stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גירוש תל אביב

.
ג'מאל פאשה – המושל הטורקי שיזם את הגירוש
גירוש תל אביב היה אירוע בתולדות היישוב בתקופת מלחמת העולם הראשונה. באביב 1917 הוציאו השלטונות העות'מאניים צו גירוש כולל לתושבי העיר יפו והשכונה תל אביב, אולם למעשה הוא נאכף בעיקר כלפי יהודים. העות'מאניים הסבירו את דרישתם לפינוי התושבים, כדי להגן עליהם מפני פגיעת האויב בדרך הים, ובעקיפין טענו כי התושבים היהודים עלולים לבגוד ולסייע לחדירת האויב. הצו לגירוש תל אביב הובא לפני פרנסי השכונה בה׳ בניסן (28 במרץ 1917). חתם עליו אחמד ג'מאל פאשה, המושל הצבאי של ארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה.
מודעה עבור מגורשי תל אביב
תושבי תל אביב ויפו היהודים ארגנו את "ועד ההגירה" בראשותם של מאיר דיזנגוף ומנחם יצחק קליונר (חברי הוועד הנוספים היו: שמעון רוקח, אברהם ישראל לב (1866–1921), שמואל אשכנזי, י"ד הורוביץ ובצלאל יפה). לבקשתם נדחה בצוע הגירוש עד לאחר חג פסח של אותה שנה. הם דאגו לבואם של תושבי מושבות הגליל וצפון הארץ, אשר הגיעו לתל אביב עם עגלותיהם והובילו את המגורשים למקומות יישוב חדשים.
כ-10,000 גולים (לפי אומדנים אחרים עד 5,000) יצאו מתל אביב אל רחבי הארץ, והעיר התרוקנה מתושביה, מלבד כמניין שומרים מבני השכונה שנקראו "הקבוצה היפואית". הגולים נדדו לירושלים, למושבות במרכז הארץ (פתח תקווה וכפר סבא) ובצפונה, שם התפזרו בין מושבות הגליל התחתון, בזכרון יעקב, טבריה ובצפת. בתי היהודים ורכושם בעיר הנטושה נשמרו ברשות השלטונות על ידי קומץ שומרים יהודים וכמו כן שחרר ג'מאל פאשה שני רופאים יהודים שהצטרפו לשניים הקיימים על מנת לטפל בגולים. למרות זאת סבלו המגורשים מרעב וממחלות וחלקם מתו בעת גלותם. רק לאחר כיבוש חלקה הצפוני של הארץ בידי הבריטים בסוף שנת 1918 ניתן לגולים לשוב לבתיהם.
הרקע והסיבות לגירוש

תקופת מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל הייתה תקופה קשה בתולדות היישוב היהודי.
עם פרוץ המלחמה נאלצו תושבי הארץ בעלי נתינות זרה להחליט האם להתעת'מן. התעת'מנות פירושה היה גיוס חובה לצבא העות'מאני; אי-התעת'מנות פירושה עזיבת הארץ, מרצון או בכפייה. רבים היגרו למצרים ואחרים גורשו. מבין אלה שנשארו היו שגויסו לצבא העות'מאני והשתתפו במלחמה נגד הצבא הבריטי שפלש לארץ ממצרים.
דן גלעדי ומרדכי נאור מביאים את תיאורו של אהרן אהרנסון למצב הכללי בארץ, המתייחס דווקא ללא יהודים:
"בינתיים גוועים אנשים מרעב, פשוטו כמשמעו. מראות זועה ראו עינינו: זקנים נשים וטף משוטטים, רעב ובלהות-טירוף בעיניהם הגוססות ומאפס מזון נופלים תחתם ומתים".
הם מוסיפים כי גם מצב היהודים היה בכי רע. עד ראייה סיפר כי:
"אפילו אנשים אמידים בירושלים הולכים ונעשים למקבלים (של נדבות) ואף מחזרים על הפתחים".
בפברואר 1917 הפגיזו אוניות בריטיות[דרושה הבהרה] מטרות בתל אביב. בין היתר הופגזו בית חרושת וגנר ששכן על דרך יפו-תל אביב, קולנוע עדן בקצה רחוב ליליינבלום ושכונת נווה צדק[דרוש מקור]. כמו כן התרחש ניסיון מצד הצבא הבריטי לפרוץ את קו ההגנה הטורקי על עזה בקרב עזה הראשון שהתחולל ב-26 במרץ של אותה השנה. בעקבות אירועים אלה הוצאה פקודת הגירוש בנימוק של שמירה על חיי התושבים ושלומם.
מבחינה רשמית הופנה הגירוש כלפי יהודים וערבים כאחד, אך למעשה עיקר המגורשים היו יהודים. תושבי יפו הערבים נשארו בבתיהם או שיצאו וחזרו אליהם מדי יום, בעוד שיהודי יפו ותל אביב גלו גלות מלאה, ורק לאחר יותר משנה וחצי הורשו לחזור לבתיהם. ד"ר גור אלרואי טען כי דובר בהתנכלות מכוונת כלפי היהודים והעלמת עין מהערבים: ”צורת הגירוש וההתייחסות למגורשים לאחר מכן לא הותירו ספק כי מדובר היה בפעולה עוינת עד מאוד לציונים”.
מאידך, מדגיש ד"ר יגאל שפי את הכורח הצבאי – הטורקים העדיפו להסיר מעל סדר יומם את הצורך להקדיש תשומת לב לאוכלוסייה האזרחית בעת התנגשות צבאית – על פני השיקול האנטי ציוני בעיני השלטונות הטורקים בבואם להחליט על הגירוש, ולראיה מביא שפי את גירוש כ-40,000 ערביי עזה ערב קרב עזה הראשון, אירוע שכמעט נמחק מההיסטוריה של המערכה על ארץ ישראל וסיני במלחמת העולם הראשונה. שפי גורס שהטורקים היו נגד תנועות לאומיות מחשש שיפוררו את האימפריה העות'מאנית, ולאו דווקא אנטי ציונים. במהלך המלחמה התמודדו הטורקים אל מול המרד הערבי ובתחומי ארץ ישראל הוציאו להורג כ-500 ערבים באשמת ריגול וחברות בתנועות לאומיות בעוד שיהודים הוצאו להורג 3–4.
מאיר דיזנגוף גורש אל חלב, בלווי חייל עות'מאני מורעב. אמר לו החייל העות'מאני, "כל הפוליטיקה EK MEK", ודיזנגוף הבין את הרמז: "כלומר: לחם" והוציא דיזנגוף ככר לחם מתרמילו ונתן לחייל, שזלל אותו. האירוע היה אחד מההוכחות לטענה, ששרר רעב בארץ במלחמת העולם הראשונה, גם בקרב הצבא העות'מאני.
תגובת היישוב היהודי

