stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספר עזרא
חיבור התורה וספר עזרא > שינוי הכתב בתורה

על פי המסורת, עזרא שינה את הכתב בתורה, עד אותה תקופה היה נהוג הכתב העברי הקדום "כתב ליבונאה" ואילו עזרא שינה אותו לכתב האשורי (הכתב המרובע) שאנו מכירים היום. על פי הראי"ה הדבר נעשה בשל התנאים שהשתנו מתקופת בית ראשון לתקופת בית שני וכהכנה לגלות ארוכה לאחר מכן. בעוד שבתקופת בית ראשון, היהודים היו בארצם, עצמאיים והתורה הייתה משומרת בצורתה המקורית, בתקופת בית שני, התנאים היו גרועים הרבה יותר: לא היה ארון הברית, לא היו האורים והתומים וגם לא הייתה עצמאות מלאה. מסיבה זו התורה צומצמה, הכתב שונה ועזרא החמיר והוסיף תקנות למניעת התבוללות בתקופה הקשה שעתידה לבוא.
לדעת חוקרים מודרניים, בעקבות גלות היהודים לבבל, ושלטון אשורי ובבלי על ארץ ישראל במאה השישית לפני הספירה, פשט השימוש באלפבית הארמי, לכתיבת טקסטים בארמית, שהייתה ללינגואה פרנקה (שפת גישור בינלאומית) של האימפריה האשורית והבבלית. במהלך המאה השלישית לפני הספירה, החל שימוש בכתב הארמי לכתיבת טקסטים עבריים, ובכך החל תהליך הגיבוש של הכתב המרובע שהחליף את הכתב העברי הקדום.
עזרא החיצוני

ספר עזרא החיצוני מיוחס בכתיבתו לעזרא הסופר בעצמו, ונמצא בקאנון של הכנסייה האורתודוקסית, ונדחה על ידי הכנסייה הקתולית והיהודים. בספר זה נמצא תשעה פרקים, המתחילים מימי חגיגת הפסח של המלך יאשיהו, עוברת דרך הכרזת כורש ועליות עזרא ונחמיה ונגמרת בקריאת התורה של עזרא באוזני העם.
אף על פי שכל אותם אירועים מופיעים גם בתנ"ך המקובל, ספר זה בא בשינויים קלים, עיין בטבלת ההשוואה הבאה, המשווה בין מספר בני המדינה בין ספר עזרא לספר עזרא החיצון:
| בני המדינה | ספר עזרא, פרק ב' | עזרא החיצון פרק 5 |
| --- | --- | --- |
| מספר אנשי ישראל | 24144 | 26390 |
| עובדי המקדש | 5022 | 4929 |
עובדי המקדש חסרי היחס: 652
כל הקהל יחד: 42360
אחרים: 7537
ראו גם

עזרא הסופר
שיבת ציון
הכרזת כורש
ספר נחמיה
לקריאה נוספת

אברהם כהנא, ספרי עזרא ונחמיה, התר"ץ.
מנחם זהרי, מקורות רש"י - דניאל עזרא ונחמיה, 1993.
מלבי"ם, פירוש מלבי"ם לעזרא, התרל"ד.
Joseph Blenkinsopp, Ezra-Nehemiah (OTL; Philadelphia: Westminster, 1988).
Hugh G. M. Williamson, Ezra-Nehemiah (WBC 16; Waco, TX: Word Books, 1985).
בילביים

| בילביים |
| --- | --- |
 בילבי ענק
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
תת־מחלקה:: חיות כיס
על־סדרה:: חיות כיס אוסטרליות
סדרה:: בנדיקוטאים
משפחה:: בילביים
סוג:: בילבי
שם מדעי
 Thylacomyidae ‏Bensley, 1903

בילביים (שם מדעי: Thylacomyidae; מוכרים גם כבנדיקוטים ארנבים או כפרגאליים), היא משפחה של כיסאים אוסטרליים בגודל בינוני עד קטן מסדרת הבנדיקוטאים, המצויים בעיקר באזורים המדבריים של יבשת אוסטרליה. על פי ממצאים ארכאולוגיים, במשפחה היו כלולים בעבר סוגים נוספים אשר נכחדו, ורק סוג אחד - הבילבי (Macrotis), שכלל שני מינים, שרד עד התקופה המודרנית. בסוג בילבי עצמו נותר כיום מין יחיד לאחר שהמין הנוסף נכחד בין 1901 ל-1960 - כנראה בעקבות הקולוניזציה האירופאית ביבשת.
סיווג

