stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סאמאר
גאוגרפיה

מקור השם סאמאר נגזר מהמילה "סאמאד" בדיאלקט המקומי, שפרושה "פצע" או "חתך" הבאה לתאר את פני השטח הקשים של האי - הרים תלולים הנחתכים על ידי אפיקי נחלים עמוקים.
סאמאר הוא המזרחי באיי הוויסאיאס והגדול מביניהם. האי מופרד מלייטה על ידי מצר סן חואניקו (San Juanico Strait) כאשר הנקודה הצרה ביותר שלו בין שני האיים מגיעה לשני ק"מ בלבד. מעל המצר נבנה ב-1973 גשר סן חואניקו המחבר בין סאמאר ללייטה. האי סאמאר שוכן דרומית מזרחית לחצי האי ביקול (Bicol) השייך לגדול באיי הפיליפינים, לוזון, כאשר ביניהם מפריד מצר סן ברנרדינו. לדרומו של האי שוכן מפרץ לייטה בו נערך קרב ימי מכריע בין ציי ארצות הברית ויפן, הנחשב לגדול ביותר שנערך במלחמת העולם השנייה, ואחד הגדולים בהיסטוריה. המפרץ נפתח לעבר ים הפיליפינים השוכן לחופו המזרחי של האי סאמאר ומהווה חלק מהאוקיינוס השקט.
בניגוד למרבית האיים הגדולים האחרים בפיליפינים, לסאמאר אין רכס הרים מרכזי אמיתי. פני שטחו מורכבים מסדרה של הרים בגובה מתון של 150 עד 850 מטרים ורק אזורים מצומצמים הסמוכים לים או לדלתות הנהרות מישוריים, בעיקר בצפון. מישור החוף בצד המזרחי מכוסה בשפלות נמוכות בדלתות נהרות קטנים, המופרדים זה מזה בשלוחות הרריות. הנהרות הגדולים באי הם אולוט, קאטוביג, פאלאפאג, גאנדארה ואוראס ולאורך כל אחד מהם נוצר מישור סחף קטן במורדו. העמק של קאטוביג הוא השפלה הגדולה ביותר באי. השלוחה הדרומית של סאמאר, שפלת גואיאן, מורכבת מחצי אי ארוך וצר. סאמאר מוקף במאות איים קטנים, איונים, שרטונות וסלעים, שחלקם מופרדים מהאי העיקרי רק בזמן גאות.
אזור האיים סאמאר ולייטה מתאפיין בתדירות הגבוהה של טייפונים הרסניים, כאשר 40 אחוזים מסערות רבות עוצמה אלה עוברות דרך מזרח ויסאסיאס בכל שנה. סופות הטייפון יכולות להתרחש בכל פרק זמן, אך תדירותן ומידת ההרס שהן גורמות עולה בין החודשים אוקטובר ודצמבר. הרוחות החזקות והגשמים הכבדים הנלווים לסופות אלה מביאים לאבדות רבות בנפש וברכוש, כמו גם לשדות וליערות בשל שיטפונות, נזקי רוח והצפות מי ים. בנוסף, היערות שכיסו את ההרים הסמוכים למקומות היישוב נכרתו במהלך השנים והותירו אותם חשופים לבלייה ולמפולות בוץ כתוצאה מהגשמים הכבדים הפוקדים את האזור ומסכנים מאוד את האוכלוסייה.
היסטוריה

