stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירושלים בתקופה הביזנטית
מבנה העיר > גאוגרפיה וטופוגרפיה

ככלל, מוסכם על ידי החוקרים כי העיר הביזנטית התקיימה על בסיס תבנית העיר הרומית איליה קפיטולינה (שהמאפיינים הבולטים שלה היו שני רחובות האורך מצפון לדרום: הקארדו מקסימוס, משער שכם דרומה, והקארדו המשני - קארדו ולנסיס - לאורך גיא הטירופיאון, וכן רחוב הרוחב ממערב למזרח, הדקומנוס). במהלך השנים התפתחה העיר בעיקר דרומה, לכיוון הגבעה המערבית (הר ציון) ועיר דוד, ובמידה פחותה צפונה, לשער שכם. בין החוקרים חלוקות הדעות האם ומתי הוקמה חומה סביב החלק הדרומי של העיר. לפי דעת חלק מהחוקרים, הנתמכת בעדויות ארכאולוגיות, החומה הוקמה במאה ה-5 ביוזמת אשת הקיסר, אייליה אאודוקיה. ככלל, היקף העיר לא היה קטן מהיקפה בשיאה בתקופת בית שני.
המקור החשוב ביותר להבנת מבנה העיר, ובפרט להבנת חשיבותם היחסית של המרכזים השונים בה, הוא מפת מידבא, מפת פסיפס מהמאה ה-6 או ה-7, שנועדה לשימושם של צליינים. למקור זה מתלווים מקור כתוב מאת "תומאס הקברן", שהוא תיאור של קבורת קורבנות הכיבוש הפרסי בשנת 614,‏ וריבוי של ממצאים ארכאולוגיים.
המרכז הדתי של העיר היה כנסיית הקבר. סמיכותה לקארדו, ולהצטלבותו עם הדקומנוס, הפכה את האזור למרכז שוקק פעילות במשך כל ימות השנה בכלל, ובימי החג הרבים בפרט. מוקד עירוני חשוב בין כנסיית הקבר והדקומנוס היה בריכת חזקיהו, שנקראה אז "בריכת הפטריארך", וכך גם הייתה כנסיית יוחנן המטביל.
הכיוון שאליו הוליכו רחובות האורך (הקארדו) היה מכיכר שער שכם (שנקרא שער סטפנוס הקדוש) דרומה, כיוון ההתפתחות העיקרי של העיר. הקראדו המרכזי, שהוביל לכיוון הר ציון, היה בתקופה הרומית מפותח רק עד ההצטלבות עם הדקומנוס, ובמהלך התקופה הביזנטית נמשך הלאה. עם הקמתה של כנסיית הניאה במאה ה-6 על ידי יוסטיניאנוס, שופץ והורחב הקארדו המרכזי, בנתיב שמכנסיית הקבר ועד כנסיית הניאה. הקארדו המזרחי הוביל לכנסיית השילוח (דרך שער האשפות של ימינו, בקירוב). בשני הנתיבים פעלו שווקים, ובקארדו המרכזי התקיימו גם התהלוכות הדתיות, כיוון שחיבר בין אתרים קדושים וכנסיות.
שרידים רבים מצפון לשער שכם ועד תוואי החומה השלישית, ובהם כנסיית סטפנוס הקדוש, קפלה שהתגלתה ב-1937, ו"פסיפס הציפורים", מעידים על התיישבות עירונית מצפון לקו החומה הצפוני של ימינו. ריכוז כנסיות נוסף מחוץ לחומות העיר היה על הר הזיתים. עולה הרגל תיאודיסיוס העיד בראשית המאה ה-6, שעל ההר לבדו היו מצויות 24 כנסיות.
מבנה העיר > שיעור האוכלוסין

מבחינת שיעור האוכלוסין בעיר, יש להבחין בין תושבי הקבע שהתגוררו בה, לבין רבבות עולי הרגל שנהרו אליה ובזמנים מסוימים הגדילו את מספר התושבים. הארכאולוג וההיסטוריון מגן ברושי ביצע אומדן, שלפיו שטח העיר היה כ-1,065 דונם, ולפיכך מספר תושביה היה כ-53,000 נפש (50 נפש לדונם). אומדנים שמרניים יותר הציעו מספר נמוך יותר של תושבים בין החומות, אך לא התעלמו מתושבים שהתגוררו בכפרים ובחוות הרבות שסביב העיר; ולפיכך האומדנים השונים מסכימים על סדר גודל של 50 - 60 אלף נפש בירושלים בתקופה הביזנטית. על פי רשימותיו של תומאס הקברן, נהרגו במהלך הכיבוש הפרסי במאה ה-7 בין 30 ל-65 אלף איש בעיר ובסביבתה, ולכן, על פי עדות זו, חלה עלייה בשיעור האוכלוסין שבעיר בסוף התקופה עד לכדי סדר גודל של 100,000 איש.
מבנה העיר > הקארדו מאקסימוס והקארדו ולנטיס

