stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דמיטרי שוסטקוביץ'
מיצירותיו > מוזיקה קאמרית

רביעיית מיתרים מס' 1 בדו מז'ור, אופ. 49 (1938)
רביעיית מיתרים מס' 2 בלה מז'ור, אופ. 68 (1944)
רביעיית מיתרים מס' 3 בפה מז'ור, אופ. 73 (1946)
רביעיית מיתרים מס' 4 ברה מז'ור, אופ. 83 (1949)
רביעיית מיתרים מס' 5 בסי-במול מז'ור, אופ. 92 (1952)
רביעיית מיתרים מס' 6 בסול מז'ור, אופ. 101 (1956)
רביעיית מיתרים מס' 7 בפה-דיאז מינור, אופ. 108 (1960)
רביעיית מיתרים מס' 8 בדו מינור, אופ. 110 (1960)
רביעיית מיתרים מס' 9 במי-במול מז'ור, אופ. 117 (1964)
רביעיית מיתרים מס' 10 בלה-במול מז'ור, אופ. 118 (1964)
רביעיית מיתרים מס' 11 בפה מינור, אופ. 122 (1966)
רביעיית מיתרים מס' 12 ברה-במול מז'ור, אופ. 133 (1968)
רביעיית מיתרים מס' 13 בסי-במול מינור, אופ. 138 (1970)
רביעיית מיתרים מס' 14 בפה-דיאז מז'ור, אופ. 142 (1972-73)
רביעיית מיתרים מס' 15 במי-במול מינור, אופ. 144 (1974)
פרלוד וסקרצו, לשמיניית כלי-קשת, אופ. 11 (1924-25)
שלישייה מס' 1 לפסנתר, כינור ולצ'לו בדו מינור, אופ. 8 (1923)
שלישייה מס' 2 לפסנתר, כינור ולצ'לו במי מינור, אופ. 67 (1944)
חמישייה לפסנתר ולרביעיית מיתרים בסול מינור, אופ. 57 (1940)
סונטה לצ'לו ולפסנתר ברה מינור, אופ. 40 (1934)
סונטה לכינור ולפסנתר, אופ. 134 (1969)
סונטה לויולה ולפסנתר, אופ. 147 (1975)
מיצירותיו > לפסנתר

סונטה מס' 1, אופ. 12 (1926)
10 מימרות (афоризмы), אופ. 13 (1927)
24 פרלודים, אופ. 34 (1932–1933)
סונטה מס' 2 בסי מינור, אופ. 61 (1943)
24 פרלודים ופוגות, אופ. 87 (1950–1951)
קונצ'רטינו לשני פסנתרים בלה מינור, אופ. 94 (1953)
מיצירותיו > אופרות

"החוטם" (על-פי גוגול), אופ. 15 (1927–1928)
"ליידי מקבת ממחוז מצנסק" (על פי לסקוב), אופ. 29 (1930-32, גרסה שנייה כ"קטרינה איזמאילובה", אופ. 114)
מיצירותיו > מוזיקה לבלט

"תור הזהב", בלט בשלוש מערכות, אופ. 22 (1929–1930)
"הבורג", בלט בשלוש מערכות, אופ. 27 (1930–1931)
"הנחל הבהיר", בלט בשלוש מערכות, אופ. 39 (1934–1935)
מיצירותיו > שונות

"מן השירה היהודית העממית", לפסנתר (או לתזמורת), סופרן, מצו-סופרן וטנור, אופ. 79 (1948)
פתיחה חגיגית לתזמורת, בלה מז'ור, אופ. 96 (1954)
תזמור לאופרה של מוסורגסקי, "חובאנשצ'ינה", אופ. 106 (1959)
"הוצאתו להורג של סטפאן ראזין" (על פי יבטושנקו), קנטטה לתזמורת, מקהלה ולסולן בס, אופ. 119 (1964)
"אוקטובר", פואמה סימפונית בדו מינור, אופ. 131 (1967)
סוויטה לתזמורת במה (נודעה בעבר כסוויטת ג'אז מס' 2, אופ. 38), ללא מספר אופוס
לקריאה נוספת

סולומון וולקוב, עדות: זכרונותיו של דימיטרי שוסטקוביץ’, תרגם: גרשון ריטרמן, 1988.
הערות שוליים

