stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה רואס
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

רואים ירוק רואים שקוף, ביתן איל עופר, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: איה מירון
תרגילי גמישות, גלריית המדרשה הירקון 19, תל אביב, 2018. אוצרת: נוגה דוידסון
מצבי קיצון - נייר ישראלי, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, 2017. אוצרת: ענת גטניו
Poland/Israel המוזיאון לאמנות עכשווית, קרקוב, פולין, 2017. אוצרות: מעין שלף ואגניישקה סכר בשיתוף מירי סגל
פיסול: אלגוריות של ההווה, בית האמנים תל אביב, 2016, אוצרת: אירנה גורדון
אותם השמים אותה האדמה, גלריה Pulchri, האג, הולנד, 2015, אוצר: אורי צייג
אותם השמים אותה האדמה, גלריה Ljgalerie, אמסטרדם, הולנד, 2015, אוצר: אורי צייג
מוזיאון העיצוב בבית האמנים, בית האמנים תל אביב, 2014, אוצר: יובל סער
ארוגים בתודעה – הביאנלה לטקסטיל, מוזיאון ארץ ישראל, 2014, אוצרת: אירנה גורדון
רשמים – הבינאלה החמישית לרישום, ירושלים, 2013, אוצרת: טל יחס
עיצוב טרי 2013, יריד עיצוב, תל אביב
International Contemporary Furniture Fair – ICFF, ניו יורק, 2013
הבינאלה הבינלאומית לקראפט, פולין, 2013
טקסטיל לירי, גלריה פריסקופ, 2012, אוצרת: אילה רז
Expo 2012, יאוסו, דרום קוריאה
צבע טרי 2012, יריד אמנות, תל אביב
Pass it Over, גלריה החווה, חולון, 2011
חם – חדשנות בעיצוב, גלריית מיטשל, שנקר, רמת גן, 2009, אוצר: פרופ' ירום ורדימון
The 6th Cheongju International Craft Competition, דרום קוריאה, 2009
Talente 2009, תערוכה בינלאומית למעצבים צעירים, מינכן, גרמניה
הערות שוליים

↑  משה רואס באתר מוזיאון העיצוב חולון
↑  נוגה דוידסון, אודות עבודותיו של משה רואס, מתוך אתר התערוכה "תרגילי גמישות", גלריית המדרשה – הירקון 19, תל אביב, 12.7.2018–28.7.2018(הקישור אינו פעיל)
↑  יובל סער,פרס העיצוב מטעם משרד התרבות והספורט 2014: משה רואס, מגזין פורטפוליו, 31 ביולי 2014
↑  מאיה ויניצקי, נועה רוזנברג (עורכות), והזוכים הם: פרסי משרד התרבות והספורט לאמנות ועיצוב, 2014, מוזיאון תל אביב, 2015, מסת"ב 9789655391077
↑   גלעד מלצר, "רואים ירוק רואים שקוף": הגן נותר מחוץ לתמונה, באתר הארץ, 26 ביוני 2024
↑  משה רואס באתר התערוכה "תרגילי גמישות", גלריית המדרשה – הירקון 19, תל אביב, 12.7.2018–28.7.2018. אוצרת: נוגה דוידסון(הקישור אינו פעיל)
↑  מצבי קיצון – נייר ישראלי, באתר מוזיאון ארץ ישראל
↑  התערוכה "Poland Israel" באתר MOCAK, המוזיאון לאמנות עכשווית, קרקוב, פולין
↑  משה רואס, אתר – רשמים הבינאלה החמישית לרישום ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 720931  NLI: 987007452949305171  PLWABN: 9810562708505606  VIAF: 123151352067552602157   WorldCat (עם VIAF): 123151352067552602157
ג'יל קלייבורג

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1944 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  5 בנובמבר 2010 (בגיל 66) לייקוויל, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1968 
 מקום לימודים:  קולג' שרה לורנס  מכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע  סטודיו אייץ' בי 
 בן או בת זוג:  דיוויד רייב (1979–2010) 
 צאצאים:  לילי רייב 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יל קלייבורג (באנגלית: Jill Clayburgh; ‏30 באפריל 1944- 5 בנובמבר 2010) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית ממוצא יהודי. הייתה מועמדת פעמיים לפרס האוסקר על תפקידיה בסרטים "אשה לא נשואה" ו"להתחיל מחדש".
נחשבת לאחת מחלוצות תפקידי האישה העצמאית בקולנוע.
ביוגרפיה

