אוניות המערכה מסדרת פנסילבניה
היסטוריית שירות

פנסילבניה ואריזונה נכנסו לשירות במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך לפני כניסת ארצות הברית לצד מדינות ההסכמה. במהלך השנה הראשונה, האוניות נוקו והוכנו לשירות פעיל מלא. פנסילבניה הפכה לאוניית הדגל של הצי האטלנטי ב-12 באוקטובר 1916. אריזונה ירתה לראשונה בתותחים הראשיים שלה ב-23 בדצמבר, אך בעיות עם טורבינה מפושטת החזיקו את האונייה כמעט אך ורק במספנת הצי של ניו יורק מדצמבר 1916 עד מרץ 1917. שתי האוניות התבססו בארצות הברית במשך המלחמה, עקב מחסור במזוט בבריטניה, ורק אוניות המונעות בפחם של פלגת אוניות המערכה התשיעית נשלחו אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי. רק לאחר שביתת הנשק ב-1918 נשלחו שתי אוניות המערכה מסדרת פנסילבניה לאירופה. אריזונה יצאה ראשונה, עזבה ב-18 בנובמבר והגיעה לפורטסמות' שבבריטניה ב-30. פנסילבניה ליוותה את האונייה ג'ורג' וושינגטון שנשאה את הנשיא האמריקני וודרו וילסון, מעבר לאוקיינוס האטלנטי לוועידת השלום בפריז ב-1919. בשנים 1921 ו-1922, במהלך התקופה שבין המלחמות, שתי האוניות השתתפו במשימה לפרו והועברו לצי האוקיינוס השקט.
פנסילבניה ואריזונה עברו מודרניזציות נרחבות מ-1929 עד 1931; ההוצאה הגיעה בשנת הכספים 1930. כחלק מהבנייה המחודשת, פנסילבניה, שתוכננה כאוניית דגל של צי, הורחב עבורה מגדל הניווט שלה. מלבד זאת, פנסילבניה ואריזונה קיבלו טיפול דומה: הסוללות הראשיות שונו כך שיוכלו להתרומם ל-30 מעלות, נוספו מערכות בקרת אש חדשות על תרני חצובה, החימוש המשני ומנהלי בקרת האש הוחלפו ושופצו, שמונה תותחי נ"מ 5 אינץ'/25 קליבר (ארבעה בכל צד) הותקנו על סיפון מזג האוויר שהיה מעל סוללת התותחים המשנית נגד ספינות בקוטר 5 אינץ', והגשרים שלהם הוגדלו כדי להחזיק מנהלי בקרת אש נ"מ מוגבהים. תוספות שריון היו מינימליות יחסית מעבר לבליטות נגד טורפדו, שהיו תוספות סטנדרטיות בכל ספינות המלחמה הגדולות בתקופה זו: 1.75–2 אינץ' (44–51 מילימטרים) של שריון נוספו לסיפון המשוריין השני, ולחדר המכונות נוספה מחיצת טורפדו. מערכת ההנעה של שתי האוניות קיבלה אולי את מירב תשומת הלב. מערכת הדוודים הוחלפה במלואה בשישה דוודים עם צינורות קטנים וטורבינות חדשות, בחלקה מאוניית המערכה וושינגטון מסדרת קולורדו שבוטלה. המכונות החדשות אפשרו לאוניות להתקרב למהירות המתוכננת הישנה שלהן של 21 קשר (39 קמ"ש; 24 מייל לשעה), אפילו עם תוספת הבליטות: פנסילבניה הגיעה למהירות של 20.89 קשרים ואריזונה למהירות של 20.7 קשרים בניסויים בעוצמה מלאה.
לאחר המודרניזציה שלהן, שתי האוניות השתתפו בפעילות הרגילה של הצי, כולל תרגילי בעיות בצי, ולאחר מכן הצטרפו לכל צי האוקיינוס השקט בבסיסם החדש בפרל הארבור, הוואי, לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה. שנתיים לאחר מכן, ב-7 בדצמבר 1941, התקיפה היפנית על פרל הארבור הובילה לטביעת אריזונה עם פגיעה ישירה מפצצה במשקל 800 קילוגרם (1,757 ליברות) למחסני התחמושת הקדמיים שלה, מה שגרם לפיצוץ אדיר שהרג 1,177 קצינים ומלחים. מתוך 1,512 שהיו עליה באותו בוקר. המתקפה גם פגעה קלות בפנסילבניה, שהייתה במבדוק היבש באותה עת. שרידיה של אריזונה נוצלו בחלקם מאוחר יותר, והיא כיום אנדרטת מלחמה.
