stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עברונה
תמונות

ויסות כניסת המים לבריכת האגירה
דופן בריכת האגירה
שרידי כבשן סיד
בריכה
לקריאה נוספת

וילנאי זאב, אריאל אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, הוצאת עם עובד 1986. עמוד 5618 ה
מרווה קובי, מחלוקת חקוקה בסלע, קצה המדבר, גיליון פברואר 23
סרטון על אירוע דליפת הנפט בשמורה ב-2014 ושיקום, youtube
שירי בירן, תמרים ודקלים בערבה, באתר ynet, 16 במאי 2002
עין עברונה ודקלי הדום, מנהלת הטיולים של משרד החינוך
צביקה צוק, עברונה: איך מפריחים שממה? עם בארות שרשרת, באתר ynet, 17 באוגוסט 2011
צפריר רינת, הטבע כורע תחת הנטל: ארבע שנים לאסון בשמורת הטבע עברונה, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2018
מרווה קובי, מחלוקת חקוקה בסלע, קצה המדבר, גיליון פברואר 23
הערות שוליים

↑  ארז ארליכמן,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'מבקר נדיר: פלמינגו שחור הגיע לאילת, באתר ynet, 3 בנובמבר 2018
↑  אילנה קוריאל,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'תעלומה בוורוד: הפלמינגו מבריכות המלח באילת נעלמו, באתר ynet, 6 באוגוסט 2019
↑  יאיר קראוס,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'4 חודשים אחרי האסון: שמורת עברונה נפתחת, באתר nrg‏, 2 באפריל 2015
↑  מרווה קובי, מחלוקת חקוקה בסלע, קצה המדבר, מועצה אזורית חבל אילות
פלמינגואים בבריכת מלח בעברונה
סיקיבו האצ'ינסון

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1969 (בת 56) ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  לוס אנג'לס 
 ידועה בשל:  פעילה אתאיסטית, ייסוד ארגוני נעדרי אמונה ותוכניות מנהיגות לצעירות של צבע
 השכלה:  בית הספר לאמנויות על שם טיש 
 מעסיק:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בית הספר לאמנות קליפורניה, אוניברסיטת ושינגטון המערבית 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 sikivuhutchinson.com
 
סיקיבו הצ'ינסון (באנגלית: Sikivu Hutchinson) (נולדה ב-11 בפברואר 1969) היא סופרת פמיניסטית ואתאיסטית אמריקאית. ספרה "Moral Combat" הוא הספר הראשון על אתאיזם שפורסם על ידי אפרו-אמריקאית. ב-2013 היא הוכרה כ"חילונית השנה" והוענק לה פרס חדשנות הומניסטית מאת האגודה ההומניסטית Beyond Belief.
ביוגרפיה

הצ'ינסון באה משורה של סופרים, כולל אביה וסבה. היא סיימה דוקטורט בלימודי דרמה באוניברסיטת ניו יורק ב-1999.
הצ'ינסון כותבת מאמרים במגוון עיתונים, אתרים וכתבי עת, כולל הפינגטון פוסט, ופרסומים אתאיסטים. היא עמיתה בכירה במכון ללימודים הומניסטים, ואחת מדוברות אגודת הסטודנטים האתאיסטים.
הצ'ינסון לימדה לימודי נשים, לימודים עירוניים, לימודי תרבות, וחינוך במכון האמנויות של קליפורניה, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ואוניברסיטת וושינגטון המערבית. היא אחת ממנהלות הבלוג Black Skeptics (ספקנים שחורים) ועורכת תורמת בבלוג הפמיניסטי The Feminist Wire.
Moral Combat

הספר הידוע ביותר שלה הוא Moral Combat, בו היא בוחנת את מה שהיא מכנה מחטף זכויות האזרח על ידי הימין הנוצרי; את המטרות ההומניסטיות הגלומות בתנועות לפמיניזם וצדק חברתי; הקשר בין חינוך להומניזם; ואת הבאקלאש (תגובת הנגד) של תנועת מסיבת התה בצורת פונדמנטליזם דתי ואג'נדה אנטי-פרוגרסיבית בנושאי רווחה ציבורית. הספר גם חושף כיצד אתאיסטים שחורים מאתגרים את הלובן של "האתאיזם החדש" והדגש שהוא שם על מדע, על חשבון צדק חברתי וכלכלי. הצ'ינסון מנתחת את האמונות ההומניסטיות של סופרים כמו ג'יימס בולדווין, זורה ניל הרסטון, נלה לארסן, א. פיליפ רנדולף ואליס ווקר. היא מסמנת את עבודתה של לארסן כמכוננת בתחום חשיבה פמיניסטית הומניסטית. בספר, הצ'ינסון גם מסקרת פעילות אתאיסטית שחורה ו"freethought" (מחשבה חופשית) של אפרו-אמריקאים מכל רחבי ארצות הברית.
קבוצת הספקנים השחורים

