stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נקודת כמישה

נקודת כמישה (באנגלית: Wilting point) היא סף מינימלי, שמתחתיו הצמח כמש ומאבד מלחץ הטורגור ונובל, לעיתים עד לנקודה שאין ממנה חזרה גם אם יועבר הצמח לסביבה רוויה למשך 12 שעות. מתחת לנקודה זו, כמות המים המוחזקת בקרקע אינה זמינה לצמחים משום שמים אלה צמודים לחלקיקי הקרקע.
במונחים פיזיקליים, נקודת הכמישה (מסומנת כ- θwp) היא תכולת המים בקרקע בנקודה בה הלחץ שווה לזה שהצמח יכול להפעיל כדי לשאוב מים מהנקבובים. לכל צמח תהיה נקודת כמישה שונה, אבל את הממוצע או הסטנדרט מגדירים כ-15 בר. במעבדה, בעזרת עקום תאחיזה על ידי אחוז הלחות תחת לחץ של 1.5k Pa.
פועל יוצא מכך הוא, שהמים הזמינים לצמח הם ההפרש בין כמות המים בקרקע לבין כמות המים בקרקע בנקודת הכמישה. עובדה זו מקנה חשיבות רבה למושג נקודת הכמישה בתחומי החקלאות. חישוב המים הזמינים לצמח בקרקע חשוב עבור השקיה מדויקת יותר ולא בזבזנית. בעזרת נתוני כמות מים זמינים בקרקע, וכן קצב שאיבת המים על ידי הצמחים, ניתן לקבוע את תדירות השקיה הנדרשת על מנת שלא להגיע לנקודת הכמישה, שכן מצב זה יפגע ביבולים, אך גם לא להשקות ביתר. בנוסף, מידע זה יכול להיות שימושי גם במידול של גידול היבול וחיזוי התוצרת.
צמח שגדל בקרקע שעברה את נקודת הכמישה ולכן נבל
בעוד שמושג נקודת הכמישה רלוונטי מאוד עבור צמחים הגדלים בעציצים במעבדה, ישנם מחקרים המראים כי אינו משקף את אשר נמצא בשדה, שכן הוא אינו מתחשב בכך שבתנאי יובש מיצוי המים מפרופיל קרקע אינו אחיד. גידולים הגדלים בתנאי יובש כאלה משאירים את שכבות פני השטח יבשות יותר מאלו הנמצאות בקרבת קרקעית השורש, כנראה משום שצפיפות השורשים גדולה יותר סמוך לפני הקרקע. גורמים נוספים כמו ריכוז מלחים גבוהה בקרקע תורמת גם היא לחוסר האחידות ביניקת המים.
היסטוריה

ב-1912 הציגו Lyman Briggs ו-Homer LeRoy Shantz לראשונה את המושג מקדם הכמישה (wilting coefficient) המוגדר כאחוז המים בקרקע כאשר הצמחים הגדלים באדמה נובלים לראשונה למצב שממנו לא יוכלו לחזור למצבם הרגיל בעזרת אוויר לח בסביבתם, אלא רק בעזרת תוספת מים לקרקע.
מאוחר יותר Frank Veihmeyer ו-Arthur Hendrickson מאוניברסיטת דייביס בקליפורניה מצאו כי מקדם הכמישה הוא קבוע (מאפיין) של הקרקע ואינו מושפע מתנאים סביבתיים. לבסוף היה זה Lorenzo A. Richards שהציע כי הוא נלקח כתכולת המים בקרקע כאשר היא נמצאת תחת לחץ יניקה של 15 בר.
ראו גם

בצורת
הערות שוליים

↑  A. B. Makar, K. E. McMartin, M. Palese, T. R. Tephly, Formate assay in body fluids: application in methanol poisoning, Biochemical Medicine 13, 1975-6, עמ' 117–126
↑  K. S. Bose, R. H. Sarma, Delineation of the intimate details of the backbone conformation of pyridine nucleotide coenzymes in aqueous solution, Biochemical and Biophysical Research Communications 66, 1975-10-27, עמ' 1173–1179
↑  J.L Dardanelli, J.T Ritchie, M Calmon, J.M Andriani, An empirical model for root water uptake, Field Crops Research 87, 2004-04, עמ' 59–71 doi: 10.1016/j.fcr.2003.09.008
↑  Rubens Alves de Oliveira, Márcio Mota Ramos, Leonardo Angelo de Aquino, Sugarcane, Elsevier, 2015, עמ' 161–183
↑  Taiz, L. and E. Zeiger, Plant physiology., Oxford University Press, 2015
↑  F. J. Veihmeyer, A. H. Hendrickson, SOIL MOISTURE AT PERMANENT WILTING OF PLANTS, PLANT PHYSIOLOGY 3, 1928-07-01, עמ' 355–357 doi: 10.1104/pp.3.3.355
אוריול

