stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
6 ביולי
נפטרו

1189 – הנרי השני, מלך אנגליה (נולד ב-1133)
1249 – אלכסנדר השני, מלך סקוטלנד (נולד ב-1198)
1415 – יאן הוס, רפורמטור, הועלה על המוקד באשמת כפירה (נולד ב-1369)
1535 – סר תומאס מור, סופר ופילוסוף, הוצא להורג באשמת בגידה (נולד ב-1478)
1553 – אדוארד השישי, מלך אנגליה (נולד ב-1537)
1750 – ז'אן דיוט, אחד משני האנשים האחרונים שנתלו בצרפת בגלל מעשה סדום (נולד ב-1710)
1750 – ברונו לנואר, אחד משני האנשים האחרונים שנתלו בצרפת בגלל מעשה סדום (נולד ב-1727)
1840 – אודילון רדון, צייר, רשם, גרפיקאי וסופר צרפתי (נולד ב-1840)
1893 – גי דה מופאסאן, סופר צרפתי (נולד ב-1850)
1932 – קנת גרהם, סופר אנגלי, מחבר "הרוח בערבי הנחל" (נולד ב-1859)
1944 – צ'ואיצ'י נגומו, אדמירל יפני, פיקד על נושאות המטוסים היפניות בקרב פרל הארבור ובקרב מידוויי (נולד ב-1887)
1962 – ויליאם פוקנר, סופר (נולד ב-1897)
1971 – יצחק טבנקין, מנהיג ציוני (נולד ב-1888)
1971 – לואי ארמסטרונג, מוזיקאי ג'אז (נולד ב-1901)
1973 – אוטו קלמפרר, מנצח (נולד ב-1885)
1990 – אשר אנשל דסקל, מחלוצי תעשיית היהלומים בישראל ולפני כן בתקופת היישוב (נולד ב-1908)
1991 – עמוס לוין, משורר, מחזאי וסופר ישראלי (נולד ב-1921)
1992 – מרשה פ. ג'ונסון, מחלוצות התנועה לזכויות להט"ב (נולדה ב-1942)
1994 – ברוך אזניה, פוליטיקאי ישראלי (נולד ב-1905)
1995 – שלמה בידרמן (בירן), מלחין ישראלי (נולד ב-1936)
2018 – שוקו אסהארה, מנהיגה ומייסדה של כת אום שינריקיו היפנית (נולד ב-1955)
2019 – ז'ואאו ז'ילברטו, מוזיקאי ברזילאי (נולד ב-1931)
2019 – קמרון בויס, שחקן אמריקאי (נולד ב-1999)
2020 – אניו מוריקונה, מלחין מוזיקה לקולנוע (נולד ב-1928)
2022 – ג'יימס קאן, שחקן קולנוע (נולד ב-1940)
2023 – ארנלדו פורלאני, פוליטיקאי ומדינאי איטלקי שכיהן כראש הממשלה ה-43 של איטליה (נולד ב-1925)
2023 – מוטי עדן, עיתונאי ישראלי (נולד ב-1951)
2023 – ורדה פולק-סאם, סופרת ואמנית רב-תחומית ישראלית (נולדה ב-1953)
חגים ואירועים החלים ביום זה

קומורו – יום העצמאות (1975)
צ'כיה – יום יאן הוס (1415)
ליטא – יום המדינה (המציין את יום הכתרתו של מינדאוגאס למלך ליטא)
מלאווי – יום העצמאות (1964)
מלאווי – יום הרפובליקה (1966)
ספרד – נפתח פסטיבל סן פרמין (San Fermín) בפמפלונה שבנווארה, במהלכו מתקיימת ריצת הפרים
5 ביולי – 7 ביולי
יולי
לוח אירועים שנתי
שי רודולף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בספטמבר 2005 (בת 19) סן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2017 
 
שי רודולף (באנגלית: Shay Rudolph; נולדה ב-6 בספטמבר 2005) היא שחקנית אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות השתתפותה בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, מועדון הבייביסטריות בתפקיד סטייסי מקגיל.
קריירה

בשנת 2018, היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה של פוקס, "נשק קטלני".
בשנת 2020–2021 היא שיחקה בסדרת הנעורים של נטפליקס, מועדון הבייביסיטריות המבוססת על סדרת הספרים באותו השם, בתור סטייסי מקגיל.
בשנת 2022 היא שיחקה את הגיטריסט בקליפ "You Ruined Nirvana" של מקנה גרייס.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017 | הרפתקאותיה של תומאסינה סוייר | בקי תאצ'ר |  |
| 2019 | פחות מאפס | ג'יזל | סרט טלוויזיה |
| 2020 | ריטה | אבי | סרט טלוויזיה |
| 2024 | הגיע הזמן (אנ') | אמה דיהל |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2018–2019 | נשק קטלני ('אנ) | מאיה פלין |  |
| 2020–2021 | מועדון הבייביסיטריות | סטייסי מקגיל | תפקיד ראשי; שתי עונות |
פילמוגרפיה > קליפים

| שנה | פרויקט | אמן | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | You Ruined Nirvana | מקנה גרייס | גיטריסט |  |
הערות שוליים

