stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס קיטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 ביולי 1916 ניו יורק, ארצות הברית ארצות הברית
 פטירה:  15 במאי 2019  (בגיל 102) ברקלי, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג'  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון 
 מנחה לדוקטורט:  גריגורי ברייט
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי   המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס   מעבדות בל
 תלמידי דוקטורט:  Albert Overhauser, ג'ין דרסלהוז, Sergio Rodríguez, Herbert Shore, Leonard M. Sander, George Feher, Raymond L. Orbach, Morrel H. Cohen, Jerome I. Kaplan 
 פרסים והוקרה:  פרס אוליבר באקלי לפיזיקה של חומר מעובה
 https://physics.berkeley.edu/people/faculty/charles-kittel
 תרומות עיקריות
 מודל RKKY   ספר מבוא לפיזיקה של מצב מוצק
 
צ'ארלס קיטל (באנגלית: Charles Kittel; 18 ביולי 1916 - 15 במאי 2019) היה פרופסור לפיזיקה אמריקני באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ופרופסור אמריטוס מ-1978 ועד מותו.
עבודתו וחייו

קיטל נולד בניו יורק בשנת 1916 הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת קיימברידג' ב-1938. הוא פרסם את התזה שלו בהנחיית גריגורי ברייט ב-1941 באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בין השנים 1945–1947 הצטרף אל המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בקבוצת מחקר צוללות והיה לנספח בצי ארצות הברית. בין השנים 1947–1951 עבד במעבדות בל בניו ג'רזי במחקר על פרומגנטיות.
בין השנים 1951–1978 עבד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי שם הרצה וביצע מחקר על פיזיקה של מצב מוצק - חלק מפיזיקה של חומר מעובה.
ב-1945, 1956 ו-1963 קיבל מלגת גוגנהיים.
קיטל ידוע בשל גילוי מודל RKKY ומצב מגנון קיטל בפרומגנטיות.
סטודנטים לפיזיקה ברחבי העולם מכירים את קיטל בשל הספר שכתב: מבוא לפיזיקה של מצב מוצק.
ב-1957 נבחר קיטל לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
על שמו של קיטל, מעניקה האגודת הפיזיקלית האמריקנית פרס לפוסט דוקטורנטים על מחקר תאורטי בפיזיקה.
פרסים

פרס אוליבר באקלי לפיזיקה של חומר מעובה 1957
פרס למרצה מצטיין מאוניברסיטת ברקלי 1970
מדליית ארסטד מאת האגודה האמרידנית למרצים לפיזיקה 1979
הערות שוליים

1 2 3  צ'ארלס קיטל באתר המכון האמריקני לפיזיקה
↑  ISBN 978-1-351-62563-0
↑  The Fine Structure of Nuclear Energy Levels on the Alpha-Model
↑  Charles Kittel in the National Academy of Sciences
↑  APS Physics, Far West Section, Prizes & Awards
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275791505171  PLWABN: 9810579814805606  BIBSYS: 90062747  BNE: XX1161113  BnF: cb12277378p (data)  CiNii: DA00100661  GND: 10751558X  ISNI: 0000 0000 8111 0914  LCCN: n50047211  LNB: 000049239  MGP: 125155  NDL: 00445810  NKC: jx20040122006  NLG: 73432  NLK: KAC199615031  NTA: 069520461  SELIBR: 232744  SNAC: w6pr7zd7  SUDOC: 031588611  S2AuthorId: 32781084  VIAF: 32057689   WorldCat (עם VIAF): 32057689
קולביאקה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  פירוגי רוסי, מאכלי דגים 
 מוצא:  רוסיה 
 מרכיבים עיקריים:  אלתית 
 
קולביאקה עם סלמון
קולביאקה סלמון לפני אפייה
קולביאקה (ברוסית: кулебяка) הוא סוג של פירוגי ממולא מהמטבח הרוסי.
מאפיינים

המאכל ממולא בדרך כלל בסלמון או בחדקן, אורז או כוסמת, ביצים קשות, פטריות, בצל ושמיר. הפשטידה נאפית במעטפת של מאפה, בדרך כלל של בריוש או בצק עלים. קולביאקה עשוי היום גם עם מילויים צמחוניים פשוטים יותר כמו כרוב או תפוחי אדמה.
היסטוריה

בראשית המאה ה-20, אוגוסט אסקופיה, השף הצרפתי המפורסם, הביא אותו לצרפת וכלל מתכונים עבורו ביצירת המופת שלו The Complete Guide to the Art of Modern Cookery.
קולביאקה גראנד קלאסי כולל מספר מילויים, לעיתים קרובות תערובת של דג לבן ואורז לשכבות העליונות והתחתונות עם פילה של חדקן או סלמון ביניהם. בדרך כלל את המילויים מחלקים לבליני דקים, כדי למנוע ערבוב. המרכיב היוצא דופן ביותר שנכלל בדרך כלל בגרסה הגדולה של המנה הוא vesiga, מח עצם מעמוד השדרה של החדקן.
לקריאה נוספת

