stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחאה
מחאה פוליטית מקוונת

דפוס מחאה שמתקיים במרחב הממוחשב ומשפיע על המציאות הפוליטית הממשית.
האינטרנט משפיע על האופן בו האזרחים תופסים את הפוליטיקה ועל אופן ההשפעה שלהם עליה. מדיום מקוון זה מעניק ליחידים או לקבוצות קטנות אמצעים חדשים וכך מעצים את כוחם הפוליטי.
אחד האמצעים להגברת כוחם של המוחים ברשת הוא ביטול מחסומים פיזיים ומרחביים. משתתפי המחאה המקוונת לא מוגבלים כיום במגבלות גאוגרפיות, סטטוס חברתי-כלכלי, מגדרי, רמת השכלה או תעסוקה, כל מי שרוצה להיות חלק במחאה, יש באפשרותו לעשות זאת באמצעות נגישות מקוונת. עניין זה מרחיב את המאגר הפוטנציאלי של אנשים המתגייסים למחאה הפוליטית. אמצעי נוסף הוא יצירת רשתות חברתיות שמאפשרות לאנשים להתארגן בקבוצות בעלות התעניינות או אידאולוגיה משותפת וכך גם התגבשות למטרות מחאה פוליטית. פרט יכול להיות פעיל במגוון של רשתות חברתיות. חיזוק הקשרים הבין-אישיים ברשתות החבריות גורם לפרטים לתפוס את עצמם כחלק מקהילה גדולה יותר, להיות חזקים יותר בכוחם הפוליטי ובעלי פוטנציאל רב יותר לפעול.
ישנו מגוון של אמצעי מחאה מקוונים. אחד האמצעים הפופולריים ביותר הוא מכתבי שרשרת שמועברים מדי יום למאות אלפי גולשים וחושפים אותם למחאה בנושא מסוים. בתמורה מתבקשים הגולשים להגיע להפגנה בנושא, לחתום על עצומה, לתרום כסף או תרומה מסוג אחר או להעביר את המכתב הלאה. חברי כנסת ומועמדים לראשות הממשלה משתמשים גם הם במכתבי השרשרת כדי לגייס תומכים וחברי מפלגה חדשים. אמצעי מחאה נוסף והפופולרי בעיקר בבלוגים הוא כתיבת יומן רשת כלומר אתר אינטרנט שבו נכתבות רשומות טקסט (פוסטים) שעוסקות בחייו של הבלוגר - חוויותיו ודעותיו על העולם. אמצעים נוספים הם: הקמת קבוצות מחאה וירטואליות בפייסבוק, שליחת הודעות בטוויטר, העלאת סרטונים ליוטיוב, התקפת אתרים הכוללת השחתה או הפלה של אתרים, ותגובתיות - טוקבקים.
כדי שהמחאה המקוונת תהיה אפקטיבית, תצליח לגרום לשינוי והשינוי התודעתי יהפוך למעשי, יש צורך בהתערבות אמצעי תקשורת המסורתיים. מחאות מקוונות שזוכות למקום באמצעי תקשורת ההמוניים הן אפקטיביות יותר. נוסף לכך במטרה להביא לשינוי ממשי, המנהיגים מפעילים מניפולציה על המשתתפים הפוטנציאליים, יוצרים אצלם עניין ומציגים בפניהם נושאים חדשים ועדכניים באופן רצוף, כך הם גורמים להשתתפות פעילה במחאות.
מחאה פוליטית מקוונת > מקרים של מחאות מקוונות באינטרנט

מחאה על כרטיסים להופעה של להקת מטאליקה - לאחר פרסום מחירי הכרטיסים הגבוהים להופעתה של מטאליקה, תומר מוסמן בן 25, סטודנט למנהל עסקים באוניברסיטה למנהל, מיהר לפתוח קבוצה בפייסבוק על מנת לגבש את מתנגדי המחירים הגבוהים. קבוצה זו קראה לחרם על ההופעה בשל המחירים המופרזים. לאחר ארבעה ימים בלבד, בקבוצה היו 4,000 חברים, מה שהביא לפגישתו של מוסמן עם מפיקי ההופעה והוזלת הכרטיסים.
מחאה על הרפורמה למניעת רעש - במרץ 2010, יזם השר לאיכות הסביבה, גלעד ארדן, רפורמה לפיה לא יהיה ניתן להפעיל כלי נגינה במהלך היום. הדבר עורר את זעמם של מוזיקאים חובבים רבים. נמרוד פרידברג בעל חברת Feed Media ליחסי ציבור וניהול מוניטין ברשת הנהיג קבוצת פייסבוק שמחתה נגד התקנות החדשות. חברי הקבוצה שלחו מכתבים רבים ללשכתו של ארדן על מנת להפעיל עליו לחץ לשינוי החוק ובסוף הצליחו במטרתם וגרמו לביטול החוק.
מחאה מקוונת נגד הכרייה בדיונה האחרונה של ערבה - מחאה של מפלגת התנועה הירוקה הקוראת לכל האנשים בישראל להתחייב ב-100 ש"ח כדי רכוש דיונה ממינהל מקרקעי ישראל במידע וידרש. מדובר בדיונה אחרונה מסוגה בערבה שבה בעלי חיים ייחודיים שעלולה להיעלם אם קבלנים יקבלו את השטח. המחאה נפתחה באתר של התנועה ומשכה כ-2,000 מתחייבים לחתום.
מחאת הישראלים נגד מסירת שמות של המשתתפים בפשיטה על ספינת מרמרה - בעקבות בקשת טורקיה מישראל למסור את שמותם של המשתתפים בפשיטה על ספינת מרמרה במאי 2010, ארגון "ישראל שלי" החליט לפתוח במחאה מקוונת בפייסבוק. במסגרת מחאה זו המשתמשים הישראלים פרסמו בדף פייסבוק של טורקיה משפט: "אני ישראלי – העמידו אותי לדין" בשפה טורקית.
ראו גם

