stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרים ברגותי
הערות שוליים

↑  Racialized hierarchies and blurred boundaries, Revista Periferias, ‏אפריל 2021 (באנגלית)
↑  סולידריות פלסטינית עם המחאות ברחבי ארה"ב בעקבות הרג הצעיר השחור, באתר המפלגה הקומוניסטית הישראלית, ‏18 באוגוסט 2014
↑  UPDATED: 20-year-old Mariam Barghouti has now been released, תנועת הסולידריות הבין-לאומית, ‏16 באפריל 2014 (באנגלית)
1 2  Re-centering Palestinian Liberation and the Tal’3at movement: Feminism, Anti-Colonialism, and the Ongoing Nakba, Al-Shabaka, ‏6 במאי 2020 (באנגלית)
↑  מרים ברגותי, חורבן ג'נין – מבט מבפנים, באתר "שיחה מקומית", 5 בספטמבר 2024
↑  Mariam Barghouti, Faces Of Palestine, ‏3 בספטמבר 2024 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810542344505606  VIAF: 65151776778418011578   WorldCat (עם VIAF): 65151776778418011578 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרים ברגותי".
יוהנה ווקלק

| --- | --- |

 לידה:  3 במרץ 1975 (בת 50) פרייבורג, באדן-וירטמברג, גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 בן או בת זוג:  תומאס הנגלברוק 
 פרסים והוקרה:  פרס גרימה  פרס נסטרוי  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 https://www.johanna-wokalek.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
יוהנה ווֹקלק (בגרמנית: Johanna Wokalek; נולדה ב-3 במרץ 1975) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון גרמניה.
כתלמידה למשחק של קלאוס מריה ברנדאואר, קיבלה ווקלק ביקורות חיוביות על משחקה בהצגה "רוז ברנד", ובנוסף ידועה היא ממשחקה בסרטים הגרמניים "באדר מיינהוף קומפלקס", "Hierankl",‏ "Barfuss" ובתפקיד ראשי בסרט "האפיפיורית יוהנה" משנת 2009.
ביוגרפיה > ראשית חייה

ווקלק נולדה בעיר פרייבורג שבגרמניה לאב פרופסור לדרמתולוגיה, ולאחר שהתקבלה לגמנסיית פרדריק שבפרייבורג החלה בתיאטרון חובבים בשנת 1991.
עם תום לימודיה בשנת 1994, הגישה ווקלק שלוש בקשות לבתי ספר למשחק, ולבסוף התקבלה ל"מקס ריינהרדט סמינר" שבווינה, ומשנת 1995 החלה את לימודיה כתלמידתו של קלאוס מריה ברנדאואר.
ביוגרפיה > קריירת המשחק

את הופעתה הראשונה עשתה ווקלק בשנת 1996 בפסטיבל וינה, עת ששיחקה במחזה "עלמה" של המחזאי הישראלי יהושע סובול, שבויים על ידי הבמאי פאולוס מנקרס. זמן מה לאחר מכן שיחקה במחזה המוזיקלי אופרה בגרוש, אשר הוצג ב"בורגתיאטר", התיאטרון הלאומי האוסטרי שבווינה.
בשנת 1997 השתתפה ווקלק בסרטה הראשון "אמייה אונד ג'אגואר", סרטו של מקס פרברבוק.
עם הזמן קיבלה ווקלק תפקידים שונים בסרטים גרמניים כגון "באדר-מיינהוף קומפלקס", "Hierankl",‏ "Barfuss" ואת התפקיד ראשי בסרט "האפיפיורית יוהנה" משנת 2009.
בשנת 2010 שיחקה בתפקיד של ססיליה קופר בסרט הדרמה הגרמני "The Coming Days" לצד דניאל בריהל.
בשנת 2012 שיחקה את התפקיד הראשי של טיפאני בסרט הדרמה-קומי "Anleitung zum Unglücklichsein".
בשנת 2019 שיחקה לצד לואיס הופמן בסרט "השיעור בגרמנית" המבוסס על הרומן באותו השם מאת זיגפריד לנץ. באותה השנה השתתפה בדרמת המסתורין הדנית "Selvmordsturisten" לצד השחקן ניקולאי קוסטר-ולדאו.
המערכה ברצועת הביטחון

