stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלי קגן
הפולמוס עם ויליאם ליין קרייג

קגן דן בנושא "האם אלוהים נחוץ למוסר" עם הפילוסוף האנליטי, התאולוג והאפולוג הנוצרי וויליאם ליין קרייג מאוניברסיטת קולומביה.
רנדל ראוסר, תאולוג בפטיסט קנדי ופרופסור לתאולוגיה היסטורית, הגדיר את הוויכוח הזה כביצוע הגרוע ביותר של קרייג, ואמר כי, "זה לא היה רק כיוון שקגן בעצמו הציג טיעונים מפתיעים לטובה עם קטנות אמונה עממית שהייתה ללא ספק שובת לב. היו אלו דווקא טיעוניו של כרייג שהוכחו במהלך הוויכוח כנובעות מהרגש בלבד ומבוססות על הנחות יסוד מפוקפקות ביותר".
ריצ'רד קרייר, סופר ופעיל שעבודותיו מתמקדות בהיסטוריות של ישו, אתאיזם ואמפיריציזם, ציין את הוויכוח הזה כאחד משני ההפסדים הגדולים ביותר של קרייג.
לאחר הדיון, כתב קרייג, "הדעה שעליה הגן קגן בוויכוח אינה משקפת כלל את השקפתו האמיתית". במקום זאת, כתב קרייג, קגן הוא תוצאתן רדיקלי. כמו כן, כתב קרייג:
הגבתי בקצרה להשקפתו של פרופ. קגן, אלכסנדר, אבל לא לחצתי על הנקודה כי המארחים שלנו בפורום וריטאס הבהירו לי נחרצות כי הם אינן מעוניינים לנהל ויכוח מר אלא דיאלוג ידידותי שיטפח דיון באווירה חמימה ומזמינה לסטודנטים שאינם מאמינים בקולומביה. המטרה הייתה פשוט להניח את הנושאים על השולחן בסביבה נוחה ומסבירת פנים ואת זאת לדעתי עשינו.
ביבליוגרפיה

"גבולות המוסר", הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1989.מסת"ב 0-19-823916-5 .
"אתיקה נורמטיבית", הוצאת Westview, 1997.מסת"ב 0-8133-0846-1ISBN 0-8133-0846-1
"מוות", הוצאת אוניברסיטת ייל, 2012.מסת"ב 978-0-300-18084-8ISBN 978-0-300-18084-8
"הגאומטריה של המדבר", הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, אוגוסט 2012.מסת"ב 0199895597ISBN 0199895597
"איך לספור חיות, פחות או יותר", הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, אפריל 2019.מסת"ב 9780198829676ISBN 9780198829676
לקריאה נוספת

פילוסופיה אמריקאית
תועלתנות
תוצאתנות
הערות שוליים

1 2  "Shelly Kagan". campuspress.yale.edu.
↑  "Live from Brooklyn: Shelly Kagan's "Death"".
↑  "Wesconnect - Wesleyan University Alumni - Kagan '76 on 'Why is death bad for you?'". Wesconnect - Wesconnect - Wesleyan University Alumni.
1 2 3  "Shelly Kagan named Clark Professor of Philosophy" (אורכב 18.04.2009 בארכיון Wayback Machine), Yale Bulletin and Calendar, July 23, 2004, Volume 32, Number 33 retrieved November 19, 2008.
↑  Parfit, Derek (1984). Reasons and Persons. Oxford: Clarendon Press. p. viii. ISBN 0-19-824615-3.
↑  Kagan, Shelly (1991). "The Limits of Morality". Oxford University Press. doi:10.1093/0198239165.001.0001. ISBN 9780198239161. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
1 2  "Books - Shelly Kagan".
↑  "Open Yale Courses - Death". אורכב מ-המקור ב-2017-05-01.
↑  "Kagan's 'Death' class has made him a 'star' in China". news.yale.edu. 6 באוקטובר 2010. נבדק ב-22 בנובמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Blog Post (Yale University Philosophy Department)
↑   Is God Necessary for Morality? | William Lane Craig & Shelly Kagan at Columbia University, סרטון בערוץ "The Veritas Forum", באתר יוטיוב (אורך: 01:29:46)
↑  "The Top Three Problems with William Lane Craig's Apologetic". Randal Rauser (באנגלית אמריקאית). 2020-02-25. נבדק ב-2021-02-13.
↑  Richard Carrier [@RichardCCarrier]. "The Shelly Kagan debate on moral theory & the Sean Carroll debate on cosmology are William Lane Craig's two biggest losses. @banshun" (Tweet). נבדק ב-30 נוב' 2020 – via Twitter. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  #116 Contemporary Moral Arguments - Reasonablefaith.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278827905171  BIBSYS: 90106559  BnF: cb12751044j (data)  CANTIC: a11592187  CiNii: DA03374018  GND: 1024182940  ISNI: 0000 0000 8164 9514  LCCN: n89622361  LNB: 000336540  NKC: mub2011658822  NLA: 35428525  NSK: 000623930  NTA: 074634690  RERO: 02-A003437951  SUDOC: 050130803  VIAF: 92396561   WorldCat (עם VIAF): 92396561
פורסט אנדרסון