רשימת מנות רוסיות
בקר ולינגטון
הערות שוליים

1 2  "Beyond the Kitchen Wall: Coulibiac". אורכב מ-המקור ב-2011-11-17. נבדק ב-2012-03-05.
↑  Madison Books; Andrews McMeel Publishing (1 בנובמבר 2007). 1,001 Foods to Die For. Andrews McMeel Publishing. pp. 280–. ISBN 978-0-7407-7043-2. נבדק ב-8 בפברואר 2011. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  "What is Coulibiac, Kulebiaka, Kulebyaka?". אורכב מ-המקור ב-6 באפריל 2015. נבדק ב-27 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Coulibiac With Cabbage". Skeeterskitchen.com. נבדק ב-2015-01-21.
↑  Kulebyaka with 5 fillings(rus.)
↑  "Food Facts & Trivia: Vesiga". נבדק ב-27 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
קוסטה זמראלדה

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 קואורדינטות:  41°06′N 9°30′E﻿ / ﻿41.1°N 9.5°E﻿ / 41.1; 9.5
 שטח:  88 קמ"ר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  איטליה 
  (למפת סרדיניה מוגדלת) קליארי סאסארי קוארטו סנט'אלנה  אולביה אלגרו נואורו אוריסטאנו קורסיקה הים הטירני  הים התיכון קוסטה זמראלדה(למפת סרדיניה רגילה) קליארי סאסארי קוארטו סנט'אלנה  אולביה אלגרו נואורו אוריסטאנו קורסיקה הים הטירני  הים התיכון קוסטה זמראלדה
 
ליד קפריצ'יולי
קוסטה זמראלדה (באיטלקית: Costa Smeralda - "חוף הבָּרֶקֶת") היא רצועת חוף באורך 55 ק"מ בצפון-מזרח האי סרדיניה. היא משתרעת על שטח של 88 קמ"ר, המוקדשים לנופש, וכולל מגוון מקומות אירוח וחופי-רחצה. כפרי נופש ובצדם בתי מלון מפוארים מאפיינים את האזור, והאחרונים מושכים אליהם אוכלוסייה אמידה מארצות אירופה ומהמזרח התיכון.
הערים והכפרים הידועים באזור הם ארזקנה (Arzachena), אולביה (Olbia), פורטו צ'רבו (Porto Cervo), לישה די ואקה (Liscia di Vacca), קפריצ'יולי (Capriccioli) ורומצינו (Romazzino). בין אתרי העתיקות באזור ידוע "טומבה דיי ג'יגאנטי" (Tomba dei Giganti - "קבר הענקים"). פיתוח האזור החל בשנת 1962 ומומן על ידי קבוצת חברות, בראשותו של הנסיך כארים אגא חאן.
תמונות מחוף אולביה

אולביה בשקיעה
האי טבולארה
הערות שוליים

↑  Tutto sulla costa smeralda
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 246156022   WorldCat (עם VIAF): 246156022
קולנוע רומני

הקולנוע הרומני הוא קולנוע שנוצר במדינת רומניה וכן על ידי יוצרי סרטים רומנים בחו"ל. המדיום הופיע ברומניה כבר בשלהי המאה התשע עשרה. בשנות האלפיים זכה הקולנוע הרומני להצלחות בינלאומיות, שביססו את מקומו בעולם הקולנוע.
ההתחלה

