stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסיי סאווראסוב

| --- | --- |

 לידה:  12 במאי 1830 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  26 בספטמבר 1897 (יוליאני) (בגיל 67) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית, ציור, ציור נוף 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 יצירות ידועות:  העורבים שבו 
 
קברו של סאווראסוב בבית הקברות ואגאנקובו שבמוסקבה
אלכסיי קונדראטייביץ' סאווראסוב (ברוסית: Алексе́й Кондра́тьевич Савра́сов; 12 במאי 1830 (יוליאני) –  26 בספטמבר 1897 (יוליאני)) היה צייר נוף אימפרסיוניסטי ריאליסטי רוסי, הידוע בציורי הנוף המרגשים שצייר.
קורות חיים

סאווראסוב נולד למשפחת סוחרים אמידה. הוא החל לצייר בגיל צעיר, ובשנת 1844 התקבל לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ולמד תחת פרופסור ראבוס (בשנת 1848 נחשב למצטיין בין תלמידי בית הספר). סאווראסוב סיים את לימודיו בשנת 1850 והחל להתמקד בציורי נוף.
בשנת 1852 נסע לאזור אוקראינה ובשנת 1854, בהזמנת הדוכסית הגדולה מריה ניקולאייבנה, נשיאת האקדמיה הקיסרית לאומניות הוא עבר להתגורר בסנקט פטרבורג. בשנת 1857 שב למוסקבה והחל ללמד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה. בין תלמידיו היו יצחק לויתן, סרגיי סבטוסלבסקי וקונסטנטין קורובין.
בשנת 1857 נשא לאישה את סופיה קרלובנה הרץ. בני הזוג נהגו לארח בביתם אספנים ואישי אמנות ובהם האספן פאבל טרטיאקוב והצייר וסילי פרוב שהיה לאחד מחבריו הקרובים של סאווראסוב. פרוב סייע לסאווראסוב בציור האנשים ביצירה "הוולגה ליד יורייווץ", וסאווראסוב סייע לפרוב בציור הנוף ביצירות "לוכד הציפורים" ו"הציידים".
בשנות ה-60 של המאה ה-19 נסע סאווראסוב לאנגליה והשתתף בתערוכה הבינלאומית שנערכה בשנת 1862. בשובו מהתערוכה נסע לשווייץ. בעקבות ביקורים אלה הושפע סאווראסוב מיצירותיהם של הצייר האנגלי ג'ון קונסטבל והצייר השווייצרי אלכסנדר קאלאם. בשנת 1869 הוא ביחד עם וסילי פוקירב פרסמו ספר ללימוד ציור.
היצירה "העורבים שבו" (1871) נחשבת על ידי המבקרים כיצירתו הטובה ביותר של סאווראסוב. יצירה זו זכתה להצלחה רבה והייתה פופולרית ביותר. היצירה מתארת את שובם של העורבים בעקבות נדידת הציפורים. הנוף מאחורי העורבים הוא נוף פשוט, אולם הציור מביע את רגע המעבר בין החורף לאביב, ומהווה דוגמה ל"ציורי הרגש" של התקופה, בהם ניסה האמן להשפיע על רגשותיו של הצופה.
בשנת 1870 הצטרף סאווראסוב לקבוצת "הנודדים" שהתנגדה לסגנון האקדמי הממלכתי. בשנת 1871, בעקבות מותה של בתו, סבל ממשבר נפשי ואמנותי, והפך לאלכוהוליסט, ועקב התנהגותו התרחקו ממנו חבריו ובני משפחתו.
בשנות חייו האחרונות סבל מעוני רב, וגר בבתי מחסה לעניים. בעת פטירתו בשנת 1897 נכחו בהלווייתו רק השוער של בית הספר לאמנות, פיסול ואדריכלות של מוסקבה והאספן פאבל טרטיאקוב.
גלריה

"העורבים שבו", היצירה צוירה ליד מנזר איפטייב שבקוסטרומה.
מבט על הקרמלין מכיוון גשר קרימסקי (1851).
שכונת אוראנייבום (1854).
נוף נהר (1859).
נוף כפרי (1867).
ליל חורף (1869).
לילה (1870).
שקיעת השמש מעל ביצה, 1871
מנזר מערות ליד ניז'ני נובגורוד (1871).
מגדל סוחארב (1872).
קשת (1873).
יום אביבי, 1873
רפסודות (1873).
ערב. נדידת ציפורים, 1874
שערי המנזר (1875).
שעות הערב המוקדמות. הפשרת השלגים (שנות ה-80 של המאה ה-19).
אביב. גני המטבח (1893).
ראספוטיצה ("עונת הבוץ"; 1894)
אלויס הודאל

| --- | --- |

תצלום של הודאל כפי שהודפס בספרו "יסודות הנאציונל-סוציאליזם" (1937)
 לידה:  31 במאי 1885 האימפריה האוסטרו-הונגרית גראץ, דוכסות שטיריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  13 במאי 1963 (בגיל 77) איטליה גרוטפראטה, איטליה 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום קבורה:  Campo Santo Teutonico 
 השכלה:  המכון האפיפיורי למקרא 
 מעסיק:  אוניברסיטת גראץ 
 תפקיד:  בישוף טיטולרי (1 ביוני 1933–13 במאי 1963) 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 חתימה:   
 