אוֹרְיוֹל (ברוסית: Орёл; התרגום המילולי לעברית: "עיט") היא עיר ברוסיה והמרכז המנהלי של אובלסט אוריול. היא שוכנת על גדות נהר האוקה, כ-360 ק"מ דרום-מזרחית לבירה מוסקבה. אוכלוסיית העיר מנתה 317,747 בשנת 2010. לעיר שדה תעופה אזורי, ששמו כשם העיר.
למרות שלא קיים תיעוד על כך, חפירות ארכאולוגיות מצביעות על קיומו של יישוב במקום כבר במאה ה-12, כשהשטח היה חלק מן נסיכות צ'רניהיב. במאה ה-13 הפכה חלק מנסיכות קאראצ'ב. במאה ה-15 נכבש השטח על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא. זמן מה לאחר מכן ננטשה העיר, לאחר שככל הנראה נבזזה בידי הליטאים או בידי אורדת הזהב. במאה ה-16 הפכה לחלק מנסיכות מוסקבה.
במאה ה-20 מילאה העיר תפקיד בקרבות בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, והייתה אחת הערים הראשונות שהסובייטים הצליחו להחזיר לחזקתם, בקרב קורסק.
בשנת 1880 התגוררו בעיר 880 יהודים. בשנת 1992 חודשה קהילה יהודית בעיר ובניין בית הכנסת אוריול הוחזר לבעלותה.
ערים תאומות

לאוריול חמש ערים תאומות:
בלארוס ברסט ליטובסק, בלארוס
הולנד לייוורדן, הולנד
בולגריה ראזגרד, בולגריה (מ־1968)
פינלנד נוקיה, פינלנד
אוקראינה קרץ', אוקראינה
ראו גם

הטבח ביער מדבדב
דב רביב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1937 (בן 88 בערך) רומניה 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 מעסיק:  מפעל מלמ 
 
דב רביב (נולד ב-1937) הוא מהנדס ישראלי, שהיה מנהל מפעל מלמ של התעשייה האווירית (בין השנים 1978–1991). רביב הוא בוגר הטכניון בהנדסה אווירונאוטית. רביב נחשב לאבי תוכניות טילי היירוט (ה"חץ") והמשגרים של מדינת ישראל. ב-1993 הורשע בעבירות של שוחד, מירמה והפרת אמונים.
ביוגרפיה

דב רביב נולד ברומניה בשם דב רפפורט. ב-1959 השלים את לימודיו כמהנדס אווירונאוטיקה בטכניון. רביב היה רס"ן בחיל האוויר, עת הוצב כאחראי לחלק מהמיזמים שהיו אז בפיתוח. בסוף שנות השישים שב ארצה לאחר השתלמות בתחומים שונים שביצע במסגרת מפעל דאסו הצרפתי.
בשנת 1969 הוקמה מינהלת תוכניות צבאיות בתעשייה האווירית. דב רביב הצטרף למינהלת כראש ענף ניסויי טיסה של פרויקט ביטחוני מרכזי במסגרת המינהלת. בין השנים 1972 ל-1978 עמד רביב בראש המינהלת (החליף בתפקיד את יוסף מעיין). בשנת 1982 אוחדה המינהלת עם מפעל מלח"מ (לימים - מל"מ). בשנים 1978–1991 שימש כמנהל מפעל מלמ.
על אישיותו וסמכותו המקצועית של רביב כתב תא"ל מיל. עוזי עילם:
דב היה מהנדס אווירונאוטי מוכשר שידע לעסוק בכל שלבי התכנון של מערכות הטיל. ידו הייתה בכל, והאנשים הלכו בעקבותיו בלא היסוס. לדב היה ביטחון עצמי שנראה לעיתים מוגזם, אך לאורך הדרך הוכיח עצמו כמוצדק. הוא ניחן בכריזמה ובכשרון שכנוע יוצא דופן שהופעל לכל הכיוונים. היה בדב שילוב של שליטה בפרטים הטכניים של ההצעות לפרויקטים, שביקש לאשרם, והפגנה של ביטחון עצמי מהפנט...

דב רביב הצליח, שנים לא רבות לאחר שפרויקט משגרי הלוויינים יצא לדרך, לשכנע אותנו ואת האמריקאים ביכולתו לפתח טיל נגד טילים שכונה "חץ". לא פלא שהכינוי "מר חץ" דבק בו...
במקביל לווירטואוזיות הטכנית של דב רביב וכשרון השיכנוע הייחודי שלו, שבא לידי ביטוי בארץ ובעולם, הוא הפך את מפעל מל"מ מגורם ייצור והרכבה למפעל פיתוח טכנולוגי מתקדם מהשורה הראשונה בעולם שעוסק במגוון תחומים לרבות מערכות אופטיות, תקשורת, פנלים סולריים, אמצעי אימון ותחקור ועוד. בתקופתו צמח המפעל ושילש עצמו בצוות עובדים צעיר ויצירתי.
פיתוח השביט