קלייבורג נולדה בעיר ניו יורק, בתם של ג'וליה לואיס דור ואלברט הנרי "ביל" קלייבורג.
אימה הייתה פרוטסטנטית ממוצא בריטי, ואביה היה ממשפחה יהודית מבוססת ממוצא אשכנזי וספרדי. גדלה בשכונת אפר איסט סייד שבמנהטן ולמדה בבית ספר פרטי לבנות "ברארלי" (אנ').
היא החליטה להיות שחקנית בעת שלמדה במכללת שרה לורנס שם סיימה את לימודייה בהצלחה עם תואר בתיאטרון.
קלייבורג נישאה לתסריטאי-מחזאי דייוויד רייב ב-1979. לזוג נולדו בן, מייקל, ובת, השחקנית לילי רייב.
קלייבורג נפטרה בגיל 66 בביתה שבקונטיקט לאחר מאבק בן 20 שנה במחלת הסרטן לוקמיה לימפוציטית כרונית. הסרט "על אהבה וסמים אחרים", שיצא מספר שבועות לאחר פטירתה, הוקדש לזכרה.
קריירת משחק

החלה לשחק ב"תיאטרון צ'ארלס סטריט" שבבוסטון. ולאחר מכן למדה משחק ב"סטודיו הרברט ברגהוף" שבגריניץ' וילג', הופיעה במספר מחזות ברודוויי, לראשונה במחזה "רוטשילדים", ב-1970, ואחר כך ב"פיפין", ב-1972 ומחזות נוספים.
את הופעת הבכורה שלה על המסכים עשתה באחד הסרטים הראשונים של בריאן דה פלמה "מסיבת החתונה".
ב-1975 הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה בסרט הטלוויזיה "Hustling".
ב-1976 השתתפה בקומדיית הפשע "קו הכסף" בתור המזכירה הילי בארנס.
קלייבורג הועמדה בשנת 1978 לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א על תפקידה בדרמה הקומית "אשה לא נשואה", בסרט גילמה את אריקה עקרת בית הנשואה באושר לעורך דין. שלוות החיים של אריקה נפגעת כאשר יום אחד בעלה נוטש אותה והיא נאלצת להתמודד לבדה עם ההשלכות. בתפקידה ייצגה קלייבורג באחת הפעמים הראשונות בתולדות הקולנוע את האשה האמריקאית החזקה והעצמאית. קלייבורג זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל קאן.
בשנת 1979 הייתה קלייבורג מועמדת לפרס האוסקר בתפקיד ראשי ולפרס גלובוס הזהב על תפקידה בתור מרילין הולמברג בקומדיה "להתחיל מחדש", באותו טקס גלובוס הזהב הועמדה קלייבורג גם לפרס השחקנית הטובה ביותר בסרט דרמטי על תפקידה בתור זמרת האופרה קתרינה סילברי במלודרמה המוזיקלית של ברנרדו ברטולוצ'י "לה לונה".
ב-1981 הייתה מועמדת בפעם ברביעית לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בעיבוד הקולנועי למחזה "יום שני ראשון באוקטובר" (הסרט הופץ בישראל בשם "אדוני השופטת").
ב-1983 הגיעה לישראל לצורך צילומי הסרט "חנה ק.", של הבמאי היווני קוסטה גברס. קלייבורג כיכבה בתפקיד הראשי כעורכת דין ירושלמית חנה קואפמן, ממוצא אמריקאי, שמגנה על זכותו של פלסטיני לשוב לביתו בכפר רומאנה (שעל חורבותיו נבנה קיבוץ בית רימון), ממנו גורש בתור תינוק ב-1948. דרכו מתוודעים היא וקהל הצופים לנכבה ולמערכת המשפט הישראלית. בסרט השתתפו גם השחקנים הישראלים מוחמד בכרי ועודד קוטלר.
ב-1987 כיכבה בסרט הדרמה "אנשים מבוישים" שכתב וביים אנדריי קונצ'לובסקי, בהפקת חברת קנון גרופ של יורם גלובוס ומנחם גולן.
השתתפה בסרטים "נישואים חפוזים" בתור נאן אמו של אלכס וויטמן (מת'יו פרי), בקומדיה הספרותית "לרוץ עם מספריים" ובדרמה הקומית "על אהבה וסמים אחרים" בתור ננסי אמו של ג'יימי רנדל (ג'ייק ג'ילנהול).
בשנים 1999–2001 שיחקה בחמישה פרקים בסדרה "אלי מקביל" את ג'נין, אמה של אלי (קליסטה פלוקהארט).
ב-2001 כיכבה בתפקיד הראשי בקומדיה "Never Again".
ב-2005 הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקיד האורח שלה בסדרה "ניפ/טאק". ב-2006 שיחקה בקומדיה "לרוץ עם מספריים", המבוססת על סיפורו האמיתי של אוגוסטין בורוגס, בנו של אב אלכוהוליסט ואמא לא יציבה נפשית, שנמסר על ידי הוריו לחזקתו של פסיכולוג, שהוא גם במקרה הפסיכולוג של אמו.
בשנים 2007-2009 שיחקה בסדרת הדרמה "כסף, דארלינג" ברשת ABC, את דמותה של לטישה דארלינג, אשתו של פטריק (דונלד סאת'רלנד).
ב-2011 יצא לאקרנים הסרט האחרון בו השתתפה, הקומדיה "מסיבת רווקות".
פילמוגרפיה נבחרת