משפחת הבילביים תוארה מדעית לראשונה רק בשנת 1903 על ידי הביולוג האוסטרלי טוני בנטלי. העובדה שהמשפחה הוקמה זמן רב לאחר תיאור המינים נבעה מחוסר ההסכמה לגבי הסיווג הנכון של מיני הבילבי. בעת גילוי הבילבים הם סווגו לראשונה על ידי ג'מס ריד ולאחר מכן גם על ידי הזואולוג האוסטרלי טים פלנרי (אנ') במשפחת הבנדיקוטיים (Peramelidae). בתחילה כל סוגי הבנדיקוט והבילבי סווגו בתת-משפחה אחת בעקבות סיווגו כך, אולם לאחר מכן הם חולקו על ידי הטקסונומים מק'קנה ובל ל-3 תתי-משפחות: "בילבים" (Thylacomyinae), "בנדיקוטים" (Peramelinae) ו"בנדיקוטים רגלי-חזיר" (Chaeropodinae). בסופו של דבר הטקסונומים הגיעו למסקנה שמיני הבילבי והסוג בנדיקוט רגלי-חזיר שונים מספיק על מנת להיחשב כמשפחות נפרדות. על כן החלוקה המקובלת כיום היא שסדרת הבנדיקוטאים מחולקת ל-3 משפחות.
אטימולוגיה

השם המדעי של המשפחה - "Thylacomyidae", פירושו "עכבר כיס" והוא נגזר מיוונית כדלהלן: "Thylacos" = כיס (או שק), "mys" = עכבר; השם מתייחס לכך שהבילבי נראה כעכבר גדול ושהנקבות שלו בעלות כיס שלא כמו העכברים הרגילים. הסיומת "idae" היא סיומת מקובלת למשפחות של בעלי חיים. השם המדעי של הסוג - "Macrotis" פירושו "גדול-אוזניים" ("Macro" = גדול, "otis" = אוזן), בהתייחסו לאוזניים הגדולות הארוכות של הבילבים המהווים סימן היכר בולט לעומת הבנדיקוטים. הכינוי "בילבי" הוא למעשה שאילת מילים מהשבטים האבוריג'ינים של ניו סאות' ויילס - "ויראדג'ורי" ו"ג'אמילאראי", ומשמעותו בשפתם היא "עכברוש אף גדול". הבילבי מכונה גם "דאלג'יט" במערב אוסטרליה, ו"פינקי" בדרום אוסטרליה.
אנטומיה

הבילבים מתאפיינים בחוטם ארוך ומחודד ואוזניים גדולות מאוד ורחבות שתוארו כ"אוזני ארנב", וניתן בשל כך לזהותם בנקל מהבנדיקוטים. הזיהוי בינם לבין בנדיקוט רגלי-חזיר מסובך יותר, אולם רגליהם שונות לחלוטין. האוזניים הגדולות שלהם מעניקות להם שמיעה טובה יותר, וזהו החוש העיקרי שבאמצעותו הם מוצאים את מזונם. מידות גופם של הבילבים 29–55 ס"מ. לעומת הבנדיקוטים, לבילבים יש זנב ארוך יותר עם ציצת שיער מיוחדת, ופרוות-משי רכה. רגליהם האחוריות של הבילבים ארוכות יותר מהגפיים והן בעלות 3 אצבעות בדומה למיני הקנגורו.
מאפיינים

הבילבים הם בעלי חיים ליליים, והם מבלים את שעות החשיכה בחיפוש אחר מזונם האהוב - חרקים, זחלים, זרעים, פירות, פטריות, עכבישים, ואף מכרסמים קטנים. הבילבים אינם זקוקים כלל למים, מכיוון שהם מקבלים את הלחות הנדרשת להם ממזונם. מרבית המזון מאותר על ידי חפירה או גירוד בקרקע תוך כדי שימוש בלשון הארוכה שלהם.
בניגוד לבנדיקוטים, הבילבים בעלי יכולת חפירה מעולה והם בונים מערכת של מחילות ומנהרות נרחבות בעזרת הטפרים המפותחים ושרירי הגפיים החזקים שלהם. הבילבי עושה בדרך כלל מספר מחילות - עד כתריסר בשטח הפעילות הקבוע שלו, ובעזרתם הוא נע לאתרי האכלה המפוזרים; מלבד זאת הבילבי משתמש בהם כמקלט מפני טורפים וכמחסה מפני החום המדברי במהלך היום. פתח הכיס של נקבת הבילבי ממוקם באזור המפשעה, מה שמונע מהכיס להתמלא בעפר כאשר היא חופרת. זמן ההריון של נקבות הבילבי הוא מהקצרים שביונקים, ולרוב נולדים תאומים.
מצב

הבילבים הם חיות כיס נדירות למדי; בעבר הם אכלסו שטחים עצומים במרכז ובדרום היבשת אולם עם חדירת הקולוניזציה האירופאית ליבשת, הטווח והמספרים של המינים צנח בהדרגה. מין אחד נכחד במהלך המאה ה-20 בעוד שהמין השני הגיע לסכנת הכחדה - שניהם בעקבות אובדן בית גידול, הכנסת טורפים שאינם ילידים כמו החתול והשועל, וכן תחרות עם בעלי חיים פולשניים כמו הארנבונים.

כיום ישנם מספר תוכניות לאומיות מפותחות להצלת המין האחרון מכליה; בין התוכניות ניתן למנות רבייה בשבי, ניטור אוכלוסיות, וכן הקמת אוכלוסיות חדשות באזורים שמהם הבילבים נעלמו. אחד מהקמפיינים המוצלחים להגברת המודעות לשימור הבילבי, היה החלפת ארנב הפסחא בבילבי הפסחא שהוא חיה אהודה יותר מאשר הארנבים שהפכו למכת מדינה. לקראת החגים הנוצריים ניתן לראות בחנויות עשרות מוצרים הקשורים לבילבי (שוקולדים, צעצועים וכו'), ולפעמים חלק מהרווחים נתרמים לצורך מחקר והגנה על הבילבי.

