stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עלילות בעל וענת
בעקבות העלילה > סממני המלוכה של בעל

עלייתו של בעל למלוכה היא תוצאה מיידית של ניצחונו במערכה מול ים, הניצחון החשוב בסדרת ניצחונות של בעל ובעלי בריתו, ענת ועשתרת. ניצחון זה מסתיים בהכרזה החגיגית על המלכתו של בעל: "ים מת. בעל ימלוך!". את ניצחונותיו של בעל מלווה סעודת אלים חגיגית בה אלים זוטרים משרתים את בעל ומגישים לו יין בגביע מיוחד "יתן כוס בידו, גביע בשתי ידיו...כד של איש שמיים, כוס של קדושים...", מלשון הפיסקה ייתכן ומדובר במעין סעודת הכתרה.
עם זאת, יציבותה (היחסית) של מלכות בעל לא תובטח קודם שיבנה לו היכל – סממן מלוכה ראשון במעלה אשר על הקשיים סביב בנייתו ותהליך הבניה שלו נסוב חלק מרכזי בעלילה. השלמת ההיכל מסתיימת גם היא במשתה חגיגי בהשתתפות כל אחיו האלים "שבעים בני אשרה" (מספר המייצג ריבוי). סממני מלוכה נוספים על סעודות ההמלכה וההיכל, הן האלות המאגיות שהוענקו לבעל, בעזרתן הוא מכניע את ים וכן הכיסא.
בנוסף, קיימים אפִיתֶטים מלכותיים המובאים בפי דמויות שונות וכן על ידי המספר עצמו לאחר ביסוס מלכותו – החשוב שבהן הוא 'אלאין בעל' (=בעל החזק), וכן אפיתטים נוספים כגון 'רוכב עננים', 'מושל ארץ' ו'קרדום אדיר'. כמו כן, ישנן הכרזות והצהרות חגיגיות שעניינן הוא המלכתו של בעל ("תיכון מלכות עולמך – ממשלתך לדור ודור"). ניתן לראות בקריאתו של בעל לענת לחדול ממלחמותיה באויביהם ורצונו להשכין שלום עדות ליציבות מלכותו של בעל, הואיל ושאיפות אלה הן שאיפותיו של מלך מנצח ולא של טוען למלכות.
מלכותו של בעל (השברירית והמוגבלת אמנם) משתרעת על פני רמות שונות של המציאות – בעולם האלים (בו הוא משמש כאל בכיר על פני בעלי בריתו, יתר אחיו והאלים הזוטרים המקבלים את מרותו), בעולם האנושי ובטבע. ניתן ללמוד זאת באופן כולל דווקא על דרך השלילה מדברי מות לבעל "יחידי אני זה שימלוך על אלים ואצווה על אלים ואנשים. אשביע המון ארץ" וכן ממלחמותיה של ענת בעמים שלא סרו למרותם.
בטבע, בעל שליט על כוחות הסערה, העננים, הברקים, הרעמים והגשמים, משתמש בהם למלחמותיו, גומל טובה באמצעותם לאחר בניית ההיכל, יודע את סודותיהם, ולוקח את נתיניו אלה, יחד עם משרתים נוספים ברדתו לשאול.
בעקבות העלילה > מי ניצח את ים?

המאבק בין בעל לים החל ברדיפתו של ים את בעל, כחלק מניסיונו של הראשון לבסס את מלכותו ולחסל טוענים אפשריים לכתר. ים מוצג בפתיחה כאל החזק יותר הנמצא במומנטום של הצלחה וזוכה לתמיכתם של יתר האלים המבקשים לבנות לו היכל, ואילו בעל הוא זה אשר נאלץ להימלט ולהתחבא מפניו. נקודת המפנה לטובתו של בעל באה מכיוונו של כושר-וחסיס המביא לו שתי אלות מאגיות, באמצעותן הוא מכה את ים אשר מצידו מצליח לעמוד בפני מהלומותיה של הראשונה אך צירופה של האלה השנייה מכניע אותו. בטקסט אחר בהמשך העלילה, מנכסת לעצמה האלה ענת, אחותו ובעלת בריתו של בעל, את הניצחון על ים ועוזריו (תנין, פתן עקלתון).
יישוב שתי הגרסאות הללו אפשרי בכמה דרכים. ראשית, ייתכן כי ענת פשוט מתפארת במעשים לא לה, אך ניתן אולי לחבר את שתי הגרסאות ולהבין כי מדובר היה בקרב משותף לבעל וענת, כאשר ענת התרכזה בלחימה מול עוזריו של ים, ואילו בעל הכניע את ים עצמו עד שהאחרון נפל בידיו כשבוי. הלשון המעורפלת בתיאור מכת המוות שניתנה לים, נותנת מקום לאפשרות לפיה מכה זאת ניתנה על ידי ענת. בנוסף, קיימת האפשרות שמציע ט"ל פנטון במאמרו, כי שינויי תרגום עשויים לשנות את הבנת דבריה של ענת. אפשרות נוספת היא ששתי הגרסאות, משקפות שתי מסורות שונות באשר לזהות מכניעו של ים.
בעקבות העלילה > סוגיית הטוב והרע

