stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יציאת מצרים
הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים > גרסת גירוש החיקסוס והמצורעים

ההיסטוריון והכהן המצרי-הלני מנתון, כתב את הגרסה שלו לסיפור יציאת מצרים במאה ה-3 לפנה"ס, זמן קצר אחרי הקטאיוס. על פי גרסה זו, המובאת בספר השני של החיבור "דברי ימי מצרים", מתחלקת יציאת מצרים לשתי תקופות שונות, שביניהם הבדילו 500 שנים, ובהם היו מעורבות שתי אוכלוסיות שונות, חלקה אוכלוסייה זרה וחלקה אוכלוסייה מצרית.
מנתון מתאר פלישה גדולה של זרים למצרים בתקופת שלטונו של מלך בשם טימַיוס:
”ופתאום באו מארצות המזרח אנשים בני-בלי-שם, וגברו חילים, ועלו על ארצנו למלחמה וכבשו אותה באפס יד ותפשו את נשיאי הארץ ואחרי זאת שרפו את הערים באכזריות חמה ואת מקדשי האלים החריבו עד היסוד, ובכל יושבי הארץ התעמרו בשנאה את אלה הכו נפש ואת אלה כבשו לעבדים עם טפם ונשיהם.”
מנתון מכנה את העם הפולש בשם "חִקסוס", הלחם המילים "חִק" (Hyk, "מלך" בכתב החרטומים העתיק הקדוש) ו"סוֹס" (רועה), כלומר "המלכים הרועים". יוסף בן מתתיהו מעיר שבספר אחר של מנתון מופיע פירוש הפוך לשם "חיקסוס", אמין יותר בעיניו: "רועים-עבדים". המילה "חִק" כתובה שם אחרת, בהדגשה גרונית, ומשמעותה "עבדים שבויי מלחמה".
לאחר 510 שנות שלטון החיקסוס, הם גורשו ממצרים, ברחו לעיר אווריס והתבצרו בה. בנו של מלך מצרים צר על העיר, אך לא הצליח לכבוש אותה ולכן הגיע עם יושביה להסכם לפיו יוכלו לעזוב את העיר ואת מצרים ללא פגע. מנתון מזהה את 240 אלף בני החיקסוס שגורשו ממצרים עם היהודים:
”והם יצאו מארץ מצרים...למשפּחותיהם עם כל רכושם...ופנו ללכת דרך המדבר אל סוריה...בנוּ להם עיר בארץ הנקראה בזמננו בשם יהודה...וקראו לה בשם ירושלים.”
לאחר כ-500 שנים נוספות, אחד ממלכי מצרים בשם אמנופיס החליט לטהר "את כל ארץ מצרים מן המצורעים ומיתר האנשים הטמאים", וגירש אותם לעבודה במחצבות ממזרח לנילוס. לאחר זמן רב, נעתר המלך לבקשת המצורעים והרשה להם לבנות מחדש את העיר אווריס ולהתגורר בה. אולם המצורעים מרדו במלך, בהנהגת כהן מהליופוליס בשם אוסרסיף, שנתן להם תורה חדשה וציווה אותם שלא לעבוד את אלוהי המצרים. הוא הורה לבצר מחדש את העיר ושלח שליחים אל החיקסוס בירושלים עם הצעה לחבור למצורעים במלחמה במצרים ולשוב לעירם המקורית, אווריס. החיקסוס שהגיעו מירושלים השתלטו יחד עם המצורעים על מצרים, שרפו ערים וכפרים, חיללו מקדשים, טימאו את פסלי האלים ואילצו את הכהנים והנביאים לזבוח את החיות הקדושות ולשחוט אותן. מנהיגם של שתי האוכלוסיות היה אוסרסיף, שכשחבר לחיקסוס שינה את שמו ל"משה".
כעבור 13 שנות גלות, חזרו אמנופיס ובנו רעמסס למצרים, גרשו ממנה את הרועים והמצורעים "ורדפו אחריהם עד הרי סוריה".
סיפור יציאת מצרים ועלילת המצורעים של מנתון הם בבחינת תגובה לסיפור יציאת מצרים המקראי. ייתכן מאוד שתרגום התורה ליוונית ("תרגום השבעים") במאה ה-3 לפנה"ס היה הגורם שעורר במנתון את החרדה לתדמית מצרים. מנתון בחר שלא לנקוט בעמדת התגוננות על ידי כתיבת דברי הזמה בלבד, שיכולים להתפרש כאפולוגטיקה וכסימן של חולשה, אלא בחר במתקפה תעמולתית כוללת נגד היהדות והיהודים, על ידי כתיבת "היסטוריה נגדית". עלילת המצורעים של מנתון שימשה תשתית עלילתית לכל מסורות השטנה המאוחרות יותר. ייתכן ולגרסתו של מנתון אף הייתה השפעת גומלין על הגרסה היהודית הכתובה ביוונית. בספר שמות מסופר שידו של משה הפכה "מצורעת כשלג" אך מיד חזרה לאיתנה, אולם עניין הצרעת הועלם בתרגום השבעים וגם על ידי פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו, שהסתפקו בכך שהפכה ללבנה. ייתכן והדבר נבע מאי נוחות בגלל עלילת המצורעים.
הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים > גרסת גירוש המצורעים והחולים

