stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שק שפיר
מי השפיר

מי השפיר הם הנוזל המימי המקיף את העובר המתפתח ברחם ומגן עליו בתוך שק השפיר. מי השפיר מאפשרים לעובר תנועה חופשית ללא לחץ הדוק של דפנות הרחם על גופו. ציפת העובר בתוך הרחם מתאפשרת גם היא על ידי מי השפיר.
שק השפיר גדל ומתמלא, בעיקר במים, בסביבות שבועיים לאחר ההפריה. לאחר 10 שבועות נוספים הנוזל מכיל גם חלבונים, פחמימות, שומנים (ליפידים) ושומנים זרחניים. בנוסף שתנן ואלקטרוליטים מוכלים אף הם במי השפיר. כל הרכיבים הנ"ל מסייעים לגדילת העובר. בשלבי ההיריון המאוחרים רוב מי השפיר מורכבים משתן העובר.
מחקרים שבוצעו על ידי חוקרים בראשות אנתוני אטאלה (Anthony Atala) באוניברסיטת Wake Forest בשיתוף עם צוות מאוניברסיטת הרווארד מצאו שנוזל מי השפיר הוא מקור עשיר בתאי גזע שאינם שייכים לעובר. תאים אלה הוכחו כבעלי יכולת התפתחות לתאים אחרים מסוגים שונים, כולל תאי מח, כבד ועצם.
התופעה המוכרת בשם "ירידת מים", המתרחשת בסמוך ללידה, מתחילה כאשר שק השפיר נקרע. בתהליך זה רוב מי השפיר עדיין נשארים בתוך הרחם עד לידת התינוק. תהליך קריעת שק השפיר ידוע בשם המדעי "קריעת ממברנות ספונטנית".
היריון מרובה-עוברים

בהיריון תאומים ובהריונות שבהם קיימים מספר עוברים, העוברים לעיתים חולקים את שק השפיר. היריון מונואמניוטי הוא היריון שבו כל העוברים שמקורם בזיגוטות נפרדות מוכלים בשק היריון בודד. היריון דיאמניוטי הוא היריון שבו קיימים יותר משק היריון אחד בתוך סיסית אחת, או בתוך מספר סיסיות. הריונות אלה עשויים לחלוק שלייה אחת או מספר שליות.
שיתוף שק היריון בין מספר עוברים עלול לגרום לסיבוכים במשך ההיריון. לדוגמה, חבלי הטבור של עוברים מונואמניוטיים עלולים להסתבך זה בזה, תוך הפחתת או הפסקת זרימת הדם לעוברים המתפתחים.
תאוריית הסטרוקטורציה

התאוריה המבנית או תאוריית הבינוי החברתי היא תאוריה סוציולוגית שהוצעה על ידי אנתוני גידנס בשנת 1984. התאוריה מנסה לגשר בין דיכוטומיות סוציולוגיות כמו יחיד וחברה, אובייקטיבי וסובייקטיבי ומאקרו ומיקרו. התאוריה אינה מתמקדת ביחיד או בחברה כולה, אלא בפרקטיקות החברתיות הנפרשות על פני צירי הזמן והמרחב.
התאוריה טוענת כי החיים החברתיים הם יותר מפעולות אקראיות של פרטים בחברה, אך הם נקבעים באופן חלקי בלבד על ידי כוחות חברתיים. במילים אחרות, זוהי לא רק מאסה של פעילויות ברמת המיקרו, אך מאידך - אין להבין זאת רק מהתבוננות על רמת המאקרו.
גידנס תוהה כיצד נוצר ומשתמר סדר חברתי מסוים; שורש הפתרון הוא בהבנה כי המבנים החברתיים, כמו העבדות, הבירוקרטיה, המשפחה והפרלמנט הם, מצד אחד, תוצאת התנהגותם של פרטים חברי קולקטיב, אך מצד שני הם גם אלה המכתיבים את דפוסי התנהגותם של הפרטים האלה. כל התנהגות על פי כללים של מבנה חברתי כלשהו, היא בעת ובעונה אחת גם תרומה לשכפולם של כללי המשחק שלו או ביצירתם.
פעילות זו מתבצעת בידי סוכני המרכז, כלומר, הפרטים בחברה המודעים למעשיהם ויכולים להסבירם ולנמקם. אמנם הסוכנים הם תוצרים של תרבות, של מבנה חברתי, של חינוך ושל אמונות וערכים שהפנימו, אך יש ביכולתם גם להציג פירוש עצמאי לערכים האלה ולתרגמם למעשים.
הערות שוליים

↑  תאוריית הבינוי החברתי במילון גאוגרפיה אנושית (תשע"ז), באתר האקדמיה ללשון העברית
שורש 59