אלויס הודאל (בגרמנית: Alois Hudal; ‏31 במאי 1885- 13 במאי 1963) היה בישוף ממוצא אוסטרי. שימש כראש הקהילה האוסטרית-גרמנית של אנימה סנטה מריה בוותיקן. בספרו מ-1937 "יסודות הנאציונל-סוציאליזם", שיבח את אדולף היטלר ואת מדיניותו ותקף בעקיפין את מדיניות הוותיקן. לאחר מלחמת העולם השנייה סייע לבכירים במשטר הנאצי, ביניהם פושעי מלחמה כמו אדולף אייכמן, להימלט ולהסתתר.
בספר "נתיב העכברושים" (העוסק ברשת הברחת פושעי מלחמה בשם "נתיבי העכברושים") של העו"ד פיליפ סנדס, נטען שהבישוף הודאל שימש בין השאר כסוכן אמריקאי עבור תשלום חודשי במשך מספר שנים. פיליפ סנדס מעלה שם תחקיר ותהיות קשות בקשר לפועלו האפל וכוונותיו של הודאל בהצלת רוצחי המונים.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

אלויס הודאל נולד בגראץ, אז באימפריה האוסטרו הונגרית, שם למד תאולוגיה והוסמך לכמורה ביולי 1908. בשנת 1911 קיבל דוקטור בתאולוגיה בגראץ. לאחר סיום לימודי הדוקטורט, הוא נכנס לסנטה מריה דל אנימה ברומא, שבו כיהן ככומר בשנים 1911–1913 והשתתף בקורסים בתנ"ך במכון המקראי. בעת מלחמת העולם הראשונה שימש כעוזרו של הכומר הצבאי.
בהמלצת השגריר האוסטרי ברומא, מונה הודאל בשנת 1923 לתפקיד ראש מכללת אנימה שנמצאת בוותיקן, לחינוך הכמורה העתידית של הכנסייה הקתולית בקרב הלאום הגרמני. כך התמקם בתוך הוותיקן בתור נציג רשמי של הכנסייה האוסטרית, תפקיד אותו אהב והועסק בו עד פרסום ספרו השנוי במחלוקת על הנאציזם. ביוני 1933 הוסמך לתפקיד בישוף.
ביוגרפיה > התקרבותו לאידאולוגיה הנאצית

משנת 1933 ואילך, אימץ הודאל בפומבי את הלאומיות הגרמנית והכריז כי הוא תמיד רצה להיות "משרתם של המטרות הכלל גרמניות". האשמותיו האנטישמיות נגד היהודים נעשו תכופות יותר, והוא קישר את הגזע השמי ש"ביקש להיבדל להשתלט" עם "התנועה הנפשעת של האינטרנציונליזם" ואף גינה קונספירציה של בנקאים יהודים "להיות שליטי הכספים של עיר הנצח".
הוא היה מודאג ביותר לגבי הסכסוך שקרע את החברה האירופית, עם עליית התנועה הקומוניסטית הבינלאומית. הפחד מפני הבולשביזם הייתה נקודת המוצא שלו. בין המטרות ארוכות הטווח שלו היה איחוד רומא עם הכנסייה האורתודוקסית וההמרה של הבלקן מהאורתודוקסיות הסרבית לכנסייה הקתולית. הוא צפה כי הפלישה לברית המועצות בידי כוחות אירופאים תשרת מטרות אלה.
בשנת 1937 פרסם בווינה ספר בשם "יסודות הנאציונל-סוציאליזם" אותו שלח גם להיטלר עם הקדשה בכתב יד המהללת אותו בתור "הסיגורד החדש של גרמניה" (סיגורד היה הגיבור האגדי של המיתולוגיה הנורדית). עם זאת, הנאצים, שלא אהדו את הכנסייה הקתולית, לא הרשו להפיץ את הספר באופן חופשי בגרמניה, למרות שלא נאסר באופן רשמי. במהלך משפטי נירנברג הכריז פרנץ פון פאפן, כי הספר הרשים את היטלר, אולם "יועצים אנטי נוצרים" היו אשמים באיסור הפצתו ו"כל מה שיכולתי להשיג היה הרשאה להדפיס 2,000 עותקים, שהיטלר רצה להפיץ בקרב חברי המפלגה לצורך בדיקת הסוגיה".
הודאל היה ביקורתי מאוד כלפי האידאולוגים הנאצים הבכירים אלפרד רוזנברג וארנסט ברגמן שבזו בפומבי לנצרות. בספרו הציע פיוס ופשרה פרגמטית בין הנאציזם לבין הנצרות, בהציעו להשאיר את החינוך של בני הנוער לטובת הכנסיות, בעוד שהנוצרים יעזבו את הפוליטיקה לחלוטין לטובת הנאציונל-סוציאליזם. תגובתו של רוזנברג לרעיונותיו של הודאל הייתה קשה, באומרו כי "אנחנו לא נאפשר לבסיס התנועה להיות תחת בחינה של הבישוף הרומי". למרות ההגבלות שהוטלו על ספרו ועל אף המגבלות הנאצית נגד הכנסיות בגרמניה, נותר הודאל קרוב לפקידי המשטר הנאצי ובראשם פרנץ פון פאפן.
הספר של הודאל ודעותיו הפרו-נאציות היו קשות מדי עבור האפיפיור פיוס האחד עשר והבישוף לאוגניו פאצ'לי (לימים פיוס השנים עשר). שניהם ניסו תחילה לשנות את הודאל, אבל לאחר כמה מפגשים לא מוצלחים, הם ניתקו איתו כל קשר. הודאל, שהיה בשנים קודמות אורח פופולרי ומשפיע בוותיקן, חי משנת 1938 בבידוד דה-פקטו במכללת אנימה. במהלך שנות מלחמת העולם השנייה וגם לאחריה המשיך לשמש כראש הקהילה האוסטרית ברומא ובתפקידו במכללת אנימה, אך לא היה מבכירי מדינת הוותיקן ולא היה נגיש לאפיפיור פיוס השנים עשר ולצוות הבכיר שלו. יש הטוענים כי ייתכן שבזמן המלחמה היה מודיע של המשטר הנאצי בוותיקן.
ביוגרפיה > עזרתו במילוט פושעים נאצים