↑  במחקרים אחרים נטען שהמבקר היה העיתונאי דוד זַסְלַבְסְקִי. ראו את המאמר מאת הפסנתרן בוריס גילטבורג באתר אלכסון, 1.6.2013.
↑  יוסי שיפמן, הרצאה מקדימה בקונצרט "קאמרי בצהרי שישי", 5 באפריל 2013
↑  J. Bogousslavsky,M. G. Hennerici,H. Bäzner,C. Bassetti, Neurological Disorders in Famous Artists, Part 3, in Frontiers in Neurology and Neuroscience, Vol. 27 ,Ed. Karger, Basel, 2010, pp. 93-97
↑  חצי האי שוסטקוביץ' באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
| זוכי פרס לאוני סונינג למוזיקה |
| --- | --- | --- |
| 1959–1980 | איגור סטרווינסקי (1959) • ליאונרד ברנשטיין (1965) • בירגיט נילסון (1966) • ויטולד לוטוסלבסקי (1967) • בנג'מין בריטן (1968) • בוריס כריסטוף (1969) • סרג'יו צ'ליבידאקה (1970) • ארתור רובינשטיין (1971) • יהודי מנוחין (1972) • דמיטרי שוסטקוביץ' (1973) • אנדרס סגוביה (1974) • דיטריך פישר-דיסקאו (1975) • מוגנס וולדיקה (1976) • אוליבייה מסייאן (1977) • ז'אן-פייר רמפל (1978) • ג'נט בייקר (1979) • מארי-קלייר אליין (1980) |  |
| 1981–2000 | מסטיסלב רוסטרופוביץ' (1981) • אייזק שטרן (1982) • רפאל קובליק (1983) • מיילס דייוויס (1984) • פייר בולז (1985) • סביאטוסלב ריכטר (1986) • היינץ הוליגר (1987) • פטר שרייר (1988) • גדעון קרמר (1989) • ג'רג' ליגטי (1990) • אריק אריקסון (1991) • גאורג שולטי (1992) • ניקולאוס הרנונקור (1993) • כריסטיאן צימרמן (1994) • יורי בשמט (1995) • פר נירגארד (1996) • אנדראש שיף (1997) • הילדגארד בהרנס (1998) • סופיה גוביידולינה (1999) • מיכלה פטרי (2000) |  |
| 2001–2020 | אן-סופי מוטר (2001) • אלפרד ברנדל (2002) • ג'רג' קורטג (2003) • קית' ג'ארט (2004) • ג'ון אליוט גרדינר (2005) • יו-יו מה (2006) • לארס אולריק מורטנסן (2007) • ארוו פרט (2008) • דניאל בארנבוים (2009) • צ'צ'יליה ברטולי (2010) • קאייה סאאריאהו (2011) • ז'ורדי סאוואל (2012) • סיימון ראטל (2013) • מרטין פרוסט (2014) • תומאס אדס (2015) • הרברט בלומסטדט (2016) • לאונידס קבקוס (2017) • מאריס יאנסונס (2018) • הנס אברהמסן (2019) • ברברה האניגן (2020) |  |
| 2021 ואילך | אנסוק צ'ין (2021) • פייר לורן איימארד (2022) • אוולין גלני (2023) • עמנואל פהו (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267994405171  PLWABN: 9810542619605606  BIBSYS: 90079361  BNE: XX1052728  BnF: cb13892473m (data)  CiNii: DA00390619  GND: 118642472  ICCU: CFIV071867  ISNI: 0000 0001 2143 0446  LCCN: n79140959  LNB: 000036021  MusicBrainz: 519dd32e-8f30-4380-8826-7aa99169e1bb  NDL: 00456475  NKC: jn19990209877  NLA: 36585737  NLG: 232320  NLK: KAC199625220  NSK: 000091491  NTA: 068315848  RERO: 02-A000195880  SELIBR: 205500  SNAC: w68p607m  SUDOC: 026788136  Trove: 874351  VcBA: 495/284025  VIAF: 89612684   WorldCat (עם VIAF): 89612684
הספרייה הלאומית של מיאנמר

| --- | --- |


בניין הספרייה הלאומית ביאנגון
 מיקום:  יאנגון
 סוג:  ספרייה לאומית
 תאריך ייסוד:  1952
 מספר סניפים:  2
 גודל האוסף:  220,000
 מספר מועסקים:  213
 קואורדינטות:  19°46′30.6″N 96°8′27.2″E﻿ / ﻿19.775167°N 96.140889°E﻿ / 19.775167; 96.140889
 http://www.nlm-npt.gov.mm
 he
הספרייה הלאומית של מיאנמר (בורמזית: အမျိုးသားစာကြည့်တိုက်) היא הספרייה הלאומית של הרפובליקה של איחוד מיאנמר, ממוקמת בעיירת יאנקין, חלק מיאנגון. היא הוקמה בשנת 1952. יחד עם הספרייה המרכזית של אוניברסיטת יאנגון הן שתי ספריות מחקר היחידות ביאנגון. אוסף הספרייה כולל 220,000 ספרים המחולקים ל-10 אגפים.
אוסף הספרייה כלל 618,000 ספרים וכתבי עת, כמו כן היו באוסף 15,800 כתבי יד נדירים. אולם, בשנת 2006 הממשל הצבאי של מיאנמר הכריז על כוונה להעביר חלק גדול מהאוסף לספרייה לאומית חדשה בנייפידאו. הבניין הישן של הספרייה שהיה ממוקם בטמווה, יאנגון נמכר במכירה פומבית. באוקטובר 2008 הספרייה הלאומית עברה למיקומה הנוכחי.
האוסף הנוכחי של הספרייה כולל טקסטים בורמזיים עתיקים, באוסף זה נמצאים 16,066 כתבי יד על עלי דקל, 1,972 פרבאיק (לוחות כתיבה מקופלים מנייר, בד או מתכת) ו-345 טקסטים הכתובים בכתב יד על ידי סופרים מפורסמים. בשנת 1993 הוקמה בספרייה מחלקת שימור שבאופן קבוע מטפלת ומשמרת את הטקסטים הבורמזיים העתיקים. בתוכניות הספרייה להציע בעתיד קטלוג מקוון.
הספרייה הלאומית היא חברה בפדרציה הבין-לאומית של ארגוני הספריות והמוסדות ומוסדות וספריות לאומיות בדרום-מזרח אסיה.
היסטוריה

