stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרמן הופפלד
ביוגרפיה

הופפלד נולד בניו ג'רזי ושירת בחיל הים האמריקני במלחמת העולם הראשונה כנגן סקסופון בתזמורת חיל הים. לאחר שהשתחרר החל בקריירת פזמונאות שהניבה להיטים כ- "Sing Something Simple", "Let's Put Out The Lights (And Go To Sleep)", "When Yuba Plays The Rhumba On The Tuba", "Are You Making Any Money?", "Savage Serenade", "Down the Old Back Road", "A Hut in Hoboken", "Night Owl", "Honey Ma Love", "Baby's Blue", ולהיטים נוספים.
הופפלד זכה לתהילה בשל שירו "עם חלוף הזמן" - ("As Time Goes By"), שבוצע על ידי הפסנתרן דולי וילסון בסרט "קזבלנקה (1942). השיר הולחן במקור עבור מחזה שהועלה על במות ברודוויי בשנת 1931 בשם "כולם מוזמנים". השיר אומץ על ידי כותבי המחזה ששימש בסיס לסרט "קזבלנקה". בעת צילומי הסרט הציע המלחין מקס שטיינר להחליף את השיר בשיר מקורי שיכתוב עבור הסרט, אך הצעתו נדחתה, מכיוון שהשחקנית אינגריד ברגמן הסתפרה בתספורת קצרה, ולא ניתן היה לצלם מחדש את הסצנות שבהן הושמע השיר. שטיינר נאלץ לבנות את כל הרקע המוזיקלי של הסרט על בסיס לחנו של הופפלד. מאז בוצע השיר בסרטים רבים (ביניהם "נדודי שינה בסיאטל" (1993)), אך הוא קשור בתודעת הקהל עם הקסם והרומנטיקה של הסרט "קזבלנקה". פיסקה מוזיקלית מתוך הסרט משמשת כיום כחלק מן הליווי המוזיקלי לסרטון הקצר המקדים את כל סרטי אולפני האחים וורנר. השיר נחשב כיום לאחד השירים האהובים והמושמעים בהיסטוריה המוזיקלית של ארצות הברית, ומשמש כסטנדרט - מנגינה ידועה ומוכרת בקרב מוזיקאים, לרוב בתחום מוזיקת הג'אז.
הופפלד חיבר מוזיקה למספר רב של מחזות בברודוויי ומספר סרטי קולנוע. עוד בטרם הצלחת "עם חלוף הזמן" בסרט "קזבלנקה" נחשב הופפלד לפזמונאי מוכשר ומצליח.
בזמן מלחמת העולם השנייה שימש הופפלד כבדרן צבאי, והופיע במחנות הצבא האמריקני ובבתי חולים צבאיים.
הופפלד נפטר בשנת 1951 בניו ג'רזי.
מחץ הדלתא

| --- | --- |

 בימוי:  מנחם גולן 
 הופק בידי:  מנחם גולן יורם גלובוס רוני יעקב
 תסריט:  מנחם גולן ג'יימס ברונר
 עריכה:  אלן יעקובוביץ 
 שחקנים ראשיים:  צ'אק נוריס לי מרווין מרטין בלסם שייקה אופיר קים דילייני רוברט פורסטר שלי וינטרס ג'ורג' קנדי חנה שיגולה רוברט ווהן אורי גבריאל לייני קאזאן ז'אק כהן אדיב ג'השאן אסי דיין
 מוזיקה:  אלן סילבסטרי 
 צילום:  דוד גורפינקל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האנה-ברברה 
 חברה מפיצה:  קנון גרופ מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 בפברואר 1986 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  125 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית עברית ערבית יוונית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח 
 מקום התרחשות:  אלג'יריה 
 תקציב:  9,000,000‏$
 הכנסות:  17,760,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   deltaforce
 דף הסרט ב־IMDb
 
מחץ הדלתא (באנגלית: The Delta Force) הוא סרט פעולה אמריקני שיצא לאקרנים בשנת 1986 בבימויו של מנחם גולן ובהפקתם של יורם גלובוס ומנחם גולן. הסרט צולם ברובו בישראל.
בסרט השתתף גם שייקה אופיר בתפקיד סוכן מוסד. זה היה סרטו המפורסם האחרון שכן שנה לאחר סיום הסרט נפטר (ב-1986 אופיר השתתף בסרט נוסף - "אמריקה 3000"). היה זה גם סרטו האחרון של לי מרווין, שגילם את דמות מפקד "כוח דלתא", ומת לאחר שנה מהתקף לב.
את סצנות המטוס החטוף צילמו בנמל התעופה בן-גוריון ואילו המיקום שנבחר לשדה התעופה בביירות היה התחנה המטאורולוגית בבית דגן. צ'אק נוריס עצמו ביצע חלק גדול מהפעלולים בסרט אולם בסצנות מסובכות יותר היה לו כפיל.
סצנת הפשיטה בה נראים רכבי השטח של כוח דלתא  צולמה כולה ביום, למרות העובדה שבסרט הסצנה נראית כפשיטה לילית - זאת בזכות שימוש בפילטרים מיוחדים בעת הצילום.
עלילת הסרט מבוססת בצורה רופפת על חטיפת טיסה 847 של TWA.
עלילה

