stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי נצר
הערות שוליים

↑  מאחר ששפת הדיבור של ילדי זבונשין הייתה גרמנית היה בכך סיכון שייחשבו כמרגלים גרמנים
↑  בקובל היה גם קיבוץ הכשרה גדול
↑  השחרור היה על בסיס הסכם בין פולין-רוסיה לשחרור אסירים פולנים לצורך גיוס לצבא הפולני
↑  לטהראן הגיע מבאקו כנוסע סמוי על סיפונה של אוניה ששטה בים הכספי תוך שהוא מתחבא בתוך חבית
↑  הכינוי היה על שמו של גיסו, ישראל חורב (חרקובסקי), איש הפלי"ם
↑  בין השאר סייע צבי לבריחתם של חסידי לובביץ' שרבם בניו יורק התיר להם להגיע לארץ ישראל לפני בוא המשיח
↑  ישראל לנדרס, גנרל "רוסי" סייע לבריחה מפולין, דבר, 23 בספטמבר 1983
↑  ב-1946 חתמו פולין ורוסיה על הסכם המתייחס להחזרת בעלי אזרחות פולנית מרוסיה לפולין. הסכם זה איפשר גם ליהודים לחזור לפולין
↑  צבי לביא, ‏יעקב קדמי: האיש שהביא לשינוי הגדול במדיניות נתיב, באתר גלובס, 8 במרץ 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007501313805171  ISNI: 0000 0000 2716 0195  LCCN: n87920912  VIAF: 53221934   WorldCat (עם VIAF): 53221934
תפילת הדרך

תפילת הדרך, מתוך סידור מן העיר פירט, 1738
תפילת הדרך, סידור מנחה וערבית אשכנז, אמסטרדם, 1743
מכונית עם דגלי ישראל ותפילת הדרך
תפילת הדרך היא תפילה שתיקנו חז"ל לומר בעת יציאתו של האדם לדרך, ועיקר עניינה הוא, בקשת האדם מהאלוהים שישמור עליו מן הסכנות האורבות לו בדרכו.
תיקון התפילה

תפילה זו נוסדה בתקופת התלמוד על ידי רב חסדא:
"אמר רב חסדא כל היוצא לדרך צריך להתפלל תפלת הדרך"
תפילת הדרך נתקנה מפני שכאשר אדם יוצא מביתו או ממקום יישוב, מתרחק מחברת בני אדם ונחשף לסכנות העלולות לפגוע בו כמו חיות טרף או שודדים, ובמקום מרוחק אף לא יימצאו אנשים שיוכלו לעזור לו. כיום הסכנה העיקרית בדרך היא תאונות דרכים. מפני כך נאמרת תפילה זו בלשון רבים, מפני שהאדם משתף עצמו עם הרבים ועל ידי כך יינצל.
תפילה או ברכה

לדעת רבים מהראשונים, תפילת הדרך היא ברכה שכן מסתיימת ב"ברוך אתה ה'", ולכך מאחר שהיא אינה נפתחת במילה "ברוך" ראוי לאומרה בסמוך לברכה אחרת, על פי הכלל שכל ברכה הסמוכה לחברתה (דהיינו ברכה שנאמרת מיד אחרי ברכה אחרת, דוגמת ברכות התורה) אינה נפתחת במילה "ברוך".
להלכה יש שפסקו כן, ולכך כתבו שראוי להחמיר להסמיך תפילת הדרך לברכה אם מזדמנת ברכה אחרת בתחילת הדרך, דוגמת ברכה אחרונה על אוכל או שתייה.
אמנם על פי רוב הפוסקים אפשר לומר את תפילת הדרך גם ללא ברכה אחרת לפניה, מאחר שתפילת הדרך היא בגדר 'תפילה', ולא חלים עליה בהכרח כל כללי הברכות.
דיני הברכה

תפילת הדרך נאמרת רק בתנאים מיוחדים:
יש אומרים שצריך שתהיה דרך שאין בה מקומות מיושבים. אך יש אומרים שבגלל סכנת תאונות דרכים, בכל דרך צריך לומר תפילת הדרך.
אורך הדרך אליה הולך הוא לפחות פרסה (כ־4 קילומטרים). אמנם יש שכתבו ששיעור זה של 'פרסה' הכוונה לזמן שלוקח ללכת דרך זו - כ-72, דקות ופחות מזה לא יאמר את התפילה.
האומר התרחק ממקום היישוב בו שהה מרחק כ־70 אמה.
התפילה לא נאמרה על ידיו באותו יום.
אמירת התפילה ללא הזכרת שם ה' מותרת בכל דרך, אפילו קצרה ולא מסוכנת. בימינו, יש אף המוסיפים לנוסח התפילה את המילים "ותאונות דרכים" בין הסכנות מהן מבקשים להנצל, אולם יש הסוברים שאין לשנות מן המטבע (הנוסח) שטבעו חכמים.
בנוסף לתפילת הדרך, ישנם גם מעיין תפילות המבוססות על סגנון תפלת הדרך, תפילה למפליג בים או לטס בכלי תעופה. כאמור, יש איסור לומר תפילה זו בשבתות ובחגים משום שקיים איסור להפליג, לשוט או לנסוע בשבתות ובחגים. האומר ברכה זו בזמנים אסורים נחשב שברך ברכה לבטלה.
דיני הברכה > אמירתה תוך כדי תנועה

