stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השלטון הישראלי ביהודה ושומרון

מפת יהודה ושומרון בינואר 2006: בצהוב - מרכזים עירוניים פלסטיניים; בוורוד בהיר - שטחים צבאיים סגורים, תחומי ההתנחלויות ואזורים המבודדים באמצעות גדר ההפרדה; בוורוד כהה - התנחלויות, מאחזים ובסיסים צבאיים; הקו השחור מייצג את תוואי גדר ההפרדה
השלטון הישראלי ביהודה ושומרון הוא מערכת הסמכויות והאכיפה המנהלת את העניינים האזרחיים והביטחוניים ביהודה, השומרון ובקעת הירדן, אותם תפסה ישראל במלחמת ששת הימים ביוני 1967. האזור מכונה בישראל "יהודה ושומרון" או "השטחים", ובעולם "הגדה המערבית".
עד 1982 הונהג ממשל צבאי ישראלי בכל האזור. בשנה זו הוקם המנהל האזרחי, יחידה צבאית המנהלת מטעם מדינת ישראל את הפעילות האזרחית באזור, בכפוף למתאם פעולות הממשלה בשטחים שבמשרד הביטחון. מצב זה נמשך עד חתימת הסכמי אוסלו ב-1994. במסגרתם, העבירה ישראל לידי הרשות הפלסטינית את השליטה האזרחית בשטח A ובשטח B, שהם כ-40% משטחי יהודה ושומרון, וחיים בהם כ-90% מהאוכלוסייה הפלסטינית באזור. לעומת זאת, שמרה על הסמכויות ביטחוניות בשטח B, ובשטח C, ובאחרון צה"ל הוא גם הסמכות בנושאים אזרחיים. בשטחים אלו מתנהלת השליטה באמצעות ממשל צבאי, שהוא הארוך ביותר בהיסטוריה שלאחר מלחמת העולם השנייה. אזורי השליטה של הרשות הפלסטינית אינם רציפים בשטחם; שטחי A ושטחי B מקוטעים כארכיפלג ל-165 איים המכילים 90% מהאוכלוסייה הפלסטינית, מוקפים בשטחי C.
בשטח שנכבש בידי ישראל במלחמה כלול גם אזור מזרח ירושלים, שהוא אזור בן כ-70 קמ"ר העוטף את מערב ירושלים ממזרח, דרום וצפון, שסופח למדינת ישראל בצו סדרי השלטון והמשפט (מס' 1) תשכ"ז-1967, ונמצא תחת מנהל ישראלי-אזרחי.
בחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק בנושא מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים הכבושים מיולי 2024 נקבע כי נוכחותה המתמשכת של ישראל בשטחים הפלסטיניים אינה חוקית, ועל ישראל לסיים את נוכחותה בשטחים אלה בהקדם האפשרי.
המעמד המשפטי

מבחינת המשפט הבין לאומי, האו"ם בהחלטה 242 של מועצת הביטחון קרא לשלום צודק ובר-קיימא במזרח התיכון, המושתת, בין היתר, על נסיגת כוחותיה המזוינים של ישראל משטחים שכבשה במלחמת ששת הימים. מספר גופים בין לאומיים אחרים, בהם בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) והוועד הבין-לאומי של הצלב האדום הכירו בשלטון הישראלי ככיבוש. בית המשפט העליון הישראלי קבע כי כל עוד מדינת ישראל נמנעת מהחלת החוק הישראלי על השטח, הרי הוא נתון ב"תפיסה לוחמתית".
עם זאת, ארגוני ימין בישראל טוענים כי שלטון המדינה בשטח הוא חוקי, הן מפני שהשטח נכבש במלחמת מנע הגנתית, והן מפני שלדבריהם סופח באופן בלתי חוקי לירדן, ולכן לא היה חלק לגיטימי משום מדינה ריבונית. זאת בניגוד לארגוני שמאל, המסכימים לעיתים עם טענות האו"ם, וחלקם תומכים בהקמת מדינה פלסטינית.
בחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק בנושא מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים הכבושים מיולי 2024 נקבע כי נוכחותה המתמשכת של ישראל בשטחים הפלסטיניים אינה חוקית, ועל ישראל לסיים את נוכחותה בשטחים אלה בהקדם האפשרי.
שפת הסכסוך והסיקור באקדמיה ובתקשורת

סיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני לוקה לעיתים קרובות בהטיה בטרמינולוגיה, כך נטען. פיטר ביינארט אף הציע שיש דפוס של "הונאה לשונית ותרבות של יופמיזם אורווליאני" בסיקור הסכסוך. למעשה, לכל צד יש את קבוצת מילות התיאור המועדפת עליו. במחקר שנעשה על משדרי חדשות של התקשורת הבריטית על האינתיפאדה השנייה התגלתה העדפה לפרספקטיבה הישראלית; הסברים היסטוריים, האופי הצבאי של הסכסוך, והשקפתם של הפלסטינים כי הם נלחמים נגד כיבוש, לרוב הושמטו. המילה "כיבוש", אינה בשימוש בכלי התקשורת המרכזיים של ארצות הברית, והפכה כמעט לטאבו.
מצד שני, מחקרים ישראליים טענו כי סיקור העיתונות הישראלית הוא ברובו שמרני, ומשקף בעיקרו את ראייתם של הממסד הפוליטי והצבאי, כשהטיות דומות צוינו בדיווח הפלסטיני. תמר ליבס, שכיהנה כראש החוג לתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים, טענה כי ישראלים העובדים כעיתונאים ומוציאים לאור "רואים את עצמם כשחקנים בתנועה הציונית, ולא כגורמים חיצוניים ביקורתיים".
בנוסף לערוצי ההסברה הישראלית, שמטרתה להתמודד עם יחסי ציבור שליליים למדינה, ישנם גם ארגונים פרו-ישראליים פרטיים רבים, בהם Camera, Flame, Honest Reporting, מבט לתקשורת פלסטינית, Canary Mission והליגה נגד השמצה הטוענים כי דיווחים רבים מעוותים נגד ישראל, והמונח פאליווד (הלחם פלסטינים-הוליווד) הומצא על ידם כהגדרה של תעמולה במסווה תיעוד, במכוונה להשמיץ את ישראל.
איכות הסיקור התקשורתי של השלטון הישראלי ביהודה ושומרון, כמו גם המחקר והוויכוחים בקמפוסים באוניברסיטאות, הפכו יעד לניתוח ומחקר אינטנסיביים. בהקשר לנעשה בקמפוסים ואוניברסיטאות, ארגונים כמו קמפוס ווטש מדווחים מקרוב ומוקיעים את מה שהם רואים כעמדות "אנטי ישראליות". במקביל, נעשו ניסיונות להשתיק כמה מבקרים בעלי שם רב על מדיניות ישראל בשטחים, בהם טוני ג'אט, נורמן פינקלשטיין, ג'וזף מסאד, ויליאם רובינסון ונדיה אבו אל-חאג'. מבקרי ישראל מואשמים באופן תדיר באנטישמיות.
רקע היסטורי > בשליטת המנדט הבריטי

עם התפוררות האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה (1917), ועם ההכרה בזכות העמים לשלטון עצמי, היה הכרח להגדיר את אזורי הזכות הלאומית של עמי המזרח התיכון, שהוגדרו בוועידת פריז ובוועידת סן רמו. הוועידה, וחבר הלאומים, שאמנתו נוסחה בחוזה ורסאי, הפקידה בידי הנאמן בריטניה מנדט על אזור במערב הים התיכון להקים עליו "בית לאומי לעם היהודי", שגבולותיו הסופיים הוגדרו בהסכם ניוקומב-פולה. בתוך האזור הזה היה רוב ערבי (שלא הוגדר כפלסטיני) ומיעוט יהודי. האזור כונה על ידי הבריטים 'פלשתינה', שם רומאי-אירופי (מבחינתם). במהלך תקופת המנדט היה חוק אחד לשטח בין הירדן לים. במשך כל ימי המנדט היו חיכוכים בין הרוב הערבי והמיעוט היהודי הגדל, כשהערבים מרגישים מאוימים מהשתלטות יהודית על ארץ ישראל. על רקע זה פרצו מאורעות תרפ"א (1921), תרפ"ט (1929) והמרד הערבי הגדול (1936-9). בריטניה השיבה את כתב המנדט שלה אל האו"ם ב-1947 תוך בקשת עצה "כיצד לעשות את המנדט בר ביצוע", דבר שהביא לייסוד ועידת אונסקו"פ ובסופו של דבר ל"תוכנית החלוקה", שחילקה את הארץ בין היהודים והערבים, כשבאזורי השליטה היהודית והערבית מצויות "מובלעות" של אוכלוסייה אחרת.
רקע היסטורי > בשליטת ממלכת ירדן

בסופו של דבר, מלחמת העצמאות והנלווה אליה הותירו את היישוב היהודי שולט על אוכלוסייה ערבית, בעוד שהאוכלוסייה היהודית ביהודה ושומרון ועזה גורשה. יהודה ושומרון נותרו תחת שלטון ירדני ורצועת עזה תחת שלטון מצרי.
כלכלת ישראל הייתה גדולה פי 10 מזו של יהודה ושומרון ערב הכיבוש, אך חוותה שנתיים של מיתון. אוכלוסיית יהודה ושומרון עמדה על 585,500–803,600 איש, ובמהלך הכיבוש הירדני היוותה 40% מהתוצר המקומי בירדן, עם שיעור צמיחה שנתי של 6%–8%. הבעלות על קרקעות הייתה בדרך כלל קולקטיבית, ושלטון האדמה העות'מאני של המאה ה-19 נותר בתוקף, ולפיו סווגו הקרקעות לחמישה סוגים – ווקף, מולק, מירי, מטרוק ומוואט – כשהשלושה האחרונים היו אדמות מדינה רשמית.
החינוך היה בראש סדר העדיפויות של האוכלוסייה הפלסטינית. שיעור ההרשמה לבתי הספר היה בממוצע גידול שנתי של 7% לעומת העשור שלפני כן, ובשנת 1966 היה הנוער הפלסטיני בשיעור ההרשמה הגבוה ביותר מכל מדינות ערב. בהשוואה לישראל, לגדה המערבית היה בסיס חינוכי נוח, בשל ההוראות הקיימות במערכת בתי הספר הירדנית שכללו 12 שנות חינוך חינם וחובה. 84.4% מהישראלים בקבוצת הגיל 6–11, לעומת 80.5% מילדי יהודה ושומרון, למדו בבית הספר, אך הפער מתהפך בקרב בני 15–17, כאשר 44.6% מבני הנוער מיהודה ושומרון פקדו את הלימודים, בהשוואה ל-22.8% מהישראלים בגיל זה.[דרוש מקור]
מלחמת ששת הימים