פורסט הווארד אנדרסון (באנגלית: Forrest Howard Anderson; ‏) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל מונטנה ה-17 בין השנים 1969–1973. טרם היבחרו לתפקיד המושל היה התובע הכללי של מונטנה ושופט בבית המשפט העליון של מונטנה.
תחילת דרכו

אנדרסון נולד בהלנה שבמונטנה. אביו, אוסקר אנדרסון, היגר לארצות הברית משוודיה, בעוד אמו, מרי או'קיף, הייתה מהגרת מאירלנד. הוא השלים לימודי תעודה באוניברסיטת מונטנה, ולאחר מכן סיים לימודי תואר ראשון במשפטים בבית הספר למשפטים קולומבוס באוניברסיטה הקתולית של אמריקה שבוושינגטון הבירה. בשנת 1938 הוסמך לעריכת דין. הוא נישא למרגרט אוולין סמפסון ב-24 בינואר 1941, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
קריירה פוליטית

אנדרסון היה חבר המפלגה הדמוקרטית. הוא כיהן בבית הנבחרים של מונטנה בין השנים 1943–1945 ושימש כתובע מחוז לואיס וקלארק בין השנים 1945–1947. בנוסף, היה שופט משנה בבית המשפט העליון של מונטנה בין 1953–1957, ציר לוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1956, וכיהן שלוש כהונות כתובע הכללי של מונטנה מ-1957 עד השבעתו למושל ב-1969.
בתפקידו כתובע הכללי זכה לפרסום במהלך מרד בבית הכלא המדינתי בשנת 1959, כאשר ניהל אישית משא ומתן עם האסירים. בבחירות לתפקיד המושל בשנת 1968 ניצח את המושל הרפובליקני המכהן טים בבקוק תוך התמקדות בהתנגדותו למס מכירה, עם הסיסמה הבולטת: "Pay More, What For?" ("לשלם יותר, בשביל מה?").
אנדרסון הושבע כמושל מונטנה ב-6 בינואר 1969 וכיהן עד 1 בינואר 1973. במהלך כהונתו, שנחשבה לבעלת השפעה אך גם לשנויה במחלוקת, הישגו הבולט ביותר היה ארגון מחדש של הרשות המבצעת במדינה: תחת הנהגתו, 161 סוכנויות, ועדות, מועצות וגופים שונים מוזגו ל-19 מחלקות ממשל בלבד. הוא עמד בראש "הוועדה הדו-מפלגתית לארגון מחדש של הרשות המבצעת", שניסחה תיקון חוקתי לצמצום מספר הסוכנויות הממשלתיות. בבחירות 1970 אושר התיקון ברוב של 70%. המהלך נתקל בהתנגדות מצד ועדות וגופים ממשלתיים שעמדו בפני סגירה, אך החקיקה הנדרשת עברה ביום האחרון של מושב 1971. אנדרסון כינס ישיבת חקיקה מיוחדת להשלמת יישום החוק, וב-10 במרץ 1971 חתם על חוק הארגון מחדש של הרשות המבצעת.
במהלך כהונתו התמודד עם מחלוקות שונות, כולל עימות גדול עם מועצת הדגה והציד והעומד בראשה, פרנק דאנקל, על נושאים סביבתיים וזכויות גישה של ציידים ודייגים לקרקעות המדינה. אחת ההתנגשויות הפוליטיות הגדולות שלו התרחשה ב-1971, כאשר בית המחוקקים של מונטנה דן בהטלת מס מכירה (sales tax). כשהדיונים נקלעו למבוי סתום, כינס אנדרסון פעמיים ישיבות מיוחדות של בית המחוקקים, ולבסוף הועבר הנושא למשאל עם, בו נדחה המיסוי ברוב מוחץ. הישג משמעותי נוסף בתקופתו היה הקמת מועצת ההשקעות של מונטנה, שאפשרה להשקיע את כספי המדינה בחשבונות תשואה גבוהה במקום להשאירם בחשבונות בנק בעלי ריבית נמוכה.
אנדרסון תמך בכינוסה של ועידת החוקה של מונטנה בשנת 1972, וסייע ליישומה לאחר שאושרה. הוא צפה מראש שהתנגדויות לחוקה החדשה תגענה לפתחו של בית המשפט העליון של מונטנה, ולכן הנחה את יועצו המשפטי להכין מראש את הכרזת האשרור של החוקה החדשה, בזמן שוועדת הבחירות עדיין ספרה את הקולות. כאשר מזכיר המדינה פרנק מארי ניסה לעכב את פרסום ההכרזה בטענה טכנית שלא ראה את אנדרסון חותם עליה, אנדרסון השיב בציניות: "פרנק, אני הולך לחתום שוב. פרנק, אתה רואה אותי? אני כותב, פרנק. עכשיו, אדוני מזכיר המדינה, אשר את חתימתי על מסמך זה; זהו תפקידך החוקי". החוקה החדשה שרדה את הערעורים המשפטיים ועודנה בתוקף גם בהווה.
מבקריו האשימו אותו בביצוע עסקאות מפוקפקות לטובתו האישית לאורך הקריירה הפוליטית שלו. דוגמה לכך הייתה עסקת נדל"ן שביצע בעת כהונתו כתובע הכללי, כאשר רכש קרקע ליד אגם הולטר מחברת החשמל של מונטנה ב-1,800 דולר אמריקאי בלבד, ולאחר מכן מכר אותה ביותר מ-30 אלף דולר.
בערוב ימיו ומותו

