stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב סודרי
ביוגרפיה

נולד בצפרו שבמרוקו למימון ולפרסיאדה סודרי, נכדתו של הרב אבא אלבז. בהיותו כבן 6, עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתכנה ברובע היהודי בירושלים, שם שימש אביו כגבאי של ישיבת פורת יוסף.
בצעירותו למד בתלמוד תורה של העדה המערבית בעיר העתיקה, ובהמשך בישיבת פורת יוסף. הוא השתתף גם במקהלת הישיבה, ולמד את יסודות החזנות אצל הכותב והמלחין אשר מזרחי. בסיום לימודיו הוסמך לרבנות על ידי הראשון לציון הרב יעקב מאיר, והוסמך לשחיטה בידי הרב יהודה הכהן שאקו, ראש השוחטים בירושלים. את הכשרתו כמוהל עבר אצל משה וולך, מייסד ומנהל בית החולים שערי צדק.
בשנת 1935 (ה'תרצ"ה) נישא למזל טוב בת שרה והרב אברהם הררי רפול, הם התגוררו בשכונת נחלת שבעה ולאחר מכן ברחוב יפו שבירושלים. בתקופה זו שימש כבעל קורא בבית כנסת סמוך לבית היתומים הספרדי שברחוב יפו.
בשנת 1940 (ה'ת"ש) נשלח לכפר סבא בהוראת הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, כדי להעניק למקומיים שירותי דת, כדוגמת ברית מילה וסידור חופות וקידושין. בשנת 1945 (ה'תש"ה) מונה לשמש כרב העדה הספרדית בכפר סבא, וייסד בו בית כנסת.
בשנת 1957 (ה'תשי"ז) עבר להתגורר בחיפה, ושנה לאחר מכן, בשנת 1958 (ה'תשי"ח), נבחר בידי איגוד בתי הכנסת הספרדיים לרב העיר התחתית. במהלך כהונתו בתפקיד זה הוביל התנגדות להפעלת הכרמלית בשבת, וכן העיד בוועדת עציוני שקמה בתגובה לאירועי ואדי סאליב. בשנת 1992 (ה'תשנ"ב) עזב את חיפה ועבר לגור ביישוב קריית יערים.
נמנה עם הרבנים החתומים על הצבעה לחזית הדתית בבחירות הראשונות ועל כרוז נגד שירות לאומי בשנת תשל"ב.
במשך שנותיו כמוהל, ביצע כ-12,000 בריתות לתינוקות.
הלך לעולמו ב-25 באוקטובר 2002.
ביוגרפיה > משפחתו

אחותו, תמר, נישאה (בזיווג שני) לרב יהודה צדקה – ראש ישיבת פורת יוסף.
בתו שרה נישאה לרב נסים טולדנו.
בנו, הרב אברהם סודרי, נישא לפלורה בת הרב יצחק אביחצירא, אברהם הוא מחותנו של הרב עובדיה יוסף (אביה של כלתו יהודית יוסף) ושל הרב מאיר אבוחצירא (בתו נשואה לרב יקותיאל אבוחצירא, בנו של הרב מאיר).
בתו דליה נישאה לרב ראובן שרבני.
בתו רות נישאה לרב אפרים לניאדו, המכהן כרבה של קהילת 'בית יעקב' בברזיל ובנו של הרב דוד ציון לניאדו.
בנו, הרב אליהו סודרי, מנהל מוסדות "יקירי ירושלים", נישא ליפה בת הרב סעדיה לופס שכיהן כמנכ"ל משרד הדתות.
לקריאה נוספת

אור לנתיבתם – קווים לדמותו ופרקים מחייו של הרב יעקב סודרי ואשתו, תש"ע
הערות שוליים

↑  מובא בספרו של הרב מנחם מנדל כשר התקופה הגדולה
↑  ראו גם, העיר התחתית והרכבת התחתית, הצופה, 20 בפברואר 1958
↑  ראו גם צעדים להגברת הפקוח על המילה, הצופה, 4 בספטמבר 1958
↑  ראו גם, "קרן ילדינו" תערוך מסע הסברה נגד ה"מסיון" בצפון הארץ, חרות, 20 בפברואר 1961
↑  להבנת דבריו ראו אבא חושי בפני ועדת ואדי סאליב, דבר, 4 באוגוסט 1959
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304717505171  ISNI: 0000 0004 0228 9020  VIAF: 297680570   WorldCat (עם VIAF): 297680570
עצרות נירנברג

