stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוסייק
היסטוריה > מלחמת העצמאות של קרואטיה

בין 1991 ל-1995, במהלך מלחמת העצמאות הקרואטית נפגעה העיר מהפגזות. 1,724 מתושבי אוסייק נהרגו במהלך המלחמה ומהם 1,327 חיילים ו-397 אזרחים. לאחר סיום המלחמה, נכללת אוסייק בשטחי קרואטיה.
הקהילה היהודית

ראשוני היהודים הורשו להתיישב באוסייק באמצע המאה ה-18 ובעיר התחתונה התיישבו 11 משפחות יהודיות. קהילה מאורגנת אשכנזית קמה במקום ב-1849, עת התגוררו באוסייק 160 משפחות יהודיות. הקהילה נחלקה לשני קהלים. בעיר העילית התגורר הקהל הגדול יותר ובעיר התחתית קהל קטן יותר. ב-1850 הוקם בית עלמין יהודי בעיר העילית וב-1860 הוקם בית עלמין בעיר התחתית. ב-1856 הוקם בית ספר יסודי יהודי וב-1869 נחנך בית הכנסת המרכזי בעיר העילית. בשלהי המאה ה-19 כיהן ארמנד קמינקא כרב הראשי ליהודי אוסייק ומבין ראשי הקהילה בראשית המאה ה-20 ניתן למנות את הד"ר הוגו שפיצר, חתנו של הרב הושע יעקבי אשר כיהן כרב הראשי ליהודי יוגוסלביה, את אהרן קמינקא ואת ד"ר שמעון אונגר שכיהן מ-1901 ולמשך 36 שנים כרב הראשי של הקהילה. מינויו של הרב אונגר שהשתייך לזרם הנאולוגי נחשב ניצחון לגישה הליברלית בניהול חיי הקהילה. ב-1903 הוקם בית כנסת בעיר התחתית לקהל המתפללים שם.
עד למלחמת העולם הראשונה השפה המדוברת בקרב בני הקהילה ובכלל זה שפת התפילה בבית הכנסת הייתה הגרמנית. לאחר המלחמה וכינון ממלכת יוגוסלביה הפכה בהדרגה הסרבו-קרואטית לשפה הדומיננטית. תהליך זה כלל בחלק מהמקרים גם החלפת שמות משפחה משמות בעלי קונוטציה גרמנית לשמות בעלי קונוטציה סלאבית. כן אומץ גם שם פרטי נוסף בעל קונוטציה תואמת.
ב-1919 נערך באוסייק כינוס הקהילות היהודיות ביוגוסלביה ובמהלכו נוסד איגוד הקהילות בממלכה. הקהילה הייתה מרכז הלכתי לכפרים ועיירות בסביבה ובכלל זה דוני מיכוליאץ.
בראשית ימי הקהילה עסקו בניה בעיקר במלאכה זעירה וסחר במוצרי סדקית. בהמשך, בעיקר משלהי המאה ה-19, נמנו בקרב יהודי אוסייק גם בעלי מקצועות חופשיים. ב-1904 נוסדה האגודה הציונית הראשונה באוסייק וב-1906 נערך בעיר כינוס בנוכחות דוד וולפסון והרב מרדכי אהרנפרייז רבה הראשי של יהדות בולגריה ופעיל ציוני. בהמשך, נוסד גם ארגון נוער ציוני בשם "בר גיורא". ב-1940 מנתה הקהילה היהודית באוסייק 3,193 נפשות. לאחר כיבוש יוגוסלביה בידי גרמניה הנאצית הוחל ברדיפות יהודים. יהודי אוסייק נעצרו וגורשו למחנות ריכוז: טניה, ג'קובו, ובהמשך לסטארה גרדישקה וליאסנובאץ. בית הכנסת של הקהילה הועלה באש וב-1950 נהרס המבנה. במקום הוקם בית דירות ולצידו הוצב שלט הנצחה. לאחר המלחמה, שבו שרידי הקהילה לאוסייק וחידשו את פעילותה. חלקם עלו לישראל לאחר הקמתה.
ב-1970 נמכר בית הכנסת הקטן בעיר התחתית והוסב לכנסייה פנטקוסטליסטית. בית העלמין בעיר העילית שרד את מלחמת העולם ומלחמת העצמאות של קרואטיה. הוא מגודר ומתוחזק במצב טוב. מצויות בו כ-600 מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בגרמנית, בהונגרית ובקרואטית. לבית העלמין הקטן בעיר התחתית נגרמו נזקים במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה. הוא מגודר אך לא מתוחזק ונכון ל-2014 היו בו כ-100 מצבות שהכיתוב עליהן היה בעברית, בגרמנית ובקרואטית.
לקהילה זו השתייכו יהודי העיירה אוֹרִיחוֹבִיצָה(אנ'). קהילה נוסדה שם במחצית השנייה של המאה ה-19. הוקם בית עלמין וב-1911 בית כנסת. לאחר מלחמת העולם הראשונה איבדה הקהילה את מעמדה העצמאי. ב-1926 התגוררו באוריחוביצה 53 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו באוריחוביצה 30 יהודים. הקהילה חרבה בשואה. ב-1947 התגוררו בעיירה 7 יהודים. ב-1948 נמכר מבנה בית הכנסת ושטח בית העלמין הופקע. את מבנה בית הכנסת לא ניתן עוד לאתר. בית העלמין היהודי קיים בשטח העיירה ונכון ל-2000 היה במצב תחזוקתי סביר. הכיתוב על המצבות היה בעברית בגרמנית ובסרבו-קרואטית.
תעשייה ומוסדות חשובים בעיר