אנדרסון לא התמודד לכהונה שנייה בשל מצבו הבריאותי, ובמקומו נבחר סגן המושל תומאס לי ג'אדג'. בשנים 1973 ו-1974 שירת בוועדה כלכלית אזורית, אך בריאותו המתדרדרת מנעה ממנו להמשיך בעשייה ציבורית. ניתוח לתיקון בקע סרעפתי לא הצליח, והוא נותר שרוי בכאב כרוני בשל בעיה במעיים. אנדרסון נאלץ להסתמך על תזונה נוזלית, ולבסוף פרש מהחיים הציבוריים ב-1974.
ביולי 1989, לאחר שנים של הידרדרות בריאותית, התאבד אנדרסון בביתו. גופתו נשרפה ואפרו נטמן בבית הקברות פורסטווייל שבהלנה.
הערות שוליים

↑  AP‏, Forrest Anderson, Ex-Governor Of Montana, Kills Himself at 76, באתר הניו יורק טיימס, 23 ביולי 1989 (באנגלית)
↑  פורסט אנדרסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
תומאס קון

| --- | --- |

תומאס קון, על כריכת ספר מאת אלכסנדר בירד
 לידה:  18 ביולי 1922 סינסינטי, אוהיו, ארצות הברית 
 פטירה:  17 ביוני 1996 (בגיל 73) קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד, Hessian Hills School, Taft School, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת הרווארד 
 מנחה לדוקטורט:  ג'ון הסברוק ון ולק 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרינסטון  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מונחה לדוקטורט:  John L. Heilbron, מייקל שון מהוני 
 זרם:  פילוסופיה אנליטית
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המדע, היסטוריה של המדע
 עיסוק:  פיזיקאי, פילוסוף של המדע, היסטוריון של המדע, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  פלק, פופר, ראסל, קוויין, ויטגנשטיין
 השפיע על:  מרבית הפילוסופים של המדע לאחר 1962
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצירות ידועות:  המבנה של מהפכות מדעיות, The Copernican Revolution 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1954) מדליית ג'ורג' סארטון (1982) פרס ג'ון דזמונד ברנל (1983) 
 בן או בת זוג:  Jehane Barton Burns  Kathryn Muhs 
 
תומאס סמואל (שמואל) קון (באנגלית: Thomas Samuel Kuhn;‏ 18 ביולי 1922 – 17 ביוני 1996) היה היסטוריון ופילוסוף של המדע, יהודי-אמריקאי. נחשב לאחד מהפילוסופים של המדע החשובים ביותר במאה ה-20. בשנת 1962 יצא לאור ספרו "המבנה של מהפכות מדעיות" שזכה להשפעה הן בחוגים האקדמיים והן בחוגים העממיים, שבו הציג את המונח "תהליך שינוי פרדיגמטי". זהו אחד הספרים הפילוסופים המצוטטים ביותר בכל הזמנים.
קון הציע שהתפתחותו של המדע מורכבת מתקופות של צמיחה יציבה שביניהן מתרחשות מהפכות מדעיות. הוא ניסח מספר טענות בנוגע להתקדמות הידע המדעי: התחומים המדעיים עוברים "שינויים פרדיגמטיים" תקופתיים שאינם מתפתחים בצורה ליניארית ומתמשכת בלבד, והשינויים האלו פותחים גישות חדשות לצבירה והבנה של ידע שמדענים קודמים לא יכלו להשיג בעצמם.
בנוסף, לפי קון, הרעיון של האמת המדעית, אינו יכול להיקבע רק על ידי קריטריונים אובייקטיביים, אלא הוא מוגדר גם על ידי "הסכמה" של הקהילה המדעית. פרדיגמות מתחרות הן לעיתים קרובות בלתי ניתנות להשוואה או לשיפוט; כלומר, הן תיאור בלתי מתפשר או מוסכם של המציאות. לפיכך, הבנתנו שלנו את המדע לעולם אינה יכולה להסתמך על "אובייקטיביות" בלבד. המדע חייב להסביר גם פרספקטיבות סובייקטיביות, שכן כל המסקנות האובייקטיביות מבוססות בסופו של דבר על התניה סובייקטיבית של החוקרים או על השקפת עולמם והזווית התרבותית שלהם ושל המשתתפים הנוספים באותו תחום מדעי.
אנטי רוויזיוניזם והתנגדותו לאופן הצגת דעותיו

