stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rebel Heart Tour
רשימת השירים

"Video Introduction" (משולב עם השיר "Iconic")
"Iconic"
"Bitch I'm Madonna"
"Burning Up"
"Holy Water" (משולב עם השיר "Vogue")
"Devil Pray"
"Messiah" (גרסה עם וידאו קליפ)
"Body Shop"
"True Blue"
"Deeper and Deeper"
"HeartBreakCity" (משולב עם השיר "Love Don't Live Here Anymore")
"Like a Virgin" (משולב עם השיר "Heartbeat" ו-"Erotica")
"S.E.X." (גרסה עם וידאו קליפ) (משולב עם השיר "Justify My Love")
"Living for Love"
"La Isla Bonita"
"Dress You Up" / "Into the Groove" / "Lucky Star" (שילוב)
"Who's That Girl"
"Rebel Heart"
"Illuminati" (גרסה עם וידאו קליפ)
"Music" (משולב עם השיר "Give It 2 Me")
"Candy Shop"
"Material Girl"
"La Vie en rose"
"Unapologetic Bitch"
"Holiday" (משולב עם השיר "Take Me to the Mardi Gras")
נילי מירסקי

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  3 בדצמבר 1943  רחובות, המנדט הבריטי פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  30 בינואר 2018 (בגיל 74)  תל אביב-יפו 
 שם לידה:  נילי בולסלבסקי 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית, רוסית, גרמנית 
 פרסים והוקרה:  פרס טשרניחובסקי (1989)  פרס ישראל (2008) 
 
לוחית הנצחה לנילי מירסקי
נילי מירסקי (3 בדצמבר 1943 - 30 בינואר 2018) הייתה עורכת ישראלית, מתרגמת מרוסית ומגרמנית לעברית, דוקטור בספרות צרפתית, רוסית וגרמנית. לימדה בחוג לספרות, בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. זכתה בפרסים רבים על עבודתה, בהם פרס טשרניחובסקי לתרגום בשנת 1989 ופרס ישראל לספרות, בתחום התרגום, לשנת תשס"ח (2008).
ביוגרפיה

מירסקי נולדה ברחובות ב-1943, בתם הבכורה של יוהנה לבית אילגובסקי, ילידת ליטא, ומשה בּוֹלֶסלַבְסקי, וגדלה בתל אביב. סבה, יהודה בולסלבסקי, היה בעל חנות ספרים ברוסית ברחוב אלנבי, בה בילתה שעות רבות בילדותה. עם סבתה נהגה לדבר רוסית בלבד וכך למדה את השפה. אחותה, ימפה בולסלבסקי, הייתה בת זוגו של המשורר מאיר ויזלטיר.
בשנת 1957 סיימה את לימודיה בבית-הספר העממי "טשרניחובסקי" בתל אביב, וב-1961 סיימה את לימודיה בגימנסיה "תיכון חדש".
את לימודיה האקדמיים התחילה בשנת 1962 באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לפילוסופיה ולספרות אנגלית, ובשנה זו גם נישאה לסמיון מירסקי, עולה חדש מרוסיה. עקב כך הייתה פטורה משירות בצה"ל.
ב-1963 המשיכה בלימודיה באוניברסיטה העברית, בחוגים לספרות אנגלית ולספרות עברית. בשנת 1964 הפסיקה את לימודיה בירושלים, ונסעה עם בעלה למינכן, גרמניה, שם למדה באוניברסיטת מינכן, בחוגים לתולדות האמנות והיסטוריה.
בלי לסיים את התואר חזרה ב-1967 ארצה, התחילה ללמוד באוניברסיטת תל אביב, בחוגים לספרות אנגלית ולתורת הספרות הכללית, וקיבלה תואר ראשון (בהצטיינות) ב-1971. בשנת 1971 חזרה לאוניברסיטת מינכן, והפעם למדה בחוג ללימודים סלאבים, עם התמקדות בספרות רוסית (חוג ראשי), ובחוגים לספרות גרמנית ואנגלית (חוגים משניים), וכעבור ארבע שנים קיבלה תואר שני, וחזרה לישראל. התגוררה במינכן בסך הכל קרוב לתשע שנים. 
בעלה נשאר במינכן ומצא משרה ברדיו אירופה החופשית. מאוחר יותר התגרשו.
ב-1971 פנה אליה מנחם פרי, עורכו של כתב-העת המתוכנן 'סימן קריאה', והציע לה להיות מתרגמת קבועה של הרבעון העתידי. עבודות התרגום הראשונות שלה פורסמו בכתב-העת (בגיליון הראשון, בספטמבר 1972, הופיע תרגומה לסיפור "סמיון" מאת אנדריי פלאטונוב) ובשובה ארצה היא הצטרפה אל בין עורכי המשנה שלו. בין תרגומיה אלה: סיפורת של היינריך בל, אנדריי פלאטונוב, בוריס פסטרנק, אנדריי ביילי, ועוד רבים.
בשנים 1976–1979 לימדה ספרות רוסית וספרות גרמנית בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1979 החליטה לעזוב את החיים האקדמיים ולהתמסר לתרגום, מרוסית ומגרמנית, וקיבלה משרה של מתרגמת ועורכת בהוצאת עם עובד.
עם ייסודה של "הספרייה" (שהתגלגלה אחר-כך ל"הספרייה החדשה") בהוצאת סימן-קריאה/הקיבוץ המאוחד, עברה לעבוד כ"מתרגמת הבית" במסגרת החדשה הזאת. כן העבירה סדנאות לתרגום באוניברסיטת תל אביב, במסגרת החוג לתורת הספרות הכללית.
בשנת 1994 חזרה לעבוד בהוצאת עם עובד, שם קיבלה עליה, יחד עם אילנה המרמן, את עריכת סדרת-הדגל של ההוצאה, "ספריה לעם". שימשה כעורכת הסדרה לצידם של תרזה בירון-פריד ומשה רון. בסוף 2011 פרשה מ"עם עובד" והצטרפה להוצאת "אחוזת בית".
במשך שנים פרסמה רשימות ומאמרים בענייני ספרות, בין השאר בכתב-העת האקדמי "הספרות", בחוברות הרבעון "סימן קריאה" (שנמנתה עם חברי המערכת שלו) ובמוספים הספרותיים של "הארץ", "דבר", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב"; כן כתבה את הערכים בספרות רוסית, החל באות סמ"ך, ב"אנציקלופדיה העברית".
בשנתיים האחרונות לחייה עבדה מירסקי על תרגום "הטירה" של קפקא. בתקופה זו נעזרה בשכנה, אמיר פלג, מורה לספרות בגימנסיה הרצליה ודובר גרמנית בעצמו. הוא גם החליף בעבודת העריכה את אחותה, שנפטרה בינתיים, וגם היה קורא את התרגום שלה ומעביר לה הערות.
מירסקי נפטרה ב-30 בינואר 2018 בגיל 74, לאחר מאבק של שנה במחלת הסרטן. נטמנה בבית העלמין ירקון בפתח תקווה.
פרסים והוקרה

