stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסקה דדוקטיבית
הערות שוליים

↑  אִפְרוּט במילון טכנולוגיית המידע: בינה מלאכותית (תשס"ד), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  למד לשונך 22, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏14 באפריל 1997
1 2 3  E. Bruce Goldstein, Cognitive Psychology: Connecting Mind, Research, and Everyday Experience, Cengage Learning, 2015
1 2 3  Nicola J. Morley (née Lambell), Jonathan St. B. T. Evans, Simon J. Handley, Belief Bias and Figural Bias in Syllogistic Reasoning, The Quarterly Journal of Experimental Psychology Section A 57, 2004-05, עמ' 666–692 doi: 10.1080/02724980343000440
↑  .Evans et al, On the conflict between logic and belief in syllogistic reasoning, Memory & cognition 11(3), 1983, עמ' 295-306
↑  Wason, P. C. (1968). "Reasoning about a rule". Quarterly Journal of Experimental Psychology. 20 (3): 273–281. doi:10.1080/14640746808400161. PMID 5683766.
1 2  Wason, P. C. (1966). "Reasoning".  In Foss, B. M. (ed.). New horizons in psychology. Vol. 1. Harmondsworth: Penguin. LCCN 66005291.
↑  Wason, P. C.; Shapiro, Diana (1971). "Natural and contrived experience in a reasoning problem". Quarterly Journal of Experimental Psychology. 23: 63–71. doi:10.1080/00335557143000068.
↑  Evans, Jonathan St. B. T.; Newstead, Stephen E.; Byrne, Ruth M. J. (1993). Human Reasoning: The Psychology of Deduction. Psychology Press. ISBN 978-0-86377-313-6.
↑  .Cox, J. R., & Griggs, R. A, The effects of experience on performance in Wason’s selection task., Memory & Cognition 10, 1982, עמ' 496-502
1 2  Richard A. Griggs, James R. Cox, The elusive thematic‐materials effect in Wason's selection task, British Journal of Psychology 73, 1982-08, עמ' 407–420 doi: 10.1111/j.2044-8295.1982.tb01823.x
1 2  Patricia W Cheng, Keith J Holyoak, Pragmatic reasoning schemas, Cognitive Psychology 17, 1985-10-01, עמ' 391–416 doi: 10.1016/0010-0285(85)90014-3
1 2  Cosmides, L., & Tooby, J. (1992). ., The adapted mind: Evolutionary psychology and the generation of culture,, 1992, עמ' 163-228
↑  E. Bruce Goldstein, Cognitive Psychology: Connecting Mind, Research, and Everyday Experience, Cengage Learning, 2015, עמ' 26-40
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4011271-8  NDL: 00561931 
משימת ארבעה הקלפים של וייסון עם תכנים מהיומיום
מול היערות (סרט טלוויזיה)

| --- | --- |
מול היערות
 מבוסס על:  סיפור של א.ב. יהושע
 בימוי:  דניאל וקסמן
 הופק בידי:  אבי אבקסיס, יעל אבקסיס
 תסריט:  דניאל וקסמן, דני ורטה
 עריכה:  יאיר אלעזר
 שחקנים ראשיים:  גל זייד ישראל פוליאקוב
 צילום:  יורם מילוא
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1999
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 דף הסרט ב־IMDb
מול היערות הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1999 שהופק במסגרת המיזם "סרטים מכאן" של חברות הכבלים בבימויו של דניאל וקסמן, עם גל זייד וישראל פוליאקוב בתפקידים הראשיים.
התסריט של דניאל וקסמן ודני ורטה הוא עיבוד חפשי בהשראת הסיפור "מול היערות" של א.ב. יהושע משנת 1968.
תקציר העלילה

