stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארדיפיתקוס רמידוס
גילוי > ממצאים ראשונים והגדרת המין

בשנת 1994 דיווח לראשונה צוות המחקר של פרויקט האוואש התיכון בראשותו של טים וייט על גילוי מין חדש של הומינין נכחד המתוארך בשיטות רדיומטריות לגיל של 4.4 מיליון שנה - קדום מכל הומינין אחר שהיה ידוע באותו זמן (מאז התגלו הומינינים קדומים אף יותר, ראו להלן בסעיף אבולוציה). ממצא זה כלל בעיקר שיניים שהשתייכו לפחות ל-17 פרטים שונים, וכן חלקים מלסת תחתונה ועצם זרוע. בתחילה סיווגו חברי הצוות גם את המין החדש לסוג אוסטרלופיתקוס, ועל פי שיטת השם המדעי הכפול כינוהו "אוסטרלופיתקוס רמידוס". ואולם ככל שהתגלו יותר ויותר שברי-עצם והוחל במלאכת השחזור, הסתבר שרמידוס שונה בתצורת השלד שלו מן האוסטרלופיתקנים, ובפרט הוא יותר דמוי קוף-אדם מהם. מכך הסיק הצוות שהם גילו לא רק מין חדש אלא גם סוג חדש - שאותו כינו ארדיפיתקוס - הקרוב יותר לנקודת הפיצול בין שושלת האדם ושושלת השימפנזה. בשנת 1995 שינה וייט רשמית את השם לארדיפיתקוס רמידוס, אבל פירוט הממצאים לא פורסם בספרות המדעית במשך שנים רבות.
גילוי > פרסום התגלית

בדיעבד הסתבר שהתגלו שברי עצם רבים, ששחזורם לשלד שלם הצריך עבודת נמלים וזמן ממושך. בנוסף העצמות היו כה שבירות שנדרשו אמצעים מיוחדים על מנת למנוע מהן להתפורר לאבקה ברגע שחולצו מתוך האדמה. הצוות גייס חוקרים מתחומים שונים על מנת לפתור את הבעיות, ונעשה שימוש רב בטכנולוגיות טומוגרפיה ממוחשבת והדמיה ממוחשבת תלת-ממדית ל"שחזור" וירטואלי של השלדים. בתקופות מסוימות של המחקר, צוות האוואש התיכון כלל כ-50 חוקרים מדרגת דוקטור ומעלה מ-16 מדינות. בסופו של דבר ארכה מלאכת השחזור לא פחות מ-15 שנים, ובמשך כל אותה תקופה סירב וייט לפרסם את הממצאים או להראותם למומחים נוספים - מעטה סודיות שבעטיו המחקר תואר באירוניה כ"פרויקט מנהטן של הפלאואנתרופולוגיה". פלאואנתרופולוגים אחרים שעבדו באותו התחום היו מתוסכלים במיוחד, מכיוון שלא יכלו לדעת אם התגלית תהפוך את המחקר שלהם לחסר-משמעות, וניסו לחפש רמזים לגבי טיבה מכל מקור אפשרי, כולל הערות-אגב במאמרים אחרים של הצוות ופליטות-פה בכנסים מדעיים. הפלאואנתרופלוג ג'ון הוקס אף תיאר את המצב בבלוג שלו כמזכיר את הסובייטולוגים שהיו מחפשים רמזים בהודעות הקרמלין ובמאמרי פראבדה בתקופת המלחמה הקרה.
באוקטובר 2009 פורסמו לבסוף הממצאים בלא פחות מ-11 מאמרים, מספר חסר-תקדים בהיסטוריה של הפלאואנתרופולוגיה, בגיליון מיוחד של כתב-העת המדעי סיינס. אז הוברר שהצוות ערך מחקר מקיף ביותר, שכלל לא רק שחזור של הגולגולת, השיניים, שלד הגוף, האגן והירכיים, הגפיים העליונות וכפות הידיים והרגליים של המין, אלא גם שחזור סביבת החיים שלו באמצעות מאובני בעלי-חיים וצמחים רבים מן האתר, ובאמצעות הרכב כימי של איזוטופים. חוקרים בתחום מעריכים את התגלית כפריצת-דרך חשובה אף מגילויה של לוסי והמין אפרנסיס על ידי דונלד ג'והנסון ב-1974. בסך-הכל התגלו מאובנים מכ־110 פרטים שונים של רמידוס עד הפרסום ב-2009, אבל פרט לשלד של ארדי (ראה להלן) כל המאובנים האלו הם שברי-עצם חלקיים מאוד או שיניים.
גילוי > אתר התגלית

