stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פומיס
תפוצה ושימושים

סלעי פומיס נפוצים במקומות רבים בעולם. ברחבי הים התיכון נמצאים ריכוזים גדולים שלהם, בעיקר באי ליפארי – שם הפכה כרייתו לענף כלכלי חשוב. שברי פומיס התגלו גם בחופי ישראל, ומקורם בהתפרצויות געשיות על קרקעית הים ובאיים געשיים דוגמת סנטוריני.
לפומיס שימושים רבים. מרקמו מסייע בריכוך של בדים והוא משמש ב"כביסת אבן" (stone wash) בג'ינס. הודות למרקם ולקשיותו הוא משמש לליטושם של סלעים בדרגת קשיות נמוכה יותר. שימוש נוסף שנעשה בו הוא בתעשיית הקוסמטיקה – שם הוא מהווה תוסף במשחות וקרמים המיועדים לקילוף עור, או כקוביות המשמשות להסרת עור יבש. אבקת פומיס דקה מוספת גם למשחות שיניים ולסוגי סבון שונים.
תכונות נוספות של פומיס מהוות יתרון בשימושים רבים: משקלו הקל של הפומיס מאפשר שימוש קישוטי בו בעיצוב נוף, בגינון ואף בתכשיטנות. בבנייה נעשה שימוש בפומיס טחון כתוסף ביצירת לבני בניין ולוחות בטון. נקבוביותו הופכת את הפומיס למסנן טבעי ברמה גבוהה.
שימוש באקווריומים ובריכות דגים: החללים הקיימים באבן הפומיס מהווים שטח פנים גדול מאוד ומשמשים לגידול בקטריות קושרות חנקן באקווריומים. יכולתה של אבן הפומיס ליצור תאים אנאירוביים מהווה יתרון עצום למגדלי הדגים.
ראו גם

גאולוגיה - מונחים
התפרצות געשית
זכוכית געשית
היאלוקלסטיט
לקריאה נוספת

עמנואל מזור, גיאולוגיה בפטיש ישראלי, האוניברסיטה הפתוחה, 1994, מסת"ב 965-06-0276-3
שלמה שובאל, צפונות כדור הארץ, האוניברסיטה הפתוחה, 2006, מסת"ב 965-06-0872-9
עקיבא פלכסר, גיאולוגיה, יסודות ותהליכים, אקדמון, 1992, מסת"ב 965-350-026-0
Encyclopedia of Volcanoes, ‏ ISBN 0-12-643140-X, Academic Press
Encyclopedia of Geology, Elsevier Academic Press, First edition 2005, ISBN 0-12-636380-3, כרך 4, עמ' 386–397
הערות שוליים

↑  אטימולוגיה
↑  צפונות כדור הארץ, עמ' 281
↑  "אבן ספוג"
1 2 3  פומיס בבריטניקה המקוונת
↑  Pumice Study Guide & Homework Help - Reference - eNotes.com
1 2 3  פומיס באתר Rock Galleries
1 2  רפסודות פומיס
↑  גיאולוגיה בפטיש ישראלי, עמ' 114
↑  פומיס במשחת שיניים
| סלעים |
| --- | --- | --- |
| סלעי יסוד | סלעי יסוד |  |
| סלעים געשיים | אבן זפת • אגלוטינט • אגלומרט • אובסידיאן • איגנימבריט • אנדזיט • אצת פלה • בוניניט • בזלת • בזלת תולאיטית • בסניט • ברקציה געשית • דמעות אפאצ'ים • דמעות פלה • דקיט • הוואיט • היאלוטוף • היאלוקלאסטיט • טוף • טפריט • טקיליט • טרכיט • לטיט • לפיליסטון • מליליטיט • נפליניט • סידרומלן • סקוריה • פוידיט • פומיס • פונוליט • פלגוניט • פרליט • קומטיט • קרבונטיט • ריודקיט • ריוליט • שערות פלה |  |
| סלעי ביניים | דיאבז • למפרואיט |  |
| סלעים פלוטוניים | אנורתוזיט • גברו • גרנודיוריט • גרניט • דוניט • דיוריט • טונליט • טרוקטוליט • מונזוגברו • מונזוגרניט • מונזודיוריט • מונזוניט • מונזוסיאניט • סיאניט • פרידוטיט • קוורץ דיוריט • קימברליט |  |
| סלעים מותמרים | סלעים מותמרים |  |
|  | אמפיבוליט • אקלוגיט • גנייס • הורנפלס • לווחה • לפיס לזולי • מיגמטיט • פיליט • צפחה • קוורציט • שיש • סטיאטיט |  |
| סלעי משקע | סלעי משקע |  |
|  | אבן בוץ • אבן גיר • אבן חול • אבן חול נובית • אואולית • ארקוזה • ברקציה • דולומיט • חוואר • חוואר הלשון • חלמיש • חרסית • אבן טין • כורכר • פצלי שמן • פצלים • צור • קונגלומרט • קירטון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548550305171  GND: 4203313-5  LCCN: sh85109056 
פיסת פומיס
רפסודת פומיס בטונגה, 2006
לקולית