אלכס הררי (גל זייד) הוא היסטוריון צעיר שעובד על עבודת הדוקטורט שלו בנושא "הלוגיסטיקה של הצלבנים" בארץ ישראל. הוא מחפש מקום עבודה שיוכל להתבודד בו בשקט ונענה להצעת עבודה כצופה יערות.
מנהל היער מר זקס (ישראל פוליאקוב) מסביר לו על עבודתו ומוביל אותו למגדל תצפית על היער. משימתו היא מניעת שריפות ביער והוא התקבל לעבודה לאחר שהצופה הקודם דוד, נעלם בלי שהשאיר כל הודעה.
אלכס מתמקם במגדל שם יוכל גם להמשיך במחקרו. הוא מתוודע לאהרון (עובד זיתוני) בנו של זקס שחזר בתשובה ומקבל אותו בחשדנות וגם לפועל הערבי סעיד (סעיד והיב) שאינו מוציא מילה מהפה.
יום אחד הוא מוצא גופה ביער. הוא מזעיק משטרה אך כשהשוטרים מגיעים הם אינם מוצאים גופה וזקס ואהרון מתכחשים לכל זאת ומאשימים את דמיונו של אלכס. אלכס מוצא במקום מטבע עתיקה ועליה דמות שהוא מזהה לפי ספריו כצלבני אדוארדו הגדול אשר לפי הספרים נשבה בקרב חיטין וראשו הותז. על המטבע חקוק השם "נאסראללה". ייתכן שאדוארדו לא נהרג אלא התאסלם והפך לנאסראללה?.
אלכס מזמין את פרופ' קליימן (אריה בובר) ואת ידידתו אריאלה (עדי שמואלי) ומסביר לו על התגלית והם מתלהבים. הוא מתחיל לחפור בחורבות הכפר הערבי שהיה שם אך מוברח על ידי אהרון וחבריו שמנסים גם לדרסו.
הוא נפצע ואז יושב עם סעיד ומראה לו את המטבע. סעיד פותח לראשונה את פיו ומגלה לו את המפעל הקטן ליצירת המטבעות המזויפים. הוא נפגש עם זקס שמציע לו "עסקה" לשיווק המטבעות. אלכס מסרב וחוזר למגדל שם נמצאת אריאלה (תמרה דיין) מזכירתו של זקס. היא מגלה לו שהיא מטעם רשות העתיקות חוקרת על זיוף המטבעות וכי לדעתה הצופה הקודם דוד נרצח לאחר שגילה זו.
זקס ממהר למגדל התצפית, נועל את הדלת, שופך דלק ומצית את המגדל. אלכס ואריאלה מצליחים להינצל ברגע האחרון וסעיד מזעיק את השוטרים שעוצרים את זקס ובנו.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| גל זייד | אלכס הררי |  |
| ישראל פוליאקוב | מר זקס | מנהל בקק"ל |
| עובד זיתוני | אהרון זקס |  |
| תמרה דיין | אורלי |  |
| עדי שמואלי | אריאלה | סטודנטית |
| אריה בובר | פרופ' קליימן |  |
| סעיד והיב | סעיד |  |
| עופר לוי | ברמן |  |
לופן השלישי: טירתו של קליוסטרו

| --- | --- |

כרזת הסרט המקורית
 מבוסס על:  לופן השלישי
 בימוי:  הייאו מיאזאקי
 תסריט:  הייאו מיאזאקי
 מוזיקה:  יוג'י אונו
 מדינה:  יפן
 חברת הפקה:  TMS אינטרטיינמנט
 חברה מפיצה:  טוהו
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה
 הקרנת בכורה:  15 בדצמבר 1979
 משך הקרנה:  100 דק'
 שפת הסרט:  יפנית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט הרפתקאות, סרט קומדיה, סרט מונפש
 סרט קודם:  לופן השלישי: תעלומת מאמו
 סרט הבא:  לופן השלישי: אגדת הזהב של בבל
 דף הסרט ב־IMDb
לופן השלישי: טירתו של קליוסטרו (ביפנית: ルパン三世 カリオストロの城) הוא סרט פעולה-הרפתקאות-קומדיה יפני בסגנון אנימה משנת 1979 שבויים על ידי הייאו מיאזאקי, אשר גם לקח חלק בכתיבת התסריט. עלילת הסרט מבוססת על סדרת המאנגה לופן השלישי וזהו סרט האנימציה השני בסדרת הסרטים של הזיכיון. זהו סרט הבכורה של מיאזאקי כבמאי והשפעתו ניכרת בתשומת לב לפרטים הקטנים ובפיתוח הדמויות.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ביפן ב-15 בדצמבר 1979. הסרט לא זכה להצלחה רבה כאשר יצא לראשונה לקולנוע, אולם צבר פופולריות רבה לאורך השנים ואף זכה למעמד של סרט פולחן. ההצלחה של הסרט הניחה את הבסיס לקריירה המפוארת של הייאו מיאזאקי כיוצר קולנוע וכאחד מהמייסדים של סטודיו ג'יבלי.
הסרט היה בעל השפעה רבה על אנימטורים ובמאים רבים ברחבי העולם, כולל הבמאי של פיקסאר ג'ון לאסיטר וכמו כן הייתה לו השפעה גם על מספר סרטי דיסני, בהם חלק מסרטי הרנסאנס של דיסני.
תקציר העלילה

עלילת הסרט עוקבת אחר הגנב לופין השלישי והשותף שלו ג'יגן אשר מצליחים לשדוד קזינו אך מגלים לאחר מכן שהכסף אותו הוא גנבו הוא מזויף. בעקבות כך לופן וג'יגן מבקרים בנסיכות האירופאית הקטנה קליוסטרו, משום שבה לפי השמועות הופקו במקור השטרות המזויפים. בנסיכות קליוסטרו הם נתקלים בנסיכה קלריס אשר מאולצת להתחתן עם הרוזן המרושע קליוסטרו. לופן מחליט להציל את קלריס.
מדבבים

