stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תסמונת טראומה דתית
אבני היסוד של RTS > טראומת הבגידה ותאוריית ההנחות המרוסקות

RTS חופפת במאפייניה לתסמינים בטראומה של בגידה, המבוססת על תאוריית ההנחות המרוסקות. טראומת בגידה מוסיפה הנחה רביעית ("אנשים מהימנים ושווה להיקשר אליהם") לשלוש המקוריות של יאנוף-בולמן: (הטוב הבסיסי בעולם, המשמעות של העולם והערך העצמי). על פי תאוריית טראומת הבגידה, קורבנות מכחישים את הבגידה, כדי למנוע ניפוץ של ההנחה הרביעית וחוויית אובדן.
ניתן להשוות טראומה דתית לטראומה של בגידה בשל האמון שניתן בקהילות סמכותניות ובמנהיגים דתיים. עם RTS, אנשים לא רק חווים בגידה ממשפחה, קהילה דתית ומנהיגי אמונה מהימנים, הם גם חווים אמונה מרוסקת. הקיצוניות הפוטנציאלית של רגשות ביחס לאובדן תפיסת העולם, תוך אובדן תמיכה רגשית וחברתית, יכולה לגרום לטראומה נוספת.
בעוד שפרדיגמות פחד נוטות להתמקד בטיפול בסימפטומים של טראומה באמצעות טיפול בחשיפה ותשומת לב לוויסות רגשי, תאוריית טראומה בבגידה בוחנת את ההקשר החברתי שבו התרחשה הבגידה, וממקמת את הפתולוגיה באירוע הטראומטי ולא בפרט. זה משפיע על גישות הטיפול וגם מודיע על הטיפול ב-RTS.
אבני היסוד של RTS > אמרו את זה קודם

הנזק הפסיכולוגי שעלול להיגרם על ידי דת סמכותנית קיבל הכרה עוד לפני הטמעת המונח "תסמונת הטראומה הדתית", על ידי האסכולה הטיפולית (גריבן, מוירס, טריקו, ריי,, ווינל, קרמר ואסטלד, חסן, כהן, ווטרס), על ידי מאמינים לשעבר, כולל כמרים לשעבר (באבינסקי, לופטוס, בארקר, דוויט). עבודתו של מומחה הכתות סטיבן חסן רלוונטית לכל קבוצה סמכותנית המפעילה "השפעה בלתי הוגנת". העיתונאית ג'נט היימליך, במחקרה על התעללות בילדים בקהילות דתיות, זיהתה את הקבוצות המזיקות ביותר כבעלות מערכת אמונה תנ"כית, היוצרת מודל סמכותני, מבודד, ומבוסס איומים.
מחקר אמפירי בנושא > מתח

מחקר רפואי בתחום מתח ואירועים טראומטיים חושף עדויות להתפרצות מחלות בהקשר דתי. על פי מחקר זה, מתח שנלווה לאורח חיים דתי ועזיבתו, יכולים להפעיל את מערכת העצבים ולגרום למחלות. מחקרים שבוצעו על בעלי חיים מצביעים על כך שלטראומה יכולה להיות השפעות מתמשכות על המוח - האמיגדלה, ההיפוקמפוס והקורטקס הפרה-פרונטלי.
מחקר אמפירי בנושא > חוויות ילדות

מחקר על חוויות ילדות שליליות על ידי קייזר פרמננטה וה-CDC הוכיח קשר בין חוויות ילדות שליליות (ACEs) עם בעיות בריאות לאורך החיים. בין סוגי החוויות השליליות המפורטות היו התעללות או הזנחה פיזית, מינית ורגשית. אפשר לטעון שמדובר גם באלמנטים תכופים של פגיעה דתית.
על פי חוקרי קוגניציה ומדעי המוח, חוויות שליליות בילדות יכולות לשנות את ההתפתחות המבנית של רשתות עצביות ואת הביוכימיה של מערכות נוירואנדוקריניות ועלולות להיות להן השפעות ארוכות טווח על הגוף, כולל זירוז תהליכי המחלה וההזדקנות ופגיעה במערכת החיסון. בסקירה של מחקרים אמפיריים רבים, נמצא כי התעללות בילדים קשורה באופן ניכר לשיעורים גבוהים של דיכאון מג'ורי והפרעות פסיכיאטריות אחרות בבגרות.
במחקרים שמוצאים מתאם בין פונדמנטליזם קיצוני לנזק מוחי, עולה כי אינדוקטרינציה דתית קיצונית פוגעת בהתפתחות או בתפקוד התקין של האזורים הקדם-מצחיים באופן שמפריע לגמישות ופתיחות קוגניטיבית.
מחקר אמפירי בנושא > מחקר על טראומה דתית

