קרב בלנהיים
ההכנות לקרב > האסטרטגיה

ב-10 ביוני נפגש הדוכס ממרלבורו בפעם הראשונה עם נשיא מועצת המלחמה האימפריאלית הנסיך אויגן ועוזרו הרוזן וראטיסלב, ליד הכפר מונדלשיים השוכן באמצע הדרך בין הדנובה לריין. ב-13 ביוני הצטרף אליהם בגְרוֹסהֵפָּאךְ מפקד השדה האימפריאלי, הנסיך לודוויג מבאדן. שלושת הגנרלים פיקדו על כח שמנה בסך הכל כ-110,000 חיילים. באחת מוועידותיהם הוחלט כי הנסיך אויגן יחזור עם 28,000 חיילים לקווי שטולהופן שעל הריין, על מנת לנסות לצפות את מהלכיהם של וילרואה וטאלאר, ולמנוע מהם לסייע לצבא הפרנקו-בווארי שעל הדנובה. במקביל לכך ישולבו כוחותיהם של מרלבורו ובאדן, שמנו כ-80,000 חיילים, לצורך הצעדה לכיוון הדנובה ואיתור כוחותיהם של אלקטור בוואריה ומרשל מרסין לפני שאלה יקבלו תגבורת.
וילרואה וטאלאר היו מודעים ליעד של מרלבורו, וב-13 ביוני נפגשו בלנדאו שבאלזס כדי לתכנן במהירות תוכנית פעולה להגנת בוואריה. אולם, בגלל המבנה הנוקשה של הפיקוד הצרפתי כל שינוי בתוכנית המקורית היה צריך להיות מאושר על ידי השלטון בוורסאי. אישורו של לואי ניתן ב-27 ביוני. לואי הורה לטאלאר לתגבר את מרסין ואלקטור בוואריה על גדות הדנובה לאחר שיעבור את היער השחור, וכי לרשותו יהיו 50 גדודים ו-50 אסקדרונים; וילרואה קיבל הוראה לרתק את צבאות הברית בקווי שטולהופן, ובמקרה שכוחות הברית ינועו לכיוון הדנובה לחבור למרשל טאלאר; גנרל דה קואני קיבל הוראה להגן על אלזס עם 8,000 חיילים שהועמדו לרשותו. ב-1 ביולי חצו 35,000 חייליו של טאלאר את הריין בפעם השנייה, ליד קהל, והחלו בהתקדמות.
במקביל נפגשו כוחותיהם של מרלבורו ובאדן בלאוצהיים, וחצו את 400 הקילומטרים בתוך חמישה שבועות. הודות ללוח זמנים מתוכנן היטב הוקטנו במידה רבה העייפות והשחיקה. בתגובה לתמרוניו של מרלבורו העבירו את 40,000 החיילים שלהם למחנה המבוצר בדילינגן שעל גדת הדנובה הצפונית, מאחר שהיו מודעים לנחיתותם המספרית. מרלבורו לא היה יכול לתקוף את דילינגן כיוון שהיה לו מחסור בתותחי מצור, לאחר שלא הצליח להביא אותם מארצות השפלה ובאדן לא הצליח לספקם בניגוד להבטחותיו הקודמות.
למרות זאת בעלות הברית היו זקוקות לבסיס מתאים לאספקה וחציית נהר. לפיכך, ב-2 ביולי הסתער מרלבורו על מבצר שלנברג בגבעות שמעל העיירה דונאוורת'. הרוזן ז'אן ד'ארקו נשלח עם 12,000 חיילים מהמחנה הפרנקו-בווארי על מנת להחזיק בעיירה ובגבעה, אך לאחר קרב עקוב מדם ואבדות רבות משני הצדדים נכנע המבצר, וזמן קצר לאחר מכן נכנעה דונאוורת'. האלקטור, שכעת ידע כי לא יוכל להגן על מיקומו בדילינגן, תפס עמדה מאחורי הביצורים החזקים של אאוגסבורג.
במקביל לכך אויגן היה מוטרד מהתקדמותו של טאלאר. הוא הבין כי כדי למנוע נחיתות מספרית על הדנובה עליו לנסות להדביק את טאלאר לפני שיגיע לשם, או לחבור במהירות למרלבורו. הוא הבין גם כי אם ייסוג מהריין לדנובה וילרואה עשוי לנוע דרומה על מנת לחבור לאלקטור בוואריה ולמרסין. הוא החליט להסתכן, ולאחר שהותיר 12,000 חיילים בקווי שטולהופן התקדם עם שאר הצבא שלו על מנת לעצור את טאלאר.
אויגן לא היה יכול לעכב באופן מהותי את התקדמותו של טאלאר, מאחר שהיו חסרים לו חיילים; למרות זאת התקדמותו של המרשל הצרפתי הייתה איטית מדי. כוחותיו של טאלאר התמודדו עם תנאים יותר קשים במסעם בהשוואה לחייליו של מרלבורו - רוב סוסי הפרשים שלו סבלו ממחלת גלנדרס, ומעברי ההרים היו קשים מדי עבור 2,000 קרונות האספקה. האיכרים הגרמנים המקומיים כעסו על מעבר הצבא הצרפתי בשטחם, והרגו לפחות מאות מחייליו עוד לפני שאלה התפנו מהיער השחור. בנוסף לכך הוא התעקש להטיל מצור על העיירה הקטנה וילינגן למשך שישה ימים (16 עד 22 ביולי), אך כשנודע לו על התקדמותו של אויגן נטש את תוכניתו.
ב-14 ביולי גילה אלקטור בוואריה, ששהה באאוגסבורג, כי טאלאר חוצה את היער השחור. חדשות אלה היו טובות מבחינתו, ועודדו אותו להמשיך במדיניות של אי נקיטת פעולה והמתנה נוספת לתגבורת. אולם, הימנעות זו מכניסה לקרב גרמה למרלבורו לנקוט במדיניות ביזה שנויה במחלוקת בבוואריה, ולשרוף בניינים ויבולים ברחבי האזורים העשירים המשתרעים דרומית לדנובה. לצעדים האלה היו שתי מטרות: הראשונה הייתה ללחוץ על אלקטור בוואריה להילחם או להיכנע לפני שטאלאר יגיע עם תגבורת, והשנייה הייתה להרוס את בוואריה כבסיס שממנו הצבא הצרפתי והצבא הבווארי יוכלו לתקוף את וינה, או לתקוף ולרדוף אחרי הדוכס לתוך פרנקוניה במקרה שהוא ייאלץ לסגת צפונה. הרס זה, ביחד עם המצור המתמשך על ריין (9 עד 16 ביולי), גרם לאויגן לומר ”מאז פעולת דונאוורת' אני לא יכול להעריך את ביצועיהם... אם עליו ללכת הביתה בלי להשיג את מטרותיו, הוא בהחלט יהיה הרוס”. למרות זאת, מבחינה אסטרטגית מרלבורו הצליח למקם את כוחותיו העדיפים מבחינה מספרית בין הצבא הפרנקו-בווארי לווינה.