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

| דמות | מדבבים ביפנית | מדבבים באנגלית | מדבבים באנגלית |
| דמות | מדבבים ביפנית | בגרסה משנת 1992 | בגרסה משנת 2000 |
| לופן השלישי | יאסואו יאמאדה | בוב ברגן | דייוויד הייטר |
| קלריס דה קליוסטרו | סומי שימאמוטו | ג'ואן-קרול אוקונל ברברה גודסון (הדמות בצעירותה) | ברידג'ט הופמן |
| הרוזן לזאר דה קליוסטרו | טארו אישידה | מייקל מקונוהי | קירק תורנטון |
| המפקח קואיצ'י זניגהטה | גורו נאיה | דייוויד פובל | קווין סימור |
| דייסקה ג'יגן | קיושי קובאיאשי | סטיב בולן | ג'ון סניידר |
| פוג'יקו מיין | איקו מאסויאמה | אידי מירמן | דורותי אליאס-פאן |
| ג'ודוט | איצ'ירו נאגאי | ג'ף ווינקלס | מילטון ג'יימס |
| גומון אישיקאווה ה-13 | מאקיו אינו | סטיב קריימר | מייקל גרגורי |
| הגנן | קוהיי מיאוצ'י | מייק ריינולדס | בארי סטיגלר |
| ז'נדרם קפטן גוסטב | טאדאמיצ'י צונייזומי | קירק תורנטון | ג'ו רומרסה |
| יו"ר האינטרפול | שוזו היראבאיאשי | ג'ף ווינקלס | פיטר ספלוס |
| קפטן חוליית המהומות | ג'וג'י מטסודה | קריגן מאהן | ג'יימיסון פרייס |
| הארכיבישוף | קינפאי אזוסה | קירק תורנטון | מייקל פורסט |
| המלצרית | יוקו ימאוקה | ג'ולי דונלד | דיאן דירוסאריו |
ראו גם

אלסנדרו קליוסטרו
הערות שוליים

↑  "LUPIN III: THE CASTLE OF CAGLIOSTRO". AFI Silver Theatre and Cultural Center. ארכיון מ-15 בינואר 2024. נבדק ב-13 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  McCarthy, Helen (1999). Hayao Miyazaki Master of Japanese Animation. Stone Bridge Press. pp. 50–69. ISBN 1-880656-41-8.
| הייאו מיאזאקי |
| --- | --- | --- |
| סרטים: תסריט ובימוי | לופן ה-III: טירתו של קליוסטרו • הנסיכה מעמק הרוחות • הטירה המרחפת • השכן הקסום שלי טוטורו • שירות המשלוחים של קיקי • חזיר באוויר • הנסיכה מונונוקי • המסע המופלא • הטירה הנעה • פוניו על הצוק ליד הים • הרוח העולה • הילד והאנפה |  |
| סרטים: תסריט | לחישת הלב • הלקחנים – עולמה הסודי של ארייטי • תצפית על גבעת הפרגים |  |
| סדרות טלוויזיה בבימויו או בהשתתפותו: | קונאן ילד העתיד • האסופית • לופן השלישי |  |
| מאנגה | הנסיכה מעמק הרוחות • עידן הספינות המעופפות • המסע של שונה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 4772150033041111180004   WorldCat (עם VIAF): 4772150033041111180004
תקופת היובש