רוב המחקר על טראומה דתית היה מחקר איכותני עם התמקדות אינדיבידואליסטית, חווייתית. אלה היו מחקרים מבוססי ראיונות או מקרים מהפרקטיקה הקלינית. היו כמה מחקרים כמותיים, כמו הסקר של מילטון בקרב 295 חברים לשעבר בכנסיית האחווה הבלעדית. היא מצאה שהמדד הכולל של מצוקה פסיכולוגית, היה גבוה משמעותית בקרב העוזבים בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
דרכי טיפול והחלמה

אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש, מאמנים ויחידים העוסקים בטיפול פסטורלי, פיתחו גישות לטיפול ב-RTS. בעוד שטיפול בחשיפה אינו מומלץ, טיפול קוגניטיבי התנהגותי ממוקד טראומה, טיפול קבוצתי בשילוב עם מפגשים אחד על אחד, פסיכו-חינוך מבוסס טראומה, עיבוד טראומה ועבודת אבל - יכולים כולם להועיל. בגישה של ווינל, הטיפול הוא היעיל ביותר כשהוא הוליסטי ורב-מודאלי. כלומר, הטיפול צריך להתייחס לממדים הקוגניטיביים, הרגשיים, הפיזיולוגיים והיחסים של האדם, והכל בהקשר חברתי.
הטיפול ב-RTS הושפע מחשיבה מודרנית על טיפול בטראומה מכל הסוגים. מנקודת מבט "מודעת טראומה" זו, חשוב להכיר בהבדלים אינדיבידואליים ולאתר את הטראומה בפועל במערכת העצבים של הפרט. לפי ווקר, מרכיבי חשיבות של התאוששות טראומה כוללים את כיווץ המבקר הפנימי, תפקיד האבל והצורך להיות מסוגל להישאר נוכח בחמלה עצמית להשפעה דיספורית.
ברפואה, טיפול "מודעת טראומה" מוגדר כשיטות המקדמים תרבות של בטיחות, העצמה וריפוי.
נראה כי תמיכה קבוצתית היא טיפול יעיל להחלמה מטראומה דתית ושירותים רבים התפתחו כדי להציע זאת, כולל קבוצות התאוששות מקצועיות, קבוצות תמיכה עמיתים, ופורומים מקוונים. אלה עשויים להיות יעילים מכיוון ש-1) אלו בהחלמה איבדו את מערכות התמיכה העיקריות של המשפחה והכנסייה, 2) תמיכה חברתית היא צורך אנושי עיקרי ורלוונטי בהבנת הפיזיולוגיה של טראומה, וההקשר החברתי של הטיפול עוזר לאנשים להרגיש פחות לבד או אשם.
בעוד שחלק מהכנסיות הליברליות מציעות טיפול, מטפלים מקצועיים חושבים שהטיפול צריך להיות בסביבה נייטרלית, ולא בהקשר דתי.
דרכי טיפול והחלמה > דרכי טיפול

דוגמה למערך טיפולי ב-RTS:
משימות קוגניטיביות:
פיתוח מיומנויות חשיבה ביקורתית
מתן פסיכו-חינוך על RTS
מתן מסגרות לקבלת החלטות
טיפוח היגיינה נפשית טובה (למשל הימנעות מחשיבה שחור ולבן או שיפוטיות)
ביסוס מחדש של תחושת הזהות האישית
משימות רגשיות:
בחינת מיומנויות התמודדות עם חוסר ויסות רגשי
צעדים רגילים להתמודדות עם פלאשבקים רגשיים
משימות פונקציונליות:
ביסוס דפוסי שינה ואכילה בריאים
מתן חינוך מיני במאמץ לקדם מיניות בריאה
חיבור מחדש לגוף באמצעות טכניקות סומטיות
משימות חברתיות/תרבותיות:
גילוי או הקמת רשת חברתית מחוץ לקהילת האמונה השולטת
טיפוח יציבות פיננסית
ללמוד כיצד להשתלב בחברה
פיתוח מיומנויות בינאישיות כגון נטילת פרספקטיבה
משימות התפתחותיות רבות חופפות למשימות קוגניטיביות, רגשיות, תפקודיות וחברתיות/תרבותיות. משימות התפתחותיות של החלמה מתמקדות בזיהוי עיכוב התפתחותי ומתן חינוך הכרחי בחשיבה ביקורתית, בריאות מינית, היגיינה נפשית וסוציאליזציה כדי לאפשר את המשך ההתפתחות האנושית הטבעית.
מודעות גוברת

השיח על תסמונת הטראומה הדתית הופך נפוץ ובינלאומי, ומקבל במה בכלי התקשורת המרכזיים וחדשות רשת. בעוד שחלק ניכר מהעבודה על טראומה דתית התרכזה בנצרות פונדמנטליסטית, פניות הוגשו לגבי קבוצות אחרות כגון מורמוניזם, עדי יהוה, ילדי אלוהים, יהדות אורתודוקסית, כנסיית האיחוד וכמה קבוצות פונדמנטליסטיות באסלאם. מסעות אישיים אל מחוץ לדת הפונדמנטליסטית היו נושא לסרטים רבים, בנוסף לספרים ומֶמוּאָרים שצוינו.
מחקר נוסף

