stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'נאי

| --- | --- |

 מדינה:  הודו הודו
 מדינה:   טאמיל נאדו
 ראש העיר:  מ. סובראמאניאם
 שפה רשמית:  טמילית 
 תאריך ייסוד:  1522 (במאה הראשונה היה שם כפר קטן)
 שטח:  181.06 קמ"ר
 גובה:  6 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  6,599,000 (2024)
  ‑ במטרופולין:  7,500,000 (2007)
  ‑ צפיפות:  25,016 נפש לקמ"ר (2001)
 קואורדינטות:  13°05′N 80°16′E﻿ / ﻿13.09°N 80.27°E﻿ / 13.09; 80.27
 אזור זמן:  UTC+5:30
 http://www.chennaicorporation.gov.in
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הודו מוגדלת) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודיצ'נאי(למפת הודו רגילה) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודיצ'נאי(למפת טאמיל נאדו רגילה) צ'נאי(למפת טאמיל נאדו מוגדלת) צ'נאי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מפת מחוז צ'נאי
צֵ'נַּאי (בטמילית: சென்னை; אנגלית: Chennai) אשר בעבר נודעה בשם מדראס, היא העיר הרביעית בגודלה בהודו ובירתה של מדינת טאמיל נאדו. העיר נמצאת בחוף קורומנדל, בקצה הדרום מזרחי של הודו, לחוף מפרץ בנגל. היא ידועה בחוף העירוני שלה, מרינה ביץ', מן החופים העירוניים הארוכים בעולם. העיר משמשת כמרכז כלכלי בדרום הודו ובולטים בה המגזרים הפיננסיים והתעשייתיים ובמיוחד תעשיית הרכב המרכזת כ-60% מפעילות תעשיית הרכב בהודו.
שם העיר

השם מדראס נגזר מהשם מדראספנטם(மதராசப்பட்டினம்), היישוב שלידו הקימה ב-1639 חברת הודו המזרחית הבריטית את מאחזה המסחרי הראשון באזור. בסמוך למדראספנטם שכן היישוב צ'נהפנטם. במשך השנים התמזגו שני היישובים, אך הבריטים העדיפו את השם מדראספנטם. שם העיר שונה לצ'נאי באוגוסט 1996 בתקופה של רפורמת השמות בהודו, לאחר שנשמעו טענות שמקורו של השם מדראס הוא פורטוגזי.
היסטוריה

ידוע כי במאה ה-1 לספירה הייתה צ'נאי כפר דייגים קטן, סמוך לאזור ששימש כמרכז מנהלי, צבאי וכלכלי. האזור נשלט על ידי ממלכות דרום הודו: פאלווה, אימפריית צ'ולה, אימפריית פנדייה ואימפריית ויג'איאנגר. העיירה מיילפור, היום פרבר במטרופולין, הייתה נמל ראשי של ממלכת פאלווה.
כאשר ספני האימפריה הפורטוגזית הגיעו לאזור ב-1522, הם בנו במקום נמל וכינו אותו סאו טומה, על שם השליח הנוצרי תומאס הקדוש, על בסיס אמונתם שטומא הקדוש הגיע לאזור זה ופעל בו בין השנים 52 ו-72 לספירה. ב-1612 הגיעו ההולנדים לפוליקט, מקום סמוך לצ'נאי, ושם הקימו בסיס של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
ב-22 באוגוסט 1639, פרנסיס דיי מחברת הודו המזרחית הבריטית, השיג עבור הבריטים אחיזה ברצועה קטנה בחוף קורומנדל. באותה עת נשלט האזור על ידי דמרלה ונקאטאדרי נאיאקודו, נייאק (מנהיג) ואנדאוואסי, וזה העניק לבריטים אישור לבנות מפעל ומחסן לשימוש מיזם המסחר הבריטי.
שנה לאחר מכן נבנה מבצר סנט ג'ורג', שהפך במהרה לגרעין שסביבו התפתחה העיר הקולוניאלית. ב-1746 נכבשו מבצר סנט ג'ורג' והעיר מדראס על ידי כוח צרפתי בפיקוד הגנרל מאהה דה לה בורדונה (אנ'), מושל מאוריציוס, שבזז את מדראס ואת העיירות השכנות.
ב-1749 חזרו הבריטים לשלוט על האזור, בעקבות חוזה אקס לה שאפל, שנחתם שנה לפני כן. הם עיבו את חומת העיר כדי שתעמוד בהתקפות חוזרות של הצרפתים ושל גורמים נוספים דוגמת: חיידר עלי (حیدر علی), סולטאן ממלכת מייסור. בסוף המאה ה-18 כבשו הבריטים את רוב אזור טאמיל נאדו וגם את המחוזות המודרניים של קרנטקה ואנדרה פרדש, והקימו את נשיאות מדראס, שבירתה הייתה מדראס. תחת השליטה הבריטית התפתחה העיר והפכה לעיר מרכזית ולנמל צבאי חשוב . עם התפתחות רשת הרכבות בהודו בסוף המאה ה-19, קושרה העיר למומביי (אז בומביי) ולקולקטה (אז כלכותה), דבר שקדם את התקשורת והמסחר עם שאר חלקי הודו.
במלחמת העולם הראשונה הייתה מדראס העיר היחידה בהודו שהותקפה על ידי מעצמות המרכז. היא הופגזה באמצע ספטמבר 1914 על ידי הסיירת הקלה הגרמנית SMS אמדן. ההפגזה פגעה במאגרי דלק וגרמה נזק משמעותי.
לאחר שהודו קיבלה את עצמאותה ב-1947 הפכה העיר לבירתה של מדינת מדרס, מ-1969 טאמיל נאדו.
בשנים 1965-1967 הייתה צ'נאי מוקד מרכזי לתסיסה הטמילית נגד ההינדים.
ב-1996 שונה שם העיר ממדראס לצ'נאי.
באסון הצונאמי 2004 ספגה צ'נאי גל גדול בחופה שגרם לאבדות בנפש ולשינוי בקו החוף של העיר.
כלכלה

