stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גוליארדים
השירה הגוליארדית

ברשותנו שני מקורות מרכזיים שמהם ניתן ללמוד אודות השירה הגוליארדית: הראשון הוא אוסף של כתבי יד מן המאה ה-13, שנמצא במנזר Benediktbeuern בעיירה בויירן שבבוואריה וזכה לשם "כרמינה בוראנה". המקור השני הוא אוסף כתבי יד אנגליים שנכתבו עד אמצע המאה ה-13 ומהווים חלק מאוסף הרליין Harleian Collection.
מן הממצאים הקיימים קל יותר לאפיין את שירתם מאשר את אותם אנשים שנקראו גוליארדים. שירה זו נחלקת לשני חלקים עיקריים: הראשון הוא שירים המתארים את חיי הנוודות - הנאות מן הטבע ומאהבה, שירים על נשים, יין ומסבאות, הימורים ושאר תענוגות ארציים; החלק השני הוא שירה ביקורתית - סאטירות ופרודיות אודות הנורמות החברתיות ושחיתות השלטונות, והבעת ייאוש מן החיים.
השפה הלטינית באותה תקופה לא הייתה שפת האם של אף עם, אבל אנשים משכילים דיברו והבינו אותה. טקסטים לטיניים נכתבו והולחנו לא רק בהקשרים דתיים, אלא גם לצרכים נוספים כמו קינות ושירי עם. הגוליארדים כתבו את מרבית הטקסטים שלהם בלטינית. השירה הגוליארדית הייתה פופולרית וחלקים רבים ממנה נכתבו בשפה שלא נחשבה כמלומדת ו"גבוהה". עם זאת היא חוברה על ידי אנשים משכילים ותרבותיים שהיו בקיאים ברזי השפה וכתביהם מעידים על לימוד נרחב ופנייה לקהל משכיל דווקא. בין המשוררים ניתן למצוא מורים מכובדים ואנשי חצר מוכרים. זהותם זו עשויה אולי להצביע על תיאורי ההפקרות שבשירים כעל העמדות פנים ושאיפות, יותר מאשר על מציאות חייהם היום-יומית. שירי המשוררים הנודדים הפכו פופולריים במאות ה-12 וה-13. הם התפרסמו, הועתקו והיו מושא לחיקוי, בעיקר באנגליה, איטליה וצרפת.
הטקסטים הלטיניים של הגוליארדים היו חידוש ביחס לספרות הלטינית הקלאסית. חידוש זה בא לידי ביטוי הן בנושאי השירה והן באופן כתיבתה. המיומנות הרטורית המלומדת שהטקסטים הקלאסיים היו גדושים בה הוחלפה בתיאורים ספונטניים ומלאי רגש (יופיו של הטבע, למשל, הוא מוטיב בולט וחוזר). עם זאת, בשירים גוליארדיים רבים יש חיקוי – מודע או לא מודע – של שפת הכנסייה. חלק מהטקסטים ספוגים במוטיבים מן העולם הדתי, הלקוחים מפיוטים ומתפילות, על אף היותם חילוניים במובהק. אלו היו השירים הנועזים והידועים ביותר לשמצה: טקסטים פרודיים שהשתמשו במונחים קדושים בהקשרים שחיללו אותם. בנוסף לשימוש במוטיבים כנסייתיים, הגוליארדים השתמשו גם במוטיבים יווניים ורומיים קלאסיים: ונוס אלת האהבה, בכחוס אל הפריון והיין והנימפות הן דמויות שכיחות הנמצאות ברקע שיריהם.
השירה הגוליארדית נועדה ברובה המכריע להלחנה ולזמרה, דבר שניכר במבנה הפואטי שלה ובחריזתה. בנוסף נמצאו גם טקסטים המלווים בנוימות (סימנים עתיקים שקדמו לתווים), שפוענחו על ידי חוקרים על-פי מודלים של מוזיקה דתית מן התקופה.
תגובות הכנסייה

כומר צרפתי מפרוידמונט כתב במאה ה-12: "המלומדים רוצים לשוטט בעולם ולבקר בכל הערים, עד שידע רב יהפוך אותם משוגעים; בפריז הם מחפשים לימודים הומניסטיים, באורליאן סופרים, בטולדו שדים – ובשום מקום נימוסים הולמים."
קשה לקבוע בוודאות כמה מבין הגוליארדים היו אמנם מורדים חברתיים, וכמה מביניהם השתמשו בשם "גוליארד" כמסווה שמאחוריו יצרו וכתבו – אך כולם נתפשו בעיניי סביבתם כמתפרעים, עבריינים, שיכורים ומהמרים, ולא כמשוררים ומלומדים. ב-1227 אסרה הכנסייה על הגוליארדים לשיר בטקסים דתיים; ב-1289 נאסר על כמרים להצטרף לשורות הגוליארדים; ב-1300 הוכרז (בקלן שבגרמניה) כי הגוליארדים אינם רשאים להטיף. לבסוף נשללו מהם כל אותן זכויות כמורה שחלו עליהם בעבר.
במקביל להוצאת צווים מטעם הכנסייה לדיכוי פעילות הגוליארדים, הופעלו במהלך המאה ה-13 מאמצים פיזיים לתפיסת המשוררים הנודדים. כאשר נפלו אלו בידי הסמכויות – נאלצו לגלח את ראשם, דבר שסימן אותם כפושעים משוללי זכויות. לאחר שגולחו, הם סווגו בהיררכיה החברתית לצד להטוטנים, מוקיונים וקבצנים. שלילת הזכויות הובילה להתנוונות של תנועת הגוליארדים, עד שהפך שמם לביטוי גנאי בלבד.
דמויות ויצירות בולטות

