stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיעוד
מומחיויות ומקומות עבודה > אחיות קהילה > טיפת חלב

טיפת חלב היא תחנה המספקת שירותי בריאות ורפואה בתחום קידום בריאות ומניעה לנשים הרות, תינוקות וילדים (גילאי לידה עד 6 שנים) ומשפחותיהם. תחנות טיפת חלב פזורות בכל רחבי הארץ ומופעלות על ידי לשכות הבריאות.
טיפות חלב מופעלות בעיקר על ידי אחיות, במימון משרד הבריאות. על אחריותם לבדוק שהתינוקות גדלים ומתפתחים כיאה לגילם, עולם במשקל, מקבלים את החיסונים הנדרשים לגילם לפי תוכנית החיסונים של משרד הבריאות, ומדריכים את ההורים לגבי נושאים שכדאי לשים לב אליהם או להזהר מפניהם בגילאים שונים לפי התפתחות ילדם.
קשיי המקצוע > אלימות

האחים והאחיות הם לרוב קו ראשון בטיפול הרפואי שמקבל המטופל, והם לרוב זמינים למטופל בזמן שהוא מחכה לרופא. מעבר לכך, הביקור במרפאה או בבית החולים טעון בהרבה מקרים מכיוון שמדובר בבריאות וחולי, חיים ומוות. הסיטואציה הזו מביאה מטופלים רבים לקיצוניות רגשית, קל וחומר כשמדובר במטופל שאינו מאוזן רגשית מראש. על כן, אחים ואחיות סובלים מאלימות מהמטופלים לעיתים קרובות.
בשנת 2017, הוצתה אחות בשם טובה קררו על ידי מטופל בקופת חולים בחולון. היא הייתה בת 55 כשהמטופל שפך עליה בנזין והצית את הבניין. בתגובה, מערכת הבריאות הושבתה לשעתיים.
קשיי המקצוע > שחיקה

אחים ואחיות עושים רבות למען האוכלוסייה אותם הם משרתים, וסופגים את שלל הרגשות והתחושות והחולי שהמטופלים מביעים ופורקים. זהו מקצוע עם המון נתינה, וכך גם המון שחיקה. בנוסף, אחים ואחיות עומדים בעומס עבודה כשיש אח אחד על מספר משתנה של מטופלים, בדרך כלל בין 4 ל-10 במחלקות בתי החולים. על כן, הצוות הסיעודי חווה שחיקה על בסיס תדיר.
קשיי המקצוע > מניעת הקשיים

על מנת למנוע את האלימות, משרד הבריאות כינס ועדה שתדון בו ותגיע למסקנות.
על מנת למנוע את השחיקה, מומלץ לצוות הסיעודי "למלא מצברים" ולדאוג לעצמם, לפתח את עצמם מקצועית על ידי קורסים על בסיסיים ופיתוח המומחיויות והסמכויות שלהם בתוך הסיעוד, ולגוון בתפקידים כדי לא להתקבע ולהשחק.
ראו גם

אח מוסמך
מקצוע פארא-רפואי
אורי ליפשיץ

| --- | --- |

אורי ליפשיץ (1980)
 לידה:  1936 גבעת השלושה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  28 במאי 2011 (בגיל 75 בערך) תל אביב-יפו, ישראל
 לאום:  ישראלי
 תקופת הפעילות:  1956–2011 (כ־55 שנים)
 תחום יצירה:  ציור, פיסול
 פרסים והוקרה:  פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית (1983)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
אורי ליפשיץ (1936 – 28 במאי 2011) היה צייר, פסל ואמן ישראלי, הרבה לעסוק ביצירת הדפסים בטכניקות התחריט. עבודותיו נכללות באוספי מספר מוזיאונים.
חיים אישיים

נישא 3 פעמים ונולדו לו 7 ילדים, עם אביבה אשתו הראשונה נולדו לו 3 ילדים, עם עדה אשתו השנייה נולדו לו 3 ילדים ובגיל 52 נולד לו בן עם אשתו השלישית דורית, לה היה נשוי עד לפטירתו.
איור ספרים

יאיר הורביץ, יונייקה, (ספור), רישום: אורי ליפשיץ, הוצאת עקד, תל אביב, תש"ל, 1969.
עמוס קינן, שואה 2, 1971.
סיהאם דאוד, אני אוהבת בדיו לבנה, ספרית פועלים, 1981.
ש"י עגנון, סיפורי הבעש"ט, שוקן, 1987.
יוסי בנאי, מסיפורי אברם סוראמלו, זמורה ביתן, 1994.
נתן זהבי, על גדות הביוב, כנרת זמורה ביתן, 1995.
ניסן טיקוצינסקי, ציפיתי לך הערב, גוונים, 1996.
אלדד גלאור ויוחאי גולד, אני המלחמה, חלונות, 1998.
דידי מנוסי, ואם זימה אז מה, 2001.
אהרן אמיר, פלשת, 2003.
מיכל סנונית, שאהבה נפשי, 2009.
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