מאמצי השבה לאזורים שבהם הבילבי נכחד אף הם החלו, עם השבה מוצלחת לאזור צחיח בדרום אוסטרליה בשנת 2000, והשבה מוצלחת נוספת לקווינסלנד בשנת 2006. השבות נוספות התרחשו בחצי האי פרון במערב אוסטרליה, ואף באזורים שבהם הבילבי לא היה מצוי בעבר. הבילבי נקלט בהצלחה גם באי טיסטל הנמצא תחת פיקוח הרשויות לשימור החי האוסטרלי.
טקסונומיה

משפחה: בילביים (Thylacomyidae )
סוג: בילבי (Macrotis )
מין: בילבי ענק (Macrotis lagotis)
מין: בילבי זוטר (Macrotis leucura) - נכחד.
סוג ומין יחיד: Ischnodon australis - נכחד.
סוג ומין יחיד: Liyamayi dayi - נכחד.
בילבי בגן חיות.
יהושע אברהם קריספין

| --- | --- |

 מקום קבורה:  איזמיר 
 פטירה:  ט"ו בתמוז ה'תרט"ו
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 בני דורו:  הרב חיים יהודה אברהם, הרב חיים פאלאג'י
 חיבוריו:  אברהם במחזה, וישב אברהם
 צאצאים:  אהרן קריספין  יום טוב קריספין  שמואל קריספין 
 
חתימת ר' יהושע אברהם קריספין
הרב יהושע (יאושע) אברהם קריספין (? - ט"ו בתמוז ה'תרט"ו, 1855) היה רב, פרשן, דיין, פוסק, וחכם באשי באזמיר.
תולדותיו

למד בישיבת בית יעקב רבי יחד עם הפרד"ס, הרב חיים יאודה אברהם (מחבר ספר אחי וראש) ועוד. כיהן כ-18 שנה בתפקיד דיין באזמיר, בחלקן יחד עם הרב חיים פאלאג'י. נתמנה בשנת תר"ז (1847) לחכם באשי באזמיר. שכל שני בנים ובת שהייתה מעוברת בחייו. שמו המקורי הוא אברהם, והשם יהושע נוסף לו בעקבות מחלתו. היה בקשרי תורה עם הרב חיים דוד חזן.
רצה מאוד לעלות ארצה, אך לא עלה בידו בעקבות קשיים כספיים וסיבות נוספות, ולכן שלח להביא לו מעפר ארץ ישראל, וציווה לבניו שיכסוהו בעפר זה בעת קבורתו, וכך עשו.
תולדותיו > פטירתו

נפטר בט"ו בתמוז התרט"ו. בצוואתו כתב שלא יספידוהו, בניגוד למנהג הרווח באזמיר בו מניחים את ארונו של 'מרביץ התורה' לבית הכנסת ושם דורש רב בהספדו ולאחר מכן מוליכים אותו לבית הקברות, שם נספד בשנית, וכן בכל שבעת ימי האבלות בביתו, וכן מקדישים לו את דרשות ארבע שבתות, וביום השנה ובתשלום י"ב חודש. השאלה הגיעה לפתחו של רבי חיים פאלאג'י, שפסק לדרוש את שתי הדרשות הראשונות משום כבוד החיים, וכך נעשה כשהוא עצמו דרש בבית הכנסת לפני הארון, אך את ההספד השני מנעו ממנו לומר ילדיו של רבי אברהם. על מצבתו נכתב: "עטרת ראשינו מורינו ורבינו מר קשישא כמוהר"ר יהושע אברהם קריספין זלה"ה בעל ספר אברהם במחזה".
צאצאיו

הרב אהרן קריספין, שנפטר בשנת תרי"ד בחיי אביו. מחבר הספר "בית אהרן" (איזמיר תרכ"ג).
רבי יום טוב קריספין, נפטר בשנת תרמ"ט. מחבר הספרים "בן אברהם" (איזמיר תרל"ה) ובגדי יום טוב, שני כרכים (איזמיר תרל"ד-תרמ"ז).
הרב יצחק קריספין, נפטר בשנת תר"ס בערך. מחבר ספר "שמו יצחק" (איזמיר תרנ"ג) ורבו המובהק של רבי חיים הלוי, רבה של מילאס.
הרב שמואל קריספין, שנפטר בשנת תקצ"ב בחיי אביו. מחבר ספר "משק ביתי" (שאלוניקי תקצ"ו).
בתו מרים המכונה קאדין, נישאה לרב בנימין רודיטי בשנת תקפ"ה. נפטרה בחיי אביה, בשנת תקצ"ב.
בתו לאה נישאה לרב חיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר. נפטרה בשנת תקמ"ג.
ג'ויה, נישאה לבן-ציון רודיטי, נפטרה בשנת תרע"ד.
רבקה.
חיבוריו