מובא בתלמוד על רב ששת ורב חסדא שנחלקו בנוגע לאמירת תפילת הדרך תוך כדי הליכה. לדעת רב חסדא יש לומר אותה בעמידה, ולא כשהוא מהלך, ואילו לדעת רב ששת ניתן לומר אותה גם כאשר הוא מהלך. מסופר שם שרב חסדא ורב ששת היו הולכים בדרך, קם רב חסדא, והתפלל את תפלת הדרך בעמידה. רב ששת (שהיה עיוור) שאל את שמשו, מה עושה רב חסדא, ושמשו ענה לו: עומד מהליכתו ומתפלל את תפלת הדרך. אמר רב ששת לשמשו: העמד גם אותי ואתפלל תפלת הדרך, וזאת משום מה שנאמר "מהיות טוב אל תקרא רע". לכן, לכתחילה אין אומרים תפילת הדרך תוך כדי תנועה, והנוסעים במכונית צריכים לעצור בצד הדרך. אולם כיום, רבים הורו למעשה שאין להדר בזה, משום שבעצירה בצידי הדרכים יש מידה מסוימת של סכנה, ואין להדר במקום סכנת נפשות.
הערות שוליים

↑  כך דעת המהר"ם מרוטנבורג, ועוד.
↑  תוספות מסכת פסחים קד א, וכך פסק במשנה ברורה סימן קי כה.
↑  קיצור שולחן ערוך סימן ס"ח.
↑  שו"ת זכרון יהודה אורח חיים סימן מב.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ל', עמוד א'
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 4449649a-8c03-4402-9fc5-b3cb7bdfb2d3
רוז'קה קורצ'אק

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1921 ביילסקו-ביאלה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  5 במרץ 1988 (בגיל 66) עין החורש, ישראל 
 מדינה:  ישראל, פולין 
 
רוז'קה (שלישית מימין) עם אבא קובנר, ויטקה קמפנר (ראשונה מימין) וחברי המחתרת מגטו וילנה, 1944
רייזל (רוז'קה) קוֹרצ'ק-מַרלָא (Różka Korczak-Marle;‏ 24 באפריל 1921, פולין – 5 במרץ 1988) הייתה ממנהיגי הארגון היהודי הלוחם בגטו וילנה, יד ימינו של מפקד הארגון השני, אבא קובנר, לוחמת בארגון פרטיזנים מאוחד (פֿאַראײַניקטע פאַרטיזאַנער אָרגאַניזאַציע, פ-פ-או, FPO), מחברת הספר "להבות באפר", המתאר את קורות הפרטיזנים היהודים ביערות רודניקי ונארוץ, מחנכת ומתעדת את נושא השואה במסגרת מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'.
קורות חייה > תחילת דרכה

נולדה כבת הבכורה לגדליה והינדה בעיירה ביילסק (Bielska), הסמוכה לעיר פלוצק, על גדת נהר הוויסלה. היא גדלה במשפחה מסורתית, עם שתי אחיות. האב היה סוחר בקר בעיסוקו ובעל נטיות ציוניות. בילדותה למדה ב"חדר" ובבית ספר פולני, כיוון שבעיירה התגוררו רק כ-40 משפחות יהודיות ולא היה בה בית ספר יהודי.
עקב מצוקה כלכלית עברה המשפחה לפלוצק בשנת 1934, והיא החלה לעבוד במכירה וחלוקה של לחמניות על מנת לסייע בכלכלת המשפחה.
במקביל השלימה השכלתה בלימודי ערב וקראה ספרים, בהם "אוטואמנציפציה!" של פינסקר, שבעקבותיו הצטרפה לשומר הצעיר. בתנועה שימשה כמדריכה והתקדמה לתפקיד חברת ההנהגה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פלוצק בידי הנאצים הייתה קורצ'אק עדה למעשי השפלה ואלימות נגד יהודים, ולכן הודיעה לאביה שבכוונתה להצטרף לחברי תנועתה בוורשה. אביה הסכים לכך בתנאי שדודה ישגיח עליה ויתלווה אליה. בנובמבר 1939 פגשה קורצ'אק בוורשה את טוסיה אלטמן, וזו סיפרה לה על התארגנות חברי השומר הצעיר בווילנה, שנכבשה לא מכבר בידי הסובייטים ונמסרה לליטא. קורצ'אק  גנבה את הגבול, מוסתרת בעגלה עם שני חברי תנועה נוספים, והצטרפה לקן השומר הצעיר בווילנה, שבו הכירה את ויטקה קמפנר, עמה גם עבדה במפעל לייצור מברשות. השתיים הפכו לחברות נפש. מאוחר יותר הכירה קורצ'אק גם את אבא קובנר.
שם הגיעו אליה הבשורות המרות שאביה מת ושאר משפחתה הועברה לגטו בפיוטרקוב טריבונלסקי. עם כיבוש ליטא וסיפוחה לברית המועצות ביוני 1940 נאלצה תנועת השומר הצעיר לרדת למחתרת. בווילנה למדה קורצ'אק יידיש ותרבות יהודית בקורסי ערב.
קורות חייה > בגטו ועם הפרטיזנים

