stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוסנת מארק
הערות שוליים

↑  - אוסנת הילה מארק רגע לפני השבעתה לכנסת ישראל בבית לשכת המסחר ירושלים, באתר לשכת המסחר ירושלים, 19 בנובמבר 2018
↑  אריק בנדר, ‏עו"ד אוסנת מארק תחליף את ז'קי לוי בכנסת, האישה ה-36 בבית הנבחרים, באתר מעריב אונליין, 31 באוקטובר 2018
1 2   ציוץ של כאן חדשות ברשת החברתית אקס (טוויטר), 2 ביוני 2020
↑  יהודה שלזינגר, "אני לא אמנה שופטים שמאלנים, אין מצב", באתר ישראל היום, 5 בנובמבר 2020
↑  רשימת הליכוד לכנסת ה-24, באתר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת
↑  הליכוד בהנהגת בנימין נתניהו לראשות הממשלה, באתר GOV.IL
↑  אורן פרסיקו, "היה עליה להיות ערוכה לדברי ביקורת", באתר העין השביעית, 29 באפריל 2023
↑  צבי זרחיה, הקאמבק של אוסנת מארק: תמונה למנכ"לית משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה, באתר כלכליסט, 3 בינואר 2023
↑  אוסנת מארק: מוותרת על תפקיד מנכ"לית משרד המדע, באתר כלכליסט, 11 בינואר 2023
↑   נתי טוקר, המינוי של אוסנת מארק הוקפא; לפרקליטות הועבר חשד להתערבות אסורה בהליך, באתר TheMarker‏, 3 ביולי 2023
↑  מפלגת הליכוד, מארק אוסנת חברת מזכירות הליכוד, באתר הספרייה הלאומית
צראטוגאולוס

| צראטוגאולוס |
| --- | --- |
  שחזור של 2 צרטוגולוסים
תקופה
סוף מיוקן-פליסטוקן 5.1–4.8 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי סנאי
משפחה:: Mylagaulidae
סוג:: צראטוגאולוס
מינים
 Ceratogaulus anecdotus  Ceratogaulus hatcheri  Ceratogaulus minor  Ceratogaulus rhinocerus
שם מדעי
 Ceratogaulus ‏מתיו, 1902

צראטוגאולוס (שם מדעי: Ceratogaulus) הוא סוג נכחד של מכרסם . הוא השתייך למשפחה נכחדת, שהיצור הקרוב אליה ביותר כיום הוא הבונה ההררי ממורדות הרי הרוקי. מאובני היצור נמצאו לאורך המישורים הגדולים של אמריקה הצפונית.
זהו המכרסם היחיד המוכר שהיה בעל זוג קרניים מעל מצחו שהזכירו קרני קרנף. יצור זה הוא גם היונק המקורנן הקטן ביותר, ולמעט הארמדיל המקורנן (Peltephilus) הוא היונק המתחפר היחיד שהיה בעל קרניים.
תיאור

לְצַרְטַגָּאוּלוּס יש זוג קרניים גדולות יחסית לגופו, היוצאות מעצם האף. אורך גופו כ-30 סנטימטרים, ומבנה גופו דמוי מרמיטה, עם כפות רגליים קדמיות גדולות ושטוחות שמסייעות לו בחפירה. שיניו גדולות ועיניו קטנות יחסית לגופו, מה שמעיד על ראייה חלשה כמו זו של החולד. ממראהו נראה שהיה יצור מתחפר, שעל הקרקע היה איטי ופגיע. הקרניים היו מצוייות על ראשי הזכרים והנקבות כאחד.
תפקיד הקרניים

