stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Avaaz
קמפיינים > 2009

חברי אוואז פרסמו "קריאת השכמה עולמית" בנושא האקלים, הגנו על יערות האמאזונס בברזיל, שלחו סיוע לבורמה מוכת הציקלון, לקחו חלק בהגדלת הביטחון התזונתי לעולם המתפתח והריצו קמפיין בוושינגטון לסגירת מתקן המעצר בגואנטנמו.
עם התגברות משבר המזון, שר החוץ של סיירה לאון הקליט מסר בווידאו לחברי אוואז בבקשת עזרה. למעלה מ-360,000 חברים נענו לקריאה וברומא התכנסה ועידת חירום של הממשלות התורמות בנושא מזון, שהתחייבו לתרום ביליונים לסיוע חירום.
כשהממשלה בבורמה מנעה מעובדי סיוע לספק סיוע חירום אחרי סופת הציקלון נרגיס, 25,000 מחברי אוואז מ-125 מדינות תרמו 2 מיליון דולר כדי לתמוך במאמצי הסיוע של הנזירים המקומיים.
בתגובה להצעת חוק שהייתה עלולה להעביר חלקים נרחבים מהאמאזונס בברזיל לידי יזמים בתחום החקלאות, 14,000 חברי אוואז בברזיל התקשרו למשרד ראש הממשלה לולה ועוד 300,000 הודעות דוא"ל נשלחו אליו ישירות - הצעת החוק נדחתה.
בעזרת תרומות מאלפי חברי אוואז, הארגון השיק קמפיין של שלטי חוצות בוושינגטון כדי למחות על העינויים של עצורים במחנה גואנטנמו.
ב-21 בספטמבר 2009 יזמו אוואז "קריאת השכמה עולמית" כדי ללחוץ על מנהיגי העולם לנקוט פעולה בנושא האקלים.
ב-12 בדצמבר 2009 ארגן אוואז 3,241 עצרות שקטות ב-139 מדינות כדי ללחוץ על המשתתפים בוועידת האו"ם לשינוי האקלים (2009) להגיע לאמנה מחייבת בנושא האקלים. כמו כן, אוואז פרסמו מודעות בפייננשייל טיימס כדי לקרוא למנהיגי העולם ל"ממן את המאבק להצלת העולם".
קמפיינים נוספים שנערכו באותה שנה כללו, בין היתר: עצומה מקוונת לסיום מבצע עופרת יצוקה בעזה, עצומה מקוונת נגד אלימות ורעב בזימבבואה, קמפיין מודעות למען כוח שמירת שלום אירופאי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, עצומה
מקוונת נגד הצעת החוק נגד הומוסקסואליות באוגנדה.
קמפיינים > 2010

ב-2010 הריץ אוואז קמפיינים כדי להגן על האוקיינוסים, העביר סיוע חירום לנפגעי רעידת האדמה בהאיטי ונפגעי השיטפון בפקיסטן ונלחם בחקיקה אנטי הומוסקסואלית באוגנדה, בשחיתות בברזיל ותופעת "אונס מתקן" בדרום אפריקה.
אחרי האסון רעידת האדמה בהאיטי בינואר אותה שנה, אלפי חברים התגייסו ותרמו 1.3 מיליון דולר לסיוע ושיקום. הכסף הופנה לקבוצות מקומות עבור ערכות מזון מציל חיים, מחסה ותרופות. באוגוסט של אותה שנה, כשפקיסטן הוצפה בשיטפון, חברים גייסו כמעט מיליון דולר שהועבר ישירות לשותפים מקומיים.
בדצמבר, יותר ממיליון חברים מכל מדינות האיחוד האירופי לקחו חלק ביוזמת האזרחית האירופית הראשונה - תהליך שמאפשר לאזרחים להגיש עצומות רשמיות שחובה לענות להן. חברי אוואז דרשו הקפאה מיידית של יבוא גידולים מהונדסים גנטיים לאיחוד האירופי.
באפריל, 450,000 מחברי אוואז חתמו על עצומה לדובר הפרלמנט באוגנדה שמגנה טיוטת חוק שאיימה לדון הומוסקסואלים למוות.
לקראת שיחות משא ומתן באותה שנה, אוואז הריצו קמפיין נגד המשך הבנייה בהתנחלויות ולמען פתרון של שתי מדינות.
קמפיינים נוספים כללו, בין היתר: קמפיין שקרא לחקירה של התנהלות ישראל בפרשת המשט לעזה ולסיום המצור על עזה, השתתפות במאבק להצלת סכינה מוחמדי אשתיאני האיראנית מהוצאה להורג בסקילה באשמת ניאוף, עצומת ענק למען ויקיליקס, במטרה לעצור את המתקפה על הארגון.
קמפיינים > 2011