בשנת 1989 זכתה בפרס טשרניחובסקי לתרגום, ובשנת 1997 – בפרס משרד החינוך למתרגמים, שבו זכתה בשנית בשנת 2007. באותה השנה הוענק למירסקי פרס על מפעל חיים ליצירה בתחום התרגום, במסגרת פרסי שר התרבות לספרות. ובשנת תשס"ח 2008, זכתה בפרס ישראל בספרות, בתחום התרגום:
נילי מירסקי הביאה את התרגום אל מדרגה אמנותית גבוהה במיוחד. מפעל התרגום הענף שלה סולל דרך לקורא הישראלי אל גדולי הספרות האירופית. כמתרגמת היא הוסיפה נדבך חשוב לאופייה הפתוח והעשיר של התרבות העברית החדשה. נילי מירסקי העניקה מחדש לקהל הקוראים את טולסטוי ואת פלטונוב, כמו גם את תומאס מאן ואת תומאס ברנהארד.

תרגומיה של מירסקי מצטיינים בהקשבה דרוכה לקול הספרותי של המקור, ובסירוב ליצור דגם אחיד של תרגום. היא מוצאת לבוש עברי גמיש והולם לסגנונו המיוחד של כל סופר, ועם זאת, מעשי התרגום שלה חיים ונושאים בשפה העברית.
על מלאכת התרגום העידה:
מלאכת התרגום היא מלאכה אבסורדית, כי היא בלתי אפשרית. לכל שפה יש עולם משלה, דפוסי חשיבה ייחודיים, צירופי מילים שמביעים רגשות מסוימים. אי אפשר להעביר את כל אלה כהווייתם ללשון אחרת. לא בכדי אמרו חז"ל: 'כל המתרגם פסוק כצורתו, הרי זה בדאי' (קידושין מ"ט, ע"א)
מירסקי, שהייתה פסנתרנית נלהבת מאז ילדותה, ראתה דמיון רב בין התרגום לבין הנגינה.
המתרגם הוא אמן מבצע שלוקח את היצירה ומאפשר לה לחיות בשפה אחרת, כשם שהנגן נוטל את התווים הדוממים מן הדף ומעניק להם חיים על ידי השמעתם
לאחר מותה עיריית תל אביב קבעה לוחית הנצחה לזכרה בכניסה לביתה בסימטת גן מאיר 8. בנוסף, זכתה בקיץ 2018 בפרס שרת התרבות לתרגום עבור תרגום הספר "פליקס קרול: וידוייו של מאחז עיניים" מאת תומאס מאן (הפרס נמסר לחברה הקרוב, אמיר פלג).
מבחר ספרים שתרגמה > תרגומים מרוסית

