stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלן הולדסוורת'
ביוגרפיה

הולדסוורת' נולד בבראדפורד, שם גדל אצל סבו וסבתו מצד אמו, סם ואלזי הולדסוורת. הוא גדל בבית ברחוב פריסטמן, ולמד בחטיבת הביניים ברחוב דראמונד הסמוך. הולדסוורת' קיבל את הגיטרה הראשונה שלו בגיל 17 וקיבל את לימוד המוזיקה הראשוני מסבו. הקריירה המקצועית שלו החלה כשהצטרף ללהקת גלן סאות', שהופיעה במעגל המועדונים במכה ברחבי צפון אנגליה.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הולדסוורת' מת ב-15 באפריל 2017 בביתו בויסטה, קליפורניה, בגיל 70 ממחלת לב.
ביוגרפיה > חיים אישיים

הולדסוורת' חי בקליפורניה מתחילת שנות השמונים. אחד הבילויים האהובים עליו היה רכיבה על אופניים. הוא גם היה חובב בירה נלהב, עם חיבה מיוחדת לאייל חבית צפון אנגלי. הוא התנסה בבישול בירה משלו בשנות ה-90, והמציא משאבת בירה מיוחדת בשם The Fizzbuster, אשר, במילותיו שלו, יוצרת "ראש קרמי ויפהפה".
בסביבות 1986, הולדסוורת' נאבק כלכלית ומדי פעם מכר ציוד כדי להסתדר.
הולדסוורת' הפך לסבא בדצמבר 2010, כאשר בתו לואיז ילדה ילדה בשם רורי.
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו

1976: Velvet Darkness
1982: I.O.U.
1983: Road Games (EP)
1985: Metal Fatigue
1986: Atavachron
1987: Sand
1989: Secrets
1992: Wardenclyffe Tower
1993: Hard Hat Area
1996: None Too Soon
2000: The Sixteen Men of Tain
2001: Flat Tire: Music for a Non-Existent Movie
2016: Tales from the Vault
1997: I.O.U. Live
2002: Live at the Galaxy Theatre (DVD)
2002: All Night Wrong
2003: Then!
2007: Live at Yoshi's (DVD)
2018: Live in Japan 1984
2019: Warsaw Summer Jazz Days '98 (CD & DVD)
2020: Frankfurt '86 (CD & DVD)
2021: Leverkusen '97 (CD & DVD)
2021: Leverkusen 2010 (CD & DVD)
2022: Jarasum Jazz Festival 2014 (CD & DVD)
1980: Conversation Piece, עם גורדון בק, ג'ף קליין וג'ון סטיבנס
1980: The Things You See, עם גורדון בק
1988: With a Heart in My Song, עם גורדון בק
1990: Truth in Shredding, עם פרנק גמבל
1996: Heavy Machinery, עם ג'נס ג'והנסון ואנדרס ג'והנסון
2009: Blues for Tony, עם אלן פסקווה, צ'אד ווקרמן וג'ימי האסליפ
2009: Propensity, עם דני תומפסון וג'ון סטיבנס
2005: The Best of Allan Holdsworth: Against the Clock
2017: Eidolon: The Allan Holdsworth Collection
2017: The Man Who Changed Guitar Forever! The Allan Holdsworth Album Collection (box set)
דיסקוגרפיה > עם אמנים אחרים

1969: 'Igginbottom's Wrench
1972: Belladonna (released as a solo album by Ian Carr)
1973: Tempest
2005: Under the Blossom: The Anthology
1975: Bundles (band member)
1981: Land of Cockayne (guest musician)
2003: Abracadabra (as Soft Works) (band member)
2003: BBC Radio 1971–1974
2006: Floating World Live 1975
2015: Switzerland 1974 (CD, DVD)
1975: Believe It
1976: Million Dollar Legs
1976: Gazeuse!
1978: Expresso II
1979: Time Is the Key
1977: Touching On
1977: Re-Touch
1977: Enigmatic Ocean
1983: Individual Choice
2007: The Atacama Experience
1978: Feels Good to Me
1979: One of a Kind
1986: Master Strokes: 1978–1985 (compilation)
2006: Rock Goes to College (CD/DVD, live in 1979)
1978: U.K.
1999: Concert Classics Volume 4 (live 1978; reissued variously as Live in America and Live in Boston)
2016: Ultimate Collector's Edition (box set)
1979: Sunbird
1980: The Things You See
1986: Fast Impressions (סולן אורח ב"Fast Impressions" ו"Rainy Taxi")
1986: Change of Address (guest soloist on "Long Way From Home")
1988: If This Bass Could Only Talk (סולן אורח ב-"Stories to Tell")
1988: Radio Free Albemuth
1989: A Question of Time (סולן אורח ב"Obsession" ו"Only Playing Games")
1989: Attack of the Neon Shark (guest soloist on "Cold Sun")
1991: Forty Reasons
1993: The View
2012: Dreams Nightmares and Improvisations
1991: Guaranteed
1993: Oneness
1995: Suffer
1996: Stare (סולן אורח ב"Don't Make Me Stay")
1997: From Your Heart and Your Soul
1997: Blue Tav
2004: Mythology
2005: Book of the Dead
2006: Deconstruction of a Postmodern Musician (guest soloist on "Tantrum to Blind")
2007: Quantum
2011: Mind on Fire (סולן אורח ב"No One Knows My Thirst")
ז'ול אוליצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 במרץ 1922 סנובסק, ברית המועצות 
 פטירה:  4 בפברואר 2007 (בגיל 84) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית ספר שטיינהרט לתרבות, חינוך ופיתוח אנושי  מכון פראט  Beaux-Arts Institute of Design 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט 
 בן או בת זוג:  Joan C. Olitski (1980–2007) 
 olitski.com
 