בהמשך השנים רווחו גרסאות מגוונות של יציאת מצרים כגירוש חולים ומצורעים ממצרים, שהתקבצו יחדיו והתיישבו לבסוף ביהודה. על פי רובן של גרסאות אלו, המגורשים היו למעשה ברובם מצרים, בניגוד לגרסאות הקודמות המתארות (לפחות בחלקם) גירוש זרים.
הסופר המצרי ליסימכוס כתב את התיאור המפורט ביותר של יציאת מצרים שהגיע לידינו מהתקופה ההלניסטית-רומית. (יוסף בן מתתיהו רואה בו את התיאור העוין ביותר מבין כל הגרסאות לסיפור.) על פי גרסתו יציאת מצרים היא למעשה גירוש כללי של יהודים, מצורעים וחולי עור בשל ציווי האל אמון, שציווה על מלך מצרים לטהר את המקדשים "מכל האנשים המזוהמים והחוטאים", לגרש אותם ולהטביע אותם בים, כי רק אז תסתיים הבצורת. הרצח ההמוני של 110,000 המגורשים בוצע באופן חלקי על ידי הצבא המצרי, ואלו שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר, ואז "איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת עד שיגיעו לארץ מיושבת. הוא ציווה עליהם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם". הם הלכו במדבר ולאחר צרות רבות הגיעו לארץ מיושבת "ועשו רעות ליושביה", שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, "והגיעו אל הארץ הנקראה בימינו יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).
ההיסטוריון הרומי טקיטוס חזר על עיקריה של גרסת ליסימכוס, תיאר את אבות היהודים כמצרים שהושחתו על ידי נגע ממאיר, וגורשו ממצרים בציווי האל אמון. דרך הסברו העוין של טקיטוס למוצא היהודים הפכה גרסה זו של יציאת מצרים לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.
המדקדק המצרי-יווני אפיון טען ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה היה מצרי יליד הליופוליס, והוא הוציא את המגורשים היהודים ממצרים, שלא היו אלא מצרים מצורעים, עיוורים, פסחים ונגועים במחלות. היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".
הסופר המצרי כאירמון סיפר שמלך מצרים גירש אוכלוסייה גדולה של אנשים חולים, שבראשם עמדו משה ויוסף. כאשר הגיעו החולים הגולים אל פלוסיון, מצאו שם אוכלוסייה גדולה אחרת, שהמלך סירב לתת לה להיכנס למצרים. שתי הקבוצות כרתו ברית ויצאו למלחמה במצרים. כאשר בגר בנו של המלך, רעמסס, גרש את "היהודים" אל סוריה.
השפעה תרבותית > כמיתוס מעצב של עם ישראל

יציאת מצרים מתוארת בתורה כאירוע נסי, שאותו חולל האל על מנת להביא את עם ישראל לארץ ישראל ולתת לו בדרך את התורה. לכן מהווה יציאת מצרים מיתוס מעצב בתולדות עם ישראל, בהלכה, בתרבות ובהשקפה היהודית. המיתוס מועבר מדור לדור בעזרת מצוות סיפור יציאת מצרים, ומצוות זכירת יציאת מצרים. מצוות רבות בדת היהודית, מתוארות ככאלה שקשורות ליציאת מצרים: חלקן מכוננות זהות מובחנת של עם ישראל, כגון שלוש הרגלים (פסח, שבועות וסוכות), מצוות השבת; חלקן נובעות מהאחריות והרגישות המוסרית הנלמדות מסיפור יציאת מצרים: חובת הענקת יום מנוחה לעבדים, הענקת מענקי שחרור, מצוות הקשורות לגרים (תושבים זרים) ולעניים.
גם הסוברים כי יציאת מצרים לא התרחשה בפועל כפי שהיא מתוארת במקרא, אם בכלל, מסכימים שיש למיתוס אודותיה משקל רב בכינונה של האומה. וכך תיאר זאת אחד העם במאמרו "משה": ”שהגיבור האמתי של ההיסטוריה איננו האורגינל המוחשי קצר המועד, אלא המיתוס הרוחני שמלווה את האומה, ומהווה לה מקור השראה וחזון.”
לפי הוגים מסוימים, סיפור יציאת מצרים נחשב בסיפור המכונן את האמונה של עם ישראל באל אחד, אל כל יכול המנהל את העולם. אחרים שמו לב שהמילה "עם" בקשר לעם ישראל מופיע לראשונה בהקשר של הגלות במצרים. בהתבסס על הביטוי "יום הולדת אותך" (ספר יחזקאל טז, ה), הם רואים במצרים מעין רחם וביציאת מצרים סיפור לידה, המכונן את זהותו של עם ישראל כקבוצה מגובשת, שרואה את עצמה כשותפה לאותו גורל.
השפעה תרבותית > כמודל השראה אוניברסלי