מוסדות עיקריים בעיר הם האוניברסיטה של אוסייק, שנוסדה ב-1875, התיאטרון הלאומי הקרואטי, המוזיאון של סלאבוניה, שנוסד ב-1877, ובית דפוס המתוארך לשנת 1735. בעיר יש גם גן חיות.
באוסייק יש מפעל גפרורים ליד נהר דראווה. בעיר מייצרים גם חומרים סינתטיים, מכונות חקלאיות, רהיטי מתכת, עצים, טקסטיל ומשי.
ערים תאומות

הונגריה פץ', הונגריה.
סלובניה מריבור, סלובניה.
גרמניה פפורצהיים, באדן-וירטמברג, גרמניה.
רומניה פלוישט, רומניה.
בוסניה והרצגובינה טוזלה, קנטון טוזלה, בוסניה והרצגובינה
שווייץ לוזאן, וו, שווייץ.
סלובקיה ניטרה, סלובקיה.
הונגריה בודפשט, הונגריה.
סרביה סובוטיצה, סרביה.
קוסובו פריזרן, קוסובו.
הערות שוליים

↑  היסטוריוגרפיה של אוסייק, באתר ishaosijek.wordpress.com (באנגלית).
↑  היסטוריה של אוסייק, באתר pannonian.hr (באנגלית).
↑  צילום בית הכנסת "הגדול" בעיר העילית, באתר המרכז לאמנות יהודית.
1 2  Carl Bethke, "Keine gemeinsame Sprache?", LIT Verlag, Münster, Deutschland ,2013, pp 68, 87, 89, 193, באתר גוגל ספרים, מסת"ב 9783643117540, (בגרמנית).
1 2  הקהילה היהודית באוסייק, באתר Jewish Cemetery Project (באנגלית).
↑  צילום מבנה בית הכנסת "הקטן" בעיר התחתית (1999), באתר "המרכז לאמנות יהודית".
↑  הקהילה היהודית באוסייק, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמודים 31-28.
↑  צילום בית העלמין בעיר העילית (1999), באתר "המרכז לאמנות יהודית".
↑  צילום בית העלמין בעיר התחתית (1999), באתר המרכז לאמנות יהודית.
↑  הקהילה היהודית באוריחוביצה, באתר Jewish Cemetery Project (באנגלית).
↑  צילום בית העלמין היהודי באוריחוביצה, באתר "המרכז לאמנות יהודית".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557232405171  GND: 4115300-5  ISNI: 0000 0004 0640 6490  LCCN: n80107036  MusicBrainz: b4ba8a84-efbb-46c8-beae-cf2eaad42d6f  NKC: ge369509  VIAF: 140719687   WorldCat (עם VIAF): 140719687 
בית הכנסת החרב בעיר העילית (1941)
שלט הנצחה במקום בו עמד בשעתו מבנה בית הכנסת
הגשר החדש על הדראווה
גאורגה טטרסקו

גאורגה טטרסקו (ברומנית: Gheorghe Tătărescu;‏ 21 בדצמבר 1886 - 28 במרץ 1957) היה מדינאי רומני, שכיהן פעמיים כראש ממשלת רומניה וכיהן גם בתפקידי שר שונים בממשלת רומניה, דיפלומט בשירות רומניה וחבר בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה, חבר האקדמיה הרומנית.
ביוגרפיה