1963 - תערוכה אחרונה של ״אופקים חדשים״, משכן לאמנות, עין חרוד.
1963 - תערוכה משותפת עם שלמה קסוס, יוסף גטניו ודניאל פארלטה, גלריה 202, תל אביב.
1963 - ״תצפית״, בית הלנה רובינשטיין, תל אביב.
1965 - ״ציירים ישראלים צעירים״, בית הלנה רובינשטיין, תל אביב.
1965 - ״תערוכת הסתיו״, בית הלנה רובינשטיין, תל אביב.
1967 - ״באדום״ של קבוצת ״עשר פלוס״, גלריה כץ, תל אביב.
1969 - ״שלושה אמנים ישראליים״, גלריה ווייטצ'אפל, לונדון.
1970 - משתתף בביאנלה בסאו-פאולו מטעם ישראל, ברזיל.
1975 - תערוכה משותפת עם עודד פיינגרש ונפתלי בזם, גלריה אנגל, ירושלים.
1983 - ״דיוקנאות״, גלריה של אוניברסיטת תל אביב, תל אביב.
1984 - תערוכה משותפת עם מנשה קדישמן ושאול סמירה, ICC, אנטוורפן.
1984 - ״שנתיים: איכויות מצטברות״, מוזיאון תל אביב, תל אביב.
1984 - ״בשר ודם״, תיאטרון ירושלים, ירושלים.
1984 - ״בשר ודם״, גלריה של אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע.
1984 - ״בשר ודם״, מוזיאון הרצליה, הרצליה.
1984 - ״קטסטרופה״, תיאטרון ירושלים, ירושלים.
1993 - ״דיוקנות הדדיים״ גלריה 90, תל אביב.
1994 - הצגת תגזירי נירוסטה בתערוכת פיסול, המוזיאון הפתוח, תפן.
2001 - ״בית ספר לראשי ממשלה״, גלריה של מכון אבני, תל אביב.
2002 - ״דיוקנאות״, בית התנ״ך, תל אביב.
2006 - ״בן הצייר אב, אב מצייר בן״, אגב אמנות, תל אביב.
2007 - ״ריחוף״, הסדנה לאמנות, יבנה.
2008 - ״טרשים״, מוזיאון בר-דוד, ברעם.
מלגות ופרסים

1965 - ״פרס הצעירים״, מטעם חוג ידידות מוזיאון תל אביב.
1965 - ״פרס קולב״, מטעם מוזיאון תל אביב.
1966 - פרס ״קרן ארסמוס״.
1966 - ״פרס שאגאל״, מטעם מארק שאגאל.
1983 - ״פרס אויגן קולב״ לגרפיקה, מטעם מוזיאון תל אביב.
1985 - ״פרס דיזנגוף״ לאמנות הציור והפיסול, עריית תל אביב-יפו.
הוראה

1974 - רישום ומבוא לציור ב״בצלאל״, ירושלים.
1977 - 1975 - ציור ב״בצלאל״, ירושלים.
1985 - רישום ב״קמרה אובסקורה״, תל אביב.
1992 - ציור בבית ספר לאמנות ״אבני״, תל אביב.
הנצחה

ב-21 במאי 2015 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון על ביתו של אורי ליפשיץ ברחוב אמזלג 14 בנווה צדק.
פסלי הנצחה הוקמו גם בגבעת השלושה.
גלריה

אדם, 1990
ברזל
רחוב הכרמל 20, ראשון לציון
מודה אני לפניך
גן הפסלים בתל השומר
ביתו של אורי ליפשיץ בנווה צדק
ספרים וקטלוגים אודות יצירתו

יונה פישר, אורי ליפשיץ ציורים ופסלים, מוזיאון ישראל, 1969.
אדם ברוך, אורי ליפשיץ: ציורים ותחריטים מספרד, גלריה גורדון, 1972.
חיים גמזו, אורי ליפשיץ: ציורים, רישומים, תחריטים, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1974.
ישעיהו יריב, אורי ליפשיץ - תחריטים וליתוגרפיות 1963-1985, הוצאת גלריה גורדון, 1986 (מהדורה רגילה בת אלף עותקים ממוספרים, מהדורת פרמיום בת מאה עותקים ממוספרים הכוללת שני תחריטים מקוריים, מהדורת פאר בת שמונה עותקים ממוספרים הכוללת שני תחריטים מקוריים ופלטת מתכת מקורית אחת).
אלכס אנסקי, עמוס קינן, אורי ליפשיץ, אינדקס 1995-1993, משרד הביטחון ההוצאה לאור, ל.ת.
אורי ליפשיץ, הדיבוק, תיאטרון גבעתיים, 2000.
אורי ליפשיץ וזיו קורן, אבנים ודגלים, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2002 - (ציוריו של ליפשיץ לפי צילומיו של קורן מהאינתיפאדה השנייה).
אורי ליפשיץ - דחלילים, גלריה ברנרד, תל אביב, ל.ת.
איה לוריא, אורי דרומר, יעקב מישורי, ניסן שור, אורי ליפשיץ: בשר ודם, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 2016.
ראו גם