שורש 59, או שׁאן בּוּ (בסינית: 彡部, פיניין: Shān bù) הוא השורש החמישים-ותשעה של הכתב הסיני. פירושו "זיפים" או "זקן" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 62 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
התפתחות

השורש בכתב החותם הגדול (דָאגְ'ווָאן; 大篆; פיניין: Dàzhuàn) לפני מעל 2,000 שנה
השורש בכתב החותם הקטן (שְׂיָאוגְ'ווָאן, 小篆, xiǎozhuàn)
תווים נגזרים

| מספר קווים נוספים | תווים |
| --- | --- |
+0: 彡
+4: 形彣彤
+6: 彥彦SC/JP (= 彥)须SC (=須->頁/鬚->髟)
+7: 彧彨(=彲)
+8: 彩彪彫JP/variant (=雕->隹)彬
+9: 彭
+10: 彮
+11: 彯彰
+12: 影
+19: 彲
לקריאה נוספת

Fazzioli, Edoardo (1987). Chinese calligraphy: from pictograph to ideogram: the history of 214 essential Chinese/Japanese characters. calligraphy by Rebecca Hon Ko. New York, 1987: Abbeville Press. ISBN 0-89659-774-1.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: location (link)
Lunde, Ken (5 ינו' 2009). "Appendix J: Japanese Character Sets" (PDF). CJKV Information Processing: Chinese, Japanese, Korean & Vietnamese Computing (Second ed.). Sebastopol, Calif.: O'Reilly Media. ISBN 978-0-596-51447-1. {{cite book}}:  (עזרה)
שלמה לירן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 ביוני 1951 (בן 73) 
 מדינה:  ישראל 
 תפקיד:  מנהל כללי 
 
שלמה (מומו) לירן (נולד ב-6 ביוני 1951) הוא מנכ"ל ישראלי.
ביוגרפיה

שירת בצה"ל כטייס קרב, בין השאר טס במלחמת יום הכיפורים במבנה של מטוסי סקייהוק שתקף באזור פורט סעיד, תקיפה שבה נהרג ארלוזור לב.
לירן הוא בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה מהטכניון ובעל תואר שני בהנדסת תעשייה מאוניברסיטת טורונטו. בנו של הפעיל הציוני, הארכיטקט והאמן יעקב זלצמן.
ב-1995 מונה למנכ"ל קבוצת שטראוס. בשנת 2001 מונה למנכ"ל yes הטלוויזיה בלוויין. בשנת 2004 מונה למנכ"ל חברת הסלולר השוודית 3.
ב-2007 מונה למנכ"ל חברת התקשורת אריקסון ישראל. באוקטובר 2009 הודיע על החלטתו לפרוש מתפקיד זה בתחילת 2010.
ב-2010 מונה למנכ"ל חברת התעשייה אבגול, ממנה פרש ב-2014 לאחר ארבע שנות כהונה.
באוגוסט 2014 מונה למנכ"ל נייר חדרה, ובינואר 2015 פרש מתפקידו.
ב-2016 מונה למנכ"ל ספאנטק, חברת תעשייה בינלאומית העוסקת בייצור בדים לא ארוגים, ובמהלך 2017 עזב את החברה.
לירן מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לארבעה.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  רועי גולדנברג, ‏שלמה לירן עוזב את שבדיה: התמנה למנכ"ל אריקסון ישראל, באתר גלובס, 30 באוגוסט 2007
↑  גד פרץ, ‏שלמה לירן עוזב את אריקסון - אולי יתמודד על תפקיד מנכ"ל אל-על, באתר גלובס, 1 באוקטובר 2009
↑  קובי ישעיהו, ‏מנכ"ל חדש לחברת אבגול: שלמה לירן מחליף את אחאי בונה, באתר גלובס, 23 במרץ 2010
↑  גיל קליאן, אחרי 5 חודשים: מומו לירן עוזב את תפקיד מנכ"ל נייר חדרה, באתר כלכליסט, 20 בינואר 2015
↑  אביב לוי, ‏שלמה לירן חוזר לתעשיית הבדים: מונה למנכ"ל ספאנטק, באתר גלובס, 6 באוקטובר 2016
↑  אביב לוי, ‏ספאנטק: מומו לירן עוזב את תפקיד המנכ"ל, גידי קרסני יחליפו, באתר גלובס, 5 ביוני 2017
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תומאס דנמן, ברון דנמן השלישי

תומאס דנמן, ברון דנמן השלישי (באנגלית: Thomas Denman, 3rd Baron Denman; ‏ 16 בנובמבר 1874 – 24 ביוני 1954) היה מדינאי ליברלי בריטי שכיהן כמושל הכללי החמישי של אוסטרליה.
ראשית חייו