צ'נאי היא המרכז הפיננסי והתעשייתי השלישי בגודלו בהודו. הכלכלה בצ'נאי מגוונת והתעשיות העיקריות בה הן: שירותי תוכנה, יצור חומרה, שירותים פיננסים ותעשיית הרכב שהיא הגדולה בהודו ונתנה לעיר את כינויה: "דטרויט של דרום אסיה". בנוסף, צ'נאי היא מרכז ראשי למיקור חוץ מן המערב.
קבוצת ההינדו, בין חברות הוצאה לאור הגדולות במדינה, ממוקמת בעיר ופועלת מאז המאה ה-19.
דמוגרפיה

צ'נאי היא העיר הרביעית בגודלה בהודו. תושביה נקראים "צ'נאייטים". בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית המטרופולין 6.4 מיליון איש. בשנת 2006 היא מנתה 7.3 מיליון איש. צפיפות האוכלוסייה בעיר היא 25,016 איש לקמ"ר, ובמטרופולין 5,847 איש לקמ"ר. צפיפות זו היא בין הגבוהות בערי העולם. כתוצאה מהצפיפות בעיר קיימים בה עומסי תנועה וזאת, למרות שרוב תושבי העיר משתמשים בתחבורה ציבורית.
היחס בין גברים לנשים בצ'נאי עומד על 948 נשים לכל 1,000 גברים, קצת יותר מהממוצע הארצי בהודו של 934 נשים ל-1,000 גברים. 80.14% מהתושבים בעיר יודעי קרוא וכתוב, הרבה מעל הממוצע הארצי בהודו שעומד על 59.5%. 18% מתושבי העיר חיים מתחת לקו העוני. בצ'נאי מדובר ניב מיוחד של טמילית - "מדראס בהשי" – טמילית בשילוב מילים מהשפות אנגלית וטלוגו. כמו כן, קיימות גם קהילות גדולות שדוברות אורדו, מלאיאלאם (כמו יהודי קוצ'ין) וטלוגו.
דמוגרפיה > הקהילה היהודית

ידוע כי בסוף המאה ה-17 ישבה בסנט ג'ורג', חלקה הבריטי של העיר, קבוצת סוחרים יהודים ממוצא פורטוגזי. מהקהילה היהודית שבעיר, שהייתה מרוכזת ברחוב סוחרי האלמוגים (Coral Merchants Street), לא נותר איש.
ראו גם

בית הכנסת במדרס
פורט סנט ג'ורג'
הערות שוליים

↑  גילי חסקין, טיול בעקבות יהדות הודו, 23 במאי 2011
| הערים הגדולות בעולם: ערים המונות לפחות חמישה מיליון תושבים |
| --- | --- | --- |
| 20,000,000+ | שאנגחאי • בייג'ינג • סאו פאולו • דלהי |  |
| 10,000,000+ | קראצ'י • לאגוס • איסטנבול • טוקיו • מומבאי • מוסקבה • גואנגג'ואו • פריז • שנג'ן • צ'נגדו • קינשאסה • קהיר • ג'קרטה • לאהור • סוג'ואו |  |
| 5,000,000+ | סיאול • מקסיקו סיטי • לונדון • לימה • דאקה • ניו יורק • בנגלור • בנגקוק • דונגגוואן • צ'ונגצ'ינג • נאנג'ינג • טהראן • שניאנג • בוגוטה • הו צ'י מין סיטי • הונג קונג • בגדאד • צ'נאי • צ'אנגשה • ווהאן • טיינג'ין • היידראבאד • האנוי • ריו דה ז'ניירו • פושאן • סנטיאגו דה צ'ילה • ריאד • אחמדאבאד • שאנטואו • סנקט פטרבורג • ח'רטום  • אנקרה • ג'ינאן • האנגג'ואו • סינגפור • יאנגון • לואנדה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407243205171  CiNii: DA19705996  GND: 5351481-6  LCCN: n2012073827  MusicBrainz: a03385a0-da43-41f9-bbfc-741b949c2e0c  NARA: 10044232  NDL: 00629280  NKC: xx0030954  VIAF: 19145424546186831446   WorldCat (עם VIAF): 19145424546186831446
ירחמיאל יהודה מאיר קאליש

