stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוטם (צמח)

| לוטם |
| --- | --- |
 דבורה על פרח של לוטם מרווני
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: חלמיתאים
משפחה:: לוטמיים
סוג:: לוטם
שם מדעי
 Cistus ‏לינאוס, 1753
לוטם שעיר על רקע שיח לוטם מרווני
לוטם מרווני
לוטם (שם מדעי: Cistus) הוא סוג של צמחים רב-שנתיים במשפחת הלוטמיים
הנפוץ ולעיתים אף שולט בחבל הים תיכוני בישראל.
הסוג לוטם מונה 18 מינים הנפוצים באגן הים התיכון, באזור ההררי של לוב ובאיים הקנריים. מגוון המינים הגדול ביותר מצוי בספרד.
משמעות השם העברי

השם לוטם או בצורתו הקצרה "לט", נזכר בספר בראשית, ברשימת הבשמים הנישאים על ידי שיירת הישמעאלים שקונה את יוסף מאחיו (בראשית פרק ל"ז, פס' 25). צלילו של שם זה דומה לשם היווני של השרף המופק ממינים שונים של לוטם, "לאדאנום", ורומז על מקור פרסי עתיק משותף.
תיאור

הלוטם הוא שיח נמוך בגובה 40–60 ס"מ. פרח הלוטם חי יום אחד בלבד ואז נושרים עלי הכותרת, אך מספר הפרחים בכל צמח גדול והפרחים נפתחים בזה אחר זה, כך שהפריחה נפרשת על-פני מספר חודשים. פרחי הלוטם עשירים באבקה ואינם מייצרים צוף. הם מבוקרים על ידי חרקים רבים, ביניהם דבורי דבש.
עלי הלוטם מכוסים בשרף ריחני, לאדאנום, המשמש כמרכיב בתעשיית הבשמים.
הלוטם משמש גם כצמח מרפא.
אזורי גידול ותפוצה

הלוטם גדל בעיקר על קרקע רנדזינה - קירטון (קרקעות גיר רך) וחוואר (קרקעות גיר עשירות חרסית).
הזרעים של הלוטם יכולים לשרוד במשך עשרות שנים במצב של תרדמת. כאשר פורצת שרפה, מוסר עיכוב הנביטה והזרעים נובטים בהמוניהם. במקומות בהם פרצה שרפה בחורש ים תיכוני, ניתן לראות צמיחה מאסיבית של שיחי לוטם בשנים שלאחר השרפה, ולעיתים קרובות נוצרת גריגה הנשלטת על ידי שיחי לוטם. עם התקדמות הטור הסוקצסיוני והיסגרות החורש, שיחי הלוטם מפנים את מקומם בהדרגה לטובת עצים שונים כמו אורן ירושלים. הזרעים של הלוטם יישארו בתרדמת בתוך בנק הזרעים שבקרקע החורש, עד שתפרוץ שוב שרפה והם שוב ינבטו בהמוניהם. להתפתחות שיח הלוטם דרושה מיקוריזה המאפשרת את קליטת הזרחן
הסוג לוטם מונה 18 מינים הנפוצים באגן הים התיכון, באזור ההררי של לוב ובאיים הקנריים. מגוון המינים הגדול ביתר מצוי בספרד.
בישראל

בישראל הלוטם הוא מרכיב חשוב ביותר של הבתות והגריגות הים תיכוניות מהחרמון ועד הר חברון. הוא נעדר מהגולן בשל הקרקע הבזלתית העשירה בזרחות שאינה מאפשרת את התפתחות הפטריה הסימביוטית
שני מינים של לוטם נפוצים בישראל.
בישראל > לוטם שעיר

לוטם שעיר (Cistus creticus) הוא בעל עלים ירוקים-אפורים, מחוספסים מעט, עלי כותרת ורודים ומקומטים, הצלקת נישאת על עמוד עלי, ופריו שעיר ומעוגל. הפרח שלו גדול מהפרח של הלוטם המרווני.
בישראל > לוטם מרווני

לוטם מרווני (Cistus salviifolius) הוא בעל עלים מחוספסים מאוד בצבע ירוק צהבהב, עלי כותרת לבנים וחלקים, הצלקת צמודה לשחלה, פרי קרח ופחוס.
הפריחה היא בחודשים מארס-יוני, כאשר הלוטם המרווני מקדים את הלוטם השעיר. על שורשי הלוטם ניתן לראות לעיתים צמח טפיל, הוא רימונית הלוטם.
הערות שוליים