תומאס דנמן נולד בלונדון כבנם של ריצ'רד דנמן, פקיד בבית המשפט ושל הלן מרי מק'מיקינג. רב-סבו מצד אביו היה תומאס דנמן, ברון דנמן הראשון, שכיהן כלורד השופט הראשי של אנגליה וויילס.
הוא התחנך במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, מתוך כוונה לפתח קריירה צבאית, אך ב-1894 הוא ירש באופן פתאומי תואר אצולה מדודו של אביו ושנה לאחר מכן, כשמלאו לו 21 שנים, הוא נכנס לבית הלורדים. הוא המשיך בקריירה הצבאית שלו ברגימנט הסקוטי המלכותי (Royal Scots), שם קודם לדרגת לוטננט ב-4 במרץ 1896, אך התפטר במאי 1899 ועבר לשרת בכוחות המילואים. עם פרוץ מלחמת הבורים, הוא שב לשירות צבאי פעיל וב-3 בפברואר 1900 הוא מונה כלוטננט בגדוד ה-11 של רגימנט הפרשים האימפריאלי (Imperial Yeomanry). ב-18 ביולי הוא קודם לדרגת קפטן וב-30 באפריל 1902 הוא הועלה לדרגת מייג'ור.
הונו של לורד דנמן לא היה גדול במיוחד עד 1903, כאשר הוא נשא לאישה את גרטרוד פירסון, בתו של התעשיין העשיר, וויטמן פירסון. כעת יכול היה דנמן להקדיש את זמנו לחיים ציבוריים וכיהן כמצליף של סיעת הליברלים בבית הלורדים בתקופת ממשלותיהם של הנרי קמפבל-באנרמן ושל הרברט הנרי אסקווית' בין השנים 1905 – 1907 וכמצליף הראשי של סיעת הליברלים בבית הלורדים בין השנים 1907 – 1911. הוא התקבל להיות חבר במועצה המלכותית ב-1907. ב-1911 קיבל דנמן הצעה משר המושבות לכהן בתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה ובזאת הסתיימה הקריירה הפוליטית שלו.
המושל הכללי של אוסטרליה

דנמן הגיע לסידני ביולי 1911. ממשלת מפלגת הלייבור האוסטרלית בראשותו של אנדרו פישר שלטה אז בהחלטיות. כמושל הכללי הליברלי ביותר שהתמנה עד אז, הוא מצא שפה משותפת עם שרי הממשלה וצניעותו ונדיבותו, בשילוב עם ההון של חותנו, גרמו לו להיות אהוד במיוחד בציבור האוסטרלי. באוקטובר 1912 הוא פונה מבית הממשלה בסידני על ידי ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ג'יימס מקגאוון. ב-12 במרץ 1913 הונחה אבן הפינה לעיר הבירה הלאומית המתוכננת וליידי דנמן הכריזה באופן רשמי את שמה, קנברה. ב-12 במרץ 2013, כיבדו בן-אחיינו, ברון דנמן השישי, ואשתו בנוכחותם את חגיגות מאה השנים לקריאת השם לעיר.
אך דנמן נוכח שהשפעתו הפוליטית פחותה מזו של כל המושלים הכלליים שקדמו לו. אוסטרליה, כמו שאר הדומיניונים, השיגה עצמאות פוליטית וראש הממשלה שלה תיקשר ישירות עם עמיתו הבריטי, ובכך השאירה את המזכיר הקולוניאלי ואת המושל הכללי מחוץ לתמונה. מינויו של הנציב העליון (High Commissioner) האוסטרלי בלונדון (תפקיד המקביל לשגריר), הותיר את המושל הכללי ללא ההיבט הדיפלומטי של תפקידו.
במאי 1913 הובסה ממשלת הלייבור באופן פתאומי בבחירות הכלליות על ידי המפלגה הליברלית האוסטרלית בראשותו של ג'וזף קוק, אך המפלגה עדיין שמרה על רוב בסנאט והייתה נחושה לגרום לתסכול לממשלתו של קוק על כל צעד ושעל. בראשית 1914 היה ברור שמשבר חוקתי מתפתח. בריאותו של דנמן הייתה לקויה בשל האלרגיה שלו לפריחת עצי השיטה הנפוצים באוסטרליה ואשתו הייתה אומללה עקב המרחק ממשפחתה וממולדתה. הוא חש שאין לו את הכוח להתמודד עם המצב הפוליטי ובמאי 1914 הוא התפטר מתפקידו.
שנותיו האחרונות

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פיקד דנמן על רגימנט הפרשים בין השנים 1914 – 1915. הוא המשיך להיות נאמן לאסקווית' ולליברלים. הוא חי חיים שקטים בעיר הובה שבמחוז סאסקס שבדרום אנגליה עד למותו בשנת 1954, 22 ימים לאחר מות אשתו. את תואר הברון שלו ירש בנו.
מורשתו

