עוולה חוקתית
סקירת הדין > פסיקה

עוולות חוקתיות בתחום המנהלי (במערכת היחסים בין הפרט למדינה)- אחריות המדינה:
הלכת פיצויים בבג"ץ
הצעד הראשון להכרה בעוולות חוקתיות היה ככל הנראה בהכרה בסעד הפיצויים בבג"ץ.
הדבר נעשה בבג"ץ בעניין בינוי ופיתוח בנגב, כאשר היה על השופט ברנזון להתמודד עם השאלה האם בסמכותו של בג"ץ לפסוק פיצויים לעותרת אשר נפגעה מהחלטה מנהלית מוצדקת כאשר אין בסיס ממשי במסגרות המשפטיות המוכרות. השופט מצא מקור סמכות (ס' 7 לחוק בתי המשפט, שהיה לסעיף 15 אחר כך בחוק יסוד: השפיטה) - שלפיו הסיק כי אין הגבלה על הסעדים שבית המשפט יכול להושיט לאזרח שנפגע על ידי מעשה או מחדל של רשות שלטונית (ממלכתית/ציבורית). על בית המשפט לבחור בסעד הדרוש לעשיית צדק.
עם זאת גבולות ההלכה אינם ברורים והשופט מציין כי יש לפתחם בהדרגה ובזהירות.
לדרך חישוב הפיצויים- השופט קובע שיש לנהוג באמות מידה שונות מאלה נוהגות לגב פיצויים במשפט הפרטי (כגון הוכחת נזק) ומשום האופי השונה פיצויים אלה ייפסקו על פי אומדן כללי- כמתחייב מהיותם סעד של צדק.
השלכה של פסיקה זו היא שנוצר בסיס אחריות חדש, המצדד בפסיקת פיצויים מעבר לדיני החוזים ודיני הנזיקין. יש כאן נכונות לשבור את "מחסום הכסף" בהגנה על זכויות מנהליות.
ככלל, מאז הלכת בינוי ופיתוח לא נרשמו התפתחויות של ממש בתחום פסיקת פיצויים על ידי בג"ץ. עם זאת ההלכה לא בוטלה. לא כל השופטים הסכימו להלכה, יש שהביעו ספקות.
מבחינה מעשית- פיצויים אלה, שאינם מחושבים בדרך המקובלת- דרך אומדן, היו פיצויים סמליים בלבד. הבהרה (והפיתוח היחיד) של ההלכה על ידי השופט ברנזון נעשתה בבג"ץ בעניין ספולנסקי, שם הבהיר כי לא יינתנו פיצויים גבוהים יותר בבג"ץ במקרה של הפקעה.
התייחסות השופטים האחרים להלכה נעשתה בבג"ץ בעניין דדון, כאשר נאמר שסעד הפיצויים בבג"ץ מצומצם בהיקפו, צריך להיות סעד יוצא דופן, שיתבסס אך ורק על הרגשת בצדק שבלב השופט, שדורשת זהירות ואיפוק בשימוש בה. לאור זאת, ההלכה צומצמה בהיקפה והפכה את הפיצוי הכללי לפיצוי סמלי מובהק וכך גם עד היום.
מנגד, היו שהתנגדו לפסיקת הפיצויים (לדוגמה: בבג"ץ בעניין י.ש.י.-פ.א.ב חברה קבלנית עבודות בניין), והיו שהשיגו על ההלכה (לדוגמה: בבג"ץ בעניין רינגל).
פסק דין שביסס את ההלכה התאורטית של הלכת שיכון ובינוי הוא פסק הדין בעניין מיגדה. השופט ברק בפסק דין זה, מחלק את הסוגיה הנדונת לשלוש שאלות: סמכות, עילה, ושיקול דעת לפסיקת פיצויים בבג"ץ. את שאלת הסמכות ושאלת שיקול הדעת פטר השופט ברק מספקות[דרושה הבהרה], כאשר קבע כי יש סמכות ושיקול דעת מובהק לבג"ץ לפסוק פיצויים, אך אין הוא מציב עמדה ברורה בקשר לעילה. השופט ברק נוקט גישה זהירה מאוד ונייטרלית בשאלת העילה, שבאה לידי ביטוי גם בפסק הדין בעניין ועקנין.
לסיכום, למרות ההסתייגויות, הלכת הפיצויים מעידה על צורך בפיצויים המנהליים ועל קיום נכונות שיפוטית לאמץ תורה זו, ולהוות פתרון צודק ומעשי בהם נותר העותר ללא סעד. קיימת הכרה של בית המשפט בצורך להשלים את ההגנה על זכויות מתחום המשפט הציבורי גם באמצעות סעד כספי.