גאורגה טטרסקו נולד במשפחה כבנם של גנרל ניקולאה טטרסקו ואשתו, ספרנצה, שניהם צאצאי משפחות בויארים ותיקות. הוא למד משפטים ובסיום לימודיו נסע לצרפת, להמשך לימודים בפריז, שם השלים דוקטורט במשפטים וכלכלה פוליטית בנושא „La régime électoral et parlamentaire en Roumanie” (משטר הבחירות והפרלמנטריות ברומניה), עבודה שטענה למען זכות בחירה אוניברסלית.
ב-1912 נרשם כחבר במפלגה הלאומית ליברלית ועם סיום לימודיו עבד זמן קצר כעורך דין במשרד ההדרכה הציבורית והמשיך בפעילות פובליציסטית, שתחילתה בתקופת לימודיו. בהיותו קצין במילואים גויס למלחמת הבלקן השנייה, אולם בגלל בריאותו הרופפת הוצב בעורף.
ב-1916 התחתן טטרסקו עם ארטיה פיטשטאנו ועם כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה גויס ובגלל בריאותו הרופפת הוצב בעורף, בהדרכה ולבסוף שוחרר. בבחירות הכללית ב-1919 הופיע כמועמד מפלגתו גורז' ונכנס לפרלמנט הרומני. ב-1922 מונה כתת-מזכיר מדינה במשרד הפנים עם תפקיד של מתאם המשטרה והז'נדרמריה ושיפר את ניהולם. טטרסקו חיזק את מעמדו בתוך מפלגתו וב-1931 נבחר למזכיר הכללי של המפלגה.
בשנות השלושים של המאה העשרים התפתח שסע במפלגה הלאומית ליברלית בין הוותיקים המונהגים על ידי דינו ברטיאנו וקונסטנטין אנג'לסקו ובין הצעירים המונהגים על ידי טטרסקו וויקטור יאמנדי. לאחר רצח יון ג. דוקה בסוף 1933, המפלגה בחרה כמועמד לראשות הממשלה בקונסטנטין ברטיאנו, אולם קרול השני, מלך רומניה, שהיה בקיא בנושא ומודע לאהדתו של טטרסקו, הטיל עליו את הרכבת הממשלה החדשה. בנוסף לתפקיד ראש הממשלה, כיהן טטרסקו בראש משרדים נוספים ובהם משרד הפנים, משרד ההגנה, משרד החימוש ומשרד התעשייה והמסחר. בבחירות של דצמבר 1937 המפלגה הלאומית ליברלית ויתר המפלגות לא הצליחו להשיג את 40% התמיכה הדרושים להרכבת ממשלה, לכן המלך הטיל זאת על אוקטביאן גוגה ובהמשך הכריז על דיקטטורה מלכותית והחלפת החוקה. טטרסקו התמנה לשר חוץ בממשלתו של מירון קריסטיה ולאחר פירוק המפלגות התמנה ליועץ מלכותי. בדצמבר 1938 התמנה לשגריר רומניה בפריז עד אוגוסט 1939. חודשיים אחרי רצח ארמנד קלינסקו מונה שוב לתפקיד ראש הממשלה וכיהן בתפקיד עד 4 ביולי 1940, כאשר פרש. בתקופת המדינה הלאומית-לגיונרית והדיקטטורה של יון אנטונסקו היה בפרישה באחוזתו, אך לאחר מכן חזר לפוליטיקה והרכיב מפלגה ליברלית חדשה עם אוריינטציה שמאלית, שזכתה ב-75 מושבים בבחירות. הוא כיהן כסגן ראש ממשלה ושר חוץ בממשלתו של פטרו גרוזה עד שהקומוניסטים הדיחו את המלך והשתלטו לחלוטין על רומניה. טטרסקו ויתר שרי מפלגתו הודחו והוא פרש מהחיים הציבוריים ובשנה שלאחר מכן השלטון הקומוניסטי קבע לא אזור מגורים כפוי.
לאחר תקופת מה באחוזתו בגורז', נעצר בתחילת מאי 1950 ונכלא בסיגט. ב-1955, לאחר שהסכים לעבוד עבור הממשל בוועד למען חזרה למולדת, שוחרר מכלאו. שנתיים מאוחר יותר נפטר בבית חולים.
דדן בתנ"ך

דדן (כיום חלק מאל-עולא, ערב הסעודית) היה נווה מדבר ועיר-מדינה בצפון מערב ערב. שם זה מוזכר מספר פעמים בתנ"ך. תושבי דדן נקראים דדנים.
אנשים בשם דדן

בתנ"ך, השם דדן מיוחס לשני גברים שונים, שניהם חלק מצמד "שבא ודדן":
דדן בן רעמה (ספר בראשית, פרק י', פסוק ז'). צאצאיו ככל הנראה התיישבו בין בני כוש, בחוף הצפון-מערבי של המפרץ הפרסי הנוכחי.
דדן בן יקשן, בן אברהם וקטורה פילגשו (ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק ג' ודברי הימים א, פרק א', פסוק ל"ב). לדדן נולדו שלושה בנים: אשורים, לטושים ולאומים, וצאצאיו ככל הנראה התיישבו בגבולות סוריה, סביב שטח אדום.
אזכורים מקראיים