על שמו נקרא קרחון דנמן שבאנטארקטיקה.
הערות שוליים

↑  "Thomas Denman, 3rd Baron Denman of Dovedale". thepeerage.com. 6 March 2011. Retrieved 5 April 2011.
↑  The London Gazette: no. 27160. p. 692. 2 February 1900.
↑  The London Gazette: no. 27429. p. 2866. 29 April 1902.
1 2 3 4  Cunneen, Chris (1981). "Denman, Thomas (Baron Denman) (1874–1954)". Australian Dictionary of Biography. Canberra: Australian National University. Retrieved 30 April 2008.
↑  Peter Jean, 100 years on, the Denmans pay visit to scene of ancestor's public office, Canberra Times, 11 March 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: denman-thomas-5956  Trove: 1467126
שלמה לניאדו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1936 (בן 88 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 לימודי רפואה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תפקידים:  קרדיולוג 
 
שלמה לניאדו (נולד ב-1936) הוא קרדיולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס לקרדיולוגיה בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מייסד המערך הקרדיולוגי בבית החולים איכילוב.
ביוגרפיה

לניאדו נולד בירושלים להוריו לאה ומאיר. כשהיה בן 13 עברה משפחתו לתל אביב. למד בגימנסיה הרצליה, התגייס למסלול העתודה האקדמאית וסיים את לימודי רפואה באוניברסיטה העברית בשנת 1961. שירת בצה"ל כרופא צבאי בהנדסה קרבית, ולאחר שחרור יצא להתמחות בקרדיולוגיה במרכז הרפואי אלברט איינשטיין בניו יורק. עם שובו ארצה בשנת 1973 נקרא להקים את המחלקה הראשונה לקרדיולוגיה בבית החולים איכילוב בתל אביב ועמד בראשה כ־30 שנה עד פרישתו לגמלאות. במקביל, מונה לחבר סגל בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
פרופסור לניאדו היה רופאו האישי של ראש הממשלה לשעבר מנחם בגין, כיהן כנשיא האיגוד הקרדיולוגי בישראל, ועמד בראש ועדה של משרד הבריאות לענייני קרדיולוגיה.
לניאדו פרסם כ-200 מאמרים בתחום התמחותו, וכתב שלושה ספרי פרוזה וספר עיון אחד.
לניאדו מתגורר בתל אביב ובשנת 2019 הוענקו לו הוענק לו אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
מספריו

הספר הסודי של הרופא, הוצאת משכל, 1997
אישה זרה, הוצאת משכל, 1999
בחזרה לסמרה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001.
אדום, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284314405171  VIAF: 260382114   WorldCat (עם VIAF): 260382114
תאוריית המנהיגות המצבית
הערות שוליים

↑  Carmen F. Fernandez, Robert P. Vecchio, Situational leadership theory revisited: A test of an across-jobs perspective, The Leadership Quarterly 8, 1997-01, עמ' 67–84 doi: 10.1016/S1048-9843(97)90031-X
↑  Robert P. Vecchio, Situational Leadership Theory: An examination of a prescriptive theory., Journal of Applied Psychology 72, 1987-08, עמ' 444–451 doi: 10.1037/0021-9010.72.3.444
שגרירות ישראל בבואנוס איירס

| --- | --- |

המבנה ששימש את שגרירות ישראל בבואנוס איירס לפני הפיגוע
 מידע כללי
 עיר:  בואנוס איירס 
 קואורדינטות:  34°36′31″S 58°22′36″W﻿ / ﻿34.60855°S 58.37669°W﻿ / -34.60855; -58.37669
 מיקום קודם:  רחוב אריו 910 (ספ')
 מתקפות:  הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי ארגנטינה–ישראל
 כפופה ל:   משרד החוץ
 שגריר:  אייל סלע
 שטח האמנה:  ארגנטינה ארגנטינה
 מדינה מיוצגת:  ישראל ישראל
 https://embassies.gov.il/buenos-aires
  (למפת בואנוס איירס מוגדלת) שגרירות ישראל בבואנוס איירס(למפת בואנוס איירס רגילה) שגרירות ישראל בבואנוס איירס
 