לפני מלחמת ששת הימים התקיים הסכם לא כתוב בין ישראל לממשלת ירדן לקיים את נייטרליות הגבול בין שתי המדינות לאורך הקו הירוק. לטענת המלך חוסיין, לאחר שישראל נקמה פעולות של חדירות גרילה וחבלנות הנתמכות בידי סוריה, בביצוע מתקפה על סמוע בגדה המערבית, אזור שנוהל על ידי ירדן, ב-13 בנובמבר 1966, ההסכם נשבר.
ב-5 ביוני 1967 בשעה 8 בבוקר, לאחר שישראל פתחה במלחמה נגד מצרים, התערבה ירדן במלחמה, והחלה להפגיז יעדים ישראליים במערב ירושלים ויישובים לאורך הגבול. אז, לאחר שהתעלמה מאזהרה ישראלית, תקפה שדות תעופה ישראליים ברמת דוד, כפר סירקין ובנתניה. בתגובה, צה"ל השתלט במערכה מהירה על מזרח ירושלים ועל יהודה ושומרון במלואם, עד הצהריים ב-8 ביוני.
ישראל גירשה אנשים רבים מאזורי הלחימה, החל בתושבי הכפרים בית נובא, יאלו ועמואס שבלטרון. לאחר הגירוש פוצצו כל שלושת הכפרים; על חורבות בית נובא הוקמה מבוא חורון, ועל חורבותיהן של יאלו ועמואס נבנה פארק קנדה. עשרות אלפי פלסטינים ברחו לירדן ממחנות הפליטים עקבת ג'אבר ועין א-סולטאן לאחר שישראל הפציצה את המחנות. המספר הכולל של פלסטינים שנעקרו עקב המלחמה ההיא מוערך בכ-280,000–325,000, מתוכם כ-120,000–170,000 הפכו לפליטים בפעם השנייה, לאחר שנעקרו קודם לכן במהלך מלחמת העצמאות. מתוכם, בין 50,000 ל-200,000 התגוררו לפני המלחמה בבקעת הירדן.
הממשל הצבאי

במהלך מלחמת ששת הימים ישראל מינתה ממשל צבאי לשטחים שכבשה במלחמה, כשיהודה ושומרון נמצאים תחת שליטתו של אלוף פיקוד המרכז, ו"מושלי משנה" ממונים על אזורים מסוימים, קטנים יותר. מתוקף תפקידו המושל מונה לשמור על החוק הירדני, למעט במקרים המנוגדים לזכויות ישראל ככוח כובש.
הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון וחבל עזה פורק בשנת 1981 (בצו צבאי 947), והוחלף במנהל האזרחי, האמון על ניהול המערכת האזרחית, יהודית וערבית כאחד, בשטח.
במסגרת הסכמי אוסלו, העבירה ישראל לידי הרשות הפלסטינית את האחריות המלאה לגבי האוכלוסייה הפלסטינית, ואחריות המנהל האזרחי צומצמה לאחריות סביבתית לשטחי C לאחריות כלפי התושבים הישראלים.
מאז 1967 יצאו כ-1,800 צווים צבאיים הנוגעים לגדה המערבית. בצו הצבאי השלישי, שהוצא יומיים לאחר הכיבוש, נקבע כי בתי המשפט הצבאיים יחילו את הוראות אמנת ז'נבה הרביעית בדבר הגנת אזרחים באזור מלחמה; תוך ארבעה חודשים הנחיה זו נמחקה מהצו.
התנחלויות והפקעת אדמה

ישראל, הטוענת שהשליטה הישראלית אינה כיבוש, אינה רואה בהתיישבות הישראלית באדמות יהודה ושומרון עבירה על החוק הבינלאומי. יתירה מכך, כיוון שבמהלך הכיבוש הירדני של יהודה ושומרון גורשו היהודים יושבי הארץ, הם מוּכּרים כהחזרת אזרחים שפונו בניגוד לחוק הבינלאומי. לעמדה הישראלית שותפה ארצות הברית שהכריזה על כך בהצהרת פומפאו.
מרבית הקהילה הבינלאומית רואה בהתיישבות היהודית ביהודה ושומרון הפרה של החוק הבינלאומי. מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה מספר החלטות הקובעות כי ההתנחלויות מהוות "הפרה בוטה של החוק הבינלאומי", שכן על פי אמנת ז'נבה הרביעית חל איסור על כוח כובש להעביר אזרחים לשטח כבוש.
התנחלויות והפקעת אדמה > מעמד קרקעות ותפיסתן