משנת 1945 עזר הודאל לנאצים לשעבר למצוא מקלט מדיני מחוץ לגרמניה. הוא ראה בכך "צדקה לאנשים במצוקה קשה וללא כל אשמה שאמורים להיות שעירים לעזאזל לכישלונות מערכת הרשע". הוא ניצל את שירותי המחלקה האוסטרית ברומא לסיפוק התעודות הדרושות להגירה, בעיקר למדינות ערב ולדרום אמריקה.
הוא עזר בארגון בריחתם של פושעי מלחמה רבים, בהם מפקד מחנות טרבלינקה וסוביבור פרנץ שטנגל (הודאל נתן לו ויזה לסוריה ומצא לו עבודה במפעל טקסטיל בדמשק), סגנו של שטנגל גוסטב וגנר, "הקצב מריגה" אדוארד רושמן, "מלאך המוות מאושוויץ" יוזף מנגלה, הממונה בפועל על השמדת יהודי אירופה אדולף אייכמן, סגנו של אייכמן אלויס ברונר, אבי שיטת משאיות הגז להמתת יהודים ולטר ראוף, קצין האס אס אריך פריבקה, ומושל מחוז קרקוב אוטו וכטר (שלאחר המלחמה חי במנזר רומי תחת חסותו של הודאל).
ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים אם הודאל היה חלק מארגון שנועד למלט פושעים נאצים, המכונה "נתיבי העכברושים", או שפעל לבדו. מספר היסטוריונים טענו שהוא השתייך לארגון זה, אך שיחק בו רק תפקיד קטן ולא שיקף מדיניות רשמית. בשנת 1999 התגלה מכתב ששלח הודאל בשנת 1948 לנשיא ארגנטינה חואן פרון, בו ביקש 5,000 אשרות כניסה, 3,000 עבור "חיילים" גרמנים ו- 2,000 עבור אוסטרים. באותו מכתב הסביר כי לא מדובר בפליטים, אלא ב"לוחמים אנטי קומוניסטים שבמלחמה הקרובה יצילו את אירופה מן השלטון הסובייטי".
ישנה טענה כי חלק מהמימון עבור רשת הבריחה של הודאל הגיע מארצות הברית.
ההיסטוריון מייקל פייר מאוניברסיטת מרקט, מצא שיתוף פעולה הדוק בין הוותיקן (האפיפיור פיוס השנים עשר וג'ובאני בטיסטה מונטיני, לימים פאולוס השישי), להודאל ולמשתפי פעולה נוספים בהברחת הנאצים, וטען כי פיוס עצמו היה מעורב ישירות בפעילות "נתיב העכברושים". כנגד טענות אלה, ישנם עדויות מנוגדות המכחישות מעורבות כזו של פקידי הוותיקן או של פיוס השנים עשר. באוטוביוגרפיה שפורסמה לאחר מותו, הודאל נזכר במרירות בחוסר התמיכה לה זכה בכס הקדוש בנוגע לקרבות גרמניה הנאצית כנגד "הבולשביזם הכופרים" בחזית המזרחית, והניח כי מדיניות הכס הקדוש בתקופת המלחמה ואחריה הייתה מבוקרת לחלוטין על ידי בעלות הברית. עד יום מותו הוא היה משוכנע שעשה את הדבר הנכון, שחסך לקצינים פשיסטים ופוליטיקאים גרמנים להיתבע על ידי בעלות הברית, והוסיף: "אנחנו לא מאמינים בעיקרון עין תחת עין של היהודים".
ביוגרפיה > התפטרות ומותו

