stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרק פישר
קריירה > ריאליזם קפיטליסטי

בסוף שנות ה-2000, פישר ערך שימוש מחודש במונח "ריאליזם קפיטליסטי" כדי לתאר את "התחושה הרווחת שלא רק שהקפיטליזם הוא המערכת הפוליטית והכלכלית המעשית היחידה, אלא גם שכעת אף בלתי אפשרי לדמיין חלופה קוהרנטית עבורו". הוא הרחיב על הרעיון בספרו משנת 2009 ריאליזם קפיטליסטי: האם אין אפשרות אחרת? בטענה שהמונח מתאר בצורה הטובה ביותר את המצב האידאולוגי מאז נפילת ברית המועצות, שבו הלוגיקה של הקפיטליזם תוחמת את גבולות החיים הפוליטיים והחברתיים, עם השפעות משמעותיות על חינוך, מחלות נפש, תרבות הפופ, ושיטות התנגדות. התוצאה היא מצב שבו "קל יותר לדמיין קץ לעולם מאשר קץ לקפיטליזם". כלומר פגם ביכולת לחדש "דמיון פוליטי".
פישר כותב כי: ”הריאליזם הקפיטליסטי כפי שאני מבין אותו... דומה יותר לאווירה מתפשטת, המתנה לא רק את ייצור התרבות אלא גם את הסדרת העבודה והחינוך, ופועלת כמעין מחסום בלתי נראה המגביל מחשבה ופעולה.” כמושג פילוסופי, הריאליזם הקפיטליסטי מושפע מהתפיסה של אלתוסר בנוגע לאידאולוגיה, כמו גם מעבודתם של פרדריק ג'יימסון וסלאבוי ז'יז'ק. המושג של ריאליזם קפיטליסטי נובע כנראה גם מהמושג של ההגמוניה התרבותית של אנטוניו גרמשי; שבאופן כללי ניתן לתאר כתודעה כוזבת לפיה ההמצב הקיים הוא הקומונסנס, וכל דבר אחר הוא נונסנס בלתי אפשרי. קפיטליסטים שומרים על כוחם לא באמצעות אלימות או כוח, אלא על ידי יצירת תחושה מתפשטת שקפיטליזם הוא כל מה שיש. הם שומרים על דעה זו על ידי שליטה ברוב המוסדות החברתיים והתרבותיים. פישר מציע שבתוך מסגרת קפיטליסטית אין מקום להעלות על הדעת צורות חלופיות של מבנים חברתיים, ומוסיף שהדורות הצעירים אפילו לא עוסקים בהכרה בחלופות. הוא מציע שהמשבר הפיננסי של 2008 חיזק עמדה זו; במקום לזרז רצון לחפש חלופות למודל הקיים, התגובה למשבר חיזקה את התפיסה שיש לבצע שינויים במערכת הקיימת. פישר טוען שהריאליזם הקפיטליסטי הפיץ 'אונטולוגיה עסקית' לפיה הכל צריך להתנהל כעסק, כולל חינוך ושירותי בריאות.
קריירה > לצאת מטירת הערפדים

