שושלת רשטראקוטה
תרבות > חברה

הכרוניקות מזכירות יותר קאסטות מארבע הקאסטות הידועות בשיטה החברתית ההינדית, חלקן עד שבע קאסטות. אל-בירוני, האינדולוג הפרסי / מרכז אסייתי המפורסם מהמאה ה-10, מזכיר שש עשרה קאסטות, כולל ארבע הקאסטות הבסיסיות של ברהמינים (אנ'), קשטרייה (אנ'), ואישיה ושודרה (אנ'). הקאסטה זקאיה או להוד הייתה מורכבת מקהילות המתמחות בריקוד ואקרובטיקה. אנשים במקצועות השיט, ציד, אריגה, סנדלרות, ייצור סלים ודיג השתייכו לקאסטות או תת-קאסטות ספציפיות. הקאסטה של אנטיאג'ה סיפקה שירותים של עבודות בזויות לעשירים. הברהמינים נהנו מהמעמד הגבוה ביותר בחברה של הרשטראקוטה; רק אותם קשטריות בתת-קאסטת "סאט-קשטרייה" (קשטרייה אצילים) היו במעמד גבוה יותר.
הקריירה של ברהמינים קשורה בדרך כלל לחינוך, למערכת המשפט, לאסטרולוגיה, למתמטיקה, לשירה ופילוסופיה או למשרות אדמיניסטרטיביות שעברו בירושה. כמו כן, ברהמינים עסקו יותר ויותר במקצועות שאינם אופייניים לברהמינים (חקלאות, סחר באגוזי אריקה ותפקידי לחימה). עונש מוות, על אף שהוא היה נפוץ, לא הוטל על תתי הכתות הקשטרייה המלכותיים או לברהמינים שנמצאו אשמים בפשעים מתועבים (כיוון שהריגת ברהמין בהודו ההינדית של ימי הביניים נחשבה בעצמה לפשע מתועב). כעונש חלופי לאכיפת החוק נקטעה יד ימין ורגל שמאל של ברהמין, והותירה את אותו אדם נכה.
עד המאה ה-9, מלכים מכל ארבע הקאסטות תפסו את המעמד הגבוה ביותר במערכת המונרכית בהודו ההינדית. קבלת קשטריות בבתי ספר ודיים (אנ') יחד עם ברהמינים הייתה נהוגה, אך לא התקבלו ילדי הקאסטות של ואישה ושודרה. בעלות על הקרקע על ידי אנשים מכל הקאסטות מתועדת בכתובות. נישואים בין-קאסטות בקאסטות הגבוהות היו רק בין בנות קשטרייה בעלות מעמד גבוה ובני ברהמינים, אך היו נפוצים יחסית בקרב שאר הקאסטות. פעילויות משותפות בין-קאסטות היו נדירות והייתה הימנעות מסעודה משותפת בין בני קאסטות שונות.
משפחות משותפות היו הנורמה, אך הפרדות משפטיות בין אחים ואפילו אב ובנו נרשמו בכתובות. לנשים ולבנות היו זכויות על רכוש וקרקע, שכן ישנן כתובות המתעדות את מכירת הקרקע על ידי נשים. מערכת הנישואים המאורגנים מראש נקטה במדיניות קפדנית של נישואים מוקדמים לנשים. בקרב הברהמינים, בנים נישאו בגיל 16 או מתחת והכלות שנבחרו עבורם היו בנות 12 ומטה. מדיניות גיל זו לא ננקטה בקפדנות על ידי קאסטות אחרות. סאטי (מנהג שבו אלמנתו של מת הייתה מציתה את עצמה על מדורת ההלוויה של בעלה) היה נהוג, אך הדוגמאות המעטות שצוינו בכתובות היו בעיקר במשפחות המלוכה. שיטת גילוח ראשי האלמנות הייתה נדירה, שכן הכתובות מציינות שאלמנות הורשו לגדל את שיערן אך נמנעו מלקשט אותו. נישואים מחדש של אלמנה היו נדירים בקרב הקאסטות העליונות ומקובלות יותר בקרב הקאסטות הנמוכות.
באוכלוסייה הכללית גברים לבשו שתי פיסות בד פשוטות, בגד רופף מלמעלה ובגד שנלבש כמו דוטי לחלק התחתון של הגוף. רק מלכים יכלו ללבוש טורבן, מנהג שהתפשט להמונים הרבה יותר מאוחר הריקוד היה בידור פופולרי וכתובות מדברות על נשים מלכותיות שהוקסמו על ידי רקדנים, גברים ונשים כאחד, בארמון המלך. דוואדאסי (אנ') (נשים שהיו "נשואות" לאל או למקדש) נכחו לעיתים קרובות במקדשים. פעילויות פנאי אחרות כללו צפייה בקרבות בין בעלי חיים מאותו מין או ממין שונה. כתובת אטאקור (אבן גיבור (אנ'), "וירגאל") נוצרה עבור כלבו האהוב של בוטוגה השני, מלך שושלת הגנגה המערבית שמת בלחימה עם חזיר בר במהלך ציד. יש תיעוד של שמורות ציד עבור בני המלוכה. אסטרונומיה ואסטרולוגיה היו מפותחים היטב כמקצועות לימוד, והיו אמונות תפלות רבות כמו שלכידת נחש בחיים מוכיחה את צניעותה של אישה. זקנים שסבלו ממחלות חשוכות מרפא העדיפו לשים קץ לחייהם בטביעה במים הקדושים של אתר צליינים או בשריפת פולחנית.