כדי להכיר ב-RTS, אין צורך לומר שדת היא מזיקה באופן גורף. אולם, נראה כי יש מגמה אובייקטיבית, בה לקבוצות היררכיות ופונדמנטליסטיות יש השלכות דומות; הנזק שנגרם הוא באמצעות מנגנונים אלו ולא אחרים.
בשנת 2019, המכון לטראומה דתית נוסד על ידי המטפלת לורה אנדרסון ובריאן פק. נכון לעכשיו, המכון עורך סקר על מה שאלו מכנים "חוויות דתיות שליליות".
ראו גם

כפייה דתית
כת
אתאיזם
יוחנן השנים עשר

יוחנן השנים-עשר (בלטינית: Ioannes XII; ‏937 – 14 במאי 964) היה האפיפיור והשליט של מדינת האפיפיור משנת 955 עד שנת 964. האפיפיורות שלו הייתה נתונה בפולמוס עמוק בזמנו, כפי שרבים האשימו אותו בפשעים מרובים של חוסר מוסריות.
לידה, משפחה ועלייתו לאפיפיורות

יוחנן נולד בשם "אוקטביאנוס", ככל הנראה בשנת 937. הוא בא ממשפחה חזקה ומפורסמת במדינה: סבתו, מארוזיה, כבר נישאה לאפיפיור אחד וילדה אפיפיור אחר. אביו של אוקטביאנוס, אלבריק השני, דוכס ספולטו, אז השליט של רומא ואח של האפיפיור יוחנן האחד עשר, שכנע את הכהונה של רומא למנות את בנו הצעיר והמושחת לאפיפיור. בגיל שמונה עשרה, אוקטביאנוס הצעיר ירש את אביו כשליט של רומא, וגם - למרות שהוא לא הציג כמעט שום עניין בכל עניין רוחני - נבחר לאפיפיור. הוא התמנה לתפקיד ב־16 בדצמבר 955, ומיד שינה את שמו ליוחנן ('יוהאנוס' בלטינית), והיה האפיפיור השני ששינה את שמו.
שנות כהונתו המוקדמות ובריתות פוליטיות

השנים הראשונות של שלטונו לא היו מסעירות מבחינה פוליטית, אבל אחרי כמה שנים התברר שהיו ליוחנן שאיפות חילוניות גרנדיוזיות, לאחר שאיחד את כוחו של הכס הקדוש עם הסיעה הצבאית של אביו, אלבריק. בשנת 959 ניהל יוחנן מלחמה נגד שני הנסיכים של קפואה ובנוונטו, פאדולף הראשון ולאנדולף השלישי. במהלך הקרבות האלה (שבהם צבאות האפיפיור הובסו), המלך המוצהר של איטליה, והאויב הישן של האפיפיורות, ברנגריוס השני, תקף את אדמות האפיפיור, והיווה איום ישיר על רומא עצמה. בסתיו של 960 פנה יוחנן אל המלך אוטו הראשון של גרמניה, לבקש עזרה צבאית, ובתמורה לכך להציע לאוטו את התואר "קיסר האימפריה הרומית הקדושה". אוטו, שבמהלך כל חייו שאף להקים לתחייה את ממלכת קרל הגדול, הסכים להגן על האפיפיור ולהחזיר לו את אדמתו. צבאו של אוטו פלש לאיטליה, השיב את הריבונות האפיפיורית וגם הרחיב את אדמות האפיפיור עד שהן היוו כמעט שני שלישים של איטליה. בשל כך, ב־2 בפברואר 962, אוטו ואשתו אדלייד, קיבלו ברומא את התואר "קיסר" ו"קיסרית" של האימפריה הרומית הקדושה, תואר ששמרו עליו משפחות המלוכה הגרמניות במשך קרוב לאלף שנה.
הסכסוך עם הקיסר אוטו