מאיר דיזנגוף, ממנהיגי היישוב היהודי באותם הימים וראש העיר הראשון של תל אביב לאחר מכן, החליט כי עדיף לקיים את הפקודה ללא התנגדות, אך בה בעת לפעול באופן מאורגן למען קורבנותיו. ההנחה הייתה שהיות ורבים מבין תושבי תל אביב חוו על בשרם את הפרעות ברוסיה מוראו של הפריץ לא סר מזכרונם, הם לא ישושו לבחון את רצינות איומיו של ג'אמל פשה, ולכן ימלאו אחר פקודת הגירוש ללא עוררין.
לעומתו טען מרדכי בן הלל הכהן כי אין להיחפז והציע לפעול ב"דרכי הגויים" (הערבים, תושבי יפו). אלה הסכימו לגירושם אל הפרדסים שממזרח ליפו במשך היום, אך בערבים שבו לבתיהם. הערבים סברו כי ג'מאל פאשה אינו ממהר לבצע דבר ואכן נותרו ללא פגע.
ד"ר גור אלרואי סבור כי ג'מאל פאשה העלים עין בכוונה תחילה מאי ביצוע פקודת הגירוש בקרב התושבים הערבים ועל כן לא היה טעם בדברי מרדכי בן הלל הכהן.
עם היוודע פקודת הגירוש הוקם "ועד ההגירה ליהודי יפו" שפרסם את הקריאה הבאה:
"על היישוב העברי ביהודה נגזרה גזרת גירוש ובשעה חמורה זו נאלצים אנו לפנות אליכם ולבקש את עזרתכם. היישוב הגלילי עומד לעת עתה מחוצה לאסון ועכשיו על כן בידו למלאות חובה היסטורית חשובה של הצלה. צריך לשער שחלק חשוב מגולי יהודה יהיה מוכרח להיכנס לתוך ערי ומושבות הגליל והיישוב הגלילי צריך איפוא להתכונן בהקדם לקראת הכניסה הזאת. אפשר מאוד שהוצאת התושבים תוכרח לצאת לפועל בזמן קצר מאוד והננו זקוקים ע"כ לאמצעי הובלה מרובים שיהיו ברשותנו בהקדם הכי אפשרי.
ובכן אחים! הכנות להכנסת אורחים והספקה של עגלות להובלת הנודדים אלה הן הדרישות ההכרחיות של הרגע, וכדי שיתברר לכם המצב ושתוכלו לעזור באופן מתאים הננו ממלאים ידי שליחנו מר א' ינובסקי.... אין אנו מפקפקים אף לרגע ברגש האחוה וההתעוררות מצד אחינו בגליל והננו אסירי תודה למפרע".
תושבי הגליל מצידם נענו לקריאה ובאו לאסוף את הגולים אליהם או אל יעדים אחרים ברחבי הארץ. באוקטובר 1918, יותר משנה וחצי לאחר הגירוש, פרסם מאיר דיזנגוף את הכרוז הבא:
"קול קורא אל אחינו האכרים לפני שנה ושמונה חודשים, בעת אשר על פי גזרת ג'מל- פחה עמדה עדת יפו על פרשת דרכים ותרמילה על שיכמה, עמדה  בעיניים דומעות מבלי הבין היטב מגדל האסון ומפתאומיותו עד כמה החורבן יגיע, עמדה ושאלה את השאלות הנוראות- לאן ? איך ? הופעתם אתם האיכרים כמלאך- מושיע. בבת אחת נפתרו שתי השאלות: - "לאן" ? אל כל המקומות שיהודים נחתים שמה. "איך" ? מאות עגלות עומדות מוכן לשרת את עדת יפו האומללה, וכשמש בוקר המגרש את הערפל וצללי לילה ומאיר לעולם, כן זרחתם להם, וקרני תקווה חדרו ללבותיהם החרדים, תקווה שעוד לא אבדה תקוותם ויום יבוא ושבו בנים לגבולם. אחים! היום המאושר הזה בא, נגדעה קרן העריצות וארץ ישראל החופשית התאחדה תחת דגל אחד. האפשרות נתנה לגולים  האומללים לשוב לעיר מגורם משוש נפשם. לא כל היוצאים אז- ישובו עתה. רבים נפלו חללים במשך גלותם, אין כמעט משפחה  שלא יחסר בה מי שהוא. רבים מהם שבורים, רצוצים, חולים  סחופים ודווים ומלאך המוות כבר פרש את כנפיו עליהם, ורק השיבה המהירה הביתה מסוגלת להצילם מצפרני המוות [.....]  אל תתנו לחלק מכם לגווע בעוני ובצער בעת שכולכם נגאלתם ! גיוס כללי של כל העגלות הנמצאות במושבות העבריות אנו דורשים. כאלפים נפש מחכים לכם בכליון עיניים. חושו להצלת אחיכם בעוד מועד!"
יעד המגורשים