קודם כל צריך לזהות את מאפייני השיח והרצונות שהובילו אותנו לנקודה הקודרת והמייאשת הזאת, שבה מעמד נעלם אבל המוסרנות נמצאת בכל מקום, שבה סולידריות היא בלתי אפשרית אבל אשמה ופחד נמצאים בכל מקום – ולא מפני שאנחנו תחת אימת הימין, אלא מכיוון שנתנו לאופני הסובייקטיביות הבורגניים לזהם את התנועה שלנו. אני חושב שיש שתי תצורות ליבידינאליות־דיסקורסיביות שהביאו עלינו את הסיטואציה הזו. הם קוראים לעצמם שמאל, אבל – כפי שהבהיר המקרה של בראנד – הם במובנים רבים הסימן לכך שהשמאל המוגדר בתור סוכן במאבק המעמדי כמעט ונעלם
במאמר זה, שפורסם בשנת 2013, פישר מבקר את תרבות הביטול האינטרנטית, אותה הוא מכנה Call-out culture, תרבות הנידוי, בטענה כי יש לחזור למקד את מאמצי ההתארגנות של השמאל סביב סוגיות מעמד כלכלי, ולא סביב סוגיות זהות. לפי פישר, השיח השמאלני מבוסס הזהות מאופיין בציד מכשפות והטפת מוסר המעכבים שיח פרודקטיבי ופוליטיקה מעמדית. לדידו של פישר ההתמקדות בזהות הרסנית במיוחד כאשר היא מלווה במשטור של דיבור של אחרים, היוצר שיח מהותני, בו הערות והתנהגויות של אדם יגדירו את כל זהותו. תרבות זו מקושרת בידי פישר לצורה ליבידינאלית־דיסקורסיבית המכונה "טירת הערפדים", המונעת בידי שלוש תשוקות, תשוקתו של כהן הדת לנדות ולגנות, התשוקה האקדמית־פדנטית להיות הראשון המצביע על טעות, ומתשוקת ההיפסטר להיות ייחודי בתוך ההמון. לטענתו, הטירה אינה שואפת לעולם בו סיווג זהותני נעשה לא רלוונטי, אלא שואפת לשוב ולכלוא אנשים בתוך קטגוריות הזהות. היא מאופיינת באינדיבידואליזציה של השיח הפוליטי, בשלילה של קלילות והומור המקשה על המחשבה והמעשה, בהפצת אשמה, מהותנות, והצבעה צעקנית על דיכוי בידי ההון והמדינה ללא פעולה משמעותית כנגדם. לטענתו, ההתמקדות על זהות והמאבק ברעיון מעורפל של סמכות מסיטים את תשומת הלב מבניית אסטרטגיה קוהרנטית לחיזוק מעמד הפועלים. לכן תצורות אלה משרתות את ההון, שכן במקום לבנות סולידריות הן מפיצות פחד וחוסר ביטחון ויוצרות פרגמנטיזציה חברתית, ומערערות על מעמד הפועלים המאורגן. לפי פישר, דרך ההתנגדות לצורות אלה היא שלילת הזהותנות, באמירה כי "אין כלל זהויות, אלא רק רצונות, אינטרסים והזדהויות". שלילה זו צריכה להיעשות דרך חזרה למושג המעמד, הכוללת ידע על הדרכים בהן מעמד מעצב את כלל חוויתו, וכן הכרת המקום אותו אינדיבידואל תופס במבנה המעמדי, כאשר המטרה צריכה להיות פירוק מבנה זה, ולא שימור הקטגוריות הזהותניות אותן הוא יוצר ומשמר.
קריירה > האנטולוגיה

פישר ערך שימוש מחודש במושגו של ז'אק דרידה "האנטולוגיה"(אנ') (Hauntology) הבנוי מהלחם בסיסים של "רדיפה" (haunting) ו"אונטולוגיה".
פישר השתמש במונח כדי לתאר תחושה נרחבת שבה התרבות העכשווית רדופה על ידי "העתיד האבוד" של המודרניות, שלא הצליח להתרחש או בוטל על ידי פוסטמודרניזם והנאו-לבירליזם.
פישר ואחרים משכו את תשומת הלב למעבר לכלכלות פוסט-פורדיסטיות בסוף שנות ה-70 ששללו את המשאבים הדרושים לייצור החדש. בניגוד לפסטיש נוסטלגי או אירוני של התרבות הפוסטמודרנית, פישר הגדיר אמנות האנטולוגיה כ"סירוב לוותר על הרצון לעתיד" וכ"כמיהה לעתיד שמעולם לא הגיע".
בדיון ברלוונטיות הפוליטית של המושג כתב פישר:
בתקופה של ריאקציה פוליטית ושיקום, כשהחדשנות התרבותית נתקעה ואף הלכה אחורה, כאשר "הכוח... פועל כצפוי כמו ברטרוספקטיביות" (Eshun 2003: 289), אחד התפקידים של ההאנטולוגיה הוא להמשיך ולהתעקש שיש עתידים מעבר לזמן הסופי של הפוסטמודרניות. כשההווה ויתר על העתיד, עלינו להקשיב לשרידי העתיד הפוטנציאלים והלא ממומשים של העבר.
פישר והמבקר סיימון ריינולדס אימצו את הקונספט של דרידה כדי לתאר טרנד מוזיקלי באמצע שנות ה-2000. ספרו של פישר משנת 2014 Ghosts of My Life בחן את הרעיונות הללו דרך מקורות תרבותיים, כמו המוזיקה של Burial (אנ'), ג'וי דיוויז'ן, והלייבל Ghost Box, סדרות טלוויזיה כמו Sapphire & Steel (אנ') סרטיהם של סטנלי קובריק וכריסטופר נולאן, והרומנים של דייוויד פיס וג'ון לה קארה.
קריירה > המוזר המזוויע

ספרו של פישר שפורסם לאחר מותו המוזר והמזוויע (The Weird and the Eerie) חוקר את המושגים "המוזר " ו"מזוויע" באמצעות יצירות אמנות שונות, ומגדיר את המושגים כמצבים נרטיביים רדיקליים או רגעים של "הלם טרנסצנדנטלי" שבכוחם להביא לידי שלילת-המרכזיות (de-center) של הסובייקט האנושי ולבטל את הטבעיות של המציאות החברתית, תוך חשיפת הכוחות השרירותיים המעצבים אותה. "המוזר" עולה בתיאורי סוף העולם ו"המזוויע" מבליח מההריסות של העולמות האבודים. הספר כולל דיון במדע בדיוני ובמקורות אימה כמו כתיבתו של ה.פ. לאבקרפט, הקולנוע של ג'ואן לינדזי, פיליפ ק. דיק, דייוויד לינץ', וג'ונתן גלזר. והמוזיקה של להקת הפוסט-פאנק הבריטית The Fall ושל מוזיקאי האמביינט בריאן אנו.
קריירה > אסיד קומוניזם

