stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוקדמות מונדיאל 1950
בית 1

בבית זה היו ארבע נבחרות, ששיחקו אחת נגד השנייה פעם אחת. שתי הראשונות העפילו למונדיאל.
| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  אנגליה | 6 | 3 | 3 | 0 | 0 | 14 | 3 | 11 |
|  סקוטלנד | 4 | 3 | 2 | 0 | 1 | 10 | 3 | 7 |
|  ויילס | 1 | 3 | 0 | 1 | 2 | 1 | 6 | -5 |
|  אירלנד המאוחדת | 1 | 3 | 0 | 1 | 2 | 4 | 17 | -13 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 באוקטובר 1949 |  אירלנד המאוחדת | 2–8 |  סקוטלנד | וינדזור פארק, בלפסט צופים: 50,000 |
| 1 באוקטובר 1949 |  | (סיקור) |  | וינדזור פארק, בלפסט צופים: 50,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 15 באוקטובר 1949 |  ויילס | 1–4 |  אנגליה | ניניאן פארק, קארדיף צופים: 60,000 |
| 15 באוקטובר 1949 |  | (סיקור) |  | ניניאן פארק, קארדיף צופים: 60,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 9 בנובמבר 1949 |  סקוטלנד | 2–0 |  ויילס | האמפדן פארק, גלאזגו צופים: 73,782 |
| 9 בנובמבר 1949 |  | (סיקור) |  | האמפדן פארק, גלאזגו צופים: 73,782 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 16 בנובמבר 1949 |  אנגליה | 9–2 |  אירלנד המאוחדת | מיין רואד, מנצ'סטר צופים: 57,000 |
| 16 בנובמבר 1949 |  | (סיקור) |  | מיין רואד, מנצ'סטר צופים: 57,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 8 במרץ 1950 |  ויילס | 0–0 |  אירלנד המאוחדת | רקקורס גראונד, רקסהאם צופים: 60,000 |
| 8 במרץ 1950 |  | (סיקור) |  | רקקורס גראונד, רקסהאם צופים: 60,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 25 במאי 1950 |  סקוטלנד | 0–1 |  אנגליה | האמפדן פארק, גלאזגו צופים: 138,000 |
| 25 במאי 1950 |  | (סיקור) |  | האמפדן פארק, גלאזגו צופים: 138,000 |
פיפ"א הציעה שני מקומות במונדיאל 1950 לזוכה באליפות הבית הבריטית ולסגניתה. אנגליה העפילה כאלופה, אך סקוטלנד עמדה על כך שהיא תשתתף במונדיאל רק אם תזכה בתחרות, ולמרות שהיא סיימה במקום השני סירבה ההתאחדות לשלוח נבחרת למונדיאל לראשונה בתולדותיה. לאחר מכן הציעה פיפ"א את המקום של סקוטלנד לצרפת, סגנית בית 3, ואירלנד, סגנית בית 5. שתי הנבחרות סירבו להזמנה. למרות שאנגליה זכתה באליפות הבית הבריטית היא לא הרשימה במונדיאל, והודחה בסיום שלב הבתים.
בית 2

בבית זה היו שלוש נבחרות, שהבכירה מביניהן העפילה אוטומטית לסיבוב מוקדמות שני. שני הסיבובים התנהלו באופן הבא:
בסיבוב הראשון התמודדו שתי הנבחרות הפחות בכירות בזוג משחקי בית וחוץ. המנצחת העפילה לשלב הבא.
בסיבוב השני התמודדה הנבחרת הבכירה מול מנצחת הסיבוב הראשון בשיטת בית וחוץ. המנצחת בסיבוב זה העפילה למונדיאל.
| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  טורקיה | 2 | 1 | 1 | 0 | 0 | 7 | 0 | 7 |
|  סוריה | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 7 | -7 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 20 בנובמבר 1949 |  טורקיה | 7–0 | סוריה הרפובליקה הסורית הראשונה | אצטדיון 19 במאי, אנקרה צופים: 35,000 |
| 20 בנובמבר 1949 |  | (סיקור) |  | אצטדיון 19 במאי, אנקרה צופים: 35,000 |
סוריה פרשה לאחר המשחק הראשון, והמשחק השני בוטל. טורקיה העפילה לשלב השני. בסיבוב השני הייתה אמורה טורקיה להתמודד מול אוסטריה, אך לאחר שזו פרשה היא העפילה אוטומטית למונדיאל. מאוחר יותר פרשה גם טורקיה מהמונדיאל, ופיפ"א הציעה את המקום שלה לפורטוגל, סגנית בית 6, שהגיבה בסירוב. פיפ"א החליטה לא לאפשר לנבחרת אחרת להעפיל, והותירה את המונדיאל עם 14 נבחרות במקום 16.
בית 3

