כסף (אמצעי תשלום)
היסטוריה

אמצעי תשלום מוסכמים וביצוע תשלומים באמצעותם מתועדים לראשונה כבר באלף הרביעי לפנה"ס בלוחות בכתב היתדות שנמצאו באתרים קדומים במסופוטמיה. במסמכים אלה מתועדות שיטות תשלום שונות הכוללות גם תשלום של סחורות ומוצרים כמו עיזים או בדים וגם חתיכות מתכת יקרה. בצורה זו של מסחר, התקיים משא ומתן בין הקונה והמוכר, וקביעת הערך של המוצר היתה נכונה רק לאותה עסקה. עם הזמן התעורר צורך בהגדרת ערך אובייקטיבית יותר של מוצרים ביחס למשהו קבוע. המגדיר הקבוע צריך היה להיות שָמיש ומקובל על כלל האוכלוסיה. כאשר מדובר באלף ה-4 לפנה"ס מגדיר זה היה הצאן, לכן מונחים רבים הקשורים באמצעי תשלום קשורים בכבשים: בעברית לקנות בא מהמילה – מיקנה "ואברהם כבד במקנה בכסף ובזהב". מקנה משמעו גם בעלות וגם קניין (הפועל קנה = רכש). בלטינית: עושר, כסף = Pecuniae (שמקורו במילה עדר = .Pecus. המילה capital בשפות המודרניות שמשמעו הון, מקורו ב-capitale- שהוא בלטינית ראשי בקר (ראש =capito) אצל היוונים אדם עשיר נקרא πολυβουτης , משמע בעל שוורים רבים. באיליאדה ואודיסיאה, הומרוס (1200 לפנה"ס) מזכיר את השור כאמצעי תשלום. אך היו עוד חיות שסחרו בהן: רכוש בא מהמילה רכש שפירושה סוס. בנורדית kugildi פרושו כסף, מורכב מהמילה kuh = פרה ו-geld = זהב. בהודו ונפאל שם המטבע הוא רופי rupee , שמשמעו בהמה. מבחינת עשיית חישובים, נח להתייחס לצאן, אך מבחינת ניהול המסחר, לא נח לטלטל את הצאן בביצוע עסקות. יש עדיין חברות באפריקה שבעלי חיים בהן משמשים אמצעי תשלום למשל כמוהר וכאמצעי לצבירת רכוש. המסחר בעזרת צאן מוגבל גיאוגרפית וכאשר התרחב המסחר, נוצרה עם הזמן, בצד סחר החליפין, מערכת של חפצים בעלי ערך מוסכם, אלה הם אמצעי תשלום. מן הקדומים שבהם שנמצאו בחפירות ארכיאולוגיות הם צדפי 'פי הכושי' (kauri shells). כיוון שהובאו מאזורים מרוחקים ונמצאו במרחבים רבים בעולם הקדום, וכיוון שאין עדות לשימוש בהם כתכשיטים, משערים במחקר כי שימשו כאמצעי תשלום. כאלה נחשפו גם בקברים, דבר המצביע על ערכם וחשיבותם. יש מקומות באפריקה וגינאה החדשה שמשתמשים בהם עד היום. מוצאים כאלה באתרים פריהיסטוריים כמו בגלגל. הם ללא חורים להשחלה, ונמצאים גם במקומות הרחוקים מן הים. כך נמצאו גם בערד של ראשית האלף ה-3 לפנה"ס, ובקדש-ברנע. בסין של סוף התקופה הנאוליתית ובתאילנד, מקומות בהם לא היו צדפים, חיקו אותם בעצם ואף בכסף. במקומות שונים השתמשו באמצעי תשלום אחרים, למשל האינדיאנים השתמשו בפולי קקאו, בתרבויות שונות השתמשו במלח, בחוטי נחושת, בטבליות תה ועוד.