מחאה בעירום
התנגדות לא אלימה
מסע פרסום
מחאות 1968
לקריאה נוספת

מרוה בלוקה (עורכת), זה בידיים שלנו: מחאות חברתיות, עת-מול 278 (אוגוסט 2022).
הערות שוליים

↑  יאיר יאסׇן, לא מרימים ידיים: מחאות ואלימות כלפי המדינה בישראל, תל אביב: רסלינג, 2022
↑  Almog S. Barzilai G, Between citizenship, equality, and law: the language of the summer 2011 social protests, 2012
1 2 3  Su Y.P, Anti-Government Protests in Democracies, 2015
1 2  תמר הרמן, מלמעלה למטה: תנועות חברתיות ומחאה פוליטית, 1995
↑  Mechando F. Scartascini C. Tommasi M., Political institutions and street protests in Latin America, 2011
1 2 3 4  Giugni M.G, Was it worth the effort? The outcomes and consequences of social movements, 1998
↑  שפרמן קרין תמר, מחאה.com, באתר idi, יוני 2010
↑  Garrett R. Kelly, Protest in an Information Society: A Review of Literature on Social Movements and New ICT's, Information, communication & Society, 2006
↑  כהן שגיא, כשה"לייק" החליף את המגאפון: המחאה עוברת לפייסבוק, באתר מעריב, מאי 2010
↑  דורי בן ישראל קריו, קונים את החולות, באתר mizbala, מאי 2011
↑  ברודו אילנה, ישראלים בעמוד הפייסבוק של טורקיה: "אנחנו ישראלים – העמידו אתנו לדין", מאי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541822805171  LCCN: sh91005953  LNB: 000151200  NARA: 10659124 
תצוגה של עיצוב סדרת בולים בנושא "מחאה", כחלק מעיצוב סדרות בולים בנושא "60 שנה למדינת ישראל", מעשה ידי תלמידי שכבת י"ב במגמת אמנות בתיכון "היובל" בהרצליה.
דוד מנובהרדוק

רבי דוד מנובהרדוק (ה'תקכ"ט, 1769 בערך - כ"ג בכסלו ה'תקצ"ז, 2 בדצמבר 1836) היה רב ליטאי מבחירי תלמידיו של רבי חיים הלוי סולוביציק, ורבה של נובהרדוק. נודע על שם ספרו "גליא מסכת".
ביוגרפיה

נולד ללאה ולרב משה מקלצק, למד אצל אביו, אצל רבי יום טוב ליפמן הלפרין ואצל רבי חיים מוולוז'ין. בגיל 14 נישא לבתו של הרב אלעזר, רבה של העיירה ברסטוויץ. לאחר נישואיו גר בבית סמוך לאביו בקלצק, ולמד תחת הדרכתו 11 שנים.
בהיותו בגיל 25 (ה'תקנ"ד, 1794) התקבל כרבה של נובהרדוק לאחר השתדלות אביו, והחזיק בכהונתו זו במשך 43 שנים עד פטירתו. היה אחד הבוררים בזבל"א בסכסוך שהתגלע בין האחים שפירא בעלי דפוס סלאוויטא ואנשי דפוס ראם על הדפסת ש"ס סלאוויטא.
סביב דמותו נקשרו סיפורים עממיים.
רבי דוד נפטר בנובהרדוק בכ"ג בכסלו ה'תקצ"ז, 2 בדצמבר 1836, ונקבר בה. 
בנו, הרב משה, היה רבה של קרליץ ונפטר בשנת 1845 בהיותו בן שלושים שנה.
לקריאה נוספת

י"ל הכהן פישמן, אנשים של צורה: קובץ מאמרים, ירושלים תש"ז. עמודים קס-קסד
הערות שוליים

↑  התאריך משוער לפי דברי נשוא הערך בהקדמת חלקו הראשון של ספרו. במקורות אחרים הקדימו את תאריך הלידה לשנת 1765.
↑  ראו אצל פישמן, להלן בפרק "לקריאה נוספת", הסבר חריף שאמר בגיל תשע על האמור בהגדה של פסח שלבן הארמי "ביקש לעקור את הכל" וכן אצל: מרדכי ליפסון, מדֹר דֹר, ח"א, תל אביב תרפ"ט, פריטים: 277, 490-491; ואצל: ב. יאושזון, מאוצרנו הישן - חגים ומועדים, תרגם: שמשון מלצר, תל אביב: מודיעין, תשל"ו. עמ' 202.
↑  על מצבתו נכתב באקרוסטיכון של שמו ושם אביו:


דלפה עינינו מתוגה

וי זעקנו ונשאגה

דוה לבנו ונתמוגגה

באנו בשפל המדרגה

הדרתנו אבדנו בשגגה

רוממותנו אחור נסוגה

בושנו בעצבון ודאגה

מתקי חידושיו בהדרגה

שמענו בנפש ערגה

הלכה בשושנים סוגה

הלא הוא אדוננו מורנו ורבנו הרב הגאון המפורסם בכל קצוי ארץ, סיני ועוקר הרים, פאר הדור, מורנו דוד בה"ר משה, שפט את ישראל מ"ג שנה ונפטר יום ו', ערב שבת קודש, כ"ג כסלו תקצ"ז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521061505171  LCCN: no2004013270  VIAF: 16928023   WorldCat (עם VIAF): 16928023
תנ"ך בגובה העיניים

תנ"ך בגובה העיניים הוא כינוי לגישה בלימוד פשט הפסוקים בתנ"ך שפותחה על ידי הרב יואל בן נון, הרב יעקב מדן ורבנים נוספים מישיבת הר עציון ומהחוגים הקרובים אליה. עיקרה של הגישה הוא חידוש פרשנויות נוספות בדרך הפשט, לעיתים בניגוד לדברי המדרש והפרשנים הקדומים; ושימוש בכלים מודרניים ומדעיים בלימוד התנ"ך, לרבות כלים ספרותיים, ארכאולוגיים, וגישות מתחום ביקורת המקרא.
הגישה עוררה התנגדות רבה מצד חלקים מהציבור הדתי לאומי, בעיקר בשל נכונותה לדון באופן ביקורתי במעשיהם של אישי התנ"ך בנימוק שיש לראותם כבני אדם שניתן לייחס להם חסרונות, חטאים וכשלונות כפשוטם, ולא תמיד על פי הפרשנות החז"לית. הוויכוח העז, שנקרא לעיתים פולמוס התנ"ך, מתנהל בעיקר בין ישיבת הר עציון ובין ישיבות חרדיות לאומיות.
רקע

בתקופת האחרונים (מהמאה ה-16 ואילך) ובפרט בעולם הישיבות, מיעטו בלימוד תנ"ך בדרך הפשט (ועוד יותר מכך בלימוד נ"ך). מלבד זאת, כאשר נלמדו פרשיות מן התנ"ך מקובל היה ללמוד אותן על פי מדרשי חז"ל. לאחר שהוקמה ישיבת הר עציון החלו ללמוד בה תנ"ך בפרשנות הפשט. בשנת 1992 (תשנ"ב) פרסם הרב יעקב מדן מאמר בכתב העת מגדים בשם "מגילת בת שבע", אודות חטא דוד ובת שבע, ובו טען כי דוד חטא עם בת שבע, בהתאם לדברי נתן הנביא שאמר לדוד ”מַדּוּעַ בָּזִיתָ אֶת-דְּבַר יה' לַעֲשׂוֹת הָרַע בְּעֵינַי”, ולדברי דוד עצמו שאמר "חָטָאתִי לַה'", אך בניגוד לדברי האמורא רבי יונתן, שאמר כי: ”כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה”, ובהסתמכות על דברי מפרשים אחרים שסברו כי דוד חטא. בשנת 1996 (תשנ"ו) פרסם הרב יהודה ברנדס מאמר בכתב העת מגדים. בעקבות המאמר התפרסמו מאמרים נוספים בנושא מאת הרבנים יעקב מדן ואברהם וולפיש, אשר היו יותר מתונים בדעתם לגבי חטאו של דוד, אך בכל זאת סברו שחטא.
בשנת 2002 (תשס"ב) פרסם הרב צבי טאו סדרת מאמרים, שאחד מהם יצא בתור חוברת בשם צדיק באמונתו יחיה, אשר בהם ביקר את דרך לימוד התנ"ך הנהוגה בישיבת הר עציון ובאקדמיה. לאחר מכן התפרסמו מספר מאמרים של רבנים, בעיקר מישיבות הקו, כמו הרב שלמה אבינר בעיתון הצופה, וכן של הרב אביגדור נבנצאל ומאמרי תגובה של רבני ובוגרי ישיבת הר עציון, וביניהם הרבנים יובל שרלו ויואל בן נון.
בשנת 2012 (תשע"ב) פורסמה תוכנית חדשה ללימוד תנ"ך בחינוך הממלכתי דתי, ורבנים רבים יצאו כנגדה בטענה שהיא כוללת את שיטת "תנ"ך בגובה העיניים". היו רבנים שכינו את התכנית "תוכנית תועבה", והיו כאלה שאף טענו שחובה לעבור לבית ספר אחר, שאינו כולל את שיטת הלימוד החדשה, על מנת לא ללמוד בעזרתה. בין השאר יצאו כנגד הגישה הרבנים אליהו בקשי דורון, יעקב אריאל, שלמה אבינר, ישראל רוזן, אביגדור נבנצאל, דוב ליאור, אליקים לבנון ודוד חי הכהן.
שם הגישה