סאמאר היה האי הראשון בארכיפלג בו הבחין מגלה הארצות הספרדי פרדיננד מגלן ב-16 במרץ 1521, לאחר שהפליג מאיי מריאנה. מגלן כינה את קבוצת האיים שגילה סן לאסארו, על שם הקדוש לזרוס, משום שהתגלה ביום השבת שלפני יום ראשון של הדקלים, המכונה "שבת לזרוס". בהמשך ביקרה באי משלחתו של רוי לופס דה וייאלובוס ב-1543 וב-1565 נחת בסאמאר מיגל לופס דה לגאספי בדרכו לכיבוש האי סבו וכרת בריתות עם מנהיגים מקומיים. סאמאר היה ידוע לחוקרים הספרדים המוקדמים כאיבאבו ולאחר כיבוש הפיליפינים נכלל בתחום השיפוט של האי סבו. ב-1735 הופרדו סאמאר ולייטה מתחום השיפוט של סבו והפכו לפרובינציה עצמאית שבירתה קאריגארה בצפון האי לייטה. האיים פוצלו לשתי פרובינציות נפרדות ב-1768 וכבירתה של סאמאר נבחרה קטבאלוגאן (Catbalogan) שנותרה בירת פרובינציית סאמאר שבמערב האי עד ימינו.
כאשר הגיעו הספרדים ליישב לראשונה את סאמאר בזמנו של דה לגאספי, הייתה האוכלוסייה הילידית השוכנת באי דלילה יחסית בהשוואה ללייטה, והוקמו בה מיסיונים ישועיים. למשך פרק זמן ארוך מנעו פשיטות פירטים בני המורו על החופים המערביים גידול משמעותי באוכלוסייה. רק במאה ה-19 הצליחו הספרדים לבלום את המורו ושיעור גידול האוכלוסייה החל לעלות והשתווה לגידול האוכלוסייה הכללי באיים. דחיפה נוספת לגידול במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היה פיתוח כלכלי של האזור עם פתיחת נמל טקלובן ב-1874 למסחר בינלאומי, והכיבוש האמריקאי של הפיליפינים ב-1898 שפתח את השווקים בארצות הברית בפני העץ, הסוכר, הקופרה והאבאקה שגודלו בפיליפינים.
ב-19 ביוני 1965 הועבר בקונגרס הפיליפינים חוק אשר חילק את האי סאמאר לשלוש פרובינציות: צפון סאמאר עם קאטארמאן כבירתה, מזרח סאמאר עם בורונגאן כבירתה ומערב סאמאר עם קאטבאלוגאן כבירת הפרובינציה. חוק נוסף שהתקבל ב-21 ביוני 1969 שינה את שמה של פרובינציית מערב סאמאר לסאמאר.
אוכלוסייה וכלכלה

מרבית אוכלוסיית מזרח ויאסיאס מתגוררת בכפרים חקלאיים קטנים המפוזרים בשוליהם של האיים הגדולים והקטנים. הקרבה לחופים עודדה פיתוח תחבורה ימית והזניחה את פיתוחם של כבישים ראויים, ורבים מחקלאי האזור משלימים את הכנסתם באמצעות דיג בחופים או סמוך אליהם.  חלק גדול מאוכלוסיית סאמאר מתרכז בשפלות בחוף המערבי, בחצי האי גואיאן שבדרום, וסמוך לנהרות הגדולים שבצפון ובצפון מזרח בעוד שבפנים האי, המאופיין בשטח הררי המיוער בצפיפות ביערות גשם ובהיעדר דרכי גישה וקווי תקשורת אמינים אין התיישבות קבע מרובה.
במפקד האוכלוסין הראשון שקיימה ארצות הברית ב-1903 נמנו כ-600 אלף תושבים באיים סאמאר ולייטה. בשנות ה-60 עמדה האוכלוסייה במזרח ויסאיאס על מעט פחות מ-2 מיליון איש וכ-60 אחוז מתוכם התגוררו בלייטה.
בסקר שנערך ב-2010 נמנו בפרובינציית מזרח סאמאר 428,877 תושבים, בפרובינציית צפון סאמאר 589,013 תושבים ובפרובינציית סאמאר 733,377 תושבים, שהציבה אותה במקום השני מבחינת גודל אוכלוסייתה במזרח ויאסיאס לאחר לייטה. הערים הגדולות באי הן קאלבאיוג (Calbayog) (עם 172,778 תושבים) וקטבאלוגאן (94,317 תושבים) הנמצאות בסאמאר, קאטארמן (84,833) ולאואנג (Laoang)‏ (58,037) בצפון סאמאר ובורונגאן (64,457) השוכנת בפרובינציית מזרח סאמאר.
הכלכלה המקומית נשענת בעיקר על ענפי הדגה והחקלאות, כאשר גידול עצי קוקוס, תירס, בננה, אורז, ירקות וקופרה מהווה מקור הכנסה עיקרי בפרובינציות השונות. כריית מחצבים כגון נחושת, אלומיניום ובוקסיט מתבצעת בצפון סאמאר ובפרובינציית סאמאר קיימת תעשיית דגים מעושנים. התיירות, הנחשבת לענף בעל פוטנציאל גבוה להגדלת הרווח הכלכלי לאי, נמצאת בתוכניות לפיתוח האזור, תוך שימת דגש על תיירות אקולוגית.
לקריאה נוספת

Wernstedt, Frederick L. Spencer, Joseph Earle. The Philippine Island World: A Physical, Cultural, and Regional Geography. University of California Press, 1967. ISBN 0520035135
הערות שוליים

↑  Wernstedt, עמודים 25-26
↑  Wernstedt, עמודים 458-459
↑  Spate, O.H.K. The Spanish Lake: The Pacific since Magellan, Volume I. National Library of Australia Cataloguing-in-Publication entry. עמודים 49, 98, 102
1 2 3  Wernstedt, עמודים 460-461
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4434917-8  MusicBrainz: e48932ac-eb36-4a5a-9ef4-5f5028f01d2e  NARA: 10036904  VIAF: 237435497   WorldCat (עם VIAF): 237435497
סויוז TM-20