דדן מוזכר בספר יחזקאל (פרק כ"ז ו-ל"ח). פרק כ"ז הוא סדרה של שותפי המסחר של העיר צור (בלבנון של ימינו). שם מצוינת דדן כאומה או כממלכה שנמכרה תמורת שמיכות אוכף (יחזקאל, פרק כ"ז, פסוק כ').
ממלכת נווה המדבר מוזכרת גם בחזון הנבואי של מלחמת גוג ומגוג (יחזקאל, פרק ל"ח; חזון יוחנן, פרק כ', פסוק ח'), ומתוארת כמדינה בעלת משמעות גדולה בנבואה סופנית זו של יחזקאל.
ישעיהו (פרק כ"א, פסוק י"ג) ויחזקאל (פרק כ"ז, פסוק ט"ו) מזכירים את הדדנים ומתארים אותם כעם של סוחרים.
ביחזקאל (פרק ל"ח, פסוק י"ג), דדן מצטרף לשבא ול"וסחרי תרשיש וכל כפיריה": כל האומות הללו מצטרפות יחד ללוות את צבאותיו המתקדמים של גוג: "הלשלל שלל אתה בא הלבז בז הקהלת קהלך לשאת כסף וזהב לקחת מקנה וקנין לשלל שלל גדול".
במחקר

ידוע כיום כאל-עולא בצפון ערב הסעודית, מקום הידוע בקרב היוונים והרומאים הקדומים כהיג'רה, הגרה או אגרה, נמצא במרחק של כ-400 קילומטרים צפונית למדינה, שכן מדינה שוכנת מצפון למכה. המיקום בו נהג לשבת שבט לחיאן שנכחד.
בהריסות העיר העתיקה יש כתובות המעידות כי לדדנים קדמו התנחלויות למיניהן.[דרוש מקור] המְעִינַאִים, תושבי ממלכת מע'ין שהייתה ממוקמת בצפון תימן של ימינו, התבססו בנווה מדבר הזה גם כן, כנראה כדי להגן על דרך הבשמים.
ראו גם

בני קטורה
מדין
הערות שוליים

↑  Cambridge Bible for Schools and Colleges on Isaiah 21, accessed 7 April 2018
ג'רג' קונרד

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1933 דברצן, הונגריה 
 פטירה:  13 בספטמבר 2019 (בגיל 86) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי פרקשרט, בודפשט 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  פרס קרל הגדול (24 במאי 2001)  פרס SWR-Bestenliste (1986)  פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית (1991)  מדליית בובר-רוזנצווייג (2014)  פרס מאנס שפרבר (1990)  מדליית גתה (2000)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אנטוורפן (1988)  פרס המסאי האירופאי על שם שארל ויון (1985)  מפקד עם כוכב של מסדר ההצטיינות של הונגריה (2003)  פרס קושוט (1990)  פרס רדנוטי (2015)  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2003)  פרס פרנץ ורפל לזכויות אדם (2007)  פרס הרדר (1984)  אזרחות כבוד של בודפשט (2004) 
 www.konradgyorgy.hu
 
ג'רג' קונרד (בהונגרית: Konrád György, דברצן, 2 באפריל 1933 – בודפשט, 13 בספטמבר 2019) היה סופר וסוציולוג הונגרי-יהודי זוכה פרס קושוט. עבודותיו פורסמו בשפות רבות: אנגלית, צ'כית, דנית, פינית, צרפתית, עברית, הולנדית, גרמנית, נורווגית, איטלקית, רוסית, ספרדית וסרבית. הוא היה אחת הדמויות הידועות ביותר של הפרוזה ההונגרית העכשווית ברחבי העולם.
קורות חיים