כ-7,000 מהמגורשים התפזרו במושבות זכרון יעקב, חדרה, פתח תקווה וכפר סבא. חלקם אף עלה לירושלים. מעטים בלבד היו בעלי אמצעים שאפשרו להם לשכור דירות וחדרים ולכלכל עצמם מכספם. שאר המגורשים יצאו לצפון הארץ אל הגליל התחתון. למרות ציפיותיו של ועד ההגירה ממושבות הגליל שיקלטו תושבים רבים - העזרה שהגישו הייתה מוגבלת, ועיקר הנטל נפל על כתפיהן של הערים הוותיקות טבריה - שקלטה כ-1,000 מגורשים, וצפת שקלטה כ-700. זאת לעומת יבנאל שקלטה כ-130 ויתר המושבות הגליליות כ-200 מגורשים.
הגולים שוכנו באוהלים ובבקתות. תחילה הצליח ועד ההגירה לספק מזון ועזרה לגולים, אך בחורף 1917–1918, כאשר מחציתה הדרומית של הארץ נכבשה בידי האנגלים ומחציתה הצפונית שימשה שטח כינוס והתארגנות של הצבא הטורקי, נפגעו הגולים באזור זה, ו-450 מהם, בעיקר ילדים וזקנים, מתו מרעב, מקור וממחלות. עם דבר גילויה של רשת ניל"י בספטמבר 1917 גברו רדיפות היהודים ומצבם הורע.
בכפר סבא מצאו המגורשים מקלט זמני בסוכות שבנו מעצי אקליפטוס בשולי המושבה. התנאים הסניטריים הירודים גרמו למגפות, ורבים מהמגורשים מתו. בבניין הח'אן הוקם בית חולים ארעי וצוות רפואי קטן, בראשות צבי אריה סלור, ניסה לעזור כמיטב יכולתו. הרופא הידוע ד"ר הלל יפה שביקר בכפר־סבא בתחילת 1918 כתב ביומנו: "כמעט כל היישוב בכפר־סבא חולה, מלוכלך, לקוי בכינים. יש שם 250 חולים. כ־25 מתים כל שבוע". רבים מהפליטים מתו אלמונים והם קבורים עד היום בקבר אחים בסמוך לבית הקברות הצבאי של כפר־סבא.
חלק מהמגורשים הגיעו לצפת. רופא היישוב הד"ר אברהם חיים גרין תרם רבות לקליטתם ורווחתם.
תושבי טבריה הקימו ועד מיוחד בשם 'ועד הכנסת חברים לטובת גולי יפו' ובראשו עמד החכם באשי ר' חיים יששכר אבולעפיה. הוועד דאג מבעוד מועד להכנת מצות ולאיסוף מצרכי מזון, וכן למציאת דירות וחדרים כדי לאכסן בהם את הגולים. בין היתר פינו ראשי הכוללים, הספרדים והאשכנזים, את כל החדרים שבמתחם קבר ר' מאיר בעל הנס ושיכנו במקום את המגורשים. במהלך החודש הראשון לגירוש, סיפקו אנשי טבריה כ-10,000 מנות! בשני מטבחים ציבוריים שהוקמו, האחד בעיר והשני במתחם קבר ר' מאיר בעל הנס.
"העירונים מתל אביב" לא הסתגלו לתנאי השדה הקשים ששררו במושבות ובפריפריה. בטבריה מתו כ-300 מתוך 1,000 המגורשים, כ-70 מהם בשתי התפרצויות כולרה, אחרים היו עוינים כבר אז את "המתיישבים החדשים" בארץ ישראל. חלק מהמגורשים עזבו את ארץ ישראל למצרים ולסוריה, וחלק אחר לאמריקה ולאירופה.
תרומת המגורשים ליהודי טבריה