ב-24 ביוני 1941 נפלה וילנה בידי הנאצים, וחברי השומר הצעיר החליטו לנסות לברוח מזרחה במטרה לחבור לצבא האדום הנסוג, אולם הם נפלו בידי הגרמנים והועברו יחד עם שאר יהודי וילנה לגטו.
בגטו מצאו קורצ'אק וקמפנר חדר קטן להתגורר בו.
קורצ'אק נטלה חלק בישיבה ההיסטורית בגטו ב-31 בדצמבר 1941, בה החליטו 150 חברי תנועות הנוער בגטו להתאחד למסגרת אחת. בישיבה קרא אבא קובנר לתושבי הגטו "אל נלך כצאן לטבח!" וביום המחרת נמנתה קורצ'אק על מייסדי ארגון הפרטיזנים המאוחד (פפא"ו; FPO), שקם על מנת ללחום בנאצים.
במקביל אימצה וטיפלה בשתי יתומות ועבדה במכון יהודי, שהוקם עוד לפני המלחמה ופעל בגטו לצורך תיעוד קורות יהדות ליטא.
בערב ה-15 ביולי 1943 השתתפה עם ויטקה קמפנר ואחרים במבצע לחילוץ יצחק ויטנברג, מפקד הפפא"ו, מידי משטרת הגטו היהודית. בעקבות האיום של הגרמנים לחסל את הגטו אם ויטנברג לא יוסגר לידיהם, הוא הסגיר עצמו לידיהם ואת מקומו תפס קובנר.
לאחר שאפסו הסיכויים להנהיג מרד כללי בתוך הגטו החליטו חלק מחברי הפפא"ו להימלט מהגטו ולהצטרף לפרטיזנים ביערות רודניקי (Rudninkai), כ-60 קילומטרים מחוץ לעיר. בספטמבר נמנתה קורצ'אק על אחרוני הלוחמים, שברחו מן הגטו דרך תעלות הביוב. היא  לקחה עמה את ארכיון מסמכי פפא"ו.
היא הצטרפה ליחידת פרטיזנים יהודית בראשותו של קובנר. תפקידה ביחידה היה לרכוש ולהשיג מזון ולדאוג לחלוקתו, לטפל בכביסה ובעניינים אחרים ובמקביל ללחום על זכותה וזכותן של נשים אחרות לקחת חלק פעיל בלחימה נגד הנאצים.
וילנה שוחררה מידי הנאצים ב-13 ביולי 1944 ועם הצבא האדום שבו לעיר גם קורצ'אק, קמפנר ואבא קובנר, יחד עם כמה מאות ניצולים. השלושה גילו שהגטו חוסל והחלו לארגן את הניצולים לקראת עלייה לארץ. לשם כך יצאה קורצ'אק לקובנה, שם חיפשה גם אחר חברי השומר הצעיר וגם אחר פרטיזנים, על מנת שיסייעו לה במשימתה.
בדצמבר 1944 שלח קובנר את קורצ'אק לרומניה על מנת להכין את נתיב הבריחה של הניצולים אל נמלי הים השחור.
בבוקרשט פגשה קורצ'אק בחברי "החלוץ", שדיברו על ליבה להגיע לארץ ישראל על מנת לספר ליישוב את האמת על השואה.
אמה של קורצ'אק ושתי אחיותיה הצעירות נספו בפולין ב-1942.
קורות חייה > פעילותה בארץ