בשנה זו קהילת אוואז פעלה לעצירת השחיתות בהודו, עודדה מלונות לפעול נגד סחר בנשים, תמכה בתנועות הפרו-דמוקרטיות שסחפו את העולם הערבי ופעלה נגד אימפריית התקשורת של רופרט מרדוק.
יותר מ-317,000 חברי אוואז דרשו מראש רשת הילטון להפסיק את מדיניות עצימת העיניים לנוכח סחר בנשים במלונות. הרשת הסכימה להכשיר 180,000 מהעובדים שלה בכל העולם כדי לזהות ולמנוע מקרים של סחר ונשים.
סולידריות עם אזרחי מצרים: הארגון השיק עצומה מקוונת בינואר 2011 להבעת תמיכה באזרחי המדינה במהלך ההפיכה במצרים להפלת משטרו של הנשיא חוסני מובארכ ולייסד דמוקרטיה במדינה.
קריאה למועצת הביטחון של האו"ם ולשרי החוץ של האחוד האירופי לדאוג להפסקת האלימות נגד אזרחים במהלך מלחמת האזרחים בלוב
כחלק מהקמפיין נגד רופרט מרדוק, חברי אוואז עשו יותר ממיליון פעולות מחאה מקוונות, כולל 250,000 הודעות דוא"ל לגורמים רשמיים ואלפי שיחות טלפון; מימנו 3 סקרים, 8 אירועי רחוב ו-3 תדריכים משפטיים על הצורך ברגולציה של התקשורת. בחקירה בנושא, שר התרבות ג'רמי האנט אישר שהמעורבות של אוואז עיכבה משמעותית את ההחלטה שלו על אישור ההשתלטות של מרדוק על רשת BSkyB, כש-40,000 מכתבים מחברי אוואז הציפו את משרדו באפריל של אותה שנה.
קמפיינים נוספים באותה שנה כללו, בין היתר: עצומה מקוונת להצלת הדבורים, שדרשה מארצות הברית ומהאיחוד האירופי להצטרף לאיסור על חומרי הדברה רעילים שמסכנים את אוכלוסיית הדבורים, קמפיין לשינוי מדיניות המלחמה בסמים, קמפיין נגד אפליה בבחריין: קמפיין מוצלח לביטול מרוץ הגראנד פרי בבחריין, פניה למנהיגי ספרד, צרפת, בריטניה ונציגים בכירים של האיחוד האירופי לתמוך בהצעה להכרה במדינה פלסטינית בהצבעה באו"ם. נכון ל-22 בספטמבר 2011, יותר ממיליון אנשים חתמו על העצומה בנושא.
מרץ 2011: ההתקוממות בסוריה

אוואז תמכו בפעילים בסוריה באמצעות אספקת ציוד תקשורת, כולל טלפונים ניידים ומצלמות כדי להפיץ תיעוד של דיכוי המחאה. אוואז סייעו להכניס לפחות 134 עיתונאים בינלאומיים לתוך אזורי הלחימה בסוריה, כולל הצלם הצרפתי רמי אושליק והעיתונאית האמריקאית מארי קולווין (שניהם נהרגו בזמן הקרבות בחומס) והכתבת הצרפתייה אדית בובייר, שנפצעה קשה. כדי לעזור לפנות את הצלם הבריטי פול קונרוי מחומס, אוואז תיאמו מבצע יחד עם פעילים מקומיים, עזרו לפנות 40 פצועים קשה משכונת באבא עמר והכניסו ציוד רפואי. מאמר בניו-רפובליק טען שאוואז הגזימו בתיאור התפקיד שלהם בהברחת העיתונאים.
קמפיינים > 2012

ב-2012 פעל ארגון אוואז נגד הגבלות על החופש ברשת האינטרנט, הגן על זכויותיהן של נשים בהונדורס וגייסו תמיכה להפסקת הסיבסוד לדלקי המאובנים לפני ועידת ריו.
יחד עם ארגונים נוספים כמו DemandProgress, שלושה מיליון מחברי אוואז בכל העולם חתמו על עצומה נגד SOPA - הצעת חוק שהייתה עלולה להעניק לממשלת ארצות הברית את הזכות לסגור אתרים כמו יו-טיוב או ויקיליקס. המאמצים המשותפים מנעו את אישור הצעת החוק.
בפברואר כמעט 3 מיליון מחברי אוואז חתמו על עצומה נגד ACTA, איום נוסף על החופש באינטרנט.
לפני ועידת ריו, אוואז השיקה קמפיין כדי לעצור את הסובסידיות השנתיות בסך טריליון דולר לתעשיית דלקי המאובנים.
בחודש מאי של אותה שנה, 690,000 מחברי אוואז חתמו על עצומה נגד חוק בהונדורס שאיים לכלוא נערות וקורבנות אונס בעקבות שימוש בגלולת היום שאחרי.
הערות שוליים