ההיסטוריה של הקולנוע ברומניה החלה בשנת 1900, אז החלו ברומניה הקרנות קולנוע של סרטים מפריז אשר עזרו לסחוף סקרנות מהציבור כלפי ההמצאה החדשה וכן התלהבות של צלמים שהחלו ליצור סרטים מתוך תשוקה לאומנות החדשה הזו שהתגלתה.
מאחר שהיו תנאים טכניים ירודים, הסרטים המוקדמים היו ריאלים ומאוד קצרים (של עד פחות מדקה לסרט) צילומי one-shot אשר תיעדו רגעים מחיי היום יום.
כמו בקולנוע המוקדם בכל העולם, גם על שלביו הראשונים של הקולנוע הרומני לא ידוע רבות, שכן מידע רב נעלם או הושמד במשך השנים.
המידע שנותר מהסרטים המוקדמים קיים בזיכרונות, ממאמרים ותצלומים שהתפרסמו בעיתונים.
משנת 1965, ארכיון הסרטים הלאומי ברומניה עשה מאמצים רציניים כדי לשחזר את ההיסטוריה המעורפלת של ראשית הקולנוע הרומני, במקביל לפרסומי זיכרונות ומחקרים פרטיים שנערכו על ידי אוהבי קולנוע, כגון מבקרי הקולנוע יון קנטקוזיו (Ion Cantacuzino) וטודור קרנפיל (Tudor Caranfil).
ההקרנה הקולנועית הראשונה הייתה ב-27 במאי 1896, פחות מחמישה חודשים לאחר ההקרנה הציבורית הראשונה של האחים לומייר בפריז.
בשנת 1897, הצלם הצרפתי "פול מאנו" (עובד של האחים לומייר) צילם את הסרט הראשון על אדמת רומניה. לסרט קראו "המצעד המלכותי" והוא תיעד את המלך קרול הראשון יושב בראש תהלוכה לכבודו. במשך החודשיים שלאחר מכן המשיך מאנו לצלם אירועים שהתרחשו ברומניה.
למרות זאת, בשנת 1898, ההתעניינות הציבורית בקולנוע ברומניה החלה לדעוך ומאנו אף הציע את מצלמתו למכירה.
המצלמה נרכשה על ידי דר' ג'ורג' מארינסקו אשר הפך לקולנוען הרומני הראשון.
סרטיו נחשבו לאבודים עד לשנת 1975 כאשר עיתונאי טלוויזיה גילה אותם בתוך ארון בבית חולים אשר נושא את שמו של ד"ר מארינסקו.
בשנת 1906 במקדוניה, האחים הרומניים, מאנקייה (manakia) פתחו בקריירה של צילומים הקשורים בנושאים חברתיים, חקר תרבויות וצילום אירועי יום יום.
בשנת 1905 חודשו הקרנות קולנוע בבוקרשט במספר מוקדים בעיר ובמאי 1909, נבנה קולנוע ראשון בבוקרשט בשם "וולטה" .
ובאותה שנה נפתחו עוד בתי קולנוע בעקבות וולטה כגון "בלריטו", "בריסטול" "אפולו" ו-"ונוס". בבתי הקולנוע הציגו בעיקר סרטי מציאות וסרטים קצרים עם שחקנים. הסרטים התרבו וגדלו עם הזמן ובסופו של דבר התפתחו להיות מבזקי חדשות וסרטי מדע בדיוני.
הקולנוע הרומני בזמן הקומוניזם 1948–1989

בתקופה זו החלה בקולנוע הרומני תקופה המכונה "הקולנוע הסוציאליסטי". זאת בעקבות הצהרתו של לנין לפיה מכל סוגי האומנויות, החשובה ביותר היא אומנות הקולנוע - אך לא בתור אמנות אלא בתור כלי להשפעה אידאולוגית. השלטון החדש החל לסבסד את כל הפקות הקולנוע ובכך להשתמש בקולנוע ככלי לתעמולה ולהפוך את הקולנוע הרומני לקולנוע מגויס.
הנושא המרכזי הסרטים היה הצגת ה"איש החדש" של הסוציאליזם, לעומת החברה הקפיטליסטית הישנה.
בחירת השחקנים נעשתה מאוד מכוונת, כך למשל בחרו שחקנים שמנים למלא תפקידים של בני אצולה ואילו עניי העם גולמו על ידי שחקנים רזים בעלי מבט חודר והליכה נחושה. תפקידים של פעילי מפלגה היו בעלי מראה של אנשי עבודה, שריריים ובעלי הבעת פנים מתוחכמת.
בהתאם לצרכים הממשלתיים לקולנוע קם המוסד לאומנות הקולנוע, במטרה ליצור סגל לקולנוע החדש: שחקנים, במאים וצלמים. ממוסד זה יצאו "דור הזהב" לא רק של הקולנוע הרומני אלא גם של בוגרים בינלאומיים: סילביה פופוביץ', Iurie Darie, פלורין פיירסיק, קונסטנטין Diplan, Amza Pellea, Dem Rădulescu, Stela פופסקו, סבסטיאן Papaiani, Leopoldina Bălănuţă ו דראגה Olteanu, יחד עם במאים כמו מנולה מרקוס, גיאו Saizescu, יוליאן Mihu, Gheorghe Vitanidis, ועוד רבים אחרים.
בזכות הממשל החדש היה לרומניה קולנוע לאומי בניגוד לממשל הקודם שלא השקיע באומנות החדשה.
בשנת 1950, החלו להקים מפעל להקמת סרטים בשם "בופטי סטודיו". הפרויקט הושלם בשנת 1959 ומבחינה טכנית התעלה על כל סטודיו אחר ממערב אירופה.
לאחר התמוטטות הקומוניזם, המצב בקולנוע הרומני השתנה. יוצרי הסרטים בחנו את התקופה הקומוניסטית, את הכלכלה ואת המשבר הרוחני של המדינה.
הפקות נתמכו על ידי מענקים מהמדינה אשר נבחרו על ידי חבר המושבעים, אולם נמצא שרבים ממקבלי המענקים היו בקליקה של אנשי חבר מושבעים בעברם ועל כן יוצרי הסרטים מחו על שיטת המענקים.
בפתח האלף החדש נפתח עידן חדש בקולנוע הרומני, עם התמודדותם של סרטים רומנים בפסטיבל קאן וזכייתו בפרס של קריטיס פויו על סרטו הראשון Marfa şi banii.
כיום

