stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
חברי המשלחת > אתלטיקה

מאיה בן-צור
ריצת 100 מטר נשים – מוקדמות 12.30 שניות, מקום 41
קפיצה לרוחק נשים – מוקדמות 6.07 מטר, מקום 16
אריה גמליאל
ריצת 5000 מטר גברים – מוקדמות 14:02.98 דקות, מקום 34
ריצת 10000 מטר גברים – מוקדמות 29:31.32 דקות, מקום 31
מארק הנדלסמן
ריצת 400 מטר גברים – מוקדמות 48.17 שניות, מקום 60
ריצת 800 מטר גברים – מוקדמות 1:47.90 דקה, מקום 34
ריצת 1500 מטר גברים – מוקדמות 3:45.05 דקות, מקום 28
שם טוב סבג
ריצת מרתון גברים – 2:31.34 שעות – מקום 60
יהודה צדוק
ריצת 3000 מטר מכשולים גברים – מוקדמות 8:42.28 דקות, מקום 27
זהבה שמואלי
ריצת מרתון נשים – 2:42.27 שעות – מקום 30
חברי המשלחת > אגרוף

יהודה בן חיים (עד 48 ק"ג)
ניצחון על מיכאל דנקאווה (גאנה)
הפסד לג'ון לאיון (בריטניה)
שלמה ניאזוב (עד 60 ק"ג)
הפסד לאסיף קמרן דר (פקיסטן)
חברי המשלחת > ג'ודו

אדי קואז (עד 60 ק"ג) – מקום 7
ניצחון על אלבארו סנבריה (קוסטה ריקה)
ניצחון על צ'ין פו צ'או (טאיוואן)
הפסד לניל אקרסלי (בריטניה)
משה פונטי (עד 78 ק"ג)
הפסד למיכאל נובאק (צרפת)
חברי המשלחת > הרמת משקולות

מאיר דלויה (עד 52 ק"ג) – מקום 9
215 ק"ג (הנפה 95 ק"ג, דחיקה 120 ק"ג)
חברי המשלחת > התעמלות > התעמלות מכשירים

ננסי גולדשמידט (נשים)
קרב רב – מקום 31 בגמר, 72.05 נקודות
יעקב לוי (גברים)
קרב רב – מקום 71, 106.15 נקודות
טבעות – מקום 65
קפיצות – מקום 68
קרקע – מקום 61
סוס סמוכות – מקום 71
מקבילים – מקום 71
מתח – מקום 70
יוחנן מויאל (גברים)
קרב רב – מקום 67, 110.80 נקודות
טבעות – מקום 62
קפיצות – מקום 68
קרקע – מקום 61
סוס סמוכות – מקום 64
מקבילים – מקום 63
מתח – מקום 65
לימור פרידמן (נשים)
קרב רב – 68.65 נקודות
קפיצות – מקום 59
מקבילים – מקום 64
קרקע – מקום 64
קורה – מקום 65
חברי המשלחת > התעמלות > התעמלות אומנותית

ליאת חנינוביץ – מקום 27, 35.45 נקודות
חברי המשלחת > טניס (תחרות ראווה)

עמוס מנסדורף (גברים)
הפסד לקרלוס די-לאורה (פרו) 6:2 7:6
חברי המשלחת > סיף

שלומי איל (רומח גברים)
מקום 19
נילי דרורי (רומח נשים)
מקום 17
יצחק חטואל (רומח גברים)
מקום 16
לידיה חטואל (רומח נשים)
מקום 26
חברי המשלחת > קאנו/קיאק

אבירם מזרחי (מקצה 500 מטר קיאק)
1:53.66 – מוקדמות
1:49.93 – חצי גמר (מקום 4)
חברי המשלחת > קליעה

גרי ארמיסט
אקדח חופשי – 536 נקודות, מקום 36
יאיר דוידוביץ
רובה שלושה מצבים – 1099 נקודות, מקום 46
רובה שכיבה – 590 נקודות, מקום 23
יצחק יונסי
רובה אוויר – 582 נקודות, מקום 8
רובה שלושה מצבים – 1117 נקודות, מקום 39
רובה שכיבה – 582 נקודות, מקום 49
חברי המשלחת > שיט

יהודה אטדגי
גלשן רוח דגם לכנר – מקום 14
אלדד אמיר ויואל סלע
דגם הולנדי מעופף – מקום 8
שמשון ברוקמן ואיתן פרידלנדר
דגם 470 גברים – מקום 8
חברי המשלחת > שחייה