שפוט: דיוקן עצמי
מיסטר רבינוביץ
טומס קרונר
הערות שוליים

↑  פרס שאגאל לאורי ליפשיץ, באתר עיתון דבר, ‏27 במאי 1966
↑  גדעון עפרת, ספר אורי ליפשיץ, באתר המחסן של גדעון עפרת, ‏7 בנובמבר 2013
↑  גדעון עפרת, ספר אורי ליפשיץ, באתר המחסן של גדעון עפרת, ‏7 בנובמבר 2013
↑  הארץ, אורי ליפשיץ, 19 באוקטובר 1988
↑  אלי ערמון-אזולאי, מי באמת היה אורי ליפשיץ?, באתר הארץ, 28 בפברואר 2013
↑  אורי ליפשיץ, בשר ודם, באתר מוזיאון הרצליה, ‏28 במאי 2016
↑  יונתן הירשפלד, אורי ליפשיץ: תופר את ההוויה לזמן, באתר ערב רב, ‏3 ביולי 2016
↑   גליה יהב, התערוכה לציון חמש שנים למות אורי ליפשיץ לא חוששת להתעמת עם הדימוי האלים שלו, באתר הארץ, 13 ביוני 2016
↑  יונתן הירשפלד, אורי ליפשיץ: תופר את ההוויה לזמן, באתר ערב רב, ‏3 ביולי 2016
↑  גדעון עפרת, ספר אורי ליפשיץ, באתר המחסן של גדעון עפרת, ‏7 בנובמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280773  NLI: 987007280692005171  BnF: cb144309564 (data)  GND: 120747561  ISNI: 0000 0000 7842 4461  LCCN: n86066821  MusicBrainz: d2abc470-8ce0-45db-8d6e-c2d5da3554b3  RKD: 305339  SUDOC: 257725342  ULAN: 500032834  VIAF: 95883797   WorldCat (עם VIAF): 95883797 
לוחית זיכרון על ביתו של אורי ליפשיץ בנווה צדק
כביש 241

| --- | --- |

 מידע כללי
 כינוי:  "כביש הרעב"
 סיווג:  כביש אזורי
 ציר:  כביש רוחב
 אורך:  21 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  אופקים
 נקודת התחלה:  צומת מעון
 נקודת סיום:  צומת גילת
 
 קואורדינטות:  31°19′02″N 34°33′33″E﻿ / ﻿31.31709128°N 34.5591259°E﻿ / 31.31709128; 34.5591259
 he
 
סלילת כביש הרעב
כביש 241, המכונה גם כביש הרעב, הוא כביש רוחב אזורי במערב הנגב הצפוני המוביל מעוטף עזה ליד קיבוץ מגן לאופקים ולצומת גילת. אורכו כ-21 ק"מ. הכביש הוא דו-מסלולי לכל אורכו ודו-נתיבי בקטע שבין אופקים ובין צומת גילת.
היסטוריה

היוזמה והתוכניות לסלילת הכביש הן משנת 1942. שלטונות המנדט ביקשו לסלול כביש אסטרטגי בין ח'אן יונס לבאר שבע כחלק מההכנות למלחמת העולם השנייה. אולם, לאחר תום סכנת "מאתיים ימי החרדה" מפלישת יחידות הצבא הגרמני בפיקודו של הגנרל ארווין רומל לארץ ישראל, בסוף 1942, נותר הכביש ללא שימוש מעשי.
בשנות ה-40 התקיימה דרך לא סלולה באספלט בין ח'אן יונס לבאר שבע, דרך משטרת עימארה (היום קיבוץ אורים). ממשטרת עימארה מערבה הדרך עברה פחות או יותר בתוואי הנוכחי של כביש 241, בעוד בכיוון באר שבע היא עברה בקשת דרומית מזרחית דרך המיקום של קיבוץ חצרים.
ב-1946, לאחר מספר שנות בצורת רצופות היו הבדואים באזור שרויים בחרפת רעב. ממשלת המנדט העסיקה את המקומיים בסלילת הכביש על מנת לספק להם תעסוקה, והכביש זכה לכינוי כביש הרעב. בשנות החמישים הוקמו בצד הכביש מושבי העולים של המועצה האזורית מרחבים ועיירת הפיתוח אופקים והכביש הפך לציר מרכזי בעבור המושבים פטיש, מסלול, רנן, פדויים, בטחה וגילת. שם הכביש הוסב ל"כביש מרחבים" והוא הורחב ב-1956 מ-3 ל-5 מטרים. בחלקו המערבי (בין צומת מעון לצומת אורים) הכביש תוחם מצפון את פארק אשכול והבשור.
הכביש משמש כקו הבצורת הדרומי - גבול השטח שמצפונו זכאים החקלאים לפיצוי עבור גידולי הבעל במידה והוכרזה על ידי המדינה שנת בצורת.
צמתים לאורך הכביש