כסיפור של שחרור לאומי ויציאה מעבדות לחירות, היוותה יציאת מצרים מקור של השראה ותקווה עבור חברות ועמים משועבדים בעת החדשה. העם בארצות הברית ראה בעצמו עם מקביל לעם ישראל, שאף הוא יצא מאנגליה (המקבילה למצרים), כדי להגיע לאמריקה, הארץ המובטחת ולהגשים את המסע אל החירות. הפוריטנים של מייפלאואר, שנרדפו בידי הכנסייה האנגליקנית, דימו את חציית האוקיינוס האטלנטי לקריעת ים סוף וראו ב"עולם החדש" את ארץ כנען.
גם העבדים האפריקנים בארצות הברית חלמו על חירות עם השיר "Let my people go"; במאה ה-20 מרטין לותר קינג נהג לדמות בנאומיו את השחורים בארצות הברית לבני ישראל במצרים; והססמה "שלח את עמי" הובילה את המאבק למען היהודים שהיו מאחורי מסך הברזל של ברית המועצות.
יציאת מצרים בתרבות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יציאת מצרים בתרבות > בעת העתיקה

במאה השנייה לפני הספירה כתב המחזאי היהודי-הלניסטי יחזקאל הטראגיקן באלכסנדריה את המחזה "יציאת מצרים" (ביוונית: Exagoge), שהשתמר רק בחלקו בידי סופרים שונים מהעת העתיקה.
יציאת מצרים בתרבות > במאה ה-20 ואילך

בשנת 1923 יצא הסרט האמריקאי "עשרת הדיברות" בבימויו של ססיל ב. דה-מיל. היה זה סרט אילם בשחור-לבן בן 136 דקות, שהיווה גרסה מקוצרת ומוקדמת לסרטו "עשרת הדיברות" שיצא ב-1956:
בשנת 1956 יצא הסרט האמריקאי עשרת הדיברות בכיכובו של צ'רלטון הסטון ובבימויו של ססיל דה-מיל. עלילת הסרט עוסקת בחייו של משה ובהנהגתו את עם ישראל בסיפור יציאת מצרים. הסרט היה ונותר אחד הסרטים המכניסים ביותר בכל הזמנים.
בשנת 1998 יצא סרט האנימציה נסיך מצרים המספר על חייו של משה ועל יציאת מצרים.
בשנת 2006 יצא סרט התעודה פענוח יציאת מצרים ("The Exodus Decoded"), אשר הציע הסברים טבעיים ומדעיים לניסים שהובילו ליציאת מצרים או קרו במהלכה, בפרט עשר המכות וקריעת ים סוף. הסרט הופק על ידי ערוץ ההיסטוריה, בוים על ידי שמחה יעקובוביץ' והופק על ידי ג'יימס קמרון.
בשנת 2019 יצא סרט הטלוויזיה הישראלי לילדים יציאת מצרים. הסרט הוא קומדיה מוזיקלית המבוססת על הסיפור המקראי. הוא בוים על ידי רני מגר והופק על ידי דורון מור.
יציאת שיירת המכוניות של המשתתפים בסיום פסטיבל ברנינג מן, נקראת "The Exodus", ויש צוות מיוחד האחראי על הפקת היציאה.
ראו גם

פענוח יציאת מצרים
סיפור יציאת מצרים
זכירת יציאת מצרים
יציאת מצרים (פירושונים)
לקריאה נוספת

צבי אילן, אתמולים – מחקרים ותגליות בעברה של הארץ, מודן הוצאה לאור, 1988
פנינה גלפז-פלר, יציאת מצרים: מציאות או דמיון, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב, תשס"ג-2004
יהושע עציון, התנ"ך האבוד, הוצאת שוקן, 1992
ישראל פינקלשטיין וניל אשר סילברמן, ראשית ישראל: ארכאולוגיה, מקרא וזיכרון היסטורי, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2003
יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, גם כך לא כתוב בתנ"ך. תל אביב: ידיעות ספרים 2004: פרק ב' סיפור יציאת מצרים במזמור קיד. עמ' 30–43. פרק טז' 'אבי נתן אותי לאישה לזר הזה': קורות משה ויציאת מצרים במחזה יציאת מצרים ליחזקאל הטראגיקן, עמ' 182–191.
* Thomas E. Levy, Thomas Schneider, William H.C. Propp, "Israel's Exodus in Transdisciplinary Perspective: Text, Archaeology, Culture, and Geoscience", Springer, 2015
האגודה היהודית להגנת נערות ונשים