ישנן השערות שונות לגבי תפקיד הקרניים
השערה אחת היא שהקרניים שימשו לחפירה או לקרבות בין הפרטים, השערה זו אינה תואמת עם הממצאים האבולוציוניים, שכן נראה שהקרניים זזו יותר ויותר לאחור במשך הזמן כך שהן הפכו מתאימות פחות לחפירה ולשימוש בקרן ככלי בקרב.
השערה נוספת היא שהקרניים שימשו להצגה לצורך חיזור, השערה זו גם היא נראית לא סבירה שכן ראייתם החלשה לא אפשרה לנקבה הפוטנציאלית להבחין בגודל הקרניים.
השערה אפשרית אחרת היא שהקרניים שימשו כהגנה מפני טורפים, בכך שהגנו על אזור הצוואר באמצעות הרמה של הראש לכיוון הגב, השערה זו מסבירה את הממצאים שמראים שהקרניים זזו אחורה לאורך זמן, שכן כך הם סיפקו הגנה טובה יותר למכרסם.
תופעה דומה ניתן לראות בלטאה מסוג איגואנית מקרינה לה יש עורף קוצני המגן על הצוואר מפני טורפים.
גלריה
שחזור של צראטגאולוס
בנימין יחזקאל יהודה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1844 ה'תר"ד בגדאד, האימפריה העותמאנית
 פטירה:  1912 (בגיל 68 בערך) ה'תרע"ב ירושלים, האימפריה העותמאנית
 מדינה:  האימפריה העותמאנית
 מקום מגורים:  בגדאד וירושלים
 תחומי עיסוק:  הלכה, קבלה, גאולת אדמות, הנהגת קהילת יוצאי עיראק בירושלים
 רבותיו:  רבי עבדאללה בן משה חיים, רבי שלמה יחזקאל יהודה
 בת זוג:  בכורה רבקה ברגמן
 אב:  רבי שלמה יחזקאל יהודה
 אם:  רינה בת פרג' חיים
 צאצאים:  יצחק יחזקאל יהודה, אברהם שלום יחזקאל יהודה
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת חסד-אל בירושלים.
 
רבי בנימין יחזקאל יהודה (ה'תר"ד, 1844 - ג בתמוז ה'תרע"ב, 1912) היה ראש ישיבה, מקובל, וסוחר, ממנהיגי קהילת הספרדים בירושלים בכלל וקהילת עולי עיראק בפרט. פעל לגאולת אדמות באזור ירושלים והיה אחד ממחדשי היישוב היהודי במוצא. עמד בראשות ישיבת "חסד אל" בירושלים.
קורות חיים

רבי בנימין נולד בבגדאד שבעיראק (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית) לרבי שלמה יחזקאל יהודה, שהיה מחכמי ועשירי העיר בגדאד ולאמו רינה בת פרג' חיים.
בחודש סיוון ה'תרי"ד (1854), החליטו הוריו של רבי בנימין לעלות לארץ ישראל. הוא ומשפחתו נסעו במשך 40 יום בשיירת גמלים דרך המדבר, עד לעיר ארם צובה שבסוריה. מכיוון שאביו רבי שלמה לא רצה לנסוע בשבת, הוא שילם למנהיג שיירת הגמלים עוד 140 פרנק על כל שבת (בנוסף לשכר הנסיעה הרגיל) ובעד תשלום זה עצרה כל השיירה בשבתות ובני המשפחה היו יכולים לא לנסוע בשבת בלי להישאר לבדם במדבר. כשהגיעו לחלב הם נחו כמה ימים והמשיכו בשיירות אחרות עד שבחודש אלול הגיעו לירושלים.
בצעירותו למד רבי בנימין אצל כמה מגדולי רבני ירושלים בתקופתו, ובעיקר בישיבת "כנסת יחזקאל" בראשות אח-סבתו, רבי עבדאללה בן משה חיים ובישיבת "חסד-אל" בראשות אביו רבי שלמה יחזקאל יהודה.
בחודש תשרי ה'תרל"ב (1871) נפטר אביו, והוא התמנה למלא את מקום אביו כראש ישיבת "חסד-אל", ששכנה ברחוב חב"ד ששכנה בעיר העתיקה בירושלים. בישיבה למדו כמה מחכמי ירושלים, לצד בחורים צעירים בעיקר מבני העדה הבבלית. בישיבה עסקו בלימודי גמרא והלכה לצד לימודי קבלה, בהם עסקו קבוצה נבחרת מחכמי הישיבה בהנהגתו של ראש הישיבה רבי בנימין. בנוסף ללימוד התקיים בישיבה באופן קבוע מניין "מכוונים" שבו התפלל רבי בנימין עם מקובלי הישיבה על פי כוונות הארי ז"ל והרש"ש. חכמי ותלמידי הישיבה אכלו וישנו כל השבוע במתחם הישיבה על חשבונו של ראש הישיבה, רבי בנימין. רק בשבתות חזרו חכמי ותלמידי הישיבה לבתיהם. רבי בנימין מימן את החזקת הישיבה בעיקר ממסחרו באינדיגו ובשמים שייבא מהודו, ומתרומות שאסף מקרובי משפחתו שהתגוררו בבגדאד שבעיראק ובבומביי וכלכולתה שבהודו.
בנוסף לניהול ישיבתו, דאג רבי בנימין לפרנס משפחות של מאות תלמידי חכמים ירושלמים מכל העדות. כמו כן דאג רבי בנימין לעניי ירושלים, ולא היה עני שבא לבקש ממנו צדקה ויצא בידיים ריקות.
רבי בנימין פעל להקמת בית כנסת לקהילת חסידי חב"ד בירושלים על שמו של האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון מחבר הספר צמח צדק. לאחר שהושג המימון לבניית בית הכנסת בעקבות תרומותיהם של רבי בנימין וקרובי משפחתו ובראשם בן דודו אליהו דוד ששון, שהיה מעשירי הקהילה היהודית בהודו ובסין, מונה רבי בנימין לפקח על עבודות בניית בית הכנסת מתחילת הבניה ועד לסופה. הוא מילא תפקיד זה בהתנדבות שלא על מנת לקבל פרס, ואף על פי שבית הכנסת לא יועד לצורך בני קהילתו אלא לצורכה של קהילה שלא היה לו אליה קשר משפחתי או כל קשר אחר.
אף על פי שהיה ידוע כבעל יכולות הנהגה, בשל עדינותו ואצילותו הוא "לא התערב בענייני הכתות והמפלגות השונות" ולא הסכים לקבל על עצמו שום שום משרה צבורית, מלבד ניהול הישיבה וכל הקשור בבניין הארץ.
אחיינו דוד ילין העיד שבשל גמילות החסדים ההתמדה בתורה וההקפדה במצוות של רבי בנימין נהגו תושבי ירושלים לכנותו בתואר "החסיד".
ההיסטוריון משה דוד גאון מצטט אמרה שהייתה שגורה בפיו של רבי בנימין ”כל יהודי חייב לגאול ד אמות בארץ ישראל, ולגדל דור דעה בארץ אבותינו, דור של תורה, עבודה וגמילות חסדים.”
רבי בנימין נפטר בג תמוז ה'תרע"ב (1912), כשהוא בגיל 72. אחיינו דוד ילין כתב עליו מאמר הספד בעיתון הצבי.
ההתיישבות במוצא