באתר עמותת משפחות מייסדי תל אביב, מובא סיפורה של בת העיר טבריה, אדל ממן (בנעוריה נקראה אדלינה טולידאנו) לפיו, אותם יהודים שגורשו מיפו תרמו רבות לתושבי העיר. אחת, גברת גרין, הקימה, יחד עם התושבים הוותיקים בטבריה (בהם נסים טולידאנו), בית יתומים גדול וגן ילדים לבנות. בזכות גננת בשם קלרה גביזון החלו הבנות היהודיות, שעד אז דיברו ביניהן ערבית, לשוחח בשפה העברית. יוזמה "יפואית" נוספת הייתה פתיחת קורסי ערב לבנות ללימוד השפה העברית ולהכשרה בסיעוד. בשנת 1921 הקימו היפואים בית ספר לבנות ששפת הלימוד בו הייתה עברית. פועלם של תושבי יפו שיפר במידה רבה את המצב הכלכלי והחברתי הירוד בטבריה, כך שעם כניסת הבריטים לארץ ישראל נמצאה בעיר תשתית של פקידות ממשלתית טובה ושל בעלי עסקים.
הנצחת זכרם

נדב שרגאי התייחס לנושא במאמרו משנת 2007 "מדוע לא מנציחה עיריית תל אביב את נספי גירוש 1917?":
בבתי הקברות בצפון הארץ: של יבנאל, כנרת, כפר תבור, טבריה, צפת, חיפה ועוד מקומות, עומדות מצבות של המתים מקרב המגורשים מתל אביב בעת הגירוש. (גם בכפר סבא 224 קברים כאלה ואפילו בדמשק 75 קברים). כמה מאות נפטרו ובעיקר בחורף הקשה של 1917/1918. המצבות מוזנחות בעליל ללא מבקרים מקדם, חלקן כאלמונים, מספרות על המחיר הנורא. רק בבית הקברות של כנרת נעשה מעט סדר, מצבה כללית וכבוד למתים ואלו רק הודות לשמואל חדש, קיבוצניק שלקח את הנושא על עצמו.
ועד ההגירה המרכזי בראשותו של מאיר דיזנגוף מינה ועדי משנה מקומיים בכל אחת מנקודות היישוב ברחבי ארץ ישראל אליהן הגיעו המגורשים. ראשי הוועדים המקומיים, כזאב ליבוביץ, בטבריה, ניהלו רשימות מדויקות של הנפטרים מקרב המגורשים, אף הציבו ציונים זמניים על קבריהם, והעבירו את הרשימות למנחם יצחק קליונר, ראש הוועד המקומי בכפר סבא ששימש גם כמזכיר של ועד ההגירה המרכזי. לטענת שמואל חדש מקבוצת כנרת, על בסיס הרשימות המדויקות של ועד ההגירה, הייתה בידי עיריית תל אביב-יפו רשימה שמית של 950 מבני העיר שגורשו באפריל 1917 ונספו בנקודות השונות שאליהן נדדו.
עמותת משפחות מייסדי תל אביב פועלת מזה שנים במשותף עם חברה קדישא להקים גלעד בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב לזכר הנספים מקרב מגורשי תל אביב.
באוקטובר 2009 החליטה מועצת עיריית כפר סבא לשנות את שם רחוב הטייסים בעיר לרחוב "תל אביב-יפו". שם הרחוב נבחר במטרה להעלות את זכר מגורשי תל אביב שהתגוררו בסוכות בחורשת אוסישקין הצמודה לרחוב.
אזכורים בספרות

ספרה של דבורה בארון, "הגולים" (ספריה לעם, 1970), שיצא לאור לאחר מותה, עוסק כולו בגירוש תושבי תל אביב ובשהותם של הגולים במצרים.
שניים מספריו של נחום גוטמן אזכרו את גירוש תל אביב. בספר "עיר קטנה ואנשים בה מעט" תיאר גוטמן את האירוע כמי שלא נפגע ממנו באופן ישיר; אך בספרו "שביל קליפות התפוזים" הוא מתאר את האירוע בגוף ראשון של נער שנוטש את מחנה המגורשים בפתח תקווה ויוצא ברגל אל תל אביב הריקה. ספר זה זיכה את גוטמן באות ובפרס הבינלאומי על שם הנס כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער.
הסופר יוסף חיים ברנר היה בין המגורשים והשתכן בחדרה עד שהורשה לחזור ליפו. על בסיס חוויותיו מאותה תקופה כתב את הסיפור "המוצא".
ראו גם