הרעיון של אסיד קומוניזם הוא התגרות והבטחה. הוא סוג של בדיחה, אבל אחת עם מטרה מאוד רצינית.
בזמן מותו, נאמר כי פישר מתכנן ספר חדש בשם אסיד קומוניזם (Acid (Comunism. בנובמבר 2018 פורסמו קטעים ממנו כחלק מאנתולוגיה של קיי-פאנק: אסופה של כתבים שלא פורסמו מאת מרק פישר 2004-2016 ( k-punk: The Collected and Unpublished Writings of Mark Fisher). "אסיד קומוניזם" לא היה ניסיון להשיב אלמנטים של תרבות הנגד, היפים, ופסיכדליה. השאיפה הייתה לדמיין אפשרויות פוליטיות חדשות עבור השמאל הפוליטי.
קריירה > על ארץ נעלמת

לאחר מותו של פישר, חברת התקליטים Hyperdub הקימה תת-לייבל בשם Flatlines שפרסמה מאמר אודיו מאת ג'סטין ברטון ופישר ביולי 2019. ברטון ערך יחד מוזיקה של מוזיקאים שונים שנעשתה כדי ללוות את הטקסט ופישר סיפק טקסט למאמר האודיו, ש"מזכיר טיול לאורך קו החוף של סאפוק ב-2006, מנמל המכולות של פליקססטו ('גנגל עצבים של הקפיטליזם') ועד מגרש הקבורה האנגלו-סכסוני בסאטון הו". גם ברטון וגם פישר מספרים את החיבור. אדם הארפר כתב על המרכיבים של האנטולוגיה ב-On Vanishing Land, כמו גם על הקשר שלה לתנועה הסביבתית. בביקורת על The Quietus, התייחס ג'וני לאמב ל"ארץ נעלמת" כ"גילוי מזעזע של הדיסטופיה המתקרבת".
מותו

פישר תלה את עצמו בביתו ברחוב קינג, פליקססטו ב-13 בינואר 2017 בגיל 48, זמן קצר לפני פרסום ספרו האחרון "המוזר והמפחיד" (2017). הוא פנה לטיפול פסיכיאטרי בשבועות שקדמו למותו, אך רופא המשפחה שלו הצליח להציע רק פגישות טלפוניות כדי לדון בהפניה. בריאותו הנפשית של פישר התדרדרה מאז מאי 2016, מה שהוביל לחשוד במנת יתר בדצמבר 2016, שם אושפז בבית החולים איפסוויץ' . הוא דן במאבקיו בדיכאון במאמרים ובספרו רוחות חיי. לפי סיימון ריינולדס ב"גרדיאן", פישר טען ש"מגפת עוגמת הנפש שפוקדת את זמננו לא ניתנת להבנה נכונה, או לרפא אותה, אם רואים אותה כבעיה פרטית ממנה סובלים אנשים שניזוקו".
מורשת

פישר זכה לשבחים לאחר מותו כהוגה ותאורטיקן בעל השפעה רבה. בהתייחסו להשפעתו של פישר בטריביון, נזכר אלכס ניבן ש"הצלילות של פישר, אבל יותר מזה, היכולת שלו להגיע ללב מה לא בסדר בתרבות הקפיטליסטית המאוחרת ונכון לגבי האלטרנטיבה המשוערת... נראה שפיצח קוד בלתי מפוענח". רוב דויל מאייריש טיימס כתב כי "לא הופיע כותב בריטי מעניין יותר במאה הזו", בעוד שהגרדיאן תיאר את הפוסטים בבלוג k-punk כ"קריאה נדרשת עבור הדור". רוג'ר לוקהרסט כינה את פישר "אחד מפרשני התרבות הנועזים, הצלולים והמלהיבים ביותר בבריטניה" והוסיף כי "זו קטסטרופה שאין לנו יותר את מרק פישר".
עדיין יש לו השפעה רבה על סופרי Zer0 Books העכשוויים, למשל כאשר צוטט בהרחבה ב"ההיסטוריה הסודית של אַלְבְּיוֹן" של גיא מנקובסקי (אנ').
לאחר התאבדותו של פישר, המוזיקאי האנגלי The Caretaker הוציא לזכרו את Take Care, כשההכנסות שלו נתרמו לארגון הצדקה לבריאות הנפש Mind.
ביבליוגרפיה > בעברית

