stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממלכת הלומברדים
היסטוריה > המאה ה-7 > השושלת הבווארית

לאחר שלטונו הקצר של בנו של רותארי ובנו רודולד (652–653), בחרו הדוכסים באריפרט הראשון, דוכס אסטי ונכדה של תיאודולנדה, למלך החדש. השושלת הבווארית חזרה לכס המלכות, ואריפרט הקתולי דיכא את האריאניזם בכוח. עם מותו של אריפרט בשנת 661, צוואתו חילקה את הממלכה בין שני בניו, פרקטריט וגודפרט. שיטת ירושה זו הייתה ידועה מהרומאים והפרנקים,  אך הייתה מקרה ייחודי בקרב הלומברדים. אולי בגלל זה, פרץ סכסוך בין פרקטריט, שבסיסו היה במילאנו, לבין גודפרט, שנשאר בפאביה. הדוכס מבנוונטו, גרימואלד, התערב עם כוח צבאי משמעותי כדי לתמוך בגודפרט, אך ברגע שהגיע לפאביה, הוא הרג את גודפרט ותפס את מקומו. פרקטריט, שהיה בבירור בסכנה, נמלט לאווארים.
גרימואלד נתמך על ידי האצילים הלומברדים, אך עדיין נאלץ להתמודד עם הפלג הלגיטימי, שניסה בריתות בינלאומיות להחזיר את כס המלוכה לפרקטריט. אולם גרימואלד שכנע את האווארים להחזיר את השליט המודח. פרקטריט, ברגע שחזר לאיטליה, נאלץ לבצע מעשה כניעה לגזלן לפני שיוכל להימלט אל הפרנקים של נויסטריה, שתקפו את גרימואלד ב-663. המלך החדש, שנוא על ידי נוסטריה בגלל שהיה בעל ברית עם הפרנקים של אוסטרזיה, הדף אותם ברפרנקורה, ליד אסטי.
גרימואלד, שב-663 הביס גם ניסיון לכבוש מחדש את איטליה על ידי הקיסר הביזנטי קונסטנס השני, מימש את סמכויותיו הריבוניות במלואן שמעולם לא השיגו קודמיו. הוא הפקיד את דוכסות בנוונטו בידי בנו רומאולד, והבטיח את נאמנותן של הדוכסות ספולטו ופריולי, על ידי מינוי הדוכסים שלהם. הוא העדיף את שילובם של מרכיבי הממלכה השונים, והציג דמות של קודמו רוטרי - מחוקק חכם בהוספת חוקים חדשים לצו, פטרון (בניית כנסייה בפאביה המוקדשת לקדוש אמברוזיוס) ולוחם אמיץ.
עם מותו של גרימואלד בשנת 671, בנו הקטין גריבלד תפס את כס המלוכה, אך פרקטריט חזר מהגלות והדיח אותו במהירות. הוא הגיע מיד להסכם עם בנו הנוסף של גרימואלד, רומואלדו הראשון מבנוונטו, שהתחייב לנאמנות בתמורה להכרה באוטונומיה של הדוכסות שלו. פרקטריט פיתח מדיניות בהתאם למסורת השושלת שלו ותמך בכנסייה הקתולית נגד האריאניזם והמועצות שהוחרמו בפולמוס שלושת המועצות. הוא חיפש והשיג שלום עם הביזנטים, שהכירו בריבונות לומברדית על רוב איטליה, ודיכא את המרד של דוכס טרנטו, אלאהיס, אם כי במחיר ויתורים טריטוריאליים קשים לאלאהיס (כולל דוכסות ברשיה).
אלאהיס מרד שוב מאוחר יותר, והצטרף למתנגדים הפוליטיים למדיניות הבווארית הפרו-קתולית במותו של פרקטריט ב-688. בנו ויורשו קוניפרט הובס תחילה ונאלץ לתפוס מקלט באיסולה קומצ'ינה - רק בשנת 689 הצליח לדכא את המרד, להביס ולהרוג את אלאהיס בקרב קורונאט באדה.
המשבר נבע מההתבדלות בין שני האזורים של לומברדיה הגדולה: נוסטריה, ממערב, הייתה נאמנה לשליטי בוואריה, פרו-קתולים ותומכים במדיניות הפיוס עם רומא וביזנטיון; מצד שני, אוסטריה, ממזרח, הזדהתה עם הדבקות הלומברדית המסורתית בפגאניזם ובאריאניזם, והעדיפה מדיניות מלחמתית יותר.
הדוכסים של אוסטריה קראו תיגר על ה"לטיניזציה" ההולכת וגוברת של מנהגים, שיטות משפט, חוק ודת, שלדעתם האיץ את ההתפוררות ואובדן הזהות הגרמאנית של העם הלומברדי. הניצחון אפשר לקוניפרטו, שכבר זוהה זמן רב עם אביו לכס המלכות, להמשיך במלאכת הרגעת הממלכה, תמיד במבטא פרו-קתולי. סינוד שהתכנס בפאביה בשנת 698 אישר את שילובם מחדש של שלושת המועצות המנומנמים לקתוליות.
היסטוריה > המאה ה-8 > משבר שושלתי

