stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיקה אינדונזית
ז'אנרים > קרונצ'ונג (Keroncong)

הקרונצ'ונג החל להתפתח מאז הגעתם של הפורטוגזים, שהביאו עמם כלי נגינה אירופאים. בשנות ה-1900 לערך, מוזיקה זו נחשבה למוזיקה עירונית אך ברמה נמוכה, כיוון שהפורטוגזים המזוהים עימה נתפסו כבני מעמד נמוך. מצב זה השתנה בשנות 1930, כאשר תעשיית הקולנוע האינדונזי המתפתחת החלה לשלב בתוכה את מוזיקת הקרונצ'ונג. יתרה מכך, באמצע שנות 1940, נקשרה המוזיקה למאבק על עצמאותה של אינדונזיה, מה ששדרג את מעמדה.
השיר המפורסם ביותר בסגנון קרונצ'ונג הוא Bengawan solo שנכתב בשנת 1940 על ידי Gesang Martohartono. השיר נכתב בשנה שקדמה לראשית הכיבוש היפני הקיסרי של הארכיפלג במלחמת העולם השנייה. השיר מדבר על נהר הסולו, הנהר הארוך ביותר של ג'אווה, וגם החשוב ביותר. השיר הפך לפופולרי מאוד בקרב אנשי הג'אווה, ולאחר מכן הפך לפופולרי מבחינה ארצית, כאשר שודר בתחנות הרדיו המקומיות. השיר גם הפך לפופולרי מאוד בקרב החיילים היפנים, וכשאלו חזרו ליפן בסוף המלחמה, ההקלטות החוזרות של השיר על ידי אמנים יפנים הפכו אותו לרב-מכר. במהלך השנים השיר בוצע מחדש פעמים רבות על ידי אומנים בולטים, בעיקר בתוך אסיה אבל גם מעבר לה. Gesang עצמו נשאר המעריץ הידוע ביותר של הסגנון, שעדיין נשאר פופולרי בקרב חלקים גדולים של האוכלוסייה, בעיקר בקרב הדור המבוגר.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך המהפכה הלאומית של אינדונזיה (1945–1949) וגם לאחר מכן, הקרונצ'ונג היה קשור לפטריוטיזם, שכן משוררים אינדונזים רבים ומשוררים פטריוטים השתמשו בקרונצ'ונג כז'אנר מרכזי של יצירותיהם. מי שהזכירה את הקרונצ'ונג באחד משיריה היא סיתי נורהליזא, זמרת מלזית מפורסמת.
ז'אנרים > דנגדוט (Dangdut)

דנגדוט הוא ז'אנר של מוזיקה פופולרית מסורתית של אינדונזיה, אשר נגזר ממוזיקה הודית, ערבית ומלאית. הוא מורכב ממוזיקה מלודית והרמונית עם קצב עיקרי, בדומה לקצב של גרסאות הדנגדוט הקלאסיות. ז'אנר זה היה במקור מוזיקת ריקודים אינדונזית, שהתפשטה ברחבי דרום מזרח אסיה, והפך לסגנון הפופ הדומיננטי ביותר באמצע שנות ה-1970. הדנגדוט מפורסם בזכות הקצב הפועם שלו, והמילים המוסריות הפונות לנוער. כך החלו כוכבי הדנגדוט להשתלט על סצנת הפופ המודרנית. הדנגדוט מבוצע במיוחד על ידי נשים, שלעיתים קרובות מבצעות גם ריקוד סמלי ומילים שובבות כדי לסחוף קהל גדול יותר.
הדנגדוט מבוסס על הזמרים שמבצעים אותו, והכוכבים שביניהם מונים בין היתר את Rhoma Irama ואת Elvy Sukaesih, שהם למעשה המלך והמלכה של ז'אנר הדנגדוט.
ז'אנרים > צ'אמפורסארי (Campursari)

הצ'אמפורסארי, שמקור שמו במאלאית: Campur : "תערובת", Sari : "גלעין", סגנון פיוז'ן מוזיקלי המבוסס על מוזיקת ג'אווה מסורתית ועל ז'אנר הדנגדוט, שנפוץ בתרבות ג'אווה (בעיקר במרכז ומזרח ג'אווה). בנוסף, קיימת גם גרסה סונדנזית של צ'אמפורסארי, הנפוצה באזור Bandung שבמערב ג'אווה. האמן הגדול ביותר שלה הוא דידי קמפוט (Didi Kempot).
מוזיקה עכשווית