עם הגיעה ארצה, בדצמבר 1944, הצטרפה לקיבוץ אילון, שעל חבריו נמנו כבר חברי השומר הצעיר מפולין. בתוך זמן קצר היא ערכה הרצאות ופגישות בכל הארץ, שבהם העלתה את סיפור הפרטיזנים מיערות רודניקי. היא הייתה השליחה הראשונה של ארגון הפרטיזנים שנשלחה במיוחד ארצה להביא את דבר הלוחמים וסיפור ההשמדה.
בעת ועידת ההסתדרות הכללית השישית בתל אביב 1944/45, הביאה רוז'קה קורצ'אק דו"ח טראגי ודראמטי, ובו סיפור השמדת יהדות ליטא ומזרח אירופה לאוזני הקהל הנדהם והמזועזע. היא נשאה את דבריה ביידיש. בתום דבריה עלה לדוכן דוד בן-גוריון, ופתח את דבריו במשפט: "זה עתה דיברה פה חברה בשפה זרה וצורמת על הצרות שפקדו את..." באולם קמה סערה, והקהל השמיע צעקות וקריאות: "זאת השפה בה מדברים שני שלישים מן העם היהודי בדורות האחרונים..". אך בן-גוריון לא נכנע, הוא תפס את המיקרופון וצעק לתוכו: "זרה וצורמת, זרה וצורמת...". לימים הפכה שאלה זו לשאלה היסטורית נכבדה שזכתה למחקרים רבים.
את ספר העדות שלה "להבות באפר", ששמו שאול מכותרת הרצאה של אבא קובנר בפני חיילי הבריגדה היהודית הלוחמת בצפון איטליה, כתבה ביידיש. המשורר והמספר בנימין טנא (טננבוים), שהיה גם הוא חבר בקיבוץ אילון אז, תרגם מדי יום את כתיבתה לעברית. הספר היה אחד מספרי העדות הראשונים מהשואה. אברהם שלונסקי תרגם את המנון הפ.פ.או. לעברית כפי ששמע אותו מרוז'קה קורצ'אק, והוא ידוע כשיר הפרטיזנים. גם השיר שכתבה לאה גולדברג "את תלכי בשדה" נקשר לרוז'קה קורצ'אק, על אף שבראשונה נכתב ופורסם כשנתיים לפני שפגשה המשוררת בלוחמת גטו ופרטיזנית זו. לאה גולדברג פגשה את רוז'קה והתרשמה מאישיותה ואמרה שבלי להכירה כתבה את השיר עליה.
בעת מגוריה בקיבוץ אילון ארגן אבא קובנר את קבוצת "הנוקמים" והחל בהכנת תוכניות פעולה בעבורה. קורצ'אק הביעה את התנגדותה לפעילותו זו וסברה שהשיקום ובניית חיים חדשים בארץ הם הנקמה הטובה ביותר בנאצים. עם שחרורו של קובנר ממאסרו בירושלים היא הצטרפה אליו בהכנת קבלתם של חברי גרעין הנוקמים מפריס שבצרפת. גרעין הנוקמים שמנה כמה עשרות חברים הופנה בקיץ 1946 לקיבוץ עין החורש. קורצ'אק עברה לשם ונשארה בעין החורש כל חייה. בעין החורש הכירה את אבי מרלא, יליד אוסטריה, שעלה לארץ ישראל במסגרת "עליית הנוער" ב-1939. לשניים נולדו שלושה ילדים. בשנת 1963 הקימו אבא קובנר וחבריו בסיוע הקיבוץ הארצי את "מכון מורשת" כדי להנציח את גבורתם של פעילי המחתרות והמורדים בגטאות. קורצ'אק הייתה גם היא פעילה במכון ויזמה החל משנת 1983, לרגל 40 שנה למרד גטו ורשה, יציאה של משלחות נוער לפולין. משלחות אלה עברו הכנה במכון מורשת לקראת יציאתם.
רוז'קה קורצ'אק נפטרה ב-1988 ונטמנה בבית העלמין של קיבוץ עין החורש, ליד קברם של אבא קובנר וויטקה קמפנר. שני בניה הם היסטוריונים ובתה פעילה כרכזת פדגוגית במכון מורשת משנת 1991.
כתביה

ספר העדות שלה:
רייזל קורצ’אק (רוז’קה), להבות באפר ; תרגם מכתב-היד הפולני: בנימין טננבוים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים: גזירות ת"ש-תש"ה), 1946.
מהדורה ג מורחבת: "את המהדורה הנוכחית ערכה מחדש המחברת והוסיפה חלק שני ובו פרשת היער וכן נספחות"; המהדיר: מרדכי אמיתי, מרחביה: מורשת וספרית פועלים, 1965.
בעריכתה:
רוז'קה קורצ'ק, יהודה טובין, יוסף רב (עורכים), הפרטיזאנית זלדה: זלדה טרגר-ניסנילביץ’ 16 ביוני 1920-17 במרץ 1987, תל אביב: מורשת, תש"ן 1989. (משלה ועליה)
ספר לזכרה