בהנהגתו כמנהל מלמ פותח משגר הלוויינים הישראלי - שביט. דב רביב התניע את המיזם המורכב ביותר הזה והביא להשלמתו תחת ניהולו מיומו הראשון של המיזם, תוך התגברות על פערי ידע גדולים, סיכוני פיתוח וסד של זמנים ותקציבים. בעידודו ותמיכתו פעל צוות נרחב של מהנדסים במלמ (ומפעלים נוספים) שהגשימו את החזון של פיתוח יכולת שיגור חללית עבור מדינת ישראל, והעמידו משגר מוכן לשיגור בספטמבר 1988, ששיגר לחלל בהצלחה את הלוויין אופק 1 כבר בניסיון הראשון.
פרויקט החץ

דב רביב היה מנהל מפעל מלמ בעת התחרות בין התעשייה האווירית לרפאל על פיתוח טיל להגנה מפני טילים בליסטיים, במסגרת שיתוף הפעולה בין ישראל לארצות הברית בנושא. הצעתו של רביב גברה על זו של רפאל, והתעשייה האווירית זכתה בחוזה לפיתוח הטיל חץ. רביב היה הכוח המניע של המיזם, במסגרת מפעל מלמ, והוא ריכז צוות מהנדסים ייחודי למימוש חזונו יוצא הדופן, שכיוון לאטימות גבוהה מפני טילים בליסטיים. עם חשיפת תוכנית הפיתוח של הטיל בתקשורת, בקיץ 1988, נשמרה תחילה זהותו של רביב בסוד והוא כונה "ד".
לגבי ההיבטים של פיתוח החץ, כתב רביב:
...הגעתי למסקנה שפיתוח מערכת הגנה הרמטית מוחלטת - לא 75% ולא 87% אלא 100% הגנה מפני טילים בליסטיים, ובעיקר מפני טילים הנושאים נשק גרעיני - תהיה תעודת הביטוח לקיומה של מדינת ישראל.

כל החישובים מאחורי פיתוח החץ היו קשורים במצב הגאופוליטי ובחשש שמדינת ישראל תושמד במכה אחת וראשונה. מכך נבע המפרט הבסיסי שעל פיו פיתחתי את עקרונות מערכת החץ, וזאת מבלי שמישהו בצבא או במערכת הביטחון יכתיב מפרט מהסוג הזה למערכת. חשבתי שמדינת ישראל והעם היושב בציון זכאים להגנה אולטימטיבית.

הטיל עצמו נועד לענות על הדרישות הבסיסיות וזה קבע את האפיון שלו כטיל דו שלבי לטווח ארוך ולגובה רב...קבעתי שתהיה לו יכות ניהוג בחלל, דיוק פגיעה רב - את הדרישה הזו קבעתי כיעד של יכולת היירוט של החץ. היעד הזה הושג והוא ייחודי. ... הגישה הבסיסית שלי הייתה שהתכנון והפיתוח יהיו רובוסטיים, כך שלאחר שהרש"ק הצליח להשמיד את המטרה - המאסה של הטיל תגיע ותיצור יתירות בהשמדה. מהנדסי הבקרה של מלמ הצליחו להשיג את הדבר הזה אשר הוכח גם בניסויים.
משה אור-טס, מי שהיה ראש חטיבה (במסגרתה היה גם מפעל מלמ) בעת פיתוח החץ, כתב:
תוכנית פיתוח החץ יצאה לדרך. עם חתימת החוזה עם הממשל האמריקאי, החלה עבודת הפיתוח של המדגים הטכנולוגי....דב רביב הפגין בכל שלב ביטחון עצמי רב ביכולת מלמ למלא בהצלחה את כל היעדים שהוצגו בפני האמריקאים. למרות עיסוקיו הנוספים כמנהל מפעל מלמ, הופיע דב רביב כמוביל הפיתוח מול כל גורמי החוץ במערכת...

במהלך כל הפיתוח קיימתי עם דב רביב דיונים בנושאים מגוונים הקשורים בתוכנית וקיבלתי דיווחי התקדמות בכל החתכים. הביצוע התקדם על פי אבני הדרך שבתוכנית העבודה... גיליתי שלא היה גבול למסירות ולמפגן היכולות של צוות הפיתוח, בניהולם של דב רביב ויוסי זק, מנהל הפרויקט.
אריה הרצוג, מי שכיהן כראש מינהלת חומה, כתב כי "אין ספק שההובלה של תוכנית החץ על ידי דב רביב והיכולות האישיות שלו היו דומיננטיות בשלב הראשון..."
מיזמים טכנולוגיים לאחר שנותיו בתעשייה האווירית

