stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבא ספרטה
ארגון הצבא > חילות אחרים

הפרשים היו הזרוע החלשה של הצבא הספרטני. כוח הפרשים הראשון בן 400 לוחמים גויס בימי המלחמה הפלופונסית על מנת לתת תשובה הולמת לנחיתות אתונאיות בחופי לאקוניה. עם הזמן, כוח הפרשים עלה לכדי 600 לוחמים, אך ככל הנראה מדובר בחיל חלש. החולשה נעוצה לא רק במספר הלוחמים, אלא יותר בהיעדר האימון. לעומת הרגלים שהתאמנו מגיל צעיר, הפרשים זכו לאימון מועט ולעיתים קיבלו את הסוסים רק לפני היציאה למערכה. התשובה הספרטנית הייתה גיוס שכירי חרב. בשיאם, גייסו הספרטנים בין 1000 ל-1500 שכירי חרב רכובים, אך אחרי הפסדיהם לתבאי, האוצר המצומק לא איפשר להחזיק מספר רב כל כך של שכירי חרב.
הקשתות הייתה מתועבת בעיני הספרטנים. הם התייחסו לקשתים כאל מוגי לב ולא עודדו את השימוש בכלי נשק זה, כפי שהספרטנים אמרו על הקשתים הפרסים, שקשתיהם נלחמים כילדות קטנות. הקשתים המעטים שגויסו היו שכירי חרב ומספרם לא עלה לעולם על כמה מאות לוחמים. לצידם של הקשתים, הספרטנים גייסו כמה מאות לוחמים קלי חימוש, ככל הנראה 600 (כמספר הפרשים). מטרתם העיקרית הייתה תמיכה בפרשים בקרב, סיורים ואבטחת אגפים. חיילים קלי חימוש הגיעו מאזור בארקאדיה שנקרא סקיריטיס.
חיל נוסף הם הפלטסטים – חיילי חי"ר בינוניים שגויסו גם כן מקרב שכירי החרב. מספרם של אלה לא עלה כמה מאות ותפקידם היה תמיכה בפלנקס ופרשים, סיור ושמירה במבצרים ומחנות.
גיוס הלוטים

אף שההלוטים היו העבדים של ספרטה, הם לא היו קבוצה הומוגנית אחת. ההלוטים התחלקו לשתי קבוצות עיקריות: תושביה של לאקדמון ותושבי מסניה. האחרונים מרדו מספר פעמים ונטרו טינה לספרטנים על שעבודם ואיבוד זכויותיהם. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שהמסנים היו עם עצמאי שנכבש על ידי הספרטנים ואילו להלוטים מלאקדמון לא הייתה מסורת עצמאות מדינית. ההלוטים מלאקדמון היו נאמנים לאדוניהם ונהנו מיחס טוב בהרבה. בעת פלישתו של אפמינונדס ללאקדמון באמצע המאה ה-4 לפנה"ס, שמרו ההלוטים על נאמנותם ולא סייעו לתבאיים.
בצבאות העת העתיקה נהוג היה להצמיד לכל הופליט עבד שטיפל בחימושו, אם כי לא ברור מהמקורות עד כמה המנהג היה נפוץ והאם כל הופליט קיבל עבד אישי או שמא קבוצת עבדים שירתה פלוגת חיילים שלמה. כך או כך, הספרטנים נהגו לחמש את ההלוטים שלהם בעתות משבר. לקראת קרב פלטאיה, למשל, לצד 5,000 הופליטים ספרטנים ועוד 5,000 הופליטים פריוקים, גייסו הספרטנים 35,000 הלוטים. ההלוטים שירתו בדרך כלל בתור פסילוים, אם כי אחרי קרב לאוקטרה המשבר חייב את הספרטנים לגייס את ההלוטים גם לחיל ההופליטים. אחרי תום המערכה, ההלוטים קיבלו את עצמאותם בתור תשלום ושולבו בחברה הספרטנים בתור "נאומדים" – אזרחים חדשים.
הפיקוד והתנהלות הצבא במערכה