מפת רצועת הביטחון
המערכה ברצועת הביטחון היא הלחימה שהתקיימה בדרום לבנון בין צה"ל וצד"ל לבין הארגונים השיעיים אמל וחזבאללה, שנהנו מתמיכת סוריה ואיראן, בתקופה שהחלה ב-30 בספטמבר 1982, עם סיום מבצע שלום הגליל, והסתיימה ב-24 במאי 2000, עם יציאת צה"ל מלבנון.
לאחר סיום מבצע שלום הגליל, עם סילוק ארגוני הטרור הפלסטיניים, שגלו בעקבות המלחמה לתוניס, נסוג צה"ל מרוב השטח שכבש במלחמה והתייצב על גבול רצועת הביטחון, שבה שלט ארגון צד"ל בראשות אנטואן לאחד. הלחימה המשיכה עד לנסיגה החד-צדדית של ישראל לגבול הבין-לאומי במאי 2000, שמייד אחריה קרס ארגון צד"ל ורוב מפקדיו ברחו לישראל.
ב-2020 הוכרה המערכה על ידי משרד הביטחון ושר הביטחון דאז בני גנץ כאחת ממלחמות ישראל, אורכה – 17 שנה הופך אותה לארוכה בתולדות המדינה.
היסטוריה

במהלך מבצע שלום הגליל, שהתנהל מ-6 ביוני 1982 עד 29 בספטמבר 1982, נלחמה ישראל נגד סוריה וארגוני טרור פלסטיניים שפעלו נגד ישראל בשטח לבנון. הלחימה החלה כאשר ישראל פלשה ללבנון ב-6 ביוני, על מנת לשים קץ להתקפות פלסטיניות משטח לבנון על תושבי צפון ישראל. החל מאוקטובר 1982 צה"ל ביסס ופרס את כוחותיו, במוצבים שנבנו לאורך הקו שנוצר לאחר סיום המלחמה. בד בבד, נוסד ארגון חזבאללה על בסיס פורשי אמל וחברי קבוצות אסלאמיות נוספות, אשר זכו לברכת האייתוללה חומייני ולאימונים מצד כ-1,500 אנשי משמרות המהפכה האיראניים שהקימו מחנות אימונים בבקעת הלבנון בהסכמה סורית. חזבאללה ניסה לתפוס את מקומה של תנועת אמל (התקווה) הוותיקה, בין היתר על ידי הלהט הדתי שאפיין אותו והשכר הגבוה שהציע ללוחמיו.
תוצאות > נפגעים

בשנים 1984 עד 1985 היו כ-1,400 פיגועים נגד כוחות צה"ל וצד"ל שבהם נהרגו 53 חיילי צה"ל ו-263 נפצעו, 11 חיילי צד"ל נהרגו ו-35 נפצעו, 9 אנשי המשמר האזרחי (משא"ז) הדרום לבנוני נהרגו ו-18 נפצעו.
בשנת 1985 היו באזור הביטחון כ-1,260 פיגועים נגד כוחות צה"ל וצד"ל בהם נהרגו 13 חיילי צה"ל, 69 נפצעו ו-2 נעדרו, 29 חיילי צד"ל נהרגו ו-89 נפצעו, 3 אנשי משא"ז הדרום לבנוני נהרגו ו-4 נפצעו. כמו כן נהרגו כ-22 סייענים לבנונים.
בשנת 1987 היו באזור הביטחון כ-580 פיגועים נגד צה"ל וצד"ל. בפעילות המחבלים בשנה זו נהרגו 20 חיילי צה"ל ו-63 נפצעו, 39 חיילי צד"ל נהרגו ו-136 נפצעו.
בשנת 1989 אירעו כמה פיגועים, בהם היו לצה"ל 3 הרוגים ו-33 פצועים, ואילו לצד"ל היו 9 הרוגים ו-18 פצועים.
בשנת 1991 היו כ-185 פיגועים בהם נהרגו 9 חיילי צה"ל ונפצעו 19. לצד"ל היו 12 הרוגים ו-41 פצועים.
בשנת 1993 נהרגו 27 חיילי צה"ל ו-60 נפצעו.
בשנת 1997 נהרגו 39 חיילי צה"ל (בנוסף ל-73 חללי אסון המסוקים) ו-83 נפצעו.
סך הכל בתקופה שבין יוני 1985 עד ספטמבר 1997 נהרגו כ-212 חיילי צה"ל ו-677 נפצעו. בנוסף נהרגו כ-358 חיילי צד"ל ו-1,210 נפצעו. מספר זה לא כולל את 73 חללי אסון המסוקים.
בשנים 1998 עד 1999 נהרגו בלחימה ברצועת הביטחון, לפי דובר צה"ל, 23 חיילי צה"ל ו-57 נפצעו.
בשנת 2000 (עד הנסיגה מרצועת הביטחון ב-24 במאי) נהרגו 9 חיילי צה"ל ו-14 נפצעו.
מספר הפצועים מקרב חיילי צה"ל לא כולל את מספר הלוחמים שאובחנו כסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית. בתקופה זו אובחנו חיילים הסובלים מ"הלם קרב" כסובלים מ"תסמונת וייטנאם".
ממוצע הפיגועים כנגד כוחות צה"ל וצד"ל ברצועת הביטחון היה כ-60 פיגועים לחודש.
בספירה לא רשמית שנערכה לרגל עשרים שנה לנסיגה, נמצאו 414 חיילי צה"ל שנהרגו בלבנון בין מרץ 1985 לנסיגה בשנת 2000. החל מתום מלחמת לבנון בספטמבר 1982 ל-2000 נהרגו בלבנון על פי ספירה זו 675 חיילים ואזרחים.
תוצאות > לאחר הנסיגה ומלחמת לבנון השנייה