| ק"מ | שם | סוג | מיקום | דרכים מצטלבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 241 ממערב למזרח
| 0 | צומת מעון |  | מגן |  כביש 232 |
| 8 | צומת אורים |  | אורים |  כביש 234 |
| 11.5 | צומת ללא שם |  | פטיש | רחוב הגפן, פטיש |
| 14.5 | צומת ללא שם |  | מסלול | כניסה למושב מסלול |
| 15 | כיכר ללא שם |  | מסלול | כניסה לקריית חינוך מרחבים ועדי נגב |
| 16 | צומת ללא שם |  | אופקים |   כביש 2414, דרך סיירת שקד (כניסה מערבית לאופקים) |
| 17 | כיכר ללא שם |  | אופקים | כניסה לפדויים |
| 17.5 | צומת אופקים |  | אופקים | כביש 2335: הכניסה הראשית לאופקים |
| 17.7 | צומת ללא שם |  | אופקים | כניסה לאזור תעשייה אופקים |
| 19 | צומת ללא שם |  | ביטחה | כניסה לביטחה |
| 20 | מסעף ללא שם |  | ביטחה |  כניסה לביטחה - בכיוון מזרח,  רחוב עפרוני (גילת) - בכיוון מערב |
| 20.5 | צומת ללא שם |  | גילת | כניסה לגילת |
| 21 | צומת ללא שם |  | גילת | כניסה למועצה אזורית מרחבים |
| 21.2 | צומת גילת |  | גילת |  כביש 25 |
אתרים לאורך הכביש

כ-5 קילומטרים ממזרח לצומת מעון, חוצה הכביש את נחל הבשור על גבי "גשר אברהם" (על שם אברהם יפה). מדרום לגשר מצוי גן לאומי אשכול.
כ-6 קילומטרים ממזרח לצומת מעון, ממזרח לכביש הכניסה ל"גן לאומי אשכול" מצויים שרידי מסילת הברזל הישנה רפיח-באר שבע מ-1918
כ-900 מטר ממערב לכניסה למושב מסלול, מדרום לכביש, נמצאת אבן טריאנגולציה M3, שהיוותה את אחד מקודקודי משולש הבסיס ממנו נמדדה מפת ארץ ישראל ב-1922. סביב האבן הוקמה נקודת ציון הפתוחה לקהל.
בין הכניסה למסלול והכניסה המערבית לאופקים, מדרום לכביש, נמצאים מוסד עדי נגב וקרית החינוך של המועצה האזורית מרחבים.
כ-200 מטר מצפון מערב לצומת גילת, נמצאים מבני המנהלה של המועצה האזורית מרחבים.
ראו גם

כבישי ישראל
הערות שוליים

↑  ד.ד.ט. על פני קאהיר, דבר, 7 באוקטובר 1947
↑  המתיישבים החדשים בנגב עושים במלאכה, משמר, 11 באוקטובר 1946
↑  רותי קרק, תולדות ההתיישבות החלוצית בנגב עד 1948, הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 98
↑  "כביש הרעב", דבר, 8 ביולי 1952
↑  הרחבת "כביש הרעב" תסתיים בסוף החודש, דבר, 3 באפריל 1956
↑  אמנון גת, ‏שרידים ממלחמת העולם הראשונה לאורך נחל בשור (ואדי עזה) ובסביבתו, קתדרה 117, אוקטובר 2005, עמ' 112, שרידי הסוללה נמצאים כ-100 מטר מדרום לכביש.
↑  דן גזית, 'משלושה יוצא אחד', בבלוג "אבני גזית", 10 במרץ 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012737167805171
אתלטיקו קולון

קלוב אתלטיקו קולון (בספרדית: Club Atlético Colón; מכונה גם קולון דה סנטה פה) היא קבוצת הכדורגל של העיר סנטה פה, ארגנטינה.
נכון לעונת 2025 משחקת הקבוצה בליגת המשנה הארגנטינאית. המועדון סיים באחד משלושת המקומות הראשונים של ליגת העל הארגנטינאית שלוש פעמים: מקום שני בקלאוסורה 1997, מקום שלישי בקלאוסורה 2000 ובאפרטורה 2009.
היסטוריה

קולון סנטה פה נוסדה ב-1905, אך אין בנמצא עדויות רשמיות אודות הקבוצה עד 1920.
ב-1947, הצטרפה הקבוצה להתאחדות הארגנטינאית לאחר ששיחקה בליגה האזורית של סנטה פה. הקבוצה שיחקה בליגות נמוכות עד שב-1965 זכתה באליפות הליגה השנייה והעפילה לליגה הבכירה לקראת עונת 1966.
משחק הדרבי מול אוניון מכונה "אל קלאסיקו סנטפסינו", והוא התקיים לראשונה ב-1913.
בעונת 2021 עשתה היסטוריה וזכתה בגביע הליגה הארגנטינאית, התואר הרשמי הראשון בתולדותיה.
טורנירים בינלאומיים

ב-1997 שיחקה סנטה פה את משחק הבכורה שלה בטורניר בינלאומי מול קבוצת אוניברסידד דה צ'ילה במסגרת גביע קונמבול (Copa CONMEBOL). הקבוצה הגיעה עד לשלב חצי הגמר, שם הודחה על ידי קבוצת לנוס הארגנטינאית.
בעונה שלאחריה, שיחקה הקבוצה לראשונה בטורניר גביע הליברטדורס. משחקה הראשון הסתיים בהפסד 2-1 לריבר פלייט, אך בסופו של דבר הצליחה להעפיל לשלבי הנוק-אאוט. לאחר ניצחון בבעיטות עונשין על אולימפיה מפאראגוואי, שיחקה הקבוצה ברבע הגמר, שוב נגד ריבר פלייט במשחק שהסתיים בתבוסה 5-2.
ב-2003 שיחקה הקבוצה בקופה סוד אמריקנה, ניצחה את ולס סארספילד, אך הודחה לאחר הפסד לקבוצת בוקה ג'וניורס.
לייבין קורזאווה