אף שבעל הוא אל החיים, הגשם הצמיחה והפריחה – האל החיובי, הוא לא יכול לעמוד לבדו, וזקוק לצידו לכוח של אלה איומה ונוראה, שבלעדיה הוא חסר אונים. למעשה האלה ענת עושה הרבה מ"העבודה השחורה" שלו, נלחמת את מלחמתו בשליחיו של ים, מפלצות הים הנוראות, עוזרת לבעל לשכנע את אשרה ואל לבנות לבעל היכל, הורגת את מות ואת אויביו האחרים של בעל, ואף משכנעת את השמש להאיר בשליחותו של אביה אל. את הניגודיות שיש בחיים ובעולם, ניתן על פי התפיסה האוגריתית להסביר רק בדרך של ריבוי אלים ותפיסה דיכוטומית של כוחות העולם. כיוון שהדברים הרעים שמתרחשים בעולם, אינם יכולים להתרחש מצידו של אל, בעל או אשרה, חייבות להיות ישויות אחרות שהן מטילות אימה, בולעניות או רצחניות, וגורמות את כל הסבל שעובר על האנושות.
מקבילות בשירה האוגריתית

מוות – שאלת המוות וכליון החיים העסיקה רבות את כותבי השירה האוגרית. בשלוש העלילות הגדולות שהתגלו באוגרית מופיעות התייחסויות רבות למוות. אגדת כרת מתחילה בטרגדיה גדולה של מות כל צאצאי כרת ונמשכת במחלתו וכמעט מותו בעקבות הפרת נדר. אגדת אקהת מסתיימת במותו של גיבור הסיפור, לאחר שהרגיז את ענת. בעלילות בעל וענת, בעל מת וקם לתחיה במחזוריות קבועה. כמו כן, גם ים מת, ובאופן פרדוקסלי גם מות מת. נראה שמלבד השאלה מה קורה לאחר המוות בממלכת המתים בה נמצאים המתים חופשיים מכל מחויבות, עניינה אותם יותר השאלה מדוע המוות פוקד אנשים שלא בעיתם, כיצד ייתכן שגיבורים גדולים ומלכים שנחשבים לבני אלים – מתים, וכיצד ניתן לשלוט על המוות ולדחות את מותו של האדם. ממכלול העלילות האוגריתיות עולה כי יחס לא נאות כלפי האלים, כמו הפרת נדר כלפיהם או התגרות בהם עלול לגרום למוות. גם בעלילת בעל, מותו נגרם מכך שהוא מתגרה במות, שולח אליו שליח, ודורש ממנו להכיר במלכותו. באופן דומה גם את מותם של שליחי ים וים עצמו, אפשר להסביר לא רק בעימותם מול בעל, אלא ביחס הלא נאות כלפי יתר האלים.
קבורה וקינה – שני טקסים הקשורים למוות היו קבורה וקינה בהתאם לאמונה כי הקבורה נותנת מנוחה לנפשו של הנקבר בעולם המתים. בעלילה, ענת והשמש קוברות את בעל. גם באגדת אקהת, אביו דנאל מחפש את שרידיו וקוברו, ומתריע בפני הנשרים שלא יפריעו את מנוחתו ולא יעופפו מעל קברו. בהקשר של הקינה, אל וענת מקוננים על בעל ובאגדת אקהת מכניסים נשים מקוננות לבית.
תחיית המתים – ניכרת בשירה האוגריתית תפיסה של תחיית המתים, שכן לאחר מותו של בעל וקיומו בשאול, אל חולם שבעל קם לתחיה, ואכן בעל שוב מקבל שלטון עם הפריחה של הטבע. גם מות שענת הרגה אותו וטחנה אותו עד דק, כך שלא זכה לקבורה קם לחיים ונלחם שוב עם בעל. למעשה התפיסה אודות התחיה איננה טרנספורמציה ממצב אחד לשני כפי שאנו מבינים כיום, אלא מעבר מעולם המתים חזרה לעולם החיים. עם זאת, יכולת זאת שמורה רק לאלים, שכן באגדת אקהת, אקהת הגיבור לא זוכה לקום מחדש, גם כאשר ענת מנסה להחיותו, ובאגדת כרת בניו מתים והוא צריך להוליד אחרים במקומם.
נקמת דם – ניתן לראות דמיון רב בין עלילה זאת לאגדת אקהת בו נוקמת פועת האחות את מות אחיה הגיבור אקהת, מידי יטפן גיבור החיל שהרג אותו ואף התרברב בהריגתו בפניה. גם בעלילות בעל, ענת האחות נוקמת את דמו של בעל האדיר והורגת את מות הגיבור, שמתרברב בפניה על הריגת אחיה. בשני המקרים נקמת הדם נעשית לאחר תום הקבורה והאבל ביד אשה דווקא, האחות המסורה שלוקחת על עצמה את הדבר. ניכרת כאן התפיסה של "מידה כנגד מידה", עושים לאדם מה שהוא עשה לאחרים. "תכלי מכלה בני משפחתך".
עלילות בעל וענת לעומת התנ"ך > מקבילות עלילתיות בין התנ"ך לשירה האוגריתית > היום השביעי