בשנת ה'תר"ך (1860) קנה אביו קרקעות בכפר קאלוניה שבעמק מוצא שממערב לירושלים. בהתחלה התיישבו בקרקעות אלו אחיו הבכור רבי שאול וגיסו יהושע ילין. בשנת ה'תרכ"ד נדבק אחיו בקדחת בשל התנאים התברואתיים במוצא, ונפטר בכ"ב שבט ה'תרכ"ד כשהוא בן 24 בלבד. לאחר פטירת אחיו, החל רבי בנימין לפקח במקומו על הקרקעות במוצא, וקנה עוד קרקעות נוספות עד שהכפיל את כמות הקרקעות שבבעלות יהודית בעמק מוצא. בקרקעות שקנו אביו ואחיו ובקרקעות שנקנו על ידו, נטע רבי בנימין כרמים ומטעי זיתים גדולים, שעובדו בידי איכרים אריסים. בנוסף לפעילותו לקניית וניהול האדמות במוצא, בשנת ה'תר"ל הוא עבר להתגורר בעצמו במושבה מוצא לתקופה מסוימת.
רבי בנימין פעל להרבות את כמות התושבים היהודים במוצא. בשנים ה'תרמ"א- ה'תרמ"ב (1881–1882), עלו חלק מיהודי תימן לארץ, ורבי בנימין רצה למכור להם את הקרקעות כדי שיעבדו אותם בעצמם, ואף הציע לשכור להם בתים על חשבונו עד שיתבססו בכפר. לפי עדות אחד מבניו של רבי בנימין , היו שתי סיבות שגרמו לרבי בנימין לרצות ליישב את התימנים במוצא הסיבה הראשונה היא, שרבי בנימין רצה להגדיל את כמות התושבים היהודים במוצא. הסיבה השנייה היא להוכיח למנהיגי היישוב שגם בני עדות המזרח מסוגלים לעבודת אדמה כמו יוצאי אשכנז, ואפילו יותר מהם מכיוון שהם רגילים לחיים בכפרים ובקרבת הערבים הם יכולים להסתדר כלכלית בכוחות עצמם והם פחות נצרכים לעזרה כלכלית, ולכן באותו סכום כסף שהברון רוטשילד משקיע למימון התיישבותה של משפחה אשכנזית אחת, ניתן לממן התיישבות של 10 משפחות תימניות.
לבסוף, לא התיישבו התימנים במוצא, מכיוון שאנשים פיתו אותם להתיישב בכפר סילואן שממזרח לירושלים בטענה שהוא יותר קרוב לכותל המערבי והבטיחו לקנות להם שם קרקעות ושדות.[דרוש מקור] התימנים, שלא היו בקיאים בתנאי הארץ, העדיפו להתיישב בסילואן. לאחר זמן נוכחו התימנים שלא קונים להם קרקעות בסילואן לחקלאות אלא רק לגור בהם והם הצטערו על סירובם להתיישב במוצא שבה כבר היו קרקעות בבעלות יהודית.
רבי בנימין המשיך פעל לגאולת אדמות למרות קשיים רבים ולמרות לעגם של חלק מחבריו. על עקשנותו זו סיפר אחיינו דוד ילין ”לא עייף ולא יגע המנוח לעסוק בכל ימי חייו רק כדי לגאול עוד חתיכה ועוד חתיכת קרקע של ארץ ישראל. בעד כל אמה ואמה ממנה מסר נפשו. צחקו לו, לעגו לו כל מיודעיו ומכיריו על התמכרות זו שבלעה הונו ולא הביאה לו פרי השווה לו אך שום דבר ודבור לא הטהו מדרכו.”
משפחתו

