השפעת גרמניה הנאצית על עיראק
השפעת המשטר הנאצי בגרמניה על עיראק

הקשר בין גרמניה ועיראק החל עוד בזמן מלחמת העולם הראשונה, כשהאימפריה העות'מאנית, שכללה את הטריטוריה שהפכה לימים לעיראק, נלחמה לצד גרמניה נגד מדינות ההסכמה. היחסים היו ידידותיים והדדיים ועודדו את השיח על מקומם של הבריטים והצרפתים במזרח התיכון. בשנות העשרים, שנותיה הראשונות של עיראק כמדינה בחסות בריטית, הגרמנים היו מעורבים מאוד במדינה העיראקית, על אף ניסיונות בריטיים להגביל את פעילותם. הם היו פעילים בעיתונות והשפיעו על דעת הקהל העיראקית, השתלבו בחינוך בבתי הספר העיראקיים, ואף מורים ונציגי מערכת החינוך העיראקית נסעו להשתלמויות חינוכיות בגרמניה.
העיראקים כמו גם הערבים בכלל רחשו אהדה למשטר הנאצי בגרמניה והפשיסטי באיטליה. אמין אל-חוסייני, המופתי הגדול של ירושלים, אף נפגש עם היינריך וולף, הקונסול הכללי הגרמני בירושלים בשנת 1933, ובהמשך עם קנצלר גרמניה והפיהרר, אדולף היטלר (1941). בין השנים 1932–1939 עמד בראש השגרירות הגרמנית בעיראק השגריר פריץ גרובה. גרובה היה אחד מהגורמים המשפיעים ביותר על האחיזה שקנה הנאציזם בעיראק ועל השנאה הגדלה ליהודים. הוא נהג לפרסם מאמרים בשבח הנאציזם ותרומת האידאולוגיה לעיראק בעיתונים פרו-גרמניים שונים. רבים הושפעו מדבריו, ואפילו המלך ראזי (1912-1939) שיגר ברכה להיטלר לרגל החג הלאומי של גרמניה.
גורם מסית נוסף היה "רדיו ברלין" שנפתח ב-1939 בעיר גיסן מדרום לברלין, ושאיפשר לנאצים להעביר מסרים לעולם הערבי בשפה הערבית כולל הסתה נגד יהודים, בריטים ואמריקאים. מנהל התחנה היה יונס בחרי, עיתונאי עיראקי שברח לגרמניה והיה ידוע בדעותיו האנטי-בריטיות ומוכר בכינוי "לורד האו-האו הערבי".
כשגריר, פריץ גרובה קיבל פניות רבות לעזרה בהקמת תנועות ומפלגות נציונל-סוציאליסטיות במדינות ערב. בעיראק אחת הבקשות הייתה של עבד אל-גפור אל-בדרי, עורך העיתון העיראקי "איסתיקלאל". יוזמה עיראקית נוספת שלה סייע גרובה הייתה הקמת תנועת הנוער במדים "אל-פותווה". תנועת הנוער עוצבה על פי הדגם הפשיסטי והנוער ההיטלראי ואף קיימה אימונים צבאיים. בראש התנועה עמד סאמי שווכת, ששימש כמנכ"ל משרד החינוך העיראקי ושר החינוך בשנות ה-30 והיה אחיו של סאיב שווכת, יו"ר מועדון "אל-מות'נא".
כמדינה, גרמניה לא ששה לעזור לערבים ונמנעה מהתערבות בנושא הסכסוך הערבי-יהודי כדי לא ליצור בעיות מול בריטניה שנכחה מאוד במדינות ערב, אך הביעה תמיכה ואהדה לבקשות. אולם, גרובה ונוספים, אשר ביקשו ליצור אהדה בקרב הערבים, הזהירו מפני ההשפעה השלילית שיש לעלייה הציונית על היוקרה הגרמנית בעיני הערבים.
בשנים 1936–1939 גרמניה ביקשה להתערב יותר בתחומי הכלכלה והאידאולוגיה במזרח התיכון. עוד קודם היא התעניינה בעיראק כלקוחה של אמצעי לחימה, אך ההסכם האנגלו-עיראקי (1930) כבל את עיראק לאספקת נשק מבריטניה בלבד. השינוי התחולל עם הפיכת 1936, אז השלטון החדש ביקש להפחית את התלות בבריטניה ולחזק את הקשרים עם גרמניה. אך הפעם גרמניה לא יכלה לספק את אמצעי הלחימה המבוקשים בגלל קושי כלכלי, ומעבר לכך, התנגדות העיראקים לתוכנית החלוקה בפלסטין גררה התנגדות בריטית כלפי עיראק, וגרמניה מצידה נזהרה ביחסיה עם בריטניה. הסכם הנשק הראשון נחתם לבסוף בדצמבר 1937. הסכם זה ונוספים שנחתמו לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה אושרו כולם על-ידי בריטניה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עיראק, שהייתה תחת חסות בריטית, נאלצה לעמוד לצד בריטניה והיחסים בין גרמניה לעיראק נותקו. אך השפעת פעולותיו השונות של גרובה לא פסקה והביאה את השלטון להצר את צעדי היהודים במהלך השנים. הקשר התמידי עם מערכות החינוך והכנסת אימונים צבאיים לתוכניות הלימוד ולסמינר למורים או התמיכה הכספית למאבק של הערבים לעצמאות הובילו לעליית השנאה והאלימות. תחנת "רדיו ברלין" המשיכה לפעול עד סוף המלחמה, ואף קיבלה חיזוק כאשר אמין אל-חוסייני ברח מפלסטין והצטרף אל צוות המשדרים של "רדיו ברלין".