1 2  אבי פרבולוצקי, גד פולק, אקולוגיה, התיאוריה והמציאות הישראלית, ירושלים: כרטא, 2001, עמ' 331
רִמּוֹנִית הַלֹּטֶם (Cytinus Hypocistis)
מסרק שולמית

| מסרק שולמית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סוככאים
משפחה:: סוככיים
סוג:: מסרק
מין:: מסרק שולמית
שם מדעי
 Scandix pecten-veneris ‏לינאוס, 1753
מַסְרֵק שׁוּלַמִּית (שם מדעי: Scandix pecten-veneris), שם בערבית מושט אלראעי. השם הלועזי הוא "מסרק ונוס", ובעברית נקרא על שמה של השולמית במגילת שיר השירים. הוא צמח עשבוני חד-שנתי ממשפחת הסוככיים. הצמח גדל באזורי בתה ושדות, תפוצתו בעולם היא באזורים האירו-סיבירי, הים-תיכוני והאירנו-טורני. בארץ ישראל הצמח צומח בכל הארץ למעט מרכז ודרום הנגב. הוא צומח בעיקר ברום שמעל 600 מטר.
גובהו של הצמח כ-30 ס"מ, וגבעוליו מסתעפים. לצמח פרחים לבנים דמויי סוכך בעלי 5 עלי כותרת, הפורחים בעיקר בחודשים מרץ-אפריל. הפירות מגיעים לאורך של 6-4 ס"מ, ומראם מזכיר חרב. בעולם הסוג מונה 20 מינים, רובם באזור הים התיכון. בארץ גדלים 5 מינים מהסוג מסרק, קרוב אליו מאוד המין מסרק מזרחי, ההבדלים בינו ובין מסרק השולמית קטנים מאוד. הוא צומח בגבהים נמוכים יותר.
פרי מסרק שולמית
לפופית

| לפופית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סולנאים
משפחה:: חבלבליים
סוג:: לפופית
שם מדעי
 Ipomoea ‏לינאוס, 1753
לפופית מטפסת על קיר
לְפוּפִית (שם מדעי: Ipomoea) היא סוג גדול וחשוב במשפחת החבלבליים.
השם לפופית ניתן משום התכונה הבולטת של חלק ממיני הלפופית להתלפף סביב עצמים. העצם יכול להיות צמח אחר, עצם דומם או אותו צמח עצמו. הלפופית נכרכת על ידי פטוטרות העלים הארוכות, שאופייניות לסוג. רוב הצמחים המטפסים עושים זאת בעזרת קנוקנת ארוכה.
רק חלק ממיני הלפופית הם צמחים מטפסים, וחלקם צמחים משתרעים.
תחת סוג זה כלולים כ-500 מינים, מרביתם גדלים באזורים טרופיים וסוב-טרופיים שכמחצית מהמינים נפוצים באמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית. שלושה מינים נמצאים כצמחי בר בארץ-ישראל, ומינים נוספים גדלים בארץ כצמחי תרבות. סוג זה חובב חום מובהק, וניתן לראות זאת בעת הגעת הטמפרטורות החמות, שהצמח נראה במיטבו, ופריחת הצמח תבוא לרוב בעונת הקיץ.
לפופית כצמח נוי ומאכל

סוג זה מוכר בזכות פרחיו הגדולים, שלהם סימטריה רדיאלית. עלי הכותרת מאוחים לרוב. ברוב המינים, הפרח נפתח בשעות הבוקר, ונסגר עד הצהריים. תופעה זו הקנתה לצמח זה את שמו העממי באנגלית 'morning glory'- כלומר, "תהילת הבוקר".
גודל הפרחים והמראה הרענן של עלי הלפופית, שלרוב מחולקים לאונות, הפכו חלק מהמינים לצמחים פופולריים כצמח נוי- הן כצמחים מטפסים, והן כצמחים משתרעים. החשיבות הכלכלית של גידולים אלו היא שולית לעומת החשיבות הכלכלית העצומה של הבטטה, היא הלפופית הנאכלת. מין זה מגודל בהיקף רחב, לשם שימוש בפקעות למאכל, וכן שימוש בכל חלקי הצמח למספוא.
הבטטה מהווה דוגמה טובה ו'קיצונית' יחסית לנטייה של מיני סוג זה ליצירת איברי אגירה תת-קרקעיים כדוגמת פקעות ושורשים מעובים.
מיני הלפופית > מינים הגדלים בר בארץ-ישראל