סויוז TM-20 (ברוסית: Союз TM-20) הייתה חללית מסדרת סויוז, שהמריאה ב-3 באוקטובר 1994 מקוסמודרום בייקונור שנמצא בקזחסטן ומופעל על ידי רוסיה. המטרה הייתה לבצע עגינה בתחנת החלל מיר עם משלחת מס' 17.
צוות

אלכסנדר ויקטורנקו - מפקד
ילנה קונדקובה - מהנסדת טיסה
גרמניה אולף מרבולד - אסטרונאוט חוקר (בהמראה בלבד)
ולרי פוליאקוב - רופא-קוסמונאוט (בנחיתה בלבד)
צוות > צוות גיבוי

יורי גידזנקו - מפקד
סרגיי אוודייב - מהנסדת טיסה
ספרד פדרו דוקו - אסטרונאוט חוקר
תיאור המשימה

"סויוז TM-20" שוגרה ב-3 באוקטובר 1994 מקוסמודרום בייקונור. החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז-TM. השיגור בוצע מכן שיגור מס' 1 בעזרת משגר סויוז U.
במהלך עגינה בתחנת החלל מיר כשלה מערכת אוטומטית ותמרון נעשה ידנית. הצוות ביחד עם צוות סויוז TM-19 התחיל בביצוע מחקרים לפי התוכנית. באותה שעה בתחנת החלל היו 5 אנשים. ב-4 בנובמבר חללית "סויוז TM-19" התנתקה מתחנת החלל וצוותה ביחד עם אולף מרבולד חזר לכדור הארץ. ולרי פוליאקוב שהגיע עם חללית "סויוז TM-18" בינואר 1994 המשיך שהייתו בחלל.
רוב המחקרים היו קשורים לחקר חוסר כבידה. אולף מרבולד ביצע תוכנית שהוכנה על ידי סוכנות החלל האירופית וכללה כ-30 ניסויים. ניסוי בתורת החומרים נכשל עקב בעיה בציוד. אולף מרבולד ביצע כל יום בדיקות דם ובדיקות שתן. לראשונה בוצע ועידת וידאו.
מצבה הטכני של פאנלים סולארים של תחנת החלל היה ירוד. במשך חודש בתחנה פעלו 6 אנשים ובעקבות כך גדלה צריכת החשמל.ב-11 באוקטובר עקב קצר במערכת החשמל החלו בעיות באספקת החשמל. התקלה תוקנה ב-15 באוקטובר. בעקבות תקלה זו היה צורך לאבד מחדש תוכנית מדעית. לאחר החלפת חלקי מצבר פגומים עבודה תקינה של תחנת החלל חודשה.
ב-16 במרץ 1995 לתחנת החלל התחברה חללית סויוז TM-21. בכך צוות תחנת החלל גדל ל-6 אנשים. ב-22 במרץ "סויוז TM-20" התנתקה מתחנת החלל כאשר על סיפונה אלכסנדר ויקטורנקו, ילנה קונדקובה וולרי פוליאקוב. הנחיתה עברה ללא בעיות וחללית נחתה בצפון קזחסטן. ולרי פוליאקוב חזר לכדור הארץ לאחר 437 ימים בחלל.
סאדה ויליאמס

סאדה ויליאמס (באנגלית: Sada Williams; נולדה ב-1 בדצמבר 1997) היא אתלטית מברבדוס, ופעמיים ברציפות זוכת מדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022 ובודפשט 2023) בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה

ויליאמס נולדה בברידג'טאון שבברבדוס.
ביוגרפיה > 2017

באליפות העולם שנערכה בלונדון ב-2017 היא סיימה במקום 30 בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.55 שניות.
ביוגרפיה > 2019

במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בלימה, פרו ב-8 באוגוסט 2019 היא סיימה במקום שישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 52.25 שניות. כחודשיים לאחר מכן, אליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-1 באוקטובר היא סיימה במקום עשירי בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 51.31 שניות.
ביוגרפיה > 2021

באולימפיאדת טוקיו סיימה במקום תשיעי בריצת 400 מטר בשיא לאומי חדש של 50.11 שניות.
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ארצות הברית ב-22 ביולי 2022 זכתה ויליאמס במדליית ארד בריצת 400 מטר בשיא לאומי חדש של 49.75 שניות, אחרי שוני מילר-אואיבו מאיי בהאמה (49.11 שניות) ומריליידי פאולינו מהרפובליקה הדומיניקנית (49.60 שניות).
ביוגרפיה > 2023

באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2023 זכתה במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.60 שניות, אחרי מריליידי פאולינו מהרפובליקה הדומיניקנית (48.76 שניות) ונטליה קצ'מרק מפולין (49.57 שניות). בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא לאומי חדש של 49.58 שניות.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 100 מטר: 11.57 שניות (2018)
ריצת 200 מטר: 22.61 שניות (2016), שיא ברבדוס
ריצת 400 מטר: 49.58 שניות (2023), שיא ברבדוס
סוציולוגיה של הידע המדעי

הסוציולוגיה של הידע המדעי (sociology of scientific knowledge - SSK) היא תחום קרוב לסוציולוגיה של המדע, הבוחן השפעות חברתיות על המדע. בין ההוגים העוסקים בתחום ניתן למנות את בארי ברנז (אנ'), דוד בלור, גאסטון בשלר, פול פייראבנד, אליהו מ. גרשון, תומאס קון, מארטין קוש, ברונו לאטור, סוזאן ליי סטאר, אנסלם שטראוס,לוסי סוכמן, הארי קולינז, סטיבן שייפין ואחרים.
הוגים אלו (סוציולוגים, פילוסופים של המדע, היסטוריונים של המדע, אנתרופולוגים ומדעני מחשב) עוסקים במחלוקת סביב תפקידם של גורמים חברתיים בהתפתחות המדעית לעומת גורמים הגיוניים, אמפיריים ואחרים.
באופן בסיסי מסתמך התחום של SSK על ההיסטוריה והסוציולוגיה של המדע, תוך התייחסות להתפתחותו של תחום מדעי וזיהוי נקודות של דו-משמעות או גמישות בפרשנות. לאחר שזיהה נקודות אלו שואף החוקר להסביר מדוע פרשנות אחת הצליחה על פני פרשנות אחרת.
לקריאה נוספת

Baez, John: The Bogdanoff Affair
Bloor, David (1976) Knowledge and social imagery. London: Routledge.
Bloor,David (1999) Anti-Latour. Studies In History and Philosophy of Science Part A       Volume 30, Issue 1, March 1999, Pages 81–11)2.
Collins, H.M. (1975) The seven sexes: A study in the sociology of a phenomenon, or the replication of experiments in physics, Sociology, 9, 205-24.
Collins, H.M. (1985). Changing order: Replication and induction in scientific practice. London: Sage.
Collins, Harry and Steven Yearley. (1992). Epistemological Chicken in Science as Practice and Culture,  A. Pickering (ed.). Chicago: The University of Chicago Press, 301-326.
Edwards, D., Ashmore, M. & Potter, J. (1995). Death and furniture: The rhetoric, politics, and theology of bottom line arguments against relativism.  History of the Human Sciences, 8, 25-49.
Gilbert, G. N. & Mulkay, M. (1984). Opening Pandora’s box: A sociological analysis of scientists’ discourse.  Cambridge: Cambridge University Press.
Latour, B. & Woolgar, S. (1986). Laboratory life: The construction of scientific facts.  2nd Edition.  Princeton:  Princeton University Press. (not an SSK-book, but has a similar approach to science studies)
Latour, B. (1987). Science in action : how to follow scientists and engineers through society.  Cambridge, MA: Harvard University Press. (not an SSK-book, but has a similar approach to science studies)
Pickering, A. (1984). Constructing Quarks: A sociological history of particle physics.  Chicago; University of Chicago Press.
Shapin, S. & Schaffer, S. (1985).  Leviathan and the Air-Pump.  Princeton, NJ: Princeton University Press.
Williams, R. & Edge, D. (1996). The Social Shaping of Technology. Research Policy, vol. 25, pp. 856–899
Willard, Charles Arthur. (1996). Liberalism and the Problem of Knowledge: A New Rhetoric for Modern Democracy, University of Chicago Press.
נערי הסווינג