רישום המקרקעין בארץ תחת השלטון העות'מאני היה מצומצם מאוד, בעיקר בשל אי רצון להתחייב בגיוס לצבא העות'מאני; רישום האדמות על שם התושבים הפלסטיניים נמשך בקצב איטי מאוד במהלך המנדט הבריטי והשלטון הירדני, ונעצר בצו צבאי ב-1968, לפי הפרשנות הישראלית לחוק הקרקעות העות'מאני משנת 1858, המסווג אדמות כאלה כ"אדמות מדינה".
על פי החוק הבינלאומי, כוח כובש מחויב להגן על רכוש האוכלוסייה הכבושה אך עם זאת, מותר לכוח הכובש לתפוס חזקה זמנית במקרקעין ובמבנים לצורך שיכון כוחות צבאיים. בהתבסס על כך, ובטענה שהדבר דרוש לצרכים צבאיים, נהגה ישראל בתחילה להפקיע אדמות בצו צבאי על מנת להקים יישובים יהודים, כמו מתתיהו, נווה צוף, רימונים, בית אל, כוכב השחר, אלון שבות, אלעזר, אפרת, הר גילה, מגדל עוז, גיתית, ייט"ב וקריית ארבע. בבג"ץ בית אל ב-1977 אושרה הפקעה מנימוקים כאלו, אך בבג"ץ אלון מורה ב-1979 פסק כי ההפקעה אינה לצרכים ביטחוניים וביטל אותה, וממשלת ישראל קיבלה החלטת ממשלה הקובעת כי לא ייעשה עוד שימוש בצווי הפקעה, והתנחלויות יוקמו על אדמות מדינה בלבד.
על פי נתוני המנהל האזרחי, 99.76% (כ-674,459 דונם) מסך אדמות המדינה שביהודה ושומרון שהוקצו לשימוש, הוקצו לטובת ההתנחלויות. מנגד, לפלסטינים הוקצו, לכל היותר, 0.24% מהם (כ-1,625 דונם); כאשר 80% מההקצאות לפלסטינים (1,299 דונם) נעשו לצורך הקמת התנחלויות (669 דונם) ולצורך העברה בכפייה של בדואים (630 דונם), כך שלצורכי הפלסטינים עצמם הוקצו לכל היותר 326 דונם.
נוהל נוסף לתפיסת אדמות הוא "הצו בדבר נכסים נטושים" מ-1967, שקבע כי נכס שהיה ברשות פלסטיני שיצא מיהודה ושומרון, בין אם לפני מלחמת ששת הימים, במהלכה או אחריה, יועבר לחזקת ממונה מטעם צה"ל, הרשאי לעשות בו כראות עיניו. עם זאת, לפרקים נכס הוגדר כנטוש גם אם זהות בעליו לא הייתה ידועה; בית חורון, לדוגמה, הוקמה על אדמות שבעליהן חי בזמן מכירתן ביהודה ושומרון. ועדת העררים קבעה כי אף על פי שאין כל ספק לבעלותו על האדמות, העסקה למכירתן לא תבוטל מסיבות של תום לב.
אמצעי נוסף בו השתמשה ישראל להפקעת אדמות פלסטיניות היה ייעודן לצורכי ציבור. על פי החוק הירדני, כאשר מפקיעים אדמות לצורכי ציבור יש לפרסם תחילה את הכוונה לעשות זאת, לתת זמן לערעור, ולקבל אישור מהמלך. ישראל שינתה זאת בכך שהאצילה את הכוח להפקעה למפקדים צבאיים אזוריים, וביטלה את הדרישה לפרסם את הכוונה להפקיע בעיתון רשמי. ערעורים לא טופלו עוד בבתי משפט מקומיים אלא במערכת בתי המשפט הצבאיים. ההתנחלות מעלה אדומים יושבת על 30,000 דונם של אדמות פלסטינים שהופקעו באופן זה.
ההתנחלויות גיתית, מכורה ובקעות הוקמו על אדמות הכפר עקרבה, לאחר שהתבואה שגידלו המקומיים במקום רוססה על ידי מטוס בקוטל עשבים, וכך הושמדה.
התנחלויות והפקעת אדמה > מעמדן החוקי של ההתנחלויות