לאחר הנסיגה, שרר בגבול הצפון שקט יחסי, שהופר לעיתים בהתקפות בודדות של ארגון חזבאללה לאורך הגבול – במיוחד באזור הר דב.
הרגיעה באה לסיומה באופן חד ב-12 ביולי 2006, עם חטיפת שני חיילי צה"ל אלדד רגב ואהוד גולדווסר בידי חזבאללה והריגת חיילים נוספים. בתגובה לאירוע זה, פתחה ישראל בלחימה בחזבאללה בתוך שטח דרום לבנון, שהתפתחה למלחמת לבנון השנייה. במלחמה ספגו שני הצדדים אבדות קשות, כאשר הצד הלבנוני ספג למעלה מ-1,200 הרוגים, מתוכם כ-800 לוחמי חזבאללה וחמושים לבנונים והצד הישראלי 163 הרוגים – 119 חיילים ו-44 אזרחים.
אות מערכה

ב-4 בנובמבר 2020 אימץ ראש המטה הכללי רא"ל אביב כוכבי את המלצת הוועדה שמינה, בראשות רא"ל בדימוס שאול מופז, להכיר בלחימה בדרום לבנון ורצועת הביטחון, כמלחמה ממלחמות ישראל ולהעניק למשתתפים בה אות מערכה. ההחלטה על אות המערכה תועבר לאישור שר הביטחון ולאחר מכן לאישור ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים.
ב-1 במרץ 2021 החליטה ממשלת ישראל על חלוקת האות, והענקתו בפועל לזכאים החלה בטקס רשמי במחנה גלילות ב-7 ביוני באותה שנה. את האות צפויים לקבל חיילי צה"ל ואנשי צד"ל.
ראו גם

רצועת הביטחון
מלחמת לבנון הראשונה
צבא דרום לבנון
ערכים על הלחימה בלבנון בתרבות הישראלית
גירוש פעילי החמאס ללבנון
סכסוך ישראל–חזבאללה מהנסיגה מרצועת הביטחון עד מלחמת לבנון השנייה
ראו גם > מוצבים ברצועת הביטחון (רשימה חלקית)

מוצב דלעת
מוצב ריחן
בופור
מוצב עיישייה
מוצב רותם
מוצב גלגלית
מוצב טייבה
מוצב כרכום
מוצב ליבנה
מוצב הרדוף
מוצב כאוכבא
מוצב שרייפה
כלא אל-ח'יאם
לקריאה נוספת