יהודה טובין, לוי דרור, יוסף רב (עורכים), רוז’קה: לחימתה, הגותה, דמותה: רוז’קה קורצ’ק-מרלא י"ט ניסן תרפ"א – ט"ז אדר תשמ"ח 28 באפריל 1921-5 במרץ 1988, תל אביב: מורשת, 1988.
הערות שוליים

↑  כלומר בשבוע של סוף דצמבר 1944 ותחילת ינואר 1945; לפי גרסת צבי כסה (להלן) מדובר בוועידה החמישית בשנת 1942.
↑  אריה אהרוני, "מיומנו של מועמד לבגידה", ספרית פועלים, תל אביב, 2000, עמ' 212.
↑  פרופ' ישעיהו ליבוביץ "ידיעות אחרונות", ערב ראש השנה תשמ"ז, 3/10/86
↑  עדותו של צבי כסה, מראשי המדרשה לציונות חברתית ובנו של חבר הכנסת מטעם מפא"י יונה כסה, בספר אות קין מ' וזלמן.
↑  יהודה טובין, לוי דרור, יוסף רב (עורכים), רוז'קה: לחימתה, הגותה, דמותה, מורשת וספרית פועלים, 1988, עמ' 121-122.
↑  שרון גבע, "את תלכי בשדה", אל מדף ספרי ההיסטוריה: בלוג פמיניסטי, 3.3.2013
↑  לאה גולדברג, ללא שם (מילות השיר הראשונות: "האמנם עוד יבואו ימים"), דבר 19.2.1943, 1943
↑  רבקה גורפיין, עם "להבות באפר", משמר, 30 באוגוסט 1946.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263801405171  PLWABN: 9810650538705606  BnF: cb145963748 (data)  CiNii: DA03870053  GND: 122901150  ISNI: 0000 0000 6865 6170  LCCN: n83138117  NTA: 308248910  SUDOC: 09003239X  VIAF: 45194847   WorldCat (עם VIAF): 45194847
אלכס וייס

| --- | --- |
אלכס וייס, תחילת שנות ה-60 לערך
אלכס וייס, תחילת שנות ה-60 לערך
 לידה:  19 בינואר 1929 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  10 בספטמבר 2001 (בגיל 72) 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 
אלכס וייס (19 בינואר 1929 – 10 בספטמבר 2001) היה מעבד מוזיקלי ישראלי שפעל בתחום הזמר העברי והבידור הקל משנותיה הראשונות של ישראל עד תחילת שנות ה-80.
ביוגרפיה

וייס נולד ב-19 בינואר 1929 בבודפשט שבהונגריה. בילדותו ניגן בפסנתר שהיה בביתו ובגיל תשע החל גם לנגן באקורדיון.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח אביו לעבודות כפייה בצבא ההונגרי. הוא ואמו נשלחו לצעדת מוות לאוסטריה. הוא נפרד מאמו, הצליח להימלט ושב לבדו לבודפשט, שם הסתתר במרתף עד תום המלחמה בפברואר 1945. אחרי המלחמה עבר וייס בין מחנות עקורים והגיע לבסוף עם האקורדיון שלו לעיר קרמונה שבאיטליה. שם התחיל לעבוד בתחום המוזיקה: הוא ניגן בפסנתר ובקונטרבס, וגם הצליח ללמוד מעט בקונסרבטוריון. באיטליה החליט שברצונו להתפרנס מעיבודים מוזיקליים ומכתיבה ללהקות ותזמורות.
בשנת 1949 עלה לישראל, בגיל 20. בישראל הכיר את רעייתו, גאיה, ילידת הארץ, בתה של חינה רוזובסקה. הוא התיישב תחילה בנהריה, שם התפרנס מנגינה בבתי קפה ומלונות. מאוחר יותר עבר לתל אביב. ב-1952 התגייס לצה"ל ושירת בתזמורת חיל האוויר, אז בניהולו של אריך טייך. בתזמורת ניגן וייס בפסנתר וכתב עיבודים לתזמורת.
הוא נמנה עם המעטים מבין המוזיקאים הישראלים בדורו שעסקו בעיבוד מוזיקלי בלבד, וכמעט שלא בהלחנה. שירו הידוע ביותר כמלחין הוא "הדודה מחדרה" בביצוע אריק לביא. וייס היה שותף להפקות מוזיקליות רבות וכן להצגות ומופעים בימתיים של רבים מהזמרים והשחקנים הישראלים, במיוחד בשנות ה-60 וה-70, במעמדו כמנצח תזמורת ההקלטות של אולפני CBS. וייס שימש למעשה כ"מעבד הבית" של החברה. בשנים אלו עבד עם זמרים ולהקות כמו התרנגולים, אריק איינשטיין ושלום חנוך (האלבום "מזל גדי" כולו בעיבודו), שלישיית התאומים, שלישיית גשר הירקון, הצ'רצ'ילים, זהר השביעי, חוה אלברשטיין ("משירי ארץ אהבתי", "את חרותי", "שיר סיום", ועוד), אושיק לוי, צביקה פיק, שלישיית הטוב, הרע והנערה, יוסי בנאי, רבקה מיכאלי, יהורם גאון, אריק לביא, נורית גלרון, רבים משירי פסטיבלי הזמר ועוד.
ב-1967 השתתף בסרט "האם תל אביב בוערת?" כנגן אקורדיון.
ב-1969 הלחין את הפסקול לחלק "אביב" בסרט "לפני מחר" בצורת אלתורים על יצירות של אנטוניו ויולדי.
ב"פסטיבל הזמר והפזמון 1971" היה אחראי על עיבוד של השיר "רק הירח" שזכה במקום הראשון, השיר נכתב על ידי שמרית אור, הולחן על ידי דן עמיהוד ובוצע על ידי אילנית. ב"פסטיבל הזמר והפזמון 1972" היה אחראי על עיבוד של השיר "טוב לי לשיר" שזכה במקום הראשון, השיר נכתב על ידי אהוד מנור, הולחן על ידי שמוליק קראוס ובוצע על ידי "הטוב הרע והנערה".
אלכס וייס, ביחד עם מתי כספי, שלמה גרוניך, סטו הכהן, גיל אלדמע ופולדי שצמן, היו המעבדים של המופע של "חבורת בימות" (1972–1973).
בשלהי שנות ה-70, עם שינוי תהליך ההפקה המוזיקלית והמעורבות הגוברת של זמרים-יוצרים בתהליכי ההפקה והעיבוד, נדחק וייס החוצה, השפעתו דעכה, ולבסוף, בתחילת שנות ה-80, פרש לחלוטין מעיסוקו כמעבד.
וייס נפטר ב-10 בספטמבר 2001 לאחר מחלה, בגיל 72. נקבר בבית העלמין ירקון. הותיר אחריו בן ובת.
סגנונו