שגרירות ישראל בבואנוס איירס היא נציגות דיפלומטית של ישראל בארגנטינה.
בנוסף לשגרירות מחזיקה ישראל בשתי קונסוליות כבוד בקורדובה ובמנדוסה.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לארגנטינה החלו באופן רשמי ב-31 במאי 1949.
ב-15 בפברואר 1949 הכירה ארגנטינה במדינת ישראל. היו ציפיות גדולות לבואו של שגריר ישראל הראשון לארגנטינה ואורוגוואי. חמישה ימים לפני העברת מקום מגוריו ממונטווידאו לבואנוס איירס, הקהילה היהודית באורוגוואי הציעה ליעקב צור (טשרנוביץ) (השגריר הראשון) שבעה חודשים לאחר הגעתו של צור לבואנוס איירס, נרכש מלון קטן ברובע הדיפלומטי לשימוש השגרירות, ברחוב אריו 910 (ספ').
כאשר הבניין החל לתפקד כנציגות דיפלומטית, הוא היה חלק חשוב מהקהילה היהודית בארגנטינה, בהיותו מקום לחגיגות ומפגשים.
מעמד הנציגות הועלה מצירות לשגרירות באפריל 1955.
לאחר לכידת אדולף אייכמן על ידי המוסד בארגנטינה ב-1960, פרץ משבר ביחסי המדינות, וארגנטינה הכריזה על השגריר אריה לבבי אישיות בלתי רצויה לאחר שכמה ימים קודם לכן חתם על הסכם הסגרה בין שתי המדינות.
היסטוריה > הפיגוע בשגרירות

ב-17 במרץ 1992 (י"ב באדר ב' ה'תשנ"ב) בצהריים, מכונית תופת נהוגה בידי מחבל מתאבד התפוצצה ליד שער בניין שגרירות ישראל וגרמה להריסתה. בפיגוע נהרגו 29 בני אדם, בהם 4 ישראלים עובדי משרד החוץ, ו-4 נשים יהודיות מארגנטינה. בפיגוע נפגעו למעלה מ-220, ואגפים שלמים של הבניין בן ארבע הקומות קרסו. שאריות הבניין נהרסו כליל זמן מה לאחר הפיגוע.
ארגון חזבאללה טען שהפיגוע בוצע בתגובה לחיסולו של מזכ"ל הארגון, עבאס מוסאווי, בידי צה"ל ב-16 בפברואר 1992, בדיוק חודש קודם לפיגוע.
לאחר שחקירת הפיגוע והפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ב-1994 התמסמסה בידי ממשלת ארגנטינה הועלה החשד כי נשיא ארגנטינה קרלוס מנם ניסה לחבל בחקירה. בשנת 2003 השלים "המוסד" דו"ח מפורט ובו הוכחות חותכות לקשר בין איראן וארגון חזבאללה לביצוע הפיגוע בשגרירות ישראל, הוכחות שעולות בקנה אחד עם ממצאי הפרקליטות הארגנטינאית. בעקבות פיצוץ השגרירות וגילוי ממצאי פיצוץ בניין הקהילה היהודית, ישראל קראה לארגנטינה לסגור את שגרירות איראן.
בעקבות הפיגוע עברה השגרירות למשכן אחר.
האמנות נוספות

פרגוואי – בנובמבר 1958 אישרה ממשלת פרגוואי לישראל להאמין את שגריר ישראל בארגנטינה אריה לבבי כשגריר לפרגוואי.
צ'ילה – ממאי 1950 כיהן שגריר ישראל בארגנטינה כשגריר לא תושב בצילה, עד מינוי שגריר ישראל הראשון לצ'ילה ב-1958.
אורוגוואי – ישראל פתחה נציגות דיפלומטית במונטווידאו עוד קודם פתיחת השגרירות בארגנטינה, ועם הקמת הנציגות בבואנוס איירס עבר השגריר יעקב צור לארגנטינה, כשהוא הופך לשגריר לא-תושב לאורוגוואי, עד 1955.
שגרירים

| שם | תקופת כהונה |
| --- | --- |
יעקב צור (טשרנוביץ): 1949–1953
אריה קובובי: 1953–1958
אריה לבבי: 1958–1960
יוסף אבידר: 1960–1965
משה אלון: 1965–1969
אליעזר דורון: 1969–1974
רם נירגד: 1974–1979
דב שמורק: 1980–1985
אפרים טרי: 1985–1989
יצחק שפי: 1989–1993
יצחק אבירן: 1993–2000
בנימין אורון: 2000–2004
רפאל אלדד: 2004–2008
דניאל גזית: 2012–2008
דורית שביט: 2012–2016
אילן שטולמן: 2016–2019
גלית רונן: 2019–2022
אייל סלע: 2022–הווה
כיכר שגרירות ישראל

באתר בו עמדה השגרירות הוקם אתר זיכרון בשם כיכר שגרירות ישראל (בספרדית: Plaza Embajada de Israel). שם השתמר חלק מהקיר המקורי של השגרירות; שמות ההרוגים נחרטו על לוח זיכרון ונשתלו בכיכר שתי שורות של עצי תרזה, אחת לכל אחד מקורבנות הפיגוע. הכיכר נחנכה ב-17 במרץ 2000 ושולבה בה יצירה של האדריכל הוגו סלמה.
הערות שוליים