לייבין קורזאווה (בצרפתית: Layvin Kurzawa; נולד ב-4 בספטמבר 1992) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים > מונקו

כמה ימים לאחר יום הולדתו ה-18, קורזאווה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מונקו ב-22 בספטמבר 2010, במשחק גביע הליגה הצרפתית נגד לאנס באצטדיון לואי השני, אצטדיונה הביתי של מונקו. קורזאווה פתח בהרכב והוחלף בדקה ה-65 בניצחון 0–1 על לאנס. שלושה ימים לאחר מכן, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה 1, בהפסד 1–2 ללוריאן. באותה עונה ערך 6 הופעות בכל המסגרות, ובמקביל שיחק עם קבוצת הנוער של המועדון. הוא זכה עם קבוצת הנוער בגביע גמברדלה המסורתי לקבוצות נוער בצרפת, אחרי ניצחון בפנדלים נגד סנט אטיין, במשחק הגמר ששוחק בסטאד דה פראנס. בתום העונה קבוצת הבוגרים של המועדון נשרה לליגת המשנה.
בעונה שלאחר מכן, לא הרבה להופיע במדי הקבוצה הבוגרת אף על פי ששיחקה בליגת המשנה, בשל פציעות רבות. עם זאת, בפברואר 2012 חתם על החוזה המקצועני הראשון שלו במונקו. באותה עונה מונקו סיימה במקום ה-8 בליגת המשנה. בעונת 2012/13, שותף ב-8 משחקי ליגה, והתחרה על עמדת המגן השמאלי עם גיורגוס צבלאס. קורזאווה כבש את שער הבכורה שלו בסיבוב השביעי של הגביע הצרפתי, בו מונקו גברה 1–3 על טולון. הוא היה שותף לזכייה של מונקו באליפות ליגת המשנה, והעפלתה בחזרה לליגה 1.
עונת 2013/14, עונת החזרה של מונקו לליגה הראשונה, נפתחה עם הגעתם של שחקני ההגנה אריק אבידל וריקארדו קרבאליו. עם זאת, קורזאווה ביסס עצמו כשחקן הרכב ופתח בהרכב במשחק הראשון של הליגה, נגד בורדו. הוא אף בישל את השער הראשון במשחק בניצחון 0–2. ב-14 בדצמבר 2013 כבש את שערו הראשון בליגה 1, נגד גנגאן, כשנגח לרשת מבישול של חאמס רודריגס, במשחק שנגמר בניצחון 0–2. בהמשך העונה כבש שערים מכריעים נגד לוריאן, מונפלייה, טולוז, וריימס. הופעותיו הטובות סייעו לו להיבחר לנבחרת העונה של ליגה 1, ביחד עם חברו לקבוצה חאמס רודריגס. מונקו סיימה את העונה במקום ה-2, כסגנית אלופה לפריז סן-ז'רמן.
בעונת 2014/15 הרבה קורזאווה לשחק בעמדת המגן השמאלי. ב-16 בספטמבר 2014, שיחק בפעם הראשונה במסגרת אירופית במחזור הראשון של שלב הבתים של ליגת האלופות נגד באייר לברקוזן. מונקו סיימה במקום הראשון בשלב הבתים, והדיחה את ארסנל בשלב שמינית הגמר. ברבע הגמר הודחה מונקו על ידי יובנטוס. בעונה זו רשם בסך הכל 39 הופעות. לאחר שהחל את עונת 2015/16 במדי מונקו ורשם 6 הופעות ו-2 שערים במוקדמות ליגת האלופות, עזב קורזאווה לפריז סן-ז'רמן.
קריירת מועדונים > פריז סן-ז'רמן

ב-27 באוגוסט 2015, כמה ימים לפני סגירת חלון ההעברות, קורזאווה הצטרף לאלופת צרפת, פריז סן-ז'רמן, בעסקה שמוערכת בכ-23 מיליון אירו. הוא חתם על חוזה ל-5 שנים, והצטרף למקסוול הברזילאי בעמדת המגן הימני. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-11 בספטמבר, כשנכנס בדקה ה-67 כמחליף במקומו של מקסוול, בתיקו 2-2 נגד בורדו בפארק דה פראנס. הוא כבש את שערו הראשון במדי פריז ב-25 באוקטובר, כשהרשית את השער הראשון במשחק מבישול של מרקו וראטי בניצחון 1–4 נגד סנט אטיין. הוא סיים את העונה עם 3 שערים ו-5 בישולים ב-25 הופעות בכל המסגרות, והיה שותף לזכייתה של פריז סן-ז'רמן בטריפל הצרפתי: אליפות, גביע וגביע הליגה.
ב־31 באוקטובר 2017 במסגרת המחזור הרביעי של שלב הבתים של ליגת האלופות כבש שלושער נדיר מעמדת המגן לרשתה של קבוצת אנדרלכט, ובכך הפך לשחקן ההגנה הראשון בתולדות ליגת האלופות שכבש שלושער.
ב-1 בספטמבר 2022 הושאל לפולהאם.
קריירה בינלאומית