עם הזמן הורחב השימוש בטענותיו ובמיוחד במילה פרדיגמה שהחלה לשמש גם בתחומים אחרים שאינם מדעיים. הגדיל לעשות ממשל בוש הראשון כשקרא לתוכנית כלכלית "כלכלת הפרדיגמה החדשה". המונחים והרעיון שבאופן מעשי ומוצהר קיימות גם במדע דעות משוחדות ונגיעה אישית אומצה במיוחד בידי חוקרים האוחזים בתפישת רוויזיוניזם היסטורי הנחשבת בדרך כלל קיצונית וביניהם כאלו שטוענים כלפיהם שהם משכתבים את ההיסטוריה באופן מעוות ביותר על פי מטרותיהם.
בראיון איתו שנערך שנים אחר כך, טען שלא הובן כראוי, ושלדעתו אכן יש אמת מדעית חשובה שאליה אנו חותרים. החתירה אל אמת זו חיונית לקיום האדם ולהתפתחותו. לדבריו, כוונתו הייתה להצביע על הכשלים הרבים המקשים על כך, ועל הגורמים הרבים "המזהמים" לעיתים את תהליך גילויה של האמת המדעית הצרופה. זאת בשונה מהאופן בו נתפשו דעותיו בעיני רבים, כאילו אין אמת כלל או שאין טעם לחתור אליה. לגבי המונח פרדיגמה שהשימוש בו נפוץ בעקבות פרסום ספרו, המראיין כותב:
ביוגרפיה

בשנת 1949 קיבל תואר דוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת הרווארד, בהנחייתו של ג'ון ואן ולק. מ-1948 ועד 1956 לימד היסטוריה של המדע באוניברסיטה זו. לאחר שעזב את הרווארד, עבר קון ללמד באוניברסיטת ברקלי עד 1964 ומונה לפרופסור להיסטוריה של המדע ב-1961 (בברקלי הוא כתב את ספרו ״המבנה של מהפכות מדעיות״). לאחר מכן הצטרף קון לאוניברסיטת פרינסטון וכיהן כפרופסור לפילוסופיה והיסטוריה של המדע עד 1979. לאחר מכן כיהן במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בתור פרופסור לפילוסופיה עד 1991.
קון ראיין והקליט את הפיזיקאי הדני נילס בוהר יום לפני מותו של בוהר.
קון כיהן כנשיא החברה להיסטוריה של המדע מ-1969 עד 1970.
מבנה המהפכות המדעיות