המוזיקה העכשווית של אינדונזיה מגוונת ותוססת על כל סוגיה. המוזיקאים האינדונזים היו פתוחים להשפעות זרות של ז'אנרים שונים לעולם, וניתן לראות זאת בשילובי המוזיקה השונים. הג'אז האמריקאי היה פופולרי מאוד באסיה. בנוסף, סגנונות כמו טנגו, רומבאס, בלוז וסגנונות של מוזיקת גיטרה מהוואי, הם סגנונות אותם חיקו האינדונזים. כתוצאה מכך, ז'אנרים שונים פותחו במסגרת המוזיקה האינדונזית: פופ אינדונזי, רוק, ג'אז, היפ-הופ.
כיום תעשיית המוזיקה האינדונזית ניחנת בפופולריות הארצית שלה. בזכות תרבות משותפת ושפות מובנות בין אינדונזית למלאית, המוזיקה האינדונזית הפכה לפופולרית גם במדינות שכנות כמו מלזיה, סינגפור וברוניי. עם זאת, הפופולריות הרבה של מוזיקה אינדונזית במלזיה, איימה על תעשיית המוזיקה המלזית. כתוצאה מכך, בשנת 2008 תעשיית המוזיקה המלזית דרשה את ההגבלה של שירים באינדונזית בלבד על ידי הרדיו המלזי, זאת על מנת ליצור הטמעה חזקה יותר של המוזיקה המקומית וניתוק של המוזיקה האמריקאית. ההשפעות הן הדדיות. זמרת מלזית ידועה בשם סיתי נורהאליזא (אנ') זכתה לפופולריות עצומה באינדונזיה לפחות מאז שהופיעה בה לראשונה בשנת 1997, והדבר נכון גם מאז ועד היום.
מוזיקה עכשווית > מוזיקה קלאסית – תזמורת

המוזיקה הקלאסית המערבית הגיעה לאינדונזיה בעידן של הודו המזרחית ההולנדית כבר במאה ה-18, אך היא בוצעה רק בקרב קומץ אנשים, ביניהם בעלי מטעים הולנדים עשירים, וקצינים במועדונים חברתיים. רק במאה ה-19, תוכנן ונבנה אולם De Vchowwbury Van Batavia כאולם קונצרטים בעיר המרכזית ג'קרטה. המוזיקה הקלאסית הוגבלה לאזרחים מהמעמד הגבוה, העשיר והמשכיל, ומעולם לא חדרה לשאר האוכלוסייה בעידן הקולוניאלי של הודו המזרחית. סוג המוזיקה המערבית שחצתה את המכשול החברתי באותה תקופה הייתה מוזיקת הקרונצ'ונג, שהייתה מזוהה עם הפורטוגזים כמוזיקה ברמה נמוכה.
קבוצת חובבים שנקראה "תזמורת הפילהרמונית של בטאביאשה" הוקמה בתקופה הקולוניאלית ההולנדית. היא הפכה לתזמורת ידועה כאשר תחנת שידור הרדיו "Nederlandsch" הוקמה בשנת 1912. כיום, התזמורת ידועה בתור התזמורת הסימפונית של ג'קרטה, אשר קיימת בעולם המוזיקלי של המדינה במשך יותר מ-100 שנים, באמצעות הפורמטים המשתנים שלה, המתאימים את עצמם לצרכים ולטרנדים העכשוויים.
בשנות ה-1960 עד 1980 המוזיקה הקלאסית באינדונזיה שודרה בעיקר על ידי שירות הרדיו הלאומי של אינדונזיה (RRI) ועל ידי תחנת הטלוויזיה הלאומית של אינדונזיה TVRI דרך התוכניות שלהם. בעשור זה, התזמורת הקלאסית התפתחה בעיקר באוניברסיטאות כפעילות חוץ עבור סטודנטים, הכללה גם את המקהלה. בשנות ה-90 החלה התזמורת הסימפונית המקצועית להיבנות, בעיקר תזמורת טווילייט (Twilite) בהובלתו של אדי מ.ס. התזמורת נוסדה בשנת 1991, תחילה כהרכב שמנה 20 נגנים. ההרכב התפתח מאז עד לתזמורת סימפונית מלאה עם 70 נגנים ורפרטואר שנע בין בטהובן לביטלס. התזמורת מילאה תפקיד בקידום המוזיקה האינדונזית, במיוחד בשימור שירים לאומיים של מלחינים אינדונזים ושירים מסורתיים. התזמורת הפילהרמונית הוויקטוריאנית בשילוב עם התזמורת הפילהרמונית של טוויילייט, הקליטו את ההמנון הלאומי האינדונזי, Indonesia Raya, על ידי WR Supratman בהרכב התזמורת המקורית שלו על ידי ג'וס קלבר, בנוסף לשירים אינדים פופולריים אחרים באלבום.
המלחינה האינדונזית הנחשבת לבולטת ומוכרת ביותר ברחבי העולם בז'אנר של המוזיקה הקלאסית העכשווית, היא אננדה סוקרלאן, ילידת 1968, עם יצירות תזמורתיות רבות קאמריות ואינסטרומנטליות. היצירות המפורסמות ביותר שלה הן סדרה של קטעים לפסנתר סולו, עם מוטיבים מוזיקליים המבוססים על מוזיקה עממית אינדונזית. בנוסף, אננדה כתבה יצירות עבור מוזיקאים רבים, בין היתר עבור מוזיקאים מהתזמורת הסימפונית של בוסטון, ועבודותיה מבוצעות היום ברחבי העולם.
כיום, מוזיקה תזמורתית כבר אינה זרה לערים גדולות כמו ג'קרטה, בנדונג, יוגיאקרטה, סורבאיה, ומדאן, ואף יש להן קבוצות סימפוניה משלהן. בג'קרטה, למשל, יש תזמורת ששמה Nusantara, תזמורת טווילייט ותזמורת קאמרית.
מוזיקה עכשווית > פופ