ערך זה עוסק בתנועת נערי הסווינג. אם התכוונתם לסרט "נערי הסווינג", ראו .
נערי הסווינג (בגרמנית: Swing-jugend) היו קבוצה של נערים חובבי סווינג מגרמניה של שנות השלושים והארבעים, בעיקר מהמבורג ומברלין. גילם של הנערים נע בין 14 ל-18, רובם תלמידי תיכון, הגם שהיו בקרבם מבוגרים יותר.
נערי הסווינג חיפשו אחר דרך החיים הבריטית, ומצאו אותה במוזיקת הסווינג אשר הייתה אסורה בגרמניה הנאצית. בגרמניה שאז, מוזיקת הסווינג הוגדרה כ"מוזיקה מנוונת". חברי התנועה התנגדו לאידאולוגיה ולמשטר הנאצי, ובמיוחד לתנועת "הנוער ההיטלראי" (ה-Hitlerjugend).
מרביתם של חברי התנועה השתייכו למעמד הבינוני-גבוה, שכן על מנת להאזין למוזיקת הסווינג בגרמניה היה צורך לקנות פטיפון (מוזיקת הסווינג הייתה אסורה ברדיו), שהיה מוצר יקר. בנוסף, היה צורך בידע בסיסי באנגלית, ידע שהיה נחלת של בני המעמד הגבוה. בנוסף, סגנון לבושם של נערי הסווינג היה סגנון גנדרני ויקר.
הם קראו לעצמם "Swings" או "Swingheinis". החברים בתנועה נקראו Swing-Boy\Swing-Girl או Old-Hot-Boy.
הבחירה בסווינג

הבחירה במוזיקת הסווינג כדרך התנגדות לנאציזם לא הייתה אך ורק עקב אהבת המוזיקה. האיסור לשמוע מוזיקת סווינג בימי הנאצים, נבע, בין השאר, מכך שמוזיקה זו נוגנה על ידי שחורים או יהודים (דוגמת "מלך הסווינג", נגן הקלרינט בני גודמן). הנאצים כינו את המוזיקה "מוזיקה של כושים" ו"מוזיקה מנוונת", והיא הייתה חלק ממה שכונה בגרמניה באותן שנים "אמנות מנוונת". אך נוסף על גזעם, דתם ותרבותם של נגני הסווינג שהטרידו את הנאצים, היה זה גם המסר שהמוזיקה משדרת – מסר המקדם מתירנות ואהבה חופשית. מכאן ניתן להניח שהאזנתם של הצעירים למוזיקת הסווינג יכול שהיה בה סממן של מרד נעורים.
האידאולוגיה וההתנגדות למשטר הנאצי

תנועת "נערי הסווינג" התנגדה לניסיונות הנאצים להחדיר בנוער את האידאולוגיה הנאצית בכלל והמיליטריזם כדרך להגשמתה בפרט. התנועה ארגנה פסטיבלים ותחרויות ריקוד, אליהם הזמינה להקות סווינג. אירועים אילו היו הזדמנות עבור חברי התנועה ללעוג לנאצים, לצבא, ובמיוחד לחברי "הנוער ההיטלראי". דוגמה לכך ניתן היה למצוא בהחלפת המונח "Sieg Heil" (הריעו לניצחון) ל-"Swing Heil".
לנערי הסווינג היה סגנון לבוש משלהם: הם נהגו לגדל את שיערם, ללבוש מעילים ארוכים, לנעול נעלי ריקוד, לחבוש כובעים וצעיפים וכמעט תמיד הלכו עם מטריות. הבנות היו לובשות שמלות, הולכות עם שיערן כשהוא פזור ומתאפרות בכבדות. סגנון לבוש גנדרני זה הרגיז את הנאצים עוד יותר. מקום מפגשם היה בדרך כלל בתי-קפה ומועדונים. הם אף פיתחו אוצר מילים משלהם, בו שילבו מילים באנגלית עם מילים בגרמנית.
סופה של התנועה

בתחילת שנות הארבעים סבלו נערי הסווינג מרדיפתם של הגסטאפו והנוער ההיטלראי, ואת קיומם המשיכו בחשאיות. ב-18 באוגוסט 1941 נערך מעצר המוני של כ-700 נערי סווינג, מעצר המוני זה רק הגביר את התנגדותם של יתר הנערים, אשר החלו בהפצת תעמולה אנטי-פאשיסטית. הדבר הטריד את הנאצים עד כדי התערבות מפקד הסס, היינריך הימלר, אשר המליץ לראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, לנקוט ביד קשה כנגד ממהיגי התנועה ולשלוח אותם למחנות ריכוז. התגובה לא איחרה לבוא, כאשר נערכו פשיטות על מועדוני סווינג והמשתתפים נשלחו למחנות הריכוז, ובכך מצאה את סופה תנועת נערי הסווינג בגרמניה.
בנוסף לכך רוב נערי הסווינג אשר נתפסו גם נשלחו לנוער ההיטלראי בכפייה, מכיוון שחלקם גנבו רכוש אז הנאצים נתנו להם בחירה או ללכת לנוער ההיטלראי או למחנות ריכוז, וחלק שנתפסו אוימו על ידי הנאצים ללכת לנוער ההיטלראי או שיפגעו בהם או במשפחתם.
הסרט