פיתוח משגר לוויינים כבד
לאחר שנותיו בתעשייה האווירית ניסה דב רביב לפתח משגר לוויינים כבד, בשיתוף ידע אוקראיני. מטרת המיזם - שלא צלח, בעיקר מסיבות כלכליות - הייתה להעמיד משגר לוויינים שיפעל על בסיס מסחרי, וישגר לוויינים כבדים למסלולים גיאוסטציונריים, מאתר שיגור בברזיל. החברה שהוקמה על ידו, חברת אמ.אס.טי רביב מודולר ספייס טרנספורטיישן 2002, הייתה פעילה במיזמים טכנולוגיים אחרים עליהם שקד רביב, עד שפורקה בשנת 2014.
המשגר, המכונה "460 STAR", נועד להחזיק בפלח שוק של עשרות אחוזים משוק השיגורים לחלל של לוויינים כבדים. החברה חתמה על הסכמים עם החברות ברוסיה שיספקו את מנועי המשגר. על פי התוכנית, אמור היה המשגר להיות מיוצר בתעשייה האווירית ובתעש. כושר השיגור המתוכנן למשגר STAR 460 עמד על 24 טון למסלול נמוך סביב כדור הארץ, וכ-10.5 טון למסלול גבוה (גיאוסטציונרי). בעת הכנת התוכניות למיזם המשגר, ביצועים אלה עלו על כל משגר קיים בעולם - ומכאן הפוטנציאל העסקי הניכר שלו.
המשגר התבסס על הנעה רקטית של הודף נוזלי – חמצן נוזלי בשילוב עם נפט. המנועים היו אמורים להיות מסופקים לחברה על ידי הרוסים. שאר רכיבי המשגר (גוף, מכלים, תת-מערכות וכיוצא בזה) היו אמורים להיות מיוצרים בישראל.
אנרגיה סולארית
החברה של רביב, MST, עסקה בפיתוח, תכנון הנדסי, וייצור של תחנות כוח סולאריות והיא החלה בפעילותה העסקית ב-2003. בשנת 2009 השלימה החברה בהצלחה את שלב הפיתוח והקימה בערד מתקן פוטו-וולטאי בטכנולוגיית CPV (Concentrator photovoltaics). חזונו של רביב היה שישראל תהפיק 80% מתצרוכת האנרגיה שלה מהשמש, תוך הפחתה של מחירי החשמל ב-70%. בשנת 2008 דווח בתקשורת הישראלית על חיבור ראשון של מערכת החברה לרשת החשמל של חברת החשמל. ביולי 2010 השלינה החברה שלימה גיוס של 30 מיליון דולר.
המערכת בעלת הספק של 50 קילוואט (כלומר בדומה לצריכת החשמל של מפעל בסדר גודל בינוני) ומבוססת על עיקרון של ריכוז קרני השמש בשיעור של פי 500 מעל תא סולארי מיוחד בעל נצילות גבוהה מאוד של כ-37%. תאים אלו משמשים בדרך כלל כמקור הפקת אנרגיה ללוויינים בחלל, וכיום הם מותאמים לשימוש קרקעי במערכות אנרגיה סולארית. המערכת מורכבת על עוקב (TRACKER) העוקב בדיוק רב בשני צירים אחר מסלולה של השמש מזריחה עד שקיעה. העוקב הסולארי המדויק פותח גם הוא על ידי MST. נצילות המערכת הכוללת, שנמדדה במשך כמעט שנה בתנאי שדה, היא 24.5%, נצילות כפולה מנצילות המערכות הקיימות היום בשוק אשר מבוססות על פנלים רגילים מסיליקון. השטח הנדרש לפריסת שדה סולארי בטכנולוגיה של MST הוא חצי עד שליש מהשטח הנדרש על ידי טכנולוגיות אחרות.
החברה ניסתה ללא הצלחה למכור את הטכנולוגיה הייחודית שלה. והיא נקלעה לקשיים מחוסר משאבים מעבר לתקציבי הפיתוח, העדר תיק מוצר מפותח ומסודר, מדיניות הממשלה בנושא האנרגיה הסולארית וקשיים שהערים משרד האוצר בקשר לעסקה פוטנציאלית עם חברה סינית שהתעניינה ברכישת הטכנולוגיה.
"חוצץ" – מערכת יירוט נגד טילים ורקטות
בשנת 2006 פרסם רביב מאמר בעיתון מעריב, בו פירט תכנון עקרוני שביצע למערכת הגנה מפני רקטות וטילים. מאפייניה העיקריים של המערכת המוצעת היו:
יירוט איומים בליסטיים מטווח 5 קילומטרים ועד 1500 ק"מ
כושר השמדה של מגוון ראשי קרב (כולל בלתי קונבנציונליים)
יירוט מגובה נמוך ועד 20 ק"מ
כושר התמודדות עם מטחים
מחיר נמוך של מיירט
משפט ומאסר