עיקר פרסומו של קון נבע מספרו המבנה של מהפכות מדעיות, העוסק בהתפתחות המדע בראייה היסטורית וסוציולוגית. ספר זה חולל מהפכה בפילוסופיה של המדע.
"מבנה המהפכות המדעיות" פורסם במקור כמאמר ב"אנציקלופדיה הבינלאומית למדע מאוחד", שפורסם על ידי הפוזיטיביסטים הלוגיים מקבוצת החוג הוינאי. הוצגה בו לראשונה תאוריה כוללנית המתארת את ההתפתחות המדעית כרצף של מהפכות עוקבות בפרדיגמות מדעיות נתונות, ולא כגידול מצטבר וליניארי של הידע המדעי, תוך למידת מידע חדש ותיקון שגיאות העבר, כפי שהיה מקובל לחשוב עד אז. לטענתו של קון, בעקבות התפתחות זו אופי החקירה המדעית בתחום מסוים יכול להשתנות בפתאומיות. ככלל, המדע מתפרק למספר שלבים שונים ומובחנים:
ראשון הוא הקדם-מדע, זהו שלב שבו חסרה פרדיגמה מרכזית.
אחריו מגיע "מדע נורמלי", כאשר מדענים מנסים להרחיב את הפרדיגמה המרכזית בדיסציפלינה מדעית מסוימת על ידי פתירת חידות. בהנחיית הפרדיגמה המרכזית, המדע הנורמלי הוא הפרודוקטיבי ביותר: "כשהפרדיגמה מוצלחת, הבעיות שקיימות בתחום מחקר כלשהו תפתרנה בדרך שהמדענים העוסקים בו לא יכלו לדמיין כלל ולעולם לא היו נוקטים אילולא המחויבות לאותה פרדיגמה".
בנוסף, טבע קון את המושג מדע תקני, מדע המתבסס על יסודות של פרדיגמה קיימת תוך ניסיון לשכלל ולדייק אותה. קון הראה כיצד לא פעם מוביל המדע התקני למהפכה מדעית ובדרך זו גם הראה כיצד נוצרות פרדיגמות חדשות.
ההשפעה העצומה של הספר נמדדת בשינויים שצצו בלקסיקון של פילוסופיית המדע: פרט ל"שינוי הפרדיגמה", קון גרם לפופולריזציה של המילה "פרדיגמה" עצמה; ממונח המשמש תיאור בבלשנות (ובעבודתו של הרופא הגרמני גיאורג ליכטנברג) למשמעותו הנוכחית הרחבה הרבה יותר.
הוא טבע את המונח "מדע נורמלי" כדי להתייחס לעבודה השגרתית, היומיומית של מדענים העובדים בתוך מרחב פרדיגמטי, והיה אחראי במידה רבה לשימוש במונח "מהפכות מדעיות" בלשון רבים, המתרחשת בתקופות שונות של זמן ובדיסציפלינות שונות, בניגוד לתפיסה שהייתה מהפכה מדעית אחת בתקופת הרנסאנס.
ספריו

Kuhn, Thomas S. (Thomas Samuel). Black-Body Theory and the Quantum Discontinuity 1894-1912. Paperback edition. Chicago ;: The University of Chicago Press, 1987. Print.
ספריו אשר ראו אור בעברית

המבנה של מהפכות מדעיות, תורגם לראשונה ב-1977 בהוצאת מוסד ביאליק ומאוחר יותר ב-2005 על ידי יהודה מלצר בהוצאת ידיעות ספרים. (הגרסה האנגלית יצאה לאור ב-1962).
ראו גם

מטא-תאוריה
הערות שוליים

↑  תולדות תומאס קון (באנגלית, אתר מדענים מפורסמים)
↑  Alexander Bird, Thomas Kuhn, Spring 2022, Metaphysics Research Lab, Stanford University, 2022
1 2 3  מה קוהן באמת חשב על אמת מדעית, מאמר על ריאיון עם קוהן בירחון סיאנטיפיק אמריקן מובא בבלוג של המראיין באתר הירחון
↑  Thomas S. Kuhn;  et al. (17 בנובמבר 1962). "Last interview with Niels Bohr by Thomas S. Kuhn, Leon Rosenfeld, Aage Petersen, and Erik Rudinger". Oral History Transcript – Niels Bohr. Center for History of Physics. נבדק ב-5 באוקטובר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Past Presidents of the History of Science Society". hssonline.org. The History of Science Society. אורכב מ-המקור ב-12 בדצמבר 2013. נבדק ב-4 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311855605171  PLWABN: 9810569007705606  BIBSYS: 90157872  BNC: 000037207  BNE: XX943335  BnF: cb119101699 (data)  CANTIC: a10964289  CiNii: DA00189268  GND: 118567918  ISNI: 0000 0001 2099 7889  LCCN: n50046179  LNB: 000036392  MGP: 16441  NDL: 00446465  NKC: jn19990004721  NLA: 35364780  NLG: 96989  NLK: KAC199634870  NSK: 000033733  NTA: 068307985  RERO: 02-A003478743  SELIBR: 261431  SNAC: w68b3td6  SUDOC: 027422119  Trove: 926651  VcBA: 495/274210  VIAF: 22144060   WorldCat (עם VIAF): 22144060
אחזיהו (מלך ישראל)

אֲחַזְיָהוּ (במקרא נקרא גם: אֲחַזְיָה) היה מלך ישראל, לפי הכרונולוגיה המסורתית בשנים 852 עד 851 לפנה"ס. הוא היה בנו של אחאב מלך ישראל ושל איזבל אשתו.
לאחר מות אחאב בשדה הקרב ברמות גלעד, עלה אחזיהו בנו על כס המלוכה, ושלט זמן קצר. למרות שנאמר עליו "וַיִּמְלֹךְ עַל-יִשְׂרָאֵל שְׁנָתָיִם" (מלכים א', כ"ב, נ"ב), הרי שמלכותו נמשכה, למעשה, חודשים ספורים בלבד, אלא שהיא התפרשה על פני שתי שנים מלכותיות (סוף שנה ראשונה ותחילת שנה שנייה).
המקרא מספר שאחזיהו עבד את הבעל וחטאו הוביל למותו.
כישלון הקמת צי בעציון גבר