הברית בין יוחנן לאוטו לא נמשכה זמן רב. כמעט ברגע שאוטו עזב את רומא, הוא הצהיר את ההכרזה הפולמוסית שלו, Ottonianum Privilegium (הפריבילגיה של אוטו), שבה ציווה שהאפיפיור חייב להישבע לציית לקיסר. יוחנן, אולי מתוך רגשות הזעם שנבעו מהיותו 'רק נתין של הקיסר החדש', תכנן לבגוד בו. הוא שלח שליחים אל אדלברט (בנו של ברנגריוס) לנסות לכרות ברית איתו. בנוסף הוא גם שלח מכתבים למנהיגים שונים ברחבי אירופה, לעודד אותם להתקומם נגד אוטו. מכתבים אלה נתפסו על ידי חייליו של אוטו. לאחר שיוחנן קיבל את אדלברט ברומא בטקס מפואר, הבישופים והאצילים ברומא שהיו נאמנים לאוטו והתנגדו להתנהגותו של יוחנן, ארגנו הפיכה נגד האפיפיור. ב־2 בנובמבר 963, כשצבאו של אוטו כמעט הגיע לרומא, יוחנן ברח, לאחר שהוא שבזז את כל הזהב שיכל לשאת מבזיליקת פטרוס הקדוש, וביקש מקלט בהרי קמפניה.
לאחר שהקיסר אוטו כבש את רומא, הוא כינס "סינוד" של חמישים בישופים מאיטליה וגרמניה, וערך רשימה ארוכה של האשמות פוליטיות ואישיות נגד האפיפיור יוחנן, כולל חילול הקודש, מעילה בקודש, שבועת שקר, רצח, ניאוף וגילוי עריות. הסינוד שלח שלושה מכתבים ליוחנן, בדרישה להופיע אישית כדי להתגונן מפני ההאשמות כנגדו. יוחנן הגיב בהצהרה זועמת של נידוי (Ferendai Sententia) כלפי כמרים שהשתתפו בסינוד או ששיתפו פעולה עם אוטו למנות אפיפיור חדש. ב־4 בדצמבר 963 הסינוד של המלך אוטו הדיח את יוחנן בשל ניסיון המרידה נגד אוטו ובשל התנהגות בלתי ראויה, ומינתה תחתיו את האפיפיור לאו השמיני. לקראת סוף אותה שנה, מתוך שורה של הצלחות צבאיות, הקיסר אוטו שלח הביתה את רוב צבאו, ויצא מרומא. רבים ברומא התמרמרו כי האפיפיור החדש, לאו, היה הדיוט ובובה על חוטים של הקיסר. יוחנן חזר לרומא עם צבאו, כבש מחדש את העיר ונקם בכמרים שהדיחו אותו: יוחנן חתך את יד ימינו של הקרדינל - דיקון ג'ון והצליף בבישוף אוטגר משפייר. בפברואר 964 כינס יוחנן סינוד חדש, ובו הוא ביטל את כל ההצהרות של הסינוד הקודם, השיב את עצמו לכס האפיפיור, והכריז על ליאו כפולש.
מותו

המערכות הצבאיות של הקיסר אוטו העסיקו אותו עד מאי 964, שבו הוא אסף את צבאו וצעד על רומא להילחם עם יוחנן. בשישה עשר במאי יוחנן התמוטט במהלך מעשה ניאוף ומת כעבור שמונה ימים. יש אומרים הוא סבל משבץ, יש אומרים שהוא הוכה למוות על ידי הבעל הקנאי, אחרים טענו שהוא הורעל. חלק ממאמיני הכנסייה האמין שהוא הוכה על ידי התערבות אלוהית, או שהשטן עצמו לקח אותו אליו. לאחר מותו, אנשי הכנסייה ברומא בחרו באפיפיור בנדיקטוס החמישי כיורשו.
המוניטין של האפיפיור יוחנן השנים עשר

האפיפיור יוחנן נחשב היום כאפיפיור המושחת והבלתי-מוסרי ביותר בהיסטוריה של הכנסייה.
במכתב שהקיסר אוטו כתב ליוחנן, לאחר שהוא כינס את הסינוד להדיחו הוא כתב "אתה נאשם על מעשים שהיו מבישים אפילו אם היית שחקן בבמה ... יידרש יום שלם כדי למנות את כולם."
האישומים נגד יוחנן נרשמו על ידי הבישוף ליאודפרנד מקרמונה, שהיה מתומכי הקיסר אוטו:
"לאחר מכן עולה, כי הכומר הקרדינל פיטר העיד שהוא עצמו ראה את יוחנן עורך מיסה ללא טקס אכילת לחם הקודש. יוחנן, הבישוף של נרני, יוחנן, אחד הקרדינלים, הצהירו כי הם עצמם ראו כי כומר הוסמך [על ידי יוחנן] בחוות סוסים... בנדיקטוס, קרדינל נוסף... אמר שהוא יודע שהוא [יוחנן] קיבל שוחד לסמוך בישופים לא ראויים, במיוחד שהוא הוסמך כבישוף ילד בן עשר בעיר טודי ... הם העידו על הניאוף שלו, אשר לא ראו במו עיניהם, אבל בכל זאת ידעו בוודאות: הוא נאף עם אלמנתו של רנייה, עם סטאפנה פילגש אביו, עם האלמנה אנה, ועם אחיינית שלו, והוא הפך את הכס הקדוש לבית זונות. הם אמרו שהוא יצא לצוד חיות בפומבי; שהוא שסימא את עיני המוודה שלו בנדיקטוס, וכתוצאה מכך בנדיקטוס מת; כי הוא זה שהרג את יוחנן, עוזר הדיאקון-קרדינל, לאחר שהוא סירס אותו... כולם, אנשי דת והדיוטות, העידו שהוא ניסך לשטן עם יין. הם אמרו שכאשר הוא שיחק בקובייה, הוא הכריז את שמותיהם של יופיטר, ונוס ושדים אחרים… והוא גם סירב לעשות את סימן הצלב"
היסטוריונים מודרניים רבים הגיעו לאותו מסקנה לגבי מורשתו של יוחנן. לדוגמה:
״לא רק שהאפיפיור הצעיר לא היה מעוניין בעניינים רוחניים: הוא סימן את נקודת השפל של הפורנוקרטיה האפיפיורית ... הוא עודד מצב כאוטי בעיר רומא, כדי להשתמש בעושר שלה ושל מדינות האפיפיור כדי לספק את תשוקתו להימורים ולכל סוג של מתירנות מינית.״
עם זאת, היסטוריונים מסוימים ציינו שחלק מהעדויות נגד יוחנן באו מכמרים שהיו נאמנים לקיסר אוטו, אויבו של יוחנן. כפי שניסח היסטוריון נוצרי אחד:
״זוהי לא הפעם האחרונה שאנחנו רואים כמות עצומה של אישומים נגד האפיפיור, שניתן לזהות את התאמתן לאינטרסים של אויבו החזק.״
ולבסוף, קיימת נטייה של כמה היסטוריונים להצדיק - לפחות חלקית - את מעשיו של יוחנן. לדוגמה, ההיסטוריון הדגול של הכנסייה במאה התשע עשרה, פרדיננד גרגורוביוס כתב:
״האינסטינקטים הנסיכיים של יוחנן היו חזקים יותר מהמחויבות הרוחנית. שני הצדדים של טבעו - של אוקטביאנוס ושל יוחנן - עמדו בקונפליקט לא שוויוני. הוא נקרא לתפקיד, כשהיה בשיא של חוסר בגרות של נער, לעמדה אשר נתנה לו את היראה והכבוד של כל העולם. כל שיקול דעתו עזב אותו, והוא צלל לתוך חושניות בלתי מרוסנת ... הגיל הרך שלו, גדולתו של אביו, הדיסוננסים הטרגיים של עמדתו, מהווים בשבילו פסק דין מקל.״
הערות שוליים