אחד המאפיינים הבולטים בעבודתו של וייס התבטא בתוספות המוזיקליות המקוריות לשירים כמו "אבשלום" של הזמר מוטי פליישר, "המשתה" של צמד דרום, "בוא הביתה" של שולה חן, "מה שהיה היה" בביצוע אריק איינשטיין, ואחרים. כבעל השכלה מוזיקלית קלאסית, הרבה לשלב בעיבודיו אלמנטים השייכים למוזיקה קלאסית. דוגמה לכך הוא השיר "חוזה לך ברח" של יעקב רוטבליט ושלום חנוך, בביצועו של אושיק לוי. העיבוד לשיר דומה לתהליך פיתוח ביצירה קלאסית: פתיחה חרישית של פסנתר, אליו מצטרפים בהדרגה גיטרה בס, חצוצרות, וכינורות המלווים את המבצע אל שיאו של השיר ואט אט נעלמים לפי סדר כניסתם. הלהקה הבריטית מטאפיקס סימפלה את פתיחת השיר באחד מלהיטיה הגדולים בשנת 2006.
לעיתים תיבל וייס את עיבודיו בקטעים קלאסיים מוכרים כגון בעיבוד לשירו של אריק איינשטיין "שבת המלכה", לו הוסיף קטע שלם מפוגה של יוהאן סבסטיאן באך. כך גם קטע הכינורות הקלאסי בעיבוד ל"על כפיו יביא" של רבקה זהר כולל ציטוט מוזיקלי מתוך "איזבל" של שארל אזנבור. בעבודתו עם להקת הצ'רצ'ילים עיבד בסגנון פופ קצבי את ה"כוראל לאוהבים צעירים" המבוסס על כוראל של באך, ואת ה"קונצ'רטו הכפול", גם הוא עיבוד ליצירה של באך.
הערות שוליים

1 2  אלכס וייס באתר GRAVEZ
הקבר של אלכס וייס בבית עלמין הירקון, באתר BillionGraves
↑  יואב קוטנר, למרות הכל / תולדות הרוק הישראלי, פרק 11, באתר גלי צה"ל, ‏1995–1997
↑  חבורת בימות - שירי ארץ-ישראל 1972-1973
↑  אברהם זיגמן, פה קבור השיר: מה מסתתר בארכיונים של קול ישראל?, באתר ynet, 4 בנובמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463668105171  BnF: cb16543385f (data)  ISNI: 0000 0003 5745 4719  MusicBrainz: 94580532-0c01-45b0-9500-36dd678eff95  VIAF: 187171749   WorldCat (עם VIAF): 187171749
מחנה העקורים פרמו