אברהם במחזה (אזמיר תרכ"ט) - דרושים להספדים, לשבת הלבשה, שבת זכור, שבת הגדול, שבת כלה, שבת תשובה, אור לי"ד ולנישואין.
וישב אברהם (אזמיר תרנ"ג) - שו"ת וחידושים על הש"ס על סדר הא'-ב'. בסוף הספר נדפסו חידושים מבן המחבר, הרב יצחק ונקראו שמו יצחק.
שיטה על מסכת מגילה (כת"י)
הערות שוליים

↑  חיים גרבר ויעקב ברנאי, יהודי איזמיר במאה התשע־עשרה, ירושלים תשמ"ה, עמ' 23-21.
↑  נדיב לב, אבן העזר, סימן י"א
↑  שו"ת חיים ביד סימן ק"ה
↑  מצבות רבני וחכמי אזמיר, בתוך: א' פריימן, ענייני שבתי צבי, ברלין תרע"ג, אות פ"ה, עמ' 149.
↑  שפתי ישנים, מכון שובי נפשי, גיליון 56, הערה י״ג
↑  אברהם במחזה, דרוש ד לנישואין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311779105171  ISNI: 0000 0000 6694 4558  LCCN: nr93020134  VIAF: 297547310   WorldCat (עם VIAF): 297547310
פסק דין

ערך זה עוסק בטקסט בו כתובה הכרעתו של השופט. אם התכוונתם לסרט קולנוע אמריקאי, ראו .
פסק-דין הוא טקסט בו כתובה הכרעתו של השופט (או השופטים) בסופו של משפט, בבית משפט או בבית דין, בסוגיה שהובאה למשפט לפניו. את פסק הדין ניתן לתת בקצרה וללא נימוקים, או כמסמך מפורט, המכיל את טענות הצדדים ואת שיקוליו של השופט בהגיעו להכרעתו. פסקי דין יכולים להוות תקדים בנסיבות מסוימות, ולכן יש חשיבות לפומביותם ולפרסומם. מכלול פסקי הדין נקרא פסיקה, והוא מפורסם במספר קבצים, על פי הערכאה והעניין, ועם התפתחות המחשוב גם במאגרי מידע משפטיים (תחילה על גבי CD-ROM ואחר כך באתרי אינטרנט).
במשפט פלילי מחולק פסק הדין להכרעת דין המתייחסת להרשעה או לזיכוי הנאשם, ולגזר דין בו נקבע עונשו של הנאשם אם אכן הורשע. אלו יכולים להינתן בשני מסמכים נפרדים, שלעיתים יכולים לחלוף חודשים בין פרסומם.
פסק דין ניתן לרוב לערעור היכול לתקוף את ההכרעות המשפטיות שעמדו בבסיסו. כן ניתן לבטל פסק דין אם ניתן בהיעדר צד אחד, וזאת על פי שיקול דעת בית המשפט, ועל פי הסיבות שהביאו להיעדרו של הצד מן הדיון מלכתחילה.
מבנה פסק הדין

פסק הדין יכול להיות מסמך ארוך ומנומק, המסכם את ההליך המשפטי, שהיה לעיתים ארוך למדי (שנים אחדות, במקרה הקיצוני), אך לרוב הוא מסמך קצר בן כעמוד. בחלק ניכר מן המקרים אין הנתבע מגיש כתב הגנה, ולכן מציין פסק הדין בפשטות כי הנתבע הוזמן כדין להגיש הגנתו, אך לא עשה כן, ולכן מוענקים לתובע הסעדים שביקש בכתב התביעה. במקרים אחרים מגיעים הצדדים להסכם פשרה המוגש לבית המשפט, ופסק הדין קובע רק כי בית המשפט מאמץ את הפשרה, ונותן לה תוקף של פסק דין. במקרים אחרים מבקשים הצדדים כי בית המשפט יכריע ביניהם על דרך הפשרה, כפי סמכותו על פי סעיף 79א (א) לחוק בתי המשפט, ובמקרה זה מוסמך לעיתים בית המשפט לפסוק את דינו מבלי לנמק, והוא אך מציין כי לאחר שמיעת נימוקי הצדדים הגיע למסקנה זו או אחרת. אלו הם רוב המקרים בהם ניתן פסק דין, ופסק דין ארוך ומנומק הוא החריג.
אם ניתן פסק-דין ארוך ומנומק, הוא מביא בתחילתו את עמדות הצדדים, כפי שהוצגו בפני בית המשפט, ואת תמצית העדויות והראיות שהוצגו. עיקרו של פסק הדין הוא ניתוח משמעותן של העדויות והראיות, עד לתוצאה המשפטית המתבקשת מהן.
בדין שבו יושבים שופטים אחדים, אחד השופטים כותב את עיקר פסק הדין, והאחרים מצטרפים אליו, לעיתים תוך מתן תוספות משלהם. כאשר יש חילוקי דעות בין השופטים, כל שופט שיש לו דעה משלו כותב אותה בפסק הדין, וההכרעה היא על-פי דעת הרוב.
דעת שופט שמסקנתו היא כמסקנת הרוב, אך הנימוק בגינו הגיע למסקנה שונה מהדרך שבה הגיעו שופטי הרוב נקראת דעת יחיד. דעת שופט שמסקנתו שונה מדעת הרוב, נקראת דעת מיעוט. הסיבה בגינה מובאות גם דעות היחיד והמיעוט, היא מפאת חשיבותם לעתיד, כאשר ירצה שופט בעתיד להסתמך על דברי חברו, אין זה משנה אם היה מדעת הרוב או מדעת המיעוט, כל זאת בהתאם לאמרה מן המשפט העברי: "לא הוזכרו דברי היחיד בין המרובין אלא שמא תיצרך להם השעה ויסמכו עליהן" (תוספתא עדיות א, ה).
פסק דין בערכאה ראשונה עוסק גם במהימנותן של העדויות שהובאו בפני בית המשפט. ערכאת ערעור מקבלת בדרך כלל את קביעתה של הערכאה הראשונה בסוגיות אלה, מפני שהעדויות והראויות אינן מוצגות בפניה מחדש, ועיקר פסק הדין עוסק בניתוח משמעותן של העדויות והראיות, תוך קבלת קביעותיה של הערכאה הקודמת או דחייתן.
פסק דין יכלול את שמה של הערכאה בה ניתן, את מספר ההליך באותה ערכאה, את שמו של השופט שנתן את פסק הדין, את שמם ופרטיהם של הצדדים ובאי כוחם, את הכותרת "פסק דין", ואת התאריך בו ניתן פסק הדין ובו הודע, ואם הדבר היה בנוכחות הצדדים או בהיעדרם. אם פסק הדין נוגע למקרקעין על בית המשפט לציין תיאור מפורט של המקרקעין שבנדון, על מנת לאפשר את ביצועו של פסק הדין. בפסק דין הנוגע לשטר יכול פסק הדין להינתן רק לאחר שהוצג בפני בית המשפט מקורו של השטר, והטביע עליו את חותמתו.
פסיקתא