הצבא גויס על ידי האפורים והפיקוד על הצבא בעת המערכה היה נחלתו של אחד המלכים. בגלל סיבות דתיות והיסטוריות, אחד המלכים נשאר תמיד בספרטה ואילו השני יצא למערכה. ספרטנים היו ידועים באדיקותם הדתית ויציאה למערכה לוותה בהקרבת קורבנות. בנוסף לכך, הספרטנים הקריבו בהמות גם במהלך המערכה. במהלך המערכה, הספרטנים עסקו בפעילות ספורטיבית רבה ואף נערכו תחרויות נושאות פרסים. הפרס הרגיל היה בדרך כלל מנת מזון משובחת יותר או ויתור על חובות שמירה.
הפיקוד עצמו התחלק בין הקצינים הבכירים שנקראו "פולימרכוי". דרג הביניים כלל את ה"לוגוכוי" ואת ה"פנטקוסטרים". הדרג הזוטר כלל את "אנומוטרכוי". פקודות ניתנו בעזרת כלי נגינה, בדרך כלל חצוצרות. הנגנים המשיכו בנגינתם והחיילים היו שרים שירי מלחמה. השירה והנגינה לא היו נחוצים לשמירת המורל, אלא דאגו לכך שכל המערך יצעד בצעדים אחידים ולא ישתבש. פחדנות נענשה בחומרה, החייל היה מאבד את זכויות האזרח שלו וכל אזרח חופשי היה יכול להכותו ללא עונש והוטלו עליהם מגבלות שונות. בנוסף לכך, הם חויבו ללבוש טלאים צבעוניים על בגדיהם וזקנם גולח. בגלל האופי הבדלני של היוונים העתיקים, האזרח שאיבד את זכויותיו היה מתקשה מאוד למצוא מולדת חדשה באחד מהפוליס האחרים וכתוצאה מכך נידון לחיי סבל עד מותו.
במערכה, הצבא התפרס לשדרות עם מסך פרשים וחי"ר קל לפניהם על מנת למנוע הפתעות מצד האויב. המלך קבע את מיקום המחנה ללינה. הספרטנים הציבו שומרים לא רק בחלקו החיצוני של המחנה, אלא גם בתוכו על מנת להבטיח את נאמנותם של בעלות הברית והלוטים שנלוו אליהם.
לפני הקרב, המלך הקריב עז לאלת הציד ארטמיס, החצוצרנים היו מתחילים בנגינה והחיילים היו מסתדרים בשורות הפלנקס. אם האויב לא ברח, הצבאות היו נפגשים ויד הספרטנים הייתה כמעט תמיד על העליונה בגלל אימונם המעולה. בתקופה זו, אגף ימין נחשב לאגף היוקרתי כי החייל נשא את המגן ביד שמאל וכתוצאה מכך פלג גופו הימני לא היה מוגן. לכן, החיילים נטו לזוז ימינה על מנת לקבל הגנה ממגנו של חברם וכך נטיית כל הצבא הייתה תזוזה מתמדת ימינה. היות שתזוזה זו משבשת את מבנה הצבא, הוצבו החיילים האמיצים ביותר באגף ימין במטרה למנוע אותה. לכן, הספרטנים קיבלו תמיד את האגף הימני של המערך.
ציוד קרב > לבוש

הספרטנים היו עסוקים עד מאוד בהופעתם והקדישו פרק זמן ניכר לעיסוק בה. על פי קסנופון ומקורות נוספים, ליקורגוס היה אבי הרעיון לעטות בגד עליון בצבע ארגמן. לא ברור אם זהו דיווח אמיתי או אנכרוניזם, אך כסות פשתן בצבע ארגמן הייתה מקובלת מאוד בספרטה ולאחר מכן חיקו אותה הרבה פולייס אחרות. הסיבה לבחירה בצבע לא ברורה דיה, אך היא קשורה, ככל הנראה, לאימה שמעורר הצבע העז וההסוואה שהוא מעניק לפצעים. סיבה נוספת היא המחיר הגבוה של הצבע הזה. בעולם העתיק, נהוג היה ללבוש את הבגדים הנאים ביותר לקרב על מנת שהחייל ההרוג יופיע לפני האלים במלוא הדרו. אף שלא הייתה חובה ללבוש כסות דווקא בצבע זה, היא הייתה נפוצה מאוד ובמאה ה-4 לפנה"ס כל הצבא הספרטני עטה בגדים בצבע זה. בנוסף לגלימה, המגן הספרטני קושט בדרך כלל באות λ ("למדה"), האות הראשונה בשם ארצם – "לאקדמון".
ציוד קרב > החנית והחרב

הנשק ההתקפי העיקרי של ההופליט הספרטני היה החנית מסוג דורה. חנית זו הייתה נפוצה בכל רחבי יוון העתיקה. זאת חנית חזקה מעץ אשה באורך של כשני מטר. חוד החנית חושל מפלדה והיה בעל צורת עלה מוארך. עם הזמן, התחילו להוסיף מכסה ארד לקצה השני של החנית על מנת לאזן את החוד הכבד ואף לאפשר לחייל להשעין את קצה החנית על קרקע בלי לחשוש מריקבון.
החרב הספרטנית הייתה דומה לחרב יוונית רגילה עד המאה ה-5 לפנה"ס כאשר הספרטנים החלו לאמץ חרב קצרה יותר. החרב המשיכה להתקצר עד שהגיעה לאורכו של פגיון גדול.
ציוד קרב > המיגון