(כיבוד המתים) בעצרת נירנברג 1934. מנהיג ה-SS היינריך הימלר, אדולף היטלר ומנהיג ה-SA ויקטור לוץ (מ-L ל-R) על מרפסת האבן מול (היכל הכבוד) בלוויטפולדרנה. ברקע נמצאת ה- Ehrentribüne בצורת סהר (טריביון הכבוד).
עצרות נירנברג (רשמית Reichsparteitag, כלומר קונגרס מפלגת הרייך) היו סדרה של אירועים חגיגיים שתואמה המפלגה הנאצית בגרמניה. העצרת הנאצית נירנברג הראשונה התקיימה ב-1923. העצרת הזו לא הייתה גדולה במיוחד ולא הייתה לה השפעה רבה; עם זאת, ככל שהמפלגה גדלה בגודלה, העצרות הפכו משוכללות יותר והציגו קהל גדול יותר. הם מילאו תפקיד מכונן באירועי התעמולה הנאצית, והעבירו גרמניה מאוחדת וחזקה בשליטה נאצית. העצרות הפכו לאירוע לאומי ברגע שאדולף היטלר עלה לשלטון ב-1933, כשהן הפכו לאירועים שנתיים. לאחר שהדיקטטורה הנאצית התבססה היטב, החלו תעמולי המפלגה לצלם אותם עבור קהל לאומי ובינלאומי. היוצרת הנאצית לני ריפנשטאל הפיקה כמה מיצירותיה הידועות ביותר, כולל ניצחון הרצון (1934) וניצחון האמונה (1933), שניהם צולמו בשטח העצרת של המפלגה הנאצית ליד נירנברג. עצרת נירנברג של המפלגה ב-1938 חגגה את האנשלוס שהתרחש מוקדם יותר באותה שנה. העצרת המתוכננת לשנת 1939 בוטלה רגע לפני פלישת גרמניה לפולין והמשטר הנאצי מעולם לא ערך עצרת נוספת עקב תעדוף המאמצים של גרמניה במלחמת העולם השנייה .
היסטוריה ותכלית

ההפגנות הראשונות של המפלגה הנאצית התקיימו ב-1923 במינכן וב-1926 בוויימאר. משנת 1927 ואילך, הם התרחשו אך ורק בנירנברג. המפלגה בחרה בנירנברג מסיבות פרגמטיות: היא הייתה במרכז הרייך הגרמני והפארק המקומי לויטפולדהיין (פארק שהוסב) התאים היטב כמקום. בנוסף, הנאצים יכלו לסמוך על הסניף המקומי המאורגן היטב של המפלגה בפרנקוניה, אז בראשותו של Gauleiter יוליוס שטרייכר. משטרת נירנברג גילתה אהדה לאירוע.
מאוחר יותר, המיקום נומק על ידי המפלגה הנאצית בכך שהכניס אותו למסורת הדיאטה הקיסרית של האימפריה הרומית הקדושה, עם הדיקטטורה הנאצית כיורש שלה. לאחר 1933, העצרות התקיימו סמוך למועד שוויון הסתיו, תחת הכותרת Reichsparteitage des deutschen Volkes (ימי המפלגה הלאומית של העם הגרמני), שנועד לסמל את הסולידריות בין העם הגרמני למפלגה הנאצית. נקודה זו הודגשה עוד יותר בשל הגידול השנתי במספר המשתתפים, שהגיע לבסוף ליותר מחצי מיליון מכל שכבות המפלגה, הצבא והמדינה.
עצרות