ראשיתה של הספרייה בספרייה החופשית על שם ברנרד אשר נפתחה עוד בשנת 1883 בתקופה של השלטון הבריטי הקולוניאלי. ספריית ברנרד הפכה לספריית מדינה תחת ניהולו של משרד התרבות של מיאנמר בשנת 1952, בשנת 1967 היא הפכה לספרייה לאומית. לבניינה הנוכחי הספרייה עברה באוקטובר 2008.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  "National Library Moves to New Location in Yankin Township", The Myanmar Times, ‏27 October 2008 (באנגלית)
↑  The National Library, Myanmar Ministry of Culture (באנגלית)
1 2 3  "Dismay Over National Library Move", The Irrawaddy, ‏10 August 2006 (באנגלית)
↑  הרקע ההיסטורי של הספרייה הלאומית של מיאנמר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1155426037  LCCN: no2003021882  VIAF: 159786591   WorldCat (עם VIAF): 159786591
שפות קלטיות

שפות קלטיות היא תת-משפחה של משפחת השפות ההודו-אירופיות. השפות היו מדוברות בפי הקלטים ברחבי מערב אירופה עד סוף האלף הראשון לספירה, אך כיום השימוש בהן מוגבל לאיים הבריטיים ולמחוז ברטאן בצרפת. האזורים בהם נותרו דוברי השפות הקלטיות כיום מכונים האומות הקלטיות.
בתקופת הזוהר של העמים הקלטיים דוברו השפות הקלטיות בפי רוב אוכלוסיית אירופה. כיום נלחמות השפות הקלטיות על הישרדותן, כשהן סובלות מתחרות קשה מצד האנגלית והצרפתית.
תת-המשפחה כוללת שש שפות, מתוכן אחת נכחדה. מספרם הכולל של דוברי השפות הקלטיות בעולם אינו עולה על 3 מיליון.
בלשנים מצביעים על קשר משפחתי הדוק בין השפות הקלטיות והשפות האיטליות, ואף משייכים אותן לעיתים לקבוצה רחבה יותר של שפות קלטו-איטליות, זאת בשל הדמיון בין אוצר המילים של שתי הקבוצות.
בלשנים אחרים, תיארו קשר טיפולוגי בין לשונות שמיות ולשונות מצריות (ובייחוד קופטית) ללשונות הקלטיות השונות.
השפות הקלטיות מתחלקות לשני פלגים:
הפלג הדרומי או הבריטוני :
ברטונית: מדוברת בברטאן שבצרפת.
ולשית: שפה אזורית מוכרת בוויילס, מדוברת כיום בפי כחצי מיליון מתושבי ויילס וכן בפי כמה קהילות של מהגרים ולשים בארגנטינה.
קורנית: מדוברת באופן מצומצם במחוז קורנוול שבאנגליה.
הפלג הצפוני או הגוֹיְדֶלי :
גאלית סקוטית: שפה אזורית מוכרת בסקוטלנד. מדוברת בפי כמה עשרות אלפי אנשים בצפון סקוטלנד ואלפי אנשים בנובה סקוטיה. בעבר דוברה גם בניופאונדלנד, אך אינה מדוברת שם יותר.
גאלית אירית: שפה רשמית באירלנד ובאיחוד האירופי, מדוברת כיום בפי כרבע מיליון מתושבי אירלנד.
שֶלְטָה: מדוברת בפי כמה אלפי נוודים איריים באירלנד ובארצות הברית.
מאנית: דוברה בעבר באי מאן ונכחדה בשנות ה-70 של המאה ה-20 כשפה מדוברת. עדיין משמשת כאחת השפות הרשמיות ויש ניסיונות להחיותה כשפת דיבור וחינוך.
מושבים בישראל