רבי מאיר מאמשינוב (מימין) בביקורו בארץ ישראל בשנת תרצ"ג עם הרב נח גד וינטרוב
רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש (מְכוּנֶה רבי מאיר'ל; ט"ו באדר ב' תרס"ה, 22 במרץ 1905 - כ"ז באייר תשל"ו, 27 במאי 1976) היה האדמו"ר מאמשינוב בישראל.
ביוגרפיה

נולד בפשיסחה לרבי שמעון שלום ולפייגא ברכה בת רבי ישעיהו קאליש מפשיסחה. מיוחס לאדמור"י אמשינוב, רבי יצחק מוורקא, רבי יעקב שמשון משיפיטובקה, רבי פנחס מקוריץ, והיהודי הקדוש מפשיסחה.
נישא ליוטא טויבא בת דודו רבי חיים יעקב אריה מורגנשטרן מראדזימין.
בשנת תרצ"ג ביקר בארץ ישראל עם אביו רבי שמעון שלום קאליש ושהה בה כשנה.
בימי מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו לווילנה, שם שהה אביו רבי שמעון שלום, שנמלט לפניו. לאחר שנה המשיכה כל המשפחה וחצתה את רוסיה עד ליפן, משם המשיכו עוד לשאנגחאי שבסין, יחד עם קבוצות הפליטים שבמרכזם היו תלמידי ישיבות מיר וליובאוויטש. לקראת סוף 1946, לאחר שנכזבה תקוותם לקבל סרטיפיקטים לעליה לארץ ישראל, עקרו לארצות הברית. לאחר פטירת אביו בשנת תשי"ד הגיע עם אמו לארץ ישראל לקבור בה את אביו. בהתחלה התיישב בתל אביב, והקים את ישיבת "שם עולם" לזכרו של אביו בחולון. בדצמבר 1955 נסע לארצות הברית כדי להביא את משפחתו וכשחזר עבר לירושלים והתגורר בבית וגן, בה בנה את בית הקבע לישיבה.
כדרך חסידות אמשינוב, הוא נהג לאחר את תפילותיו וסדריו, ולעיתים סיים את השבת ביום ראשון. הוא לא היה משויך למפלגות פוליטיות ונודע באהבת ישראל הרבה שלו. הן אנשי פא"י (כדוד הלחמי וישראל אידלמן) והן אנשי פאג"י (כאליהו כי טוב) היו מקורבים אליו. הזמר שלמה קרליבך היה מקורב אליו, והוא ביקש לשנות את שם המושב מבוא מודיעים ל"מאור מודיעים" על שמו של רבי מאיר. השם לא שונה בעקבות התנגדות ועדת השמות הממשלתית. שני מבקרים ידועים נוספים שהיו מבאי בית מדרשו אף שלא נמנו על קהל חסידיו היו חיים סבתו ודב אינדיג. מפגשם של השניים עם האדמו"ר במוצאי יום כיפור תשל"ד רגע לפני יציאתם בעקבות גיוס המילואים הכללי בשל המלחמה אשר פרצה באותו היום, והברכה שקיבלו ממנו, הוא המוטיב המרכזי בספרו של סבתו תיאום כוונות.
נפטר ב-27 במאי 1976 ונקבר בהר המנוחות.
צאצאיו

בנו הרב מנחם צבי לא כיהן באדמו"רות, חיבר את הספר "צמח אמת" על הספר "אמת ואמונה" מזקנו הרבי מקוצק.
בתו חיה נחמה, נולדה בי' באב תרפ"ה באוטבוצק (נקראה "חיה" על שם זקנתה, אשת האדמו"ר הראשון מאמשינוב - רבי יעקב דוד, ו"נחמה" היות שנולדה במוצאי תשעה באב), נישאה בשנת תש"ז בשאנגחאי לרבי חיים מיליקובסקי, מתלמידי ישיבת מיר ששהו בשאנגחאי בתקופת מלחמת העולם השנייה, מי שעמד לימים בראשות ישיבת אמשינוב בירושלים. באותה שנה עקרה עם אביה לארצות הברית. בשנת תשט"ז עלתה עם משפחתה לישראל, שם קבעו את דירתם סמוך לבית הוריה. נפטרה בגיל 91 ביום ד' בכסלו תשע"ז ונקברה בהר המנוחות סמוך לקברי הוריה.
בנם רבי יעקב אריה מיליקובסקי הוכתר לאחר פטירת זקנו רבי מאיר'ל, לממשיכו בהנהגת הקהילה, לאחר מסע לחצים עליו מצד גדולי האדמורי"ם, ואט אט נכנס להנהגת העדה. בן נוסף הוא ר' משה מיליקובסקי מבית וגן מנהל מוסדות החצר והישיבה.
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות, בערכו.
הערות שוליים