↑  Ramos, Dino-Ray (12 במרץ 2020). "'The Baby-Sitters Club': Cast Set For Netflix". Deadline Hollywood. נבדק ב-15 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mckenna Grace (2022-04-21), Mckenna Grace- You Ruined Nirvana (Official Video), נבדק ב-2024-07-03
↑  Mckenna Grace: You Ruined Nirvana (Music Video) (2022) (באנגלית), נבדק ב-2023-06-20
↑  Rife, Lauren (2022-10-08). "What Is The Cast Of The Babysitter's Club Doing Now That The Show Is Over?". TheThings (באנגלית). נבדק ב-2024-02-20.
↑  The Present, 2024-05-24, נבדק ב-2024-07-03
צ'רלי ביטון

צ'רלי שלום ביטון (11 באפריל 1947 – 24 בפברואר 2024) היה פעיל חברתי ישראלי, ממייסדי הפנתרים השחורים, וחבר הכנסת מטעם חד"ש. ביטון היה פעיל למען זכויות בני עדות המזרח ופעיל שמאל רדיקלי.
ביוגרפיה

ביטון נולד בקזבלנקה, מרוקו, ועלה עם משפחתו לישראל בגיל שנתיים. הוא גדל בשכונת מוסררה שבירושלים.
פעילות חברתית ופוליטית > הפנתרים השחורים

ב-1971 נמנה ביטון עם מייסדי תנועת המחאה הישראלית הפנתרים השחורים. בין פעולות המחאה שנקט עם ארגונו נמנים:
ב-13 באפריל 1971 התקיימה הפגישה המפורסמת של הפנתרים עם גולדה מאיר, שאחריה היא כנתה אותם "לא נחמדים".
זריקת שק עם עכברים לביתו של שר הסעד.
גניבת בקבוקי חלב שהיו מונחים בלילות בדלתות הבתים בשכונת רחביה לתושבי האזבסטונים בקריית יובל. במקומם השאיר פתק עם הסבר: "בקבוק זה יכל להאכיל 10 חתולים ובמקום זה לקחנו אותו לשם האכלת 10 ילדי משפחות מצוקה".
פריצה למפעל שמן תעשיות וחלוקת השלל שנבזז שם למשפחות מצוקה.
ב-1976 פריצה עם קבוצה של שרידי הפנתרים למחסני "שטראוס" בירושלים. הוא לקח משם מוצרי חלב וחילק אותן למשפחות נזקקות עם הכיתוב "הגונב מגנב פטור".
ב-1974 נידון ביטון למאסר של שבעה חודשים בגין תקיפת שוטר במהלך המחאה. הוא סירב לרצות את העונש בפועל, ירד למחתרת ולבסוף החליט להסגיר את עצמו. לובי פוליטי לחץ לשחרורו והוא קיבל חנינה כחמישה שבועות לאחר תחילת ריצוי עונשו.
ביטון היה מזכיר התנועה בשנים 1973–1977. בבחירות לכנסת השמינית התמודד ברשימת "הפנתרים השחורים-דמוקרטים ישראלים", שלא עברה את אחוז החסימה.
פעילות חברתית ופוליטית > חבר כנסת

ב-1977 נבחר לכנסת התשיעית כסיעת הפנתרים השחורים במסגרת חד"ש. ראש הממשלה, מנחם בגין, כינה אותו "סר צ'ארלס ביטון". לטענתו של ביטון, כשנבחר לכנסת חיבקו בגין ואמר לו שהוא "במפלגה הלא נכונה", כיוון שאביו היה חבר תנועת החירות.
ביטון הביא לכנסת דרכי פעולה לא שגרתיות מה שהבדיל אותו מיתר חברי הכנסת. ב-27 בדצמבר 1978 כבל עצמו באזיקים אל דוכן הכנסת. יושב ראש הישיבה, משה מרון, נאלץ להפסיק את הישיבה. ביטון ביקש לשחררו מהאזיקים. מספר חברי הכנסת ניסו לשחררו, אך רק לאחר התערבות כלבן הכנסת, הוא שוחרר. באותו היום התראיין לנחמן שי, ואמר כי הוא "כאיש שמייצג את השכונות, את האנשים המדוכאים, את האנשים הדפוקים - אני חושב שמדי פעם הכנסת צריכה לדעת מה זה אנשים דפוקים". ביטון הורחק מהכנסת לחמש ישיבות כעונש על הכבילה.
בספטמבר 1980 היה ביטון, לצדו של תופיק טובי, לחבר הכנסת הראשון שנפגש בפומבי עם ראשי אש"ף, ובהם יאסר ערפאת וסגנו אבו איאד, יחד עם אורי אבנרי בבלגרד. הדבר היה עוד לפני חקיקת חוק איסור המפגשים עם אנשי אש"ף. כשחזר לישראל אמר: ”אני מוסמך מטעם האנשים שבחרו בי ובמפלגתי לכנסת, לדבר עם ערפאת, כדי לחפש ביחד פתרון של שלום במזרח התיכון”.
ביטון שימש כחבר הכנסת מטעם חד"ש עד הכנסת השתים עשרה (1992). במהלך כהונתו בכנסת ה-12 התפצל מחד"ש ופעל כסיעת יחיד בשם "הפנתרים השחורים". ב-1992 התמודד בבחירות לכנסת השלוש עשרה ברשימת "התקווה", עם לאה שקדיאל שלא עברה את אחוז החסימה.
פעילות חברתית ופוליטית > לאחר פרישתו מהכנסת