בטרם המשיכה בפרויקט ההתנחלויות, ביקשה הממשלה ייעוץ משפטי ממומחה בנוגע לדין הבינלאומי, תיאודור מירון. במִזכּר הסודי שכתב ציין באופן חד משמעי כי האיסור על התיישבות כזו הוא מוחלט, וכי "התיישבות אזרחית בשטחים המנוהלים נוגדת את ההוראות המפורשות של אמנת ז'נבה הרביעית." מזכר זה מצביע על כך שראש הממשלה לוי אשכול היה מודע לעובדה שקידום ההתנחלויות בגדה המערבית יהיה בלתי-חוקי. עמדת ישראל הרשמית טוענת כי יהודה ושומרון איננה שטח כבוש, כיוון שלפני מלחמת ששת הימים היא לא חסתה תחת ריבונות מוכרת של מדינה אחרת; עמדה זו נדחתה בידי גורמים בינלאומיים, כמו גם על ידי בית המשפט העליון, שציין כי תחולת דיני הכיבוש תלויה בקיומה של שליטה צבאית אפקטיבית מחוץ לגבולות המדינה, בלי קשר לקיומה של ריבונות קודמת של מדינה כלשהי על השטח.
בית הדין הבינלאומי לצדק קבע כי ההתנחלויות ישראליות בגדה המערבית הוקמו בניגוד לחוק הבינלאומי בחוות דעת מייעצת משנת 2004. בשנת 1980 סירבה ישראל לחתום על אמנת וינה משנת 1969, המחייבת את החוקים הלאומיים להידחות בפני החוקים הבינלאומיים כאשר השניים מתנגשים, והיא מתעקשת להסדיר את ההתנחלויות במונחים של חוקים משלה, תוך טענה כי כל גופי האו"ם הרלוונטיים השופטים את הנושא הם "אנטי-ציוניים ואנטישמיים".
התנחלויות והפקעת אדמה > התיישבות ישראלים ביהודה ושומרון

נכון לשנת 2017, היו ביהודה ושומרון 237 התנחלויות, ובהן כ-580,000 תושבים (כולל השכונות שמעבר לקו הירוק בירושלים). בגדה המערבית למעט מזרח ירושלים, חיו ב-2017 כ-383,000 ישראלים, כש-40% מהם (כ-170,000 איש ב-106 התנחלויות) חיים מחוץ לגושי ההתנחלות הגדולים.
ההתנחלות הראשונה שהוקמה ביהודה ושומרון הייתה כפר עציון שגוש עציון, שהוקמה על הריסות ישוב שחרב במלחמת העצמאות כבר בספטמבר 1967. הצנזורה הצבאית אסרה לפרסם ידיעות על בנייה אזרחית הכוללת ישיבה במקום, כדי לא לפגוע בטענה שהפקעת האדמות שם הייתה לצרכים צבאיים. בין השנים 1967–1977 הייתה ההתיישבות הישראלית בקנה מידה קטן יחסית; בסוף עידן ממשלת העבודה בשנת 1977, 4,500 ישראלים התיישבו בכ-30 התנחלויות, וכ-50,000 איש במזרח ירושלים. עם המהפך ועליית הליכוד לשלטון, בראשות מנחם בגין שהאמין ב"תאולוגיה של ארץ ישראל השלמה", החלה ההרחבה ההדרגתית אך המואצת של פרויקטים אלה. בראייתו של אורן יפתחאל, היה זה שיא הפרויקט האתנוקרטי של ישראל, שבמסגרתו יהודה ושומרון משמשים כ"בסיס הזהות הלאומית היהודית". חל שינוי במיקוד הטריטוריאלי, וההתנחלויות קודמו כעת לצד מרכזי אוכלוסייה פלסטיניים, בלב "אדמות התנ"ך" של יהודה ושומרון. למתנחלים הוענקו תמריצים הכוללים סובסידיות ממשלתיות ומשכנתא לדיור, תמריצי מס, מענקים עסקיים, פרויקטים בתשתיות ולימודים בחינם. הצנזורה הצבאית אסרה על העיתונות הפלסטינית המקומית לדווח חדשות על ההתנחלויות, על הפקעות ועל מהלכים משפטיים לחסימתן.
בשנת 1983 מנו המתיישבים 28,400 איש, בשנת 1993 110,000 ובשנת 2010 310,000 (למעט מזרח ירושלים). מהסכמי אוסלו עד שנת 2002 אוכלוסיית המתנחלים הוכפלה. בין השנים 1967–2003, התיישבו כ-230,000 אזרחים יהודים ל-145 התנחלויות בגדה המערבית ועזה ולכ-110 מאחזים. עד שנת 2016 כ-42% מכוח העבודה בהתנחלויות (55,440) מצא עבודה בהתנחלויות אלה. גם לחרדים חלק משמעותי במפעל ההתנחלויות: תוך תשעה חודשים, בשנת 2000, אוכלוסיית ביתר עילית, אשר יושבת על שטח בן 1,500 דונם שהופקע מאדמותיה של נחאלין, גדלה ב-18.3%, ואילו מודיעין עילית, שנבנתה על אדמות הכפרים נעלין, ח'רבת'א בני חרית, סאפא, בילעין ודיר קדיס, גדלה ב-16.3%.
לפני 1967 חיו בעמק הירדן 200,000–320,000 פלסטינים, אשר יחד עם צפון ים המלח מכסים 30% מיהודה ושומרון, והיוו את "עתודת היבשה המשמעותית ביותר" לפלסטינים. לימים נאסרה כניסתם לכ-85% משטח זה[דרוש מקור]. עד שנת 2011 הוקמו 37 התנחלויות בבקעה. על פי ARIJ, עד שנת 2015 רק 3 מתוך 291 הכפרים הפלסטינים שבאזור C קיבלו אישור בנייה ישראלי (על 5.7 דונם בלבד) וכל בנייה מחוץ לכך הייתה נתונה להריסה. בשנת 2015, לפי חישוביהם, החרימה ישראל 41,509 דונם נוספים, הרסה 482 בתים – ובכך עקרה מביתם 2,450 בני אדם ועקרה 13,000 עצים. פלסטינים ורכושם היו נתונים באותה שנה להתנפלות בכ־898 מקרים שונים. התנחלויות ישראליות היוו 6% מהשטח, ואילו אזורי צבא הוכרזו על מעל 29% ממנו.
רוב החקלאות הישראלית ביהודה ושומרון נובעת מחוזים עם ההסתדרות הציונית העולמית העוקפים חוזים ישירים עם הממונה בישראל, ורבים מהם ניתנו על אדמות בבעלות פלסטינית.
היחס לאוכלוסייה הפלסטינית