על רקע מחלת רעייתו, קשיים משפחתיים נוספים, התגלתה בשנת 1990 בגופו של דב בעיה בריאותית לא פשוטה. בגינה יצא לטיפולים בחו"ל למספר חודשים תוך שהוא נערך לניתוח. מנקודה זו חלה הסתבכות שבסופה רביב הורשע בעבירות של שוחד, מירמה והפרת אמונים, ונגזר עליו מאסר של שנה וחצי. פסק הדין, מאפריל 1993 קבע, כי רביב קיבל שוחד בסך 175 אלף דולר מבעלי חברת ארמדה הקנדית, ביל היפס. ארמדה נבחרה על ידי רביב כספק יחיד של כלי הרכב לפרויקט כאשר כיהן רביב כמנהל מפעל מל"מ. רביב טען, כי אמנם קיבל את הכסף מידי היפס, אך היה זה תשלום תמורת עבודת ייעוץ פרטית שסיפק לארמדה. הוא הודה, כי לא קיבל אישור מתע"א, לביצוע עבודות פרטיות בעת העסקתו בחברה.
בפסק הדין של השופט אמנון סטרשנוב נקבע, כי "המדובר במתן ברור ומובהק של שלמונים. נושא הייעוץ הוא כסות בלבד, שבה חפץ הנאשם לכסות את עובדת קבלת הכספים על ידו, שלא כדין וללא היתר. גרסתו של רביב מפוקפקת ומעורערת בעינה לחלוטין, ואין היא ראויה לכל אמון". לדעת סטרשנוב, היפס שילם לרביב על מנת לשמור על הקשרים העסקיים עם מל"מ, בבחינת "שלח לחמך על פני המים". השופט לא מצא פסול בעצם הבחירה בארמדה ללא מכרז הואיל וכבר סיפקה כלי רכב לתע"א במיומנות ובהצלחה ועקב לוח הזמנים הצפוף לרכישה. עוד נקבע, כי גם אם היה רביב מעניק שירותי ייעוץ לארמדה, עדיין היה התשלום שקיבל ממנו בבחינת שוחד. סטרשנוב זיכה את רביב מחוסר ראיות ומחמת הספק מהאשמה נוספת על ניסיון לקבל דבר במירמה אך דן את רביב ל-4 שנות מאסר, מהן שנתיים בפועל בגין השוחד.
רביב והפרקליטות ערערו על פסק הדין לבית המשפט העליון. ביהמ"ש העליון דחה את ערעורו, הן על הרשעתו והן על חומרת העונש. רביב הגיש בקשת חנינה לנשיא המדינה בשל בריאותו ותרומתו למדינה, וזה קיצר את עונש המאסר שלו לאחר שריצה כשנה וחצי במאסר.
פרסים והוקרה

ביוני 2003 קיבל רביב אות הוקרה מיוחד על פיתוח החץ, זאת בנפרד משאר אנשי צוות הפרויקט, שקיבלו את פרס ביטחון ישראל שבוע אחר כך.
הערות שוליים

↑  קאם-בק על טיל, באתר גלובס, 30 ביולי 1998.
↑  אסף גלעד, חברת הפאנלים הסולאריים של מייסד פרויקט החץ לפני פירוק, באתר כלכליסט, 30 בספטמבר 2014
↑  ראו לעיל, וכן בספרו של עוזי עילם - קשת עילם, עמוד 382.
↑  הנתונים מובאים בספר ההיסטוריה הרשמית של התעשייה האווירית, "חזון ומעשה בתעשייה האווירית", בעריכת דני שלום, מסת"ב 978-965-555-499-1. הספר יצא על ידי מפעל "מהות" של התע"א, ינואר 2013.
↑  שרון שדה, "איש עבודה ששואף לשלמות", חדשות, 19 באפריל 1993
↑  עוזי עילם, קשת עילם - הטכנולוגיה המתקדמת - סוד עוצמתה של ישראל, הוצאת ידיעות ספרים, 2009, עמודים 386-387.
↑  אמנון ברזילי, פה בונים מכפיל כוח, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2001
↑  הוגה תכנית החץ: "גאון צנוע", חדשות, 28 ביולי 1988
↑  דני שלום, "מעבר לאופק – 50 שנות פעילות ישראלית בחלל", הוצאת באוויר פרסומי תעופה, 2003, עמוד 40.
↑  דני שלום, "מעבר לאופק – 50 שנות פעילות ישראלית בחלל", הוצאת באוויר פרסומי תעופה, 2003, עמוד 42.
↑  משה אור-טס, "האתגר שמעבר לאופק", הוצאת Contento,‏ שנת 2015, עמודים 271-272.
↑  משה אור-טס, "האתגר שמעבר לאופק", הוצאת Contento,‏ שנת 2015, עמוד 266.
↑  אבי בליזובסקי, ‏מן ארכיון "הארץ" – דב רביב מבקש לבנות משגרים באמריקה המרכזית, באתר "הידען", February 19, 2006
↑  יצחק דנון, חברת האנרגיה הסולארית של דב רביב קרסה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 בספטמבר 2014.
↑  דרור מרום, ‏דב רביב, מפתח הטיל "חץ", יוזם פרוייקט משגר לוויינים אזרחי חדש, באתר גלובס, 30 ביולי 1998
↑  הנתונים מתוך דו"ח צוות הבדיקה למיזם, שהוכן בחודש ינואר 1999.
↑  עמירם כהן, מפתח החץ דב רביב המציא טכנולוגיה המוזילה ייצור חשמל מאנרגיה סולרית, באתר TheMarker‏, 26 באוגוסט 2003
↑  ניר חסון, השמש של הנגב תניב אנרגיה ירוקה, באתר הארץ, 28 בפברואר 2004
↑  ליאור ברון ודליה טל, ‏חברת החשמל במו"מ להצטרפות למיזם האנרגיה הסולארית של דב רביב, באתר גלובס, 5 באוגוסט 2008
↑  גיא גרימלנד, MST של דב רביב - אבי תוכנית החץ - משלימה גיוס של 30 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 25 ביולי 2010
↑  כנטען בבקשת הפירוק של החברה, שהוצגה לבית המשפט.
↑  מוסף השבת של מעריב, 16 בדצמבר 2006.
↑  אבי פרוייקט טיל החץ נשלח לשנתיים מאסר, חדשות, 30 באפריל 1993
↑  חן דגן, דב רביב: לא קיבלתי שוחד, אלא דמי ייעוץ, חדשות, 19 בינואר 1993
1 2  חנינה לדב רביב, לשעבר מנהל ה"חץ", שהורשע בשוחד ומירמה, באתר גלובס, 18 בפברואר 1997.
↑  חן דגן, ראש פרויקט ה"חץ" הורשע בקבלת 175 אלף דולר שוחד, חדשות, 19 באפריל 1993
↑  אבי פרוייקט טיל החץ נשלח לשנתיים מאסר, חדשות, 30 באפריל 1993
↑  רותי זוטא, הפרקליטות ודב רביב ערערו לעליון, חדשות, 2 ביוני 1993
↑  אמנון ברזילי, פרס ביטחון ישראל למפתחי מערכת החץ, באתר הארץ, 1 ביולי 2003
איור של משגר לוויינים שתוכנן על ידי דב רביב במסגרת מיזם מסחרי
ההיסטוריה של הלחם