עד המאה ה-7 לפנה"ס השתמשו הספרטנים במגן גדול בשם "דיפילון". מגן זה היה גדול ועגול עם חתך קמור מכל צד, על מנת להקל על החייל להשתמש בחנית. לאחר המאה ה-7 לפנה"ס אימצו הספרטנים את ה"אספיס" שהתפשט בכל יוון. האספיס דומה לדיפילון, אך אין לו חתכים קמורים והוא נראה כמו מעגל סגור. האספיס היה בנוי מפיסות עץ דבוקות יחדיו, כאשר מבחוץ המגן כוסה בשכבת עור ובשכבת ארד בקצהו ומרכזו. בסוף המאה ה-6 לפנה"ס המגן עבר שינוי: כל המגן כוסה בארד וצורתו נעשתה קמורה יותר, כך שהוא הגן טוב יותר על החייל.
להגנתם, עטו החיילים שריון גוף, אשר בתחילה היה מסוג של "שריון הפעמון". שמו נגזר מצורתו מאחר שהוא דמה לפעמון: הוא התרחב למטה על מנת לאפשר תנועה נוחה יותר. מאוחר יותר, בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס, הופיע "שריון שרירי" – הסוג שרואים בדרך כלל בסרטים עם שרירי ארד מעוצבים. בין 450 ל־425 לפנה"ס החליטו הספרטנים להיפטר משריון הגוף, ככל הנראה על מנת להגדיל את ניידותם של ההופליטים, אך מאוחר יותר, בערך ב־360 לפנה"ס, חזרו למנהגם העתיק לעטות שריון בעת הקרב.
על ראשו חבש הספרטני קסדה מוצקה. בהתחלה הייתה זו הקסדה הקורינתית (ראו ציור בראש העמוד), קסדה מסיבית וסגורה מכל צידיה שסיפקה הגנה מצוינת לראש ולפנים. אך, הגבילה מאוד את שדה הראיה וחסמה בצורה קשה את יכולת השמיעה של החייל. על מנת להתגבר על כך, אימצו הספרטנים קסדה מסוג "פילוס" ושינוי הקסדה נעשה בערך במקביל לוויתור על שריון הגוף. קסדת פילוס דומה לחרוט ובניגוד לקסדה הקורינתית היא איננה מכסה את הפנים ולכן משאירה את האוזניים פתוחות.
בנוסף לשריון שצוין לעיל, השתמשו הספרטנים גם במגני רגליים גליליים (מוקָיים) ומגן גלילי ליד ימין שלא הייתה מוגנת על ידי המגן.
ציוד קרב > ציוד נוסף

בנוסף לכלי נשקם, נשאו החיילים כלי בישול, צלחת, כוס שתייה גדולה ואספקת מזון לכמה ימים. לא ברור מהכתובים אם החיילים בישלו את מזונם יחד או שמא כל הלוט היה מבשל את מזונו של אדונו בנפרד. פרט למזון וסכו"ם נשא החייל גם שמן ומסרק.
הצבא הספרטני בתרבות הפופולרית

עמידת הגבורה של הצבא הספרטני בקרב תרמופילאי נתנה השראה לכמה יצירות אמנות: בשנת 1963 יצא לאקרנים סרט על הצבא הספרטני, בשם "300 הספרטנים"; בשנת 1998 יצא לאור ספר קומיקס העוסק בקרב, בשם "300", ובשנת 2007 היא עובדה לסרט קולנוע בעל אותו השם. צבאות רבים בימינו, ובהם צה"ל, ראו בצבא הספרטני מודל לחיקוי. במיוחד מוערכים בקרב צבאות העולם ותאורטיקנים צבאיים המשמעת הצבאית, הלכידות היחידתית והדבקות במשימה של צבא ספרטה בכלל והלוחם הספרטני בפרט.
ראו גם

לוחמה יוונית בעת העתיקה
לקריאה נוספת

Nicholas Sekunda, The Spartan Army, Osprey, 1998
הערות שוליים

↑  Philip Sabin, Hans Van Wees, Michael Whitby (editors), The Cambridge history of greek and roman warfare vol I, Cambridge university press, 2008 p 118
↑  שחר הלווינג, הקורס לאמנויות לחימה, ביטאון ביבשה, גיליון 10, יוני 2009, באתר זרוע היבשה, "חלק נכבד ביום העיון הוקדש להרצאה של מפקד הקורס תא"ל משה (צ'יקו) תמיר. 'ההצלחה תגיע קודם כל ממוכנות הפלוגה לקרב. פלוגה שמבצעת מעצר טוב באיו"ש לא בהכרח יודעת להילחם. אבל פלוגה שיודעת להילחם, יודעת לעצור לפחות ברמה בינונית. הגורם הקובע ביותר הוא האימונים וזה תלוי במפקדים. אימון בלתי נכון בשטח שגוי רק יגדיל את הפערים המקצועיים. קיימים הרבה סגנונות פיקוד. מפקדים צעירים נופלים לפעמים למלכודת הזחיחות עם פרוץ הקרבות. דעו לכם שתמיד תהיו מופתעים. כשזה יקרה תצטרכו להמשיך הלאה, כי זה מה שמצפים מכם. תבינו, מלחמה היא בלאגן. תארו לעצמכם שהכל מבולבל; מי שמימינך 'לא מבין כלום' ומי שמשמאלך יורה לתוך גבולות הגזרה שלך. אתם, כמ"פים, צריכים להגדיר את המשימה גם אם היא לא ברורה. מפקדים גדולים הם אלה שניחנים בחשיבה מחוץ לקופסה. בכל הקשור למשמעת בצבא אני מעתיק מהספרטנים שעשו את 'הפעולה הכי פשוטה בצורה מושלמת בתנאים הכי קשים'. מבחינתי, פקודים שממלאים סוציומטרי טוב מדי על המפקדים שלהם לא מעידים בהכרח על פיקוד טוב, מכיוון שזה מוכיח שהמפקד בעיקר רוצה לרצות אותם'."
↑  אמיר ברעם, מעטים מול רבים, ביקורת על ספרו של סטיבן פרספילד- שערי האש: סיפור הגבורה בתרמופיליי, במחנה, ‏ .
| יוון העתיקה |
| --- | --- | --- |
| תקופת המעבר | איונים • דורים • הפלישה הדורית • התקופה הגאומטרית | הפרתנון |
| התקופה הארכאית | פוליס • הקולוניזציה היוונית • טיראניה • הומרוס • הסיודוס | הפרתנון |
| התקופה הקלאסית | מלחמת פרס–יוון • אתונה העתיקה • ספרטה • תבאי • התיאטרון ביוון העתיקה | הפרתנון |
| התקופה ההלניסטית | התרבות ההלניסטית • הממלכה הסלאוקית • מוקדון • מצרים • יוון • פונטוס • פרגמון • אפירוס | הפרתנון |
| היסטוריה צבאית | פלנקס • הופליט • הצבא הספרטני • הצבא המוקדוני | הפרתנון |
| נושאי רוחב | אדריכלות • אמנות • דת • החברה • כלכלה • מטבח • תיאטרון • מיתולוגיה • מתמטיקה • פילוסופיה • ספורט • ספרות | הפרתנון |
פורטל יוון העתיקה
מבנה הצבא הספרטני
יעקב קופיל סג"ל פרנקל