פעילויותיו של הודאל עוררו שערורייה תקשורתית בשנת 1947, לאחר שהואשם בידי עיתון נוצרי כמי שמוביל את טבעת הברחת הנאצים. בלחץ משותף של בישופים גרמנים ואוסטרים והכס הקדוש, הוא התפטר מתפקידו כרקטור של מכללת אנימה בשנת 1952. לאחר מכן התגורר בעיר גרוטפרטה ליד רומא, שם כתב בשנת 1962 את זיכרונותיו שפורסמו רק בשנת 1976, 13 שנים לאחר מותו ב-1963.
לקריאה נוספת

פיליפ סנדס, נתיב העכברושים - בעקבותיו של פושע נאצי נמלט, הוצאת כנרת זמורה דביר, 2022.
אלכסיי מרקוב

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1802 (יוליאני) נובגורוד, רוסיה 
 פטירה:  28 בפברואר 1878 (יוליאני) (בגיל 75) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית עלמין סמולנסקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1824) 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  אנדריי איוואנוב, אלכסיי יגורוב, ואסילי שבייב 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1830) 
 
אלכסיי מרקוב (ברוסית: Алексей Марков;‏ 24 במרץ 1802 – 12 במרץ 1878) היה צייר היסטוריה רוסי, אקדמאי ופרופסור באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
ביוגרפיה

אביו היה שען. הוא למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות אצל אנדריי איוואנוב, אלכסיי יגורוב ו-ואסילי שבייב; סיים את לימודיו ב-1824, לאחר שקיבל מספר מדליות. הוא קיבל מדליית זהב ומענק עבור נסיעה לימודית מחוץ לרוסיה בשנת 1830, כהוקרה על ציורו "סוקרטס, לפני מותו, מדבר עם תלמידים על נצחיות הנפש".
הוא ביקר בדרזדן וברומא, העתיק ציורי קיר וציורים, בעיקר אלה של רפאל, וכן הפיק ציורים משלו. בשנת 1836, יצירתו "המזל והקבצן" הביאה לו את התואר אקדמאי. בשנת 1842, על ציורו של אנוסים נוצרים בקולוסיאום, הוא מונה לפרופסור חבר. עשר שנים מאוחר יותר, הוא קודם לפרופסור מלא וקיבל את התואר פרופסור מכובד ב-1865. פלטון טיורין היה בין תלמידיו.
למרות שהיה בעל מלאכה מצוין, תרומתו העיקרית לאמנות הרוסית הייתה הוראתו החרוצה. הוא חיפש אמנים צעירים, שבתורם העדיפו את השיעורים שלו כשביקשו חניכות.
בנוסף לציוריו, יצר ציורי קיר ועבודות דקורטיביות. אחד הבולטים שלו הוא "יוסף פוגש את אחיו במצרים", בעליית הגג של קתדרלת יצחק הקדוש. הוא גם ביצע את הרישומים והקומפוזיציה לתיאור האל על תקרת קתדרלת ישו המושיע, אם כי את העבודה בפועל ביצעו איוואן מקרוב, איוואן קראמסקוי, ניקולאי קושלב ובוגדאן וניג.
הערות שוליים

↑  С. Н. Кондаков (1915). Юбилейный справочник Императорской Академии художеств. 1764-1914 (in Russian). Vol. 2. pp. 123–124.
↑  Русская живопись: Biography and works of Markov
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1226050174  ULAN: 500157207  VIAF: 96662207   WorldCat (עם VIAF): 96662207
אלכסיי סאבראשנקו

אלכסיי סאבראשנקו (ברוסית: Алексей Саврасенко; נולד ב-28 בפברואר 1979 בקרסנודאר) הוא כדורסלן עבר רוסי בעל אזרחות יוונית, ששיחק בעמדת הסנטר.
קריירת המועדונים

סאבראשנקו החל את הקריירה שלו בשנת 1995, בהיותו בן 17 בלבד, בקבוצת אולימפיאקוס מהליגה היוונית. בעונותיו הראשונות בקבוצה הוא מיעט לקבל דקות משחק, וכתוצאה מכך גם תפוקתו עבור הקבוצה הייתה דלה. בעונת 2000/2001 הושאל סאבראשנקו לקבוצת פריסטרי אתונה מליגת העל היוונית, וכשחזר לאולימפיאקוס בעונה שלאחר מכן, הפך לשחקן משמעותי בקבוצה וזכה עמה בגביע היווני ב-2002.
זמן קצר לאחר תחילת עונת 2002/2003, עבר סאבראשנקו לצסק"א מוסקבה מהליגה הרוסית. בעונתו הראשונה בצסק"א הוא שותף במספר מועט של משחקים, אך בעונות הבאות השתפר והפך לאחד משחקני הקבוצה הבולטים. עונת השיא שלו הייתה עונת 2006/2007, שבה הוא קלע 9.8 נקודות בממוצע למשחק בליגה וזכה בתואר ה-MVP של הגביע הרוסי.
סאבראשנקו היה שותף לזכייה בתארים רבים של צסק"א: שני גביעי היורוליג בשנים 2006 ו-2008, שש אליפויות רוסיה רצופות בשנים 2003-2008, ושלושה גביעים רוסיים בשנים 2005-2007.
בראשית 2009 עבר סאבראשנקו בהשאלה לקבוצת ספרטק סנקט פטרבורג, ולבסוף, חתם בהמשך אותה שנה בדינמו מוסקבה. ב-2010 עבר לחימקי מוסקבה ושיחק בה במשך שתי עונות.
ב-2011 חתם באוניקס קאזאן.
ב-2012 חתם בלוקומוטיב קובאן לעונה, ובסיומה פרש מכדורסל.
נבחרת לאומית