הצ'ינסון הקימה את הקבוצה במרץ 2010 כדי לענות על צורך שהיא זיהתה בקרב אפרו-אמריקאים נעדרי אמונה למרחב קהילתי ומקום ליצור קשרים. היא מאמינה שיש קהילה גדולה של שחורים אתאיסטים באתרי מדיה חברתית, אך שלא קל להם למצוא מרחב בטוח מפני "היפר-הדתיות בה שרויה החברה האפרו-אמריקאית". במאמר מ-2012 שתיעד כיצד מספרים גדלים של שחורים עוזבים את הדת ומאמצים אתאיזם וחשיבה חופשית, גם קבוצת הספקנים סוקרה. הצ'ינסון ציינה שם כי "תמיד היו הוגים חופשיים, הומניסטים, אגנוסטיים ואתאיסטים אפרו-אמריקאים, אשר היו בחזית יצירת הקשר הימנעות מדת ומאבק השחרור, במיוחד ככל שהוא לנוגע נשים ולקהילת הלהט"ב."
דעות פוליטיות

כאישה שחורה אתאיסטית, היא טוענת כי "בעוד שלגברים שחורים נעדרי אמונה ניתן מרחב פעולה מסוים להיות כופרים או פשוט להיעדר מהכנסייה, נשים שחורות שמצהירות בפומבי על עמדות אתאיסטיות נחשבות לבוגדניות במיוחד, וכ"נוטשות" את התפקיד העיקרי שלהן בתור ספקיות התרבות והמסורת הדתית". הרבה מפועלה מתמקד בתרבות ובהיסטוריה החברתית של הומניזם-חילוני של אפרו-אמריקאים, ותפקידו במאבק השחרור השחור. הצ'ינסון גם פועלת נגד השמרנות החברתית של הכנסייה השחורה, בעיקר בכל הקשור להפלות, זכויות נשים וזכויות להט"ב.
הצ'ינסון מצביעה על חוסר הגיוון הגזעי ותשומת לב לגזענות המוסדית בתנועות הסקולריזם והאתאיסטים החדשים, וגם מבקרת את הקיבעון שלהם על המדע, על חשבון צדק חברתי. היא מקדמת הכללת פעילות נגד גזענות, נגד סקסיזם, נגד הטרוסקסיזם במיינסטרים של השיח ההומניסטי-חילוני ושל האתאיזם החדש. היא גם כותבת בהרחבה על תפקיד החשיבה החופשית (freethought) והומניזם-חילוני במאבקים לשחרור נשים שחורות וצדק מגדרי.
הצ'ינסון מחזיקה בחזון הומניסטי-רדיקלי, אשר דוחה היררכיות דתיות וחברתיות של גזע, מגדר, מיניות, מעמד, ויכולת פיזית, כי הן חותרות תחת זכויות האדם האוניברסליות, ויכולת ההגדרה העצמית של עמים מדוכאים. לדבריה, עבור קהילות של צבע, הומניזם רדיקלי נותן לגיטימציה לנעדרי אמונה, שמתמודדים עם משטר אידאולוגי שאוכף עליונות לבנה, הטרוסקסיזם, פטריארכליות, דיכוי כלכלי ושלילת זכויות אדם, ואשר משווה מוסר עם פרדיגמות ואמונות של דת אברהמית. הומניזם רדיקלי דוחה את הרעיון שיש רק דרך אחת להיות שחור או לטינו, וכן את התפישה שנשים ולהט"בים הם שוליים או חורגים מוסרית.
הצ'ינסון מקדמת גם גרסה של הומניזם שהיא רלוונטית חברתית ומבוססת על צדק חברתי, גזעי, ומגדרי; ודוחה גישה פוסט-גזענית או "עוורת צבעים" שאינה לוקחת בחשבון את חוויות החיים, היסטוריה תרבותית, והון חברתי של קהילות מגוונות. היא דוגלת בגישה הצטלבותית, אשר דורשת הכרה בדרכים בהן כוחות סמכותיים מעצבים ידע, תרבות וחינוך.
בתור פעילה פמיניסטית, הצ'ינסון הקימה תוכנית מנהיגות, ומאמינה בחשיבות של עבודה עם בנות נוער. התוכנית מבוססת על הסתכלות הומניסטית על תפקידי מגדר, סטראוטיפים מגדריים, וייצוגים מיזוגיניים ומגוזענים של נשים של צבע בתקשורת, והאופנים בהם גורמים אלה משפיעים על ההערכה העצמית, הזהות העצמית, וכיוון החיים של נערות ונשים צעירות. הצ'ינסון טוענת כי נשים של צבע מיוצגות באופן מחפיץ, גזעני והיפר-מיני, דבר אשר גורם לצעירות שחורות ולטינה להיות נתונות ללחץ מוגבר לאמץ דפוסי נשיות אשר מתמקדים בהקרבה עצמית וכניעה שמוכתבים על ידי נצרות שמרנית. הצ'ינסון כתבה רבות כיצד האידיאל ההטרוסקסיסטי של "האשה הטובה המוקרבת" בדת מגבילה את חירותן של נשים וחושפת אותן ביתר שאת לאלימות מצד בני זוגן, תקיפה מינית, HIV/AIDS ומחלות אחרות, כי בקהילות צבע דתיות נשיות וגבריות נתפשות כהפכים וכמנוגדים אחת לשנייה.
קמפיין חוצות