כל עצרת קיבלה כותרת תוכנית, הקשורה לאירועים הלאומיים האחרונים:
: קונגרס המפלגה הראשון נערך במינכן ב-27 בינואר 1923.
1923: "עצרת יום גרמניה" התקיימה בנירנברג, 1–2 בספטמבר 1923.
1926: קונגרס המפלגה השני, שכונה "קונגרס ההקמה מחדש", נערך בוויימאר, 3–4 ביולי 1926.
1927: קונגרס המפלגה השלישי, שכונה "יום ההתעוררות", נערך בנירנברג, 19–21 באוגוסט 1927. סרט התעמולה Eine Symphonie des Kampfwillens* הופק בעצרת זו.
1929: קונגרס המפלגה הרביעי, הידוע כ"יום ההתייצבות", נערך בנירנברג, 1–4 באוגוסט 1929. סרט התעמולה Der Nürnberger Parteitag der NSDAP הופק בעצרת זו.
1933: קונגרס המפלגה החמישי נערך בנירנברג, 30 באוגוסט – 3 בספטמבר 1933. הוא נקרא "עצרת הניצחון" (Reichsparteitag des Sieges), כאשר "ניצחון" התייחס להשתלטות הנאצים על השלטון והניצחון על רפובליקת ויימאר. הסרט של לני ריפנשטאהל Der Sieg des Glaubens הופק בעצרת זו. היטלר הכריז שמכאן ואילך כל העצרות יתקיימו בנירנברג.
1934: קונגרס המפלגה השישי נערך בנירנברג, 5–10 בספטמבר 1934, בנוכחות כ-700,000 תומכי המפלגה הנאצית. בתחילה לא היה לו נושא, אך בהמשך כונה "עצרת האחדות והעוצמה" (Reichsparteitag der Einheit und Stärke), "עצרת הכוח" (Reichsparteitag der Macht), או "עצרת הרצון" (Reichsparteitag des Willens). סרטה של לני ריפנשטאהל Triumph des Willens הופק בעצרת זו. עצרת זו זכורה במיוחד בשל "קתדרלת האור" של אלברט שפאר: 152 זרקורים שהקרינו אלומות אנכיות לשמיים סביב שדה צפלין, כסמל לקירות של מבנה.
1935: קונגרס המפלגה השביעי נערך בנירנברג, 10–16 בספטמבר 1935, ונקרא "עצרת החירות" (Reichsparteitag der Freiheit). "חירות" התייחסה להחזרת גיוס החובה, אשר נחשב לשחרור מגרמניה מתנאי חוזה ורסאי. לני ריפנשטאהל הפיקה את הסרט Tag der Freiheit: Unsere Wehrmacht (יום החירות: כוחותינו המזוינים) בעצרת זו, והנאצים הציגו את חוקי נירנברג.
1936: קונגרס המפלגה השמיני נקרא "עצרת הכבוד" (Reichsparteitag der Ehre, 8–14 בספטמבר). חידוש השליטה בריין במרץ 1936 נחשב לשיקום הכבוד הגרמני בעיני רבים. הסרט Festliches Nürnbergכלל קטעים שצולמו בעצרת זו ובעצרת 1937.
1937: קונגרס המפלגה התשיעי כונה "עצרת העבודה" (Reichsparteitag der Arbeit, 6–13 בספטמבר). הוא חגג את הירידה באבטלה בגרמניה מאז עליית הנאצים לשלטון.
1938: קונגרס המפלגה העשירי נקרא "עצרת גרמניה הגדולה" (Reichsparteitag Großdeutschland, 5–12 בספטמבר). שם זה ניתן בשל סיפוח אוסטריה לגרמניה שהתרחש מוקדם יותר באותה שנה.
1939: קונגרס המפלגה האחד-עשר, שתוכנן ל-2–11 בספטמבר, נקרא "עצרת השלום" (Reichsparteitag des Friedens). הכוונה הייתה להדגיש את רצונה של גרמניה לשלום, הן כלפי העם הגרמני והן כלפי מדינות אחרות. הוא בוטל ברגע האחרון, כאשר יום לפני התאריך המתוכנן, ב-1 בספטמבר, גרמניה פתחה במתקפה על פולין, שהציתה את מלחמת העולם השנייה באירופה.
סרטי תעמולה

הסרטים הרשמיים לעצרות החלו ב-1927, עם הקמת משרד הקולנוע של NSDAP (המפלגה הנאצית). הסרטים המפורסמים ביותר נעשו על ידי לני ריפנשטאל לרגל העצרות בין 1933 ל-1935. בהתייחס לנושא העצרת, היא כינתה את הסרט הראשון שלה "ניצחון האמונה" (Der Sieg des Glaubens</link>). סרט זה הוצא מהמחזור לאחר ליל הסכינים הארוכות, אם כי עותק שרד בבריטניה ולאחרונה הפך זמין בארכיון האינטרנט לצפייה ציבורית. העצרת של 1934 הפכה לתפאורה של ניצחון הרצון עטור הפרסים (Triumph des Willens</link>). כמה גנרלים Wehrmacht</link> מחה על הנוכחות המינימלית של הצבא בסרט: היטלר כנראה הציע לשנות את הסרט כדי להרגיע את הגנרלים, אך ריפנשטאל סירב להצעתו. היא אכן הסכימה לחזור לעצרת 1935 ולעשות סרט בלעדי על Wehrmacht</link>, שהפך ל- Tag der Freiheit: Unsere Wehrmacht</link> .
ספרים

היו שני סטים של ספרים רשמיים או רשמיים למחצה שסיקרו את העצרות. "הספרים האדומים" פורסמו רשמית על ידי ה-NSDAP והכילו את הליכי ה"קונגרס" וכן טקסטים מלאים של כל נאום שנמסר בסדר כרונולוגי.
"הספרים הכחולים" פורסמו בתחילה על ידי יוליוס שטרייכר, Gauleiter</link> מנירנברג, מאוחר יותר מאת הנס קרל, לא על ידי העיתונות המפלגתית. אלה היו ספרים בקנה מידה גדול יותר שכללו את טקסט הנאומים וההליכים, כמו גם תצלומים גדולים יותר.
בנוסף לאלה, פורסמו אוספי תצלומיו של היינריך הופמן להנצחת כל קונגרס של המפלגה, וכן חוברות של נאומי היטלר. שתי סדרות הספרים מבוקשות מאוד על ידי אספנים.
הופמן יצר סדרות של 100 תמונות על עצרות 1936, 1937 ו-1938 בתלת מימד סטריאוסקופי באמצעות תלבושת Raumbild-Verlag שלו.
ראו גם

Adolf Hitler March of German Youth
Nazi propaganda
Ruins of the Reich
הערות שוליים