מרק פישר, ריאליזם קפיטליסטי: האם אין אפשרות אחרת? , מאנגלית: תמר הרמן, הוצאת דביר, תשפ"ג 2023
קטעים מתוך "ריאליזם קפיטליסטי", תרגום: עמנואל אורבך-בידני, באתר פיגומים.
מרק פישר, "לצאת מטירת הערפדים" תרגום: בועז גרפינקל, באתר פיגומים.
ביבליוגרפיה > באנגלית

The Resistible Demise of Michael Jackson (editor). Winchester: Zero Books, 2009. ISBN 978-1846943485
Capitalist Realism: Is There No Alternative?. Winchester: Zero Books, 2009. ISBN 978-1846943171
Ghosts of My Life: Writings on Depression, Hauntology and Lost Futures. Winchester: Zero Books, 2014. ISBN 978-1780992266
Post-Punk Then and Now (editor, with Gavin Butt and Kodwo Eshun). London: Repeater Books, 2016. ISBN 978-1910924266
The Weird and the Eerie. London: Repeater Books, 2017. ISBN 978-1910924389
Flatline Constructs: Gothic Materialism and Cybernetic Theory-Fiction (foreword by exmilitary). New York: Exmilitary Press, 2018. ISBN 978-0692066058
k-punk: The Collected and Unpublished Writings of Mark Fisher (2004–2016) (edited by Darren Ambrose, foreword by Simon Reynolds). London: Repeater Books, 2018. ISBN 978-1912248292
Postcapitalist Desire: The Final Lectures (edited and with an introduction by Matt Colquhoun). London: Repeater Books, 2020. ISBN 9781913462482
ערב 48

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  אתר חדשות
 תקופת הפעילות:  1999–הווה (כ־26 שנים)
 חברות בנות:  המגזין "فسحة"
 מיקום המטה:  חיפה 
 משרד ראשי:  חיפה, ישראל
 שליטה בחברה:  ראמי מנצור ועלי מסוואי (עורכים ראשיים)
 מוצרים עיקריים:  פורטל, חדשות
  
 https://www.arab48.com/
 
"ערב 48" (בערבית: موقع عرب ٤٨, תעתיק: מוּקַע עַרַבּ תַמַאנִיָה וּאַ(א)רְבַּעִין) הוא אתר חדשות ופלטפורמת תוכן מקוונת בשפה הערבית, המיועדת לקהל הערבי בישראל ובמזרח התיכון. שם האתר מתייחס לפלסטינים המתגוררים בגבולות ישראל מאז 1948. האתר מספק עדכונים שוטפים על נושאים אקטואליים כמו חדשות מקומיות ובינלאומיות, פוליטיקה, כלכלה, תרבות וספורט, תוך דגש על השפעתם על החברה הערבית. האג'נדה של האתר מתמקדת בהצגת נקודת מבט פרו פלסטינית-ערבית, בביקורת על מדיניות ישראל וההסכמים עם מדינות ערב, ובסוגיות חברתיות המשפיעות על הקהילה הערבית. בנוסף לתכנים חדשותיים, האתר מציע מערך פודקאסטים, מגזין תרבות בשם "فسحة", ומפנה לשידור חי בערוץ Alaraby TV.
היסטוריה ורקע

האתר נוסד ב-1999 והמשרדים הראשיים של האתר ממוקמים בחיפה. האתר מספק מידע חדשותי מאזורים גאוגרפיים נוספים, בהם נצרת ואום אל-פחם. נכון לשנת 2024, העורך הראשי של האתר הוא ראמי מנצור, והעורך הראשי של מגזין האתר שנקרא "فسحة" (פֻסְחָה) הוא עלי מסוואי. צוות הכותבים מגוון וכולל את: מג'יד אל-קודמני, בילאל דאהר, רביע סואעד ועוד.
תכנים ומבנה

האתר "ערב 48" בנוי כך שהוא מספק מגוון רחב של תכנים המותאמים לקהל הערבי בישראל ובעולם. בדף הראשי של האתר מוצגים עדכוני חדשות שוטפים, עם קישורים למדורים ייעודיים הכוללים פוליטיקה, כלכלה, תרבות וספורט. בנוסף, האתר מציע מערך פודקאסטים המתמקד בנושאים חברתיים ותרבותיים, וכן את מגזין התרבות "فسحة" שמרכז יצירה ושיח פלסטיני וערבי. האתר גם מפנה לצפייה ישירה בערוץ Alaraby TV, המציע שידורי חדשות ואקטואליה.
תכנים ומבנה > מערך הפודקאסטים