↑  אמו הייתה בת דודו של אביו פעמיים. אביה רבי ישעיהו היה אחיו של רבי מנחם אביו של רבי שמעון שלום, ואמה הייתה בתו של רבי ירחמיאל יהודה מאיר רבינוביץ' מפשיסחה, גיסם של רבי מנחם ורבי ישעיהו.
↑  דרישות שלום מווילנה, הצופה, 12 בינואר 1941
↑  צל ואור בשאנחיי היהודית, הצופה, 24 במרץ 1946
↑  שלום מאחינו במזרח הרחוק, הצופה, 29 באוקטובר 1946
↑  האדמו"ר מאמשנוב הגיע ארצה, שערים, 15 בספטמבר 1954
↑  האדמו"ר מאמשינוב בירושלים, שערים, 26 באוקטובר 1954
↑  האדמו"ר מאמשינוב לארצות הברית, שערים, 20 בדצמבר 1955
↑  האדמו"ו מאמשינוב לארה"ב, שערים, 26 בדצמבר 1955
↑  האדמו"ר מאמשינוב מגיע בשבוע הבא ארצה, שערים, 10 באוגוסט 1956
↑  ביום ראשון הנחת אבן הפינה לישיבת אמשינוב, שערים, 8 ביוני 1956
↑  בריוני־ה"אגודה" פגעו באדמו"ר מאמשינוב שליט"א, שערים, 14 באוגוסט 1960
↑  נפטר האדמו"ר אמשינוב מירושלים, מעריב, 28 במאי 1976
| חסידות אמשינוב |
| --- | --- | --- |
| אבי השושלת | רבי ישראל יצחק קאליש מוורקא |  |
| שושלת האדמו"רים: הדור הראשון והשני | רבי יעקב דוד קאליש • רבי מנחם קאליש |  |
| הדור השלישי: בני רבי מנחם מאמשינוב | רבי יוסף קאליש מאמשינוב • רבי שמעון שלום קאליש מאמשינוב-אוטבוצק |  |
| ענף רבי יוסף קאליש מאמשינוב | רבי יעקב דוד קאליש • רבי יצחק קאליש • רבי יוסף קאליש • בניו: רבי מנחם קאליש • רבי אשר חיים קאליש מאמשינוב בית שמש |  |
| ענף רבי שמעון שלום קאליש מאמשינוב-אוטבוצק | רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש • רבי יעקב אריה מיליקובסקי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311490905171  LCCN: no2011015658  VIAF: 97270290   WorldCat (עם VIAF): 97270290
מכלוף אלדאודי

| --- | --- |

 לידה:  1825 מרקש, מרוקו 
 פטירה:  1910 (בגיל 85 בערך) צפָת, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  מרוקו 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בצפת 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרב מכלוף אלדאודי (1825–1910) היה רב ושד"ר ממוצא מרוקאי, שכיהן כחכם באשי האחרון של מחוז עכו, ונציגם של יהודי צפון ארץ ישראל בפני הממשל העות'מאני.
ביוגרפיה

מכלוף אלדאודי נולד במרקש שבמרוקו. מצד אביו, היה בן למשפחת אלדאודי, שמוצאה מר' חייא אלדאודי (אנ'), משורר ספרדי מהמאה ה-12, שלפי "ספר היוחסין" לר' אברהם זכות היה מצאצאי בית דוד. אמו רינה לבית לוצקי נולדה בלודז' שבפולין, והגיעה למרוקו אחרי אחיה שעסק במסחר.
שנים ספורות לאחר לידתו של מכלוף עלתה משפחתו לארץ ישראל ביחד עם חמש משפחות נוספות. לאחר הגעתם לארץ דרך נמל יפו נסעו והתיישבו בצפת, שם גדל והתחנך מכלוף ולמד תורה מפי רבני העיר. הוא הוסמך לרבנות בגיל צעיר מאוד, ובגיל 18 נישא לרחל, בתו של ר' מרדכי עבו.
בשנת 1845 נבחר על ידי רבני צפת לצאת לשליחות כשד"ר כדי לגייס כספים בקרב קהילות הגולה. בשש שליחויותיו נסע בין היתר לפרס, אפגניסטן, בוכרה, הודו, ארצות הבלקן, בולגריה, רומניה ומצרים. בזקנותו ערך מסע גם בארצות צפון אפריקה. לפני יציאתו לשליחות למד את שפות הארצות אליהן נסע, וידע מלבד עברית גם את השפות לדינו, ערבית, פרסית וטורקית. בביקוריו בארצות השונות התקבל בכבוד אצל מושלים מקומיים, ומלבד גיוס תרומות הוא פעל למען הקהילות היהודיות והציל מספר יהודים מעלילות דם בפרס.
לאחר חזרתו לצפת משליחותו האחרונה נהג לפעול למען הקהילות היהודיות בארץ ישראל מול הממשל העות'מאני. בשנת 1888 לאחר שבני זוג יהודי נרצחו על ידי שומרים עות'מאנים שניסו לשדוד את ביתם, נשלח ר' אלדאודי בתור נציג הקהילות היהודיות אל מושל עכו. המושל התיר לר' אלדאודי לחקור את שני השומרים, ובזכות היכרותו עם השפה הערבית ועם החוק העות'מאני הצליח לחשוף את הסתירות בעדויותיהם ואת אשמתם ברצח. לבסוף נגזר דינם של שני השומרים למאסר עולם. לאחר שהצליח בשליחותו זו, כתבו ראשי הקהילות היהודיות בצפון ארץ ישראל המלצה למנות את ר' אלדאודי בתור החכם באשי של מחוז עכו, המלצה שאישר הסולטאן העות'מאני.
בתפקידו כחכם באשי של עכו המשיך ר' אלדאודי להגן על זכויות היהודים כאשר אלה נפגעו, והנהיג את הקהילה היהודית ואת בית הדין המקומי. הוא ניהל קשרי הערכה וידידות עם הראשון לציון ר' יעקב שאול אלישר, אשר פרסם בספרו 'יש"א אי"ש' תשובות אחדות של ר' אלדאודי. עם הגידול ביישוב היהודי בחיפה, מונה ר' אלדאודי על ידי הראשון לציון לרב ראשי גם בחיפה.
במהלך חייו חיבר ארבעה כרכים של דרושים, חידושי תורה ופסקי הלכות, אשר נותרו בכתב יד.
ר' אלדאודי היה בעל השקפה יהודית-לאומית, ובתפקידיו השונים תמך באגודות צדקה אשר סייעו לספרדים ולאשכנזים ללא הבדל. כמו כן בהסכמה שכתב בשנת 1899 לתרגום לערבית ספרותית של הרומן "אהבת ציון" לאברהם מאפו על ידי בנו סלים, ציטט את אמירתו של יצחק בר לווינזון כי הכרחי ללמוד את השפה העברית כשפתו של העם היהודי, בצד ההכרח ללמוד שפות זרות, כדי ללמוד חכמות ומדעים.
הוא נפטר בשנת 1910 (ד' בכסלו תר"ע) ונקבר בבית העלמין בצפת. הותיר אחריו את בנו סלים ושתי בנותיו אסתר ונעמי.
לקריאה נוספת