שיטת המשחקים הייתה כמו בבית 2.
בית 3 > סיבוב ראשון

| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  יוגוסלביה | 4 | 2 | 2 | 0 | 0 | 11 | 2 | 9 |
|  ישראל | 0 | 2 | 0 | 0 | 2 | 2 | 11 | -9 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 21 באוגוסט 1949 |  יוגוסלביה | 6–0 |  ישראל | אצטדיון פרטיזן, בלגרד צופים: 35,000 |
| 21 באוגוסט 1949 |  | (סיקור) |  | אצטדיון פרטיזן, בלגרד צופים: 35,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 18 בספטמבר 1949 |  ישראל | 2–5 |  יוגוסלביה | אצטדיון המכביה, תל אביב צופים: 20,000 |
| 18 בספטמבר 1949 |  | (סיקור) |  | אצטדיון המכביה, תל אביב צופים: 20,000 |
יוגוסלביה העפילה לסיבוב השני.
בית 3 > סיבוב שני

| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  צרפת | 1 | 2 | 0 | 2 | 0 | 2 | 2 | 0 |
|  יוגוסלביה | 1 | 2 | 0 | 2 | 0 | 2 | 2 | 0 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 9 באוקטובר 1949 |  יוגוסלביה | 1–1 |  צרפת | אצטדיון פרטיזן, בלגרד צופים: 50,000 |
| 9 באוקטובר 1949 |  | (סיקור) |  | אצטדיון פרטיזן, בלגרד צופים: 50,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 30 באוקטובר 1949 |  צרפת | 1–1 |  יוגוסלביה | האצטדיון האולימפי קולומב, פריז צופים: 53,569 |
| 30 באוקטובר 1949 |  | (סיקור) |  | האצטדיון האולימפי קולומב, פריז צופים: 53,569 |
צרפת ויוגוסלביה סיימו את הבית עם תוצאות זהות בכל הפרמטרים האפשריים, ולפיכך הוחלט לערוך משחק מכריע במיקום נייטרלי.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 11 בדצמבר 1949 |  יוגוסלביה | 3–2‏ה |  צרפת | אצטדיון ג'ובאני ברטה, פירנצה צופים: 25,000 |
| 11 בדצמבר 1949 |  | (סיקור) |  | אצטדיון ג'ובאני ברטה, פירנצה צופים: 25,000 |
יוגוסלביה העפילה, וצרפת קיבלה הצעה מפיפ"א לשחק במונדיאל במקום סקוטלנד. לאחר הסכמה ראשונית היא הודיעה כי היא מסרבת להצעה.
בית 4

שיטת המשחקים הייתה כמו בבית 2.
| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שווייץ שווייץ | 4 | 2 | 2 | 0 | 0 | 8 | 4 | 4  |
| לוקסמבורג לוקסמבורג | 0 | 2 | 0 | 0 | 2 | 4 | 8 | -4  |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 26 ביוני 1949 |  שווייץ | 5–2 |  לוקסמבורג | הארדטורם, ציריך צופים: 15,000 |
| 26 ביוני 1949 |  | (סיקור) |  | הארדטורם, ציריך צופים: 15,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 18 בספטמבר 1949 |  לוקסמבורג | 2–3 |  שווייץ | האצטדיון העירוני, לוקסמבורג צופים: 3,000 |
| 18 בספטמבר 1949 |  | (סיקור) |  | האצטדיון העירוני, לוקסמבורג צופים: 3,000 |
שווייץ העפילה לסיבוב המוקדמות השני, אך לאחר פרישת יריבתה בלגיה היא המשיכה והעפילה אוטומטית למונדיאל.
בית 5