מותו של קוניפרט בשנת 700 סימן את תחילתו של משבר שושלתי. הירושה של בנו הקטין של קוניפרט, ליוטפרט, אותגרה מיד על ידי הדוכס מטורינו, רג'ינפרט, הבולט ביותר בשושלת הבווארית. רג'ינפרט הביס את תומכיו של ליוטפרט (החונך שלו אנספרנד, דוכס אסטי והדוכס מברגמו, רוטריט) בנוברה, ובתחילת שנת 701 תפס את כס המלכות. עם זאת, הוא מת לאחר שמונה חודשים בלבד, והותיר את כס המלוכה לבנו אריפרט השני.
אנספרנד ורוטריט הגיבו מיד וכלאו את אריפרט, והחזירו את כס המלכות לליוטפרט. אריפרט, בתורו, הצליח להימלט ולהתעמת עם תומכי יריבו. ב-702 הוא הביס אותם בפאביה, כלא את ליוטפרט וכבש את כס המלכות. זמן קצר לאחר מכן, הוא הביס לבסוף את המתנגדים: הוא הרג את רוטריט, דיכא את הדוכסות שלו והטביע את ליוטפרט. רק אנספרנד הצליח להימלט ומצא מקלט בבוואריה. לאחר מכן, אריפרט ריסק מרד חדש, זה של הדוכס מפריולי, קורבולוס, ואימץ מדיניות פרו-קתולית בתוקף.
בשנת 712 חזר אנספרנד לאיטליה עם צבא שהוקם בבוואריה, והתנגש עם אריפרט; הקרב לא היה ברור, אבל המלך התנהג בפחדנות וננטש על ידי תומכיו. הוא מת בעת שניסה להימלט לממלכת הפרנקים, וטבע בטיצ'ינו, נגרר לקרקעית במשקל הזהב שהביא עמו. איתו הסתיים שלטון השושלת הבווארית בממלכה הלומברדית.
היסטוריה > המאה ה-8 > המלכים האחרונים

שלטונו של הילדפרנד נמשך חודשים ספורים בלבד, לפני שהודח על ידי הדוכס רצ'יס. פרטי הפרק אינם ברורים, שכן העדות המכרעת של פאולוס הדיאקון הסתיימה בהספד על מותו של ליותפראנד. הילדפרנד נמשח למלך בשנת 737, במהלך מחלה קשה ממנה סבל ליוטפרנד (שלא אהב כלל את בחירת המלך: " Non aequo animo accepit" כתב פאולוס הדיאקון,  אם כי לאחר שהחלים, הוא קיבל את הבחירה). המלך החדש, אם כן, לפחות בתחילה נהנה מתמיכת רוב בני האצולה, אם לא זו של המלך הגדול. ראצ'יס, הדוכס מפריולי, בא ממשפחה בעלת מסורת ארוכה של מרד במלוכה ותחרות עם משפחת המלוכה, אך מצד שני, הוא היה חייב את חייו ואת התואר הדוכסי לליותפראנד, שסלח לו לאחר שגילה. קונספירציה בראשות אביו, פמו מפריולי.
ראצ'יס היה שליט חלש: מצד אחד הוא נאלץ לוותר על חופש פעולה גדול יותר לדוכסים האחרים, בצד השני היה עליו לדאוג לא להחריף את היחסים עם הפרנקים ובעיקר את המאיורדומוס והמלך דה פקטו. פפין הקצר, בנו המאומץ של המלך שאת אחיינו הוא הדיח. מאחר שלא היה מסוגל לסמוך על מבני התמיכה המסורתיים במלוכה הלומברדית, הוא חיפש תמיכה בקרב הגאסנדיים, האדונים הקשורים למלך בהסכמי הגנה,  ובמיוחד בקרב הרומאים, הנתינים הלא לומברדים.
אימוץ המנהגים העתיקים, יחד עם עמדות פומביות פרו-לטיניות - הוא נישא לאישה רומאית, טאסיה, לפי הטקס הרומי, ואימץ את התואר פרינקפס במקום הרקס לנגוברדורום המסורתי - הרחיק יותר ויותר את הבסיס הלומברדי, מה שאילץ אותו לאמץ מדיניות מנוגדת בתכלית, עם התקפה פתאומית על ערי הפנטפוליס. אולם האפיפיור שכנע אותו לנטוש את המצור על פרוג'ה. לאחר כישלון זה, קרסה יוקרתו של ראצ'יס והדוכסים בחרו למלך החדש את אחיו אייסטולף, שכבר ירש אותו כדוכס בציבידאלה וכעת, לאחר מאבק קצר, אילץ אותו לברוח לרומא ולבסוף להיות נזיר במונטה קאסינו.
היסטוריה > המאה ה-8 > נפילת הממלכה