במפת מידבא נראים בבירור שני רחובות אורך, הקארדו המרכזי (קארדו מאקסימוס) המעוטר בשני טורי עמודים משער שכם עד אזור כנסיית הניאה, והקארדו המזרחי (ה"משני" - קארדו ולנטיס) המצוין כבעל טור עמודים יחיד, לאורך ציר הטירופאון. במקורות הכתובים מתואר הקארדו המרכזי כציר התנועה הראשי של התהלוכות הדתיות. מחפירות שנערכו בשנים 2005–2009, עולה כי ייתכן שהבחנה זו בין "קארדו ראשי" ו"קארדו משני" שגויה. לפי הממצאים, רוחבו של הקארדו המרכזי 22.5 מ' והקארדו המזרחי רחב ממנו, 24 מ'. שני הרחובות דומים מאוד בדרך בנייתם - ציר תנועה מרכזי ולצדו "מדרכות", מאחורי אכסדרת עמודים. שני הרחובות רוצפו היטב בלוחות אבן מלבניים שהוצבו במקביל לכיוון התנועה. אמנם בחפירות הקארדו המזרחי התגלו בסיסי עמודים רק בצדו המזרחי של הרחוב, באופן שמתאים לתיאור במפת מידבא, אך ייתכן שהייתה שורה כזו גם מצדו המערבי, כמו ברחובות דומים בערים אחרות. האמן שיצר את מפת מידבא, ביקש ככל הנראה להדגיש את מרכזיותו של הקארדו כציר מקשר בין כנסיות וכתוואי עיקרי לתהלוכות דתיות, לעומת הרחוב הדומה לו במבנהו, ששכן ממזרח לו, אך לא היה בעל שימוש דתי, ומופיע לפיכך כ"משני".
מבנה העיר > כנסיית הקבר

כבר בראשית התקופה (בין השנים 326-335) נבנתה על גבעת הגולגולתא כנסייה גדולה המציינת את מקום צליבתו, קבורתו וקימתו לתחייה של ישו. הכנסייה הוצבה על תוואי הקארדו הרומי, שעבר מ"שער העמוד" (שער שכם) אל רחוב הדקומנוס, ונבנתה כמתחם מקודש (המורכב מחצר ומבזיליקה), המוביל מהקארדו הראשי הקיים אל גבעת הגולגולתא ואל הרוטונדה המקיפה את הקבר הקדוש.
זיהוי מקום הצליבה והקבורה המדויק מיוחס להלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, שביקרה בירושלים בשנת 326, בעקבות פנייתו של בישוף ירושלים מקאריוס אל הקיסר בוועידת ניקאה בשנת 325 לחשוף את קבר ישו. מורה דרך מקומי הראה להלנה את מקום הקבורה וכמה שרידי צלב שיוחס לישו. בעקבות כך קידשה הלנה את המקום.
גילוי הצלב נתפש כסמל לקשר שבין ירושלים לשלטון וכעדות לאדיקותו הדתית. דוגמה לכך אפשר למצוא במכתב שחיבר בשנת 351 קירילוס, בישוף ירושלים, אל קונסטנטיוס השני, בנו של קונסטנטין:
בזמן [שלטונו] של אביך המבורך והזכור לטוב, שרידי עץ הצלב נמצאו בירושלים. בעזרת חסד האל, שהוענק בעקבות מסירות חיפושו האצילי, התגלו המקומות הקדושים הנסתרים.
אדריכל מפעל הבנייה הנרחב של הכנסייה והמבנים הסמוכים, היה כנראה סורי או ארצישראלי בשם זנוביוס.
חפירה שנערכה בשטח הפטריארכיה הקופטית בשנת 1997, באזור שמצפון לכנסייה הנוכחית, חשפה את שרידיו של מבנה ריבועי באורך של 16 מ' העשוי מאבני גזית. המבנה תוארך למאות 4–5 לספירה, והארכאולוגים מעריכים כי שימש כאחד ממבני הספח של הכנסייה, כגון בפטיסטריום, עליו ידוע מכתבי הצליינים.
במהלך התקופה הביזנטית שופץ המבנה מספר פעמים, את השיפוץ הנרחב ביותר ערך, כנראה, הקיסר יוסטיניאנוס, במחצית השנייה של המאה ה-6. מבנה זה היה ללא ספק המבנה החשוב והמרכזי ביותר בירושלים באותה תקופה. עדות לכך ניתן למצוא במפת מידבא, שבה מוצגת כנסיית הקבר במרכז ירושלים.
עדות נוספת לתפיסת מרכזיותה של הכנסייה ניתן למצוא בקביעת תאריך חג חנוכת הכנסייה ל-14 בספטמבר. תאריכו של חג זה, שנחגג לראשונה בשנת 335, מציין גם את יום חנוכת מקדש יופיטר על גבעת הקפיטולין ברומא. זהו גם התאריך שבו נחגג חג מציאת הצלב. המשמעות העשויה להיווצר מבחירת התאריך הייתה ניצחונה של הנצרות על הפגניות. גם ייצוגים אמנותיים שונים מהתקופה מעידים על חשיבותה הדתית של הכנסייה. ייצוגים כאלו מופיעים על גבי מכלי שמן קדוש (אמפולות) ששימשו את עולי הרגל ואף במבנים ממשיים, כדוגמת מבנה כנסיית סן סטפאנו רוטונדו (אנ') (Santo Stefano Rotondo) ברומא, בהם הפך המבנה המרכזי המעוגל של הרוטונדה לאלמנט דתי סמלי.
מבנה העיר > הר הזיתים