הביטוי "תנ"ך בגובה העיניים" משמש בעיקר בקרב המתנגדים לגישה, כדי להדגיש את לימוד התנ"ך וראייתם של אישי התנ"ך כאנשים רגילים, בעלי כישלונות וחולשות אנושיות כפי שהן מוכרות לנו, על ידי בחינת הדברים בהבנה שכלית עצמאית ולא על פי דברי חז"ל, וחלקם משתמשים בביטוי "תנ"ך בגובה השמיים" כדי לתאר את ההסתכלות המסורתית והרצויה, לדעתם, על אישי התנ"ך. עם זאת, גם חלק מהתומכים בגישה קוראים לה בשם "תנ"ך בגובה העיניים", וביניהם הרב יואל בן נון.
דוגמאות

חטא דוד ובת שבע - בספר שמואל כתוב שנתן הנביא האשים את דוד בגרימת מותו של אוריה החיתי ובלקיחת אשתו לאישה, ודוד ענה "חטאתי לה'", אולם לפי חז"ל לא מדובר בחטא של בעילת אשת איש, משום שבת שבע קיבלה גט מאוריה טרם צאתו למלחמה, וגם גרימת מותו של אוריה הוצדק מדין מורד במלכות. יש המפרשים כי חטאו היה קטן יותר ויש המפרשים כי לא חטא כלל. רבנים התומכים בגישת תנ"ך בגובה העיניים יעדיפו לפרש את הפסוקים כפשוטם, שדוד חטא עם בת שבע והביא למותו של אוריה.
מעשה ראובן ובלהה - בפסוקי התורה כתוב שראובן חטא ושכב עם בלהה שפחת אביו, אולם רבי שמואל בר נחמני אמר כי ראובן לא חטא, אלא "בלבל יצועי אביו", והעלה עליו הכתוב כאילו חטא. רבנים התומכים בגישת תנ"ך בגובה העיניים יעדיפו לפרש את הפסוקים כפשוטם, שראובן שכב עם בלהה.
נימוקי התומכים והמתנגדים לגישה > נימוקי התומכים בגישה

אף חז"ל מפרשים פעמים רבות את מעשיהם של אנשים במקרא כחטאים, ובמקרה שיש דעה בחז"ל שיותר קרובה לפשט הפסוקים, שלפיהם הם חטאו, יש להעדיף אותה על פני דעה שאומרת כי הם לא חטאו.
ישנם פרשנים, כדוגמת האבן עזרא, הרשב"ם, הרמב"ן, הרד"ק והאברבנאל, המפרשים את מעשיהם של אנשים במקרא כחטאים, לעיתים בניגוד לדברי חז"ל.
דברי חז"ל שאישי התנ"ך לא חטאו, הם דברי אגדה שנאמרו בדרשות, ולא דברי הלכה, ולכן אין לקבל את דבריהם כאמת מוחלטת.
לדברי הרב יואל בן נון, לימוד תנ"ך "בגובה השמים" לא מאפשר ללומדים להסיק מסקנות מוסריות וערכיות מן המסופר במקרא.
נימוקי התומכים והמתנגדים לגישה > נימוקי המתנגדים לגישה

כשם שאת חלקי ההלכה שבתורה נלמד הפסוק רק בעזרת דברי חז"ל, גם יתר התנ"ך ראוי להילמד רק עם דברי חז"ל, ורק עם דבריהם, המבארים בדרך כלל את חטאיהם של אישי התנ"ך בדרך מורכבת יותר מהעולה בקריאה פשטנית של הפסוקים, אפשר להבין את מעשיהם וחטאיהם.
אישי התנ"ך אינם אנשים "רגילים" ופשוטים, אלא אנשים קדושים. מפני זאת לא ניתן לפרש שהם חטאו את חטאיהם כפי ההבנה הפשטנית והראשונית בתנ"ך, אלא יש לפרש את חטאיהם על פי פרשנות חז"ל המעמידה את חטאיהם באור מורכב ועדין יותר. בנוסף, יש דעה האומרת כי אם חטאיהם היו חמורים כפי ההבנה הפשוטה בפסוקי בתנ"ך, הם לא היו זוכים להתגלות אלוהים ולרוח הקודש.
אם מסתכלים על אישי התנ"ך כאנשים רגילים, אין לנו לאן לשאוף ולהתעלות, והלימוד לא מושך אותנו כלפי מעלה כדי להגיע לרמתם, כפי שיש בלימוד על פי דברי חז"ל.
ראו גם

שיטת הרבדים
לקריאה נוספת

הרב צבי טאו, צדיק באמונתו יחיה - על הגישה ללימוד תנ"ך, שבט תשס"ב
הרב יעקב מדן, דוד ובת שבע - החטא, התיקון והעונש, תשס"ב, בהוצאת תבונות
הרב צבי טאו, לאמונת עיתנו, חלק ג'
הרב אמנון בזק, עד היום הזה, הוצאת ידיעות ספרים, 2013
בעריכת הרב יהושע רייס, היא שיחתי - על דרך לימוד התנ"ך, הוצאת מגיד ותבונות, תשע"ג
הרב עזרא ביק ויונתן פיינטוך (עורכים), תורת עציון: פשטות מתחדשים בפרשיות השבוע, הוצאת מגיד, בראשית (2014), שמות (2015), ויקרא (2015), במדבר (2016), דברים (2015)
הערות שוליים