| --- | --- |

מצבתו בווינה
 לידה:  1600 גרמניה 
 פטירה:  17 באפריל 1670 (בגיל 70 בערך) כ"ז בניסן ה'ת"ל וינה 
 
רבי יעקב קופל הלוי פרנקל (נפטר בכ"ז בניסן ה'ת"ל, 17 באפריל 1670) היה סוחר, נדבן ופילנתרופ יהודי אוסטרי, יהודי החצר.
תולדותיו

נולד בבאיירסדורף (אנ') שבגרמניה למשפחה עשירה, לרבי ירמיהו יצחק הלוי (המכונה ר' זעקיל פייארשדורף) ולריטשל.
נשא לאשה את צארטל, בתו של גבאי צדקה ר' אביגדור זימלס.
משנת 1640 ואילך התגורר פרנקל בווינה, והיה בעלים של מספר בתים בה ונחשב ליהודי העשיר ביותר בעיר. כיהודי חצר אימפריאלית באוסטריה התחתית, הוא היה קונה של צמר כבשים וסיפק לכוחות הגבול בדים. בשל הצלחתו בעסקים נקרא בפי כל "רייך ר' קאפיל" (כלומר, ר' קופל העשיר).
שימש יהודי החצר של לאופולד הראשון.
ביתו המפואר בווינה ברחוב באדהגאססה 38, שימש מרכז לתורה ועסקנות צבורית, ובית מדרש, ובין שנת תכ"ג (1663) לשנת תכ"ו (1666) הזמין את מחותנו רבי אפרים הכהן (רב קהילת אויבן, אחת משלוש הערים שהפכו לבודפשט) מחבר ספר "שער אפרים", לשמש כראש ישיבה שם.
הוא נפטר בכ"ז בניסן ה'ת"ל זמן קצר לפני גירוש וינה בשנת 1670, והוא קבור בבית הקברות היהודי ברוסאו. שלושת בניו של יעקב קופל, שני האחים, דוד יצחק זעקל, ישראל, והגיס ר' חגי חנוך, שילמו 4,000 גילדן לממשלת אוסטריה כדי לשמור על קברו של אביהם בווינה, ועוד שילמו 20,000 גילדן לקיסר כדי לערער על כל תביעות הנושים.
הבנים לא הספיקו להקים מצבה קודם הגירוש, ורק לאחר שש עשרה שנים העמידו מצבה בשנת תמ"ו על קברו.
משפחת פרנקל היגרה לפיורדא, שם המשיכו את הבנק המשפחתי ועלו לגדולה. רבים מבני המשפחה הפכו לימים לרבנים ותלמידי חכמים.
משפחתו

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | נפט' ונקב' יו' ה' ז"ך ניסן תל"ל אבן מצבת אבן שואבת תלוי בראשו ראש משביר אביר הגביר נדיב כביר המפורסם ה' יעקב קאפל ס"ל ז"ל (ב"ה) ירמי' יצחק הלוי ס"ל ז"ל (נו"נ ה' ז"ך ניסן תל"ל) והוצב' המצבה הזאת ע"י בניו האלופים מק"ק פירד"א ביום ב' ר"ח מנחם תו"ם ל"ק פה וינא תנצב"ה | “ |

|  – נוסח מצבתו |  – נוסח מצבתו |  |
רבי יעקב קופיל סג"ל פרנקל נישא שלש פעמים:
אשתו הראשונה היתה מרת וויטריא (נפטרה כ"א בחשוון ה'ת"א). ילדיהם:
ריטשל - אשת ר' חגי חנוך אב"ד באמבערג, הנאו. ילדיהם: אלחנן פרנקל (גר'), יהודי החצר של נסיכות אנסבך. ורבי צבי הירש פרנקל אב"ד שוואבך.
קריינדל - אשת ר' בער ב"ר זכריה הלוי.
אשתו השניה היתה מרת צארטל (נפטרה בשנת ה'תכ"א). ילדיהם:
רבי דוד יצחק זעקל. אביו של רבי יששכר ברמן בעל "מטה יששכר" מפיורדא.
רבי ישראל סג"ל פרנקל.
אשתו השלישית היתה מרת עלאי. ילדיהם:
אסתר - אשת ר' בנימן וואלף ב"ר אנשיל בן הרב אהרן שמעון שפירא אב"ד ור"מ דפראג בנישואיו השניים.
פריידל.
לקריאה נוספת