↑  "אתר אוואז".
↑  "מאמר על אוואז בגרדיאן".
↑  איתי להט, הרשת החברתית להצלת העולם, באתר כלכליסט, 16 ביוני 2011
↑  "אתר רס פובליקה".
↑  "MoveOn website".
↑  "Sarah Bentley (2011-02-09). "Can Avaaz change the world in a click?". The Times".
↑  "Patrick Kingsley (2011-07-20). "Avaaz: activism or 'slacktivism'?". The Guardian".
↑  "Start a petition". Avaaz. נבדק ב-27 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Friends trapped in Bahrain". Avaaz. נבדק ב-27 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "המטריקס של האקלים - מודעה בפייננשייל טיימס=2009-12-11". cedc.org.
↑  "לוב: עוצרים את הדיכוי". באתר אוואז.
↑  Portia Crowe (2011-06-02). "אי הפללה הופכת להיות מיינסטרים". Inter Press Service. אורכב מ-המקור ב-2013-03-16. נבדק ב-2013-04-11.
↑  "קריאה לרד-בול ולפורמולה 1 לא לתמוך בקיום מרוץ גרנד פרי בבחריין". ThinkProgress. 2011-06-02. אורכב מ-המקור ב-2013-03-16. נבדק ב-2013-04-11.
↑  "פלסטין: המדינה החדשה". Avaaz.org.
↑  "קבוצת הקמפיינים אוואז ממלאת תפקיד מפתח בסוריה". Agence France-Presse. France 24. 2012-03-02.
↑  "פרופיל: קבוצת הקמפיינים אוואז". BBC. bbc.co.uk. 2012-02-28.
↑  van Zuylen-Wood, Simon (27 במאי 2012). "The Great Escape: Has One NGO Been Lying About Its Role in Syria?". The New Republic. נבדק ב-29 במאי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
קולנוע אורה (חיפה)

| --- | --- |

קולנוע אורה בשנת 1936
 מידע כללי
 סוג:  בית קולנוע 
 מיקום:  חיפה 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  שבתי לוי 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1935
 תאריך פתיחה רשמי:  1935 
 אדריכל:  אוסקר קאופמן, אויגן שטולצר 
 קואורדינטות:  32°48′35″N 34°59′57″E﻿ / ﻿32.809666666667°N 34.999166666667°E﻿ / 32.809666666667; 34.999166666667
  (למפת חיפה מוגדלת) קולנוע אורה(למפת חיפה רגילה) קולנוע אורה(למפת הגליל המערבי רגילה) קולנוע אורה(למפת הגליל המערבי מוגדלת) קולנוע אורה
 
המבנה בו שכן קולנוע אורה, יוני 2022
קולנוע אורה הוא מבנה קולנוע ברחוב הרצל בשכונת הדר הכרמל בחיפה, שהיה פעיל בשנים 1935–1940, ומשנת 1947 עד 1990.
היסטוריה

קולנוע אורה הוקם על ידי מועצת פועלי חיפה בשיתוף שבתי לוי ושותפים נוספים על אדמה של הקרן הקיימת. הקרקע הוקצתה באוקטובר 1933, והתוכנית נדונה בוועדה לבנין ערים בינואר 1934. הקולנוע נחנך במספר אירועים במחצית השנייה של דצמבר 1935. האולם של הקולנוע כלל 700 מקומות ישיבה ועוד מעל 400 מקומות ביציע. המבנה תוכנן על ידי אוסקר קאופמן ואויגן שטולצר. הבנייה נעשתה כולה על טהרת העבודה העברית. בדצמבר 1940 מחו גורמים דתיים בחיפה על חילול שבת בקולנוע. בנובמבר 1941 נפגע בשריפה גדולה. בסוף נובמבר 1947, שש שנים אחרי הדליקה, נפתח הקולנוע מחדש לאחר ששופץ. מבנה הקולנוע היה מפואר מאוד בפנים ומרשים בחוץ והיה אחד מסמלי העיר חיפה.
בנוסף להקרנת סרטים, שימש האולם לכינוסים של ההסתדרות, בהם שביתות וחגיגות 1 במאי. בנוסף התקיימו בקולנוע אירועים שונים, בהם חידון התנ"ך של מחוז חיפה, בשנת 1958.
בשנת 1986 הוחל בהקרנת סרטים באולם בלילות שבת. הקולנוע נסגר בשנת 1990 וניצב נטוש במשך זמן רב. בשנת 2002 נמכר המבנה ואושרה הסבתו למרכז מסחרי.
הערות שוליים