מסיבת החתונה (1969)
מה מעיק על פורטנוי (1972)
הגנב שבא לארוחת ערב (1973)
איש הטרמינל (1974)
גייבל ולומבארד (1976)
גריפין ופיניקס (1976)
קו הכסף (1976)
חצי קשוח (1978)
אשה לא נשואה (1978)
לה לונה (1979)
להתחיל מחדש (1979)
זה התור שלי (1980)
יום שני הראשון באוקטובר (1981)
I'm Dancing as Fast as I Can ‏ (1982)
חנה ק. (1983)
ימים ספורים (1986)
איפה הילדים? (1986)
אנשים ביישנים (1987)
לחישות באפילה (1992)
עירומים בניו יורק (1993)
עשיר באהבה (1993)
For the Love of Nancy‏ (1994) - סרט טלוויזיה של ABC
עושים את זה (1997)
נישואים חפוזים (1997)
Crowned and Dangerous ‏ (1997) - סרט טלוויזיה של ABC
זוג על תנאי (2001)
גריפין ופיניקס (2006)
לרוץ עם מספריים (2006)
על אהבה וסמים אחרים (2010)
מסיבת רווקות (2011)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

חוק וסדר (1998)
פרייז'ר (1998)
השילוש הקדוש (1999-1998)
אלי מקביל (2001-1999)
Leap of Faith‏ (2002)
הפרקליטים (2004)
ניפ/טאק (2004)
כסף, דארלינג (2009-2007)
הערות שוליים

1 2 3  מאת ג'נט קונאנט, 50 ומשהו בשוק הבשר, באתר הארץ, 28 ביולי 2002
↑  איתמר זהר, מתה השחקנית ג'יל קלייבורג, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2010
↑  משה אורן, על סרטים - אשה ללא בעלה - "אשה לא נשואה", תסריט, הפקה ובימוי: פול מזורסקי , על המשמר, 14 ביולי 1978
↑  עירית שמגר, מה חסר לג'יל?, מעריב, 20 במרץ 1980
↑  "דקל הזהב', לסרט האיטלקי "עץ הקבקבים", על המשמר, 31 במאי 1978
↑  ג'יל קלייבורג בתפקיד קטרינה ב "לה לונה", "העולם הזה", גיליון 2204 מ-28 בנובמבר 1979, עמוד 54
↑  אורי קליין, קומדיה על תנאי - ' אדוני השופטת' - רב-חן ת"א, דבר, 28 בפברואר 1982
↑  עירית שמגר, השחקנית ג'יל קלייבורג הגיעה לישראל, מעריב, 16 בינואר 1983
גם ג'יל קלייבורג בירושלים. גם היא לא מצטלמת, לא מתראיינת, לא נראית כאן ברחובות העיר, כל העיר, 28 בינואר 1983
↑  יגאל סרנה, לבה השבור של חנה - "חנה ק.", סרט של קוסטה גאבראס, כל העיר, 23 בספטמבר 1983
↑  מאיר שניצר, בילאדי, בילאך בילאדי - "חנה ק.", קולנוע קלאס תא, חדשות, 19 באוקטובר 1984
↑  אושרה שוורץ, קולנוע - נשים במלכודת - 'אנשים מבוישים' - אורלי: תל־אביב. אנדריי קונצ'לובסקי מחעניין בשאלוח חגדולוח של החיים, כותרת ראשית, 12 באוקטובר 1988
תמר גלבץ, סרטים - חור שחור - "אנשים מבוישים" - קולנוע 1 אורלי, ת"א, חדשות, 6 באוקטובר 1988
↑  רותה קופפר, פרסים לאמריקה האחרת, באתר הארץ, 18 בינואר 2005
↑  דניאל פאיקוב, עכבר העיר, הבדיחה הלא מצחיקה של אלק בולדווין, באתר הארץ, 28 בפברואר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007325700505171  BIBSYS: 6011671  BNE: XX1276712  BnF: cb146551306 (data)  CANTIC: a11813702  GND: 134771974  ISNI: 0000 0000 6301 8102  LCCN: n94090845  MusicBrainz: ccce476d-a6c9-4221-9a6f-acfd49b6c30d  NKC: xx0153322  NLA: 35356856  NLK: KAC2020M5049  NTA: 070654581  SNAC: w6842hck  SUDOC: 115567682  Trove: 923967  VIAF: 27326465   WorldCat (עם VIAF): 27326465
ורנר הרצוג