חיים נתן דעמביצר, כלילת יופי ח"ב, עמ' קכ, קראקא תרנ"ג, באתר היברובוקס
צבי הירש הלוי הורוויץ, העלישויא, בתוך: לתולדות הקהילות בפולין, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ח, עמ' 553.
יעקב קופל דושינסקי, תולדות הגאון ר' דוד אופנהיימער, בודפשט, תרפ"ב, עמ' 47.
ר' משה ב"ר מאיר שוחט, מגילת יוחסין למשפחת פראנקל-שפירא, בתוך: קובץ קרן ישראל, א, עמ' קיז, ומקורו ב: Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums, 1911, עמ' 350–351.
פנחס זליג גליקסמן, תפארת אדם, עמ' פד, לוד'ז, תרפ"ד, באתר היברובוקס (קצת עליו ובהרחבה על משפחתו).
דוד תדהר (עורך), "בית פרנקל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2953 (קצת עליו ובהרחבה על משפחתו).
בנימין שלמה המבורגר, הישיבה הרמה בפיורדא, מכון מורשת אשכנז תש"ע, כרך א, עמ' 255–257.
הערות שוליים

↑  דוד קופמאן, כתב עליו ב"הגרן", תרנ"ח, א, עמ' 73: "הקצין המפואר ראש גבירי קהלת ווינא ר' קאפיל פרענקל... תורה וגדולה כאחד נמצאו בהם, וכל חיי רוחו של ר' יעקב קאפיל סג"ל אשר עלו בעיניו על כל כבוד עשרו ופרשת גדולתו היו ראשי חכמי ישראל אשר הביא אל ארמונו למען ילמדו בניו ויעשו כמתכנתם, ובאמת זכה לראות בנו יוצא חלציו עולה למעלה למעלה על סולם השלמות, ה"ה ר' ישראל פרענקל אשר היה יושב על כיסא ההוראה בקהלות קדושות בישראל".
↑  דוד תדהר (עורך), "בית פרנקל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2953
↑  בהקדמת בן המחבר לשו"ת "שער אפרים": "עד שנתקבל לק"ק ווינא בבית מחותנו הראש והקצין הנדיב המפורסם הגביר המרומם כהר"ר קאפיל הלוי ועם בנו הקצין הנדיב על נדיבתו יקום בכל עת צדקה עושה, תורה וגדולה במקום אחד, הרב המובהק כמהור"ר ישראל הלוי נר"ו אב"ד ור"מ דק"ק ברודא יע"א ועם שאר בעלי תריסין השמיע תורתו".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 107146812X  VIAF: 315963601   WorldCat (עם VIAF): 315963601
בית הדין העממי (רומניה)

בית הדין העממי (ברומנית: Tribunalul poporului) היה כינויים של שני בתי דין מיוחדים, שהוקמו ברומניה לאחר מלחמת העולם השנייה, כדי לשפוט את פושעי המלחמה הרומנים על מעשיהם בתקופת המלחמה. שני בתי הדין פעלו האחד בבוקרשט והשני בקלוז'. בתי הדין פעלו זמן קצר, בין 26 במאי 1945 ו-28 ביוני 1946.
בהתאם להחלטה מספר 5 של ועידת יאלטה ולסעיף 14 בתנאי הפסקת האש, רומניה פעלה להעמדתם לדין של מי שפשעו פשעים נגד השלום ופשעי מלחמה. באפריל 1945 פורסם הצו-חוק 312 שנתן את הבסיס החוקי להקמת בתי הדין העממיים ונקיטת האמצעים המשפטיים נגד החשודים ובהמשך הנאשמים בפשעי מלחמה.
חבר השופטים והקטגוריים

חבר השופטים בכל אחד מבתי הדין הורכב משני שופטים מקצועיים, שנקבעו על ידי משרד המשפטים ושבעה שופטים מפשוטי העם, כל אחד נציג של אחת מהמפלגות, שהשתתפו בקואליציה הממשלתית. ליד משרד המשפטים הוקם גוף של "קטגוריים פומביים", שלא היו חייבים להיות משפטנים ולא חויבו בהשכלה מיוחדת. בין הקטגורים הפומביים נמנו: עורך הדין ואסילה סטויקאן (Vasile Stoican), התובע הכללי בבית הדין לערעורים בטימישוארה, קונסטנטין דובריאן (Constantin Dobrian) והפועל דומיטרו סראקו (Dumitru Săracu), בעברו מלצר בבית הקפה "קאפשה".
ההאשמות