1 2  הרב ישראל רוזן, פולמוס התנ"ך לתפארת המחלוקת, י"ז באב תשע"ב, באתר ערוץ 7
↑  התפרסם בכתב העת "מגדים", תשנ"ג, יח-יט, עמודים 67-167
↑  התפרסם עם הרחבה בשנת תשס"ב כחוברת בשם דוד ובת שבע- החטא, העונש והתיקון, בהוצאת תבונות
↑  ספר שמואל ב', פרק י"ב, פסוק ט'
↑  ספר שמואל ב', פרק י"ב, פסוק י"ג
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף נ"ו, עמוד א'
↑  מגדים כח, במאי קמיפלגי? - למחלוקת האחרונים בפרשנות חטאו של דוד, מאת הרב יהודה ברנדס.
↑  איך ללמד סנגוריה על דוד? תגובה למאמרו של י' ברנדס "במאי קמיפלגי", מאת הרב יעקב מדן, מתוך מגדים כו, עמודים 129-134
↑  בהא קמיפלגי! - תגובה לדיון בין ר"י ברנדס ור"י מדן, מאת אברהם וולפיש, מתוך מגדים כח, עמודים 87-103
↑  הרב שלמה אבינר, "תנ"ך בגובה העיניים", באהבה ובאמונה 338
↑  הרב אביגדור נבנצאל, "לפני עיוור לא תתן מכשול – גם בין אדם לעצמו", הצופה, ג' באדר תשס"ב, עמ' 14
↑  הרב יובל שרלו, "דוד מלך ישראל חי וקיים", התפרסם בהצופה, כ"ו בשבט תשס"ב, עמ' 14
1 2  הרב יואל בן נון, "כן, תנ"ך בגובה העיניים!" הצופה, י"ב בשבט תשס"ב, עמ' 12
1 2  אורי פולק, הרב אבינר: פולמוס התנ"ך מוכיח שהציונות הדתית אכן מפולגת, כט בתמוז התשעב, באתר כיפה
1 2  טלילה נשר, תוכנית ללימודי תנ"ך "בגובה העיניים" בחינוך הממלכתי-דתי מסעירה את הרבנים, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2012
↑  הרב אביגדור נבנצאל, שינוי תוכנית הלימודים בתנ"ך, באתר ישיבה
↑  אריה יואלי, ‏תכנית הלימודים בתנ"ך: בגידה ושקר במסורת ישראל, באתר "סרוגים", 9 ביולי 2012
↑  שו"ת תנ"ך בגובה העיניים, באתר הרב שלמה אבינר
↑  מוריה יאיר, לא סתם עוד ספר: תנ"ך בגובה השמים, י"ב באלול תש"פ, באתר הידברות
↑  ספר שמואל ב', פרק י"ב פסוקים ט'-י', י"ג
1 2  הרב אביגדור נבנצאל, שיחות לספר בראשית, בעריכת יוסף אליהו, תשס"ה, "כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה", עמוד שפא
1 2  הרב יעקב מדן, דוד ובת שבע - החטא, התיקון והעונש, תשס"ב, הוצאת תבונות, עמוד 13
↑  ספר בראשית, פרק ל"ה, פסוק כ"ב
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף נ"ה, עמוד ב'
↑  הרב אביגדור נבנצאל, שיחות לספר בראשית, בעריכת יוסף אליהו, תשס"ה, "כל האומר ראובן חטא אינו אלא טועה", עמוד שסט
↑  על אדם הראשון אמרו שהיה כופר ומושך בערלתו, תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל"ח, עמוד ב', על יוסף כתוב שיצא ממנו זרע לבטלה, תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ל"ו, עמוד ב', ועל דוד כתוב שהוא ואנשיו הפכו לבעלי קרי בגלל אביגיל, תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"ד, עמוד ב'
↑  לדוגמה, אברבנאל על ספר שמואל ב', פרק י"ב, פסוק י"ג: "שגם כן חטא לאוריה אשר המיתו"
↑  חגי משגב, עוד על פולמוס התנ"ך: חגי משגב ושמוליק בן דוד, 27 ביולי 2012, במוסף "שבת" של מקור ראשון
↑  לדוגמה, עין תחת עין
↑  לדוגמה, אמרו חז"ל שראובן התחרט ושב בתשובה אחרי חטאו, תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ז', עמוד ב', ורש"י כתב שראובן לא שכב עם בלהה, אלא בלבל יצועי אביו, והעלה עליו הכתוב כאילו חטא, רש"י על ספר בראשית, פרק ל"ה, פסוק כ"ב
1 2  פולמוס לימוד התנ"ך: הרב שלמה אבינר והרב אמנון בזק, 6 ביולי 2012, במוסף "שבת" של מקור ראשון
↑  לימוד על פי מהפכת התנ"ך, באתר הרב שלמה אבינר
יוסיף טולצ'אנוב

| --- | --- |

 לידה:  11 במאי 1891 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  24 באוגוסט 1981 (בגיל 90) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לייז' (1914) 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין (1950)  עיטור הדגל האדום של העמל (1946)  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945 (1946)  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה (1948)  אמן העם של ברית המועצות (1962)  עיטור לנין (1971)  עיטור מהפכת אוקטובר (1981)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1945) 
 פרופיל ב-IMDb
 