יורם כוכבי
200 מטר פרפר גברים – מוקדמות 2:04.08 דקות, מקום 21
200 מטר מעורב גברים – מוקדמות 2:11.81 דקות, מקום 27
400 מטר מעורב גברים – מוקדמות 4:35.70 דקות, גמר ב' 4:40.00 דקות – מקום 16
אייל שטיגמן
100 מטר חזה גברים – מוקדמות 1:05.63 דקות, מקום 22
200 מטר חזה גברים – מוקדמות 2:24.93 דקות, מקום 23
הדר רובינשטיין
200 מטר חופשי נשים – 2:12.32 דקות, מקום 26
400 מטר חופשי נשים – 4:34.95 דקות, מקום 21
200 מטר פרפר נשים – מוקדמות 2:22.78 דקות, מקום 26
ראו גם

ישראל במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
הערות שוליים

↑  דני אילון, אדי קואז עלה אחרי החבררררר..., חדשות, 6 באוגוסט 1984
| ישראל במשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- |
| משחקי הקיץ | הלסינקי (1952) • מלבורן (1956) • רומא (1960) • טוקיו (1964) • מקסיקו סיטי (1968) • מינכן (1972) • מונטריאול (1976) • לוס אנג'לס (1984) • סיאול (1988) • ברצלונה (1992) • אטלנטה (1996) • סידני (2000) • אתונה (2004) • בייג'ינג (2008) • לונדון (2012) • ריו דה ז'ניירו (2016) • טוקיו (2020) • פריז (2024) |  |
| משחקי החורף | לילהאמר (1994) • נאגנו (1998) • סולט לייק סיטי (2002) • טורינו (2006) • ונקובר (2010) • סוצ'י (2014) • פיונגצ'אנג (2018) • בייג'ינג (2022) |  |
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)  |
| --- | --- | --- |
|  איגרוף | יהודה בן חיים • שלמה ניאזוב |  |
|  אתלטיקה | מאיה בן-צור • אריה גמליאל • מארק הנדלסמן • שם טוב סבג  • יהודה צדוק  • זהבה שמואלי |  |
|  ג'ודו | אדי קואז • משה פונטי |  |
|  הרמת משקולות | מאיר דלויה |  |
|  התעמלות מכשירים | ננסי גולדשמידט • יעקב לוי • יוחנן מויאל • לימור פרידמן |  |
|  התעמלות אמנותית | ליאת חנינוביץ |  |
|  טניס | עמוס מנסדורף |  |
|  סיף | שלומי איל • נילי דרורי • יצחק חטואל • לידיה חטואל |  |
|  קיאק | אבירם מזרחי |  |
|  קליעה | גרי ארמיסט • יאיר דוידוביץ • יצחק יונסי |  |
|  שחייה | יורם כוכבי • אייל שטיגמן • הדר רובינשטיין |  |
|  שיט | יהודה אטדגי • אלדד אמיר • יואל סלע • שמשון ברוקמן • איתן פרידלנדר |  |
אחמד מג'דלאני

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1955 (בן 69) דמשק, סוריה 
 השכלה:  האוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית 
 מעסיק:  אוניברסיטת ביר זית 
 תפקיד:  שגריר פלסטין ברומניה (21 במרץ 2008–מאי 2009)  שר העבודה (19 במאי 2009–16 במאי 2012)  שר העבודה (16 במאי 2012–6 ביוני 2013)  שר העבודה (6 ביוני 2013–19 בספטמבר 2013)  שר החקלאות של הרשות הפלסטינית (28 באוגוסט 2011–16 במאי 2012)  השר לפיתוח חברתי (13 באפריל 2019–31 במרץ 2024)  שר המדינה (24 בפברואר 2005–27 במרץ 2006)  שר העבודה (19 בספטמבר 2013–2 ביוני 2014) 
 מפלגה:  חזית המאבק העממי הפלסטיני 
 
אחמד עבד א-סלאם חסן מג'דלאני (בערבית: أحمد مجدلاني; נולד ב-1956) הוא פוליטיקאי פלסטיני, פרופסור וחוקר באוניברסיטה. שר לשעבר בממשלה הפלסטינית. משמש כיום כמזכ"ל של חזית המאבק העממי הפלסטיני וחבר בכיר בוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין הנחשב לדרג הפוליטי הגבוה ביותר ברשות הפלסטינית.
ביוגרפיה

מג'דלאני נולד להורים פלסטינים בדמשק שבסוריה ב-1956. הוא למד לתואר ראשון במדעי המדינה בלבנון וסיים בשנת 1978, למד לתואר שני מנהל ויחסים בין-לאומיים בבולגריה וסיים בשנת 1982 ובשנת 1987 הוא קיבל תואר דוקטור בכלכלה פוליטית באקדמיה למדעי החברה בסופיה, בולגריה.
קריירה פוליטית