הלוגו של האגודה היהודית להגנת נערות ונשים
נתונים סטטיסטיים מתוך דו"ח הוועדה לשנת 1896
האגודה היהודית להגנת נערות ונשים (באנגלית: Jewish Association for the Protection of Girls and Women) הייתה אגודה יהודית בריטית שהוקמה בשנת 1885 על ידי מספר נשים פעילות, במטרה להילחם בסחר בנשים יהודיות ולסייע בשיקומן של נערות יהודיות מזרח-אירופאיות שעסקו בזנות. בהמשך דרכה הצטרפו לפעילים בה גם גברים. אגודה זו הובילה מאבק בין-לאומי בסחר בנשים, סייעה לקורבנות הסחר ודאגה לשקם אותן. בתום מלחמת העולם השנייה סיימה האגודה את פעולתה.
רקע

האוכלוסייה היהודית במזרח אירופה גדלה במהירות רבה במהלך המאה ה-19. ב-1800 חיו ברוסיה, בפולין, ברומניה ובגליציה כ-1,250,000 יהודים, ואילו בשנת 1900 גדל מספרם ל-6,200,000. הגידול המהיר באוכלוסייה גרם לשינויים דמוגרפיים משמעותיים ולאנדרלמוסיה חברתית. ההזדמנויות הכלכליות פיגרו בהרבה אחרי צרכיה של האוכלוסייה המתרבה, והמחסור יצר גל הגירה גדול; בין השנים 1880–1914 חצו כ-2,400,000 יהודים את הגבולות הבינלאומיים. הם עזבו את מזרח אירופה ומרכזה במטרה להגר לארצות הברית ולשפר את חייהם. חלק מהם לא הגיע ליעד המקורי המתוכנן, ובחר להשתקע באמריקה הדרומית או במערב אירופה בעקבות אפשרויות וסיכויי הצלחה במקומות אלו. על חלקם האחר נכפה השינוי בכוח. לקטגוריה זו השתייכו בעיקר נערות או נשים יהודיות, מתוכן גם נשואות טריות, שפותו בדרכים שונות להשתלב בתעשיית המין שצמחה במקביל להגירה. דוגמה לתעשייה כזו בקרב הקהילה היהודית היא הארגון צבי מגדל שפעל בארגנטינה.
ההגירה היהודית לממלכה המאוחדת

הקהילה היהודית בלונדון לפני 1880 הייתה רובה ככולה מושתתת על יהודים ספרדים ומרכז-אירופאים ממעמד כלכלי גבוה. בעקבות גל ההגירה הגדול ממזרח אירופה, חלו שינויים רבים בקהילות היהודיות במערב אירופה ובתוכם גם בבריטניה. בין השנים 1880 ל-1914 גדלה האוכלוסייה היהודית בלונדון מ-40,000 ל-200,000 איש. מרבית היהודים שהגיעו ללונדון מתחום המושב באימפריה הרוסית התרכזו באזור איסט אנד. הם היו מזרח-אירופאים ושונים לגמרי בחזותם ובתרבותם מהקהילה היהודית הוותיקה של לונדון. באזור שררו תנאי עוני וצפיפות בולטים ותנאי סניטציה גרועים. תנאים אלו הביאו עמם פשיעה, ובתוכה גם "סחר עבדים לבן"‏. סחר העבדים הלבן היה תופעה בינלאומית חדשה של גברים ונשים שעסקו במסחר מאורגן ומתואם בנשים יהודיות. קשה לאמוד את מספר הנשים שנסחרו בצורה זו, אך דובר בתופעה בקנה מידה בינלאומי, שנוכחותה הייתה מורגשת, והיא זרעה פחד בקרב היהודים בעולם; הם חששו בין היתר שהמהגרים המזרח-אירופאים העניים והקשורים לפשע יזוהו עמם וילבו את האנטישמיות.
הקמת "אגודת הנשים היהודיות למניעה והצלה"