גופי חדירה עיקריים: 1 – לקולית; 2 – דייק קטן; 3 – בתולית; 4 – דייק; 5 – סיל; 6 – פקק געשי; 7 – לופולית
לקולית הוא מחדר פלוטוני הנוצר מחדירת מאגמה לסלעי הליתוספירה והתגבשותה לסלע פלוטוני. לקוליתים הם גופי חדירה תואמים, כלומר הם חודרים במקביל לשכבות סלעי הסביבה ומתגבשים ביניהם.
את המונח "לקולית" טבע גרוב קרל גילברט (Grove Karl Gilbert) לאחר מחקר שערך ב-1875 במחדרי דיוריט ב"הרי הנרי" במדינת יוטה – שם קיים מתחם נרחב של לקוליתים. מקור השם מיוונית: לקוס – בריכת מים + ליתוס – אבן.
היווצרות

לקולית נוצר בעומק רדוד יחסית על ידי מאגמה צמיגה יחסית, הזורמת מבעד לדייק דק ומתקררת לאטה מתחת לפני השטח – תהליך המאפשר את היווצרותם של גבישים גדולים. המאגמה מתגבשת לסלע פלוטוני מאפי בדרך-כלל דוגמת דיוריט, או סלעים חמוצים יותר דוגמת גרנודיוריט וגרניט.
לקולית דומה בהיווצרותו ללופולית, אך שונה ממנו בצורתו. ללקולית צורת פטריה או עדשה שראשה הרחב מעובה במרכזו והולך ומידקק בכיוון השוליים, בעוד ללופולית צורת משפך. צורת הפטריה נובעת ממפגש המאגמה בשכבות סלע גמישות יחסית, המאפשרת לה לדחוק את השכבות מעליה ולקמר אותן.
לקוליתים נקראים לעיתים "הרי כיפה" וממדיהם קטנים יחסית: קוטרם אינו עולה לרוב על 16 ק"מ ועוביים נע בין מאות מטרים לקילומטרים ספורים.
תפוצה

מגדל השטן בויומינג – אתר התרחשות הסצנה האחרונה בסרט מפגשים מהסוג השלישי – נחשב בעבר לפקק געשי, אולם יש הסבורים כי הוא שריד ללקולית קדום אף שהסלע הבונה אותו הוא פונוליט געשי.
במכתש רמון נחשף לקולית גדול בין שכבות הגבס מתור הטריאס. במרכזו של הלקולית התגבשה המאגמה לגברו אלקלי בעל גבישים גסים. קיימת סברה כי חדירת המאגמה אל בין השכבות בלקולית זה נעשתה לא דרך צינור הזנה אנכי אלא מן השוליים.
ראו גם

גאולוגיה - מונחים
בתולית
דייק
סיל
לקריאה נוספת

עקיבא פלכסר, גיאולוגיה, יסודות ותהליכים, אקדמון, 1992, מסת"ב 965-350-026-0
עמנואל מזור, גיאולוגיה בפטיש ישראלי, האוניברסיטה הפתוחה, 1994, מסת"ב 965-06-0276-3
שלמה שובאל, צפונות כדור הארץ, האוניברסיטה הפתוחה, 2006, מסת"ב 965-06-0872-9
הערות שוליים

↑  http://pubs.usgs.gov/bul/b2158/B2158.pdf
↑  CVO Website - Laccoliths and Batholiths
↑  לוקולית בבריטניקה המקוונת
↑  Geomythology: geological origins of myths and legends
↑  שלמה שובאל, צפונות כדור הארץ, עמ' 293
לקולית חשוף בסקוטלנד
אמנון סלע

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 ביולי 1934 (בן 90) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  יחסים בין־לאומיים, לימודים רוסיים, סובייטולוגיה, לימודים סלאביים 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת אדינבורו 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת רייכמן 
 