להלן רשימה של המושבים בישראל, כולל אלה שהועתקו ממקומם או פורקו.
נכון לשנת 2018 קיימים בישראל 451 מושבים. כ-7.5% מהם (34 יישובים) נחשבים מושבים שיתופיים.
מושבים שיתופיים

| שם המושב | שנת התיישבות | תנועת מיישבת | שיוך לשלטון מקומי בישראל/אזור בארץ | אוכלוסייה סוף 2023 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אמציה | 1955 | חרות בית"ר | לכיש |  186 |
| אלוני אבא | 1948 | העובד הציוני | עמק יזרעאל |  933 |
| אלוני הבשן | 1981 | הפועל המזרחי | גולן |  509 |
| אודם | 1975 | העובד הציוני | גולן |  292 |
| בני דרום | 1949 | הפועל המזרחי | חבל יבנה |  1,033 |
| בית יתיר | 1983 | אמנה | הר חברון |  796 |
| הבונים | 1949 | התנועה הקיבוצית | חוף הכרמל |  409 |
| יסודות | 1948 | פועלי אגודת ישראל | נחל שורק |  1,106 |
| ייט"ב | 1970 | התנועה הקיבוצית | ערבות הירדן |  199 |
| יד השמונה | 1971 | האיחוד החקלאי | מטה יהודה |  259 |
| יודפת | 1980 | התנועה הקיבוצית | משגב |  1,000 |
| יונתן | 1978 | הפועל המזרחי | גולן |  865 |
| כפר דניאל | 1949 | התנועה הקיבוצית | חבל מודיעין |  630 |
| כפר חיטים | 1936 | תנועת המושבים | הגליל התחתון |  623 |
| כרמל | 1981 | אמנה | הר חברון |  632 |
| מבוא ביתר | 1950 | חרות בית"ר | מטה יהודה |  1,125 |
| מבוא חורון | 1969 | פועלי אגודת ישראל | מטה בנימין |  2,616 |
| מולדת | 1937 | תנועת המושבים | הגלבוע |  1,185 |
| משואות יצחק | 1949 | הקיבוץ הדתי | שפיר |  674 |
| מעון | 1981 | אמנה | הר חברון |  749 |
| נווה אילן | 1946 | התנועה הקיבוצית | מטה יהודה |  1,019 |
| ניר גלים | 1949 | הפועל המזרחי | חבל יבנה |  1,252 |
| ניר עציון | 1950 | הקיבוץ הדתי | חוף הכרמל |  816 |
| נורדיה | 1948 | חרות בית"ר | לב השרון |  2,068 |
| נעמ"ה | 1982 | תנועת המושבים | ערבות הירדן |  311 |
| צור נתן | 1966 | חרות בית"ר | דרום השרון |  277 |
| קשת | 1974 | הפועל המזרחי | גולן |  947 |
| רגבה | 1946 | התנועה הקיבוצית | מטה אשר |  1,088 |
| רמת מגשימים | 1968 | הפועל המזרחי | גולן |  821 |
| שדמות מחולה | 1982 | הפועל המזרחי | ערבות הירדן |  731 |
| שבי ציון | 1938 | האיחוד החקלאי | מטה אשר |  1,324 |
| שורש | 1948 | העובד הציוני | מטה יהודה |  1,314 |
| תימורים | 1954 | העובד הציוני | באר טוביה |  719 |
| תלמי יפה | 1950 | העובד הציוני | חוף אשקלון |  677 |
המושב כפר חיטים, שהוקם בשנת 1924, הוא המושב שיתופי הראשון בארץ.
מושבים לשעבר > מושבים שהפכו ליישובים קהילתיים

| שם המושב | שנת התיישבות | תנועת מיישבת | שיוך לשלטון מקומי בישראל/אזור בארץ | השנה בה היישוב חדל להתקיים כמושב |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אלעזר | 1975 |  | גוש עציון | 1988 |
| אשלים | 1979 | התנועה הקיבוצית | רמת הנגב | תחילת העשור הראשון של המאה ה-21 |
| נחושה | 1955 | הפועל המזרחי | מטה יהודה | 1994 |
| שורשים | 1985 | תנועת המושבים | משגב | 1992/3 |
מושבים לשעבר > מושבים שאוחדו לרשות מוניציפלית אחרת