מאז פרישתו מהכנסת עסק ביטון בפעילות פוליטית רק לעיתים מזדמנות והתפרנס כיבואן בגדים. בין היתר, השתתף בהפגנות הסטודנטים נגד ועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה והעלאת שכר הלימוד. בשנת 2007 הקים תנועה חברתית, שפרט לפעילים ממוצא מזרחי, כוללת פעילים יוצאי ברית המועצות לשעבר וכמה יוצאי אתיופיה. ביטון הסתייג ממפלגת ש"ס, בה תמך תקופה מסוימת, ואמר עליה "הם הפקק שסתם את ההתפתחות החברתית של עדות המזרח".
בעקבות האינתיפאדה השנייה והמשך האלימות הפלסטינית, התרחק ביטון מהשמאל הפוליטי הישראלי. בריאיון לעיתון "מקור ראשון" ב-9 בינואר 2009 אמר ביטון שערפאת הונה אותו ואת חבריו, וכי אין פרטנר פלסטיני להסכמים מדיניים עם ישראל.
בשנת 2011 נטל חלק פעיל בהפגנות במסגרת מחאת האוהלים.
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הודיע על תמיכה במפלגת ש"ס בראשות אריה דרעי על אף שגינה את המפלגה בעבר.
חיים אישיים

ביטון היה נשוי ואב לארבעה. התגורר במבשרת ציון. בנו החורג הוא ד"ר שי פרוינד, שהיה ממובילי מחאת הרופאים המתמחים ב-2011.
הוא נפטר ב-24 בפברואר 2024 ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
הערות שוליים

↑  מרדכי בסוק, הנשיא חנן את צ'ארלי ביטון, דבר, 15 בנובמבר 1974
↑  מידע על כלביית הכנסת, באתר הכנסת
↑  החלטת ועדת הכנסת להרחיק את חבר הכנסת צ'רלי ביטון מחמש ישיבות רצופות של הכנסת, באתר הכנסת
↑  MIDDLE EAST: Arafat's Nudge, באתר מגזין טיים, 6 באוקטובר 1980
↑  דן ארקין, ח"כ ביטון בשובו: "בוחרי הסמיכוני לדבר עם ערפאת", מעריב, 23 באוקטובר 1980
↑  עקיבא אלדר, צ'רלי ביטון מקים תנועה חברתית עם עולים מרוסיה, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2007
↑  נעמה נחושתאי, צ'רלי ביטון, באתר ynet, 11 בינואר 2009
↑  רונן מדזיני, הפנתר ביטון במאהל: "אופטימי, התמידו במאבק", באתר ynet, 20 ביולי 2011
↑  קובי נחשוני, הפנתרים השחורים תומכים בש"ס: "רק דרעי", באתר ynet, 15 בפברואר 2015
↑   יאיר אטינגר, ותיקי הפנתרים השחורים תומכים בש"ס: "רתומים למפלגה בכל הכוח", באתר הארץ, 15 בפברואר 2015
↑  אסתי אהרונוביץ, המחאה החברתית כחלק מהדי-אן-איי של צ'רלי ביטון, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2011
↑  צ'רלי ביטון, ממייסדי תנועת המחאה 'הפנתרים השחורים', הלך לעולמו בגיל 76, באתר ערוץ 7, 24 בפברואר 2024
↑  צ'רלי ביטון באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007319131205171  VIAF: 2770149368881385980001   WorldCat (עם VIAF): 2770149368881385980001
פסטוס (היסטוריון)