המקרא מתאר את סירובו של יהושפט מלך יהודה לשתף את אחזיהו ביוזמה להקים צי מסחר במפרץ אילת. פרשה זו נמסרה בצורה מקוטעת בשני המקורות המקבילים - בספר מלכים ובספר דברי הימים, אך שילוב שתי הנוסחות עשוי לתת תמונה מדויקת יותר.
מלכים א', כ"ב, מ"ט–נ': "יְהוֹשָׁפָט עָשָׂה אֳנִיּוֹת תַּרְשִׁישׁ לָלֶכֶת אֹפִירָה לַזָּהָב וְלֹא הָלָךְ כִּי-נִשְׁבְּרוּ אֳנִיּוֹת בְּעֶצְיוֹן גָּבֶר. אָז אָמַר אֲחַזְיָהוּ בֶן-אַחְאָב אֶל-יְהוֹשָׁפָט יֵלְכוּ עֲבָדַי עִם-עֲבָדֶיךָ בָּאֳנִיּוֹת וְלֹא אָבָה יְהוֹשָׁפָט".
דברי הימים ב', כ', ל"ה–ל"ז: "וְאַחֲרֵי-כֵן אֶתְחַבַּר יְהוֹשָׁפָט מֶלֶךְ-יְהוּדָה עִם אֲחַזְיָה מֶלֶךְ-יִשְׂרָאֵל הוּא הִרְשִׁיעַ לַעֲשׂוֹת. וַיְחַבְּרֵהוּ עִמּוֹ לַעֲשׂוֹת אֳנִיּוֹת לָלֶכֶת תַּרְשִׁישׁ וַיַּעֲשׂוּ אֳנִיּוֹת בְּעֶצְיוֹן גָּבֶר. וַיִּתְנַבֵּא אֱלִיעֶזֶר בֶּן-דֹּדָוָהוּ מִמָּרֵשָׁה עַל-יְהוֹשָׁפָט לֵאמֹר כְּהִתְחַבֶּרְךָ עִם-אֲחַזְיָהוּ פָּרַץ ה' אֶת-מַעֲשֶׂיךָ וַיִּשָּׁבְרוּ אֳנִיּוֹת וְלֹא עָצְרוּ לָלֶכֶת אֶל-תַּרְשִׁישׁ".
משתי הגרסות ניתן להבין כי בתחילה התאחדו יהושפט ואחזיהו למפעל משותף של הקמת צי בעציון גבר על מנת להפליג לאופיר. אולם, לאחר שהספינות התנפצו – אם בשל רוח סערה ואם בשל חוסר התמצאות בבניית ספינות – ראה, כנראה, יהושפט סימן רע בכך, וקיבל חיזוק לכך מדברי הנביא ממרשה, וביטל את התוכנית להליכה משותפת עם אחזיהו ובכך בא הקץ לתוכנית זו.
מרד מישע מלך מואב

מאורע נוסף שנזכר בימי אחזיהו הוא מרד מואב בשלטון הישראלי. לאחר שעבודה של מואב בידי דוד ושלמה, מסופר על מואב רק: "וַיִּפְשַׁע מוֹאָב בְּיִשְׂרָאֵל אַחֲרֵי מוֹת אַחְאָב"; "וּמֵישַׁע מֶלֶךְ-מוֹאָב הָיָה נֹקֵד וְהֵשִׁיב לְמֶלֶךְ-יִשְׂרָאֵל מֵאָה-אֶלֶף כָּרִים וּמֵאָה אֶלֶף אֵילִים צָמֶר. וַיְהִי כְּמוֹת אַחְאָב וַיִּפְשַׁע מֶלֶךְ-מוֹאָב בְּמֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל".
ככל הנראה, עם מות אחאב, השתלט מישע מלך מואב על כל ארץ המישור והגיע עד נבו שמצפון למידבא. המקרא איננו מפרט את הרקע למרידה זו, אך 'מצבת מישע' שופכת קצת אור על הפרשה. בימי יורם אחיו של אחזיהו נעשה מאמץ משותף של ממלכות ישראל ויהודה לדכא את המרד על ידי מלחמה, אולם זה הסתיים ללא הכרעה.
סיפור מותו

