stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד צמח (פרופסור)
קישורים חיצוניים ופרסומים בעיתונות

"לזכר חברנו דוד צמח", באתר האינטרנט של החוג לשפה וספרות ערבית אוניברסיטת חיפה
"Obituary for professor David Semah", by Mustafa Badawi, ST Antony's Collage, 133-134, 2000
"אנוכי-עיראק", מאת דוד צמח, קול העם, יום שישי, אוגוסט 30, 1957
"הערבית ותרבות ישראל-בשולי הרצאתו של ד"ר ישראל בן-זאב", מאת דוד צמח, קול העם, יום שישי, ינואר 24, 1958
"עמי ערב בעיניים פקוחות", מאת דוד צמח, קול העם, יום שישי, ספטמבר 12, 1958
"מעמדו המכובד של המשורר", מאת דוד צמח, קול העם, יום שישי, אוקטובר 10, 1958
"שירים בהם מריע העם", מאת דוד צמח, קול העם, יום שישי, אוקטובר 31, 1958
"המשוררת מבגדאד-נאזיכ אל-מלאיכה", מאת דוד צמח, קול העם, יום שישי ינואר 2, 1959
"עד יבוא האביב לדוד צמח", מאת אדיב קאס, קול העם, יום שישי, אפריל 24, 1959
"שני שירים מאת דוד צמח", עברית: חיה קדמון", מאת אדיב קאס, קול העם, יום שישי, אפריל 24, 1959
"תרומת הערבים לתרבות העולם", דוד צמח, קול העם, יום שישי מרץ 25, 1960
"ביאליק בלבוש ערבי", מאת צבי לביא, מעריב, יום שישי, אוגוסט 19, 1966
"קשת לתרבות הערבית", דוד צמח, למרחב, למרחב, יום שישי, אוגוסט 07, 1970
"תולדות הספרות הערבית", דוד צמח, למרחב, יום שישי, אוקטובר 23, 1970
"ארבעה מבקרי-ספרות מצרים", שמעון בלס על ספרו של דוד צמח, Four Egyptian Literary Critics, הארץ, נובמבר 29, 1974
"מה מותר האדם מן הבהמה", על יצירתו הדרמטית של תופיק אל-חכים, דוד צמח, עתון 77, שנה ב', גיליון 7 (שבט-אדר ב' תשל"ח, ינואר-מארס) 1978
"עוד על משפט ועל דמוקרטיה", פרופ' דוד צמח, מעריב, נובמבר 11, 1979
"מיפגש ספרותי ישראלי-מצרי", דבר, מרץ, 15, 1982
"שיר השירים בתרגום ערבי", מפגש עם שלושה מגדולי הסופרים המצרים, מעריב, מרץ, 19, 1982
"Nissim Rejwan's: The Jews Of Iraq", David Semah, "New Outlook", Sept'-Oct, 1986
"מראד מיכאל המשורר", פרופ' דוד צמח, נהרדעא (בטאון מרכז מורשת יהדות בבל), אפריל, 1988
"תוכנית הטלוויזיה על יהדות עיראק", דוד צמח, מעריב, ינואר 26, 1989
"The 'Iraqi' Novel of Samir Naqash", prof David Semah, Journal of the Babylonian Jewry, Nehardea, April 4, 1990
"בין יהודים למוסלמים, משל הפירמידות והמסגדים, הרהורים על יחסי יהודים ולא יהודים בעיראק", פרופ' דוד צמח, נהרדעא (בטאון מרכז מורשת יהדות בבל), אוקטובר, 1993
"הפרופסורים המשוגעים...", פרופ' דוד צמח על שביתת המרצים, מעריב, פברואר 22, 1994
"על טהרת הרצינות והמקצועיות", פרופ' דוד צמח, המוזיקה והזמרה במצרים בת ימינו, הארץ, תרבות וספרות, מרץ 3, 1996
הערות שוליים