אמנון סלע (נולד ב-1934) הוא פרופסור אמריטוס ליחסים בינלאומיים ולימודים רוסיים וסלאבים, פעיל פוליטי, פובלציסט וסופר. הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים. בנוסף שימש פרופסור בבית הספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה של המרכז הבינתחומי הרצליה.
ביוגרפיה

סלע נולד בתל אביב, למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית. השלים תואר דוקטור באוניברסיטת אדינבורו בשנת 1973 על עבודת גמר שכותרתה "התקפת פתע: תגובה סובייטית לאיומים גרמניים, דצמבר 1940-יוני 1941". שחזר מלימודיו החל ללמד בחוג ליחסים בינלאומיים ובחוג ללימודים רוסים וסלאווים באוניברסיטה העברית. תחום מחקרו העיקרי של סלע היה סובייטולוגיה, במיוחד הצבא הסובייטי והאסטרטגיה הצבאית והמדינית של ברית המועצות.
בשנים 1975–1979 היה חבר מערכת וכתב מאמרי דעה בכתב העת עמדה.
בשנת 1977 היה סלע בין הפעילים שייסדו את חוג 77, קבוצה פוליטית שהורכבה מחברי סגל אקדמי בכיר של האוניברסיטה העברית בירושלים אשר הצטרפו למפלגת העבודה הישראלית.
בשנים 1991–1993 שימש כמנהל המכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס (המשמש חלק ממכון טרומן), העוסק במחקר בינתחומי בנושאי יחסי החוץ והדיפלומטיה של מדינת ישראל, המשפט הבינלאומי והמוסדות הבינלאומיים, משא ומתן ויישוב סכסוכים.
בשנת 2003 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית והחל ללמד במרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2008 הוציא לאור את הנובלה "אל הבית המת" בהוצאת הקיבוץ המאוחד. אחר כך הוציא לאור את הספרים: "השני, "הרוח על החוף עמד מלכת" (2010), "קוסם" (2013), "רצפה בת איה" (2016) ו"מהר האור להר־ציון" (2021), כולם בהוצאת כרמל.
ספריו > ספרי מחקר > בעברית

ברית המועצות והמזרח התיכון לאחר מלחמת יום הכיפורים, ירושלים: מרכז ההסברה - שירות הפרסומים, 1975
מעצמות העל ומלחמת יום הכיפורים, בשיתוף אחרים; עורך: גבריאל שפר, ירושלים: מכון ון ליר בירושלים, 1975
יסודות מדיניות החוץ: המודל: מדיניות החוץ של ארצות הברית וברית המועצות, בשיתוף איתן גלבוע ובעריכת אמירה יואלסון, ירושלים: אקדמון, 1978
מדינה במעבר: מברית המועצות לחבר המדינות העצמאיות, בשיתוף תאודור פרידגוט, ירושלים: אקדמון, 1995
שלושה סדרי עולם חדשים : 1919–1943, 1943–1987, 1987–2001, ירושלים: אקדמון, 2003
ספריו > ספרי מחקר > באנגלית

The Soviet rules of the Middle Eastern game (Jerusalem : Hebrew University of Jerusalem, Soviet and East European Research Centre, 1974)
What will the next war be like? (Jerusalem : Hebrew University of Jerusalem, Soviet and East European Research Centre, 1975)
The structure of the Soviet high command (Jerusalem : Hebrew University, Soviet and East European Research Center, 1976) <with Miron Gordon>
Changes in Soviet political-military policy in the Middle East after 1973 (Jerusalem : Hebrew University of Jerusalem, Soviet and East European research Centre, 1977)
Soviet political and military conduct in the Middle East (London : Macmillan, 1981)
The Soviet attitude towards the war in the Lebanon, mid-1982 (Jerusalem : The Hebrew University of Jerusalem, the Soviet and East European Research Centre, 1982)
Israel the peaceful belligerent, 1967-79 (London : Macmillan in association with St. Antony's College, Oxford, 1986) <with Yael Yishai>
The value of human life in Soviet warfare (London : Routledge, 1992)
"New thinking" and the security identity of Europe (Jerusalem : Hebrew University of Jerusalem, Marjorie Mayrock Center for Russian, Eurasian, and East European Research, 1996)
ספריו > פרוזה

אל הבית המת (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2008)
הרוח על החוף עמד מלכת (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010)
קוסם (ירושלים: כרמל, 2013)
רצפה בת איה (ירושלים: כרמל, 2016)
מהר האור להר־ציון (ירושלים: כרמל, 2021)
הערות שוליים