פקחים אוכפים את חוק היובש על ידי השחתת חביות אלכוהול, 1921
תקופת היובש (באנגלית: Prohibition) הייתה תקופה בין השנים 1920 ועד 1933, בה נאסר בכל רחבי ארצות הברית על מכירה, ייצור, יבוא והעברה של משקאות חריפים מסיבות של בריאות ומוסר הציבור. את הנהגתו של האיסור הובילה שורת ארגונים שהיו חלק מהתנועה להתנזרות מאלכוהול בארצות הברית (אנ'), בעיקר פרוטסטנטים כפריים ופרוגרסיבים במפלגה הדמוקרטית ובמפלגה הרפובליקנית, כאשר התיאום בין הארגונים בוצע על ידי הליגה נגד ברים (אנ'). חוק היובש הונהג על פי התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית. חוק היובש הלאומי (National Prohibition Act, או כפי שהיה קרוי Volstead Act, על שמו של אנדרו וולסטד, שהוביל את חקיקתו), הגדיר את הכללים לאכיפתו של היובש והגדיר את סוגי המשקאות החריפים שנכללו באיסור. לדוגמה, שימושים דתיים ביין הותרו. החזקה ושימוש פרטי במשקאות חריפים לא הוגדרו כשימוש בלתי חוקי על פי החוק הפדרלי, אך עם זאת, באזורים רבים, היו החוקים המקומיים מחמירים יותר, כשכמה מן המדינות אסרו איסור מוחלט על החזקת משקאות חריפים. חוק היובש הארצי התבטל עם אשרורו של התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, שהחליף את התיקון ה-18 ב-5 בדצמבר 1933.
במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הנהגתו של איסור על משקאות חריפים היה נושא שנוי במחלוקת במיוחד. תומכי היובש (drys), הציגו את האיסור כניצחון למוסר הציבורי ולבריאות הציבור. המתנגדים ליובש (wets), מתחו ביקורת על האיסור וראו בו חדירה של האידיאלים הפרוטסטנטים הכפריים לחיים העירוניים של המהגרים, שברובם היו קתולים. למרות שעל פי דעת הקהל חוק היובש נכשל, הוא הפחית את צריכת המשקאות החריפים בחצי במהלך שנות העשרים והצריכה נשארה ברמה שלפני הנהגת האיסור עד לשנות הארבעים, הווה אומר, שחוק היובש שינה את ההרגלים של האוכלוסייה, לפחות באופן זמני. כמה מהחוקרים טוענים שכישלונו של החוק נבע מנסיבות היסטוריות חולפות יותר מאשר עקב מאפייני החוק עצמו. מבקרי החוק טוענים עד היום שחוק היובש הוביל שלא בכוונה לתוצאות כמו גידול בעצמתם של ארגוני פשע, ובכללם המאפיה האמריקאית שהתפתחה במיוחד בתקופה זו.
מאז ועד היום עדיין פועלים יצרני כהלים בלתי חוקיים (Moonshiners), כדוגמת מרווין סאטן לשעבר, אשר חומקים מהרשויות ופועלים בסתר, בעיקר במדינות וירג'יניה, וירג'יניה המערבית, קנטקי וטנסי.
היסטוריה > חקיקה

במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1916 התעלמו שני המועמדים, הנשיא המכהן, וודרו וילסון מהמפלגה הדמוקרטית והמועמד רפובליקני, צ'ארלס אוונס יוז, מנושא חוק היובש, כשם שהתעלמו ממנו מפלגותיהם. בשתי המפלגות היו שדולות "רטובות" ו"יבשות" חזקות והבחירות היו צפויות להיות צמודות, כך שאף אחד מהמועמדים לא היה יכול להרשות לעצמו לוותר על שום בסיס מכוחו הפוליטי.
בקונגרס ה-65, שהתכנס בינואר 1917, היה ל"יבשים" במפלגה הדמוקרטית רוב של 140 נציגים על פני 64 "רטובים" ובמפלגה הרפובליקנית מנו ה"יבשים" 138 נציגים על פני 62 "רטובים". עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל אותה שנה, נדחקו לשוליים אמריקאים-גרמנים, שהיו מהמתנגדים הראשיים לחוק היובש וקול המחאה שלהם לא נשמע. בנוסף, נוצר צידוק נוסף לחוק היובש: איסור ייצורם של משקאות חריפים יאפשר את השימוש במשאבי ייצור רבים, במיוחד דגנים שנועדו לייצור אלכוהול, לטובת המאמץ המלחמתי. בעוד שהאיסור על ייצור משקאות בתקופת המלחמה גרם לניצוץ חיובי עבור התנועה למען חוק היובש, המלחמה הסתיימה לפני שחוק יובש לאומי נחקק.
הסנאט של ארצות הברית הגיש את התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית ב-18 בדצמבר 1917. ההצעה הוגשה לקונגרס ועברה את שני בתי הקונגרס בדצמבר 1917. עד 16 בינואר 1919 אושרר התיקון על ידי 36 מתוך 48 המדינות שהיו אז בארצות הברית ברוב שהיה דרוש כדי להפוך אותו לתקף. בסופו של דבר רק שתי מדינות, קונטיקט ורוד איילנד, לא הצליחו להשלים את תהליך האשרור. ב-28 באוקטובר 1919 חוקק הקונגרס את חוק וולסטאד שיישם את הוראת התיקון ה-18 כאשר זה ייכנס לתוקף שנה לאחר מכן, ב-17 בינואר 1920.
ב-18 בנובמבר 1918, טרם אשרורו של התיקון ה-18, חוקק הקונגרס את "חוק היובש לזמן המלחמה" (Wartime Prohibition Act), שאסר על מכירת משקאות חריפים שתכולת האלכוהול בהם עולה על 2.75%. חוק זה, שמטרתו הייתה ליצור העדפה לשימוש בדגנים לטובת המאמץ המלחמתי, נחקק לאחר ששביתת הנשק, שסיימה את מלחמת העולם הראשונה, נחתמה ב-11 בנובמבר 1918. החוק נכנס לתוקף ב-30 ביוני 1919 כשיום המחרת, 1 ביולי נודע כ-"Thirsty First" (בכפל משמעות, Thirsty – צימאון, First – האחד בחודש).
ב-28 באוקטובר 1919 חוקק הקונגרס את חוק וולסטד, השם העממי לחוק היובש הלאומי, למרות וטו שהטיל הנשיא וודרו וילסון. החוק הגדיר את המשקאות החריפים שנאסרו ואת העונשים על ייצורם. אף על פי שהחוק אסר על מכירת משקאות חריפים, לממשל הפדרלי לא היו  המשאבים הדרושים כדי לאכוף אותו. ב-1925, בעיר ניו יורק לבדה, פעלו בין 30,000 ל-100,000 מוסדות בלתי חוקיים למכירת משקאות חריפים שכונו ספיק איזי (speakeasy).
בה בשעה שהחוק היובש הצליח להפחית את כמות המשקאות החריפים שנצרכו, הוא האיץ את שגשוגם של ארגוני פשע מאורגן.
ב-22 במרץ 1933 חתם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט על חוק שאפשר לשווק ולצרוך בירה ויין עם תכולת אלכוהול של 3.2%. ב-5 בדצמבר אותה שנה, ביטל האשרור של התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית את תוקפו של התיקון ה-18. עם זאת, החוק הפדרלי של ארצות הברית עדיין אוסר על ייצור משקאות חריפים מזוקקים שלא תחת רישיון, מגבלה ההופכת את הייצור הביתי של משקאות כאלה לבלתי מעשית.
היסטוריה > ההתנגדות לחוק והתנועה למען ביטולו