הקולנוע הרומני הגיע להישגים גדולים בשנות האלפיים עם הופעתם של סרטים כגון "המוות של מר לזרסקו" (The Death of Mr. Lazarescu) בבימויו של כריסטי פויו (Cristi Puiu), שזכה בפרס בפסטיבל קאן לשנת 2005, וכן בפרסים רבים אחרים מסביב לעולם ובכך הפך לסרט הרומני המוערך ביותר בכל הזמנים. בפסטיבל קאן 2006, הבמאי הרומני "קורנליו ברומביו" זכה בפרס על הצילום הטוב ביותר לסרט "12:08 מזרח לבוקרשט".
ב-2007 זכה כריסטיאן נמסקו על סרטו "חלום קליפורניה", וכן זכה הסרט "ארבעה חודשים, שלושה שבועות ויומיים" (4 Months, 3 Weeks and 2 Days) בבימויו של כריסטיאן מונגוי (Cristian Mungiu).
כמו כן זכו שני סרטים רומניים בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל קאן בשנים 2004 ו-2008 – "טראפיק" ו"מגטרון"
קולנוע ציון

קולנוע ציון (בימין התמונה), שנות ה-40
פרסומת לראינוע ציון, 1919
קולנוע ציון (נודע בתקופות מסוימות גם כראינוע ציון ואולם ציון) היה בית קולנוע ירושלמי ותיק שהיה ממוקם בכיכר ציון ופעל במשך 60 שנה, מ-1912 ועד 1972. לימים, נבנה על שטח המבנה שנהרס בניין בנק הפועלים אשר אכלס עד 2019 את הסניף המרכזי בירושלים של בנק הפועלים ואת מלון הרברט סמואל.
היסטוריה

הראינוע נפתח לראשונה במקום בשנת 1912, ימיה האחרונים של ירושלים העות'מאנית, במבנה צריף שעמד במקום בבעלות הכנסייה היוונית-אורתודוקסית. רומני בשם ג'וריני שכר את הצריף והתקינו לשמש כאולם הראינוע הראשון בירושלים, ובו 400 מושבים. לאחר שנת פעילות אחת כשל ג'וריני בעסקיו, והבעלות על הראינוע עברה לידי הגרמני הטמפלרי סמואל פייג, שהמשיך להפעילו בשם "ראינוע פייג" עד 1916, אז מכרו לישראל גוט. ב-1917, לאחר כיבושה של ירושלים בידי הבריטים, הסב גוט את שם הראינוע ל"ציון", וב-1919 צירף אליו שותף בשם יצחק פרץ. לימים, נקראה הכיכר שבה ניצב אולם הראינוע על שמו – כיכר ציון – היא מפגש הרחובות יפו ובן-יהודה בלב ירושלים החדשה.
בסופת השלג הגדולה שפקדה את ירושלים בחורף 1920 קרס הצריף הרעוע, והשותפים גוט ופרץ הקימו מחדש את אולם הראינוע כמבנה מודרני וחדיש יותר בתכנונו של בן ציון גיני. האולם המחודש כלל 600 מושבים וכן במה למופעים, והותקנו בו נברשות לתאורה חשמלית והסקה מרכזית. שמו הוסב ל"אולם ציון", והתקיימו בו גם הופעות תיאטרון ואופרה, לראשונה בירושלים. באותה שנה התכנס באולם המשופץ המושב הראשון של אספת הנבחרים, שבחרה בוועד הלאומי – ה"ממשלה" הראשונה של המדינה שבדרך. ב-1922 רכשה חברת "הכשרת היישוב" מן הכנסייה היוונית-אורתודוקסית שטחים באזור, כולל שטח הראינוע.
ב-1930 התווספו לאולם מערכות קול, שאפשרו את הפיכתו מראינוע לקולנוע. בשנת 1936 נבנה בחזית האולם מבנה משרדים צר בן חמש קומות, שבקומת הקרקע שלו בחזית רחוב יפו חנויות אחדות שביניהן נמצאה הכניסה לבית הקולנוע. בין החנויות בחזית הקולנוע הייתה הקונדיטוריה של האחים קפולסקי, שלימים התפתחה לרשת בתי הקפה קפולסקי.
בשלהי ימי המנדט הבריטי התקבע מעמדה של כיכר ציון כנקודת המרכז של ירושלים היהודית ולב ליבו של המע"ר. מגמה זו התחזקה בתקופת ירושלים המחולקת שלאחר קום המדינה, ו"הברזלים" (מעקי הבטיחות) שהפרידו בין המדרכה לכביש בחזית קולנוע ציון היו לנקודת מפגש פופולרית לצעירי העיר.
זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, ב-8 באוקטובר 1967, הניחה פאטמה ברנאווי, תושבת מזרח ירושלים, באולם הקולנוע מטען חבלה שהוחבא בתוך תיק. המטען אותר בעוד מועד על ידי מאבטח.
בתחילת שנות ה-70 בא הקץ על קולנוע ציון, עם מכירתו של המבנה והמגרש ליזמים פרטיים, ביניהם בנק הפועלים, שתכננו להרסו ולהקים תחתיו בניין משרדים ומלון. לאחר מאבק משפטי בין בעלי החנויות בבניין לבין הבנק נסגר סופית הקולנוע ב-1972, וב-1979 נהרס הבניין והחלו העבודות להקמת בניין הבנק והמלון שהחליפו אותו.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, רחוב יפו ירושלים, ביוגרפיה של רחוב – סיפורה של עיר, ירושלים: כתר, 2005, עמ' 228–229, מסת"ב 9650713808
שושנה הלוי, בתי הסינימטוגרף הראשונים בירושלים, בתוך פרשיות בראשית בתולדות היישוב, 1989. עמ' 105–113
הערות שוליים