מג'דלאני הוא חבר במועצה הלאומית הפלסטינית ובוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין. בשנת 1998 כיהן כמנהל הכללי של יחסים ערביים ובין-לאומיים של הרשות הפלסטינית.
לאחר מותו של סמיר ע'ושה, מג'דלאני נבחר ב-12 באוגוסט 2009 למזכיר הכללי של חזית המאבק העממי הפלסטיני, ובמסיבת העיתונאים שערך הצהיר כי ימשיך את מדיניות קודמו ויפעל לחיזוק את המוסדות הדמוקרטיים הפלסטיניים ולקיום בחירות שיפסיקו את הסכסוך בין חמאס, השולט ברצועת עזה, לבין פת"ח, השולט בגדה המערבית.
קריירה פוליטית > שר בממשלה הפלסטינית

מג'דלאני מונה לתפקיד שר המדינה בממשלה הפלסטינית ה-9, מפברואר 2005 עד מרץ 2006, שם הייתה משימתו העיקרית לטפל בסוגיות הנוגעות לגדר ההפרדה.
החל מ-2009 כיהן כשר העבודה של הרשות הפלסטינית. הוא מונה לתפקיד על ידי מחמוד עבאס, הנשיא הפלסטיני.
בדצמבר 2011 התפטר מתפקידו לאחר שערורייה שנתעוררה בעקבות דברים שאמר, בלא ידיעה שהוא מוקלט, כנגד ארגון העובדים הממשלתיים.
ב-13 באפריל 2019 מונה לשר לפיתוח חברתי בממשלה הפלסטינית ה-18.
כיום משרת כשר לעניינים סוציאליים ונחשב מקורבו של אבו מאזן.
קריירה אקדמית

מג'דלאני הוא פרופסור לפילוסופיה ותרבות באוניברסיטת ביר זית, השוכנת צפונית לרמאללה. הוא חיבר שלושה מחקרים אקדמיים: "האיומים החמורים העומדים בפני הפרויקט הלאומי הפלסטיני" (2007), "יוזמת השלום הערבית: אפשרות או אסטרטגיה להשכנת שלום?" (2007), ו"הצהרת עצמאות חד-צדדית" (2008).
הערות שוליים

1 2 3  Ahmed Majdalani Profile. Jerusalem Media and Communications Center (JMCC). 2010-01-23. Retrieved on 2012-01-23.
↑  Who are the members of the new Palestinian government? (אורכב 09.07.2013 בארכיון Wayback Machine) Ma'an News Agency. 2009-05-19. Retrieved on 2012-01-23.
↑  Report of the Director-General: appendix. International Labor Organization, 1998. p. 2.
↑  PPSF elects new Secretary General replacing deceased former leader (אורכב 27.05.2013 בארכיון Wayback Machine). Ma'an News Agency. 2009-08-12. Retrieved on 2012-01-23.
↑  PA minister resigns after radio comments, The Jerusalem Post | JPost.com, ‏2011-12-02 (באנגלית)
↑  "حكومة أشتية تؤدي اليمين الدستورية". الشرق الأوسط (בערבית). נבדק ב-2020-11-01.
↑  אליאור לוי, גם הרופאים הפלסטינים מתוסכלים: מכות בדיון על תוספת שכר | תיעוד, באתר ynet, 31 בינואר 2022
↑  Ahmad Majdalani. Palestine-Israel Journal of Politics, Economics and Culture.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303473405171  GND: 1198545283  ISNI: 0000 0000 6691 3639  LCCN: n2006202640  NTA: 262022206  VIAF: 36357097   WorldCat (עם VIAF): 36357097
עקרון האופקיות המקורית

שכבות מקומטות
עיקרון האופקיות המקורית הוא אחד מעקרונות היסוד בגאולוגיה המשמשים לקבוע את גילן היחסי של שכבות סלע ואת זמן ואופן היווצרותן ומהווים כלים חשובים בסטרטיגרפיה.
עיקרון זה קובע כי ההרבדה המקורית של שכבות משקע תהיה תמיד אופקית, או כמעט אופקית. על-פי העיקרון, יש להניח כי שכבות כאלה תהיינה שבורות, מקומטות או נטויות רק לאחר שחלו עליהן תהליכים מאוחרים להרבדה, אחרי שהשכבות התמצקו והתלכדו לסלע. כיום מקובל כי עיקרון זה מהווה קירוב כללי אך מדויק מספיק.
התפתחות > שיני כריש