לפופית החוף (Ipomoea imperti) עשבוני רב-שנתי זוחל בעל פרח גדול שצבעו לבן, ומרכזו צהוב. נפוץ בארץ באזורים חוליים בחוף הים.
לפופית החצים (Ipomoea sagittata) (אנ') עשבוני רב-שנתי מטפס, בעל פרח בגווני ורוד-סגול, ועלים מחודדים אופייניים. מופיע בארץ בבתי גידול לחים.
לפופית כפנית (Ipomoea cairica) צמח מטפס רב-שנתי שביכולתו לטפס לגובה רב אף על עצמים דקים, כדוגמת חוטי חשמל. צבע הפרח סגול בהיר, עם כתם כהה במרכז. העלים כפניים אופייניים, קטנים יחסית למיני לפופית אחרים. גדל כצמח בר במקומות לחים, כמו כן משמש כמטפס כצמח נוי.
לפופית רגל-העז (Ipomoea pes-caprae) (אנ') מטפס מעוצה רב-שנתי, בעל עלים גדולים ואופייניים, שצורתם כצורת רגל העז. הצמח ממעט לפרוח יחסית למיני לפופית אחרים, וצבע הפרח בהיר. משמש כצמח מטפס בגן הנוי, ונמצא גם כפליט-תרבות בארץ.
לפופית משולשת (Ipomoea triloba) (אנ') גאופיט צמח עשבוני, מטפס, העלים צרים יחסית, צבע הפרח סגול. מהווה עשב רע בשדות.
לפופית הקיסוס (Ipomoea hederacea) (אנ')
מיני הלפופית > מינים המגודלים למטרות נוי ומאכל

לפופית הבטטה 'מרגריטה' - Ipomea batata 'Margarita'.
לפופית נאכלת (Ipomoea batatas) גאופיט דו-שנתי, הפרחים בגווני סגול-ורוד, העלים בעלי גוון סגלגל. צמח משתרע ומטפס מעט, העלים משולשים. משמש כצמח מאכל ושמו הרווח בציבור הוא בטטה.
לפופית נאה (Ipomea tricolor) (אנ')
לפופית חלולה (Ipomoea fistulosa) (אנ') שיח מסועף ורחב היכול להגיע לגובה של שני מטרים.
לפופית סמוקה
לפופית לבנה (Ipomoea alba) (אנ') מטפס עשבוני המוכר גם בשם פרח ירח. משמש בתור צמח נוי.
לפופית מנוצה
לפופית רגל-העז (Ipomoea pes-caprae) (אנ') מטפס מעוצה רב-שנתי, בעל עלים גדולים ואופייניים, שצורתם כצורת רגל העז. הצמח ממעט לפרוח יחסית למיני לפופית אחרים, וצבע הפרח בהיר. משמש כצמח מטפס בגן הנוי, ונמצא גם כפליט-תרבות בארץ.
לפופית כפנית (Ipomoea cairica) צמח מטפס רב-שנתי שביכולתו לטפס לגובה רב אף על עצמים דקים, כדוגמת חוטי חשמל. צבע הפרח סגול בהיר, עם כתם כהה במרכז. גדל כצמח בר במקומות לחים, כמו כן משמש כמטפס כצמח נוי.
לפופית המים (Ipomoea aquatica) (אנ') צמח רב-שנתי בעל גבעולים זוחלים. צבע הפרח לבן ורדרד או לילך. מקורו בדרום-מזרח אסיה, שם הוא משמש למאכל.
הערות שוליים

↑  http://www.meltser.co.il/plant.php?id=1371&plant=לפופית%20-%20Ipomea
↑  לפופית חלולה - Ipomoea fistulosa, באתר www.agri.gov.il
↑  לפופית לבנה - גידול - משתלת אורגניקו - תנאי גידול - Ipomoea alba, באתר אורגניקו
↑  לפופית המים, באתר פורטל הערכות הסיכון לטבע בישראל
↑  | Center for Aquatic and Invasive Plants | University of Florida, IFAS, plants.ifas.ufl.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560425505171  LCCN: sh85067869 
לפופית החוף
שיח לפופית כפנית.
פרחי לפופית כפנית.
מליח אטלנטי

| מליח אטלנטי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: סרדינאים
משפחה:: סרדיניים
סוג:: מליח
מין:: מליח אטלנטי
שם מדעי
 Clupea harengus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


מליח אטלנטי (שם מדעי: Clupea harengus) הוא מין של דג מסוג מליח ממשפחת הסרדיניים המצוי בצפון האוקיינוס האטלנטי.
זהו דג נפוץ ביותר שאורכו עד 45 ס"מ ומשקלו 1.1 ק"ג. הוא בעל קשקשים כסופים וראש קטן, הגוף מוארך ואין לו הרבה סנפירים. דג זה נחשב כשר ביהדות וממנו מכינים דג מלוח.
המליחים שוחים ברחבי האוקיינוסים וניזונים מפלנקטון ומשטרגליים שהם תופסים בלסתות פעורות. להקות רבות מגיעות לימים הפוריים של צפון האוקיינוס האטלנטי כדי להיזון משפע הפלנקטון ובחורף הם נחים בפיורדים המגוננים עליהם מסערות.
למליחים אויבים רבים, ביניהם דגים טורפים כמו הטונה, הסלמון, דגי הורדון והבקלה, כרישים, דולפיניים ולווייתני אורקה וכן כלבי ים, אריות ים,
עופות ים שונים ודייגים אנושיים. אין להם כמעט הגנה מטורפיהם למעט הסתחררות בצורת כדור דגים היכול לבלבל כמה מיני טורפים.
הערות שוליים