בבית זה היו שלוש נבחרות ששיחקו זו נגד זו בשיטת בית וחוץ. הנבחרת במקום הראשון העפילה למונדיאל.
| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שוודיה שוודיה | 4 | 2 | 2 | 0 | 0 | 6 | 2 | 4  |
| אירלנד אירלנד | 3 | 4 | 1 | 1 | 2 | 6 | 7 | -1  |
| פינלנד פינלנד | 1 | 2 | 0 | 1 | 1 | 1 | 4 | -3  |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2 ביוני 1949 |  שוודיה | 3–1 |  אירלנד | אצטדיון רסונדה, סטוקהולם צופים: 36,200 |
| 2 ביוני 1949 |  | (סיקור) |  | אצטדיון רסונדה, סטוקהולם צופים: 36,200 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 8 בספטמבר 1949 |  אירלנד | 3–0 |  פינלנד | דלימאונט פארק, דבלין צופים: 36,000 |
| 8 בספטמבר 1949 |  | (סיקור) |  | דלימאונט פארק, דבלין צופים: 36,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 9 באוקטובר 1949 |  פינלנד | 1–1 |  אירלנד | האצטדיון האולימפי, הלסינקי צופים: 13,437 |
| 9 באוקטובר 1949 |  | (סיקור) |  | האצטדיון האולימפי, הלסינקי צופים: 13,437 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 13 בנובמבר 1949 |  אירלנד | 1–3 |  שוודיה | דלימאונט פארק, דבלין צופים: 43,000 |
| 13 בנובמבר 1949 |  | (סיקור) |  | דלימאונט פארק, דבלין צופים: 43,000 |
שוודיה העפילה. פינלנד פרשה לפני סיום משחקי הבית. אירלנד הוזמנה להשתתף במונדיאל, אך דחתה את ההזמנה.
בית 6

בבית זה היו 2 נבחרות ששיחקו זו נגד זו בשיטת בית וחוץ. הנבחרת המנצחת בסיכום שני המשחקים העפילה.
| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ספרד ספרד | 3 | 2 | 1 | 1 | 0 | 7 | 3 | 4  |
| פורטוגל פורטוגל | 1 | 2 | 0 | 1 | 1 | 3 | 7 | -4  |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2 באפריל 1950 |  ספרד | 5–1 |  פורטוגל | נואבו צ'רמטין, מדריד צופים: 80,000 |
| 2 באפריל 1950 |  | (סיקור) |  | נואבו צ'רמטין, מדריד צופים: 80,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 9 באפריל 1950 |  פורטוגל | 2–2 |  ספרד | נסיונל דה ז'אמור, ליסבון צופים: 30,000 |
| 9 באפריל 1950 |  | (סיקור) |  | נסיונל דה ז'אמור, ליסבון צופים: 30,000 |
ספרד העפילה. פורטוגל הוזמנה גם כן להשתתף, אך דחתה את ההזמנה.
בית 7 ובית 8

בבית 7 היו שלוש נבחרות, כשהשתיים הראשונות העפילו. בוליביה וצ'ילה העפילו אוטומטית לאחר פרישת ארגנטינה. בבית 8 היו ארבע נבחרות, וגם כאן היו אמורות להעפיל שתי נבחרות. בעקבות פרישת אקוודור ופרו העפילו פרגוואי ואורוגוואי אוטומטית.
בית 9

בבית זה היו 3 נבחרות ששיחקו אחת נגד השנייה פעמיים. שתי הראשונות העפילו.
| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקסיקו מקסיקו | 8 | 4 | 4 | 0 | 0 | 17 | 2 | 15  |
| ארצות הברית ארצות הברית | 3 | 4 | 1 | 1 | 2 | 8 | 15 | -7  |
| קובה קובה | 1 | 4 | 0 | 1 | 3 | 3 | 11 | -8  |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 4 בספטמבר 1949 |  מקסיקו | 6–0 |  ארצות הברית | אסטדיו דה לוס פורטס, מקסיקו סיטי צופים: 60,000 |
| 4 בספטמבר 1949 |  | (סיקור) |  | אסטדיו דה לוס פורטס, מקסיקו סיטי צופים: 60,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 11 בספטמבר 1949 |  מקסיקו | 2–0 |  קובה | אסטדיו דה לוס פורטס, מקסיקו סיטי צופים: 60,000 |
| 11 בספטמבר 1949 |  | (סיקור) |  | אסטדיו דה לוס פורטס, מקסיקו סיטי צופים: 60,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 14 בספטמבר 1949 |  ארצות הברית | 1–1 |  קובה | אסטדיו דה לוס פורטס, מקסיקו סיטי צופים: 8,000 |
| 14 בספטמבר 1949 |  | (סיקור) |  | אסטדיו דה לוס פורטס, מקסיקו סיטי צופים: 8,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 18 בספטמבר 1949 |  מקסיקו | 6–2 |  ארצות הברית | אסטדיו דה לוס פורטס, מקסיקו סיטי צופים: 30,000 |
| 18 בספטמבר 1949 |  | (סיקור) |  | אסטדיו דה לוס פורטס, מקסיקו סיטי צופים: 30,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 21 בספטמבר 1949 |  קובה | 2–5 |  ארצות הברית | אסטדיו דה לוס פורטס, מקסיקו סיטי צופים: 5,000 |
| 21 בספטמבר 1949 |  | (סיקור) |  | אסטדיו דה לוס פורטס, מקסיקו סיטי צופים: 5,000 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 25 בספטמבר 1949 |  קובה | 0–3 |  מקסיקו | אסטדיו דה לוס פורטס, מקסיקו סיטי צופים: 35,000 |
| 25 בספטמבר 1949 |  | (סיקור) |  | אסטדיו דה לוס פורטס, מקסיקו סיטי צופים: 35,000 |
מקסיקו וארצות הברית העפילו.
בית 10