ניסוח העיקרון מיוחס לניקולאוס סטנו, מלומד דני בן המאה ה-17. סטנו למד רפואה ואנטומיה בקופנהגן והמשיך בלימודיו בליידן ואמסטרדם. ב-1665 עקר סטנו לפירנצה ושימש כרופאו האישי של פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. באוקטובר 1666 לכדו שני דייגים כריש ענק סמוך לעיר הנמל האיטלקית ליבורנו, ופרדיננדו השני הורה לשלוח את ראשו לסטנו. סטנו ניתח את ראש הכריש ופרסם את ממצאיו ב-1667. בחינה של שיני הכריש הראתה דמיון מפתיע לעצמים מסוימים עשויים מאבן שנמצאו בסלעים, שהמלומדים בני-זמנו כינו "גלוסופטראה" (glossopetrae), כלומר: "לשונות אבן". בניגוד למקורות קדומים ששיערו כי אבנים אלה נפלו מהשמיים או מהירח או כי המאובנים גדלו באופן טבעי בתוך הסלעים, טען סטנו גופים אלה נראים כשיני כריש מפני ש"היו פעם שיני כריש". הוא סבר כי השיניים הגיעו מפיותיהם של כרישים קדומים, ובמשך הזמן נקברו בבוץ או בחול שעכשיו הוא יבשה. סטנו טען כי תוך כדי תהליך הפיכת השיניים למאובנים השתנה הרכבם הכימי אבל צורתם נשמרה.
מחקרו זה של סטנו הוביל אותו לשאלה כיצד קורה שגוף מוצק אחד מצוי בשלמותו בתוך גוף מוצק אחר: סלע או שכבת סלעים. המחקר – שפורסם ב-1669 בשם " De solido intra solidum naturaliter contento dissertationis prodromus" – הביא לייחוס כמה מעקרונות היסוד בגאולוגיה הנוגעים לסטרטיגרפיה, בהם עיקרון האופקיות המקורית.
תצפיותיו בשכבות סלע הובילו את סטנו להסיק כי כדור הארץ לא היה סטטי וכי כוחות עצומים פעלו עליו לאורך תקופות ארוכות – מסקנות שהובילו במאה ה-20 לפיתוח מדע הטקטוניקה ולהבנה כי תנועת הלוחות והתנגשותם גורמים לשבירה, קימוט והטיית השכבות.
עיקרון האופקיות המקורית לא התקבל מיד, אולם הפך למקובל בקרב גאולוגים כמאה שנים לאחר ניסוחו.
התפתחות > יוצאים מן הכלל

כאמור, העיקרון מהווה קירוב כללי אך מדויק מספיק. סטנו יצא מתוך הנחה כי כל המשקעים מורבדים תמיד אופקית, אולם ידוע כי שכבות עשויות לשקוע בנטייה, למשל: משקעי נחלים וחוליות היוצרים שיכוב צולב אינם שוקעים אופקית אלא בזווית השיפוע הטבעי של אותם חומרים – הזווית המרבית לשיפוע יציב של החומר ברמת לחותו הטבעית. זווית זו נקבעת על-פי מידת החיכוך בין הגרגירים, צורתם ומידת ההידבקות ביניהם.
גם משקעים השוקעים מעל שטח נטוי – למשל בדלתה של נהרות גדולים או סביב שונית – ישקעו בנטייה, הנקראת "נטייה התחלתית".
ראו גם

גאולוגיה - מונחים
סטרטיגרפיה
לקריאה נוספת

עמנואל מזור, גיאולוגיה בפטיש ישראלי, האוניברסיטה הפתוחה, 1994, מסת"ב 965-06-0276-3
עקיבא פלכסר, גיאולוגיה, יסודות ותהליכים, אקדמון, 1992, מסת"ב 965-350-026-0

משקעים נטויים במורדות פיורד
הראיה (תורת הספרות)

הראיה (באנגלית: Showing) היא טכניקה ספרותית נפוצה לייצוג ישיר של המציאות המתוארת בטקסט, ללא תיווכו של המספר. הראיה נועדה לאפשר לקורא לפרש פרטים משמעותיים בטקסט באמצעות שימוש בסמלים, מוטיבים, ניגודים, אנלוגיות, מטונימיות, רגשות, התנהגויות ועוד. הראיה עומדת בניגוד להגדה, שבה המספר או הדובר מתאר או מסכם את המציאות או את הדמויות האחרות לקוראים. הראיה מתאימה הן לכתיבה עיונית והן לכתיבת בדיון כולל ספרות, נאומים ותסריטים לקולנוע ולתיאטרון.
אמצעים טיפוסיים