↑  מפת חיפה, 1954 בהוצאת מחלקת המדידות, עם סימון מיקום בית הקולנוע (מס' 167 במפתח), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  המוסדות התרבותיים והציבוריים בשכונה, דואר היום, 31 באוקטובר 1933
↑  ישיבת הועדה לבנין ערם בחיפה, דבר, 19 בינואר 1934
↑  פתיחת התיאטרון אורה, דבר, 25 בדצמבר 1935
↑  היום פתיחת התיאטרון החדש "אורה", הַבֹּקֶר, 23 בדצמבר 1935
↑  דרישה נמרצת לתוספת חילולי השבת בחיפה, הצופה, 26 בדצמבר 1940
↑  דליקה גדולה בקולנוע אורה בחיפה, המשקיף, 25 בנובמבר 1941
↑  75000 לא"י הושקעו בקולנע אורה בחיפה שנפתח היום מחדש, המשקיף, 27 בנובמבר 1947
↑  נועם דביר, בתי הקולנוע בחיפה: מימי הזוהר בשנות ה-30 עד להתפוררות הבלתי נמנעת, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2011
↑  בקר מרגיע - הפועלים נסערים, קול העם, 14 בפברואר 1962
↑  עובדי המדינה, בחיפה, דבר, 2 ביולי 1973
↑  תהלוכת נוער ואספת 1 במאי בחיפה, קול העם, 2 במאי 1956
הפגנת 1 במאי בחיפה, קול העם, 14 באפריל 1964
↑  מחר - המבחנים המחוזיים במסגרת החידון התנ"כי, דבר, 16 ביולי 1958
↑  ראובן בן צבי, גם הערב יוקרנו סרטים בחיפה, מעריב, 12 ביוני 1986
↑  מיכל בן ארי, הצגה אחרונה, באתר ynet, 11 בינואר 2008
↑  דוד שליט, ‏הקרב האחרון על בית-הקולנוע, באתר גלובס, 19 בספטמבר 2002
שרה פקסטון בול דודסון

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1847 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  8 בינואר 1906 (בגיל 58) ברייטון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תחום יצירה:  ציור 
 חתימה:   
 
שרה פקסטון בול דודסון (באנגלית: Sarah Paxton Ball Dodson; ‏  22 בפברואר  1847 – 8 בינואר 1906) הייתה אמנית ילידת אמריקה שהוכרה כאחת האמניות האמריקאיות המובילות בפריז במהלך שנות ה-80.
ביוגרפיה

שרה פקסטון בול דודסון נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, ב-22 בפברואר 1847. היא הייתה בתם היחידה של ריצ'רד ווטקאט דודסון והריוט דודסון. אביה היה איש בעל כישורים אמנותיים שעשה עבודת חריטת קו חובבנית וציור מיניאטורי לפני שראייתו החלה להחלש בגיל צעיר. הנטיות האמנותיות של שרה דודסון התפתחו מוקדם, כשהחלה לצייר בגיל שלוש. אביה ריצ'רד דודסון הרתיע את עיסוקיה האמנותיים של בתו, בהיותו מתנגד נחרצות לעיסוק הרציני באמנות על ידי נשים.
לימודיה הרשמיים באמנות החלו רק לאחר מותו, בשנת 1872, כאשר נרשמה כתלמידה פרטית של כריסטיאן שוסלה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה. היא הייתה אחת מהנשים האמריקאיות הרבות שנסעו לפריז כדי ללמוד אמנות. בערך ב-1890 היא חזרה לפריז ולמדה אצל ז'ול ז'וזף לפבר לתקופה קצרה, ומדי פעם קיבלה הדרכה מלואי-מוריס בוט דה מונובל.
ביוגרפיה > קריירה אמנותית

שרה דודסון הוכרה כאחת האמניות האמריקאיות המובילות של סוף המאה ה-19. תחומי העניין האמנותיים שלה היו רחבים, החל בהשפעה הצרפתית הקלאסית על יצירותיה הקודמות, כגון "לריקוד". בשנת 1878 היא הציגה את הציור שציירה ב-1876, בתערוכת פריז. לאחר מכן הציגה באופן קבוע בסלון פריז. הציור שלה L'Amour Menetrier, הוא בעל השפעת רוקוקו צרפתית, והושווה לציור "בכחוס ואריאדנה", ציור שהושלם על ידי טיציאן ב-1523.
עבודותיה הושפעו מהרנסאנס האיטלקי, במיוחד ממיכלאנג'לו. דוגמאות לכך כוללות את "דבורה" (1879), שהוצגה בפריז[3] ו"משה", שהוצג ב-1882 בסלון פריז. בניו יורק הוא הוצג בתערוכה השנתית של האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1883. הציור של שרה דודסון לסלון מ-1883"הבכיידה" תואר על ידי מבקר אמנות כ"היצירה החשובה ביותר של אישה אמריקאית השנה" במהדורת אוגוסט 1883 של המגזין לאמנות. לאחר מכן הופיעה אחת מיצירותיה המפורסמות ביותר, "החתימה על הכרזת העצמאות", שצוירה כ. 1883.
ב-1885 היא חזרה לארצות הברית והחלה ליצור ציורי נוף. עבור הציור "כוכבי הבוקר" שיצרה ב-1886 היא אימצה "סגנון פואטי" המשקף השפעות של פרה-רפאליטים אנגלים ושל סמליות צרפתית.
היא הציגה גם באקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות ב-1883 וב-1905, באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנות ה-80 וה-1890, באגודת האמנים האמריקאים ב-1878, בתערוכה בפריז ב-1889 ועוד.
ביוגרפיה > מאוחר יותר