על פי הצו-חוק 312 נקבעו שתי קבוצות של האשמות, גרימת הרס למדינה ופשעי מלחמה.
לפי החוק בין גורמי ההרס למדינה נמנו מי שקידמו את ההיטלריזם והפאשיזם והאחראיים פוליטית מעשית להכנסת הצבא הגרמני לטריטוריה של רומניה או קידום המטרה הזאת.
בפשעי מלחמה הואשמו מי שהחליטו על יציאה למלחמה או המשכת המלחמה נגד ברית המועצות ובנות בריתה או שנקטו מדיניות לא אנושית בטיפול בשבויי מלחמה או בבני ערובה או שציוו או ביצעו מעשי טרור, מעשי אכזריות וחיסול אוכלוסייה בטריטוריות בהן התנהלה המלחמה, ציוו או ביצעו ענישה קולקטיבית או אישית נגד האוכלוסייה האזרחית מתוך דיכוי פוליטי או הרדיפה גזעית, ציוו או ארגנו עבודות מפרכות, העתקות והעברות של אנשים ממקום למקום במטרה להביא למותם; עזיבת הטריטוריה הלאומית, כדי לקדם את ההיטלריזם או הפאשיזם או תקיפת המדינה בכתב או בקול; מי שהשתלט על טובים ציבוריים או פרטיים בדרך לא הגונה בטריטוריה בה הייתה מלחמה; מי שהתעשר בצורה לא הגונה מהשתתפות בהנהגת מלחמה בכל צורה שהיא או הרוויח מקשרים עם אנשים כאלה או מהחקיקה והנעשים בעלי אופי היטלריסטי, לגיונרי או גזעני; מי שציוו או יזמו הקמת גטאות, מחנות ריכוז או הגליות מסיבות של דיכוי פוליטי או גזעני; ציוו על חקיקת דינים או נקיטה במעשים לא הגונים מתוך תפיסה היטלראית, לגיונרית או גזענית או שיישמו - בכוונה - יישום יתר את החוקים הנובעים ממצב המלחמה או ההנחיות עם אופי פוליטי או גזעני; מי שנרתמו לשרת את ההיטלריזם או הפאשיזם ותרמו במעשיהם למימוש מטרותיהם הפוליטיות או שעבוד הכלכלה הרומנית לרעת האינטרסים של העם הרומני.
הנאשמים

ועדה של קטגורים ציבוריים בחנה 2700 מקרים של חשודים בפשעים לפי החוק החדש, אך מצאו ראיות להאשמתם של כמחצית מהחשודים ובסופו של דבר רק 668 מתוכם הורשעו, חלקם בהיעדרות. בתי הדין העממיים גזרו על 48 נאשמים עונש מוות, אך חלק מהנידונים, כמו הוריה סימה, נשפטו שלא בפניהם ולא הגיעו, כדי לשאת בעונש, לחלק אחר מהנידונים הומתק העונש למאסר עולם, כמו במקרה של ראדו לקה, כך שרק 4 עונשי מוות בוצעו הלכה למעשה. הנידונים שהוצאו להורג היו המרשל יון אנטונסקו, קונדוקטורול, פרופסור מיכאי אנטונסקו, סגנו של יון אנטונסקו, פרופסור גאורגה אלקסיאנו, מושל טרנסניסטריה וגנרל הז'נדרמריה קונסטנטין ז. וסיליו.
הנאשמים > בית הדין העממי בבוקרשט

בבית הדין העממי בבוקרשט ובבתי הדין הממשיכים נשפטו 187 נאשמים, מראשי משטרו של יון אנטונסקו ומשתפי הפעולה איתו.
הנאשמים > בית הדין העממי בקלוז'

בבית הדין העממי בקלוז' ובבתי הדין הממשיכים נשפטו 481 נאשמים מאנשי השלטון ההונגרי בצפון טרנסילבניה ומשתפי הפעולה איתו. בין הנשפטים היו 370 הונגרים, 83 גרמנים, 26 רומנים ושני יהודים. על 100 נאשמים נגזר עונש מוות ועל 163 מאסר עולם. חלק מהנידונים נשפטו בהיעדרם.
הערות שוליים

↑  הסכם הפסקת האש עם רומניה (באנגלית)
מכר מותנה במשפט הישראלי

על-פי החוק במדינת ישראל, מכר מותנה (בלועזית, קונסיגנציה) נעשה בחוזה בין ספקי הסחורה לבין הסוחרים, בו מתקיימת תניית שימור בעלות. תניית שימור הבעלות היא תניה חוזית המתבססת על הוראות סעיף 33 לחוק המכר וקובעת כי הבעלות בטובין תישאר בידי הספק עד תשלום מלוא התמורה וזאת על אף שהחזקה בממכר עוברת לקונה שאף יכול להשתמש בו ולסחור בו, תניית שימור הבעלות מהווה את התניה בחוזה המכר המותנה.
סעיף 33 לחוק המכר מציין כי "הבעלות בממכר עוברת לקונה במסירתו, אם לא הסכימו הצדדים על מועד אחר או על דרך אחרת להעברת הבעלות". בהתאם לכך, הבעלות בממכר תעבור או על ידי מסירתו או בכל דרך או עת אחרת לפי הסכמת הצדדים בחוזה.
הקושי בתניית שימור הבעלות