המקרא מספר שאחזיהו נפצע בתאונת נפילה בארמונו, ושלח שליחים שישאלו במקדשו של בעל זבוב בעקרון אם ישרוד את פציעתו.
לאור מעשה זה נשלח אליהו הנביא להוכיח את שליחי אחזיהו במילים: ”הֲמִבְּלִי אֵין אֱלֹהִים בְּיִשְׂרָאֵל, אַתֶּם הֹלְכִים לִדְרֹשׁ בְּבַעַל זְבוּב אֱלֹהֵי עֶקְרוֹן?! וְלָכֵן, כֹּה אָמַר ה', הַמִּטָּה אֲשֶׁר עָלִיתָ שָּׁם לֹא תֵרֵד מִמֶּנָּה, כִּי מוֹת תָּמוּת”. השליחים שבו לאחזיהו ומסרו לו את דברי הנביא, ולאחר שהבין שמדובר באליהו שלח גדוד בן חמישים איש ללכוד אותו. שר הגדוד קורא לאליהו להסגיר עצמו אך אליהו עונה באמירה: ”אִם-אִישׁ הָאֱלֹהִים אָנִי, תֵּרֶד אֵשׁ מִן-הַשָּׁמַיִם וְתֹאכַל אֹתְךָ וְאֶת-חֲמִשֶּׁיךָ”. ואכן, השר וגדודו נשרפים באש שיורדת מן השמים. אחזיהו שולח גדוד נוסף שמסיים את דרכו באותו האופן. שר הגדוד השלישי נכנע לפני אליהו ומתחנן על חייו וחיי אנשיו. לאחר שאלוהים מצווה עליו, אליהו חס עליו והולך איתו למלכו עם הנבואה שכבר בישר לשליחים, ואכן לאחר זמן קצר נפטר אחזיהו כדברי אליהו.
הערות שוליים

↑  שמואל ייבין,, אחזיה, ירושלים א'(תש"א): (Kittel,GVI,(1925, תש"א
↑  מלכים ב', א', א' ומלכים ב', ג', ה'
↑  מלכים ב, פרק א פסוקים ג-ד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527273605171  GND: 1147241570  VIAF: 254151246588844132192   WorldCat (עם VIAF): 254151246588844132192
גוסטבו מרמנטיני

גוסטבו מרמנטיני דוס סנטוס (בפורטוגזית: Gustavo Marmentini dos Santos; נולד ב-8 במרץ 1994) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר התקפי.
קריירה

מרמנטיני התחיל את הקריירה שלו באתלטיקו פרנאאנסה, ובעונת 2014, הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ב-12 באוגוסט 2014 הושאל לדלהי דינמוס מהסופר ליג ההודי. ב-14 באוקטובר, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד פונה סיטי.
בתחילת עונת 2015 חזר לפרנאאנסה. באוגוסט של אותה עונה הושאל לגואראטינגוטה, אך כעובר זמן קצר חזר לדליה דינמוס.
בעונת 2016 הושאל ללוורדנסה, עונה לאחר מכן לסמפאיו קוראה. בחצי הראשון של עונת 2018, הצטרף לגרמיו אוסאסקו אודקס.
ב-7 ביולי 2018 חתם באלאשקרט ירוואן מליגת העל הארמנית. בעונת 2019/2020 רשם את עונת השיא שלו, כאשר כבש 11 שערים ב-24 משחקים.
ב-26 ביולי 2020 חתם בהפועל חדרה מליגת העל.
ב-3 בפברואר 2022 חתם בהפועל באר שבע בהשאלה לחצי עונה עם אפשרות לרכישה. יומיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה בהפסד 0–1 למכבי נתניה. בסופו של דבר לא המשיך בהפועל באר שבע. ב-22 ביולי 2022 חתם בלאמיה. ב-24 בדצמבר 2022 חתם במכבי בני ריינה.
ב-31 באוגוסט 2023 מרמנטיני חתם בפיוניק ירוואן מליגת העל הארמנית.ואז עבר לאלשקרט מליגת העל הארמנית.
תארים

הפועל באר שבע
גביע המדינה: 2021/2022
הערות שוליים

↑  שלמה וייס‏, הפועל חדרה: גוסטבו מרמנטיני חתם, תמיר גלזר מגיע בהשאלה, באתר וואלה, 26 ביולי 2020
↑  יש רכש: גוסטבו מרמנטיני חתם בבני ריינה, באתר ערוץ הספורט, 24 בדצמבר 2022
שרה קופמן

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1934 הרובע העשירי של פריז, צרפת 
 התאבדה:  15 באוקטובר 1994 (בגיל 60) הרובע החמישה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ולפראיסו, Lycée Saint-Sernin 
 מוסדות:  סורבון 
 עיסוק:  פילוסופית, מרצה באוניברסיטה, אוטוביוגרפית, סופרת 
 מדינה:  צרפת 
 
שרה קופמן (בצרפתית: Sarah Kofman ‏,14 בספטמבר 1934 – 15 באוקטובר 1994) הייתה פילוסופית יהודיה צרפתית.
קורות חיים