סלים אלדאודי, התועה בסבך החיים / זכרונות סלים (שלום) דאודי בן רבי מכלוף אלדאודי ; הקדמה - ישראל בן דור ; עיור [צ"ל איור] ועריכה - יפה סקלי, יובלים, 2001.
יהושע לוריא, עכו עיר החומות, תל אביב 2000
יפה סקלי, "פרשה עלומה מפעילותו של הרב מכלוף אלדאודי, חכם באשי של עכו וחיפה", קתדרה 109 (ספטמבר 2003), עמ' 139–160
ישראל בן דור, בעקבות הרב מכלוף אל דאודי, החכם באשי האחרון של עכו, עת מול 211 (2012), עמ' 7–11.
ישראל בן דור, 'פעילותו הציבורית של ה"חכם באשי" רבי מכלוף אלדאודי', שבט ועם, סדרה שנייה, ג (ה), ירושלים 1978, עמ' 63–67.
פאן
לקריאה נוספת

אהרן שבתאי, המיתולוגיה היוונית, הוצאת מפה
עדית המילטון, מיתולוגיה, הוצאת מסדה
דר' אפי זיו, המיתולוגיה הרומית, כנרת זמורה, 2024
Sofia Souli, Greek Mythology- the creation of gods. 1995 editions Michalis Toubis עמ' 56–57
הערות שוליים

↑  (4450) Pan In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_4395. ISBN 978-3-540-29925-7.
| המיתולוגיה הרומית ודת רומא העתיקה |
| --- | --- | --- |
| אלים עיקריים | אפולו • דיאנה • וולקן • ויקטוריה • ונוס • יונו • יופיטר • לארס • מינרווה • מרס •  מרקוריוס • נפטון • סול אינוויקטוס • פורטונה • פלוטו • קווירינוס • קרס |  |
| אלים משניים | אדראנוס • אוורונקי • אוורונקוס • אורקוס • איניואוס • בונה דיאה • בלונה • ברומיוס • האדס • וריטאס • טיברינוס • טרה • יאנוס • לופרקוס • לימנטינוס • סטורנוס • פאונוס • פבריס • פולגורה • פומונה • פורינה • פרוסרפינה • פריאפוס • קאלוס • קופידון • קליטוני • קסטור ופולוקס • רומא |  |
| גיבורים מרכזיים | איניאס • הרקולס • רמוס ורומולוס |  |
| נושאי משרה דתית | אוגור • בתולה וסטלית • הרוספקס • פונטיפקס מקסימוס • פלאמן • רקס נומרנסיס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420718405171  PLWABN: 9810672293605606  GND: 118789406  LCCN: no2015029260  SUDOC: 027397459  VIAF: 8183772   WorldCat (עם VIAF): 8183772
ZSU-37

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  דגם כלי רכב 
 מדינה מייצרת:  ברית המועצות 
 יצרן:  מפעל מטישצ'י 
 שנת ייצור:  1945 
 תקופת השימוש:  1945–הווה (כ־79 שנים) 
 יחידות שיוצרו:  75 
 מידע טכני
 אורך:  5.25 מ' 
 משקל:  11.5 טונה 
 