צה"ל ואזור הביטחון בשנים 1985–2000 – תפיסה, היערכות ופעילות, באתר צה"ל, 16 בנובמבר 2021
אהד לסלוי, מביטחון שוטף ללחימה בגרילה, מודן הוצאה לאור, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2021.
משה תמיר, מלחמה ללא אות, מערכות, 2005.
שמעון גולן, מבירות לאזור הביטחון - קבלת ההחלטות בפיקוד העליון מהיציאה מבירות עד לנסיגה לאזור הביטחון (ספטמבר 1982 - מאי 1985), בן שמן: מודן, צה"ל - המחלקה להיסטוריה, 2019 (הספר בקטלוג ULI).
גל הירש, סיפור מלחמה סיפור אהבה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2009.
יוסי פלד, איש צבא (כתבה: רונית ורדי), תל אביב: ספרית מעריב, 1993.
יורם יאיר (ייה), "אתי מלבנון", הוצאת מערכות, 1990.
יוסי ברגר, חופשת קיץ, הוצאת רימונים 2010.
אהוד ערן, תמצית געגוע - סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון, ידיעות ספרים, 2007.
עפר שלח, גוף שני (רומן), הוצאת זמורה ביתן, 1989.
עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה, ידיעות ספרים, 2007.
רון לשם, אם יש גן עדן (רומן), הוצאת זמורה ביתן, 2005.
עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, הוצאת ידיעות אחרונות, 2008.
שמואל זכאי,פער בתמונת המצב בין לוחמים למקבלי החלטות (הקישור אינו פעיל)
אורלי אזולי יכין, "רבין, לא נירתע מהפעלת כוח כדי להחזיר את השקט לצפון", ידיעות אחרונות 13/11/1992 עמוד 3.
ראובן ארליך, "הסדר הסורי" בלבנון: הפיכת לבנון למדינת לחסות סורית בתקופת אסד האב והתרופפות השליטה הסורית בתקופת בשאר הבן 1975-2005.
אנטואן לאחד, "בעין הסערה, חמישים שנה בשירות מולדתי לבנון", ידיעות ספרים, 2004.
עמוס גלבוע, "דמדומי בוקר" - הסיפור האמיתי על היציאה מלבנון, הוצאת המרכז למורשת המודיעין, 2015
חיים הר-זהב, לבנון: המלחמה האבודה, תל אביב: הוצאה עצמית, 2019, מסת"ב 9789655990331
Amal saad-Ghorayeb, Hizbullah :Politics and Religion (London Pluto Press 2002), p. 137
The International Institute For Strategic Studies, The Military Balance
Naim Qassem (Trans. From Arabic: Dalia Khalil), Hizbulla. The Story from Within
Stuart A, Choen, "The Israeli Defence Force: Continuity and Change".
ביאורים

↑  ב-13 באפריל נהרגו שלושה צנחנים מגדוד 101 שנעו בסיור רגלי באזור הכפר קנטרה והכוח עלה על מטען ממולכד. ב-18 במאי נהרגו בקרב עם מחבלי החזבאללה שני חיילים מעורב צנחנים. ב-24 במאי התרחש דו"צ (ירי דו-צדדי) בין שני כוחות של צנחנים במהלך מארב באזור קבריח'א, ובו נהרגו ארבעה צנחנים מגדוד 101.
↑  ב-8 ביולי נהרגו שני חיילים מחטיבת גבעתי בעישייה שבדרום לבנון. למחרת נהרגו שלושה חיילים מעורב צנחנים מירי של טיל סאגר על מוצב סוג'וד, בגבול הצפוני של רצועת הביטחון. ב-20 ביולי שיגר החזבאללה קטיושות ליישובי הצפון, וכעבור יומיים נהרג חובש נ"מ בפעולה מבצעית בדרום לבנון.
↑  תא"ל דני רוטשילד, המפקד היוצא של יחידת הקישור ללבנון, אמר בריאיון שהצלחנו להפוך את הדרום לאטרקציה של לבנון ובכל חודש מצטרפות לשם מאות משפחות נוספות מביירות. כמו כן טען תא"ל רוטשילד שבכל ערב יש לפחות ניסיון פיגוע אחד נגד צד"ל, והממוצע החודשי הוא 60 פיגועים.
↑  לאחר הנסיגה פוצץ החלק הצפוני שהיה בתוך רצועת הביטחון.
הערות שוליים

