יחסי איטליה–יוון
היסטוריה

יוון (שזכתה לעצמאותה בשנת 1832) ואיטליה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1861, מיד לאחר איחוד איטליה. פילהלנים איטלקים, כמו המשפטן וינצ'נצו גלינה, אניבלה סנטורה די רוסי דה פומרולו, הרוזן מסנטארוסה וג'וזפה רוזארול, תמכו בעצמאות יוון.
לאורך המאה ה-19 המשיכו הפילהלנים האיטלקים לתמוך ביוון פוליטית וצבאית. לדוגמה, ריצ'יוטי גריבלדי הוביל משלחת בהתנדבות (גריבלדיני) במלחמת יוון-טורקיה בשנת 1897. קבוצה של גריבלדיני, בראשות המשורר היווני לורנטוס מוויליס, נלחמה גם היא לצד היוונים במלחמות הבלקן.
בתחילת 1912, במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית, כבשה איטליה את האיים הדודקאנסיים בים האגאי המיושבים בעיקר ביוונים מהאימפריה העות'מאנית. על אף שבהסכם וניזלוס-טיטוני משנת 1919 איטליה הבטיחה למסור אותם ליוון, היא נסוגה מההבטחה.
בשנת 1913, לאחר תום מלחמת הבלקן הראשונה, נמסרו ליוון אדמות של האימפריה העות'מאנית שנמצאות כיום בשטח אלבניה, אך איטליה, שלא רצתה שיוון תשלוט בשני צידי מצר קורפו, ערערה על ההחלטה ובהסכם לונדון האזור ניתן לנסיכות אלבניה. האוכלוסייה היוונית המקומית זעמה והקימה את הרפובליקה האוטונומית של צפון אפירוס, לפני שהיא נכנעה בחוסר רצון לאלבניה. השלום בין אלבניה ליוון הובטח על ידי כוח שמירת שלום איטלקי עד 1919.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גם איטליה וגם יוון היו חברות מדינות ההסכמה ונלחמו נגד מעצמות המרכז. לאחר המלחמה, כאשר האיטלקים גילו שהובטחה ליוון אדמה באנטוליה בוועידת השלום בפריז (1919), פרשה המשלחת האיטלקית מהוועידה למספר חודשים. איטליה כבשה חלקים מאנטוליה, שאיימו על אזור הכיבוש היווני ועל העיר סמירנה. חיילים יוונים הגיעו לאזור ומלחמת יוון–טורקיה החלה עם הכוחות היוונים המתקדמים לאנטוליה. הכוחות הטורקיים ניצחו בסופו של דבר את היוונים ובעזרת איטליה השיבו את השטח האבוד, כולל סמירנה.
כאשר הפשיסטים האיטלקים תפסו את השלטון בשנת 1922, הם רדפו את דוברי היוונית באיטליה.
בשנת 1923, ראש ממשלת איטליה החדש בניטו מוסוליני השתמש ברצח של גנרל איטלקי בגבול יוון-אלבניה בתור עילה להפגזה וכיבוש זמני של האי קורפו, בגלל עמדתו האסטרטגית בכניסה לים האדריאטי.
הגנרל היווני תיאודורוס פנגלוס, ששלט ביוון כדיקטטור בשנים 1925–1926, ביקש לשנות את הסכם לוזאן משנת 1923 ולפתוח במלחמה נגד טורקיה. פנגלוס ביקש לשם כך תמיכה דיפלומטית איטלקית, מכיוון שעדיין לאיטליה היו שאיפות באנטוליה, אך מוסוליני לא נענה לו. לאחר נפילת פנגאלוס והשבת היציבות הפוליטית היחסית בשנת 1926, נעשו מאמצים לנרמל את היחסים עם שכני יוון. ממשלת יוון, ובמיוחד שר החוץ אנדראס מיכלאקופולוס, שמו דגש על שיפור היחסים עם איטליה, מאמצים שהובילו לחתימת הסכם סחר בנובמבר 1926. ההתקרבות האיטלקית-יוונית השפיעה לטובה על יחסי יוון עם מדינות הבלקן האחרות. אחרי שנת 1928 ממשלתו החדשה של אלפתריוס וניזלוס התמידה במגמת ההתקרבות, שהגיעה לשיאה בחוזה הידידות שנחתם על ידי וניזלוס ברומא ב-23 בספטמבר 1928. מוסוליני תמך באמנה זו, כיוון שהיא סייעה לו במאמצים לבודד דיפלומטית את יוגוסלביה מבעלי ברית פוטנציאליים בבלקן. הצעה לברית בין שתי המדינות נדחתה על ידי וניזלוס, אך במהלך השיחות מוסוליני הציע באופן אישי "להבטיח ריבונות יוונית" על מקדוניה והבטיח לווניסלוס כי במקרה של מתקפה של יוגוסלביה על סלוניקי איטליה תצטרף ליוון.
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30, ניהל מוסוליני מגעים דיפלומטיים ליצירת גוש בלקני התומך באיטליה, שיחבר בין טורקיה, יוון, בולגריה והונגריה. וניזלוס התנגד למדיניות וחתם על הסכמים דיפלומטיים מדינות שכנות כדי למנוע את יישומה. הוא הקים גם ועידה בלקנית שנתית לבחינת נושאים הקשורים באינטרסים משותפים, במיוחד נושאים כלכליים, במטרה לקדם איחוד אזורי. וניזלוס נקט באסטרטגיה של "דיפלומטיה גלויה" והקפיד שלא להתנכר לקשרים היוונים המסורתיים בבריטניה ובצרפת. הסכם הידידות היווני-איטלקי סיים את הבידוד הדיפלומטי של יוון והיה תחילתה של סדרת הסכמים דו-צדדיים, כגון ועידת הידידות היוונית-טורקית בשנת 1930. תהליך זה הגיע לשיאו בחתימת ההסכמה הבלקנית בין יוון, יוגוסלביה, טורקיה ורומניה. ההסכמה נועדה לשמור על הסטטוס-קוו הגאופוליטי ולהתנגד לשאיפות של בולגריה להחיל שינויים באזור.
איטליה, שהייתה חלק ממדינות הציר במלחמת העולם השנייה, פלשה ליוון במלחמת איטליה–יוון של 41–1940, אך רק בהתערבות גרמנית הצליחו כוחות מדינות הציר לשלוט ביוון. הכוחות האיטלקיים היו חלק מכיבוש הציר ביוון.
איטליה מסרה את איי הדודקאנס ליוון במסגרת חוזה השלום לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1947.
כיום, עדיין קיימות באיטליה קהילות יווניות היסטוריות המתוארכות לעת העתיקה וקהילות איטלקיות ביוון, מימי הביניים.