1 2  ששון סומך, 5 – יצירה ערבית בעיר העברית הראשונה, ימים הזויים, הקיבוץ המאוחד, 2008, עמ' 48-53
1 2  حتى يجئ الربيع | صيمح، دافيد | הספרייה הלאומית
↑  אלפרג' בעד אלשדה מאת אבו עלי אלמחסן אלתנוח'י / צמח דוד | עבודת מחקר NNL_ALEPH003362839 | הספרייה הלאומית
1 2  Semah, David., Four Egyptian literary critics., Brill, 1974
↑  Ch. Vial, Review of Four Egyptian Literary Critics, Arabica 22, 1975, עמ' 102–106
↑  John A. Haywood, Review of Four Egyptian Literary Critics, Die Welt des Islams 17, 1976, עמ' 237–241 doi: 10.2307/1570373
↑  Four modern Egyptian literary critics : (Al-ʻAqqād, Haykal, Ṭāhā Ḥusayn and Mandūr) / by D. Semah | עבודת מחקר NNL_ALEPH997008553865405171 | הספרייה הלאומית
↑  David Semah, Arabic Prosody, The New Princeton Encyclopedia of Poetry and Poetics, ed.: A. Preminger and T. Brogan, (Princeton University Press, New Jersey 1993): 91-94
1 2  كرمليات : دراسات في أشكال الشعر العربي وأوزانه / داڤيد صيمح | صيمح، دافيد | הספרייה הלאומית
↑  دراسات فى أدب توفيق الحكيم / جمعها وقدم لها واعد مراجعها داڤيد صيمح | صيمح، دافيد | הספרייה הלאומית
↑  مطالعات وآراء فى اللغة والادب / جمعها مناحم ميلسون [ودافيد صيمح | ميلسون، مناحيم، 1933- (صيمح، دافيد ) | הספרייה הלאומית]
↑  اضواء على ادب توفيق الحكيم : مجموعة من الابحاث / اشرف على نشرها وقدم لها دافيد صيمح | صيمح، دافيد | הספרייה הלאומית
↑  The Journal
↑  W. Stoetzer, Review of Karmiliyyāt, Dirāsāt fī Ashkāl al-Shi'r al-'Arabī wa-Awzānih, Journal of Arabic Literature 27, 1996, עמ' 287–290
↑  Abd Al-Rahman Shayzari, David Semah,George J. Kanazi, Rawdat Al-Qulub Wa-Nushat Al Muhibb Wal-Mahbub: 8, 2003
↑  ابن عمار وكتابه الضائع المبيضة / دافيد صيمح | صيمح، دافيد (الثقفي، ابن عمار ) | הספרייה הלאומית
↑  Reuven Snir, Arabic Literature by Iraqi Jews in the Twentieth Century: The Case of Ishaq Bar-Moshe (1927–2003), Middle Eastern Studies 41, 2005-01-01, עמ' 7–29 doi: 10.1080/0026320042000322699
↑  Tawfiq al-Hakim and Western Culture
↑  Rukbani and Nazm al-Banat
↑  The Concept of Courtly Love: A Comparison Between Ibn Hazm and Andreas Capellanus
↑  Poetry and its Audience According to Medieval Arab Poeticians
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462987405171  BnF: cb12869001k (data)  GND: 1089335040  ISNI: 0000 0000 8168 7369  LCCN: nr97027221  NTA: 252049179  SUDOC: 138014817  VIAF: 96995293   WorldCat (עם VIAF): 96995293
החלטת הטריבונל המיוחד של לבנון בנושא הגדרת טרור

ב-1 במרץ 2009 הוקם בית הדין המיוחד ללבנון במסגרת החלטת 1757 של מועצת הביטחון של האו"ם על רקע סדרת תקיפות כנגד פוליטיקאים ואנשי רוח בלבנון, לרבות רצח ראש הממשלה של לבנון, רפיק אל-חרירי, כארבע שנים מוקדם יותר. ב-17 בינואר 2011 הגיש התובע של בית הדין הגיש את כתב האישום הראשון לבית הדין. בתגובה לכך השופט, דניאל פרנסן, העביר לערכאת הערעור 15 שאלות על מנת לקבוע את מידת האשמה של החשודים. ערכאת הערעור התמקדה בעיקר בניסוח הגדרת טרור דרך פרשנות משפט הבינלאומי המנהגי וכן דרך המשפט הפנימי בלבנון על מנת לבדוק האם ניתן המעשים השונים שבכתב האישום יכולים להיחשב טרור . במסגרת דיון זה גיבש בית הדין המיוחד הגדרה של טרור במשפט הבינלאומי המנהגי.
רקע היסטורי