קופמן נולדה בפריז בראש השנה, י"ד בתשרי תש"ד, 14 בספטמבר 1934, למשפחה ממוצא פולני בת 6 ילדים. אביה הרב ברק קופמן ואמה פינצה (קניג) קופמן. הווריה עברו מפולין לצרפת בשנת 1929 שם קיבלו אזרחות צרפתית.
אביה היה רב של בית כנסת קטן, ברחוב 5 Rue Duc, ברובע השמונה עשרה של פריז, הוא גם חגג טקסים שונים (נישואין, גירושים, ברית מילה ועוד) בחדר גדול בדירת המשפחה.
לפי עדותה בממוארים שכתבה, ב-16 ביולי 1942 נעצר ברק קופמן על ידי משטרת וישי במהלך גירוש היהודים מפריז, יחד עם כ-13,000 יהודים נוספים, ועבר למחנה הריכוז דראנסי לפני גירוש. לדברי בתו, הרב קופמן, שהתבשר על הפשיטה של משטרת וישי באמצעות שמועות, יצא מביתו מוקדם מאוד כדי להזהיר יהודים אחרים מפני הסכנה ובכך הקריב את חייו. הוא גורש למחנה ההשמדה אושוויץ בשיירה מס' 12 ב-29 ביולי 1942. לפי עדות של ניצול מאושוויץ, שנאספה על ידי סרז' קלרספלד, קופמן שהה באושוויץ במשך כשנה עד שנרצח על ידי קאפו בגלל סירובו לעבוד בשבת.
קריירה

קופמן החלה את קריירת ההוראה שלה כמורה לפילוסופיה בטולוז בשנת 1960 תוך כדי המשך הכשרתה למחקר. היא עבדה עם הפילוסופים ז'אן איפוליט (איתו חקרה מיתוסים של אפלטון ואת פרויד) וז'יל דלז. היא החלה לכתוב תזה, בפיקוחו של דלז לדוקטורט הממלכתי שלה, אך היא נטשה אותה. התזה פורסמה מאוחר יותר בשם "Nietzsche et la métaphore".
בשנת 1969 פגשה קופמן את ז'אק דרידה והחלה להשתתף בסמינרים שלו באקול נורמל סופרייר.
מ-1970 היא הפכה למרצה ולאחר מכן, ב-1991, לפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת פריז I: פנתאון-סורבון, סורבון.
קופמן חיברה ספרים רבים, כאשר המפורסמים ביניהם היו על פרידריך ניטשה וזיגמונד פרויד. ספרה, מ-1980 "L'énigme de la femme: La femme dans les textes de Freud" הוא כנראה הספר המעמיק ביותר בהקשר לרעיונותיו של פרויד בנוגע למיניות נשית.
כתבים

אף על פי שרבים מכתביה הפילוסופיים התמקדו בניטשה ובפרויד, קופמן כתבה כמה יצירות ברוח אוטוביוגרפית. "Paroles suffoquées" מ-1987 מוקדש לזכרו של אביה, הרב ברק קופמן, אותו ראתה בפעם האחרונה ב-16 ביולי 1942, ונרצח באושוויץ.
"Rue Ordener, rue Labat" מ-1994 נפתח גם בגירוש אביה על ידי המשטרה הצרפתית, ומתאר את מה שקופמן מבינה כי היה גורלו. הכותרת מתייחסת לשני רחובות פריזאים: הכתובת שבה התגוררה משפחתה עד למעצרו של אביה; והכתובת שבה הסתתרה במשך חלק גדול משארית המלחמה. קופמן נלקחה על ידי גרושה פריזאית שהפכה לאמה המאמצת ושהיא קראה לה Mémé. הספר מספר את סיפורה של תקופה זו, ועל סכסוך המשמורת בין Mémé לבין אמה של קופמן לאחר שחרור פריז.
מותה

קופמן התאבדה ב-1994. היא הותירה אחריה בן זוגה מזה 25 שנים, אלכסנדר קיריצוס.
העובדה שהיא מתה בהתאבדות בתאריך יום הולדתו ה-150 של ניטשה  נתפסה בעיני כמה סופרים כמשמעותית.  לאחר מותה, ז'אק דרידה כתב את הדברים הבאים:
For she too was without pity, if not without mercy, in the end, for both Nietzsche and Freud, whom she knew and whose bodies of work she had read inside and out. Like no one else in this century, I dare say. She loved them pitilessly, and was implacable towards them (not to mention a few others) at the very moment when, giving them without mercy all that she could, and all that she had, she was inheriting from them and was keeping watch over what they had—what they still have—to tell us, especially regarding art and laughter.