בבית זה שובצו ארבע נבחרות, שהראשונה מביניהן העפילה. בורמה, הפיליפינים ואינדונזיה פרשו, כך שהודו העפילה אוטומטית. אולם, מאוחר יותר גם היא פרשה לאחר שפיפ"א אסרה על שחקניה לשחק יחפים, והחליטה לא להזמין נבחרת אחרת במקומה, כך שהמונדיאל נותר עם 13 נבחרות במקום 16. הודו לא העפילה למונדיאלים הקודמים, ולא הצליחה להעפיל למונדיאלים שאחרי זה שנערך ב-1950, כך שהיא הנבחרת היחידה בהיסטוריה עד כה שהעפילה למונדיאל אך לא שיחקה ולו משחק אחד.
הנבחרות שהעפילו

| נבחרת | הופעות במונדיאלים | רצף | הופעה אחרונה |
| --- | --- | --- | --- |
|  בוליביה | 2 | 1 | 1930 |
|  ברזיל (מארחת) | 4 | 4 | 1938 |
|  צ'ילה | 2 | 1 | 1930 |
|  אנגליה | 1 | 1 | – |
|  הודו (פרשה) | 1 | 1 | – |
|  איטליה (אלופה) | 3 | 3 | 1938 |
|  מקסיקו | 2 | 1 | 1930 |
|  פרגוואי | 2 | 1 | 1930 |
|  ספרד | 2 | 1 | 1934 |
|  סקוטלנד (פרשה) | 1 | 1 | – |
|  שוודיה | 3 | 3 | 1938 |
|  שווייץ | 3 | 3 | 1938 |
|  טורקיה (פרשה) | 1 | 1 | – |
|  ארצות הברית | 3 | 1 | 1934 |
|  אורוגוואי | 2 | 1 | 1930 |
|  יוגוסלביה | 2 | 1 | 1930 |
המדינות שהעפילו והישגיהן:
  מקום ראשון
  מקום שני
  מקום שלישי
  מקום רביעי
  סיבוב ראשון
מחלקת האיסוף

מחלקת האיסוף היא יחידה של אגף המודיעין של צה"ל העוסקת באיסוף המידע המודיעיני לסוגיו.
היסטוריה

בשנת 1949 הוקם במחלקת המודיעין של צה"ל מדור תאו"ם (תפוצה, איסוף ומיון), שעסק בהכוונת גורמי איסוף המודיעין. באפריל 1950 ראש מחלקת המודיעין, בנימין גיבלי, הקים, על בסיס מדור תוא"ם, את ענף האיסוף במטה מחלקת המודיעין.
בשנות ה-60 וה-70 כללה מחלקת האיסוף את היחידות הבאות:
ענף הפעלה
ענף הכוונת האיסוף: ריכז את הצי"ח ליחידות האיסוף
מדור מבצעים
ענף מ"מ (מבצעים מיוחדים), שבסוף שנות ה-70 הפך ללמחלקת המבצעים המיוחדים, ובהמשך למערך המבצעים המיוחדים.
מודיעין 11: יחידת קישור של אמ"ן לאגף צומת של "המוסד".
ראשי מחלקת האיסוף

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| חיים גאון |  ?–? |  |
| מרדכי אלמוג | 1953–1955 | לימים ראש אגף "צומת" של "המוסד" |
| נחמן קרני | 1955–? |  |
| רחביה ורדי | 1957–1962 | לימים מתאם פעולות הממשלה בשטחים |
| אלי זעירא | 1963–? | לימים ראש אמ"ן |
| אברהם ארנן |  ?–? |  |
| מנחם דיגלי | 1972–? |  |
| יוסי לנגוצקי |  ?–? |  |
| גיורא זורע |  ?–? | לימים קצין מודיעין ראשי |
| יהושע צור |  ?–? |  |
| אפרים לפיד | 1979–1982 | לימים דובר צה"ל ומפקד גלי צה"ל |
| גד אבינר |  ?–? |  |
| משה שחורי |  ?–? | לימים קצין מודיעין ראשי |
| אמנון סופרין | 1996–1999 | לימים קצין מודיעין השדה ראשי |
| יובל חלמיש | 2000–2003 | לימים קצין מודיעין ראשי |
| גיא ליפקין | 2003–2005 | לימים קצין מודיעין השדה ראשי |
לקריאה נוספת