מוזיקת הפופ האינדונזית כיום, הידועה בשם "פופ אינדונזיה", מושפעת במידה רבה ממגמות וסוגי מוזיקה מאמריקה, בריטניה, יפן וקוריאה. למרות השפעות הרבות, החל מפופ אמריקאי, פופ בריטי, וגם פופ אסיאתי, תופעת הפופ האינדונזי אינו נגזר מהם לחלוטין; ניתן לראות שהוא בנוסף לאלו, גם מבטא את הרגשות וסגנונות החיים האינדונזיים העכשוויים.
להקה בשם Koes Bersaudara שהוקמה בשלב מאוחר יותר, נחשבה לחלוצה של הפופ והרוקנרול האינדונזי בשנות ה-1960 וה-1970. השפעות המוזיקה האמריקנית והבריטית היו בולטות במוזיקה של Koes Bersaudara, כאשר הביטלס היו ידועים כבעלי ההשפעה העיקרית על הלהקה. בנוסף, ניתן למנות זמרי פופ ובלדה אינדונזית שונים ששרדו במשך עשרות שנים והפכו לאגדות מוזיקליות אינדונזיות, כמו איוואן פאלס וכריסי. אחד הזמרים האינדונזים המשפיעים ביותר בסצנת המוזיקה פופ, במיוחד במהלך תחילת 2000, היא אגנס מוניקה, אשר מאוחר יותר הפכה לידועה בשמה: Agnez Mo.
כיום, להקות הפופ הפופולריות כוללות את פטרפאן, ראדג'ה, ג'יג'י, פאדי, דיווה 19, שילה ב-7, ד'אסיב ונידג'י, שכולן מטיילות בקביעות באינדונזיה, סינגפור ומלזיה ומופיעות ב-MTV Asia.
ההשפעות הזרות האחרונות על מוזיקת הפופ האינדונזית הן הסגנון והז'אנר של J-Pop ו-K-pop. ישנן כמה להקות כמו J-Rocks אשר מחקות את סגנות ותרבות הפופ של יפן וקוריאה. דמות נוספת בין הזמרות ששרו "פופ אינדונזיה" היא ליליס סוריאני, שפעלה בשנים 1963 עד 2003. לפחות 500 שירים שלה נפוצו מאז 1982.
מוזיקה עכשווית > רוק

בדיוק כמו מוזיקת הפופ, גם סצנת הרוק האינדונזית הושפעה רבות מהפיתוח של מוזיקת רוק באמריקה. להקות הרוק האינדונזי המשפיעות ביותר היו בשיאן בשנות ה-70 וה-80. בסוף שנות ה-80 ועד אמצע שנות ה-90, זמרות רוק רומנטיות ידועות בשם "ליידי רוקרס" הפכו מפורסמות מאוד באינדונזיה. ביניהן היו ניקי אסטריה ואנגון שהתחילו את הקריירה שלהן כזמרות פופ-רוק באינדונזיה ואז עברו לצרפת ורדפו אחרי קריירה בינלאומית.
מוזיקה עכשווית > פיוז'ן ג'אז

חלק נכבד מהמוזיקאים והלהקות האינדונזיות חקרו את מוזיקת הג'אז. בין מוזיקאי הג'אז האינדונזים בולטים מאלייק וד'אסנטיאלס. קבוצות שונות באינדונזיה משלבות מוזיקה עכשווית בשילוב עם ג'אז פיוז'ן המבטא את מסורת המוזיקה האתנית המסורתית של עיר הולדתם. ניתן לראות כיצד הג'אז מתבטא גם במקרה של קרקטו ו-SambaSunda, להקות ממערב ג'אווה. הנגינה שלהן מתבצעת על ידי כלים שונים כמו הקצ'אפי המסורתי, ותזמורת גמלאן המבוצעת עם כלים כמו תוף, מקלדת וגיטרות. בנוסף, בג'קארטה ישנו פסטיבל ג'אז בינלאומי המתקיים מדי שנה.
מוזיקה עכשווית > מוזיקאים מודרניים בולטים

Gesang
Krisdayanti
Titiek Puspa
Guruh Gipsy
Gombloh
Bing Slamet
Benyamin Sueb
Chrisye
(Harry Roesli (1950s–1970s
Ebiet G. Ade
Fariz RM
Iwan Fals
Nining Meida
Lilis Suryani
הערות שוליים