↑  TSUR (Tchernowitz), JACOB
1 2  "Arroyo y Suipacha. Esquina del Alma" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-14 ביולי 2014. נבדק ב-9 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  נציגויות ישראל וארגנטינה – שגרירויות, על המשמר, 21 במרץ 1955; קובובי הגיש כתב-האמנתו כשגריר לנשיא ארגנטינה, על המשמר, 14 באפריל 1955
↑  ממשלת ארגנטינה גירשה את השגריר הישראלי, קול העם, 24 ביולי 1960
↑  דיאנה בחור, שר החוץ: המוסד השלים חקירת הפיגועים בארגנטינה, באתר ynet, 17 במרץ 2003
↑  דיאנה בחור-ניר, ישראל קוראת לארגנטינה לסגור את שגרירות איראן, באתר ynet, 17 באוגוסט 2003
↑  אמנון ברזילי, בבואנוס איירס מתנגדים למיקום שגרירות ישראל החדשה ־ מחשש לעוד פיגוע, חדשות, 28 ביוני 1992
↑  ישראל ופרגוואי לדרגת שגרירות, למרחב, 17 בנובמבר 1958
↑  צירנו בצ'ילה יגיש כתב האמנה, הצופה, 16 במאי 1950
↑  א. דורון נתמנה שגריר בצ'ילי, דבר, 10 בספטמבר 1958
↑  מינויים בשירות החוץ, החלטה מספר 1004 של ממשלת ישראל, משנת 2016, באתר של משרד ראש הממשלה, מיום 17 בינואר 2016
| נציגויות דיפלומטיות של ישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • בחריין • טורקיה • ירדן • מצרים • (מרוקו) |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • הפיליפינים • הודו (בנגלור • מומבאי) • (הונג קונג) • וייטנאם • טורקמניסטן • יפן • מיאנמר • נפאל • סין • סינגפור • קוריאה הדרומית • קזחסטן • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • אירלנד • אלבניה • בולגריה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לטביה • ליטא • נורווגיה • סלובקיה • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צרפת • קפריסין •  קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אנגולה • אתיופיה • גאנה • דרום אפריקה • חוף השנהב • ניגריה • סנגל • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • אקוודור • ארגנטינה • ארצות הברית (סן פרנסיסקו) • ברזיל • גואטמלה • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • מקסיקו • פנמה • פרו • צ'ילה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • ניו זילנד |  |
| נציגויות שנסגרו | איראן • (לבנון) • מאוריטניה |  |
מתקפות נגד נציגויות דיפלומטיות של ישראל
כיכר שגרירות ישראל. ניתן לראות חלק מהקיר של הבניין.
שלמה לרנר

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1886 או 1887 קמניץ-פודולסק
 פטירה:  7 באוקטובר 1963 תל אביב
 לאום:  יהודי
 תחום יצירה:  ציור
שלמה לרנר (ביידיש: לערנער; 1886, קמניץ-פודולסק – 7 באוקטובר 1963, תל אביב) היה צייר יהודי יליד פלך פודוליה (האימפריה הרוסית), שפעל בעיקר ברומניה ובארצות הברית. נושאים עיקריים ביצירתו היו נוף, אגדות הבעש"ט והשואה.
ביוגרפיה

שלמה בן משה לרנר נולד בקמניץ-פודולסק, עיר בירה של הפלך פודוליה של האימפריה הרוסית (כיום בדרום-מערב אוקראינה). כבר בילדותו החל לצייר איורים לסיפורי המקרא והראה כישרון ניכר. המצנט הבסרבי קונסטנטין קזימיר (רו') למד על פועלו של לרנר הצעיר והכניסו בשערי האקדמיה לאמנות של קייב, שם למד מ-1907 ועד 1911. משנה זו נאלץ להפסיק את עבודתו האמנותית עד אחרי המלחמה. בשנת 1920 הגיע לעיר טשרנוביץ, אז בממלכת רומניה, שם הכיר את הציירים ארתור קולניק וראובן רובין וחזר ליצור.
בהמשך (בשנות ה-20 או ראשית שנות ה-30) היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק. בערוב ימיו עלה לישראל עם אשתו פולה, אחות במקצועה.
שלמה לרנר נפטר בתל אביב ב-1963, בסוף שנות השבעים לחייו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
לאחר מותו תרמה אלמנתו כמה מציוריו לתצוגת קבע בבית "בני ברית" בתל אביב. היא עצמה נפטרה בשנת 1966. ציוריו מצויים עוד בבית ציוני אמריקה בתל אביב, בבית שלום אש בבת ים, בבית הספר בצלאל בירושלים ובקיבוץ בית זרע.
הערות שוליים

