stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כפר בתיה
מגמת מייסדי הכפר החדש > סדר היום ומגמות הלימוד

ב"כפר בתיה" התחנכו מאות ילדים ביחד, חלק מהמשנה הפדגוגית של נטילת אחריות וניהול עצמי הוביל לכך שהכפר נוהל על ידי צוות מדריכים מצומצם שפיקח על סדר יום.
לא הייתה קיימת הפרדה לשכבות גיל, והתלמידים הבוגרים היו החונכים לצעירים יותר. הם גרו יחד והיו מחויבים לדוגמה אישית בפנימייה בכל שעות היממה. בין המדריכים הוותיקים שחיים צבי אנוך נעזר בהם בראשית היווסדו של הכפר ניתן למנות את דוד אליאך, שלמה וזהבה מלכיאל, חיים ציגלר, אסתר פינצ'ובר (לבית פרנקל), מנחם כהן, ויונה פרנקל.
סדר היום של התלמידים כלל השכמה בחמש וחצי בבוקר לקול מוזיקה קלאסית, התעמלות בוקר, רחצה, תפילה וארוחת בוקר. כל חניך עבד ארבע שעות ולמד ארבע שעות. לאחר ארוחת הצהריים נדרשו החניכים לנוח. לפנות ערב התקיימה תפילת מנחה ואחריה תפילת ערבית. הזמן לאחר ארוחת הערב הוקדש להכנת שעורים וקריאה עד לשעת כיבוי האורות בעשר בלילה.
"כפר בתיה" מלכתחילה היה מוסד של עליית הנוער שנועד לתת הכשרה מקצועית לחניכים. הנערים קיבלו הכשרה במקצועות שונים: חקלאות, נגרות, מסגרות, סנדלרות ואריגה. השכלה תיכונית בדרך כלל לא ניתנה במוסדות של עליית הנוער עם קום המדינה, אולם "כפר בתיה" היה חריג בכך שבשנת 1951 הוקם בו לראשונה בית ספר תיכון שבוגריו סיימו ארבע שנים ולאחר מבחן הבגרות התגייסו לצה"ל.
מגמת מייסדי הכפר החדש > עקרונות כפר הנוער

בכפר בתיה, בשנים הראשונות להקמתו, היה ניסיון ליישם את רעיון "כפר הנוער" הלכה למעשה, בהתאם לעקרונות הבאים:
המדריכים היו ברובן בני הגילאים הבוגרים: כיתות י"א וי"ב. הם קיבלו תמורה על עבודתם לימודים עיוניים במסגרת בית הספר התיכון, אשר לא היו לימודי חינם וחובה בשנים הראשונות לקיום המדינה.
המגורים היו משותפים לכל הגילאים. בכל חדר מגורים בכפר היו תלמידים בני גילים שונים - כמו במשפחה.
המבוגר מבין התלמידים בחדר פעל כדוגמת האח הגדול במשפחה הדואג לסידורים בחדר.
באספה כללית שנתית נבחר ועד התלמידים ויושב ראש. הוועד בחר בבעלי תפקידים, כמו גזבר ואת ראשי הוועדות.
לוועד היה תקציב נכבד לפעולות תרבות: טיולים, סרטים וכיוצא בזה. גובה התקציב השתנה בהתאם לרמת העצמאות של הנערים בכפר.
לוועד היה אחריות וסמכויות בתחומים רבים ביישוב, להוציא את בית ספר ותהליך הקליטה של התלמידים.
הגברת התודעה של הניהול העצמי על ידי צפייה בסרטים על כפרי נוער בעולם.
לשם הפעלת כפר נוער נדרש צוות מצומצם ובעל הכשרה מיוחדת. החיסכון מהפעלת צוות המבוגרים שימש לשיפור רמת ההכנה של הנוער לחיי היום יום, בבוא היום, כאשר יתגייס לצבא ויצא לעולם המבוגרים, בין השאר עם תעודת בגרות.
קליטת גלי העלייה