ז'ול אוליצקי (באנגלית: Jules Olitski; ברוסית: Джулс Олицки;‏ 27 במרץ 1922 – 4 בפברואר 2007) היה פסל וצייר אבסטרקטי יהודי-אמריקאי.
קורות חיים

אוליצקי נולד כהבל דמיקובסקי, למשפחה יהודית בעיירה סנובסק שבמחוז צ'רניהיב באוקראינה הסובייטית. כמה חודשים לפני שנולד אביו, אשר שימש כקומיסר, הוצא להורג על ידי הממשלה הסובייטית. בשנת 1923 עזב את אוקראינה לארצות הברית יחד עם אמו וסבו, והמשפחה התיישבה בברוקלין. בשנת 1926 אמו התחתנה עם היימן אוליצקי, אשר נתן את שם משפחתו לז'ול.
אוליצקי גילה עניין בציור ובשנת 1935 החל ללמוד אמנות במנהטן. הוא זכה בפרס על יצירותיו עוד בתיכון. הוא קיבל מלגה ללמוד במכון פראט ואחר כך התקבל לאקדמיה הלאומית לעיצוב (National Academy of Design ) בניו יורק. אחר כך המשיך ללמוד ב-Beaux Arts Institute בניו יורק בין השנים 1940 ל-1942.
אוליצקי התגייס לצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה ובשנת 1945 שוחרר. הוא נישא ונסע לפריז, שם למד בבית הספר של אוסיפ זאדקין וב-Academia de la Grande Chaumiere.
בשנת 1951 חזר לניו יורק. הוא קיבל תואר ראשון (52) ושני (54) מחינוך אומנותי מאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1959 הציג לראשונה תערוכת יחיד ב-French & Company.
בשנת 1966 ייצג את ארצות הברית בביאנלה של ונציה.
בשנת 2007 נפטר מסרטן.
אמנות אקולוגית

אמנות אקולוגית היא סוגה בתחום אמנות עכשווית המציגה עשייה אמנותית שהחלה בתגובה למשבר הסביבתי העולמי. אמנות זו ממזגת יצירת אמנות אסתטית, הסברתית וחינוכית השואפת לקידום מודעות סביבתית ומעורבות קהילתית בשיקום סביבתי בטבע.
אמנות אקולוגית מתבטאת במגוון שיטות יצירה אמנותיות כמו פיסול, ציור, צילום, וידאו ארט, אסמבלאז', מיצב סביבתי, פיסול סביבתי, שירה, קולנוע, רדי מייד, קולאז', כתיבה\ מיחזור ושימוש חוזר. שיטות רבות נוספות. בתוך הז'אנר של אמנות אקולוגית קיימות קטגוריות נוספות, כגון אמנות שיקום הקרקע ואמנות סביבתית, שעיקרן הוא שיקום הסביבה בצורה אסתטית, שיחזור מערכות אקולוגיות בדרכים אמנותיות המשלבות שיתוף פעולה עם מגוון קבוצות כמו אמנים, גאולוגים, ביולוגים, מהנדסים, מדענים, אדריכלים, תנועות חברתיות וקבוצות שונות בקהילה.
אמן בתחום האמנות האקולוגית מנסה על פי רוב, באמצעות אמנותו, להציג את נקודת המבט הפילוסופית שלו ולעורר מודעות בחברה לחשיבות שימוש מושכל במשאבי הטבע, נזקי האדם למים, לאוויר, לאדמה, נזקי האדם לסביבה כתוצאה מתרבות הצריכה. האמנות האקולוגית שואפת לקדם שינוי במודעות האדם במטרה לחיזוק קשרי הגומלין בין אמנות, תרבות וקיימות.
ההיסטוריה של האמנות האקולוגית