אחד האתרים שהתקדשו בתקופה הביזנטית מראשיתה היה הר הזיתים, ובו נקשרו מסורות הקשורות ליומו האחרון של ישו, לעלייתו השמיימה ולקבורת מריה. כאמור, עולה הרגל תיאודיסיוס העיד בראשית המאה ה-6 שעל ההר לבדו מצויות 24 כנסיות.
בראש ההר נבנתה כנסיית האלאונה, אחת הכנסיות הראשונות שהוקמו בירושלים בתקופה הביזנטית. היא הוקמה על ידי הלנה ב-334, יחד עם כנסיית המולד בבית לחם וכנסיית הקבר בירושלים. הקמת הכנסייה, המשמרת את זיכרון אירוע עליית ישו לשמים, יחד עם כנסיות המשמרות את זיכרון לידתו ומותו, מצביעה על החשיבות העצומה שהעניקה הנצרות, כבר בראשיתה, למסורת עלייתו של ישו לשמים.
שמה של הכנסייה, אלאונה, נגזר מהמונח היווני Elaia שפירושו עץ זית. השם הוענק תחילה להר כולו, אך אגריה, אחת הצלייניות הראשונות לארץ הקודש המתארת את הכנסייה במאה הרביעית, מתייחסת בשם זה לכנסייה עצמה. העברת השם מלמדת על חשיבות הכנסייה: זאת הכנסייה המרכזית של הר הזיתים, היא מייצגת את ההר ולכן אין להתפלא שהיא באה להנציח יותר מאשר מאורע אחד. הכנסייה נהרסה בפלישה הפרסית ב-614, אולם ייתכן כי נבנתה מחדש על ידי האב מודסטוס (Modestus) שהפך מאוחר יותר לפטריארך של ירושלים, ונהרסה שוב על ידי הח'ליפה אל-חאכִּם בִּאמר אללה ב-1009.
סמוך לאלאונה הוקמה כנסיית העלייה. קידוש מקום זה כמקום הבלעדי לעלייה נקבע בתקופה שבין 348–381 לערך, זמן ביקורה של הצליינית אגריה בירושלים, המייחסת את מסורת העלייה לשמים למקום זה. היא מכנה את המקום "אינבומון" שהוא שיבוש של המלים היווניות "אן בומו": "על במת ההר". סמוך לאחר עזיבת אגריה את ירושלים, בנתה במקום האצילה הרומאית העשירה פומניה (אחת מאצילות החצר של הקיסרית אאודוקיה) כנסייה מיוחדת המוקדשת אך ורק לעלייה לשמים. הכנסייה נבנתה בצורת קפלת זיכרון עגולה המורכבת משלושה מעגלים קונצנטריים. במעגל הפנימי היה מעקה שהגן על האבק שיצר באופן פלאי את סימני כפות רגליו של ישו. מעל לחלק הזה נפתח הגג לשמים. הקפלה נהרסה על ידי הכובשים פרסים ב-614 ונבנתה מחדש על ידי מודוסטוס.
המערה שוכנת בין הר הזיתים להר הבית. הקברים המקוריים מתוארכים למאה הראשונה לספירה, ומורכבים מקברי כוכים וארקוסילה. מאוחר יותר הקבר שזוהה כקברה של מרים הופרד מהסלע שהקיף אותו ועוצב בצורת צלב.
בראשית המאה ה-5 נבנתה במורדות ההר, בערוץ נחל קדרון, בחלקו הנקרא במקרא "עמק יהושפט", כנסיית קבר מרים. הכנסייה קודשה על ידי הפטריארך יובנאליס (422–458) מיד לאחר ועידת כלקדון. דומה כי הקיסר מאוריסוס החליף בסוף המאה ה-6 את הכנסייה הצנועה שעמדה מעל לקבר בבזיליקה מפוארת יותר, והכנסייה הקודמת הפכה לקריפטה. הכנסייה העליונה נהרסה על ידי הפרסים ב-614 והייתה בין הראשונות ששוקמו על ידי מודסטוס.
בנוסף מצויים על הר הזיתים שרידי כנסייה שמעליהם הוקמה כנסיית דומינוס פלוויט.
מבנה העיר > כנסיית הניאה