עם חלוף הזמן החלו רבים מאזרחי ארצות הברית לראות בחוק היובש חוק היוצר הפרדה בין מעמדות, חוק שהרשויות הממונות על יישומו מעדיפות באופן בלתי הוגן את האליטות החברתיות. התחושה הייתה שהחוק פועל בצורה הטובה ביותר רק כאשר הוא מיושם בקרב שכבת האוכלוסייה שאליה הוא יועד מלכתחילה, העניים בני מעמד העובדים. ההיסטוריונית ליזבט כהן כתבה: "משפחה עשירה יכלה למלא מרתף שלם במשקאות חריפים ולהסתדר, אך אם ברשות משפחה ענייה היה בקבוק אחד, הדבר הוביל רק לצרות". אנשי מעמד העובדים הוסתו על ידי העובדה שברשות מעסיקיהם היו מאגרים של משקאות, בעוד שמהם נמנע תענוג זה.
לפני כניסתו לתוקף של תיקון 18 בינואר 1920, רבים מבני מעמדות הגבוהים אגרו כמויות אדירות של משקאות לשימוש ביתי לאחר תחילתו של חוק היובש. הם רכשו את המלאים של סוחרי משקאות, רוקנו את המחסנים שלהם, את המסבאות ואת המחסנים של המועדונים. המחוקקים האמריקאים ואנשי הממשלה נהגו באופן אישי באותה צורה. הנשיא וילסון העביר את מלאי המשקאות שלו למעונו הפרטי לאחר סיום תקופת נשיאותו. יורשו בתפקיד וורן הרדינג העביר את מלאי המשקאות הפרטי שלו לבית הלבן לאחר השבעתו.
באוקטובר 1930, שבועיים בלבד לפני בחירות אמצע הכהונה של הקונגרס, חשף מבריח המשקאות ג'ורג' קסידי ("האיש עם המגבעת הירוקה") את העובדה שבמשך עשר שנים הוא מכר משקאות חריפים לחברים בקונגרס. קסידי היה אחד ממבריחי המשקאות היחידים שחשפו את סיפורם בפומבי. הוא פרסם חמישה מאמרים בעמוד הראשון של הוושינגטון פוסט. הוא העריך שכ-80% מחברי בית הנבחרים והסנטורים שתויים, אף על פי שהם היו אלה שהצביעו בעד חוק היובש. לפרסום זה הייתה השפעה חזקה על בחירות אמצע הכהונה. הרוב בקונגרס עבר מרוב רפובליקני "יבש" לרוב דמוקרטי "רטוב", שהבין שחוק היובש בלתי אהוד בציבור וקרא לביטולו. עם העלייה הדרגתית בחוסר הפופולריות של החוק, במיוחד באזורים העירוניים, הייתה ציפייה דרוכה לקראת ביטולו. למשבר הכלכלי היה חלק לא קטן בכלל בהאצת המהלכים לביטול. קודם לתחילת יישומו של חוק וולסטאד ב-1920, בערך 14% ממס ההכנסה הפדרלי, המדינתי והמקומי הגיעו ממיסוי סחר במשקאות חריפים. הממשלה נזקקה להכנסה זו וכמו כן היא הבינה שחידוש הייצור והמכירה של המשקאות ייצור מקומות עבודה שהיו נחוצים לפתרון האבטלה.
ב-22 במרץ 1933 חתם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט על תיקון לחוק וולסטאד, הידוע בשם חוק קאלן-האריסון (Cullen–Harrison Act), שאפשר את ייצורה של בירה בריכוז אלכוהול של 3.2 אחוז במשקל (4 אחוז בנפח) וכן את ייצורם של יינות קלים. חוק וולסטאד הגדיר כל משקה שאחוז האלכוהול בו עלה על 0.5% כמשקה חריף. במעמד חתימת החוק העיר רוזוולט את הערתו המפורסמת: "אני סבור שזה זמן טוב ללגום כוס בירה". חוק קאלן-האריסון נכנס לתוקף ב-7 באפריל אותה שנה וביום המחרת שלחה חברת אנהאוזר-בוש עגלה רתומה לצמד סוסי קליידסדייל עם ארגז של בירה באדוויזר לבית הלבן.
היסטוריה > ביטול החוק