↑  ההקרנות בקולנוע ציון ממשיכות כרגיל לאחר גילוי מטען חבלה במקום, יומן גבע 399, 1967
↑  חגי סגל, זכרונות ושופרות - 50 שנה למלחמת ששת הימים, פרק ח', פסח תשע"ז
↑  אבו מאזן ניחם משפחת המחבלת שהטמינה פצצה בקולנוע ציון בירושלים, 6/11/2022 ערוץ 7
↑  נתפסו מטמיני הפצצה בקולנוע ציון, מעריב, 12 באוקטובר 1967
קוראים לי ונדטה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  קוזימו גומז
 הופק בידי:  מאוריציו טוטי, אלסנדרו אוסאי, איג'יניו סטראפי
 תסריט:  סנדרון דאזירי קוזימו גומז אנדריאה נוביל
 עריכה:  אלסיו דוגליונה
 שחקנים ראשיים:  אלסנדרו גסמן ג'ינוורה פרנצ'סקוני רמו ג'ירון
 מוזיקה:  ג'ורג'יו גיאמפה מרתה לוצ'זיני
 צילום:  ויטוריו אומודי זוריני
 מדינה:  איטליה איטליה
 חברת הפקה:  Colorado Film
 חברה מפיצה:  נטפליקס
 הקרנת בכורה:  30 בנובמבר 2022
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  איטלקית, גרמנית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח, מותחן אקשן 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קוראים לי ונדטה (באיטלקית: Il mio nome è vendetta) הוא סרט גנגסטרים איטלקי משנת 2022, שהופק על ידי Colorado Film שבבעלות Rainbow S.p.A. הסרט עוקב אחר איש מאפיה בכיר לשעבר המנסה לחזור למוטב, אולם נרדף בידי עברו.
איג'יניו סטראפי, אחד ממפיקי הסרט ומנכ"ל Rainbow S.p.A, שיתף שבשנת 2024 תחל העבודה על הפקת המשכון לסרט זה.
עלילה

סנטו רומיאו (אלסנדרו גסמן) הוא מתנקש בכיר במאפיה האיטלקית, אשר החליט לחזור למוטב. הוא מקים משפחה, ומגדל בת בשם סופיה (ג'ינוורה פרנצ'סקוני), שאינה מודעת לעברו. אולם כאשר סופיה מעלה צילום אקראי שלו לרשתות החברתיות, אויביו מהעבר מוצאים אותו. דון אנג'לו לו ביאנקו (רמו ג'ירון), מנהיג משפחת פשע חזקה שרומיאו רצח את אחד מבניו, שולח מתנקשים חסרי רחמים שרוצחים את אשתו וגיסו של רומיאו. כעת רומיאו נאלץ לשוב לשורשיו מתוך מטרה כפולה לנקום את אובדנו ולשמור על חייה של סופיה.
הערות שוליים

↑  אילריה רברינו, Iginio Straffi, il Re Mida degli schermi: “Così i nuovi Gormiti e le sirene salveranno il mondo (del cinema)”, באתר הוליווד ריפורטר, 25 בספטמבר 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צלנדורף (אורניינבורג)

| --- | --- |

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 שטח:  16.7 קמ"ר
 גובה:  53 מטרים
 קואורדינטות:  52°47′02″N 13°23′17″E﻿ / ﻿52.7839°N 13.3881°E﻿ / 52.7839; 13.3881 
 אזור זמן:  UTC+1
 he
 
צלנדורף הוא מחוז בעיר אורניינבורג במחוז אוברהוול (Oberhavel) במדינת ברנדנבורג בגרמניה.
גאוגרפיה