סאבראשנקו שיחק לראשונה עבור נבחרת רוסיה באליפות אירופה בשנת 2001 וכעבור שנה השתתף באליפות העולם 2002, ומאז הוא שחקן קבוע בנבחרת הלאומית ואחד משחקניה המובילים. הישג השיא שלו עם הנבחרת היה זכייה במדליית הזהב באליפות אירופה 2007. הוא השתתף עם הנבחרת גם באליפויות אירופה של 2003 ו-2005, וכן בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת בייג'ינג 2008.
תארים

יורוליג: 1997
אליפות יוון: 1996, 1997
הגביע היווני: 1997, 2002
יורוליג: 2006, 2008
אליפות רוסיה: 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008
הגביע הרוסי: 2005, 2006, 2007
MVP של הגביע הרוסי: 2007
אליפות אירופה: 2007
אלי מקמל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:    תת ניצב
 תפקידים בשירות
 ראש היחידה הארצית לחקירות הונאה מפקד יחידת אתג"ר קצין אגף חקירות ומודיעין בלהב 433
 
אליהו (אלי) מקמל הוא קצין בדרגת תת-ניצב במשטרת ישראל, המשמש כראש היחידה הארצית לחקירות הונאה.
ביוגרפיה

מקמל מונה ב-2003 לראש מפלג מודיעין במחוז ירושלים, ב-2007 מונה למפקד ימ"ר מחוז ש"י. בהמשך שימש ראש זרוע חשיפה ביאחב"ל. ב-2013 מונה למפקד יחידת אתג"ר בלהב 433. לאחר שלמד שנה במכללה לביטחון לאומי, בדצמבר 2017 מונה לקצין אגף חקירות ומודיעין בלהב 433. ב-2018 קודם לדרגת תת-ניצב. ב-2021 החליף את יואב תלם ומונה לראש היחידה הארצית לחקירות הונאה.
נשוי לסופרת נאוה מקמל-עתיר ואב לשלושה. בוגר המכללה לביטחון לאומי. הוא משחק כדורעף במסגרת קבוצת בית הלוחם תל אביב.
בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
הערות שוליים

↑  הענקת דרגות ומינויים לקציני משטרה בכירים בדרגת תת-ניצב, אתר משטרת ישראל, 25 במרץ 2021
↑  אתר איגוד הכדורעף
↑  מהמר הציע לשחקן כדורעף למכור משחק ולא ידע שהוא קצין בלהב 433, אתר פוסטה, 30 באוקטובר 2019
| היחידה הארצית לחקירות הונאה |
| --- | --- | --- |
| ראשי היחידה | בנימין זיגל (עד 1985) • יורם גונן (1985–1988) • זכריה בנאי (1988–1991) • יוסי לוי (1991–1993) • זאב אבן-חן • ירחמיאל הלפרין • מירי גולן (1998–2006) • שלומי איילון (2006–2010) • זיוה אגמי-כהן (2010–2013) • אפרים ברכה (2013–2015) • כורש ברנור (2016–2018) • יואב תלם (2018–2021) • אלי מקמל (2021-) |  |
| מפלגים ביחידה | מפלג חקירות כלכליות • מפלג חקירות א' • מפלג חקירות ב' • מפלג המודיעין |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנדראס הינקל