מיד עם פרסום החלטת האו"ם על הקמת המדינה, התכונן הכפר לקליטת העולים. תחילה הגיעו ילדים פליטי השואה מהונגריה, אשר נשלחו לאי קפריסין על ידי הבריטיים מנמל חיפה. לאחר מכן הגיעו קבוצות עולים מרומניה, כמו גם ילדי תימן, צפון אפריקה, איראן, הודו ולבסוף גם אתיופיה.
לצבי אנוך הייתה שיטת קליטה אשר באמצעותה הביא לזמן קליטה מינימלי של הילדים. הילדים פוזרו בין כל חדרי המגורים, כך שבכל חדר היו ילדים ממוצא שונה. תוך זמן קצר כולם למדו את השפה העברית. כמו כן, הנהיג כלל לפיו מי שניסה לדבר בשפת אמו ברשות הרבים, נשללה ממנו הזכות להיות נוכח במופעים חברתיים. הקליטה של ילדי איראן הייתה קשה במיוחד בגלל בעיות תקשורת, שנבעה מזיקה נמוכה יותר ליהדות. עם זאת, לאחר חודשים אחדים במסגרת החינוכית עולי איראן דברו עברית כמו כל חבריהם.
במסגרת הארגון-מחדש של מוסדות "עליית הנוער הדתי" בשנת 1949, נסגר מוסד בני עקיבא תחיה שבפתח תקווה והילדים הועברו לכפר בתיה. כן נסגרו מוסדות נוספים של עלית הנוער הדתי כמו תל רענן בבני ברק.
ב-18 בינואר 1955 נקלטה בכפר בתיה קבוצה ראשונה של 12 נערים מאתיופיה, אשר נועדו לחזור לאתיופיה בתום לימודיהם בישראל ולרענן את צוות המורים בבתי הספר העבריים.
בשנת 1955 הפך מוסד נשות המזרחי באמריקה לרשת אמית, וכך השתנה שם הכפר לאמית כפר בתיה.
בית הכנסת מהולנד

בית הכנסת בכפר נבנה על ידי החניכים ב-1950 וב-1951. הוא נותר שנים אחדות ללא ארון קודש וריהוט מתאים. נתן דסברג, מנהל הכפר במחצית השנייה של שנות ה-50 הצליח להביא לכפר בתיה את ריהוט בית הכנסת של קהילת לייוורדן שבהולנד, הרב שמעון דסברג. לבית הכנסת הובאו גם שרידים מבית הכנסת העתיק בעיירה סנייק שבהולנד, אשר נחרב על ידי אנשי NSB, תנועת משתפי הפעולה ההולנדים עם הנאצים בתקופת השואה.
בית הכנסת נחנך ב-י' באב תשי"ד (10 באוגוסט 1954) בנוכחות הרבנים הראשיים לישראל.
מגמות החינוך היום

כיום נמצאים בכפר חמישה מוסדות חינוך שונים, וכן פנימייה ובתי כנסת.
בי"ס ממ"ד "נועם אמית"
ישיבת ההסדר "אורות שאול" (במקור ישיבת ההסדר "פתח תקווה") שעברה לתל אביב בשנת תש"פ.
ישיבה תיכונית ניסויית "חברותא" ע"ש ביננפלד שעברה לפתח תקווה בשנת תשפ"ה.
בית הספר המדעי-ישיבתי אמית
בית הספר "חברה ומשפט"
בכפר פועל מועדון הספורט "אליצור", בייחוד בתחומי האתלטיקה.
שבט הראל של עדת הצופים הוקם בכפר בתיה.
בשנת 2019 נחתם הסכם בין רשת אמי"ת לבין עיריית רעננה, בו הוחלט על צמצום השטח של כפר בתיה, איחוד שני הבתים (מדעי טכנולוגי וחברה ומשפט) לבית ספר אחד והעתקת בתי הספר למבנים חדשים במזרח הכפר. השטחים שישוחררו במערב הכפר ישמשו לבניית 1,300 יחידות דיור ושטחי מסחר. עד לבניית המבנים החדשים ואיחוד בתי הספר החל תהליך בו בכל שנה "צמחה" שכבה בבית הספר החדש, ואלו שכנו במבנים שונים בכפר ובכיתות בבתי הספר השונים.
ראו גם

רשימת בוגרי הכפר
לקריאה נוספת

ילדי כפר בתיה - מילדי שואה לבוני המדינה, בעריכת צבי ומתוקה אלפר, פתח-תקוה. הוצאת המחברים בסיוע יד ושם - רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, תשס"א 2001, 142 עמ'.
הערות שוליים

↑  דיינה רנדלמן, פרויקט חגיגי: 70 החלטות ואנשים חשובים שהשפיעו על רעננה- הקמת בית חינוך כפר בתיה, באתר צומת השרון רעננה, ‏19.4.2018
↑  בהיעדר התמורה, מסגרת הלימודים הייתה של בית ספר חקלאי, אשר כמובן שם את הדגש ללימודי חקלאות. העצמאות של הכפר איפשרה לימודים תיכוניים והכרת בבית הספר ללימודי תעודת בגרות - לא אקסטרנית
↑  ההיסטוריה של בית הכנסת היהודי בסנייק (Sneek) מתועדת במוזיאון להיסטוריה יהודית בהולנד. ראו Jewish Historical Museum, Jewish History in Sneek
↑  מזל טלבי לוי, קרית חינוך חדשה ברעננה: מבנים חדשים לתיכון אמי"ת כפר בתיה ולבית הספר הדמוקרטי, באתר SchokenGroup, ‏23 ביולי 2020
↑  בני קימרון, סופית: שכונה חדשה תקום על שטח בית ספר אמי"ת כפר בתיה, באתר mynet‏ רעננה, 6 בינואר 2019
↑  כרמלה קופר, סוף למאבק ברעננה: יוקמו 1,300 יח"ד על אדמות בית הספר, באתר Magdilim, ‏26 בדצמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467851105171 
בקדמת התמונה חריש בפרדה באדמות החמרה של השרון מהם נעקרו הפרדסים שהיו במקום לפני הקמת הכפר
בית הכנסת מהולנד
חדר אוכל מרכזי ע"ש שרה טורם
ההתאחדות הישראלית לכלבנות