כפר סבא בפרק מלחמת העולם הראשונה
תל אביב הקטנה
לקריאה נוספת

אליהו אלישר, לחיות עם יהודים, ירושלים: הוצאת י. מרכוס, 1981. (הספר בקטלוג ULI)
דבורה דביר, עם הגירוש, ירושלים: הוצאת ראובן-מס, 1967. (הספר בקטלוג ULI)
נחום גוטמן ואהוד בן עזר, תל אביב: בין חולות ותכול שמים, תל אביב: הוצאת יבנה, 1980. (הספר בקטלוג ULI)
נורית גוברין, "בין גן-עדן לגיהנום: תל אביב במלחמת העולם הראשונה" בתוך: 'כתיבת הארץ - ארצות וערים על מפת הספרות העברית', הוצאת כרמל, 1998. (הספר בקטלוג ULI)
דן גלעדי ומרדכי נאור, תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל מאז העלייה הראשונה - עורך ראשי משה ליסק, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים - מוסד ביאליק, תשס"ג-2003. (הספר בקטלוג ULI)
נתן דונביץ', תל אביב: חולות שהיו לכרך, תל אביב: הוצאת שוקן, 1959. (הספר בקטלוג ULI)
מאיר דיזנגוף, עם תל אביב בגולה: פרקי זכרונות מן העבר הקרוב, דפוס אמנות ארץ ישראל, תל אביב, תרצ"א; מהדורה נוספת, בהדפסת צילום: בית התנ"ך – בית דיזנגוף, תל אביב, תשס"א-2000. (הספר בקטלוג ULI)
יהודה סלוצקי, ספר תולדות ההגנה, כרך א, תל אביב: הוצאת מערכות והוצאת עם עובד, 1972. (הספר בקטלוג ULI)
מנחם יצחק קליונר, מגילת כפר סבא - קורות הגולים בכפר-סבא תרע"ז-תרע"ח, הוצאת מתתיהו אליהו, יפו, תר"פ-1920. (הספר בקטלוג ULI)
יוסף אליהו שלוש, פרשת חיי, פרקים י"ד-כ"ד, תל אביב: הוצאת המחבר, 1931, (מהדורה נוספת, הוצאת בבל, תל אביב, 2005). (הספר בקטלוג ULI)
ההתעתמנות וגירוש הנתינים הזרים, מזכרונות יוסף אליהו שלוש, חשון־כסלו תרע"ה (1914); גזירות ג'מל פחה והגירוש מיפו ומתל אביב, מזכרונות מאיר דיזנגוף, תרע"ה–תרע"ז (1915–1917). בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך שני, פרקים צג–צד, עמ' 993–1018. (הספר בקטלוג ULI)
כפר־סבא מרכז פליטי יפו ותל אביב, מזכרונות מנחם י. קליונר, תרע"ז–תרע"ט (1917–1918). בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך שני, פרק ק, עמ' 1055–1068.
רוברט שרשבסקי ומספר חוקרים, ימי השלטון העות'מאני 1917-1850, תל אביב: הוצאת ספרית מעריב, 1968.
דוד תדהר, בשירות המולדת, תל אביב: הוצאת ידידים, 1961. (הספר בקטלוג ULI)
מאמרים
גור אלרואי, ‏גולים בארצם? פרשת מגורשי תל-אביב ויפו בגליל התחתון, 1918-1917, קתדרה 120, יוני 2006, עמ' 160-135
דן בר-אל וזלמן גרינברג, ‏חולי וכולרה בטבריה במלחמת העולם הראשונה, קתדרה 120, יוני 2006, עמ' 182-161
Yuval Ben-Bassat & Dotan Halevy, A tale of two cities and one telegram: The Ottoman military regime and the population of Greater Syria during WWI, British Journal of Middle Eastern Studies
גי אמבנזה

גי קארל אמבנזה אמבנזה קמבולקה (בצרפתית: Guy Carel Mbenza Mbenza Kamboleke; נולד ב-1 באפריל 2000 בברזוויל שברפובליקה של קונגו) הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל מאעת'ר מליגת העל הקטרית ובנבחרת הרפובליקה של קונגו.
קריירת מועדונים