מבין המשוררים הגוליארדיים בולטים השמות Hugo primas of Orleans, המוכר גם בשם "The Primate" – מלומד מן המאה ה-12 שנודע בכישורי החריזה שלו ונחשב לאומן מילים; Archpoet– שנחשב בעיניי רבים למשורר הגוליארדי הגדול ביותר וכתב את היצירה המפורסמת "Confessio"- שיר הלל לנהנתנות ולהנאות הבשר; Walter of Chatillon – משורר צרפתי מן המאה ה-12 שידוע במחאתו על שחיתות הכמורה ותאוות הבצע של השליטים החילוניים. שמות מוכרים נוספים הם Peter of Blois,Fulbert of Chartres, Marbod of Renners, Arnulf of Lisie.
האוסף הגדול והמפורסם ביותר של כתבי הגוליארדים הוא ה"כרמינה בוראנה", שנמצא במנזר בֶּנֶדיקְטְבּוֹיֶרְן במאה ה-19. האוסף, שבתרגום מילולי לעברית פירושו "שירי בויירן" על שם העיירה שבה נמצא, כולל יותר מ-200 שירים השופכים אור על תרבות השירה החילונית הלטינית מימי הביניים. בשנות ה-30 של המאה ה-20 התוודע המלחין קרל אורף אל שירת הגוליארדים והלחין את הטקסטים ליצירה "כרמינה בוראנה", המיועדת לתזמורת גדולה, למקהלה גדולה ולמקהלת ילדים וסולנים.
הערות שוליים

1 2 3  J. Peter Burkholder, Donald Jay Grout and Claude V. Palica, A History of Western Music, Eight Edition, New York: W.W Norton & Company, 2010 [1960], עמ' 72
1 2 3 4 5   נעם בן זאב, "כרמינה בוראנה": היצירה הנאצית האידיאלית, באתר הארץ, 7 במאי 2014
1 2 3  George Rosen, "The Revolt of Youth: Some Historical Comparisons", Yale Journal of Biology and Medicine 42, October 1969, עמ' 86-87
↑  זיוה שמיר, המשורר, הגבירה והשפחה: ביאליק בין עברית ליידיש, הוצאת "ספרא" והקיבוץ המאוחד, 2013, עמ' 293
1 2 3 4  John Addington Symonds, Wine, Women and Song, London, Chatto and Windus, 1884, עמ' 9
1 2 3  John K. Colby, "Jocund Order of Vagrant Poets", The Sewanee Review 58, 4, Oct.-Dec., 1950, עמ' 732
1 2  Philip Schuyler Allen, "Mediaeval Latin Lyrics, Part 1", Modern Philology 5, 3, Jan., 1908, עמ' 448
↑  John Matthews Manly, "Familia Goliae", Modern Philology 5, 2, Oct., 1907, עמ' 201
↑  John Matthews Manly, "Familia Goliae", Modern Philology 5, 2, Oct., 1907, עמ' 204
1 2  The entry "Goliard: Medieval poet", Encyclopedia Britannica Online Academic Edition, ‏25.11.2015
↑  John Addington Symonds, Wine, Women and Song, London: Chatto and Windus, 1884, עמ' 3-4
↑  John Addington Symonds, Wine, Women and Song, London: Chatto and Windus, 1884, עמ' 15
↑  John Addington Symonds, Wine, Women and Song, London: Chatto and Windus, 1884, עמ' 9
↑  Philip Schuyler Allen, "Mediaeval Latin Lyrics, Part 1", Modern Philology 5, 3, Jan., 1908, עמ' 446
1 2 3  John K. Colby, "Jocund Order of Vagrant Poets", The Sewanee Review 58, 4, Oct.-Dec., 1950, עמ' 733-734
↑  Philip Schuyler Allen, "Mediaeval Latin Lyrics, Part 1", Modern Philology 5, 3, Jan., 1908, עמ' 445
↑  John K. Colby, "Jocund Order of Vagrant Poets", The Sewanee Review 58, 4, Oct.-Dec., 1950), עמ' 735
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533644205171  BnF: cb119315781 (data)  GND: 4157908-2  LCCN: sh85055820  SUDOC: 027228169
הציורים השחורים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פרנסיסקו דה גויה 
 תאריך יצירה:  שנות ה־20 של המאה ה־19 
 טכניקה וחומרים:  צבע שמן, Transferred to canvas 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מוזיאון הפראדו
 