הסרט מספר את סיפורה של "כוח דלתא" יחידת קומנדו אמריקנית מיוחדת המגיעה למזרח התיכון כדי לשחרר אזרחים אמריקנים שנחטפו על ידי מחבלים אירניים, במהלך טיסה של מטוס אמריקני מחברת ATW מאתונה לניו יורק. בין השאר נאלץ הכוח לתכנן פשיטה נועזת על מעוז מחבלים בביירות שבלבנון. באופן מפתיע, הנשק העיקרי שלהם הוא תת מקלע העוזי הישראלי. בנוסף הם מצוידים ברכבי שטח קלים ואופנועים המסוגלים לשגר רקטות.
רוב הצילומים התנהלו ביפו בסמטאות ליד הים.
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות | תיאור |
| --- | --- | --- |
| צ'אק נוריס | מייג'ור סקוט מקוי | אחד ממפקדי כח דלתא |
| לי מרווין | קולונל ניק אלכסנדר | מפקד כח דלתא |
| מרטין בלסם | בן קפלן | אחד מנוסעי המטוס |
| ג'ואי בישופ | הארי גולדמן | אחד מנוסעי המטוס |
| רוברט פורסטר | עבדול | מפקד חוליית חוטפי המטוס |
| לייני קאזאן | סילביה גולדמן | אשתו של הארי, אחת מנוסעות המטוס |
| ג'ורג' קנדי | האב או'מאלי | אחד מנוסעי המטוס |
| חנה שיגולה | אינגריד | דיילת המטוס |
| סוזן סטרסברג | דבורה לוין | אשתו של רוברט, אחת מנוסעי המטוס |
| בו סוונסון | קפטן רוג'ר קמפבל | הטייס הראשי |
| רוברט ווהן | גנרל וודברידג' | ראש המטות המשולבים של ארצות הברית |
| שלי וינטרס | היידי קפלן | אשתו של בן, אחת מנוסעי המטוס |
| קים דילייני | האחות מרי | אחת מנוסעות המטוס |
| חלי גולדנברג | טינה | דיילת המטוס |
| ג'רי לזרוס | רוברט לוין | אחד מנוסעי המטוס |
| ציפורה פלד | האחות אן | אחת מנוסעי המטוס |
| אהרון קפלן | מייק אירייזר | אחד מנוסעי המטוס |
| קרוליין לנגפורד | סאלי אירייזר | אחת מנוסעי המטוס |
| יהודה אפרוני | דויד רוזובסקי | אחד מנוסעי המטוס |
| דוד מנחם | מוסטפא | אחד מחוטפי המטוס |
| שייקה אופיר | האב ניקולאס | סוכן המוסד בביירות |
| אבי לוזיה | ג'עפר | אחד מהמחבלים |
| אורי גבריאל | ג'אמיל | מפקד המחבלים בביירות |
| מנחם עיני | עיסאם | מנהל מגדל הפיקוח בביירות   |
| אסי דיין | אלוף-משנה רפי אמיר | קצין המודיעין בצה"ל |
| ז'אק כהן |  | שר ההגנה של לבנון |
| אדיב ג'השאן | סאלים | אחד מהמחבלים |
| חיים ג'רפי | סמיר | סייען לבנוני |
| מוסקו אלקלעי |  | אחד מהכתבים הזרים בביירות |
| אלברט אילוז |  | פקח דרכונים בביירות |
סרטי ההמשך

ב-1990 יצא סרט ההמשך "מחץ הדלתא 2 - הקשר הקולומביאני". צ'אק נוריס הוא היחיד שחזר לסרט ההמשך לגלם את דמותו סקוט מקוי, הפעם בוים על ידי אחיו אהרון נוריס, והופק על ידי יורם גלובוס, מנחם גולן לא היה מעורב עם סרטי ההמשך אחרי שעזב את החברה בסוף שנות ה-80, בזמן הצילומים בפיליפינים אירעה תאונת מסוק בה נהרגו חמישה, ביניהם הצלם הישראלי גדי דנציג. הסרט כשל בקופות, וקיבל ביקורות שליליות.
הסרט השלישי בסדרה "מחץ הדלתא 3: משחק המוות", יצא בשנת 1991 ובו בניגוד לשני הסרטים הראשונים, לא כיכב צ'אק נוריס, אלא בנו מייק נוריס, ואיתו עוד ארבעה שחקנים צעירים, כולם היו בנים או אחים של כוכבים הוליוודים ידועים. ניק קסבטס (בנם של ג׳ינה רולנדס וג׳ון קסבטס), טוני פק (בנו של גרגורי פק), אריק דאגלס (בנו הצעיר של קירק דאגלס ואחיו של מייקל דאגלס), וכן מתיו פן (אחיו הצעיר של שון פן). שחקנים ישראלים שכיכבו בסרט היו יונתן צ'רצ'י וחנה אזולאי-הספרי.
הערות שוליים