1 2 3  משה זילברמן-סילון ויעקב ברגר-תמיר (עורכים), קהילת ליפקני: ספר זיכרון, תל אביב: ארגון יוצאי ליפקני בישראל, תשכ"ג 1963, עמ' 214 (ספר יזכור לקהילת ליפקני, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 220).
↑  חיים געלער, קונסטאויסשטעלונג פון שלמה לערנער, ליטערארישע בלעטער, 19 ביוני 1925.
1 2  הקבר של שלמה לרנר בבית הקברות קריית שאול, באתר BillionGraves.
1 2  הקבר של פולה לרנר בבית הקברות קריית שאול, באתר BillionGraves.
↑  הושחתו תמונות, על המשמר, 24 ביולי 1966.
שחקן וטו

שחקן וטו (Veto Player) הוא שחקן במשחק בצורה קואליציונית כאשר שוויה של כל קואליציה שאינה מכילה אותו הוא אפס.
הגדרה

שחקן  i\in N הוא שחקן וטו  במשחק בצורה קואליציונית  (N;v)\! אם:

 \forall S\subseteq N\setminus \{i\}:v(S)=0
כלומר, השווי של כל הקואליציות שאינן מכילות את כל שחקני הווטו הוא אפס.
שימושים ודוגמאות לשחקני וטו

• אם נרצה להציג  משחק בצורה קואליציונית שבו חלק מהשחקנים חייבים להיכלל בכל קואליציה נבחרת, אזי שחקנים אלה הם שחקני וטו.
• דוגמה למשחק עם שחקני וטו, היא קבלת החלטה במועצת הביטחון של האו"ם. שכן, הצבעה של כל אחת מחמש המדינות בעלות זכות הווטו (ארצות הברית, רוסיה, בריטניה, צרפת וסין) נגד הצעת החלטה של המועצה, מונעת את קבלתה.
•  הליבה של משחק פשוט, המקיים  v(N)=1\! מכילה את כל  וקטורי התשלומים  x\! המקיימים  x_{i}=0\! לכל שחקן  i\! שאינו שחקן וטו, ורק את הווקטורים הללו.
• משחק פשוט נקרא נשלט וטו אם קיים בו שחקן וטו.
דוגמה

נסתכל על המשחק הבא:
{\begin{aligned}v(\{1\})=v(\{2\})=0,v(\{3\})=1\\v(\{1,2\})=0,v(\{1,3\})=1,v(\{2,3\})=1\\v(\{1,2,3\})=2\end{aligned}}
במשחק זה שחקן 3 הוא שחקן וטו, מכיוון שהשווי של כל קואליציה שאינה מכילה אותו הוא 0.
ראו גם

מונחים בתורת המשחקים
לקריאה נוספת

שמואל זמיר, מיכאל משלר, אילון סולן, תורת המשחקים, ירושלים: מאגנס, 2008, מסת"ב 9654932946
תאוריית המשאב הקוגניטיבי

תיאורית המשאב הקוגניטיבי (באנגלית: Cognitive Resource Theory) היא תיאורית מנהיגות מתחום פסיכולוגיה תעשייתית וארגונית אשר פותחה על ידי פרד פידלר וג'ו גרסיה ב- 1987 כעיבוד מחודש של מודל התלות של פידלר. התאוריה מתמקדת בהשפעתם של האינטליגנציה והניסיון של המנהיג על תגובותיו/ה במצבי דחק.
בלב התאוריה מצויה התפיסה שדחק הוא אויבו של ההיגיון והוא פוגע ביכולתו של המנהיג לחשוב בצורה לוגית ואנליטית. אולם, אינטליגנציה וניסיון של מנהיג יכולים למתן את השפעת הדחק על פעולותיו: האינטליגנציה היא גורם מרכזי במצבים של דחק מתון בעוד הניסיון משמעותי יותר במצבי דחק גבוה.
ניבוייה של תיאורית המשאב הקוגניטיבי