↑  F. Donald Logan, A History of the Church in the Middle Ages, (Routledge, 2012), p. 93.
1 2  Viscount John Julius Norwich, The Popes: A History, (Random House, 2011), p. 76.
↑  The Entry “John XII”, Encyclopedia Britannica, Volume 6, p. 573, 1998 Edition.
1 2  John Bagnell Bury, The Cambridge Medieval History, Volume III: Germany and the western empire, (Plantagenet Publishing, 1930), p. 136.
1 2  Norwich, Popes, p.77
1 2  Joseph F. Kelly, The Ecumenical Councils of the Catholic Church: A History, (Liturgical Press, 2009), p. 71
↑  Norwich, Popes, p. 78
↑  Britannica, Pope John XII, Ibid.
↑  Bury, Medieval, p. 137
1 2  Norwich, Popes, p. 78
↑  Simon Sebag Montefiore, Titans of History, (Quercus Publishing, 2015), p. 114.
↑  Bury, Medieval, p.138.
1 2 3  The Entry “Pope John XII”, Catholic Encyclopedia, Volume 8, p. 429, 1913 Edition.
↑  Britannica, Pope John XII
1 2  Bury, Medieval, p. 139.
↑  Catholic Encyclopedia, Pope John XII, ibid.
↑  Bury, Medieval, p. 140.
1 2  Montefiore, Titans, p. 115.
1 2  Norwich, Popes, p. 81.
↑  Norwich, Popes, p. 82.
↑  Montefiore, Titans, p. 115
↑  Quoted by Dr. Richard Abels, Papacy and Empire: 955-1356, HH315: AGE OF CHIVALRY AND FAITH AT THE UNITED STATES NAVAL ACADEMY, History Department, United States Naval Academy, 2009, Available at http://www.usna.edu/Users/history/abels/hh315/papacy_empire_timeline.htm
↑  Norwich, Popes, p.77.
↑  Horace K. Mann, The Lives of the Popes, vol. IV. (London: Kegan, Paul, Trench, Trübner, & Co., Ltd., 1910) P. 258.
↑  Ferdinand Gregorovius, The History of Rome in the Middle Ages, Volume 3.2, Book Six (1895, Re-issued by Italica Press, 2000-2004), P.329-330.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אגפטוס השני | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: בנדיקטוס החמישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397568105171  BnF: cb10357753x (data)  CiNii: DA05958097  GND: 11871256X  ISNI: 0000 0000 5526 1380  LCCN: nb2007019914  NKC: skuk0003212  ULAN: 500355751  VcBA: 495/45980  VIAF: 261372439   WorldCat (עם VIAF): 261372439
טכניקות מסירה