ג'רג' קונרד בילה את אחת עשרה השנים הראשונות לחייו בעיירה בשם בֶּרֶטיוֹאוּיפַאלוּ (Berettyóújfalu) בקצה הדרום-מזרחי של הונגריה. אביו יוז'ף קונרד היה סוחר ברזל יהודי אמיד, ואמו רוזה קליין הייתה ממשפחה בורגנית יהודית מאוראדיה. אחותו אווה נולדה בשנת 1930. ג'רג' קונרד למד בבית הספר היסודי היהודי המקומי ואז עבר לכיתה הראשונה של בית הספר שכונה "האזרחי", ותפקידו היה דומה לחטיבת הביניים. למד עד אביב 1944, כלומר בסך הכל עד כיתה ה'. לאחר מבצע מרגרטה, כיבוש הונגריה על ידי הוורמאכט, נעצרו הוריו על ידי הגסטפו והז'נדרמריה וגורשו לאוסטריה. ג'רג' ואחותו וכן שני בני הדודים שלהם, אישטוואן זדור ופאל, נשלחו ב־5 ביוני לקרובי משפחה בבודפשט עם אישור נסיעה מיוחד שהיה קשה מאוד אז להשגה. למחרת גורשו כל תושביה היהודים של העיירה שלהם לגטו אוראדיה הסמוך ומשם תוך ימים לאושוויץ. כל חברי כיתתו של קונרד נרצחו בבירקנאו כמעט ללא יוצא מן הכלל. הוא ואחותו ובני הדודים שרדו את השואה בזכות דודתם ז'ופיה שלקחה אותם לבית מוגן של השגרירות השווייצרית. בודפשט שוחררה ב-18 בינואר 1945 ועיירת מגוריהם עוד קודם לכן. בסוף פברואר שבו אווה וג'רג' הביתה לבֶּרֶטיוֹאוֹיפַאלוּ. הם מצאו את ביתם ריק לחלוטין. ביוני 1945 חזרו גם הוריהם שגורשו. משפחת קונרד שרדה, היחידה כמשפחה מתוך כאלף היהודים בעיירה. בשנת 1950 הולאמו חנותו של אביו ובית משפחתו וההורים עברו קרוב לילדיהם שלמדו אז בבודפשט. תולדותיו בשואה היווה את בסיס הרומן האוטוביוגרפי של קונראד "העזיבה והשיבה הביתה" (2001) על הרפתקאות ההישרדות של ילדותו.
בשנת 1945 היה תלמיד פרטי ואז בשנת 1946 הפך לתלמיד בגימנסיה הרפורמית בדברצן וחניך בפנימייה של הגימנסיה. בין השנים 1947–1951 למד בגימנסיה מדאץ' בבודפשט. בגלל הרקע הבורגני שלו (ולא רקע פועלים או איכרים) התקבל בשנת 1951 רק למכון הרוסי של אוניברסיטת אטווש לוראנד, בפקולטה למדעי הרוח, אך חברותו בלימודי המכון נשללה באפריל 1953, כאשר המכון קיבל את השם "מכון לנין" (בספטמבר 1954 נפרד מכון לנין מהפקולטה למדעי הרוח ותיפקד כמוסד עצמאי להשכלה גבוהה. ייעודו כלל חינוך אידאולוגי – מרקסיסטי-לניניסטי – וגם לימודי השפה הרוסית). בסתיו 1953 החל קונרד את לימודיו במחלקה לשפה ההונגרית בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה, אותה סיים בשנת 1956. פעמיים גורש בגלל התנהגות פוליטית אופוזיציונית, אך הצליח להמשיך את לימודיו בהתערבות הפרופסורים שלו. את התזה שלו כתב על הסופר, המשורר והמחזאי ההונגרי-יהודי קארוי פאפ שנספה בשואה.
קורות חיים > בשנות ה-50

בשנת 1955 פרסם קונרד לראשונה. בסתיו 1956 הפך לחבר מערכת כתב העת "תמונות מהחיים", שהיה מוערך באותה תקופה. במהלך המרד ההונגרי של 1956, כחבר במשמר הלאומי של הסטודנטים, נסע בעיר עם תת-מקלע, בעיקר כדי לראות מה קורה. הוא מעולם לא השתמש בנשק שלו. משרתו הסתיימה במהרה וחבריו, אחותו ובני דודיו, עזבו דרך הגבולות שהיו פתוחים יחסית במהלך המרד, לכיוון מערב. קונרד החליט להישאר בהונגריה. הוא התפרנס מעבודות מזדמנות: היה מורה פרטי, כתב דוחות עריכה כלקטור, היה מתרגם, ופועל בלתי מיומן. מקיץ 1959 מצא תפקיד קבוע ברשות האפוטרופסות של הרובע השביעי בבודפשט כמפקח על הגנת ילדים. הוא נשאר בתפקיד זה במשך שבע שנים, וחוויותיו מהתקופה קיבלו ביטוי ברומן שלו "עורך הביקורים" (1969).
קורות חיים > בשנות ה-60

בראשית שנות השישים הוא לקח חלק בחיי החברה הספורדיים של סופרים צעירים ובלתי פורמליים של אותה תקופה, שהתארגנו סביב שולחנות בתי קפה ומגזינים שונים. בשנים 1960–1965 היה לקטור כמשרה נוספת בהוצאת הליקון ההונגרית, שם היה העורך האחראי לטיפול בכתביהם של גוגול, טורגנייב, טולסטוי, דוסטויבסקי, באבל ודה בלזק. הוא פרסם מסות בכמה כתבי עת. בשנת 1965 החליף משרה והפך לעמית מחקר במכון למדע ותכנון של בנייה אורבנית, שם ביצע מחקר סוציולוגי עירוני עם קבוצת המחקר הסוציולוגי של האקדמיה ההונגרית למדעים. עבודתו המשותפת עם איוואן סלני, מרצה וסוציאולוג אורבני, הניבה מחקרים רבים. באותה תקופה כתב את הרומן הראשון שלו "עורך הביקורים" (1969), שהניב תגובה ערה ומנוגדת: הביקורת הרשמית הייתה הרסנית, והלא רשמית מחמיאה, והספר אזל מהחנויות תוך ימים. עד מהרה תורגם ל-13 שפות והתקבל היטב על ידי מוציאים לאור ומבקרים יוקרתיים וכן על ידי סופרים מבית. לדברי ארווין האו, שהיה המבקר האמריקני המוביל באותה תקופה, קונרד הגיע לחזית הספרות האירופית עם ספר זה.
קורות חיים > בשנות ה-70