סטורן טורף אחד מבניו
הציורים השחורים (בספרדית: Pinturas Negras) הם סדרה של 14 ציורי שמן שיצר הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה בשנים האחרונות לחייו. הציורים נוצרו כציורי קיר על קירות ביתו של גויה. הציורים כונו כך בשל כהותם ובשל התיאורים הקודרים המשקפים את פחדיו של גויה מאי שפיות. כיום מוצגים הציורים במוזיאון הפראדו במדריד.
לאחר מלחמות נפוליאון והסערה הפנימית של הממשלה הספרדית המשתנה, גויה פיתח יחס ממורמר כלפי האנושות. הוא שרד שתי מחלות כמעט קטלניות, והיה חרד מחשש להישנותן. נראה כי השילוב בין גורמים אלה הביא אותו לכדי יצירתם של הציורים השחורים. באמצעות צבעי שמן ועבודה ישירה על קירות חדרי הוילה שבה חי, יצר גויה יצירות בגוונים כהים ומטרידים. הציורים לא הוזמנו ולא נועדו לעזוב את ביתו. סביר להניח כי האמן מעולם לא התכוון להציגן בתערוכה ציבורית "ציורים אלה קרובים להיות פרטיים יותר מכל ציור אחר אשר נולד אי פעם בתולדות האמנות המערבית".
גויה לא נתן כותרות לציורים, או אם כן, הוא מעולם לא חשף או תיעד אותם. מרבית השמות ניתנו ליצירות על ידי היסטוריונים לאמנות. הם הופיעו לראשונה בקטלוג בשנת 1828 על ידי חברו של גויה, אנטוני ברוגדה.
ארבעת עשר הציורים נקראים:אטרופוס (הגורל), שני הזקנים, שני זקנים אוכלים מרק, דו-קרב אַלּוֹת, שבת המכשפות/התיש הגדול, גברים קוראים, יהודית והולפרנס, עלייה לרגל לסן איזידרו, הכלב, סטורן טורף את אחד מבניו, 2 נשים לועגות לגבר, תהלוכת המשרד הקדוש, חזון פנטסטי ו- La Leocadia (לאוקדיה היה שמה של זוגתו של גויה). ציור נוסף, שטרם הוכלל בצורה רשמית כחלק מהציורים השחורים נקרא ראשים בנוף, והוא מוצג בנפרד מהסדרה באוסף סטנלי מוס בעיר ניו-יורק. עד היום אנשים מתקשים להתבונן בציורים בשל התחושות שהם מעוררים בצופים.
הרקע ההסטורי ליצירת הציורים

במסגרת "המלחמות הנפוליאוניות", בדצמבר 1807, פלש נפוליאון עם כוח לוחם בן 130,000 חיילים לצפון ספרד. עד אביב 1808 השתלט נפוליאון על מדריד, ועד יוני של אותה השנה הצליח להוריד מכיסאו את המלך פרדיננד השביעי, ובמקומו מינה את אחיו שלו, ז'וזף, למלך ספרד.
. ב-02/05/1808 פרצה התקוממות שהפכה למלחמת גרילה שנמשכה 5 שנים בין העם הספרדי (בסיוע כוחות בריטים ופורטוגלים) בצרפתים. בתגובת נגד להתקוממות, הוציאו חיילים צרפתים להורג חלק מהמורדים במדריד, ביום ה-03/05/1808.
גויה שהיה תלוי למחייתו בבית-המלוכה ובממסד לא היה יכול להביע באופן נחרץ את השקפותיו הפוליטיות. ואולם, האמנות שלו רומזת על עצמאות, וייתכן שציורו הגדול ביותר הוא זה המתאר את הוצאתם להורג של המורדים במדריד - הציור שנקרא השלושה במאי 1808, ציור אפל מבחינה פסיכולוגית, אם כי לא אפל כמו הציורים השחורים.
הכאוס החברתי והפוליטי של התקופה הגביר אצל גויה את הפחד, החרדות ואת המודעות להם. בפברואר 1819, רכש גויה את וילת קווינטה דל סורדו על גדת נהר מנזאנארס, בסמוך לגשר סגוביה ועם נוף על שפלות סן איזידרו. רכישת הנכס המבודד הולידה השערות כי רצונו היה להימלט מתשומת הלב הציבורית. הוא גר שם עם לאוקדיה וייס, שהייתה נשואה עדיין לאיזידורו וייס, ולשניים נולדה בת, רוסריו. הבית, כונה "בית החירש" ("Quinta del Sordo"), על שם הבעלים הקודם של הבית. ייתכן כי תחושות אלו הובילו את גויה ליצור את סדרת הציורים השחורים. את הציורים, העשויים בטכניקת "סקו" (secco) וצבעי שמן, יצר גויה בציור ישיר על גבי קירות ביתו. הם מכילים נושאים רוויי מוות, אלימות ותיאורים של חזיונות אפוקליפטים.
לא ידוע הזמן המדויק שבו החל גויה לצייר את הציורים השחורים, אך ידוע כי תחילת היצירה חפפה למחלה קשה בין פברואר לנובמבר של 1819 (כפי שמשתקף בציור - דיוקן עצמי עם ד"ר ארייטה, שמוצג כיום במכון לאמנות במינאפוליס, מינסוטה). גויה היה מבוגר וחולה, חירש ובודד, והפחדים שלו מצאו ביטוי באופן מודע ביצירותיו - למעשה, הוא השתמש בפחדים הללו כדי ליצור דימויים מעוותים, שכאילו לקוחים מהזיות האפלות ביותר – בניתוח של יצירות אלו נכתב - "בתוך טירוף יצירותיו האחרונות של גויה שוררת שפיות נוראה, כאילו נעלמו הגבולות כולם ואנו נופלים לתהום חסרת תחתית".
בשנת 1823, לאחר החזרת המלוכה האבסולוטית בידי המלך פרדיננד ה-7, נמלט גויה מביתו ויצא לגלות בבורדו שבצרפת.
בשנת 1878 הוסרו הציורים מקירות הבית והוצמדו לבדים, בשל הידרדרות מצבם. בעל הציורים תרם אותם לספרד והם מוצגים כיום במוזיאון הפראדו במדריד.
מיקום הציורים המקורי בוילה קווינטה דל סורדו