בשנת 2012 הצ'ינסון לקחה חלק בקמפיין שלטי חוצות ברחבי ארצות הברית, שמטרתו הייתה להבליט דמויות שחורות נעדרי אמונה, ואשר הושקה על ידי הארגון אפרו-אמריקאים למען הומניזם. היא הופיעה יחד עם הסופרת זורה ניל הרסטון, שהייתה פולקלוריסטית של תרבות אפריקאית-אמריקאית, וכתבה על חוויותיה כסקפטית במאסה בכותרת "דת". הצ'ינסון ציינה את חשיבות הנראות של פעילי זכויות אזרח נעדרי אמונה, כדי ששחורים אמריקאים יבינו שיש נוכחות לא-דתית בתנועה, וכן אלטרנטיבות פוליטיות.
ספרים

Hutchinson, Sikivu (2015). White Nights, Black Paradise. Infidel Books. ISBN 0692267131.
Hutchinson, Sikivu (2013). Godless Americana. Infidel Books. ISBN 978-0615586106.
Hutchinson, Sikivu (2011). Moral Combat: Black Atheists, Gender Politics and the Value Wars. Infidel Press. ISBN 978-0578071862.
Hutchinson, Sikivu (2003). Imagining Transit: Race, Gender, and Transportation Politics in Los Angeles (Travel Writing Across the Disciplines). Peter Lang Publishing. ISBN 978-0820455860.
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'"Secular Woman Membership Awards". אורכב מ-המקור ב-2013-10-21. נבדק ב-2017-02-21.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'Joseph, May; Fink, Jennifer (1999). Performing Hybridity. U of Minnesota Press. pp. 254.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000004-QINU`"'"Sikivu Hutchinson | Secular Student Alliance". Secularstudents.org. אורכב מ-המקור ב-2010-10-29. נבדק ב-2017-02-21.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000006-QINU`"'Edwords, Fred (במרץ–באפריל 2012). "The Hidden Hues of Humanity". The Humanist. 72 (2): 29–30. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000008-QINU`"'"Introducing The Black Skeptics Group". BlackSkeptics.org. 8 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-0000000A-QINU`"'"More African-Americans leaving religious faiths". University of Southern California. 14 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-0000000C-QINU`"'"Moral Combat: Interview with Dr Sikivu Hutchinson « Echoes of CommonSense". Echoesofcommonsense.wordpress.com.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-0000000E-QINU`"'Hutchinson, Sikivu. "Good, Without God". The New Humanism.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000010-QINU`"'Alexander, Michelle. "Moral Combat: Black Atheists, Gender Politics, and the Values Wars (9780578071862): Sikivu Hutchinson: Books". Amazon.com.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000012-QINU`"'"The White Stuff". Daylight Atheism. 7 בדצמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000014-QINU`"'"Beyond The Sacrificial Good Woman: Black Feminism and Freethought". The Feminist Wire.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000016-QINU`"'"Queer Youth of Color Beyond Faith". The New Humanism. 2011.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000018-QINU`"'"To Be Atheist, Feminist, and Black". RD Magazine. 3 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-0000001A-QINU`"'Winston&, Kimberly. "Blacks say atheists were unseen civil rights heroes". The Washington Post.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1100717641  ISNI: 0000 0000 3252 1186  LCCN: n2001104274  SNAC: w6nt5g31  VIAF: 10741843   WorldCat (עם VIAF): 10741843 
בכנס אפרו-אמריקאים למען הומניזם במאי 2010, בוושינגטון די סי. ד"ר הצ'ינסון הרצתה בנושא "בוגדי גזע, כופרי מגדר ושאלת האתאיזם"
לוס אנג'לס, 2007, בכנס מנהיגות נשים צעירות
נמל התעופה חיפה

סמל בח"א 21, סמל נמל התעופה כאשר שירת בעבר גם את חיל האויר
מגדל פיקוח בנמל התעופה חיפה
נמל התעופה חיפה על שם אורי מיכאלי (פרסמן) הוא נמל התעופה הבין־לאומי הוותיק במדינת ישראל, והשלישי בגודלו. נמל התעופה חיפה שוכן בכניסה המזרחית לעיר חיפה, סמוך לנמל הקישון. הנמל משרת את התעופה האזרחית. עד יולי 2012 שימש גם את התעופה הצבאית, אך זו הופסקה ממנו לחלוטין.
בעבר פעלו בו חברות ישראייר, ארקיע ועוד, אבל פעילותן הופסקה עקב אורך המסלול שאינו מתאים למטוסים המצויים בציי החברות הישראליות. פעילותו התחדשה ב-2024 עם אייר חיפה, שהוא מהווה גם כבסיס הפעולה מרכזי של נמל התעופה.
מסלול ההמראה