ישראל סופגת ביקורת על הפרה תדירה של זכויות האדם של האוכלוסייה הפלסטינית. מתנחלים ואזרחים ישראלים העוברים בגדה המערבית כפופים לחוק אזרחי ישראלי, בעוד פלסטינים המתגוררים באותו תא שטח כפופים למשטר צבאי. מציאות זו, לצד העובדה שפלסטינים בגדה המערבית לא מורשים להצביע בבחירות בישראל, ובכך לבחור בממשלה ששולטת בחייהם, הביאו להשוואות בין מדיניות ישראל למשטר האפרטהייד שהתקיים בדרום אפריקה במאה ה-20.
היחס לאוכלוסייה הפלסטינית > עקירת אוכלוסייה וגירוש

על פי הערכה אחת, בין 1967 ל-1978 גירשה ישראל כ-1,151 אנשים, כולל שני שבטים שלמים, שנעקרו מאזור בקעת הירדן בדצמבר 1967 ובמאי 1969. על מנת לתת נופך חוקי לאמצעים אלה, אשר עומדים בניגוד לאמנת ז'נבה הרביעית, החילה ישראל את חוק 112 מימי תקנות ההגנה לשעת חרום של ממשלת המנדט הבריטית, שקדמה לאמנת ז'נבה בארבע שנים. היה נוהג לעצור אבות בבתיהם ולקחת אותם למקום מדבר מדרום לים המלח, שם נאלצו, תוך איומי אקדח וירי, לחצות לירדן.
בשנים הראשונות לשלטון ישראל בגדה המערבית גורשו פעילים פוליטיים רבים שהביעו את נאמנותם, כביכול, לירדן. כמו כן, הייתה מגמה לגרש אנשים שהביעו בפומבי התנגדות לשלטון הישראלי בשטחים; בין אלה היו מנהלי בתי-ספר ומפקחים שמחו על צנזורה בספרי לימוד, מורים ותלמידים שארגנו שביתות בבתי־ספר, ועורכי-דין שארגנו שביתות של חבריהם למקצוע.
ב-1986 גורשו כל תושבי סוסיא מבתיהם לאחר ששטח הכפר הוכרז על ידי המינהל האזרחי כגן לאומי שבמרכזו אתר ארכאולוגי התושבים נאלצו להעתיק את מגוריהם לאדמות חקלאיות שבבעלותם, הנמצאות במרחק של כמה מאות מטרים דרומית-מזרחית לכפר המקורי. בדרום הר חברון, הוכרז ב-1981 שטח אש 918, שהשתרע על כ-30 אלף דונם ובו נכלל אזור מסאפר יטא, הכולל 19 כפרים פלסטינים. באוגוסט 1999 קיבלו רוב הכפרים צווי פינוי בשל "מגורים בלתי חוקיים בשטח אש". בנובמבר 1999 פינו כוחות הביטחון יותר מ-700 תושבים, הרסו בתים והחרימו רכוש, והתושבים נותרו חסרי בית. בשנת 2018 אישר בית המשפט העליון הישראלי לפנות את תושבי ח'אן אל-אחמר ליישוב ערב אל-ג'האלין.
בדצמבר 1995 החל משרד הפנים לנקוט במדיניות חדשה לגבי מעמד התושבות של תושבי מזרח ירושלים, השוללת את מעמד התושבות של פלסטינים שמרכז חייהם לא נמצא בירושלים ובגבולות ישראל. לצורך זה, משרד הפנים פירש מחדש את חוק הכניסה לישראל מ-1952. מכ-14,500 פלסטינים ממזרח ירושלים נשללה התושבות כי עזבו את העיר.
היחס לאוכלוסייה הפלסטינית > הריסות בתים