↑  דור ההמשך דאגלס. ולא קירק; פק, ולא גרגור, חדשות, 11 אפריל 1990
↑  רון פודכלניק, מחץ הדלתא. גם הבנים רוצים, מעריב, 18 ביולי 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14291731c (data)  CANTIC: a12054641  VIAF: 194147094988725081319   WorldCat (עם VIAF): 194147094988725081319
אד ווד (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  טים ברטון 
 הופק בידי:  טים ברטון, דניס די נובי 
 תסריט:  סקוט אלכסנדר לארי קרצ'בסקי
 עריכה:  כריס לבנזון 
 שחקנים ראשיים:  ג'וני דפ מרטין לנדאו שרה ג'סיקה פרקר פטרישה ארקט ביל מארי ג'פרי ג'ונס ליסה מארי ג'ורג' סטיל
 מוזיקה:  הווארד שור 
 צילום:  סטפן צ'פסקי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי טאצ'סטון 
 חברה מפיצה:  טאצ'סטון
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 בספטמבר 1994, ארצות הברית
 משך הקרנה:  127 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט קומדיה, סרט דרמה, סרט להט"בי 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 תקציב:  18,000,000‏$
 הכנסות:  5,887,457‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   edwood
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (מרטין לנדאו)  פרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר (ריק בייקר, Ve Neill, Yolanda Toussieng)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אד ווד (באנגלית: Ed Wood) הוא סרט קולנוע משנת 1994 בבימויו של טים ברטון. הסרט ביוגרפי ומתאר את סיפור חייו של במאי הקולנוע אדוארד ווד, הנחשב לאחד מהבמאים הגרועים ביותר אי פעם.
עלילת הסרט

הסרט מתאר את חייו של אדוארד ווד, אותו מגלם ג'וני דפ, לאורך תקופה של שש שנים. בסרט מעט אלמנטים המקדמים את העלילה, וההתמקדות הכללית היא על עבודתו של ווד כבמאי, לצד תיאור חייו האישיים. בין היתר מסופר על הקשר המיוחד שיצר ווד עם שחקן הקולנוע בלה לוגוסי, אשר מגלם מרטין לנדאו. לוגוסי היה כוכב סרטי אימה בהוליווד בשנות השלושים, והתפרסם בעיקר בזכות הסרט דרקולה. לאחר מכן מיעט להופיע בסרטים, עד אשר פגש את ווד והופיע במספר סרטים שביים. בהמשך מתברר כי לוגוסי היה מכור לסמים במשך תקופה ארוכה, ובעזרתו של ווד הוא נכנס לשיקום. זמן קצר לאחר שהוא יוצא מן המחלקה השיקומית, נפטר לוגוסי.
נושא מרכזי נוסף בסרט הוא חיבתו של ווד ללבוש בגדי נשים, אשר בעקבותיה יצר את הסרט האוטוביוגרפי "גלן או גלנדה". בעקבות חיבה זו עוזבת אותו חברתו דולורס פולר (שרה ג'סיקה פארקר), שאף כיכבה בסרט.
חלקו האחרון של הסרט מתאר את הפקת סרטו המפורסם ביותר של ווד, "תוכנית 9 מהחלל החיצון". בלה לוגוסי נפטר זמן קצר לפני התחלת הצילומים, וכדי למלא את מקומו נשכר שחקן שדומה לו, אשר הסתיר את פניו במשך הסרט. תקציבו הנמוך של הסרט ותנאי ההפקה הדלים גרמו ליצירת סרט אשר נחשב על ידי רבים כאחד הסרטים הגרועים ביותר שנוצרו אי פעם.
אי דיוקים היסטוריים

על אף המוזרות שבמספר אירועים בסרט, רוב האירועים המתוארים נאמנים למקור. עם זאת, קיימים מספר הבדלים בין הסרט למציאות:
בסרט מגלה דולורס על חיבתו של אדוארד ווד ללבוש בגדי נשים לאחר שקוראת את התסריט של "גלן או גלנדה". למעשה, היא לא ידעה על כך עד סיום צילומי הסרט.
הסצנה המפורסמת בה קוטף לוגוסי פרח מתרחשת בסרט מחוץ לביתו, בעוד במציאות היה זה מחוץ לביתו של טור ג'ונסון.
בסרט מתגורר לוגוסי בשכונת בלדווין הילס שבלוס אנג'לס, אך למעשה התגורר בשכונת לוס פליז.
בסרט נאלץ לוגוסי להשתחרר מבית החולים עוד טרם החלים, מאחר שלא היה לו כסף לממן את שהותו שם. במציאות, הוא החלים לחלוטין לפני שהשתחרר.
בסרט מתואר ווד כאחד הבודדים אשר הגיעו להלווייתו של לוגוסי, בעוד למעשה להלווייתו הגיעו אנשים רבים, לרבות בוריס קרלוף, פיטר לורה ווינסנט פרייס.
טור ג'ונסון מתואר כאילו גילה אותו ווד במקרה, אך למעשה הוא שיחק בסרטים מאז 1934.
באני ברקינרידג' מתואר כחבר ותיק של ווד, כאשר במציאות הם לא הכירו טרם צילומי "תוכנית 9 מהחלל החיצון".
בניגוד למתואר בסצנות רבות בסרט, לוגוסי לא באמת שנא את בוריס קרלוף.
בניגוד לסצנה לקראת סוף הסרט, אדוארד ווד לא נפגש עם אורסון ולס. בנוסף, ל"תוכנית 9 מהחלל החיצון" לא הייתה הקרנת בכורה חגיגית כמתואר; למעשה, הסרט הוקרן לראשונה רק כשלוש שנים לאחר סוף צילומיו.
דמויות הסרט מוטבלות בבריכת שחייה, אך למעשה רק טור ג'ונסון הוטבל בבריכה, עקב גודלו העצום.
שחקנים