מחנה פרמו (באיטלקית: Campo Fermo, בקרואטית: Logor Fermo) היה מחנה עקורים שהתקיים לאחר מלחמת העולם השנייה ליד פרמו, איטליה. תושביו היו קרואטים שנעקרו מיוגוסלביה.
הקרואטים הראשונים הגיעו למחנה ביוני 1945. הרוב הגיעו למחנה ב-15 באוגוסט 1945. תושבי המחנה הקימו קבוצת תיאטרון לביצוע יצירות דרמטיות קרואטיות קלאסיות. בית דפוס הוקם במחנה על ידי דומיניק מנדיץ' ובו הודפסו מגזינים וספרים.
2,000 תושבים התגוררו במחנה, שהיה בשטח בית חרושת לטקסטיל לשעבר. רובם היו מרקע של אוסטאשה. בשנת 1947 פשטו על המחנה שוב ושוב אנשי הצבא הבריטי בחיפוש אחר פושעי מלחמה שהסתתרו בקרב האוכלוסייה.
בסוף 1947 ובתחילת 1948 הגיעו למחנה נציגים מארגנטינה, ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה כדי להציע לתושבים הזדמנות להגר לארצותיהם. 626 אנשים מתושבי המחנה היגרו לפרו. המחנה נסגר בשנת 1948.
לאחר שקיבלה עצמאות, ניסתה קרואטיה לפתות את עקוריה לחזור באמצעות פטורים ממס וסיוע כספי.
הערות שוליים

1 2  "Kako biti Hrvat u dijsapori?". croatia.ch (בקרואטית). 29 בפברואר 2008. אורכב מ-המקור ב-9 באוגוסט 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hrvatski iseljenički zbornik: 2005. Hrvatska matica iseljenika. Zagreb, 2004. (pg. 92)
↑  Mark Wyman. DPs: Europe's Displaced Persons, 1945-1951. Cornell University Press, 1998. (pg. 163)
1 2  Hrvatski iseljenički zbornik: 2005. Hrvatska matica iseljenika. Zagreb, 2004. (pg. 93)
↑  See chapter "Homeland in Miniature: The Refugee Camp at Fermo" in Bernd Robionek: Croatian Political Refugees and the Western Allies. A Documented History. 2nd. ed. Berlin 2010, pp. 155-158.
↑  Bernd Robionek: Croatian Political Refugees and the Western Allies. A Documented History. 2nd. ed. Berlin 2010, pp.235-237.
↑  Mark Wyman. DPs: Europe's Displaced Persons, 1945-1951. Cornell University Press, 1998. (pg. 9)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012492454105171
גיורא בכר

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1950 (בן 74) משגב עם, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת חיפה 
 
גיורא בכר
גיורא בכר (נולד ב-7 בפברואר 1950) הוא דיפלומט בשירות החוץ הישראלי ושגריר ישראל לשעבר בברזיל. בעל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב בפסיכולוגיה ומדעי המדינה ותואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה. בוגר מחזור 1995 של המכללה לביטחון לאומי. עבודת הגמר שלו במכללה עסקה בנושא "השתתפות ישראלית בכוחות שלום של האו"ם".
ביוגרפיה

בכר נולד בקיבוץ משגב עם משם עבר לנתניה שבה סיים (1968) את לימודי התיכון בבית הספר ע"ש טשרניחובסקי.
בשנת 1978 התקבל בכר לקורס הצוערים והצטרף למשרד החוץ. שירת בנציגויות ישראל ברפובליקה הדומיניקנית (בשנים 1982–1984) ובארגנטינה (בשנים 1984–1987) שם היה אחראי לנושאי הסברה, עיתונות ותרבות.
בשנת 1989 מונה בכר לעמוד בראש הקונסוליית ישראל במומבאי שבהודו, שבאותה עת טרם כוננה עם ישראל יחסים דיפלומטיים מלאים. בתקופת כהונתו חלה האצה בפיתוח הקשרים המדיניים בין המדינות, בין היתר עקב היחלשות הגוש המזרחי, שהגיעה לשיאה עם התפרקות ברית המועצות, ותהליך השלום הישראלי-פלסטיני. ב-22 בינואר 1992 הוזמן בכר לניו דלהי לפגישה חסרת-תקדים עד אז עם מנכ"ל משרד החוץ ההודי, ג'יוטינדרה נאת' דיקשיט, בה נמסר לו, כי בכוונת ממשלת הודו להביא בעתיד הקרוב לשיפור יחסיה עם ישראל, הגם שטרם הוחלט האם יסתפקו בהעברת הקונסוליה לניו דלהי או יאפשרו מיד פתיחת שגרירות. בכר הבהיר בתגובה, כי ממשלת ישראל מצפה לכינון יחסים דיפלומטים מלאים ללא כל סייג. ב-29 בינואר הבשיל המהלך להכרזה היסטורית על שדרוג יחסי הודו–ישראל ליחסים דיפלומטיים מלאים. בכר היה הממונה הראשון על שגרירות ישראל בניו דלהי בין פברואר לספטמבר 1992.
בין השנים 2000 ל-2004 היה בכר הקונסול הכללי בפילדלפיה שבארצות הברית. במסגרת תפקידו היה אחראי מטעם ישראל לפעילות הדיפלומטית במדינות פנסילבניה, אוהיו, קנטקי, דלאוור, וירג'יניה המערבית ודרום מדינת ניו ג'רזי.
במטה משרד החוץ שירת בשורה של תפקידים ובהם מנהל המחלקה לבקרת נשק ומנהל מחלקת דרום מזרח אסיה.
בכר כיהן בתפקיד שגריר ישראל בברזיל בשנים 2008–2011. במהלך שירותו בברזיל נערך לראשונה ביקור רשמי של נשיא ברזיל במדינת ישראל. כמו כן, נערכו בברזיל ביקורים רשמיים של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס (הביקור הקודם של נשיא ישראלי נערך בשנות ה-60), ושל שר החוץ אביגדור ליברמן.
בין השנים 2011 ל-2014 שרת בכר כשגריר מיוחד באגף לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד החוץ ואחראי, בין השאר, על פרויקטים שמבצע משרד החוץ בהודו ובסין.
ביולי 2013 יצא לאור בהוצאת ספרי צמרת ספרו "הודו - יומן מדיני" המתאר את ספור כינון היחסים הדיפלומטיים בין הודו לישראל.
ב-2015 פרש בכר לגמלאות משירות החוץ.
בכר מתגורר בנתניה, נשוי ואב לשלושה.
כתביו