בעבר היו בנמל שלושה מסלולי המראה, אך קיימים רק שני מסלולים המאונכים זה לזה, ומתוכם רק מסלול אחד, הארוך מבין השניים, משמש להמראות ונחיתות, ונקרא "המסלול הפעיל", שחודש עם פתיחתו המחודשת לטיסות בשנת 2024, וצפוי להתרחב מעט, ולהתארך ל-1,600 מטר.
אורך המסלול הפעיל הוא 1,326 מטר. זהו מסלול קצר המאפשר המראות ונחיתות של מטוסי נוסעים קטנים בלבד המכילים כ-80 נוסעים, לטיסות קצרות ליעדים קרובים במזרח הים התיכון ולאילת. כדי לאפשר למטוסי נוסעים גדולים יותר לנחות בנמל התעופה (כך שיתאפשר לשרת טיסות לאירופה) נדרש מסלול באורך של כ-1750 מטר, בדומה לנמל התעופה דב הוז שנסגר, שפעלו ממנו בעבר טיסות מטוסי סילון לקפריסין ויוון לפחות.
בעבר קודמה תוכנית להרחבת המסלול הפעיל[דרוש מקור] לכיוון הים, אך בשנת 2010 עיריית חיפה החליטה לוותר לחלוטין על הרחבת נמל התעופה.[דרוש מקור]
התוכנית להארכת מסלול ההמראה והנחיתה חודשה ב-2017 אך רק להארכת המסלול בכ-300 מטר, לאורך כולל של כ-1,600 מטר.[דרושה הבהרה]
בתחילת שנת 2019 ניסתה ראשת העירייה עינת קליש-רותם לקדם את הארכת המסלול לכ-2,400 מטר הממשיכים מקו החוף לתוך המפרץ על חשבון הנמל הימי, אך תוכנית זאת נדחתה על ידי הוועדה לתשתיות לאומיות בשל הפגיעה בנמל ושוב קודמו רק התוכניות להארכת המסלול ל-1,600 מטרים בלבד.
באוקטובר 2023 הוועדה הלאומית לתשתיות אישרה את המתווה הנוכחי המקודם להרחבת פעילות נמל התעופה ותשתיותיו תוך הגדלתו לעד מיליון נוסעים בשנה, אך לא יתאפשר לו להפוך לנמל תעופה בין-לאומי שכן אורך מסלולו יוגבל ל-1,600 מטרים שיאפשר פעילות מטוסי סילון לכ-120 נוסעים ולא יוארך למעל 2,100 מטרים הדרושים למטוסי סילון גדולים של כ-200 נוסעים. הנמל הוא השלישי בגודלו לאחר נמל התעופה בן-גוריון ונמל התעופה רמון.
בסיס חיל-האוויר

בסיס חיל-האוויר (בח"א 21) מאכלס את שלוחת חיפה של המכללה הטכנולוגית של חיל האוויר, בית ספר תיכון שנועד להכשיר בני-נוער מגיל 14 לשירות כטכנאים בחיל האוויר לכשייתגייסו, וכן את בית הספר למקצועות הטכניים (ביסל"ט), בסיס הדרכה שנועד להכשיר חיילים לשירות כטכנאים בחיל האוויר.
ב-24 ביולי 2012, "אוזרח" נמל התעופה (לא הבסיס עצמו) וניהולו הועבר מחיל האוויר לידי רשות שדות התעופה. מאז לא מתקיימת בו כל פעילות צבאית למעט מספר האנגרים הצמודים לו. שאר חלקי בסיס ההדרכה, עדיין פעילים, בשנת 2024 עם כניסת החברה האזרחית "אייר חיפה", הופסקה סופית הפעילות הצבאית בנמל.
היסטוריה

הנמל הוקם על ידי הבריטים בשנת 1934 והיה לשדה התעופה הבין-לאומי הראשון בארץ ישראל. השדה שימש גם את חיל האוויר המלכותי הבריטי ואת חברת הנפט המשותפת לעיראק ובריטניה (APS). טרם הקמת השדה הכשירו הבריטים משטח נחיתה מדרום למיקום הנוכחי ומעבר לנחל הקישון.
ב־1936 נפתחו קווי טיסה סדירים לביירות, לקהיר ולקפריסין, וב־1938 נפתחו קווי טיסה סדירים ליעדים באירופה ובהם איטליה. בנוסף, פעלו בנמל טיסות שכר אזרחיות ליעדים נוספים מחוץ לישראל. בשנה זו נחתו בחיפה שליש מהטיסות המגיעות לארץ ישראל.
ב־1940 הופסקו הטיסות האזרחיות עקב מלחמת העולם השנייה, שם השדה שונה ל-RAF Haifa ושימש את חיל האוויר המלכותי הבריטי. ביוני 1941 הגיעה לשדה טייסת 80 מצוידת במטוסי הוקר הוריקן. בדרום השדה נבנו מספר מבנים ששימשו למגורי עובדי הרכבה ואחר כך כבית חולים צבאי קטן.
במאי 1948, עם סיום המנדט הבריטי, נמסר השדה לידי עיריית חיפה, ולאחר מלחמת העצמאות נפתח מחדש על ידי מדינת ישראל כנמל תעופה אזרחי והטיסות בו חודשו. חברת סייפרוס איירווייז הפעילה קו תעופה שבועי לניקוסיה שבקפריסין. בשנת 1950 החלה חברת ארקיע להפעיל קו תעופה לאילת, וב-1958 קו לשדה תימן, ליד באר שבע.
חברות תעופה ויעדי טיסה