היא התגוררה בצרפת בשנת 1891 כשהחליטה לעבור לברייטון, אנגליה, שם התגורר אחיה ר. בול דודסון. עבודתה של דודסון הופרעה לעיתים קרובות בשל בריאות לקויה. מחלה קשה מאוד שפגעה בה בין השנים 1893–1894 כמעט סיימה את הקריירה שלה: היא לא יכלה שוב לעמוד בזמן ציור ונאלצה לקחת הפסקות תכופות מעבודתה, אשר הוגבלה כתוצאה מכך לסקיצות וציורים קטנים יותר.
היא מתה בברייטון ב-8 בינואר 1906. היא עבדה על "הבשורה" הלא גמורה ביום מותה ב-1906.
רבות מיצירותיה הוצגו לאחר מותה במהלך ספטמבר ואוקטובר 1910 בגלריה לאמנות בברייטון, אנגליה, מקום מגוריה האחרון. ציוריה נמנו גם עם קבוצה בולטת של רכישות שהוצגו בגלריה קורקורן בוושינגטון הבירה ב-1911.
הערות שוליים

1 2  Dodson, Sarah Paxton Ball Artist File, Smithsonian American Art Museum/National Portrait Gallery Library
1 2 3  ules Heller; Nancy G. Heller. North American Women Artists of the Twentieth Century: A Biographical Dictionary. Routledge; 19 December 2013. ISBN 978-1-135-63882-5. p. 159.
↑  oseph Jackson. Market Street, Philadelphia: The Most Historic Highway in America, Its Merchants and Its Story. Joseph Jackson; 1918. p. 21.
↑  American Art Galleries. Catalogue of the Exhibition of Paintings by Sarah Ball Dodson, December 16 – 29, 1911. American art assn., managers; 1911.
↑  Corcoran Gallery Opened: Art Lovers Admire Costly Paintings Added to Collection," The Washington Post, November 6, 1911
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6704 2767  LCCN: nr91027446  RKD: 23395  SNAC: w6bv8mrw  ULAN: 500002525  VIAF: 17080151   WorldCat (עם VIAF): 17080151 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שרה פקסטון בול דודסון".
הבכיידה, 1883
המדיטציה של הבתולה הקדושה, 1889
גוני יהודאי

גוני יהודאי-מירון (נולדה בשנת 1977) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל בשחייה (1993) במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי, שותפה לשיאי ישראל בעבר במשחי שליחות 4x100 מטר חופשי ו-4x200 מטר חופשי וזוכת 3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד מהמכביה (1993). לאחר הפרישה משחייה הפכה לפיזיותרפיסטית.
ביוגרפיה

יהודאי התאמנה בהדרכתו של המאמן הלאומי לאוניד קאופמן בפנימיית המחוננים בווינגייט והתחרתה בקבוצת הפועל ירושלים.
באליפות ישראל שנערכה באפריל 1993 זכתה יהודאי ב-5 מדליות אישיות, 2 זהב ו-3 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.17 דקות, לפני עינת גבאי ממכבי חיפה (1:02.46 דקות) ושירה בש מהפועל נהריה (1:03.67 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:17.46 דקות, לפני טלי אנגולץ חברתה לקבוצת הפועל ירושלים (5:21.84 דקות) ומיכל צהרי מהפועל עמק יזרעאל. מדליות כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 28.90 שניות, אחרי קרן רגאל (28.04 שניות) ולפני יעל גוטהולף (29.04 שניות), חברותיה לקבוצת הפועל ירושלים. במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:08.27 דקות, אחרי סהר אלוני מהפועל עמק חפר (1:06.22 דקות) ולפני שירה גינצבורג מהפועל נתניה (1:08.84 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:30.75 דקות, אחרי סהר אלוני (2:26.87 דקות) ולפני מיכל צהרי.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-14 שנערכו באוניברסיטת תל אביב ביולי 1993 זכתה יהודאי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קרן רגאל, ורדה ליטוינובה ועינת גבאי בשיא ישראלי חדש של 4:03.42 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 3:59.48 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם עינת גבאי, שרון גורסקי וקרן רגאל בשיא ישראלי חדש של 8.47.19 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 8:36.70 דקות ולפני ברזיל (9:59.31 דקות). מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.48 דקות, אחרי ליסה מרטין (59.19 שניות) ואילנה קבדלו (1:00.54 דקות), שתיהן מארצות הברית.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1994 זכתה יהודאי ב-2 מדליות כסף אישיות, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:30.58 דקות, אחרי מיכל צהרי (2:25.26 דקות) ולפני ורד מרטינז מהפועל שער הנגב (2:31.22 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:18.02 דקות, אחרי מיכל צהרי (5:15.55 דקות) ולפני אלונה טרנטובה מהפועל עמק יזרעאל (5:19.43 דקות).
בשנה זו סבל מכאב גב חזק שנבע משבר מאמץ ותזוזה של חוליה בג התחתון והיא נאלצה לפרוש משחייה.
לאחר הפרישה