ב-2 בספטמבר 2004, התקבלה החלטת האו"ם 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם אשר קראה לכיבוד ריבונותה של לבנון והפקדת הסמכות הבלעדית של הממשלה בכל חלקי המדינה תוך נסיגתם של כוחות זרים במדינה ופירוקן של המיליציות השונות במדינה. ההחלטה התקבלה לאור המאבק המתמשך של הממשלה הלבנונית למזער ואף לסיים את השליטה וההגמוניה הסורית בשטחי המדינה, אותו הובילה ממשלת לבנון בראשותו של ראש הממשלה לשעבר רפיק אל-חרירי. תקופה קצרה לאחר התפטרותו של חרירי מראשות הממשלה, לאור המשבר הפוליטי סביב הארכת כהונתו של הנשיא לאחוד (אשר היה בעל קרבה פוליטית לשלטון בדמשק), הוא נרצח ב-14 בפברואר 2005 כשמכונית תופת התפוצצה ליד שיירתו. הרצח עורר דאגות רבות בקרב מועצת הביטחון נוכח השלכותיו האפשריות על המאמצים המתמשכים לכונן דמוקרטיה בריאה בלבנון ולערער את היציבות הביטחונית באזור. לאור זאת, חלו ארבע התפתחויות עיקריות שקדמו והובילו להקמת בית הדין המיוחד ללבנון:
בעקבות הרצח, התקיימו ברחבי לבנון הפגנות המוניות שנודעו כמהפכת הארזים, בדרישה לסיים את ההשפעה הסורית על הפוליטיקה בלבנון ולמסד בלבנון בחירות פרלמנטריות חופשיות. בעקבות ההפגנות, ממשלת לבנון התפטרה (זאת הפעם הראשונה שממשלה נופלת כתוצאה ממחאה לא אלימה).
באפריל 2005, עזב אחרון הכוחות הסורים את לבנון ובכך הסתיימו 30 השנים של נוכחות סורית במדינה.
מועצת הביטחון קיבלה את החלטה 1595 לשלוח צוות חקירה מיוחד לבדיקת ההתנקשות. הדו"ח הראשוני של החקירה אמנם לא שלח אצבע מאשימה לכיוונה של סוריה אך החשיד מספר בכירים סורים ולבנונים, לרבות מפקד המודיעין הצבאי הסורי, אסף שווכאת. הוועדה קבעה ששלטונות לבנון טייחו את החקירה ועל כן יש להגביר את המעורבות הבינלאומית בחקירת הרצח. הדו"ח הראשוני הוביל את מועצת הביטחון לדרוש מסוריה לשתף פעולה עם ועדת החקירה ולפעול לעצירתם של החשודים ברצח חרירי.
פעולות הטרור של ארגונים פרו-סורים כנגד פוליטיקאים, אנשי רוח ותקשורת המשיכו לפקוד את המדינה. רצח חבר הפרלמנט הלבנוני ועורך העיתון א-נהאר, ג'יבראן טואני, ב-12 בדצמבר 2005, היווה נקודת תפנית באזור. באותו היום, ממשלת לבנון בנתה את התשתית לבית הדין המיוחד ללבנון כאשר החליטה לבקש ממועצת הביטחון להרחיב את המנדט של ועדת החקירה המיוחדת וכן להקים טריבונל בינלאומי להעמדת החשודים לדין. מועצת הביטחון כיבדה את הבקשה והנחתה את מזכ"ל האו"ם לבחון את מתן הסיוע הבינלאומי הדרוש. המגעים בין לבנון לאו"ם הגיעו לשיאם כאשר חתמו בתחילת 2007 על הקמת בית הדין המיוחד ללבנון.
ב-30 במאי 2007, קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 1757 להקים את בית הדין המיוחד ללבנון מכוח פרק 7 של מגילת האו"ם, הפרק היחיד המקנה סמכות למועצת הביטחון לעקוף את החלטות העצרת הכללית כאשר היא מגיעה למסקנה כי השלום בין מדינות מתערער וקיימת סכנה לביטחון הבינלאומי.
רקע היסטורי > סמכות השיפוט של בית הדין

לבית הדין הבינלאומי המיוחד ללבנון יש סמכות להעמיד לדין בגין פשעים על פי המשפט הפלילי הלבנוני, לרבות העמדה לדין בגין מעשי טרור ובגין פשעים ובעבירות נגד החיים ושלמות הגוף. העונש המקסימלי שבית הדין רשאי להטיל הוא מאסר עולם.
התייחסות המשפט הבין לאומי המנהגי לטרור > עמדות הצדדים בשאלת רלוונטיות המשפט הבינלאומי המנהגי

אמנם למשפט הבינלאומי המנהגי תפקיד חשוב בעיצוב נורמות משפטיות בזירה הבינלאומית, עדיין מידת הרלוונטיות שלו בפרשנותו של משפט פנימי מוטלת למחלוקת בתוך בית הדין עצמו. מצד אחד, התובע הכללי והסנגוריה מסכימים כי המשפט הבינלאומי כשלעצמו לא מחליף את ההוראות השונות במשפט הפנימי בלבנון. מצד שני, קיימת אי הסכמה בדבר מידת השימוש במנהג הבינלאומי ככלי עזר לפרשנותו של האחרון. מחד, התובע הכללי טוען כי במידה וקיימים פערים משמעותיים בין המשפט הבינלאומי לבין המשפט הפנימי בלבנון, יש לקחת בחשבון את הנורמות והחוקים הבינלאומיים. לעומת זאת, עמדת הסנגוריה ראדיקלית יותר לפיה אין להתבסס על המשפט הבינלאומי כלל שכן המשפט הפנימי הלבנוני יכול לתת מענה לכל פרשנות אף על פי כי לעיתים יש לבחון את המשפט הבינלאומי אך ורק כאשר הוא מבטיח את זכויותיהם של הנאשמים.
התייחסות המשפט הבין לאומי המנהגי לטרור > החלת הגדרת הטרור במשפט המנהגי על משפט הפנימי