פסיקתא היא תקציר של פסק דין שכמוהו כפסק דין. כך, למשל, אם הכריע בית המשפט במחלוקת כספית מסובכת, ונתן פסק דין שאורכו עמודים רבים, ובסופו פסק סעד כספי לצד מסוים, לא יהיה זה יעיל להשתמש בכל פסק הדין לצרכים מעשיים כהוצאה לפועל. מכיוון שכך, נהוג ליתן פסיקתא, בה נקבע רק החיוב הכספי (או כל סעד אחר) מבלי להיכנס לנימוקי פסק הדין. פסיקתא זו כמוה כפסק דין, וניתן להשתמש בה לכל צורך בו משתמשים בפסק הדין המלא.
פסק דין והחלטה אחרת

בפני בית המשפט באות תובענות רבות בהליכים רבים ושונים בהם הוא נדרש להכריע. שופט בישראל נותן מדי יום עשרות החלטות והכרעות בתובענות שונות, המוגשות על פי סדרי דין שונים. לעיתים מצוי בידו של צד מסמך משפטי בחתימת שופט, ועליו להכריע האם המדובר בפסק דין או בהחלטה אחרת. המשמעות לתשובה בשאלה זו היא חשובה ביותר, שכן על החלטה אחרת חלים דינים שונים הנוגעים לערעור, הערכאה שאליה יש להגישו, ומועדיו, מאשר לפסק דין. המבחן שנקבע בדין הישראלי באשר להבחנה בין פסק דין להחלטה אחרת אינו מבחן פורמלי, לפיו מסמך הנושא את הכותרת "פסק דין" הוא אכן פסק דין, ומסמכים אחרים אינם פסק דין, אלא מבחן מהותי. פסק דין הוא הכרעה שיפוטית המסיימת את התובענה בערכאה הנוכחית. כך, למשל, גם החלטת שופט שלא לאפשר מתן רשות להתגונן מפני תביעה בסדר דין מקוצר היא פסק דין, גם אם השופט הכתיר הכרעתו במילה "החלטה" ולא במילים "פסק דין".
פסק דין חלקי

לעיתים יימצאו מקרים בהם יש להכריע בין רכיבים שונים של התובענה, וזאת מטעמי יעילות המשפט. כך, למשל, בתיק בו נתבעת חברת ביטוח על תאונת דרכים, יש לקבוע ראשית את חבותה של חברת הביטוח (האם היה האירוע תאונת דרכים, או האם פוליסת הביטוח הייתה בתוקף), ורק לאחר מכן לדון בנזק שנגרם לתובע. מכיוון שהדיון בנזק יכול להיות מסובך ויקר לצדדים, וידרוש חוות דעת של מומחים, והבאת ראיות רבות, יעילות הדיון מחייבת דיון בשני שלבים, ראשית בשאלת החבות, ולאחר מכן בשאלת הנזק. מכיוון שכך, יכול להינתן פסק דין חלקי, בשאלת החבות בלבד, ולאחר מכן יכול הדיון להימשך, ובסופו יינתן פסק דין מלא המתייחס לכל רכיבי התביעה. על פסק דין חלקי ניתן לערער כשם שמערערים על פסק דין, והמועד לעשות כן הוא מיום הינתן פסק הדין החלקי, ולא מיום מתן פסק הדין המלא.
פרסום פסקי דין בישראל