↑  Burleigh, Michael (2000). The Third Reich: A New History. London: Pan Books. p. 211. ISBN 978-0-330-48757-3.
1 2  Sinclair, Thornton (1938). "The Nazi Party Rally at Nuremberg". Public Opinion Quarterly. 2 (4): 570–583. doi:10.1086/265232. ISSN 0033-362X. JSTOR 2745103.
סימון דואר מנירנברג, מאי 1940, המתייחס ל־Reichsparteitage
עצרת נאצית בנירנברג, גרמניה ב-1936 כדי לראות את אדולף היטלר נואם.
רפאל משה אלבז

| --- | --- |

 לידה:  1823 ה'תקפ"ג מרוקו צפרו, מרוקו
 פטירה:  3 ביולי 1896  (בגיל 73 בערך) כ"ב בתמוז ה'תרנ"ו מרוקו צפרו
 כינוי:  הרמ"א
 מדינה:  מרוקו 
 מקום פעילות:  מרוקו מרוקו
 תקופת הפעילות:  ? – 3 ביולי 1896 
 תחומי עיסוק:  הלכה, קבלה, פיוט ועוד
 רבותיו:  דודו הרב עמרם אלבז, הרב עמור אביטבול
 חיבוריו:  כיסא המלכים, עדן מקדם, מיני מתיקה, עטרת פז, ארבעה שומרים, שיר חדש, הלכה למשה, ציון במשפט, ספר כריתות, חצר משכן, תורבץ החצר, פותר מים, זבחי צדק, חולת אהבה, דרש משה, פרשת הכסף, כח מעשיו, באר שבע וקול בוכים
 
 תפקידים נוספים:  דיין
 
 חתימה:   
 
הרב רפאל משה אלבז (ה'תקפ"ג 1823 – כ"ב תמוז ה'תרנ"ו 1896) היה רב, משורר ומלומד יהודי שחי במרוקו במאה ה-19. כיהן כרבה של צפרו וחיבר ספרים רבים בנושאי הלכה, מוסר, שירה, היסטוריה ומדע.
קורות חיים

נולד בעיר צפרו שבמרוקו, למשורר הרב שמואל אלבז בן הרב יהודה אלבז, בן למשפחת רבנים ומלומדים חשובה ממגורשי ספרד. בהיותו צעיר התייתם מאביו ונכנס ללמוד בבית המדרש של דודו, הרב עמרם אלבאז. בבגרותו, מונה לרב ודיין של העיר צפרו. לא היו לו ילדים עד יום מותו, למעט בת אותה אימץ, ולה הוריש את נכסיו. את חייו הקדיש לספרות ושירה. מסורת עממית מספרת שהקדיש שעתיים בכל יום לכתיבת ספריו.
יצירתו בתחום הפיוט ענפה, ומעידה על מיומנות גבוהה במלאכת השיר. מורשתו הפייטנית כוללת שירי גלות וגאולה, שירים על מעלת ארץ ישראל, שירים בשבח התורה, שירים לסיום מסכתות, שירים קבליים, שירי ויכוח, שירי שבח, שירי מוסר ותוכחה, ועוד; ברבים מהם ניכר חותמו האישי של מחברם. קטעים משירתו משמשים כיום כפתיחות שגורות לשירים אחרים במסגרת שירת הבקשות של יהודי מרוקו, וכיוצא בה.
הוא היה מלומד שכתב חיבורים הלכתיים רחבי היקף. כדוגמת שו"ת הלכה למשה. ולצד זאת כתב גם על נושאים ארציים. כגון ספרו רחב היריעה "באר שבע", המוקדש ל"שבע החכמות", מונח הידוע ממחשבת יהדות ספרד של ימי הביניים ומציין את שבע החכמות "המרכזיות מחכמות העולם" - מתמטיקה, הנדסה, מוזיקה, אסטרונומיה, טבע, פילוסופיה וחכמת האלוהות. ספרו "כיסא המלכים" הוא חיבור היסטורי רחב יריעה שמהווה בין השאר מקור לידיעות על ההיסטוריה של יהדות מרוקו לאורך הדורות.
בית מדרשו במלאח שנקרא בשם "צלא דלחכם" עומד על תילו, ונפתח לסיורים מסודרים בלבד.
הרב יעקב משה טולידנו בספרו "נר המערב" הגדירו במילים "רב תלמודי, חכם מדעי ומשורר מצוין".
על שמו בית כנסת "הרמ"א" בלוד, בית כנסת "הרמ"אל" בגבעת אולגה, רחוב "הרב אלבז" בשכונת עמישב בפתח תקווה ורחוב הרמ"א באשדוד.
חיבוריו