ב-5 בדצמבר 1933, עם אשרורו של התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, בוטל התיקון ה-18. למרות מאמצים מצדו של הבר ג'. גראנט (Heber J. Grant), נשיא הכנסייה המורמונית, אשררה יוטה את התיקון החדש ואף על פי שהיא נחשבת למדינה ה-36 שאשררה את התיקון ה-21, התיקון אושרר באותו יום על ידי פנסילבניה ואוהיו.
אחת הסיבות העיקריות לאי הצלחתו של חוק היובש, היה החוסר באמצעים לאכיפתו. כבר בתחילת תהליך החקיקה שלו, חסרה לתיקון ה-18 לגיטימיות בעיני הציבור. בכמה מקרים ראה הציבור את חוק היובש כשרירותי ובלתי נחוץ, ולפיכך לא בחל בהפרה שלו. הסוכנים האמונים על אכיפת החוק מצאו עצמם נדהמים מהעלייה בהפצה בלתי חוקית במידה נרחבת של משקאות. החשיבות של משימתם לא נצפתה די צרכה והם חסרו את האמצעים לביצועה. בנוסף, אכיפת החוק לא בוצע תחת חסותה של סמכות מרכזית אחת. ניסיונות רבים לאכוף את חוק היובש נכשלו עקב חוסר השקיפות בין הרשויות הפדרליות והרשויות המדינתיות. יותר מכך, הגאוגרפיה של ארצות הברית גרמה לקשיים באכיפת החוק. ריבויים של העמקים, ההרים, האגמים והביצות, בנוסף לנתיבי המים, הנמלים והגבולות אותם חלקה ארצות הברית עם שכנותיה, קנדה ומקסיקו, גרמו לקשיים מרובים לסוכנים בבואם לעצור את מבריחי המשקאות. בסופו של דבר, עם ביטולו של החוק, הגיעו לידי הבנה שהאמצעים שהוקצו לאוכפי החוק היו בלתי מעשיים.
חקיקתו של חוק היובש היוותה מכה אנושה לתעשיית המשקאות וביטולו היה צעד ראשון לקראת שיקומו של מגזר עסקי זה. דוגמה טובה לכך הייתה העיר סנט לואיס, שהייתה אחת היצרניות החשובות של משקאות חריפים לפני חקיקת חוק היובש ועם ביטולו היא השיבה לעצמה עד מהרה את מקומה בתעשייה זו. לרשות המבשלה הראשית בעיר עמדו 50,000 חביות של בירה מוכנות להפצה מאז 22 במרץ 1933 והיא הייתה הראשונה לחדש את האספקה לשוק כשמבשלות אחרות הולכות עד מהרה בעקבותיה. לאחר ביטול החוק השיגו חנויות רבות רישיונות למכירת משקאות חריפים וחידשו את המלאי שלהן לצורך חזרה לעסקי המכירה של המשקאות. עם חידוש ייצור הבירה, חזרו אלפי פועלים להיות מועסקים שוב בתעשייה.
חוק היובש יצר שוק שחור שהיווה תחרות לתעשייה הרשמית, שהייתה גם כך תחת לחץ. רוזוולט נבחר על בסיס תוכנית הניו דיל, שהבטיחה שיקום כלכלי. שיקום כזה היה אפשרי רק באמצעות כלכלה רשמית שתוכל להתחרות בהצלחה עם כוחות כלכליים שונים, כולל השוק השחור. דבר זה השפיע על תמיכתו בחקיקתו של התיקון ה-21 שביטל את חוק היובש.
היסטוריה > לאחר ביטול החוק