מערך הפודקאסטים באתר ערב 48 מציע מגוון תכנים המכסים נושאים חברתיים, תרבותיים, פוליטיים והיסטוריים בחברה הפלסטינית והערבית. הפודקאסטים כוללים קטגוריות שונות כמו "חראק יא שבאב" עם רביע עיד, שמתמקד בנוער הפלסטיני, "דס - תור", עם אמל עראבי, הדן בנושאים פוליטיים, פודקאסט "לב העניין" עם ואיא'ל עואד המסקר את המאבק בשחיתות במועצות מקומיות ועוד רבים אחרים. כל פודקאסט מביא זווית ייחודית על נושאיו באמצעות ראיונות עומק, סיפורים אישיים ודיונים עם מומחים ואנשי ציבור בעולם הערבי.
האתר תקף באופן קבוע את הרשות הפלסטינית.
תכנים ומבנה > המגזין "فسحة"

"פֻסְחָה" הוא מגזין אלקטרוני פלסטיני שהוקם בשנת 2015, והשיק את המהדורה הראשונה שלו בפברואר 2016. העניינים המנהליים מנוהלים על ידי ראמי מנצור המנהל והעורך הראשי של ערב 48 ועלי מווסאי העורך הראשי של המגזין. מערכת המגזין כוללת את העורך אנאס איברהים, המפיק החזותי עלאא סלאמה, והעורך הלשוני ד"ר סמי חמאם. חברי מערכת נוספים כוללים את רשה חלווא, נוואף רדואן, נדא עוינה ואסמאא' עזאיזה ועוד.
השם "פֻסְחָה" מסמל מרחב חופשי ופתוח, כמו גם מסע בעולמות התרבות הפלסטינית, ומשקף את חזון המגזין להיות מרחב בלתי מוגבל ליצירה, ידע ומחשבה. המגזין עוסק במגוון רחב של תחומים בנושאי התרבות הכוללים: ספרות, מחשבה, מוזיקה, אמנות חזותית, פרפורמנס ועוד. המגזין שם דגש על היצירה הפלסטינית מכל מקום בעולם ומזמינה מגוון רחב של סופרים, עיתונאים, מבקרים ואמנים, שכותבים על נושאי התרבות הפלסטינית, הערבית והעולמית לתרום ולשתף נקודת מבט ביקורתית וניתוחית.
תכנים ומבנה > Alaraby TV

ערוץ אל-ערבי TV הוא ערוץ טלוויזיה חדשותי בערבית שהוקם בשנת 2015. בתחילה היה הערוץ מבוסס בלונדון, אך בשנת 2022 העביר את משרדיו הראשיים לדוחה, קטר. הערוץ מתמקד בשידור מהדורות חדשות אינטראקטיביות, תוכניות פוליטיות, סאטיריות, דוקומנטריות, ותכנים חברתיים ותרבותיים. הוא שואף להציב את האדם במרכז, לדון בסוגיות הנוגעות לעולם הערבי, ולהשמיע את קולם של המוחלשים.
אתר ערב 48 כחלק מתכניו מספק הפנייה לשידור החי של אל-ערבי TV. הסיבה היא השותפות הערכית והתוכנית בין שני הגופים, כאשר שניהם מכוונים לאותו קהל יעד ומציעים תוכן חדשותי ותרבותי הממוקד בעולם הערבי ובסוגיות הרלוונטיות לציבור הפלסטיני. החיבור הזה מאפשר לגולשי ערב 48 להיחשף למגוון תכנים איכותיים נוספים שמציע ערוץ אל-ערבי TV.
ביקורת ומעמד ציבורי בישראל

לאתר "ערב 48" יש נטייה פוליטית ברורה, והוא נחשב לתומך בזרמים פוליטיים המזוהים עם הלאומיות הפלסטינית והמאבק לזכויות הערבים בישראל. התכנים באתר משקפים השקפות המזוהות עם עמדות פרוגרסיביות וביקורתיות כלפי המדיניות הישראלית, ולעיתים מתמקדים בזכויות האדם, זכויות אזרחיות, והסוגיות הפוליטיות והחברתיות של הפלסטינים בתוך ומחוץ לישראל. הפודקאסטים והמאמרים מספקים במה לדיונים מורכבים ורב-גוניים המתאימים לאידאולוגיה של האתר.
בשנת 2005, באתר "ערב 48", שנוהל על ידי ואליד חמיס, התפרסמה כתבה בעקבות הפיגוע הכפול בבאר שבע שתיארה את המעשה כ"פעולה של הקרבת נפש למען אללה". בעקבות פרסום זה, חבר הכנסת אריה אלדד דרש לפתוח בחקירה נגד עורכי האתר, בטענה שהפרסום מהווה הסתה ותמיכה בטרור. המקרה עורר דיון ציבורי בנוגע לגבולות חופש הביטוי בישראל, ובמיוחד ביחס לאתרים המשקפים את עמדות המיעוט הפלסטיני.
בשנת 2017, פורסמה כתבה בג'רוזלם פוסט, אשר עסקה בחסימת אתר "ערב 48" על ידי ערב הסעודית. הכתבה דיווחה כי החסימה נבעה מסיקורו של האתר בנושא נורמליזציה עם ישראל, נושא רגיש מאוד בסעודיה. האתר סיקר את הקשרים המתפתחים בין סעודיה לישראל, והדבר ככל הנראה לא תאם את המדיניות הרשמית של הממלכה הסעודית בנוגע ליחסים עם ישראל. ראמי מנצור הגיב על המהלך הזה באומרו כי מדובר בפגיעה בחופש העיתונות ובזכות הציבור לקבל מידע מגוון ומעמיק. הוא טען כי החסימה נועדה להרתיע את כלי התקשורת העצמאיים ולהגביל את הדיון הציבורי בנושאים רגישים.
באוקטובר 2021 חסמה הרשות הפלסטינית את האתר.
בשנת 2023 נעצר טארק טאהא, עיתונאי ועורך באתר, בעקבות פרסומים ברשתות החברתיות, שזוהו על ידי הרשויות ככאלה שעשויים להסית או לפגוע בביטחון המדינה. המקרה עורר ויכוח ציבורי על חופש הביטוי וחופש העיתונות בישראל, כאשר תומכי העיתונאי טענו כי מדובר בניסיון לדכא דעות ביקורתיות בקרב הפלסטינים אזרחי ישראל.
ראו גם