מרצה רחוב בקובנט גרדן עורך מצגת בעזרת לוח העומד לצדו
טכניקות מסירה הן מושג מעולם ההדרכה והפרזנטציה. טכניקות אלה מכילות מספר מיומנויות שמטרתן להעביר ידע או מידע כלשהו באופן ברור ומעניין יותר. ניתן למנות את טכניקות המסירה הבסיסיות ביותר בראשי התיבות "נ"ס קתימב"ה" שפירושן: ניסוח, סביבה, קול, תנועה, ידיים, מבט, בטחון והתלהבות/הופעה. מיומנויות אלו מתייחסות למעשה לדרך בה מדבר ומתנהג המדריך עצמו ללא כל קשר לתוכן הדברים שהוא אומר ולעזרים הפיזיים השונים שהוא עשוי להיעזר בהם, כגון לוחות, מצגות וכיוצא באלה. טכניקות המסירה משמשות מדריכים, נואמים, מורים וכל אדם שמטרתו להעביר מסר כלשהו.
מטרות טכניקות המסירה

מטרת העל של טכניקות המסירה היא לסייע למדריך להעביר את המסר שלו לקהל בצורה טובה וברורה יותר. מטרות נוספות הן עירור עניין, השגת תשומת הלב המרבית של הקהל, שיתופו ושילהובו.
שימוש נכון ומתאים בטכניקות המסירה השונות מהווה אלמנט חשוב ממדד השליטה במכלול מיומנויות ההדרכה הקרוי אינטליגנציה הדרכתית.
טכניקות מסירה נפוצות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
טכניקות המסירה הנפוצות והבסיסיות ביותר הן, כאמור, אלו המצוינות בראשי התיבות קתימב"ה שפירושן: קול, תנועה, ידיים, מבט, ביטחון והתלהבות. כל היבט בטכניקות המסירה מכיל מספר מישורים המסייעים להשגת מטרת העל.
קול - מתייחס לעוצמת הקול של המדריך, לטון ולשטף הדיבור ולניסוח והדיוק הדקדוקי והתחבירי.
תנועה - מתייחס לשימוש של המדריך במרחב ההדרכה ולמיקומו בעת ההדרכה - מרחק מהקהל, תזוזות (לעומת סטטיות) ועוד.
ידיים - מתייחס לאופן ההמחשה והביטוי באמצעות הידיים.
מבט - מתייחס לקשר העין של המדריך עם הקהל בעת ההדרכה.
ביטחון - מתייחס לביטחון העצמי שמשדר המדריך בעת ההדרכה הן באופן אישי והן לגבי התוכן אותו הוא מעביר- באיזו מידה הוא בקיא בתכנים ומאמין בהם, באיזו מידה הוא עומד מאחורי הדברים.
התלהבות - מתייחס למידת האנרגיה של המדריך בעת העברת המסר- באיזו מידה הוא משלהב את הקהל, חש אותו ומצליח להעביר את המסר באופן מעניין ומרתק.
ניסוח - מתייחס לצורה בה נאמרים הדברים, למשלב הלשוני, לתחביר, לבהירות הדברים שהועברו לקהל ולהתאמה של צורת ההעברה לקהל.
סביבה - מתייחס למיקום בו מועבר התוכן, המסר או ההדרכה. יש להתאים את הסביבה בה תועבר ההדרכה לקהל היעד אליו היא מועברת. חשוב להתאים סביבה לאופי של קהל היעד.
טיפים לשימוש נכון בטכניקות מסירה

לא די בשימוש בכל טכניקות המסירה באופן זהה ובכל מצב על-מנת להעביר את המסר בצורה טובה. שימוש מושכל בטכניקות המסירה יהיה שימוש שייקח בחשבון תנאים וגורמים נוספים כגון: קהל היעד, זמן ומיקום ההדרכה ועוד. בנוסף, טכניקות המסירה שלובות זו בזו וניתן לפרט את ההקשרים ביניהן גם בצורות נוספות:
קהל היעד - על הדובר להתאים בראש ובראשונה את שפתו ומינוחיו לגיל קהל היעד ולמאפיינים חשובים נוספים כגון רגישויות שונות למסורת או לתרבות, האווירה הכללית או מצב הרוח השוררים בקהל וכדומה. אם הדובר ישתמש בשפה גבוהה למשל, בעת מפגש עם ילדי גן לא יהיה בכך טעם כי קהל היעד לא יבין אותו (כאן היבט הקול מקבל משמעות נוספת מעבר לעוצמת הקול). גם מידת התנועה והשימוש בידיים יושפעו מאופי הקהל: קהל מבוגר יותר יגרור התנהלות מאופקת יותר של הדובר, שיוכל לפצות על כך בהרמת קולו ובהפגנת ביטחון בעוד שקהל צעיר ומשוחרר יותר יקבל בברכה תנועתיות רבה, המחשות והדגמות.
זמן ההדרכה - על הדובר להתאים את עוצמת הקול ושטף הדיבור לשעה הרלוונטית מבחינת הקהל (ולא השעה הפיזית). למשל: קהל עייף עלול להירדם אם הדובר יהיה איטי ועוצמת קולו נמוכה. משהשיג הדובר את תשומת הלב של הקהל מומלץ שישנה טון מדי פעם, ינמיך ויעלה את עוצמת קולו על מנת ליצור אפקט של בניית מתח, הפתעה וריכוז. ניתן לעורר קהל מנומנם על ידי הגברת תנועה ושימוש בידיים וכן על ידי שמירה רציפה של קשר עין עם כלל הצופים.
מיקום ההדרכה - היבט זה מכיל כפל משמעות: יש לתת את הדעת להקשר בו נושא המדריך את דבריו ויש להתייחס גם למרחב הפיזי הנתון העומד לרשותו בשטח ההדרכה. דרשה בבית תפילה קטן וסגור או מקום מכובד אחר תהיה שונה אלפי מונים מנאום בחירות בפארק בשטח פתוח (הסביבה, האווירה, וההקשר). בנוסף יהיה על הדובר לדבר חזק וברור יותר ככל שהמרחב וקהל המאזינים גדל. לרוב בתנאים אלו הוא גם ינוע פחות ויגביר את התלהבותו וביטחונו בטון דיבורו (הקשר המרחב הפיזי).
ראו גם