אפרים לפיד, לוחמי הסתר - המודיעין הישראלי - מבט מבפנים, ידיעות ספרים, 2017, עמ' 63–64.
הערות שוליים

↑  אפרים לפיד, לוחמי הסתר - המודיעין הישראלי - מבט מבפנים, ידיעות ספרים, 2017, עמ' 64
מיהאי פוגאן

| --- | --- |

צילום משנת 1909
 לידה:  1875 גיור, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  1924  (בגיל 49 בערך) טימישוארה, חבל באנאט, ממלכת רומניה
 מדינה:  ממלכת הונגריה אוסטרו-הונגריה   ממלכת רומניה
 השכלה:  תיכונית, אוטודידקט
 תקופת הפעילות:  1900–1924 (כ־24 שנים)
 עיסוק:  עיתונאי, עורך ראשי, מוציא לאור, סופר
מיהאי פוגאן (בהונגרית: Pogány Mihály;‏ 1875 גיור (עיר) – 1924 טימישוארה) היה עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי כותב בהונגרית, שפעל בעיר טימישוארה (האימפריה האוסטרו-הונגרית, משנת 1920 רומניה), ושהתפרסם כמייסד והעורך הראשי של העיתון ההונגרי "טמשווארי הירלפ" (Temesvári Hírlap).
קורות חיים

מיהאי פוגאן נולד במשפחה יהודית בשנת 1875 בעיר גיור (גייר) בהונגריה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא למד בגימנסיה בעיר הולדתו ונמשך כל כך למקצוע העיתונאות שוויתר על לימודים אקדמיים. בהתחלה כתב בעיתון "גיורי הירלפ" של גיולה סאוואי. אחרי נישואיו לתושבת חבל באנאט, אאוגניה לבית פוקס, ילידת הכפר ז'בל, עבר לאזור הולדתה והתיישב בעיר טימישוארה, בירת הבאנאט. בנם לסלו, לימים עיתונאי גם כן, נולד עדיין בגיור בשנת 1901.
ב-15 בנובמבר 1903 קבוצת משכילים הונגרים, וביניהם גם פוגאן, האוטודידקט, הקימו בטימישוארה (טמשוואר) את היומון "טמשווארי הירלפ", בהתחלה בעריכתו של פאלך בירו, איש משאטוראליאויהיי כש פוגאן כיהן כסגן עורך. בהתחלה נשא העיתון אופי פוליטי. בשנת 1906 אחרי עזיבתו של בירו, התמנה פוגאן לעורך ראשי, ויתר על ועד המערכת, וערך את העיתון לבד.
פוגאן הקים גם בית דפוס והפך את העיתון לאטרקטיבי עבור קהלים רחבים. בשנת 1912 יחד עם סמואל קסטרינר וקארוי נוימן ייסד בית דפוס חדשני בשם "הוניאדי" שבו הדפיס גם את עיתונו. העיתון שיפר את תוכנו ומראהו והפך לאחד השופרות של התרבות ההונגרית בטרנסילבניה. בשנת 1908 החברה המייסדת מכרה לו את העיתון. העיתון אירח בדפיו סופרים ידועים כמו פרנץ מולנר, בלה רווס, אלק גוז'דו ואחרים.
פוגאן עצמו פרסם בצעירותו נובלות בעיתון "פיגטלן מדיאראורסאג" וניסה את כוחו בכתיבת סיפורים, מחזות וביקורת ספרות אותן פרסם בבודפשט. בין השאר תרגם להונגרית מגרמנית את הרומן הקצר "Der Spielkasten" (A játékszekrény - תיבת המשחקים) (1908) מאת הנס היינץ אוורס
היה פעיל באגודת "יאנוש אראן" בטימישוארה וזמן מה היה חבר במועצת העיר טימישוארה. פוגאן היה פעיל כחבר מחליף בהנהגת ברית ההונגרים ברומניה.
בעיצומה של פעילותו, נפטר מיהאי פוגאן מדלקת ריאות בגיל 47 בחורף 1924. בנו לסלו המשיך את מפעלו בניהול העיתון עד להנהגת חוקי הגזע נגד היהודים ברומניה ב-1940.
הערות שוליים

↑  Arcanum
מיהאי סנדראי

| --- | --- |

 לידה:  26 במרץ 1866 מאטסלקה,ממלכת הונגריה, במסגרת האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  7 באוקטובר 1956 (בגיל 90) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 תקופת הפעילות:  מ-1886
 בן או בת זוג:  Boriska Lontai 
 