עם הזמן, שיתוף הפעולה עם איוואן סלני העמיק לחברות, וכתוצאה מחוויותיהם המשותפות שרטטו טיוטה לתאוריה חברתית שהביאה לכתיבת ספרם "דרך האינטלקטואלים לכוח המעמד" בשנת 1974. הם שכרו יחד בית כפר בצ'ובאנקה, ליד בודפשט, והמציאו שיטת כתיבה משותפת. בינתיים קונרד איבד את משרתו ביולי 1973 בלחץ המשטרה הפוליטית. במשך חצי שנה עבד ככוח עזר לאחים בבית החולים לחולי נפש. בשלב זה האינטלקטואלים הביקורתיים כבר התארגנו, ומחקרים ראשונים ומאמרים של חברי האופוזיציה הדמוקרטית הופיעו. קונרד ניסה להעביר לחו"ל יצירה של חברו הצעיר, הרסטי. כתב היד נתפס בגבול על ידי המשטרה, התביעה הגישה תביעה נגד הרסטי בקיץ 1973, קונרד הוזהר על ידי התובע, נאסר לנסוע למשך שלוש שנים ונידון לעונש מאסר על תנאי.
קורות חיים > בשנות ה-80

בין 1977 ל-1982 פרסם שני כרכים של מאמרים, "פיתוי האוטונומיה והאנטי-פוליטיקה". כתבים אלה כבר הטילו ספק בכל הסטטוס קוו האירופי הפוליטי. הספר ראה אור תחת הכותרת "מדיטציות מרכז אירופאיות", והיה אחד הקולות שקרא להפרדת מרכז אירופה מהגוש הסובייטי כתנאי לשלום אירופי. קונרד היה בין הראשונים שחזו את היעלמותו של מסך הברזל בעתיד הנראה לעין. בין 1973 ל-1989 התגבשה קבוצת חברים בה נפגשה תת-התרבות הפוליטית והאמנותית שהפכה לבלתי תלויה מהתרבות הרשמית. קונרד היה בין הדמויות הבולטות באופוזיציה הדמוקרטית רבת-הפנים הזו. בשנת 1986 הוזמן על ידי "הקרן הספרותית לירושלים" ובילה חודש בירושלים. בתקופה זו כתב את המאמרים, הרשימות והיומנים על נושאים יהודיים שאסף ופרסם ב"צליל הבלתי נראה" (1997). בשנים 1992 ו-1996 חזר קונרד לישראל, תחילה לראיון ביוגרפי ממושך עם אוניברסיטת ירושלים, ושנית להרצאה ב"שלושת מסלולי היהדות" באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. בשנת 1988 לימד בארצות הברית, במכללת קולורדו. בשנת 1989 פורסמו חמישה מספריו בהונגריה. בשנת 1990 הוענק לו פרס קושוט. משנת 1989, בשנים הראשונות לשינוי המשטר, קונרד היה משתתף פעיל בחיים הציבוריים ההונגריים והיה ממבשרי השינוי הדמוקרטי. הוא חבר מייסד של "הברית הדמוקרטית החופשית".
קורות חיים > בשנות ה-90 ואילך

באביב 1990 נבחר לנשיא מועדון ה-PEN הבינלאומי. הוא מילא תפקיד זה עד סוף הקדנציה ב־1993. הוא פעל רבות לשחרור הסופרים הכלואים והנרדפים. משנת 1997 ועד 2003 כיהן כנשיא האקדמיה לאמנויות בברלין (Akademie der Künste) בשתי קדנציות. קונרד היה הנשיא החיצוני הראשון של ה-ADK ופעל רבות לקירוב התרבותי בין האזורים המזרחיים והמערביים של אירופה, ולהכרת סופרים ואמנים ממרכז ומזרח אירופה במערב. הוא היה מחברי המערכת של הפסטר לויד החדש שהוקם שוב בשנת 1994.
קורות חיים > משפחתו

קונרד נשא לאישה את חברתו לכיתה, ורה ורשה, בשנת 1955 והתגרש ממנה ב-1963. אשתו השנייה הייתה יוליה לאנג, ממנה נולדו לו בת ובן. מאז 1979 הוא גר עם אשתו השלישית, יודית לקנר, ומנישואים אלה, הוא אב לשלושה.
פרסים ואותות כבוד