הדף הראשי של ה-Breviarium של פסטוס (רומא, 1819)
פסטוס (Festus; פעל במאה ה-4 לספירה; שמו מופיע בכתבי היד של עבודתו גם בצורות: רופוס פסטוס, סקסטוס פסטוס, סקסטוס רופוס וסקסטוס) היה היסטוריון רומי מאוחר ופרוקונסול של אסיה, אשר "תקציר תולדות רומא" או "תקציר מעללי העם הרומאי" (Breviarium rerum gestarum populi) שכתב, הוזמן על ידי הקיסר ואלנס כהכנה למלחמתו נגד פרס. החיבור הושלם בערך בשנת 370 לספירה, והוא עוסק בכל ההיסטוריה של המדינה הרומית מאז הקמת העיר רומא ועד 364 לספירה. הספר מורכב משלושים פרקים המטפלים באירועים בהיסטוריה הרומית בסקירה תמציתית, המתמקדת בעיקר בסכסוכים צבאיים ופוליטיים. החיבור מוערך כיצירה באיכות נמוכה מאוד.
פסטוס מטרידנטום (כיום טרנטו) שימש כאחראי על הארכיון (magister memoriae) של הקיסר ואלנס אחרי אוטרופיוס והיה פרוקונסול ידוע לשמצה בנוקשותו של מחוז אסיה, לשם נשלח כדי להעניש את המעורבים בקשירת הקשר של תיאודורוס. חיבורו מחולק לשני חלקים, גאוגרפי והיסטורי. פסטוס השתמש ככל הנראה במקורות הבאים: תקציר ההיסטוריה הרומאית של אוטרופיוס, שקובץ בהזמנתו של אותו קיסר; תקציר ההיסטוריה הרומית עד שלטונו של אוגוסטוס מאת לוקיוס אנאוס פלורוס (Epitome rerum Romanarum); התקציר של ליוויוס – חיבור אבוד שהתבסס על חיבורו "תולדות רומא" (אנ'); והיסטוריה של הקיסרים הרומיים, אולי החיבור המכונה "Enmannsche Kaisergeschichte" (אנ').
פסטוס מזכיר בחיבורו שלוש פעמים את ארץ יהודה כנכבשת על ידי הרומאים. בפרק 14 הוא כותב ש"הערבים והיהודים בפלשתינה הובסו" ובפרק 16 הוא מזכיר במפורש את פומפיוס, ש"לאחר שכבש את יהודה, תפס את ירושלים".
הערות שוליים

1 2  דוד גולן, היסטוריה אוגוסטה – הקיסרים החיילים, מבוא, עמ' 2.
↑  Breviarium, 3; 14; 16
↑  מנחם שטרן, Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem 1980, Vol.2, CXXXIX. Festus, pp. 578-579
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267354705171  PLWABN: 9810582795405606  BIBSYS: 95004540  BNE: XX5165576  BnF: cb122000076 (data)  CiNii: DA09667700  GND: 118843966  ICCU: SBLV105095  ISNI: 0000 0001 2120 0675  LCCN: n88181630  NKC: jn19981002093  NLG: 216597  NSK: 000382515  NTA: 073755842  RERO: 02-A000140308  SELIBR: 53189  SUDOC: 030739233  Trove: 1057906  VcBA: 495/21879  VIAF: 79076696   WorldCat (עם VIAF): 79076696 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רוסי דה פלמה

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1964 (בת 60) פלמה דה מיורקה, ספרד 
 שם לידה:  Rosa Elena García Echave 
 מדינה:  ספרד 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב על הצטיינות באמנות יפה (ספרד) (2019)  אביר מסדר האמנויות והספרות (9 ביולי 2013) 
 פרופיל ב-IMDb
 
רוסי דה פלמה (בספרדית: Rossy de Palma, נולדה ב-16 בספטמבר 1964) היא דוגמנית ושחקנית ספרדייה.
ביוגרפיה