קונסטנס רוטשילד, הרוזנת בטרסי לאחר נישואיה, הייתה מעורבת בפעילויות סיוע וחינוך למהגרים בכלל, ולמהגרים היהודים בפרט, בכל רחבי הממלכה המאוחדת. ב-1885, בעת ביקורה בלונדון, נחשפה לבעיית הזנות היהודית בעיר. היא נוכחה לדעת שקיימים מספר מקלטים לנשים בסיכון השייכים לכנסייה, למיסיון ולארגוני נשים נוצריים נוספים, אולם אין אף מקלט יהודי שיכול לקלוט לתוכו נשים יהודיות הרוצות להינצל מהזנות ולחזור לעולם היהודי הנורמטיבי. התפיסה היהודית באותן שנים ראתה בנשים שעסקו בזנות כטמאות ומנודות, ולכן הקהילה היהודית לא הייתה מעוניינת לקלוט את אותן נשים חזרה לתוכה. הרוזנת הבינה שישנן נשים יהודיות הזקוקות למקלט כזה, ולכן הגיעה למסקנה כי יש צורך בהקמת ארגון כזה לנשים יהודיות.
היא פנתה לדודניה, קלוד מונטיפיורי, ארתור ר' מורו (Arthur R. Moro) והברונית אמה לואיזה רוטשילד וגם לחברם הרב סיימון סינגר (אנ'), וביחד הקימו את "אגודת הנשים היהודיות לפעולות מניעה והצלה" (באנגלית: The Jewish Ladies Association for Preventive and Rescue Work).
הברונית בטרסי שימשה בתפקיד המזכירה הכללית וליידי רוטשילד התמנתה כנשיאה, בעוד שהגברים כיהנו בוועדה מלווה ל"חברת הנשים". כמו חברות נשים אחרות שהיו בבריטניה באותה תקופה, הוקמה החברה על ידי נשות המעמד הגבוה, פעלה כארגון התנדבותי ושמה לה למטרה להציל נשים שסטו מדרכן, לאפשר להן להשתקם ולקיים חיים מהוגנים, ולצאת ממעגל הזנות.
מנהיגות האגודה הבינו, עוד בתחילת הדרך, כי פעולת הצלה, טובה ככל שתהיה, לא תיתן מענה אמיתי לתופעה עצמה. יש לעקור את הבעיה מן השורש על ידי איתור מוקדם של נשים הנמצאות בסיכון, כדי למנוע את חטיפתן ופיתוין על ידי סוחרי נשים. הן גילו כי חלק ניכר ממלאכת הפיתוי נעשה בנמלים, בעת שהנשים ירדו מן האוניות מבולבלות וחסרות ישע, ולא היו מודעות לסכנות האורבות להן. שם הן נתקלו בנציגים של סוחרי הנשים שהציעו להן ליווי בבטחה ליעדן, או הציעו להן עבודה בטוחה ורווחית ודרך להבטיח את עתידן בארץ החדשה. לאחר שזיהו את הבעיה, החלו נשות האגודה להעסיק את בעלה של מנהלת בית המחסה סטרנהיים, כסוכן של האגודה בנמלים. משימתו הייתה לאתר את הנערות שנסעו לבדן ולהציע את סיועו של הארגון. בכך קיוו לצמצם את החשיפה של הנערות התמימות לעיסוק בזנות.
בתחילת הדרך שכרו נשות האגודה בית ששימש מעין בית מחסה קטן לאמהות חד הוריות עם ילד אחד. בהמשך הבינו שיש צורך בהענקת השכלה מקצועית לנשים ולנערות כדי לאפשר להן למצוא עבודה מכובדת. הנשים המטופלות למדו להיות כובסות ומשרתות וקיבלו חיזוק רוחני על ידי תפילה.
מ"אגודת נשים" ל"אגודה היהודית להגנה על נערות ונשים" > כינון האגודה

במהלך עשר השנים הבאות הרחיבה אגודת הנשים מעט את פעילותה, הוסיפה עוד מספר בתי מחסה לסיוע לנערות והגדילה את מספר סוכני הנמל. עם כל זאת, לקראת סוף שנות השמונים של המאה התשע עשרה הפכה לונדון למרכז בינלאומי של סחר בנשים, כאשר חלק נרחב ממנו נוהל על ידי סוחרי נשים יהודים, שעסקו במכירה של נשים יהודיות לבתי מרזח ברחבי העולם: בבואנוס איירס, במזרח הרחוק, בטורקיה, במצרים ובאנגליה.
המנהיגות של אגודת הנשים הבינו, כי אין ביכולתן להתמודד עם זרם הנשים הגדול במשאבים הכספיים המצומצמים שעמדו לרשותן, והן היו זקוקות למימון נוסף כדי להרחיב את פעילותן. בעזרתו של קלוד מונטיפיורי, שהיה בקשרים מסחריים עם החברה היהודית להתיישבות (יק"א), הם פנו בבקשת סיוע לברון הירש, הבעלים של החברה. הברון הירש הסכים לסייע, אולם התנה את הסיוע בשינוי שמו של הארגון מ"חברת הצלה" ל"אגודת הגנה". נשות החברה קיבלו את הצעתו, והצהירו ששינוי השם הוא טבעי ומקובל עליהן לחלוטין, כי הוא ישרת שתי מטרות: ראשית, שמדובר בארגון שבראשו נשים וגברים שפעלו במשותף ולא ארגון נשים בלבד, כיוון שהגברים לקחו חלק פעיל ומרכזי בפעילותו של הארגון. שנית, השם החדש הגדיר בצורה מדויקת יותר את פעילותו של הארגון, כי המילה "הגנה" כוללת בתוכה הצלה ומניעה.
מ"אגודת נשים" ל"אגודה היהודית להגנה על נערות ונשים" > מטרות האגודה