א-סנארה
אל-ערב
פאנט
בוקרא תקשורת
הערות שוליים

1 2  אודות, דף הבית, באתר ערב 48
↑   עידו דוד כהן, עיתונאי שנחשד בקשירת קשר בעקבות העלאת סטורי שוחרר למעצר בית, באתר הארץ, 14 בינואר 2024
↑  רמי מנצור, מתוך עמוד האינסטגרם האישי של העורך הראשי, ‏מעודכן ל-2024
↑  מערך הפודקאסטים, (عرب 48 | بودكاست), באתר ערב 48 (موقع عرب 48)
1 2  הרשות הפלסטינית חוסמת 59 אתרי חדשות, באתר ynet, 21 באוקטובר 2019
↑  אודות פסחה' (فُسْحَة عنّا), באתר فسحة - ثقافية فلسطينية, ‏אוקטובר 2024
↑  About Us, Alaraby TV
↑  ח"כ אלדד: לחקור את עורכי אתר "ערב 48", באתר ערוץ 7, 2 בספטמבר 2004
↑  Ben Lynfield, Saudis block Israeli Arab website for coverage of 'normalization' with Israel, The Jerusalem Post, ‏July 12, 2017
↑   עיתונאי שנחשד בקשירת קשר בעקבות העלאת סטורי שוחרר למעצר בית, באתר הארץ, 14 בינואר 2024
פאולה רגו

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  26 בינואר 1935 ליסבון, פורטוגל 
 פטירה:  8 ביוני 2022 (בגיל 87) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Maria Paula Figueiroa Rego 
 מקום קבורה:  בית הקברות המפסטד 
 מקום לימודים:  בית הספר סלייד לאמנות יפה  תיכון ג'וליאן הקדוש 
 תקופת הפעילות:  1956–2022 (כ־66 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור, הדפס, pastel, אמנות פיגורטיבית, גרפיקה 
 זרם באמנות:  מודרניזם 
 פרסים והוקרה:  הצלב הגדול של מסדר החרב של יעקב הקדוש (2004)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד (2005)  Royal Academician (2016)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ליסבון (2011)  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (2010)  Prémio Autores 
 מספר צאצאים:  6 
 
פאולה רגו (בפורטוגזית: Paula Rego;‏ 26 בינואר 1935 – 8 ביוני 2022) הייתה ציירת ומאיירת פורטוגזית.
מריה פאולה Figueiroa רגו (בפורטוגזית שם המשפחה הראשון הוא מצד האם ושם המשפחה השני הוא מצד האב) זכתה בתואר DBE – אות ההצטיינות ממסדר האימפריה הבריטית. היא הייתה אומנית חזותית, שהייתה ידועה בעיקר בזכות הציורים וההדפסים שהיו מבוססים על סיפורי ילדים. סגנון העבודה שלה עבר תפנית מן המופשט אל המייצג. ברוב עבודותיה היא השתמשה בצבעי פסטל, עבודות ששיקפו לעיתים קרובות פמיניזם בשילוב סיפורי עם מפורטוגל.
רגו למדה בבית הספר לאומנות Slade בלונדון והייתה חברה בקבוצת לונדון (London Group) שבה היו חברים גם דייוויד הוקני ופרנק אורבך. היא הייתה אומנית תורנית בגלריה הלאומית (National Gallery) בלונדון והיא חיה ועבדה בלונדון.
ביוגרפיה > ראשית חיים