| --- | --- |

ורנר הרצוג
 לידה:  5 בספטמבר 1942 (בן 82) מינכן, גרמניה הנאצית 
 שם לידה:  Werner Herzog Stipetić 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 תקופת הפעילות:  מ-1962 
 מקום לימודים:  גימנזיית מקסימיליאן במינכן (1961)  אוניברסיטת מינכן  Theodor-Heuss-Gymnasium Heilbronn 
 בן או בת זוג:  לנה הרצוג (1999–?)   אווה מאטס 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2012)  פרס ראוריס (1979)  Bayerischer Poetentaler (2000)  פרס מפעל חיים של האקדמיה האירופית לקולנוע (2019)  פרס גילדת הבמאים האמריקנית 
 https://www.wernerherzog.com/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ורנר הרצוג (בגרמנית: Werner Herzog; נולד ב-5 בספטמבר 1942) הוא מפיק, תסריטאי, שחקן ובמאי קולנוע ואופרה גרמני. ורנר נחשב לחלק מתנועת הקולנוע הגרמני החדש. סרטיו לרוב מציגים גיבורים שאפתניים עם חלומות בלתי אפשריים, אנשים עם כישרונות ייחודיים בתחומים אזוטריים, או אנשים שמוצאים את עצמם בקונפליקט עם הטבע. הסתירות והמגבלות של החברה המערבית הן נושא חוזר בסרטיו.
הרצוג ביים למעלה מ-60 סרטים עלילתיים ותיעודיים מאז שנות ה-60 של המאה ה-20. בין יצירותיו הבולטות: אגירה, זעם האל (1972), החידה של קספר האוזר (1974), נוספרטו הערפד (1979), פיצקרלדו (1982), גריזלי מן (2005), מפגשים בקצה העולם (2007).
ביוגרפיה > נעוריו

נולד בשם ורנר הרצוג סטיפטיק (Werner Herzog Stipetić) במינכן שבגרמניה הנאצית, לאם אוסטרית ממוצא קרואטי ולאב גרמני. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה עבר עם אמו, מאימת הפצצות בנות הברית על מינכן, לכפר טשרנג שבאלפים הבוואריים היכן שמשפחתם התגוררה בתנאים בסיסיים. בגיל 12 חזר עם משפחתו למינכן. אביו נטש את המשפחה בנעוריו.
הרצוג טען שערך באנציקלופדיה על עשיית סרטים ומצלמת ה-35 מ"מ שגנב מבית הספר לקולנוע הספיקו לו כדי להתחיל להתעניין בתחום. בפרשנות על "אגירה, זעם האל", הוא מצהיר, "אני לא רואה בזה גנבה, זה היה צורך, הייתה לי איזו זכות טבעית למצלמה". הוא התחיל לימודי היסטוריה וספרות באוניברסיטת מינכן ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת דוקסני בפיטסבורג שבפנסילבניה.
ביוגרפיה > ראשית הקריירה

בראשית שנות ה-60 עבד כרתך במפעל ברזל כדי לממן את סרטיו הראשונים.
יחד עם קולנוענים אחרים, הרצוג הוביל את פריחתו של הגל החדש בקולנוע המערב גרמני. הסרטים שנוצרו כחלק מתנועה זו היו בהושפעו מתנועת הגל החדש הצרפתי והופקו ברובם בתקציב נמוך. מלבד שחקני קולנוע מקצועיים, הרצוג ידוע בליהוק תושבי המקום בו הוא מצלם.
פרסים ותשבחות