↑  מליח אטלנטי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547033705171  BnF: cb11971277p (data)  GND: 4159595-6  LCCN: sh2004003318  NKC: ph799911
מיטו אלגואס

| מיטו אלגואס |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: נכחד נכחד בטבע (EW) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: הוקיים
סוג:: מיטו
מין:: מיטו אלגואס
שם מדעי
 Mitu mitu ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


מיטו אלגואס (שם מדעי: Mitu mitu) הוא מין של עוף טרופי דמוי-תרנגול ממשפחת ההוקיים אשר חי בעבר בצפון ברזיל במדינות פרנמבוקו ואלגואס. כיום המין נכחד בטבע והוא מצוי רק בשבי. קיימים רק 130 פרטים כאלה בשבי. בעבר הוא חי בכמויות גדולות סמוך ליערות החוף של תחומי תפוצתו והוא נצפה לאחרונה רק ב-1951. עם זאת מרבית האזור נהרס בידי חקלאות ומטעי קנה סוכר, כריתת היערות וגם עקב ציד שגררו את הכחדתו מהטבע.
מאפיינים

למיטו אלגואס נוצות שחורות בעלות גוון כחול כהה, מקור אדום בעל קצה עגלגל ומוגבה הדומה למקור תוכי, ציצה זקורה כחולה ואזור עור חשוף בצבע כחול-אפור באוזניו, דבר ייחודי למין זה. הוא בעל אזור שת ורגליים אדומות חזקות. אורך העוף 83–89 סנטימטרים (33–35 אינץ'). הזכרים מעט יותר גדולים וגם יותר צבעוניים מהנקבות הבהירות יותר. המיטו יכול לחיות בערך 24 שנים בשבי. מין זה קרוב למיטו מקור-תער והם התרבו ביניהם במקרים רבים. תחילה סברו שמדובר באותם מינים אך ההבדלים הגנטיים הוכיחו שמדובר במין אחר.
כיום המיטו מצוי רק בשתי שמורות מבודדות ונפרדות בברזיל, בהן רק 130 פרטים בסך הכל. ישנם קשיים להחזיר את המיטו לטבע עקב ההרס של היערות באזורים בהם חי ובעיות בריאות שיכולות לחסל את העופות ששרדו.
הערות שוליים

↑  מיטו אלגואס באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556192705171
מורנה (סוג)

| מורנה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: צלופחאים
משפחה:: מורניים
סוג:: מורנה
שם מדעי
 Muraena ‏לינאוס, 1758

מוּרֶנָה (שם מדעי: Muraena) היא סוג של צלופח ממשפחת המורניים המאגד 11 מינים. מיני הסוג נפוצים מאוד בים התיכון, אך גם בימים טרופיים וסובטרופיים, ובמיוחד בחופים סלעיים ובשוניות אלמוגים.
לצלופחי המורנה סנפיר גב ארוך מראשם ועד זנבם. למינים מסוג זה אין סנפיר חזה ובטן. צורתם המוארכת מזכירה במידת מה נחש. חלק מהמינים מגיעים לאורך של עד שלושה מטר, אך מרביתם אינם מגיעים אלא למחצית מכך. המורנות מצוידות בפה אימתני ובלסתות חזקות, לכל מורנה יש שתי מערכות לסתות. אחת גלויה והשנייה נמצאת בתוך גרון הצלופח. הלסת הראשונה נועדה לאחוז בטרף ואילו הלסת השנייה חותכת ואוכלת את הטרף. המורנות עלולות לגרום לפציעות חמורות לאויביהן. הן נוהגות לתקוף אף בני האדם המתקרבים לאזור מחייתן.
באימפריה הרומית נחשבו מספר מיני מורנה למעדן (Muraena helena למשל), וגודלו בבריכות ואקווריומים שיוחדו לצורך זה.
מינים

Muraena appendiculata
Muraena argus
Muraena australiae
Muraena clepsydra
מוּרֵנָה יָם-תִּיכוֹנִית (Muraena helena)
Muraena insularum
Muraena lentiginosa
Muraena melanotis
Muraena pavonina
Muraena retifera
Muraena robusta
גלריה

Muraena pavonina
Muraena lentiginosa
Muraena helena
Muraena retifera
Muraena helena
מלכילון אורנים

| מלכילון אורנים |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: Regulidae
סוג:: מלכילון
מין:: מלכילון אורנים
שם מדעי
 Regulus regulus ‏ליניאוס, 1758
תחום תפוצה
 תפוצת מלכילון האורנים.   בכחול - מבקר חורף.   בירוק - יציב.   בצהוב - אזורי רביית קיץ.