בהמשך היא הפכה לפיזיותרפיסטית ונכון ל-2024 היא מנהלת את מכון הפיזיותרפיה במרפאת רמת אשכול בירושלים של שירותי בריאות כללית.
לקריאה נוספת

אלכס פרלסמן, נופצה הדקה ב-100 מטר, מעריב, 20 באפריל 1993
אלכס פרלסמן, שני שיאים ומיקי אחד, מעריב, 21 באפריל 1993
אלכס פרלסמן, התחילו לשחות לאחור, מעריב, 22 באפריל 1993
גולן חזני, קרן אור בודדת באפלה, ידיעות אחרונות, 20 באפריל 1993
גולן חזני, מגמת שיפור במניות השחיינים, ידיעות אחרונות, 21 באפריל 1993
גולן חזני, שיא שליחות - ותקלות בשעון, ידיעות אחרונות, 22 באפריל 1993
ד"ר ברוך צ'יש, זינוק מוצלח לבריכה: שישה שיאי מכביה ושיא ישראלי ביום הראשון, הארץ, 8 ביולי 1993
גולן חזני, 13 שנים חיכו למאירי, ידיעות אחרונות, 14 באוגוסט 1994
הערות שוליים

1 2 3  גוני מירון, משחיינית מקצועית לפיזיותרפיסטית: כאב גב משתק שינה את חיי, באתר ynet, 10 בספטמבר 2024
דוד טבל קצנלנבוגן

הרב דוד טבל קצנלנבוגן בשנת 1911
הרב דוד טֶבֶל (טבלי) קצנלנבוגן (ה'תר"ז/ה'תר"ח (1847) – י' בטבת ה'תרצ"א (30 בדצמבר 1930)) היה הרב של סנקט פטרבורג בין השנים 1908 - 1930. עסק רבות בתרומה לקהילה היהודית ברוסיה באותם זמנים.
תולדות חייו

הרב דוד טבל קצנלנבוגן נולד בטאורגן שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית. דרך משפחת אביו היה צאצא של המהר"ל מפראג. בצעירותו למד תורה מפי אביו, הרב נפתלי הרץ, דיין בטאורגן. לאחר מכן למד בבית המדרש שבווילנה. כבר בילדותו התבלט בכישרונותיו הרבים ורבים כינוהו "עילוי". בגיל 19 חיבר פירוש לתלמוד הירושלמי. בגיל עשרים קיבל את תואר הרבנות בעיר וירבאליס שבליטא. מ-1894 ועד 1907 שימש כרב בעיר סובאלק שבפולין, שבה הייתה קהילה יהודית רחבה. בשנת 1908 נתמנה לרב של בית הכנסת הגדול בעיר סנקט פטרבורג, בירת רוסיה, ומילא תפקיד זה במשך 22 שנים, עד מותו בשנת 1930. היותו הרב הראשי בסנקט פטרבורג הציב אותו כאחד מהרבנים המשפיעים ברוסיה. בנוסף היה הרב קצנלבוגן לנציג הרשמי של הציבור היהודי ברוסיה בממשלה. בשנת 1909 נבחר ליושב ראש אספת הרבנים בווילנה. גם לאחר מהפכת אוקטובר ברוסיה המשיך בתפקידו. לאחר המהפכה סבל מהטרדות השלטון בעקבות סירובו, יחד עם הרב יעקב מזא"ה, לחתום ב-1922 על הצהרה שבברית המועצות לא קיימת רדיפה של הדת. לאחר מכן התרכז בכתיבת ביאורים וספרי דת. בשנת 1923 יצא לאור ספרו העיקרי "מעין מי נפתוח", שכלל ביאורים על מסכת יבמות. לאחר חמש שנים יצא לאור ספרו "דברי דוד", שבו ראו דרשותיו.
הרב קצנלנבוגן נישא פעמיים ונולדו לו אחד-עשר ילדים. שניים מבניו, שאול ונפתלי-הירש, נאסרו באשמת שווא בשנת 1938; שאול נידון למוות ונורה, ונפתלי-הירש נפטר בשנת 1942 במחנה הריכוז שבו נאסר. בנו אליהו ובתו באשה (ברטה) עלו לישראל ומשפחתם גרה כיום בארץ.
הרב קצנלנבוגן נפטר בעשרה בטבת ה'תרצ"א (30 בדצמבר 1930) בסנקט פטרבורג.
תרומתו לקהילה היהודית