כיסא המלכים - חיבור היסטורי שסוקר את הממלכות שהתקיימו מבריאת העולם עד זמנו של המחבר (סוף המאה ה-19).
עדן מקדם - אנציקלופדיה יהודית שכוללת ביאור לכ-500 מונחים ביהדות.
מיני מתיקה - ביאורים וחידושים.
עטרת פז - חכמת הנסתר.
ארבעה שומרים - דיני מוסר על ארבעה נושאים, תיקון פגם הבריות, שבת, תפילין, ומוסר השכל לתיקון המידות.
שיר חדש - שירים ומליצות בעברית ובערבית.
הלכה למשה - שו"ת בארבעת חלקי שולחן ערוך.
ציון במשפט - על דיני חושן המשפט.
ספר כריתות - על דיני גירושין.
חצר משכן - קיצור הספר ״משכנות הרועים" - לרבי עוזיאל אלחאיך.
תורבץ החצר - מראה מקומות לספרות השו"ת בחושן משפט.
פותר מים - פירוש על הספר "מים עמוקים" - על התורה של רבי יהודה ברדוגו.
זבחי צדק - על הלכות שחיטה.
חולת אהבה - מליצות.
דרש משה - דרושים.
פרשת הכסף - מוסר ומשלים.
כח מעשיו - על חכמת העיבור.
באר שבע - על שבע חכמות.
קול בוכים - קינות על פטירתם של אישים שונים.
בנוסף נמצאו איגרות ומכתבים רבים שכתב רבי רפאל משה אלבז, ובפרט נודעו כחשובות איגרות שמתארות את החיים היהודים במרוקו בתקופתו.
לקריאה נוספת > מספריו בדפוס

רפאל משה אלבז, עדן מקדם, מכון ישמח לב, ירושלים, תשע"א.
רפאל משה אלבז, עטרת פז, דפוס שרביט או חזזאן, פאס, 1940.
רפאל משה אלבז, הלכה למשה, ירושלים, 1901.
רפאל משה אלבז, שיר חדש, ארבעה שומרים, מיני מתיקה, מכון ישמח לב, ירושלים, תשע"ב.
רפאל משה אלבז, כנפי יונה, בני ברק, תשנ"ה.
רפאל משה אלבז, באר-שבע (מהדורת מ' אלבז), ירושלים, תשמ"ג, מהדורה שנייה ירושלים, תשע"ח.
רפאל משה אלבז, ספר שאלות ותשובות הלכה למשה (עריכה וההדרה: משה עמאר), זיו המערב, 1980.
לקריאה נוספת > עליו

מאיר נזרי, שירת הרמ"א: הרב רפאל משה אלבאז מאדריכלי השירה העברית במרוקו, המרכז ללשונות היהודים וספרויותיהם - האוניברסיטה העברית, 2013.
מאיר נזרי, יהדות ואנושות אצל הרב רפאל משה אלבאז, מתוך כנס במכללת ליפשיץ, 2012, עמ' 47–55.
הרב דוד עובדיה, דברי ימי היהודים בק"ק צפרו במערב הפנימי (מארוקו), 5 כרכים, ירושלים, מכון לחקר תולדות קהילות יהודי מארוקו, תשל"ה-תשנ"ב.
הרב יגאל נחמני, ביד רמ"א: תולדות חיי רבי רפאל משה אלבז, כולל תפארת הלווים, אשדוד, תשע"ז.
הרב מאיר אלבז, הקדמה לספר 'באר שבע' (תשע"ח).
הערות שוליים

↑  ר' רפאל משה אלבז באתר הזמנה לפיוט.
↑  הרמ"א מצפרו – רבי רפאל משה אלבז זצוק"ל, באתר קהילת צפרו / סְפְרוֹ
↑  יוסף טובי, תולדות היהודים בארצות האסלאם: העת החדשה עד אמצע המאה ה-יט (חלק ראשון), מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 1981, עמ' 285-284.
↑  יצחק כרם, ‏הרב רפאל משה אלבאז ושירתו, מים מדליָו 26-25, תשע"ד–תשע"ה, עמ' 478-473
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311077905171  BnF: cb17017046b (data)  GND: 1046231928  ISNI: 0000 0000 7738 4971  LCCN: nr92010507  VIAF: 9706746   WorldCat (עם VIAF): 9706746 
כיתוב המצבה
הציון שבסמוך לקבר
פריץ שמנקל

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1916 Warszewo, רפובליקת פולין 
 הוצאה להורג:  22 בפברואר 1944 (בגיל 28) מינסק, אוסטלנד 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 פרסים והוקרה:  גיבור ברית המועצות (6 באוקטובר 1964)  עיטור לנין  עיטור הדגל האדום 
 
פריץ פאול שמנקל (בגרמנית: Fritz Paul Schmenkel; נולד ב-14 בפברואר 1916 בשטטין, האימפריה הגרמנית – הוצא להורג ב-22 בפברואר 1944 במינסק, שבאוסטלנד) היה גרמני קומוניסט, חבר בתנועת ההתנגדות לנאציזם, שלחם עם הפרטיזנים הסובייטים בבלארוס במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה.
ביוגרפיה