↑  Prof. Amnon Sella's webpage at the department of international relations at the Hebrew University of Jerusalem (אורכב 26.04.2012 בארכיון Wayback Machine)
↑  Sella, Amnon (1973). "Surprise Attack: Soviet response to German threats, December 1940 - June 1941" (באנגלית). {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  מיכל קדם, פרוס' אמנון סלע, מומחה לאסטרטגיה סובייטית ולצבא הסובייטי - מה קרה לצבא הסובייטי?, חדשות, 22 באוגוסט 1991
פרופ' אמנון סלע: רוסיה תוכל לשוב להיות מעצמה עולמית, מעריב, 20 במרץ 1992
↑  מאמר של סלע בכתב העת: אמנון סלע, האם יש לברית־המועצות מדיניות מזרח־תיכונית?, עמדה, 1 במאי 1976
↑  "חוג 77״ קורא ל״עבודה" קודם לבדוק את עצמה ואח״ב לבחור מוסדותיה, על המשמר, 29 ביוני 1977
הדר חורש, היונים לא יתמודדו, כל העיר, 13 באפריל 1984
↑  אמנון קפליוק, אל הבית המת, אמנון סלע, באתר הארץ, 4 בפברואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304699005171  PLWABN: 9810640770205606  BIBSYS: 90336889  BnF: cb12352448k (data)  CiNii: DA06308188  ISNI: 0000 0000 8160 2839  LCCN: n80034034  NLA: 35488827  NTA: 068499477  RERO: 02-A003820092  SUDOC: 032507992  VIAF: 82525257   WorldCat (עם VIAF): 82525257
סדן (גאולוגיה)

סדן בולט מבתולית
בגאולוגיה, סדן הוא מחדר פלוטוני הנוצר מחדירת מאגמה לסלעי הליתוספירה והתגבשותה לסלע פלוטוני. סדנים הם גופי חדירה בלתי-תואמים, כלומר הם חודרים בניצב לשכבות סלעי הסביבה.
היווצרות והרכב

סדנים נוצרים כתוצאה מהתגבשות סוגי מאגמה שונים. הם מהווים מחדרים רדודים יחסית, הניזונים מבתוליתים. הסדנים עשויים להיות שרידיהם של צינורות הזנה ולבלוט ככיפה מעל פני השטח לאחר סחיפה של סלעי הסביבה.
חתך הרוחב של סדן הוא לרוב עגול, וקוטרו נע ממאות מטרים עד קילומטרים אחדים. התגבשות איטית של המאגמה יוצרת בסדן גבישים גדולים.
תפוצה

סדנים קיימים במרבית האזורים בהם התקיימה געשיות.
בישראל מוכר סדן "שן רמון" במכתש רמון, הנחשף סמוך לדופן הדרומית של המכתש. הסדן חדר לסלעי המשקע מהטריאס, והתגבש לסלעי קוורץ-סיאניט בעלי גבישים גדולים. סדן זה נחשף עקב סחיפה בעת התחתרות הנחלים שיצרה את המכתש.
במכתש רמון מצויים סדנים נוספים, כמותם ניתן למצוא במקומות נוספים בדרום ישראל – בגושי התשתית המהווים את חלקו הצפוני של השילד הערבו-נובי: אילת, רודד ותמנע.
ראו גם

גאולוגיה - מונחים
בתולית
דייק
סיל
לקריאה נוספת

עקיבא פלכסר, גיאולוגיה, יסודות ותהליכים, אקדמון, 1992, מסת"ב 965-350-026-0
עמנואל מזור, גיאולוגיה בפטיש ישראלי, האוניברסיטה הפתוחה, 1994, מסת"ב 965-06-0276-3
שלמה שובאל, צפונות כדור הארץ, האוניברסיטה הפתוחה, 2006, מסת"ב 965-06-0872-9
Encyclopedia of Volcanoes,‏ ISBN 0-12-643140-X ,Academic Press
הערות שוליים

↑  CVO Website - Laccoliths and Batholiths
↑  קוורץ-סיאניט – סיאניט בעל תכולה גבוהה של קוורץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536299205171  LCCN: sh85128232 
סדן שן רמון במכתש רמון
מבצע הצגת תכלית