החל משנות השישים של המאה ה-20, החלו אמנים אחדים, רובם גרמנים, כגון ניקולאוס לאנג, לילי פישר, הנס האקה, יוזף בויס ואלן סונפיסט, ביצירת אמנות חדשה השמה דגש על קשר עם סביבת המחיה של האדם. כחלק מעבודתם האמנותית, הם ניסו לחקור את החומרים בשטח, את הקרקע ואת הנוף. עבודתם הייתה בעיקר אמנות החוקרת את הצורך בהגנה לשיפור הסביבה בה חיים בני האדם.
חלק מאמנים אלו החלו באיסוף מתמיד של פרטי מציאות, חפצים יומיומיים, שרידי נופים, אתרים ועוד. בניסיונם לגשר על הפער בין חיים לאמנות. הם שילבו בעבודותיהם גם מיצגים בעלי היבטים אקולוגיים. לאנג למשל, הציג בתצוגה כמו מוזיאלית אוסף חפצים שאסף ברחבי העולם כולל דוחות יבשים מהשטח על פעילות השיטוט והאיסוף. תצוגתו כללה שרידים מתרבויות שהאדם הלבן גרם להכחדתן. פישר, שפעלה בעיר המבורג, יצאה למסעות לגילוי חפצים משומשים וישנים כאשר עברה מבית לבית והציעה מברשות חדשות תמורת הישנות. את המברשות הישנות שאספה, שילבה בהמשך במיצגים שלה כאשר ניסתה להדגים בכך, שלחפצים ולטבע יש סגולות משלהם המקבלות עומק ומשמעות מיוחדים כאשר עוסקים בהם לאורך זמן.
ההיסטוריה של האמנות האקולוגית > האמנות של יוזף בויס

בויס, האקה וסונפיסט היו האמנים החלוצים הראשונים שבחנו סוגיות אקולוגיות חברתיות באמצעות אמנות המתייחסת לבעיות בזמן אמת הנוגעות לפוליטיקה, מערכות כלכליות, אקולוגיה, תעשייה, וחוויות חיים יומיומיות אחרות. בויס המציא את המונח המהפכני "Everyone is an artist” (בתרגום חופשי: "כל אחד הוא אמן") ופעל לעורר שינוי בחברה לעידוד הפיסול החברתי לפתרון בעיות סביבתיות, לטיפול בבעיות קהילתיות הקשורות לאקולוגיה עירונית. בנוסף פעל בויס נגד כריתת יערות והרס בתי גידול ושימש מודל לדור של אמנים צעירים בעולם. "פעולת נטיעת העצים של יוזף בויס, לה קרא “פיסול חברתי” והוצגה בדוקומנטה השביעית בקאסל, 1982, היא דוגמה טובה לסוג האמנות הזה".
יש הטוענים[דרוש מקור] כי תפישתו של בויס את הפיסול החברתי ואמרתו המפורסמת “כל אחד יכול להיות אמן” הם שני אלמנטים מרכזיים המניעים את הפרקטיקות החברתיות של ימינו. שני עקרונות אלו הם ביטוי מובהק למה שנפס כי חזונו האוטופי של בויס ששאף לפתח אורגניזם חברתי שיהפוך את האמנות לכוח מהפכני בעל משמעות קונקרטית לחברה (מודל אותו הוא כינה Expanded Art). אמנות מבוססת הקהילה – בדומה ליצירתו של בויס – היא ספקטרום רחב של עשייה אמנותית.
בויס היה שותף להקמת ארגונים ומוסדות רבים ובהם הארגון לדמוקרטיה ישירה באמצעות משאל-עם והמפלגה הירוקה בגרמניה. אחד ממפעליו הגדולים ביותר של בויס היה הקמתה של האוניברסיטה הבינלאומית החופשית, שקידמה צורות של פדגוגיה ניסיונית. האוניברסיטה שימשה מסגרת רב-תחומית שכללה לימודי תרבות, סוציולוגיה וכלכלה שהתבססה ברובה על דיונים ושיחות שהיו פתוחים לקהל ללא תנאי קבלה או שכר לימוד. בויס גרס שהשכלה גבוהה צריכה להיות נגישה לכל וכי מדובר במסגרת בה היחיד אמור למצוא את הפוטנציאל היצירתי הגלום בו.
גם בישראל ניכרת השפעתו הרבה של יוזף בויס. השם “בויס” הגיע לשדה האמנות הישראלי בסוף שנות ה-60 ושלהי שנות ה-70. השפעתו של בויס על אמנים ישראלים, החלה מיד לאחר מלחמת ששת הימים והגיעה לשיאה לאחר מלחמת יום כיפור. בשנת 1970 נסע לגרמניה האמן הישראלי יצחק דנציגר כיועץ של "בצלאל" ופגש שם את בויס. בעקבות המפגש, החלו השניים לשתף פעולה ותכננו פרויקטים סביבתיים ששילבו שיקום אתרים, אקולוגיה ותרבות ליצירת אמנות אקולוגית.
השפעתו של יוזף בויס על האמנות הישראלית מגוונת, והיא נעה בין השפעה ישירה לעקיפה. השפעתו של בויס על האמנות הישראלית הוצגו בתערוכות אומנות בתערוכות שונות לאורך השנים ברחבי הארץ.
ההיסטוריה של האמנות האקולוגית > קבוצת פלוקסוס