לפי סעיף 2 לחוקת בין הדין המיוחד ללבנון, כל הגדרה משפטית תשען על החוק הפנימי הלבנוני בלבד ולא תהיה נתונה להשפעות גורמים חיצוניים. מכך, ניתן להסיק כי כאשר בית הדין המיוחד ללבנון התבקש לפרש את הגדרת הטרור, היה עליו להתמקד בהוראות המשפט הפנימי בלבנון בשונה מבתי דין אחרים אשר מתבססים על המשפט הבינלאומי. יחד עם זאת, ניתן לראות כי המשפט הבינלאומי אכן משחק תפקיד רחב בפרשנות בית הדין את הגדרת הטרור. כאמור, המשפט הבינלאומי המנהגי אינו מהווה תחליף למשפט הפנימי הלבנוני, אך באותה נשימה בית הדין בחר להשתמש בו כעזר לפרשנות ההוראות הרלוונטיות של המשפט הפנימי. במסגרת צורת ההתנהלות הזאת, בית הדין בוחן את המרכיבים השונים של פשע הטרור מנקודת המבט של החוק הפלילי הלבנוני לאחר מכן, הוא מניח אותם אל מול עדשת המשפט הבינלאומי המנהגי ואמנות בינלאומיות ובודק אם קיימים פערים בין שתי ההגדרות. מכאן, ניתן להסיק כי אולם המשפט הבינלאומי המנהגי אינו בעל כוח נורמטיבי, הרי הוא מהווה כלי נוסף המצוי בידי בית הדין לפרשנות הוראות פנים מדינתיות שונות ובעל משקל רב בהכרעות משפטיות.
קביעת בית הדין

כפי שצוין, מצויים פערים רבים בין החוק הפנימי של לבנון לבין המשפט הבינלאומי המנהגי בהגדרת הטרור. תחילה, בעוד המשפט הבינלאומי המנהגי מגדיר כי פעולת טרור תוגדר כך רק כאשר עומדת מאחוריה מחשבה פלילית מאחורי הפעולה המבוצעת, הרי שהמשפט הפנימי בלבנון לא מסתפק בכך ומציין כי הפעולה צריכה להיות ב"נסיבות מחמירות". מכאן, על בית הדין לא להסתפק רק בעיקרון הכוונה (כלומר, הפעולה בוצעה מתוך כוונה תחילה), אלא להוכיח כי הפעולה הייתה רציונלית. שנית, החוק הפנימי של לבנון מצמצם את עקרון ההפחדה הטמון במשפט הבינלאומי המנהגי ומגדיר את אלמנט הסכנה. במילים אחרות, לא די שפעולת תיצור את אפקט הפחד בציבור אלא שסוג האמצעים בהם ישתמשו המבצעים יהוו סכנה ממשית לציבור. אמנם, חוקת בית הדין מחייבת להתייחס להוראות המשפט הפנימי בלבנון, אך בהכרעת בית הדין ניתן לראות כי השופטים הסתייגו לקבל את אלמנט הסכנה כפי שהוא מוכתב באחרון. למעשה, בית הדין נמנע מלראות בשימוש בנשק חם כתנאי להגדיר פעולה כפעולת טרור. מכאן ניתן לראות כי במקום להכריע על הגדרת הטרור על סמך ההוראות בתוך הדין הפנימי בלבד, בית הדין אכן נשען במידה רבה על נורמות בינלאומיות שונות הטמונות בתוך המשפט הבינלאומי המנהגי. להלן הקביעה:
The volitional commission of an act
Through means that are liable to create a public dange
The intent of the perpetrator to cause a state of terror
לקריאה נוספת

Serra, G. Special Tribunal for Lebanon.
Fassbender, B. (2007). Reflections on the International Legality of the Special Tribunal for Lebanon. Journal of International Criminal Justice, 5(5), 1091-1105.
Scharf, M. P., "Special Tribunal for Lebanon issues landmark ruling on definition of terrorism and modes of participation", (2011). 15(6) American Society of International Law.
הערות שוליים

↑  Serra, G. (2008). Special Tribunal for Lebanon: A commentary on its major legal aspects. International Criminal Justice Review, 18(3), 344-355.
↑  Alamuddin, A., Jurdi, N. N., & Tolbert, D. (Eds.). (2014). The special tribunal for lebanon: Law and practice. OUP Oxford.
↑  Puchooa, P. (2011). Defining terrorism at the Special Tribunal for Lebanon. Journal of Terrorism Research, 2(3).
↑  file:///C:/Users/Roi/Downloads/20130530_F0936_PUBLIC_PRES_Interlocutory_Decision_Corrected_WEB_EN.pdf
↑  Puchooa, P. (2011). Defining terrorism at the Special Tribunal for Lebanon. Journal of Terrorism Research, 2(3).
איגרת מקדונלד

רמזי מקדונלד
איגרת מקדונלד (כונתה על ידי ערביי ארץ ישראל "الرسالة السوداء", "המכתב השחור") היא איגרת ששלח ראש ממשלת בריטניה, רמזי מקדונלד, לחיים ויצמן ב-13 בפברואר 1931, ובה חזר בו מכמה סעיפים שנכתבו בספר הלבן של 1930.
רקע