מאובני רמידוס התגלו בשטח החפירה הקבוע של הצוות בראשות טים וייט, באזור האוואש התיכון ליד הכפר ארמיס (Aramis), מרחק כמה עשרות קילומטרים בלבד מאזור חדאר באוואש התחתון שבו התגלתה לוסי המפורסמת ושאר ממצאי אוסטרלופיתקוס אפרנסיס. זהו אזור מדברי נידח, חם ויבש באופן קיצוני וקשה מאוד לגישה, המצריך ארגון מיוחד של משלחות החפירה. עצמות הומינינים מונות כאחוז וחצי מתוך עשרות אלפי בעלי-חיים מאובנים שנמצאו באתר, הכוללים בין השאר אנטילופות מסוג קודו, קופים נכחדים קטנים, עטלפי פרי, ומינים שונים של עופות. כמו כן הוא עשיר בגזעי עצים מאובנים, זרעים מאובנים ושאר שרידי צמחייה עתיקה, המעידים שהוא היה לח בהרבה מאקלימו הנוכחי, וכלל אזור של יער ואזורי סוואנה פתוחה.
גילוי > תיארוך

בנופו ההררי והמחורץ של האתר המודרני נחשפות באופן בלתי-סדיר שתי שכבות גאולוגיות של אבן טוף, האחת מעל השנייה, אשר נוצרו מאפר געשי כתוצאה מפעילות של הר געש סמוך. שתי שכבות הטוף מתוארכות בשיטה הרדיומטרית ארגון-ארגון לאותו גיל של 4.4 מיליון שנה. מכאן ניתן להסיק ששכבת העפר ביניהן, שעומקה הממוצע כשלושה מטרים, הצטברה בתוך תקופת זמן קצרה משולי הדיוק של התארוך הרדיומטרי - עשרת-אלפים שנה או פחות מכך. בשכבה זו התגלו כל ממצאי ארדיפיתקוס רמידוס, וכן שלדי בעלי-חיים ומאובני צמחים ששימשו לתיאור בית הגידול שלו. ואולם מרבית העצמות המתגלות באתר רוסקו לשברים על ידי טורפים ואוכלי נבלות קדמונים, ועל-כן הייתה בתחילה רק תקווה מועטה למצוא שרידים שלמים יותר משיני רמידוס שהתגלו קודם לכן.
גילוי > גילויה של "ארדי"

ב־5 בנובמבר, במהלך עונת החפירות של 1994, גילה אחד מחברי הצוות, הפלאואנתרופולוג האתיופי יוהאנס היילה סלאסי (באותו זמן סטודנט לתואר שני בהנחייתו של וייט) שני שברים של עצמות שורש כף יד הומינידיות על פני השטח, במרחק כמה עשרות מטרים מן המקום שבו נמצאו קודם השיניים. אלו הם השרידים הראשונים שנמצאו מתוך הפרט שסומן בסימון הקטלוגי ARA-VP-6/500, וקיבל אחר-כך את הכינוי הפופולרי "ארדי". חשיפה וסינון נוספים של העפר העלו גם עצמות אצבעות, ולאחר מכן חלק מעצם ירך, ועצם שוקה שלמה כמעט לגמרי. במקום נערכה חשיפה זהירה במשך עונת החפירות של 1994 ועונת החפירות של 1995, בקצב ממוצע של כשני סנטימטרים של עפר ביום, שבסופו של דבר העלתה 128 שברי שלד של ארדי. השברים לא היו מחוברים זה לזה, ונראה שנרמסו ופוזרו על ידי חיות קדמוניות אחרות (וייט כינה את ארדי באירוניה "קורבן דריסה"), אך לא נמצא שום נזק כתוצאה מטריפה. סיבת מותה של ארדי אינה ידועה, אך לא נמצאו פתולוגיות כלשהן פרט לסימני זיהום שנרפא באחת מאצבעות הרגליים. בסך הכל נמצא כ־45% מכלל השלד, יותר מאשר אצל לוסי המפורסמת, ובהנחת סימטריה (כלומר שימוש בעצם קיימת מצד אחד לשחזור בת-זוגה החסרה בצד הנגדי) ניתן לשחזר כ־80% מהשלד.
אנטומיה ומורפולוגיה > גולגולת ושיניים

חלקים רבים של גולגולת ארדי נמצאו, וחלק מן החסרים ניתן לשחזר על-פי החלקים הסימטרים בצד הנגדי. שחזור הגולגולת גם הסתייע בחלקי גולגולת שהתגלו מפרט רמידוס אחר שהתגלה באתר, המסומן בסימון הקטלוגי ARA-VP-1/500. גודל המוח של ארדי מוערך מתוך נפח חלל הגולגולת ב-300 עד 350 סמ"ק, כלומר נמוך בהרבה משל האדם המודרני, דומה לשל שימפנזים מודרניים ומעט נמוך משל אוסטרלופיתקנים כמו לוסי, המאוחרים מארדי ב-200 אלף שנים עד שני מיליון שנה. מעריכים שארדי הייתה נקבה בהסתמך על ניביה, שהם בין הקטנים ביותר מתוך מדגם של 21 ניבי רמידוס שנמצאו באתר (ניבים גדולים יותר אצל הזכר הם מסימני הזוויג המובהקים אצל קופי-אדם והומינינים מוקדמים), ועל רכסי הגבות הבלתי-מודגשים שלה, אך אין ודאות בקביעה זו. ידוע שארדי הייתה בוגרת אך מתה בגיל צעיר - השיניים הקבועות שלה כבר חרגו אבל עדיין לא הספיקו להשחק. באופן כללי, שיני רמידוס קטנות משל קופי-אדם ובעלות זגוגית שן עבה יותר - שתי תכונות האופייניות לאדם ולהומינינים רבים. גם הפנים והלסת של ארדי קטנות בהשוואה לקופי-אדם, עם שיניים טוחנות וקדם-טוחנות קטנות יחסית, מה שמאשש את הסברה המקובלת לפיה הגידול בלסתות ובטוחנות שנמצא אצל כמה ממיני אוסטרלופיתקוס ופראנתרופוס מייצג התפתחות משנית ומאוחרת, שלא היה לה המשך אבולוציוני.
אנטומיה ומורפולוגיה > שלד הגוף