| שם המושב | שנת התיישבות | תנועת מיישבת | שיוך לשלטון מקומי בישראל/אזור בארץ | השנה בה היישוב חדל להתקיים כמושב | מידע נוסף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| באר גנים (אבן יהודה) | 1933 |  |  | 1950 | המושב צורף לאבן יהודה בשנת 1950 |
| גני יהודה | 1950 | האיחוד החקלאי | דרום השרון | 2003 | המושב צורף לסביון בשנת 2003 |
| כפר אברהם | 1932 | הפועל המזרחי |  | 1952 | המושב צורף לפתח תקווה בשנת 1952 |
| כפר אז"ר | 1932 |  | מועצה אזורית אפעל | 2008 | המושב צורף לרמת גן בשנת 2008 |
| מחנה יהודה (פתח תקווה) | 1913 |  |  | 1937 | המושב צורף לפתח תקווה בשנת 1937 |
| משמר השלושה | 1937 |  |  | 1953 | המושב צורף למועצה המקומית יבנאל בשנת 1953 |
| נחלת ז'בוטניסקי | 1939 |  |  | 1946 | המושב צורף לבנימינה בשנת 1946 |
| נחלת יהודה | 1913 |  |  | 1988 | המושב צורף לראשון לציון בשנת 1988 |
| סמדר | 1956 |  |  | לא ידוע | המושב צורף למועצה המקומית יבנאל |
| עין גנים | 1908 |  |  | 1937 | המושב צורף לפתח תקווה בשנת 1937 |
| תל צור | 1932 |  |  | 1950 | המושב צורף לאבן יהודה בשנת 1950 |
מושבים לשעבר > מושבים שפורקו

מתוך המושבים המעטים שפורקו בתולדות ישראל (המפורטים בחלק זה), חלק מהם הוקם בהמשך מחדש במיקום אחר בישראל. עבור המקרים הנדירים הללו נכללים ברשימות שבערך הזה שני פריטים שונים - פריט אחד עבור המושב המקורי שפורק (אשר מופיע בחלק זה) ופריט נוסף עבור המושב שהוקם בהמשך אשר לו שם זהה או שם שונה.
| שם המושב | שנת התיישבות | תנועת מיישבת | שיוך לשלטון מקומי בישראל/אזור בארץ | השנה בה היישוב חדל להתקיים כמושב | סיבה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בני עצמון | 1979 | אמנה | גוש קטיף | 2005 | פונו ונהרסו במסגרת תוכנית ההתנתקות. |
| גדיד | 1982 |  | גוש קטיף | 2005 | פונו ונהרסו במסגרת תוכנית ההתנתקות. |
| גן אור | 1983 |  | גוש קטיף | 2005 | פונו ונהרסו במסגרת תוכנית ההתנתקות. |
| גני טל (גוש קטיף) | 1979 | הפועל המזרחי | גוש קטיף | 2005 | מיקום המושב הועתק כתוצאה מתוכנית ההתנתקות. |
| די זהב | 1971 | העובד הציוני | סיני | 1982 | פונו כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים |
| חרובית | 1975 | חרות בית"ר | סיני | 1982 | פונו כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים |
| כרמון | 1952 | תנועת המושבים | אזור חוף אשקלון (כיום מועצה אזורית) | 1961 | המושב פורק כתוצאה מקשיים כלכליים של התושבים. |
| מורג | 1983 | האיחוד החקלאי | גוש קטיף | 2005 | פונו ונהרסו במסגרת תוכנית ההתנתקות. |
| נצר חזני | 1997 | פועלי אגודת ישראל | גוש קטיף | 2005 | פונו ונהרסו במסגרת תוכנית ההתנתקות. |
| נתיב העשרה (סיני) | 1974 |  | סיני | 1982 | המושב הועתק לחבל שלום כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים. |
| פריאל | 1978 |  | סיני | 1982 | המושב פונה כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים. |
| קטיף | 1985 | הפועל המזרחי | גוש קטיף | 2005 | היישוב פונה ונהרס במסגרת תוכנית ההתנתקות. |
| שדות | 1971 | תנועת המושבים | סיני | 1982 | המושב פונה כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים. |
| תלמי יוסף (סיני) | 1977 | האיחוד החקלאי | סיני | 1982 | המושב הועתק לחבל שלום כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים. |
ראו גם

ערים בישראל
קיבוצים בישראל
יישובים קהילתיים בישראל
יהודה ארבל (פופקו)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בפברואר 1926 מצרים
 פטירה:  5 במאי 2017 (בגיל 91) תל אביב
 מקום קבורה:  עינת 
 תאריך עלייה:  1933
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  "פופקו", "מר דקוטה"
 השתייכות:   ההגנה   פלמ"ח   צבא הגנה לישראל    חיל האוויר
 דרגה:   סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד טייסת 103  נספח חיל האוויר בארצות הברית
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות    מבצע קדש   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון 
 עיטורים
 עיטור לוחמי המדינה אות ההגנה 
 
יהודה ארבל (כונה בחיל האוויר הישראלי פופקו, מר דקוטה, 27 בפברואר 1926 - 5 במאי 2017) היה לוחם פלמ"ח, מוותיקי טייסי התובלה של חיל האוויר, ומפקד טייסת 103 ("הפילים").
ביוגרפיה > ילדות ושירות בפלמ"ח