במקביל להתפתחות תחום האמנות האקולוגית בגרמניה, ייסד אמן אמריקאי לותרני בשם ג'ורג' מקיונאס בארצות הברית את קבוצת "פלוקסוס" שחבריה דגלו בהתנסות אמנותית בחומרים ובטכניקות חדשים בשילוב עם אקטיביזם פוליטי. אמנים אלו היו מפוזרים בכמה מדינות באירופה ובארצות-הברית וכונו "קבוצת פלוקסוס". הקבוצה דגלה בהתנסות אמנותית בחומרים ובטכניקות חדשות בשילוב עם אקטיביזם פוליטי. הפעילים בקבוצה היו חברים בארגונים פוליטיים שונים שפעלו להביא לפתרון בעיות אקולוגיה בקהילה ואקולוגיה עירונית ופעלו עם קהילות שונות לנטיעת עצים ופעילויות נוספות.
אמני "קבוצת פלוקסוס" עודדו גישה של יצירה בסגנון "עשה זאת בעצמך" (DIY (do it yourself –וערכים של פשטות. חבריה ביקרו את המסחור המערבי ועבדו בחומרים יומיומיים שהם מצאו. פעילותם של חברי הקבוצה נעשתה מחוץ לגלריות המסחריות. קיים קושי להגדיר מכנה משותף אחד לסגנונה של קבוצת אמני "פלוקסוס" שכן חלקם עסקו באיסוף והרכבה ויצירה מחומרי זבל כמו בדלי סיגריות ועטיפות של ופלים (כיום מכונה אמנות זה בשם "אומנות המיחזור") וחלקם עסקו בסרטוני וידאו-ארט, רישומים, יצירות מוזיקליות וספרותיות.
ראו גם

אמנות סביבתית
לקריאה נוספת

יוסף קרויטורו, אורגניזמים חיים במלחמת קיום מתמדת (תולדות הקשרים שבין אמנות לאקולוגיה), "סטטוס" - גיליון 33, 1992
ויק מוניז, "תמונות מכל דבר"
כתב העת: Art Journal, vol. 51 שנת ההוצאה: 1992
כתב העת : Third Text vol. 27, שנת הוצאה 2013
הערות שוליים

↑  אמנות אקולוגית, דצמבר 2010, בפורטל מיחזור
↑   גליה יהב, יש כזה דבר אמנות אקולוגית?, באתר הארץ, 21 באפריל 2013
↑  על יוזף בויס ואמנות אקולוגית, כתב-העת המקוון היסטוריה ותאוריה: הפרוטוקולים, באתר בצלאל
↑  חגית פלג רותם, ‏כל הארץ יוזף בויס: 7 תערוכות של אמנים ישראלים בהשראתו, באתר גלובס, 28 באוקטובר 2015
↑  שנתיים לאחר פרסום הספר, נפטרה קרסון מסרטן השד
כרזת פרסום לסדרת הרצאות של בויס בשם "Energy Plan for the Western Man", שהעביר ב-1974
עבודה של מירי ישראלי מפסולת שרשראות אופניים, נסורת אלומיניום, צלחת מיקרוגל, מסגרת שעון קיר ישן וחומרים נפסדים שחברו יחד לאשת הפלדה. אמנות אקולוגית שהוצגה בתערוכת "יש דברים שרציתי לומר".
ריק דבלין

| --- | --- |

 לידה:  30 בנובמבר 1953 (בן 71) בלמונט, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד  New College of Florida 
 מעסיק:  ההתאחדות הרב-תחומית ללימודים פסיכדליים 
 