| --- | --- |

 תחום:  כלבנות
 שפה רשמית:  עברית
 מדינה:  ישראל
 אנשי מפתח:  דורון ראכלין - יו"ר ההתאחדות, ד"ר לזר ג'רסי - סגן יו"ר, אלעד בראונר - גזבר
 תקופת הפעילות:  1972–הווה (כ־52 שנים)
 www.ikc.org.il
תעודת יוחסין של כלב גזעי, המונפקת על ידי ההתאחדות הישראלית לכלבנות
ההתאחדות הישראלית לכלבנות (בראשי תיבות: IKC) היא עמותה רשומה המשמשת כארגון הגג לעמותות השונות העוסקות בקידום גידול, טיפוח ושימור כלבים גזעיים וספורט כלבני בישראל. ההתאחדות מוכרת כגוף הייצוגי הישראלי על ידי הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות (FCI) ופועלת בהתאם לתקנותיה.
היסטוריה

ההתאחדות הוקמה בשנת 1972 לאחר איחוד בין שני ארגונים שקדמו לה. מאז, היא מהווה את הגוף המרכזי והבלעדי המאגד את כל העוסקים בתחום הכלבנות בישראל, ומייצגת אותם בארץ ובעולם.
כלב השנה

ההתאחדות היא הגוף המפקח על תערוכות כלבים הנערכות בישראל. משנת 2017 נערכת במסגרתה תחרות "כלב השנה"
הערות שוליים

↑  לתעודה בצד השני, אילן יוחסין של הכלב, עד שלוש דורות
↑  היסטוריה, באתר ההתאחדות לכלבנות
↑  ועדת תערוכות, באתר ההתאחדות לכלבנות
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארגונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רונית רינת

רונית רינת וג'ק ויינטראוב בחתונתם בישראל, 1965
רונית רינת (נולדה ב-1946) היא מלכת היופי של ישראל וסגנית שנייה של מיס תבל לשנת 1964.
ביוגרפיה

רינת נולדה וגדלה בחיפה כבת לסוחרי תכשיטים אמידים. נולדה בשם "רונית רכטמן"
בגיל 17 זכתה במקום הראשון בתחרות דוגמנות. כפרס נשלחה לקורס דוגמנות בפריז. צילום שלה בבגד ים, שהתפרסם בעיתונות באירופה ובישראל, גרם לסילוקה ממכללה למורות שבה למדה.
שנה לאחר מכן זכתה בתואר מלכת היופי של ישראל. ולאחר שנבחרה אמר אחד השופטים "היא נבחרה פה אחד יש לה יופי בלתי רגיל ונדיר".
באותה שנה נבחרה כסגנית שנייה של מיס תבל בתחרות שנערכה במיאמי ביץ', פלורידה.
אחותה הבכורה, אביבה, השתתפה בתחרות מלכת היופי כמה שנים לפניה, וזכתה בתואר סגנית מיס חיפה.
כמלכת היופי של ישראל היא השתתפה באירועים בארצות הברית, ובאחד מהם הכירה את ד"ר ג'ק ויינטראוב, גינקולוג יהודי-אמריקני עשיר, שהיה מבוגר ממנה בעשרים שנה, וחיזר אחריה נמרצות. לאחר מכן התגייסה לצה"ל, אך כעבור כמה חודשים הגיע ויינטראוב אחריה לישראל. השניים נישאו במלון דן כרמל, היא השתחררה מצה"ל ועברה בגיל 19 להתגורר עם בעלה בבית מפואר בבוורלי הילס. נולדו להם שלושה ילדים. רינת עסקה בעבודה קהילתית, וגם פתחה חנות לבגדי מעצבים.
ב-2001 נפטר בעלה מסרטן, והיא שבה לישראל. בישראל פגשה את הפסיכולוג מוטי פלג, שפנה אליה, וסיפר לה שידע כבר בגיל 17 שהיא תהיה אשתו, לאחר שראה את תמונתה בשבועון "לאשה",  כשזכתה בתואר מלכת היופי. כעבור שנתיים וחצי, ב-2006, הם נישאו בחיפה. הם גרו בארצות הברית וב־2015 חזרו לישראל.
בישראל הוציאה רינת ספר בשנת 2017 בשם "סיפורים מהלב", בהוצאה לאור של סטימצקי, בספר נכלל סיפורה האישי על אונס שעברה בעת שגרה בבוורלי הילס, במהלך תקופת פרידה קצרה מבעלה הראשון. כתוצאה מהאונס היא נכנסה להיריון, ובעלה הגינקולוג ביצע את ההפלה, והם חזרו לחיות יחד.
רינת הקימה בישראל את עמותת "מעגל הקשבה".
הערות שוליים