המערבולת, מאת קונסטנטין פאוסטובסקי, עם עובד, 1970
הנגן העיוור, מאת ולדימיר קורולנקו, הוצאת עדי, 1973
סיפורים אוקראיניים, מאת ניקולאי גוגול, עם עובד, 1980
פריחה שנתאחרה, סיפורים, מאת אנטון צ'כוב, עם עובד, תשמ"ב 1981
קן אצילים, מאת איוון סרגייביץ' טורגנייב, אחרית דבר מאת נילי מירסקי, עם עובד, תשמ"ד 1983
נייטוצ'קה / לילות לבנים, מאת פ. מ. דוסטויבסקי, הספרייה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1986
חיל הפרשים ועוד סיפורים, מאת איסאק באבל, אחרית דבר מאת נילי מירסקי, הספריה החדשה, 1987
שאון הזמן, פרוזה של משוררים, מאת אוסיפ מנדלשטאם, הערות ואחרית דבר מאת נילי מירסקי, עם עובד, תשמ"ח 1988
גן הדובדבנים, קומדיה בארבע מערכות, מאת א.פ. צ’כוב, אחרית-דבר - הרי גולומב, הקיבוץ המאוחד, 1988
וסיליסה היפה, מבחר מעשיות רוסיות, 1989 (תרגום משותף עם אילנה רייכורגר)
סיפורים מן הפרובינציה, מאת אנטון צ'כוב, אחרית דבר מאת נילי מירסקי, הספריה החדשה, 1990
סיפורים פטרבורגיים, מאת ניקולאי גוגול, הספריה החדשה, 1992
אידיוט, מאת פ. מ. דוסטויבסקי, הספריה החדשה, 1993
תריסר רוסי, מאת ולדימיר נאבוקוב, הספריה החדשה, תשנ"ד 1994
אבות ובנים, מאת איוואן טורגנייב, הספריה החדשה, 1994
מוסקבה פטושקי, מאת ונדיקט ירופייב, עם עובד, 1994
ילדות, מאת מקסים גורקי, עם עובד, 1995
גופה של אנה או קץ האוונגרד הרוסי, סיפורת רוסית עכשווית, עם עובד, 1999 (בחירת הסיפורים ותרגומם בשיתוף עם מארק איווניר)
אנה קארנינה, מאת לב טולסטוי, עם עובד, 2000
הגווארדיה הלבנה, מאת מיכאיל בולגאקוב, עם עובד, 2002
המהמר, מרשימותיו של איש צעיר, מאת פיודור דוסטויבסקי, עם עובד, 2002. נערך מחדש על ידי מירסקי במהדורה שפורסמה ב-2017
בעולם נהדר ואכזר, סיפורים, מאת אנדרי פלטונוב, עם עובד, 2007
האחים קרמזוב, מאת פיודור דוסטויבסקי, עם עובד, 2011
גיבור דורנו, מאת מיכאיל לֶרמוֹנטוֹב, אחוזת בית, 2013
מבחר ספרים שתרגמה > תרגומים מגרמנית > פרוזה

יורג ינאץ', מאת ק"פ מאייר, דביר, 1977
אפי בריסט, מאת תיאודור פונטאנה, אחרית דבר מאת נילי מירסקי, עם עובד, 1981
הנני, אבי, מאת פרידריך טורברג, עם עובד, 1982
אחשוורוש, היהודי הנודד, מאת שטפאן היים, אחרית דבר מאת נילי מירסקי, עם עובד, 1983
קדירת הזהב וסיפורים אחרים, מאת ארנסט תיאודור אמדיאוס הופמן, הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד 1983
בית בודנברוק, שקיעתה של משפחה, מאת תומאס מאן, אחרית דבר מאת נילי מירסקי, עם עובד, 1985
שישה שאינם יודעים מכשול מהו, מאת האחים גרים, ציורים קלוד לפואנט, עם עובד, תשמ"ו 1986
מוות בוונציה וסיפורים אחרים, מאת תומאס מאן, הספרייה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1988
סיפורי הופמן, מאת ארנסט תיאודור אמדיאוס הופמן, הקיבוץ המאוחד, תש"ן 1990
העולם האחרון, מאת כריסטוף ראנסמאייר, הקיבוץ המאוחד, תשנ"א 1991
אחיינו של ויטגנשטיין, סיפורה של ידידות, מאת תומאס ברנהרד, עם עובד, 1996
מוות בוונציה, מאת תומאס מאן, הספרייה הקטנה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 2005
פליקס קרול: וידוייו של מאחז עיניים, מאת תומאס מאן, אחוזת בית, 2016.
הטירה, מאת פרנץ קפקא, אחוזת בית, 2019 (את שני הפרקים האחרונים תרגם רן הכהן).
מבחר ספרים שתרגמה > תרגומים מגרמנית > מסות