מיהאי סנדראי (במקור שטרסנוף, בהונגרית: Szendrey Mihály; מאטסלקה, 26 במרץ 1866 – בודפשט, 7 באוקטובר 1956) היה שחקן יהודי-הונגרי, במאי תיאטרון, מחזאי, כותב ביוגרפיות. הוא אחיו של הנוכל האגדי איגנץ שטרסנוף.
ביוגרפיה

מיהאי שטרסנוף נולד במשפחה יהודית זעיר בורגנית, אביו היה מור שטרסנוף, אמו הייתה רוז'ה גולדשטיין. המשפחה שינתה את שמה לסנדראי בשנת 1902, רק אחיו הצעיר איגנץ נשאר עם שם משפחתו המקורי. מיהאי למד באקדמיה לאמנויות הבמה (כיום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע), שם היה תלמידו של גרגיי צ'יקי. ב-1886, לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה לאמנויות הבמה עלה לבמה לראשונה בסקשפהרוואר. ב-1899 הפך למנהל התיאטרון של קושיצה. מ-1903 עד 1905 סייר בתיאטראות רייקה - ברטיסלאבה - שופרון (אז כולם בהונגריה כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית). בשנת 1905 עבר לארד כמזכיר ולאחר מכן כמנהל התיאטרון. הוא הקים את מחלקות האופרה, האופרטה והדרמה של התיאטרון. סנדראי חגג שם בארד את יובל ה-25 שלו כשחקן ב-30 בנובמבר 1911 וגם את יום השנה ה-40 שלו כעלייתו לבמה כשחקן ב-27 בינואר 1926. בהזדמנות זו הופיע במחזהו של פרנץ מולנר "ברבור" בתפקיד הכומר יאצינט. הוא היה יועץ איגוד המשחק הלאומי במשך כמה שנים. אחרי ארד עד 1940 ניהל תיאטראות בערים אחרות בטרנסילבניה; ב: טארגו מורש, סיביו, סאטו מארה, טימישוארה ואוראדיה.
הוא עצמו כתב מחזה בשם "האב יאנוש", וכן כתב את זיכרונותיו מהתיאטראות (חמישים שנות משחק. ארד, 1932). מיהאי סנדראי היה גם יועץ של איגוד השחקנים הלאומי. הוא בילה את שנותיו האחרונות לפני מותו בבית אבות לשחקנים על שם מרי יאסאי בבודפשט.
ראו גם

Romániai magyar irodalmi lexikon :לקסיקון ספרות הונגרית ברומניה ספרות, כתיבה ציבורית, ספרות מדעית, תרבות ו' (ס – ז).
יוז'ף קטה: אוסף של סיפורים לתועלת הציבור. שחקנים בטרנסילבניה (1940-1919). קולוז'וואר, פוליס, 2009.
לקסיקון ביוגרפי חדש הונגרי. עורך ראשי. לאסלו מרקו. בודפשט, מועדון הספר ההונגרי.
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon II. (L – Z). (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש. 1969. עמוד 748)
Magyar színházművészeti lexikon. (לקסיקון אמנות הבמה ההונגרי. 1994. ISBN 963-05-635-4)
אוטו פנזש: באמצע העולם העגול: סיפורים אמיתיים על הגיבורים והאמנים לשעבר של מאטסלקה
לקסיקון משחק הונגרי, כרך 4, עמ' 206.
מיכל הכהן

ערך זה עוסק במדפיס ועיתונאי ירושלמי. אם התכוונתם למיכ"ל הכהן, משורר וילנאי מתנועת ההשכלה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1834 ליטא 
 פטירה:  15 בספטמבר 1914 (בגיל 80 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
מיכְל יצחק אליהו הכהן (תקצ"ד, 1834, יאסווין, רוסיה (ליטא) – כ"ד באלול תרע"ד, ספטמבר 1914, ירושלים) היה מדפיס ועיתונאי בירושלים במאה התשע עשרה. ממייסדי שכונת נחלת שבעה.
קורות חיים