כמו באגדת אקהת ובאגדת כרת, גם בעלילות בעל וענת קיים המוטיב של פעילות אלוהית או אנושית, בכל מיני תחומים כמו פולחן האלים, או מלחמה, הנעשית במשך שישה ימים ונפסקת ביום השביעי בו מתרחשת התוצאה המקווה ומתקבל פרי המאמץ. בעלילות בעל וענת אל האומנות כושר-וחסיס בונה ארמון לבעל ומבעיר אש בהיכל שישה ימים כדי להתיך את הכסף והזהב וליצוק מהם לבנים ומטילים. ביום השביעי "תפסיק האש מהבית", הלבנים נוצרים באורח פלא ופני ההיכל מצופים בזהב. תיאור זה דומה באופן מעניין, לתיאור של אלוהים בבריאתו את העולם במסורת היהודית ולמקורה של השבת. "וַיְכַל אֱלֹהִים בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה, וַיִּשְׁבֹּת בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי מִכָּל מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה:" (בראשית, ב', ב') עוד מעניינת ההקבלה למקרא בכך שכמו בעבודתו של אל האומנות, גם איסור המלאכה בשבת מוצג באמצעות אב-טיפוס של הדלקת אש: "שֵׁשֶׁת יָמִים תֵּעָשֶׂה מְלָאכָה וּבַיּוֹם הַשְּׁבִיעִי יִהְיֶה לָכֶם קֹדֶשׁ, שַׁבַּת שַׁבָּתוֹן לַה', כָּל הָעֹשֶׂה בוֹ מְלָאכָה יוּמָת. לֹא תְבַעֲרוּ אֵשׁ בְּכֹל משְׁבֹתֵיכֶם בְּיוֹם הַשַּׁבָּת." (שמות, ל"ה, ב'–ג')
עלילות בעל וענת לעומת התנ"ך > מקבילות עלילתיות בין התנ"ך לשירה האוגריתית > המאבק בין האל לים

במאמרו "שירת העלילה בישראל", ביסס חוקר המקרא משה דוד קאסוטו ומהחלוצים בהשוואות מיתוסי העמים, את טענתו כי בעם ישראל התקיימה אי פעם בעבר שירת עלילה. כהדגמה לטענתו, הראה קאסוטו שרידים הקיימים במקרא למיתוס הדומה לעלילות בעל וענת העוסק במלחמה של האל בים. המקורות העיקריים אותם זיהה היו:
ישעיה, כ"ז, א'
ישעיהו, נ"א, ט'
תהלים, ע"ד, י"ב–י"ז
תהילים, ע"ז, י"ז–י"ח
תהילים, פ"ט, ז'–י"ב
נקודות הדמיון הבסיסיות המשותפות לכל המקראות שצוינו אל מול עלילת בעל הן בראש ובראשונה במוטיב המרכזי – אל הנלחם בים ובמפלצותיו ומכניעם. כמו כן, שמותיהם ותיאורם של מפלצות אלה זהה לאלה שבעלילה האוגריתית (ים, תנין בעל שבעה ראשים, לויתן, נחש עקלתון ונחש בריח).
מוטיב נוסף אשר מקורו במיתוס האוגריתי ומוצא את מקומו במקרא (גם בהקשרים הבראשיתיים של המיתוס וגם בהקשרים הנוגעים ליציאת מצרים) הוא שימת הגבול לים. יסודו של מוטיב זה הוא בדימוי הים כמבקש לפלוש לתוככי היבשה. "גְּבוּל שַׂמְתָּ בַּל יַעֲבֹרוּן, בַּל יְשֻׁבוּן לְכַסּוֹת הָאָרץ" (תהילים, ק"ד, ט').
אלמנט אוגריתי נוסף הוא קיומם של כלי מלחמה בהם עושה האל שימוש במלחמתו מול ים ('חרב קשה, גדולה וחזקה' בישעיה, כ"ז, זרוע ה' בישעיהו, נ"א, 'זרוע עזך' בתהילים, פ"ט, 'עזך' בתהילים, ע"ד, וכן עבים, ברק ורעם – כליו של אל הסערה – בתהילים, ע"ז) וכן הסופרלטיבים האלימים לתיאור המלחמה (להלום, לכלות, למחוץ להשמיד ולהרוג – בעלילת בעל, ואילו במקרא – לרוצץ, לפורר, לשבר, לדכא, לפזר ועוד. אם כי, תיאורים אלה מתמעטים בטקסטים המאוחרים יותר – תהילים, פ"ט וישעיהו, נ"א).
עלילות בעל וענת לעומת התנ"ך > מקבילות עלילתיות בין התנ"ך לשירה האוגריתית > השאול ומות