קורזאווה נולד לאב מגוואדלופ ואם ממוצא פולני, וכבר בגיל נוער קיבל הצעה לשחק בנבחרת פולין. למרות זאת, החליט לשחק בנבחרת צרפת, המדינה בה גדל.
בגיל 18, ב-2010, זומן לנבחרת צרפת עד גיל 19, ועד שנת 2011 ערך 8 הופעות בנבחרת הנוער של צרפת. לאחר שנתיים של היעדרות מהנבחרות הלאומיות של צרפת, ב-2013 הוזמן על ידי וילי סניול, מאמנה של נבחרת צרפת עד גיל 21, והיה חלק מהסגל של הנבחרת בטורניר טולון. הוא שותף בשני משחקים מתוך חמישה בטורניר טולון, ונבחרתו סיימה במקום ה-3 בטורניר. בנובמבר 2013, לאחר שפתח ביכולת טובה את העונה במדי מונקו, הוזמן שוב על ידי סניול לסגל הנבחרת עד גיל 21 למפגשים נגד אלבניה (מוקדמות יורו 2015) והולנד (ידידות). נגד אלבניה לא שותף, אך רשם את הופעת הבכורה הרשמית שלו בנבחרת עד גיל 21 במשחק הידידות נגד הולנד. ב-4 בספטמבר 2014, כבש צמד בניצחון 1–5 נגד קזחסטן.
ב-9 בנובמבר 2014, זכה קורזאווה לזימון בכורה לנבחרת צרפת, כשדידייה דשאן זימן אותו בעקבות פציעתו של בנואה טרמולינאס. חמישה ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו כשנכנס כמחליף במקומו של לוקא דין בדקה ה-70, בתיקו 1-1 במשחק הידידות נגד נבחרת אלבניה, שהתקיים בראן. כמה ימים לאחר מכן פתח בהרכב צרפת במשחק הידידות נגד שוודיה במרסיי, אך בדקות האחרונות של המשחק נפצע בירך והוחלף על ידי לוקא דין.
ב-1 בספטמבר 2016 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת צרפת, בניצחון 1–3 במשחק הידידות נגד נבחרת איטליה.
תארים > מונקו

ליגת המשנה הצרפתית: 2012/2013
תארים > פריז סן-ז'רמן

ליגת העל הצרפתית: 2015/16, 2017/18, 2018/19, 2019/2020, 2023/2024
הגביע הצרפתי: 2015/16, 2016/17, 2017/18, 2019/2020
גביע הליגה הצרפתית: 2015/16, 2016/17, 2017/18, 2019/2020
הסופר קאפ הצרפתי: 2016, 2017, 2018, 2019, 2020
קורזאווה במדי מונקו, 2014
ליגת העל היוונית בכדורסל

| --- | --- |

 כינוי:  איי 1 אתניקי
 תחום:  כדורסל
 ארגון:  מנהלת הליגה היוונית
 מדינות:  יוון יוון
 קונפדרציה:  פיב"א אירופה
 קבוצות:  14
 תקופת הפעילות:  1992–הווה (כ־33 שנים)
 אלופה נוכחית:  פנאתינייקוס
 מירב הזכיות:  פנאתינייקוס (40)
 מפעל גבוה:  אין
 מפעל מקביל:  הגביע היווני
 מפעל נמוך:  איי 2 אתניקי
 www.esake.gr
איי 1 אתניקי (ביוונית: Πρωτάθλημα Ελλάδας καλαθοσφαίρισης) היא ליגת הכדורסל הבכירה ביוון. הליגה נוסדה בשנת 1927 כליגה חובבנית, ורק ב-1992 הפכה להיות ליגה מקצוענית.
הליגה משחקת תחת חוקי הכדורסל של פיב"א. במהלך העונה הסדירה כל קבוצה משחקת פעמיים נגד כל קבוצה אחרת בשיטה של בית חוץ, הווה אומר שבעונה הסדירה יש 26 משחקים. 8 הקבוצות המסיימות ראשונות עולות לסדרות פלייאוף של סדרת הטוב מ-5 כאשר בסופן מוכתרת האלופה.
קבוצות הליגה