בשנת 771 הצליח דסידריוס לשכנע את האפיפיור החדש, סטפנוס השלישי, לקבל את הגנתו. מותו של קרלומן הותיר את קרל הגדול, ששלט כעת על כס המלכות לאחר שדחה את בתו של דזידריוס, עם יד חופשית. בשנה שלאחר מכן אפיפיור חדש, אדריאנוס הראשון, ממתנגדיו של דזידריוס, הפך את המשחק העדין של בריתות, ודרש את הכניעה של האזור שמעולם דסידריוס לא ויתר עליו ובכך גרם לו לחדש את המלחמה נגד ערי רומאניה.
קרל הגדול, למרות שזה עתה החל במסעו נגד הסקסונים, נחלץ לעזרתו של האפיפיור. הוא חשש מלכידת רומא על ידי הלומברדים ומאובדן היוקרה שיבוא בעקבותיו. בין 773 ל-774 הוא פלש לאיטליה. שוב ההגנה על המעוזים לא הייתה יעילה, אשמתן של הפיצולים בקרב הלומברדים. קרל הגדול, לאחר שניצח מול התנגדות קשה, כבש את בירת הממלכה, פאביה.
אדלגיס, בנו של דסידריוס, מצא מקלט אצל הביזנטים. דזידריוס ואשתו גורשו לגאליה. קרל כינה את עצמו אז Gratia Dei rex Francorum et Langobardorum ("בחסדי אלוהים מלך הפרנקים והלומברדים"), תוך שהוא מממש איחוד אישי של שתי הממלכות. הוא שמר על ה-Leges Langobardorum, אך ארגן מחדש את הממלכה לפי הדגם הפרנקי, עם רוזנים במקום הדוכסים.
כך הסתיימה איטליה הלומברדית, ואף אחד לא יכול לומר אם זה היה, עבור ארצנו, מזל או חוסר מזל. אלבוין וממשיכיו היו אדונים מביכים, מביכים יותר מתיאודוריק, כל עוד הם היו ברברים שחנו בשטח נכבש. אבל עכשיו הם נטמעו באיטליה ויכלו להפוך אותה לאומה, כפי שעשו הפרנקים בצרפת.
אבל בצרפת לא היה את האפיפיור. ואילו באיטליה, היה.
לאחר הכיבוש הפרנקי של לומברדיה הגדולה, רק הממלכה הלומברדית הדרומית נקראה לאנגברדהלנד (ארץ הלומברדים), כפי שהעידו באבני הרונס הנורדיות.
הערות שוליים

↑  "The New Cambridge Medieval History: c. 500-c. 700" by Paul Fouracre and Rosamond McKitterick (page 8)
↑  N. Everett (2003), Literacy in Lombard Italy, c. 568–744 (Cambridge), 170.
↑  cf. Paolo Diacono, Historia Langobardorum, IV, 37; VI, 24-26 e 52.
↑  or twelve years, according Origo gentis Langobardorum and Chronicle of Fredegar.
↑  Paolo Diacono, Historia Langobardorum, III, 16.
↑  Paolo Diacono, III, 35.
↑  Martyn, John R. C (2012). Pope Gregory's Letter-Bearers: A Study of the Men and Women who carried letters for Pope Gregory the Great. Cambridge Scholars Publishing. p. 65. ISBN 978-1-443-83918-1.
↑  Paolo Diacono, Historia Langobardorum, IV, 41.
↑  Paolo Diacono, Historia Langobardorum, IV, 45.
↑  "Lombard terms and Latin glosses from the Codex Eporedianus of the Edictum Rothari". Arca. נבדק ב-4 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   בהקשר זה, ראוי להזכיר את החלוקה פפין הגוץ שחילק את ממלכתו בין שני בניו קרלומן וקרל הגדול.
↑  Paolo Diacono, Historia Langobardorum, IV, 46.
1 2  Franco Cardini e Marina Montesano, Storia medievale, pag. 86.
1 2  Paolo Diacono, VI, 35.
↑  Paolo Diacono, Historia Langobardorum, VI, 49.
↑  Sergio Rovagnati, I Longobardi, pp. 75-76.
↑  Paul Deacon, Historia Langobardorum, VI, 55.
↑  Leges Langobardorum, Ratchis Leges, 14, 1-3.
↑  2. Runriket - Täby Kyrka (אורכב 04.06.2008 בארכיון Wayback Machine), an online article at Stockholm County Museum, retrieved July 1, 2007.
הנחלה הלומברדית באיטליה:
הממלכה הלומברדית (נוסטריה, אוסטריה וטוסיה) והדוכסויות הלומברדיות של ספולטו ובנוונטו
שלטון לומברדי במותו של אלבוין (572)
תאודלינדה בפרסקו מאת זוואטארי
ממלכת לומברדיה על שלושת האזורים העיקריים שלה: נוסטריה, אוסטריה וטוסיה
מפת איטליה בשנת 603 לספירה
שלטון הלומברדים במותו של רותארי (652)
מטבע של קוניפרט (688–700), מלך הלומברדים, שהוטבע במילאנו.
מצבת קבורה של קוניפרט, המוזיאון האזרחי של פאביה.
אזורי הלומברדים במותו של ליוטפרנד (744).
מצבת קבורה של ליותפראנד, פאביה, סן פייטרו בסייל ד'אורו.
תחומי הלומברדים לאחר כיבושי אייסטולף (751)
אדלגיס, שהובס על ידי קרל הגדול, בוחר בגלות.
כחוליות