ג'וני דפ - אדוארד ווד
מרטין לנדאו - בלה לוגוסי
שרה ג'סיקה פארקר - דולורס פולר
ביל מארי - באני ברקינרידג'
פטרישה ארקט - קת'י או'הרה
ג'פרי ג'ונס - קריסוול
ליסה מארי - מאילה נורמי ("ומפירה")
ג'ורג' סטיל - טור ג'ונסון
ג'ולייט לנדאו - לורטה קינג
וינסנט ד'אונופריו - אורסון ולס
קורלה פנדיט - עצמו, כנגן האורגנית במסיבה
הסרט כולל מספר הופעות אורח של שחקנים מ"תוכנית 9 מהחלל החיצון". קונרד ברוקס, אשר גילם את אחד מהשוטרים בסרטו של ווד, מופיע בסרט כבארמן. גרגורי וולקוט, שגילם את דמות הגיבור, מופיע כאחד המממנים הפוטנציאלים של "כלת המפלצת". פול מרקו, שגילם את השוטר השני, מופיע ברקע.
הפקת הסרט

הסרט מבוסס במידה רבה על הביוגרפיה של אדוארד ווד "Nightmare of Ecstasy" מאת רודולף גריי, הכוללת ראיונות עם משפחתו ועם עמיתיו של ווד. בהכנות לבימוי הסרט מרי ריילי המבוסס על דוקטור ג'קיל ומיסטר הייד, ביקר מפיק ובמאי הסרט טים ברטון בעיר פוגקיפסי שבמדינת ניו יורק, שם הציעו לו לראשונה להפיק את "אד ווד".
ברטון מודה כי תמיד היה מעריץ של ווד, ולכן הסרט מציג את ווד באופן סימפתי, במקום לשים ללעג את סרטיו. בביוגרפיה "Burton on Burton", סיפר הבמאי כי ככל הנראה תיאר את ווד והשחקנים באופן יותר מדי סימפתי, מאחר שלא רצה ללעוג לאנשים אשר כבר לעגו להם במשך הרבה זמן. את הכבוד של ברטון לווד ניתן לראות גם בסרטו "המספריים של אדוארד", עליו הודה ברטון כי שם הדמות הראשית לקוח מן הדמיון לשם "אד ווד".
עקב בעיות מנהליות ואמנותיות ב"מרי ריילי", החליט ברטון לעזוב את הפרויקט, ולביים את "אד ווד" במקום, וזאת בתנאי שהתסריט ייכתב במהרה. את תסריט הסרט כתבו סקוט אלכסנדר ולארי קרצ'בסקי, אשר קודם לכן היו ידועים בעיקר מתסריטי הסדרה "מותק, הילד השתגע." את מערכת היחסים בין אדוארד ווד לבלה לוגוסי ביסס ברטון על יחסיו עם אלילו וינסנט פרייס, שאף הופיע בסרטו "המספריים של אדוארד".
את פסקול הסרט הלחין הווארד שור. זהו אחד הסרטים היחידים של ברטון בו לא שיתף פעולה עם דני אלפמן, אשר הלחין את מוזיקת הרקע ברוב סרטיו.
הצלחת הסרט

תקציב הסרט עמד על כ־18 מיליון דולר. הסרט, אשר עמד בצילם של שוברי קופות מאותה שנה כ"פורסט גאמפ" ו"מלך האריות", זכה להצלחה מעטה בעת הקרנתו בקולנוע, והכנסותיו בארצות הברית נאמדו בכשישה מיליון דולר בלבד.
עם זאת, ביקורות רבות שיבחו את הסרט, ובמיוחד את האווירה המיוחדת שיצר הצילום השחור-לבן ואת המשחק המשובח של השחקנים. דירוג הסרט באתר האינטרנט Rotten Tomtoes הוא 89%.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר, וזכה בשניהם: שחקן המשנה הטוב ביותר (מרטין לנדאו), והאיפור הטוב ביותר. על משחקו בסרט זכה לנדאו גם בפרס גלובוס הזהב.
הערות שוליים