רוסי דה פלמה נולדה בשם רוסה אלנה גרסיה אצ'ווה בפלמה דה מיורקה בשנת 1964.
קריירה

בשנות ה-80 החלה להופיע כזמרת ורקדנית בלהקה בשם Peor Impossible. בשנת 1986 גילה אותה הבמאי פדרו אלמודובר בבית קפה במדריד, שבו עבדה כמלצרית, והחליט ללהק אותה בסרטיו, בזכות מראה פניה המיוחד במינו, שבו אף בולט במיוחד ("האישה שנראית כאילו נלקחה מציור של פיקאסו. כיעורה הייחודי הוא למעשה יופי שאין דומה לו" כתב על אודותיה פבלו אוטין). מאז הופיעה ברבים מסרטיו של אלמודובר: "חוק התשוקה" (1987), "נשים על סף התמוטטות עצבים" (1988), "קשור אותי! אהוב אותי!" (1990), "קיקה" (1993), "פרח הסוד שלי" (1995), "חיבוקים שבורים" (2009), "חולייטה" (2016) ו-"אמהות מקבילות" (2021). בשל הופעותיה החוזרות בסרטים של אלמודובר, דבק בה לעיתים הכינוי "נערת אלמודובר" (Chica Almodóvar).
בשנת 2013 דיבבה את לונה בסרט ההנפשה הממוחשבת הצרפתי "Jack and the Cuckoo-Clock Heart". באותה שנה שיחקה בסרט הקומדיה המקסיקני "No sé si cortarme las venas o dejármelas largas" בתור לולה/מנואלה.
בשנת 2016 שיחקה בסרט "סוכן חשאי" (Spy Time), ובסרט "בראש שלך" בדמותה של מילגרוס.
בשנת 2017 שיחקה בקומדיה הצרפתית "מאדאם" ובסרטו של ויצנטה וילנואבה "טוק טוק".
בשנת 2019 שיחקה בקומדיה הספרדית "למרות הכל" לצדה של מריסה פארדס. באותה שנה שיחקה בדרמה הבוליביאנית "Tu me manques" מאת הבמאי רודריגו בלוט.
בשנת 2020 השתתפה בסדרת הטלוויזיה הבריטית "Little Birds‏" של רשת Sky Atlantic המבוסס על ספרה של אנאיס נין באותו שם.
בשנת 2021 שיחקה שוב בסרטו של אלמודובר "אמהות מקבילות" לצידה של פנלופה קרוז, בסרט שנבחר להיות הסרט הפותח בפסטיבל הסרטים של ונציה בספטמבר אותה שנה.
בשנת 2022 שיחקה דה פלמה בסרט המלחמה האמריקאי "Devotion" מאת הבמאי האמריקאי ג'יי די דילארד ומבוסס על הרומן "Devotion: An Epic Story of Heroism, Friendship, and Sacrifice". באותה שנה שיחקה בסדרת הקומדיה המוזיקלית "היו היה פעם... היום כבר לא" של שירות הזרמת המדיה נטפליקס, ושיחקה בסרט המוזיקלי "כרמן" המבוסס על האופרה באותו שם מאת ז'ורז' ביזה. באותה שנה שיחקה בסרט הפנטזיה "Rainbow" שביים פאקו לאון (אנ') ומבוסס באופן רופף על הרומן "הקוסם מארץ עוץ" של ל. פרנק באום משנת 1900. הוא שוחרר בבתי קולנוע נבחרים בספרד ב-23 בספטמבר 2022, ובנטפליקס הוא עלה לאחר שבוע. שיחקה גם בסוף השנה בסרט הדרמה האירוטי "La Maison" בדמותה של בריג'ידה; המבוסס על הרומן באותו שם משנת 2019 מאת הסופרת הצרפתייה אמה בקר.
בשנת 2023 ביצעה הופעת אורח בסדרה הקומית הצרפתית "Escort Boys" אשר שודרה בפריים וידאו.
קריירה > עיסוקים נוספים

היא גם ידועה בעבודתה כדוגמנית. בשנת 2007 הושק בושם הנושא את שמה, על ידי חברת Etat Libre d'Orange הצרפתית.
חיים אישיים

דה פלמה מתגוררת בפריז ולה שני ילדים.
הערות שוליים

↑  פבלו אוטין, אני רוצה להיות נערת אלמודובר, באתר גלובס, 29 ביוני 2006
↑  הבמאי בויקיפדיה הספרדית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432797705171  PLWABN: 9810695018105606  BIBSYS: 1533887360652  BNE: XX1260555  BnF: cb14169882p (data)  CANTIC: a11776444  GND: 1125023678  ICCU: UBOV983278  ISNI: 0000 0000 6040 0058  LCCN: no94005915  MusicBrainz: 0cb63d89-3604-48ca-81d6-071fcb1eb939  NKC: xx0202279  NTA: 422685704  SUDOC: 060373520  Trove: 1457987  VIAF: 87024755   WorldCat (עם VIAF): 87024755
מיניות בווידאו קליפים

מדונה (במרכז), דוגמה בולטת לשימוש במיניות בווידאו קליפים ובמוזיקה באופן כללי, שמשכה ביקורת רבה.
מיניות החלה[דרוש מקור] להופיע בווידאו קליפים מאז שנות ה-80 של המאה ה-20.
שנות ה-80 של המאה ה-20