↑  Indonesian Geography
↑  (Kunst, J. (1949, The cultural background of Indonesian music
↑  [Asia Sound], archived 4 September 2011 at the Wayback Machine.
↑   הגמלאן הירושלמי, ברשת החברתית פייסבוק
↑  https://www.youtube.com/watch?v=Mpq5HWiaG0w
↑  https://www.youtube.com/watch?v=Ctk6F0gRZJQ
↑  מקור: השיר "Keroncong Si Endang Endong"
↑  [National Geographic Indonesian Pop Music], archived 4 January 2011 at the Wayback Machine
↑  [Malaysian music industry wants Indonesian songs restricted], archived 24 December 2009 at the Wayback Machine.
↑  Marusya Nainggolan (6 בפברואר 2010). "Jakarta Symphony Orchestra returns". The Jakarta Post. נבדק ב-2018-04-13. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  [Orchestra], archived 4 October 2011 at the Wayback Machine
↑  Becker, J. (1975). "Kroncong, Indonesian popular music". Asian Music. 7 (1): 14–19.
↑  Wallach, J. (2004). "The Rough Guide to the Music of Indonesia: Wild Pop Mixtures". Sublime Ancient Traditions.
↑  Broughton, S., Ellingham, M., & Trillo, R. (Eds.), World Music: Latin & North America, Caribbean, India, Asia and Pacific, Rough guides (Vol. 2), 1999
מנחם זמבה

| --- | --- |

הרב זמבא במרכז, עם הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק ובנו יוסף דב
 לידה:  15 בספטמבר 1883 י"ג באלול תרמ"ג פראגה, רפובליקת פולין 
 נרצח:  24 באפריל 1943 (בגיל 59) י"ט בניסן תש"ג כלא פאוויאק, רפובליקת פולין 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  פולין 
 תקופת הפעילות:  ? – 24 באפריל 1943 
 השתייכות:  רבני פולין
 תחומי עיסוק:  הלכה, אגדה, תלמוד, חסידות
 רבותיו:  סבו הרב אברהם זמבה, רבי יהודה אריה לייב אלתר
 תלמידיו:  יצחק ידידיה פרנקל, שמחה עלברג 
 חיבוריו:  אוצר הספרא, חדושי הגרמ"ז, תוצאות חיים
 
הרב מנחם זֵמְבָּה (נכתב גם זמבא; י"ג באלול תרמ"ג, 15 בספטמבר 1883 – י"ט בניסן תש"ג, 24 באפריל 1943) היה מגדולי רבני יהדות פולין וממנהיגיה קודם השואה. חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. מאחרוני הרבנים בגטו ורשה.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

נולד בי"ג באלול תרמ"ג (1883) בפראגה, פרוור של ורשה, השוכן על גדות נהר הוויסלה. אביו רבי אלעזר מחסידי גור, סבו רבי אברהם היה חסיד של רבי מנחם מנדל מקוצק, רבי יצחק מאיר אלטר מגור ורבי יהודה אריה ליב אלתר מגור. ניחן בכוח זיכרון נדיר ותפיסה מבריקה. עם זאת, מילדותו סבל מבריאות לקויה. בגיל תשע נפטר אביו והוא עבר לחסותו של סבו שקירבו אל החסידות עם נסיעותיו התכופות לאדמו"ר מגור, ה"שפת אמת".
בגיל שמונה עשרה נשא לאשה את מינדל, בתו היחידה של ישעיה חיים צדרבוים. אחר חתונתו המשיך ללמוד תורה כאשר חותנו העשיר מפרנס אותו. בשנת תרע"ט הדפיס את ספרו הראשון, שו"ת "זרע אברהם". את ספרו השני, "תוצאות חיים", הוציא לאור לזכר חותנו שנפטר בשנת תר"פ (1920). גם לאחר פטירת חותנו סירב לקבל על עצמו עול רבנות והעדיף להמשיך לנהל את חנות הפלדה שהוריש לו חותנו, אף על פי שבאותן שנים כבר היה מפורסם כתלמיד חכם גדול. תשובותיו ומאמריו התפרסמו בספרים ובירחון התורני "דגל התורה" בעריכת הרב מנחם מנדל כשר. ביתו בפראגה הפך למקום כינוס לתלמידי חכמים מחוגים שונים ולתלמידים צעירים שבאו ללמוד מתורתו. הרב זמבה היה רגיל לנסוע לאדמו"ר מגור ויחסי חיבה והערכה הדדית שררו בין השניים. בשנת תרפ"ח הוציא את הספר "גור אריה יהודה" - לזכר בנו שנפטר בחייו (חתנו של רבי מנחם מנדל אלתר, בנו של השפת אמת).
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