| כחוליות |
| --- | --- |

מיון מדעי
על־ממלכה:: חיידקים אמיתיים
מערכה:: כחוליות
שם מדעי
 Cyanobacteria ‏קבלייר-סמית, 2002
הכחוליות (שם מדעי: Cyanobacteria; נקראות גם חיידקים כחוליים ולעיתים גם אצות כחוליות) היא מערכה של יצורים חסרי גרעין השייכים לעל ממלכת חיידקים אמיתיים. לכחוליות יש קווים משותפים עם הקבוצות השונות הקרויות אצות: הם מכילים כלורופיל a שהוא פיגמנט פוטוסינתטי המשותף לכל האצות וחסר ברוב החיידקים מבצעי פוטוסינתזה. בנוסף, בדומה לאצות ואורגניזמים פוטוסינתטיים אחרים, ובניגוד לחיידקים אחרים, לציאנובקטריה מערכת ממברנות פנימיות הנקראות תילקואידים. בפוטוסינתזה של הכחוליות גם משתחרר חמצן בשונה מרוב החיידקים המבצעים פוטוסינתזה.
כחוליות הן ככל הנראה הטקסון הגדול ביותר שהיה קיים אי פעם על פני כדור הארץ והיו מהאורגניזמים הראשונים באבולוציה לבצע פוטוסינתזה ולהפיק חמצן. הן מזוהות כגורם שהוביל לאירוע "אסון החמצן הגדול", העלייה הראשונה והמשמעותית בריכוז החמצן באטמוספירה, לפני 2.4-2.1 מיליארדי שנים הכחוליות הופיעו בעידן ארכאיקון אם כי קיימת מחלוקת האם העידן בו החלה פוטוסינתזה הפולטת חמצן - הערכות נעות בין לפני כ-3.7 מיליארדי שנים לבין 2.3 מיליארד שנים, בהתבסס על עדויות מתחום הגאולוגיה והגאוכימיה. לפי מספר עדויות מוצאן של הכחוליות הוא במים מתוקים או ביבשה ולאחר מכן הן נדדו לסביבה הימית. שינוי הרכב האטמוספירה שהן גרמו לו, גרר שינוי דרמטי של הרכב צורות חיים על פני כדור הארץ. ההסתגלות שלאחר מכן של אורגניזמים חד-תאיים מוקדמים לסביבה רווית חמצן הובילה ככל הנראה לאנדוסימביוזה בין אנאירובים ואירובים, ומכאן לאבולוציה של אאוקריוטים במהלך הפלאופרוטרוזואיקון.
הכחוליות הן חלק מהפלנקטון ומשמשות כמזון למגוון יצורי ים. לחיידקים אלו יש תפקיד משמעותי בשרשרת המזון ובמחזורי המינרלים בטבע. היות שהם מסוגלים לקלוט חמצן וחנקן מן האוויר, הם מסוגלים לגדול כמעט בכל סביבה וכן ניתן למצוא אותם באנדוסימביוזה עם פטריות שיתופיות הקרויות חזזיות.
בתמונה: כחולית שרשרתית, מהסוג נוסטוק. בשרשרת זו אחרי כל כמה תאים פוטוסינתטיים, מופיע תא שונה, הטרוציסט, אשר לא מבצע פוטוסינתזה. תא זה מבצע קיבוע של חנקן חופשי מהאוויר (N2). תא זה לא מבצע פוטוסינתזה מפני שהאנזים המבצע את קיבוע החנקן, ניטרוגנאז, רגיש לחמצן.
תנאי מחיה

הטמפרטורה המיטבית לביצוע פוטוסינתזה בכחוליות היא כ-20 עד 30 מעלות צלזיוס. במצב אפיליטי (על סלעים), אקווטי (במים), אנדוליטי (בתוך סלעים), כזמואנדוליטי (בסדקים בסלע) ואפיגאי (כקרומים על הקרקע).
מים נוזליים הם תנאי הכרחי לגידול הכחוליות ולכן הן מופיעות לעיתים קרובות במסלול הזליגה של מים על מבנים שונים ופסלים.
במצב אנדוליטי הכחוליות מקבלות אור שעובר דרך הסלע ומים שחודרים דרך גבישי הסלע המיקרוסקופיים.
כחוליות אינן יכולות לחיות ללא אור ולכן אינן חיות במעמקי הים או האדמה.
הכחוליות החיות באזורים חשופים לקרינה מכילות את הפיגמנט סקיטונומין המגן עליהן מקרינת על-סגול ולכן הן בעלות צבע שחור, הכחוליות החיות באזורים מוצלים בעלות צבע ירוק-כחול בגלל הכלורופיל.
הן רגישות ליוני נחושת, עופרת ואמוניום.
סימביוזה