ב-1993 יצא לאקרנים הסרט "נערי הסווינג" (באנגלית: Swing Kids), בבימויו של הבמאי ההוליוודי תומאס קרטר. הסרט לא זכה להצלחה קופתית גדולה, אך זכה לביקורות משבחות על דיוקו ההיסטורי.
ראו גם

מוזיקה מנוונת
קומדיאן הרמוניסטס
הוורד הלבן
ברונו הימפקמפ
הערות שוליים

↑   "Swing Kids", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  ג'נט מסלין, Swing Kids (1993) Review, באתר הניו יורק טיימס, 5 במרץ 1993
תעמולה נאצית נגד מוזיקת הג'אז: "מוזיקה מנוונת"
ניטוקריס הבבלית

| --- | --- |

 לידה:  550 לפנה״ס? 
 פטירה:  המאה ה־6 לפנה״ס כנראה 
 מדינה:  בבל 
 בן או בת זוג:  נבונאיד 
 
ניטוקריס הבבלית, שמוכרת גם בשם מלכת בבל, נזכרת בכתביו של הרודוטוס, כמי שהסבה את נהר הפרת כדי להגן על עירה.
הרודוטוס מתאר אותה כאחת המלכות הגדולות והחזקות של בבל. וטוען שהיא יזמה מפעלי בנייה עצומים. כמו כן הוא מספר שהיא חששה מהתקפה מצד מדי ולכן היטתה את נהר הפרת כדי שיצור מחסום בין בבל לבין הגבול עם מדי. הוא מספר גם שהיא בנתה את קברה בתוך שער העיר במקום שבו הנכנסים והיוצאים מבבל יכלו לראות. על הקבר היא כתבה; "אם אחד ממלכי בבל אשר יבואו אחרי יהיה במצוקת כסף יפתח את הקבר וייקח כסף כרצונו, אולם לא יפתח ללא צורך אם לא ידע לחץ כי לא טוב יהיה זה לו." דריווש הראשון מלך פרס החליט לפתוח את הקבר, ולא מצא בפנים אוצרות כי אם גופה ואת המילים; "לו לא תאבת לאוצרות ובצע נבזה לא פתחת ארונות מתים". הרודוטוס טוען שלבנה קראו לבינטוס, ושם זה נשא גם בעלה. הוא מוסיף וטוען שבימי בנה נכבשה בבל בידי כורש מלך פרס.
אלכסנדר שור שתרגם את כתבי הרודוטוס לעברית, מזהה את ניטוקריס זו כאשתו של נבוכדנצר השני. סברה מסתברת כיוון שאשתו של נבוכדנצר מתוארת כאשה חכמה וחזקה מה גם שמייחסים לה את בניית הגנים התלויים בבבל. אם כי לרוב היא ידועה בשם אמיטיס ממדי, מה גם שבבל נכבשה בידי כורש שנים רבות אחרי מותו של נבוכדנצר בימי מלכותו של נבונאיד שלא היה קשור אל בית המלוכה הבבלי. ייתכן שהרודוטוס טעה ולבינטוס שהוא למעשה נבונאיד לא היה בנה של ניטוקריס או שניטוקריס לא הייתה אשתו של נבוכדנצר.
ראו גם

ניטוקריס המצרית
לקריאה נוספת

הרודוטוס. היסטוריה. תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998.
כתבי הירודוטוס. מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. ירושלים, ראובן מס, תרצ"ה. העתק דיגיטלי באתר "דעת".
הערות שוליים

↑  הרודוטוס, ספר ראשון, 185.
↑  הרודוטוס, ספר ראשון, 187.
↑  הרודוטוס, ספר ראשון, 188.
↑  כתבי הרודוטוס עמ' 70 הערה 1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1017758352  VIAF: 220958825   WorldCat (עם VIAF): 220958825
סאולי ניניסטה

סאולי ניניסטה (בפינית: Sauli Väinämö Niinistö; נולד ב-24 באוגוסט 1948) הוא פוליטיקאי פיני שמרן, כיהן כנשיא פינלנד ה-12 בין השנים 2012–2024.
ניניסטה, עורך דין בהשכלתו, היה שר האוצר של פינלנד בשנים 1996 - 2003. הוא כיהן כראש מפלגת הקואליציה הלאומית והיה מועמד לנשיאות פינלנד בבחירות בשנת 2006. הוא שימש גם כיושב ראש הפרלמנט הפיני בשנים 2007 - 2011, והיה "נשיא כבוד" של מפלגת העם האירופי (EPP).
בבחירות לנשיאות פינלנד 2012 נבחר ניניסטה לנשיאות מטעם מפלגת הקואליציה הלאומית, והפך לנשיא הראשון מטעם המפלגה, מאז סיום כהונתו של יוהו קוסטי פאסיקיבי בשנת 1956. בינואר 2018 נבחר לקדנציה שנייה, שנמשכה עד שנת 2024.
ביוגרפיה