אמבנזה שיחק במספר מועדונים בליגת העל של הרפבוליקה של קונגו. עם AS אוטוהו זכה באליפות הרפובליקה של קונגו. בעונות 2018/2019 ו-2019/2020 שיחק בסטאד תוניסיין מליגת העל התוניסאית, במדיה ערך 25 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים.
ב-31 בינואר 2020 חתם אמבנזה בסרקל ברוז' מליגת העל הבלגית. ב-8 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לסטנדרד לייז' במסגרת הליגה. ב-16 באוגוסט, בהופעתו השנייה והאחרונה במדי המועדון, הבקיע את שעריו היחידים במועדון, צמד שערים בניצחון 2-1 על רויאל אנטוורפן במסגרת הליגה.
ב-5 באוקטובר 2020 חתם אמבנזה ברויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית. ב-6 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-2 לראסינג גנק במסגרת הליגה.
ב-17 בפברואר 2021 הושאל אמבנזה למשך חצי עונה לסטאד לוזאן אושי מהליגה השווייצרית השנייה., במדיה ערך 15 הופעות ליגה והבקיע שבעה שערים.
ב-9 בספטמבר 2021 הושאל אמבנזה למשך עונה אחת לווידאד קזבלנקה מליגת העל המרוקאית, במדיה ערך 27 הופעות ליגה והבקיע 15 שערים, וכן זכה בליגת האלופות האסיאתית.
קריירה בינלאומית

ב-11 בינואר 2017 ערך אמבנזה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה של קונגו, בהפסד 2-0 לנבחרת סנגל במשחק ידידות. ב-9 ביוני 2021 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1-0 על נבחרת ניז'ר במשחק ידידות.
תארים

אליפות הרפובליקה של קונגו (1): 2018
ליגת האלופות האסיאתית (1): 2021/2022
הערות שוליים

↑  GUY MBENZA OP UITLEENBASIS NAAR FC STADE LAUSANNE OUCHY באתר הרשמי של סטאד לוזאן אושי, 17 בפברואר 2021 (בהולנדית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גי אמבנזה".
דה נורת' פייס

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה מסחרית
 מוטו:  Never Stop Exploring
 מייסדים:  דאגלס טומפקינס, סוזי טומפקינס
 תקופת הפעילות:  1968, ארצות הברית ארצות הברית – הווה
 חברת אם:  VF Corporation
 מיקום המטה:  אלמדה, קליפורניה
 ענפי תעשייה:  ספורט, ביגוד, מחנאות
 מוצרים עיקריים:  outerwear, ביגוד, אביזר אופנה, outdoor gear, ציוד ספורט, אוהל, שק שינה, תיק גב, travel gear 
  
 https://www.thenorthface.com
 
דה נורת' פייס (באנגלית: The North Face, Inc.) היא חברה אמריקאית לביגוד הנעלה ולציוד מחנאות וספורט.
מוצרי החברה מיועדים לחובבי ספורט ולספורטאים ממגוון תחומים ביניהם, מטפסי הרים, גולשי סקי וסנובורד ותרמילאים.
החברה נותנת חסות מסחרית לספורטאים ואתלטים מקצוענים בכל העולם בריצה, טיפוס וגלישה.
היסטוריה

החברה הוקמה בסן פרנסיסקו כחנות קמעונאית למכירת ציוד טיפוס ב-1966 על ידי שני מטיילים, דאגלס טומפקינס ואשתו סוזי טומפקינס. שנתיים לאחר מכן נרכשה החנות על ידי קנת' קלופ והם החלו לייצר בעצמם.
השם, The North Face, הוא מחווה למפנה הצפוני של ההרים בחצי הכדור הצפוני המהווים יעד למטפסי-הרים. המפנה הצפוני מגלם לרוב את מסלול הטיפוס הקר, הקרחי והחשוף ביותר לאיתני הטבע ומשכך הקשה ביותר לטיפוס.
הלוגו של החברה, פותח על ידי דייוויד אלקורן ב-1971, הוא קיבל השראה מסלע הגרניט המפורסם "Half Dome" בפארק הלאומי יוסמיטי בארצות הברית.
בתחילה, החנות הציעה רק סחורה איכותית ומסוימת שמיועדת בעיקר לתרמילאים ומטפסים, בשנות השמונים נוסף ציוד סקי ולאחר מכן, מחנאות ועוד.
כיום הרשת מציעה מגוון רחב של מוצרים בכמעט כל תחומי הספורט וכוללים גם ביגוד והנעלה, אחד ממוצרי הדגל שלהם הוא המעילים המבודדים המתאימים לתנאים קשים.
החברה היא חלק מתאגיד VF Corporation והמטה שלה יושב באלמדה, קליפורניה, ביחד עם מותג נוסף תחת אותו תאגיד, JanSport. בשנת 2007 נורת' פייס ביחד עם JanSport מכרו כמחצית מתיקי הגב בארצות הברית.
הרשת מוכרת את מוצריה בחנויות ספורט ומחנאות וגם בחנויות ייעודיות משלה ותפוצתה היא כלל עולמית.
הערות שוליים

↑  מוצרי The North Face דה נורת' פייס בזאפ, באתר www.zap.co.il
↑  The North Face Story, TheNorthFace USA - English (באנגלית)
גולה לבן