במצב של מכר מותנה נוצר עימות כאשר הסוחר מוכרז כפושט רגל בין יצרן/ספק המוצרים המעוניין להגדיר את המוצרים כשלו, אחרת לא יקבל את הגמול עליהם לבין נושים של הסוחר בהם שמעוניינים שהסחורה תהיה חלק ממצבת הנכסים של פושט הרגל.
השאלה היא האם מכר מותנה, מהווה משכון. ס' 2(ב) לחוק המשכון: "הוראות חוק זה יחולו על כל עסקה שכוונתה שעבוד נכס כערובה לחיוב, יהא כינויה של העסקה אשר יהא" כלומר, על כל עסקה שמטרתה שעבוד נכס מסוים על מנת להבטיח את קיום העסקה, גם אם כינו אותה בשם אחר.
במקרה בו נוהגים ע"פ חוק המשכון, עלינו להבחין בין 2 סוגי משכונים:
משכון מופקד - ס' 4(2) לחוק המשכון - נכסים שהופקדו פיזית בידי הנושה או שומר מטעמו.
משכון רשום - ס' 4(3) לחוק המשכון - ברגע שנעשה משכון בחוזה בין הצדדים עליהם לרשום אותו אצל רשם המשכונות, רק לאחר הרישום הוא תקף כלפי אחרים.
נובע מכך, שכאשר המשכון לא נרשם, הוא לא תקף כלפי גורם שלישי - במקרה שלנו הנושים של הסוחרים, ובמקרה כזה הם אלו שיזכו במוצרים כאשר הסוחר פושט רגל.
האם תניית שימור הבעלות מהווה התחייבות חוזית שמהווה שעבוד נכס למוכר כערובה לחיוב? האם היא מהווה משכון מסווה? אם כן, נוצר עימות בין סעיף 33 לחוק המכר שקובע כי הבעלות בנכס עוברת ע"פ רצון הצדדים, לבין סעיף 2(ב) לחוק המשכון.
הקושי בתניית שימור הבעלות > מי מביניהם גובר? השתלשלות הפסיקה > פס"ד קולומבו

רקע: חברת קולומבו מסרה סחורה לחברת "מאמא יוקרו" תוך הגדרה בהסכם כי מדובר בעסקת קונסיגנציה על ידי תניית שימור בעלות. כאשר נכנסה חברת "מאמא יוקרו" לקשיים כלכליים ומונה לחברה כונס נכסים. חברת קולומבו דרשה חזרה את הסחורה אשר הועברה ל"מאמא יוקרו". בית המשפט לא הקנה תוקף לתניית שימור בעלות אלא קבע כי מדובר במשכון מוסווה לפי ס' 2(ב) לחוק המשכון. ביהמ"ש קבע כי תניית שימור בעלות נועדה להבטיח את תשלום דמי המכר לספק והיא אינה אלא התחייבות חוזית המובטחת באמצעות שעבוד נכס למוכר.
ביהמ"ש בחן את התכלית הכלכלית וקבע כי כל רצונו של קולמבו הוא להבטיח את קבלת דמי המכר אף אם מזמין הסחורה יהפוך לחדל פירעון, כלומר, מטרתו איננה לשמור את זכות הבעלות כשלעצמה אלא להשתמש במכשיר הבעלות כאמצעי ביטחון לקיום התחייבויות הקונה- החייב ('מאמא יוקרו'). דהיינו מדובר בעסקת משכון ועל כן חוק המשכון (סעיף 2(ב)), יחול עליה ומשלא רשמה חברת קולומבו משכון על שמה היא אינה זכאית למעמד מיוחד ותחשב כנושה רגיל, נכסי המריבה הם חלק ממצבת נכסיה של 'מאמא יוקרו'.
בעקבות מתן פס"ד עלו ביקורות רבות, בחלקן נטען שהלכת קולומבו מותירה את הספקים ללא יכולת להגן על עצמם מפני קריסת הסוחרים. בנוסף, הפרשנות שניתנה לס' 2(ב) לחוק המשכון היא פרשנות רחבה שלא תואמת את תכלית החוק, מטרת הסעיף היא למצבים בהם הצדדים לעסקה מעוניינים בשעבוד חפץ שיהווה ערובה לחיוב.
הקושי בתניית שימור הבעלות > מי מביניהם גובר? השתלשלות הפסיקה > הלכת קידוחי הצפון