יוסיף טולצ'אנוב (ברוסית: Иосиф Моисеевич Толчанов‏; 11 במאי 1891 - 24 באוגוסט 1981) היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי ממוצא יהודי. בשנת 1962 הוא זכה בתואר אמן העם של ברית המועצות.
קורות חיים

יוסיף טולצ'אנוב נולד בשנת 1891 במוסקבה למשפחה יהודית. אביו מויסיי טולצ'אנוב היה זמר בתיאטרון בולשוי והחליף את שם משפחתו מ"טולצ'אן" ל"טולצ'אנוב".
לאחר סיום בית ספר טולצ'אנוב למד הנדסה במכון לטכנולוגיה כימית במוסקבה ובאוניברסיטה בלייז' אותה סיים שנת 1914.
טולצ'אנוב חזר לרוסיה בשנת 1915 והחל לעבוד כמתכנן במפעלי העיר.
בשנת 1917 טולצ'אנוב החל ללמוד משחק בבית ספר לשחקנים של יורי זבאדסקי. בשנת 1918 בית ספר התאחד עם סטודיו של יבגני וכטנגוב והם היו בסיס להקמת תיאטרון וכטנגוב. יוסיף טולצ'אנוב היה חבר בוועד המנהל הראשון של התיאטרון. אשתו גם הייתה שחקנית "תיאטרון וכטנגוב".
בשנת 1920 טולצ'אנוב החל ללמד, בשנת 1946 הוא התמנה לפרופסור בבית ספר למשחק שפועל ליד "תיאטרון וכטנגוב".
עיקר פעילתו של טולצ'אנוב הייתה על במת התיאטרון אך הוא הצטלם גם במספר סרטי קולנוע ובהצגות תיאטרון שצולמו עבור הקרנה בטלוויזיה.
על פעילותו בתחום טולצ'אנוב קיבל פרס ברית המועצות בשנת 1950, עיטור לנין (1971) ועיטורים נוספים. בשנת 1962 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
בשנת 1961 טולצ'אנוב פרסם ספר זיכרונות על פעילתו בתיאטרון.
טולצ'אנוב נפטר בשנת 1981 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה לצד קרובי משפחה נוספים.
בליסאריוס

| --- | --- |

הדמות הזאת בפסיפס בזיליקת סן ויטאלה (547) נחשבת לדמותו של בליסאריוס העומד לצידו של יוסטיניאנוס
 לידה:  500 ספרבה בניה, מואסיה, האימפריה הביזנטית 
 פטירה:  מרץ 565 (בגיל 65 בערך) כלקדון, ביתיניה, האימפריה הביזנטית
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 בן או בת זוג:  אנטונינה 
 מספר צאצאים:  1 
 השתייכות:  הצבא הביזנטי 
 דרגה:  מגיסטר מיליטום 
 פעולות ומבצעים
 המלחמה האיברית  המלחמה הגותית (535–554)  המלחמה הוונדאלית  מרידת ניקה 
 
פלביוס בליסאריוס (גם בליזריוס, ביוונית: Βελισάριος; בערך 500–565) היה מגדולי המצביאים הביזנטים, שהוביל את המערכה לכיבושה מחדש של הקיסרות הרומית המערבית תחת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
בליסאריוס. תמונה פרי מכחולו של אנדריי וינסנט (1776).
ראשית דרכו

בליסאריוס נולד ככל הנראה בגרמאניה (Germania), עיר קדומה ששכנה בדרום מערב בולגריה של ימינו, בשנת 505 לערך למשפחה ממוצא יווני ותראקי.
בצעירותו התגייס בליסאריוס לצבא הביזנטי ושימש כאחד משומרי ראשו של הקיסר יוסטיניוס הראשון. לאחר מותו של הקיסר בשנת 527 ועלייתו לשלטון של אחיינו יוסטיניאנוס הראשון מונה בליסאריוס לפקד על כוחות הצבא בגבולה המזרחי של האימפריה והוטל עליו להדוף את התקפותיהם של הסאסאנים. למרות היותם במיעוט מספרי הוא הצליח להביס את הפרסים וכך בפעם הראשונה ניתן ביטוי לכישרונו הצבאי.
בליסאריוס המשיך לפקד על הצבא כנגד הפרסים גם במהלך המלחמה האיברית (אנ'). בשנת 530 הצליח להביס את הפרסים בקרב דרה (אנ'), אולם שנה לאחר מכן הובס על ידם בקרב קליניקום (אנ'). כישלונו בקרב הוביל למשא ומתן שבסופו נחתם הסכם שלום בין ביזנטיון לפרס.
כתוצאה מהסכם השלום, בשנת 532  הוחזר בליסאריוס לקונסטנטינופול והיה הקצין בעל הדרגה הגבוהה ביותר בבירה. עם פרוץ מרידת ניקה באותה שנה, שאיימה על שלטונו של יוסטיניאנוס, הוביל בליסאריוס את חייליו בדיכוי המורדים תוך שהם הורגים 30,000 מהמורדים.
המלחמה כנגד הוונדלים