השאול – ניתן לראות דמיון בין תפיסת השאול בתנ"ך לבית התפיסה האוגריתית. בתנ"ך השאול נמצא מתחת לארץ, אפשר לרדת ולעלות ממנה, ולכן גם אין פלא כי לפולחן התקשור עם נשמת המת קוראים בתנ"ך העלאה באוב, כיון שהמת מועלה מתחתית הארץ. בתנ"ך יש אף פסוק שבו מות מקושר לשאול. "רַגְלֶיהָ יֹרְדוֹת מָוֶת, שְׁאוֹל צְעָדֶיהָ יִתְמֹכוּ" (משלי, ה', ה') השאול והמות מתוארים בשני המקומות כישות בולענית בעלת פה אדיר. "לָכֵן הִרְחִיבָה שְּׁאוֹל נַפְשָׁהּ וּפָעֲרָה פִיהָ לִבְלִי חֹק..." (ישעיה, ה', י"ד). גם בעלילות בעל וענת האל מות מתואר כבעל פה אדיר שכאשר הוא פוער אותו, הוא משרבב שפה אחת לשמים, השנייה בארץ ולשונו בכוכבים ובעל נבלע בלועו כמו טלה וגדי ושאף השמש הזוהרת נעצרת שם. הוא גם מתואר כמי שגרונו חסר וזקוק תדיר לבני אדם, כפי השאול המתוארת בישעיה.
מות – התיאור אודות המוות כישות דמונית שמשוטטת ברחובות ופורצת לבתים לקחת חיים, מופיע בתנ"ך בירמיהו (ט', כ'): "כי עלה מות בחלונינו, בא בארמנותינו, להכרית עולל מחוץ, בחורים מרחבות". היחס אל מות כשוכן במקום מסוים אף הוא מופיע בתנ"ך: "הנגלו לך שערי מות? ושערי צלמות תראה?" (איוב, ל"ח, י"ז) גם האזהרה במשלי על האישה הזרה והמפתה קשור לעניין, "כי שחה אל מות ביתה, ואל רפאים מעגלתיה" (משלי, ב', י"ח) במיוחד כאשר מות מקושר אל הרפאים, המופיעים בשירה האוגריתית. גם הביטויים "דרכי מות", "מוקשי מות", "בן מות" ועוד ביטויים דומים שפזורים בתנ"ך, יכולים להעיד על תפיסה מיתית של המוות. עם זאת ניתן לראות כי התפיסה הישראלית נלחמה בתפיסה זאת, בתפיסה אחדותית שבה לה' מיוחסים המוות והחיים גם יחד למשל בשירת חנה – "ה' מֵמִית וּמְחַיֶּה, מוֹרִיד שְׁאוֹל וַיָּעַל." (שמואל א', ב', ו')
החופש של המתים – מקום המתים נקרא "בית החופשית" מכיוון שבתפיסתם הם חופשיים, הד לכך נשמע בספר תהילים: "בַּמֵּתִים חָפְשִׁי כְּמוֹ חֲלָלִים שֹׁכְבֵי קֶבֶר אֲשֶׁר לֹא זְכַרְתָּם עוֹד..." (תהילים, פ"ח, ו'), היו (די מוּר) שניסו לפרש את בית החופשית בלשון סגי נהור, לבית שהמתגוררים בו כלואים ואינם חופשיים לצאת ממנו. והיו שסברו כי מדובר במקום של חינגאות ומשתאות, שבו המתים חופשיים לבלות מבלי האחריות שקיימת בחיים הממשיים.
עלילות בעל וענת לעומת התנ"ך > מקבילות עלילתיות בין התנ"ך לשירה האוגריתית > המספד על אלי הצמחייה

סיפור מותו של בעל דומה למותו של תמוז – אל הפיריון והצמיחה המסופוטמי, שפולחנו נזכר בתנ"ך.
מותו של בעל היה מחזורי, ומדי שנה בתקופת היובש, היו עורכים מספד גדול לבעל כחלק מטקס דתי. את הפעולות של האבלות והקינה של אל וענת על בעל, אפשר לראות כפעולות שמימיות שבני האדם צריכים לחקות אותם, ובהם תלויה לא מעט תחייתו המחודשת של בעל.
קאסוטו מזהה את הדדרמון הנזכר בתנ"ך עם בעל ומציין כי מספדו של הדדרמון-בעל נזכר בגלוי בספר זכריה (י"ב, י"א) שם מתואר מספדו של בעל שנעשה בבקעת מגידו כדוגמה למספד גדול ומוכר: "בַּיּוֹם הַהוּא יִגְדַּל הַמִּסְפֵּד בִּירוּשָׁלִַם כְּמִסְפַּד הֲדַדְרִמּוֹן בְּבִקְעַת מְגִדּוֹן".
עלילות בעל וענת לעומת התנ"ך > מקבילות לשוניות בתנ"ך