בכתביו של אנטוניו ברוגדה מוזכרים שבעה ציורי קיר בקומת הקרקע ושמונה בקומה העליונה. יחד עם זאת, רק ארבעה עשר ציורים הגיעו למוזיאון דה פראדו. שארל יורטה מתאר גם ציור נוסף לסדרה הידועה באוסף, ומציין כי כאשר ביקר בווילה בשנת 1867, הציור כבר הוסר מהקיר ונלקח למרקיז של ארמון ויסטה אלגרה של סלמנקה. מבקרים רבים העלו את ההשערה שבשל גודלו ונושא הציור החסר הוא ככל הנראה הציור שזוהה כראשים בנוף (נמצא כיום בניו יורק, אוסף סטנלי מוס).
מלבד בעיית הציור החסר, קיימת גם חוסר ודאות בנוגע למיקום הציור שני זקנים אוכלים מרק - האם צויר במשקוף בקומה העליונה או התחתונה. דבר הפוגע בהבנת היצירה (בהנחה כי כל יצירה היא בעלת ערך ומשמעות בהקשר למיקומה במבנה). למעט הבעיות הנ"ל, תרשים הציורים שהופץ של וילה קווינטה דל סורדו הוא מדויק.
מיקום הציורים המקורי בוילה קווינטה דל סורדו > קומת הקרקע

קומת הכניסה הייתה חלל מלבני. בשני צדיו הארוכים היו שני חלונות ליד הקירות הקצרים יותר. בין החלונות היו מצוירים שני ציורי קיר גדולים: עלייה לרגל לסן איזידרו מימין ושבת המכשפות משמאל. מאחור, על הקיר הקטן יותר מול הכניסה, היה חלון במרכז עם הציור יהודית והולופרנס מימין, וסטורן טורף את אחד מבניו מצידו השני בצד שמאל. ממולם היו ממוקמים La Leocadia ושני זקנים זה לצד זה.
מיקום הציורים המקורי בוילה קווינטה דל סורדו > הקומה הראשונה

הקומה הראשונה הייתה בגודל זהה לקומת הקרקע, אם כי בקירות הארוכים היה רק חלון מרכזי אחד התחום בציורי קיר משני צדדיו. בקיר הימני בכניסה לקומה הראשונה צוירו "חזון פנטסטי", "תהלוכת המשרד הקדוש" ו"דו-קרב אלות" בהתאמה. על הקיר הקצר מאחור מעבר לחלון צוירה היצירה "Atropos (גורל)". משמאל היה ניתן לראות את "2 נשים לועגות לגבר" ואת "גברים קוראים" משמאל. מימין לדלת הכניסה היה "הכלב" ומשמאל "ראשים בנוף" (הציור ה-15 בסדרה).
"שני זקנים אוכלים מרק" היה ממוקם, ככל הנראה, מעל לאחת הדלתות בוילה. אחד הטענות מפי היסטוריונים במאה ה-19 העלתה השערה כי המיקום המדויק היה מעל לדלת הכניסה בגלל תצלום של הצלם ז'אן לורן משנת 1874 שאשרר את סוג הנייר שאליו הועבר הציור, אך הדבר אינו וודאי עד היום.
העתקת הציורים מהקירות לבד קנבס