ZSU-37
ZSU-37 הוא רכב קרבי משוריין מסוג מערכת נ"מ מתנייעת (SPAAG) קל סובייטי מתוצרת ברית המועצות, שפותח בסוף 1943 ויוצר במפעל במטישצ'י (Mytishchi). זוהי הייתה מערכת הנ"מ המתנייעת הסובייטית הראשונה בייצור סדרתי שגם התנייעה באמצעות מזקו"ם. משמעות המילה "ZSU" היא Zenitnaya Samokhodnaya Ustanovka (רוסית: Зенитная Самоходная Установка), כלומר "מערכת מתנייעת נגד מטוסים".
היסטוריית פיתוח

המהנדסים הסובייטים הוציאו לפועל כמה ניסויים מוקדמים עם מערכות נ"מ מתנייעות מבוססות מזקו"ם, הכוללים גם גרסה של הטנק הקל T-70, שהפך לבסוף למערכת הנ"מ המתנייעת הנסיונית T-90 מערכת זו הייתה חמושה עם שני מקלעים כבדים "DShKT" בקוטר 12.7 מ"מ (האב-טיפוס נבנה בנובמבר 1942 על ידי "גאז"). טנק ה-T-70 בסופו של דבר התפתח לדגם התותח המתנייע הקל SU-76, שבתורו הפך לבסיס למערכת הנ"מ המתנייעת ZSU-37. הוחלט להשתמש בגוף של ה-SU-76M על מנת לזרז ולהוזיל את הייצור של מערכת הנ"מ המתנייעת המשוריינת ובעלת הזחל הנדרשת באופן כה דחוף.
ה-ZSU-37 היה בייצור ממרץ 1945 עד ל-1948, ו-75 כלי רכב נבנו בסך הכול (רק כמה כלי רכב יוצרו לפני שהמלחמה הסתיימה, בשל טכנולוגיית ייצור זמנית). כתוצאה מהייצור המאוחר והעובדה כי באביב 1945 כבר כמעט ולא נראו מטוסי לופטוואפה באוויר, ה-ZSU-37 לא ראה שירות במלחמת העולם השנייה. גדוד ניסיוני המצויד ב-12 כלי רכב מסוג ZSU-37 נוצר עד סוף 1945.
אחרי מלחמת העולם השנייה זה נעשה ברור שקצב הירי הנמוך ועוצמת האש הנמוכה של תותח נ"מ 37 מ"מ יחיד הם לא יעילים נגד מטרות בגובה נמוך החולפות במהירות גבוהה. צוותי ארטילריות הנ"מ התקשו לכוון ולעקוב אחר מטרות מהירות. למערכות נ"מ מתנייעות היו גם יכולות תנועה מוגבלות בתנאי שטח קשים ומהירות וטווח נמוכים בהשוואה לטנקים בינוניים ותותחים מתנייעים, שעליהם ה-ZSU-37 היה אמור להגן. חיסרון נוסף הייתה העובדה כי בעוד שרוב הטנקים בצבא האדום השתמשו במנועי דיזל, שני המנועים של ה-SU-76M ושל ה-ZSU-37 דרשו בנזין, שלפעמים היה בעייתי להשגה ביחידות שריון מבוססות דיזל. בגלל הסיבות שלהלן ה-ZSU-37 הוצא משירות זמן קצר אחרי הפסקת ייצורו.
נעשה מאמץ כדי להגדיל באופן משמעותי את כוח האש על ידי הרכבה של 4 תותחים זהים בקוטר 37 מ"מ לתוך תושבת מרובעת על תובת הטנק הבינוני T-34, אבל הרכב מעולם לא עזב את שלב העיצוב אחרי המלצה של הוועדה הטכנית של משרד התחבורה להשתמש בתובת טנק חדיש יותר ובתותח האוטומטי והכפול נגד מטוסים S-68 בקוטר 57 מ"מ, אשר היה בשלבי פיתוח באותו הזמן. השלב הבא בטכנולוגיית מערכות הנ"מ המתנייעות יבוא עם ה-ZSU-57-2, אשר היה מבוסס על שלדת הטנק הבינוני T-54 והיה בייצור סדרתי בשנים 1957–1960.
משנת 1957, החלו עבודות עיצוב ופיתוח ליצירת מערכת נ"מ מתנייעת מבוססת מכ"ם חדשה, כלומר ה-ZSU-23-4 "שילקה" וה-ZSU-37-2 "יניסיי" – עיצוב חדש (שאינו קשור ל-ZSU-37), המבוסס על שלדת התותח המתנייע SU-100P. שניהם נועדו להחליף את ה-ZSU-57-2. פיתוחו של "יניסיי" בוטל בשנת 1962, וה-ZSU-37-2 "שילקה" נכנס לייצור, חמוש בתותח אוטומטי נגד מטוסים כפול 500P "אנגרה" בקוטר 37 מ"מ.
תיאור