אנדראס הינקל (גרמנית: Andreas Hinkel; נולד ב-26 במרץ 1982) הוא כדורגלן עבר גרמני אשר שיחק בעמדת המגן, וכיום מאמן כדורגל.
הינקל החל את הקריירה בקבוצה הבוגרת של שטוטגרט בשנת 2000, ובעונת 2002/2003 סיים עם קבוצתו את הבונדסליגה במקום השני. עונה לאחר מכן, שיחק לראשונה בליגת האלופות. במרץ 2004, סבל מפציעה שמנעה ממנו לשחק תקופה ארוכה.
ב-23 ביוני 2006 חתם הינקל על חוזה לארבע שנים במועדון הספרדי סביליה. לפי דיווחים שונים, סביליה שילמה עבורו כ-4 מיליון אירו. הינקל זכה עם סביליה בגביע אופ"א בשנת 2007, אחרי ניצחון בגמר מול אספניול. בנוסף זכה עם סביליה גם בסופר קאפ האירופי, לאחר ניצחון ברצלונה.
ב-4 בינואר 2008 הוא חתם בסלטיק מליגת העל הסקוטית תמורת 1.9 מיליון לירות שטרלינג, לאחר שלא הרבה לשחק בעמדת המגן של סביליה בגלל התחרות על המקום בהרכב עם דניאל אלבש. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 3 - 0 על סטירלינג אלביון בגביע הסקוטי, שמונה ימים לאחר הצטרפותו לקבוצה. את שערו הראשון בסלטיק הוא הבקיע בניצחון הביתי 3 - 0 על הארטס ב-16 בפברואר. בסיום העונה זכו הינקל וסלטיק באליפות, לאחר שהקבוצה צימצמה פער של 10 נקודות מיריבתה העירונית גלאזגו ריינג'רס.
בעונה שלאחר מכן הפסידה סלטיק את האליפות לריינג'רס במחזור האחרון, אך ניצחה אותה בגמר גביע הליגה הסקוטית בתוצאה 2 - 0, ובאופן זה זכה הינקל בתוארו השני בקבוצה.
ב-6 באוקטובר 2011 חתם בפרייבורג בהעברה חופשית, וב-10 בספטמבר 2012 הודיע על פרישה.
הינקל נכלל בסגל הנרחב של נבחרת גרמניה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת סרביה ומונטנגרו ב-2003. הוא היה בסגל הנבחרת ליורו 2004, אך החמיץ את מונדיאל 2006 בשל פציעה.
לאחר פרישתו, החל הינקל לאמן בקבוצות נוער של שטוטגרט ובקבוצת המילואים. באוקטובר 2018 מונה הינקל כמאמן זמני של הקבוצה הבכירה של שטוטגרט, לאחר פיטוריו של טייפון קורקוט. כעבור מספר ימים, מונה במקומו מרקוס ויינצירל כמאמן הקבוע.
אלמז (יחידה)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  בלארוס בלארוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2 בינואר 1991 – הווה (33 שנים) 
 מלחמות:  2010 Belarusian protests, 2011 Minsk Metro bombing, ההפגנות בבלארוס (2020–2021) 
 
היחידה המיוחדת למלחמה בטרור "אלמז" (בבלארוסית: СПБТ «Алмаз») היא יחידה מיוחדת של משרד הפנים של בלארוס המבצעת מגוון רחב של משימות למניעת פעולות טרור ולהגיב לאירועים בהתאם להנחיות שר הפנים של בלארוס. על פי דיווחים בתקשורת, היחידה, בנוסף לפעולות נגד טרור, נוטלת חלק בדיכוי ההתנגדות הפוליטית למשטרו של לוקשנקה והיא מעורבת בפיזור הפגנות המוניות.
היסטוריה

היחידה הוקמה ככוח המשימה המיוחד של משרד הפנים הבלארוסי "ברקוט" ב-2 בינואר 1991 בהתאם לצו של משרד הפנים מ-14 בדצמבר 1990. זו הייתה היחידה המיוחדת הראשונה של משרד הפנים בשטח בלארוס. בתחילה, "ברקוט" הייתה כפופה למחלקת בתי הסוהר של משרד הפנים הבלארוסי עד שהועברה בהמשך לאחריות המשטרה.
המפקד הראשון של היחידה היה קפטן ולדימיר נאומוב.
בשנת 1994 מפקד "ברקוט" ולדימיר נאומוב יזם לארגן מחדש את הכוחות המיוחדים. בסתיו 1994 הפכה היחידה ליחידה מיוחדת של משרד הפנים של בלארוס עם כפיפות לשר באופן אישי וקיבלה שם חדש – "אלמז". היחידה קיבלה משימות חדשות, כולל השתתפות במאבק נגד ארגוני פשע מאורגן, מעצר עבריינים מסוכנים וחמושים במיוחד.
אלמז ביצעה 3,700 פעולות מיוחדות; שחררה 105 בני ערובה; עצרה 4,300 עבריינים שביצעו פשעים חמורים; תפסה וניטרלה 20 מטעני נפץ, 21,100 אמצעי לחימה ותחמושת.
משימות

משימותיה העיקריות של היחידה בעת הקמתה היו:
שחרור בני ערובה;
מעצר עבריינים חמושים;
חיסול הפרעות במקומות ציבוריים.
מפקדים

ולדימיר נאומוב (1991)
ניקולאי קרפנקוב (1992–1994; 2003–27 בדצמבר 2010)
ויקטור זוראייב (27 בדצמבר 2010–הווה)
טרור נגד האופוזיציה