הנורמליזציה ביחסי הודו ישראל, בתוך: משרד החוץ - 50 השנים הראשונות, כתר הוצאה לאור, 2002
הודו - יומן מדיני: סיפור כינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל להודו ממבט אישי 1989-1992, הוצאת ספרי "צמרת"
הערות שוליים

↑  משה יגר, כיצד הושגה הנורמליזציה ביחסי הודו–ישראל, נתיב, ינואר 2003
↑  מינויים לשירות החוץ, החלטה מספר 3074 של ממשלת ישראל השלושים ואחת, משנת 2008, באתר של משרד ראש הממשלה
↑  אמנון מרנדה, הנשיא ערך "קבלת שבת" עם יהודי ריו דה ז'ניירו, באתר ynet, 14 בנובמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462526305171  VIAF: 308261906   WorldCat (עם VIAF): 308261906
הספרייה הגדולה של אלכסנדריה

.
| --- | --- |

 מיקום:  אלכסנדריה, בירת מצרים התלמיית
 תאריך ייסוד:  סביבות 295 לפנה"ס
 תאריך סגירה:  48 לפנה"ס. ישנן עדויות שייתכן והתקיימה עד 641
 גודל האוסף:  400,000–700,000 מגילות פפירוס
 מנהל:  ראו רשימת ראשי הספרייה
 קואורדינטות:  31°12′32″N 29°54′33″E﻿ / ﻿31.208889°N 29.909167°E﻿ / 31.208889; 29.909167
 he
 
הספרייה הגדולה של אלכסנדריה (ביוונית: Βιβλιοθήκη τῆς Ἀλεξανδρείας) הייתה בעת העתיקה הספרייה הגדולה והמפורסמת בעולם אשר נבנתה בעיר  אלכסנדריה, בירת מצרים התלמיית.
מניחים כי נוסדה בסביבות שנת 295 לפנה"ס, תחת שלטונו של תלמי הראשון. הספרייה הוקמה כחלק ממקדש המוזות, המוזאיון (musaeon) (שממנו שאובה המילה מוזיאון), מתחם של השכלה ומחשבה. הקמת הספרייה בפועל מיוחסת לדמטריוס מפלרון, אשר היה גם ראש הספרייה או הספרן הראשי הראשון שלה, בין 295 ל-283 לפנה"ס. נטען כי הספרייה אחסנה בשיאה בין 400,000 ל-700,000 (לדעות מסוימות אפילו מיליון) מגילות פפירוס, ובתוכן עותקים של חלק גדול מהתרבות היוונית הקדומה.
חזון הספרייה היה להשיג את כל כתבי העולם ההלניסטי ואף מעבר אליו. רצון זה היווה בין היתר את הרקע לסיפור יצירת "תרגום השבעים" לתורה, המתואר בפירוט באיגרת אריסטיאס. את הספרייה ניהל בתקופה זו אפולוניוס מרודוס, לפי מספר מקורות, עד לזמן המשוער של 246/247 לפנה"ס, שבו מינה תלמי השלישי את ארטוסתנס כממלא מקומו.
סמוך לאתר הספרייה הישנה נוסדה בשנת 2003 הביבליותיקה אלכסנדרינה, הספרייה החדשה של אלכסנדריה.