לאחר פרסום הספר הלבן של פאספילד, שסתר את הנאמר בכתב המנדט ובהצהרת בלפור והגביל את צעדיהם של היהודים בישראל, החלו הפגנות בארץ ובכמה ממדינות העולם. ההסתדרות הציונית פנתה בתלונה לחבר הלאומים, שהסכים על כך שיש סתירה בין הכתוב בספר הלבן לבין התחייבויותיה הקודמות של בריטניה. היהודים יצאו להפגנות נגד הספר הלבן והראו מסמכים המעידים על כך שקנו את אדמותיהם באופן חוקי, ולא גזלו אותן מבעליהן הקודמים. יושב ראש ההסתדרות הציונית, חיים ויצמן, התפטר מתפקידו. העיתונים בבריטניה וחלק גדול מחברי הפרלמנט הבריטי, התנגדו גם הם לספר הלבן. ממשלת בריטניה חששה מכך שבעקבות התפטרותו של ויצמן תבחר לעצמה ההסתדרות הציונית מנהיג פחות מתון.
תוכן האיגרת

בעקבות ההתנגדות העזה לספר הלבן שלח ראש ממשלת בריטניה איגרת אל ויצמן ובה הודיע כי בריטניה חוזרת בה מכמה מסעיפי הספר הלבן. בעדותו הסודית בפני ועדת פיל ויצמן העיד שטיוטה של המכתב נשלחה אליו קודם לפרסומה.
איגרת מקדונלד כללה כמה נקודות, ובהן:
ממשלת בריטניה לא נסוגה מההתחייבויות שלה כלפי היהודים, שניתנו בכתב המנדט.
אין בכוונתה של ממשלת בריטניה למנוע מן היהודים לרכוש קרקעות בארץ ישראל. תפקידה של בריטניה הוא לפקח שהקנייה תעשה באופן חוקי.
ממשלת בריטניה אינה מתכוונת לפגוע בעלייה היהודית ואינה מתכוונת להפסיק את העלייה בעתיד. תותר עלייה ללא תלות ביכולת הקליטה הכלכלית של היהודים.
השפעה פוליטית

לאחר פרסום איגרת מקדונלד, היהודים בארץ הביעו את שמחתם. ויצמן חזר בו מהתפטרותו והיחסים בין היהודים לבריטים הלכו והשתפרו. הערבים בארץ אשר קיבלו בשמחה את הספר הלבן השני, קראו לאיגרת מקדונלד בשם "האיגרת השחורה". הם הודיעו שבגלל האיגרת הם ימשיכו להילחם נגד היהודים ונגד הבריטים. בעקיפין, האיגרת הייתה אחד הגורמים לפריצת המרד הערבי הגדול. לדברי מוטי גולני ויהודה ריינהרץ, ההשפעה של האיגרת משמעותית לא פחות מהצהרת בלפור וייתכן שבלעדיה לא הייתה קמה מדינת ישראל. הסיבה לכך היא שלו הייתה מדיניות הספר הלבן של פספילד מיושמת עוד בתחילת שנות ה-30 לא הייתה מתאפשרת העלייה החמישית (בה נקלטו כ-250,000 יהודים) שקבעה את הרוב היהודי באזור מישור החוף והעמקים הצפוניים של הארץ ובכך הפכה את קיומו של יישוב יהודי אוטונומי ומבוסס בארץ לעובדה מוגמרת שאין עליה עוררין. בהיעדר שינוי המדיניות קרוב לוודאי שרוב יהודים אלה היו נספים בשואה והיישוב היהודי בארץ היה נשאר מיעוט מבוטל של פחות מחמישית מתושבי הארץ. אכן שנים בודדות לאחר ההצהרה הפך היישוב היהודי לכשליש מתושבי הארץ.
הערות שוליים

↑  אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 6, עמ' 114.
↑  האב המייסד - יהודה ריינהרץ, מוטי גולני, באתר www.e-vrit.co.il
טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס (קונסול בשנת 215 לפנה"ס)

ערך זה עוסק במגיסטראט רומאי. אם התכוונתם לאישיות אחרת, ראו .
טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס (בלטינית: Tiberius Sempronius Gracchus; מת בשנת 212 לפנה"ס) היה מגיסטראט רומאי שהתבלט בזמן המלחמה הפונית השנייה.
הערות שוליים

↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושלושה, 30.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושלושה, 24. יואנאס זונאראס, תמצית ההיסטוריה, ספר תשיעי, 2.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושלושה, 25-27
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים וארבעה, 14.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים וארבעה, 43.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים וחמישה, 15.
↑  פוליביוס, ספר שמיני, 1. הצורך של זהירות בהתמודדות עם אויב.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים וחמישה, 16.
1 2  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים וחמישה, 17.
↑  קורנליוס נפוס, חניבעל, 5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VcBA: 495/375210  VIAF: 579159474190027661810   WorldCat (עם VIAF): 579159474190027661810
ריינג'ר 6