במהלך חייו תרם רבות לקהילה היהודית ברוסיה בכלל ובסנקט פטרבורג בפרט. 
בהשפעתו האישית ובקשריו עם ראשי השלטון ברוסיה, בשנת 1909 הצליח לבטל את גזירת השחיטה בפינלנד (שהייתה באותו זמן בשליטת רוסיה).
בימי מלחמת העולם הראשונה היה הרב קצנלבוגן ממייסדי "הוועד היהודי לעזרת נפגעי המלחמה" (EKOПO) של סנקט פטרבורג. תפקידו בוועד זה היה במישור הדתי – אספקת אוכל כשר ומצות בפסח לחיילים ולמגורשים. בנוסף, פעל רבות למען שחרורם של חמשת אלפים הרבנים ברוסיה משירות בצבא הרוסי. בנוסף לטובת מגורשים וגולים יהודים במהלך המלחמה. פעל למתן חנינה ליהודים שנידונו למוות או למאסר באשמות שווא. 
עסק במיוחד בחינוך של הדור היהודי הצעיר ברוסיה, גם ברמה הדתית וגם ברמה המקצועית. ביוזמתו נוסדו בסנקט פטרבורג בתי-מדרש, בתי-ספר יסודיים לבנים, ובתי-ספר מקצועיים לבנים ולבנות.
אחרי המהפכה בפברואר 1917, היה הרב קצנלבוגן ממייסדי המפלגה הדתית "נצח ישראל" והיה יושב-ראש של כבוד בה. המצע של "נצח ישראל" התבסס על רעיון האומה היהודית והמאוחדת על ידי מוצא משותף ודת משותפת. סעיף חשוב במצעה היה הנושא של ארץ ישראל, והתמיכה ביישובה הוכרזה כמטרה כלל לאומית וחובה מקודשת לכל היהודים.
כתביו

"בר-מצווה" – ספר עזר לילדים (סנקט פטרבורג, תרע"ד - 1914)
"דברי-דוד" – דרושים (לנינגרד, תרפ"ח - 1928)
"מעין מי נפתוח" – חידושים וביאורים על מסכת יבמות (לנינגרד, תרפ"ד - 1923)
כריכת הספר דברי דוד עם הקדשה מהרב לביתו באשה
כריכת הספר מעין מי נפתוח
לקריאה נוספת

אברהם גרינבאום, "רבני ברית המועצות בין מלחמות העולם", בהוצאת המרכז לחקר ולתיעוד יהדות מזרח אירופה, האוניברסיטה העברית בירושלים, משנ"ד
מיכאל בייזר, "יהודי לנינגרד", ירושלים, 1999
יצחק מארקון, "איזראליט", מהדורה מ-15.01.1931 (בגרמנית)
ב. צ. כץ, "היינט"", מהדורה מ-23.01.1931 (ביידיש)
Еврейская Энциклопедия, т. 9. кол. 392, Брокгауз-Ефрон, СПБ, 1910. (ברוסית)
Б. Иоффе, Семейные записки, Хайфа, 2003. (ברוסית)
הערות שוליים

↑  "גזירת השחיטה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306249005171  ISNI: 0000 0000 4467 8295  LCCN: no2003028201  NTA: 315702729  VIAF: 68614482   WorldCat (עם VIAF): 68614482 
המצבה על קברו של רבי דוד טבל קצנלנבוגן בבית הקברות היהודי בסנקט פטרבורג
הגלגל הענק של התערוכה העולמית של שיקגו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה לשעבר, תחילי, גלגל ענק 
 על שם:  ג'ורג' וושינגטון גייל פריס הבן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  ג'ורג' וושינגטון גייל פריס הבן
 מידות
 גובה:  75 מטר
 