ריצ'רד אליוט דבלין (באנגלית: Richard Elliot Doblin; נולד ב-30 בנובמבר 1953) הוא פעיל חברתי יהודי אמריקאי, הפועל למען ליגליזציה של טיפול פסיכדלי. המייסד והמנכ"ל של ההתאחדות הרב-תחומית ללימודים פסיכדליים (MAPS), ששמה לעצמה למטרה להביא ללגליזציה רחבה של השימוש בסמים פסיכדליים. לדעתו סמים פסיכדליים ומשני תודעה אחרים, יכולים "לפתוח את המוח האנושי" והוא רוצה לקדם את המחקר בתחום על מנת לקבל אישורים של ה-FDA כך שכל רופא יוכל לרשום מרשם למטופליו.
תולדות חיים וקריירה

ריק דבלין נולד בשנת 1953, גדל במשפחה יהודית קונסרבטיבית בפרברי שיקגו. הוא הבכור מבין ארבעה ילדים למורטון דבלין, רופא ילדים, ולארלין דבלין, מורה. דבלין גדל בבית בו זיכרון השואה ומסירות לישראל יחד עם שיחות מורכבות על מלחמת וייטנאם זכו למעמד שווה. מגיל צעיר הוא חיפש חוויות רוחניות, ולטענתו ההתנסות הראשונה שלו בסמים פסיכדליים הייתה בגיל 17.
התנסות זו הובילה אותו לפרוש מלימודי תואר ראשון בניו קולג' של פלורידה וכעבור כעשור (ב-1982) היה לתלמידו של סטניסלב גרוף, חוקר חלוץ בתחום הפסיכדליים והלא מודע, במכון אסלן (אנ') בקליפורניה. מ-1975 עד 1982, דובלין היה הבעלים של חברה בשם Braxas Construction, הממוקמת באזור סרסוטה, פלורידה, שהתמחתה בהעברת בתים.
בשנת 1986 דבלין הקים את ההתאחדות הרב-תחומית למחקרים פסיכדליים (MAPS), שנה לאחר שהמנהל לאכיפת הסמים בארצות הברית הכריז על MDMA כחומר נרקוטי בקטגוריה 1, הסיווג המחמיר ביותר של הממשל.
בשנת 1987 השיג את התואר הראשון בפסיכולוגיה מניו קולג' של פלורידה, ובשנת 2001 קיבל דוקטורט במדיניות ציבורית מבית הספר לממשל ע"ש קנדי בהרווארד.
דובלין התחתן עם לין דובלין בשנת 1993. יחד יש להם שלושה ילדים עדן, לילה ואליאורה והם מתגוררים בבוסטון, מסצ'וסטס.
ההתאחדות הרב-תחומית למחקרים פסיכדליים

מאז 1986, ההתאחדות הרב-תחומית למחקרים פסיכדליים (MAPS), שיש לה משרדים בסרסוטה, פלורידה, אך מנוהלת בעיקר מהמשרד הביתי של דבלין, נמצאת בחזית התנועה שטוענת כי סמים כמו MDMA (אקסטזי), פסילוציבין (הלוצינוגן שנמצא ב- "פטריות קסם"), ו-LSD יכולים לשמש לטיפול ב"כל דבר", מהפרעה פוסט-טראומטית-מתח ועד הפרעה טורדנית-קומפולסיבית. הקבוצה גם משקיעה כ-15 אחוז מזמנה ומשאביה בתמיכה במריחואנה רפואית. כפי שעולה מהצהרת המשימה שלה, המחקרים שתוכננו וממונו על ידי MAPS שואפים "לפתח פסיכדליה ומריחואנה לתרופות מרשם מאושרות על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), וללמד את הציבור בכנות על הסיכונים והיתרונות של תרופות אלו".
דבלין טוען שאם הכל יתקדם כהלכה, הוא צופה, שעד סוף 2023 יאושרו הטיפולים ב-MDMA בארצות הברית, בקנדה ובישראל.
בשנת 2018 הוגשה תלונה רשמית על פגיעות מיניות של מטפלים המועסקים ב-MAPS שעסקו בניסוי קליני שבדק השפעת MDMA בטיפול פסיכדלי לנפגעי תקיפה מינית. רק ארבע שנים לאחר מכן הגן דבלין על הארגון וטען "ההתנהגות המינית הלא אתית הזו קרתה לאחר שהטיפול הסתיים..." טענה שקרית ככל הנראה מכיוון שסרטונים מהטיפול פורסמו ומעידים על התנהגות לא אתית לכאורה של המטפלים.
הערות שוליים