משפחתו של רבי בנימין הייתה מהמשפחות המיוחסות בקהילה היהודית-עיראקית. על פי המסורת המשפחתית היו בני המשפחה מצאצאיו של יוסף בן-שושן, שהיה שר בארמונו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה. סבו מצד אביו, רבי יחזקאל יהודה, היה מנכבדי הקהילה היהודית בבגדאד ולאחר מכן ממנהיגי הקהילה היהודית בכלכולתה שבהודו. כמו כן היה לרבי בנימין קשר משפחתי למשפחת חיים שבניה היו הדרשנים ומנהיגי הקהילה בבגדאד במשך כמאה חמישים שנה, שכן סבתו רחל הייתה ביתו של רבי משה חיים, רבה הראשי של בגדאד. מצד אמו היה רבי בנימין קשור למשפחת האצולה היהודית ששון, שכן אבי המשפחה דוד ששון התחתן עם אחות אמו של רבי בנימין.
לרבי בנימין היו שלושה אחים-
רבי שאול- נולד בשנת ה'ת"ר בבגדאד. נישא לעלקה, ביתו של רבי ישעיה ברדקי. היה תלמיד חכם, ולצד זה היה מראשוני הפועלים ליישוב הארץ. משנת ה'תר"ך פעל יחד עם גיסו יהושע ילין להקים ישוב יהודי במוצא, במימון כספי של אביו. בשל התנאים התברואתיים במוצא, הוא נדבק בקדחת ונפטר בכ"ב שבט ה'תרכ"ד כשהוא בן 24 בלבד.
רבי פרג' חיים- היה אחד מחכמי ירושלים, חתנו של הרב בנימין שפירא, מאנשי חב"ד בירושלים. חיבר את הספרים "ותתפלל חנה" ו"יערת הדבש". היה מומחה לענייני המקדש והמשכן ובנה דגם של המשכן וכליו. בשנות חייו האחרונות יצא כשד"ר להודו, ובדרכו לשליחותו עבר בבגדאד ומת שם בי"ז תשרי ה'תרנ"ז.
רבי משה שמעון- נולד בשנת ה'תרי"ד. נישא לדבורה לבית לוי. המשיך את אחיו בראשות ישיבת חסד אל. נפטר בשנת ה'תרצ"ט.
בנוסף לשלושת אחיו היו לרבי בנימין ארבע אחיות - שרח (אשת יהושע ילין), מזל טוב (אשת יהושע ציון הלוי), חנה כאתון (אשת מלכיאל מני) ורבקה.
אחייניו של רבי בנימין היו - הבלשן המחנך והפעיל הציוני דוד ילין והמתרגם והמזרחן יעקב צבי יהודה (בנו של רבי משה שמעון). ואחייניותיו (בנותיהם של שרח ויהושע ילין) היו רחל (אשת יחזקאל דנין) ושרה (אשת יוסף מני).
רבי בנימין התחתן עם בכורה-רבקה ברגמן שהייתה ממשפחה יהודית אשכנזית, שמוצאה מדרום גרמניה.
לרבי בנימין ובכורה רבקה נולדו שני ילדים ששניהם היו מחשובי המזרחנים בתקופתם-
יצחק יחזקאל יהודה- נולד בשנת ה'תרכ"ד. למד בתלמודי תורה אשכנזיים ולאחר מכן בישיבתו של אביו. היה בקי בשפות רבות ועסק בחקר ותרגום הספרות הערבית. שימש כמורה לעברית וערבית בבתי הספר הירושלמים - אליאנס, דורש ציון ולמל. בשנת תרמ"א (1880 או 1881) נישא להענע בת ר' וולחיל רובין, נכדו של המגיד ממזריטש. לאחר 12 שנות נישואין ללא ילדים נפרד ממנה ונישא לבידה, בתו של הרב שמעון אשריקי. מאשתו בידה נולדו לו שלושה בנים וחמש בנות. ביתו רחל נישאה למזרחן יוסף יואל ריבלין. נפטר בכה אדר ה'תש"א.
אברהם שלום יחזקאל יהודה - נולד בשנת ה'תרל"ז. למד בישיבתו של אביו ואצל מורים פרטיים. בשנת ה'תרנ"ה נסע ללמוד באוניברסיטאות גרמניה. בשנת ה'תרס"ה החל לשמש כ מרצה לתנ"ך ולעברית בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות שבברלין. בשנת ה'תרע"ג החל ללמד באוניברסיטת מדריד. בשנות חייו האחרונות היגר לארצות הברית ושימש פרופסור ב-"New School of Social Research" בניו יורק. נפטר בי"א אב ה'תשי"א.
ראו גם