הוא וסרטיו זכו והיו מועמדים לפרסים רבים. הפרס המשמעותי הראשון בו זכה היה דוב כסף עבור "סימנים של חיים" סרטו מ-1968. ב-1975 "החידה של קספר האוזר" זכה בפרס השופטים המיוחד (הידוע גם בשם "כסף פאלם") בפסטיבל קאן. ב-1979 הסרט נוספרטו הערפד היה מועמד גם כן לדוב הזהב. הרצוג זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר עבור Fitzcarraldo ב-1982 בפסטיבל קאן. סרטים נוספים בבימויו שהיו מועמדים לפרס דקל הזהב הם "וויצק" ו-"מקום בו חולמות הנמלים הירוקות".
סרטיו היו מועמדים לפרסים גם בפסטיבלים חשובים אחרים ברחבי העולם. "אגירה, זעם האל" היה מועמד לפרס סזאר ב-1976. "דיטר הקטן חייב לעוף" היה מועמד לפרס אמי ב-1997. "החבר הכי טוב שלי" היה מועמד לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע ב-1999, ו-Scream of Stone ו-The Wild Blue Yonder היו מועמדים לפרסים בפסטיבל הסרטים של ונציה. בשנת 1987 הוא ואחיו למחצה לאקי סטיפטיק זכו בבוואריה בפרס ההפקה הטובה ביותר עבור הפקת הסרט "קוברה ורדה". בשנת 2002 זכה בפרס "הדרקון של הדרקונים" פרס כבוד במהלך פסטיבל הסרטים בקרקוב.
הרצוג זכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-49 של סן פרנסיסקו בפרס כבוד על בימוי. ארבעה סרטים שלו הוקרנו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי. גריזלי מן, בבימויו של הרצוג, זכה בפרס אלפרד סלואן בפסטיבל סאנדנס ב-2005. "מפגשים בקצה העולם" זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אדינבורו ב-2008.
ב-2009 שניים מסרטיו היו מועמדים בתחרות בפסטיבל ונציה. הרצוג היה הנשיא של חבר המושבעים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-2010.
ב-2024 יצא לאור בעברית ספרו "דמדומי העולם",  שילוב של ממואר, ספר היסטוריה ורומן, שמגולל את סיפורו של קצין המודיעין היפני הירו אונודה, שהתחבא שלושים שנה בג'ונגל באי בפיליפינים, שם חי בסתר מאז 1944, משוכנע שמלחמת העולם השנייה טרם הסתיימה.
חיים אישיים

הרצוג היה נשוי שלוש פעמים ויש לו שלושה ילדים. מ-1999 הוא נשוי לאמנית הרוסייה-אמריקאית, לנה הרצוג(אנ')(לבית פיסצקי), והשניים חיים בלוס אנג'לס.
יצירה

הרצוג ביים 20 סרטים עלילתיים, 7 סרטים עלילתיים קצרים, 31 סרטים תיעודיים ו-8 סרטים תיעודיים קצרים. מעבר לכתיבה של סרטיו שלו, הוא כתב 4 סרטים שבוימו על ידי אחרים. הרצוג שיחק ב-26 סרטים והפקות טלוויזיה. ביים מס' הפקות אופרה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  סרטים עלילתיים סימנים של חיים (1968)  גם גמדים התחילו בקטן (1970)  Fata Morgana (1971)  אגירה, זעם האל (1972)  החידה של קספר האוזר (1974)  Heart of Glass (1976)  Stroszek (1977)  נוספרטו הערפד (1979)  Woyzeck (1979)  פיצקרלדו (1982)  Where the Green Ants Dream (1984)  קוברה ורדה (1987)  Scream of Stone (1991)  Invincible (2001) - על חייו של סיגמונד ברייטבארט  The Wild Blue Yonder (2005)  לשרוד עד החופש (2007)  פקד מושחת (2009)  My Son, My Son, What Have Ye Done (2009)  קיטצ'ן סינק (2015) - שחקן  מלח ואש (2016) |  |  סרטים תיעודיים Land of Silence and Darkness (1971)  The Great Ecstasy of Woodcarver Steiner (1974)  La Soufrière (1977)  Echoes From a Somber Empire (1990)  Bells from the Deep (1993)  מוות לחמישה קולות (1995)  Little Dieter Needs to Fly (1997)  Wings of hope (1998) אודות יוליאנה קפקה ששרדה התרסקות מטוס בפרו  My Best Fiend (1999)  Wheel of Time (2003)  The White Diamond (2004)  גריזלי מן (2005)  מפגשים בקצה העולם (2007)  "אל תוך השאול" (2011) |  |  סרטים קצרים Herakles (1962)  The Unprecedented Defence of the Fortress Deutschkreuz (1966)  Last Words (1967)  Precautions Against Fanatics (1969)  No One Will Play With Me (1976)  Lessons of Darkness (1992)  La bohème (2009) |  |  |
הערות שוליים