מלכילון אורנים (שם מדעי: Regulus regulus) הוא מין זעיר של ציפור שיר מהסוג מלכילון במשפחת הסבכיים. ציציתו הזהובה נתנה לו את שמו האנגלי (Goldcrest = זהוב ציצית) והוא נחשב למלך העופות בפולקלור האירופאי. הוגדרו לו מספר רב של תת-מינים לאורך תחום תפוצה רחב ביותר, הכולל את אירואסיה, האיים הקנריים ואיי מיקרונסיה. באיים הקנריים ישנם שני תת-מינים, אך אחד מהם הוגדר לאחרונה[דרושה הבהרה] כתת-מין של מלכילון אחר, ששמו המדעי Regulus teneriffae. מלכילונים נודדים מאזורי הרבייה שלהם בצפון ובמזרח לאזורי חורף שנמצאים באזורים דרומיים יותר.
ניזון מחרקים וחי ביערות אורנים, גינות וחורשות. בארץ הוא חורף נדיר יחסית, ונצפה בדרך כלל בהר הרצל בירושלים ויער ביריה ליד צפת. תחום תפוצתו התרחב לארץ ישראל רק לאחרונה.
ניזון מפרוקי-רגליים, קפזנביים, כנימות עלה ועכבישים.
תחום תפוצתו נרחב ביותר כפי שהוזכר להלן, ומתמשך אזורים רבים ושונים באירואסיה, הכוללים את יפן, סחלין, סיביר, מרוקו, ירדן, ישראל, איסלנד, סין ונורווגיה.
Regulus regulus regulus
Regulus regulus azoricus
Regulus regulus inermis
Regulus regulus teneriffae
הערות שוליים

↑  מלכילון אורנים באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007409238405171  LCCN: sh85112399 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מנגוסטין

| מנגוסטין |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: מלפיגאים
משפחה:: Clusiaceae
סוג:: גרסיניה (Garcinia)
מין:: גרסיניה מנגוסטאנה
שם מדעי
 Garcinia mangostana ‏לינאוס, 1753
מנגוסטין או מנגוסטין סגול (שם מדעי: Garcinia mangostana) הוא עץ פרי קטן ועגול שגדל באזורים טרופיים. צידו החיצוני מזכיר בצבעו חציל, וחלקו הפנימי, שהוא החלק היחיד הניתן לאכילה, הוא לבן וצורתו דומה לשום. טעמו של הפרי מתוק-חמצמץ, והוא מכיל כמות גדולה של ויטמין C, ולכן מייצרים ממנו תמצית של ויטמין זה. מקורו ביערות הגשם בדרום-מזרח אסיה.
המנגוסטין הסגול שייך למשפחת עצי המנגוסטין שבהם יש מיני מנגוסטין שונים כמו מנגוסטין כפתור (G. prainiana).
בגרות של האקסוקרפ (הקליפה) ושל החלק האכיל

בשלב הצעיר של פרי המנגוסטין, שלא דורש הפריה ליצירת הפרי, הקליפה בצבע ירוק בהיר, ובאזורים מוצלים בצבע לבן, גודל הפרי בקוטר של 6-8 ס"מ. פרי המנגוסטין נותר קשה עד שמבשיל בפתאומיות וקליפתו הופכת לסגולה.
מוקסין הנחושת

| מוקסין הנחושת |
| --- | --- |
 מוקסין הנחושת
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: צפעיים
סוג:: מוקסין
מין:: מוקסין הנחושת
שם מדעי
 Agkistrodon contortrix ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


מוקסין הנחושת (שם מדעי: Agkistrodon contortrix) הוא מין נחש ממשפחת הצפעיים החי ביערות וביצות מדרום ארצות הברית וצפונה עד ניו אינגלנד וגם בצפון מקסיקו.
מאפיינים