ישנן מקבילות לשוניות רבות בין העברית המקראית לבין האוגרית. מעבר לדמיון הלשוני באוצר המילים קיים דמיון רב גם בצירופי מילים, ביטויים ותכנים. מבין הביטויים הדומים ניתן להביא את הדוגמאות הבאות:
הורדת שיבה בדם – האלה ענת מאיימת על אביה אל בהקשרים שונים, בביטוי "להוליך שיבתו בדם" (בתעתיק "אשהלכ שבתכ דממ") – ביטוי דומה נמצא בתנ"ך: "וְהוֹרַדְתָּ אֶת שֵׂיבָתוֹ בְּדָם שְׁאוֹל" (מלכים א', ב', ט') כביטוי לגרימה של מוות לא טבעי בסוף ימיו של האדם.
רוכב ערבות – בעל מכונה 'רוכב ערבות' (בתעתיק אוגריתי: "רכב ערפת" לוח KTU.1.4) במובן של רוכב על העננים. בספר תהלים מכונה ה' 'רוכב בערבות'. זאת אחת הדוגמאות לטשטוש שחל בין המוטיבים המאפיינים את בעל לבין אלה המאפיינים את אלוהי ישראל.
טל השמים ושמן הארץ – לאחר הקרבות, האלה ענת מתרחצת בטל השמים ושמן הארץ (בתעתיק אוגריתי: "טל שממ שמנ ארצ" לוח KTU.1.3) בברכתו של יצחק ליעקב, הוא מברך אותו ב"וְיִתֶּן לְךָ הָאֱלֹהִים מִטַּל הַשָּׁמַיִם וּמִשְׁמַנֵּי הָאָרֶץ וְרֹב דָּגָן וְתִירשׁ:" (בראשית, כ"ז, כ"ח)
קדוש – בשירה האוגריתית נעשה שימוש במילים אלה באותו אופן שנעשה בהן שימוש בעברית. האלים נקראים במספר מקומות "בני קדוש" (בתעתיק אוגריתי: "בנ קדש") מכיוון שהם בניו של אל שנקרא קדוש והוא נישא ומרומם. גם במקרא מתוארים ישראל כקדושים בעקבות קדושתו של האל מספר רב של פעמים כגון בפסוק "וְהִתְקַדִּשְׁתֶּם וִהְיִיתֶם קְדשִׁים, כִּי קָדוֹשׁ אָנִי" (ויקרא, י"א).
קודש – משרתה של אשרה נקרא "קודש ואמרר", מכיוון שהוא מיוחד ומזומן לעבודת אשרה. ביטוי מעין זה ניתן למצוא במקומות רבים בתנ"ך באותה משמעות, למשל בספר שמות (כ"ח, ל"ו) "קֹדֶשׁ לה'" במובן שהוא מיוחד לה'. גביע היין של בעל שהוא סממן שלטוני מכונה קודש ("כוס קודש תראה הגבירה"). מקומו של בעל נקרא קודש ("קודש הר נחלתי"). מעניין כי התנ"ך מציין את מיקומו של ה' כקשור להר ולקודש באופן דומה – "וִידַעְתֶּם, כִּי אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם, שֹׁכֵן, בְּצִיּוֹן הַר-קָדְשִׁי;" (יואל, ד', י"ז) ו"על הַר-קֹדֶשׁ אֱלֹהָי" (דניאל, ט', כ').
מוסדות הארץ – כושר וחסיס מבטיח להביא לאשרה מנעמים מיוחדים ממוסדות הארץ. (בתעתיק אוגריתי: "דבבמ ד מסדת ארצ") והנביא ישעיה שואל בתוכחה: "הֲלוֹא הֲבִינֹתֶם מוֹסְדוֹת הָאָרֶץ" (ישעיה, מ', כ"א). נראה שמדובר במשמעות דומה, היסודות הנעלמים והנסתרים, שעליהם האמינו הקדמונים כי מושתתת הארץ.
סגנון לשוני ומשקלים – בשירה האוגריתית קיים דמיון רב בסגנון השירה ובמשקלה לשירה הקיימת בתנ"ך.
| בשירה האוגריתית | בספר משלי |
| --- | --- |
שני זבחים שנא הבעל ושלשה רוכב ערבות:  זבח בושת, זבח מדון,   וזבח מדמנת אמהות.: שלשה המה נפלאו ממני, וארבע (קרי:ארבעה) לא ידעתים:  דרך הנשר בשמים, דרך נחש עלי צור, דרך אניה בלב ים ודרך גבר בעלמה
לוח KTU 1.4 III: משלי, ל', י"ח–י"ט
עלילות בעל וענת לעומת התנ"ך > הבדלים בין התנ"ך לשירה האוגריתית > הים ומפלצותיו

ההבדל היסודי בשימוש שעושה המקרא במוטיבים מתוך עלילת בעל, הוא בזהות האל הלוחם בים ובמפלצותיו. את מקומו של בעל בעלילה האוגריתית מחליף במקרא אלוהי ישראל, הפועל ללא שותפים או בעלי ברית, אף שאפשר למצוא ביטויים של ריבוי גם אצלו ("נעשה אדם" בבריאת האדם, או "הבה נרדה ונבלה שפתם" במגדל בבל), אך ישנן השערות שאלוהי ישראל פונה אל מלאכיו.
מהבדל מרכזי זה, מסתעפים כמה הבדלים עקרוניים נוספים – ראשית, במקרא, המאבק איננו מתואר כמאבק בין שני כוחות עצמאיים במעמד זהה, והים איננו מצויר כאלטרנטיבה לשלטונו של אלוהי ישראל. יתרה מזאת, אקט המלחמה בין אלוהי ישראל לים מתואר במקרא כאקט חד-צדדי, ללא התמודדות או נקודות מפנה דרמטיות כפי שישנן בעלילת בעל, אלא כמכה אחת ניצחת שמכה אלוהי ישראל את הים ומפלצותיו. ניצחונו של אלוהי ישראל במקרא מובטח מראש, מוחלט וטוטאלי, וגם אם לאחר מכה זאת שהכה האל את הים, עדיין קיימת סכנה עתידית מצד הים ומפלצותיו, הרי שאיום זה אין בו כדי לסכן את האל עצמו, בשונה מבעל הממשיך לחשוש בעצמו, מפני פלישות אויביו לביתו. כמו כן, לא קיים תיאור כי שלטונו של אלוהי ישראל הובטח לו רק לאחר ההתמודדות מול ים והכנעתו, והמלחמה בים איננה חלק ממערכה רחבה יותר כדוגמת סדרת מלחמותיהם של בעל וענת.
קאסוטו, שנזקק כבר לעניין זה טוען, שאף בתנ"ך עצמו ישנה הבחנה בין הטקסט המקראי לטקסט של הנביאים. הנביאים עצמם השתמשו במיתוסים הכנעניים לשם פולמוס חריף עם המיתולוגיות הכנעניות, ולכן ניתן למצוא טקסטים תנ"כים נוספים שבהן נראה שיש מאבק ומלחמה בין מפלצות הים שמסמלות רוע לבין ה', בין בעבר ובין בעתיד, בעוד שהטקסט המקראי בבראשית בעניין בריאת התנינים הגדולים למשל, הוא טקסט שמתנגד בטון שקט לתפיסה האלילית הקיימת כי מדובר במפלצות מיתולוגיות שנלחמות או מורדות באלוהים, וטוען כבדרך אגב כי הן בריות טבעיות שנבראו כיתר הנבראים, לעשות את רצונו, ואין מקום כלל למלחמה או מאבק. הד של תפיסה זאת קיים גם בתהילים שבו הטבע נתפס כטבע גרידא:
"זֶה הַיָּם גָּדוֹל וּרְחַב יָדָיִם, שָׁם רֶמֶשׂ וְאֵין מִסְפָּר, חַיּוֹת קְטַנּוֹת עִם גְּדֹלוֹת: שָׁם אֳנִיּוֹת יְהַלֵּכוּן, לִוְיָתָן זֶה יָצַרְתָּ – לְשַׂחֶק בּוֹ:" (תהילים, ק"ד, כ"ה–כ"ו)
עלילות בעל וענת לעומת התנ"ך > הבדלים בין התנ"ך לשירה האוגריתית > מנהגי אבלות וקבורה