גובהה של ארדי כאשר הזדקפה על שתיים היה כ־120 ס"מ, ומשקלה מוערך ב-51 ק"ג - כבדה משמעותית מלוסי אך בגובה דומה.
בדומה לקופי-אדם בני-ימינו כמו השימפנזה והגורילה, בשלד של ארדי ניתן לראות בבירור כפות רגליים בצורת כף-יד, בעלות בוהן ארוכה ונפרדת לחלוטין משאר האצבעות, תצורה המותאמת לטיפוס ולא להליכה על שתיים. זאת בניגוד בולט לאוסטרלופיתקנים, אשר להם כבר היו כפות רגלים אנושיות למראה, עם קשת כף-רגל ובוהן סמוך לשאר האצבעות, בהתאמה להליכה דו-רגלית זקופה. גם זרועותיה של ארדי, הארוכות מזרועות אוסטרלופיתקוס עם אצבעות ארוכות מאוד ומקושתות בדומה לאלו של קופי-אדם, מראות שהיא בילתה את רוב זמנה בטיפוס על עצים. זרועותיה של ארדי ארוכות במקצת מרגליה, בניגוד לאוסטרלופיתקנים שאצלם הזרועות שוות בערך באורכן לרגליים, ובניגוד לאדם שאצלו הזרועות קצרות במובהק מן הרגליים.
עם זאת, חלקו העליון של האגן של ארדי הוא נמוך ובעל "צורת קערה", בשונה מן האגן האנכי הגבוה של קופי-אדם ובדומה לאגן של אוסטרלופיתקנים ובני-אדם. להערכת וייט ועמיתיו מבנה זה מצביע על כך שבניגוד לקופי-אדם, ארדי עמדה זקופה על שתיים כאשר ירדה אל הקרקע. האגן של ארדי שוחזר בשתי שיטות שונות: בשיטה המסורתית של חיבור שברי העצם זה לזה, על ידי הפלאואנתרופולוג האמריקני אוון לבג'וי (C. Owen Lovejoy) באוניברסיטת המדינה של אוהיו, ובשחזור וירטואלי של דגמים תלת-ממדיים שנוצרו במחשב על פי סריקת טומוגרפיה ממוחשבת של השברים, על ידי הפלאואנתרופולוג היפני גן סואה (Gen Suwa) באוניברסיטת טוקיו. שתי השיטות הגיעו באופן בלתי-תלוי לתצורת אגן זהה.
שרטוט שלד גורילה (מימין) ושלד אדם (משמאל) מראה כי האגן של קוף האדם גבוה בהרבה ועמוד השדרה המותני שלו קצר יותר. בשלד רמידוס (תמונה שמאלית) האגן נמוך בדומה לאגן האדם, ועמוד השדרה המותני שלו היה ככל הנראה אף ארוך במקצת מזה של האדם.
שחזור השלד של רמידוס על פי "ארדי" ומאובנים נוספים, מראה יציבה זקופה על הקרקע, זרוע וכף יד ארוכות האופייניות לקוף אדם מטפס, וכף רגל עם בוהן נפרדת המותאמת לטיפוס אך יכולה לשמש גם להליכה על הקרקע.
אנטומיה ומורפולוגיה > הבדלים מן השלד של קופי-אדם בני-ימינו