נחש זה הוא קרובם של מוקסין המים והמוקסין המקסיקני ושייך לצידם לסוג הארסי מוקסין. צבעו חום-אדמדם עם רצועות כהות ופנים בהירים יותר. הוא יכול להגיע לאורך 130 ס"מ אך נפוץ יותר באורך 50–95 ס"מ. משקלו הוא בין 101.5 ל-343 גרם. הזכרים גדולים מעט יותר מהנקבות. בדומה למרבית הנחשים הארסיים, גם לנחש זה ראש רחב מעט כדי להכיל את תעלות הארס.
תפוצת הנחש היא באזורים ממוזגים עד חמימים ביערות נשירים, יערות לחים, ערבות וביצות. הוא מתחבא לרוב בין בולי עץ או סלעים ומדי פעם שוחה. במפרץ מקסיקו ניתן למצוא אותו ביערות מחטניים ואפילו בכמה מדבריות בצפון מקסיקו, לצד מקווי מים.
הנחש פעיל במשך הלילה בחודשי הקיץ החמים אך באביב ובסתיו הוא פעיל במהלך היום. הוא אורב לטרף תוך שימוש בהסוואתו כדי לעוט עם שיניו הארסיות על טרף לא זהיר. הצעירים משתמשים בקצה זנבם המתפתל כדי למשוך צפרדעים ולטאות לעבר הזנב הקרוב מספיק לפיהם. בהמשך הם מסתמכים על הסוואתם כדי לחכות לטרף. מרבית הטרף מורכב ממכרסמים כמו עכברים ונברנים. עם זאת הוא יאכל גם נחשים אחרים, צפרדעים ואפילו חרקים גדולים כמו ציקדות. למעשה הנחש יטפס על עצים רק בשביל לחטוף ציקדות. הצעירים מתבססים על חרקים בשנים הראשונות.
הנחש אומנם ארסי אך יימנע מתקיפה. הוא מעדיף לקפוא ולהסתמך על הסוואתו ואם זה לא עוזר, יכשכש בזנבו במהירות גדולה ואף יפלוט ריח חריף של מלפפון. אם זה לא יעזור, יכיש את האדם. הארס של נחש זה פחות קטלני מזה של צפעונים אחרים ומשמש בעיקר להריגת טרפו. עם זאת אנשים רגישים עלולים למות ממנו.
חובבי נחשים מגדלים את המוקסין כחיית מחמד.
מאפיינים > תת-מינים

Agkistrodon contortrix contortrix
Agkistrodon contortrix laticinctus
Agkistrodon contortrix mokasen
Agkistrodon contortrix phaeogaster
Agkistrodon contortrix pictigaster
הערות שוליים

↑  מוקסין הנחושת באתר הרשימה האדומה של IUCN
מלאך-ים כנוף

| מלאך-ים כנוף |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: מלאכי ים
משפחה:: מלאך-ימיים
סוג:: מלאך ים
מין:: מלאך-ים כנוף
שם מדעי
 Squatina squatina ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


מַלְאַךְ-יָם כָּנוּף (שם מדעי: Squatina squatina) הוא מין של כריש ממשפחת מלאך-ימיים החי במזרח האוקיינוס האטלנטי סביב חופי אירופה ומצוי בסכנת הכחדה חמורה.
מאפיינים

אורכו של כריש זה עד 2.4 מטר בנקבות ו-1.8 מטר בזכרים. משקלו המקסימלי יכול להגיע ל-80 ק"ג. הוא בעל גוף שטוח עם סנפירי חזה דמויי-כנפיים מהם מתקבל המראה המלאכי שלו, הראש גדול עם עיניים קטנות ופיו מלא בשיניים חדות. הוא יכול לפעור את פיו קדימה במהירות ולשאוב מה שנמצא בקרבתו. צבעו אפור-אדמדם עד חום-ירקרק ומנומר כמו קרקעית חולית.
הכריש חי סביב החופים של אירופה ושל הים התיכון והים השחור ומסתתר בחול כדי לארוב לטרף. הוא ניזון מדגים קטנים, דיונונים, סרטנים ויצורי ים נוספים אותם הוא שואב במהירות לפיו.
כריש זה מצוי בסכנה גדולה בטבע ונכחד מאזורים רבם בהם חי בעבר. הוא מצוי בסכנה עקב הסתבכות ברשתות דיג מסחרי, גדרות חשמליות ורעשים הפוגעים בצעירים ובבוגרים יחדיו. גם התרבותו הנמוכה של הכריש מגבילה את יכולתו להסתגל לשינויים אלה.
הערות שוליים

↑  מלאך-ים כנוף באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: דגי סחוס (תש"ס), 2000. האקדמיה ללשון העברית
כריש כחול

| כריש כחול |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
על־סדרה:: דמויי כריש
סדרה:: כרישאים
משפחה:: כרישיים
סוג:: Prionace 
מין:: כריש כחול
שם מדעי
 Prionace glauca ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
   תפוצת הכריש הכחול - בכחול
כריש כחול מלווה בדגי נווט נודד ברחבי האוקיינוסים
כָּרִישׁ כָּחול (שם מדעי: Prionace glauca) הוא סוג ומין יחיד במשפחת הכרישיים.
אנטומיה ומראה