יהדות בגדאד
בית ילין (מוצא)
בית הכנסת צמח צדק
ירושלים בתקופה העות'מאנית
היישוב הישן
עליית אעלה בתמר
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "שלמה יחזקאל יהודה (אבי משפחת יהודה בארץ ישראל)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1772
↑  אמו של אליהו דוד ששון (אשתו של אבי משפחת ששון, דוד ששון) הייתה אחותה של רינה, אמו של רבי בנימין.
↑  זכרון לחובבים הראשונים ־ כרך א חוברות ב – י / פנחס גריבסקי - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  במכתבו לפנחס גרייבסקי שנדפס בספר זיכרון לחובבים הראשונים חוברת ד עמוד 60 והלאה
יגיל לוי

| --- | --- |

פרופ' יגיל לוי
 לידה:  1958  (בן 66 בערך)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  יונתן שפירא 
 מוסדות:  האוניברסיטה הפתוחה 
 
יגיל לוי (נולד ב-1958) הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטה הפתוחה, חוקר היחסים צבא–חברה בישראל.
כתיבה פובליציסטית

לוי מפרסם מאמרי דעה החל משנת 2003, ומשנת 2006 בקביעות בעיתון "הארץ". מאמריו משיקים לכתיבתו האקדמית בנושאים כמו הסכסוך הישראלי-ערבי, יחסי צבא–חברה, הפיקוח הפוליטי על הצבא וההשפעה הדתית בצבא. בשנת 2024 חתם על מכתב הקורא להטיל סנקציות בינלאומיות על מדינת ישראל עקב פעילותה במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
לוי גם פרסם מאמרים פובליציסטיים בבמות עולמיות. מאמר שפרסם ב-Washington Post במהלך מבצע "שומר החומות" במאי 2021 על כיפת ברזל זכה לביקורת כנגד העיתון על עצם הפרסום. כן פרסם לוי מאמרים ב-ynet, ובעיתון בשבע.
מחקריו

יגיל לוי עוסק בחקר משולש היחסים צבא–חברה–פוליטיקה ומתמקד בתחומים כמו השפעת הצבא על מבנה הכוח החברתי, שינויים בהרכבו החברתי של הצבא, שיח השכול והיררכיית המוות, מודל הגיוס, הפיקוח האזרחי על הצבא, יחסי צבא–דת והלגיטימציה לאלימות. בעבודות אלה, טען פרופ' אורי רם, חוקר התפתחותה של הסוציולוגיה הישראלית, לוי עיצב פרספקטיבה סוציולוגיה ביקורתית של הצבא והצבאיות בישראל.
מחקריו > השפעת הצבא על מבנה הכוח בחברה