על רקע הביקורת על פס"ד קולמבו נפסק פס"ד קידוחי הצפון: מסירת ציוד הנדסי על ידי המערערים למשיבה על מנת שזו תעמיד אותם למכירה פומבית, והשאלה אשר עמדה על הפרק הייתה למי שייך הציוד אשר לא נמכר באותה מכירה. ההסכם קבע בין היתר כי המשיבה רשאית למכור את הציוד במכירה פומבית אך ורק באישור המוכר, ועל כן מדובר בהסכם מותלה במכירת הציוד, ומשלא נמכר הציוד הבעלות בו נשארת בידיו של המוכר.
בפסק הדין בוטלה הדרישה לרשום את זכותו של הספק אצל רשם המשכונות / רשם החברות כתנאי לעדיפותו של המוכר לעומת יתר נושי החברה. מעתה, אם לא קיבל הספק את התמורה בעד הסחורה, יוכל ליטול סחורתו מידי החברה (בעייתי מאוד בהליכי הבראת חברות, אך פס"ד אינו מתייחס לכך).
נימוקי ביהמ"ש העליון להכרעתו זו: זכות השעבוד, חרף רישומה, ממילא איננה פומבית; דרישת הרישום היא גזרה שאין הציבור לא יכול לעמוד בה (מקשה על חיי המסחר התקינים), יש לכבד את חופש ההתקשרות החוזית של צדדים להסכם מכר; כיבוד התניה מאפשר את אשראי הספקים ואף מוזיל אותו;
הקושי בתניית שימור הבעלות > מי מביניהם גובר? השתלשלות הפסיקה > פס"ד ויטה פרי גליל

רקע: נדונה שאלת מעמדה של תניית שימור הבעלות בעסקת מכר במצב בו הרוכש הוא חדל פרעון. האם די בכך שתניה כזו מופיעה על גבי חשבוניות או תעודות משלוח אשר הונפקו על ידי המוכר ונחתמו על ידי נציג של הרוכש באופן שוטף, על מנת לשמר בידי המוכר זכות קניינית בסחורה? או שמא נדרש המוכר להוכיח מבחינה עובדתית קיומם של סממנים נוספים המעידים על שימור הבעלות מצידו?
פסק הדין "מאשרר" את הלכת קידוחי הצפון, לפיה צדדים חופשיים לעצב את היחסים החוזיים ביניהם כרצונם, וכל עוד לא מדובר בעסקה מלאכותית שנועדה להבריח נכס, יהיה תוקף לתניה חוזית המשמרת את בעלותו של ספק על סחורה, גם ללא רישום שעבוד. ביהמ"ש קבע כי דרך הבחינה של מערכת היחסים בין הצדדים היא דו שלבית:
תחילה תיבחן האם כוונת הצדדים אכן הייתה ליצור יחסי שימור בעלות (בחינה סובייקטיבית, על פי דיני החוזים "הרגילים"),
ולאחר מכן תיבחן ההצדקה הכלכלית וההיגיון הכלכלי של עסקה (בחינה אובייקטיבית) כדי לוודא כי אין מדובר, מהותית, במשכון מוסווה (לפי סעיף 2 (ב)לחוק המשכון).
ביהמ"ש מנתח את הרלוונטיות של תיקון 19 לחוק החברות בהקשר דנן. מסקנתו היא ש"המחוקק העניק לנושה הטוען לשימור בעלות מעמד של נושה מובטח בהתקיים שלושה תנאים מצטברים":
ההסכם בין הצדדים כלל תניית שימור בעלות עד תשלום מלא התמורה;
מוכח שהבעלות בנכס נותרה בידי המוכר, בשל אותה תנייה;
העסקה אינה נופלת בגדר סעיף 2(ב) לחוק המשכון, דהיינו לא מדובר במשכון מוסווה
יישום המבחנים ניכר כי במקרה של תניית שימור בעלות המבטיחה פרעון אשראי, ישנה חשיבות מכרעת לניסוח התניה בצורה מפורשת וברורה. העדרה של התייחסות פרטנית והסתפקות בציון התניה על גבי החשבונית עשויה להביא לבטלותה. את הלכת קידוחי הצפון יש לפרש "באופן הגיוני ומידתי המותאם לחיי המעשה ולא באופן גורף ודווקני".
ביהמ"ש אימץ שני מבחני משנה שפורשו בפסיקה המחוזית לצורך הוכחת הכוונה ליצור יחסי שימור בעלות:
כאשר מדובר במערכת יחסים מסחרית ארוכת טווח, ראוי (אם כי לא חובה, כל עוד ניתן להוכיח זאת בדרכים אחרות) שהעניין יוסדר בחוזה כתוב, ואין די בכך שהצדדים יסתפקו בהסכמה בעל-פה או בציון התניה על גבי חשבונית או תעודת משלוח.
ראוי לדרוש מהמוכר להוכיח כי קיים מנגנון לפיקוח ושליטה המעידים על כך שהנכס אכן נשאר בבעלותו לאורך הזמן. לחלופין, על המוכר להוכיח שבנסיבות המקרה, לא היה צורך במנגנון כאמור. משמע, ישנה חשיבות לסוג הנכס הנמכר. כשמדובר במוצר/ים בודד/ים ייתכן ודי בביקור אחת לתקופה אצל המוכר על מנת לוודא כי הנכס לא הועבר לצד שלישי, לעומת מלאים בהיקפים נכבדים שמחייבים כי תבוצע הפרדה במחסני הקונה וכי יינתן לכך דיווח נאות בספרי הקונה והמוכר וכן הלאה.