פסיקה חדשה- בית המשפט העליון
בשנים האחרונות ניתנו מספר פסקי דין שעסקו במישרין או בעקיפין באחריות נזיקית של רשויות בגין פגיעה בזכויות אך הנושא עדיין לא זכה דיון מקיף.
פסק הדין בעניין אבנעל יכול לשמש בסיס איתן להכרה באחריות הנזיקית שכזו. מקור התביעה הייתה הנמקה מטעה של החלטה של הרשות המנהלית ואי מתן זכות טיעון נגדה, החורגים מסטנדרט ההתנהגות המחייב רשויות מנהליות ולכן מהווים התרשלות שניתן לפצות בגין נזקיה.
מחד, בפסק הדין לא נעשה שימוש בשיח הזכויות. מאידך, אם בית המשפט נכון להטיל אחריות בעילה זו, נסללת הדרך להכרה באחריות בגין פגיעה מנהלית בזכויות אדם. בית המשפט משאיר את הדיון בצריך עיון (כלומר, מחליט לא לקבוע מסמרות בעניין).
סעיף 7 לחוק הנזיקים אזרחיים כאמור, מאפשר תביעה בגין התרשלות. בפסק הדין בעניין מלכיה, דובר על נזק שנגרם למטע תפוחים בקיבוץ מלכיה שניזוק בשל קרבתו לשביל טשטוש של צה"ל בסמוך לגבול עם לבנון. הקיבוץ טען שהמדינה לא נקטה את כל האמצעים הדרושים למנוע את הפגיעה במטע אך בית המשפט קבע כי ננקטו האמצעים הסבירים. עם זאת הנשיא ברק שדחה את התביעה דווקא מעלה אפשרות של הכרה בעילה מנהלית למטרת פיצויים מטעמי צדק של פיזור נזק- אין זה הוגן וראוי שהקיבוץ יהיה הגורם ביחיד שישא בעלות הנזק שנגרם על ידי המדינה למרות שמדובר בפעולה ביטחונית המיטיבה עם הכלל.
התייחסות אחרת – בבג"ץ חוף עזה- שעניינו חוקיותה של תוכנית ההתנתקות. בפסק דין זה ביהמ"ש הכיר באופן עקרוני בזכותם של המתיישבים לפיצוי גם מחוץ לעילות הסטטוטוריות (המעוגנות בחוק) המיוחדות שנקבעו להם- בין מכוח דיני הנזיקין ובין מכוח הרעיון של גזירת הסעד מן הזכות- עמדתו העקרונית של הנשיא ברק לעיל. אך גם פסק דין זה לא מיצה את הדיון בנושא שהועלה רק לצורך הערכת חוקיותם של הסדרי הפיצוי.
מקרה מיוחד יותר הוא מקרה בו פרט אחד פוגע בזכויותיו של פרט אחר, כשהזרועות המנהל לא מספקות הגנה זו- לא מגנות על פרט מפני פרט אחר. פסק דין חשוב בנושא הוא פס"ד וייס, בו היה מדובר בבחורי ישיבה בבני ברק התנכלו למשפחת וייס המתגוררת בסמוך אליהם. המשטרה לא סיפקה הגנה לאותה משפחה, חרף תלונות רבות שהופנו אליה בעניין. פסק הדין קובע שהתווית היקפה של עוולת הרשלנות יעשה לאור ההכרה שתפקיד הרשויות הוא להבטיח את ההגנה על זכויות אדם. בית המשפט חייב שם את המשטרה בשל רשלנותה בגין הימנעות ממתן הגנה לפרט.
בפסק הדין בעניין אבנעל, רק הוזכרה ולא נידונה אפשרות של מתן פיצויים מכוח עילה מנהלית. בפסק הדין רשויות המכס (שהן רשויות מנהליות) הגבילו את הייבוא של חברת נעליים בשל חקירה שהתנהלה עקב חשדות, כאשר לא נאמרה לחברה הסיבה האמיתית שבגללה הרשות נהגה בה בחשדנות. הפיצוי ניתן לבסוף בגין ראשי נזק אחרים.
ערכאות שיפוט נמוכות
בניגוד להתייחסות החלקית של בית המשפט העליון לגבי האפשרות של הכרה בתביעות פיצויים חוקתיות- בערכאה הראשונה יש פסיקה ענפה יחסית של תביעות כנגד הרשויות.
הבסיס הנורמיטביבי לפסיקה איננו תמיד אחיד או ברור- מתבסס לעיתים על עוולת הרשלנות ולעיתים על עוולת הפרת חובה חקוקה. עם זאת, לכל פסקי הדין משותפת ההכרה שהפגיעה בזכויות חייבת להיות מלווה בסעד.