ניניסטה נולד בשנת 1948 בסאלו, פינלנד, הצעיר בין ארבעת ילדיהם של וויינו פלרבו ניניסטה, מנהל הוצאה לאור, והילקה, בת לבית היימו, אחות רחמנייה. הוא גדל באווירה מסורתית שמרנית. בשנים 1968–1969 שירת בצבא וסיים את השירות עם דרגת לוטננט.
אחרי הבגרות (1966) למד משפטים באוניברסיטת טורקו. אחרי סיום התואר בשנת 1974 עבד במשך תקופה מסוימת כשוטר כפרי, ולמעלה מעשר שנים כסגן שופט בבית הדין לערעורים בטורקו. בשנת 1978 פתח משרד עורך דין עצמאי.
עם כניסתו לפרלמנט בשנת 1988 הפסיק את עבודתו כעורך דין וסגר את משרדו.
בשנת 1977 נבחר למועצת העיר סאלו, ובשנות ה-1990 כיהן בתפקידים שונים במנהל המקומי.
חייו האישיים

בשנת 1974 התחתן ניניסטה לראשונה עם מריה-לנה אלאנקו ולזוג נולדו בהמשך שני בנים, נוטי (יליד 1975) ומתיאס (יליד 1980). אשתו, מריה-לנה, נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1995. על התמודדותו עם החיים לבד עם בניו כתב את הספר Viiden vuoden yksinäisyys ("חמש שנות בדידות").
בשנת 2004 כשטייל עם בנו מתיאס בתאילנד נקלעו שניהם בקאו לאק בעת הצונאמי. ניניסטה הצליח להציל את עצמו ואת בנו תוך כדי טיפוס על עמוד טלגרף. בשנת 2009 התחתן ניניסטה פעם שנייה עם המשוררת ייני אלינה האוקיו. הוא מגדל כלב מגזע בוסטון טרייר.
אחיינו, וילה ניניסטה, כיהן בעבר כשר להגנת הסביבה וכיושב ראש מפלגת "איחוד הירוקים".
פעילותו הפוליטית והציבורית

ניניסטה נבחר לפרלמנט לראשונה ב-1987. בין השאר כיהן כיושב ראש הוועדה למשפט חוקתי של הפרלמנט. ב-1995 התמנה לשר המשפטים וסגן ראש הממשלה בממשלת פאבו ליפונן. ב-1996 הועבר לאוצר והיה לשר האוצר בעל הקדנציה הארוכה ביותר בתולדות פינלנד עד אז.
קיבל את המשרד מיד אחרי השפל של שנות ה-1990 בתקופה של אבטלה גבוהה. בימי כהונתו נכנסה פינלנד למילניום החדש עם כלכלה איתנה
בשנת 2002 פיקח ניניסטה את כניסתה של פינלנד לאזור האירו.
בשנים 1994–2001 כיהן כיושב ראש מפלגת הקואליציה הלאומית. בשנים 1998–2002 כיהן גם כיושב ראש האיחוד הדמוקרטי האירופי EDU שכינס בתוכו מפלגות ימניות כמעט מכל המדינות האירופאיות.
הוא קידם את מיזוג ארגון EDU עם מפלגת העם האירופית ונבחר ליושב ראש לשם כבוד של הארגון החדש.
בשנת 2003 התמנה לסגן יושב ראש בנק ההשקעות האירופי בלוקסמבורג. הקדיש מאמצים למימונן של פעילויות כלכליות ושל מחקר ופיתוח ברוסיה ובארצות הצפוניות. עמד גם בראש תוכנית השותפות הצפונית.
כמו כן כיהן כחבר ויושב ראש במועצת הנגידים של הבנר האירופי לשיקום ופיתוח EBRD וכחבר בוועד הפיננסי ולמטבע הבינלאומי.
בשנת 2007 חזר לפרלמנט של פינלנד כשנבחר עם מספר הקולות הגבוה ביותר.
בשנים 2007–2011 כיהן ניניסטה כיושב ראש הפרלמנט הפיני. באותן שנים ביקש מחברי הפרלמנט לתת לעם דוגמה אישית במניעת בזבוז כספי הציבור, למשל לנסוע במחלקת תיירים וללון בבתי מלון רגילים.
ניניסטה פעיל בתחום הספורט. בשנים 2009–2012 שימש כיושב ראש האיגוד הפיני לכדורגל. בשנת 2009 כיהן כיושב ראש הוועד המארגן של אפילות אירופה להחלקה אמנותית. הוא כתב שני ספרים.
בשנת 2012 נבחר לכהן כנשיא פינלנד ובשנת 2018 נבחר לקדנציה נוספת.
על אף תוויתו הימנית, נודע ניניסטה בגישתו הפרגמטית, וכן פרו-אירופאית, תוך דאגה ליציבות הכלכלית של ארצו.
כנשיא, הוא הקדיש תשומת לב רבה ליחסים עם המעצמה השכנה, רוסיה. הוא נפגש ושוחח טלפונית תכופות עם הנשיא ולדימיר פוטין. בקיץ 2017 נפגש עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. הוא חתם בטהראן הסכם על בניית מסילת ברזל שנועדה לחבר את פינלנד דרך רוסיה ואזרבייג'ן עם איראן.
הערות שוליים