ב-1935 נכנע ללחץ הרבנים וקיבל על עצמו את החברות ב"ועד הרבנים" של ורשה, יחד עם רבי יעקב מאיר בידרמן ורבי אברהם ויינברג. בין השאר היה בין החותמים על האיסור להמם את הבהמה לפני שחיטתה, בפולמוס הגדול על השחיטה שהתנהל באותם ימים.
בכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל בשנת תרפ"ג נבחר למזכירות הכבוד של התנועה, עוד בטרם מלאו לו ארבעים, והיה אחד מעמודי התווך שלה. בנאומו בכנסייה הגדולה השלישית האגודה (תרצ"ז), שהתכנסה על רקע ועדת פיל, התנגד נחרצות לחלוקת ארץ ישראל. בנאומו אמר:
"רק אנשים אשר להם העוז המר לקרוע גזרים מתורתנו התמימה והקדושה – הם-הם אשר ירהבו בנפשם לקרוע גם את ארצנו לגזרים. אבל אנחנו שומרי התורה וחרדים אל דבר ה' של תורה שבכתב ושבעל פה מראשו ועד סופו מוסרים נפשנו על כל אות ואות ועל כל מנהג שבישראל - בשום אופן לא נוכל להסכים לוותר אפילו על צעד ושעל אחד מארצנו הקדושה".
בשנת 1935 שלח איגרת לרב אברהם יצחק הכהן קוק, שבה ביקש סיוע בקבלת אשרת כניסה לארץ ישראל, לו ולבני משפחתו. ב-28 בפברואר 1935 הוגשה הבקשה של הרבנות הראשית לארץ ישראל למתן רישיון עלייה לו ולבני משפחתו, אולם ב-20 במרץ 1935 הבקשה נדחתה.
בראשית 1936 הזמינו אותו חסידי גור מירושלים להיות רבם, אך היוזמה לא יצאה אל הפועל.
ביוגרפיה > תקופת השואה

עם תחילת מלחמת העולם השנייה נכבשה ורשה בידי הנאצים, והם דרשו להקים "מועצת הזקנים" (יודנראט). רבי מנחם זמבה התנדב לעמוד בראשו, אך עמיתיו הרבנים מנעו זאת ממנו ושלחו שני רבנים אחרים למועצה. בתחילת המלחמה נעשה ניסיון להבריחו מחוץ לגבולות פולין הכבושה יחד עם האדמו"ר מגור ובני לווייתו, אך בכרטיסי הוויזה לארצות הברית נרשם שם המשפחה של הרבי מגור, אלתר, וכך היה מנוע הרב זמבה לצאת מהאזור הכבוש. לאחר התעללות קשה של הנאצים בתחילת שנת 1940, הוא נאלץ להעביר את דירתו לעיתים קרובות, והשאיר את כתבי היד הרבים של חידושיו במסתור בדירתו הישנה.
עם גירוש היהודים לתחומי גטו ורשה, עבר לשם גם הרב זמבה יחד עם בני משפחתו ועבד בבית החרושת שולץ. על פעילותו בגטו ישנן עדויות ביומן גטו ורשה שכתב הלל זיידמן. בסוף אדר תש"ג (1943) הכריז על תענית ציבור וחיבר תפילה מיוחדת לקראת ר"ח ניסן. כל אותה תקופה קיים מניין קבוע בביתו ועסק בתורה. לדבריי זיידמן, חידש הרב זמבה חידושים בהלכות קידוש השם, ובפתחם כתב: "מה שחידשתי בעזרת ה' בימי הזעם תחת חמת המציק, בעניין קידוש השם על פי הרמב"ם והראב"ד ז"ל, ביום בו נלקחה ממני אשתי היקרה". משום היותו אחד הרבנים החשובים של ורשה השתדלו הרב וייסמנדל וחבריו להצילו (הוא מופיע כאחד הרבנים שמשתדלים להצילם, במכתב של הרב וייסמנדל אל הרב משה בלוי, מראשי האגודה בארץ). כמו כן, לקראת חיסול הגטו הייתה פנייה מצד ראשי הכנסייה הפולנית להציל אותו, אך הוא סירב. ממש סמוך לפרוץ המרד הוא ערך ליל סדר פסח, ועוד לפני כן ארגן אפיית מצות קטנות שיוכלו לשאתן בכיס במהלך החג. בשבת חול המועד פסח, י"ט בניסן, במהלך דיכוי מרד גטו ורשה, החל ביתו לבעור. דיירי הבית ניסו לחצות את הרחוב אל עבר הבית שממול, כאשר לפתע נשמעו יריות והרב מנחם זמבה נהרג. הוא הובא לקבר זמני בחצר הבית. ימים אחדים לאחר מכן השלימו הנאצים את חיסול הגטו ומשפחתו נרצחה גם היא.
ב-1958 בעת פעולת חפירות שערכו הפולנים לשיקום אזור הגטו היהודי, נמצא קברו של הרב זמבה מתקופת המלחמה. עצמותיו הועלו לארץ ישראל ונטמנו בהר המנוחות בירושלים בכ"ט בסיון תשי"ח (1958) בלוויה רבת משתתפים, ובתוכם הרבנים הראשיים והאדמו"ר מגור. בזמן הלוויה קיימה הכנסת טקס ודקת דומייה לזכרו. על שמו רחובות בבני ברק ובנתניה.
תמיכתו במרד