↑  אפרת וכטל, התאהב במלכת יופי שהופיעה ב'לאשה', ואחרי 40 שנה הזמין לדייט, באתר Xnet‏, 20 באפריל 2017
↑  תחרות מיס תבל 1964 באתר pageantopolis.com
↑  זיו ריינשטיין, לפני 40 שנה אמר מוטי: רונית רינת תהיה אשתי, באתר ynet, 10 ביוני 2008
↑  רונית רינת סיפורים מהלב, באתר סטימצקי
↑  שרי מקובר־בליקוב | צילומים: יונתן בלום, "האונס סגר אותי. ניתק אותי. לא רציתי לחיות", באתר ynet, 25 באוקטובר 2017
| מלכות היופי של ישראל |
| --- | --- | --- |
| שנות החמישים | מרים ירון (1950) • מיכל הראל (1951) • אורה ורד ג'מילי (1952) • חבצלת דרור (1953) • אביבה פאר (1954) • אילנה כרמל (1955) • שרה טל (1956) • עטרה ברזילי (1957) • מרים הדר (1958) • רינה יצחקוב (1959) |  |
| שנות השישים | עליזה גור (1960) • דליה ליאון (1961) • יהודית מזור (1962) • אסתר כפיר (1963) • רונית רינת (1964) • עליזה שדה (1965) • אביבה ישראלי (1966) • בתיה כבירי (1967) • מירי זמיר (1968) • חווה לוי (1969) |  |
| שנות השבעים | מושית ציפורין (1970) • אתי אורגד (1971) • אילנה גורן (1972) • לימור שריר (1973) • עדנה לוי (1974) • אורית קופר (1975) • רינה מור (1976) • זהבה ורדי (1977) • דורית ילינק (1978) • ורד פולגר (1979) |  |
| שנות השמונים | אילנה שושן (1980) • דנה וקסלר (1981) • דבי הס (1982) • שמעונה הולנדר (1983) • ספיר קופמן (1984) • הילה קלמן (1985) • נילי דרוקר (1986) • ימית נוי (1987) • שירלי בן מרדכי (1988) • ניקול הלפרין (1989) |  |
| שנות התשעים | איבונה קרוגליאק (1990) • מירי גולדפרב (1991) • רוית אסף (1992) • יאנה חודריקר (1993) • רווית ירקוני (1994) • יאנה קלמן (1995) • טלי לוונטל (1996) • מירית גרינברג (1997) • לינור אברג'יל (1998) • רנא רסלאן (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | נירית בקשי (2000) • אילנית לוי (2001) • ימית הר נוי (2002) • סיון קליין (2003) • גל גדות (2004) • ילנה ראלף (2005) • יעל נזרי (2006) • לירן כוהנר (2007) • תמר זיסקינד (2008) • עדי רודניצקי (2009) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | שביט ויזל (2010) • אלה רן (2011) • שני חזן (2012) • טיטי איינאו (2013) • מור ממן (2014) • מעיין קרן (2015) • קארין עליה (2016) • רותם רבי (2017) • ניקול רזניקוב (2018) • סלע שרלין (2019) |  |
| שנות העשרים של המאה ה-21 | תהילה לוי (2020) • נועה כוכבא (2021) • אופיר קורסיה (2024) |  |
מרכזי חוסן