אבן ריחיים ומטחנה מהתקופה הנאוליתית שימשו לטחינת דגנים
ההיסטוריה של הלחם משקפת את התפתחותה של החברה האנושית מקהילות של ציידים-לקטים-נוודים לקהילות של יושבי קבע שתזונתם מבוססת על חקלאות, את הופעתם של המעמדות החברתיים, את הופעת המרכזים העירוניים והמעבר מהכפר לעיר ואת התפתחות התעשייה והמסחר.
המעבר לייצור תעשייתי

תהליך ייצור הלחם היה בתחילה תהליך ביתי. נשים או עבדים אספו את הגרעינים בשדה וטחנו אותם בעזרת אבני ריחיים או עלי ומכתש. הבצק הוכן מסוגים שונים של גרעינים כולל חיטה, דוחן, שיפון ושעורה ונאפה בתנורים ביתיים.
במאה השנייה לפני הספירה, באימפריה הרומית, חל מעבר מייצור ביתי של לחם לייצור במאפיות ציבוריות. רומא ניהלה מאפיות ציבוריות שחילקו לחם לעניים ולחיילים הרבים בצבא האימפריה. בשנת 168 לפנה"ס הוקמה ברומא גילדת הטוחנים-אופים (Collegium Pistorum), שכל חבריה היו אנשים חופשיים, ונקבעו כללים לייצור ומכירת הלחם.
שלבי תהליך ייצור הלחם במאפייה ציבורית מתוארים בפרוטרוט בתבליט המקיף את מבנה קברו של מרקוס ורגיליוס אוריסצ'ס (אנ') (Marcus Vergilius Eurysaces) האופה (50 -20 לפנה"ס): קבלת הגרעינים, טחינת הגרעינים בריחיים שמונע על ידי חמורים, לישת הבצק במתקני לישה גדולים מונעים גם כן על ידי חמורים, האפייה והחלוקה.
חיטה הובאה לרומא מכל שטחי האימפריה, אוחסנה באסמים ונטחנה בערי נמל דוגמת אוסטיה. הלחם שהוכן מקמח משובח היה מיועד לאצולה, בעוד שהלחם שהוכן ממינים נחותים יותר של דגנים, דוגמת השעורה, היה מיועד לעניים ולפשוטי העם וכונה בשפה הרומית panis plebeius או panis rusticus.
מאפיות רבות מהמאה הראשונה לספירה התגלו בכל שטחיה של האימפריה הרומית, באיטליה עצמה, בספרד ואף במרוקו. חותמות לחם שהתגלו בחפירות הארכאולוגיות בארץ, באתר קסטרא שליד חיפה ובאתר חורבת עוזה ליד עכו, עליהם סמלים יהודיים, המעידים על קיום מאפיות יהודיות בשטחי ארץ ישראל בתקופה הרומית והביזנטית.
עם התפתחות המאפיות הציבוריות הפך שם המקצוע "אופה" לכינוי, באנגלית Baker, בגרמנית Bäcker, בצרפתית Boulanger, ברומנית Brutaru. עם הפיכת הלחם למוצר מסחרי הופיע גם הכינוי "מוכר הלחם", באיטלקית Panettiere. כינויים אלה הפכו עם הזמן לשמות משפחה נפוצים.
צמיחת המרכזים העירוניים והמעבר מהכפר לעיר יצרו ביקוש עצום לקמח ולמוצריו, אשר הניע את התפתחות הסחר העולמי בדגנים ולמיכון תהליך הטחינה. במאה השנייה לספירה התחיל שימוש נרחב בטחנות מים, שהיו ידועות כבר במאה הראשונה לספירה. השימוש בטחנות רוח להכנת קמח, התבסס בצפון אירופה בתחילת המאה ה-12 ויש הסבורים שהטכנולוגיה הובאה על ידי הצלבנים. בעקבות זאת, עבר תהליך הכנת הלחם שינוי משמעותי: גרעיני דגנים מיובאים נרכשו על ידי בעלי טחנות קמח והקמח נמכר למאפיות אשר הכינו את הלחם ומכרו אותו לתושבי הערים. מקצוע הטוחן היה מקצוע חשוב ומכובד ושם המקצוע הפך במהרה לכינוי ולאחר מכן לשם משפחה, למשל בספרדית Molinero, באנגלית Miller, בגרמנית Müller, בצרפתית Meunier, ברומנית Moraru וביידיש מילנער.