על פי חוקי הכיבוש חל איסור על הרס רכוש, למעט מטעמים של צורך צבאי מוחלט. הפרקטיקה של הריסת בתים החלה תוך יומיים מסיום מלחמת ששת הימים, עם הרס שכונת המוגרבים שבעיר העתיקה בירושלים; על חורבותיה נבנתה רחבת הכותל המערבי. מסיום המלחמה ועד שנת 2015, על פי הערכה של הוועד הישראלי נגד הריסת בתים, הרסה ישראל 48,488 מבנים, תוך עקירתם של מאות אלפי אנשים.
סיבה שניתנת תדיר להריסות בתים היא "בנייה ללא היתר", שהסיכוי להשיג אותו כמעט אפסי. משנת 2006 ועד 31 באוגוסט 2020 הרסה ישראל בתואנה זאת לפחות 1,602 יחידות דיור של פלסטינים בגדה המערבית, לא כולל במזרח ירושלים, וגרמה ל-6,970 בני אדם לפחות – כולל לפחות 3,501 קטינים – לאבד את בתיהם. משנת 2004 ועד 31 באוגוסט 2020 נהרסו 1,063 יחידות דיור של פלסטינים במזרח ירושלים מסיבות דומות; 3,459 בני אדם איבדו את בתיהם, כולל 1,847 קטינים.
לעיתים ישראל הורסת גם בקתות של רועי צאן, עליהן שולם מס כדין.
היחס לאוכלוסייה הפלסטינית > מערכת ההיתרים

החל משנת 1967, כמעט כל היבט בחיי היומיום הפלסטיניים הרגילים הפך כפוף לתקנות צבאיות מקיפות, החל בהרחבות בתים וכלה בנטיעת עצים וייבוא ספרים. הצו הצבאי 101 שלל מתושבי יהודה ושומרון את הזכות להחזיק כל סוג של דבר מודפס שיש בו "משמעות מדינית" – בין אם זה ספרים, פוסטרים, תצלומים ואפילו ציורים מישראל ומחוצה לה – אלא אם כן התקבל לכך אישור מראש מהצבא. בשני העשורים הראשונים נדרשו הפלסטינים להגיש בקשה להיתרים ורישיונות למספר עצום של דברים כמו רישיון נהיגה, טלפון, סימן מסחרי ורישום לידה ותעודת התנהגות טובה לאבטחת מקומות עבודה במקצועות רבים. קבלת אישורים כאלה תוארה כקשה מאוד. מעולם לא הובהרו הקריטריונים המדויקים שיש לעמוד בהם לקבלת היתרים. קיימים 42 סוגי היתרים הנדרשים על ידי הרשויות הישראליות נכון ל-2018.
על פי ארגון Human Rights Watch, ישראל מסרבת פעם אחר פעם להנפיק לפלסטינים היתרים לבניית בתי ספר בגדה המערבית והורסת בתי ספר שנבנו ללא היתרים כאלה. על פי ממצאי הארגון, רשויות הצבא הישראלי הרסו והחרימו מבנים ורכוש של בתי ספר פלסטיניים 12 פעמים בשנים 2016–2018, כשהצבא פוגע שוב ושוב בבתי ספר מסוימים. על פי נתוני האו"ם, ביותר משליש מהקהילות הפלסטיניות השוכנות בשטח C אין בתי ספר יסודיים, ו-10,000 ילדים לומדים באוהלים, בצריפים או במבנים אחרים בהם אין חימום או מיזוג אוויר.
היחס לאוכלוסייה הפלסטינית > מערכת המשפט

הסכסוך הישראלי-פלסטיני מאופיין בא-סימטריה משפטית, המגלמת מערכת שיפוטית מפוצלת בגדה המערבית, שבה מוצאו של האדם קובע באיזו מערכת משפט יישפט. עד 1967 אנשים בגדה המערבית חיו תחת מערכת חוקים מאוחדת אחת שהוחלה על ידי מערכת משפט אחת. אך מאז מלחמת ששת הימים המתנחלים בגדה המערבית כפופים לחוק האזרחי הישראלי, בעוד הפלסטינים כפופים לחוק הצבאי של צה"ל.
בשנת 1988, ישראל תיקנה את קוד הביטחון שלה, באופן שלא ניתן יהיה להשתמש בחוק הבינלאומי לפני שופטים בבתי הדין הצבאיים. לאורך עשרות שנות כיבוש, קיבל בג"ץ רק ערעור אחד בלבד כנגד פקודה צבאית, מתוך יותר מ-1,000 פקודות שהוטלו מ-1967 ועד 1990 ומחייבות משפטית בשטחים הכבושים.
לפי נתוני ארגון יש דין, מתוך 1,045 אירועים של פגיעה בפלסטינים בידי ישראלים שסוקרו בין השנים 2005 ל-2014, 91.4% מהחקירות בישראל נסגרו מבלי להגיש כתבי אישום. בניתוח של בצלם על 119 מקרים של מתנחלים שהרגו פלסטינים, התברר כי רק 13 נשלחו למאסר: שישה הורשעו ברצח, רק אחד מהם נידון למאסר עולם, ואילו מתוך שבעה שהורשעו בהריגה, אחד מהם קיבל עונש מאסר בפועל של שבע וחצי שנים על הריגת ילד, והשאר קיבלו עונשים קלים.
היחס לאוכלוסייה הפלסטינית > דיכוי הפגנות