לכריש הכחול גוף צר ומוארך וסנפירי חזה ארוכים. בדומה לכרישים רבים אחרים, גבו של הכריש הכחול כהה וגחונו בהיר. חלקו העליון של הגוף בצבע כחול עמוק, צידי הגוף בהירים יותר, וחלקו התחתון לבן. כריש כחול זכר מגיע בבגרותו לאורך של 1.8–2.8 מטרים (5.9–9.2 רגל) בממוצע ולמשקל של בין 27 ל־55 ק"ג. לעומת זאת, הנקבה, הגדולה מהזכר, מגיעה בבגרותה לאורך של 2.2–3.3 מטרים (7.2–10.8 רגל) בממוצע ולמשקל של בין 93 ל־182 ק"ג. נקבות גדולות יכולות להגיע אף לאורך של 3.8 מטרים ולשקול מעל 204 ק"ג, כאשר הפרט הכבד ביותר שתועד במין זה שקל 391 קילוגרם (862 ליברות).
רבייה

כרישים כחולים הם בעלי שליית שק חלמון. הם משריצים ולדות חיים ושגר אחד עשוי לכלול מארבעה עד 134 צאצאים. משך ההיריון הוא בין 9 ל-12 חודשים. הנקבות מגיעות לבגרות בגיל חמש או שש שנים בעוד הזכרים מגיעים לבגרות בגיל ארבע או חמש שנים.
נראה כי במסגרת החיזור הזכר נושך את הנקבה, וניתן לזהות את מינם של פרטים בוגרים באופן מדויק על פי הימצאות או היעדר צלקות של נשיכות. נקבות הכריש הכחול עברו התאמה לטקס החיזור האלים הזה ופיתחו עור עבה פי שלושה מזה של הזכרים.
תוחלת החיים של הכריש הכחול אינה ידועה עדיין, אך לפי הסברה הם מסוגלים לחיות עד גיל 20 שנה.
אקולוגיה > תפוצה ובתי גידול

הכריש הכחול חי באוקיינוסים הממוזגים והטרופיים ברחבי העולם, ומצוי מגובה פני המים עד עומק של כ־350 מטרים. במים ממוזגים הכריש עשוי להתקרב לחוף ולהיצפות על ידי צוללנים, בעוד שבאזורים הטרופיים הוא מצוי בעומק רב יותר. כרישים כחולים מצויים לאורך החופים של כל יבשת מלבד אנטארקטיקה, והם נפוצים מנורווגיה בצפון ועד צ'ילה בדרום. הריכוזים הגדולים ביותר של הכריש באוקיינוס השקט נמצאים בין 20° ל־50° צפון, אך המספרים משתנים באופן משמעותי בעונות שונות. הכריש הכחול מעדיף מים בטמפרטורה של 7–16°C, אך סובל גם טמפרטורה של 21°C ואף יותר. תיעוד מהאוקיינוס האטלנטי חשף מסלול נדידה קבוע של הכריש בכיוון השעון בתוך זרמי הים. הכרישים הכחולים נודדים על פני מרחקים גדולים, לדוגמה מניו אינגלנד לאמריקה הדרומית.
אקולוגיה > תזונה

דיונונים מהווים חלק חשוב מתזונת הכריש הכחול, הכוללת גם חסרי חוליות נוספים כגון תמנונים, לובסטרים, חסילונים וסרטנים, לצד דגי גרם רבים, כרישים קטנים, פגרי יונקים, ומפעם לפעם עופות ימיים. בקיבות של כרישים כחולים נמצאו שומן ובשר של לווייתנים ופוקניים וידוע שהם תופסים דגי בקלה מרשתות דיג.

כרישים כחולים נצפו עובדים יחד כ"להקה" על מנת לרכז טרף ולהקל על תפיסתו. כרישים ממינים אחרים שהיו עדים להתנהגות זו לא התערבו בציד על אף שבדרך כלל הם מתחרים בכרישים הכחולים על אותו הטרף. לעומת זאת, דגי טונה, אשר מהווים טרף לכריש הכחול לעיתים נדירות בלבד, מנצלים את התנהגות הציד הזו של הכרישים כדי לתפוס טרף שמנסה להימלט מהם. למרות שהכריש הכחול אדיש בדרך כלל, הוא מסוגל לשחות במהירות רבה ולתפוס טרף בקלות, ושיניו המשולשות מאפשרות לו לתפוס טרף חלקלק.
אקולוגיה > טורפים

לכרישים כחולים בוגרים אין טורפים טבעיים מלבד קטלנים. פרטים צעירים וקטנים יותר עשויים להיטרף על ידי מיני כרישים גדולים יותר כמו עמלץ לבן או כריש טיגריסי ולעיתים גם בידי פיל ים דרומי. הכריש הכחול עשוי להכיל מספר מיני טפילים, כגון שרשורים, הנכנסים לגופו כאשר הוא טורף את פונדקאי הביניים שלהם.
הכריש הכחול והאדם

על פי ההערכות, בין 10 ל־20 מיליון כרישים כחולים נהרגים בכל שנה כתוצאה מדיג. בשרו של הכריש הכחול אכיל והוא נאכל טרי, מיובש, מעושן או מומלח, אך אין לו ביקוש רב. בנוסף, בשר הכריש מכיל ריכוז גבוה של מתכות כבדות (כספית ועופרת).
עור הכריש משמש כחומר גלם בתעשיית העור, הסנפירים משמשים להכנת מרק סנפירי כריש, ומכבד הכריש מפיקים שמן. מדי פעם מתבצע דיג חובבים של כרישים כחולים בשל יופיים ומהירותם.