כאשר לאל נודע כי בעל מת הוא פותח במנהגי אבלות: הוא יורד מכסאו להדום וממנו לשבת על הארץ, יוצק על ראשו עפר אבלות ועפר מתפלשים, לובש בגד אבלות "מאזרתמ" (ייתכן שהכוונה לשק), פוגע בעורו באמצעות אבן צור, שורט את פניו, תולש את זקנו, ומקונן על בעל בנו. גם ענת אחותו של בעל פועלת באופן דומה: היא פוצעת את עצמה, שורטת את לחייה, תולשת את זקנה, בוכה עליו, מקוננת וקוברת אותו באדמה בפסגת צפון. מנהגים אלה של תלישת שערות הראש והזקן, הכאת הגוף ושריטתו מוזכרים כמנהגי אבלות לא לגיטימיים במקרא.
לעומת זאת, מנהגים אחרים כמו שימת עפר על הראש, התפלשות באפר, חגירת שקים, ונשיאת מספד וקינה לאות צער ואבלות היו מנהגים מקובלים במקרא.
עלילות בעל וענת לעומת התנ"ך > הבדלים בין התנ"ך לשירה האוגריתית > סעודות בשר ויין

לעומת גישת התנ"ך, שבו אלוהים לכל היותר מריח את ריח הניחוח של קורבנות בני האדם, ואין לפניו פעולות גשמיות של ממש, בצד קיומם של לא מעט פסוקים בנביאים האחרונים שמראים אף את סלידתו של האל מריבוי קורבנות, בעלילה האוגריתית מסופר פעמים לא מעטות שהאלים חוגגים במשתאות וסעודות של בשר ויין במקרים רבים כגון במקרה בו בעל וענת מנסים לפייס את אשרה שתשכנע את אל להרשות לבנות היכל לבעל (KTU.1.4.III). גם כאשר בעל חונך את היכלו הוא טובח פרים, צאן, עגלים וטלאים ועורך סעודה לאחיו האלים בליווי של יין רב לכל אחד ממיני הבשר (KTU.1.3.VI). גם כאשר בעל אוכל בסעודה בביתו, משרתו מגיש לו בשר ויין באופן מוגזם (KTU.1.3.I). הדבר מובא באופן מוקצן ונלעג ביותר ביצירה הסאטירית "האלים הראשיים זוללים וסובאים" שבו האלים לרבות אל ראש הפנתאון, מופיעים כדמויות נלעגות ביותר, ושבו יש טקסט שמקשר באופן ברור בין "יין" ל"סביאה". כנגד אידיאליזציה של תענוגות הבשר והגרגרנות המוגזמת, התנ"ך התריע בכמה מקומות שלא להרבות בבשר ויין, "אַל תְּהִי בְסֹבְאֵי יָיִן בְּזֹלְלֵי בָשָׂר לָמוֹ." (משלי, כ"ג, כ'). בן סורר ומורה סמל החוצפה והשחיתות של הנעורים, מתואר בנוסף לחוסר המשמעת שלו כלפי הוריו, בזלילתו ובסביאתו.
ראו גם

מיתולוגיה כנענית
אגדת אקהת
אגדת כרת
בעל (אל)
ים (אל)
מלחמת אל הסער בים
מיתוסים של מבול
לקריאה נוספת