שימוש בטכניקת ההראיה מחייב התערבות מועטה ככל האפשר של המספר או הדובר בטקסט, ודבר זה נותן את אותותיו בטקסט באחד או יותר מסימני ההיכר הבאים:
הסצנה הסיפורית - מכלול של פרטים חיצוניים המלווים את ההתרחשות בטקסט וביניהם שעת ההתרחשות, מקום ההתרחשות, המחשבות ופעולות הגיבורים וכן אירועים שונים שאירעו בעת ובעונה אחת עם ההתרחשות המתוארת בסצנה
דו-שיח - מסירה ישירה של הדברים בשיחה בין שני אנשים או יותר. דו השיח  מגלה את השקפתם, רעיונותיהם, רגשותיהם וסגנון דיבורם של הדמויות הדוברות
תיאור חיצוני של דמות - תיאור של האופן שבו הדמות מתלבשת, מדברת ומתנהגת, ממנו ניתן לחוות את הדמות
היסטוריה

הראיה והגדה הם מושגים שמקורם מגיע עד אריסטו ואפלטון שהנגידו בין מימזיס, ייצוג המציאות כפי שהיא בדומה להראיה, לבין דיגסיס, תיאור המחבר בדומה להגדה.
הפופולריות המודרנית של ההבחנה בין הראיה להגדה מיוחסת ללאבוקשטען כי אמנות הסיפור מתחילה בעניין אותו יש להראות, כדי שהוא יוכל לתאר את עצמו, וביקש להרבות ככל האפשר בשימוש בהראיה. לאבוק טוען כי "סופר כמו פלובר - או כל סופר אחר שעבודתו מזמינה בכלל עיון ביקורתי - הוא רחוק כל כך מכתיבת הסיפור כפי שהיה נכתב בדין וחשבון רשמי, שאנחנו מפסיקים כלל להתייחס אליו כאל מדווח. הוא מייצר השפעה וחיקוי, באמצעים כישרוניים יותר או פחות" (עמ' 63).
לעומתו עומדים תאורטיקנים אחרים, כמו ויין בות', שסבורים כי מתן העדיפות להראיה היא אופנה ספרותית חולפת, וסבורים כי כל מה שנכתב בטקסט דורש מידה מסוימת של התערבות המחבר או המספר, ועל כן לא תיתכן הראיה ללא הגדה.
לקריאה נוספת

טכניקות ספרותיות
רטוריקה
הערות שוליים

↑  Warren Wells (1999). How To Write Non-Fiction Books. Writers' Bookshop.
↑  Jerianne Warren (2011). Show Don't Tell: A Guide to Purpose Driven Speech.
↑  Mackendrick, Cronin, Scorsese, On Film-making: An Introduction to the Craft of the Director, Faber, 2005
↑  Hatcher, The Art and Craft of Playwriting, F+W Media, 2000, עמ' 43
↑  יוסף אבן, מילון מונחי הספרות, אקדמון, 1978, עמ' 77
↑  de Gruyter, Walter, Telling vs. Showing, ‏16. January 2014
↑  Lubbock, Percy (1922). The Craft of Fiction.
מנצ'סטר ארנה

| --- | --- |


מראהו של האולם מבחוץ (בסביבות 2006)
 שמות קודמים:  NYNEX ארנה (1995–1998) מנצ'סטר איוונינג ניוז ארנה (1998–2011) מנצ'סטר ארנה (2011–2013; 2015–הווה) פונז פור יו ארנה (2013–2015)
 מיקום:  מנצ'סטר שבאנגליה
 קואורדינטות:  53°29′17″N 2°14′38″W﻿ / ﻿53.488055555556°N 2.2438888888889°W﻿ / 53.488055555556; -2.2438888888889
 תקופת הפעילות:  15 ביולי 1995 – הווה (29 שנים)
 עלות הבנייה:  52 מיליון פאונד
 בעלים:  מאנספורד (Mansford)
 מפעיל:  SMG אירופה
 אדריכל:  DLA Design, Austin-Smith:Lord ו-Ellerbe Becket
 קבוצות:  מנצ'סטר ג'איינטס (BBL,‏ 1995–2001) מנצ'סטר סטורם (BISL,‏ BJL, ‏1995–2002) מנצ'סטר פניקס (EIHL,‏ 2003–2004)
 מושבים:  21,000
  אתר האינטרנט הרשמי של מנצ'סטר ארנה (הממלכה המאוחדת)
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מנצ'סטר מוגדלת) מנצ'סטר ארנה(למפת מנצ'סטר רגילה) מנצ'סטר ארנה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מנצ'סטר ארנה (באנגלית: Manchester Arena) ונקרא AO Arena מטעמי חסות. הוא אולם במנצ'סטר שבאנגליה. האולם, הממוקם מעט מצפון למרכז העיר, שוכן ברובו מעל תחנת הרכבת מנצ'סטר ויקטוריה בשטח זכויות האוויר (אנ') של התחנה. באולם מספר מקומות הישיבה הרב ביותר לאולם מקורה בממלכה המאוחדת, והשני באירופה. זהו אחד מהאולמות העמוסים בעולם, והוא מארח אירועים מוזיקליים ואירועי ספורט דוגמת אגרוף ושחייה. האולם היה חלק מרכזי בהצעות האירוח של מנצ'סטר לאירוח המשחקים האולימפיים ב-1996 וב-2000, ונעשה בו שימוש רב במשחקי חבר העמים הבריטי 2002.
עיצוב האולם