ב-1 באוגוסט 1981, החל לפעול לראשונה ערוץ ששידר וידאו קליפים 24 שעות ביממה, ה-MTV. הערוץ היה מכוון כלפי מתבגרים, והוא קידם מגמות חברתיות באמצעות תוכני וידאו ופרסומות. בין הסטריאוטיפים הנשיים שקודמו בעשור זה כללו: אישה כנועה, מבצעת מטלות ביתיות ורגשנית, ואילו הסטריאוטיפים הגבריים שקודמו בעשור זה כללו: דומיננטיות, עיסוקים מקצועיים ואגרסיביים. הערוץ היה לפופולרי והיווה "בידור בשעות הפנאי". בין המוזיקאים שהושמעו הכי הרבה ב-MTV היו הרולינג סטונז, AC/DC, מייקל ג'קסון ו-Guns N' Roses. הערוץ השפיע על קהל הצופים, והשפיע רבות על הדרכים שבהם ראו מתבגרים את תפקידם בחברה.
ווידאו קליפים שפורסמו בעשור זה תיארו בדרך כלל נשים כאובייקטים מושכים. מתוך התאמה לסטריאוטיפים נשיים, נשים הוצגו כמושכות, אך כנועות. אף על פי שחלק מהווידאו קליפים הציגו שלנשים יש כוח וכישרון, הן עדיין הוצגו כיותר חלשות ופחות כישרוניות לעומת הגברים. לדוגמה, הווידאו קליפ של AC/DC לשיר "Sink the Pink" קידם את הרעיון הזה.
במחקר על שלושים שעות תוכן ב-MTV שבוצע ב-1987 נמצא כי כ-57% מהווידאו קליפים הציגו נשים באובייקטיביות, כ-17% מהווידאו קליפים הציגו את כישרונותיהן של נשים, אך בהדגשה על תפקידן המיני, כ-14% מהווידאו קליפים לא הציגו סטריאוטיפים נשיים, וכ-12% מהווידאו קליפים הכירו בעצמאותן של נשים. בנוסף לתוצאות אלו, מגע באישה הוצג בכ-50% מהווידאו קליפים, וכן נשים הוצגו יותר בלבוש מפתה.
שנות ה-90 של המאה ה-20

המוזיקה הייתה חלק מהותי מההתפתחות התרבותית של שנות ה-90 של המאה ה-20. סצנות המוזיקה היו יותר בסאונד אפל ופרובוקטיבי יותר[דרוש מקור]. אף על פי שהאמנים והז'אנרים של העשור היו שונים מאלו של העשור הקודם לו, המסר בווידאו קליפים נשאר זהה לעומת העשור הקודם לו. MTV המשיך להיות ערוץ רלוונטי מבחינה חברתית. שידור ווידאו קליפים המשיך את החשיפה של תרבות הנוער לחוויות ויזואליות מגוונות. כאשר הופעתם של ווידאו קליפים בתרבות התרחבה, החלו להיערך מספר מחקרים בין תיאורים מגדריים לבין הווידאו קליפים.
בתחילת העשור, MTV יצרה כללים ותקנים לגבי הצגת ווידאו קליפים ותוכניות טלוויזיה בערוץ, בין היתר דחייה שלהם בשל הצגה תוכן גרפי ומפורש במיוחד. הערוץ אסר על כל סימן של עירום נשי ואלימות המופנית כלפי נשים. לדוגמה, הערוץ MTV דחה את הווידאו קליפ של מדונה לשיר "Justify My Love" בשל התוכן המיני המפורש שבו. לאחר הנחלת כללים אלו, ניתוח 100 ווידאו הקליפים הנצפים ביותר בערוץ מצא כי יש פער של חמישה לאחר[דרושה הבהרה] בדמויות נשיות לעומת דמויות גבריות. כמו כן, באותו ניתוח, נראה כי רוב הנשים הוצגו כחשפניות (35%) או רקדניות (29%), לעומת הגברים שזכו לחלוקה שווה יותר בין הקטגוריות (אמן, חשפן, קומיקס, שחקן, על-אנשי, רקדן או חביב הקהל). הצגה כזו של נשים בווידאו קליפים מסמלת כי נשים לא זקוקות לכישרון מוזיקלי, אלא לכישרון פיזי עם דגש לכישרון מיני, ואילו הצגה כזו של גברים בווידאו קליפים מסמלת שגברים יכולים להפגין טוב יותר את הביצוע ואת הכישרון המוזיקלי שלהם.
מחקרים אחרים, שניתוח 123 וידאו קליפים מז'אנרים שונים ששודרו בערוץ בקיץ 1995 מצאו כי כ-44.7% מהווידאו קליפים לא הציבו אישה בתפקיד מרכזי בווידאו קליפים, וכן כי כ-31.7% מהווידאו קליפים הציגו נשים כאובייקטים או אביזרים לתשוקה גברית רומנטית. עוד במחקרים נמצא כי כ-1.24% מהגברים, שהופיעו בווידאו קליפים, נגעו בשיערם, לעומת כ-38.35% מהנשים, שהופיעו בווידאו קליפים, נגעו בשיערן. בנוסף, כ-26.8% מהגברים, שהופיעו בווידאו קליפים, רקדו בצורה מינית מרומזת, לעומת כ-74% מהנשים, שהופיעו בווידאו קליפים, רקדו בצורה מינית מרומזת.
העשור הראשון של המאה ה-21