"על תיאטרון המריונטות", מאת היינריך פון קלייסט.
"משימתו של המתרגם", מאת ולטר בנימין.
מאמריה

"האשליה האבודה של הרומאנטיקה", ידיעות אחרונות, ספטמבר 1979.
"הטריטוריה השלישית: הרהורים לא אקאדמיים בבעיות התרגום הסיפרותי", סימן קריאה, 8, 1978.
לקריאה נוספת

אילן בר-דוד, "מירסקי, נילי", לקסיקון הֶקְשֵרִים לסופרים ישראלים (תשע"ד 2014), עמ' 607–608.
הערות שוליים

↑  גילי איזיקוביץ, נילי מירסקי, כלת פרס ישראל לתרגום, מתה בגיל 74, באתר הארץ, 30 בינואר 2018
1 2 3  עדי יותם, אף מילה על תרגום - ריאיון עם נילי מירסקי, חדשות, 1 באוקטובר 1993, המשך
↑   שני ליטמן, "פתאום תפסתי שכולם הלכו. כולם נמוגים, וזהו. אני האחרון שנשאר", באתר הארץ, 4 במרץ 2021
↑  כתבי עת, דבר, 27 ביוני 1980
↑  סימן קריאה - רבעון מעורב לספרות הופיעה חוברת 2, על המשמר, 15 ביוני 1973
↑  ניקמתה של 'עם־עובד", כותרת ראשית, 1 בינואר 1986
↑  מיה סלע, נילי מירסקי, שפרשה מ"עם עובד", תתרגם ספר להוצאת "אחוזת בית", באתר הארץ, 25 באוקטובר 2011
↑  רן בוקר, כלת פרס ישראל לספרות נילי מירסקי הלכה לעולמה, באתר ynet, 30 בינואר 2018
↑  אפי לנדאו, בישראל אין מי־יודע־מה הכרה במתרגמים, אבל היום יקבלו נילי מירסקי ורנה ליטוין את פרס טשרניחובסקי, חדשות, 30 באוקטובר 1989
↑  מרב יודילוביץ', הוכרזו הזוכים בפרסי שר התרבות לספרות, באתר ynet, 5 באוגוסט 2007
↑  תהל פרוש, פרס ישראל לספרות לאידה פינק, טוביה ריבנר ונילי מירסקי, באתר הארץ, 24 בפברואר 2008
↑  גילי איזיקוביץ, פרס שרת התרבות לתרגום ספרות גרמנית יוענק לנילי מירסקי, באתר הארץ, 15 ביולי 2018
↑   אבי גרפינקל, "הר הקסמים" ו"פריחה שנתאחרה" מעמיקים בשאלות יסוד שהתחדדו בעידן המודרני, באתר הארץ, 24 ביוני 2021
↑  עמוס גורן, פרשי בודיוני דוהרים לקרב - חיל הפרשים ועוד סיפורים מאת: איסאק באבל; תרגום מרוסית: נילי מירסקי, כותרת ראשית, 23 בנובמבר 1987
↑  בתיה גור, הירידה לדרגה הכי נמוכה של ההשפלה והאפסות, באתר הארץ, 7 בינואר 2003
תמר מרין, סחרחרת מענגת, באתר הארץ, 13 במאי 2003
↑   אבנר שפירא, "המהמר" ו"הקונפורמיסט" שבו לחנויות הספרים בלבוש עדכני, באתר הארץ, 9 בינואר 2017
↑  קובי בן-שמחון, דוסטויבסקי ואני, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2011
בוריס זיידמן, "האחים קרמאזוב": תה עם דוסטוייבסקי, באתר ynet, 15 באוקטובר 2011
↑  יותם שווימר, "גיבור דורנו": גיבור שלא כובש את היצר, באתר ynet, 24 באוגוסט 2013
↑  אלי שאלתיאל, דיוקנה של חברה, דבר, 22 בינואר 1982
↑  יגאל סרנה, חוגגים באפלה - תרגום חדש של נילי מירסקי ל"בית בודנברוק", מאת תומס מאן, חדשות, 18 בנובמבר 1985
↑  נעמה שפי, תמצית חריפה - מוות בוונציה וסיפורים אחרים מאת: תומאס מאן: תרגום: נילי מירסקי: הספריה, כותרת ראשית, 13 ביולי 1988
↑  ביקורות:
 יונתן כהן, היסוד הכפול ביצירתו של תומאס מאן, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2016
 יצחק לאור, חדש מפני ישן הוציאו, באתר הארץ, 10 בפברואר 2017
 אריאנה מלמד, מה הקשר בין טראמפ לפליקס קרול של תומאס מאן, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2016
↑   שלומציון קינן, התרגום החדש של "הטירה" הוא מלאכת מחשבת ומתנה נפלאה לקוראים, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2020
נילי מירסקי, פרק מתוך "הטירה" / פרנץ קפקא, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, 08.01.2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302219505171  BnF: cb13343520n (data)  GND: 1114402494  ISNI: 0000 0000 0033 3324  LCCN: nr91007858  SUDOC: 057605483  VIAF: 51838403   WorldCat (עם VIAF): 51838403
גאורגי אטנסוב

