קהילת יהודי ברלין
היסטוריה > בשנים 1671–1780

10 בספטמבר 1671 נחשב ליום ייסודה של הקהילה היהודית בברלין, כאשר כ-50 משפחות יהודיות שגורשו מווינה הורשו להשתכן בברלין למשך 20 שנה, על פי צו הפריווילגיות שהוציא פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג למרות התנגדותם של הנוצרים ואפילו יהודי החצר ישראל אהרן. יהודי וינה, שגורשו מווינה על ידי ליאופולד הראשון ב-1670, הורשו להתיישב במרקיזות ברנדנבורג משום שהיא הייתה הרוסה וקופתה מדולדלת, לאחר מלחמת שלושים השנים. הנסיך הגדול פרידריך וילהלם הכניס מהגרים למדינה כדי שיתרמו במיסיהם לשיקום אוצר המרקיזות שהתרושש במהלך המלחמה. מלבד ההוגנוטים הצרפתים, שהגיעו לברנדנבורג בשנת 1685, עוד לפני כן ב-21 במאי 1671 פרדריך נתן רשות ל-50 המשפחות היהודיות העשירות ביותר להתיישב בברנדנבורג, אם כי בתנאים גרועים. הפריווילגיות של פרידריך וילהלם אפשרו ליהודים להתיישב בכל מקום במרקיזות ברנדנבורג והוקצה להם תחום המסחר כתחום פעילות ופרנסה. עבור הפיכתם ל"יהודי חסות" שלו (Schutzjuden), כל אחד מהיהודים היה צריך לשלם 2,000 טאלר. בנוסף המשפחות הבטיחו להקים תעשיות ולא לבנות בית כנסת. נאסר עליהם במפורש לקנות בתים, לעסוק בחקלאות, לסחור בצמר, עץ, טבק, עורות ויין, או לעסוק במקצועות השמורים לגילדות (מלבד רפואה), שתקנותיהן פסלו יהודים. את מעמד ה"חסות" יכול היה לרשת רק הבן הבכור. כדי להישאר בעיר, היו הבנים האחרים צריכים להוכיח כי ברשותם הון עצמי בסך 10,000 טאלר. לפי כתב הסובלנות, הותר ליהודים לייבא לברלין את עובדי המשק של ביתם וכן מספר מורים, רבנים, קברנים ושוחטים. רק משפחות עם ילד אחד הורשו להתיישב במרקיזות. כדי לקבל רישיון נישואין, היה צריך לשלם אגרה נוספת. הקהילות היהודיות הורשו להקים בית קברות, אך לבנות בתי כנסת נאסר עליהן זמנית. הקהילה כללה לא רק פליטים יהודים מווינה, אלא גם יהודים ממקומות אחרים כמו גורמי חצר, ברוך משה, בנימין וולף ויוסט ליבמן. הפריווילגיות הראשונות (כתבי החסות) נתנו למשפחות אברהם ריס (הוא אברהם בר מאדל סג"ל) ובנדיקט פיט (הוא ברוך בר מנחם רוסטיץ). מספר היהודים בעיר גדל במהלך העשורים הבאים מהר מאוד, כי השלטונות חלקו כתבי חסות למספר ניכר של יהודים. חוץ ממקבלי כתבי החסות, התגנבו לעיר הרבה "מחוסרי יכולת קיום" (Unvergleitete). ב-1688 התגוררו בברלין 40 משפחות יהודיות, ובשנת 1700 היו כבר 74 משפחות בעלות כתבי חסות שכללו כ־1,000 נפשות ובנוסף עוד 471 משפחות חסרות כתבי חסות וכן כמה קבצנים ורוכלים יהודים. בשנת 1672, בהתאם לצו הזכויות והפריווילגיות, נרכשה קרקע עליה הוקם וקודש בית הקברות היהודי הישן של ברלין ברחוב גרוס המבורגר Grosse Hamburger Strasse, מול שער שפנדאו, שהמשיך לפעול עד שנת 1827. משנת 1675 מתועדת חברה קדישא בעיר. באותה תקופה היהודים נאלצו לערוך תפילות בבתים פרטיים. בשנת 1712 נערך טקס הנחת אבן-הפינה לבית הכנסת הרשמי הראשון בברלין ובראש השנה 1714 נחנך בית כנסת בסימטת היידרויטר (Heidereutergasse) ברובע היהודי שבמרכז העיר מול ארמון המלך. המלכה סופי דורותיאה אשתו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה, נכחה בחנוכת הבניין המפואר. הרשות להקים בית כנסת גם היא נמכרה תמורת כסף, ומכיוון שאסור היה שיבלוט לגובה מעל הבניינים מסביב, רצפתו הונחה מספר מטרים מתחת למפלס הרחוב. בליל הבדולח שאירע ב-9–10 בנובמבר 1938 נשרף ונהרס בית הכנסת.
ב-1714 הוקלו במעט התקנות המגבילות על יהודי ברלין, לדוגמה, הוסרו הגבלות הסחר. דוגמה נוספת, המתייחסת לחוק שדרש מהיהודים לאפשר את זיהוים ממרחק בלבוש מיוחד ומגבעת אדומה. ב-1710 הסכים פרידריך לבטל את החובה ללבוש את הלבוש המיוחד ולשאת רק טלאי צהוב, תמורת תשלום בסך 8,000 טאלר לאדם. תמורת תשלום מס מיוחד, הותר לעשירים ביותר לרכוש בתים. התקנות הכלליות משנת 1730 והפריווילגיה הכללית המתוקנת משנת 1750 הטילו מיסים חדשים על יהודי ברלין ופרוסיה בכלל וכן מספר הגבלות אחרות, כגון שיהודים הורשו להיכנס לברלין רק דרך שער רוזנטל בלבד ששימש לכניסת בקר. בנוסף היהודים נאלצו לעמוד בשער בפני מספר חקירות ולשלם מכס על עצמם, כנהוג לגבי סחורות. איסור אחר חל על החזקת חנויות לממכר רכוש גנוב. הוראות אלה נשארו בתוקף עד תחילת המאה ה-19, בזמן הרפורמות הפרוסיות. אף על פי כן גדל מספר חנויות היהודים עד כדי כך שבכל רחוב הייתה לפחות חנות אחת של יהודים. לאור לחץ של הסוחרים הנוצרים, היהודים נאלצו לסגור את החנויות שנפתחו אחרי שנת 1690 והותר להם לסחור בבגדים ישנים ובמשכונות.
ב-1737, כשהתברר למלך פרידריך וילהלם הראשון שבעיר חיים למעלה מאלף יהודים, הוא ציווה שיישארו בעיר רק 120 המשפחות היהודיות "העשירות והמובחרות ביותר" ואת 140 המשפחות האחרות הוא גירש. על משפחות המגורשים מהעיר נאסר להתיישב בכל מקום אחר בתחומי המרקיזות.