ארבל נולד במצרים למרים וגרשון פופקו. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל וב-1945 התגייס לפלמ"ח. שירת בפלוגה ו' במחלקת תל-יוסף, עם מפקדי המחלקות דני מס, עודד מסר ומדריך הגדוד יצחק רבין. בין השנים 1945 – 1946 עבר אימוני חי"ר במסגרת המחלקה, ושירת בגדוד הראשון. באביב 1946 עבר ארבל למחלקת הטיס של הפלמ"ח ושירת בפלוגה ז' בקיבוץ נען. את גיחתו הראשונה ביצע ב-18 ביוני 1946.
בשבת השחורה (29 ביוני 1946) נעצר בנען על ידי הבריטים ונפצע בראשו. הוא אושפז בבית החולים במחנה סרפנד (כיום המרכז הרפואי שמיר) עם חבר נוסף מקיבוץ נען, הסופר משה מוסנזון. לאחר שהחלים נאסר במחנה המעצר בלטרון במשך כ-110 יום. עם שחרורו שב ארבל לטוס במחלקת הטיס של הפלמ"ח. במחצית הראשונה של 1948 יצא ארבל בשליחות לאנגליה בנושאי פלמ"ח והגנה.
על תרומתו הצבאית של ארבל בתקופה של לפני קום המדינה הוענקו לארבל עיטור לוחמי המדינה ואות ההגנה.
ביוגרפיה > שירות בחיל האוויר הישראלי

ארבל שירת בחיל האוויר 46 שנים, מתוכם כ-20 שנים בשירות מילואים. פעמיים היה מפקד טייסת 103, לראשונה לאחר ששירת כראש ענף מבצעים במטה חיל האוויר, ופעם שנייה לאחר מבצע קדש. במשך שנים רבות היה ארבל קברניט מטוס דקוטה. במבצע קדש היה ארבל ממפקדי הרכבת האווירית של מטוסי דקוטה ונורד אשר הצניחו צנחנים וציוד בא-טור לקראת כיבוש שארם א-שייך. בנוסף למטוסי הדקוטה הטיס ארבל גם מטוסי נורד נוראטלס והיה מעורב בהבאת מסוקים לישראל. בחיל האוויר כונה ארבל "מר דקוטה", והוא נחשב למומחה הראשון במעלה בחיל למטוס זה.
בין שאר תפקידיו עסק ארבל בקישור בין חיל האוויר וחטיבת הצנחנים. כמו כן עסק בתחום הבטיחות בתעופה. הוא כיהן כנספח חיל האוויר וחיל הים בשגרירויות ישראל בארצות הברית ובקנדה, ועסק גם ברכש עבור חיל האוויר במשרד הביטחון. בתפקיד זה כיהן כסגן ראש אגף חימוש. ארבל היה בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם), במחזור הראשון.
את גיחתו האחרונה בחיל-האוויר עשה ארבל ב-19 ביוני 1991. לאחר שהוחלט להוציא את המטוס הוותיק משירות פעיל הוזמן ארבל להשתתף במטס הפרידה מה"דקוטה", שנערך בשנת 2001.
ביוגרפיה > שירות בחיל האוויר הישראלי > עברות שם המשפחה

ב-18 במרץ 1953 התחוללה רעידת אדמה קשה במערב טורקיה.(אנ') מדינת ישראל שלחה מטוס תובלה ובו סיוע הומניטרי לעזרת נפגעי האסון. ארבל, שהיה מפקד טייסת 103 ("הפילים") באותה עת והיה אחראי על ביצוע הטיסה לטורקיה, הוזמן אל ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, לתדרוך. בסיום התדרוך פנה ראש הממשלה לארבל ודרש ממנו לשנות את משחתו, פופקו, לשם עברי. השניים הסתכלו על המפה שהייתה תלויה בחדר, ובן-גוריון בחר עבורו את השם "ארבל", על שם הר הארבל.
ביוגרפיה > חיים אזרחיים

לאחר שחרורו מצה"ל בדרגת סא"ל היה ארבל אחראי טיסה והפעילות האווירית של מטוסים ומסוקים של חברת נתיבי נפט, חברה ממשלתית שהייתה אחראית על הפקת נפט משדה אבו רודס בחצי האי סיני, אז בשליטת ישראל. בשנים שלאחר מכן עבד במפעל "בקרה" בקבוצת גבע בפיתוח וייצור סולנואידים. כן עסק ארבל בניתוח מערכות מחשוב.
ארבל זכה בפרס קפלן בנושא תעופה בתשל"ג (1973).
חיים אישיים