מבצע הצגת תכלית היה מבצע צבאי שבוצע בתוניסיה על ידי צבא הגנה לישראל ב-16 באפריל 1988, כפעולה משולבת של כוחות שונים כגון סיירת מטכ"ל, שייטת 13, חיל האוויר ושייטת ספינות הטילים ובשיתוף פעולה עם "המוסד". במהלך המבצע התנקשו לוחמי הסיירת בחיי ח'ליל אל-וזיר (בערבית: خليل الوزير), המוכר בכינוי אבו גִ'האד (ابو جهاد על שם בנו הבכור ג'יהאד) (10 באוקטובר 1935 - 16 באפריל 1988), שהיה ממייסדי תנועת פת"ח וראש הזרוע הצבאית של אש"ף, ושימש כסגנו של יאסר ערפאת.
הרקע למבצע

מבצע להתנקשות באבו ג'יהאד תוכנן להתבצע ערב הבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984. אולם ב-6 ביולי 1984 פרסם אמנון אברמוביץ' במעריב ידיעה על המבצע המתוכנן בלשון מרומזת, ובעקבות זאת המבצע נדחה.
בשנת 1985, לאחר שסוכל ניסיון לבצע פיגוע גדול במחנה הקריה בתל אביב באמצעות הספינה "אטבירוס", אותו יזם אבו ג'יהאד, "סומן" האיש כיעד להתנקשות. שלושה ניסיונות להורגו נכשלו. ראש אמ"ן, אמנון ליפקין-שחק, הטיל את המשימה על סיירת מטכ"ל בפיקוד אל"ם משה יעלון. יעלון הטיל את משימת התכנון על סגנו נחום לב וקצין המודיעין אייל רגוניס. בנוסף ביצעו "המוסד" ואמ"ן איסוף מודיעיני מקיף על אל-וזיר, סביבת ביתו בתוניס, בני ביתו, שגרת יומו ועיסוקיו. במסגרת איסוף המודיעין דרש הרמטכ"ל, דן שומרון משלמה גל, ראש אגף "קיסריה", כי אנשיו יישארו בעמדת תצפית מוסווית על הווילה בה התגורר אל-וזיר עד תום המבצע.
מאחר שהווילה הייתה במרחק 5 ק"מ מחוף הים בו עמדו כוחות היחידה לנחות, האימונים התבצעו ברמת השרון המצויה במרחק דומה מחוף תל ברוך. בעקבות פיגוע 'אוטובוס האמהות' שתוכנן על ידי אל-וזיר בקרבת הקריה למחקר גרעיני בדימונה והביא למותם של 3 אזרחים ישראלים, התקיים דיון שכלל את ראש הממשלה יצחק שמיר, שר הביטחון יצחק רבין, שר החוץ שמעון פרס, הרמטכ"ל דן שומרון, סגן הרמטכ"ל אהוד ברק, ראש אמ"ן אמנון ליפקין-שחק, יועץ ראש הממשלה לטרור יגאל פרסלר, ראש המוסד נחום אדמוני וסגנו שבתי שביט, ובמהלכו אושר המבצע.
מהלך המבצע > ההכנות לפעולה

כוחות צה"ל יצאו מישראל ביום רביעי 13 באפריל אל היעד בארבע ספינות טילים ובליווי צוללת. אחת הספינות שימשה כחפ"ק בהנהגתו של סגן הרמטכ"ל אהוד ברק ועימו גם ראש מספן הים - עמי אילון, שייצג את חיל הים. על החפ"ק הצה"לי פיקד יפתח רייכר-עתיר. ובספינה אחרת הוכן חדר ניתוח. ב-13 באפריל הגיעו לחברת השכרת כלי רכב בתוניס אשה ושני גברים מהמוסד ושכרו שני מיניבוסים מסוג פולקסווגן טרנספורטר, ורכב פיג'ו 305.

ב-15 באפריל הגיע הכוח הפושט של סיירת מטכ"ל בפיקוד לב ויעלון, ליעדן בלב ים, באמצעות כלי שיט אותם הפעילו לוחמי שייטת 13, בפיקוד יואב גלנט, אשר בתחום אחריותם הייתה גם אבטחת חוף הנחיתה.

עם לילה הגיעו שני מטוסי בואינג 707 ("ראם") של חיל האוויר הישראלי, האחד הותאם במיוחד לצורכי לוחמה אלקטרונית, טס מעל תוניס וחסם את המכ"ם התוניסאי, כך שלא יגלה את הכוחות המתקרבים. והשני היה מטוס תדלוק למטוסי הקרב שחגו באזור להעניק חיפוי אווירי לפעולה. בנוסף לכך, התחברו אנשי "המוסד" לרשת הטלפון המקומית, כדי למנוע כל אפשרות להזהיר את אבו ג'יהאד.
מהלך המבצע > מהלך הפעולה