פסקי הדין של ערכאות גבוהות (בית המשפט העליון, בית הדין הארצי לעבודה וכו') מתפרסמים בקבצים מודפסים מראשית ימיהם של בתי המשפט. לפרסום זה נודעת חשיבות בשל שיטת התקדים המחייב. גם פסקי דין חשובים של ערכאות נמוכות יותר מתפרסמים, אף שאינם בגדר תקדים מחייב, משום שיש בהם ללמד על שיקול דעתו של השופט במצב שבו אין עדיין תקדים מחייב.
עם התפתחות המחשב האישי הועברו הקבצים של פסקי הדין ל-CD-ROM, המאפשר עיון מהיר ונוח מאשר הקבצים המודפסים. עם התפתחות האינטרנט נוצרו באינטרנט מאגרי מידע משפטיים, הכוללים אוסף נרחב של פסקי דין וכלי חיפוש משוכללים.
החל מסוף המאה העשרים פסקי הדין בישראל מתפרסמים גם באתר האינטרנט של הרשות השופטת.
בעקבות החשיפה הרבה לה זוכים פסקי הדין כתוצאה מפרסומם באינטרנט והפגיעה בפרטיות הנגרמת בעקבותיה, הוקמה בשנת 2009 ועדה ציבורית בראשותו של השופט בדימוס יצחק אנגלרד ובה נציגים ממשרד המשפטים, מרמו"ט, מהאגודה לזכויות האזרח, מלשכת עורכי הדין ומספר שופטים כדי לדון באופן פרסום פסקי דין ובמידת חשיפת שמות הצדדים. באוגוסט 2014 נמסר מהוועדה כי הוועדה עדיין עוסקת בנושא והמלצותיה מתעכבות לאור מורכבות הנושא. כהוראת ביניים הנחה מנהל בתי המשפט משה גל את השופטים להקפיד שלא לפרסם מידע שאינו נחוץ בפסקי דין אם יש בו כדי לפגוע בפרטיותם של בעלי הדין.
בחודש אוגוסט 2014 הורתה הנהלת בתי המשפט לאתרים האוגרים ומציגים פסקי דין לאסור גישה של מנועי חיפוש הפתוחים לציבור מלאחזר את תוכן האתר, זאת כדי "להגן על פרטיות המתדיינים אשר מידע פרטי אודותיהם נחשף ברחבי הרשת לכל דורש". נגד ההוראה הוגשה עתירה לבג"ץ, ובפסק דינו ביטל בית המשפט העליון את הוראת הנהלת בתי המשפט.
לקריאה נוספת

אהרן ברק, שופט בחברה דמוקרטית, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, כתר הוצאה לאור, נבו הוצאה לאור, 2004, הפרק "פסק הדין", עמ' 295–301.
דפנה ברק-ארז (עורכת), 75 שנות עצמאות במשפט: שופטים מספרים על פסקי דין מ–75 שנות שפיטה, הוצאת הרשות השופטת והוצאת נבו, 2023
הערות שוליים

↑  נחום רקובר "המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט בישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 293–295: חשיבות פרסומה של דעת המיעוט. אתר דעת
↑   רויטל חובל, בשם הפרטיות: בתי המשפט מוחקים את שמות הצדדים מפסקי דין, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2014.
↑  הנחייתו של מנהל בתי המשפט באתר של דליה ברנובר
↑   רויטל חובל, הנהלת בתי המשפט הורתה על איסור פרסום פסקי דין במנועי חיפוש, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2014.
↑  בג"ץ 5870/14 חשבים ה.פ.ס. מידע עסקי בע"מ נ' הנהלת בתי המשפט, 11.12.15.
↑  כללי האזכור האחיד בכתיבה משפטית באתר אוניברסיטת תל אביב.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00569952
ערעור

ערעור הוא הליך במשפט, שבמסגרתו אחד הצדדים לדיון (או שני הצדדים), שאינו מסכים עם פסק הדין, הכרעת הדין, גזר הדין, או החלטה אחרת, פונה לערכאה גבוהה יותר, על-מנת שתדון פעם נוספת בעניינו (אם כי ככלל לא de novo), ותשנה את הפסיקה.
בישראל