ארבל היה נשוי ליונה, לשעבר לוחמת פלמ"ח. סיימה קורס סיירות בנען, במלחמת העצמאות שירתה כאלחוטאית בדרום.
לזוג, שהתגורר ברמת אביב, היו שלוש בנות. ארבל נפטר ב-5 במאי 2017 והובא למנוחות בקיבוץ עינת.
ב-22 במאי 2024 נהרג נכדו רס"ר במיל. גדעון חי דירוא, לוחם מיחידת יהל"ם, מחיל ההנדסה הקרבית בקרב ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
לקריאה נוספת

יהודה ארבל, באתר הפלמ"ח
"נלחם בקנאות על הזכות לטוס" דן לביא, 6 במאי 2017 ישראל היום
פופקו מפקד טייסת 103 (תחזוקה -עמוד 146)
שחר צורני, ‏הטיסה האחרונה של פופקו, באתר חיל האוויר הישראלי
מערכת אתר חיל-האוויר, ‏סא"ל (מיל') יהודה ארבל הלך לעולמו, באתר חיל האוויר הישראלי, 7 במאי 2017
תמר זאבי, ‏והדקוטה לעולם נשארת, בטאון חיל האוויר 113, אוקטובר 1979, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
רון הדר, ‏צ'לוסקין!, בטאון חיל האוויר 114, דצמבר 1979, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
הערות שוליים

↑  איתי בלומנטל, "מר דקוטה" הלך לעולמו בגיל 91, באתר ynet, 6 במאי 2017
↑  טייסי מחלקת הטיס של הפלמ"ח (עמותת חיל האוויר)
↑  רכבת אווירית של מטוסי דקוטה ונורד לא-טור (אתר חיל האוויר), 2 בנובמבר 1956
↑  הותר לפרסום: רס"ר גדעון חי דירוא נפל בקרבות בעזה, באתר "סרוגים", 22 במאי 2024
בית הספר הראשון בגדרה

| --- | --- |

בית הספר הראשון, מאי 2024
 בית ספר
 תקופת הפעילות:  1898–1948 (כ־50 שנה)
 מייסדים:  תנועת ביל"ו
 מיקום
 מיקום:  רחוב הבילו"יים,  גדרה
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°48′56″N 34°46′26″E﻿ / ﻿31.81559629637°N 34.773771057549°E﻿ / 31.81559629637; 34.773771057549
  (למפת השפלה מוגדלת) בית הספר הראשון בגדרה(למפת השפלה רגילה) בית הספר הראשון בגדרה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הספר הראשון בגדרה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הספר הראשון בגדרה
 
בית הספר הראשון בגדרה או בית הספר העממי בגדרה היה בית הספר הראשון שהוקם במושבה גדרה לקראת סוף המאה ה-19, בית ספר זה הוא בין בתי הספרי העבריים הראשונים בעולם שבו כל המקצועות נלמדו בעברית.
היסטוריה

אבן הפינה להקמת בית הספר הונחה ב-1896 ובית הספר הוקם רשמית ב-1898 וכלל שלושה חדרים, הייתה בו כיתה פעילה אחת שבה היו כ-32 תלמידים בני משפחות אנשי תנועת ביל"ו. לפני שנבנה בית הספר התלמידים למדו בבית הכנסת ישורון הסמוך עד שנבנה מבנה ייעודי. לפי הנחייתו של אליעזר בן יהודה כל מקצועות ההוראה נלמדו בשפה העברית, המורה הראשון של בית הספר היה אברהם בנימין סוס שנשלח ללמד בגדרה בשנת תרמ"ח על ידי אגודת חובבי ציון, על תקופתו בבית הספר כתב:
"בעבודתי בבית הספר הנני מרגיש עונג גדול, היחס בין התלמידים והמורים הוא באמת יחס אידאלי... אי אפשר לתאר לך איך מתאמצים המתחילים לסגל להם את הדיבור העברי ולכל הפחות את ההבנה בו, כי באמת כאילמים הם בבית הספר, ולכן כאשר יבינו דבר חדש ומה גם כאשר יוכלו להוציא איזה מאמר חדש (משפט חדש בעברית) יזהירו פניהם בשמחה אין קץ."
לאחר שמספר התלמידים בגדרה צמח היה צורך בבית ספר גדול יותר שיתאים לצורכי התלמידים ולכן ב-1948 נבנה בגבעת האוניברסיטה בגדרה בית הספר פינס שאליו עברו תלמידי בית הספר הראשון, בהמשך שימש בית הספר הראשון כבניין המועצה ומשנת 2022 משמש בתור תחנת יחידית שיטור עירונית. האתר מוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
הערות שוליים

↑  נעה שרמן-גולדפינגר, עשו להם בית ספר, באתר wiseland, ‏2017-09-01
↑  בית הספר הפך לתחנת משטרה, באתר גדרה היום, ‏2022-07-09
↑  המוזיאון הביל"ויים, גדרה, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
דגל רוסיה