↑  [https://www.erowid.org/culture/characters/doblin_rick/doblin_rick.shtml Erowid Character Vaults
Rick Doblin], THE VAULTS OF EROWID
1 2 3  בן האריס, הטריפ של חייו, באתר זמן ישראל, 28 בנובמבר 2020
1 2 3 4  MIKE MILIARD, News & Features, THE BOSTON PHOENIX, ‏October 8 - 14, 2004
1 2  JENNIFER BLEYER, Can Ecstasy, Primarily Known as a Club Drug, Help People Suffering From Trauma?, Tablet, ‏OCTOBER 08, 2013
1 2   עידו הרטוגזון, בקהילה הפסיכדלית השתיקו פגיעות מיניות כדי לא לפגוע ברנסנס. כעת לנפגעים נמאס, באתר הארץ, 14 ביולי 2022
↑  Elise Worthington, Kyle Taylor and Tynan King, Meaghan thought psychedelic therapy could help her PTSD. Instead it was the start of a nightmare, ABC News (Australian Broadcasting Corporation), ‏25 Jul, 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012384944705171  ISNI: 0000 0003 7332 552X  LCCN: no97073383  VIAF: 61155135   WorldCat (עם VIAF): 61155135
אני, דניאל בלייק

| --- | --- |

 בימוי:  קן לואץ' 
 הופק בידי:  רבקה או'בריאן 
 תסריט:  פול לברטי 
 עריכה:  Jonathan Morris 
 שחקנים ראשיים:  Dave Johns (Daniel Blake) Kate Rutter Hayley Squires Gavin Webster 
 מוזיקה:  ג'ורג' פנטון 
 צילום:  רובי ראיין 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, צרפת, בלגיה 
 חברת הפקה:  Why Not Productions, Wild Bunch 
 חברה מפיצה:  ורטיגו מדיה, הולו, Entertainment One Films, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 בנובמבר 2016 
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ניוקאסל 
 תקופת התרחשות:  העשור השני של המאה ה-21 
 הכנסות באתר מוג'ו:   i,danielblake
 פרסים:  פרס דקל הזהב  פרס הקולנוע של האוניברסיטה האירופית (קן לואץ')  Prix du public 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אני, דניאל בלייק (באנגלית: I, Daniel Blake) הוא סרט דרמה בריטי משנת 2016, בבימויו של קן לואץ' ותסריט מאת פול לוורטי. הסרט מתמקד בדניאל בלייק, נגר בן 59 מניוקאסל, אשר לאחר התקף לב מוצא עצמו נאבק במערכת הרווחה הבריטית כדי לקבל קצבת נכות. במהלך מאבקו, הוא פוגש בקייטי, אם חד הורית לשני ילדים, והשניים מתמודדים יחד עם האתגרים שמציבה בפניהם הבירוקרטיה. הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2016.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2016, ב־Prix du public בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של לוקרנו 2016, ובנוסף בפרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר.
עלילה

דניאל בלייק, נגר בן 59 מניוקאסל, מתאושש מהתקף לב ורופאיו מורים לו להימנע מעבודה. עם זאת, המערכת הביורוקרטית שוללת ממנו קצבת נכות, ומחייבת אותו לחפש עבודה כדי לקבל דמי אבטלה. במהלך ביקורו במשרד הרווחה, הוא פוגש בקייטי, אם חד הורית לשני ילדים, שעברה ללונדון במסגרת פרויקט דיור לנזקקים. השניים יוצרים קשר מיוחד, ותומכים זה בזה במאבקם מול המערכת האטומה. הסרט מתאר את מסע ההשפלה והקשיים שהם חווים בניסיונם לממש את זכויותיהם כאזרחים.
צוות השחקנים

דייב ג'ונס – דניאל בלייק, נגר בן 59 המתמודד עם הבירוקרטיה לאחר התקף לב.
היילי סקוויירס – קייטי, אם חד הורית לשני ילדים הנאבקת במערכת הרווחה.
מיקי מק'גרגור – איוון, שכן של דניאל.
דילן מקירנן – דילן, בנה של קייטי.
ביקורות

הסרט "אני, דניאל בלייק" זכה לשבחים רבים. באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 92% על סמך 164 ביקורות, עם קונצנזוס המבקרים המציין כי הסרט מציע מבט נוקב ומרגש על מערכת הרווחה הבריטית, עם הופעות משחק מרשימות. באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 78 מתוך 100, המבוסס על 31 ביקורות, המעיד על ביקורות חיוביות.
שמוליק דובדבני מאתר ynet כתב: "אני, דניאל בלייק לוקח אותנו למסע ההשפלה שעובר אלמן אנגלי, המנסה לשמור על כבודו מול פקידים אטומים ומערכת סעד בלתי אפשרית." תומר קמרלינג מאתר mako ציין: "דייב ג'ונס הוא דניאל בלייק, נגר מניו קאסל שמתאושש מהתקף לב ונאלץ לפנות לשירותי הרווחה בגלל אבדן כושר עבודה. שם הוא נתקל במערכת אטומה, מלאה מלכודי-22."
הערות שוליים