פריץ שמנקל נולד בשטטין (כיום שצ'צ'ין, פולין) בשנת 1916. אביו, פאול קראוס, היה פועל בניין בעל השקפות קומוניסטיות, שנרצח על ידי אנשי SA ב-1932. זה גרם לפריץ להצטרף לליגה הקומוניסטית הצעירה של גרמניה. הוא עבד בכמה עבודות לפני שגויס לוורמאכט בדצמבר 1938. שם, הוכשר להיות חייל בחיל הארטילריה. עם זאת, בשל חוסר המשמעת והתנגדותו לנאציזם נשלח לכלא מספר פעמים. לאחר שערק מהצבא שוב ושוב, הוא לבסוף נידון ל-18 חודשי מאסר על ידי בית משפט צבאי, אותם ריצה בכלא צבאי בטורגו. עם זאת, בחודש יולי 1941, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, גרמניה הנאצית תקפה את ברית המועצות והוא התנדב להצטרף ללחימה הגרמנית בחזית המזרחית והוא שוחרר מהכלא. בנובמבר 1941 למרות זאת, הוא ערק מהצבא והסתתר ליד הכפר פודמושה, שבמחוז המשנה יארצב, במחוז סמולנסק. משם, הוא התקרב אל יחידת הפרטיזנים הסובייטים "מוות לפשיזם", הסביר את רצונו להצטרף לפרטיזנים. לאחר ההכרות הראשונית ואחרי חשדות וחקירות, הוא זכה סוף סוף באמון הפרטיזנים כשהרג חייל גרמני שניסה להצית את מטה הפרטיזנים. הוא הורשה להצטרף לפרטיזנים, שהעניקו לו את הכינויים "איוואן איוואנוביץ" ו"וניה".
עד מהרה שמנקל הוכיח את עצמו כבעל ערך עבור הפרטיזנים; לבוש מדים גרמניים כשהוא מתחזה לגנרל בוורמאכט, שמנקל הוביל גדודים של הצבא הגרמני אל מארבי הפרטיזנים. מה שעזר לפרטיזנים ללכוד בשבי יחידות שלצוות של חיילי הוורמאכט, כמו גם תחמושת ומזון. מהר מאוד הוא התקדם בדרגות בשורות הפרטיזנים. במרץ 1943, הוא הובא למוסקבה על ידי הצבא האדום, שם הוענק לו עיטור הדגל האדום וקיבל הכשרה צבאית. הוא מונה לסגן מפקד יחידת החבלה המודיעינית "שדה" והקצה לבצע משימות מיוחדות באזור הצפוני של העיר אורשה. בדצמבר 1943, עם זאת, שמנקל נפל למארב הגרמנים והוסגר לידי רשויות הכיבוש הנאצי. הוא הובא מינסק ונידון למוות על ידי בית משפט צבאי גרמני ב-15 בפברואר 1944 והוצא להורג על ידי כיתת יורים, שבוע מאוחר יותר.
מורשת

לפריץ שמנקל הוענק לאחר מותו תואר גיבור ברית המועצות ועיטור לנין ב-1964.
רחוב בעיר נלידובו, שבמחוז קלינין (כיום מחוז טבר), נקרא על שם פריץ שמנקל בשנת 1965. ב-1976, רחוב קרלהורסט בברלין שונה ל-Ftirz-Schmenkel-Straße; עם זאת, שם הרחוב שונה אחר כך ל-Rheinsteinstraße ב-1992. רחובות על שמו עדיין קיימים בלייפציג ובטורגו. לוח הנצחה הושם על בית בכיכר הניצחון במינסק, שבו הוא נידון למוות על ידי הגרמנים ב-1944.
סרט עלילתי אודותיו בשם "אני רוצה לראות אותך (Ich will euch sehen"), הופק ב-1978.
חייו האישיים

שמנקל היה נשוי לאירמה שיפר. ביחד, היו להם שלושה ילדים: בן האנס, ושתי בנות, אורסולה וכריסטה.
הערות שוליים

↑  Ufarkin, N.V. "Schmenkel, Paul Fritz". Geroi strany. נבדק ב-27 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wild, Manfred. "Fritz Schmenkel ist unvergessen". RotFuchs. נבדק ב-27 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fritz-Schmenkel-Straße". Luise Berlin. נבדק ב-27 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fritz-Schmenkel-Str., Leipzig". meinestadt.de. נבדק ב-27 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fritz-Schmenkel-Str., Torgau". meinestadt.de. נבדק ב-27 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ich will euch sehen (1978)". DEFA-Sternstunden. נבדק ב-27 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007374043005171  PLWABN: 9810695934505606  GND: 11860855X  ISNI: 0000 0000 2200 7095  LCCN: n80128908  SUDOC: 144500086  VIAF: 77620633   WorldCat (עם VIAF): 77620633 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פריץ שמנקל".
פקודת הקומיסר