מוזיקה נשארה חלק בתלי נפרד מחיי התרבות בעשור זה.
מחקר משנת 2008 שנערך על ידי ג'ייקוב טרנר מצא כי ז'אנרים אפרו-אמריקאים מוזיקליים, כגון היפ הופ ו-R&B, יכללו יותר תוכן מיני מאשר ז'אנרים מוזיקליים אחרים, כגון קאנטרי ומוזיקת רוק. המחקר מצא כי כ-73% מכלל הווידאו קליפים שנבדקו הכילו תוכן מיני מסוים. המחקר מצא גם כי כ-90.09% מהווידאו קליפים של היפ הופ ו-R&B הכילו תוכן מיני, כ-79.7% מהווידאו קליפים של היפ הופ בלבד הכילו תוכן מיני, כ-76.9% מהווידאו קליפים של R&B בלבד הכילו תוכן מיני, כ-40% מהווידאו קליפים של מוזיקת הרוק הכילו תוכן מיני, וכן כ-37% מהווידאו קליפים של מוזיקת הקאנטרי הכילו תוכן מיני. כמו כן, אף על פי שיש חוסר בדמויות אפרו-אמריקאיות בווידאו קליפים, לדמויות אפרו-אמריקאיות הייתה סבירות של פי שלושה להתלבש בצורה פרובוקטיבית, לעומת דמויות לבנות. בשנת 2004, קבוצות פוליטיות ופוליטיקאים רבים ניסו, ללא הצלחה, לצנזר את הווידאו קליפ של "Call on Me" (אנ') של אריק פרידץ, על כך שהכיל נשים רוקדות בצורה מינית.
ב-2005, הווידאו קליפ של ג'סיקה סימפסון לשיר "These Boots Are Made for Walkin'" (אנ'), בדמותה של דייזי דיוק (אנ') מהדיוקס קורעים את האזרד (אנ'), היה כה שנוי במחלוקת עד שנאסר לצפייה במספר מדינות. הווידאו קליפ הכיל את סימפסון לבושה בתלבושות "חושפניות", וכן מנקה את המכונית ג'נרל לי (אנ') כשהיא לבושה בביקיני.
מספר ווידאו קליפים שהיכלו מיניות הביאו לרמה של אי נוחות של מספר אנשים, שהובילו לאיסור לצפייה. בין הדוגמאות לכך ניתן למצוא את הווידאו קליפ של "What It Feels Like for a Girl" של מדונה נאסר לצפייה עקב סקסואליצזיה של נשים והצגתן של נשים כנשים אלימות ולא מסורתיות.
העשור השני של המאה ה-21

גם בעשור זה, אמנים המשיכו לצבור כותרות לתוכן פרובוקטיבי בסרטוני המוזיקה שלהם. לדוגמה, הווידאו קליפ של ריהאנה לשיר "S&M", שבו היא מדמה יחסי מין עם בובה בגודל טבעי, לבושה בציוד קשירה, עורר תשומת לב תקשורתית רבה ונאסר לצפייה ב-11 מדינות. יוטיוב דרשה ממשתמשיה לאמת שהם בני 18 ומעלה לפני שהם יוכלו לצפות בווידאו קליפים. במאית הווידאו קליפ, מלינה מצוקס (אנ'), אמרה שהיא מרגישה שהווידאו קליפ היווה הצלחה מאחר שהדימויים הפרובוקטיביים יצרו דיאלוג סביב הווידאו קליפ. לעומת זאת, הווידאו שליפ של אריאנה גרנדה לשיר "Everyday", שתיאר מספר זוגות שמתחילים לקיים יחסי מין במקומות ציבוריים שונים, כגון באוטובוס, זכה לשבחים על המיניות שבווידאו קליפ, ועל הכללה של גזעים ונטיות מיניות שונות.
מחקר שנערך על סטודנטיות ב-2013 בחן את ההשפעות שיש לווידאו קליפים, שבהם נשים נתפסות כאובייקטיים מיניים, על דימוי הגוף של נשים. מחקר זה מצא כי נשים צעירות עם הערכה עצמית נמוכה נטו, לאחר חשיפה לווידאו קליפ כזה, לראות את גופן באור שלישי. באותו מחקר נמצא כי חשיפה לווידאו קליפים כאלו מפחיתים את דעתן של נשים צעירות לגבי משקל גוף אידיאלי. מחקר מ-2017 מצא כי ישנו קשר בין ווידאו קליפים בעלי ריקודים מיניים לבין עמדות שליליות כלפי מין ומיניות בקרב מבוגרים צעירים בארצות הברית ואוסטרליה.
מספר חוקרים מציינים שתוכן מיני לא הטרוסקסואלי בווידאו קליפים נראה לעיתים רחוקות. החוקר פרדריק דאיננס ציין שכאשר ווידאו קליפים עם תוכן גאה, כרוך לעיתים קרובות ב-"עיצוב ההטרונורמטיביות בזהויות הומוסקסואליות ולסביות". בין הווידאו קליפים שעושים זאת, ניתן לציין את הווידאו קליפ של מאקלמור וראיין לואיס בהשתתפות מרי למברט (אנ') לשיר "Same Love", ואת הווידאו קליפ של קארלי ריי ג'פסן לשיר "Call Me Maybe".‏ הווידאו קליפ של דיסקלוז'ר (אנ') בהשתתפות סם סמית' לשיר "Latch" (אנ') והווידאו קליפ של Citizens! (אנ') לשיר "True Romance" הציגו הומוסקסואליות בקנה מידה קטן.
אף על פי שהווידאו קליפ של מייגן טריינור לשיר "All About That Bass" מכיל תוכן מיני, אם כי בצורה מתונה יותר, הווידאו קליפ צבר, נכון לינואר 2023, למעלה מ-2.5 מיליארד צפיות.
גזע ומיניות בווידאו קליפים