שלדה של ארדי שונה הן משלדי האוסטרלופיתקנים, והן משל קופי-אדם בני-ימינו כמו השימפנזה והגורילה:
הפרופורציות שלו, המאופיינות בזרועות ארוכות רק במקצת מן הרגליים, דומות יותר לאלו של הפרוקונסול, קוף-אדם קדום שחי לפני כ־18 מיליון שנה, כמו גם לאלו של קופים בעלי-זנב (ולא קופי-אדם) בני-ימינו דוגמת המקוק והבבון.
האגן של ארדי מראה כי היו לה שש או שבע חוליות מותניות חופשיות בעמוד השדרה, לעומת שלוש עד ארבע בלבד אצל שימפנזים וגורילות. פירוש הדבר שהגב התחתון של רמידוס היה גמיש בהרבה, מה שאיפשר לו לפתח לורדוזיס (lordosis) - הקיעור המותני האופייני לאדם וחיוני לעמידה זקופה אמיתית.
אגודל כף-היד של ארדי מפותח מזה של השימפנזה, ומצויד במאחזים לשרירים גדולים יותר ובחופש תנועה גדול בהרבה. אגודל זה התפתח כהתאמה לטיפוס על ענפים, אך מן הסתם העניק לבעליו גם יתרון חשוב באחיזת כלים ובתפעול מיומן של עצמים. לעומת זאת בשימפנזה ובגורילה האגודל מפריע לאופן התנועה הרגיל בתלייה מן הענף באמצעות שאר האצבעות, ולכן הוא קטן יחסית ופחות מפותח, כך שיעילותו באחיזת כלים נמוכה יותר.
עצמות כף היד של ארדי אינן מפגינות אף אחת מן ההתאמות המרובות של שימפנזים וגורילות לתלייה מענפים, לתנועה בתנופות זרוע בצמרות העצים, ולהשענות על פרקי האצבעות בעת ההליכה על הקרקע.
מכל אלו הסיקו לבג'וי, וייט ועמיתיהם שאופן התנועה של ארדי היה שונה בתכלית מזה של השימפנזה והגורילה, גם על העצים וגם על הקרקע. על העצים ארדי נעה בדומה לקופים בעלי-זנב מודרניים כמו המקוק: בהליכה על כל ארבע הכפות מעל הענף ולא בתלייה מתחתיו. על הקרקע ארדי הזדקפה על שתיים ולא נשענה על פרקי האצבעות. לכל המסקנות אלו השלכות מפתיעות על האבולוציה של התנועה בשימפנזה ובגורילה, כמו גם באדם (ראו להלן).
בית-גידול ואורח חיים > חיים ביער - על העצים ועל הקרקע

האקלים הגלובלי בתחילת הפליוקן היה חם ולח בהרבה משל היום, ויערות עדיין כיסו שטחים נרחבים מאוד מיבשת אפריקה. בית הגידול של רמידוס היה יער וחורש (woodland, במובן של עצים שצמרותיהם רחוקות מספיק זו מזו על מנת לאפשר לאור שמש להגיע לקרקע), בניגוד לאוסטרלופיתקנים כמו לוסי שחיו בבית-גידול פתוח יותר של ערבה או סוואנה. זאת ניתן להסיק מאלפי מאובנים שנמצאו באותו אתר ובאותה שכבה, של חיות גדולות כגון אנטילופות קודו, קופים קטנים ממינים נכחדים, עטלפי פרי, סוגים שונים של עופות, מכרסמים קטנים, רבי רגליים וקונכיות של חלזונות, כולם ממינים האופייניים לבית-גידול מיוער, כמו גם גזעי עצים מאובנים וזרעים מאובנים. באזור אחר של אתר החפירה נמצאו מיני בעלי-חיים וצמחים אחרים המעידים על בית גידול פתוח יותר, אך מאובני רמידוס נמצאו רק באזור שהיה מיוער. הפירוט והדיוק של שחזור בית הגידול של רמידוס הם חסרי-תקדים בתולדות המחקר הפלאואנתרופולוגי.
על פי מאפייני השלד ובית הגידול ניתן לשחזר את אורח החיים של רמידוס. הוא היה יצור מטפס (arboreal) בעיקרו, אבל אופן הטיפוס שלו היה על כל ארבע הכפות (plantigrade, כלומר על החלק התחתון של עצמות המסרק) ומעל הענף, בדומה לקופי מקוק בני-ימינו ובניגוד לשימפנזה ולגורילה, אשר נתלים מן הענף ומטה ומתקדמים בתנופות זרוע (brachiation או "זרועיות"). בנוסף רמידוס היה שוכן קרקע לא-בלעדי (facultative), שהלך זקוף על רגליו האחוריות, אבל בניגוד לאוסטרלופיתקנים ובני-אדם בוהן הרגל הלופתת שלו הייתה פשוטה הצידה, בניצב לכיוון ההליכה, ושימשה לשמירת שיווי משקל, בעוד שהדחיפה קדימה (toeoff) במהלך מחזור ההליכה התבצעה מקצות שאר ארבע האצבעות. ככל הנראה תנועתו הדו-רגלית של רמידוס הייתה הרבה פחות יעילה ומהירה מן ההליכה והריצה של האדם, וסביר שהוא לא בילה את רוב זמנו על הקרקע ובשעת סכנה היה נמלט מיד אל העץ הקרוב.
בית-גידול ואורח חיים > תזונה

שיני רמידוס מעידות על היותו אוכל-כול עם העדפה למזון צמחי. על פי יחסי האיזוטופים פחמן-12 ופחמן-13 בעצמות ובשיניים של בעלי-חיים ניתן לבדוק אם הם ניזונו בעיקר מצמחים המשתמשים יותר במסלול הפוטוסינתטי C3, האופייני לפירות ועלים, או יותר במסלול הפוטוסינתטי C4, האופייני לעשב. שיעור C4 שנמצא בשיניהם של מאובני רמידוס נמוך משמעותית משל אוסטרלופיתקנים, אך עדיין גבוה מעט מזה של שימפנזים מודרניים שוכני יער גשם טרופי. תוצאה זו מאששת את היותו שוכן יער ולא שוכן סוואנה כמו האוסטרלופיתקנים, אך נראה כי הוא כבר החל לנצל מגוון רחב יותר של מקורות מזון מן השימפנזה המודרני.
בית-גידול ואורח חיים > ארגון חברתי וזוויגי