עמוד ראשון של פקודת הקומיסר, 6 ביוני 1941
פקודת הקומיסר (בגרמנית: Kommissarbefehl) היה צו שהוציא הפיקוד העליון של הוורמאכט ב-6 ביוני 1941 לפני מבצע ברברוסה. שמו הרשמי היה קווים מנחים לטיפול בקומיסרים פוליטיים (Richtlinien für die Behandlungscher Kommissare). הוא הורה לוורמאכט שכל קומיסר סובייטי שיזוהה בין החיילים השבויים יוצא להורג כי הוא אוכף את "האידאולוגיה היהודית-בולשביסטית" בכוחות הצבא האדום. היה זה אחד מסדרת צווים פליליים שהוציאה ההנהגה הנאצית, ואחת מפקודות הפיהרר.
על פי הצו, יש להרוג את כל אותם אסירים שניתן לזהותם כ"בולשביסטים או נציגים פעילים של האידאולוגיה הבולשביסטית".
תגובה

את הטיוטה הראשונה של פקודת הקומיסר הוציא הגנרל אויגן מילר ב-6 במאי 1941. טיוטה זו קראה לירות בכל הקומיסרים על מנת שלא יגיע כל קומיסר שנתפס למחנה שבויים בגרמניה.  ההיסטוריון הגרמני הנס-אדולף ג'ייקובסן כתב:
מעולם לא היה ספק בתודעתם של מפקדי הצבא הגרמני שהפקודה סיכלה בכוונה את החוק הבינלאומי; הדבר מוכח מהמספר הקטן מהרגיל של עותקים כתובים של פקודת הקומיסר שהופצו.
הפסקה שבה קרא הגנרל מילר למפקדי הצבא למנוע "הגזמות" הוסרה לבקשת הפיקוד העליון של הוורמאכט.  בראוכיטש תיקן את הצו ב-24 במאי 1941 על ידי צירוף הפסקה של מילר וקריאה לצבא לשמור על משמעת באכיפת הצו.  הטיוטה הסופית של הצו הוצאה על ידי הפיקוד העליון של הוורמאכט ב-6 ביוני 1941 ונמסרה רק למפקדים הבכירים ביותר, שקיבלו הוראה ליידע את פקודיהם בעל פה.
התעמולה הנאצית הציגה את מבצע ברברוסה כמלחמה אידאולוגית-גזעית בין הנאציזם הגרמני לבין "יודאו-קומוניזם", תוך דה-הומניזציה של האויב הסובייטי ככוח של "תת-אדם" סלאבי וכפראים "אסיאתיים" העוסקים ב"שיטות לחימה אסייתיות ברבריות" על ידי קומיסרים יהודים מרושעים שחיילים גרמנים לא צריכים לרחם עליהם.  רוב קציני הוורמאכט והחיילים נטו להתייחס למלחמה במונחים נאציים, וראו את יריביהם הסובייטים כתת-אדם.
אכיפת צו הקומיסר הובילה לאלפי הוצאות להורג. ההיסטוריון הגרמני יורגן פורסטר כתב ב-1989 שטענת רוב מפקדי הצבא הגרמני בזיכרונותיהם, וטענת היסטוריונים גרמנים כמו ארנסט נולטה, לפיה פקודת הקומיסר לא נאכפה, היא טענה שגויה. רוב היחידות הגרמניות ביצעו את צו הקומיסר. אריך פון מאנשטיין העביר את פקודת הקומיסר לפקודיו, שהוציאו להורג את כל הקומיסרים שנתפסו, ועל כך הרשיע אותו בית משפט בריטי ב-1949. לאחר המלחמה שיקר מאנשטיין וטען שלא ציית לפקודת הקומיסר, שהתנגד לפקודה ומעולם לא אכף אותה. ב-23 בספטמבר 1941, לאחר שביקשו מספר מפקדי ורמאכט לרכך את הפקודה כדי לעודד את הצבא האדום להיכנע, היטלר דחה "כל שינוי של הפקודות הקיימות בנוגע ליחס לקומיסרים הפוליטיים".
כאשר נודע על פקודת הקומיסר לצבא האדום, התעוררה התנגדות חזקה יותר לכוחות הגרמנים. אפקט לא רצוי זה צוטט בפניות גרמניות להיטלר (למשל על ידי פון שטאופנברג), שביטל את פקודת הקומיסר לאחר שנה, ב-6 במאי 1942.  הפקודה שימשה כראיה במשפטי נירנברג וכחלק מדיון בשאלה הרחבה יותר בדבר חובתם של הגנרלים הגרמנים למלא אחר פקודות היטלר גם כאשר ידעו שהפקודות הללו אינן חוקיות.
ראו גם