מיכל הכהן נולד ביאסווין שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בן לבאדאנה ולרב אליעזר הכהן, רבה של הקהילה היהודית בעיירה. בחורף שנת תר"ד (1844) החל עם הוריו ושלוש אחיותיו במסע לעלייה לארץ ישראל, והם הגיעו אליה כעבור תשעה חודשים, בחודש תשרי תר"ה. בגיל צעיר נתייתם מהוריו. זמן מה שהה באירופה ולמד תורה. לקראת סוף שהותו באירופה החליט ביחד עם יואל משה סלומון ללמוד את מלאכת הדפוס בעיר קניגסברג. כשחזרו לירושלים בשנת 1862 (תרכ"ב) פתחו השנים בית דפוס בירושלים. היה זה בית הדפוס העברי השני בירושלים, שֶכן את בית הדפוס העברי הראשון בעיר הקים ישראל ב"ק. העבודה הראשונה שהודפסה בבית הדפוס הייתה ה"שושנתא".
בשנת 1863, ביחד עם יואל משה סלומון ויחיאל ברי"ל השתתף בהוצאתו לאור של עיתון "הלבנון". עקב הלשנה על עיתון הלבנון ועורכיו לשלטונות העות'מאנים נסגר עיתון הלבנון. יואל משה סלומון ומיכל הכהן ברחו ביחד עם מכונת הדפוס לאלכסנדריה. בשנת 1865 חזרו השנים לארץ עקב מגפה שפרצה באלכסנדריה. בסיומה של תקופה זאת מכר מיכל הכהן את חלקו בבית הדפוס לשותפו יואל משה סלומון.
בשנת 1869 היה הכהן בין מייסדי שכונת נחלת שבעה. באותה שנה גם נבחר להיות מנציגי היהודים שקיבלו את פני הקיסר פרנץ יוזף במסעו בירושלים. כאות הוקרה על פגישה זו שלח לו הקיסר מכונת דפוס חדשה, אשר שימשה אותו להדפסת עיתון האריאל (להלן).
בשנת 1870, כמה שנים לאחר שנסגר עיתון הלבנון, חבר לישראל דב פרומקין והשתתף בהוצאה לאור של עיתון "החבצלת". מספר שנים פעל ביחד עם פרומקין בעיתון "החבצלת" אך בשנת 1874 פרש ובין השנים 1874–1877 הוציא לאור את העיתון 'האריאל', שהתנגד לחלוקה ועקב כך עורר עליו את זעמם של קנאי היישוב הישן בירושלים.
החל מ-1893 עסק יחד עם חתנו, חיים מיכל מיכלין בגיוס תרומות עבור בית החולים משגב לדך.
נשא לאישה את ליבה דבורה לבית קצורין, ואב לשני בנים ושתי בנות: אליהו אליעזר שאול כהן (ד"ר אליאס כהן), רופא המושבות בגליל ובצפת ובהמשך בפתח תקווה; באדאנה, אשתו של חיים מיכל מיכלין; מינה פאפו; וישראל כהן.
הערות שוליים

↑  זאב וילנאי, אנציקלופדית וילנאי לירושלים
↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר אליהו אליעזר שאול כהן (הכהן)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3777; חיים מיכל מיכלין, ד"ר א. כהן נ"ע, דואר היום, 26 ביולי 1926 (נקרולוג).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311534105171  VIAF: 298362638   WorldCat (עם VIAF): 298362638 
דיוקן של מיכל הכהן בגרפיטי על קיר בסמטה בנחלת שבעה
כיכר על שם מיכל הכהן בשכונת נחלת שבעה בירושלים
מוקסה

ערכת מוקסה מסורתית מאיבוקי שביפן.
מוקסה היא מילה ביפנית שמשמעותה צמח לבעירה ומשמשת ברפואה סינית.
את המוקסה מכינים מצמח הלענה. המוקסה, הידועה כצמח מרפא יאנגי, היא שיטת חימום המהווה חלק בלתי נפרד מהרפואה הסינית. יכולה לעמוד כטיפול בפני עצמו או כתוספת לשיטות טיפול אחרות (בעיקר עם דיקור סיני). החימום מתקבל על ידי שרפת צמח הלענה ברמות עיבוד שונות, על פי האפקט הרצוי. ישנן צורות רבות לשימוש במוקסה. הידועה מכולן היא שימוש ב"מוקסה סטיק" – נייר אורז שמולא בתערובת של עלי לענה טחונים ביחד עם סיבי כותנה. ניתן גם לשים את התערובת ישירות על האזור הרצוי.
מיהאי קארואי

מיהאי קארויי
הרוזן מיהאי קַארוֹיִי (בהונגרית:  Károlyi Mihály, בשמו המלא Nagykárolyi Károlyi Mihály Ádám György Miklós,‏ 4 במרץ 1875 - 20 במרץ 1955) היה מנהיגה של הונגריה בתקופת הביניים שבין הממלכה הדואלית של האימפריה האוסטרו-הונגרית לבין השלטון הקומוניסטי של בלה קון בעקבות הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בין מרץ 1919 לבין אוגוסט 1919. קארויי היה נשיאה הראשון של הרפובליקה ההונגרית בשנת 1919.
רקע וקריירה מוקדמת