ישנן כחוליות החיות בסימביוזה עם פטריות כחזזיות. הפטרייה משמשת כמצע גידול לכחוליות ומספקת להן הגנה מפני קרינה, מים, ומינרלים, ואילו הכחולית מבצעת פוטוסינתזה ומקבעת חנקן ומספקת לפטרייה סוכר. החזזית מורכבת מפוטוביונאט - הכחולית, ומיקרוביונאט - הפטרייה.
מיון > מיון פנימי

בקרב הכחולית החלוקה למחלקות עוד נתונה תחת מחקר והקשרים הפילוגנטיים בין הסדרות השונות עוד לא ברורים. על פי הנומנקלטורה הבינלאומית לפרוקריוטים(אנ') אין חלוקה סיסטמטית מקובלת בתוך הכחוליות אך נעשו מספר ניסיונות לאמץ כזאת, שהבולטת שבהן מ-2004 הציעה לחלק את הכחוליות לשמונה סדרות.
ברשימה זאת מובאת החלוקה המקובלת לסדרות ומרמת הסדרה מטה כתובים רק המשפחות תת-המשפחות והסוגים הידועים בישראל.
הסדרה Chroococcales
משפחת Microcystaceae
משפחת Chroococcaceae
משפחת Entophysalidaceae
משפחת Chamaesiphoaceae
משפחת Xenococcaceae
משפחת Hydrococcaceae
הסדרה Nostocales
משפחת Scytonemataceae
משפחת Microchaetaceae
משפחת Rivulariaceae
משפחת Nostocaceae
משפחת Mastigocladaceae
משפחת Fischerellaceae
משפחת Loriellaceae
הסדרה Oscillatoriales
משפחת Pseudanbaenaceae
משפחת Schizothrichaceae
משפחת Phormidiaceae
משפחת Oscillatoriaceae
משפחת Homoeotrichaceae
הסדרה Pleurocapsales - אשר אינה מיוצגת בארץ
הסדרה Spirulinales - אשר אינה מיוצגת בארץ, אצת המאכל ספירולינה שייכת לסדרה זאת. יש המאחדים סדרה זאת עם ה-Oscillatoriales.
הסדרה Synechococcales - אשר אינה מיוצגת בארץ
הסדרה Chroococcidiopsidales - אשר אינה מיוצגת בארץ
הסדרה Gloeobacterales - אשר אינה מיוצגת בארץ
ראו גם

קיבוע חנקן ימי
אסון החמצן
סטרומטוליט
ספירולינה
ביאורים

↑  בתעתוק לעברית: "ציאנובקטריה" - הלחם המילים ציאן ובקטריה, שפירושו חיידקים כחלחלים-ירקרקים
הערות שוליים

↑  Brian A. Whitton, Ecology of Cyanobacteria II: Their Diversity in Space and Time (עמ' 17)
1 2 3  Stal LJ, Cretoiu MS (2016). The Marine Microbiome: An Untapped Source of Biodiversity and Biotechnological Potential. Springer Science+Business Media. ISBN 978-3319330006.
↑  תקציר מחקר על הקשר בין טמפרטורה לפעילות הכחוליות
↑  Muriel F. Gugger, Lucien Hoffmann, Polyphyly of true branching cyanobacteria (Stigonematales), International Journal of Systematic and Evolutionary Microbiology 54, 2004, עמ' 349–357 doi: 10.1099/ijs.0.02744-0
1 2  Aharon Oren, A proposal for further integration of the cyanobacteria under the Bacteriological Code, International Journal of Systematic and Evolutionary Microbiology 54, 2004, עמ' 1895–1902 doi: 10.1099/ijs.0.03008-0
↑  Inka Dor, A CHECKLIST OF CYANOPHYTA (CYANOBACTERIA) OF ISRAEL AND ADJACENT REGIONS
1 2 3  בעבר נכללה בסדרה Stigonematales אך סדרה זאת אוחדה עם הסדרה Nostocales
↑  Martin Muhling, Characterization of Arthrospira (Spirulina) strains., 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282673505171  BnF: cb12122410x (data)  GND: 4136726-1  LCCN: sh85015067  LNB: 000294552  NDL: 00569291  NKC: ph116147
הלגיון האחד עשר קלאודיה

הלגיון האחד-עשר קלאודיה (בלטינית: Legio undecima Claudia) היה לגיון רומאי שהוקם על ידי יוליוס קיסר בזמן מלחמת גאליה בשנת 58 לפנה"ס. הלגיון הוצב בפרובינקיית מואסיה עילית עד המאה ה-5 לספירה. סמל הלגיון היה שור. הלגיון השתתף בדיכוי מרד בר כוכבא ובמצור על ביתר.
נוכחות הלגיון בארץ ישראל