↑  ⁨חדשות⁩ | עמוד 2 | 30 אוקטובר 1991 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  לפי כתבה בידיעות אחרונות של רונן ברגמן במוסף 7 ימים ב-18 באוקטובר 2013
↑  משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005, עמוד 116, "ההחלטה המרכזית שקיבל הרמטכ"ל וששינתה הלכה למעשה את הנחת העבודה של הצבא כולו הייתה שההתמודדות בלבנון היא מלחמה ולא פעילות ביטחון שוטף".
↑  אחיה ראב"ד, אות מלחמה יוענק ללוחמים בלבנון: "צדק היסטורי", באתר ynet, 13 בינואר 2012
↑  הממשלה אישרה: נסיגה מלבנון עד יולי, באתר וואלה, 5 במרץ 2000
↑  יצחק הרצוג, ‏החוב הלאומי: עלינו לפצות את מי שעמד לצידנו בחזית הצפונית, באתר מעריב אונליין, 31 במאי 2020
↑  על פי נתונים משנתון הממשלה של ישראל, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  ב 17 בספטמבר 1987 פורסמה כתבה במעריב - 60% מהחיילים שלקו בהלם קרב בלבנון "עדיין בגיהנום פרטי"
↑  כתבה ממעריב מ-24 בינואר 1986, הועלתה באתר פרש.
↑  ריאיון עם תא"ל דני רוטשילד בעיתון מעריב, 5 באוגוסט 1986
↑  שי לוי, ‏בוגרי לבנון טוענים: 675 ישראלים נהרגו עד נסיגת צה"ל, באתר ‏מאקו‏, 14 במאי 2020
↑  טל לב רם, ‏הרמטכ״ל: נעניק אות לחימה לאלו ששירתו ברצועת הביטחון בלבנון, באתר מעריב אונליין, 4 בנובמבר 2020
↑  הודעת מזכיר הממשלה בתום ישיבת הממשלה מיום 1 במרץ 2021 שהתקיימה באמצעות ועידה חזותית - ZOOM, באתר משרד ראש הממשלה
↑   החלה הענקת אות המערכה ללחימה ברצועת הביטחון בלבנון. צפו בטקס, באתר צה"ל, 6 ביוני 2021
↑   עופר אדרת, כלא שהפעילה ישראל בלבנון, באתר הארץ, 23 במרץ 2022
| דגל ישראל דגל ישראל מלחמות ישראל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  העצמאות  |  סיני  |  ששת הימים  |  ההתשה  |  יום הכיפורים  |  לבנון הראשונה  |  המערכה ברצועת הביטחון  |  לבנון השנייה  |  חרבות ברזל  |  |
|  1947–1949  |  1956  |  1967  |  1967–1970  |  1973  |  1982  |  1982–2000  |  2006  |  2023–  |  |
מכלית מים בדרך למוצב טייבה ברצועת הביטחון 1993
פתיחת ציר של צה"ל בלבנון ליד מוצב עיישיה (1993)
תמונה מתוך נגמ"ש שצולמה דרומית למנצוריה, על הכביש הישן בין שער פאטמה לריחן. ברקע ניתן לראות את ג'בל רפיע (1993)
פתיחת ציר שיצא ממוצב עיישיה למוצב ריחן 1995
העלייה לשמיס אל-ערקוב. מבט ממוצב עיישייה 1997
אנדרטה לזכר הגשש האני פאעור הייב שנפל בלבנון ב-1995 המונצח על קיר הנופלים בשנות ה-80 וה-90 באתר הנצחה ללוחם הבדואי
אות המערכה ברצועת הביטחון שחלוקתו החלה ב-2021
הרמטכ"ל אביב כוכבי עונד את אות המערכה על דגל צבא הגנה לישראל בטקס הענקת האות, יוני 2021
טרילוגיית משחקי הרעב

ערך זה עוסק בטרילוגיית משחקי הרעב כולה. אם התכוונתם לספר הראשון של טרילוגיה זו, ראו .
| --- | --- |

 
 ספרי הסדרה
 משחקי הרעב התלקחות עורבני חקיין
 מידע כללי
 מאת:  סוזן קולינס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספרות ספקולטיבית והרפתקאות
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2008–2010
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כנרת
 תאריך:  2010–2012
 תרגום:  יעל אכמון
 סדרה
 מספר ספרים:  3
 
טרילוגיית משחקי הרעב היא סדרת ספרי הרפתקאות מסוגת ספרות ספקולטיבית שנכתבה על ידי הסופרת האמריקאית סוזן קולינס. הטרילוגיה כוללת את "משחקי הרעב", את "התלקחות", ואת "עורבני חקיין". שני הספרים הראשונים נכנסו לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, והספר השלישי, עורבני חקיין, נמכר ב-450 אלף עותקים בשבוע הראשון. נכון לעת יציאת הסרט הראשון "משחקי הרעב", הודפסו כ-26 מיליון עותקים של ספרי הסדרה, בכל השפות.
בשנת 2020 יצא ספר נוסף שהוא פריקוול לסדרה, בשם בלדה לנחשים וציפורי שיר. ב-6 ביוני 2024, עמוד האינסטגרם של הטרילוגיה פרסם כי הפריקוול השני של הסדרה, "זריחה על האסיף", יראה אור ב-18 במרץ 2025.
רקע