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוכנות חלל:  נאס"א
 יצרן:  JPL
 תאריך שיגור:  30 בינואר 1964, 15:49:00 UTC
 משגר:  אטלס-אג'ינה B
 אתר שיגור:  נמל החלל קייפ קנוורל
 משימה
 סוג משימה:  התרסקות על הירח תוך כדי צילומו
 גרם שמיים:  הירח
 אתר נחיתה:  9°24′0″N 21°30′0″E﻿ / ﻿9.40000°N 21.50000°E﻿ / 9.40000; 21.50000
 תאריך נחיתה:  התרסקות: 2 בפברואר 1964, 09:24:32 UTC
 משך המשימה הכולל:  30 בינואר 1964 – הווה (61 שנים) 
 משך המשימה:  65.5 שעות
 מידע טכני
 משקל:  381 ק"ג
 אורך:  4.6 מטרים
 רוחב:  1.5 מטרים
 גובה:  3.6 מטרים
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  00747
 מאגר המידע הלאומי:  1964-007A
ריינג'ר 6 (באנגלית: Ranger 6) הייתה משימת חלל אמריקאית ששוגרה על ידי נאס"א ב-30 בינואר 1964 במטרה לחקור את הירח במסגרת תוכנית ריינג'ר. מטרת הגשושית הייתה לשדר תמונות ברזולוציה גבוהה של פני הירח במהלך התרסקותה על פניו. בשונה מהמשימות הקודמות בתוכנית, לא נשאה משימה זו אף כלים מדעיים לשם ביצוע מדידות בחלל. הגשושית התרסקה על הירח בהצלחה (ובכך הייתה לחללית האמריקאית השנייה שפגעה בירח - ראשונה הייתה ריינג'ר 4), אך בעקבות כשל במערכות החללית לא הושגו הצילומים.
מבנה החללית

ריינג'ר 6 הייתה חללית הריינג'ר הראשונה מבלוק 3. החללית כללה בסיס משושה מאלומיניום ברוחב 1.5 מטרים, עליו הורכבו מערכות ההנעה והכוח, מעליהם הורכב חרוט קטום ראש שהכיל את מצלמות הטלוויזיה. שני לוחות סולאריים באורך 1.537 מטרים וברוחב 0.739 מטרים נפרשו ככנפיים משני צדדים נגדיים של הבסיס, כך שאורך החללית מקצה לקצה היה 4.6 מטרים. אנטנת צלחת לטווח רחוק הורכבה על אחד מקודקודי הבסיס, ואנטנה היכולה לשדר ולקלוט אותות מכל הכיוונים הורכבה בראש החרוט הקטום. גובהה הכולל של החללית היה 3.6 מטרים.
ההנעה שנדרשה לתיקון המסלול סופקה על ידי מנוע הידרזין שהפיק דחף של 224 ניוטון. זווית הגישה נשלטה באמצעות 12 נחירי פליטה (שפלטו גז חנקן), שהיו כפופים להוראותיהם של 3 גירוסקופים, 4 חיישני שמש ראשיים ושניים משניים, וחיישן ארץ אחד. כוח חשמלי הופק על ידי הלוחות הסולאריים, ששטחם הכולל היה 2.3 מ"ר, שהפיקו 200 ואט. שתי סוללות בעלות קיבולת של 1.2 קילו-ואט-שעה (kW·h) שיכלו לספק חשמל במשך 9 שעות, סיפקו כוח חשמלי לכל אחד משני הסטים הנפרדים של מערכות הצילום והתקשורת. שתי סוללות בעלות קיבולת של 1 קילו-ואט-שעה (kW·h) שמרו אנרגיה לתפעול השוטף של החללית.
חלליות הריינג'ר מבלוק 3 נשאו מערכת שכללה 6 מצלמות טלוויזיה, ועברו טיהור לפני שיגורם כדי למנוע זיהום של קרקע הירח. מערכת מצלמות הטלוויזיה שנשאו חלליות הבלוק 3 שקלה 173 ק"ג, והחליפה את קפסולת הסייסמוגרף שנשאו הריינג'רים מבלוק 2. מבין 6 המצלמות, 2 היו בעלות יכולת סריקה מלאה ו-4 בעלות יכולת סריקה חלקית.
המשימה