הניבים בקופי-אדם בני-ימינו מפותחים בעיקר אצל הזכרים, ומשמשים אותם לקרבות נגד זכרים אחרים ולתצוגות ראווה בפני נקבות. לכן הם עשויים לרמז על טיב הארגון הזוויגי והחברתי בהומינידים נכחדים. במדגם של 21 פרטי רמידוס נמצא שהניבים היו קטנים בהרבה משל קופי-אדם בני-ימינו. כמו כן הם היו בעלי שונות נמוכה, כך שקשה להבדיל בין ניבי זכרים לבין ניבי נקבות. ממצאים אלו מרמזים שרמידוס הפגין פחות תוקפנות תוך-מינית (היינו נגד פרטי רמידוס אחרים) משימפנזים וגורילות, ונטה יותר למונוגמיה. אישוש נוסף לכך נמצא בשיעור נמוך של דו-צורתיות זוויגית, כלומר הבדלי גודל בין זכרים ונקבות, בעצמות זרוע של מספר פרטי רמידוס שהתגלו באתר.
על-פי השערת ה"פרנסה הזכרית" של אוון לבג'וי, הליכתו הזקופה של רמידוס התפתחה כהתאמה לנשיאת מזון בידיים אל הנקבות והצאצאים (ראה סעיף אבולוציה). על פי השערה זו רמידוס היה מונוגמי, הזכרים דאגו לצאצאיהם, והנקבות היו זמינות מינית רוב הזמן וחסרות סימני ייחום בולטים כמו תפיחות שת בתקופת הביוץ, בדומה לבני-אדם ובשונה מקופי-אדם בני-ימינו.
בית-גידול ואורח חיים > שימוש בכלים

לא התגלו כלים בסמוך לממצאי רמידוס, ואין עדויות כלשהן שהוא סיתת כלי אבן. כלי האבן המסותתים העתיקים ביותר שהתגלו הם מגיל של 2.6 מיליון שנה, רק כמחצית מגילו של רמידוס. עם-זאת סביר שבדומה לשימפנזים בני-ימינו בטבע, רמידוס השתמש בכלים פרימיטיבים שאינם מותירים שרידים ארכאולוגים, כמו ענפים ואבנים בלתי-מעובדות. ייתכן שהוא השתמש בכלים אף יותר מן השימפנזה, אם משום שידיו היו פנויות כשהלך על הקרקע, ואם בזכות האגודל המפותח יותר בכף-היד שלו.
אבולוציה > אב קדמון שאיננו דמוי שימפנזה

כבר על פי התאוריות הראשונות של האבולוציה של האדם על פי צ'ארלס דרווין ותומאס הקסלי במאה ה-19, האדם לא התפתח מן השימפנזה, אלא האדם והשימפנזה בני-ימינו התפתחו שניהם מאב קדמון משותף, שהיה קוף-אדם קדום. אבל למרות טענה מקובלת זו, במחקר הפלאואנתרופולוגי נוהגים להניח שאותו אב קדמון דמה לשימפנזה הרבה יותר מאשר לאדם, ולעיתים קרובות משתמשים בשימפנזה כבמודל מחקרי לאב הקדמון. זוהי הנחה שקל לעשותה, משום שבהיעדר כמעט מוחלט של מאובנים מהקו המוביל מהאב הקדמון לשימפנזה לא היו ראיות שיסתרו אותה.
ואולם לטענתם של מגלי ארדיפיתקוס רמידוס, השלד של ארדי מראה שהאב הקדמון המשותף היה שונה מן השימפנזה באותה מידה שהיה שונה מן האדם, ומבחינות מסוימות אף דמה לאדם יותר מאשר לשימפנזה. כאמור למעלה, כף היד של ארדי (וכנראה גם של האב הקדמון המשותף) דמתה יותר לכף היד של האדם, בעלת האגודל הנגדי הגדול והמפותח, מאשר לכף היד של השימפנזה בעלת האגודל הקטן, והגב התחתון של ארדי היה ארוך כשל האדם ואף יותר, בהשוואה לגב התחתון הקצר והקשיח של קופי-האדם. מבחינות רבות נראה איפוא שהמקוק או הבבון, קופים מודרניים בעלי-זנב, עשויים לשמש מודל טוב מן השימפנזה לאב הקדמון המשותף של השימפנזה והאדם, אף על פי שהם מרוחקים יותר מבחינה אבולוציונית. וייט מרבה להדגיש נקודה זו על-מנת להמחיש את חיוניות חקר המאובנים להבנת האבולוציה של האדם, ככלי המאפשר מחקר המבוסס על רצף הגנום של מינים חיים.
אבולוציה > אי-הבנה באמצעי התקשורת לגבי מסקנות המחקר