↑  Lee, Benjamin (22 במאי 2016). "Cannes 2016: Ken Loach's I, Daniel Blake wins the Palme d'Or - live!". The Guardian. נבדק ב-22 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Palmarès 2016". Locarno.
↑  "2017 Film Outstanding British Film". BAFTA. נבדק ב-21 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  שמוליק דובדבני, ביקורת סרט - "אני, דניאל בלייק": מכעיס ומרגש, באתר ynet, 9 באפריל 2017
↑  תומר קמרלינג, ‏אמנות או נמות משעמום, באתר ‏מאקו‏, 2 באפריל 2017
| פרס דקל הזהב |
| --- | --- | --- |
| 1945‏-1960 | יוניון פסיפיק (1945) • (בשנה זו חולקו 11 פרסים) ייסורים, סוף השבוע האבוד, האחו האדום, פגישה מקרית, ניצ'ה נגר, הסימפוניה הפסטורלית, תקוותם האחרונה, גברים ללא כנפיים, רומא עיר פרזות (1946) • הפרס לא חולק (1947) • הפסטיבל לא התקיים (1948) •  האדם השלישי (1949) • הפסטיבל לא התקיים (1950) • מיס ג'ולי (אלף סיוברג), נס במילאנו (ויטוריו דה סיקה) (1951) • בשל מאזן הכוחות, אותלו (1952) • שכר האימה (1953) • השער לגיהנום (1954) • מרטי (1955) • עולם הדממה (1956) • שכנוע ידידותי (1957) • העגורים עפים (1958) • אורפאו נגרו (1959) • לה דולצ'ה ויטה (1960) |  |
| 1961‏-1980 | היעדרות כה ארוכה, וירידיאנה (1961) • משלם ההבטחות (1962) • הברדלס (1963) • מטריות שרבורג (1964) • הפטנט (1965) • על גברים ונשים, גבר ואישה (1966) • יצרים (1967) • חלוקת הפרס בוטלה בשל אירועי מאי 1968 (1968) • והיה אם... (1969) • מ.א.ש (1970) • המקשר (1971) • מקרה מאטי, מעמד הפועלים הולך לגן עדן (1972) • אי ההבנה, הדחליל (1973) • השיחה (1974) • כרוניקה של שנים בוערות (1975) • נהג מונית (1976) • פדרה פדרונה (1977) • קבקבי העץ (1978) • אפוקליפסה עכשיו, תוף הפח (1979) • כל הג'אז הזה, קגמושה (1980) |  |
| 1981‏-2000 | איש הברזל (1981) • יול, נעדר (1982) • הבלדה על נראיימה (1983) • פריז, טקסס (1984) • מסע העסקים של אבא (1985) • המיסיון (1986) • מתחת לשמש השטן (1987) • פלה הכובש (1988) • סקס, שקרים ווידאוטייפ (1989) • לב פראי (1990) • ברטון פינק (1991) • כוונות טובות (1992) • שלום לפילגש, הפסנתר (1993) • ספרות זולה (1994) • מתחת לפני השטח (1995) • סודות ושקרים (1996) • טעם הדובדבן (1997) • נצח ועוד יום (1998) • רוזטה (1999) • רוקדת בחשכה (2000) |  |
| 2001‏-2020 | חדרו של הבן (2001) • הפסנתרן (2002) • אלפנט (2003) • פרנהייט 9/11 (2004) • הילד (2005) • כשהרוח נושבת (2006) • 4 חודשים, 3 שבועות ויומיים (2007) • בין הקירות (2008) • סרט לבן (2009) • הדוד בונמי שיכול לזכור את חייו הקודמים (2010) • עץ החיים (2011) • אהבה (2012) • כחול הוא הצבע החם ביותר (2013) • שנת חורף (2014) • דיפאן (2015) • אני, דניאל בלייק (2016) • הריבוע (2017) • המשפחה שלי (2018) • פרזיטים (2019) • הפסטיבל לא התקיים בשל מגפת הקורונה (2020) |  |
| 2021-היום | טיטאן (2021) • משולש העצבות (2022) אנטומיה של נפילה (2023) |  |
דוד הנשקה

| --- | --- |
 ענף מדעי:  חקר התלמוד
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן  ישיבת כנסת חזקיהו  ישיבת הכותל 
 מנחה לדוקטורט:  צבי אריה שטיינפלד
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן
 בן או בת זוג:  יהודית הנשקה 
 מספר צאצאים:  5 
 