כרישים כחולים תוקפים בני אדם לעיתים נדירות בלבד. מ־1580 עד 2013 נרשמו רק 13 תקיפות של בני אדם על ידי כרישים כחולים, ורק ארבע מהן הסתיימו במוות.
הכריש הכחול והאדם > הכריש הכחול בשבי

כרישים כחולים אינם מסתגלים היטב לחיים בתנאי שבי, מרבית הפרטים אינם שורדים יותר מ־30 יום. ניסיונות לשמר אותם באקווריומים עגולים עם מסלולי שחייה ארוכים ובבריכות בעלות עומק מרבי של שלושה מטרים הניבו תוצאות בינוניות במקרה הטוב. בדומה למיני כרישים אחרים החיים באותם עומקים, הכרישים הכחולים מתקשים להתחמק מקירות וממכשולים אחרים. ב־1969 בסיוורלד סן דייגו הוכנסו מספר כרישים כחולים לאקווריומים עגולים (בקוטר 15 מטרים ובעומק 2.1 מטרים) למשך שלושה חודשים. הכרישים הסתגלו טוב יחסית, עד שהוכנסו לאקווריום כרישים שוריים שטרפו אותם. שיא ההישרדות בשבי נכון ל־2008 שייך לאקווריום בניו ג'רזי עבור פרט ששרד בערך שבעה חודשים לפני שמת, ככל הנראה עקב זיהום חיידקי.
ראו גם

דמויי כריש
עמלץ כחול
הערות שוליים

↑  כריש כחול באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: דגי סחוס (תש"ס), 2000. האקדמיה ללשון העברית
↑  באתר מוזיאון פלורידה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282670005171  GND: 4262045-4  LCCN: sh85015088 
כריש כחול ממבט עילי
למור זנב-טבעת

| למור זנב-טבעת |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף לח
משפחה:: למוריים
סוג:: למור
מין:: למור זנב-טבעת
שם מדעי
 Lemur catta ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


למור זנב-טבעת או למור קטה (שם מדעי: Lemur catta) הוא מין יחיד בסוג למור, אחד מחמשת הסוגים במשפחת הלמוריים. כמו שאר בני משפחתו, הוא אנדמי ליערות גלריה קוצניים באי מדגסקר ועל כן מרחב התפוצה שלו בטבע הוא מרחב תפוצה בודד. תפוצת המין מוגבלת לאי מדגסקר עקב תזוזת הלוחות הטקטוניים. לפני כ־160 מיליון שנה בתור היורה, מדגסקר השתייכה ליבשת העל גונדוואנה. כאשר היבשת החלה להתפצל, החלק של מדגסקר נפרד והחל לנוע, לפני כ-125 מיליון שנה הוא נעצר במיקומו הנוכחי כיום, מזרחית לאפריקה. ככול הנראה משפחת הלמוריים הגיעה לאי מאפריקה או מהודו על גבי צמחייה או בסחף לפני כ־15 מיליון שנה, בתקופת המיוקן. המשפחה שגשגה עקב העדר תחרות על משאבי מזון ומחייה בטריטוריה גדולה בעלת צמחייה מגוונת. כתוצאה מכך נוצרו מינים אנדמיים רבים, ביניהם למור זנב-טבעת.
תפוצת למור זנב-טבעת נפגעה מאוד בטבע בשל הפגיעה בבית הגידול שלו מכמה גורמים, בירוא היערות הנרחב באי מדגסקר למטרות חקלאות, יישוב ושריפת פחם הביא להרס בית הגידול שלו ולצמצום משמעותי במרחב המחיה שלו. נוסף על כך המין קורבן לציד לא חוקי של חיות אקזוטיות ולסחר בלתי-חוקי לחיות אקזוטיות למטרת שעשוע, נוסף על כך היותו מין אנדמי עם תפוצה מצומצמת יחד עם כל הגורמים החיצוניים הביאו לכך שהמין יהיה בסכנת הכחדה. נכון לשנת 2014, המין סווג כ"סכנת הכחדה" ברשימה האדומה של IUCN. עם זאת, הוא חיה פופולרית בגני חיות ומתרבה בהם בחופשיות.