יוסטיניאנוס החל להכין את צבאו לקראת מלחמה כנגד הממלכה הוונדלית, בשנת 533, כתגובה לפשיטות ונדליות על ערים ביזנטיות, לשינוי בהנהגה הפוליטית שבגינו הוונדלים הפכו עוינים לביזנטיון, הרדיפה הדתית שחלק מן הנוצרים הניקיאים סבלו תחת הוונדלים, האריאנים, ורצונו להשתלט על אזור צפון אפריקה.
בליסאריוס מונה לפקד על הכוחות הביזנטים במערכה. הוא נחת בקרבת העיר לפטיס מגנה והחל לעשות את דרכו לעבר הבירה הוונדלית קרתגו. בקרב קרתגו פגשו כוחותיו של בליסאריוס את הוונדלים, בראשותו של מלכם גלימר, ובקרב אד דקימום (אנ') הביס בליסאריוס את הוונדלים והצליח לכבוש את קרתגו, ומאוחר יותר הביס את גלימר שוב בקרב טריקמרום (אנ'). כתוצאה מכך נכנע גלימר בשנת 534.
כתוצאה מניצחונו של בליסאריוס שבו הפרובינקיות בצפון אפריקה לשליטה רומאית. בליסאריוס עצמו קיבל כבוד חסר תקדים, הוא מונה לקונסולאט וזכה לחגוג טריומף, על אף שלא היה בן למשפחה הקיסרית.
המלחמה כנגד האוסטרוגותים

הצלחתו של בליסאריוס עודדה את הקיסר והוא היה נחוש לכבוש מחדש את הקיסרות הרומית המערבית. בליסאריוס יצא למלחמה בשנת 535 כנגד הממלכה האוסטרוגותית, הצליח לכבוש את סיקיליה ופלש בהצלחה לאיטליה, כעבור שנה הוא הצליח בכיבושה מחדש של רומא ונאפוליס (כיום נאפולי).
בשנת 537 צלח בליסאריוס מצור של שנה על רומא (אנ'), שנכפה על ידי הצבא האוסטרוגותי תחת ויטיגס, ואף כבש את מדיאולנום (כיום מילאנו). הבירה האוסטרוגותית ברוונה נכבשה על ידו בשנת 540, תוך שהוא מצליח לשבות את המלך האוסטרוגותי ויטיגס (אנ').
בנקודה זו הוחזר בליסאריוס למזרח על ידי יוסטיניאנוס כדי להתמודד עם פלישה פרסית לסוריה. לאחר שנתיים של מלחמה שבהן לא הצליח להביס את הפרסים, הצליחו הביזנטים להגיע להסכם שלום שבו התחייבו הפרסים להימנע מהתקפות על השטחים הביזנטיים למשך חמש השנים הבאות.
בליסאריוס חזר לאיטליה בשנת 544 ונוכח לדעת שהמצב הצבאי השתנה בהיעדרו. מלכם החדש של האוסטרוגותים, טוטילה, הצליח לכבוש מחדש את רומא וצפון איטליה. בליסאריוס הצליח לכבוש את רומא לזמן קצר אולם בשל העדר אספקה ותגבורת נכשלה המלחמה המחודשת כנגד האוסטרוגותים. ייתכן שהאספקה והתגבורת נמנעו ממנו בכוונה על ידי הקיסר שחשש מכוחו הגובר. כתוצאה מן הכישלון פוטר בליסאריוס בשנת 549 והוחלף במצביא נרסס שהצליח לסיים את המלחמה כנגד האוסטרוגותים בהצלחה. הוא פרש משירות צבאי בשנת 551.
אחרית חייו

פרישתו של בליסאריוס באה לקיצה בשנת 559, כאשר חצו ההונים את הדנובה ופלשו לאימפריה תוך שהם מאיימים על הבירה קונסטנטינופול. יוסטיניאנוס מינה את בליסאריוס למפקד הצבא הביזנטי ולאחר שורה של מערכות מוצלחות הוא הצליח לדחוק את רגלי הפולשים מעבר לדנובה.
גורלו של בליסאריוס לא שפר עליו בימיו האחרונים, ובשנת 562 הועמד למשפט והורשע בשחיתות, על אף שההאשמות היו ככל הנראה מפוברקות. בליסאריוס זכה לחנינה מהקיסר וכך לא סיים את ימיו בבית הסוהר.
בליסאריוס מת ככל הנראה בשנת 565 בסביבות גיל 64. הוא זכור כאחד המצביאים המזהירים ביותר בהיסטוריה הביזנטית, כאשר בזכות הנהגתו הצבאית אוחדו שוב רבים מחלקי האימפריה הרומית תחת שלטון אחד. ידידו, הקיסר יוסטיניאנוס, נפטר כחודשיים אחריו.
זיידל רובנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1857 רדומישל, אוקראינה 
 פטירה:  1946 (בגיל 89 בערך) 
 שם לידה:  יעקב שמואל מָרָגוֹבְסקי 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 
זיידל רוֹבְנֶר (בכתיב יידיש: ראָוונער; באנגלית: Zeidel Rovner;‏ 1857 – 1946) היה חזן נודע באירופה ובארצות הברית.
קורות חיים