כאשר גויה הוציא את עצמו ל"גלות" יזומה בצרפת בשנת 1823, הוא הוריש את ה"קינטה דל סורדו" לנכדו, מריאנו. לאחר שעבר כמה בעלים, הגיע הבית ב-1874 לידיו של הברון הצרפתי-גרמני אמיל ד'ארלנז'ה. לאחר 70 שנה על קירות ה"קינטה דל סורדו", התדרדר מצב הציורים, ועל מנת לשמר אותם, הם הועברו ביוזמת הבעלים החדשים של הבית לקנבס, תחת השגחתו של אוצֵר מוזיאון הפראדו, סלבדור מרטינס קובלס, תוך תיעוד של הצלם ז'אן לורן מינייר. בתצלומיו של לורן ניתן לראות כי ציורי הקיר היו ממוסגרים בגבולות בעיצוב קלאסי, כך גם הדלתות והחלונות שמעל הדלת. הקירות היו מעוטרים, כמקובל בבתי מגורים בורגניים ואריסטוקרטיים, עם טפטים ממפעל הנייר המלכותי שהיה בחסות המלך פרננדו השביעי. קומת הקרקע עוטרה במוטיבים של פרי ועלים, והקומה הראשונה עוטרה ברישומים גאומטריים המסודרים בקווים אלכסוניים. התצלומים גם מתעדים את מצב הרישומים לפני שהועברו מהוילה, ומהם ניתן ללמוד, למשל, כי חלק גדול מהצד הימני של שבת המכשפות לא נשמר, למרות העברתו על ידי מרטינז קובלס.
ניתוח

הטווח הכרומטי של "הציורים השחורים" מוגבל לצבעי אוכרה, זהב, חום, אפור ושחור. הצבע הלבן מופיע מפעם לפעם כזורח מבגדי הדמויות על מנת להעניק ניגודיות/מכת אור מהשמיים/כחלק מהנוף. בציורים דו-קרב אַלּוֹת, סטורן טורף את אחד מבניו חזון פנטסטי ויהודית הולפורנס, נעשה שימוש גם בצבע האדום. בציורים דו-קרב אַלּוֹת, תהלוכת המשרד הקדוש, La Leocadia וראשים בנוף, נעשה שימוש בצבע הכחול.
ניתוח > סטורן טורף את אחד מבניו

היצירה הידועה ביותר מהסדרה היא סטורן טורף אחד מבניו. התמונה מתארת את הטיטאן קרונוס (או סטורן/שבתאי במיתולוגיה הרומית), אביו של זאוס, אוכל את אחד מבניו. לפי הסיפור המיתולוגי, אכל קרונוס את ילדיו מייד לאחר לידתם מחשש שהם ירצו למשול במקומו. גויה מתאר את מעשה הקניבליזם בפראיות מדהימה. מתוך הרקע השחור נראה שגפיו וראשו של שבתאי קופצים מהצללים אל הצופה. עיניו של שבתאי ענקיות ומעניקות לתווי פניו הבעה של כעס/שיגעון/אימה. אצבעותיו חופרות בחלק האחורי של תינוק שראשו וזרועו הימנית כבר מאוכלות. הציור עוצר רגע לפני ששבתאי עומד לנגוס בעוד זרוע שמאלית של הגוף. השימוש היחיד בצבע (לצד גוני הבשר) הוא באדום, לדם המכסה את מתווה חלקו העליון של הגוף הנאכל - שהוא חסר תנועה, דומם וצבוע בלבן אך בניגוד לציורים מאותה תקופה, אינו מתאר חיים וטוהר, אלא משמש כלבן המוות.
ניתוח > שבת המכשפות/התיש הגדול

הציור התבסס על האמונה העתיקה כי השבת היא יום המפגש של המכשפות בפיקוחו של השטן (בצורת תיש). בניגוד לציור אחר שלו בנושא, שהוא צבעוני ומואר (אף על פי שהוא מתאר התרחשות לילית), בציור הנוכחי הרקע בצבעי חום צהוב חשוך, דמות העז צבועה כולה בשחור ומופיעה מול המוני מכשפות, שנוטות אל השטן ומביטות בו, והן בעלות עיניים שקועות ותווי פנים שמעבירים תחושה של חרדה/אימה. מימין לשטן, יושבת על הקרקע, בגבה לצופה, אשה מבוגרת, שפניה חצי מוסתרים, והיא לובשת כיסוי ראש עם ברדס לבן כשל נזירות.
ניתוח > דו-קרב אַלּוֹת