ולדימיר פוטין מניח זר על קברו של איוון בונין בבית הקברות סן ז'נבייב דה בואה (Sainte-Geneviève-des-Bois) בסמוך לפריז, נקרופוליס של רוסים לבנים
גולה לבן או גם מהגר לבן (ברוסית: Белая эмиграция, באנגלית: White émigré, בצרפתית: Russes blancs) הוא מונח פוליטי המתאר רוסי שהיגר מרוסיה עקב מהפכת אוקטובר ב-1917 ומלחמת האזרחים ברוסיה שבאה בעקבותיה והתנגד לצורת השלטון ברוסיה. נהוג להשתמש במונח בעיקר בצרפת, ארצות הברית ובריטניה. המהגרים עצמם, והאוכלוסייה המקומית באותן הארצות, נהגו להשתמש במונח שהיה פחות טעון פוליטית - מהגר מהגל הראשון (Эмигрант первой волны). בברית המועצות נעשה שימוש במונח מהגר לבן (Белоэмигрант) בשנים 1920–1980, בעיקר במשמעות שלילית. מאז סוף שנות ה-80 המסורת ברוסיה היא לכנות את אלו שהיגרו מרוסיה בשנים 1917–1922 "מהגרי הגל הראשון".
גולים לבנים רבים השתתפו בצבא הלבן או תמכו בו, למרות שהמונח מיושם לעיתים קרובות באופן נרחב, וכולל את כל מי שעזב את רוסיה בשל החלפת המשטר (חלקם, כדוגמת המנשביקים והסוציאל רבולוציונרים, התנגדו לבולשביקים אבל לא תמכו בצבא הלבן, וחלקם היו א-פוליטיים), כמו גם את הצאצאים של אלו שעזבו ועדיין שמרו על זהות נוצרית אורתודוקסית בעודם מתגוררים בחו"ל. יש לציין כי במונח "מהגר לבן" (белоэмигранты, белая эмиграция) נעשה שימוש רב יותר בברית המועצות שם הייתה לו משמעות שלילית מאשר על ידי הגולים עצמם, שהעדיפו לכנות עצמם בפשטות "מהגרים רוסים" (русская эмиграция) או "פליטי צבא רוסיים" (русская военная эмиграция) אם השתתפו בצבא הלבן.
רוב הגולים הלבנים עזבו את רוסיה בין 1917 ל-1920 (הערכות נעות בין 900,000 ל-2 מיליון), אם כי היו גם כאלו שהצליחו לעזוב בשנות ה-20 או בשנות ה-30 או שהוגלו על ידי הממשלה הסובייטית (כדוגמת הפילוסוף איבן איליין (Иван Александрович Ильин)). הם היו בני כל המעמדות וכללו חיילים וקצינים, קוזאקים, אינטלקטואלים בעלי מקצועות שונים, אנשי עסקים ובעלי קרקעות מנושלים, כמו גם בעלי המשרות בממשלה הקיסרית הרוסית ובממשלות האנטי בולשביקיות השונות מתקופת מלחמת האזרחים הרוסית. הגולים הלבנים לא היו רוסים אתניים בלבד אלא השתייכו למגוון קבוצות אתניות.
תפוצה

בתחילה ברחו רוב הגולים מדרום רוסיה ומאוקראינה לטורקיה וממנה לארצות הסלאביות שבמזרח אירופה, כדוגמת ממלכת יוגוסלביה, בולגריה, צ'כוסלובקיה ופולין. גולים רבים נמלטו גם לאסטוניה, לטביה, ליטא, פינלנד, גרמניה וצרפת. קהילות משגשגות של גולים התפתחו בברלין ובפריז.
אזרחים וקצינים צבאיים רבים שהתגוררו או הוצבו בסיביר והמזרח הרחוק הרוסי עקרו לשאנגחאי ואזורים סמוכים בסין, מרכז אסיה, ומזרח טורקסטן, כמו גם ליפן.
במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה היגרו גולים רוסים רבים לבריטניה, ארצות הברית, קנדה, פרו, ברזיל, ארגנטינה ואוסטרליה.
נטיות אידאולוגיות