פנסילבניה חזרה לשירות מהר יותר מרבות מאוניות המערכה האחרות שנכחו במהלך המתקפה; היא עזבה ב-20 בדצמבר והייתה בתיקון בסן פרנסיסקו עד 30 במרץ 1942. במשך החודשים הבאים, פנסילבניה הוצבה בחוף המערבי של ארצות הברית, לפני שהוקצתה מחדש לפרל הארבור כאוניית הדגל של הצי לזמן קצר (אוגוסט עד אוקטובר). לאחר שיפוץ נוסף בסן פרנסיסקו, שנמשך עד פברואר 1943, נשלחה האונייה לסייע לכוחות אמריקאים שפעלו במערכת האיים האלאוטיים. במהלך תקופה זו, פנסילבניה כמעט נפגעה מטורפדו מהצוללת היפנית I-31, שהוטבעה מאוחר יותר.
בשנה שלאחר מכן, פנסילבניה סיפקה הפגזות חוף במהלך קרבות מקין, קווג'לין, אניווטוק וסאיפאן, יחד עם המערכה באיי פלאו. האונייה השתתפה גם בנחיתות על לייטה ובקרב מפרץ לייטה. במהלך תקופה זו, פנסילבניה הייתה נוכחת בקרב האחרון אי פעם בין אוניות מערכה, קרב מיצר סוריגאו. האונייה לא ירתה שום מטח מכיוון שהאוניות היפניות נפגעו או הוטבעו בטווח ארוך, מעבר לשליטה המיושנת של פנסילבניה, אך בטווח של אוניות מערכה אחרות מוכוונות מכ"ם.
בשנת 1945 נשלחה פנסילבניה לשיפוץ נוסף בסן פרנסיסקו, והתותחים בסוללה הראשית שלה, שחוקים מהפגזות החוף התכופות, הוחלפו באלו מנבדה ואוקלהומה. לאחר השלמת השיפוץ ביולי, הפגיזה האונייה את האי ווייק ב-1 באוגוסט בדרך לאוקינאווה, שם נפגעה על ידי טורפדו שהוטל מהאוויר. הוא פגע ליד ציר המדחף הימני, הרג עשרים איש והפיל שלושה מארבעת צירי האונייה. אזור זה היה חיוני, והאטמים שנפתחו סביב הצירים הובילו לכמויות גדולות של הצפות שכמעט הטביעו את אוניית המערכה. פנסילבניה נגררה למים רדודים יותר, שם בוצעו תיקונים מקומיים. הפעולה האחרונה של האונייה הייתה ירי לעבר קמיקזה ב-13 באוגוסט; לאחר מכן היא נגררה לגואם החל מ-18 באוגוסט, שם בוצעו תיקונים זמניים, לפני שנשלחה למספנת הצי בפיוג'ט סאונד לפתרון קבוע יותר. פנסילבניה הגיעה לפיוג'ט סאונד ב-24 באוקטובר, אם כי לא בלי הרבה צרות שנגרמו מעבודות תיקון זמניות.
עם הכניעה היפנית ב-2 בספטמבר, תיקוני פיוג'ט סאונד הוגבלו לאלו הדרושים כדי להבטיח את הגעתה של פנסילבניה לאטול ביקיני לניסויים אטומיים ביולי 1946. אוניית המערכה הישנה שרדה את הניסויים, אך הוצאה משירות ב-29 באוגוסט ושימשה למחקרים רדיולוגיים לפני שהוטבעה כספינת מטרה ב-10 בפברואר 1948. פנסילבניה נמחקה מרשימות הצי תשעה ימים לאחר מכן.
סדרת נבדה, המיוצגת כאן על ידי אוקלהומה ב-1916, הייתה סדרת אוניות המערכה האמריקאית הראשונה עם צריחי תותחים משולשים, תפיסת השריון "הכל או כלום", דלק נפט וטורבינות קיטור עם טורבינות שיוט מגוונות (אם כי האחרונה רק בנבדה); כל החידושים הללו נמשכו בסדרת בפנסילבניה.
ציר המדחף הימני של אריזונה
תוכניות לפנסילבניה שנרשמו במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר המודרניזציה המאוחרת של שנות ה-20/תחילת שנות ה-30; התרשים מראה את הספינה משלושה כיוונים (למעלה), מהצד הימני (באמצע) ומלמעלה (למטה). השינוי הנראה לעין ביותר מהתצורה המקורית של האוניות הגיע בחימוש המשני, שהועבר מקזמטים לצריחים תאומים משלהם. זה שיפר מאוד את הטווח והשימוש כנשק נגד מטוסים
אריזונה בלב ים ב-4 ביוני 1927, זמן קצר לפני המודרניזציה שלה
השקת אריזונה, 19 ביוני 1915
אריזונה באיסט ריבר בניו יורק ליד גשר ברוקלין, 1918
אריזונה בוערת לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור
פנסילבניה מובילה את קולורדו ושלוש סיירות לתוך מפרץ לינגאיין לפני הפלישה ללוזון (הפיליפינים), בינואר 1945