בשנת 2012 עברו בנמל 66,750 נוסעים ב-10,090 טיסות פנים (ירידה מהשיא של 2010 של 79,472 נוסעים ב-12,970 טיסות פנים) ו-11,283 נוסעים ב-1,947 טיסות בין-לאומיות.
בנמל ממוקמות מספר חברות תעופה קטנות, "FNA", "סקאי תעופה", "הצנחניה" ו"Ofek", המפעילות מטוסים קלים. החברות מספקות שירותי תעופה שונים ביניהם: לימודי טיס, השכרת מטוסים, טיסות בשמי הארץ, צילום אוויר והשכרת מוניות אוויר לישראל ולמדינות שכנות.
עד לשנת 2020 קיימה חברת ישראייר מספר טיסות שבועיות לאילת. חברת ארקיע הפעילה טיסות מנמל התעופה חיפה לאילת אך עם מכירת מטוס ה-ATR 72-500 האחרון שברשותה בדצמבר 2017, בוטל הקו. חברת להק תעופה מפעילה קו מסוקים לאסדות קידוח של חברת שברון מנמל התעופה.
חברת התעופה הקפריסאית Tus Airways החלה באפריל 2016 להפעיל טיסות ישירות ללרנקה ולפאפוס שבקפריסין. ב-2 במרץ 2017 הוסיפה חברת התעופה טיסות ישירות לאתונה. הגדלת פעילות התעופה הבין-לאומית מהשדה ליוון וקפריסין כבר הביאה ב-2016 לכ-12,000 נוסעים בטיסות שיצאו מחיפה. בתחילת 2017 אף החלה רשות שדות התעופה להיערך לביצוע הארכת מסלול ההמראה בשדה בכ-320 מטרים שיאפשרו לקיים טיסות מטוסי סילון בעלי קיבולת של כ-120 נוסעים, ולהוביל להגדלת הפעילות בשדה ולכניסת חברות תעופה נוספות.
החל מ-16 באוקטובר 2017, הופסקו טיסות חברת Tus Airways למרות הביקוש הרב בין השאר בגלל אורך המסלול והגבלת שעות הפעילות הליליות בו. החברה הוציאה משירות את מטוסי הסאאב 2000 ומפעילה רק מטוסי סילון מדגם פוקר 100 שאינם יכולים לנחות בחיפה.
ב-7 באוגוסט 2018, פורסם כי חברת Tus Airways תחדש את טיסותיה לנמל התעופה, ככל הנראה בחורף 2019 – זאת לאחר ששר התחבורה, ישראל כץ חתם על תקנות חדשות שמעניקות פטור מאגרות תעופתיות לנמל. החברה לא חזרה לפעול בחיפה, מאחר שהארכת המסלול לא בוצעה.
בשנת 2019 הפעילה חברת ישראייר ארבע טיסות שבועיות ללרנקה.
מ-22 ביוני 2023 הפעילה חברת תעופה ממלטה יוניברסל אייר טיסות ישירות ללרנקה ופאפוס בקפריסין בשיווק איסתא וישראייר באמצעות מטוס קטן מסוג בומברדייה דאש 8 100 עם 37 מושבים, הטיסות הופעלו עד לאחר חגי תשרי באוקטובר 2023.
בדצמבר 2024 אייר חיפה החלה להפעיל טיסות ישירות בין נמל התעופה לאילת וללרנקה, במטוסי ATR 72-600 טורבו-פרופ. בהמשך מתכננת החברה להפעיל טיסות ליעדים אחרים באגן הים התיכון.
ב-2 בינואר 2025 החלה אייר חיפה להפעיל טיסות ישירות בין חיפה לאתונה.
| חברת תעופה | יעדי טיסה |
| --- | --- |
אייר חיפה: אתונה, אילת, לרנקה
סטטיסטיקה > מספר הנוסעים