ערך זה עוסק בראש ממשלת בולגריה בשלהי המאה ה-20. אם התכוונתם למלחין קלאסי בולגרי שפעל במאה ה-20, ראו .
גאורגי איבנוב אָטָנַסוֹב (בבולגרית: Георги Иванов Атанасов;‏ 25 ביולי 1933 – 31 במרץ 2022) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה מ-1986 עד ל-1990.
ראשית חייו והקריירה הפוליטית

אטנסוב נולד בכפר פרבוסלאבן שבמחוז פלובדיב, ממלכת בולגריה וב-1947 הצטרף לארגון הנוער של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית. ב-1956 הצטרף כחבר מן המניין למפלגה הקומוניסטית ובמקביל רכש תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת סופיה. בין 1965 ל-1968 עמד בראש ארגון הנוער הקומוניסטי, ב-1966 נבחר לפרלמנט הבולגרי ובהמשך צורף לוועד המרכזי של המפלגה שבו כיהן עד 1977, כמזכירן של מספר ועדות מִשְנה.
הקריירה הפוליטית

בין 1977 ל-1984 כיהן אטנסוב כמזכיר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ומ-1981 גם כסגנו של טודור ז'יבקוב שכיהן כיושב ראש מועצת המדינה. במרץ 1986 החליף את גרישה פיליפוב בתפקיד ראש ממשלת בולגריה, כאשר פיליפוב ממשיך לכהן כשר לתכנון כלכלי בממשלתו. ב-10 בנובמבר 1989 נטל חלק פעיל במהלכים שהובילו להדחתו של טודור ז'יבקוב מתפקידו ובהמשך לסילוקו מהמפלגה. לאחר הדחתו של ז'יבקוב החל אטנסוב להגמיש את מדיניות הפנים בנושא זכויות האזרח בבולגריה. ב-3 בפברואר 1990 הודיע אטנסוב על התפטרותו וב-8 בפברואר מונה במקומו אנדריי לוקאנוב.
לאחר תום הקריירה

בנובמבר 1992 נעצר אטנסוב, נשפט בעוון ניצול לרעה של כספי ציבור ונידון ל-10 שנות מאסר. ב-1994 חנן אותו נשיא בולגריה ז'ליו ז'לב על רקע מצבו הבריאותי. אטנסוב שוחרר מהכלא ופרש לחיים פרטיים.
נפטר ב-31 במרץ 2022.
ראו גם