ב-14 במרץ 2002 מצא בית הדין המחוזי במינסק יחידה של אלמז בחטיפת העיתונאי דמיטרי זאוודסקי. ב-25 במרץ 2006 עיכבו אנשי יחידת "אלמז" את המועמד לנשיאות אליכסנדר קזולין. במשך יותר מ-20 שעות לא הצליחו קרובי המשפחה להבין מהרשויות היכן הוא נמצא, האם הוא חי, מה עלה בגורלו, מה מצבו הגופני. בהמשך התברר כי קזולין הוכה קשות במהלך מעצרו ובדרך לבית המעצר שקדם למשפט בז'ודינו הוא עבר עינויים.
במהלך פיזור ההפגנות בתאריכים 19–20 בדצמבר 2010, לוחמי אלמז הואשמו באכזריות מיוחדת. ב-27 בדצמבר פוטר ניקולאי קרפנקוב, מפקד היחידה למלחמה בטרור אלמז במשרד הפנים, בשל כך. על פי The Insider, לוחמי אלמז עשויים להיות מעורבים ברצח אלכסנדר טרייקובסקי במהלך דיכוי ההפגנות במינסק ב-10 באוגוסט 2020, יחד עם לוחמי יחידת אלפא של הק.ד.ב..
הערות שוליים

↑  "Белорусский алмаз". warspot.ru (ברוסית). נבדק ב-2021-01-11.
↑  Deutsche Welle (www.dw.com). "Как обезвреживают оппозицию в Белоруссии | DW | 17.07.2007". DW.COM (ברוסית). נבדק ב-2021-01-11.
1 2  "Не только ОМОН. Пытаемся определить, какие подразделения задействованы на подавлении протестов" (ברוסית). TUT.BY. 2020-08-13. נבדק ב-2021-01-11.
1 2  «Алмаз» специального назначения // выпуск телепрограммы «В интересах национальной безопасности»
↑  «Генерал-лейтенант Владимир Наумов был первым командиром спецподразделения „Алмаз“»
Людмила Джураева. Террористы не пройдут. Белорусская версия(הקישור אינו פעיל) // журнал «Братишка», сентябрь 2005
↑  "CIT: К убийству протестующего в Минске могут быть причастны бойцы «Альфа» или «Алмаз»". The Insider (ברוסית). נבדק ב-2021-01-11.
↑  CIT (2020-08-14). "К убийству протестующего в Минске могут быть причастны бойцы спецназа". Medium (באנגלית). נבדק ב-2021-01-11.
אלי ניסן

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1934 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  22 ביולי 2022 (בגיל 88) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
אלי ניסן (במרכז)
אלי ניסן (12 במרץ 1934 - 22 ביולי 2022) היה עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי שמילא שורה של תפקידים ברשות השידור, בהם עורך מבט לחדשות, כתב מדיני, שליח רשות השידור, בארצות הברית עורך ומנחה "מוקד", עורך ומפיק "מבט שני" ועוד.
ביוגרפיה

ניסן נולד לשלמה ובלהה ניסן בתל אביב. למד ב"בית הספר לדוגמה" בתל אביב. המשפחה התגוררה בתל אביב. בגיל 11 ב-1945 עבר עם משפחתו לטבריה, למד בבית הספר המקצועי "עמל" בעיר. בצה"ל שירת בחיל הים כאיש צוות פריגטת חיל הים. לאחר שחרורו למד בסמינר למורים של עליית הנוער בירושלים. בשנים 1957–1960 היה כתב עיתון למרחב. בסוף 1960 הצטרף לעיתון דבר ככתב העיתון בירושלים וב-1963 מונה לכתבו המדיני של דבר.
ב-1966 נטל חופשה מעיתון "דבר" כדי לשמש דובר במשרד הביטחון, ליד ראש הממשלה ושר הביטחון לוי אשכול. בסוף 1967 פרש מתפקיד זה ושב לעבודתו ככתב בעיתון דבר.
ב-1968 היה חבר בכיר בצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית – הערוץ הראשון; שימש כעורך ושדר ומילא, בין השאר, את התפקידים הבאים: כתב מדיני, עורך "מבט", עורך "יומן השבוע", עורך ומנחה "מוקד", עורך ומפיק "מבט שני". ניסן היה הכתב המדיני הראשון של הטלוויזיה הישראלית. משנת 1972 עד 1975 היה רכז חטיבת החדשות וענייני היום בטלוויזיה הישראלית. בין השנים 1975 ל-1979 שימש כתב הטלוויזיה הישראלית – שליח רשות השידור בארצות הברית. ב-1980 שימש מפיק, עורך ומנחה התוכנית "כניסה חופשית" והשתתף בסרט "המשחק האמיתי" בתפקיד עצמו. ב-1986 הוחלף על ידי גבי גזית כמנחה התוכנית.
ב-1983 יזם ניסן את הקמת רשת המקומונים "רחוב ראשי", לפי הדגם של התקשורת המקומית בארצות הברית. הקמת מערכת חדשות מרכזית לכ-15 מקומונים, שתפעיל גם עיתונאים בכל עיר, הקמת רשת הפצה מרכזית, ורשת פרסום ושיווק משותפת. על פי התכנון מנגנון זה היה אמור להיות גם התשתית לקראת הקמת רשת תחנות רדיו מקומיות ותחנות מקומיות של טלוויזיה בכבלים. לצורך המיזם גייס ניסן את התעשיין דב לאוטמן, חברת ההשקעות "דנות" ובנק לאומי. עיתוני הרשת הראשונים החלו להתפרסם במאי 1983, אך לאחר 7 חודשים הרשת נסגרה לאחר שצברה הפסדים של כ-4.5 מיליון דולר. אחר כך חזר לעבוד בטלוויזיה כמפיק ובמאי סרטי תעודה וכתב מיוחד לענייני היום. ב-1988 פרש מרשות השידור.
לאחר פרישתו מרשות השידור היה מפיק סרטים ותוכניות טלוויזיה ובעלים של חברת ההפקה, וכן שימש יועץ לחברות תקשורת, יועץ למועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין. בשנת 1997 היה חבר  "ועדת פלד", שהוקמה להכנת הצעה להרחבת מערך שידורי הטלוויזיה והרדיו וארגונם מחדש.
נפטר ב-22 ביולי 2022.
הערות שוליים