מרכז חוסן שדרות
מרכזי חוסן קהילתיים הם מרכזים שהוקמו בישראל ביישובים השוכנים סמוך לגבולות המדינה ומטרתם "לתת שירות מקצועי - ארגוני וטיפולי המאפשר לרשויות להיערך לספק מענה לפרט, למשפחה ולקהילה בשעת חירום/מצב מיוחד בעורף/שיגרת חירום ובמקביל לחזק את חוסנה בתקופת רגיעה".
המרכזים הוקמו על ידי משרד הבריאות בשיתוף פעולה של הקואליציה הישראלית לטראומה עם הרשויות המקומיות ופועלים בכ-15 רשויות מקומיות.
מרכזי החוסן הוקמו תחילה בשנת 2007 ביישובי ומועצות עוטף עזה, ובהמשך הוקמו במקומות נוספים כגון   ביהודה ושומרון ועל גבול צפון ישראל.
מרכזי החוסן תוקצבו בשנת 2024 בכ-29.6 מיליון שקלים. בפברואר 2024, הודיעה קרן אדמונד דה רוטשילד כי בכוונתה לממן הקמת 12 מרכזי חוסן נוספים בתוך מוסדות אקדמיים.
מודל מרכזי החוסן פותח בישראל בשנת 2005. המודל, כולל היערכות למצבי חירום, פעילות בשעת החירום עצמה, וליווי תהליכי שיקום האוכלוסייה ומענה טיפולי רחב עם החזרה לשגרה.
מרכזי החוסן מציעים ומפעילים תוכניות ואבחונים לזיהוי מצבי משבר אצל יחידים ומשפחות, ליווי טיפולי ותמיכה ריגשית, מפגשים קבוצתיים, תוכניות להדרכת הורים, פעילויות הסברה והפצת מידע, מערך של פעילים ומתנדבים קהילתיים לרבות צוותי חוסן יישוביים או שכונתיים, תוכניות לפיתוח מנהיגות קהילתית ורשתות תמיכה חברתיות ופעילויות בתחום הכלכלי והתעסוקתי.
כיום פועלים מרכזי חוסן בשדרות, אשקלון, מועצה אזורית חוף אשקלון (בת הדר), מועצה אזורית אשכול, מועצה אזורית שער הנגב, מועצה אזורית שדות נגב, אופקים, ברמת הגולן, בגליל מזרחי והמערבי, מועצה אזורית מטה בנימין, בגוש עציון, בשומרון ובנגב עבור האוכלוסייה הבדואית.
הערות שוליים

↑  נוהל הפעלת מרכזי חוסן, אגף לבריאות הנפש במשרד הבריאות, בתוקף משנת 2017
↑  דו"ח מבקר המדינה אודות היערכות הרשויות המקומיות לטיפול בנפגעי חרדה בשעת חירום, מאי 2021, אתר מבקר המדינה
↑  דפנה איזברוך, ‏תקציב מרכזי החוסן יגדל, אך המרכזים בצפון לא יקבלו תוספת, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 7 בינואר 2024
↑    ישי אלמקייס, ‏החזית הנפשית: 12 מרכזי חוסן יוקמו בהשקעה של מיליוני שקלים, בעיתון מקור ראשון, 8 בפברואר 2024
1 2  מרכזי חוסן - israeltraumacoalition.org, באתר הקואליציה הישראלית לטראומה, ‏8 באפריל 2023
↑  מרכזי חוסן באתר משרד הרווחה
↑  מרכז חוסן אופקים באתר הרשות
↑  מרכז חוסן קהילתי, באתר כל זכות
פיגוע התופת במצפה יריחו

| --- | --- |
 תאריך:  19 בנובמבר 1978
 מקום:  מצפה יריחו, ישראל ישראל
 מטרה:  יהודים
 סוג:  אירוע 
 נשק:  מטען חבלה
 הרוגים:  4
 פצועים:  37
 מבצע:  החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין
 מספר מפגעים:  1
 
פיגוע התופת במצפה יריחו היה פיגוע תופת בו התפוצץ אוטובוס בין-עירוני מחמי זוהר לתל אביב בכניסה ליישוב מצפה יריחו על ידי פעילי החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין ב-19 בנובמבר 1978. בפיגוע נרצחו ארבעה אנשים בהם אזרח בלגיה ו-37 בני אדם נפצעו.
הפיגוע

האוטובוס שהותקף היה אוטובוס בין-עירוני שנסע מחמי זוהר, ספא על שפת ים המלח, לתל אביב דרך הערים יריחו וירושלים. נהג האוטובוס דיווח כי המטען הושלך לאוטובוס הצפוף במצפה יריחו על ידי אדם שנמלט בטנדר לכיוון נהר הירדן. חקירת המשטרה מצאה עם זאת כי בדיקת מסגרת האוטובוס העלתה כי המטען הונח בתוך האוטובוס ולא נזרק כפי שדווח בהתחלה.
ארגוני הטרור פת"ח והחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין נטלו אחריות לפיגוע. הקורבנות זוהו כיצחק גרוברד, קיבוצניק תושב עין החורש, צ'ארלס בילוגורה, בן 18 מבלגיה, שעבד כמתנדב בעין החורש; שמריהו נחמד, סמל בצה"ל, ואריה בנטובים, בן 26 מקיבוץ מצפה שלם. בין הפצועים היו שלושה קנדים, שני אמריקאים וחמש נשים שוודיות.
הפיגוע היה אחד משלושה פיגועי טרור באותו היום, שככל הנראה תוזמנו לחפוף ליום השנה הראשון לביקור נשיא מצרים סאדאת בירושלים, שהשיק את הסכם השלום בין ישראל למצרים. הפיגועים הנוספים התרחשו ברחוב הראשי של יפו, בו נפצעו שניים באורח קל וחנויות ניזוקו, ובמרכז ירושלים בו פורק מטען חבלה.
הפיגועים גונו על ידי ממשלת ארצות הברית, שהגיבה כי לפעולות הטרור "אין הצדקה" וכי "אנו מגנים את אלו שביצעו את הפיגועים הללו".
הפיגוע היה פיגוע הטרור החמור ביותר מבין 14 פיגועי טרור נגד ישראלים בשישה שבועות, שהובילו למבצע מנורה של חיל האוויר בדרום לבנון, מעוז הפתחלנד בדצמבר כמה שבועות לאחר מכן.
ראו גם