טענת החוקרים ש"ארדי מראה שהאדם לא התפתח מקוף-אדם דמוי שימפנזה" גרמה לבלבול ואי-הבנה בקרב חלק מאמצעי התקשורת והציבור, שפירשו אותה בטעות כאילו מסקנת המחקר הייתה שבני-אדם לא התפתחו מקופי-אדם, בסתירה לתורת האבולוציה. לאי-הבנה זו תרם אוון לבג'וי עצמו, כשאמר בראיון ששודר לרגל פרסום התגלית: "האדם לא התפתח מקופי האדם. באותה מידה ניתן לומר שקופי האדם הם אלו שהתפתחו מן האדם". כוונתו בכך הייתה לאדם המודרני וקופי האדם המודרניים, אך כמה מאמצעי התקשורת לא הבינו זאת ופירשו את האמירה כאילו "החוקרים העמידו את התאוריה המקובלת על ראשה". בריאתנים ברחבי העולם מיהרו להתלות באי-הבנה זו, כך למשל רשת אל ג'זירה דיווחה כי "מדענים אמריקנים הציגו ראיות שתורת דרווין היא מוטעית" וש"המאמר מפריך את ההשערה שמוצא האדם מן הקופים". כתבת סיינס אן גיבונס העמידה את הדברים על דיוקם: למעשה ארדי היא מאובן מעבר מובהק בין קופי-אדם קדומים לאוסטרלופיתקנים, ובכך מציגה אישוש רב-עוצמה לתאוריה של דרווין והקסלי כי מוצאם של האדם ושל השימפנזה הוא מאב קדמון משותף, שהיה קוף-אדם קדום. המחקר החדש רק מראה שאותו קוף-אדם קדום לא היה זהה לשימפנזה המודרני יותר משהיה זהה לאדם המודרני, שכן השימפנזה אף הוא תוצאת אבולוציה של מיליוני שנה מאז האב הקדמון.
לקריאה נוספת

White, T. D. et al. (2009) Ardipithecus ramidus and the Paleobiology of Early Hominids Science. Vol. 326 (5949), pp. 75-86; doi: 10.1126/science.1175802
Lovejoy, C. O. et al (2009) The Great Divides: Ardipithecus ramidus Reveals the Postcrania of Our Last Common Ancestors with African Apes Science. Vol. 326 (5949), pp. 100-106; doi: 10.1126/science.1175833
Lovejoy, C. O. (2009) Reexamining Human Origins in Light of Ardipithecus ramidus Science. Vol. 326 (5949), pp. 74; doi: 10.1126/science.1175834
ברטוצ'ו ואליירו

ברטוצ'ו ואליירו או ברטוצ'ו ואלייר (באיטלקית: Bertuccio Valiero; ‏ 1 ביולי 1596 - 29 במרץ 1658) היה הדוכס ה-102 של ונציה. ואליירו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-15 ביוני 1656 ועד פטירתו.
קורות חיים

ברטוצ'ו ואליירו נולד בוונציה לסילווסטרו ואליירו ולביאנקה פריולי. ואליירו היה איש משכיל אולם לא ברור האם רכש תואר אקדמי. ואליירו נשא לאישה את בנדטה פיזאני, ולזוג נולדו ילדים רבים (מספרם המדויק אינו ברור). כל ילדיו של ואליירו נפטרו בגיל צעיר למעט סליבסטרו ואליירו אשר לימים כיהן כדוג'ה.
בריאותו של ואליירו הייתה רעועה כל משך חייו, אולם עושרו הרב איפשר לו לעסוק בפוליטיקה והוא שירת את לה סרניסימה במספר משרות רשמיות ובהם פודסטה במספר ערים ושגריר לה סרניסימה בחצר האפיפיור אלכסנדר השביעי.
לאחר מות הדוג'ה קארלו קונטאריני, ב-1 במאי 1656, היה ואליירו מועמד לתפקיד הדוג'ה, אולם הפסיד בבחירות לפרנצ'סקו קורנארו. קורנארו נפטר ב-19 ימים לאחר מכן, ובחירות חדשות נערכו ב-15 ביוני בהן נבחר ואליירו בהצבעה הראשונה שנערכה. באותה עת הייתה ונציה מעורבת במלחמת כרתים במסגרתה נאבקה באימפריה העות'מאנית על השליטה בכרתים. ואליירו הציע לעות'מאנים לחתום על הסכם שלום אולם הסולטאן סירב. בתגובה יצא ואליירו בראש הצי הוונציאני דרך הדרדנלים במטרה לתקוף את איסטנבול ולהביא לסיום המלחמה (או לפחות להקל את המצור על קאנדיה). המתקפה לא הביאה לסיום המלחמה או להקלת המצור.
בשנת 1605, בשל מחסור בכספים למימון המלחמה, ואליירו הרשה לישועים, אשר גורשו מהעיר ונציה בשנת 1606 על ידי הדוג'ה לאונרדו דונאטו, לשוב אל העיר בתמורה לתשלום. ואליירו עצמו תרם לקופת הרפובליקה 10,000 דוקטים מהונו האישי, אולם הרפובליקה עמדה על סף פשיטת רגל בעת פטירתו של ואליירו בשל בריאותו המעורערת, ב-29 במרץ 1658, שנתיים לאחר בחירתו לתפקיד.
אנדרטה לזכרו נבנתה בכנסיית סנטי ג'ובאני אי פאולו ביוזמת בנו.
ג'ון מרטין (גיטריסט)

