לורנס סטרן
כתביו

כתיבתו המוקדמת של סטרן אינה ראויה לציון. הוא כתב מכתבים, הוציא לאור שתי דרשות (ב-1747 ו-1750 וניסה את כוחו בכתיבת סאטירה. הוא היה מעורב וכתב ועל פוליטיקה מקומית ב-1742. הפרסום המרכזי שלו, לפני טריסטרם שנדי, היה סאטירה: רומן פוליטי (A Political Romance) שיצא לאור ב-1759. יצירה שפורסמה לאחר מותו קטע על בנוסח רבלה (A Fragment in the Manner of Rabelais) נכתב ב-1759.
סטרן התחיל בעבודה על "טריסטרם שנדי" רק כשהיה בן 46. רבלה היה המחבר האהוב על סטרן ובמכתבים שלו הוא הבהיר שהוא תופס את עצמו כממשיכו של רבלה בכתיבה הומוריסטית כשהוא מרחיק את עצמו מג'ונתן סוויפט.
"אני מכחיש ... שהרחקתי לכת כמו סוויפט: הוא שומר על מרחק נאות מרבלה; אני שומר על מרחק נאות ממנו".
סטרן מפורסם במיוחד ברומן חייו ודעותיו של טריסטרם שנדי, ג'נטלמן. הוא התפרסם ברומן הזה לא רק באנגליה כי אם בכל אירופה. תרגומים של הספר, בכל השפות האירופיות המרכזיות, החלו להופיע כמעט עם ההוצאה לאור שלו וסטרן השפיע על מחברים אירופים שונים באופיים כמו דני דידרו והרומנטיקה הגרמנית. ליצירתו הייתה גם השפעה ניכרת על הסופר הברזילאי מאשאדו די-אסיס שעשה שימוש יוצא דופן ומקורי במיוחד בטכניקה של שינוי נושא ביצירת המופת שלו זיכרונותיו של מת. למעשה, הרומן, שבו מתמרן סטרן זמן עלילתי וקול, פרודיות שקיבלו צורה סיפורית וכוללות מנה גדושה של הומור מחוספס, התקבל באנגליה כמושחת מדי. פסק דינו של סמואל ג'ונסון ב-1776 היה שדבר מוזר לא יישאר זמן רב. טריסטרם שנדי לא שרד (Nothing odd will do long. Tristram Shandy did not last). פסק דין זה שונה, לגמרי, מהמבקרים האירופאים ששיבחו את סטרן וטריסטרם שנדי כחדשני ונעלה. וולטר קרא לו "נעלה בבירור על רבלה" ומאוחר יותר גתה שיבח את סטרן כנפש היפה ביותר שאי פעם השפיעה על אנשים. גם בחייו והרבה אחרי מותו טענו שהיה סנטימנטלי. היו חלקים מטריסטרם שנדי, כמו הסיפור על לה פבר שהודפסו בנפרד וזכו לשבחים רבים על ידי המורליסטים של אותה תקופה. הצלחת הרומן והאופי הסדרתי שלו אפשרו לחקיינים רבים להוציא לאור חוברות שעסקו בדמויות מתוך הספר ובנושאים אחרים מתוכו, גם כאשר הספר עוד לא הושלם.
קשה לתאר את הרומן עצמו. הסיפור מתחיל בתיאור של טריסטרם על התעברותו שלו. הוא ממשיך בצורה לא סדירה אבל בעיקר על ידי מה שסטקן מכנה "סטיות מקדמות". אנחנו מגיעים ללידתו של טריסטרם רק בכרך השלישי. הרומן עשיר בדמויות והומור והשפעות של רבלה וסרוואנטס ניכרות בכל הרומן. הספר מסתיים אחרי תשעה כרכים שיצאו לאור במשך כעשר שנים אבל אין לו משהו שניתן להחשיב כסיום מסורתי. סטרן מכניס לתוכו דרשות, מאמרים ומסמכים משפטיים והוא חוקר את גבולות הטיפוגרפיה ועיצוב הדפים על ידי הכנסת דפים דמויי שיש ומפורסמים ביותר הם הדפים השחורים לגמרי בתוך סיפור המעשה. רבים מחידושיו של סטרן, עיבודים בצורה שיש להבינם כמחקר על מה מהווה רומן, השפיעו מאוד על סופרים מודרניסטים כמו ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף ועל סופרים בני זמננו כמו תומאס פינצ'ון ודייוויד פוסטר וולאס. איטלו קאלווינו התייחס לטריסטרם שנדי כ"אב הקדמון הלא מוטל בספק של כל הרומנים האוונגרדיים של המאה שלנו". הסופר הפורמליסט הרוסי ויקטור שקלובסקי ראה את טריסטרם שנדי כרומן הארכיטיפי המושלם וכל שאר הרומנים הם רק תת-קבוצות שלו: "טריסטרם שנדי הוא הרומן הטיפוסי ביותר בספרות העולמית".
עם זאת הדעות הביקורתיות המובילות על טריסטרם שנדי נוטות להיות מקוטבות בהערכה שלהן את חשיבותו. משנות ה-50, בעקבות ד.ו. ג'פרסון, יש כאלה הטוענים שתהא השפעתו אשר תהא, טריסטרם שנדי, בהקשר המקורי שלו מייצג תחייה של מסורת עתיקה בהרבה, מסורת מהרנסאנס של השנינות המלומדת והוא הושפע בכך מהגישה של מועדון סקריבלרוס בו היו חברים, בין השאר, סוויפט ואלכסנדר פופ.
מסע סנטימנטלי בצרפת ובאיטליה הוא ספר שהייתה לו פחות השפעה על אף שהתקבל בצורה טובה יותר על ידי המבקרים האנגלים בימיו. יש לספר מקבילות סגנוניות רבות עם טריסטרם שנדי. למעשה המספר הוא אחת הדמויות המשניות מהרומן הקודם. אף שהספר ישיר יותר הרי ניתן להבין את מסע סנטימנטלי כחלק מאותו פרויקט אמנותי שאליו שייך גם טריסטרם שנדי.
שני כרכים של דרשות יצאו לאור בחייו של סטרן. נמכרו, בחייו, יותר עותקים של הדרשות שלו מאשר של טריסטרם שנדי ולמשך זמן מסוים הוא היה ידוע יותר בחוגים מסוימים כדרשן ולא כסופר. הדרשות שלו הן שגרתיות, גם בסגנון וגם בתוכנן. אחרי מותו יצאו לאור כמה כרכים של מכתבים. אחד הנודעים בכְּתביו הוא "יומן לאלייזה" (Journal to Eliza), סדרת מכתבים ערוכים כיומן אישי. מכתבים אלה יועדו לאישה שאחריה חיזר סטרן בשנות חייו האחרונות, והם פורסמו בדפוס רק ב-1904. בהשוואה לסופרים רבים בני המאה ה-18 מספר יצירותיו של סטרן הוא קטן למדי.