צבי רין, עלילות האלים: כל שירות אוגרית, מהדורה חדשה, מותקנת בידי צבי רין ושפרה רין, 1996. יצא לראשונה בשנת 1968 בהוצאת החברה לחקר המקרא בישראל.
משה דוד קאסוטו, האלה ענת, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"א.
דוד אמיר, אלים וגיבורים, הוצאת בית אוסישקין, 1987, עמ' 16–60
חיים אריה גינזברג, כתבי אוגרית – 50 שנות מחקר, מוסד ביאליק, ירושלים, תרצ"ו.
אד גרינשטיין, "מורשת הספרות הכנענית בכתבי הסופרים העבריים", מכמנים 10 (תשנ"ו) 19 – 38.
שמואל אפרים ליונשטאם, "מיתוס הים בכתבי אוגרית וזיקתו אל מיתוס הים במקרא", ארץ ישראל ט (תשכ"ט) 96 – 101
טרי ל. פנטון, "גישות שונות של סופרי המקרא למיתוס התיאומכיה", בתוך: מחקרים במקרא ובמזרח הקדמון מוגשים לשמואל א ליונשטאם במלאת לו שבעים שנה, בעריכת י' אבישור ויהושע בלאו, ירושלים תשל"ח, 337 – 381
משה דוד קאסוטו, "שירת העלילה בישראל", ספרות מקראית וספרות כנענית חלק א, ירושלים תשל"ב, 62 – 90.
נגה וגיא דרשן, המיתולוגיה הכנענית (מיתוסים 15), הוצאת מפה, תל אביב תשס"ט
לפרסומים ראשוניים של לוחות העלילה, ראו שירה אוגריתית#פרסומים ראשוניים של לוחות השירה.
כוח המשקיפים הרב-לאומי

סמל כוח המשקיפים הרב-לאומי
קצין בכוח רב לאומי חובש כומתה של הכוח בצבע טרקוטה (כתום כהה)
כוח המשקיפים הרב-לאומי (באנגלית: Multinational Force & Observers - MFO, בתרגום ישיר: כוח רב לאומי ומשקיפים, ראשי תיבות: כמ"ר) הוא כוח שמירת שלום המפקח על קיום הנספח הצבאי להסכם השלום בין ישראל למצרים.
מחוז סיני של המדינה האסלאמית - שלוחת המדינה האסלאמית בחצי האי סיני, תוקף את בסיס כוח המשקיפים מעת לעת.
הקמת הכוח

ב-26 במרץ 1979 חתמו נשיא מצרים אנואר סאדאת, ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ונשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר על הסכם השלום בין מצרים וישראל. להסכם השלום נוסף נספח צבאי המפרט את הסדרי הביטחון בחצי האי סיני לאחר נסיגת ישראל ממנו, לרבות הסכמות בנוגע לפירוז חצי האי סיני והקמת כוח שמירת שלום של האו"ם אשר יפקח על ביצוע ההסכמים. במהלך המאמצים להקים את כוח האו"ם, מילא את מקומו כוח ה-SFM האמריקאי שהוצב בסיני בשנת 1975. כוח זה פיקח על מהלכי התיאום והנסיגה מסיני בשלביהם הראשונים.
ב-18 במאי 1981, הודיע נשיא מועצת הביטחון של האו"ם כי האו"ם לא יוכל לספק כוח שמירת שלום לאזור בגלל איומי הטלת וטו מצד ברית המועצות, לבקשת סוריה. כתוצאה ממחדל זה, פתחו ישראל, ארצות הברית ומצרים במשא ומתן עצמאי, במטרה להקים ארגון שמירת שלום מחוץ למסגרת האו"ם. ב-31 באוגוסט 1981, נחתם פרוטוקול הכמ"ר והכוח נוסד רשמית. הכמ"ר נפרס בסיני והחל את משימתו ב-25 באפריל 1982, מועד סיומה הרשמי של נסיגת ישראל מסיני.
אזורי הדילול בסיני

במסגרת הנספח הצבאי להסכם השלום, חולק חצי האי סיני ל-3 רצועות דילול, בתוספת רצועה נוספת בשטח ישראל. על רצועות הדילול הוטלו הגבלות על סדרי כוחות, אופי הכוחות המותרים לפריסה, נשק וציוד, כדלקמן:
אזור A: בין תעלת סואץ לקו A. באזור A מותר למצרים להחזיק דיויזיית חי"ר ממוכנת אחת, מתקניה וביצורי השדה הנדרשים.
אזור B: בין קו A לקו B. באזור B מותר למצרים להחזיק ארבעה גדודי משמר גבול, חמושים בנשק קל ורכב גלגלי, מתקניהם וביצורי השדה הנדרשים.
אזור C: בין קו B לקו הגבול הבינ"ל. באזור C מותרת שהיה של הכמ"ר וכוח משטרה אזרחי מצרי בלבד.
אזור D: רצועה ברוחב 3 ק"מ מזרחית לקו הגבול הבינ"ל. באזור D מותר לישראל להחזיק ארבעה גדודי חי"ר, מתקניהם וביצורי השדה הנדרשים.
בנוסף להגבלות העקרוניות הנ"ל, לכל אחד מהאזורים הגבלות מפורטות יותר על מספר חיילים, מספר כלי רק"ם וכדומה. ההגבלות מפורטות במלואן בנספח הצבאי להסכם השלום.
אזורי הדילול בסיני > כוח משמר הגבול המצרי

טרם נסיגת צה"ל מרצועת עזה (תוכנית ההתנתקות), נחתם ב-1 בספטמבר 2005 הסכם משותף בין ישראל למצרים המתיר למצרים לפרוס גדוד משמר גבול ייעודי (בניגוד להגבלות המוגדרות בנספח הצבאי) באזור C, בשטח שבין מצרים לרצועת עזה. מטרת כוח משמר הגבול היא להגדיל את היכולת המצרית לספק את תנאי הביטחון הנדרשים בגזרה, לרבות מניעת הברחות נשק ואמצעי לחימה, מניעת הסתננות ממצרים לרצועת עזה ומרצועת עזה לסיני ומניעת פעולות טרור נגד כוחות צה"ל. הנספח הצבאי להסכם השלום לא נפתח וההסכם ניתן לביטול בהסכמת שני הצדדים.
משימה