התיקון ה-21 לא אוסר על מדינות להגביל או לאסור על משקאות חריפים. תחת זאת הוא אוסר על "העברה וייבוא" של משקאות חריפים "בכל מדינה, טריטוריה או שטח של ארצות הברית", " תוך כדי הפרה של החוקים המקומיים" ובכך הוא מאפשר למדינות ולרשויות המקומיות לשלוט על התחום. בעקבות ביטול חוק היובש ניתן למכור משקאות חריפים באופן חוקי בחלק, אך לא בכל, הערים והמחוזות במדינה מסוימת. במקביל, היו מדינות שהמשיכו לאכוף את חוקי היובש. מיסיסיפי, שאסרה על משקאות חריפים כבר ב-1907, הייתה האחרונה לבטל את חוק היובש ב-1966. קנזס לא התירה עד 1987 את מכירתם של משקאות חריפים לצריכה במקום. עד היום חל איסור או הגבלה על מכירת משקאות חריפים במחוזות רבים (כגון מחוז נוט שבקנטקי) ובערים רבות במדינות שונות בארצות הברית. בנוסף, המשקאות החריפים אסורים בשמורת האינדיאנים, חוק שהיה בתוקף עוד לפני חקיקתו של התיקון ה-18.
לאחר ביטול חוק היובש הודו רבים מתומכיו בכישלונו. ג'ון ד. רוקפלר, הבן הסביר את עמדתו במכתב שכתב ב-1932:
כאשר הוצע חוק היובש, קיוויתי שהוא יקבל תמיכה בדעת הקהל ושיבוא יום כאשר יכירו בהשפעות הרעות של האלכוהול. אט אט ובחוסר רצון, הגעתי לידי ההכרה שלא זו התוצאה של החוק. תחת זאת, גדל היקף השתייה, ה"ספיק איזי" החליף את המסבאה, צץ צבא גדול של מפרי חוק, רבים מאזרחינו הטובים התעלמו בגלוי מהחוק, כיבוד החוק התרופף באופן נרחב והפשע גאה לממדים שלא נראו קודם לכן.
לא ברור אם חוק היובש הקטין את צריכת האלכוהול לנפש. על פי חלק מההיסטוריונים צריכת המשקאות החריפים בארצות הברית לא חזרה לרמה שלפני כניסת החוק עד לשנות השישים. היסטוריונים אחרים גורסים שצריכת האלכוהול הגיע לרמה שלפני תחילת תקופת היובש כבר שנים מעטות לאחר סיומה ושהיא המשיכה לעלות. שיעור שחמת הכבד, שבאופן רגיל היא תוצאה של אלכוהוליזם, ירדה לשני שלישים במהלך תקופת היובש. בעשורים שלאחר תקופת היובש, הסירו האמריקאים כל סטיגמה שהייתה עשויה להיות כנגד צריכת משקאות חריפים. על פי סקר של מכון גאלופ שנערך כמעט כל שנה מאז 1939, כשני שלישים מהאמריקאים מעל גיל 18, צורכים אלכוהול.
השפעות חוק היובש

רוב הכלכלנים של ראשית המאה ה-20 היו בעד חקיקתו של התיקון ה-18. סיימון פאטן (Patten), אחד ממובילי המאבק למען הנהגתו של חוק היובש, צפה שהחוק יעבור בסופו של דבר מסיבות תחרותיות והתפתחותיות. הכלכלן אירוינג פישר היה פרופסור באוניברסיטת ייל ומתומכי החוק אשר נהג לכתוב מאמרים רבים על החוק במהלך תקופת היובש. במאמרו "כלכלת חוק היובש" (The Economics of Prohibition), הוא מדגים את ההשפעות הכלכליות של החוק. לזכותו של פישר נזקפים המאפיינים לחוקי איסור אחרים, כמו האיסור על המריחואנה. הנקודה המרכזית בדבריו היא ההשלכה של חוק היובש על הפשע, על הבריאות, ובעיקר על פריון העבודה. המושג "יום שני הכחול" (Blue Monday), מתייחס לחמרמורת שחווים העובדים בימי שני לאחר שבמהלך סופי השבוע הם בילו בשתיית משקאות חריפים, וכתוצאה מכך הפכו ימי שני לימים מבוזבזים מבחינות פריון העבודה.
השפעות חוק היובש > השפעות נוספות