ישנן כמה עדויות שהרב מנחם זמבה נמנה בין הרבנים שקראו למרד מזוין ולנקמה בגרמנים. הראשון שפרסם דברים על עמדתו בעניין זה היה הלל זיידמן. זיידמן מספר ביומנו על דיון שהתקיים כמה חודשים לפני פרוץ המרד. בדיון השתתפו רבנים, פוליטיקאים ופילוסופים, ודובר בו על גירושם של יושבי הגטו.
וכך מצטט הלל זיידמן את דבריו של הרב מנחם זמבה באותו מעמד:
"לא היינו צריכים ללכת בעצמנו אל ה'אומשלגפלאץ', היינו צריכים להתנגד, אבל השלינו את עצמנו בדמיונות שוא. עם חכם ונבון – ניטל ממנו שכלו. האמנו כל הזמן – אולי ושמא ואפשר... שגינו קשה... הייתה הפקחות אצלנו מרובה מן החכמה, והפקחות לא תמיד היא מידה מועילה... צריכים היו להבין מלכתחילה, שאותו רשע מבקש לעקור את הכול, ואנו צריכים היינו להשתמש בכל האמצעים ולהזעיק את העולם. ועכשיו אנו חייבים להתנגד, אסור לנו להסגיר את עצמנו בידי האויב".
ועוד אמר:
"יש דרכים שונות לקידוש השם. אילו הכריחו כיום את היהודים לשמד, ואפשר היה להינצל על ידי השתמדות כמו בספרד או בשעת גזֵרת תתנ"ו, הייתה מיתתנו כשלעצמה – בחינת קידוש השם. הרמב"ם אומר אפילו שבשעה שיהודי נהרג משום שהוא יהודי, הרי זה בלבד – קידוש השם, והלכה כמותו. אך כיום הזה הדרך היחידה לקדש את השם היא התנגדות מזוינת בפועל".
עדות נוספת היא עדותו של ניצול השואה, יהודה אריה פיינגולד, פורסמה בעיתון הצופה ב-1946, מיד אחרי השואה. על פי עדות זו שהה פיינגולד בסוכתו של הרב זמבה ביום הראשון של חג הסוכות תש"ג (26 בספטמבר 1942) ולדבריו קרא הרב זמבה "להתקומם, להתנגד במעשה בנשק ביד".
אחיינו, הרב אברהם זמבה, שהיה עם דודו עד רגעיו האחרונים אישר שדודו תרם כסף עבור "ועד ההתגוננות" שהוקם בגטו. בנוסף ישנן עדויות שהוא יעץ למי שיכול להימלט ולא להתמסר לגרמנים משום שפירושו של דבר הוא איבוד מרצון.
עם זאת, בקרב היהדות החרדית יש שטענו שהדברים נובעים מהרצון להסיר את החרפה כביכול של "כצאן לטבח".
משפחתו

הרב מנחם זמבא היה נשוי למינדל, בתו של ישעיה חיים צדרבוים. מילדיהם:
רויזה;
חנה, אשת שמואל אריה בר, בנו של הרב דוד בר, רבה אוזורקוב;
שמעון אליעזר, נרצח בשואה;
יהודה אריה לייב, מחבר ספר גור אריה יהודה, נפטר בגיל 19.
כמו כן היו לו עוד שתי בנות צעירות שלא נישאו, אחת מהן התארסה בגטו ורשה.
חיבוריו

הרב מנחם זמבה כתב חידושים רבים, אך כל כתבי היד אבדו בשואה, ובהם חיבורו על היד החזקה לרמב"ם שהכיל כ-1000 דפים וכבר היה מוכן לדפוס. נשתיירו רק ספרים ומאמרים שהודפסו עוד בחייו.
אוצר הספרא, הוצאת "מאורות", נס ציונה תש"ך. ביאורים על תורת כהנים.
אוצר הספרי, ביאורים על ספרי זוטא.
קונטרס תוצאות חיים, חידושים והערות על מלאכת הוצאה בשבת.
חידושי הגרמ"ז - שרידים מחידושיו של הרב מנחם זמבה שנלקטו מספרי שו"ת וחידושים מאספים קובצים וירחונים שונים, בעריכת הרב דוד אברהם מנדלבוים (בסופו הודפסו תולדות המחבר מאת אהרן סורסקי), הוצאת "קרן משפחת משה בורנשטיין", בני ברק תש"מ. מהדורה נוספת יצאה בשנת תש"ע. חידושי הגרמ"ז חלק ב' כולל את אוצר הספרא, אוצר הספרי ומאמרים נוספים.
כמו כן, הוציא לאור ספרים שתוכנם התכתבויות של אחרים עמו (כאשר רוב הספר ממנו):
גור אריה יהודה - מחידושי בנו, שנפטר בגיל 19, ומהתכתבויותיו עמו.
שו"ת זרע אברהם - התכתבות בינו לבין החברותא שלו, הרב אברהם לופטביר, חתנו של רבי מאיר שמחה מדווינסק, שנפטר צעיר ובלי בנים. יצא לראשונה בשנת תרע"ט.
מתלמידיו