לגבי חשיבות הזכות לערער אמר השופט אליקים רובינשטיין את הדברים הבאים:
"לזכות הערעור, בדומה לזכות הגישה לערכאות, משקל מהותי, וכדברי המחבר ח' בן-נון (הערעור האזרחי (מה' 2), תשס"ד-2004), 57) "מקורה של הזכות לערער נעוץ, בין היתר, בתפיסה כי החלטה אנושית עלולה להיות שגויה, וכמוה גם החלטות שיפוטיות. הערעור מהווה מעין רשת ביטחון ומערכת בקרה המקטינים – אף כי לא בהכרח מונעים – פגיעה בבעלי דין". אין חולק כי זכות זו לגבי ערעור אחד – להבדיל מגלגול ערעורי נוסף - היא זכות מהותית. ייתכן אף כי היא נעה לאיטה לעבר מעמד חוקתי אם גם טרם הגיעה ליעד זה, ומכל מקום ניתן לה כאמור משקל רב"
כאמור, לכל אדם בישראל יש את הזכות (החוקתית, בפועל) לערעור אחד לבית משפט שבדרגה שמעל לבית המשפט שקצב לו את הדין. בנוסף, אדם יכול להגיש ערעור על פסק הדין של הערעור אך במקרה כזה כבר לא קנויה לו זכות שכזו וההחלטה נתונה לשיקול דעתו של בית המשפט מקבל הבקשה. לסיכום:
"ערעור שבזכות" - ערעור ראשון שזכאי לו כל אדם בישראל. הערעור יוגש לבית המשפט שבערכאה שמעל. אם הערעור לא הוגש תוך פרק הזמן שהוקצב לכך, פסק הדין הופך לפסק דין חלוט (כזה שלא ניתן לערער עליו).
"ערעור שבחסד" - ערעור על פסק הדין של הערעור. אין זכות לאדם אך יש לו אפשרות להגיש בקשה לבית המשפט שבערכאה שמעל ערכאת הערעור (לכן אין ערעור על פסיקת בהמ"ש העליון).
אפשרות נוספת היא לעתור לבית הדין הגבוה לצדק (בג"ץ) שמכח תפקידו יכול לשפוט ולבטל כל החלטה או פעולה של רשות ציבורית (כולל פסיקה של כל בית משפט).
למרות זאת, ערכאת הערעור לעיתים רחוקות הופכת את הקערה על פיה. ביהמ"ש העליון קבע את הכלל להתערבות של ערכאת הערעור שאומרת כי ערכאת הערעור אינה מתערבת בהחלטת ביהמ"ש שמתחתיה אלא "..בממצאים של עובדה ומהימנות מצומצמת, והחריגים בהם היא מותרת [החריגה מכלל 'אי ההתערבות' - נ.ב] הם מן הסוג שבפסק הדין מתגלה טעות בולטת או שנעדרת ממנו התייחסות לראיה מהותית". משמעות הדברים האלה היא שהשופט היושב בערעור לא צריך לעשות בדיקה עובדתית מחודשת של העובדות בתיק והוא נשען לגמרי על החלטות שיפוטיות של השופט הראשון. על השופט לבטל את פסק הדין רק כאשר ישנה "טעות בולטת" בפסק הדין הראשון.
לעיתים אורכים הליכי הערעור זמן רב, ואילו אחר פסק הדין או גזר הדין יש למלא מיד. מסיבה זו ניתן לבקש מבית המשפט שנתן את פסק הדין או את גזר הדין עיכוב ביצוע, וזאת עד לאחר סיום הדיון בערעור.
בישראל > ערכאות הערעור בישראל

במערכת בתי המשפט בישראל, נקבעו ערכאות הערעור בחוק בתי המשפט [נוסח משולב], תשמ"ד-1984. ערכאות ערעור אלה הן כדלקמן:
על פסק דין של בית משפט השלום ניתן לערער בפני בית משפט מחוזי (אך אם פסיקתו של בית משפט השלום ניתנה בשבתו כבית משפט לתביעות קטנות, יש להגיש תחילה לבית המשפט המחוזי בקשת רשות ערעור, ורק אם זו מאושרת, מתקיים דיון בערעור).
על פסק דין של בית משפט מחוזי ניתן לערער בפני בית המשפט העליון (אך אם פסיקתו של בית המשפט המחוזי ניתנה בשבתו כערכאת ערעור, יש להגיש תחילה לבית המשפט העליון בקשת רשות ערעור, ורק אם זו מאושרת, מתקיים דיון בערעור).
גם בבתי הדין נקבעו ערכאות ערעור:
על פסק דין של בית דין לעבודה ניתן לערער בפני בית הדין הארצי לעבודה.
על פסק דין של בית דין רבני ניתן לערער בפני בית הדין הרבני הגדול לערעורים.
על פסק דין של בית דין צבאי מחוזי ובית משפט צבאי מחוזי ניתן לערער בפני בית הדין הצבאי לערעורים ובית המשפט הצבאי לערעורים, בהתאמה.
בכל אחד מבתי דין אלה, למעט בית הדין הצבאי ובית המשפט הצבאי לערעורים, לא ניתן לערער על פסק הדין של הערכאה העליונה, אך במקרים חריגים ניתן לעתור לבג"ץ כנגד בית הדין, ולמעשה מהווה הדיון בעתירה זו מעין ערעור. על פסקי הדין של בית הדין הצבאי ובית המשפט הצבאי לערעורים ניתן לערער ברשות לבית המשפט העליון.
בישראל > בקשת רשות ערעור