↑  סולסברי, מארק, ברטון על ברטון, Faber & Faber 1995
↑   "אד ווד", במסד הנתונים Box Office Mojo (באנגלית)
↑  "אד ווד", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
| יצירותיו של טים ברטון |
| --- | --- | --- |
| סרטים באורך מלא | ההרפתקה הגדולה של פי ווי הרמן (1985) • ביטלג'וס (1988) • באטמן (1989) • המספריים של אדוארד (1990) • באטמן חוזר (1992) • אד ווד (1994) • הפלישה ממאדים (1996) סליפי הולו (1999) • כוכב הקופים (2001) • סיפורי דגים (2003) • צ'ארלי בממלכת השוקולד (2005) • חתונת הרפאים (2005) • סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט (2007) • אליס בארץ הפלאות (2010) • צללים אפלים (2012) • פרנקנוויני (2012) • עיניים גדולות (2014) • המעון של מיס פרגרין לילדים משונים (2016) • דמבו (2019) • ביטלג'וס ביטלג'וס (2024) |  |
| סרטים קצרים | האי של דוקטור איגור (1971) • מתקפת מפלצת הסלרי (1979) • וינסנט (1982) • הנזל וגרטל (1983) • פרנקנוויני (1984) • ‏Stainboy‏ (2000) |  |
| סדרות טלוויזיה | ונסדיי (2022) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7520228-1
תאוריית הקשר על זיוף הנחיתה על הירח

תאוריית הקשר אודות זיוף הנחיתה על הירח היא אחת מתאוריות הקשר הנפוצות והידועות ביותר, ועל פיה הנחיתה הראשונה של אסטרונאוטים על הירח עם אפולו 11, והבאות אחריה בתוכנית אפולו, לא התרחשו בפועל, אלא זויפו בידי נאס"א, בסיוע ה־CIA. התאוריה גורסת כי מטרת ההטעיה הייתה השגת הישג פוליטי והסברתי לארצות הברית, בלימת התקדמותה של ברית המועצות בחלל שכן זו, לפי התאוריה, ויתרה על פרויקט הנחיתה שלה בעקבות הצלחת האמריקנים, מטרות נוספות המועלות על ידי חסידי התאוריה היו חיסכון בכסף, הענקת הצדקה לפרויקט החלל ויצירת הד תקשורתי חיובי, בזכות בימוי מהוקצע והימנעות מטעויות ומתקלות, וניצחון על ברית המועצות במלחמה הקרה. התאוריה זכתה לפרסום רב, ובמשאל דעת קהל בארצות הברית שערך מכון גאלופ בשנת 1999 נמצא כי 6% מהנשאלים הטילו ספק בכך שהאסטרונאוטים של אפולו הילכו על הירח.
תומכי תאוריית הקשר סבורים שהנחיתה של אפולו 11 ב־20 ביולי 1969, והמשימות שבאו בעקבותיה, לא התרחשו אלא בוימו על כדור הארץ, באזור 51 שמראהו מזכיר את נוף הירח. בשידור הטלוויזיה של הנחיתה נשמע קולו של ניל ארמסטרונג אומר כי פני השטח מזכירים את הקרקע המדברית. תצלומים של אזור 51 שצולמו על ידי לווייני ריגול רוסיים מראים כי פני השטח דומים מאוד. התאוריה זכתה לפופולריות בזכות כמה סצנות בסרטים, שהעלו רעיונות דומים. בסרט "קפריקורן 1" (משנת 1978) מתואר ניסיון של נאס"א לביים נחיתה מאוישת על מאדים, ויש הסבורים כי סצנה קצרה בסרט "יהלומים לנצח" מסדרת ג'יימס בונד (1971), המראה סימולציה של הנחיתה על הירח, אף היא עוררה אנשים לחשוב כי הנחיתה הייתה מזויפת.[דרוש מקור] המחזאי הבריטי דזמונד לודן כתב בשנת 1968 מחזה בשם "מכופפי החדשות" (The News-Benders), ובו הציג עולם שבו כל ההתפתחויות הטכנולוגיות הגדולות שהתרחשו מאז 1945 היו בעצם הדמיה, ולא התרחשו באמת. המחזה הראה בין השאר נחיתה מזויפת על הירח באמצעות דגמים.
הראשונים לפרסם את תאוריית הקשר היו ביל קייסינג (Bill Kaysing) בספרו "מעולם לא הגענו לירח" משנת 1974, וראלף רנה, שפרסם ספר פופולרי בשם "נאס"א שיטתה באמריקה" (באנגלית: NASA Mooned America, כאשר המילה Mooned משמשת במשחק מילים גם במשמעות "לשטות" וגם רומזת לירח).
מניעים