המערכת הכלכלית המתועדת הראשונה היא כאמור במסופוטמיה של האלף הרביעי לפנה"ס. המערכת הייתה בנויה על יחידות נפח של שעורה ויחידות משקל של מתכת הכסף כאמצעי תשלום. חשבונות הארמון והמקדש תועדו בלוחות חמר כתובים בכתב יתדות, והיחידות שצוינו בהם היו יחידות של ליטר (סילה) שעורה. השעורה שימשה גם לתשלום משכורות, דמי חכירה, אשראי וכולי. הנחושת (ביחידת משקל, שקל – 8.3 גרם) שימשה לחישוב מחירי בתים, שדות ומטעים. יחידות הנפח והמשקל הופיעו בחוקים ופוקחו על ידי השלטונות.
האימפריה הבבלית פיתחה גם היא מערכת כלכלית, שכללה חוקים על אשראי, חוזים, וחוקים המתייחסים לניהול עסקים והחזקת רכוש פרטי. הקודקס של חמורבי, שנוצר במאה ה-18 לפנה"ס בבבל העתיקה, נחקק על ידי המלך הבבלי השישי חמורבי. הקוד כלל חלקים שעסקו במחירים ומידות ומשקלות. הקוד קבע שיעורי ריבית, קנסות, ופיצויים עבור עבירות על החוק.
השקל הוא יחידת משקל שמוצאה במסופוטמיה של האלף השלישי לפנה"ס, זאת לצד המינה (כחצי קילו הכולל 60 שקלים), והגריין (כ- 0.046 גרם) שהוא המשקל הממוצע של גרגר שעורה. השקל (כ- 8.3 גרם) נחלק ל-180 גרגירים. במשקולות ניתן היה לשקול כל אמצעי תשלום, ממתכת יקרה ועד מוצרים. מונח זה הגיע גם לארץ ישראל וכך בספר בראשית מתואר שאברהם קנה את מערת המכפלה תמורת ארבע מאות שקל כסף (עובר לסוחר - כסף שמקבל כל סוחר באזור). משקולות השקל על כפולותיו וחלקיו נמצאו לרוב בחפירות ארכיאולוגיות בארץ ועליהם סימן השקל או כיתוב שם המשקל בכתב עברי קדום. לחתיכות הכסף שנשקלו בימי בית ראשון נקראו בצעים, או בצעי כסף, שכן הם נבצעו מתוך מטילים גדולים יותר על פי המשקל הרצוי בכל עסקה ועסקה.
המטבעות הראשונים נטבעו בממלכת לידיה (לוד) שבמערב אסיה הקטנה כנראה בימי המלך הראשון של הלודים – גיגֶס Gyges (682 -652 לפנה"ס). אלה היו גרגרי אלקטרום (נתך של זהב וכסף) שנמצא באופן טבעי בלידיה, הם היו סגלגלים ושוייפו כדי להתאימם למשקל הרצוי. עליהם חותם של הגוף המנפיק כערובה למשקלם ותכולת המתכת היקרה שבהם. ההרכב המתכתי משתנה ממירבץ למרבץ אך הערך היחסי הוא כ-3/4 זהב ו- ¼ כסף, ומשקלם כ-7-8 גרם. מטבעות אלה נעדרים כתובות או סממני זיהוי אחרים, ותארוכם לאמצע המאה ה-7 לפנה"ס נקבע בעזרת ממצאים אחרים. כיוון שהרכב האלקטרום בטבע שונה ממרבץ למרבץ, החלו, להפריד בין הכסף לזהב. על פי הרודוטוס (i , 94) (וכן כסנופון), "העם הלודי היה הראשון שאנו יודעים עליו שטבע מטבעות של זהב וכסף". המלך הלודי קרויסוס טבע את מטבעות הזהב הראשונים והוא הראשון שהנהיג מערכת מטבעות דו-מתכתית של זהב וכסף טהורים, בעריכים של סטאטר וחצי