↑  יובל פלוטקין, "דמדומי העולם": סיפורו הבלתי נתפש של החייל שסירב להיכנע, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2024
↑  תמר גלבץ, עבודה שחורה - "קוברה ורדה" - קולנוע לב, חדשות, 6 באוקטובר 1988
↑  אורי קליין, גם זו נורמליות, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2007
↑  גיתית גינת, עכבר העיר, פקד מושחת: ורנר הרצוג מוציא את המיטב מניקולס קייג', באתר הארץ, 13 באוקטובר 2009
↑  ג'ייק קויל | אי-פי, בלי פינגווינים פלומתיים, באתר הארץ, 1 ביולי 2008
↑  נדב הולנדר, ורנר הרצוג צולל אל הרוע, בעדינות, באתר הארץ, 29 ביוני 2012
אמיר קמינר, ורנר הרצוג: "פושעים אינם מפלצות אלא בני אדם", באתר ynet, 8 ביולי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262780905171  PLWABN: 9810648286205606  BIBSYS: 90077921  BNE: XX1130494  BnF: cb119074417 (data)  CANTIC: a10438944  CiNii: DA05206841  GND: 118550276  ICCU: CFIV107681  ISNI: 0000 0003 6858 9213  LCCN: n80015779  LNB: 000183119  MusicBrainz: 7d02a2b4-d509-4722-8670-70e6960f33be  NDL: 00468295  NKC: jn19990003457  NLA: 35972296  NLG: 86564  NLK: KAC201104921  NSK: 000034301  NTA: 069814384  RERO: 02-A000080115  RKD: 404232  SELIBR: 270974  SUDOC: 026921243  Trove: 1168818  ULAN: 500471182  VIAF: 111607089   WorldCat (עם VIAF): 111607089
מדרשת עין הנציב

| --- | --- |


מדרשת הבנות של קיבוץ עין הנציב, בנייני המעונות
 מדרשה תורנית לנשים
 תקופת הפעילות:  1986–הווה (כ־38 שנים)
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°28′15″N 35°30′07″E﻿ / ﻿32.470722222222°N 35.501944444444°E﻿ / 32.470722222222; 35.501944444444
 http://midrasha.co.il
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) מדרשת עין הנציב(למפת עמק בית שאן רגילה) מדרשת עין הנציב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מדרשת עין הנציב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מדרשת עין הנציב
 
מדרשת עין הנציב היא מדרשה תורנית לנשים בראשות ד"ר אסתר פישר השוכנת בקיבוץ עין הנצי"ב ומשתייכת לתנועת הקיבוץ הדתי.
זוהי אחת המדרשות הראשונות לנשים, המשלבות שירות בצה"ל או שירות לאומי עם לימוד תורה. ניתן לראות את מדרשת הבנות כמקבילה נשית של ישיבת הקיבוץ הדתי לבנים.
המדרשה הוקמה בה'תשמ"ו (1986) ביוזמת בנות שחפצו במסלול משימתי-תורני לאחר התיכון, בדומה למכינות של הבנים הדתיים ובמתכונת לימודים דומה לזו של תלמידי ישיבות ההסדר בעת שהותם בישיבה. בתחילה שכנה המדרשה בשדה אליהו ולאחר כמה שנים עברה לעין הנצי"ב. הלימודים מיועדים לנשים צעירות המעונינות לגבש את זהותן הדתית ומחויבותן להלכה תוך לימוד מעמיק. במסגרת הלימודים מתגוררות הלומדות בפנימייה ובנוסף ללמודים מתנדבות גם בעבודה קהילתית ביישובי הסביבה.
במדרשה שישה מסלולי לימוד:
תוכנית יובל – תוכנית שנתית לפני שירות צבאי או שירות לאומי, או אחריו.
תוכנית מעיין – שילוב של לימודים במדרשה ושירות צבאי בגרעין. מיועד לבוגרות תיכון.
תוכנית שנת ב' – תוכנית המיועדת לבוגרות שנת מדרשת או שנת מכינה. נמשכת 7 חודשים.
תוכנית לתלמידות חו"ל – תלמידות חו"ל הבאות לשנת לימודים בישראל, בדרך כלל לאחר סיום התיכון.
תוכנית בוגרות שירות  – תוכנית עבור מסיימות צבא או שירות לאומי.
תוכנית אלול לבוגרות שירות – תוכנית הנערכת במהלך חודש אלול ומציעה הכנה לקראת הימים הנוראים והכנה לקראת החיים שלאחר השירות.
בראש המדרשה עמד עד שנת התשס"ה הרב ד"ר אלי כאהן שנפטר בכ"ב באלול תשס"ח (22.9.2008). עקב מחלתו החליף אותו הרב יצחק בן פזי. בשנת התשס"ט מונה לתפקיד הרב אביה רוזן. בשנת התשע"ג הוחלף הרב רוזן ברב יצחק בן דוד. בשנת התשע"ח פרש הרב יצחק מראשות המדרשה והחליפה אותו הרבנית  ד"ר אסתר פישר.
ראו גם