| --- | --- |

ג'ון מרטין, פסטיבל קרופרדי, אוגוסט 2006
 לידה:  11 בספטמבר 1948 ניו-מלדן, סוריי, אנגליה
 פטירה:  29 בינואר 2009 (בגיל 60) St. Luke's General Hospital, אירלנד 
 שם לידה:  איאן דייוויד מקגיצ'י
 שם במה:  John Martyn 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1965–2009 (כ־44 שנים)
 מקום לימודים:  Shawlands Academy, בית הספר לאמנות של גלאזגו 
 עיסוק:  מוזיקאי, זמר, מלחין, משורר
 סוגה:  פולק, רוק, רוק פסיכדלי, ג'אז
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  איילנד רקורדס, אינדפנדיאנט 
 בן או בת זוג:  בברלי מרטין (22 באפריל 1969–1979) 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר האימפריה הבריטית (2009) 
 www.johnmartyn.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון מרטין (באנגלית: John Martyn;‏ 11 בספטמבר 1948 – 29 בינואר 2009), נולד כאיאן דייוויד מקגיצ'י, היה גיטריסט, זמר ומשורר אנגלי. במהלך למעלה מארבעים שנות קריירה הוציא עשרים אלבומי אולפן ועבד עם אמנים כמו פיל קולינס, אריק קלפטון ודייוויד גילמור.
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

מרטין נולד בעיירה ניו-מלדן במחוז סוריי שבדרום מזרח אנגליה לאמא יהודייה (ילידת בלגיה) ולאב סקוטי. הוריו, שניהם זמרי אופרה, התגרשו כשהיה בן חמש ומרטין בילה את ילדותו בין אנגליה לבין סקוטלנד, לסירוגין, רוב הזמן בטיפולה של סבתו. הוא למד באקדמיה "שולנדס" בגלאזגו, סקוטלנד.
ביוגרפיה > שנות השישים המאוחרות

בעידודו של מורו האמיש אימלאך, מרטין התחיל את הקריירה המוזיקלית המקצועית שלו כשהיה בן שבע-עשרה. הוא ניגן עירוב של בלוז ופולק שיצרו יחד סגנון ייחודי שהפך אותו לדמות מפתח בסצנת הפולק הלונדונית באמצע שנות השישים. הופעותיו משכו את תשומת לבו של כריס בלקוול מחברת התקליטים Island וב-1967 מרטין הוחתם בחברה, בה שנה לאחר מכן הוציא את אלבום הבכורה שלו, London Conservation, אלבום שהתאפיין בעיקר בהשפעות פולקלור קלטי, בשילוב והשפעות מסגנון הבלוז.
באותה שנה החל מרטין לשלב אלמנטים ג'אזיים ביצירתו, ובין היתר עבד עם מוזיקאי הג'אז הארולד מק'נר. בהמשך הוא הוציא אלבום נוסף, The Tumbler, שנע לכיוון הג'אז. באותו זמן התפתח רומן בינו לבין הזמרת בוורלי קוטנר. השניים נישאו ב-1969. מרטין פיתח טכניקה מקורית להפקת צליל ייחודי בגיטרה תוך שהוא משתמש באפקטים ובצורות נגינה לא סטנדרטיות. הגוון הייחודי שנהיה לסימן ההיכר שלו התבטא לראשונה באלבום !Stormbringer שמרטין הוציא יחד עם אשתו ב-1970. מרטין הוציא יחד עם אשתו אלבום נוסף באותה שנה, The Road to Ruin, אך לבסוף חברת התקליטים החליטה שעדיף לשווק את מרטין כזמר סולו וכך יצאו האלבומים הבאים שלו.
ביוגרפיה > שנות השבעים