חסידי תאוריית הקשר העלו אפשרויות שונות למניעי הממשל האמריקני לזיוף הנחיתה, וביניהם:
רצון להסיח את דעת הקהל ממלחמת וייטנאם (עדות מסייעת לכך נמצאת בהפסקת הנחיתות באמצע שנות השבעים, עם תום מלחמת וייטנאם).
רצון להשיג ניצחון של יוקרה על ברית המועצות כפיצוי על ניצחונותיה הקודמים של זו בשיגור הלוויין הראשון, הטיסה המאוישת הראשונה והליכת החלל הראשונה (ראו: המירוץ לחלל).
רצון לחסוך בכסף: נאס"א זכתה לתקציב נכבד של 40 מיליארד דולר אך לא היה ביכולתה לבצע את המשימה, במקום זאת הקדישה סכומי עתק לשיחוד השותפים לקשר.
רצון להימנע מסיכון: בגלל הטכנולוגיה הפרימיטיבית יחסית שהייתה באותה תקופה, ביקשו האמריקנים להימנע מסיכון ולא לבצע את הנחיתה באמת, בנוסף דיווחים שהוסתרו על ידי ה-CIA מצאו כי עשרה אסטרונאוטים נהרגו בתאונת אימונים בניסיונות הכושלים להגיע לירח, מה שהגדיל את האינטרס האמריקאי לזייף את הנחיתה על הירח.
משדר הטלוויזיה של פוקס

חיזוק לחובבי תיאורית הקשר ניתן בתוכנית תחקיר שהוקרנה ברשת הטלוויזיה האמריקאית פוקס בשנת 2001. בתוכנית נטען כי ניל ארמסטרונג וחבריו לצוות "אפולו 11" מעולם לא דרכו על אדמת הירח, אלא על רצפת אולפנים משוכללים בארצות הברית, כאשר את שלוש משימות הנחיתה הראשונות ביים במאי הסרט "2001: אודיסיאה בחלל" - סטנלי קובריק. בתוכנית הועלו כמה מהתהיות החביבות על תומכי תיאורית הקשר, כמו הטענה שדגל ארצות הברית, כפי שנקלט במצלמות נאס"א, מצולם מתנופף ברוח, שעה שעל הירח אין אטמוספירה; שבצילומים לא ניתן לראות את הכוכבים ברקע; או שהצל שמטילים הדגל והאסטרונאוטים על הקרקע אינו ממוקם בזווית נכונה. עוד נטען בתוכנית כי כמחצית מהעובדים והאסטרונאוטים שהיו בסוד המבצע מתו בתאונות, ואילו אחרים, כולל ניל ארמסטרונג, נמנעים מלהתראיין.
טיעונים בולטים של מצדדיה של תאוריית הקשר, ותגובות עליהם > מוות של אסטרונאוטים

עשרה אסטרונאוטים שהיוו 15% מכלל האסטרונאוטים של נאס"א נהרגו בתאונות אימונים.
תומאס רונלד בארון שהיה מבקר איכות של נאס"א, העיד בפני ועדה על הליקויים שבתוכנית אפולו וטען כי קיבל איומים על חייו, נהרג ביחד עם אשתו ובתו החורגת על פסי רכבת שפגעה ברכבם. הדו"ח בן 500 העמודים שעמד להגיש נעלם ולא נמצא עד היום. התאוריה מקשרת את המוות של בארון והדוח שנעלם ל-CIA.
טיעונים בולטים של מצדדיה של תאוריית הקשר, ותגובות עליהם > תמונות

הכוונת של המצלמות (עיגולים וצלב בעלי מרכז משותף) נראית לעיתים מאחורי עצמים במקום לפניהם, ונראה שהתמונה עברה שיפוצים.
כאשר ישנם עצמים בהירים מאחורי הכוונת, הדבר גורם לכוונת לא להיראות בשל הרוויה.
איכות התמונות טובה באורח חשוד.
העיתונות בחרה את התמונות הטובות ביותר.
אין כוכבים באף אחת מהתמונות וגם לא באלו שצולמו מחלונות תא הנחיתה.
פני הירח היו מוארים באור שמש, והמצלמות כוונו לזמן חשיפה המתאים לאור יום. בחשיפה מהירה כזו לא ניתן להבחין בכוכבים. בדיוק כפי שבתצלום השמים בכדור הארץ ביום לא ייראו הכוכבים ברקע. ההסבר לתופעה מוכר לאנשים העוסקים בצילום: קשה לתעד בתמונה אחת עצם גדול ובהיר מאוד באותה רמה של חשיפה לאור, כמו פני הירח או כדור הארץ הנראה ברקע, ועצם קטן ועמום מאוד, כמו הכוכבים המרוחקים. לעיתים גם יוצרי קולנוע נאלצים לזייף כוכבים ולהוסיפם לסצנות ליליות, שכן המצלמות מכוונות לשחקנים ולא קולטות את הכוכבים שברקע.
צלו של כל עצם מוטל בכיוון שונה והדבר מעיד על כך שמדובר בתאורה של אולפן ולא בתאורת השמש – המגיעה תמיד מאותו כיוון.
על הירח יש כמה מקורות אור: השמש, כדור הארץ וקרקע הירח עצמה. האור מתמונות אלה עובר דרך אבק הירח בכיוונים רבים. בנוסף, פני הירח אינם חלקים והאור על קרקע המכתשים או ליד גבעות נראה ארוך יותר או קצר יותר (בהתאם לזווית). גם הפרספקטיבה משפיעה. הדבר מביא לכך שצללים לא מקבילים גם אם העצמים קרובים. דבר שקל לראות גם על כדור הארץ בכל מקום שבו יש עצים או גדרות.
רקע זהה באתרים שאמורים להיות מרוחקים קילומטרים זה מזה.
השוואת הפרלקסה שמתבטאת בתזוזה היחסית של הגבעות המרוחקות מוכיחה שאכן התמונות צולמו במרחק של קילומטרים זה מזה. מכיוון שעל הירח אין אטמוספירה, מה שנראה בתמונות כגבעות קטנות וקרובות, הם למעשה הרים גבוהים במרחק של 10–20 ק"מ.
ישנן תמונות של מיקום הנחתת כאשר באחדות רואים את הנחתת ובאחרות לא.
כיצד צילמו את ארמסטרונג נוחת על הירח מחוץ לתא הנחיתה אם אף אחד עוד לא דרך על הירח לפניו (כלומר, לא היה מי שיצלם אותו מבחוץ).
התמונה צולמה על ידי מצלמת טלוויזיה שהחלה לפעול באופן אוטומטי כשארמסטרונג שלף מגירת ציוד נישא מרכב הנחיתה הירחי, בטרם ירד לפני הירח.
טיעונים בולטים של מצדדיה של תאוריית הקשר, ותגובות עליהם > קרינה מייננת וחום