יכולתו הקוגניטיבית של המנהיג תורמת לביצועי הצוות רק כאשר גישתו של המנהיג היא גישה מנחה.
כאשר המנהיג טוב יותר בתכנון ובקבלת החלטות מאשר צוותו, עליו להנחות את הכפופים לו כיצד לפעול על מנת שתוכניות והחלטות יצאו אל הפועל. כאשר המנהיג איננו טוב יותר מצוותו, עדיפה גישה לא מנחה, למשל בדרך של דיון פתוח בו נבחנים רעיונות הצוות והתוכנית הטובה ביותר מזוהה ומיושמת.
מצב של דחק משפיע על מערכת היחסים שבין אינטליגנציה ואיכות ההחלטות.
במצב שאיננו לחוץ, היכולת האינטלקטואלית פעילה במלואה ותרומתה מיטבית. אולם, במצב לחוץ מאוד, אינטליגנציה טבעית לא רק שאינה תורמת אלא עלולה להשפיע בצורה שלילית. ייתכן כי אחת הסיבות לכך היא שאדם אינטליגנטי נוטה לחפש פתרונות הגיוניים שלאו דווקא זמינים במצב דחק. במצבים מסוג זה, מנהיג שאיננו מנוסה בהחלטות של "תחושת בטן" ייאלץ לסמוך על גישה זו, שאיננה מוכרת לו. אפשרות אחרת היא שהמנהיג מתכנס בתוך עצמו על מנת להרהר בבעיה ומשאיר את הצוות ללא הנחיה.
במצב של דחק, ניסיון קשור בצורה חיובית לאיכות החלטות.
כאשר נמצאים בסיטואציה לחוצה והיכולת האינטלקטואלית נפגמת, ניסיון במצב זהה או דומה מאפשר למנהיג להגיב בצורה נאותה ללא הצורך בחשיבה מרובה. ניסיון של קבלת החלטות במצבי דחק יתרום להחלטה איכותית יותר מאשר הסתמכות על ההגיון בלבד.
כאשר מדובר במטלות פשוטות, ניסיונו ויכולתו האינטלקטואלית של המנהיג חסרי חשיבות.
כשהכפיפים מקבלים משימות אשר אינן דורשות הנחיה או תמיכה, אין זה חשוב עד כמה המנהיג טוב בקבלת החלטות מכיוון שההחלטות קלות גם עבור הכפיפים ואינן דורשות כל תמיכה נוספת.
ביבליוגרפיה

Stephen P. Robbins. (2001). Organizational Behavior p. 321-322. Prentice Hall, 9th edition.
Fiedler, F.E. & Gibson, F.W. (2001). Determinants of Effective Utilization of Leader Abilities. au.af.mil.
Fiedler, F.E. (1986). The contribution of cognitive resources ot leadership performance. In L. Berkowitz (ed), Advances in experimental social psychology. NY: Academic Press
Fiedler, F.E. and Garcia, J.E. (1987). New approaches to leadership: Cognitive resources and organizational performance. NY: Wiley
שליחות יד

שליחות יד הוא דין בדיני השומרים, הקובע כי שומר חינם ושומר שכר שהגביהו את החפץ עליו הם שומרים, על מנת להשתמש בו. מתחייבים השומרים במקרי אונס אף אם לא השתמשו בחפץ.
זמן החיוב

בתלמוד בבלי נחלקו האמוראים רב ולוי האם מתחייבים על שליחות כבר מעת ההגבהה כשמטרת לחסר או שמתחייבים רק בשעת החיסרון בפועל. להלכה שליחות יד צריכה חיסרון אך החיוב הוא כבר מזמן הגבהת הפקדון בשביל לחסרו.
הלכות החזרה

נחלקו תנאים בשאלה, מה דינו של שומר שנטל את הפקדון כדי להשתמש בו ולאחר מכן נמלך והחזירו למקומו: רבי ישמעאל סובר, שכיון שהשומר החזירו למקומו עוד לפני שהשתמש בו, חזר השומר לדינו ואינו מתחייב באונסים. לעומתו סובר רבי עקיבא, כי כל עוד לא הודיע השומר לבעל הפקדון על כך, הריהו חייב באחריותו לדעתו, מרגע שהשומר שלח יד בפקדון דינו כגזלן ולא כשומר. מחלוקת דומה קיימת בכל גנב שרוצה להחזיר את החפץ הגנוב לבעלים. האם חייב לעדכן את הבעלים או לא.
להלכה נפסק בשולחן ערוך שאינו יכול להיפטר אלא על ידי החזרה לבעלים, או על ידי החזרה לרשותו של הבעלים אם מעדכן את הבעלים.
שליחות יד במחשבה

שומר שחשב לשלוח יד בפיקדון, כגון שאמר בפני עדים שישלח בו יד, נחלקו בית שמאי ובית הלל בדינו: לדעת בית שמאי, הריהו מתחייב באונסים כאילו כבר שלח בו יד. זאת למדים הם ממה שנאמר: "על כל דבר פשע" - כבר משעה שדיבר לשלוח בו יד, הריהו פושע. לעומתם סוברים בית הלל, כי אינו מתחייב באונסים עד אשר ישלח בו יד בפועל, שכן מקרא מלא אומר: "אם לא שלח ידו במלאכת רעהו".
להלכה, פוסק השולחן ערוך שאין מתחייבים במחשבה לשלוח יד אפילו אם יש עדים על כך.