אברהם גרינבאום
ביוגרפיה

נולד ב־15 בפברואר 1855 לקלונימוס ולאה גרינבאום בעיר וייסנפלד(גר') בגרמניה. בילדותו עבר לשוואבך שם הפך לתלמידו וחברו הקרוב של הילה ווכסלר. בגיל 13 עבר לווירצבורג שם למד בבית הספר "מקס" והיה מקורב לרב יצחק דב במברגר ממנו הושפע בדעותיו האורתודוקסיות. בשבתו בווירצבורג הרבה לבקר בצל אם מיין(גר') הסמוכה שבישיבתה רצה ללמוד ושם הכיר את אשתו לעתיד, לאה לבית גולדשמידט, נינת הרב מנדל רוזנבאום. תוכניתו ללמוד בישיבת צל נגנזה עקב מחלתה של אימו, שריתקה אותו לוייסנפלד. חייו הכלכליים התחילו בעת לימודיו אצל הילה ווכסלר אשר הכניסו לעסקי המשפחה, הלווה לו כספים וסידר לו מקומות עבודה, מה שאפשר לו ללמוד בנחת. בבגרותו היה מגדולי סוחרי המתכות בבוואריה בשליש האחרון של המאה ה-19, הפך למומחה למתכות והקים מפעל לרקיעת מתכות יקרות. ההיסטוריון מרדכי ברויאר מציין שהוא נודע כאחד מהאורתודוקסים בעלי הכח בגרמניה בזכות העסק שהיה לו, מה שסייע למאבקי האורתודוקסים בנירנברג בפרט ובבוואריה בכלל. בגיל 21 נישא ללאה גולדשמידט ממנה נולדו לו 10 ילדים ובשנת 1892 עבר משוואבך לנירנברג. תוך זמן קצר הוא היה מעורב בעסקנות היהודית בגרמניה, נבחר לפרנס הקהילה והיה מנאמני הפקוא"מ במגביותיהם בדרום גרמניה. הוא היה חבר "הוועד להקמת בית חולים יהודי בירושלים" שהיה בנשיאות הגרי"ד במברגר ואחריו בנשיאות הרב להמן, בשנת 1884 הוא נשלח על ידי הוועד יחד עם אברהם רוז לרכוש את בניין הקונסוליה הגרמנית ברובע המוסלמי שעמד למכירה. במהלך המסע הם לא הצליחו לקבל אישור להקמת בית חולים בבניין הקונסוליה, אך לפני שעזבו גרינבאום הספיק לרכוש את המגרש שעליו עמד שערי צדק הישן, כיום ברחוב יפו. גרינבאום מסר את המגרש יחד עם סכום כסף לד"ר וולך והוא אכן הקים את בית החולים לאחר שערך מסע התרמה בגרמניה. יומנו שכתב במהלך המסע מהווה תיעוד נדיר של יהודי ירושלים וחברון ומנהגיהם הכתוב מתוך רגש של אוהב הארץ והעם, הוא תורגם לעברית על ידי מרדכי אליאב ופורסם בכתב העת "סיני".
בגרמניה, שמעו יצא והלך כאחד מעסקני היהודים, משעבר לנירנברג היה מראשי הקהילה הנפרדת שבה (עדת ישראל), ומשקמה אגודת ישראל בשנת 1912 הוא היה ממנהיגיה ואף נשלח לגליציה על מנת לשכנע אדמו"רים חסידיים ולקבל את תמיכתם. הוא היה בין הפעילים המרכזיים למען תיקון חוקת היהודים בבוואריה, ונבחר ל"הנהלה הגרמנית הולנדית של ענייני א"י", הגלגול המאוחר של הפקוא"מ. הוא פעל רבות למען החינוך היהודי בגרמניה ולטיפוחה של אגודת ישראל, אך לא היה מהקיצוניים ונטה לשיתוף פעולה עם הציונות. לאחר מלחמת העולם הראשונה נותרו במזרח אירופה אלפי יתומים ופליטים יהודים, ואגודת ישראל עשתה מאמצים רבים לסייע להם. במסגרת זו נסע גרינבאום למזרח אירופה פעמים רבות. בסוף 1918 קיבל מהרב קליין סמיכת "מורנו".
בשנת 1921 הוא נשלח על ידי אגודת ישראל לשליחות בארץ, אך לקה בהתקף פתאומי בדרך בקנטרה. הוא נפטר לאחר ימים ספורים בבית החולים שערי צדק אשר הוא דאג להקמתו. בהלווייתו השתתפו כל יהודי ירושלים, והספידוהו: הרב זוננפלד, הרב זאב פאפנהיים, הרב ד"ר יהודה ברגמן מנירנברג, משה בלוי, ר' יחיאל מיכל טיקוצ'ינסקי, ר' בן ציון יאדלר, הרב ישראל פורת, הרב שלמה אהרן ורטהיימר והרב ניסים יהודה דנון. על מצבתו נכתב: ”פ"נ הרב המופלא יקר ערך ואיש נבון רדף אחרי צדקה וחסד כל ימיו והרבה להיטיב עם זולתו ביתו היה פתוח לרוחה והי' עניים בני ביתו עסקן כללי וציבורי לבני הגולה ולבני ארץ ישראל פרנס ומנהיג דעדת ישראל בעיר נירנבערג אשר באשכנז ה"ה מר אברהם בר קלונימוס גרינבוים נלב"ע ביום רביעי ו' אד"ש תרפ"א פה ירושלים ת"ו והובל לקברות ביום דנא תנצב"ה”. המצבה נשארה במקומה ולא הוזזה כלל בימי השלטון הירדני. לאחר קבורתו אשתו חזרה לנירנברג ונפטרה שם. בשנת תשל"ה (1973) יצאה אוטוביוגרפיה שלו על ידי פרופ' אהרן קלרמן, ובשנת תשנ"ח (1998) יצאה חוברת "צאצאי אברהם גרינבוים" על ידי נכדו הנושא את שמו.