ה-ZSU-37 היה מבוסס על השלדה של ה-SU-76M, אשר עליה הרכיבו צריח פתוח עם תותח אוטומטי נגד מטוסים 61-K גרסת 1939 בקוטר 37 מ"מ. הרכב היה מצויד בכוונת אוטומטית, סטריאו מאתר טווח סטראו עם בסיס באורך מטר, רדיו 12RT-3, מערכת אינטרקום TPU-3F ומנגנון כוונת מכני עם שני מצבי תנועה זוויתית בשביל מהירות נאותה וכוונון חלק (מנגנון הצידוד נשלט על ידי מתג לרגל עם מצבים שונים).
הצוות כלל שישה אנשים: נהג, כיוון אזימוט, כיוון גובה, מתאם כוונת לטווח ומהירות המטרה, מתאם כוונת לזווית הצלילה ומסלול המטרה וטען.
ה-ZSU-37 היה מבוסס על ה-SU-76M וכתוצאה מכך היה בעל אותם חסרונות ויתרונות, כאשר התכונה הכי שנויה במחלוקת היא המחסור בגג בצריח. כדי להגן על הצוות מפני גשם ושלג הצריח יכל להיות מכוסה בברזנט, אולם התותח לא יכול היה להגיע לגובה המקסימלי שלו במצב זה. לצריח הפתוח היו יתרונות, כגון זווית הרמה גבוהה, ראות מצוינת עבור התותחנים וחוסר צורך באוורור. ה-ZSU-37 הקל והזריז נחשב מאוד יעיל באמצע שנות ה-40. עם זאת, יכולות הנסיעה שלו בשטח לא היו מספקות מספיק כדי להתלוות לטנקים הבינוניים והכבדים בתנאי שטח קשים.
התחמושת כללה 320 פגזים, כאשר 130 פגזים היו מאוכסנים במחסניות של 5 ושאר 190 הפגזים היו ללא מחסנית. פגזים חודרי שריון יכלו לשמש כנגד מטרות כבדות. מהירות הלוע היא בין 890 ל-920 מ"ש, תלוי בסוג הפגז. התותח האוטומטי יכול לנוע בין זוויות של -5° ועד +85°. קצב הירי הוא בין 120 ל-130 פגזים לדקה, אך מכיוון שצריך להחליף מחסנית הקצב במציאות היה בין 50 ל-60 פגזים בדקה. הירי האנכי המקסימלי הוא 2,500 מטר, בעוד שהטווח האנכי המקסימלי הוא 6,500 מטר.
הרכב יכול לחצות מכשולים אנכיים בגובה של עד 0.67 מטר, תעלות ברוחב 2 מטר, מים בעומק 0.9 מטר ולטפס שיפועים בזווית של 25°. מערכת ההנעה והתושבת הייתה זהה לזו של התותח המתנייע SU-76M. המנוע היה גם זהה אך הפיק 160 כ"ס במקום 140 ב-SU-76M.
גרסאות

SU-72 – אבטיפוס יחיד של מערכת נ"מ מתנייעת. הוא נבנה על ידי "גאז", בסתיו 1942. מבוסס על העיצובים של הטנקים הקלים T-60 ו-T-70 הוא היה חמוש בתותח אוטומטי נגד מטוסים 61-K גרסת 1939 בקוטר 37 מ"מ בתוך צריח קבוע. הרכב לא יצא לייצור בגלל הביצועים הלא מספקים של מערכת קירור המנוע שהתגלו בזמן בדיקות בשטח, והעובדה כי "גאז" הצטרכה לבצע שינוי משמעותי בפסי הייצור בשביל קבלת דגם חדש, דבר שלא היה אפשרי בזמן מלחמה.
SU-11 – אבטיפוס יחיד של מערכת נ"מ מתנייעת. נבנה בקירוב בנובמבר 1942. מבוסס על העיצובים של הטנקים הקלים T-60 ו-T-70 הוא היה חמוש בתותח אוטומטי 61-K גרסת 1939 בקוטר 37 מ"מ בתוך צריח מסתובב. הבדיקות הרשמיות נערכו בדצמבר 1942, אבל הרכב לא נכנס לייצור.
SU-17 –, אבטיפוס של מערכת נ"מ מתנייעת. שלושה נבנו בין דצמבר 1943 ליולי 1944. הוא היה מבוסס על תובת ה-SU-76M וחמוש בתותח אוטומטי נגד מטוסים K-61 גרסת 1939 בקוטר 37 מ"מ. האבטיפוס הראשון, שנבנה בדצמבר 1943, עבר את הבדיקות הרשמיות בפברואר 1944, ורק בעיות קטנות נמצאו. האבטיפוס השני נבנה בקיץ 1944. הוא היה קל יותר ב-1.2 טון ומצויד במנוע חזק יותר. בנוסף הצריח המסתובב היה שונה. בדיקות השטח ביולי 1944 העלו כי המנוע לא מספק מספיק כוח, ולכן נבנה האבטיפוס השלישי, שהונע על ידי המנוע הקודם, בקיץ 1944. רכב זה עבר את בדיקות השטח באוקטובר–נובמבר 1944 בהצלחה והפך ליורש של קודמו, מערכת ה-ZSU-37.
ZSU-37 – מערכת נ"מ מתנייעת שיוצרה בייצור סדרתי בין השנים 1945 ו-1948 במפעל במטישצ'י.
מצב שימור