רגו נולדה בשנת 1935 בליסבון שבפורטוגל למשפחה אמידה. אביה היה מהנדס חשמל שעבד בחברת מרקוני והיה אנטי פשיסט מושבע. בשנת 1936 נשלח אביה לעבוד בבריטניה והוריה עזבו את רגו בפרוטוגל עם סבתה עד לשנת 1939, כך הפכה הסבתא לדמות חשובה בחייה של רגו וממנה למדה על סיפורי הפולקלור המסורתיים שבהם השתמשה בעבודותיה.
רגו למדה בבית ספר אנגלי בליסבון בשנים 1945–1951 ובשנת 1951 נשלחה רגו לבית ספר משלים בקנט, בריטניה. רגו לא הצליחה להשתלב שם וניסתה, בשנת 1952, לעבור וללמוד בבית ספר לאומנות בצ'לסי שבלונדון, אך לבסוף נרשמה לבית הספר לאומניות Slade, שם למדה עד לשנת 1957. כאן גם פגשה את בעלה Victor Willing, שלמד יחד איתה. בשנת 1957, עזבו שניהם את לונדון ועברו לגור בפורטוגל. הם נישאו בשנת 1959 לאחר שווילינג התגרש מאשתו הראשונה. שלוש שנים לאחר מכן קנה אביה של רגו בית לזוג בקמדן שבלונדון ורגו חילקה את זמנה בין ברטניה לפורטוגל.
אביה של רגו נפטר בשנת 1966 ווילינג לקח על עצמו את העסק של אביה, אך העסק כשל ולמרות היותם שמאלנים פוליטית, נלקח בידי כוחות המהפכה הפורטוגזית לאחר הפלת הדיקטטור Estado Novo ולכן עברה המשפחה לגור באופן קבוע בלונדון עד למותו של בעלה, שסבל מטרשת נפוצה, בשנת 1988.
ביוגרפיה > קריירה

אביה של רגו אומנם הזמין ממנה, בשנת 1954, ציורי קיר גדולים לקנטינה של בית החרושת לחשמל, אבל הקריירה האומנתית שלה החלה רק בשנת 1962 כאשר הציגה יחד עם קבוצת האומנים של לונדון (The London Group) שהייתה קבוצה ידועה ומנתה בין שאר חבריה את דויד הוקני ופרנק אורבך. בשנת 1965 נבחרה רגו לקחת חלק בתערוכה שישה אומנים. באותה שנה הציגה רגו גם בתערוכת יחיד בליסבון, פורטוגל ואחר כך בין השנים 1984–1987 גם במספר תערוכות יחיד בלונדון ובבריסטול.
בשנת 1988 הציגה רגו בתערוכת יחיד מקיפה בליסבון וגם ב-Serpentine Gallery בלונדון. תערוכות אלו הובילו אותה להיות האומנית העמית הראשונה בגלריה הלאומית (National Gallery) בלונדון בשנת 1990 כחלק מתוכנית חדשה של אומנים תורנים. כתוצאה מכך, היא יצרה שתי סדרות - האחת ציורים והדפסים בנושא שירי ילדים, שהוצגו במרחבי בריטניה בשנים 1991–1996, והשנייה סדרה של ציורים גדולים שנעשו בהשראת ציורי הגן של Carlo Crivelli.
מלבד תערוכות בלונדון, בוושינגטון, בניו יורק, בצרפת, במקסיקו ובברזיל, הופיעה רגו גם בסרט דוקומנטרי, ובשנת 2004 היא נתבקשה לעצב בולים סביב הספר ג'יין אייר.
בעבודותיה, הביאה רגו מבט פמיניסטי. לדוגמה, בשנת 1995, היא ציירה את שלגיה לאחר שטעמה מהתפוח המורעל בו ניסתה להראות מה עובר על נשים במשך חייהן ואת תהליך הנבילה שלהן. בשלב זה רגו הייתה כבת שישים ולגילה ניתן ביטוי ניכר בעבודותיה בתקופה זו.
רגו התמקדה רבות במשך הקריירה שלה בזכויות נשים ובזכות שלהן לבחור בהפלה. היא יצאה נגד התנועה שהייתה נגד הפלות והפכה את הנושא הזה למרכזי בעבודותיה. היא יצרה סדרת ציורים שתיעדה הפלות לא חוקיות כמענה למשאל עם על הפלות שנערך בפורטוגל בשנת 1998. כמו כן, יצרה סדרה של ציורי פסטל בנושא המציג נשים בשלבים שונים כגון, כוננות להפלה, שעת ההפלה והכאבים שלאחריה. בראיון, בשנת 2002, ציינה רגו שהסדרה נוצרה עקב ההתמרמרות שלה בנושא. היא אמרה כי קשה להבין איך אפשר להתייחס לנשים שעוברות הפלה כפושעות, כאילו הן האשמות. די ומספיק הוא הסבל שעובר על האישה. היא טענה שהכל נובע מהעבר הטוטלטרי של פורטוגל והציפייה שנשים תלבשנה סינר ותאפנה עוגות ותהיינה עקרות בית טובות. רגו ניסתה לאתגר את הצופה דרך מבט הנשים המביט ישירות בצופה, או דרך סגירת העיניים בכאב, המראה את התוצאה הפיזית של מגע מיני, כמו הריון והפלה.
סגנון והשפעות