פמיניזם דתי (יהדות)
פיצוץ בית הבולשת הבריטית בחיפה

תבליט בדרך העצמאות 82 בחיפה על פיצוץ בניין הבולשת הבריטית בחיפה (2010)
ב-29 בספטמבר 1947 התקיף ארגון אצ"ל את בניין הבולשת הבריטית (CID) בחיפה. בפיצוץ נהרגו 11 איש ועשרות נפצעו. הייתה זאת ההתקפה הגדולה האחרונה של האצ"ל על מוסדות השלטון הבריטי בארץ ישראל.
רקע

ביולי 1947 הגיע העימות בין האצ"ל לבריטים לשיא עם תליית שני הסרג'נטים הבריטים בתגובה להוצאה להורג של שלושה לוחמי אצ"ל בכלא עכו. עם הסתמנות פתרון מדיני למשבר חלה רגיעה מסוימת בפעילות, אך המתח גבר שוב עם גירוש מעפילי האונייה "אקסודוס" לגרמניה. אצ"ל התכונן לפעולה גדולה נגד הבולשת הבריטית, אך חסרו לו אמצעים כספיים וחומרי נפץ.
ב-26 בספטמבר 1947 התקרבה אוניית המעפילים "אף על פי כן" לחופי הארץ, ועליה 434 מעפילים. האונייה הוקפה על ידי ארבע משחתות בריטיות ולאחר התנגדות נמרצת עלו הבריטים על האונייה כשהם משתמשים בסילוני מים ובאש חיה. מעפיל אחד נהרג ורבים נפצעו. כל המעפילים גורשו לקפריסין. האונייה הזאת משמשת כיום כמוצג מוזיאוני במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
התכנון והפיצוץ