סתיו העמים
דוגמנות

דוגמניות מסלול בתצוגת אופנה בווינה שבאוסטריה, 2013
דוגמן ביגוד בצילום בטבע, 2003
דוגמנות היא מקצוע שהעוסקים והעוסקות בו מסייעים לשיווק מוצרים ולפרסומם, תוך ניצול מראה ייחודי של היא ארבעת התחומים העיקריים של הדוגמנות הם:
דוגמנות מסלול - דוגמנים המופיעים בתצוגות אופנה ומציגים בגדים בעיצובים חדשים. הערים מילאנו שבאיטליה ופריז שבצרפת נחשבות למרכזי דוגמנות המסלול.
דוגמנות מגזינים - צילום בסטילס למגזיני אופנה, לשם הצגת בגדים חדשים.
דוגמנות פרסום - צילום לפרסומת בעיתונות, בטלוויזיה ובקולנוע. לעיתים מופיעים הדוגמנים או הדוגמניות כשלגופם רק בגדי ים או הלבשה תחתונה, ולעיתים אף בעירום חלקי או מלא. המוצרים המפורסמים אינם בהכרח בגדים - בפרסום משתמשים בדוגמנים ובדוגמניות לשיווק מגוון מוצרים נרחב, בהם בשמים, אביזרי אלקטרוניקה, מכוניות ומזון.
דוגמנות אמנותית (מודל) היא ציור, צילום או פיסול של דוגמנית או דוגמן לצורכי אמנות או לימוד אמנות. בתחום זה מקובל גם ציור, צילום ופיסול של מודל עירום, בו הדוגמנית או הדוגמן מופיעים בעירום חלקי או מלא. פופולרי באומנות אבל קורה גם בעולם האופנה.
ענפים נוספים בתחום הדוגמנות:
דוגמנות מידות גדולות
דוגמנות תכשיטים
דוגמנות איפור
דוגמנות מוצרי טיפוח
עבודתם של דוגמנים ודוגמניות נעשית בדרך כלל באמצעות סוכנות המתווכת ביניהם ובין הנזקקים לשירותיהם. להמחשת כישוריו של דוגמן, ובפרט להמחשת כישוריו של מי שטרם עסק במקצוע זה ורוצה לחדור אליו, משמש הבּוּק - אוסף צילומי דוגמנות אישיים.
נשים וגברים עוסקים במקצוע, אך נשים דומיננטיות בו יותר, בפרט בדוגמנות מסלול ובדוגמנות מגזיני אופנה. דוגמניות-על משתכרות יותר מדוגמנים בסטטוס דומה, ככל הנראה עקב הנחה שיכולת המשיכה שלהן כלפי לקוחות גברים גדולה מיכולת המשיכה של דוגמנים גברים כלפי הנשים הלקוחות.
בנוסף לדוגמנים ודוגמניות העוסקים במקצוע זה כעיסוק בלעדי או עיקרי, עוסקים בו גם שחקנים, זמרים, ספורטאים ומפורסמים אחרים. דוגמה לכך הוא ראש ממשלת ישראל לשעבר יאיר לפיד, שהעניק בשנת 2004 שירותי דוגמנות לפרסומות של בנק הפועלים, או הכדורגלן הבריטי דייוויד בקהאם. אלה קרויים לעיתים "פרזנטורים".
העיסוק בדוגמנות מהווה לעיתים קרש קפיצה לעולם הבידור, ודוגמניות הופכות לשחקניות פופולריות או למגישות של תוכניות טלוויזיה (לדוגמה: יעל בר-זוהר ומירי בוהדנה). לעיתים המסלול הוא הפוך. לדוגמה, בקי גריפין הפכה מכתבת ספורט לדוגמנית, והזמרת רוני (סופרסטאר) דואני דגמנה בגדי ים. הפרסום והזוהר הנלווים למקצוע הדוגמנות הפכו עיסוק זה למשאת נפשם של צעירים וצעירות רבים.
לעיתים מלווה העבודה בדוגמנות בתופעות כגון אנורקסיה, שימוש בסמים ואף ניצול מיני. בגלל תופעות אלו נמתחה ביקורת כלפי התעשייה זו, בייחוד מצד חוגים פמיניסטיים. עמדה פמיניסטית נוספת המבקרת את הדוגמנות גורסת כי עצם קיום המקצוע נובע מיחס מחפיץ כלפי גופן של נשים המשמר את דיכויין במסגרת של "מודל יופי" קבוע, שאינו מכיל את מראיהן של מרבית הנשים (בגלל פרמטרים כגיל ומשקל). חוגים דתיים רואים בתצלומי דוגמניות חריגה מגדר הצניעות, בפרט כאשר מדובר בדוגמניות בבגדי ים. במיוחד מופנית מחאתם כנגד תצלומי דוגמניות המופיעים בשלטי חוצות.
ביטויי זלזול בעבודתן של דוגמניות משתקפים בכינוי "קולבית" לדוגמנית מסלול, ובכינוי "דוגמגישה" לדוגמנית שהפכה גם למגישת תוכניות טלוויזיה או רדיו.
בשנת 2012, נחקק בישראל, חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות, התשע”ב-2012‏ האוסר הפקה והצגה של פרסומת שבה מופיע דוגמן בתת-משקל, בהתאם לחישוב מדד מסת גוף. בנוסף, אם נעשה שימוש בעריכה גרפית לשם הצרת היקפי הגוף של אדם המוצג בפרסומת, יש לכלול בפרסומת הבהרה המציינת זאת. החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2013.
ראו גם

דוגמנות בישראל
חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות - חוק ישראלי  התשע”ב-2012
הערות שוליים

↑  חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות, התשע”ב-2012, ס"ח 2347 מיום 27 במרץ 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX538551  BnF: cb11978043h (data)  GND: 4338413-4  NKC: ph899144
גרישה פיליפוב

גאורגי (גרישה) סטאנצ'ב פיליפוב (בבולגרית: Георги (Гриша) Станчев Филипов;‏ 13 ביולי 1919, סטחנוב, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית – 2 בנובמבר 1994, סופיה, בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה מ-1981 עד ל-1986.
ראשית חייו

פיליפוב נולד באוקראינה למשפחת מהגרים מבולגריה. ב-1936 שבה משפחתו לבולגריה והתיישבה באזור העיר לובץ'. פיליפוב הצטרף למפלגת הפועלים הבולגרית, (שמה הקודם של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית) ובמהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לתנועת המחתרת שפעלה נגד הממשלה הפרו-גרמנית בממלכה. ב-1942 נעצר, נשפט ונידון ל-12 שנות מאסר, אותן החל לרצות בכלא המרכזי בלובץ'. ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לגיבוי מהצבא האדום אשר כבש את סופיה. הממשל החדש בראשות קימון גאורגייב התיר את פעילותה של המפלגה הקומוניסטית ופיליפוב שוחרר מהכלא.
הקריירה הפוליטית