הצוללת התקרבה לחוף א-רואד, ודיווחה שהוא שומם. שני זוגות לוחמים משייטת 13 רכובים על צוללות זעירות המכונות "חזיר" הגיעו לחוף ופגשו שם את אנשי ה"מוסד" שהמתינו במקום עם כלי הרכב ששכרו מראש. לאחר שהצוללנים דיווחו בקשר לספינות האם שהחוף מאובטח, הורדו חמש סירות גומי לים והגיעו לחוף עם עשרים לוחמי סיירת מטכ"ל שחולקו לארבע חוליות: 2 לביצוע הפעולה ו-2 לאבטחה. בשלב זה נעצר המבצע לזמן מה, מכיוון שאבו ג'יהאד לא שהה בביתו בעת הגעת הכוח. לאחר מכן התברר שאבו ג'יהאד היה בפגישה עם פארוק קדומי. הכוח הסתתר והמתין, בשעה 01:30 אבו ג'יהאד שב עם שני שומרי ראשו, האחד נשאר במכונית והשני עלה לבית. הכוח המתין כשעה נוספת, ואז ניתן האות להתחיל במבצע. 

ראשית הוחלט לטפל בשומר שבמכונית, שני לוחמים התקרבו למכונית, האחד היה מחופש לאשה שנושאת בידה בונבוניירה שהסתירה את האקדח שבידו השנייה והרגו את השומר הראשון. חוליה אחרת פרצה את דלת העץ המשוריינת בביתו של אבו ג'יהאד והלוחמים חדרו לביתו. חוליה אחת ירדה למרתף והרגה שם את שומר הראש השני ואת הגנן שבמקרה ישן שם, וחוליה אחרת רצה במעלה המדרגות היישר לחדר השינה של אבו ג'יהאד ואשתו.
אבו ג'יהאד לא ישן, הוא התיישב ליד שולחנו וכתב איגרת לראשי האינתיפאדה בישראל. לפתע שמע רעש עמום מבחוץ, נטל את אקדחו ופתח את הדלת, מולו ניצב קצין שירה עליו מחסנית שלמה. לדברי אשתו של אבו ג'יהאד - אום ג'יהאד, שאר חברי החוליה ביצעו בו וידוא הריגה, כשעל פי דבריה, אחד מהם היה לא אחר מאשר מפקד הסיירת יעלון. אנשי אש"ף טענו שהלוחמים ירו כשבעים כדורים ו-52 מהם פגעו באבו ג'יהאד. 

במקום שהו אשתו - אנתסאר אל-וזיר (אום ג'יהאד), בתו חנאן, והתינוק נידאל בן השנתיים. הלוחמים לא ירו בהם. שני בניו הגדולים שהו בחו"ל בזמן הפעולה. הלוחמים אספו מסמכים, ואת הכספת שהייתה בקיר עקרו ולקחו אותה עמם. הפעולה בתוך הבניין הסתיימה בפחות מחמש דקות.
לאחר ההתנקשות באבו ג'יהאד, חזרו לוחמי סיירת מטכ"ל למכוניותיהם ונסעו לכיוון החוף. נשיא תוניסיה הזניק כוחות קרקע ומסוקים, שמצאו את המכוניות הנטושות שהותיר הכוח הישראלי על חוף הים בעת נסיגתו. הלוחמים הושטו בסירות הגומי של שייטת 13 בחזרה לספינות הסער, ושטו בחזרה לישראל.
לאחר המבצע

יום לאחר המבצע פרצו מהומות ברחבי הגדה ורצועת עזה, בהן נהרגו 14 אזרחים פלסטינים, מספר ההרוגים הגבוה ביותר עד אז במהלך האינתיפאדה הראשונה.
באפריל 1988 בהחלטה 611 של מועצת הביטחון של האו"ם גינתה המועצה את הפעולה.
במאי 1988 נכשל פיגוע התאבדות שנועד לפוצץ את שגרירות ישראל בניקוסיה. ארגון אבו נידאל לקח אחריות לפיגוע, ואמר כי הוא נעשה כנקמה על ההתנקשות באבו ג'יהאד.
במשך שנים נמנעה ישראל מלאשר או להכחיש שכוחותיה הם שביצעו את ההתנקשות, ולמעשה לא התייחסה אליו כלל. רק בשנת 2012 אישר מנכ"ל משרד ראש הממשלה בזמן המבצע, יוסי בן אהרון, כי סיירת מטכ"ל אחראית להתנקשות. לנחום לב הוענק צל"ש הרמטכ"ל על פועלו במבצע. ב-2010 פורסם כי לוחם הסיירת, חגי פלג, עוטר בזמנו בצל"ש אלוף על תפקידו בפעולה.
לקריאה נוספת