הפיגוע בקו 961
הערות שוליים

↑  גד ליאור, 4 הרוגים ו 42 פצועים - ארבעה קשה - בידוי פצצה על אוטובוס, דבר, 20 בנובמבר 1978, המשך;
כתבות על הפיגוע, מעריב, 20 בנובמבר 1978
1 2  "Bomb Kills 4 Persons, Injures 35". Jewish Telegraphic Agency. 20 בנובמבר 1978. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Fourth Bus Bombing Victim Identified". Jewish Telegraphic Agency. 22 בנובמבר 1978. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rubin, Barry; Rubin, Judith Colp (2015). Chronologies of Modern Terrorism. Routledge. p. 193. ISBN 9781317474654.
↑  "Bus Bombing Victims Identified". Jewish Telegraphic Agency. 21 בנובמבר 1978. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Bus Bombing Victims Identified". Jewish Telegraphic Agency. 21 בנובמבר 1978. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Israeli Planes Hit Terrorist Bases in South Lebanon in Retaliation for Rash of Terrorist Bombings". Jewish Telegraphic Agency. 21 בדצמבר 1978. {{cite news}}:  (עזרה)
מגילת העצמאות

| --- | --- |

מגילת העצמאות
 מטרה:  הכרזה על הקמתה של מדינת ישראל
 מחבר:  ראו כתיבת המגילה
 חותמים:  ראו החותמים על המגילה
 מקום יצירה:  מוזיאון תל אביב לאמנות
 תאריך יצירה:  14 במאי 1948
 שפות:  עברית 
 
מגילת העצמאות היא המסמך המכריז על הקמתה של מדינת ישראל. "מגילת העצמאות" הוא אומנם שמה המקובל, אך שמה הרשמי הוא "הכרזה על הקמת מדינת ישראל", ובשם זה פורסמה בעיתון הרשמי (ע"ר 14.5.48, עמ' 1).
את המגילה הקריא דוד בן-גוריון בטקס הכרזת העצמאות שנערך בבית דיזנגוף (שדרות רוטשילד 16, תל אביב), בו שכן אז מוזיאון תל אביב הישן, ביום שישי, ה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, בשעה 16:00, 8 שעות לפני סיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
מגילת העצמאות כוללת חמישה חלקים:
סקירה היסטורית של זכותו של העם היהודי על ארץ ישראל, ושל הדרך שהובילה להכרזת המדינה. פרישת הבסיס ההיסטורי, המוסרי והמשפטי להקמת המדינה.
הכרזה על הקמתה של מדינת ישראל.
עקרונותיה של המדינה החדשה.
פנייה אל גורמים שונים והצהרת כוונות.
חתימות.
העתק של המגילה מוצג כיום בכנסת, אך המגילה המקורית אינה מוצגת לציבור הרחב. המסמך המקורי עליו נכתבה המגילה שמור בכספת מיוחדת בארכיון המדינה בירושלים, כאשר רק למעטים יש גישה אליו.
תוכן המגילה > זכותו הלאומית של עם ישראל