סטאטר. מטבעותיו מצטיינים בדיוק משקלם. אריסטו בספרו על חוקת אתונה כותב: "ככל שההנאות הנובעות ממסחר פשטו לחוגים רחבים יותר על ידי יבוא סחורות שהיה בהם מחסור, ועל ידי ייצוא עודפי סחורות, נעשה השימוש במטבע לדבר שבהכרח; הואיל ולא כל המצרכים החיוניים ניתנו לטלטול, הסכימו ביניהם הבריות לתת ולקבל לצורכי סחר-חליפין חפץ מסוים אשר בעוד הוא עצמו היווה מצרך, הוא היה קל ונח לשימוש בעסקי יום יום. חפץ כלשהו כמטיל ברזל או כסף שבתחילה הוגדר ערכו פשוט לפי הגודל והמשקל, אם כי לבסוף הרחיקו לכת והטביעו חותם על כל מטבע על מנת שלא יצטרכו לטרוח ולשקלו, החוֹתָם הטבוּע על המטבע ציין את ערכו". למעשה המטבעות הראשונים הם פיסות מתכת בעלות גודל ומשקל קבועים הנושאים דגמים מוטבעים שנועדו לערוב לערכם.
[1] בסין היו המטבעות הקטנה פיסית של יחידה מוניטרית נוהגת (סכינים). הכסף הקדום במזרח הרחוק נעדר דגמים מסובכים וטביעתו חסרה המשכיות ורציפות. הקווים האופייניים לטביעה זו הם: כמעט עד לתקופה המודרנית יצקו את המטבעות ולא טבעו אותם; מטבעות רבים הם מרובעים ולרבים מהם חורים עגולים או מרובעים במרכזם – כדי להקל על קשירתם יחד; כמה סדרות במיוחד אלה של סין, יפן וקוריאה בולטות בשמרנותן הרבה ודגמים מופיעים עליהם ברציפות במשך מאות שנים.
במאה השביעית לפנה"ס הופיעו לראשונה המטבעות כיחידות אמצעי תשלום (כסף). המטבעות היו ביחידת משקל – דרכמה, ונטבעו על ידי שלטונות ממלכת לוד שבמערב אסיה הקטנה. על המטבעות נטבעו ציורים משני הצדדים. על הדרכמה הראשונה נטבע הינשוף. יתרונות המטבעות היה היותם ביחידת משקל ואיכות שהיה מאחוריהם תמיכה שלטונית. המנהג התפשט במהרה לאזורים אחרים וכלל מטבעות מזהב, כסף ונחושת בעיקר.
מערכת כסף פיאט (Fiat) הוא סוג של מערכת כספים שבה ערכו של הכסף קיים מתוקף חוק מדינה. מקורו של המונח פיאט (Fiat) בלטינית ומשמעותו "כך יעשה" או "כך יהיה". במקום בו המטבע המקומי הוא כסף פיאט, משתמשים במושג "מטבע פיאט". מקורו של כסף פיאט הוא בסין של המאה ה-11, בתקופה בה שלטו שושלת מינג ושושלת יואן.
בעולם המערבי הזהב היה במשך תקופה ארוכה הבסיס ליצירת כסף (אמצעי תשלום). כדי לפשט את המסחר בזהב היה המסחר בו מתנהל, על פי רוב, בשטרות בנקאיים שהנפיקו בנקים כנגד זהב שהופקד בכספותיהם ואותם היה ניתן לפדות תמורת זהב בכל זמן. לאחר חקיקת חוקי ההילך החוקי ברוב מדינות העולם (תחילה במסגרת תקן הזהב ולאחר מכן בלעדיו), ירד הזהב ממעמדו ככסף המקובל ותחתיו הפך ההילך המקומי לכסף הנהוג בעסקאות מקומיות והדולר האמריקני לכסף הנהוג בעסקאות בינלאומיות (ובמידה פחותה בהרבה האירו והזהב גם כן).