עם שינוי שמה של האגודה הורחבו והוגדרו מטרותיה מחדש, והן החלו להופיע בדף הפתיח של הד"וחות השנתיים שלה. המטרה העיקרית, שלא השתנתה לאורך כל שנות פעילותה של האגודה, הייתה להגן על נערות ונשים יהודיות מחיים של סבל, עבדות והשפלה, בעזרת מתן מגורים זולים, סיוע במציאת עבודה מכובדת, הכשרה מקצועית, חילוץ מגורל אכזר, שיקום ודאגה לתמיכה במתן סיוע משפטי. מטרות האגודה המשיכו להתרחב בהתאם לצורך שגילו חבריה. לדוגמה, כאשר גילו חברי האגודה כי קיים גם סחר בילדים, הם הוסיפו למטרותיה הצלת ילדים מחיים של סבל וסכנה.
מ"אגודת נשים" ל"אגודה היהודית להגנה על נערות ונשים" > הנהגת האגודה

הנהגת האגודה הורכבה מחמישה אנשים:
קונסטנס (קוני) רוטשילד, ליידי בטרסי (1843–1931) - בתו של הברון אנתוני דה רוטשילד, ממשפחת הבנקאים היהודית-אנגלית המכובדת, ולואיס מונטיפיורי. אחרי נישואיה עסקה קונסטנס בפעילויות נדבנות שונות. בעיקר עסקה בשיפור חייהם של עניי אנגליה, בתוכם גם היהודים. הצטרפה ל"תנועת טמפרנס" (אנ') בבריטניה, תנועה חברתית נגד צריכת אלכוהול. לאחר מכן תמכה בנשות תנועת הסופרג'יזם וסייעה להן במאבקן הפוליטי.
אמה לואיזה פון רוטשילד (1884–1935) - ילידת פרנקפורט. נישאה לבן דודה נתן (נתנאל) מאיר רוטשילד  בשנת 1867 ועברה לחיות באנגליה. אמה לואיזה נחשבה לאישה חזקה שהתאימה את עצמה לשינויים שחלו סביבה, והתמודדה היטב מול בעיות. דאגתה העיקרית הייתה רווחתם של החלשים. אחת הדוגמאות לכך הייתה שבתוך אחוזתה יצרה מערכת רווחה לכל עובדיה.
קלוד ג'וזף גולדשמיט מונטיפיורי (1858–1938) - בנו של נתנאל מונטיפיורי, בן משפחתו של משה מונטיפיורי. קלוד למד לימודי יהדות במטרה להפוך לרב אורתודוקסי, אך בסופו של דבר פנה לכיוון יהדות ליברלית. הוא ייסד את ארגון היהדות האנגלית הליברלית והיה הנשיא של הארגון הלאומי של היהדות הפרוגרסיבית. במהלך חייו עזב את הרבנות לטובת פילנתרופיה יהודית ושירות ציבורי. קלוד השתמש בקשרי המסחר שלו, בהונו ובמעמדו בקרב הקהילה כדי ליצור קשרים חזקים עם פילנתרופים נוספים במטרה לגייס אותם למטרות שהאמין בהם, ובין השאר למלחמה בסחר בנשים. הוא היה הדמות החזקה ביותר, מבחינה פוליטית וכלכלית, בתוך הארגון.
הרב שמעון (סיימון) סינגר (1846–1906) - היה רב, מטיף, מרצה ומנהיג רוחני יליד לונדון. הוא קיבל את הסמכתו לרבנות בווינה ולאחר סיום לימודיו עזב את וינה וחזר ללונדון. בשנת 1879, עם פתיחתו של בית הכנסת ניו וסט אנד (אנ'), הפך למנהיג הרוחני של קהילת בית הכנסת. סינגר היה מוכר כסמכות רוחנית באנגליה בזכות תרגומו את הסידור לאנגלית, שנקרא עד היום על שמו "סידור סינגר".
ארתור ר. מורו - בן דודה של הרוזנת בטרסי, עורך דין במקצועו, שהקדיש חלק ניכר מעבודתו המשפטית למלחמה בסוחרי הנשים. הוא הופיע באירועים מרכזיים הקשורים למלחמה בסחר בנשים ופעל רבות לקדם את מאבקן של הנשים בסוחרי הנשים ואת מאבק החקיקה נגד הסחר בנשים באנגליה.
מ"אגודת נשים" ל"אגודה היהודית להגנה על נערות ונשים" > מבנה האגודה

האגודה פעלה בוועדות שונות, שכל אחת מהן הייתה אחראית על תחום מסוים, כגון: הכשרה מקצועית, בתי הצלה, ועד הג'נטלמנים ועוד. כל ועדה הייתה מורכבת ממתנדבים ועובדים בשכר, שפעלו במשותף כדי לקדם את סדר היום שהציבו לעצמם חברי הוועד המנהל של כל ועדה. מעל לכל הוועדות היה הגוף המנהל של האגודה, שבראשו עמדה נשיאת האגודה, אמה לואיזה פון רוטשילד. פעולותיה של האגודה התחלקו לפעילויות הצלה ומניעה, קידום חקיקה ושיתופי פעולה באנגליה ומחוצה לה.
אחריתה של האגודה

ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוצגו היהודים, במסגרת התעמולה הנאצית, כסוחרי נשים, ואילו הנשים היהודיות הוצגו כזונות. הנאצים ניצלו את בעיית הסחר בנשים יהודיות כדי לנדות ולהשפיל את היהודים, והדבר הגביר את השנאה כלפיהם מצד הגרמנים. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 כבשו הנאצים חלקים נרחבים מאירופה. הקשר בין הקהילות היהודיות במזרח אירופה והאגודה היהודית להגנת נערות ונשים נותק לחלוטין. האגודה המשיכה להתקיים לאורך שנות המלחמה ופעלה בעיקר בתוך אנגליה בטיפול בנערות ונשים במצוקה; היא הרחיבה את בית הספר להכשרה מקצועית לנשים על שם מונטיפיורי והמשיכה בפעילויות השונות של סיוע לנערות יהודיות בסיכון ובמצוקה ברחבי המדינה. במהלך מלחמת העולם השנייה הלכה ופחתה ההתעניינות הציבורית בבעיית הסחר בנשים ומצוקת הנשים, ועימה הלכו והידלדלו כספי האגודה. לקראת סוף שנות הארבעים של המאה העשרים, כאשר השמדת יהודי מזרח אירופה הייתה עובדה מוגמרת, ובעקבותיה גם הסחר בנשים יהודיות ממזרח אירופה חדל להתקיים, הבינו חברי האגודה כי אין יותר צורך במאבקם, והאגודה סיימה את פעילותה.
דו"חות האגודה

במהלך שנות פעילותה, הפיקו חברי האגודה כמעט מדי שנה דו"חות שנתיים. כל דו"ח נפתח במטרות האגודה, והחל משנת 1910 הופיע לצד המטרות גם ציטוט מספר יחזקאל - תפילה לשלום הנערה האובדת (ראו במסגרת משמאל). הדוחות דיווחו על עבודת מניעה ועל עבודת הצלה, כשכל גוף בתוך האגודה הציג את עבודתו, תוך הדגמה של מקרים מרכזיים, המאפיינים את הנשים בהם נתקל במהלך השנה ואת עומק מצוקתן. האגודה ניסתה לבחון את נושא הסחר בנשים יהודיות מנקודת מבט מדעית, ולכן סיפקה בתוך דוחותיה טבלאות עם נתונים, מעקבים ונתונים משנים קודמות לצורך השוואה. דוחות אלו שימשו לשתי מטרות: הצגת מספר המהגרים שעברו באנגליה וסיועה של האגודה למהגרים הללו כדרך לגיוס כספים לצורך מימון הפעילות. מצד שני, שימשה הצגת מספרם המשתנה של המהגרים כדי להסביר את גודל המצוקה של יהודי מזרח אירופה. הדו"חות נמכרו למנויים והיו דרך נוספת לגייס כספים למען פעילויות האגודה. דפים מסוימים מתוכם חולקו בחינם ומטרתם הייתה להעלות את המודעות לנושא הסחר בנשים יהודיות, לפרסם את פעילות האגודה וליצור עניין בציבור.
ביאורים

↑  "סחר עבדים לבן" הוא מושג שטבעה ג'וזפין באטלר ‏(1828–1906). פמיניסטית ומתקנת חברתית באנגליה מהתקופה הוויקטוריאנית. היא עסקה בעיקר במצבן וברווחתן של זונות. משמעות המושג היא סחר בנשים וילדים למטרות שעבוד וזנות.
↑  ארתור ר. מורו - היה אחד מבני הדודים של ליידי קונסטנס בטרסי רוטשילד. הוא פעל כמנכ"ל האגודה ועורך דינה, כאשר ייצג נשים ונערות בבית המשפט במאבק בסוחרי הנשים.
↑  בית המחסה של האגודה נקרא בית צ'רקרופט ונוהל על ידי גברת האריס.
↑  סטרנהיים היה בעלה של מנהלת בית צ'רקרופט ועבד כסוכן נמל לאורך שנים רבות.
↑  המטרוניות בבית לימדו את הנערות להתפלל והתפילה הייתה חלק מסדר היום. הדבר נבע מתפיסת עולם שהאמונה באלוהים תחזק את הנערות ותחזירן לדרך הישר המוסרית
↑  ברטה פפנהיים הייתה יהודייה גרמניה, מהנשים המובילות בפמיניזם היהודי בגרמניה ופורצת דרך בתחום הרווחה. ניהלה בית יתומים בגליציה, שם נחשפה לנושא הסחר בנשים. היא טענה כי הסחר בנשים והעוני שלובים זה בזה ולכן לחמה בשניהם. מוכרת כאנה או ממחקריו של זיגמונד פרויד.
↑  כהן, ש'. (15 ספטמבר 1926). מכתב לישראל כהן על כוונות לערוך ביקור במזרח אירופה בסניפי האגודה. מכתב רשמי מתאם האגודה היהודית להגנת נשים ונערות על ביקור במזרח ומרכז אירופה. לונדון, אנגליה: מתוך הארכיון הציוני תיק Z4/40199
↑  על פי חוקי היהדות נערה שנישאה תחת חופה וקידושין נחשבה נשואה, אולם החוק האזרחי לא החשיב אותה כנשואה. סוחרי הנשים נישאו עם הנשים בנישואים יהודיים בלבד ואז מכרו אותן. הנשים, שלפי ההלכה היו נשואות חשו שאינן יכולות להתנגד לנישואים אלו בעוד שהגברים, שלא היו נשואים על פי החוק האזרחי, חזרו וביצעו נישואים כאלו מספר פעמים.
אונקלוס