רובנר נולד כיעקב שמואל מָרָגוֹבְסקי (Maragowsky) בעיירה רדומישל. שמו ניתן לו על שם סבו, אב אמו, אשר כינתה אותו בכינוי החיבה "זיידל", שפירושו סבא. בהיותו פעוט נפטר אביו ואמו מסרה אותו לחזן העיירה, משה שפילנסקי, שגידל אותו עם ילדיו. כבר בגיל שמונה הוא הראה כישרון מוזיקלי, והחזן ביקש לצרפו למקהלתו, אולם האם סירבה כי רצתה שרובנר יגדל להיות רב. לכשגדל התחבר לחסידיו של הרבי ממקארוב, הרב יעקב יצחק טברסקי, אשר סיפרו לרבם על כישרונו והלה הזמינו להתפלל בבית מדרשו בימים הנוראים. הצלחתו בתפילות אלו פרסמה את שמו בכל האזור.
רובנר החל ללמוד קריאת תווים, במקביל לעבודתו כסוחר קמח. הוא גם הוזמן לשמש כחזן בימים הנוראים בקייב. לאחר זמן בהוראתו של הרבי ממקארוב עזב רובנר את עיסוקיו האחרים והיה לחזן מקצועי. הוא הוזמן בשנת 1881 לשמש כחזן בזסלב בהמלצת הרבי ממקארוב. הוא הקים במקום מקהלה וחיבר יצירות רבות לביצוע, בהן "עזרת אבותינו", "אמת ואמונה", "ובמקהלות", "כי כל פה" ו"קדושה". בשנים 1882-1884 הוא שימש כחזן ברובנו והעמיק את ידיעותיו בחיבור יצירות מוזיקליות. בשנת 1884 עם עזיבת ניסן ספיבק את קישינב הוא המליץ על רובנר כיורשו. שנתיים לקח עד שאנשי רובנו הסכימו לשחררו ואז הוא עבר לקישינב. אולם בשלב זה נוצרה מחלוקת סביב משכורתו והכדאיות לשלמה. בתפקידו כחזן הוא גם הופיע בחגיגות בבית הכנסת לכבוד הקיסר בהשתתפות שר המחוז ושר ברוסית את המנון האימפריה הרוסית יה מלכנו נצור.
לעיתים הוא היה מתפלל אצל הרב ישראל הגר, האדמו"ר מחסידות ויזניץ, אשר נתן לו להתפלל במקומו במוסף של הימים הנוראים. בשנת 1904 נתקבל כחזן בלבוב. בבית הכנסת הפרוורי. רובנר קיים גם קונצרטים, שעוררו עליו את חמתם של הקיצונים בעיר.
בשנת 1914 היגר לארצות הברית, ובה ניצח על מקהלות. בשנת 1926 הוזמן לבקר אצל נשיא ארצות הברית קולידג'.
הערות שוליים

↑  Samuel Vigoda, Legendary voices: the fascinating lives of the great cantors, Volume 1, 1981, p. 202
↑  Jewish music: its historical development, p. 434.
↑  ב. פאטין, קישינוב, הצפירה, 17 בינואר 1890
↑  ב. פאטין, חלק ליבם על כן יאשמו, המגיד, 22 במאי 1890.
↑  מכתבי סופרים - קישינוב, היום, 5 ביוני 1887
↑  ב. פאטין, מכתבי סופרים - קישינוב, הצפירה, 30 באוקטובר 1889
↑  יעקב מזור, השושלות החסידיות, הטקסטים שבפיהן וזמרתן, באתר הפיוט והתפילה, תמוז תשס"ח, עמ' 11.
↑  מאיר הארטיגר, מכתבים מגליציא, הצפירה, 1 באוגוסט 1904.
↑  מערי המדינה - לבוב, מחזיקי הדת, 29 בדצמבר 1905
↑  כסיל שונה באוולתו, מחזיקי הדת, 5 בפברואר 1909
↑  זמיר עריצים, מחזיקי הדת, 12 בפברואר 1909
↑  החזן זיידל רובנר לפני הנשיא קולידז', הצפירה, 11 בנובמבר 1926.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289239505171  GND: 143366637  ISNI: 0000 0001 1260 8214  VIAF: 164158384   WorldCat (עם VIAF): 164158384 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פלורנס מקובין

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1857 פירנצה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 פטירה:  2 בפברואר 1918 (בגיל 60) בולטימור, ארצות הברית 
 
פלורנס מקובין (באנגלית. Florence MacKubin ‏;  19 במאי 1857 - 2 בפברואר 1918) הייתה ציירת פורטרטים אמריקאית במיניאטורות, פסטל ושמן. היא ציירה דיוקנאות של אנשים בולטים בארצות הברית ובבריטניה.