושת. כדי לירות את טילי הים-ים הרפון, אוניות המערכה צוידו במערכת בקרת האש SWG-1, וכדי לירות את טילי הטומהוק השתמשו אוניות המערכה במערכת בקרת האש SWG-2 או SWG-3. בנוסף למערכות הנשק ההתקפי הללו, אוניות המערכה צוידו ב-AN/SLQ-25 Nixie כדי לשמש פיתוי נגד טורפדות אויב; מערכת לוחמה אלקטרונית SLQ-32 שיכולה לזהות, לתפוס ולהונות מכ"ם של היריב; ומערכת Mark 36 SRBOC לירי רקטות מוץ שנועדו לבלבל את טילי האויב.
מלבד האלקטרוניקה שנוספה לבקרת נשק, כל ארבע אוניות המערכה צוידו בחבילת תקשורת ששימשה גם סיירות וגם סיירות טילים מונחים שהיו בשירות באותה תקופה. חבילת תקשורת זו כללה את אנטנת OE-82 לתקשורת לוויינית אך לא כללה את מערכת הנתונים הטקטיים הימיים.