כמחצית ממגילת העצמאות מוקדשת להצגת הבסיס ההיסטורי, המוסרי והמשפטי לחידוש העצמאות היהודית בארץ ישראל ולהקמתה של מדינת ישראל. להלן העובדות ההיסטוריות מהעבר הרחוק והקרוב, שעמדו ביסוד המגילה לתפיסתם של יוצריה, ונסקרו בחלק זה של המגילה:
ארץ-ישראל היא המקום בו קם העם היהודי, בה עוצבה דמותו הרוחנית, הדתית והמדינית ובה קיים ממלכה עשירה בתרבות. על אדמת ארץ-ישראל גובש ונכתב "ספר הספרים הנצחי" (כלשון ההכרזה) – התנ"ך. לפיכך לעם היהודי קשר הדוק אל כברת ארץ זו.
העם היהודי הוגלה מארצו בכוח הזרוע לאחר תקופת בית שני, בניגוד מוחלט לרצונו. גם לאחר הגליה זו והתפזרותו של העם היהודי בתפוצות השונות, לא שכח את שייכותו לארץ ישראל ולא חדל מלהתפלל ומלקוות לשוב אליה ולחדש בתוכה את חירותו המדינית, במשך אלפיים שנה.
בדורות האחרונים התרחשה שיבה המונית של יהודים אל ארץ ישראל, בגלי עלייה שהתגברו מאז המאה ה-18 ועוד יותר משלהי המאה ה-19 מהעלייה הראשונה ואילך, במסגרתן באו לארץ עולים, חלוצים ומעפילים. הם הפריחו שממות ובנו כפרים וערים, והחיו את השפה העברית, יישוב גדל ומנהל את משקו ותרבותו. היישוב חידש למעשה את הקיום היהודי החברתי, התרבותי והלאומי בארץ-ישראל. ההתיישבות היהודית המחודשת הביאה את ברכת הקידמה לכל תושבי הארץ, והיא שוחרת שלום. בניין הבית הלאומי היהודי בארץ-ישראל הוא עובדה קיימת, שאינה ניתנת לביטול.
בשנת תרנ"ז (1897) התכנס הקונגרס הציוני בעקבות קריאתו של בנימין זאב הרצל, והכריז על זכותו של העם היהודי לתקומה לאומית מדינית בארץ ישראל. תוכנית בזל הציבה תוקף משפטי מודרני לזכות זו, וכן היוותה הצהרת כוונות.
זכותו ההיסטורית של עם ישראל בארץ ישראל זכתה להכרה מצד ממשלת בריטניה בהצהרת בלפור מתאריך 2 בנובמבר 1917, ואושרה בכתב המנדט מטעם חבר הלאומים, אשר נתן במיוחד תוקף בינלאומי לקשר ההיסטורי שבין העם היהודי לבין ארץ ישראל ולזכות העם היהודי להקים מחדש את ביתו הלאומי.
השואה, בה נרצחו מיליונים מיהודי אירופה, הוכיחה מחדש בעליל את ההכרח בפתרון בעיית העם היהודי מחוסר הארץ והעצמאות המדינית על ידי חידוש המדינה היהודית בארץ ישראל. מגילת העצמאות קובעת כי על מדינה זו להיות פתוחה בפני כל יהודי ולהעניק לעם היהודי מעמד של אומה שוות זכויות בתוך משפחת העמים.
במלחמת העולם השנייה תרם היישוב העברי בארץ את מלוא חלקו למאבק האומות שוחרות השלום כנגד הנאצים, התגייסותו ומאמציו בתקופת המלחמה נזקפה לזכותו לקחת חלק בייסודה של ברית האומות המאוחדות.
תוכנית החלוקה שהתקבלה בכ"ט בנובמבר 1947, חייבה את הקמתה של מדינה יהודית בארץ ישראל. הכרה זו בזכות העם היהודי להקים את מדינתו, אינה ניתנת להפקעה. החלטת האו"ם אינה מקור הזכות אלא הכרה בזכות הקיימת ממילא.
זכותו של העם היהודי למדינה מוצגת בהכרזת העצמאות כזכותו הטבעית של העם היהודי להיות ככל עם ועם, עומד ברשות עצמו במדינתו הריבונית. קביעת ארץ ישראל כמקום בו זכאי העם היהודי לממש את זכותו זוכה להנמקה נרחבת, על ידי הדגשת הקשר ההדוק של העם לארץ ישראל לאורך הדורות.
תוכן המגילה > הכרזה על הקמת המדינה

החלק השני של מגילת העצמאות הוא ההכרזה "על הקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל, היא מדינת ישראל."
בחלק זה מוצגת תוכנית ביצועית: נקבע כי "החל מרגע סיום המנדט ועד להקמת השלטונות הנבחרים והסדירים של המדינה בהתאם לחוקה שתיקבע על ידי האספה המכוננת הנבחרת לא יאוחר מ-1 באוקטובר 1948 – תפעל מועצת העם כמועצת מדינה זמנית, ומוסד הביצוע שלה, מנהלת העם, תהווה את הממשלה הזמנית של המדינה היהודית, אשר תיקרא בשם ישראל".
אין במגילה התייחסות למאפיינים אחרים של מדינה עצמאית, כמו הרשות השופטת או גבולות המדינה (פרט לכך שהיא בארץ ישראל). בן-גוריון התנגד להכרזה על גבולות המדינה וטען כי גם בהכרזת העצמאות של ארצות הברית לא נאמר דבר על גבולות. המגילה אינה מתייחסת לירושלים ואינה קובעת את בירתה של המדינה. הסיבה לכך נעוצה, ככל הנראה, בעובדה שבהחלטת החלוקה נקבע שירושלים תוכרז שטח בינלאומי (קורפוס ספרטום) לתקופת ביניים של עשר שנים, ובסיומה ייערך משאל עם אשר לזהותה העתידית של העיר.
תוכן המגילה > עקרונות המדינה החדשה