המבנה עוצב על ידי DLA אלרב בקט (DLA Ellerbe Beckett), אוב ארופ ושות' (Ove Arup & Partners) ואוסטין-סמית':לורד (Austin-Smith:Lord), והוא מתואר על ידי קלייר הארטוול כ"מתחם ספורט ובידור ענקי וחסר נשמה, המורכב על גב תחנת ויקטוריה". המתחם ממוקם בשטח זכויות האוויר שמעל תחנת הרכבת ונבנה כך שלא ישבש את פעולת התחנה. התוכניות המקוריות לבניית האולם כללו מגדל עשוי זכוכית, שלא נבנה לבסוף. האולם כלל בשנים 1996–2000 קולנוע בעל שבעה מסכים, אולם רב-תכליתי ואזור חנייה רב-קומות. מה שהיה בעבר בית הקולנוע הוא כיום מוקד שירות.
מִסְבָּך גדול (מאה וחמישה מטרים) משתרע על הגג. בבטון מזוין נעשה שימוש כדי להגדיל את בידוד הקול. החלקים העליונים של המבנה מחופים בזכוכית בצבע אפור-סגלגל וירוק.
האולם היה אחד האולמות הראשונים באירופה שנבנה עם סידור מושבים של 360 מעלות, והוא האולם היחיד בממלכה המאוחדת שכולל את האפשרות הזו (ל-O2 ארנה שבלונדון מושבים ב-360 מעלות רק בקומה התחתונה מבין קומות האולם, בעוד במנצ'סטר ארנה החידוד כלול בשתי הקומות).
היסטוריה

האולם נבנה כחלק מהקמפיין העירוני של מנצ'סטר, שלא הצליח, להביא לכך שהעיר תארח את המשחקים האולימפיים בשנת 2000. הקמת המבנה עלתה 52 מיליון פאונד, ש-35.5 מיליון מתוכן נתנו על ידי הממשל ו-2.5 מיליון על ידי הקרן האירופית לפיתוח אזורי (אנ'). אף על פי שהאולם נבנה כאולם אירועי ספורט בסגנון אמריקאי, הוא היה ליותר מצליח בארחו אירועי מוזיקה גדולים.
האולם נפתח ב-15 ביולי 1995. בתחילה מומן על ידי חברת הטלפון NYNEX, ולפיכך נקרא "NYNEX ארנה". ביולי 1998 שונה שמו ל"מנצ'סטר איוונינג ניוז ארנה", ובדצמבר 2011 נגמר החוזה בן 13 השנים בין האולם לעיתון "מנצ'סטר איוונינג ניוז" שמימנו, ושם האולם שונה ל"מנצ'סטר ארנה" בינואר 2012. ביולי 2013 נחתם חוזה חסות על סך מספר מיליוני פאונד עם חברת התקשורת "פונז פור יו" (אנ'), אך העסקה נגמרה כש"פונז פור יו" התפרקה, והשם שונה חזרה ל"מנצ'סטר ארנה" ב-14 בינואר 2015.
בערב הפתיחה צפו 15,000 צופים בהופעתם של ג'יין טורוויל (אנ') וכריסטופר דין (אנ'), מחליקים על קרח; היה זה שיא למספר צופים באירוע החלקה על הקרח. שיאי נוכחות נשברו פעם נוספת ב-1997, אז צפו 17,425 איש במשחק הוקי קרח בין שפילד סטילרס למנצ'סטר סטורם; היה זה שיא למספר צופים במשחק הוקי קרח באירופה. כש-14,151 איש צפו במשחקן של לונדון לאופרדס ומנצ'סטר ג'יאנטס, היה זה שיא למספר צופים במשחק כדורסל בבריטניה.
האולם, שמארח כל שנה מעל מיליון איש באירועי מוזיקה ובהצגות למשפחות, הוא אחד האולמות העמוסים בעולם. נבחר ל"האולם הבינלאומי הטוב ביותר" בטקס פרסי "פולסטאר" לשנת 2002, והיה מועמד לפרס בשנים 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008 ו-2009. האולם הוא גם אחד האולמות העמוסים בעולם. בשנת 2016 הגיע ברשימות "פולסטאר" למקום הרביעי ברשימת האולמות העמוסים בעולם, אחרי מדיסון סקוור גארדן, אקור הוטל ארנה ו-O2 ארנה; בשנה שלפני כן הגיע למקום השני.
ב-22 במאי 2017 בוצע באולם פיגוע טרור על ידי מחבל מתאבד, בעת יציאת הקהל לאחר הופעה של הזמרת אריאנה גרנדה. האירוע גבה את חייהם של כ-22 בני אדם ועוד עשרות נפצעו. האולם חזר לפעילות ב-9 בספטמבר 2017 עם מופע צדקה של הזמר יליד העיר נואל גלאגר.
הערות שוליים