רכב ה-SU-11 הניסיוני נמצא בתצוגה במוזיאון הטנקים בקובינקה ברוסיה.
ראו גם

רשימה של טנקים סובייטים
Teenage Dream (שיר של אוליביה רודריגו)

| --- | --- |
 שיר בביצוע אוליביה רודריגו
 מתוך האלבום Guts
 יצא לאור:  8 בספטמבר 2023
 שפה:  אנגלית
 אורך:  3:42
 חברת תקליטים:  גפן
 כתיבה:  אוליביה רודריגו ודניאל ניגרו
 הפקה:  דן ניגרו
 
"Teenage Dream" (בעברית: "חלום נעורים") הוא שיר הסיום של אלבום האולפן השני של אוליביה רודריגו, Guts. הוא יצא לאור עם צאת האלבום, ב-8 בספטמבר 2023 תחת הוצאת חברת התקליטים גפן רקורדס.
רקע

בריאיון שערכה עם זיין לואו לאפל מיוזיק, רודריגו דנה במשמעות השיר, והזכירה שזה היה השיר הראשון שנכתב לאלבום ושגם נכנס אל האלבום הסופי. היא התחילה לכתוב אותו כשהייתה בת 18, והוא גיבש את רגשותיה לגבי ההתבגרות. רודריגו רצתה בתחילה שזה יהיה הסינגל המוביל של האלבום ולהוציא אותו ביום הולדתה ה-20, ב-20 בפברואר 2023, אך בסופו של דבר, הוציא את הסינגל "Vampire" ביוני 2023.
רודריגו סיפרה כי היא העריכה את העמימות של סוף השיר, מה שמותיר את הפרק הבא פתוח. בריאיון ל"רולינג סטון", רודריגו הודתה כי היא וניגרו חשבו אם לשנות את שם השיר: ”אם מישהו יחפש את 'Teenage Dream' בספוטיפיי, אין סיכוי שהשיר שלי יופיע ראשון”.
הרכב

זה על הפחד של לא להיות נערה יותר ושלא יהיה לי את הדימוי הזה של הנערה התמימה או ילדת פלא, גדלתי בסביבה מוזרה כזאת שבה כולם שיבחו אותי על כך שאני מוכשרת לגילי, ו[השיר] הוא על כך שאני מתמודדת עם הלחץ של יצירת אלבום שני תוך שאני עדיין מתמודדת עם הלחץ של לתהות האם האנשים עדיין יחשבו שאני מגניבה אפילו שאני לא נערה בת 17 שכותבת שירים יותר.
המקור באנגלית
It’s about a fear of not being a teenager anymore and not having this image of being some type of ingénue or prodigy kid, I grew up in this weird environment where everyone praised me for being talented for my age, and it’s about me facing this pressure of making a sophomore record while also facing this pressure of wondering if people would still think that I was cool even when I wasn’t a 17-year-old girl writing songs anymore.
השיר הוא בלדת פסנתר אינטימית, ורצועת הסיום של האלבום Guts. הרצועה משקפת את המעבר של רודריגו לשנות העשרים לחייה ואת רגשות הספק והבלבול שלה לגבי שנות נעוריה.
בסקירה שפורסמה ב"בילבורד", השיר הושווה ללהיט של הזמרת האמריקאית קייטי פרי משנת 2010, "Teenage Dream". בשונה מהגרסה האופטימית של פרי, השיר של רודריגו עוסק באי הוודאות והאתגרים שנלווים לתהליך ההתפתחות מכוכבת נוער לזמרת בוגרת יותר. בשיר, רודריגו מעלה מספר שאלות רטוריות שעוסקות בדאגותיה להיתפס על פי טייפקאסט מסוים, או להיות מוגבלת בביטוי האמנותי שלה על ידי ציפיות של גורמים חיצוניים. פרי הגיבה על הדמיון בין שתי הרצועות ואמרה ”זה נחמד לראות את [הרעיון] יוצר תהודה לאורך השנים לקבוצות גיל שונות [...] היא אשת מלאכה. היא כותבת על כל המחשבות הפנימיות שלנו, דברים חיצוניים שלעולם לא היינו אומרים”.
רודריגו סיפרה כי היא וניגרו מעוניינים להפוך למסורת את האופן שבו הם מסיימים את הלאבומים שלהם. היא ציינה כי "Teenage Dream" נמצא באותו מפתח כמו שיר הסיום של Sour,‏ "Hope Ur Ok".
ביקורות

בביקורת על האלבום שפורסמה במגזין Paste, הביקורת מדגישה את העומק הרגשי של השיר כשיר הסיום של האלבום. בביקורת אלבום שהתפרסמה במגזין "DIY" על ידי ליסה רייט, השיר מתואר כקטרזי ומזכיר את "Happier Than Ever" של בילי אייליש, ומותיר את האלבום עם תחושת גדילה ושינוי.