1983 פרס הרדר
1985 חיבור אירופי עבור קרן צ'ארלס ויילון
1986 כבוד ברית השלום הסקנדינבית
1988 דוקטור כבוד באוניברסיטת אינסטלינג באנטוורפן
1989 פרס מקנאס
1989 מדליית וילהלם היינזה, מהאקדמיה למדע וספרות של מיינץ
פרס קושוט 1990
פרס מאנס-שפרבר 1990 (וינה)
1991 פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית
1991 פרס השלום הספרותי של מועדון ה-PEN הבינלאומי
1996 קצין כבוד של מסדר הכבוד הצרפתי
1998 מייסד חבר האקדמיה לספרות דיגיטלית [6]
פרס מרכז אירופה משנת 1998
1998 פרס סטייפאן מיטרוב לוביזה
1998 מלגת פליקס מריטיס (הולנד)
מדליית גתה 2000
פרס קרל הגדול הבינלאומי לשנת 2001 (אאכן) [9]
2003 הצלב הגדול של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
2003 הצלב המרכזי של מסדר הרפובליקה ההונגרית עם כוכבית
פרס ניקולה טסלה 2003
אזרח כבוד 2004 של בודפשט
פרס פרנץ ורפל 2007
2008 הפרס הראשון של מועצת הספרים היהודית בקטגוריית קורות החיים והזכרונות [10]
פרס מיקלוש רדנוטי לשנת 2015, אנטי-גזענות
מידע נוסף

אתר באנגלית אודות ג'רג' קונרד
בדיקת זמינות תרגומי יצירותו לשפות אחרות
רשימת הסרטים שנעשו בשת"פ עם ג'רג' קונרד ב-port.hu
אתר ג'רג' קונרד בארבע שפות, עם ביוגרפיה, ביבליוגרפיה, אודיו, תמונות.
ספרו שיצא בעברית
מידע נוסף > כתביו שניתן לקרוא באינטרנט

נאום מאת ג'רג' קונרד לרגל דוקטורט לכבוד שלו באוניברסיטת נובי סאד
המאמר של ג'רג' קונרד האם יש חוטא ללא קורבן?
ריאיון עם ג'רג' קונרד בגימנסיה על שם פרידייש קרינתי, 2001
הערות שוליים

↑  http://www.ma.hu/kulturport.hu/244468/Atadtak_a_Radnoti_Miklos_antirasszista_dijat
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263896905171  PLWABN: 9810632524405606  BNE: XX875441  BnF: cb119099622 (data)  CiNii: DA00546751  GND: 118997254  ISNI: 0000 0001 2032 5564  LCCN: n79061203  NKC: jn19990210345  NLK: KAC200507175  NTA: 068393490  SELIBR: 68014  SUDOC: 026952300  VIAF: 108363082   WorldCat (עם VIAF): 108363082 
בשבוע הספר בהונגריה בשנת 2010
איגור סיקורסקי

| --- | --- |

 לידה:  25 במאי 1889 קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  26 באוקטובר 1972 (בגיל 83) Easton, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  הנדסת אווירונאוטיקה, מהנדס טיסה, design engineering, aircraft designer 
 מקום מגורים:  רוסיה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  Saint John the Baptist Orthodox Cemetery 
 עיסוק:  מהנדס
 מקום לימודים:  Kyiv Polytechnic Institute of Emperor Alexander II (1911)  בית הספר לקציני צי  המכון הפוליטכני של קייב  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוסדות:  אוניברסיטת רוד איילנד  אוניברסיטת ברידג'פורט  סיקורסקי 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי של התעופה (1968)  המדליה הבינלאומית ע״ש ג'יימס ואט (1955)  מדלית ג'ון סקוט (1954)  היכל התהילה הלאומי לממציאים (1987)  המדליה הלאומית למדעים (1967)  מדליית  האגודה האמריקאית של מהנדסים מכנים (1963)  מדליית הווארד נ. פוטס (1933)  מדליית ג'ון פריץ (1968)  מדליית זהב של FAI (1946)  מדלית דניאל גוגנהיים  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  Edward Warner Award  מסדר ולדימיר הקדוש 
 מספר צאצאים:  5 
 הערות:  מייסד חברת סיקורסקי
 תרומות עיקריות
 פיתוח כלי טיס ומסוקים במיוחד
 
איגור איבנוביץ' סיקורסקי (ברוסית: Игорь Иванович Сикорский; אוקראינית: Ігор Іванович Сікорський;‏ 25 במאי 1889 – 26 באוקטובר 1972) היה מהנדס אמריקאי ממוצא רוסי-אוקראיני. רבים זוקפים לזכותו את הצלחת התפתחות המסוק. מייסד חברת סיקורסקי.
ביוגרפיה