"הכנסייה החדשה על-שם מרים אם ישו" הייתה כנסייה ענקית שהתקיימה בין שנת 543 ועד המאה התשיעית או העשירית.
הכנסייה נבנתה על ידי הקיסר יוסטיניאנוס באזור הדרומי ביותר של ירושלים של ימיו, בפסגת הר ציון, בתחילת השתפלותו דרומה לכיוון גיא בן הינום, במקום שבו נמצאים בימינו שער ציון ומגרש החניה של הרובע היהודי.
הכנסייה הייתה מפעל בנייה עצום, בקנה מידה הרודיאני. אורכה של הכנסייה היה כנראה 116 מ' ורוחבה 52 מ' (כמגרש כדורגל) והיא הייתה בנויה כבזיליקה.
הכנסייה נהרסה בעת הכיבוש הפרסי ב-614, שוקמה, נהרסה שנית ברעש שביעית באמצע המאה ה-8, ושוקמה באופן חלקי עד שנהרסה ונעלמה במהלך המאה ה-9 או ה-10.
מבנה העיר > מבני מגורים

לפי ניתוחו של הארכאולוג מאיר בן דב, שחשף עם בנימין מזר רובע מבני מגורים סמוך להר הבית (באזור העופל), המבנים שנבנו בעיר במאה ה-4 וה-5, הוקמו בכלים, ידע וסגנון אדריכלי שיובאו מבחוץ, בעוד מבנים מהמאה ה-6 הוקמו בטכניקה ירושלמית מקומית שסיפקה פתרונות מתאימים יותר מבחינת תנאי הארץ והאקלים המקומי. כך למשל פחת השימוש בעץ וברעפים וגדל השימוש באבן. הבתים היו דו-קומתיים, הקומה התחתונה הקיפה חצר פנימית וחדריה שימשו לבתי מלאכה, למחסנים ולבעלי חיים, והקומה העליונה שימשה למגורים. הארכאולוגים חשפו בקומות התחתונות של חלק מהמבנים שרידי מטבחים, ובאחד מהם אף בית שימוש. בשל השימוש בקורות עץ לבניית תקרת הקומה הראשונה, נבנתה בתוך כל חדר קשת אבן לקיצור הטווח שיש לכסות בעץ, כיוון שקורות העץ שניתן לאתר בארץ ישראל קצרות יחסית.
מבנה העיר > כנסיות נוספות בירושלים ובסביבתה

כנסיית "ההתכחשות של פטרוס" ו"בית כייפא", שרידיהן בכנסיית פטרוס אין גליקנטו על הר ציון
כנסיית "ציון הקדושה" על גביה הוקמה כנסיית הדורמיציון
כנסיית "מרים הקדושה של הפרובטיקה" בבית חסדא, (לצד כנסיית סנטה אנה שהקומה בתקופה הצלבנית), ליד שער האריות
כנסייה ושדה קבורה בכתף הינום
הקתיסמה, "מקום מנוחת מרים", בדרך חברון
כנסיית המצלבה, שעליה מיוסד מנזר המצלבה, שנמסרה על ידי קונסטנטינוס למלך הגאורגי הנוצרי הראשון, מיריאן השלישי, שעל פי המסורת הגיאורגית עלה לרגל לירושלים
בזיליקה ושדה קבורה במרומי גבעת אבו תור
כנסיית "סטפנוס הקדוש" מצפון לשער שכם, ששרידיה נמצאים במנזר סנט אטיין
הכנסיות בעין כרם ובאבו גוש נבנו על בסיס כנסיות ביזנטיות קדומות להן
מבנה העיר > הר הבית בתקופה הביזנטית

