אוניות המערכה מסדרת בורודינו
תכנון ותיאור

הצאר ניקולאי השני חפץ בנמל מים חמים באוקיינוס השקט מאז עלייתו לכס המלכות ב-1894. הוא השיג את השאיפה הזו במרץ 1898 כאשר רוסיה חתמה על חוזה שכירות ל-25 שנים עבור פורט ארתור וחצי האי ליאוטונג עם סין. יפן אילצה בעבר את סין לחתום על הנמל והשטח הסובב אותה כחלק מהאמנה שסיימה את מלחמת סין–יפן הראשונה בשנים 1894–1895, אך ההתערבות המשולשת של צרפת, רוסיה וגרמניה אילצה אותם להחזיר את הנמל בתמורה להגדלה ניכרת בפיצויים שמשלמים הסינים. יפן השקיעה חלק ניכר מכספי הפיצויים בהרחבת הצי שלה, בעוד שרוסיה החלה בתוכנית בנייה גדולה ("לצורכי המזרח הרחוק") כדי להגן על הנמל החדש שלה, שכלל את אוניות המערכה מסדרת בורודינו.
הבורודינו הייתה הסדרה שכללה הכי הרבה אוניות מערכה שנבנתה אי פעם על ידי רוסיה. אף על פי שהם נועדו להיות דומות לצסארביץ', מיד עם חתימת החוזים, התברר שהם יהיו שונים לגמרי מהאונייה שנבנתה בצרפת. הבעיה הבסיסית שעמדה בפני הצי הייתה שלסדרת בורודינו יהיו מנועים כבדים יותר וצריחים גדולים יותר, אשר ידרשו מהמתכנן לבנות אונייה בעלת אותה מהירות, שוקע, תותחים ושריון כמו לצסארביץ', אך תפוסה גדולה יותר. העיצוב החדש עוצב על ידי ד.ו. סקוורצוב מהוועדה הטכנית של הצי (NTC). הוא השלים את העיצוב החדש שלו ביולי/אוגוסט 1898, חודש לאחר חתימת החוזה המקורי. הקונספט החדש היה בערך 1,000 טונות ארוכות (1,000 טונות) יותר כבדות ומעט גדולות ורחבות מהצסארביץ'.
כפי שניתן לצפות, אוניות הסדרה בורודינו דמו מאוד לצסארביץ', אף על פי שסקוורצוב הוסיף עוד שני תאים משוריינים, שכל אחד מהם מכיל ארבעה תותחי 75 מילימטרים (3.0 אינץ'), אחד בחרטום והשני מאחור. תותחים אלו נוספו לתריסר תותחי ה-75 מ"מ הקיימים כבר, המונחים לאורך הצדדים מעל חגורת השריון. זה גרם לביטול עיצוב הצֵרָה של גוף האוניות מעל שנים עשר התותחים ובמקומו נעשה שימוש בשריון צד חלק. לפיכך, לחמש אוניות המערכה מסדרת בורודינו היו גופי צֵרָה רק לפני ומאחורי תותחי מ-75 מ"מ שלהן שהיו מוצבים לאורך דפנות האוניות. מחיצת קו המרכז בין המנועים וחדרי הדוודים גרמה לסכנת התהפכות אם צד אחד הוצף וחגורת השריון הצרה שקעה במים בעת עומס יתר. ככזה, ההיסטוריון הימי אנטוני פרסטון התייחס אליהן כאוניות המערכה הגרועות ביותר שנבנו אי פעם.
האוניות היו באורך 389 רגל 5 אינץ' (118.7 מטרים) בקו המים ואורך כולל של 397 רגל 3 אינץ' (121.1 מטרים), עם רוחב של 76 רגל 1 אינץ (23.2 מטרים) ושוקע של 29 רגל 2 אינץ' (8.9 מטרים), 38 אינץ' (965 מילימטרים) יותר מהמתוכנן. הדחק האוניות בּרֵיק נע בין 14,091–14,145 טונות ארוכות (14,317–14,372 טונות), 500–900 טונות ארוכות (508–914 טונות) יותר מהתפוסה המתוכננת של 13,516 טונות ארוכות (13,733 טונות). הם תוכננו לצוות של 28 קצינים ו-754 מלחים, אף על פי שקניאז סובורוב נשאה 928 אנשי צוות במהלך קרב צושימה.
האוניות מסדרת בורודינו הונעו על ידי שני מנועי קיטור תלת דרגתיים 4 צילינדרים, שכל אחד מהם הניע גל הנע אחד, תוך שימוש בקיטור שנוצר על ידי 20 דוודי בלוויל. המנועים תוכננו להגיע למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). האונייה המובילה, בורודינו, הייתה מצוידת בעותק של מכונות לה סיין שהותקנו בצסארביץ' ונבנו על ידי המפעל הצרפתי-רוסי. ארבעת האוניות הנותרות מהסדרה סופקו עם מכונות שתוכננו ונבנו על ידי המפעלים הבלטיים. המנועים של בורודינו דורגו ב-16,300 כוחות סוס (12,200 קילוואט) ולדוודים שלה היה לחץ עבודה של 19 אטמוספירות (1,925 קילו-פסקל; 20 קילוגרם-כוח לסמ"ר); המכונות של אחיותיה דורגו ב-15,800 כוחות סוס (11,800 קילוואט) ולדוודים שלהם היה לחץ עבודה של 21 אטמוספירות (2,128 קילו-פסקל, 22 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הבדלים נוספים היו שבורודינו הייתה מצוידת ב-economisers עבור הדוודים שלה, כמו גם מדחפי שלושה להבים, בעוד אחיותיה היו חסרים economisers והיה להם מדחפי ארבעה להבים.
מכיוון שהאוניות הוכנו לצאת למזרח הרחוק זמן קצר לאחר סיומן, הם ערכו רק ניסויים ימיים מקוצרים. רק אוריול הגיעה למהירות המיועדת שלה במהלך ניסויים אלו, אף על פי שהמנועים שלה ייצרו רק 14,176 כוחות סוס (10,571 קילוואט). המנועים של אחיותיה הפיקו יותר כוח, אבל הם היו איטיות יותר במהלך הניסויים שלהם. במעמס מלא הם נשאו 1,350 טונות ארוכות (1,372 טונה מטרית) של פחם שסיפק להם טווח של 2,590 מיילים ימיים (4,800 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). על האוניות הותקנו שישה גנרטורים מונעי קיטור בהספק כולל של 990 כוחות סוס (738 קילוואט).