רצח שבויי מלחמה סובייטים בידי הנאצים
הערות שוליים

↑  Soviet Prisoners of War: Forgotten Nazi Victims of World War II (אורכב 30.03.2008 בארכיון Wayback Machine)
↑  "Führer Directives and Führer Orders". WW2DB. נבדק ב-2021-07-19.
↑  Burleigh 1997, p. 65
↑  Manfred Messerschmidt, Forward Defence (as included in War of Extermination: The German Military in World War II 1941–1945, edited by Hannes Heer and Klaus Naumann (2000); page 388
↑  Messerschmidt; page 389
1 2  Shirer, The Rise and Fall of the Third Reich (Touchstone Edition) (New York: Simon & Schuster, 1990)
↑  Alex J. Kay, Exploitation, Resettlement, Mass Murder: Political And Economic Planning for German Occupation Policy in the Soviet Union, 1940–1941, New York: Berghahn Books, (2011) [2006], ISBN ISBN 978-1-84545-186-8.
↑  Jacobsen 1968, pp. 516–517.
↑  Jacobsen 1968, p. 517.
↑  Jacobsen 1968, pp. 518–519.
1 2  Jacobsen 1968, p. 519.
↑  Förster 2005, p. 126.
↑  Förster 2005, p. 127.
1 2  Förster, Jürgen "The Wehrmacht and the War of Extermination Against the Soviet Union". The Nazi Holocaust p. 502
↑  "The War of Annihilation in the Soviet Union". The German Military and the Holocaust (באנגלית). נבדק ב-2020-08-10.
↑  Smesler, Ronald & Davies, Edward The Myth of the Eastern Front, Cambridge: Cambridge University Press, 2007 p. 97
↑  Smesler, Ronald page 97
↑  Jacobsen 1968, p. 522.
↑  Holocaust Encyclopedia: Commisar Order
↑  Hartmann 2013, p. 91.
מרקוס ויצטום

| --- | --- |

 לידה:  1895 סמביר, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1948 (בגיל 53 בערך) דבלין, אירלנד 
 מדינה:  אירלנד 
 
מרקוס (מרדכי) ויצטום (1895 – 1948) היה איש עסקים יהודי, יליד סמביר, שהיגר לאירלנד. בשנות השלושים, לפני מלחמת העולם השנייה, הציל עשרות יהודים על ידי גיוסם למפעלים באירלנד שאותם הקים לשם כך. ויצטום מכונה לעיתים "אוסקר שינדלר האירי".
רקע

בעת עליית הנאצים לשלטון, לא אפשרה ממשלת אירלנד להנפיק אשרות כניסה לפליטים היהודים באירופה. ב-1932 מונה שון למס לשר התעשייה והמסחר. כדי לקדם את הכלכלה של המדינה, יזם למס פיתוח תעשייה, גייס את הממשלה האירית להשקיע בחברות תעשייתיות ויזם יבוא של מפעלים מיבשת אירופה לאירלנד, ובעיקר למערב אירלנד. המפעלים שהורשו להגיע הם מפעלים מ"תעשיית הטקסטיל", אשר באותו הזמן לא היוו תחרות לתעשייה הקיימת. באותם הזמנים, יהודים רבים בצרפת, גרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה עסקו במסחר בטקסטיל.
ביוגרפיה

מרקוס ויצטום, איש עסקים יהודי, נולד בפולין, היגר לארגנטינה, עבר לבלגיה והגיע לבסוף לדבלין. בדבלין הייתה בבעלותו (ביחד עם שותפים), חנות למכירת טקסטיל מווינה. עם עליית הנאצים לשלטון, זיהה ויצטום את ההזדמנות לחלץ יהודים מאירופה, הציע את עזרתו ללמס ועשה כל אשר ביכולתו כדי לכוון אותו לבחירה בעסקים יהודיים. ב-1935 יצאה משלחת ראשונה לבחינת הנושא, בראשות שון למס ובהשתתפות הסנטור ג'ון אדי מקאלין ומרקוס ויצטום.
בנסיעות חוזרות, עם ובלי שותפיו, הצליח מרקוס ויצטום לשכנע שלושה בעלי מפעלים יהודיים לעבור לאירלנד. בעקבות המפעלים הגיעו יהודים, מומחים ועובדים מן השורה, וכולם קיבלו אשרות הגירה. עשרות יהודים ניצלו הודות למפעלים אלה.
המפעלים

שלושת המפעלים שהעביר ויצטום לאירלנד זכו להצלחה, סיפקו עבודה למאות עובדים והביאו רווחה ולשגשוג לאזורים שבהם פעלו. מרקוס ויצטום היה נוכח בעסקיהם ולקח חלק בניהול המפעלים.
מטרתו בהקמת המפעלים הייתה לאפשר ליהודים רבים ככל האפשר לצאת מאירופה. ויצטום, פיליפזון ועוד אנשי עסקים בולטים השתמשו בקשריהם ובכספם כדי להפיק אשרות כניסה רבות ככל הניתן. אשרות הכניסה הופקו לפועלים של כל מפעל שהוקם. במקביל, דאג ויצטום להשיג אשרות כניסה לכמות שווה של יהודים שהוצגו כמומחים, על אף שלא היה להם כל קשר לתעשיית הטקסטיל. מספר היהודים שניצלו כך אינו ידוע, אך ההערכה היא שלפחות 60 או 70 יהודים הצליחו להגר לאירלנד לפני 1939. בעקבות פועלו, זכה מרקוס ויצטום לכינוי "אוסקר שינדלר האירי".