המשימה תוכננה להיות משוגרת על גבי משגר אטלס-אג'ינה B, לבצע תיקון מסלול אחד ולהתרסק על הירח כאשר תוך כדי היא מצלמת את פניו מגובה 1,448 ק"מ עד לגובה 6.4 ק"מ.
ריינג'ר 6 שוגרה ב-30 בינואר 1964, 15:49:00 UTC, מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה, למסלול חנייה סביב כדור הארץ. הפעלה שנייה של מנועי שלב האג'ינה הכניסה את החללית למסלול מעבר אל הירח. תמרון תיקון המסלול הושלם בהצלחה בתחילת המסע ממרכז הבקרה. ב-2 בפברואר, 65.5 שעות לאחר השיגור, התרסקה ריינג'ר 6 בקצה המזרחי של ים השלווה ב-9°24′0″N 21°30′0″E﻿ / ﻿9.40000°N 21.50000°E﻿ / 9.40000; 21.50000. בזמן ההתרסקות כוונו מצלמות החללית לכיוון הנכון, אך אף שידור טלוויזיה לא נקלט ואף תמונה לא הושגה. ועדת החקירה קבעה כי ככל הנראה הגורם לתקלה היה קצר שנגרם בעת הפעלה בשוגג של מערכת הכוח של המצלמות למשך 67 שניות, כ-2 דקות לאחר השיגור.
הערות שוליים

↑  לוויין-מחקר אמריקאי שוגר לעבר הירח, דבר, 31 בינואר 1964
יצחק אייזיק אייכנשטיין

רבי יצחק אייזיק אייכנשטיין מזידיטשוב (ה'תקס"ה, 1805 - ט' בסיוון ה'תרל"ג, 1873) היה האדמו"ר מזידיטשוב בדור השני של השושלת.
ביוגרפיה

יצחק אייזיק נולד בגליציה בשנת ה'תקס"ה לרבי ישכר בעריש אייכנשטיין מזידיטשוב ולעטיא בתו של רבי אליהו לאנגענויער. היה תלמידו המובהק של דודו רבי צבי הירש מזידיטשוב מייסדה של החסידות.
אחר פטירת רבי צבי הירש המשיכו את דרכו אחיו רבי ישכר בעריש ורבי משה מסאמבור וחתנו-אחיינו רבי יהודה צבי מראזלה. לאחר פטירתם החלו חסידים (בהוראת רבי ישראל מרוז'ין) לנסוע לרבי יצחק אייזיק שנמנע מלהתנהג כאדמו"ר רשמי של זידיטשוב כל עוד חי רבו  השר שלום מבעלזא. רבי יצחק אייזיק היה ידוע בהתמדתו בלימוד ובגדלותו בתורה בנגלה ובעיקר בנסתר.
הנהגתו האישית התאפיינה בקדושה וטהרה קיצונית. הוא מיעט באכילה שתייה ושינה עד כדי צמצומם לכמות המינימלית ביותר. כדודו וכדרכה של שושלת זידיטשוב הרבה לעסוק בזוהר ובתורת הקבלה וכך גם ספריו שנכתבו על דרך קבלת האר"י. הוא מהבולטים מההוגים החסידים שדרכם הייתה דרך קבלת האר"י הקלאסית. אלפי חסידים נהרו לחצרו ובהם גם רבנים ואדמו"רים חשובים. תלמידו המובהק היה רבי יוסף מאיר וייס מספינקא מייסד חסידות ספינקא. בניו וצאצאיהם כיהנו גם הם כאדמו"רים בזידיטשוב ובעיירות נוספות.
בשל ההערצה הרבה כלפיו, והעובדה שאדמו"רים רבים היו מתלמידיו, חדרו מנהגי זידיטשוב לחצרות חסידיות נוספות, בהם חסידויות טאש, קוסון, ספינקא, קומרנא, קאליב. כן שרדו ניגונים שמקורם בחסידות זידיטשוב בחסידיות בעלזא ובמונקטש.
ספריו

פירוש מהרי"א על מדרש רבה וילקוט שמעוני
ליקוטי תורה וש"ס על התורה.
מיכאל ברור, פאר יצחק, תולדותיו ואמריו לבוב תרפ"ח.
צאצאיו

חמשת בניו שימשו באדמו"רות.
רבי אלכסנדר סנדר יום טוב ליפא (בערך תקפ"ד - י"א בתשרי תרמ"ד) ממלא מקום אביו. היה חתנו של הרב לייבוש יאלעס (בנו של רבי יעקב צבי, ה"מלוא הרועים").
רבי שלמה יעקב (בערך תק"ץ - כ"ו בכסלו תרמ"ו) מסטרי. חתן קרובו רבי יוסף מקוזיבה (חתן רבי צבי הירש מזידיטשוב) ובזיווג שני חתן רבי אברהם אבא משנדישוב.
רבי ישכר בעריש מדולינא (בערך תקצ"ה - כ"ט בשבט תרמ"ו), חתן רבי אברהם מסטרטין.
רבי אליהו אייכנשטיין (תקצ"ז - ה' בסיוון תרל"ח) מזידיטשוב. חתן רבי יהודה לייביש ערליך רבה של ראזלה (חתנו של רבי צבי הירש מזידיטשוב).
רבי מנחם מנדל (בערך ת"ר - י"א באדר תרס"א) מזידיטשוב. חתן רבי חיים אברהם ממיקולייב
סאשע רייזל אשת קרובה הרב ישראל יוסף לבין (נכד רבי צבי הירש מזידיטשוב).
הערות שוליים