דוגמאות לפסקי דין:
בבית המשפט המחוזי בת"א ניתן פסק הדין בעניין איינשטיין שעניינו- שקילת שיקול דתי זר כדי למנוע מכת דתית שימוש בנכס. נקבע כי שיקול זה היה שימוש לא סביר בשיקול דעת השלטוני, ולכן עלה כדי רשלנות.
כיוון אחר נידונו בפסקי דין בעניינם של אלמסרי וסיאם- שם נפסקו פיצויים לבני מיעוטים שהוכו על ידי שוטרי מג"ב בגין הסבל הנפשי הכרוך בהשפלה.
בנוסף קיימות פסיקות של בתי המשפט המחוזיים ובתי המשפט השלום בעניין פגיעה בחירויות הפרט על ידי גורמים מנהליים. הפסיקות הכירו בפגיעה מסוג זה כברות פיצוי.
מגמה דומה של הכרה בתביעות כספיות במקרה של הפרת זכויות יסוד באה לידי ביטוי בפסיקתם של בתי הדין לעבודה. למשל: בפסק הדין בעניין כהן פסק בית הדין הארצי לעבודה פיצויים בגין עוגמת נפש ותסכול שנגרמו לעובד שפוטר תוך עבירה על כללי המנהל התקין ופגיעה בחובת ההגינות. פסק דין נוסף בו פסק בית הדין הארצי לעבודה פיצויים לעובד שעבודתו הופסקה בשל חשד למעורבות בפרשת שוחד הוא פסק דין חורב. הפיצויים נפסקו בשל העובדה כי ההחלטה בעניינו של העובד נתקבלה בלא הליך של שימוע.
דוגמה של פסיקת בית משפט למקרים המיוחדים של אי מתן הגנה לפרט מפרט אחר (כהמשך לפסק דין וייס) הייתה בבית המשפט השלום בפסק דין בעניין רביב מרגלית על כך ששוטר התעסק בכתיבת דו"ח ובכך נמנע מטיפול בנער רפה שכל שהייתה בידו סכין - מה שהוביל לרצח נער אחר.
מהות ההבדל בין גישת בית המשפט העליון לגישת בתי המשפט המחוזיים
כיצד ניתן להסביר את הפער בין הערנות הרוחשת בנוגע לתביעות פיצויים חוקתיות או תביעות בעלות היבטים חוקתיים בבתי המשפט השונים ובין היעדרה של פסיקה מנחה בתחום מטעם בית המשפט העליון ?
1. תביעות פיצויים חוקתיות מתחילות מבית המשפט השלום (בניגוד לתביעות מנהליות שנידונת בבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ)– עובדה זו מטילה הגבלה פורמלית על סיכויה של תביעה חוקתית להתדיין בעליון.
2. בשיטת המשפט הישראלית נוהגת שיטה של זכות ערעור אחת בלבד. על כן, הליך שהתחיל בשלום ידון בעליון רק לאחר שניתנה רשות ערעור. כמו כן, כדאיותו הכלכלית של ערעור אחד מוטלת בספק.
3. סכומי התביעה בתביעות פיצויים חוקתיות אינם גבוהים, ועל כן סביר להניח ששני הצדדים יסתפקו בפסק דין של הערכאה הראשונה.
4. כאשר מדובר בהתנהגות שלטונית שהתביעה נסבה עליה היא מחפירה במיוחד, גדולים הסיכויים שהפרקליטות, שגישתה ציבורית, תמליץ לרשות הנוגעת בדבר להתפשר.
5. בחלק מן המקרים התובעים כלל אינם מיוצגים.
תביעות הפיצויים החוקתיות שייכות אפוא לתחומי המשפט הצפויים לייצוג נמוך יחסית בפסיקתו של העליון. בכך הן חוברות לתחומי התדיינות נוספים שסובלים מתת ייצוג בעליון אף שהם מייצרים מס' הליכים רב.
לסיכום נראה שקיימת נכונות של בתי המשפט לפסוק פיצויים בגין עוולות חוקתיות, אך העניין טרם פותח בצורה מלאה בפסיקה.
עוולות חוקתיות בתחום שבין הפרטים:
בית המשפט העליון
עוולות חוקתיות ביחסים שבין פרטים הוא תחום יחסית חדשני שאינו טרם מפותח דיו במשפט הישראלי. עם זאת ישנו בסיס לדעה שהעיקרון של פיצוי כספי בגין הפרת זכויות חוקתיות, נקלט במשפט הישראלי.
השופט ברק הביע את תמיכתו העקרונית בפסיקת פיצויים חוקתיים בספרו על "פרשנות חוקתית".