↑  בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810661670205606  GND: 1112351485  ISNI: 0000 0000 5506 845X  LCCN: nb2009003011  VIAF: 78888555   WorldCat (עם VIAF): 78888555
ניטוקריס המצרית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  המאה ה־23 לפנה״ס 
 התאבדה:  2192 לפנה״ס 
 מקום קבורה:  Medinet Habu 
 בן או בת זוג:  Merenre Nemtyemsaf II 
 
ניטוקריס הייתה מלכת מצרים, שנזכרת בכתביו של הרודוטוס, שנקמה ברוצחי אחיה.
הרודוטוס מזכיר את סיפורה של ניטוקריס כבדרך אגב, תוך כדי תיאורו את מצרים. הוא מספר שאזרחי מצרים מרדו במלכם והרגוהו והמליכו את אחותו ניטוקריס. אולם היא רצתה לנקום ברוצחי אחיה ועל כן בנתה חדר ארוך תת-קרקעי ואמרה שהיא רוצה לחנוך אותו, והזמינה לחניכה את החשודים העיקריים ברצח. למעשה היא הכינה תעלה שהזרימה את מי הנילוס היישר לתוך החדר והטביעה את הרוצחים. לאחר שנקמה את נקמתו של אחיה קפצה אל חדר מלא גחלים בוערות ומתה.
מקובל להניח כיום שניטוקריס אינה דמות אמיתית, אם כי קטע מכתביו של מנתון המצוטט אצל יוליוס אפריקנוס מזכיר אותה, ומתאר אותה כאמיצה יותר מכל גבר, ויפה יותר מכל אשה. כמו כן הוא טוען שהיא בנתה את "הפירמידה השלישית בגיזה", המיוחסת כיום לפרעה מנכאורע ולפיכך סביר שמנתון טעה. חוקרים מסוימים טענו שזיהו את השם "Nitiqreti" ברשימת המלכים מטורינו, וסברו שהשם "Nitocris" הוא שיבוש יווני. אולם בדיקה מיקרוסקופית גילתה שנפל שיבוש בשם והוא למעשה שם זכרי.
אם אכן מדובר בדמות היסטורית, ההשערה היא שניקטוריס הייתה הבת של פפי השני.
ראו גם

ניטוקריס הבבלית
לקריאה נוספת

הרודוטוס. היסטוריה. תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998.
כתבי הירודוטוס. מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. ירושלים, ראובן מס, תרצ"ה. העתק דיגיטלי באתר "דעת".
הערות שוליים

↑  הרודוטוס, ספר שני, 100.
↑  J. Tyldesley, Chronicle of the Queens of Egypt, 2006, Thames & Hudson
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2005012438  VIAF: 14172855   WorldCat (עם VIAF): 14172855
סויוז TM-24

סויוז TM-24 (ברוסית: Союз TM-24) הייתה משימה מאוישת ה-24 אל תחנת החלל מיר. המשימה שוגרה ב-17 באוגוסט 1996 מקוסמודרום בייקונור, קזחסטן, כשבתוכה שלושה אנשי צוות: שני קוסמונאוטים ואסטרונאוטית צרפתייה - קלודי אניירה - שהייתה לאישה הצרפתית הראשונה בחלל.
צוות

צוות המראה:
רוסיה ולרי קורזון - מפקד
רוסיה אלכסנדר קאלרי - מהנדס טיסה
צרפת קלודי אניירה - אסטרונאוטית חוקרת
צוות נחיתה:
רוסיה ולרי קורזון - מפקד
רוסיה אלכסנדר קאלרי - מהנדס טיסה
גרמניה ריינולד אוואלד - אסטרונאוט חוקר
צוות > צוות גיבוי

צרפת לאופולד איארטס - אסטרונאוטית חוקרת