↑  ראו גרשם שלום בערך קבלה באנציקלופדיה העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308088305171  VIAF: 30830803   WorldCat (עם VIAF): 30830803
פרשת טמרין

ג'ורג' רפאל טמרין
מחברת תלמיד כיתה ה', שלמד את ספר יהושע. בית ספר קיבוצי, 1982
פרשת טמרין היא פרשה בנושא השיפוט המוסרי שהתרחשה במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20, ועוררה דיון ציבורי בעקבות הגבלת עבודתו האקדמית של הפסיכולוג ד"ר ג'ורג' טמרין על ידי הנהלת אוניברסיטת תל אביב. רווחה הטענה, גם מפי טמרין עצמו, שצעדה הקיצוני של האוניברסיטה כלפיו נבע מדרישה של משרד החינוך שקצף על מסקנות מחקרו אודות קיומן של דעות קדומות בקרב בני נוער ואת ההשפעה של העדר ביקורתיות בהוראת התנ"ך בישראל על הנטייה לטפח דעות אלו.
פרשה אחרת על שמו של ד"ר טמרין היא הלכת טמרין, תובענה שהגיש בשנת 1970 לבית הדין המחוזי בתל אביב הקשורה לשאלת מיהו יהודי ובתגובה להוספת סעיף 4א – קרובים של יהודי לחוק השבות בה ביקש ליתן הצהרה על היותו "שייך ללאום הישראלי" לשם רישום בתעודת הזהות ובמרשם האוכלוסין. התובענה נדחתה במחוזי וכך גם הערעור לבית המשפט העליון בנימוק שלא קיימת אומה ישראלית בנפרד מאומה יהודית, וכי לא הוכח בקריטריונים אובייקטיביים דבר קיומו של לאום ישראלי.
קורות חייו

נולד ב-1921 כגיאורג רפאל קמין לאמו אירן לבית שוויגר ולאביו יוליוס קמין, בסובוטיצה, אז יוגוסלביה היום, סרביה. סבו היה הרב צבי הרמן הלוי שוויגר רבה של קהילת סנטה בין השנים 1919-1927. בנערותו היה חבר תנועת הנוער הציונית תכלת לבן. למד פסיכולוגיה בזאגרב והיה בעל השקפות סוציאליסטיות. במלחמת העולם השנייה נלקח למחנה כפייה תחת פלוגות העבודה של צבא הונגריה בהרי הקרפטים. לאחר תום המלחמה התאחד בסובוטיצה עם אשתו ובתו ניצולות רכבת קסטנר. שב ללימודים בזאגרב. באותה העת עבד כבמבקר האמנותי של גדול עיתוני קרואטיה ופרסום מפרי עטו תחת הפסבדונים, 'טמרין', זכה בפרס ספרותי. עם סיום לימודיו ב-1949 עלה ארצה עם משפחתו. כשהצטרף לחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 כבר היה איש מדע מוכר שעמד להשלים את מחקרו על הצורות והשורשים של הדעות הקדומות "הדילמה הישראלית: מדינת גטו או חברה חופשית", שלימים יצא לאור באנגלית ולאחר שכיהן כפסיכולוג ראשי בבתי החולים  שלוותה ושיבא. היה מהראשונים שעסקו בנושאים של הכוונה מקצועית ובריאות הנפש בצה"ל.
פיטורי ד"ר טמרין

מחקרו של טמרין, אשר פורסם לראשונה באנגלית בשנת 1963, החל לעורר דיון פומבי רק שלוש שנים מאוחר יותר, עם פרסום עיקריו בעיתון "למרחב". היו שערערו על מהימנותו האקדמית, היו שחלקו על מסקנותיו והיו שראו בו תמרור אזהרה למחנכים. ביוני 1966, זמן קצר לאחר פרסום המחקר, פורסם בעיתונות היומית כי בעקבות סכסוך אישי בין ד"ר טמרין לראש החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת ת"א, ד"ר הנס קרייטלר, העלה הראשון טענות כנגד ההתנהלות האדמיניסטרטיבית של האחרון. לאור טענות אלו הוחלט על הקמת ועדת חקירה פנימית, שסיכמה את מסקנותיה בדו"ח סודי. בעקבות מסקנות חסויות אלו, התבקשו השניים להתפטר מתפקידם. קרייטלר ביקש לסיים את תפקידו כראש החוג לפסיכולוגיה ואילו טמרין התנגד לפיטוריו. בעיתון "העולם הזה" נטען כי סיבת הפיטורים אינה הסכסוך האישי, אלא דרישה של משרד החינוך, בעקבות מחקרו של טמרין על הוראת ספר יהושע.