החוק בישראל מבדיל בין "ערעור בזכות" לבין מקרים בהם אין זכות לערער אך ניתן לבקש רשות לערער. ערעור ראשון על פסק דין סופי, הוא לרוב ערעור בזכות. לעומת זאת, במקרים הבאים אין זכות ערעור ויש לבקש רשות לערער:
ערעור על ערכאת ערעור, למשל בקשה בבית המשפט העליון לערער על פסק דין בערעור שניתן על ידי בית המשפט המחוזי
ערעור על פסק דין של בית המשפט לתביעות קטנות, שבגלל מהירות ההליך אין בו ערעור בזכות
כאשר מבקשים לערער על "החלטה אחרת", שאיננו פסק דין סופי, שנתן שופט בתיק
הקביעה לפיה כל עניין המובא בפני בית המשפט ראוי להיות נדון בפני שתי ערכאות, ולא יותר מכך, מופיעה בדברי שופט בית המשפט העליון, מאיר שמגר, בהם ציין:
על המקרים שבהם תינתן רשות הערעור אמר השופט שמגר בפסק דינו:
קיימים מקרים בהם המבחן לקבלת רשות ערעור מקל יותר, כגון: על החלטות בנושא אימוץ ילדים או על החלטות בנוגע לעיון בתיקי בתי משפט.
ערר

ערר הוא הליך בו עוררים על "החלטה שיפוטית אחרת", שאיננה פסק דין (הכרעת הדין, או גזר הדין), כגון החלטה על מעצר, על שחרור ממעצר, על תנאי מעצר או שחרור, שקבע בית משפט וכדומה. בדומה לערעור, מוגש הערר לערכאת הערעור, אך הדיון בערר נעשה בפני דן יחיד ולא בפני הרכב שופטים.
ערעור מחוץ למערכת המשפט

זכות הערעור לבית משפט, קיימת לא רק על החלטות בתי משפט, אלא לעיתים גם על החלטות של גופים שונים, כגון: מוסדות להשכלה גבוהה, שבהם רשאי סטודנט לערער, בהתאם לנהלים של המוסד, על ציון שניתן לו, מוסדות מפלגתיים וכו'
גם בענפי ספורט ימים כמו שיט וגלישת גלים ניתנת הזכות לערער על שיט אחר או על החלטת השופטים.
ערעור במשפט העברי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בתקופת המנדט כפו הבריטים את הקמת בית הדין לערעורים על בית הדין הרבני. הדבר עורר ויכוח תורני נוקב בין התומכים והמתנגדים, אשר העסיק את העולם התורני במשך שנים רבות. בהמשך לכך, הרב ד"ר עדו רכניץ טען כי ערעור היה חלק ממערכת המשפט של התורה, כגון בפירוש רבי עובדיה ספורנו שהסביר את מערכת השרים שהציע יתרו ככזו שיש בה זכות ערעור (ספורנו שמות יח, כא):
הִנֵּה יִשְׁפּט הַקָּטָן רִאשׁונָה, וְהַצּועֵק עַל פְּסַק דִּינו יִצְעַק אֶל הַגָּדול מִמֶּנּוּ, וּמִן הַשֵּׁנִי אֶל הַשְּׁלִישִׁי וּמִן הַשְּׁלִישִׁי אֶל הָרְבִיעִי, וּבְכֵן יִהְיוּ מְעַטִּים הַבָּאִים לְפָנֶיךָ לָדִין.
היעלמותו הייתה תוצאה של חורבן מוסדות השיפוט היהודיים במהלך הגלות. ברוח זו הוא המליץ לשוב ולהקים ערכאת ערעור גם על בתי הדין לממונות שתתבסס על הסכמת בעלי הדין והדיינים. מאז הקמת בית הדין הרבני הוא כולל ערכאת ערעור, בנוסף, רשת בתי הדין ארץ חמדה גזית כוללת גם היא אפשרות של ערעור.
ראו גם

צו עיון מחדש
לקריאה נוספת

חמי בן-נון, טל חבקין, הערעור האזרחי, נבו הוצאה לאור, מהדורה שלישית, 2012.
יגאל מרזל, "זכות הערעור או ערעור בזכות? סעיף 17 לחוק יסוד: השפיטה ומהותו של ערעור", בתוך ספר שלמה לוין, 2013.
הערות שוליים

↑  ע"א 1530/02 מנורה חברה לביטוח בע"מ נ' יובלים אגודה שיתופית, סעיף 12
↑  ר"ע 103/82 חניון חיפה בע"מ נ' מצת אור (הדר חיפה) בע"מ, ניתן ב-13.07.1982
↑  בע"מ 8916/21 פלוני נ' היועמ"ש (8.3.2022).
↑  רע"א 6635/22 חברת הכשרת היישוב בישראל בע"מ נ' לוי (4.1.2023); רע"א 2213/23 שפיר תעשיות בע"מ נ' תעשיות אבן וסיד בע"מ (22.5.2023).
↑  עמיחי רדזינר, "הרב עוזיאל, רבנות תל אביב - יפו ובית-הדין הגדול לערעורים: סיפור בארבע מערכות", מחקרי משפט כרך כא, עמ' 243-129.
↑  הרב עדו רכניץ, "ערעור על פסיקת בית הדין לממונות" משפטי ארץ ה: בית הדין לממונות, עמ' 75-61.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294180705171  BnF: cb12172974k (data)  GND: 4005967-4  LCCN: sh85006085  NDL: 00575048  NLK: KSH1999002993