דוד הֶנְשְקֶה הוא חוקר תלמוד ופרופסור מן המניין במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן; בתחילת דרכו שימש מגיד השיעור הכללי בישיבת ברכת משה וכתב ערכים לאנציקלופדיה התלמודית.
ביוגרפיה

נולד בחיפה לשמחה ולצפורה הנשקה. אמו הייתה בתו של פרופ' שמשון ברויאר (נכדו של רש"ר הירש, אחיו של יצחק ברויאר) ואחותו של הרב מרדכי ברויאר. גדל בקהילתו של הרב בנימין זאב בנדיקט בשכונת אחוזה בחיפה.
בשנים תשל"ד-תשל"ט למד בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים בראשות הרב אליהו מישקובסקי, ובישיבת הכותל בירושלים, תוך שילוב שירות צבאי (תותחן טנק) במסגרת ה'הסדר'. בשנות לימודיו בירושלים השתתף בקביעות בשיעוריו של הרב שלמה פישר, ותקופה מסוימת למד אצל הרב ישראל זאב גוסטמן בישיבתו 'נצח ישראל'.
בשנים תש"מ-תשמ"א שימש מגיד השיעור הכללי בישיבת ברכת משה במעלה אדומים, וכן לימד במשך השנים בישיבה הגבוהה 'מקור חיים', בישיבת שיח, מת"ן, טורו קולג', בית מורשה, המכללה האקדמית הרצוג והמכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים תשמ"ב-תשמ"ט עסק בכתיבת ערכים עבור האנציקלופדיה התלמודית, ובמקביל למד במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן. בשנת תשמ"ו זיכתה אותו עבודתו "סוגיות בדיני שומרים: ניתוח מקורות תנאיים ואמוראיים" בתואר שני בהצטיינות, ובשנת תשנ"א זכתה עבודת הדוקטור שלו "לתלמודם של התנאים: ניתוח סוגיות בדיני שומרים", שנכתבה בהנחיית פרופ' צבי אריה שטיינפלד, בציון 'מעולה'.
פרסם מאמרים אידאולוגיים בעיתון "נקודה". כשבנו נכלא על סירוב להשתתף כחייל בתוכנית ההתנתקות, כתב בעיתון "מקור ראשון" מאמר שבו בירך אותו על הסירוב; חובת הסירוב נבעה לדעתו לאו דווקא ממניעים הלכתיים, אלא בעיקר מעֶרכֵי מוסר אוניברסליים. שימש חבר בוועדה המייעצת של המכון לאסטרטגיה ציונית.
הנשקה משמש פרופסור מן המניין במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן וחבר מערכת "דיני ישראל" של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. עומד בראש מרכז נפתל לחקר התורה שבעל-פה ומשמש מופקד הקתדרה ע"ש מילן רובן לחקר ההלכה. שימש עורכו של כתב העת סידרא לחקר ספרות התורה שבעל-פה בשנים תשס"ג-תשע"ז.
עד כה פרסם ארבעה ספרים ולמעלה ממאה ועשרים מאמרי מחקר, העוסקים בתולדות ההלכה, ספרות חז"ל והספרות הרבנית. ספרו השני זכה בשנת תשס"ט בפרס ללימודים מתקדמים ע"ש קולאץ', ואחד ממאמריו זכה בשנת תשע"ב בפרס תיגר למאמר מצטיין במשפט עברי; בעקבות ספרו השלישי זכה בשנת תשע"ז ב'פרס הרקטור לחדשנות מדעית' מטעם אוניברסיטת בר-אילן. בשנת תשע"א זכה הנשקה בפרס לחקר התלמוד ע"ש פרופ' א"ש רוזנטל מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
באייר תשע"ט התפטר הנשקה מן הסנט של אוניברסיטת בר-אילן בשל החלטת הסנט להתיר הוראה שלא בעברית בכל התוכניות האקדמיות בלא כל מגבלות.
הנשקה נשוי ליהודית הנשקה, פרופסור מן המניין במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן, ולהם חמישה ילדים. מתגוררים בירושלים.
ספריו

משנה ראשונה בתלמודם של תנאים אחרונים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ז 1997. ISBN 9652261866. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
שמחת הרגל בתלמודם של תנאים, הוצאת מאגנס, תשס"ז 2007. ISBN 9789654932989.
מה נשתנה? ליל הפסח בתלמודם של חכמים, הוצאת מאגנס, תשע"ו 2016. ISBN 9789654938709
לְבַקֵּשׁ תְּפִלָּה: תפילות הקבע בתלמודם של חכמים, הוצאת מאגנס, תשפ"ה 2025. ISBN 9789657839928