להלן נתוני התפתחות תנועת הנוסעים המלאים בשדה בין שנת 1999 לשנת 2023:
| שנה | נוסעים | תנועות טיסות | שינוי באחוזים בסך הנוסעים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1999 | 130,571 | - | - |
| 2000 | 137,858 | - | 5.58+ |
| 2001 | 120,301 | - | 12.73- |
| 2002 | 127,200 | 20,587 | 5.73+ |
| 2003 | 93,385 | 16,978 | 26.58- |
| 2004 | 70,831 | 16,225 | 24.15- |
| 2005 | 61,334 | 13,082 | 13.4- |
| 2006 | 52,388 | 12,614 | 14.58- |
| 2007 | 65,551 | 13,531 | 25.12+ |
| 2008 | 64,809 | 13,367 | 1.13+ |
| 2009 | 50,677 | 8,714 | 21.8- |
| 2010 | 83,131 | 13,602 | 64.04+ |
| 2011 | 74,244 | 12,067 | 10.69- |
| 2012 | 78,033 | 11,137 | 5.1+ |
| 2013 | 81,804 | 16,599 | 4.83+ |
| 2014 | 102,578 | 21,271 | 25.39+ |
| 2015 | 110,805 | 18,197 | 8.02+ |
| 2016 | 119,113 | 17,086 | 7.49+ |
| 2017 | 140,222 | 19,168 | 17.72+ |
| 2018 | 87,552 | 16,624 | 37.56- |
| 2019 | 92,695 | 17,729 | 5.87+ |
| 2020 | 77,963 | 21,177 | 15.89- |
| 2021 | 80,337 | 25,435 | 3.04+ |
| 2022 | 69,677 | 24,062 | 13.26- |
| 2023 | 61,333 | 19,563 | 11.97- |
2024: 
2025:
תחבורה

נמל התעופה חיפה שוכן בסמוך לדרך יגאל ידין, ממנה ניתן להגיע לכביש 22.
חברת אגד מפעילה את קו 18/18א, קו סיבובי שיוצא מצומת קריית אתא ואת קו 100 שמקשר בין תחנת מרכזית המפרץ לנמל התעופה.
ליד בית הספר הטכני מופעלים 2 קווים – 137 ו-145, אשר נוסעים לאזור חיפה והקריות.
חטיבת ירושלים במלחמת ששת הימים

הלחימה בחזית הירדנית
חטיבת ירושלים על שלל יחידותיה (שמונה גדודים, יחידות של סיור, טנקים, הנדסה ועוד) הייתה הציר המרכזי בהגנת ירושלים בפתיחת המלחמה. החטיבה גויסה לתקופת ההמתנה ב-25 במאי 1967. מאזן הכוחות נטה לטובת הירדנים, עם פתיחת המלחמה. החטיבה התכוננה למלחמה עם תוכניות למחטפים, ביצורים ושדות מוקשים שעובו בזמן ההמתנה. היא הגיבה במהירות לאתגרים שעמדו לפניה וביצעה פעולות התקפיות נועזות במתחמי ארמון הנציב וצור באהר ובשכונת אבו תור. החטיבה השתתפה בכיבוש העיר העתיקה. בתום הקרבות בירושלים נעה החטיבה במהירות ובנחישות, כבשה את דרום הגדה המערבית ביומיים והתארגנה לשליטה על האזור בנפות בית לחם וחברון.
כיבוש מוצבי הרדאר

אור ל-5 ביוני 1967, במקביל לפעילות חטיבה 10 בכיבוש שייך עבדול עזיז ומוצבי הרדאר, הופעל גדוד 163 של חטיבת ירושלים, בפיקוד סא"ל מיכאל פייקס. הגדוד היה ערוך להגנה באותה גזרה ממבשרת ירושלים עד שער הגיא והיה מיועד לבצע מחטף על המוצב הירדני השייך עבדול עזיז. מפקדת הגדוד הייתה במבנה משטרת אבו גוש. עם כיבוש שייך עבדול עזיז ותכנון הכיבוש של מוצבי הרדאר על ידי חטיבה 10 ביקש מג"ד 163 לקחת חלק בהתקפה. פלוגה של הגדוד הסתערה על מוצב רדאר 3, כחלק מהתקפה כוללת על מוצבי הרדאר של חטיבה 10, והשתלטה עליו עד השעה 22:00. השלב הראשון של ההבקעה בגזרה זו הסתיים בשעה 2:00 לפנות בוקר. לקראת בוקר ה-6.6 הוסע הגדוד להתארגנות לעין כרם ומשם למושבה היוונית בירושלים כהכנות להתקפה על אבו טור.
כיבוש אבו תור