כריזמה
מרצה
מתודיקה בהדרכה
גדעון פת

ראש עיריית אילת גד כץ ושר התיירות גדעון פת עם ליווי של בדואים בפתיחת עונת התיירות באילת, 1980
פת מצביע עבור יצחק שמיר לתפקיד יו"ר הכנסת, בפתיחת מושב הכנסת התשיעית, יוני 1977
גדעון פַּת (2 בפברואר 1933 – 26 באפריל 2020) היה כלכלן, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, חבר הנהלת הליכוד, וחבר מרכז "מכבי" בישראל.
ביוגרפיה

גדעון מרקוס נולד בירושלים. הוא גדל אצל דודתו חיה פת, בעלת "קפה פת" בעיר, ולימים אימץ את שם משפחתה. התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל.
בשנים 1953–1955, היה מנהל לשכתו של שר התחבורה, יוסף ספיר, איש "הציונים הכלליים". באמצע שנות ה-50 נסע לארצות הברית, שם היה פעיל בהסתדרות הציונית וקיבל תואר ראשון ב"כלכלה וסחר בין-לאומי" מאוניברסיטת ניו יורק. ב-1967, עם הקמת ממשלת הליכוד הלאומי, מונה ספיר לשר בלי תיק, ופת שב לישראל לנהל את לשכתו. בשנת 1968 נבחר להנהלת "מכבי".
ביוגרפיה > קריירה ציבורית

לקראת הבחירות לכנסת השביעית התמודד מטעם המפלגה הליברלית ברשימת גח"ל, ונחשב לנציג הצעירים. הוא נכנס לרשימה במקום גבולי ולא נבחר לכנסת השביעית. פת נכנס לכנסת ב-1970, עקב פטירתו של אריה בן-אליעזר.
בממשלה ה-18 בראשות מנחם בגין, שהוקמה אחרי הבחירות לכנסת התשיעית, שימש כשר הבינוי והשיכון. בתקופת כהונתו יצא לפועל "פרויקט שיקום שכונות".
בינואר 1979 מונה לשר התעשייה, המסחר והתיירות. באותה שנה עמד פת בראש ועדה על שמו, אשר בחנה דרכים לפיתוח התיירות באילת, בעקבות המשבר בענף התיירות.
בממשלה ה-19 שימש כשר התיירות עד אוגוסט 1981 ולאחר מכן שוב כשר התעשייה והמסחר, תפקיד בו המשיך גם בממשלה ה-20. בממשלות ה-21 וה-22 שימש כשר המדע והפיתוח. בכנסת ה-12 שימש בשתי הממשלות שוב כשר התיירות. בחלק מזמן כהונתה של הכנסת השלוש עשרה היה יו"ר ועדת הכלכלה.
במפלגה הליברלית, ובהמשך בתוך "הליכוד", בלטה היריבות בין גדעון פת ליצחק מודעי, שהתבטאה גם בחילופי דברים קשים ביניהם.
עם פרישתו מהכנסת בשנת 1996, כיהן פת כנשיא "הבונדס" עד שנת 2002, וכן כיהן כנשיא המועצה לישראל יפה.
חיים אישיים

פת התגורר בסביון והיה אב לשלושה בנים. את רעייתו אן, בתו של קרול פיקל, מחלוצי תעשיית היהלומים בארץ ישראל, הכיר בעת לימודיו בניו יורק. היה גיסו של שמואל טולידאנו.
פת נפטר ב-26 באפריל 2020 בגיל 87.
לקריאה נוספת

יאיר קוטלר, הנבחרת הלאומית, כרך ב', פרק א' (9), ירדן הוצאה לאור, 1988, עמודים 220 - 239
הערות שוליים