משימת הכמ"ר היא:
"...לפקח על מימוש הסדרי הביטחון של הסכם השלום בין ישראל למצרים ולהפעיל את רוב המאמצים על מנת למנוע הפרה של סעיפיו."
לביצוע המשימה, מדינות ההסכם הטילו על הכוח את התפקידים הבאים:
הפעלה של מחסומים, סיורים ועמדות תצפית לאורך הגבול הבינ"ל, לאורך קו B ובתוך אזור C.
עריכת ביקורות תקופתיות לבדיקת קיום ההסדרים שבנספח הצבאי להסכם השלום, לא פחות מפעמיים בחודש בהיעדר הסכם אחר בין מדינות ההסכם.
עריכת ביקורות נוספות תוך 48 שעות מבקשת אחד מהצדדים.
וידוא חופש השיט במצרי טיראן.
תחת ההסכם המשותף שנחתם ב-1 בספטמבר 2005, נוספה לכמ"ר האחריות לפיקוח על פריסת כוח משמר הגבול המצרי, לאורך הגבול בין מצרים לרצועת עזה, כולל פיקוח על סדרי כוחות, נשק, ציוד ותשתיות.
מבנה וארגון > מטה והנהלה

בראשות הארגון עומד מנכ"ל הכמ"ר. לתפקיד זה מתמנה תמיד שגריר אמריקאי, לכהונה בת 4 שנים. מנכ"ל הכמ"ר הנוכחי הוא השגריר סטיבן ביקרופט (Ambassador Stephen Beecroft).
מטה הארגון ממוקם ברומא ואחראי על נושאי מדיניות, נושאים תקציביים ותיאום עם מדינות ההסכם ברמה מדינית. למטה הכמ"ר ישנן נציגויות בישראל ומצרים, בראשן עומדים נציגי מנכ"ל, שניהם תמיד אזרחים אמריקאים. הנציגויות אחראיות על תיאום בנושאים אזרחיים עם ישראל ומצרים, כגון ענייני כספים, מכס, אישורי שהיה וכדומה.
מבנה וארגון > הכוח

חלקו העיקרי של כוח המשקיפים הרב-לאומי הוא הכוח הצבאי עצמו. הכוח מונה כ-1600 חיילים מ-11 מדינות תורמות. בראשות הכוח עומד מפקד הכוח, קצין בדרגת אלוף (Major General) אשר לעולם אינו אמריקאי. מפקד הכוח נבחר על ידי מנכ"ל הכמ"ר לכהונה בת 3 שנים. מפקד הכוח הנוכחי הוא האלוף אוון וויליאמס (Major General Evan Williams) מצבא ניו זילנד.
להלן פירוט המדינות התורמות וסדרי כוחות (נכון ל-15 בדצמבר 2024):
| מדינה | סד"כ |
| --- | --- |
אלבניה אלבניה: 3
אוסטרליה אוסטרליה: 29
קנדה קנדה: 39
קולומביה קולומביה: 275
צ'כיה צ'כיה: 17
פיג'י פיג'י: 170
צרפת צרפת: 1
איטליה איטליה: 78
יפן יפן: 4
ניו זילנד ניו זילנד: 28
נורווגיה נורווגיה: 3
סרביה סרביה: 10
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת: 2
ארצות הברית ארצות הברית: 465
אורוגוואי אורוגוואי: 41
סה"כ:: 1,165
הכוח פרוס ברחבי אזור C. לכוח שתי מפקדות עיקריות. המפקדה הראשית מכונה North Camp (המחנה הצפוני) והיא נמצאת באל-גורה, שדה התעופה איתם לשעבר. המפקדה השנייה, South Camp (המחנה הדרומי), נמצאת בשארם א-שייח'. עיקר המטה והיחידות התומכות ולשכת מפקד הכוח נמצאים ב-North Camp, יחד עם מפקדות הגדוד הפיג'יאני והגדוד הקולומביאני. ב-South Camp ממוקמת יחידת משמר החופים האיטלקית ומפקדת הגדוד האמריקאי. חיילי הגדודים מאיישים תצפיות, מחסומים וסיורים ברחבי אזור C, כפי שמפורט בתפקידי הכוח.
בנובמבר 2020 נהרגו שבעה מאנשי הכוח (חמישה אמריקאים, צרפתי וצ'כי) בהתרסקות מסוק בסיני.
מבנה וארגון > יחידת משקיפים אזרחית

יחידת המשקיפים האזרחית (Civilian Observer Unit - COU) ממוקמת ב-North Camp. בשונה משאר הכוח, כל עובדי היחידה הם אזרחים, מחציתם עובדי משרד החוץ האמריקאי ומחציתם עובדים שכירים בכמ"ר. כולם חייבים להיות אזרחים אמריקאים, יוצאי צבא בדרגת קצונה והם מתמחים בתצפית, ביקורת וזיהוי כלים וציוד צבאי. תפקיד היחידה הוא לבצע את הביקורות התקופתיות, כפי שמפורט בתפקידי הכוח.