החל משעות הבוקר של ה-6.6.67 הוחל בהכנות לכיבוש שכונת אבו תור, שמדרום לעיר העתיקה. אלוף הפיקוד הטיל את המשימה על החטיבה הירושלמית, ומטרתו הייתה להדק עוד יותר את כיתור העיר ולמנוע מצב של היווצרות מובלעת אם יוחלט על הפסקת אש. אלוף-משנה אליעזר אמיתי, מפקד החטיבה, החליט להפעיל למשימה זו את גדוד 163, בפיקוד סגן-אלוף מיכאל (מיכה) פייקס. ואולם, היה צורך להעביר את הגדוד מאזור מוצבי הרדאר, ליד מבשרת ירושלים לעין כרם ולמזרח ירושלים; שעת פתיחת ההתקפה נקבעה ל-15:00.
על קו הגבול באבו תור חלשו ארבע עמדות ירדניות. הן נקראו על ידי הישראלים, מדרום לצפון, עמדות "לולב", "אריה", "בית המחלקה" ו"בית התריסים הצהובים". מול עמדות "לולב" ו"אריה" הירדניות היו עמדות ישראליות, בעלות שם זהה. הקו העירוני היה לאורך רחוב עשהאל של היום. עמדת "לולב" הישראלית הייתה בבית הנמצא ברחוב נעמי 21; עמדת לולב הירדנית הייתה כ-30 מטר ממנה, במורד ההר. עמדת "אריה" הירדנית הייתה ברחוב עשהאל 16, והישראלית מולה, בתוך מתחם הכנסייה היוונית האורתודוקסית. העמדה שנקראה "בית המחלקה" נמצאת ברחוב עין רוגל 9. ועמדת "בית התריסים הצהובים" נמצאת ברחוב המלאך בלבן - רחוב קטן היורד מרחוב המפקד לכיוון גיא בן הינום.
כל פלוגה בגדוד הייתה אמורה לתקוף עמדה אחת, במקביל. מחלקת טנקים סייעה באש מרכס חוות הלימוד ומדרך עין רוגל בצפון אבו טור. פלוגה ג' בפיקוד משה חביב תקפה בשעה 15:45 את עמדת "לולב", העמדה הירדנית הדרומית ביותר. העמדה הותקפה על ידי כוחות הקו בשני טילי (מטעני) ל' עוד ביום הראשון למלחמה ונהרסה. הכוח הישראלי איגף את העמדה מדרום, וכבש אותה. המ"פ הורה על המשך התקדמות לכיוון עמדה נוספת, עמדת "הלשון", שהייתה ממוקמת כ-300 מטרים ממזרח, ואולם, עם המשך ההסתערות נתקלו החיילים הישראליים בצלף ירדני. זה הצליח להרוג חמישה מחיילי הפלוגה עד שאותרה עמדתו, והוא נהרג.
במקביל לתקיפת עמדת "לולב" תקפה פלוגה ה' ("הפלוגה המיוחדת") בפיקוד יעקב אבן את עמדת "בית המחלקה", העמדה השנייה מצפון. כבר בשלב ההיערכות לתקיפה נפצעו כמה מחיילי הפלוגה מהפגזה ירדנית. עם תחילת ההתקפה פרצו חיילי מחלקת החוד שתי גדרות בעזרת בונגלור, ואולם הסתבר להם שישנה גם גדר שלישית, שלא היו בידיהם אמצעים לפריצתה, ולכן נשכב אחד מהחיילים על הגדר ושאר הכוח עבר עליו. צליפות מהר ציון הסבו לפלוגה מספר רב של פצועים, ביניהם המ"פ, ואולם הכוח הצליח להשלים את משימתו תוך שימוש במיסוך עשן.
התקיפות על שתי העמדות הנוספות החלו באיחור. התקיפה על עמדת "אריה" הירדנית החלה בהפעלת מטען ל', שגרם לעמדה הירדנית (בנוסף למטען ל' שנורה אל העמדה ביום הראשון של המלחמה) נזק כבד ונפגעים רבים. מיד לאחר מכן הסתערה פלוגה ד' בפיקוד אלי קדר על העמדה, כבשה אותה, והחלה בטיהור הבתים שבין עמדת "לולב" הדרומית ועמדת "בית המחלקה". במהלך הקרב הצטרף חפ"ק המג"ד לכוחות המסתערים; בהיתקלות עם חיילים ירדניים שניסו לסגת נהרג המג"ד, סא"ל מיכאל פייקס.
פלוגה ב', בפיקוד עוזי ילובסקי, שנועדה לתקוף את העמדה הצפונית ביותר, "בית התריסים הצהובים", ספגה אש כבדה כאשר נערכה להתקפה ליד בית המדפיס הממשלתי, בדרך חברון. 4 חיילים נהרגו ורבים נפצעו, וההתקפה התעכבה ב-45 דקות. למרות האבדות הצליחה הפלוגה לכבוש את יעדה, בסיוע טנקים מרכס חוות הלימוד שירו על העמדות הירדניות באבו תור והר ציון, ארטילריה ויחידת צלפים של החטיבה.
בשעה 18:00 הושלם כיבוש אבו תור. הקרב היה קשה במיוחד, גם בשל העובדה שהירדנים ציפו להתקפה וידעו מה יהיה הכיוון ממנה תבוא. 17 חיילים ישראלים נהרגו בקרב. הירדנים איבדו כ-50 חיילים, ושאר הכוח נסוג מזרחה.
כניסת חטיבת ירושלים לעיר העתיקה ודרום הגדה המערבית

