השואה
השואה והדת היהודית > דילמות הלכתיות בשואה

שעת השמד או פיקוח נפש – שני מצבים הלכתיים שמובילים לשתי תגובות שונות והפוכות. בפיקוח נפש הנך נאבק לשמירת החיים על ידי ויתור על קיום מצוות הדת, ואילו בשעת השמד הנך נאבק לשמירת הדת על ידי ויתור על החיים. ההכרעה בין שתי גישות אלו הייתה תלויה בהערכה לגבי מגמת המדיניות הנאצית, האם מטרתה לכלות את העם היהודי או מאבק רוחני בלבד. עם פרוץ המלחמה התבהרה המדיניות הנאצית שהייתה כיליון הפיזי של העם היהודי על כל קבוצותיו, בין דתיים ובין מומרים. פסיקת ההלכה נטתה על ידי הרבנים למציאות של פיקוח נפש ושמירת המצוות ככל שאפשר, אך היו מצבים שיהודים סיכנו חייהם כדי לקיים את המצוות.
הצלת רבים על ידי מסירת מעטים – הנאצים השתמשו ביהודים בפעולות עזר לקראת השמדתם במחנות ההשמדה, וכפי שניסח זאת דיטר ויסליצני: ”נבצע את הגטואיזציה [=ריכוז היהודים בגטאות] של היהודים באמצעות היהודים, את הדפורטציה [=הגירוש] של היהודים על ידי יהודים, ואת השמדתם בגזים של היהודים על ידי היהודים”. לפיכך דרשו הנאצים מראשי היודנראטים במועצות היהודיות להכין רשימות יהודים למשלוחים למחנות ההשמדה. כל פעולה של סירוב גררה אחריה עונש מוות אישי או קולקטיבי. היו שסירבו למסור יהודים, והיו כאלה שהתייעצו עם ההנהגה הרבנית בגטו שהיוותה גורם משפיע. מצב זה של מסירה לשלטון נידון בהלכה באופן מפורש ונאסר: "אמרו להם גוים, תנו לנו אחד מכם ונהרגנו, ואם לאו, נהרוג את כולכם – יהרגו כולם, ואל ימסרו להם נפש אחת מישראל". לפיכך, התנגדו הרבנים למסירת רשימות או יהודים לנאצים, וכפי שמתועד בגטאות וילנה, לבוב, לודז, ועוד. בגטו קובנה התבקשו היודנראט לכנס במפקד את כל היהודים ב"מגרש הדמוקרטים" בערב האקציה, ושאלו את הרב אברהם דוב כהנא שפירא האם לציית לפקודה. הרב הסכים למהלך זה, ואף פורסמו מודעות בשמו. הרב סבר שמדובר במפקד ולא באקציה, ויש בכך ספק סכנה במפקד מול טבח המוני באי ציות למפקד. לבסוף, הנאצים ניצלו את המפקד ונלקחו עשרת אלפים יהודים להשמדה.
בריחת הרבנים – מקצת הרבנים הצליחו לברוח בעיצומה של השואה ולהשאיר את קהילתם מאחוריהם, בבחינת פדיון שבויים, הישרדות עולם התורה והחסידות, ותקווה חדשה במקום אחר. ישנם רבנים שבחרו לא להינצל מהתופת, ונשארו עם קהילתם כדי לתת להם משענת דתית ונפשית (ראו בהרחבה בערך: כצאן לטבח, על סירוב להינצל בתקופת השואה).
בריחה שתסכן חיי יהודים אחרים – הנאצים נהגו להרוג מספר יהודים בגטו על בריחה של יהודי בודד. הרב דוד כהנא מלבוב נימנע לברוח אל מקום מחסה ולהציל את נפשו כי ידע שיהרגו ארבעה או חמישה בגלל בריחתו, ואילו הרב יהושע גרינוולד מחוסט פסק שמותר לבצע בריחה מהגטו הזמני "שבלאו הכי היה נגמר דינם [של כל היהודים] להריגה".
הצלת ילד במחנה אושוויץ במקום ילד אחר – הרב צבי הירש מייזליש התבקש לפסוק בעניין פדיון חייו של ילד, על חשבון חיי ילד אחר שישלים את המכסה. הרב פסק לאב שאין הבדל בין דם בנו לבין דם של ילד אחר, והדין אוסר פדיון שכזה.
מקומות מקלט לילדים במנזרים או במשפחות נוצריות – הסתרת ילדים במקומות שמתנהלות שם המרת דת מכוונת או מסיון (כגון: מנזרים) לא הותרה על ידי רבנים, אלא רק משלוח למקומות מקלט למשפחות נוצריות שספק אם יוטמעו שם וכי יש לקוות שישובו אל משפחתם בתום המלחמה.
הסרת הזקן – הנאצים חפשו יהודים שעטו זקן כדי להתעלל בזקנם בצורות שונות ואכזריות (גזיזה, הצתה, קיצוץ ובתלישה) עד כדי סכנת נפשות, וגם הזקן הקשה להסתוות בתוך החברה הלא-יהודית מפני השמדה. הרב אפרים אשרי התיר השחתת הזקן בתער מפני פיקוח נפש, וכן נהגו יהודים להסיר את הזקן. היו יהודים ששמרו על זקנם עד שנספו, וייתכן שהסתמכו על העיקרון התלמודי: "בשעת השמד - אפילו מצווה קלה יהרג ואל יעבור... אפילו לשנויי ערקתא דמסאנא" (פירוש: אפילו בצורה בה נוהגים הגויים לקשור את שרוכי הנעליים).
כשרות הבשר – אכילת בשר לא כשר הותרה על ידי רבנים אך רק לקבוצות חלשות, ובניהם יולדות וילדים משום פיקוח נפש, והתרחבה גם לשאר האוכלוסייה ככל שהמצב החמיר. רבנים אחרים הביעו דעה הפוכה כי יש לשמור על כשרות מלאה בכל המצבים מכיוון שמדובר על שעת השמד, והפיצו תעמולה במרכזי חלוקת אוכל לא כשר, או השתמשו בלחץ חברתי, כגון: מניעה עלייה לתורה. ישנם רבנים שהתירו לציבור לאכול בשר לא כשר, אך לעצמם הקפידו לא לאכול, וישנם יהודים רבים שנמנעו בגלל חסם פסיכולוגי נפשי של גועל וטומאה.