ספרו הראשון של יגיל לוי, "Trial and Error", שיצא לאור בשנת 1997, דן בזיקה המבנית בין המבנה החברתי למדיניות הצבאית בישראל, עם דגש מיוחד על שנות החמישים המעצבות. הספר הציג, בין היתר, את תפקיד הסכסוך הישראלי-ערבי בשעתוקה של ההיררכיה האתנו-מעמדית בישראל – שהציבה ברום את המעמד הבינוני האשכנזי-חילוני – באמצעות ההקצאה הלא-שוויונית של משאבי המדינה שנבעו מתוך תוצאות המלחמות. ספר זה ביקש להציע גשר אנליטי בין "ההיסטוריה החדשה" של הסכסוך הישראלי-ערבי, אשר התפתחה בשנות התשעים ובחנה בעין ביקורתית את מידת אחריותה של ישראל להסלמת הסכסוך ולשימורו, ובין המסורת הביקורתית, שהתפתחה בסוציולוגיה ומדעי המדינה בישראל, וחשפה את מבנה הכוח הלא-שוויוני בחברה הישראלית.
בספרו השני, "צבא אחר לישראל - מיליטריזם חומרני בישראל", פיתח לוי את הדיון בזיקה בין המדיניות הצבאית ובין המבנה החברתי מתוך הסתכלות ממוקדת יותר על ההרכב החברתי של הצבא. הוא הראה כיצד, ברקע האינתיפאדה השנייה, שינויים תרבותיים וחברתיים בצבא הקרינו על תמיכתו בתהליך אוסלו ובהמשך דווקא הקרינו על תרומתו להסלמת הלחימה כשפרצה האינתיפאדה השנייה. בספר זה ובמאמרים תאורטיים פיתח לוי את המושג "המירות" (convertibility), הממחיש את משאבי העוצמה שקבוצה חברתית ממירה מהצבא לחברה האזרחית, המרה המאפשרת שעתוק של דומיננטיות או לחלופין של שוליות חברתית. להמרה זו לגיטימיות גבוהה ככל שהיא נובעת מתוך צבא המוצג כארגון שוויוני. על ספר זה כתב פרופ' זאב מעוז, מבכירי חוקרי היחסים הבין-לאומיים בעולם כי "מדובר בספר חשוב, אולי החשוב ביותר שנכתב עד עתה בנושא זה [מהות הקשר בין חברה, פוליטיקה, כלכלה, וצבאיות]".
מחקריו > השינויים בהרכבו החברתי של הצבא

בספרו "צבא אחר לישראל" ובספרו הבא "מצבא העם לצבא הפריפריות" עסק לוי בשינויים בהרכבו החברתי של הצבא – מצבא המבוסס על המעמד הבינוני-חילוני לצבא שגובר בו משקלן של קבוצות דתיות, מזרחיות ומהגרות מברית המועצות לשעבר ומאתיופיה. בניסיון להסביר את התופעה פיתח לוי את המושג "המשוואה הרפובליקנית", כלומר, הזיקה שבין ההקרבה הצבאית של הקבוצות המשרתות בצבא ובין התועלת שהן מפיקות מההקרבה הזאת במונחים של תגמולים סמליים, ובמרכזם זכויות ומעמד חברתי. כשהמשוואה מופרת, בעיקר עקב תהליכים חברתיים החיצונים לצבא, מתפתחות צורות שונות של התנגדות להקרבה צבאית ודרישות להגברת התגמול עבור ההקרבה המצופה. בהדרגה, מצב כזה מביא לשינוי בהרכב הצבא ומניח תשתית גם להסבת מודל הגיוס מצבא המבוסס על משרתי חובה לצבא מתנדבים.
המשגה זו אפשרה להסביר בצורה ברורה את תסמונת "משבר המוטיבציה" הפוקד את הצבא משנות השמונים, כתהליך החל בעיקר על המעמד הבינוני החילוני, בעיקרו האשכנזי-ותיק, שעבורו הופרה המשוואה ולכן הוא מגלה סימני התנגדות להקרבה צבאית. לראשונה הוצג תהליך חברתי רחב שאינו מתמקד רק בקבוצה מסוימת (דתיים, נשים, יוצאי חבר-העמים וכו') ומסביר כיצד הצבא מסיט את הישענותו מהמעמד הבינוני-חילוני להישענות על קבוצות דתיות ופריפריאליות. לוי סיפק תימוכין אמפיריים לשינוי וכדי להתגבר על פערי מידע, הוא פנה למיפוי שינויים בהרכב החברתי של חללי הצבא במלחמות. הרכב זה משקף, גם אם חלקית, את השינוי בהרכב החברתי של הכוח הלוחם. היה זה מאמץ חלוצי בשדה המחקר הישראלי, שהתמודד עם חסם תרבותי כבד מפני עיסוק גלוי בשאלה מיהן הקבוצות המקריבות את חייהן. במהלך מלחמת לבנון השנייה התפתח שיח ציבורי בסוגיה זו לאחר שהחומה נפרצה כשנה קודם לכן במאמר שפרסם לוי בעיתונות המקצועית ובעיתון הארץ, וממצאיו זכו לסיקור תקשורתי נרחב.
ניתוח זה של השינוי בהרכב הצבא הפך בהדרגה למקובל[דרוש מקור] בעיקרו על חוקרים רבים של יחסי צבא–חברה[דרוש מקור], וזוהי אחת מתרומותיו האנליטיות המרכזיות של לוי. ברמה התאורטית-השוואתית, עבודה זו פותחה לניתוח מערכת היחסים שבין מערכות התגמול, החומרית והסמלית, שהצבא מציע וההשפעה שיש לכך על מדיניות הגיוס.
מחקריו > שיח השכול והיררכיית המוות