לא כל הציורים השחורים זהים בשימוש בצבעים מוגבלים כשתי הדוגמאות הקודמות. היצירה דו-קרב אַלּוֹת מראה את השימוש הדרמטי של גויה בגוונים שונים של כחול ואדום כששני הגברים מכים זה בזה. בגרסה המקורית נלחמו הגברים באחו, אך הציור נפגע במהלך ההעברה, והגרסה המוצגת במוזיאון הפרדו צוירה שלא כבמקור, מה שרק מחדד את העגמומיות של הלוחמים שאינם מצליחים להימלט מהמכות אחד של השני כיוון ששניהם כלואים עמוק עד ברכיהם בביצה. החוקר הבריטי נייג'ל גלנדינינג העיר בנוגע להבדלים בין המצב הנוכחי של הציורים השחורים לזה שתועד על ידי ז'אן לורן לפני ההעברה. בסוף 2010, מחקר נוסף על תמונות הציורים שצולמו על ידי לורן של קרלוס פורדדה, צייר ומורה להיסטוריה של האמנות, טען כי גויה צייר את דו-הקרב על דשא, והכישלון בהעברה גרם לאובדן שטחי ציור גדולים מה שהוביל לניסיון להסתיר את המאורע מתחת לרגליים. פרשנות נוספת לכך היא שגויה התייחס לאלגוריה המופיעה בספר של דייגו דה סוואווארה פייארדו שנקרא Empresas Políticas שהכיל מאה מאמרים קצרים בנושא חינוך נסיך. המיתולוגיה היוונית מספרת על המלך קדמוס, שזרע שיני דרקון באדמה, וגרם להיווצרות לוחמי הספרטוי. על ידי השלכת אבן יקרה עליה נלחמו, קדמוס גרם לכך שרק חמישה מהם שרדו, כרת איתם ברית וכך הוקמה העיר תביי. סוואווארה השתמש בדימויים אלה כדי לדון כיצד שליטים מעוררים מחלוקת על מנת לבסס בסופו של דבר שלום בממלכותיהם. ייתכן שהשימוש של גויה באלגוריה זו הוא בעצם התייחסות למדיניותו ולפוליטיקה של פרדיננד השביעי.
ניתוח > חזון פנטסטי

בציור "חזון פנטסטי" גויה משתמש בצבע אדום בוהק ליצירת הבגד של אחת משתי הדמויות הענקיות המרחפות מעל חבורת הפרשים וגם בתוך הנוצה שעל הכובע כשהרובה לכיוון הדמויות ביצירה.
ניתוח > הכלב

הכלב הוא השם שניתן לציור על ידי היסטוריוני אמנות בעקבות הציור עצמו; יצירה שבה מופיע ראשו של כלב הבוהה כלפי מעלה. הכלב עצמו נראה כאבוד במרחב של שאר היצירה הריקה למעט אזור משופע וכהה בתחתית הציור (מסה לא מזוהה שמסתירה את גופו של הכלב). הכלב נראה כטובע, אבוד ובודד. הציור מחולק לשני חלקים לא שווים, כשהחלק העליון נראה כ"מלוכלך" וחותך אותו כתם משופע ומעוקל, דהוי ביחס לצבע שחור. החוטם של הכלב מורם, אוזניו מושכות לאחור ועיניו מביטות מעלה וימינה. ההסבר לצורה כהה קלושה שמתנשאת מעל הכלב מוסבר לעיתים כנזק שנגרם לציור בעת העתקתו לקנבס, אך לרוב כממצא מן הציור הקדום שעיטר את הקיר לפני שגויה צייר אותו.
התיאור האניגמטי של הכלב הביא לפרשנויות שונות לכוונתו של האמן. לעיתים נתפס הציור כתיאור סמלי של המאבק חסר התוחלת של האדם בכוחות רעים. המסה המשופעת השחורה העוטפת את הכלב מדומיינת כחול טובעני, אדמה או חומר אחד בו הכלב נקבר. הציור נראה כמתעד את הרגע לאחר המאבק של הדמות לצאת משם אך לשווא, וכי כעת כל שנותר הוא רק להביט לשמיים בתקווה להתערבות אלוהית שלא תגיע לעולם. ה"שמיים" שתופסים חלק משמעותי ורחב מהיצירה מעצימים את תחושת הבדידות של הכלב וחוסר התקווה שהוא שרוי בה. אחרים רואים את הכלב מרים את ראשו מעל המסה השחורה כחושש ממשהו מחוץ לשדה הראייה של הציור ושל הצופה. ניתן לנתח את היצירה גם כגורמת לתחושות של נטישה, בדידות והזנחה. רוברט יוז אמר כי אין לנו לדעת בוודאות מה המשמעות הטמונה בציור אך הפאתוס שלו מרגש אותנו גם מבלי לדעת את הנרטיב המסתתר ביצירה.
הצייר הספרדי אנטוניו סאורה החשיב את הכלב ליצירה "התמונה היפה ביותר בעולם". רפאל קנוגר, התייחס אליו כאל "שיר חזותי". פיקאסו גם הוא היה אחד ממעריציו הגדולים של הציורים השחורים של גויה וכך חשבה גם מנואלה מנא, אוצרת הפרדו, "אין אף צייר עכשווי אחד שאינו מתפלל מול הכלב"
ניתוח > שני זקנים