↑  Helen Johnson, Manchester Arena's new name as revamp plans take another step forward, Manchester Evening News, ‏2020-09-02 (באנגלית)
↑  Manchester Arena באתר SMG Europe
↑  Hartwell, Clare, Matthew Hyde and Nikolaus Pevsner, Buildings of England: Lancashire: Manchester and the South-East, London: Yale University Press, 2004.; מצוטט ב: Benjamin Halligan, Kirsty Fairclough-Isaacs, Robert Edgar, Nicola Spelman, The Arena Concert: Music, Media and Mass Entertainment, Bloomsbury Publishing USA, 2015, p. 84
↑  Hartwell, עמ' 237
1 2  Paul Taylor, The Arena put Manchester on top of the world, Manchester Evening News, 13 July 2010
↑  Parkinson-Bailey, John J. (25 במאי 2000). Manchester: An Architectural History (Hardcover ed.). Manchester University Press. p. 250. ISBN 0-7190-5606-3. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  MEN Media ends naming rights at Manchester Evening News Arena, Manchester Evening News. 13 September 2011
↑  JAMES FERGUSON, Manchester Arena signs deal with Phones 4u, 31 July 2013, Manchester Evening News
↑  DENISE EVANS, Manchester Arena to mark 20-year anniversary with name change, Manchester Evening News, 10 January 2015
↑  Inglis, Simon (2004). Played in Manchester: The architectural heritage of a city at play. English Heritage and Manchester City Council. p. 101. ISBN 1-873592-78-7.
1 2  Inglis, Simon (2004). Played in Manchester: The architectural heritage of a city at play. English Heritage and Manchester City Council. p. 101. ISBN 1-873592-78-7.
↑  The Pollstar Concert Industry Awards, February 9, 2002, Kodak Theatre, Hollywood, CA
↑  Pollstar Awards Archive
↑  From unwanted empty shell to the world’s busiest venue, באתר הטיימס, January 5, 2008
↑  רשימת האולמות לשנת 2016 באתר פולסטאר
↑  רשימת האולמות לשנת 2015 באתר פולסטאר
↑  Tearful Noel Gallagher reopens Manchester Arena with performance of 'Don't Look Back in Anger', The Independent, ‏2017-09-10 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 2983a043-6328-4f06-b5bc-0933b345212d 
האולם במהלך הופעה.
האולם בתקופה שבה מומן על ידי "מנצ'סטר איוונינג ניוז".
מחמוד א-זהאר

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1945 (בן 79) עזה 
 ישות מדינית:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 השכלה:  אוניברסיטת קהיר  אוניברסיטת עין שמס 
 מפלגה:  חמאס חמאס
 
מחמוד א-זהאר (ערבית: محمود الزهار, נולד בשנת 1945) הוא חבר לשעבר בהנהגה המדינית של ארגון החמאס. כיהן כשר החוץ של הרשות הפלסטינית בין השנים 2006 ל-2007.
ביוגרפיה > רקע

מחמוד א-זהאר נולד בשכונת זייתון שבעזה. מרבית שנות ילדותו עברו עליו באסמאעיליה שבמצרים. א-זהאר סיים את לימודיו התיכוניים בעזה ולאחר מכן התחיל לימודי רפואה באוניברסיטת עין שמס בקהיר, אותם סיים ב-1971. עד סוף שנת 1976 סיים את התמחותו כרופא מנתח. עם סיום לימודיו החל א-זהאר לעבוד בבתי חולים בעזה ובח'אן יונס.
ביוגרפיה > פעילות בחמאס

