ישיבת וולוז'ין
תולדות הישיבה > תקופת הנצי"ב

הנצי"ב, כראש ישיבת וולוז'ין, הצליח להגדיל את תקציבה, ומספר התלמידים עלה לארבע-מאות, כשתלמידים מכל הארצות באו ללמוד תורה בישיבה. הנצי"ב הקים מבנה מפואר לישיבה בן שלוש קומות, שכלל אולם רחב ידיים ששימש בית תלמוד, וספרייה גדולה. בני הישיבה היו בחורים מצוינים מסוגים רבים: עניים, עשירים, עילויים גדולים בעלי שכל חד, בקיאים ומופלגים בכוח הזיכרון, יראים ושלמים שלא טעמו טעם השכלה, חכמים, סופרים; כמעט כולם היו בקיאים בהוויות עולם, וכולם הוקירו את הזמן. הם קיבלו מהישיבה חלוקה חודשית, כפי הצטיינותם בתלמודם, ששימשה אותם לשכור חדר באכסניה, בו ניתן לכל אחד מיטה וספסל ושולחן, גם הוכן לו מזון ככל אשר ירצה. בצירוף לתנאים החומריים הטובים, התנאים הרוחניים היו מעולים, שהנצי"ב ומשניו היו גדולי תורה, וכאמור התלמידים היו ממיטב הכישרונות.
להלן סדר היום בישיבה בתקופת הנצי"ב ורבי חיים סולובייצ'יק:
| הזמן | הפעולה |
| --- | --- |
8:00: תפילת שחרית - חובה
: רבים שבים לאכסניות לאכול פת שחרית, ורבים נשארים לשמוע פרשת השבוע מבוארת מפי הנצי"ב
13:00-10:00: כל הלומדים חייבים ללמוד - איש איש המסכת אשר בחר בה
13:00 ואילך: בימי א', ב', ג', שיעור ערוך בדרכי העיון וההגיון מפי רבי חיים מבריסק; ובימי ד', ה', ו', שיעור בדרכי החריפות והבקיאות מפי הנצי"ב, אשר הרשות בידי כל שואל להקשות, והוא יענה לכולם
: ארוחת צהריים באכסניות
22:00-16:00: תפילת מנחה, ולימוד (חובה)
24:00-22:00: תפילת ערבית, ארוחת ערב בבתים, ורבים תיכף שבים לישיבה ללמוד
3:00-24:00: מעטים נשארים ללמוד (בנוסף למשמרות)
3:00 ואילך: רבים באים ללמוד עד הבוקר
לפיכך, היו אומרים שבוולוז'ין אוכלים טוב וישנים טוב, כלומר שמלבד אכילה ושינה הזמן כולו מוקדש לתלמוד תורה (ולתפילה). בישיבת וולוז'ין התפתחו כישרונותיהם של התלמידים, שכלם הבשיל, והם קנו בקיאות בתלמוד ומושגים ברורים אודות ענייני העולם והמציאות הכללית. על אנשי ישיבת וולוז'ין (התלמידים) בתקופת הנצי"ב, כתב הסופר זלמן אפשטיין:
תלמיד ולזין, בהיותו איש מן הישוב, מנומס, מלובש בכבוד, אינו מצפה לשולחן אחרים, חושב והוגה דעות, הלך תמיד קוממיות, ידע להגן על זכויותיו, הוקיר את ערך עצמו וערך שמו ולימודו, אולי לא פחות מסטודנט אירופי.
הישיבה הגיעה לשיא הצלחתה בתקופת הנצי"ב ורבי חיים סולובייצ'יק. האחד מנהיג שהיה כאב רחום לבני הישיבה ההולך בדרכים שסלל הגר"א, והשני כחבר להם הסולל נתיבות חדשים. הנצי"ב, בדרך בקיאות וחריפות (בשיעוריו ובפיקוחו על שקידת התלמידים), ולצדו רבי חיים מבריסק, בדרך עיון והגיון (בשיעוריו ובשיחותיו עם התלמידים היותר מצוינים מדי שבת בביתו), העמידו יחדו גדולי תורה מפורסמים, לעתיד לבוא ראשי ישיבות ומנחילי התורה לדורות הבאים, בהם הרב שמעון שקופ, הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב זליג ראובן בנגיס, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב ברוך בער ליבוביץ, הרב איסר זלמן מלצר, הרב משה מרדכי אפשטיין, הרב שלמה פוליצ'ק, ורבים אחרים. לפיכך, לא בכדי כתב על ישיבת וולוז'ין רבי יוסף מקריניק: "כי באמת היא אם ומקור לכל הישיבות והתלמוד-תורה-דרבים שבעולם, כי הם המה כמו צינורות הנובעים מן המקור".
בקיץ 1886 נשרף מבנה הישיבה בשריפה הגדולה שפקדה את העיירה וכילתה את חציה. בסוף ימיו ביקש הנצי"ב שהרגיש כי כוחותיו פוחתים, לעלות לארץ-ישראל, ודאג לממלא מקום בעודו בחייו. הוא התפטר מראשות הישיבה וקבע את בנו הרב חיים ברלין כיורשו. חלק מהתלמידים לא רצו לקבל את ר' חיים כר"מ (ראש מתיבתא), אם כי הודו בגדלותו, אבל טענו שלא כל רב גדול בתורה מסוגל להיות ראש ישיבת וולוז'ין; וגם רוב הבחורים לא רצו שרבם האהוב עליהם יעזבם, וניסו בכל כוחם להשפיע שיחזור בו מהתפטרותו. סיבה נוספת להתנגדות בני הישיבה היא, רבי חיים סולובייצ'יק (שנישא לנכדתו של הנצי"ב) ששימש כרב בישיבה, והיה מפורסם כחריף שבחריפים, והיו בחורים בישיבה שהיו כרוכים אחריו, דבר שגרם לבסוף לכך שר' חיים ברלין נעשה לרבה של וולוז'ין ולא שימש יותר בישיבה.
השערורייה שהתחוללה בישיבה יצאה אל מחוץ לכתליה ושימשה נושא לדיון ציבורי. הוויכוחים בין ראשי הישיבה לתלמידיה גרמו לחיכוכים פנימיים ויחסים מתוחים בין בחורי הישיבה. הנצי"ב היה כבר תשוש כח, וכאשר ביקשו ממנו שייקח שוב את המנהיגות התקיפה בידיו, ענה ואמר "פשטתי את כותנתי איככה אלבשנה". כאמור, בני הישיבה בוולוז'ין לא היו שבעי רצון מראש הישיבה החדש ונהלו איתו מלחמה "בכלי זיינה של תורה", הקיפוהו בשאלות ובקושיות באמצע השיעור כדי להביא אותו במבוכה.