קמח שנטחן באמצעות אבני ריחיים מכונה "קמח מלא" מפני שהוא שומר על כל חלקי גרעין החיטה - הסובין, האנדוספרם (אנ')והנבט. הקמח המלא מזין, גס ובעל יכולת תפיחה נמוכה יותר מן הלבן. המהפכה התעשייתית הביאה לשיפורים מרחיקי לכת בתהליך הכנת הקמח וכפועל יוצא באיכות הלחם.
בשנת 1785 נבנתה בלונדון טחנת קמח ראשונה עם שני מנועי קיטור שהניעו מספר רב של אבני ריחיים. בשנת 1870 הופיעה בהונגריה טחנת הגלילים הראשונה בה אבני הריחיים הוחלפו בגלילי פלדה. כוח הטחינה של טחנה מסוג זה מאפשר להפריד בין חלקי הגרעין, להרחיק את הסובין ואת נבט החיטה ולטחון רק את האנדוספרם. שכלול משמעותי נוסף בתהליך הטחינה המתועש היה ניפוי הקמח בשלבי הטחינה השונים. כך התקבל לראשונה קמח לבן דק.
חוקים להסדרת מחיר הלחם

בשנת 794 הוציא קרל הגדול, הקיסר הראשון של האימפריה הרומית הקדושה את התקנות הראשונות להסדרת מחירי הלחם בצרפת. נכדו, קרל השני "הקירח" פרסם בשנת 864 את קובץ התקנות הידועה בשם L'édit de Pîtres (בלטינית Edictum Pistense)  בו קבע בין היתר אמות מידה מחייבות עבור מכירת לחם, בשר ויין והסמיך את הבישופים ואת אבות המנזרים לפקח על התנהגות האופים ולהטיל עליהם עונשים במקרה של הפרה. על קירותיהן של כנסיות רבות שעמדו בקרבת שווקים נהוג היה לפרסם את מידות הלחם התקניות ואת מחיר הלחם.
תפקיד חשוב בהסדרת מחיר הלחם שיחקו גילדות האופים. גילדות בעלי המלאכה והסוחרים הופיעו באירופה החל מהמאה ה-11 עם התפתחות המרכזים העירוניים. תפקידן היה לקבוע תקנים לאיכות הסחורה, לשמור על מחירים יציבים ולאכוף על חבריהם התנהגות מקצועית נאותה.
באנגליה, גילדות האופים היו קיימות מאז שנת 1155. במאה ה-14, האופים בלונדון היו מאוחדים בשתי גילדות: האופים החומים (Brown Bakers) שאפו לחם כהה מזין יותר והאופים הלבנים (White bakers) שאפו לחם בהיר, שהיה פחות מזין אבל יותר משובח. בשנת 1569 שתי הגילדות אוחדו על ידי המלכה אליזבת הראשונה ויצרו את חברת האופים Worshipful Company of Bakers שמתקיימת עד ימינו.
עם הקמתה בשנת 1203, העיר וינצ'סטר באנגליה כללה בתקנות העירוניות את מחירי הלחם המומלצים. בשנת 1266, בימי מלכותו של הנרי השלישי, הונהגו תקנות מחייבות שקבעו את מחיר הלחם (The Assize of Bread and Ale). תקנות אלה נשארו בתוקף במשך 600 שנים עם שינויים ותוספות מאוחרות.
בצרפת, בשנת 1268, בתקופת שלטונו של המלך לואי התשיעי, יצאה לאור "ספר המקצועות" (le Livre des Métiers) בו הגדרה מדויקת של כל המקצועות (כולל האופים ומודדי החיטה), הגדרה של סוגי הלחם על פי צבעם, קביעה מדויקת של מחיר הלחם וצעדי הבקרה ופיקוח. בשנת 1366, המלך שארל החמישי פרסם צו מלכותי בו קבע את משקל הלחם, את מחירו ואת סוג הקמח ממנו יש לאפות את הלחם.
בישראל של שנת 2024 מפוקחים מחירי החלות, הלחם האחיד והלחם הלבן על ידי משרד הכלכלה והמסחר, מכוח חוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, התשנ"ו,1996
סיר אורז חשמלי