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־1 רומא, האימפריה הרומית 
 פטירה:  120 
 תקופת הפעילות:  ?–120 
 רבותיו:  רבי אליעזר ורבי יהושע
 חיבוריו:  תרגום אונקלוס
 
אֻנְקְלוֹס (מובא הרבה בתלמוד בבלי בשם אונקלוס הגר, ביוונית ευάγγελος, אֶוּוַנְגֶּלוֹס שפירושו המבשר) היה בן אצולה ממשפחת קיסרי רומא, התגייר במאה ה-1, היה תלמידם של רבי אליעזר ורבי יהושע, ונחשב לאחד מן התנאים.
לפי המסורת היהודית חיבר את "תרגום אונקלוס" שהוא התרגום הארמי העתיק והמוסמך לתורה. התרגום נעשה כנראה, בארץ ישראל בתחילת המאה ה-2, ונערך סופית בבבל. התרגום נועד להביא את התורה לשפתם המדוברת של היהודים בתפוצות הגולה. במהדורות מסורתיות של המקרא מופיע תרגום זה בצדו של הטקסט העברי.
נהוג לצטט את אונקלוס בטקס זבד הבת.
יהודי תימן נוהגים לקרוא את תרגום אונקלוס בהוצאת ספר תורה בשבת.
בעיית הזיהוי ההיסטורי

הן על אונקלוס והן על עקילס נאמרים דברים בלשון דומה מאוד, המצביעים לכאורה על כך שמדובר באותו אדם. לדוגמה: בתלמוד הבבלי נאמר: "תרגום של תורה - אונקלוס הגר אמרוֹ מפי רבי אליעזר ורבי יהושע" בתלמוד הירושלמי ניתן למצוא דברים דומים על עקילס: "תרגם עקילס הגר התורה לפני רבי אליעזר ולפני רבי יהושע". דוגמה נוספת: בתוספתא נאמר על אונקלוס כי "חלק עם אחיו והחמיר על עצמו והוליך חלקו לים המלח". הדברים נאמרים באותה לשון ממש בתלמוד הירושלמי, אבל על עקילס.
אלא שאם אונקלוס ועקילס הם אותו אדם, צפוי היה ששמו של עקילס ייקשר בתרגום הארמי. אך כל המקומות המזכירים את עקילס עושים כן ביחס לתרגום היווני דווקא. למשל: "ובתי הנפש - תרגם עקילס אסטו מוכריאה". הכוונה כאן למילה היוונית εὐστομάχια, קישוטי צוואר.
ועוד זאת שבדיקה לשונית של שני התרגומים מעלה שמידת השליטה בלשון הקודש המשתקפת בהם היא שונה: אצל מחבר התרגום הארמי השליטה טובה הרבה יותר בלשון הקודש (וכן באגדה ובהלכה היהודית) ממחבר התרגום היווני.
כל עוד לא יתגלו עדויות נוספת, השאלה האם מדובר באדם אחד שכתב את שני התרגומים, או בשני אנשים שונים שכל אחד מהם כתב תרגום אחר - תישאר ללא מענה. עם זאת דעת החוקרים נוטה יותר לדעה שלא אדם אחד כתב את שני התרגומים.
ביוגרפיה

ישנן שתי מסורות לגבי זהותו של אונקלוס (עם כי יש מחלוקות להאם הם נכונים לאונקלוס ואינם מכוונים לעקילס הגר), לפי מדרש תנחומא הוא היה אחיינו של הקיסר הרומי אדריאנוס. ולפי התלמוד בבלי הוא היה אחיינו של הקיסר הרומי טיטוס. הגר"א הגיה את התלמוד הבבלי כך שגם שם רשום אדריאנוס, אך כל כתבי היד הישנים והדפוסים הישנים מסכימים למסורת בדבר טיטוס. אונקלוס התגייר במאה ה-1 לפני מרד בר כוכבא בשלהי תקופת התנאים, וברח לארץ ישראל מפני אימת דודו הקיסר, הצטרף לחכמי יבנה ולמד מפיהם.