הרב יצחק ידידיה פרנקל - רבה הראשי של העיר תל אביב-יפו
הרב שמחה עלברג - יושב ראש אגודת הרבנים בארצות הברית, ועורכו של הביטאון התורני הפרדס
לקריאה נוספת

חיים שלם, עת לעשות להצלת ישראל,
אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ה, בני ברק, תשמ"ח, עמ' רכז-רפח.
ר ליכטנשטיין, עדות-חורבן יהדות אירופה, מוסד הרי"מ לוין 2000.
הרב שמחה עלברג, עיני העדה, ברוקלין ניו יורק, שנת תשנ"ו, עמ' קנז-קעד
הערות שוליים

↑  הרב דוד אברהם מנדלבוים, חידושי הגרמ"ז, בני ברק ה'תש"מ, תולדותיו, עמ' רטו
↑  'אגרות לראי"ה', עמ' תקו
↑  ארכיון המדינה, בית-דין רבני - רשיונות עלייה, עמ' 649 - 656., באתר ארכיון המדינה
↑  חסידי גור מזמינים רב, דואר היום, 7 בינואר 1936
↑  הרב ד"ר יחזקאל ליכטנשטיין, מרד גטו ורשה – התאבדות או קידוש השם?
↑  ד"ר חיים שלם, יחסם של רבנים בגטו ורשה למרד, אתר 'זכור'. 
 יאיר שלג, כאן לנו הצרה הגדולה ביותר, באתר הארץ, 15 בינואר 2007
↑  רות ליכטנשטיין, עדות - חורבן יהדות אירופה, עמודים 196–199, מביאה בהקשר זה את דברי תלמידו של הרב זמבה, הרב שמחה אלברג, שלא היה בגטו ורשה, אולם אמר שכל מי שהכיר את הרב זמבה "יודע שכל מהותו הרוחנית נוגדת" למסופר עליו בהקשר זה. מאידך, תלמידים אחרים של הרב זמבה, שמואל רוטשטיין והרב יצחק ידידיה פרנקל, תומכים בגרסה שרבם היה מעורב במרד. ראו: חיים שלם, עת לעשות להצלת ישראל, הוצאת מכון בן-גוריון תשס"ז, עמ' 94
↑  חדושי הגרמ"ז, באתר היברובוקס
↑  גור אריה יהודה, באתר היברובוקס
↑  שו"ת זרע אברהם, באתר היברובוקס
| פרשני התלמוד הירושלמי |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-16 | רבי שמואל יפה אשכנזי • רבי אלעזר אזכרי • רבי שלמה סיריליו |  |
| המאה ה-17 | רבי יהושע רפאל בנבנישתי (שדה יהושע) • רבי משה בן שלמה אבן חביב |  |
| המאה ה-18 | רבי אליהו מפולדא • רבי דוד פרנקל (קרבן העדה) • רבי יעקב כהנא • רבי משה מרגלית (פני משה) • הגאון מווילנה • רבי נחום טרייביטש (שלום ירושלים) |  |
| המאה ה-19 | רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין • רבי אברהם אשכנזי (נחמד למראה) • רבי מאיר מארים שאפיט • רבי יוסף שאול הלוי נתנזון • רבי יהושע אייזיק שפירא (נועם ירושלמי) • רבי יעקב דוד וילבסקי (הרידב"ז) • רבי ישראל משקלוב |  |
| המאה ה-20 | רבי יחיאל בר לב • רבי ישראל חיים דייכס • רבי חיים קניבסקי • רבי יצחק אייזיק קרסילשציקוב • רבי חיים אלעזר שפירא • רבי שאול ליברמן • רבי ישכר תמר • רבי משה פיינשטיין |  |
| פירושים אבודים | הרמב"ם • רבי יהודה בר יקר • רבי מנחם זמבה |  |
| פירושים שלא פורסמו | רבי משה זכות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273384805171  GND: 133466213  ISNI: 0000 0000 7735 6639  LCCN: n82271892  VIAF: 1202464   WorldCat (עם VIAF): 1202464
מפרץ סוספירוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  63°19′00″S 56°28′00″W﻿ / ﻿63.3167°S 56.4667°W﻿ / -63.3167; -56.4667
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמפרץ סוספירוס(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמפרץ סוספירוס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפרץ סוספירוס(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפרץ סוספירוס
 