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי, דגל הצי האזרחי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 הונף לראשונה:  1699
 קבלת מעמד רשמי:  7 במאי 1883 21 באוגוסט 1991
 מוטיבים עיצוביים:  צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית: טריקולור לבן-כחול-אדום
 גרסאות נוספות:    דגל הצי הצבאי
 גרסאות היסטוריות

 
 דגל האימפריה הרוסית (1914–1917)

 
 דגל הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1917–1991)

 
 דגל הפדרציה הרוסית (1991–1993)
דגל רוסיה הוא טריקולור שיראל בצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית. הוא מורכב משלושה פסים אופקיים, לבן למעלה, כחול במרכז ואדום למטה.
היסטוריה

כשפטר הגדול ביקר בהולנד בשנת 1699 כדי ללמוד בניית אוניות, הוא הבין שרוסיה זקוקה לדגל עבור הצי שלה. לכן עיצב את דגל רוסיה על בסיס דגל הנסיך ההולנדי – טריקולור עם שלושה פסים אופקיים, אך הוא בחר צבעים רוסיים עבורו. הוא בחר את צבעי סמל נסיכות מוסקבה, עליו מופיע גאורגיוס הקדוש, לבוש בשריון לבן, רוכב על סוס לבן, ולובש גלימה כחולה ואוחז במגן כחול, על רקע אדום.
דגל זה הפך לדגל הרשמי של האימפריה הרוסית ב־7 במאי 1883. הצאר ניקולאי השני שינה אותו בשנת 1914, כשהוסיף את העיט של בית רומנוב על רקע צהוב בקנטון בפינה השמאלית עליונה.
לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917, הוקמה הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, שהפסיקה את השימוש בדגל המלוכני, ואימצה את הדגל האדום המהפכני כדגלה.
לאחר הקמת ברית המועצות ב-1922, הפכה הרפובליקה הסובייטית הרוסית לחברה בפדרציה, והרפובליקה אימצה דגל רשמי, שהיווה גרסה של דגל ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991, אימצה הפדרציה הרוסית דגל דומה לדגל האימפריה הרוסית, אך הקו הכחול שבמרכז הדגל הומר בקו תכלת, בדומה לצבע דגל הרפובליקה הסובייטית הרוסית.
ב־1993 המירה הפדרציה הרוסית את צבע הקו האמצעי מתכלת לכחול, ואימצה מחדש את הדגל המקורי.
השפעה

הצבעים אומצו בוועידה הפאן סבלאבית בפראג ב-1848 (אנ') כצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית, בהשראת דגל רוסיה, ושימשו בסיס לדגל יוגוסלביה ומדינות שנוצרו ממנה (קרואטיה, סלובניה, סרביה) וסלובקיה.
טרנסניסטריה אימצה ב-2009 דגל רשמי נוסף, הדומה לדגל רוסיה בכל פרט ליחס (1:2).
דגל קרים, שאומץ ב-1992, דומה בצבעיו לדגל רוסיה, טריקולור של תכלת-לבן-אדום.
דגל דאגסטן, רפובליקה אוטונומית בקווקז, עשוי כדגל רוסיה פרט לקו העליון שהוא ירוק, המסמל את דתם של תושבי הרפובליקה המוסלמים.
הרפובליקה העממית של דונצק אימצה דגל הזהה לדגל רוסיה פרט לקו העליון, השחור. הדגל נטען כמבוסס על דגל הרפובליקה הסובייטית של דונצק-קריבוי רוג (אנ'), אך אין הוכחות לקיומו של דגל כזה, וככל הנראה הרפובליקה השתמשה בדגל האדום. לאחר סיפוח הרפובליקה לרוסיה ב-2022, הפך הדגל לדגל הרפובליקה הפדרלית של דונצק.
הרפובליקה העממית של לוגנסק אימצה דגל הדומה לדגל רוסיה, אך הקו העליון הוא תכלת. לאחר סיפוח הרפובליקה לרוסיה ב-2022, הפך הדגל לדגל הרפובליקה הפדרלית של לוגנסק.
חגים לאומיים

ה-22 באוגוסט הוא יום הדגל הלאומי של רוסייה. היום מציין את יום הניצחון בניסיון ההפיכה הסובייטי ב-1991, והוכרז ב-1994.
גלריה

דגל רוסיה, 1668–1669
דגל שושלת רומנוב ודגל המדינה בשנים 1858–1896
דגל קיסר רוסיה (1858–1917)
דגל הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, 1918–1937
דגל הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, 1937–1954
דגל הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, 1954–1991
דגל ברית המועצות, 1923–1991
ראו גם

סמל רוסיה
המנון רוסיה
דגל ברית המועצות