צו צבאי מס' 101 אסר על התקהלות של יותר מעשרה אנשים במקום "בו מושמע נאום על נושא מדיני או היכול להתפרש כמדיני או כדי לדון על נושא כזה" ללא היתר מפקד צבאי. בחודש מאי 2010 הצבא הישראלי פרסם את צו צבאי מס' 1651, המוכר גם בשם "חוק העונשין", שנועד להחליף עשרים צווים מרכזיים שהוצאו בין השנים 1967–2005. הצו גם מתייחס לצווים אחרים ומתבסס עליהם, ובכלל זה צו צבאי מס' 101 וכן תקנות ההגנה. הצו מגדיר כעבירות פליליות "הסתה ותמיכה בארגון עוין", למשל באמצעות ניסיון "בין בעל פה ובין באופן אחר, להשפיע על דעת הקהל באזור באופן העלול לפגוע בשלום הציבור או בסדר הציבורי", עבירה שדינה עשר שנות מאסר. התרחשות תדירה היא שהצבא מכריז לפתע על מיקומה של ההפגנה "שטח צבאי סגור" ומעמיד לדין מכוח צו צבאי מס' 1651, בגין מעורבות בהפגנה, פלסטינים שאינם עוזבים את המקום מייד. בין התאריכים 1 ביולי 2014 ו-30 ביוני 2019, הועמדו לדין 4,590 פלסטינים בגין "הפרת הוראה בדבר סגירת שטח". במהלך תקופה זו, בתי משפט צבאיים הרשיעו 4,519 אנשים בעבירה זו.
הטכניקות הישראליות לפיזור הפגנות משתנות בהתאם למוצא האתני של המפגינים. בקרב מתנחלים יהודים השיטות הנהוגות באופן כללי הן גישות השיטור הנהוגות במדינות המערב. לעומת זאת, אצל פלסטינים מאומצות טקטיקות צבאיות. הפגנות אלו טופלו בגז שגורם לפריחה; רימוני גז מדמיע; ירי בכדורי מתכת מצופים גומי, שגרם לעשרות הרוגים; שימוש בתחמושת חיה; שטיפת מפגינים בתרסיס בואש; מכונות לזריקת חצץ; מכשירים המניבים גלי קול רועשים; רימוני הלם; סילוני מים; גז פלפל המכיל קפסאיצין; וירי ספוגים, כדורי פיינטבול וכדורי דום-דום, שהשימוש בהם נאסר באמנת האג משנת 1899.
האינתיפאדה השנייה התלקחה לעימות צבאי רחב היקף הכולל פיגועי התאבדות כאשר, על פי מעריב, נורו 700,000 כדורי תחמושת לעבר המוני מפגינים בגדה המערבית, כמו גם 300,000 כדורי תחמושת ברצועת עזה, והרגו 118 פלסטינים, כולל 33 בני נוער.
היחס לאוכלוסייה הפלסטינית > מאסרים ומעצרים מנהליים

מספר הפלסטינים שנעצרו על ידי ישראל בין השנים 1967–2005 הגיע ל-650,000, אחד מכל שלושה מכל הפלסטינים בשני העשורים הראשונים בלבד. מערכת בתי המשפט הצבאית, הנחשבת למרכז המוסדי של הכיבוש, מתייחסת לפלסטינים כאל "אזרחים זרים" ומונהגת על ידי שופטים ישראלים-יהודים. המערכת נשענת על החוק הבריטי המנדטורי, שהפנייתו כלפי יהודים בתקופת המנדט הביאה למחאה נמרצת של היישוב. מאפייני המעצר כוללים מאסר ממושך של חשודים ללא תקשורת, עיכוב גישה לעורך דין ושימוש בשיטות תחקור כפייתיות להשגת הודאה באשמה.
במשך השנים הכניסה ישראל אלפי פלסטינים למעצר מנהלי, המבוסס על ראיות שלא נחשפות בפני העציר. תייסיר ערורי, פרופסור לפיזיקה מאוניברסיטת ביר זית, נעצר ב-22 באפריל 1974 והיה במאסר עד 18 בינואר 1978, לאחר 45 חודשים ללא משפט או אישומים. הוא שוחרר בעקבות קמפיין בינלאומי, ולאחר שהוכר על ידי אמנסטי אינטרנשיונל כאסיר מצפון; לבסוף הוא גורש מיהודה ושומרון ב-1989. ב-2018 ציין ארגון אמנסטי אינטרנשיונל כי "מאות פלסטינים, כולל ילדים, מנהיגי חברה אזרחית ועובדים לא ממשלתיים היו במעצר מינהלי באופן קבוע", והכיר בחלקם, כמו ח'אלדה ג'ראר ואחמד קטאמש, כאסירי מצפון.