↑  לא בסמכות שר התחבורה, על המשמר, 15 במרץ 1953
מקבלי פניו של שר התחבורה, הארץ, 11 במאי 1955
↑  ניבה לניר, פת עם כל דבר, דבר, 2 בדצמבר 1983
↑  נבחרה הנהלה למרכז מכבי, מעריב, 1 ביולי 1968
↑  יהושע ביצור, הכיסאות המתפנים של גח"ל, מעריב, 28 במרץ 1969
↑  מרכז הליברלים אישר את הרשימה, דבר, 24 בספטמבר 1969
↑  ג. פת מגח"ל לכנסת, למרחב, 30 בינואר 1970
גדעון פת — ח"כ חדש מגח"ל, דבר, 11 בפברואר 1970
↑  התערבות מיידית, ביקשה הנהלת מפעל רוגוזין באשדוד משר התעשיה והמסחר, גדעון פת, חדשות, 14 במרץ 1984
↑  אריאלה רבדל, דווקא פת, כותרת ראשית, 26 בפברואר 1986
↑  אבי בטלהיים, מריבות בצמרת, מעריב, 19 בדצמבר 1980, המשך, מעריב, 19 בדצמבר 1980
אבי בטלהיים, "אני צובע בשחור? הרי הכל שחור", מעריב, 23 באוגוסט 1985
אבי בטלהיים, "ריח של קנוניה עולה מסיכום מודעי־לוי; זו הצעה בזויה ומזיקה", מעריב, 11 ביוני 1986
מנחם רהט, מודעי: גדעון פת הוא הטיפש של העיירה, מעריב, 30 במאי 1989
↑  חיים הנדוורקר, מי צריך את הבונדס, באתר הארץ, 8 בינואר 2002
↑  אבי בר-אלי, המועמד של מופז לתפקיד יו"ר הרכבת  - השר לשעבר גדעון פת, באתר TheMarker‏, 22 ביולי 2007
↑  ירון דרוקמן ואיתמר אייכנר, הלך לעולמו השר לשעבר גדעון פת, באתר ynet, 27 באפריל 2020
| שרי הכלכלה והתעשייה בממשלות ישראל |
| --- | --- | --- |
| שרי התעשייה והמסחר  (1948–2003): | פרץ ברנשטיין • אליעזר קפלן • יעקב גרי • דב יוסף • פרץ נפתלי • פנחס ספיר • חיים יוסף צדוק • זאב שרף • יוסף ספיר • חיים בר-לב • יגאל הורביץ • גדעון פת • אריאל שרון • משה נסים • מיכה חריש • נתן שרנסקי • רן כהן • אהוד ברק • דליה איציק • דני נוה |  |
| שרי התעשייה, המסחר והתעסוקה  (2003–2013): | אהוד אולמרט • אלי ישי • בנימין בן אליעזר • שלום שמחון |  |
| שרי הכלכלה  (2013–2016): | נפתלי בנט • אריה דרעי • בנימין נתניהו |  |
| שרי הכלכלה והתעשייה  (2016 ואילך): | בנימין נתניהו • משה כחלון • אלי כהן • עמיר פרץ • אורנה ברביבאי • ניר ברקת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520717805171  VIAF: 315535499   WorldCat (עם VIAF): 315535499
תולדות מלחמת העצמאות (ספר)

ערך זה עוסק בספר מאת אורי מילשטיין. אם התכוונתם לתולדותיה של מלחמת העצמאות, ראו .
| --- | --- |

הכריכה הקדמית של כרך ראשון
 מידע כללי
 מאת:  אורי מילשטיין
 סוגה:  תולדות ישראל
 הוצאה
 הוצאה:  שרידות
 תאריך הוצאה:  1993
 מספר עמודים:    כרך א' - המאבק על המטרה - 325  כרך ב' - החודש הראשון - 327  כרך ג' - הפלישה הראשונה - 337  כרך ד' - ממשבר להכרעה -359
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001071627
תולדות מלחמת העצמאות היא סדרה בת ארבעה כרכים מתוך שנים עשר (עתידיים) שנכתבו על ידי הסופר אורי מילשטיין. בסדרה סוקר מילשטיין ומנתח את האירועים הישירים שקדמו להחלטת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, ואת אלה שהתרחשו לאחריה עד מחצית חודש אפריל 1948.
הליך העבודה על הספר

המחבר מסתמך על חומרים שהועמדו לרשותו מארכיוני מערכת הביטחון, ארכיוני המדינה, הארכיון הציוני, מגנזך המדינה הבריטי ועל סמך עדויות המשתתפים באירועים, ובכך הצליב מילשטיין את הנתונים והוציאם לאור בספר. טרם הדפסת הסדרה, איפשר מילשטיין לאלה שהחומר מתייחס אליהם לעיין בחומר הכתוב, בהם ראשי הצבא ומערך הביטחון מאותו הזמן, אשר היו בחיים בעת הוצאת הספר לאור. הוא קיים עימם מפגשים יומיומיים על מנת לאמת את האירועים, ולהצליב העדויות על פיהם. שחרף כל זאת, כאשר חיבורו הוצג לעין כל היו שטענו כי הצגת האירועים וניתוחם לוקה בחסר.