לאחר שחרורו מהכלא הועסק פיליפוב כעובד מדינה במשרד התעשייה הבולגרי והתקדם בהדרגה במנגנון המפלגה הקומוניסטית. ב-1951 סיים תואר ראשון בכלכלה ובמסחר באוניברסיטת מוסקבה ולאחר שובו לבולגריה מונה לכהן כחבר ועדת התכנון הארצית. ב-1966 נבחר לאספה הלאומית הבולגרית, מונה על ידי טודור ז'יבקוב לכהן כיושב ראש ועדת יישום הרפורמה הכלכלית במדינה וזכה למעמד שר. ב-1971 נבחר ליושב ראש ועדת התכנון הארצית ולפוליטביורו. פיליפוב נחשב איש אמונו של ז'יבקוב.
כהונת ראש הממשלה ואחריתו

ב-1981 מונה לראש ממשלת בולגריה במקום סטאנקו טודורוב, אך ב-1982 איבד את מקומו בפוליטביורו. כהונתו התמקדה ברפורמות כלכליות שעליהן הכריז טודור ז'יבקוב, אך יישומן לא שיפר את המצב הכלכלי במדינה. במרץ 1986 הוחלף פיליפוב בגאורגי אטנסוב וכיהן כשר לתכנון כלכלי בממשלתו, תוך שהוא נבחר מחדש לפוליטביורו. באוגוסט 1987 הגיש פיליפוב לפרלמנט הבולגרי הצעה לרפורמה כלכלית חדשה והיא אושרה ברוב גדול. לאחר הדחתו של ז'יבקוב והתפטרותו של אטנסוב, אולץ גם פיליפוב לפרוש מתפקידו. באפריל 1990 סולק פיליפוב מהמפלגה הסוציאליסטית הבולגרית, שמה החדש של המפלגה הקומוניסטית. ב-14 ביולי 1992 נעצר פיליפוב והואשם בגנבת כספי ציבור. הוא הלך לעולמו ב-1994, בעודו במעצר וטרם תחילת משפטו, והוא בן 75 שנים.
ראו גם

סתיו העמים
| ראשי ממשלת בולגריה |
| --- | --- | --- |
| נסיכות וממלכת בולגריה (1878-1946) | טודור בורמוב • קלמנט טרנובסקי • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • יוהאן קזימיר ארנרוט • אלכסנדר באטנברג • לאוניד סובולב • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • קלמנט טרנובסקי • פטקו קרבלוב • וסיל רדוסלאבוב • קונסטנטין סטואילוב • סטפן סטאמבולוב •  קונסטנטין סטואילוב • דימיטר גרקוב • טודור איבנצ'וב • ראצ'ו פטרוב • פטקו קרבלוב • סטויאן דאנב • ראצ'ו פטרוב • דימיטר פטקוב • דימיטר סטאנצ'וב • פטר גודב • אלכסנדר מלינוב • איוון גשוב • סטויאן דאנב • וסיל רדוסלאבוב • אלכסנדר מלינוב •  תאודור תאודורוב • אלכסנדר סטמבוליסקי • אלכסנדר צאנקוב • אנדריי ליאפצ'ב • אלכסנדר מלינוב • ניקולה מושאנוב • קימון גאורגייב • פנצ'ו זלאטב • אנדריי טושב • גאורגי קיוסאיבנוב • בוגדאן פילוב • דוברי בוז'ילוב • איוון בגריאנוב • קונסטנטין מוראבייב • קימון גאורגייב |          |
| הרפובליקה העממית הבולגרית | קימון גאורגייב • גאורגי דימיטרוב • וסיל קולארוב • וולקו צ'רבנקוב • אנטון יוגוב • טודור ז'יבקוב • סטאנקו טודורוב • גרישה פיליפוב • גאורגי אטנסוב • אנדריי לוקאנוב |          |
| בולגריה (מאז 1990) | אנדריי לוקאנוב • דימיטר פופוב • פיליפ דימיטרוב • ליובן ברוב • רנטה אינג'ובה • ז'אן וידנוב • סטפן סופיאנסקי • איוואן קוסטוב • סימאון סקסקובורגותסקי • סרגיי סטאנישב • בויקו בוריסוב • מארין רייקוב • פלמן אורשרסקי • גאורגי בליזנאשקי • בויקו בוריסוב • אוגניאן גרג'יקוב • בויקו בוריסוב • סטפן יאנב • קיריל פטקוב • גלב דונב • ניקולאי דנקוב • דימיטר גלבצ'ב |          |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סטאנקו טודורוב | ראש ממשלת הרפובליקה העממית הבולגרית  18 ביולי 1981 - 24 במרץ 1986 | הבא: גאורגי אטנסוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 142654191  ISNI: 0000 0001 0737 8696  LCCN: n81028513  VIAF: 94830439   WorldCat (עם VIAF): 94830439
מתי רובנובה