כתוצאה מחוק היובש חלה נסיגה בתהליך ההתפתחות של תעשיית ייצור המשקאות החריפים. יצרנים בקנה מידה גדול סגרו ברובם את שעריהם ומנגד ייצרו אזרחים פרטיים משקאות באופן בלתי חוקי. סגירת המפעלים לייצור המשקאות והעסקים למכירתם הביאו לידי שקיעתו של ענף כלכלי זה.
ב-1930 העריך הנציב לחוק היובש שב-1919, השנה לפני חקיקתו של חוק וולסטאד, הוציא האמריקאי הממוצע 17 דולר לשנה על משקאות חריפים. ב-1930, בשל צמצום מקורות האספקה עקב אכיפת החוק, חל גידול בהוצאה על משקאות ל-35 דולר לשנה (האינפלציה הייתה אפסית בתקופה זו). כתוצאה מכך התפתחה תעשיית משקאות בלתי חוקית שגלגלה 3 מיליארד דולר לשנה, שעליהם לא שולם כל מס.
שתיינים כבדים ומכורים לאלכוהול היו בין אלה שהושפעו בצורה הרחבה ביותר במהלך תקופת היובש. אלה שהיו נחושים בדעתם להשיג את המשקה, יכלו לעשות זאת, אך לאלה שהבינו שהרגלי השתייה שלהם הם הרסניים, היו קשיים למצוא את המשקאות. קבוצות סיוע למכורים לאלכוהול נעלמו יחד עם מפעלי הייצור למשקאות. ב-1935 הוקם גוף סיוע חדש למכורים, אלכוהוליסטים אנונימיים.
עם סיום תקופת היובש שבו רק כמחצית ממבשלות הבירה שפעלו קודם לכן לפעילות. כותבי דברי הימים של תעשיית היין מציינים שחוק היובש הרס את תעשיית היין של ארצות הברית. יקבים איכותיים פינו את מקומם ליצרני יין מאיכות ירודה שהשתמשו בגפנים שהענבים שלהם היו בעלי קליפה עבה יותר הניתנים להובלה באופן קל יותר. גם חלק ניכר מהידע שנאגר על ייצור יין אבד, בין אם עקב הגירתם של יצרני יין לארצות אחרות או עקב נטישת  הענף. משקאות מזוקקים הפכו לפופולריים יותר במהלך תקופת היובש. בשל תכולת האלכוהול הגבוהה שלהם בהשוואה ליינות מותססים ולבירה, החל להיות מקובל הערבוב של משקאות אלה ודילולם.
השפעות חוק היובש > השפעות נוספות > ייצור יין במהלך תקופת היובש

חוק וולסטאד אפשר באופן מפורש לחקלאים לייצר יינות מסוימים לצריכה ביתית, ואכן רבים ניצלו אפשרות זו. מגדלי גפנים ייצרו תרכיזי ענבים שנקראו לעיתים "לבני יין" (wine bricks או wine blocks). שיטה זו אילצה את מגדלי היין המובילים בקליפורניה להגדיל את שטחי הגידול שלהם בכ-700 אחוזים במהלך חמש השנים הראשונות של תקופת היובש. תרכיז הענבים נמכר כשעליו מצוינת אזהרה: "לאחר המסתה של הלבנה עם גלון מים, אין לאחסן את הנוזל בכלי למשך 20 ימים, שכן הוא עלול להפוך ליין". יצרני לבנות היין מכרו אותן במגוון של תשעה זנים של גפנים.
חוק וולסטאד אפשר מכירתו של יין לצורכי פולחן. כמרים יכלו לרכוש יין לצורכי המיסה ורבנים יכלו למכור יין ליחידים לשימוש ביתי בשבתות ובחגי ישראל. רשות מס ההכנסה החזיקה רשימות של ארגונים דתיים שהורשו לרכוש יין. בקרב היהודים היו כאלה שניצלו את ההיתר לסחר ביינות לרעה תחת מסווה של סחר ביין לצרכים דתיים.
מסוכנת

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  שמי זרחין
 הופק בידי:  איתן אבן
 תסריט:  שמי זרחין
 עריכה:  עינת גלזר-זרחין
 שחקנים ראשיים:  גילה אלמגור משה איבגי
 מוזיקה:  עדי כהן
 צילום:  דוד גורפינקל
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1998
 משך הקרנה:  96 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  מותחן
 דף הסרט ב־IMDb
מסוכנת הוא סרט קולנוע ישראלי, משנת 1998, בכתיבתו ובבימויו של שמי זרחין, עם גילה אלמגור ומשה איבגי בתפקידים הראשיים.
אודות הסרט

בסרט יש קטעי שירה וריקודים של מחזמר בשם "מסוכנת", בביצוע להקת שחקנים ובראשם גילה אלמגור.
הסרט זכה ב-7 פרסי אופיר לשנת 1998: על הבימוי (שמי זרחין), על הצילום (דוד גורפינקל), על העריכה (עינת גלזר-זרחין), על העיצוב האמנותי (אריאל רושקו), על התלבושות (רקפת לוי ודוד מרדכי), על המוזיקה (עדי כהן) ועל הפסקול (אלי ירקוני, ג'ון פורסל, ישראל דוד).
כמו כן, הסרט היה מועמד לעוד 6 פרסי אופיר: לשחקן הראשי (משה איבגי), לשחקנית הראשית (גילה אלמגור), לשחקן המשנה (נתן דטנר), לשחקנית המשנה (שרית וינו אלעד) ולתסריט (שמי זרחין).