קארויי נולד למשפחת אצולה רמת יחס ועשירה בהונגריה. בתחילה לא התעניין בפוליטיקה, אך בשנת 1901 הצטרף ל"מפלגת החירות" ואחרי הבחירות הכלליות של שנת 1905 עבר ל"מפלגת העצמאות ושל שנת 1848" והפך לאחד ממנהיגיה. בשנת 1909 נבחר ליו"ר האגודה החקלאית ההונגרית הלאומית, ארגון שאיחד את האצולה הכפרית ההונגרית. בתחילה היה קארויי מתומכיו של הסדר החברתי הקיים בממלכה ההונגרית, אך ככל שהתקדמה דרכו בשדה הפוליטיקה, החל נוטה שמאלה.
בשנת 1910 נבחר קארויי לפרלמנט כחבר "מפלגת העצמאות ושל שנת 1848", שהייתה באופוזיציה. בהמשך עמד בראש אחד הפלגים של מפלגה זו. במהלך מלחמת העולם הראשונה תמך קארויי במלחמה בתחילה, אך במהלך הלחימה שינה את דעתו והפך לאחד ממבקריה הקולניים של המלחמה בהונגריה. ב-7 בנובמבר 1914 נישא לרוזנת קטינקה אנדראשי, בת למשפחה בעלת עוצמה ומעמד בפוליטיקה ההונגרית. לזוג נולדו שלושה ילדים במהלך חיי נישואיהם. נישואים אלה הקנו לו את חסותו של חותנו רב העוצמה, הרוזן אנדראשי, ואיפשרו לו חופש פעולה פוליטי רב יחסית.
בשנת 1916 פרש קארויי ממפלגתו על רקע אהדתו למדינות ההסכמה. על בסיס איחוד כמה פלגים ממנה הוא הקים מפלגה חדשה בשם "המפלגה המאוחדת של העצמאות ושנת 1848" שנודעה בפשטות כ"מפלגת קארויי" (1848 היא השנה בה מרד העם ההונגרי בבית הבסבורג, וקיבל חוקה ליברלית ומתקדמת, אשר בוטלה כאשר דוכא המרד בחוזק יד).
מפלגת קארויי בתחילת דרכה הייתה מעין גחמה פוליטית. לא הייתה לה תמיכה המונית או ארגון כלל ארצי, והיו לה רק 20 חברים בפרלמנט, רובם בעלי מחויבות קטנה למפלגה. קארויי דרש שלום עם מדינות ההסכמה, ניתוק הקשרים עם אוסטריה, וזכות הצבעה לכל, כולל נשים ומיעוטים אתניים (בהונגריה ניתנה זכות ההצבעה רק ל-5.8% מן הגברים וזאת לפי מוצא והכנסה, בעוד שבאוסטריה ניתנה זכות הצבעה לכלל הגברים בשנת 1907). דרישתו כי לכל יוצא צבא תינתן זכות ההצבעה מיד הכעיסה את ראש הממשלה אישטוואן טיסה. במקביל ניהל קארויי מגעים חשאיים עם נציגים בריטים וצרפתים בשווייץ. בשנת 1918 הכריז קארויי ברבים על תמיכתו בתוכנית "ארבע עשרה הנקודות" שהעלה נשיא ארצות הברית וודרו וילסון בקונגרס בינואר. תוכנית זו כללה שתי נקודות המתייחסות באופן ישיר אל הונגריה: מתן אוטונומיה לשאר העמים בקיסרות, ונסיגת צבאות הונגריה מרומניה, מסרביה וממונטנגרו. בין ה-28 באוקטובר ל-31 באוקטובר הוביל קארויי את מהפכת החרציות כנגד קרל הראשון, קיסר אוסטריה, ב-1 בנובמבר מונה על ידי הקיסר לראש ממשלת הונגריה.
מועדון כלבים

מודעה המפרסמת תערוכת כלבים במועדון הכלבים של מסקוטה, משנת 1901
מועדון כלבים (באנגלית: Kennel club), הידוע במספר מדינות גם כ"מועצת כלבים" (באנגלית: "kennel council" או "canine council"), הוא גוף לענייני כלבים הדואג להרבעה, תצוגות וקידום גזע כלבים אחד או יותר. 'כל מועדוני הכלבים' מתייחס גם ל'כל מועדוני הגזע' – 'כל' מתייחס לכל גזעי הכלבים שהמועדון החליט לפתח, ו'גזע' מתייחס לכלבים גזעיים בלבד, לא כולל כלבים בני כלאיים וכלבים מעורבים. ארגון המטפל בגזע אחד בלבד נקרא חוג גזע.