הקרינה בחגורת ואן אלן לא תאפשר לאסטרונאוטים לשרוד עד לירח.
הירח מרוחק פי 10 מחגורת ואן־אלן. החללית חצתה את החגורה במשך 30 דקות והדבר שקול לצילום חזה אחד - כ־1 מיליגריי.
הסרטים במצלמות יהפכו מעורפלים בשל הקרינה הזו.
סרטי הצילום אוחסנו בקופסאות מתכת כדי להגן עליהם מפני הקרינה.
החום על הירח במשך היום הירחי כל כך גבוה שהסרטים במצלמות יותכו.
שימוש נכון בכיסויים מתכתיים ובצבעים מסייע לבקר את הטמפרטורה של הסרט בתוך המצלמות.
אמנם הקרקע מתחממת בצהרי היום הירחי (הנמשך שבועיים שלנו), אך הנחיתות תוכננו כך שיבוצעו זמן קצר לאחר זריחת השמש באתר הנחיתה ובתנאים אלה, מערכות החימום והקירור הפעילות והסבילות של האסטרונאוטים הספיקו.
מועד השיגור חפף לאירוע של התפרצויות סולאריות מהגבוהות שנמדדו.
טיעונים בולטים של מצדדיה של תאוריית הקשר, ותגובות עליהם > עניינים טכניים