לפי הדעה המרכזית במחקר, הר הבית וסביבתו היה שומם ובלתי מיושב בתקופה הביזנטית, ואף שימש כמזבלה עירונית. הנוסע מבורדו מדווח ב-333 על פסלי הקיסר אדריאנוס על הר הבית, אך סביר שהפסלים האליליים הוסרו עד מהרה. כל ספרות הנוסעים אינה מזכירה כל פעילות על הר הבית, לא כנסייה או פעילות דתית ולא שוק או פעילות מסחרית. גם במפת מידבא הר הבית כלל אינו מופיע, וכיוון שגודל האלמנטים במפה מבטא את חשיבותם, חסרונו מבטא את חוסר חשיבותו. לפי הדעה המרכזית במחקר, ההר נותר שומם כיוון שלא היה לו כל תפקיד בסיפור הנוצרי (שמיקד את מרכז הקדושה בכנסיית הקבר, אליה נדדו מסורות הקשורות בהר הבית, כגון היותו מרכז העולם, ולאחר מכן גם בכנסיית הניאה שנבנתה במוצהר כתחליף לבית המקדש). שממונו של הר הבית הוכיח גם את צדקת נבואת ישו על חורבנו המוחלט של בית המקדש היהודי.
אולם, בפרויקט סינון העפר מהר הבית בהנהלת גבי ברקאי, התגלו ממצאים עשירים מהתקופה הביזנטית, כולל חלקי פסיפס, קרמיקה, מטבעות ושרידי מבנים גדולים, שיכולים לרמז על קיומה של כנסייה על הר הבית או לפחות על מרכז של פעילות בו וודאי שלא על שיממון. לממצאים אלה מתלווה גילויה של רצפת פסיפס מתחת למסגד אל-אקצא שתוארכה למאה ה-5, והתגלתה בעבודות השיפוץ שנערכו במקום על ידי מינהל העתיקות של המנדט הבריטי לאחר רעידת האדמה בארץ ישראל בשנת 1927. חוקרים אחרים, כמאיר בן דב, ממשיכים לדבוק בגרסה הקודמת, תוך דחייה של ממצאי הסינון, שאינה מתבצעת על פי כללים ארכאולוגיים קפדניים, לטענתם. גם כך נותרת חידה מדוע התעלמה ספרות הנוסעים מכנסייה על הר הבית, אם זו אכן הייתה בו. תשובה לחידה זו יכולה להיות שבמקום שכנה רק אכסניה, או שהייתה כנסייה במקום במשך זמן קצר בלבד, או שהנוסעים כתבו על פי תבנית שנמנעה במכוון מלסתור את נבואת ישו.
יהודים בירושלים הביזנטית

קונסטנטינוס חידש את איסורו של אדריאנוס על התיישבות יהודים בעיר ועל ביקור בה, פרט לתשעה באב אז הותר להם להתפלל בסביבת הר הבית (הנוסע מבורדו מזכיר "אבן נקובה" בשטח ההר אליה באים היהודים פעם בשנה למושחה בשמן, ולקונן על החורבן). השפלת הדת היהודית הייתה מתוך אינטרס נוצרי-שלטוני להוכיח את ירושתה המלאה של דת האמת על ידי הנצרות מן היהדות שאבדה עליה הכלח. אפילו מראה היהודים המתענים והמתאבלים בתשעה באב שימש ככלי בתעמולת הביזוי וההשפלה.
עד היום אסור לעבדים הבלתי-נאמנים להיכנס לירושלים, כיוון שרצחו את עבדי האלוהים ואף את בן האלוהים. הם יכולים לבוא העירה רק לבכותה, והם קונים בכסף את הזכות לבכות את חורבן עירם... ואין מרשים להם לבכות אפילו בכייה אחת חינם... עדות הם לחרון ה'.
בימי החגים (בעיקר בהושענא רבה) פקדו יהודים את הר הזיתים, ובפרט אבן המכונה "מצטבא" עליה צוין "מקום שריפת הפרה", וממנה ניתן להשקיף על הר הבית. כיוון שכך, ייחסו יהודים חשיבות מיוחדת דווקא לכותל המזרחי של חומת הר הבית, כיוון שהוא הנשקף מהר הזיתים, וכיוון שדרכו יצאו הכהן הגדול ועוזריו להכין את אפר הפרה בתקופת המקדש.
ככלל, יהודים לא ישבו בעיר, פרט לכשנתיים בימי יוליאנוס הכופר, עת ניסה להקים את בית המקדש מחדש; כתושבים ארעיים במשך מספר שנים בימי הקיסרית אאודוקיה שהלכה כברת דרך לכיוונם של יהודי הגליל שביקשו לבקר בעיר בימי החגים וזאת הן בשל מחשבתה החופשית והן משיקולים כלכליים ובשלהי התקופה, בחסות הכיבוש הפרסי ומרד היהודים נגד הרקליוס. עם זאת ישבו יהודים בסביבות ירושלים למשל בבית לחם, בדרום הר חברון ("דרומא") ובעין גדי, ושימשו כמורי דרך לצליינים שביקשו לזהות מקומות הקשורים לכתבי הקודש.
עם זאת, ולמרות האיסור המפורש, קיימות עדויות בכתב על שהיה של יהודים בירושלים. שרשרת של גזירות שהוצאו כנגד היהודים החל מימי יוסטיניאנוס (לאחר כמאה שנים של אי-פרסום גזרות חדשות, בהן: ביטול היהדות כדת מוכרת, איסור חגיגת הפסח, איסור קריאה בתורה בבית הכנסת עם פרשנות מדרשית ועוד) הגיעה לשיאה ב-607 בגזירת שמד כללית והטבלה בכוח של כל היהודים שהוציא הקיסר פוקאס. בין הקהילות שהוכרחו להיטבל לנצרות מוזכרת בפירוש קהילת יהודי ירושלים. אלו אותם יהודים שסייעו בפתיחת שערי העיר בפני צבא פרס שבע שנים מאוחר יותר.
תופעת הנזירוּת במדבר יהודה