מחקרים שונים הראו שווידאו קליפים, אשר מציגים דמויות אפרו-אמריקאיות, נוטים להציג הרבה יותר תיאורים של אקטים מיניים מאשר אלו של דמויות לבנות. לדוגמה, נשים אפרו-אמריקאיות נטו יותר להצטייר כנשים שמעורבות בהתנהגויות מיניות ולבושות בבגדים פרובוקטיביים. מחקר ב-"American Journal of Health Education" ייחס את "המסרים המיניים הכנים, ההחפצה והדימויים המיניים הגלויים" של הווידאו קליפים לאדישות כלפי התנהגויות אלו אצל נשים אפרו-אמריקאיות. כמו כן, כתב העת שזה מסוכן לעשות זאת עקב הסיכון המוגבר של אפרו-אמריקאים ל-HIV/איידס. החוקר ג'ייקוב טרנר טען כי תאגידים בניהולו של האדם הלבן (כגון ויאקום) מוכנים לשלם יותר עבור ווידאו קליפים של אמנים אפרו-אמריקאים שמנציחים סטריאוטיפים גזעיים ומיניים. ההשלכות לכך כוללות את הרעיון שנשים אפרו-אמריקאיות עשויות להפנים מסרי וידאו על יופי ומיניות, ושגברים עלולים לחשוב כי נשים אפרו-אמריקאיות מבצעות כמו שהוצג בווידאו קליפים.
ישנה התייחסות יסודית מבחינת הצגת תכנים מיניים ואופן הצגתם בווידאו קליפים, אך עם זאת, כמעט ואין התייחסות ספציפית לגזע ומיניות בווידאו קליפים.
אף על פי שישנה עלייה בהשמעת מוזיקה בכלל הז'אנרים, התוכן בווידאו קליפים לא השתנה הרבה.
אמנים אסייתים, כגון בואה, הואשמו בהצגת סטריאוטיפים מערביים של מיניות נשית אסייתית בווידאו הקליפים שלהם בניסיון לצבור פופולריות בארצות הברית. הזמרת קומי קודה ולהקת הבנות AKB48 הציגו בווידאו קליפים שלהן מיניות. הווידאו קליפ של ריין (אנ') לשיר "Rainism" יוחס כווידאו קליפ מיני המסייע להפריך סטריאוטיפים על גברים אסייתים.
במחקר שבוצע על ידי ג'ייקוב טרנר נמצא כי נשים אפרו-אמריקאיות נוטות יותר להציג תוכן מיני בווידאו קליפים שלהן מאשר נשים לבנות. העיתונאית אריקה ואן-דאייק טוענת שגברים מופעים לעיתים קרובות יותר מאשר נשים, וכן כי גברים מוצגים בדרך כלל כדמויות עוצמתיות ואגרסיביות. כתוצאה מכך, נשים תופסות תפקידים סטריאוטיפיים נשיים בווידאו הקליפים האלו, ובדרך כלל נתפסות כדמויות פאסיביות ומוחפצות.
מעשי כשפים

| --- | --- |

 סוגה:  סדרת טלוויזיה קומית, פנטזיה בטלוויזיה 
 יוצרים:  סול סאקס 
 בימוי:  ויליאם אשר 
 שחקנים:  אליזבת מונטגומרי דיק יורק דיק סרג'נט אגנס מורהד מוריס אוואנס מאריון לורן
 פרסים:  פרס אמי לבידור בפריים טיים לבימוי סדרת קומדיה, פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית, פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  8 
 מספר פרקים:  254 
 הפקה
 חברת הפקה:  סקרין ג'מס 
 הפצה:  סקרין ג'מס 
 טכניקת צילום:  מצלמה יחידה 
 מוזיקה:  Warren Barker 
 שידור
 רשת שידור:  ABC 
 תקופת שידור מקורית:  17 בספטמבר 1964 – 25 במרץ 1972 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
עטיפת ה-DVD של "Bewitched"
דיק יורק, אליזבת מונטגומרי ואגנס מורהד
מעשי כשפים (באנגלית: Bewitched), המוכרת גם בשם "סמנת'ה", היא קומדיית מצבים אמריקאית מצליחה משנות השישים שעוסקת בחייה של סמנת'ה סטיבנס, מכשפה שהתחתנה עם בן-תמותה ומנסה לחיות חיים רגילים ללא כוחות כישוף. הסדרה שודרה בארצות הברית בין השנים 1964–1972.