מתי רובנובה
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מָתִי רוּבֶּנוֹבָה (בבולגרית: Мати Рубенова;‏ 5 ביולי 1925, סופיה, ממלכת בולגריה – ספטמבר 1944, סופיה, ממלכת בולגריה) הייתה פרטיזנית יהודיה ופעילה קומוניסטית אשר נרצחה על ידי המשטרה הבולגרית והפכה לאחד הסמלים של ההתנגדות היהודית בבולגריה בתקופת מלחמת העולם השנייה. כונתה "סבטלה" בפי חבריה למחתרת. מתוארת כ"גיבורת תנועת ההתנגדות בימבול". על שמה רחובות בערים סופיה וימבול.
ילדות ונעורים

נולדה בסופיה שבבולגריה ביולי 1925 למואיז רובנוב ושרה לבית אבישי. בגיל צעיר החלה להשתתף בפעילויות של תנועת הנוער הקומוניסטית בבולגריה, ובלטה כמדריכה ופעילה. הייתה אחראית על גיוס של צעירים לתנועה. פעילות התנועה בשנים שלפני המלחמה כללה הפצת הרעיונות הקומוניסטיים, דבר שהיה בלתי חוקי. על כן נערכו הפגישות במסווה של פעילויות לנוער. לפני המלחמה למדה בגימנסיה של סופיה, שלאחר מותה נקראה על שמה לתקופת מה.
מלחמת העולם השנייה וגירוש יהודי סופיה

בראשית 1941 הורע מצבם של יהודי בולגריה. ב-23 בינואר פורסם החוק להגנת האומה וב-1 במרץ חתם ראש הממשלה בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי ובמסגרתו הצטרפה בולגריה למדינות הציר. בו ביום נכנס הוורמאכט לבולגריה ובולגריה נסגרה להגירת יהודים. בהמשך, בראשית מרץ 1943 נכשלו השלטונות הבולגרים בניסיונם לגרש אל מחנה ההשמדה טרבלינקה לפחות 6,365 מיהודי "בולגריה הישנה" בשל מאבק שניהלו מספר פוליטיקאים וראשי הכנסייה בבולגריה. במאי 1943 גורשו יהודי סופיה לערי השדה.
במהלך גירוש יהודי סופיה, הועברה רובנובה עם הוריה, סבה ואחיה הצעיר לעיר ימבול, שנמצאת בדרום מזרח בולגריה, מרחק של 262 קילומטרים מביתם בסופיה. בימבול המשיכה בפעילותה הקומוניסטית, שכעת כללה התנגדות לשלטון הפרו-פאשיסטי בבולגריה ולזיקתו לנאציזם. היא הייתה היחידה במשפחתה שהחזיקה בדעות קומוניסטיות, ומשפחתה ניסתה להניא אותה מהפעילות המחתרתית מחשש שתיפגע. ואכן, מכיוון שהייתה פעילה בולטת ורכזת המחתרת באזור ימבול, המשטרה הבולגרית ראתה בה יעד. היא נעצרה מספר פעמים, אך בחקירותיה לא מסרה מידע על חבריה, ושוחררה פעם אחר פעם. גם משפחתה סבלה כתוצאה מפעילותה המחתרתית. ב-1944 נשלחו אמה, אביה, סבה ואחיה אל מחנה קאייליקה שליד העיר הבולגרית פלבן, כעונש על פעילותה בתנועה הקומוניסטית ובשרפה שפרצה במחנה נספה סבה.
הצטרפות לפרטיזנים

במאי 1944 הצטרפה ל'מוות לפשיזם', קבוצת פרטיזנים בולגרית שלחמה בנשק בשלטון הבולגרי. הנתונים לגבי מספרם של הפרטיזנים בבולגריה אינם חד-משמעיים. מקורות אחדים מדברים על כ-2500 איש ואישה, בעוד מחקרים אחרים מעריכים שמדובר במספרים גדולים בהרבה. כך או כך, נראה כי ביחס לחלקם הכללי באוכלוסייה פרטיזנים רבים היו יהודים: כ-250 לוחמים, שמתוכם נהרגו למעלה מ-130.
באותם ימים מוסדות שלטון בעיר הבירה סופיה הופצצו על ידי בעלות הברית. במקביל, ברית המועצות, אף על פי שהשתייכה לבעלות הברית, לא ניתקה קשר עם בולגריה במשך כל המלחמה ולחצה עליה לנתק את הקשרים עם גרמניה.