ב"מדבר ירושלים" (מדבר יהודה) שגשגה בתקופה הביזנטית תופעה של נזירים בודדים שהתגוררו במערות ולאחר מכן הקימו מבנים לשם התבודדות, תפילה והגות. בין הידועים שבהם מר סבא, חריטון, קירילוס מסקיתופוליס ועוד.
תחילת תנועת הנזירות במדבר יהודה קדמה להיווסדות האימפריה הביזנטית. שלושת המנזרים הראשונים: פרן, דוקה וסוקה נוסדו כלאורות על ידי חריטון במאה ה-3. פריחת הנזורה הנוצרית במדבר יהודה התרחשה במאות ה-4 עד ה-7. המנזרים הגיעו לשיא פעולתם במאה ה-6, תקופה בה חיו מאות נזירים במנזרים שייסד חריטון וכ-600 נזירים במנזר שייסד תיאודוסיוס וזאת לעומת נזירים בודדים שחיו במנזרים אלו בעת הקמתם.
הנזירים לא היו רק תושבי ארץ ישראל ושכנותיה, אלא אף יוצאי ארצות רחוקות יותר (בעיקר משטחי האימפריה הביזנטית). חלקם החליטו עוד בארצות מוצאם על רצונם להיות נזירים ולעשות זאת בארץ הקודש וחלקם עלו לרגל לארץ ישראל וכאן החליטו להצטרף ללאורה ההרמיטית או למנזר שיתופי (קוינוביטי).
בחירתם של נזירים להתגורר במדבר יהודה נבעה ממספר סיבות, בהן: הקרבה לירושלים ולבית לחם, העובדה שזה היה המדבר בו התבודד ישו ופעל יוחנן המטביל והעובדה שזה היה אזור מאוכלס בדלילות והתאפשר להם להתבודד (להיות הרמיטים). הקרבה לירושלים והיכולת להגיע לכינוסים האקומניים אפשרה להם להשפיע על החלטות הכנסייה. לנזירים אלו הייתה השפעה פוליטית ורוחנית והם אלו שהכריעו במאבק הכריסטולוגי בין הגישה המונופיזיטית לבין הגישה הכלקדונית לטובת הגישה הדיפיזיטית הכלקדונית.
ראו גם

האימפריה הביזנטית
התקופה הביזנטית בארץ ישראל
התקופה הרומית בארץ ישראל
מצבות צוער
לקריאה נוספת > מקורות ראשוניים בחקר התקופה

הידוע לחוקרים על התקופה רב באופן יחסי. כתביהם של עולי רגל ורושמי קורות רבים נשמרו, עקב תודעת שימור במנזרים ומעמדם הרם של הכותבים (שרבים מהם היו אנשי כנסייה בכירים או נזירים ותאולוגים). תיארוך התקופה מתבסס על שיטת האינדיקציו - מחזור בן 15 שנים ששימש את גובי המיסים באימפריה הביזנטית יחד עם מניית שנות שלטון של קיסר ומאפשר תיארוך מדויק למדי.
בעלי המקורות העיקריים הם:
האונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה וספרו תולדות הכנסייה.
הנוסע מבורדו (שנת 333), אחד ממקורות המידע היחידים על פניה של ארץ ישראל בכלל, וירושלים בפרט, בראשית המאה הרביעית.
מסעה של אגריה (Egeria), עולת רגל מצפון ספרד או מדרום צרפת, שהייתה במסע עלייה לרגל במזרח (בארץ ישראל, סוריה, מצרים ומסופוטמיה), בשנות ה-80 של המאה הרביעית
דיווחי הירונימוס על שהותו בירושלים
"חיי בר צומא", ביוגרפיה של הנזיר הקנאי בר צומא, שחי בתקופת אאודוקיה
"מסע אנטוניוס", דיווח עולה רגל משנת 570
דיווח "תומאס הקברן", תיאור של קבורת קורבנות הכיבוש הפרסי בשנת 614
קטעים רבים מן המקורות הללו ואחרים כונסו בספרה של אורה לימור, מסעות ארץ הקודש: עולי רגל נוצרים בשלהי העת העתיקה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1998.
לקריאה נוספת > ספרים