סיקורסקי נולד בקייב שבאימפריה הרוסית (כיום בירת אוקראינה). למד בעיקר בביתו לפי תוכנית שבנתה לו אימו ובסנקט פטרבורג. כבר מצעירותו התעניין בתעופה ובמיוחד במסוקים, ב־1909 בנה את המסוק הראשון שלו, אך זה לא צלח להמריא. לאחר פיתוחים רבים הצליח להגיע לריחוף של מספר שניות באוויר ולא יותר מכך. בשנת 1910 התייאש מהמסוקים ופנה לרעיון חדש באותה עת - מטוס רב מנועי.
סיקורסקי היה המהנדס הראשי בפרויקט לפיתוח המטוס הארבע־מנועי הראשון, ואף היה טייס הניסוי בטיסתו הראשונה של מטוס זה ב־13 במאי 1913. מטוסיו של סיקורסקי שימשו את רוסיה כמפציצים במלחמת העולם הראשונה תחת השם "איליה מורומץ".
בעקבות המהפכה הבולשביקית עבר ב־1917 לצרפת, וב־1919 היגר לארצות הברית. בראשית דרכו היה חסר כל והתפרנס ממתן שיעורים פרטיים למהגרים רוסים. לאחר שצבר מעט כסף בנה מטוס נוסעים בן 15 מקומות, הבנייה נקלעה לקשיים כספיים והסתיימה רק הודות לתרומה של 5,000 דולר מהמלחין סרגיי רחמנינוב. מטוס זה התרסק בטיסתו הראשונה, אך דגם משופר בשם A-29 זכה להצלחה גדולה.
סיקורסקי פיתח וייצר גם מטוסים אמפיביים דו־מנועיים. מטוס הסיקורסקי S-42 היה עמוד השדרה של חברת התעופה פאן אמריקן ואיפשר לה לפתוח קווים טרנס אטלנטיים ארוכים. בשל כך כונה המטוס גם בכינוי Pan Am Clipper.
בשנת 1938, אחרי שנים של פיתוח פרטי, הצליח לשכנע את ממשלת ארצות הברית להקציב 2 מיליון דולר לחקר תעופה בעזרת מסוקים. הפיתוח הוביל לבנייתו של המסוק VS-300. ה־VS-300 יצר את ההבדל המשמעותי ביותר בין עיצוב "הכנפיים המעופפות" לבין כלי טיס מעשי שמאפשר שימושים צבאיים. ה־VS-300 אכן היה שונה באופן מהותי מהמודלים הראשוניים. פיתוחו של סיקורסקי היווה התקדמות רצינית במסוקים ובעקבותיו הגיעו פיתוחים נוספים.
ב־24 במאי 1940 טס ה־VS-300 לראשונה. הוא היה מצויד ברוטור תלת־להבי, ברוטור זנב קטן לייצוב ובמנוע בוכנה בן 75 כוחות סוס. ב־1941 טס כבר המסוק במשך יותר משעה.
החברה מייסודו, Sikorsky Aircraft Corporation, פעילה גם בימינו ומהווה את אחת מיצרניות המסוקים המובילות בעולם. סיקורסקי גם הקדיש מזמנו לפעילות באגודת פושקין וטולסטוי בארצות הברית.
ראו גם

תעשיית תעופה ברוסיה
הערות שוליים

↑  איגור סיקורסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007319856905171  PLWABN: 9810638712405606  BIBSYS: 3082323  BNE: XX1504510  BnF: cb10981542x (data)  GND: 119015315  ISNI: 0000 0000 7357 7071  LCCN: n86150872  LNB: 000255838  NARA: 10571687  NKC: js20020925167  NLA: 35499123  NTA: 072866454  SNAC: w6d81800  SUDOC: 147785197  Trove: 975312  VIAF: 47562428   WorldCat (עם VIAF): 47562428
ג'ון קורנפורת'

| --- | --- |

 לידה:  7 בספטמבר 1917 סידני, אוסטרליה 
 פטירה:  14 בדצמבר 2013  (בגיל 96) ברייטון, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מקום קבורה:  Clayton Wood Natural Burial Ground 
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון לנערים של סידני (1933)  אוניברסיטת סידני (1938)  מכללת סיינט קתרין (אוקספורד)  אוניברסיטת אוקספורד 
 מנחה לדוקטורט:  רוברט רובינסון 
 מוסדות:  אוניברסיטת סאסקס (1975)  אוניברסיטת ווריק 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית (1953)  מדליית פלינטוף (1966)  איש השנה של אוסטרליה (1975)  פרס ארנסט גונתר (1969)  מדליית דייווי (1968)  מדליית נוברטיס (1966)  Corresponding Member of the Australian Academy of Science (1977)  חבר במסדר אוסטרליה (26 בינואר 1991)  פרס נובל לכימיה (1975)  מדליית קופלי (1982)  מדליית יובל המאה האוסטרלית (1 בינואר 2001)  פרס קורדיי-מורגן (1953)  Knight Bachelor (1977)  המדליה המלכותית (1976)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  1851 Research Fellowship 
 בן או בת זוג:  ריטה הארדנס (1941–?) 
 תרומות עיקריות
 מחקר סטריאוכימי של תגובות אנזימטיות, סינתזה טוטלית של הורמונים מקבוצת הסטרואידיים
 
סר ג'ון וורקפ קורנפורת' (באנגלית: Sir John Warcup Cornforth; ‏7 בספטמבר 1917 – 14 בדצמבר 2013) היה כימאי בריטי ממוצא אוסטרלי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1975 (לצד ולדימיר פרלוג) על מחקריו בתחום הסטריאוכימיה של ביוסינתזה של כולסטרול.