צלנדורף ממוקם במזרח אורניינבורג ונמצא כעשרה קילומטרים מזרח-צפון-מזרחית מהמרכז. אזור המגורים רמאטה (Rehmate), הממוקם כשלושה קילומטרים מצפון-מזרח, שייך לאורניינבורג. המחוז ממוקם בפארק הטבע ברנים (Barnim), בקצה הדרומי של שמורת הציפורים אוברה האבלניידונג (Obere Havelniedung), שמקיף את ברובו, וגובל בצפון עם אזור שימור הנוף אוברה האבלניידונג, הכולל גם חלקים מהמחוז.
העיירות השכנות הן קרויצברוך (מחוז של העיר ליבנוואלדה, Liebenwalde) בצפון, סטולצנהאגן (Stolzenhagen, מחוז של עיריית ונדליץ במחוז ברנים) במזרח, ומחוזות אורניינבורג ונסיקנדורף (Wensickendorf) בדרום ושמאכטנהגן (Schmachtenhagen) במערב.
היסטוריה

האזכור ההיסטורי הראשון של צלנדורף הוא במסמך בשנת 1335, שם היא מופיעה בשם Zedelndorp. במסמך משנת 1412 מוזכרת משפחת פון גצה (von Götze) כבעלים של המקום. לואיזה הנרייטה מנסאו רכשה את צלנדורף ב-1651, והפקידה את היישוב תחת מחוז בצוב (Bötzow), ששמו שונה למחוז אורניינבורג שנה לאחר מכן.
בשנת 1745 הפך צלנדורף למחוז משלו. בשנת 1763 נשרף המעון הרשמי והועבר לפרידריכשטאל (Friedrichsthal). בשנת 1767 שם המחוז הפך ל"משרד פרידריכשטאל" (Amt Friedrichsthal). בשנת 1819 פורק משרד פרידריכשטאל וצלנדורף חזרה למחוז אורניינבורג. בשנה זו השכירה פרוסיה את אחוזת צלנדורף לארנסט פרידריך וילהלם קיניץ, דייר מחוז פרידריכשטאל. בשנת 1825 האלמנה פרידריה וילהלמינה לבית ברגר מכרה את הנכס בגלל חוב. בשנת 1826 הפכה גוט צלנדורף לאחוזה חופשית.
בשנת 1901 חוברה צלנדורף לקו הרכבת מברלין לליבנווולדה עם היידקר - אוטובאן (Heidekrautbahn). בשנת 1927 נמכרה אחוזת צלנדורף לחברה הגרמנית לקולוניזציה פנימית שבסיסה בברלין, ובעזרתה אמורה הייתה לאכלס את צלנדורף בחקלאים.
על מנת לספק מינרלי חרסית למפעל הקלינקר "גרמניה" באורניינבורג, נוצרו מפעלי מינרלי חרסית צלנדורף כמפעל חיצוני של מחנה הריכוז זקסנהאוזן, שהתקיים עד 10 באפריל 1945.
צלנדורף שולבה בעיר אורניינבורג ב-26 באוקטובר 2003.
כלכלה ותשתיות > משדר צלנדורף הגדול

בצלנדורף שוכנים מתקני שידור מאז 1936. משדר הגלים הארוכים שם היה מהחזקים מסוגו באירופה. בין היתר שידר בתדר 177 תוכנית תרבות גרמנית בשם Deutschlandradio Kultur עם הספק שידור של 500 קילוואט. השידורים הופסקו בסוף 2014 ותורן השידור האחרון פוצץ ב-25 במרץ 2017.
כלכלה ותשתיות > אנרגיית רוח

חוות רוח קטנה קיימת בצלנדורף מאז 2003. יש בה טורבינות רוח, בגובה 76 מטר, בעלות תפוקה של 660 קילוואט.
תחבורה

מאז 21 במאי 1901 מחוברת צלנדורף לכביש ברלין-וילהלמסרו (Wilhelmsruh). מ-1950 זהו כביש ברלין-בלנקנבורג, ומ-1976 - כביש ברלין-קארו. כביש זה מוביל לליבנוואלדה. כביש זה נותק באופן זמני ב-30 בנובמבר 1997 והונגש שוב על ידי הרשויות בימי חול באופן ניסיוני מ-16 באפריל 2007 עד 31 בדצמבר 2007.
צלנדורף מחובר לאורניינבורג ולליבנוואלדה גם באמצעות קו אוטובוס. כבישים 21 ו-29 מצטלבים במרכז אורניינבורג.
שונות

ראש העיר היא אניה רוזנוב-דויל (Anja Rosenow-Doil).
הטונשטראסה הגרמנית (דרך נוף) עוברת דרך האורניינבורג.
הערות שוליים

↑  
Amtsblatt der Königlichen Regierung zu Potsdam und der Stadt Berlin, Extrablatt zum 39. Stück des Amtsblattes vom 30. September 1825, S. CCXI.
↑  80-year old long wave tower blown up in Oranienburg, abgerufen am 27. April 2017. (englisch)
↑  Seeba Energyfarming
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 10166792-9  NKC: ge737595  VIAF: 140157183   WorldCat (עם VIAF): 140157183 
אנטנת LW לשעבר צלנדורף
צבי מגנצא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  כ' בתמוז ה'תרע"ד
 פטירה:  ב' באדר ב' ה'תשמ"ט (בגיל 74) ארצות הברית
 רבותיו:  הרב שמעון שקופ (רבו המובהק)  הרב אלחנן וסרמן  הרב יעקב משה חרל"פ
 