מיפוי החללים הביא את לוי לבחון גם את הזיקה בין הרכב החללים לשיח השכול, ולהצביע על הטון השמרני של משפחות השכול הדתיות והפריפריאליות מול הטון הביקורתי של המשפחות המבוססות החילוניות. מיפוי זה סייע לעמוד על תרומת ההרכב החברתי של הצבא להרחבה או לצמצום מרחב הפעולה של הממשלה בהפעלת הצבא. אומנם מקובל לטעון כי החברה בישראל נעשתה רגישה לחללים צבאיים, אבל רגישות זו, טען לוי, מושפעת ממוצאו החברתי של החלל. לוי הוסיף ופיתח תובנה זו כאשר המשיג את היררכיית המוות, כלומר, את המידה שבה המדינה חושפת לסיכוני מלחמה חיילים ביחס לאזרחים וביחס לאזרחי האויב ותוך הבחנה בין קבוצות שונות של חיילים ושל אזרחים. במצבים מסוימים, טען לוי, היררכיית המוות מציבה את החיילים כראויים להגנה יותר מהאזרחים – ולא ההפך – ומציבה את אזרחי האויב בתחתית ההיררכיה. טיעון זה הומחש באמצעות המלחמות שישראל ניהלה בזירות לבנון ועזה, סוכם בספר "Israel's Death Hierarchy" וזכה להד תקשורתי לאחר מבצע עמוד ענן בעזה.
על בסיס תובנה כללית זו, פרסם לוי בשנת 2019 את ספרו "Whose Life Is Worth More?". הספר מציג כיצד מדינות מתמודדות עם דילמות של הקרבת חיילים מול אזרחי אויב, כאשר הן מגבשות היררכיות של מוות וסיכון – היררכיות שמשתנות באופן דינמי כאשר משתנות מערכות הלגיטימציה להפעלת כוח ולהקרבה. הספר סוקר היררכיות אלה במגוון של עימותים עכשוויים, ובהם מלחמת המזלטי"ם בפקיסטן, מלחמת קוסובו (1999), מלחמות ישראל בעזה לאחר ההתנתקות ובגדה (חומת מגן), ומלחמות ארצות הברית ובריטניה בעיראק ובאפגניסטן.
מחקריו > מודל הגיוס

העיסוק בהרכב הצבא ובגורמים החברתיים המשפיעים עליו הביא את לוי לעיסוק ממוקד במדיניות הגיוס. בשיתוף עם ד"ר זאב לרר, יזם לוי במסגרת האגודה הסוציולוגית ובאמצעות המכון לניתוחי מדיניות של האוניברסיטה הפתוחה שלוש סדנאות שלראשונה עסקו בתרחיש של מצבים שונים הנוגעים למודל הגיוס. בתרחיש הראשון (דצמבר 2011), שעסק בניסיון לתרחש כיצד ייראו הצבא והחברה אם יבוטל גיוס החובה, הציג לוי משנה מסודרת של טיעונים נגד ביטול שכזה. לוי מסתייג מן השימוש בביטוי "צבא העם" בשיח הסוציולוגי, שכן הוא סבור שמדובר בביטוי שעיקרו אידאולוגי. בסדנה השנייה (שנערכה בספטמבר 2012), שהוקדשה לאכיפת גיוס על חרדים, התהוותה הסכמה בין כל החוקרים והחוקרות השוללת מתווים לאכיפת גיוס חובה על חרדים. הסדנה השלישית (שנערכה באוקטובר 2013) הוקדשה לדיון בתרחיש של הטלת חובת גיוס לשירות אזרחי על כל מי שלא יגויס לשירות צבאי. לוי שלל מתווה שכזה בהסתמך על עבודה השוואתית עם גרמניה. סדנה זו הניבה קובץ מאמרים: "שירות חובה או חובה לשרת? תרחישים של שירות אזרחי חובה בישראל", כאשר גם בהקשר זה שררה הסכמה מקיר לקיר בין החוקרים כי חלופה זו אינה רצויה. הידע המצטבר בעריכת תרחישים הניב סדנה שנוהלה במשותף עם פרופ' ורדה וסרמן, ראשת המכון לניתוחי מדיניות, והניירות שהוצגו בה פורסמו בגיליון מיוחד של כתב העת ביטחון סוציאלי שהוקדש ל"תרחישים ומדיניות ציבורית". היבטים אחרים הנוגעים למדיניות הגיוס פותחו אף הם בידי לוי ושותפיו: ניתוח המעורבות הגדלה של הצבא במערכת החינוך סוכמה בספר (בעריכה משותפת עם ניר גזית) "צבא מחנך עם", והמאמץ החלוצי לנתח את ההשפעה של חברת השוק על הצבא, הניב ספר שלו תרמו מספר חוקרים וחוקרות – "הצבא וחברת השוק בישראל".
עבודות אלו הורחבו לחקר משווה של היבטים תאורטיים שונים של מודל הגיוס כמו רגישות לחללים, הצמחתה של מחאה, מדיניות גיוס כלפי הומוסקסואלים, ומערכת התגמולים הצבאית. עבודותיו ההשוואתיות של לוי על מודל הגיוס בהיבטים השוואתיים פורסמו בבמות שונות בעולם.
מחקריו > מודל הגיוס > עמדתו של לוי ביחס למודל הגיוס הרצוי