ביצירה הזו מתגלים לצופה שתי דמויות הלבושות בסגנון פריאר (לבוש מסורתי של נזירים קבצנים במנדיקנטים, הנודרים נדרים של עוני, צניעות וצייתנות) העומדות מול רקע שחור. הדמות הראשית עומדת במרכז הקומפוזיציה השולטת בקדמת הבמה, הדמות עומדת מעט מכופפת ונראית מהורהרת. זקנו האפור והארוך של הזקן ממוסגר על ידי זרועותיו הנחות בקלות על מקל רועים. לצידה עומדת דמות שפניה נראים חייתיים או דמויי גווייה, ונראה כי היא מדברת/צועקת ישירות לאוזנה של הדמות הראשית (יש שראו בכך רמז לחירשותו של גויה). דמות כהה זו מספקת נוכחות רבת-פנים בתוך הקומפוזיציה ונראה שהיא נושאת קונוטציה שלילית והועלתה ההשערה כי הדמות הזו מספקת ביטוי לחששותיו של האמן עצמו מטירוף, נושא שהוא חקר בעבר לאורך קריירת האמנות שלו. קיימת גם טענה להתייחסות של האמן לכרונוס, אל הזמן בדמות המשנית הצועקת - למרות חוסר הסבירות, כאשר בוחנים את הדמות המשנית כחלק מממנטו מורי ניתן להניח שאופציה זו אפשרית.
קיים הבדל בולט בטיפול בשתי הדמויות. האחד נשען על רגליו במקל ההליכה עם הבעה עצובה אך שלווה - הדמות מזכירה את היצירה פילוסופים של ולסקז, ממנו הושפע גויה. הדמות השנייה מזכירה את הדמויות מציור אחר בסדרה השחורה - שני זקנים אוכלים מרק. כמו הרבה יצירות אחרות מהציורים השחורים, גם היצירה הזו עברה שיפוץ מהותי עקב סדק בפינה הימנית העליונה, ונעשו מגוון שינויים על מנת להחזירה למצבה הקודם תוך תשומת לב מיוחדת לדמות הראשית. הבעת הפנים הכהה של הדמות הראשית הופחתה בתהליך השיקום, והותירה לדמות ביטוי מהורהר. הדמות השנייה השתנתה כפי שתואר, בצורה ניכרת הצללים התפוררו כתוצאה מהזמן שעבר ולכן ההשפעה של השימוש הגאוני של גויה בשונות כהה וטונאלית בעיצוב אבדה כמעט בשחזור היצירה.
ניתוח > גברים קוראים

גברים קוראים מראה קבוצה של שישה גברים המצטופפים יחד וקוראים עמוד מודפס שהוחזק בחיקו של הדמות המרכזית היושבת במרכז היצירה. לא ברור מה מקצועם של הגברים, אך הועלתה ההשערה כי מדובר בפוליטיקאים שקוראים ומעבירים על עצמם הערות מתוך כתבה בעיתון שנכתבה עליהם. גויה כנראה הניח את היצירה על קיר קטן בקומה הראשונה ליד הציור 2 נשים לועגות לגבר. בצילום רנטגן התגלה כי התמונה שונתה באופן דרמטי לפני שגויה סיים לצייר אותה - הנוף ברקע הכיל רוכב רכוב, ולדמות המרכזית בלבן היו קרניים גדולות, או כנפי ציפור שנראה כאילו צמחו מעל לראשו.
מבחינה תמטית וסגנונית היצירה חולקת את מאפייניה עם יצירה נוספת - 2 נשים לועגות לגבר. שתיהן אנכיות ולא אופקיות, ואף קטנות יותר בהשוואה לשאר העבודות בסדרה. שתיהן כהות יותר באופן כרומטי ופחות מבחינה נרטיבית. שתי היצירות בעלות אותה נפילת אור זהה במיקום ובעוצמה, מהחלק השמאלי העליון של חלל היצירה.
ניתוח > 2 נשים לועגות לגבר

היצירה מציגה שלוש דמויות. שתי דמויות נשיות המצטופפות זו ליד זו ולידן דמות גברית על רקע שחור והן מוארות מחלקו השמאלי העליון של הציור. המשמעות של היצירה מעורפלת ביותר. הרקע נטול הגדרה או פירוט, ולא ניתן שום הקשר לגבי מי המופיעים ביצירה, מה מעשיהם או היכן מוצגת הסצנה. הדמות מימין אל מול הצופה, היא הגבר ביצירה שידו סביב מפשעתו. הסצנה משדרת כי ככל הנראה הגבר מענג את עצמו, חושף את עצמו או בעל פיגור נפשי שלא מודע למעשיו. לדברי מבקר האמנות פרד ליכט "חיוכו החולני של פניו בהחלט נראה ומעיד על סוג של כפייה מינית".
שתי הנשים כנראה עוסקות בזנות ונראות בעלות ביטויים לעגניים וחיוכים מרושעים רחבים, מתעלמות לכאורה מהדמות הגברית. חלק מהמבקרים העריכו כי החלק התחתון, המוסתר, של הבד מסתיר את העובדה שגם האישה משמאל מתענגת גם היא מהסיטואציה בשל החיוכים וההבעות המוזרות על פניהן של שתי הנשים, שהן גרוטסקיים באותה מידה כמו הגבר. על פי ליכט "ייתכן ויהיה אלמנט של לעג עצמי בציור זה, משוואה כלשהי בין בדידותו האירונית של האקסהיביציוניסט לבין האמן שגם הוא מסתכל על עצמו בלי בושה או איפוק, ומי נידון גם הוא לפגוע בו כחריג".
למרות שציורי הסדרה אינם קשורים באופן נרטיבי, הם חולקים מאפיינים משותפים - הם חשוכים בעיקרם - גויה התחיל כל אחד בשכבה עבה של צבע שחור שמעליו חתך את הדמויות בפלטת גוונים בהירים יותר, לבנים, אפורים, כחולים וירוקים. כמו בעבודה הנוכחית, הם צבועים במשיכות מכחול רחבות חותכות.
ניתוח > יהודית והולופרנס