צבי ברס, שמואל ספראי, יורם צפריר, מנחם שטרן (עורכים), ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ב
נתן שור תולדות ירושלים, כרך א' שער י"א, תל אביב: דביר (הוצאת ספרים), 1987
יורם צפריר (עורך), ספר ירושלים, התקופה הרומית והביזנטית 70–638, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי
מיכאל אבי יונה, בימי רומא וביזנטיון, 1970
מיכאל אבי יונה, מן ההלניזם עד ביזנטיון, בתוך: 6000 שנות אמנות בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת כתר, 1986
מיכאל אבי יונה, מפת מידבא, תרגום ופירוש, ספר ארץ ישראל, ב' (תשי"ג), עמ' 129–156
זאב רובין, פנינה ארד, ירושלים לדורותיה: ירושלים בתקופה הביזנטית (יחידה 4), הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ו–2016.
אורה לימור, מסעות ארץ הקודש: עולי רגל נוצרים בשלהי העת העתיקה, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1998
ירון דן, עיונים בתולדות ארץ-ישראל בתקופה הרומית-ביזאנטית, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2006.
יורם צפריר, ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשמ"ח-1988.
יוסף פטריך, נזירות מדבר יהודה בתקופה הביזאנטית : מפעלם של סבאס ותלמידיו, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"ה-1995
דוד יעקבי, יהודים, שומרונים ונוצרים בארץ-ישראל הביזאנטית, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1988.
אברהם נגב, מבוא לארכאולוגיה של ארץ ישראל למן התקופה הפרסית ועד התקופה הביזנטית, הרצאות חורף תשכ"ב, בית הספר לתיירות, תשכ"ג 1963
נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, ירושלים: שקמונה, 1980, עמ' 208–229
דן בהט, אטלס כרטא הגדול לתולדות ירושלים, הוצאת כרטא, ירושלים 1989, עמ' 63–73
רות פלג (עורכת), זאת ירושלים, כרך א', ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ג-2003, עמ' 212–247
זאב וילנאי, ירושלים, העיר העתיקה וסביבתה, א-ב, ירושלים 1972.
דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים הבנייה בעיר העתיקה, ירושלים 1993.
לקריאה נוספת > מאמרים

יאיר טלמור, בין קבר ישו ל'כנסיית מריה החדשה: שינויים תאולוגיים והשתקפותם במרחב הדתי בירושלים הביזנטית, בתוך: אייל ברוך, איילת לוי-ריפר, אברהם פאוסט (עורכים), חידושים בחקר ירושלים, הקובץ הארבעה-עשר, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ט, עמ' 225–235
דורון בן-עמי, מטמון זהב מחניון גבעתי וחשיבותו לחקר ההיסטוריה של ירושלים בשלהי התקופה הביזנטית, מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה, דברי הכנס העשירי, 4, (עורך: אייל מירון), ירושלים: מכון מגלי"ם, תשס"ט, עמ' 153–161
ירון דן, ירושלים הנוצרית. בתוך מ"ד הר (עורך), ההיסטוריה של ארץ ישראל, תקופת המשנה והתלמוד והשלטון הביזנטי, ירושלים: יד בן צבי וכתר, 1985, עמ' 287–292
שמואל ספראי, העלייה לרגל לאחר חורבן בית שני, בתוך: א' אופנהיימר א' רפפורט, מ' שטרן (עורכים), פרקים בתולדות ירושלים בימי בית שני, ירושלים: יד בן צבי, תשמ"א, עמ' 376–393
זאב רובין, תולדות ירושלים בתקופת הביזאנטית. בתוך: אלי שילר (עורך), תולדות ירושלים מחורבן בית שני ועד לתקופה העות'מאנית, ירושלים: אריאל, תשנ"ג, עמ' 12–45
לקריאה נוספת > עבודות גמר ודוקטור

אורה לימור, מסורות נוצריות של הר-הזיתים בתקופות הביזאנטית והערבית, ירושלים : האוניברסיטה העברית בירושלים - הפקולטה למדעי הרוח - החוג להיסטוריה, תשל"ח 1978
ורד עצמון, אתרים ומסורות בכתבי צלייני ארץ הקודש בתקופה הביזנטית, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, 1977
אילת מזר, מנזר הבתולות : התקופה הביזנטית - חפירות הר-הבית בירושלים, ירושלים: המכון לארכאולוגיה -האוניברסיטה העברית, 1998
מזלום עבדי

| --- | --- |

 לידה:  21 במרץ 1967 (בן 57) Kobanê Canton, סוריה 
 כינוי:  مظلوم كوباني, شاهين جيلو, Şahin Cilo 
 דרגה:  מפקד עליון 
 פעולות ומבצעים
 הסכסוך הכורדי-טורקי  מלחמת האזרחים בסוריה הסכסוך בכורדיסטן הסורית  המרד במזרח סוריה  המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית  מתקפת המורדים הסורים (2024)
 
מָזְלוּם עָבְּדי  (בערבית: مظلوم عبدي) הוא אחד מכינויו המחתרתיים של פָרהָאד עָבְּדי שָאהִין (فرهاد عبدي شاهين), מנהיג צבאי כורדי סורי, המפקד העליון של הכוחות הדמוקרטיים הסורים (SDF). עבדי שאהין ידוע גם בשמות מחתרתיים נוספים: שאהין גִ'ילוּ (شاهين جيلو) וכן מזלום כּוּבָּאנִי (مظلوم کۆبانی)
ביוגרפיה