עקרונות המדינה החדשה מצויים בחלק השלישי שלה. חלק זה מפרט את עקרונות היסוד שלאורם תפעל מדינת ישראל:
מדינת ישראל תהא פתוחה לעלייה יהודית ולקיבוץ גלויות.
מדינת ישראל תשקוד על פיתוח הארץ לטובת כל תושביה.
מדינת ישראל תהא מושתתת על יסודות החירות, הצדק והשלום לאור חזונם של נביאי ישראל.
מדינת ישראל תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין.
מדינת ישראל תבטיח חופש דת, חופש מצפון, לשון, חינוך ותרבות.
מדינת ישראל תשמור על המקומות הקדושים לכל הדתות.
מדינת ישראל תהיה נאמנה לעקרונותיה של מגילת האומות המאוחדות בהגשמת החלטת העצרת מיום 29 בנובמבר 1947
מדינת ישראל תפעל להקמת האחדות הכלכלית של ארץ-ישראל בשלמותה.
עקרונות אלה מבססים את הגדרת אופייה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
בחלק הרביעי שיובא להלן (הצהרת כוונות) ישנה התחייבות מוגדרת וספציפית יותר ביחס לערביי ישראל.
תוכן המגילה > הצהרת כוונות בפני אומות העולם

האומות המאוחדות, בבקשה למתן יד לעם היהודי בבניין מדינתו ולקבלת מדינת ישראל לתוך משפחת העמים.
הערבים תושבי מדינת ישראל, קריאה לשמירה על השלום וללקיחת חלק בבניין המדינה על בסיס אזרחות מלאה ושווה ונציגות במוסדות השלטון.
המדינות השכנות ועמיהן, בקריאה לשיתוף פעולה ועזרה הדדית עם העם היהודי העצמאי בארצו.
העם היהודי בתפוצות, בקריאה לעלות למדינת ישראל, לתרום לבניינה ולעמוד לימינה תמיד.
כתיבת המגילה > הטיוטות הראשונות

פנחס רוזן הטיל את ניסוח המגילה על מרדכי בעהם שהיה משפטן בכיר בתל אביב, ביום שישי, 23 באפריל 1948, שלושה שבועות לפני הכרזת העצמאות.
הטיוטה של בעהם התמקדה בנרטיב היסטורי של זיקת העם היהודי לארץ ישראל, והמדינה החדשה הוגדרה בה "מדינה יהודית חפשית ועצמאית".
בעהם, שהתקשה במשימה כבדת משקל זו, נועץ בחותנו וזה המליץ לו על שלום צבי דוידוביץ, רב קונסרבטיבי אמריקאי ודוקטור למדעי הרוח. את הטיוטה הראשונית כתבו בעהם ודוידוביץ' בהשראת הכרזת העצמאות של ארצות הברית והיא הייתה בעלת אוריינטציה דתית מובהקת בה אוזכר אלוהים מספר פעמים.
בהמשך העביר רוזן את הטיוטה לידיו של עורך הדין צבי ברנזון, היועץ המשפטי של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. שהוסיף להגדרת המדינה את המילה "דמוקרטית". במקביל ברנזון התייחס לאופייה של המדינה; עליה חופשית ליהודים, ערכים "ברוח חזון נביאי ישראל", לצד הבטחת זכויות אדם לכלל תושבי המדינה. הכוונה בניסוח הזה הייתה להיענות לדרישת האו"ם כי הכרזת העצמאות תבטיח משטר דמוקרטי וזכויות אדם. הניסוח של ברנזון התבסס על נאומו של זלמן רובשוב (שז"ר) מספר חודשים קודם לכן, אך ברנזון השמיט את המונח "ארץ מוצא" מרשימת הדברים שאסור להפלות בגינן.
הטיוטה של ברנזון הועברה לשכתוב בידי שלושה משפטנים: בעהם, אורי ידין וצבי עֵלי בֶּקֶר. בטיוטה שגיבשו "השלושה", הוסרה ההבטחה לשוויון כלפי ערביי ישראל ונמחקה כל התייחסות שיכולה להשתמע ממנה הכרה בגבולות תוכנית החלוקה ובמעמדה הייחודי של ירושלים.