הרב צבי מגנצא (באנגלית: Zvi Magence‏; 14 ביולי 1914, כ' בתמוז ה'תרע"ד - 9 במרץ 1989, ב' באדר ב' ה'תשמ"ט) היה רב קהילת "בית המדרש הגדול" בסנט לואיס, מיזורי שבארצות הברית, שנחשב לבית הכנסת הראשון ממערב למיסיסיפי. הוא כתב את הספר "מגן צבי - ספר קדושת הארץ" העוסק בעניינים הקשורים בארץ ישראל על פי ההלכה.
ביוגרפיה

למד אצל הרב אלחנן וסרמן בברנוביץ', בגרודנה אצל הרב שמעון שקופ (אותו החשיב כרבו המובהק) ובישיבת מרכז הרב בירושלים בראשות הרב יעקב משה חרל"פ.
בשנת 1935 נשלח לישיבת מרכז הרב  בירושלים, בראשות הרב אברהם יצחק הכהן קוק, כנראה על מנת להינצל מן הגיוס לצבא. לפני מלחמת העולם השנייה, בשנת התרצ"ט, יצא ללמוד בשיקגו כדי לקבל תואר בהנדסה אלקטרונית ונשאר שם כיוון שלא יכל לחזור, מפני המלחמה. כמה חודשים אחרי המלחמה התחתן, ובשנת התש"ו התמנה כר"מ בישיבת "רבינו זכריה יוסף" בסנט לואיס, ועבר לגור בעיר. בשנת ה'תשי"ט התחיל לשמש כרב קהילת "בית המדרש הגדול", וברבנות זו החזיק עד סוף ימיו. פרסם מאמרים בקובץ אור המזרח של תנועת המזרחי בארצות הברית.
ספרו "מגן צבי - ספר קדושת הארץ", שיצא בירושלים בשנת תשל"ט, הוא אוסף מאמרים תורניים בעניינים הקשורים בארץ ישראל, קדושת ארץ ישראל, הלכות מדינה, מלכות ישראל וכריתת ברית עם הגויים בארץ. בשנת התשע"ה שני בניו, מרדכי ודוד הוציאו לאור (באנגלית) את כתביו על חמישה חומשי תורה.
הרב מגנצא שאף לעלות לארץ ישראל אך בפועל חי את רוב חייו בארצות הברית, שם נפטר בגיל 75 בעקבות מחלה. הותיר אחריו שני בנים.
לקריאה נוספת

'קונטרס לזכרו של הרב צבי מגנצא', אור המזרח [לח, ג-ד], ניסן-תמוז תש"ן, עמ' 250-284 (חמישה מאמרים פרי עטו)
קוראי מגילה

קוראי מגילה הוא פיוט לפורים שחיבר המשורר רבי אברהם אבן עזרא, המתאר בקצרה את סיפור מגילת אסתר.
מנהגים באמירתו

קהילות ספרדיות רבות נוהגות לומר פיוט זה לאחר קריאת מגילת אסתר בחג הפורים, וכן נוהגים גם בנוסח איטליה. בנוסח רומניא, נהגו לומר פיוט זה בשבת זכור לפני ברכו.
הערות שוליים