↑  יפרוש סגן דובר מערכת  הבטחון, מעריב, 26 בפברואר 1967
↑  סמדר שיר, האיש הממשש את הדופק, מעריב, 6 במרץ 1980
↑  דידי יזראעלי, גבי גזית לטלוויזיה, חדשות, 2 באוקטובר 1986
↑  שרית ילוב, מדוע נסגרה רשת המקומונים?, דבר, 30 בנובמבר 1983
↑  שוש מיימון, עיתון מת, כותרת ראשית, 4 בינואר 1984
↑  סמדר הירש, ‏ד"ר אילן אבישר: חוות הדעת של יועץ התוכן, אלי ניסן, היתה מוטה חד-משמעית לטובת חדשות 24, באתר גלובס, 22 באפריל 2001
↑  מסקנות ועדת פלד יוגשו באמצע מרץ, באתר גלובס, 2 במרץ 1997
אלברט רוקאס

אלברט רוקאס קומאס (בספרדית: Albert Rocas Comas; נולד ב-16 ביוני 1982) הוא שחקן כדוריד ספרדי המשחק בברצלונה ובנבחרת ספרד. מספר חולצתו של אלברט רוקאס הוא 26.
אלברט רוקאס משחק בתפקיד הקיצוני ימני.
קריירה

אלברט רוקאס חתם ב-20 ביוני 2007 בקבוצת ברצלונה.
רוקאס זכה עם ברצלונה ב-2 גביעי אירופה בכדוריד ואף שימש כקפטן ברוב המשחקים. בנוסף, זכה רוקאס באליפות ספרד אחת.
רוקאס קיבל את זימונו הראשון לנבחרת בעת פתיחת קמפיין אליפות העולם כדי לגבות את הסגל לטורניר. בסיום הטורניר, זכה רוקאס עם נבחרת מולדתו, ספרד, באליפות העולם לשנת 2005 שהתקיימה בתוניסיה. שנה לאחר מכן, הגיע רוקאס עם נבחרת ספרד לשלב הגמר באליפות אירופה 2006, אך נבחרת ספרד הפסידה במשחק זה.
תארים

אליפות אירופה: 2011, 2010.
הליגה הספרדית: 2011.
סופרקופה: 2009, 2010.
גביע הליגה: 2010.
גביע ספרד: 2009, 2010.
הליגה הספרדית: 2005.
גביע אירופה: 2004.
סופרקופה: 2006.
גביע הליגה: 2003.
אליפות העולם: 2005, 2013
אולימפיאדה - 2008, מדליית ארד
אלברט רסטי

אלברט רסטי (Albert Rösti; נולד ב-7 באוגוסט 1967) הוא פוליטיקאי ויזם שווייצרי, המכהן מינואר 2023 כחבר המועצה הפדרלית של שווייץ. הוא עמד בעבר בראש מפלגת העם השווייצרית.
ביוגרפיה

אלברט רסטי גדל בקנטון ברן ולמד אגרונומיה במכון הטכנולוגי של ציריך. בהמשך למד לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת רוצ'סטר שבארצות הברית.
בשנים 1998–‏2006 עבד רסטי במחלקת הכלכלה של קנטון ברן. לאחר מכן היה למנהל יצרני החלב השווייצריים. מאז 2013 הוא הבעלים והמנהל של חברת ייעוץ עסקי ופוליטי.
בשנים 2007–‏2014 כיהן רסטי כנשיא שירות המידע של ארגוני החקלאות השווייצרים. ב-2014 הוא נבחר לנשיא ארגון Action for a Sensible Energy Policy Switzerland (AVES). במאי 2015 מונה לנשיא Swiss Oil, איגוד סוחרי הדלק השווייצרי.
רסטי מתגורר באיטנדורף (אנ') שבקנטון ברן, נשוי ואב לשני ילדים.