עם הקמתה של תנועת החמאס בשנת 1987, הצטרף לשורותיה. בשנת 1988 נפגש א-זהאר עם שר הביטחון יצחק רבין, בטרם נחשף כאחד ממנהיגי חמאס. בהמשך השנה נעצר א-זהאר על ידי ישראל לתקופה של שישה חודשים. באוגוסט 1992 נדחתה בקשתו לצאת לחוץ לארץ כדי להפגש עם יאסר ערפאת ובדצמבר 1992 היה בין מגורשי החמאס ללבנון, שם שהה כשנה. במהלך השהייה במחנה מַרְגֶ' אלזֻּהוּר, התבלט א-זהאר כאחד הדוברים הראשיים של התנועה לתקשורת המערבית, ומעמדו בתנועה גדל. בשנת 1996 נכלא שוב על ידי ישראל לתקופה של כשנה, במהלכה חלה מאוד.
במבצע קטיף כלניות שהה א-זהאר יחד עם צמרת החמאס בבית שהופצץ, אך כולם ניצלו. בהמשך הפך א-זהאר לאחד מראשי הנהגת החמאס ברצועת עזה. ב-10 בדצמבר 2003 ניצל א-זהאר מהתנקשות של מטוס F-16 של חיל האוויר הישראלי. בשנת 2004 דווח בתקשורת הישראלית לסירוגין כי א-זהאר משמש כראש הנהגת חמאס ברצועת עזה ובעל תפקיד מרכזי בהנהגה הקולקטיבית של התנועה. במהלך 2005, עם החלטתה של תנועת חמאס לקבל את הרגיעה, התראיין א-זהאר לכלי תקשורת ישראליים והדגיש כי התנועה לא תסכים להארכתה, אם ישראל והרשות הפלסטינית לא יקיימו את התחייבויותיהן. גורמים ברשות הפלסטינית ובישראל טענו אז כי א-זהאר מוביל בחמאס את המחנה הקיצוני, שאינו מוכן לשנות את מדיניות התנועה.
ביוגרפיה > במערכת הפוליטית הפלסטינית

בבחירות 2006 נכנס למועצה המחוקקת והתמנה לשר החוץ בממשלת חמאס. לאחר עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה פוטר מתפקיד זה באופן רשמי. לצד זאת, המשיך לייצג את ממשלת החמאס. הוא נבחר ללשכה המדינית של החמאס בשנת 2009. ב-2010, בעת המגעים בין ישראל לחמאס להשגת עסקת שחרור אסירים, תיארו הדלפות בתקשורת הישראלית את א-זהאר דווקא כמי שמוביל את המחנה המתון בתנועה. ב-15 ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, תקף צה"ל את ביתו שבעזה. ב-15 באוגוסט 2022 התפטר מהלשכה המדינית מסיבות "מיוחדות ואישיות".
עמדותיו

בראיונות שהעניק מחמוד א-זהאר לפני קיום הבחירות להנהגת הרשות הפלסטינית, הוא נימק את השתתפות תנועת החמאס בבחירות בשתי סיבות. האחת, קבלת לגיטימציה מהעולם שרואה בחמאס ארגון טרור, והשנייה, הצורך לביעור השחיתות הקיימת לדבריו בכל התחומים בחברה הפלסטינית. הוא התייחס בין השאר לצביונה של מדינה פלסטינית כמדינה אסלאמית, על פי תפיסתה של חמאס. לתפיסתו צריכה לקום בכל שטחי ארץ ישראל, דהיינו מהנהר עד לים, מדינה פלסטינית אשר תפעל על בסיס עקרונות השריעה, בכל תחומי החיים. החלת השריעה תהיה התרופה האידיאלית לכל גילויי השחיתות שתנועת הפתח לקתה בה בהיותה בשלטון.
א-זהאר שלל אז מכול וכול קשר כלשהו עם ישראל, ולכן מבחינתו חלה חובה על הממשלה הפלסטינית שתקום לנתק כל קשר עם ישראל. יתר על כן, בעיניו זוהי חובה קדושה להילחם בישראל עד להשמדתה הסופית.[דרוש מקור] לפני הבחירות לרשות הפלסטינית הוא אמר בהתייחסו להסכמי אוסלו, כי אם החמאס ינצח בבחירות הוא לא יכיר בהסכמים בין ישראל לרשות הפלסטינית. "אוסלו תם מבחינה חוקית, שכן תוקפו היה לארבע שנים. אנו ניכנס למועצה המחוקקת ואם נמצא שאריות כלשהן של הסכמי אוסלו, נסלק אותן".
עם זאת, במספר ראיונות שנתן לא שלל את אפשרות המשא ומתן עם ישראל, אך הדגיש שמדובר באמצעי לשחרור אסירים ביטחוניים ומסירת שטחים. לדבריו, מבחינת החמאס גבולות 1967 הם רק שלב במאבק ולא סוף הסיפור, ולכן גם אם הארגון יסכים להסדרים מדיניים זמניים, הוא לא ישנה את עמדות היסוד שלו לפיהן "כל פלסטין, בין הנהר לים, היא בבחינת הקדש איסלאמי".