מגמות אלה גם עולות בפסקי דין של העליון שמבטאים אהדה ברורה לרעיון זה, אף שלא דנו בו במישרין:
דוגמה בולטת היא פסק הדין בעניין דעקה בו אישה שהגיעה לניתוח מסוג אחד, נותחה בניתוח חיוני אחר וטענה לאי הסכמה מדעת. למרות אי התקיימותה עילת חוסר הסכמה מדעת (היתוח היה חיוני וקרוב לוודאי שהייתה מסכימה), שופטי הרוב, בפסק דינו של השופט השופט אור, פסקו פיצויים לתובעת בשל הפגיעה בזכותה לאוטונומיה. אמנם, השופט אור נמנע מהלכריע בשאלת הרחבת ההכרה בעוולות חוקתיות במובן של הטלת אחריות נזיקית בגין הפרתן של זכויות אדם על ידי הרשויות, פסק דינו מבוסס על הנחות רעיוניות התומכות בהתפתחות בכיוון זה, בעיקר מבחינת התפיסה שיש לפצות גם את מי שהפגיעה בזכויותיו אינה מוחשית.
פסק דין אחר באותו כיוון הוא פסק הדין בעניין תנובה - תובענה ייצוגית נגד תנובה בגין הוספת סיליקון לחלב, בלא ידיעת הצרכנים. שם הוכרה ההגנה על הצרכנים ביחס לידיעת מרכיבי המזון שהם צורכים וגרימת תחושת גועל. בכך יש פיתוח של הלכת דעקה, הרלוונטית למקרים חמורים פחות מאלה שבעטיים מוגשות תביעות בגין הפרה של זכויות יסוד.
בתחום אחר שעניינו יחסי הורים- ילדים, קיים פסק דין אמין שעסק בהפרת אב את חובותיו ההוריות. מדובר בתביעה של ילדים את אביהם בגין ניכור ואי דאגה לצורכיהם שגרו להם לנזקים נפשיים. בית במשפט פסק לטובת הילדים על בסיס הפרת חובה חקוקה של חוק האפוטרופסות שם פירשו את "צורכיהם" של ילדי כלא חומריים גרידא. בית המשפט הדגיש שהתביעה איננה התחום הרגיל של דיני הנזיקין וזו דוגמה לכך שהפסיקה הנזיקית מקבלת אופי חוקתי.
כאמור, נכון לזמן כתיבת הערך, אין פסיקה רחבה של בית המשפט העליון הנוגעת לנושא.
ערכאות שיפוט נמוכות
בערכאות הראשונות יש מעט פסקי דין העוסקים בתביעות בגין עוולות חוקתיות בין פרטים.
בין פסקי הדין המרכזיים:
בפס"ד נעאמנה נ' קיבוץ קליה הוגשה תביעה כנגד פארק מים שסירב לאפשר כניסתם של משפחה ערבית לתחומיו בשל לאומיותה- כאשר הנימוק היה נימוק ביטחוני. השופטת מזרחי התייחסה לשתי עילות שהועלו: עילה חוזית ונזיקית. השופטת טוענת בפסק הדין, שההפליה גיבשה עוולה, על יסוד ההנחה שהזכות לשוויון, הנגזרת מהזכות החוקתית לכבוד, חלה גם במערכות יחסים בין פרטים.
פסק הדין כאמור הסתמך על שני מקורות: מחד גיסא, עוולת הפרת חובה חקוקה (כשהחיקוק המופר הוא חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו), ומאידך גיסא, ניתוח חוזי הכולל שימוש במונח השסתום "תום לב".
דוגמה נוספת היא פסק הדין שמסיאן נ' גני רוזמרי. סיפור המעשה נסב סביב מועדון שמנע את כניסתה של התובעת בתיה שמסיאן, נכה על כיסא-גלגלים, לערב פנויים פנויות שנערך בין כתליו. בפסק-דין זה נעשתה אקרובטיקה משפטית כדי לחייב את הנתבעת בגין עילות שונות מן המשפט האזרחי. בית-המשפט פסק כי הנתבעת הפרה חוזה, התרשלה, הפרה חובה חקוקה ואף חטאה בלשון הרע – והכול, למעשה, נבע מהפגיעה בזכות הנתבעת לשוויון.
יש לציין כי פסק הדין ניתן טרם נחקק החוק לאיסור הפליה במוצרים.
נראה שבבית המשפט למשפחה יש יותר מקום לתביעות אלו: לדוגמה, נפסקו פיצויים כנגד בעל שהתעלל באשתו לא רק בעוולה התקיפה אלא גם בפגיעה בגופה בכבודה, באוטונומיה שלה, ברגשותיה, אובדן רווחתה ועוד. כך גם בפסקי דין נוספים של סירובים לתת גט במשך זמן רב- כשהפגיעה היא בגזירת בדידות וחוסר אינטימיות עם בן זוג אחר, בזכותה לממש את עצמה ופגיעה בכבודה.