בהקשר הישראלי, לוי ניתח בספריו את הגורמים המביאים באופן כמעט בלתי נמנע להיחלשות מדורגת של מודל גיוס החובה האוניברסלי שסופו בביטולו. לוי עצמו אינו תומך בצבא התנדבותי אך גם לא בגיוס חובה אוניברסלי, אלא במודל שבמסגרתו הצבא יוכל לבחור עבור אילו משרתים הוא משית את חובת הגיוס.
לדידו של לוי, החל משנות ה-80 מתרגש על הצבא משבר מוטיבציה בקרב בני המעמד הבינוני-חילוני, כאשר התמורה הסמלית המתקבלת מהשירות הצבאי הלכה ונשחקה בהתמדה. לוי מפרש תהליך זה כנובע ממספר גורמים, ובעיקרם שחיקת המשוואה הרפובליקנית של אזרחות מועדפת בעד שירות צבאי, ירידת האמונה בחשיבות השירות הצבאי ושחיקת התפיסה שהמדינה נתונה באיום ביטחוני קיומי, הדומיננטיות של התרבות החומרית שהחליפה את התפיסות שקדמו לה ביחס לשירות, ועליית קרנן של תפיסות מכילות יותר של האזרחות ושילובן של אוכלוסיות נוספות בצבא.
לוי מסביר כי כתוצאה מכך, החל הצבא לשלב אוכלוסיות נוספות אשר תופסות את מקומו של המעמד הבינוני-חילוני, בין היתר משום שעלותן בתגמולים סמליים וחומריים נמוכה יותר. ברם, לדידו של לוי, פוטנציאל התרחבות הצבא לאוכלוסיות נוספות עתיד להגיע לסטגנציה, ולא יהיה מנוס מהעלאה דרמטית של התגמולים החומריים המשולמים למשרתי החובה. לדידו של לוי, המגמה הנוכחית היא ש"קם בהדרגה צבא מקצועי ולעומתי ביחס לאליטות העבר ולערכים שהן מייצגות", ובו מתקיים "מרד צווארון כחול", קרי, התנערות מודעת ומחאתית מנורמות הפיקוד הבכיר, המייפות את הפעלת האלימות, ולדידם של החיילים מאותן אוכלוסיות משיתה עליהם סיכון רב מדי על-מנת להימנע מפגיעה בבלתי מעורבים.
בשל כך, פרסם לוי בשנת 2021 מתווה מפורט להנהגת שירות חובה בררני, שבמסגרתו הכול יצטרכו להתייצב בלשכות הגיוס, אך הצבא יבחר לו את המתאימים ביותר. עמדתו של לוי דוגלת אפוא בוויתור על המאבק לגיוס חרדים, ובצמצום סד"כ החיילים כך שהצבא יבחר לו רק את המתאימים למשימותיו, תוך תגמול רב יותר שלהם.
לדידו של לוי, רק השתת חובה זו במתכונת בררנית תאפשר לצבא לגייס את האיכותיים ביותר, שגיוסם קריטי להצלחת הצבא לעמידה במשימתו, אך במקרה של צבא מקצועי רבים מדי מהם יבחרו לעסוק בשוק האזרחי. לוי מסביר כי בהיעדר מודל כזה, צפויה ירידה ביוקרה של הצבא, וכפועל יוצא אובדן עניין של בני המעמד הבינוני-חילוני בגיוס אליו, ובכך גם פגיעה במעורבותם בפיקוח עליו. במקביל, עסק לוי בבחינה של היבטים שונים של מערך המילואים, ובשנת 2003 אף היה חבר בוועדת קצין מילואים ראשי, שגיבשה רפורמה במערך המילואים. לוי מתריע כי מודל של צבא מקצועי איננו רצוי, שכן הוא יביא לירידה ברגישות לחללים ולהסרת עכבות בשימוש בצבא לפתרון משימות, לרדיקלציה ולתאוקטריזציה מוגברת של הכוח הלוחם, ולהחרפת השסע המעמדי בצבא.