הגלגל הענק של התערוכה העולמית של שיקגו (הידוע גם כ"גלגל שיקגו" או "גלגל פריס"; אנגלית: Ferris Wheel). הגלגל תוכנן ונבנה על ידי ג'ורג' וושינגטון גייל פריס הבן כסמלה ומרכזה של התערוכה העולמית של שיקגו שנערכה ב-1893. מאז, נבנו גלגלי ענק רבים אחרים שעוצבו בהשראתו.
הגלגל, שהתנשא לגובה של 75 מטרים ושקל כ-2,000 טונות, היה המתקן הגדול בתערוכה. הוא הונע על ידי כ-2 מנועי קיטור, שהספק של כל אחד עמד על כ-1,000 כוחות סוס. בגלגל היו 36 תאי נוסעים שבכל אחד מהם יכלו לנסוע כ-60 נוסעים (20 יושבים ו-40 עומדים), ובסה"כ בגלגל יכלו לנסוע כ-2,160 נוסעים בו זמנית. הגלגל היה מבנה הפלדה הגדול ביותר שניצוק באותה עת, ובשל גובהו (שהיה שווה לבניין בן 26 קומות) – היה אחד המבנים הגבוהים בעולם באותה עת (אולם היה רק רבע מגובה מגדל אייפל, בו ניסה להתחרות). מחיר של שני סיבובים בגלגל היה כ-50 סנט, כמו עלות הכניסה לתערוכה העולמית עצמה.
היסטוריה

הגלגל הענק תוכנן ונבנה על ידי ג'ורג' וושינגטון גייל פריס הבן, בוגר המכון הפוליטכני רנסלר (האוניברסיטה הטכנולוגית הוותיקה ביותר בעולם דוברי האנגלית), פריס הבן היה בונה גשרים בפיטסבורג והוא החל את הקריירה שלו בתעשיית הרכבות ולאחר מכן התעסק בבניית גשרים ברחבי ארצות הברית. פריס הבין את הצורך ההולך וגובר בפלדה והקים את חברתו "GWG Ferris & Co", חברה שבדקה ובנה מתכות עבור מסילות ברזל וגשרים.
כדי ליצור בסיס לגלגל, השתמשו בדינמיט לפריצת קרקע קפואה בעומק של שלושה מטרים, במהלך החורף של 1892–1893 השתמשו העובדים להפשרת הלכלוך ולמניעת את הקפאת הבטון היצוק במנועי סילון.
ב-9 ביוני 1893, החלה בציפייה רבה ובמידה רבה של חרדה נסיעת המבחן של הגלגל, המנוע שהפעיל את הגלגל תודלק על ידי מנועי קיטור.
פריס עצמו לא יכול היה להשתתף בהשקת המצאתו, ובאותו ערב קיבל מברק אודות הפעלתו המוצלחת של הגלגל.
ב-1896, האחים לומייר שנחשבים ממציאי הקולנוע, צילמו סרט של צומת רייטווד-קלארק שכלל את הגלגל הענק. זהו אחד הסרטים הראשונים בהם מופיעה העיר שיקגו.
הגלגל הענק פורק ואז נבנה מחדש בלינקולן פארק, שיקגו, בשנת 1895, מאז פורק ונבנה בפעם השלישית והאחרונה בתערוכה העולמית של סנט לואיס שנערכה ב-1904, שם נהרס באופן סופי ב-1906. ב-2007 התגלה אחד מצירי הגלגל, הציר שהיה במשקל 45 טון נמצא קבור בסמוך למקום הריסת הגלגל.
הערות שוליים

↑  "The Kensington Canal, railways and related developments". Survey of London. 42: 322–338. 1986.
↑  Meehan, Patrick (2000). "Chicago's Great Ferris Wheel of 1893". Hyde Park Historical Society. אורכב מ-המקור ב-2013-01-18.
↑  Anderson, Norman D (1992). Ferris wheels – an illustrated history. Popular Press. ISBN 9780879725327.
↑  Ferris wheels: an illustrated history מאת Norman D. Anderson עמוד 43 ואילך
↑  "Bird's-Eye View of the World's Columbian Exposition, Chicago, 1893". World Digital Library. 1893. נבדק ב-2013-07-17.
↑  The Devil in the White City, Erik Larson, p. 193.
↑  Larson (2003), p. 260
↑  orangebeanindiana (2021-09-26). "The First Ferris Wheel Still Exists!". OrangeBean Indiana (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-09-28.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מבקרים בגלגל הענק
מרי אן בריטלנד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1847 הליפקס, הממלכה המאוחדת 
 הוצאה להורג:  1886 (בגיל 39 בערך) מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 
מרי אן בריטלנד (באנגלית: Mary Ann Britland, נולדה בשם מרי אן האג; 1847 – 9 באוגוסט 1886) הייתה רוצחת סדרתית בריטית. היא הייתה האישה הראשונה שהוצאה להורג בתלייה במנצ'סטר.
ביוגרפיה

בריטלנד נולדה בבולטון בשנת 1847. בשנת 1866 נישאה לתומאס בריטלנד, ולשניים נולדו שתי בנות. בריטלנד החזיקה בשתי משרות; היא הייתה עובדת במפעל ביום וברמנית בלילה.