יהודית והולופרנס נצבעה בקומה הראשונה לצד סטורן טורף את בנו. התמונה היא פרשנות מחודשת אישית לסיפור ספר יהודית, בו יהודית מצילה את העם היהודי מכיבוש בידי השר הצבא האשורי הולופרנס באמצעות פיתוי ועריפת ראשו בשנת 605 לפני הספירה. יהודית היא הדמות ההיסטורית היחידה שניתן לזהות בוודאות בקרב הציורים השחורים.
יהודית שהצילה את העם היהודי מידי שר הצבא האשורי, הייתה חלק מאיקונוגפיה מוכרת במאה ה־17 מתוך ספר יהודית. יהודית, האלמנה העשירה והיפה, שמחליטה לפעול בעצמה, מופיעה בציור בליווי המשרתת אברה הנמצאת לצידה בציור בצידה הימני (צידו השמאלי של הצופה ביצירה). ביצירה החשיכה עוטפת את הדמויות המוארות באור חזק - דבר הקורא לצופה להתמקד את בנעשה. זהו אקט אלים המלווה במבט נחוש של יהודית, המענישה בהפתעה ובלי כל חשש את הולופרנס.
לוח הצבעים של היצירה מורכב משחור, אוכרה ואדום המרוחים במשיכות מכחול חופשיות, רחבות ואנרגטיות. התאורה ממוקדת וגם תיאטרלית ביותר, נראה כי היא מרמזת על סצנה לילה מוארת על ידי לפיד, המאירה את פניה של יהודית ואת זרועה המושטת ומותירה את המשרתת הזקנה המתפללת כמעט בחשיכה. באופן משמעותי, לא מוצגים הדם הזורם מצווארו של הולופרנס, דבר המאפיין יצירות אמנות אחרות המתעסקות באותו הנרטיב (למשל ביצירתה של ארטימסיה ג'נטילסקי או ביצירתו של קרוואג'ו).
בהתחשב בהתפכחותו המרה של גויה, ייתכן כי הולופרנס מייצג את מלך ספרד, פרדיננד. מותו של הולופרנס הוצג לעיתים באמנות כסמל לתבוסת העריצות, דבר שיכול להוות רמיזה של האמן לקשר בין הנרטיב של היצירה ליושב על כס המלוכה.
ניתוח > La Leocadia

הציור הוא של לאוקדיה וייס - העוזרת, בת הלוויה והמאהבת של גויה.
בציור אווירה של לוויה - גוני הציור הם הצללה של צבע אפור, לאוקדיה שממוקמת לפני שמיים כחולים פתוחים נשענת על מה שנחזה תל קבורה (כעולה משורת פסי הברזל הקטנים היצוקים שבראש התל) כשהיא לבושה בשמלה שחורה, ועל פניה סוג של מעטה/הינומה בהבעה עצובה/נוסטלגית.
ראשה של ליאוקדיה מונח על זרועה כשהיא מביטה מהורהרת לעבר הצופה. העבודה מוארת ואור נשפך על פניה, זרועה וחזה של לאוקדיה. ברקע נראים שמיים כחולים ולבנים הפולטים אור צהריים צהבהב. האור הצהבהב מזכיר יצירה אחרת, שגם היא מבין האחרונות בחייו של גויה, החלבנית מבורדו.
צילום רנטגן מראה כי ייתכן שהתל נצבע במקור כאחו פתוח והמעטה הינו תוספת מאוחרת יותר.
הציור מכיל תחושה של שלווה ופיוס למרות המיקום של הסצנה המתוארת בציור, מה שנעדר משאר היצירות בסדרה. היצירה עשויה לייצג אפיון של מלנכוליה, או בהתחשב במערכת היחסים בין האמן והמודליסטית, כסמל לאש האהבה והבית עם רמז למוות הבא. ייתכן כי המבט הבוטה שלה, הלא מתנצל והאופן בו צוירה השמלה עשויים להיות אינדיקציה לאישום קודם נגדה בגין ניאוף.