סיר אורז חשמלי
סיר אורז חשמלי הוא מכשיר חשמל ביתי אשר מסייע לפשט את תהליך הבישול של אורז באמצעות קיטור. המכשיר נפוץ למדיי במשקי בית רבים ברחבי העולם, ובמיוחד באסיה, שם אורז הוא מצרך מזון בסיסי עבור רוב האוכלוסייה.
היסטוריה

בשנת 1955 חברת טושיבה הוציאה לשווקים את סיר האורז החשמלי הראשון אשר השתמש במבנה דו-שכבתי כדי לווסת את זמן הבישול והטמפרטורה. זה היה מכשיר מהפכני באותה התקופה, והוא הפך את ההכנה המסורתית של האורז אשר הייתה מורכבת יותר והצריכה מעקב צמוד לאורך התהליך, לאוטומטית ופשוטה במינימום מאמץ. עד שנת 1960 כמעט מחצית מהבתים ביפן הכילו סיר אורז חשמלי. ההצלחה של סיר האורז החשמלי של טושיבה הוביל לכך שיצרנים נוספים החלו ליצר גם סירי אורז חשמליים והתחרות הובילה לחידושים שונים וכמו גם לדגמים זולים יותר ועיצובים יעילים יותר. ההצלחה העצומה של סיר האורז החשמלי ביפן הובילה גם לכך שבהמשך המכשיר זכה להצלחה במדינות רבות אחרות ברחבי אסיה, ולכך שבסופו של דבר הוא הפך למכשיר ביתי נפוץ ברחבי העולם.
אופן הפעולה

כל סירי האורז החשמליים כוללים גוף ראשי, מכל בישול פנימי בו שמים את האורז והמים, גוף חימום חשמלי ותרמוסטט.
בתחילה ממלאים את מכל הבישול הפנימי באורז ובמים. לאחר מכן מפעילים את המכשיר והוא מחמם את מכל הבישול הפנימי במלוא העוצמה עד שהמים מגיעים לנקודת רתיחה (100 מעלות צלזיוס) וגורמים לאדים לבשל את האורז. כאשר המים נספגים באורז או מתאדים, הטמפרטורה עולה מעל לנקודת הרתיחה. כאשר הדבר קורה התרמוסטט מזהה את השינוי בטמפרטורה, והדבר גורם למכשיר להוריד את החום (בדגמים מתקדמים) או לכבות את המכשיר (בדגמים פשוטים יותר). המכשירים המתקדמים יותר מכילים פונקציה שמאפשרת לוודא שהאורז יחומם על טמפרטורה נמוכה יותר, לרוב בסביבות 65 מעלות צלזיוס, על מנת שהוא יהיה חם בעת ההגשה.
תכונות מתקדמות

בעוד שמכשירי סירי האורז החשמליים הפשוטים מיועדים אך ורק לבישול אורז, דגמים מודרניים רבים מכילים פיצ'רים נוספים כמו אידוי ירקות, בישול דייסה, ואפיית עוגות.
הערות שוליים

↑  "自動炊飯器の歴史". Okayama Prefectural Library. אורכב מ-המקור ב-5 ביוני 2023. נבדק ב-5 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "IH Jar Rice Cooker: The Special Duty-Free Website Toshiba Living Doors". www.toshiba-lifestyle.co.jp. אורכב מ-המקור ב-25 באפריל 2023. נבדק ב-5 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Katsumi Kimura (29 במרץ 2006). 台所革命！世界初の電気炊飯器の誕生物語3 (ביפנית). All About, Inc. אורכב מ-המקור ב-25 ביולי 2021. נבדק ב-5 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  日本初の自動式電気釜 (ביפנית). Toshiba Science Museum. אורכב מ-המקור ב-20 במרץ 2023. נבדק ב-5 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597670405171  LCCN: sh2010012791  NDL: 01183145 
פרסומת משנת 1956 לסיר האורז החשמלי האוטומטי הראשון בעולם של חברת טושיבה, אשר עלה 3,200 ין והיה מסוגל לבשל עד 900 גרם אורז.