כתובת לטינית שנמצאה ליד המעיין בביתר מזכירה את הלגיון החמישי מקדוניקה והלגיון האחד-עשר קלאודיה. מאחר ששני הלגיונות האלה היו מוצבים בדאקיה זמן קצר לפני מרד בר כוכבא, בתקופת שלטונו של טראיאנוס, נראה כי גדודים משני לגיונות אלה הובאו לעזרה בדיכוי המרד והוצבו כחיל משמר בביתר, לאחר כיבושה.
מיכאל אבי-יונה פרסם מצבת קבורה שנמצאה בבית שאן, של פובליוס אליוס קאפיטו (Publius Aelius Capito), חייל בלגיון האחד-עשר קלאודיה, שמת בגיל 35 לאחר שירות צבאי בן עשר שנים. לטענת גדליהו אלון, מת החייל בעקבות מרד בר כוכבא.
לקריאה נוספת

R. Fellmann, Die 11. Legion Claudia Pia Fidelis, in: Yann Le Bohec, Les légions de Rome sous le Haut-Empire, (2000 Lyon), pp. 127-131
הערות שוליים

↑  C. Clermont-Ganneau, Archaeological researches in Palestine during the years 1873-74, London 1899, p.263-270
↑  M.Avi-Yonah, "Greek and Latin Inscriptions from Jerusalem and Beisan", QDAP 8, 1939, pp.57
↑  גדליהו אלון, תולדות היהודים בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד ב, עמ' 23 הערה 41; ג. פוקס, יון בארץ ישראל, בית שאן בתקופה ההלניסטית והרומית, ירושלים תשמ"ג, עמ' 101-103
אלפבית

ערך זה עוסק בסוג כתב. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מפת השימוש באלפביתים בעולם
אָלֶפְבֵּית הוא אוסף סדור של אותיות, שהן סימנים גרפיים המייצגים עיצורים ותנועות.
הכתב מורכב מאותיות המשמשות לכתיבת כל המילים הקיימות בשפה מסוימת, שיכולה להיות שפה טבעית או מלאכותית.
אטימולוגיה

המילה 'אלפבית' העברית היא בעצם הלחם בסיסים של שתי האותיות הראשונות באלפבית העברי – 'אלף' ו־'בית'.
מקור המונח הוא בשפה הפיניקית הדומה מאוד לעברית, אשר גם בה שתי האותיות הראשונות נקראות אל"ף (מילולית: שור) ובי"ת (מילולית: בַּיִת). המונח 'אלפבית' משמש כיום ברוב שפות העולם המערבי והערבי.
שיטות הכתיבה שלפני האלפבית

בתקופה הפרהיסטורית, טרם המצאת הכתב, ביטאו בני האדם מחשבות ורעיונות באמצעות ציורים על קירות מערות או בחריתה על סלעים.
לקראת סוף האלף הרביעי לפנה"ס פיתחו השומרים שבמסופוטמיה והמצרים שיטת כתב פיקטוגרפית – שיטת כתב שבה כל איור מסמן מילה. כתבם של השומרים מכונה כתב יתדות, וכתבם של המצרים מכונה כתב הירוגליפי (או כתב חרטומים). עם הזמן פותחה השיטה לכתב לוגוגרפי, שיטת כתב שבה כל איור מסמן מילה או את ההברה הפונטית שלה. (למשל: בכתובת המצרית הראשונה שנמצאה, מציינים את שמו של המלך (פרעה) נער-מר באמצעות צירוף שתי לוגורמות, כשההתייחסות היא לערכן הפונטי, שרטוט של דג שפמנון, שנהגה "נער" במצרית עתיקה, ושרטוט של אזמל, שנהגה "מר").
כתב היתדות השומרי הופץ הן בקרב העמים השמיים, כמו האכדים, הבבלים והאשורים, והן בקרב עמים לא שמיים, כגון: החורים, העילמים והחיתים. הכתב ההירוגליפי נפוץ במצרים, מערכות כתב פיקטוגרפיות נוספות פותחו אצל החיתים ואצל הכריתים.
מערכות כתב עצמאיות נוספות פותחו בסין ובהודו ואצל בני שבט המאיה שבאמריקה.
התפתחות האלפבית > מסורות קדומות למוצא האלפבית

אבי ההיסטוריה, הירודוטוס, טען שקדמוס מהמיתולוגיה היוונית הוא זה שהמציא את האלפבית והוא זה שהביא אותה מפיניקיה ליוון. את מקור הכתב הפיניקי תלו הסופרים מיוון העתיקה ומרומא העתיקה בכתבם של המצרים, כשסופרים אחרים טוענים שהפיניקים למדו זאת מן האשורים.
החוקרים מהמאה התשע עשרה אימצו את הדעות הקודמות בנוגע למקור הכתב הפיניקי, אך היו גם כמה שהאמינו שהכתב הפיניקי התפתח מן הכתב הכרתי, או מן הכתב החיתי.
התפתחות האלפבית > מחקר מודרני