בדרך כלל הגולים הלבנים היו אנטי קומוניסטים ומבחינתם ברית המועצות ומורשתה לא היו במהותם רוסים. הם התייחסו לתקופה מ-1917 ועד 1991 כתקופת כיבוש על ידי משטר סובייטי שהיה בינלאומי באופיו ואנטי נוצרי.
ניתן לאפיין אחוז משמעותי מבין גולים כמונרכיסטים, אם כי יש רבים ביניהם שאימצו את העמדה הנייטרלית ("נאפרדרשנטסי" – שאינם קובעים מראש), על פיה המבנה הפוליטי של רוסיה צריך להיקבע באמצעות משאל עם.
גולים לבנים רבים האמינו שמשימתם היא לשמר את התרבות ואורח החיים הרוסים מהתקופה שקדמה למהפכה בעודם מתגוררים בחו"ל, במטרה להשיבם לתרבות הרוסית לאחר נפילת ברית המועצות.
מיסיון דתי לעולם החיצון היה רעיון נוסף שקידמו אנשים כדוגמת הבישוף "יוחנן משאנגחאי וסן פרנסיסקו" (מיכאיל מקסימוביץ', קיבל מעמד של קדוש נוצרי בכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה) שאמר ב-1938 במועצת הפזורה הכללית:
גולים לבנים רבים האמינו גם כי חובתם להישאר פעילים בקרב כנגד הדיקטטורה הסובייטית, בתקווה לשחרר את רוסיה. אידאולוגיה זו קיבל השראה בעיקר מהגנרל פיוטר וראנגל, שאמר בעת תבוסת הצבא הלבן "הקרב למען רוסיה לא פסק, הוא רק לבש צורות חדשות".
הקפטיין ואסילי אורחוב, קצין צבא בדימוס והמוציא לאור של כתב העת "זקיף", פיתח את רעיון האחריות במילים הבאות:
ארגונים ופעילויות

הגולים יסדו ארגונים מגוונים למטרת המאבק במשטר הסובייטי כדוגמת "איחוד כלל צבאי רוסי", "אחוות האמת הרוסית", ו" הברית הלאומית של בני הברית הרוסים" (NTS). פעילות זו הפכה את הגולים הלבנים למטרה להסתננות לתוכם על ידי המשטרה החשאית הסובייטית (מבצע טראסט (операция "Трест") ו"הקו הפנימי" (Внутренняя Линия)). שבעים וחמישה קצינים בדימוס של הצבא הלבן שימשו כמתנדבים בצבאו של פרנסיסקו פרנקו במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
כמה מהגולים הלבנים פיתחו אהדה למשטר הסובייטי וכונו "פטריוטים סובייטים". אנשים אלו הקימו ארגונים כדוגמת "המלאדרוסי" (Союз Младороссов), "אווראז'ייטסי" (Евразийцы), וה"סמנובחובטסי" (Сменовеховцы).
במהלך מלחמת העולם השנייה נטלו גולים לבנים רבים חלק ב"תנועת השחרור הרוסית" (Русское Освободительное Движение) שפעלה כבת ברית של הנאצים. מצד שני, מספר משמעותי השתתף בתנועות אנטי-נאציות, כדוגמת תנועת ההתנגדות הצרפתית. במהלך המלחמה באו גולים לבנים במגע עם אזרחים לשעבר של ברית המועצות מהשטחים הכבושים בידי הגרמנים שחלקם השתמש בנסיגה הרוסית כהזדמנות להימלט מברית המועצות או ששהו בגרמניה ובאוסטריה כשבויים וכעובדי כפייה והעדיפו להישאר במערב. לקבוצה זו נוהגים להתייחס כאל מהגרים "מהגל השני" (או גם פליטים). גל שני קטן יחסית זה החל להתבולל במהירות בתוך קהילת הגולים הלבנים.
לאחר המלחמה נותר הארגון NTS כיחיד שהמשיך במאבק אנטי סובייטי פעיל. ארגונים אחרים התפזרו, או שהחלו להתרכז בשימור-עצמי ו/או בחינוך הצעירים בלבד. תנועות נוער שונות כדוגמת "הצופים הרוסים בגלות" פעלו לגידול הילדים תוך כדי הקניית רקע בתרבות ובמורשת הרוסית שלפני המהפכה.
במטרה לשמר את הכנסייה שלהם מהשפעה סובייטית הקימו גולים לבנים את "הכנסייה הרוסית אורתודוקסית בחו"ל" ב-1924. הכנסייה מתקיימת גם בימינו, כשהיא פועלת כמרכז רוחני ותרבותי לקהילה הרוסית אורתודוקסית בחו"ל. ב-17 במאי 2007 נחתם "הסכם האיחוד הקנוני עם הפטריארכיה של מוסקבה" על ידי ראש הכנסייה הרוסית בחו"ל וראש הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית וחידש בכך את הקשרים בין שתי הכנסיות לאחר נתק בן יותר משמונים שנים.
מהגרים בולטים מ"הגל הראשון"

דמויות פוליטיות וצבאיות:
אנטון דניקין
פיוטר וראנגל
ניקולאי ניקולאייביץ' הבן
אלכסנדר קוטפוב
היסטוריונים ופילוסופים:
איבן איליין
לב שסטוב
אמנים:
יול ברינר
איוון בונין
סרגיי דיאגילב
סרגיי רחמנינוב
ולדימיר נבוקוב
איין ראנד
אנה פבלובה
איגור סטרווינסקי
אלכסנדר קופרין
פיודור שאליאפין
אלכסיי טולסטוי
מדענים וממציאים:
איגור סיקורסקי
דמיות נוספות:
אלכסנדר אלכין