רגו הייתה אומנית שייצרה שפע של ציורים והדפסים ובתחילת דרכה יצרה גם קולאג'ים. היא הייתה ידועה בכך שהיא מתארת סיפורי עם. בשנת 1990 החלה לצייר בפורמט גדול דמויות של נערות מודגשות וברורות, לעומת הסגנון היותר חופשי שהשתמשה בו לפני כן. על פי המבקר Januszczak, רגו הייתה אומנית עזה ומרגשת. היצירות שלה התחברו לצופה רגשית והעירו אותו. עבודותיה היו חומרי נפץ המכות בך בשוק, בחיות ובצבעוניות שלהן. היא לא חששה לשנות את סגנונה ולנסות חומרים שונים בעבודותיה.
בעבודותיה המוקדמות ניתן לראות את השפעת הסוריאליזם עליה, במיוחד עבודותיו של ג'ון מירו. העבודות מבוססות על ציור אוטומטי שאותו ניסתה והן כמעט מופשטות. אך גם כאשר העבודות שלה נטו להפשטה, היה בהן יסוד סיפורי חזק, כמו בציור "Salazar Vomiting the Homeland" משנת 1960 כאשר הדיקטטור סאלאזאר היה בשלטון בפורטוגל.
קיימות שתי סיבות לעובדה שרגו אימצה סגנון כמעט מופשט בשנות ה-60. ראשית, הציור המופשט שלט בזרם האוונט-גארד בזמנים אלו. אך בעבודותיה יצאה רגו גם נגד ההכשרה שקיבלה בבית הספר לאומנות שבו הדגש היה על ציור אנאטומי של דמויות. אפשר לראות את הסגנון שפיתחה בציורים כגון 'פאוסט' וסדרת 'הקוף האדום' משנות ה-80 המחקה את ציורי הקומיקס האקספרסיוניסטים.
בשנת 1990 נראה בבירור שרגו שינתה את סגנון הציור שלה לאחר שנבחרה כאומנית עמיתה במוזיאון הלאומי בלונדון. התקנה שניתנה שם הייתה ליצור עבודות הקשורות באוסף שנמצא בגלריה. והיות ובגלריה הלאומית קיימות יצירות של ציירי עבר ידועים, רגו נמשכה לסגנון בהיר ומעוצב יותר שדומה יותר לטכניקה שלמדה בבית הספר לאומנות. כך נוצרו עבודות ברורות ומודגשות של נשים חזקות שהופיעו לעיתים קרובות במצבים לא נעימים. עבודות רבות הושפעו מציירים כגון דייגו וואלאסקס.
כבר החל משנת 1970 ויתרה רגו על עבודות הקולאג' והחלה להשתמש בצבעי פסטל, בהם היא השתמשה עד למותה, ומעט מאוד בצבעי שמן. חלק מהעבודות החשובות שיצרה בצבעי פסטל הן בסדרה "Dog Women" שבהן נשים מתנהגות כאילו הן כלבים. ההבדל בין תנוחות אלה למה שמצופה מנשים, ועבודות רבות אחרות שלה שבהן קיימים איומים ואלימות כלפי נשים, גרמו לכך שעבודותיה יתקשרו לפמיניזם. היא הודתה שהיא קראה את ספרה של סימון דה בובואר, המין השני, בגיל צעיר ושזה אכן השפיע עליה. עבודותיה התכתבו עם סופרות פמיניסטיות משנות ה-90, כגון גריזלדה פולוק, עבודות כגון "Girl Lifting up her Skirt to a Dog" משנת 1986 ושתי נערות וכלב משנת 1987. הסבר אחר לדמויות החייתיות וחסרות הנשיות של רגו הוא שהן משקפות את המציאות הפיזית של הנשים ולא את האידיאל הגברי.
השפעתה

הסופרת הפורטוגזית אגוסטינה בסה-לואיס שתפה עמה פעולה ביצירת ספר - "הנערות" (As Meninas), אותו כתבה בסה-לואיס ואיירה רגו, ואשר הודפס בהוצאה מוגבלת כיצירת אמנות.
סדרת ציוריה אישה-כלבה, המצוירת מנקודת מבטה של אישה ההולכת על ארבע, שימשה השראה למחזור השירים "הכלבתא" מתוך הספר "הגנן, הכלבתא והשרמוטה" של המשוררת חווה פנחס-כהן).