משה זונדר, סיירת מטכ"ל, הוצאת כתר, 2000, הפרק "רצח אבו ג'יהאד", עמודים 238–248.
יוסי מלמן ודן רביב, מרגלים לא מושלמים, ספריית מעריב, 1990, עמודים 316–319.
בן כספית ואילן כפיר, "אהוד ברק: חייל מספר אחד",קוראים, 1998, עמודים 226–229.
זאב דרורי, מנהיגות שקטה - דן שומרון, הוצאת ידיעות אחרונות, 2016.
הערות שוליים

↑  גל פרל פינקל, סקירת ספרות: סקירה למעגל השלישי, מרכז דדו, ‏ 19 בדצמבר 2021.
↑  קרתגו? שיהיה קרתגו, מעריב, 6 ביולי 1984: "טיכסו המנהיגים עצה ומצאו רעיון. לא מבריק אמנם, אבל זה מה שיש. אי מרוחק קורסיקה שמו. נלכה שמה, חשבו, ונעשה מעשה. אפשר אולי אפילו יעלה בידינו אגב־אורחא ללכד את מנהיג המורדים יאסרוס? או את אחד מסגניו. ישימו בכלוב ובעצרת המוגים בככר־מלכי־קרתגו יהיה הוא אורח הכבוד. או־אז רוח חדשה תנשב מן הים.
↑  אברמוביץ', אמנון, באתר העין השביעית
↑  מיכל יעקב יצחקי, כך סיכל חיל הים פיגוע גדול בלב הקריה, באתר ישראל היום, 12 באפריל 2013.
↑  חיל הים הישראלי הטביע את הספינה מצפון לפורט סעיד ב-20 באפריל 1985, 20 מחבלים נהרגו ו-8 נשבו.
↑  עמיר רפפורט, ארבע הנשמות של אבו ג'יהאד, מוסף סופשבוע, "מעריב", 4 באפריל 2008
1 2  אילנה דיין, גלעד טוקטלי ואמיר תיבון, ‏לילה בחוף תוניס: מבצע חיסולו של אבו-ג'יהאד, באתר ‏מאקו‏, 27 במאי 2013.
↑  בוגי מן הצנחנים, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2002.
1 2  רונן ברגמן, סופר צללים, ידיעות אחרונות מוסף "7 ימים", ‏ 20 בדצמבר 2013, עמודים 38–46, כפי שהועלה באתר פרש.
1 2 3 4 5 6  מיכאל בר זוהר, וניסים משעל, צה"ל המבצעים הגדולים, ידיעות אחרונות, 2013, עמ' 216
↑  אילנה דיין, גלעד טוקטלי, אמיר תיבון, ‏לילה בחוף תוניס: מבצע חיסולו של אבו ג'יהאד, באתר ‏מאקו‏, 27 במאי 2013.
↑  אחד מהם היה נחום לב (זמן אמת | ההולכים בחושך - אנשי הסוד מדברים, חלק ב, ערוץ היוטיוב של כאן 11, תאגיד השידור הישראלי, 2018)
↑  יואב לימור ואלון בן–דוד*, מקום ראשון: סיירת מטכ"ל, באתר ynet, 18 בפברואר 2008
↑  ההשטה והאיסוף ביצעו ספינות סער 4.
↑  צה"ל המבצעים הגדולים, ידיעות אחרונות, 2013
↑  אבינועם בר יוסף, מהומות שיא בשטחים בעקבות ההתנקשות בתוניסיה: 14 נהרגו, מעריב, 17 באפריל 1988
↑  גיא בכור, אבו נידאל: זו נקמה על אבו ג׳יהאד, חדשות, 12 במאי 1988
↑  בני טוקר, "הדיון הפומבי על תקיפה באיראן - הפקרות", ערוץ 7, 2 באוגוסט 2012
↑  רס"ן נחום לב, באתר הגבורה, מתוך "אתר הגבורה".
↑  חן קוטס-בר, דוברמן, "מעריב", 19 בנובמבר 2010
↑  כלי השיט המופיעים בסרט הם מסדרת סער 5 אשר הראשונה מהם נכנסה לשירות חמש שנים מאוחר יותר. ההשטה והאיסוף ביצעו ספינות סער 4.
מפקדים בהפלגה לפעולת ההתנקשות בתוניס. עומד מפקד הכח הימי אלכס טל יושב סגן הרמטכ"ל אהוד ברק.
סאות'המפטון (ניו יורק)