גילוי הכתובת העתיקה בסרביט אל-ח'אדם בחורף של שנת 1905 על ידי האגיפטולוג הבריטי פלינדרס פיטרי, היוותה את תחילתו של החקר המודרני למוצאם של האלפבית. הכתובת המתוארכת לשנת 1500 לפנה"ס כונתה בשם כתב פרוטו-סינאי, ובשנת 1916 פרסם אלן גארדינר את הצעתו לפענוח חלק שחזר ונשנה בכתובת, כשאת הצעתו הוא מבסס על סמך היות הכתב כתב אקרופוני. בכך הפך הכתב הפרוטו סינאי לכתב האלפבית מהקדומים בעולם, כשהדעה המקובלת הייתה שמקורו בכתב ההירוגליפי המצרי.
לצד הכתובת הפרוטו-סינאית נמצאו אף בארץ ישראל (כנען דאז) כתובות פיקטוגרפיות עתיקות באתרים שונים, חלקם מאוחרים לכתובת הפרוטו-סינאית וחלקם קדומים לה, כגון הכתובת שנמצאה בשכם, בגזר ובלכיש. את הכתובות האלו כינו בשם כתב פרוטו-כנעני, והדעה המקובלת הייתה בעבר שהם פותחו אף הם מהכתב ההירוגליפי לצד הכתב הפרוטו-סינאי.
אולם גילויה של כתובת וואדי אל חול בשנת 1999 – כתובת פרוטו סינאית אף היא, והמתוארכת למאה השמונה עשרה לפנה"ס, ביססה את המסקנה לפיה הכתב הפרוטו כנעני הוא מאוחר לפרוטו סינאי, וכי הוא צאצא ופיתוח מאוחר שלו.
האלפבית, הומצא על ידי הכנענים בסביבות שנת 1800 לפני הספירה, והיווה בסיס לרוב השפות המודרניות הכתובות בעולם. מחקר בהובלת פרופ' יוסף גורפינקל מהאוניברסיטה העברית, נחשף מסרק שנהב קטן ועליו חריטה של משפט שלם בכנענית – הקדום ביותר שנמצא אי פעם – המבטא כישוף ותפילה נגד כינים.
מן האלפבית הפרוטו-כנעני נוצר האלפבית הפיניקי, וממנו נוצר האלפבית היווני, העברי הקדום והארמי. מהיווני התפתחו האלפבית הגותי, הגלגוליטי, הקירילי, הקופטי והלטיני. ואילו מהארמי התפתחו האלפבית הערבי והעברי.
השפות שמשתמשות ב"אלפבית" השונים

אלפבית מסוים עשוי לשמש שפות רבות, לעיתים תוך ניואנסים קלים. דוגמה לכך הוא האלפבית הלטיני, שמשמש, בשינויים קלים, את מרבית השפות האירופיות.
להלן דוגמאות לשפות בעלות אלפבית משותף:
אלפבית לטיני – חלק ניכר משפות העולם המערבי, בהן אנגלית, גרמנית, ספרדית, איטלקית, רומנית, צרפתית, טורקית.
אלפבית קירילי – אוקראינית, רוסית, מונגולית.
אלפבית עברי – עברית, יידיש, ערבית יהודית, ארמית, לאדינו.
אלפבית ערבי – כורדית, ערבית, פרסית, אורדו.
ליטון של עברית או עברית מלוטנת היא שיטה בה כותבים את השפה העברית בעזרת האלפבית הלטיני. ישנם מספר סטנדרטים לכך אך אף אחד מהם עדיין לא הוכרז כרשמי על ידי אף גוף.
אלפבית בתרבות

אדם חסר השכלה נקרא אנאלפבית.
בשפות מסוימות, האלפבית משמש מעבר לשפה גם לסימנים מוסכמים, למשל האלפבית היווני המשמש לסימון של סדרה של מונחים בנושאי מתמטיקה ופיזיקה.
ראו גם

אבג'ד
כתיב
אלפבית לטיני (רשימת אותיות)
אלפבית יווני (רשימת אותיות)
אלפבית קירילי (רשימת אותיות)
אלפבית עברי (רשימת אותיות)
אלפבית פיניקי
אלפבית אוגריתי
אלפבית ערבי (רשימת אותיות)
אוגם
אלפבית גלגוליטי
אלפבית פונטי בין-לאומי
לקריאה נוספת

יוסף נוה, ראשית תולדותיו של הכתב – מבוא לאפיגרפיה ולפליאוגרפיה שמית-מערבית, הוצאת מאגנס, תשמ"ט.
יוסף נוה, הספרייה הארכאולוגית, אותיות ותולדותיהן, כתר הוצאה לאור, 1979.
הערות שוליים

↑  האוניברסיטה העברית, ‏המשפט הקדום ביותר שנכתב באלפבית התגלה בתל לכיש, באתר "הידען", 26 בדצמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294757005171  BnF: cb11951693m (data)  GND: 4001336-4  LCCN: sh85003819  LNB: 000052197  NDL: 00560338  NKC: ph120107 
קדמוס
מרדכי פכטר

| --- | --- |

 לידה:  1935 (בן 90 בערך) צ'יסנה, פולין
 ענף מדעי:  מדעי היהדות
 תאריך עלייה:  1949
 עיסוק:  מרצה
 מקום לימודים:  תיכון חוגים  האוניברסיטה העברית
 מנחה לדוקטורט:  ישעיהו תשבי
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה
 בת זוג:  רחל לבית דים
 צאצאים:  עידו פכטר 
 