מפרץ סוספירוס (באנגלית: Suspiros Bay ;מילולית: "מפרץ האנחות") הוא מפרץ קטן, בקצה המערבי של האי ז'ואנוויל, בקבוצת איי ז'ואנוויל, שבקצה הצפון-מזרחי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם בסמוך מדרום למצוקי מאדר; וממערב לעמק בלנה.
היסטוריה > מקור השם

שמו של במפרץ הוצע על ידי קפטן אמיליו ל. זיאז (Emilio L. Diaz) שהיה מפקד כוח המשימה האנטרקטקי הארגנטינאי (1951 – 1952). השם מתייחס לקושי של כוח המשימה להקיף את המפרץ.
בספרדית "סוספירוס" משמעו "אנחות".
מר קולפרט

מר קולפרט (בגרמנית: Herr Kolpert) היא קומדיה שחורה מאת המחזאי הגרמני דויד גיסלמן.
עלילה

רלף, חוקר כאוס ושרה, מזכירה, חיים חיים בורגניים משעממים, מחפשים ריגושים חדשים לחייהם. הם מחליטים להזמין זוג אחר לארוחת ערב ולעשות להם תרגיל פסיכולוגי.
הזוג האחר הם אדית, מזכירה שעובדת ביחד עם שרה ובסטיאן, ארכיטקט. במרוצת הערב, שעובר דרך שיחות בורגניות אופייניות על מקומות העבודה של הגברים, הזמנת פיצות פרטנית במיוחד והשתכרות מאלכוהול.
הזוג המארח מתבדח ואומר לזוג המתארח שהם רצחו את מר קולפרט, מנהל החשבונות של החברה בה עובדות הנשים והכניסו אותו לתיבה גדולה ומוזרה הממוקמת במרכז הסלון.
במהלך הערב האורחים מנסים לבדוק אם הבדיחה אמיתית או לא והערב מסתיים כשכל הקליפות מוסרות. לאחר שפיכות דמים והפרשות אחרות מתגלה פרצופם האמיתי של כל הנוגעים בדבר. במהלך הערב הם מזמינים פיצה ושליחת פיצה תמימה נקלעת לסלון שלהם ובשלב מסוים ננעלת בפנים.
הפרשנות למחזה

המחזה מתאר את התנפצותה של הבועה הבורגנית ובודק לאילו מקומות אנשים מוכנים ללכת כדי להכניס עניין לחייהם. המחזה מבטא את קהות החושים של כלל האנשים.
רון שוורץ כתב על ההצגה בביקורתו בעיתון גלובס:
"הצגת פרינג' נועזת ואנרגטית שנעה על התפר שבין המופרע למשוגע, ואשר מצליחה להפתיע את הצופה בכל רגע עם שיאים חדשים של נבזות, סרקזם וזעם שאליהם מגיעות הדמויות, בדירה היאפית התמימה למראית עין בעוד ערב ברלינאי שגרתי.
"מר קולפרט" הוא מחזה שדן בתרבות הריק האופפת את שנות ה-2000 המערביות. יוצרו, המחזאי הגרמני הצעיר דויד גיסלמן, מצליח לעשות על הבמה את מה שקוונטין טרנטינו עושה על המסך הגדול: לגרום לצופיו ליהנות מחוויה בלתי מוסרית בעליל, הכוללת גלוני דם הניתזים לכל עבר וגופות הנערמות ללא סיבות ממש מוצדקות; ובו-בזמן גם לעורר בהם את המצפון המוסרי ותחושת הביקורת העצמית המלווה במחשבות שלא נוטשות אותם למשך רגעים ארוכים לאחר שהמסך המדומה יורד.
ובמילים אחרות, הצחוק הרם והלא תמיד נשלט, לנוכח מיצגי השיגעון המשוחקים נפלא, הופך עם סיום ההצגה למצחיק פחות כאשר מופנמת ההכרה שהבדיחה היא בעצם, עלינו.
ליתר דיוק על החברה שבה אנו חיים. חברה מנוכרת ואלימה שבה בני האדם הפכו לאכזריים ולבלתי סלחניים."
אודות ההפקה וההצגה בעולם

המחזאי הגרמני דויד גיסלמן כתב את "מר קולפרט" ב-1999 בשפה הגרמנית. ההצגה עלתה לראשונה בבימת במאים צעירים ברויאל קורט, לונדון בשנת 2000. מייד אחר-כך עלתה בברלין בבימויו של מריוס פון מייבורג. במרוצת השנים הוא הפך למחזה פרינג' מצליח שעלה בתיאטראות פרינג' ברחבי העולם. הוא הוצג בין היתר באוסטרליה, פולין, וברוב מדינות אירופה.