עבדי נולד להורים כורדים סורים בכובאני בסביבות 1967 וקיבל תואר מהנדס אזרחי באוניברסיטת חלב, בשנת 1990 הוא הצטרף למפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) בסוריה ונכלא על ידי השלטונות חמש פעמים. במהלך תקופה זו הוא הפך לחבר אישי של מנהיג ה-PKK עבדוללה אג'לאן.
עבדי עבר לאירופה ב-1997 ועסק בפעילות פוליטית כורדית עד 2003, אז נסע לעיראק ושם, על פי הדיווחים, היה מעורב בפעולות צבאיות. בין השנים 2009–2011 הוא היה חבר במפקדת המבצעים המיוחדים של כוחות ההגנה העממית (HPG). ב-2011/12, הוא נשלח לסוריה על ידי ה-PKK כדי לארגן את פעילות יחידות ההגנה העממיות (YPG) באזורים המאוכלסים בכורדים בסוריה, על רקע התעצמות מלחמת האזרחים בסוריה.
מלחמת סוריה ומלחמת הכורדים נגד דאעש

באוגוסט 2014 עבדי ניהל את המשא ומתן שקיימו יחידות ההגנה העממיות (YPG) בסולימאניה עם איראן וארצות הברית במטרה לכרות ברית אפקטיבית נגד המדינה האסלאמית (דאעש), ואכן סוכם על ברית עם ארצות הברית. עבדי הגן על כובאני במהלך המערכה על כובאני (אוקטובר 2014 - ינואר 2015), וסירב לסגת למרות המלצות ארצות הברית לעשות זאת. כאשר בית משפחתו נכבש בפעם השלישית על ידי דאעש, ולאור שיתוף הפעולה המוגבר עם חיל האוויר האמריקאי, הוא ביקש שיפציצו את ביתו. כמפקד ה-SDF, פיקד עבדי על כ-70,000 חיילים.
היחסים עם טורקיה

בעקבות המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית ב-2019, הצהיר עבדי על נכונותו לעבוד עם המשטר הסורי ועם רוסיה ולהתפשר, כדי להגן על האוכלוסייה הכורדית בצפון-מזרח סוריה מפני "רצח עם" על ידי "טורקיה ושכירי החרב הג'יהאדיים שלה" כחלק מהעסקה, כוחות ממשלת סוריה קיבלו אישור להיכנס לערים מנבג' וכובאני, במטרה להרתיע תוקפנות טורקית נוספת.
באוקטובר 2019, קבוצה של סנאטורים אמריקאים הציעה למחלקת המדינה האמריקנית לתת לעבדי ויזה כדי שיוכל לשאת ולתת בארצות הברית, עם שלטונות סוריה. בתגובה, מתחה טורקיה ביקורת על ממשלת ארצות הברית, על התייחסות לעבדי כאל "דמות פוליטית לגיטימית" והוגשה לארצות הברית בקשת הסגרה שלו.
ב-9 באוקטובר 2019, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כתב מכתב לנשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, והציע לתווך בין טורקיה ל־YPG, וציין שעבדי "מוכן לעשות ויתורים שלא היו עושים מעולם" וצירף פתק מאת עבדי. במהלך ביקורו של ארדואן בארצות הברית, ב-14 בנובמבר 2019, הוא החזיר את המכתב לטראמפ וטען שעבדי היה בנו המאומץ של מנהיג ה-PKK הכלוא עבדאללה אג'לאן.
היחסים עם ממשלת המעבר בסוריה

כוחותיו של עבדי הגיעו להסכם פירוק נשק עם ממשלת המעבר הסורית ב-18 בפברואר 2025. מזלום עבדי בירך את אחמד א-שרעא על כניסתו לנשיאות סוריה והזמין אותו לבקר בצפון מזרח סוריה. ה-SDF הסכים לשלב את המוסדות האזרחיים והכוחות הצבאיים שלו בממשלת המעבר הסורית.
היחס לישראל

בתחילת מרץ 2025, בראיון לכתב רשת ה-BBC, על רקע דיווחים בדבר קשר בין הכורדים לישראל, נשאל עבדי מה התדירות של התקשורת שלו עם הישראלים והוא השיב: "אנחנו מקבלים בברכה תמיכה מכולם". כשנשאל באופן ספציפי, הוא הרחיב ואמר: "אנחנו מקבלים בברכה כל אחד בעולם שיכול לעזור לתמוך בזכויות שלנו ובהגנה על ההישגים שלנו. אם הם יכולים למנוע התקפות נגדנו ולעצור את ההרג של האנשים שלנו – כוחות ואזרחים – אז אנחנו מעריכים זאת ומברכים על כך. ישראל היא כוח עם השפעה בארצות הברית, במערב ובאזור".