מרדכי פכטר (נולד בשנת ה'תרצ"ו, 1935) הוא חוקר מחשבת ישראל, פרופסור אמריטוס במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

נולד בעיירה צ'יסנה (אנ') שבגליציה המזרחית, פולין, בשנת 1935 לשמואל זנוויל ופייגה (ציפורה). בעת פלישת הנאצים לפולין גלתה משפחתו למחנה עבודה בסיביר ולאחר סיום המלחמה שהו במחנה העקורים שלאכטנזה (Schlachtensee) בברלין. בשנת 1949 עלתה משפחתו לארץ והתיישבה בחיפה. למד בתיכון חוגים והפך לתלמיד מובהק של ברוך קורצווייל. בהשפעתו החל ללמוד ספרות באוניברסיטה העברית אך למגינת ליבו של קורצווייל עבר ללימודי קבלה אצל פרופסור ישעיהו תשבי.
במהלך שנות לימודיו שימש כמורה בתיכון חוגים ובישיבה התיכונית קריית שמואל. בשנים 1963-1965 כתב טור ביקורת ספרים בעיתון הבוקר בתחומי ספרות, פילוסופיה ומחשבת ישראל.
קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה בשנת 1976 בציון מעולה, נושא העבודה: 'ספרות הדרוש והמוסר של חכמי צפת במאה הט"ז ומערכת רעיונותיה עיקריים', בהדרכת ישעיהו תשבי. לימד בחוג לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה משנת 1977 ואף שימש כראש החוג בשנות השמונים.
היה נשוי לרחל (לבית דים) עד פטירתה בשנת 2022, ולהם חמישה ילדים. בנו הצעיר הוא הרב ד"ר עידו פכטר, מרצה וכותב בתחומי יהדות מודרנית, ומכהן כראש תחום רבני ערים בנאמני תורה ועבודה.
מחקריו

מחקרים רבים הקדיש מרדכי פכטר לתיאור המרכז הקבלי בצפת במהלך המאה הט"ז. מחקריו מעניקים נקודות מבט מגוונות וייחודיות על התקופה, זאת בעיקר משום שהם כוללים לא רק חקר אידאות ובירור פרטים ביוגרפיים וביבליוגרפיים, אלא גם חקר כתבים בעלי גוון אישי כגון אגרתו של ר' משה אלשיך 'חזות קשה', דרשת הפרידה של ר' שלמה אלקבץ בסלוניקי בעת עלייתו לארץ, דרשת הספד על האר"י שנשא ר' שמואל אוזידה ויומניהם המיסטיים של ר' יוסף קארו ור' אלעזר אזכרי. מקום מרכזי במחקרים אלה מוענק לר' אלעזר אזכרי, דבר שבא לידי ביטוי בהוצאת מהדורות מדעיות הן של ספר המוסר שלו, 'מילי דשמיא', והן של יומנו המיסטי.
כתב מספר מאמרים רחבי יריעה העוקבים אחר גלגוליהם של מונחים מראשית הקבלה (ר' עזריאל מגירונה), דרך קבלת האר"י וכתבי תנועת החסידות, ועד הגותו של הרב קוק. העיקרון העומד בבסיס מאמרים אלה הוא שלא ניתן להבין את כתביהם של הוגים חסידיים ואף הוגים הנתפסים כמודרניים כמו ר' נחמן מברסלב והרב קוק ללא הבנה מעמיקה של המקורות הקבליים בהם הם עושים שימוש. ניתוח מעמיק של מספר מושגים קבליים הוביל את פכטר להפרכת שתי השקפות מבוססות בעולם המחקרי: הראשונה היא השקפתו של גרשם שלום לפיה הפרשנות הפסיכולוגית של העולם התיאוסופי הקבלי היא חידוש מובהק של תנועת החסידות. פכטר הוכיח כי מוטיב זה מצוי כבר בקבלת האר"י, והחסידות רק העניקה לו נופך משלה. השנייה היא השקפה שהייתה מקובלת על מרביתם של חוקרי הרב קוק ולפיה יש לראות בו אך ורק הוגה מודרני. פכטר טען שאין מעמד שווה לרכיב הפילוסופי ולרכיב הקבלי בעולמו ההגותי ושתפיסות היסוד הקבליות הן המהוות את היסודות המעצבים של השקפת עולמו. תפיסה זו, שבתחילה הובעה בעיקר על ידי חוקרים מחוץ לאקדמיה זכתה במהלך השנים להשפעה גם במסגרת המחקר האקדמי.
מתחילת דרכו עסק פכטר בכתבי המתנגדות הליטאית. ספרו הראשון מכיל מבחר מכתבי ר' ישראל סלנטר בתוספת מבוא והערות ובמהלך השנים הוא הוסיף לכתוב על תנועת המוסר וכן על כתבי הגר"א ותלמידיו. כמו כן הוא ייחד מחקרים לחקר הספרות החסידית, בעיקר להגותו הקבלית של ר' נחמן מברסלב, וכן למשנתו הקבלית של רמח"ל.