↑  רומז לדברי רב נחמן המובאים בתלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"ד, עמוד א' שקריאת המגילה מחליפה את מצוות קריאת ההלל בפורים. הכרעה זו של ר"א אבן עזרא מובאת בספר אורחות חיים והכל בו בשם הפייט, והיא כהכרעת הרמב"ם בספר זמנים, הלכות מגילה וחנוכה, פרק ג', הלכה ו'. המאירי למד מהכרעה זו שמי שאין לו אפשרות לצאת ידי חובת קריאת המגילה, יקרא את ההלל
↑  משה הלל סרמוניטה ואנג'לו מרדכי פיאטלי, סדר תפילות כמנהג בני רומה, ירושלים תשע"ד, עמ' שז.
↑  מחזור רומניא, ונציה רפ"ג, דף סח, א. (עמ' 136 בסריקה באתר הספרייה הלאומית).
| פורים |
| --- | --- | --- |
| מצוות החג | מקרא מגילה • מתנות לאביונים • משלוח מנות • סעודת פורים ושתיית יין בפורים • פרסום הנס |  |
| מנהגים | משנכנס אדר מרבין בשמחה • זכר למחצית השקל • אוזן המן • התחפשות  • רעשן • בובת המן |  |
| מגילת אסתר | אישים במגילה: אחשוורוש • ושתי • המן • עשרת בני המן • זרש • בגתן ותרש • מרדכי היהודי • אסתר • חרבונה • אבגתא • התך • הגי תוספות למגילת אסתר • חלום מרדכי • תרגומי מגילת אסתר לארמית • היעדרותו של אלוהים ממגילת אסתר • מדרש אבא גוריון |  |
| תפילות ופיוטים | למנצח על אילת השחר • על הנסים • אשר הניא • ויאהב אומן ("קרובץ לפורים") • מי כמוך ואין כמוך • קוראי מגילה |  |
| שירים | ליהודים הייתה אורה ושמחה וששון ויקר • חג פורים (שיר) • אני פורים • ליצן קטן נחמד • תן כתף • ככלות ייני • רשימת שירים ופיוטים לפורים • פיוטים ושירים נוספים |  |
| שמחת פורים | פורים שפיל • רב פורים • עדלאידע • ליל שיכורים • פרודיות לפורים |  |
| מאכלים | אוזן המן • פזואלוס • פלודן • קרפלך • מקרוט • ספרא (מאפה) |  |
| שונות | עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון • בן עיר שהלך לכרך ובן כרך שהלך לעיר • פורים משולש • פורים קטן • תענית אסתר • פרשת זכור • מצוות זכירת מעשה עמלק • מחיית זכר עמלק • מסכת מגילה • סעודת אסתר • פורים שני • קבר אסתר ומרדכי |  |
חגי ישראל ומועדיו
צבי מגן

צבי מגן (נולד ב-1945) הוא דיפלומט ואיש שירותי המודיעין הישראלים. כיהן כשגריר ישראל באוקראינה וברוסיה, כמו כן עמד בראש ארגון "נתיב".
ביוגרפיה

מגן נולד בסיביר שבברית המועצות, בן לאם ניצולת השואה ילידת פולין ואב ששירת בצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא גדל בצ'רנוביץ (כיום באוקראינה), עבר עם משפחתו לפולין ומשם עלה לישראל במסגרת עליית גומולקה ב-1960. המשפחה שוכנה במעברה בראשון לציון והוא נקלט כילד חוץ בקיבוץ גן שמואל. ב-1963 התגייס לצה"ל ושירת בחיל החימוש ביחידת שריון. לאחר שחרורו הצטרף לגרעין התיישבות בקיבוץ אייל. ב-1970 התגייס לשירות קבע באגף המודיעין, שירת ביחידה 8200 בצוות של דוברי רוסית, ובחטיבת המחקר. השתחרר ב-1987 בדרגת סא"ל.
לאחר שחרורו גויס לשירות בנתיב ונשלח ב-1988 למוסקבה. שירת בחטיבת המחקר והמודיעין של הארגון, באגף המטה וכסגן ראש נתיב ופעל במוסקבה. ב-1993 מונה לשגריר ישראל הראשון באוקראינה ושגריר לא תושב במולדובה. בשנים 1998-1999 כיהן כשגריר ישראל ברוסיה. במקביל, מונה ב-1999 לראש נתיב ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2006.
בשנים 2006 עד 2009 עמד בראש המכון ללימודי אירואסיה במרכז הבינתחומי הרצליה. מיולי 2009 מכהן כחוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
הערות שוליים

↑  עמירם ברקת, יוסי מלמן, המחתרת היהודית, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2006.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007479580405171  CiNii: DA19990848  GND: 1147870268  ISNI: 0000 0003 7716 193X  LCCN: no2015107145  VIAF: 308697212   WorldCat (עם VIAF): 308697212
קולבי קייב

| --- | --- |

 לידה:  26 בדצמבר 1994 Battleford, קנדה 
 פטירה:  11 באפריל 2020 (בגיל 25) טורונטו, קנדה 
 מידע כללי
 מדינה:  קנדה 
 משקל:  91 ק"ג 
 גובה:  1.85 מטרים
 ספורט
 ענף ספורט:  הוקי קרח 
 
קולבי קייב (באנגלית: Colby Cave;‏ 26 בדצמבר 1994 – 11 באפריל 2020) היה שחקן הוקי קרח מקצועני קנדי, ששיחק במדי בוסטון ברואינס ואדמונטון אוילרס מליגת ההוקי הלאומית (NHL).
קריירה > נוער

קייב נולדה בצפון באטלפורד שבססקצ'ואן, שיחקה לראשונה באופן מקומי עם כוכבי באטלפורד בליגת ההוקי AAA של ססקצ'ואן מ-2009 עד 2011.
הוא שיחק במדי הברונקוס משנת 2011 ובעונתו השלישית בקבוצה מונה לקפטן. הוא המשיך בהתפתחותו בכך שהעלה את משחקו ההתקפי כמעט לקצב נקודה למשחק שסיים עם 70 נקודות ב-72 משחקים. לבסוף עורר את התעניינות קבוצת ה-NHL וחתם חוזה לשלוש שנים בבוסטון ברוינס ב-4 באפריל 2015.