ב-1973 מרטין הוציא את אחד האלבומים המכוננים של הפולק הבריטי, Solid Air. בין השירים הבולטים שיצאו באותה תקופה היו "Solid Air", שיר הנושא של האלבום שנכתב כמחווה למוזיקאי ניק דרייק שהיה חבר קרוב שלו, "May you never" שבוצע לאחר מכן על ידי אריק קלפטון באלבומו Slowhand, ו-"Head and Heart" שיצא קודם לכן באלבום Bless The Weather מ-1971. בשני האלבומים האלה מרטין שיתף פעולה עם נגן הג'אז, הבאסיסט דני תומפסון, שליווה אותו עוד רבות במהלך חייו.
אחרי ההצלחה המסחרית של Solid Air, בזמן קצר מרטין הקליט והוציא את האלבום הנסיוני Inside Out שהתבסס יותר על רגש ואלתור יותר מאשר על מבנה של שיר. השימוש של מרטין באפקטים הפך להיות אלמנט מרכזי בנגינתו. שירתו הייתה מאוד לא ברורה, לעיתים עד כדי כך שמילות השירים היו כמעט בלתי ניתנות לפיענוח. ב-1974 הוא הוציא את Sunday's Child. באותה תקופה מרטין היה נתון לבעיית אלכוהוליזם, בעיה אשר השפיעה באופן ישיר על הקריירה שלו. שנה אחר-כך מרטין הוציא אלבום בהופעה חיה, Live at Leeds, שאותו הוא לא הצליח לשכנע את "איילנד" להוציא וכך הוא נאלץ למכור באופן עצמאי כשהוא שולח עותקים בדואר מביתו. ב-Live at Leeds השתתפו דני תומפסון והמתופף ג'ון סטיבנס. האלבום יצא בהוצאה מחודשת ב-2010 על ידי יוניברסל מיוזיק.
לקראת סוף שנות ה-70 החל מרטין לעסוק ברוק באופן דומיננטי והזניח את הגיטרה האקוסטית שלו ואת מוזיקת הפולק. בין השאר, מרטין ביקר בג'מייקה שם הכיר את מפיק הרגאיי המפורסם לי "סקראץ'" פרי. הוא החל ליצור מוזיקת דאב, ונחשב לאחד מאמני הרוק הראשונים שאימצו את הסגנון הג'מייקני. ב-1977 מרטין הוציא את One World שהוביל כמה מבקרים להגדיר את מרטין כאבי ה-"טריפ-הופ". האלבום כלל שירים כמו "Small Hours" ו-"Big Muff" שנעשו בשיתוף פעולה עם פרי.
ביוגרפיה > שנות השמונים עד שנות ה-2000

ב-1980 התגרש מרטין מאשתו. בתקופה הזו, שמרטין הגדיר אותה כתקופה האפלה ביותר בחייו, יצא אלבומו Grace and Danger שתיאר באופן חשוף וכואב את התפוררות חיי הנישואים ושקיעת הקריירה שלו. פיל קולינס ניגן בתופים וליווה את מרטין בשירה באלבום הזה. בעזרת קולינס חתם מרטין חוזה הקלטות עם חברת ההקלטות WEA, שם הקליט ב-1981 את אלבומו Glorious Fool, שהופק על ידי קולינס ובו השתתף גם אריק קלפטון בגיטרה.
מרטין ביקר בישראל והופיע פעמיים בשנת 1986. בביקורו הראשון חימם בפארק הירקון את "ג'טרו טול". הופעתו השנייה והאינטימית יותר הייתה במועדון "ליקוויד" בתל אביב ב-1 ביולי 1986. מופע החימום שלו היה אהוד בנאי והפליטים.
בהמשך שנות השמונים והתשעים מרטין הוציא עוד כעשרה אלבומים.
ב-2009 קיבל מרטין ממלכת אנגליה את תואר האצולה OBE. מאוחר יותר באותה שנה נפטר מרטין בבית חולים באירלנד כתוצאה מדלקת ריאות.
דיסקוגרפיה

| שם | יצא בתאריך | הערות |
| --- | --- | --- |
| London Conversation | אוקטובר 1967 |  |
| The Tumbler | דצמבר 1968 |  |
| !Stormbringer | פברואר 1970 | יחד עם בוורלי מרטין |
| The Road to Ruin | נובמבר 1970 | יחד עם בוורלי מרטין |
| Bless the Weather | נובמבר 1971 |  |
| Solid Air | פברואר 1973 |  |
| Inside Out | אוקטובר 1973 |  |
| Sunday's Child | ינואר 1975 |  |
| Live at Leeds | ספטמבר 1975 | בהופעה חיה |
| So Far So Good | מרץ 1977 |  |
| One World | נובמבר 1977 |  |
| Grace and Danger | אוקטובר 1980 |  |
| Glorious Fool | ספטמבר 1981 |  |
| Well Kept Secret | אוגוסט 1982 |  |
| Philentropy | נובמבר 1983 |  |
| Sapphire | נובמבר 1984 |  |
| Piece by Piece | פברואר 1986 |  |
| Foundations | אוקטובר 1987 |  |
| The Apprentice | מרץ 1990 |  |
| Cooltide | נובמבר 1991 |  |
| Couldn't Love You More | אוקטובר 1992 |  |
| No Little Boy | יולי 1993 |  |
| Sweet Little Mysteries: The Island Anthology | מאי 1994 | אוסף |
| Live | 1995 | הוקלט בהופעה חיה בלונדון 1990 |
| And | אוגוסט 1996 |  |
| The Church with One Bell | מרץ 1998 | אלבום קאוורים |
| Serendipity — An Introduction To John Martyn | 1998 | אוסף |
| Glasgow Walker | מאי 2000 |  |
| On the Cobbles | אפריל 2004 |  |
| Late Night John | מאי 2004 | אוסף |
| The Battle of Medway | נובמבר 2007 | הופעה חיה מ-1973 |
| Heaven and Earth | מרץ 2011 |  |

מרטין ב-1978"