נכון לעונת 2024/2025:
אולימפיאקוס
א.א.ק. אתונה
אריס סלוניקי
לאווריו
מארוסי
פאוק סלוניקי
פאניוניוס
פנאתינאיקוס
פרומיתאס פטרס
פריסטרי אתונה
קולוסוס רודוס
קרדיצה
היסטוריית אלופות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  1927/1928 היראקליס סלוניקי  1928/1929 פאנליניוס  1929/1930 אריס סלוניקי  1930/1931 אין אלופה  1931/1932 אין אלופה  1932/1933 אין אלופה  1933/1934 אין אלופה  1934/1935 היראקליס סלוניקי  1935/1936 ניר איסט  1936/1937 אוניברסיטת אתונה  1937/1938 אין אלופה  1938/1939 פאנליניוס  1939/1940 פאנליניוס  1940/1941 אין אלופה  1941/1942 אין אלופה  1942/1943 אין אלופה  1943/1944 אין אלופה  1944/1945 אין אלופה  1945/1946 פנאתינייקוס  1946/1947 פנאתינייקוס  1947/1948 אין אלופה  1948/1949 אולימפיאקוס  1949/1950 פנאתינייקוס  1950/1951 פנאתינייקוס  1951/1952 אין אלופה  1952/1953 פאנליניוס  1953/1954 פנאתינייקוס  1954/1955 פאנליניוס  1955/1956 אין אלופה |  |  1956/1957 פאנליניוס  1957/1958 א.א.ק. אתונה  1958/1959 פאוק סלוניקי  1959/1960 אולימפיאקוס  1960/1961 פנאתינייקוס  1961/1962 פנאתינייקוס  1962/1963 א.א.ק. אתונה  1963/1964 א.א.ק. אתונה  1964/1965 א.א.ק. אתונה  1965/1966 א.א.ק. אתונה  1966/1967 פנאתינייקוס  1967/1968 א.א.ק. אתונה  1968/1969 פנאתינייקוס  1969/1970 א.א.ק. אתונה  1970/1971 פנאתינייקוס  1971/1972 פנאתינייקוס  1972/1973 פנאתינייקוס  1973/1974 פנאתינייקוס  1974/1975 פנאתינייקוס  1975/1976 אולימפיאקוס  1976/1977 פנאתינייקוס  1977/1978 אולימפיאקוס  1978/1979 אריס סלוניקי  1979/1980 פנאתינייקוס  1980/1981 פנאתינייקוס  1981/1982 פנאתינייקוס  1982/1983 אריס סלוניקי  1983/1984 פנאתינייקוס  1984/1985 אריס סלוניקי |  |  1985/1986 אריס סלוניקי  1986/1987 אריס סלוניקי  1987/1988 אריס סלוניקי  1988/1989 אריס סלוניקי  1989/1990 אריס סלוניקי  1990/1991 אריס סלוניקי  1991/1992 פאוק סלוניקי  1992/1993 אולימפיאקוס  1993/1994 אולימפיאקוס  1994/1995 אולימפיאקוס  1995/1996 אולימפיאקוס  1996/1997 אולימפיאקוס  1997/1998 פנאתינייקוס  1998/1999 פנאתינייקוס  1999/2000 פנאתינייקוס  2000/2001 פנאתינייקוס  2001/2002 א.א.ק. אתונה  2002/2003 פנאתינייקוס  2003/2004 פנאתינייקוס  2004/2005 פנאתינייקוס  2005/2006 פנאתינייקוס  2006/2007 פנאתינייקוס  2007/2008 פנאתינייקוס  2008/2009 פנאתינייקוס  2009/2010 פנאתינייקוס  2010/2011 פנאתינייקוס  2011/2012 אולימפיאקוס  2012/2013 פנאתינייקוס  2013/2014 פנאתינייקוס |  |  2014/2015 אולימפיאקוס  2015/2016 אולימפיאקוס  2016/2017 פנאתינייקוס  2017/2018 פנאתינייקוס  2018/2019 פנאתינייקוס  2019/2020 פנאתינייקוס  2020/2021 פנאתינייקוס  2021/2022 אולימפיאקוס  2022/2023 אולימפיאקוס  2023/2024 פנאתינייקוס |
אליפויות לפי קבוצה

| קבוצה | זכיות | שנות זכייה |
| --- | --- | --- |
| פנאתינייקוס | 40 | 1946, 1947, 1950, 1951, 1954, 1961, 1962, 1967, 1969, 1971, 1972, 1973, 1974, 1975, 1977, 1980, 1981, 1982, 1984, 1998, 1999, 2000, 2001, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010 ,2011, 2013, 2014, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2024 |
| אולימפיאקוס | 14 | 1949, 1960, 1976, 1978, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 2012, 2015, 2016, 2022, 2023 |
| אריס סלוניקי | 10 | 1930, 1979, 1983, 1985, 1986, 1987, 1988, 1989, 1990, 1991 |
| א.א.ק. אתונה | 8 | 1958, 1963, 1964, 1965, 1966, 1968, 1970, 2002 |
| פאנליניוס | 6 | 1929, 1939, 1940, 1953, 1955, 1957 |
| היראקליס סלוניקי | 2 | 1928, 1935 |
| פאוק סלוניקי | 2 | 1959, 1992 |
| ניר איסט | 1 | 1936 |
| אוניברסיטת אתונה | 1 | 1937 |
קו אליזבת

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 עיר:  לונדון רבתי 
 מפעיל:  Rail for London Infrastructure 
 מידע על ההקמה
 עלות:  18 מיליארד לירות שטרלינג
 פתיחת הקו:  החלק המרכזי (פדינגטון–אבי ווד) – 24 במאי 2022
 מידע על הקו
 רוחב המסילה:  1435 מ"מ 
 מסלולים:  2
 מספר התחנות:  41
 www.crossrail.co.uk
 