אין מכתש נחיתה כתוצאה מפעולת מנועי מודול הנחיתה.
אין סיבה שיהיה; דחף מנוע הנחיתה התפרש על שטח פנים גדול של קרקע הירח.
טיל השיגור (בחזרה מהירח) לא מראה סימנים של בעירה.
הידרזין (הדלק) והטטרוקסיד הדי־ניטרוגני (חומר מחמצן) היו חומרי הדלק של נחתות הירח, והם נבחרו בשל היותם ניצתים בקלות רק מהמגע ביניהם, הם גם יוצרים פליטה שקופה.
הסלעים שהובאו מהירח זהים לאלו שנאספו באנטארקטיקה.
ניתוח כימי של הסלעים מראה כי הם מכילים הרכב איזוטופי שונה וחסרים בהם יסודות חשובים. ישנם רק כמה סלעים זהים להם, כאלה שמקורם במטאוריטים שנפלטו מהירח ומצאו דרכם לאנטארקטיקה במהלך התרסקויות מטאוריטים. המשקל הכולל של מטאוריטים אלה זניח לעומת 340 הקילוגרמים של דוגמאות הירח שהובאו במשימות אפולו. כמו כן הרכב סלעי אפולו זהה לזה שהובא לארץ בידי חלליות רוסיות בלתי מאוישות.
מדוע לא הועף אבק לאחר המראתם בחזרה של רכבי הנחיתה, אם זה נמצא בשפע באזורי הנחיתה?
האבק סביב רכבי הנחיתה נקרא רגולית, ומקורו במטאוריטים. עומקה של שכבת האבק באזור הנחיתה של אפולו 11 היה כמה סנטימטרים. אילו הייתה אטמוספירה היינו מצפים להעפה של האבק גם במרחק של עשרות מטרים בשל ההפרעות שיוצר החומר שנפלט מהטיל. ואולם בתנאי הירח, הועף רק האבק שנמצא מידית מתחת למנוע. מאותה הסיבה גם לא נמחקו עקבות נעלי האסטרונאוטים.
מדוע לא הועף אבק על רגלי רכב הנחיתה, ומדוע יש עקבות באבק מתחת לרכב הנחיתה שם האבק היה אמור לעוף בשל הגזים שפולט המנוע בעת הנחיתה?
בתנאי הירח - אטמוספירה דלילה ביותר - הועף רק האבק שנמצא מידית מתחת למנוע. מאותה הסיבה גם לא נמחקו עקבות נעלי האסטרונאוטים.
איך ייתכן שהדגל מתנפנף בהיעדר רוח על הירח?
ישנו מוט אופקי מעל הדגל הגורם לו להישאר מתוח. האסטרונאוטים נאלצו לסובב את מוט הדגל כדי לנעוץ אותו בקרקע הירח, והסיבוב ולא תנועת אוויר כלשהי היא זאת שהביאה להתנופפות הבד. התנופפות כזו על כדור הארץ הייתה נפסקת לאחר זמן קצר בגלל החיכוך עם האוויר, ואולם בתנאים על הירח המשיך הדגל להתנופף.
כיצד בהיעדר טיל בדומה לטיל ששימש להינתקות מכדור הארץ הצליחו להינתק מכוח הכבידה של הירח?
לירח כבידה נמוכה פי שישה ביחס לכדור הארץ וכן העדר האטמוספירה מקל על ההינתקות.
מדוע מחקו את כל קלטות המקור של אירוע היסטורי ויקר לפני שנחקרו על ידי גורמים מחוץ לנאס"א?
הסרטים אוחסנו ובמהלך שנות ה־70 וה־80, כאשר נאס"א סבלה ממחסור בסלילים של קלטות, היא עשתה שימוש חוזר בכ־200 אלף סלילים שחלקם הכילו את ההקלטות החשובות, מתוך מחשבה שאלו מכילות אך ורק נתונים.
כאשר מריצים את הסרטונים של הליכת הירח במהירות הגדולה פי 2, ההליכה נראית כמו דילוגים על פני כדור הארץ שמטבע ההאטה נראים כמו ריחוף.
ההליכה שבה השתמשו האסטרונאוטים על הירח שונה מההליכה על כדור הארץ, עקב כוח המשיכה הקטן והיעדר האטמוספירה על הירח. האסטרונאוטים השתמשו בדילוגים וקפיצות שונות כדי להתקדם על הירח. בתוכנית "מכסחי המיתוסים", בה בפרק מסוים נבדקו תאוריות קשר שונות בנוגע להיבטים מסוימים של הנחיתה על הירח. שם נמצא, בעזרת שיחזור כוח הכבידה המדויק שפעל על האסטרונאוטים, כי ההליכה שהשתמשו בה האסטרונאוטים היא דרך יעילה והגיונית מאוד לנוע בעזרתה על הירח.
נאס"א נגד תאוריית הקשר

לאחר שנים של גיבוש תאוריית קשר בגין זיוף נחיתת אפולו 11 על הירח, נאס"א החליטה לצאת נגד אותה קונספירציה. מבקרי נאס"א טוענים כי התאוריה מגלה שיפוט לקוי וחוסר ביטחון. כדי להפיץ את מתקפת הנגד שלה, נאס"א שכרה את שירותיו של סופר המדע ג'ים אוברג תמורת שכר של 15 אלף דולרים.
בשלהי 2002 שבה התאוריה לכותרות, כשאחד החסידים הבולטים שלה, יוצר הסרטים בארט סיברל, התעמת עם האסטרונאוט באז אולדרין בבית מלון בבוורלי הילס. סיברל דרש מאולדרין שיישבע בכתבי הקודש שאכן נחת על הירח וכינה אותו שקרן ופחדן; בתגובה אולדרין הכה אותו בפניו.
לכן החליטה נאס"א שמחובתה להגיב לטענות הבלתי פוסקות בנושא. הספקנים יתפשו את המהלך כחלק מהמארג הקונספירטיבי – תפרסם הסוכנות מסמך שיפרט את העדויות לכך שנחיתת החללית אפולו 11 על הירח ביולי 1969 אכן התרחשה. "היה קשה יותר לזייף את כל העניין מלעשות אותו", כותבים אנשי נאס"א באתר האינטרנט של הסוכנות, ופונים להפריך את הטענות המרכזיות של מכחישי הנחיתה, אולם בסופו של דבר המסמך נגנז.
נאס"א מביאה גם הוכחות חיוביות לנחיתה על הירח ובראשן הסלעים הייחודיים במשקל 381 קילוגרם שהביאו עמם האסטרונאוטים לכדור הארץ. נוסף לכך, רוסיה, סין, מזרח גרמניה ואויבות אחרות של ארצות הברית בתקופת המלחמה הקרה עקבו מקרוב אחר משימות החלל שלה, ויכלו לבדוק אם אותות הרדיו מאפולו אכן הגיעו מכיוון הירח. אף לא אחת מהן הטילה ספק בהישג האמריקאי. "כשאפילו האויב שלך מכיר בהישגיך – זה די משכנע!" טוענים בנאס"א. כמו כן, הציבו האסטרונאוטים של אפולו 11 על פני הירח מערכת מחזירי אור המיועדים להחזרת אור לייזר. באמצעות מערכת זו, במדידות שנערכו מאז נמצא קצב התרחקות הירח הממוצע מכדור הארץ.