סאות'המפטון, (באנגלית: Southampton, New York) היא עיר בדרום-מזרח מחוז סאפוק, ניו יורק, הנמצאת בחלקה על חצי האי South Fork (אנ') בלונג איילנד. נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2020, העיר מנתה 69,036 תושבים. סאות'המפטון נכללת ברצועת החוף הידועה בכינוי ההמפטונס.
לאוניברסיטת סטוני ברוק יש קמפוס בעיר סאות'המפטון.
היסטוריה

העיירה נוסדה בשנת 1640, כאשר מתיישבים מהעיר לין (אנ'), מסצ'וסטס, הקימו בתי מגורים על אדמות שנכבשו מהאנדיאנים המקומיים בני שבט שינקוק (אנ'). המתיישבים הראשונים כללו שמונה גברים, אישה אחת וילד שעלו לחוף בנקודה שנקראה Conscience Point. המתיישבים האלה היו תומאס האלסי, אדוארד האוול, אדמונד פארינגטון, אלן בריד, אדמונד נידהם, האב אברהם פירסון, תומאס סייר, ג'וזיה סטנבורו, ג'ורג' וולבה, הנרי וולטון ואיוב סייר. ב-7 ביולי 1640, הם קבעו את גבולות העיירה. בין השנים 1640–1643, התיישבו בסאות'המפטון עוד 43 משפחות.
בשנת 1644 הקימו המתיישבים את הארגון לציד לווייתנים, הראשון בהיסטוריה של ניו אינגלנד. הם צדו דולפינים מסוג נתב ("דג שחור"), בטכניקות הציד של האינדיאנים, ובהמשך שיפרו את הסירות ואת כלי הנשק שלהם, ויצאו לציד לווייתנים ודולפינים באוקיינוס.
בית המפגש (כנסייה או מועדון) הראשון היה על גבעה שהיא האתר של בית החולים הנוכחי של סאות'המפטון. הבית העתיק ביותר בעיירה הוא בית הלסי (אנ') ברחוב הראשי 249, אשר נבנה על ידי תומאס הלסי, אחד האנגלים הראשונים שסחרו עם השינקוקים, האינדיאנים המקומיים.
בסאות'המפטון יש 47 בתי קברות ציבוריים ופרטיים, לא כולל את מועדון הגולף שינקוק הילס, נציגי שבט שינקוק טוענים שהוא אתר קבורה אינדיאני שאינו פעיל. סאות'המפטון נקראת על שם עיר הנמל סאות'המפטון בהמפשייר, אנגליה.
סאות'המפטון מפעילה אתר אינטרנט רשמי היסטורי. האתר מציג מיקומים של למעלה מ-100 נקודות עניין, עדויות היסטוריות ומתחמים היסטוריים וכן למעלה מ-1500 תמונות.
היסטוריה > תביעת קרקעות אינדיאנית

בשנת 2005, לאור השתלטות המדינה על אדמות בני השבט האינדיאני שינקוק הוגשה תביעה נגד המדינה, בבקשה להחזיר להם 3,500 דונם בסאות'המפטון ליד שמורת השבט שלהם, ופיצויים של מיליארדי דולרים על נזקים שנגרמו. הנכס שעמד במחלוקת כלל את מועדון הגולף שינקוק הילס, שלדברי נציגי שבט שינקוק הוא מקום הקבורה של השבט. השבט ערער על אישור בתי המחוקקים למכירה שהתבצעה בשנת 1859 של 3,500 דונם של אדמות השבט. נציגי השבט טענו שמכירה זו הפרה את התנאים של חוזה השכירות ל-1,000 שנה שנחתם על ידי פקידי המדינה של סאות'המפטון והשבט ב-1703. בשנת 2006, בית המשפט פסק נגד השבט.
גאוגרפיה

העיר סאות'המפטון תחומה על ידי האוקיינוס האטלנטי בדרום, מפרץ פקוני (אנ') בצפון, איסט המפטון במזרח וברוקהייבן במערב. היא חולקת גם קטע גבול עם ריברהד בצפון מערב.
על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח העיר הוא 760 קילומטרים רבועים, מתוכם 359 קילומטרים רבועים הם יבשה ו-400 קילומטרים רבועים (52.69%) הם מים.
תחת הרשות המוניציפלית של סאות'המפטון, נמצאים שבעה כפרים המאוגדים כאגודות חקלאיות ו-16 יישובים שאינם מאוגדים באגודות כל שהן, שהם כפרים במדינת ניו יורק.