קו אליזבת (באנגלית: Elizabeth line), המוכר גם בשם קרוסרייל (באנגלית: Crossrail), הוא קו רכבת חשמלית מהיר, תת-קרקעי בחלקו, במטרופולין לונדון בירת בריטניה. הקו חוצה את המטרופולין ממזרח למערב ומתחבר בקצותיו ליעדים במחוזות אסקס, ברקשייר ובקינגהאמשייר הגובלים במטרופולין משני עבריו. הקו נבנה על מנת לתגבר את התחבורה הציבורית בלונדון, להקל את עומס הנוסעים בחלק מקווי הרכבת התחתית שלה ולזרז את הנסיעות בה. הפעלתו כפופה ל-TfL, תאגיד התחבורה של לונדון רבתי.
הקמת הקו

רעיון הקמת הקו הועלה לראשונה בשנות הארבעים. ניסיונות נוספים לקדמו החל משנות השבעים לא נשאו פרי. רק בשנת 2001 החל הליך ההצעה והתכנון להתקדם. בשנת 2008 קיבל הפרלמנט חוק מיוחד בנוגע להקמת הקו. עבודות בניית התשתית לקו החלו בשנת 2009 והן מתנהלות בשם קרוסרייל (Crossrail).
במאי 2015 הופעל הסעיף הצפון-מזרחי של הקו ובמאי 2018 החל לפעול קטע בחלקו המערבי. עד להפעלת הקו לכל אורכו הם פועלים תחת המותג TfL Rail.
באוגוסט 2018 הוכרז על עיכוב בפתיחתו של הקו ומועד הסיום עודכן ל-2021 ולאחר מכן ל-2022. בדצמבר 2018 הוכרז כי הושג הסכם פיננסי להמשך העבודות עד להשלמתו.
הקו נקרא על שם המלכה אליזבת השנייה, שחנכה את הקו באופן רשמי ב-17 במאי 2022 במהלך שנת יובל הפלטינה למלכותה. החלק המרכזי של הקו נפתח לנוסעים ב-24 במאי.
מסילות ותחנות

בחלקו המרכזי של הקו הוא עובר בלונדון בנתיב אחד והוא מתפצל בשני קצותיו לשני סעיפים:
במזרח -
סעיף דרומי אל אבי ווד (Abbey Wood) בתוך מטרופולין לונדון
סעיף צפוני אל העיר שנפילד (Shenfield) שבמחוז אסקס
במערב -
סעיף דרומי אל נמל התעופה הית'רו
סעיף מערבי אל העיר רדינג בברקשייר
אורכו הכולל של הקו על כל סעיפיו הוא 117 קילומטר והוא עובר ב-41 תחנות נוסעים. על פי הערכה הוא ישרת ממועד פתיחתו המלאה 200 מיליון נוסעים בשנה.
הקו נשען ברובו על תשתית מסילות ותחנות קיימת, אך הקמתו כללה חפירה של שתי מנהרות חדשות באורך של כ-21 קילומטר כל אחת והקמת עשר תחנות נוסעים חדשות. בנוסף נערכות עבודות רבות להתאמת התחנות הקיימות להפעלת הקו. חפירת המנהרות הסתיימה ב-2015. הנחת הפסים לאורך הקו הסתיימה ב-2017.
בחלקו המרכזי של הקו הוא עובר בתחנות רכבת מרכזיות של העיר, ובהן פדינגטון ותחנת רחוב ליברפול.
הפעלת הקו מיועדת לקצר באופן משמעותי את זמני הנסיעה בין תחנות שונות בתוך המטרופולין. כך, זמן הנסיעה מאבי ווד בדרום מזרח אל הית'רו במערב יצטמצם מ-93 דקות ל-52 דקות, וזמן הנסיעה מקנרי וורף אל תחנת פדינגטון יתקצר מ-34 דקות ל-17 דקות.
עלות הקמת הקו הוערכה ב-15.4 מיליארד לירות, אך סכום זה צפוי לגדול.
רכבות

המנהרות החדשות בקו נחפרו בקוטר מוגדל של 6.2 מטר על מנת לאפשר שימוש ברכבות מדגם חדש - 345, מתוצרת חברת בומברדייה. כל רכבת היא באורך כולל של 200 מטר (עם אופציה להארכה עד 240 מטר) ובה תשעה קרונות וקיבולת של עד 1,500 נוסעים. הרכבות ינועו בקו בתדירות של עד 24 רכבות בשעה ובמהירות של עד 140 קילומטר לשעה. הרכבות הראשונות מדגם זה החלו לפעול ביוני 2017. מפעיל הקו הוא תאגיד MTR מהונג קונג.
גלריה

מנהרה בהקמה
אתר עבודות - קו אליזבת
אתר עבודות, 12/2013
רציף תחנת הרכבת וולוויץ'
סכמה של הקו (בסגול) במטרופולין לונדון ושל הצעות להארכתו (באדום)