מפקדת האצ"ל החליטה להגיב אירועים אלו בחומרה ולפגוע במרכז הבולשת הבריטית בחיפה, מאחר שהעיר תפסה מקום בולט במפעל ההעפלה. קוד הפעולה היה האמב - אף (המבורג - אף על פי).
מרכז הבולשת הבריטית בחיפה שכן בבניין בדרך המלכים (King's Way), כיום דרך העצמאות 82. הבניין שכן בלב אזור הביטחון בעיר, מול הכניסה הראשית לנמל חיפה. גדרות תיל הקיפו את כל הבניינים הניתנים לפגיעה. מסמכי זהות וחפצים נבדקו קודם מתן רשות כניסה למתחם, נאסרה חניית כלי רכב סמוך למקום, ועמדות של שומרים עם מכונות ירייה חיפו על הבניינים ביום ובלילה. הבניין שימש כבר מטרה ללח"י כשב-12 בינואר 1947 ניסה הארגון להחדיר מכונית תופת לחצר הבניין. הפעולה סוכלה בחלקה בשל ערנות אחד השומרים.
כדי להתגבר על השמירה ולאפשר התקפה במינימום נפגעים, תכנן עמיחי פאגלין, קצין המבצעים של אצ"ל, מתקן ופצצה רבת עוצמה שתורכב על משאית ותושלך על הבניין מעבר לגדר.
הפצצה, באורך של יותר משני מטר ובקוטר של מטר אחד, נבנתה מגליל מתכת דמוי חבית שלתוכו הוכנס חומר נפץ במשקל של כחצי טון. משני צדיה הורכבו צמיגי טרקטור גדולים כדי לבלום את הנפילה. ליד הצמיגים הותקנו גלגלי שיניים למנוע את תנועת החבית לאחור ולאפשר תנועתה בכיוון אחד בלבד.
הפצצה הועלתה בעזרת מנוף על משאית שעליה הורכב מתקן גבוה בצורת מגלשה. בתא הנהג הותקנה ידית שהייתה מחוברת בכבל לחלקו הקדמי של המתקן ששימש כמעצור לפצצה, כך שהסטתו תאפשר את גלגול הפצצה. הפצצה הוכנה בבית עזוב בפרברי בני ברק ותא המשאית שוריין למקרה שתיפתח אש על המשאית.
מועד הפעולה נקבע ל-29 בספטמבר 1947, ט"ו בתשרי תש"ח, חג סוכות, בשעה 6:00 בבוקר, מועד שבו תנועת העוברים ושבים מועטה והחנויות סגורות, כדי להבטיח פגיעה מינימלית באזרחים.
יום לפני כן, ב-28 בספטמבר 1947, יצאה המשאית מבני ברק לכיוון חיפה כשהמתקן והפצצה שעליה מכוסים. המשאית לוותה מלפנים באופנוע ומאחור במכונית ובה שני לוחמי אצ"ל. נהג המשאית צויד ברישיונות מזויפים להובלת מכונת כביסה לנמל חיפה. הנהג ומלוויו הצליחו להביא את המשאית לחיפה ולהחנותה בלילה בחניון מרוחק כאשר שמירה מופקדת עליה.
למחרת, בשעה 05:30, יצאה המשאית ליעדה. כאשר הגיעה לבניין הבולשת, נעצרה. הנהג משך בידית והפצצה ניתרה מעל הגדר. השומר הערבי עוד הספיק לצעוק לנהג כי נפלה לו חבית, אך הנהג לחץ על דוושת הדלק והסתלק במהירות מהמקום. כעבור שניות ספורות אירעה התפוצצות אדירה שגרמה להרס רב בקומות התחתונות של הבניין. בהתפוצצות נהרגו שבעה שוטרים וארבעה אזרחים ונפצעו עשרים ושבעה שוטרים ועשרים וחמישה אזרחים. המשאית המשיכה עד כיכר חמרה (כיום "כיכר פריז") ושני יושביה ירדו ממנה במהירות ועלו לרחוב הנביאים שבהדר הכרמל, שם המתינה להם מכונית שהסיעה אותם לתל אביב עוד לפני שהוכרז עוצר ונחסמו הכבישים.
לאחר הפיצוץ

הצלחת ההתקפה הדהימה את הבריטים. הם הודו שהמתקן והפצצה לא רק שמילאו את התפקיד שנועד להם אלא היוו את ההמצאה המתוחכמת ביותר שהמציא ארגון מחתרת כלשהו בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. הם נתנו הוראה להתחיל להגביה את הגדרות עד גובה של 8 מטר, אך הוראה זו לא הגיעה לידי ביצוע היות שכעבור חודשיים בדיוק הביאה החלטת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 למפנה המדיני. האצ"ל התרכז מכאן והלאה בתקיפת מתקנים צבאיים לשם השגת נשק, תחמושת ואמצעי לחימה למלחמה העומדת לפרוץ.
על חזית הבית ברחוב דרך העצמאות 82 בחיפה הוצב תבליט, המספר על ההתקפה ומראה את המשאית עם המתקן והפצצה עליה.
לקריאה נוספת

דוד ניב, מערכות הארגון הצבאי הלאומי, חלק חמישי, תל אביב: הוצאת הדר, 1976.
דודו דיין, עושים מדינה, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991, עמ' 59–60.
הערות שוליים

↑  יעקב מרקוביצקי, ימים של דם ואש - פעילות לח"י בחיפה האדומה, הוצאת העמותה לתולדות חיפה ומכון הרצל באוניברסיטת חיפה, 2011, עמ'135 - 137
המשאית ועליה המתקן ופצצת החבית, 1947
אורו פרטו

וילה ריקה דו אורו פרטו (בפורטוגזית: Vila Rica do Ouro Preto; מילולית: "העיר העשירה של הזהב השחור", מכונה בקיצור אורו פרטו) היא עיר במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל, כ-100 ק"מ דרומית-מזרחית לבלו הוריזונטה.
כיום אורו פרטו היא עיר קטנה בת כ-70 אלף תושבים (נכון ל-2010), אך במאה ה-18 הייתה העיר הגדולה בברזיל, ואחת הערים הגדולות בדרום אמריקה כולה, בהיותה מרכז חשוב לכריית זהב. עברה העשיר של אורו פרטו ניכר באדריכלות הקולוניאלית שמאפיינת את המרכז ההיסטורי שלה, שאף הוכרז כאתר היסטורי לאומי על ידי ממשלת ברזיל ב-1933, וכאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו ב-1980.
בניינים בעיירה, 2005