לפנות בוקר ה-7.6.67 הודיע מפקד העיר הירדני עטא עלי הזאע לחייליו המגנים על שערי העיר העתיקה שבידם הבחירה אם להישאר בעמדותיהם או לסגת לכיוון יריחו. מרבית המפקדים והחיילים העדיפו לסגת. בבוקר בסביבות השעה 10 נכנס חפ"ק מח"ט 55 דרך שער האריות ופנה להר הבית. גדוד 163 מהחטיבה הירושלמית נכנס לעיר העתיקה דרך שער האשפות לאחר שעבר דרך הר ציון הירדני ללא קרב. הגדוד היה בפיקוד מפקד הגדוד החדש, יוסף ברוש (כאמור לעיל, המג"ד הקודם, מיכאל פייקס, נהרג ביום שלפני כן בעת כיבוש אבו תור). פלוגה ד' בפיקוד אלי קדר נכנסה לעיר ופנתה מערבה לרובע היהודי והרובע הארמני. פלוגה א' נתקלה באש ליד שער האשפות ושיתקה את מקורותיה. היא נעצרה בדרכה ברובע המוגרבים בגלל החשש מהתקלות ללא תיאום עם כוח הצנחנים. פלוגה ב', בפיקוד עוזי ילובסקי, הייתה פלוגת העתודה. לפני כניסת כוחות גדוד 163 נכנסה פלוגת צנחנים מגדוד 71 דרך שער האשפות והמשיכה בתנועה להר הבית.
בתאריך 7.6.67 בשעות הצהריים הורה הפיקוד לחטיבה הירושלמית לנוע דרומה ולכבוש את העמדות הירדניות שמדרום לעיר. גדוד 62, בפיקוד סא"ל רוטשילד, נע מרמת רחל ותקף את מוצב מר אליאס, ובמקביל כבשה הפלס"ר החטיבתית את ג'בל אבו ע'וניים (כיום שכונת הר חומה) והמשיכה לגוש עציון וחברון דרך פאתי בית לחם. גדוד 68 המשיך דרומה עד לחברון יחד עם הפלס"ר. גדוד 163 המשיך דרומה עד מדרום לחברון ב-8.6. גדוד 161 נכנס לבית לחם ובית סחור.
עיטורים

28 מן הלוחמים (פרט ללוחמי חטיבה 55) בקרב על ירושלים עוטרו באחד מעיטורי צה"ל:
24 לוחמים עוטרו בעיטור המופת (מתוך 207 לוחמים שזכו בעיטור זה במלחמה כולה).
ארבעה לוחמים עוטרו בעיטור העוז (מתוך 39 לוחמים שזכו בעיטור זה במלחמה כולה).
ראו גם

אנדרטאות מלחמת ששת הימים בירושלים
לקריאה נוספת

מיכאל אורן, שישה ימים של מלחמה - המערכה ששינתה את פני המזרח התיכון. הוצאת דביר, 2004. (להלן אורן)
נחום ברוכי, חטיבת הראל שריון (10) במלחמת ששת הימים. הוצאת ספרים אריאל, ירושלים, ועמותת גבעת התחמושת. ירושלים, 2010. (להלן ברוכי)
יהודה ואלך, משה ליסק, שמעון שמיר (עורכים): אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל - עשור שני. הוצאת כרטא, החברה הישראלית למפות ולהוצאה לאור, משרד הביטחון – ההוצאה לאור. ירושלים, 1980.(להלן אטלס כרטא)
אריה יצחקי, שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים. אריאל, כתב עת לידיעת ארץ ישראל, גיליון 44 - 45, אייר תשמ"ו, מאי 1986. (להלן יצחקי)
עוזי נרקיס, אחת ירושלים. הוצאת עם עובד, תל אביב, 1975. (להלן נרקיס)
משה נתן, המלחמה על ירושלים. הוצאת אותפז בע"מ, תל אביב, אייר תשכ"ח, מאי 1968.
א. קם (עורך), חוסיין פותח במלחמה: מלחמת ששת הימים בעיני הירדנים. הוצאת מערכות, 1974.
"גדוד אפור אחד", הוצאת גדוד 163, ירושלים, 1969.
ירושלמים של זהב: הסיירת הירושלמית במלחמת ששת הימים, הוצאה פנימית, 1968.
גדעון אביטל-אפשטיין, 67', ירושלים, מלחמה, מטר - הוצאה לאור, 2017, חלק שלישי - חטיבה 16 ("ירושלים") הקו העירוני והאגף הדרומי של העיר, עמ' 265–309.
ביאורים

↑  "מחטף - כינוי לפעולה התקפית מהירה וקצרה של השתלטות על שטח בשעת כושר, כדי לקבוע עובדה פוליטית-צבאית בשטח." מתוך: יאיר בורלא, לקסיקון למונחים צבאיים, דביר, 1988.