טרילוגיית משחקי הרעב מתרחשת בעתיד, בצפון אמריקה, על אדמת מדינת פאנם הבדיונית, שעיר בירתה הוא הקפיטול העשיר בעל הטכנולוגיה המפותחת, הממוקם בהרי הרוקי. מלבד הקפיטול, פאנם מחולקת ל-13 מחוזות, שם האנשים עניים מרודים. הטרילוגיה מסופרת ממבטה של קטניס אוורדין, המתגוררת בחלק העני ביותר של מחוז 12 שנקרא "התפר", שבו אנשים באופן קבוע מתים מרעב. כעונש על מרד שהתרחש בעבר, שבמהלכו הקפיטול ניצח את 13 המחוזות, והרס את מחוז 13. בכל שנה נער ונערה אחת, בגילאי 12–18 מכל אחד משנים עשר המחוזות, נבחרים בהגרלה ומאולצים להשתתף ב"משחקי הרעב". המשחקים הם ריאליטי טלוויזיוני שבו המשתתפים חייבים להילחם עד מוות בזירה שנבנתה עבורם. האחרון שנשאר בחיים זוכה בכסף ופרסום רב, וכן במזון וציוד שמורעף על מחוזו למשך שנה. מטרת משחקי הרעב היא לספק בידור לאנשי הקפיטול וכן כדי לשמש זיכרון למחוזות על המרד, במטרה להזכיר להם את כוחו של הקפיטול, כמו שאמרה קטניס עצמה: "ראו איך אנחנו לוקחים את ילדיכם וגורמים להם להילחם עד המוות, מבלי שתוכלו לעשות דבר בעניין. אם תנקפו על הקפיטול אצבע, אנחנו נמחץ אתכם כמו שעשינו למחוז שלוש עשרה".
המחוזות

לפי הספר, מדינת פאנם הדיסטופית נוצרה בעקבות אסונות טבע רבים שהכו באמריקה הצפונית, שבעקבותם רוב שטחה של אמריקה שקע בים. שטח המדינה חולק ל-13 מחוזות ובירה במרכזם, טרם הגעתם של "הימים החשוכים". עד מרד זה, חיו המחוזות והקפיטול בשגשוג וביחסים טובים. גודלי המחוזות שונים והם בנויים בצורה שונה, כאשר בחלקם ישנה עיר מרכזית, או כפרים מפוזרים סביב כיכר מרכזית אחת. המחוז הקטן ביותר מבחינת אוכלוסייתו הוא מחוז 12.
בירת פאנם היא "הקפיטול", הממוקמת בהרי הרוקי, ושולטת ביד רמה במחוזות. מספר המחוזות הוא 12, והם נאלצים לשלוח את ילדיהם לאסיף ולמשחקי הרעב בעוד שילדי הקפיטול לא משתתפים במשחקים. לאחר המרד שנקרא "הימים החשוכים" שבעקבותיו נוצרו משחקי הרעב, מחוז 13 הושמד כליל. אך בסוף הספר השני של הסדרה מתגלה כי מחוז 13 לא הושמד אלא המשיך להתקיים מתחת לפני האדמה. המחוזות מרדו בשנית עם סיום משחקי הרעב ה-75 ופיצוץ הזירה, ומחוז 12 הושמד. רוב המחוזות עניים עקב מדיניות הנהנתנות של הקפיטול והדיקטטורה ששולטת במדינה, אך המחוזות הרחוקים ביותר מהקפיטול שהם מחוזות 11 ו-12 הם העניים ביותר. מחוזות הקרובים לקפיטול או כאלה שנהנים מתמיכה ממנו, מחוזות 1, 2, ו-4, נחשבים למבוססים כיוון שהם מייצרים פריטים יקרים עבור הקפיטול, וכמו כן מקבלים מהם יחס יותר חם ואוהד משאר המחוזות. ממחוזות אלה מגיעים "הקרייריסטים", המתמודדים החזקים ביותר שנשלחים למשחקי הרעב.
לכל מחוז יש תפקיד מסוים שהוא מבצע עבור הקפיטול, ושולח אליו את תוצריו. רשימת תפקידי המחוזות:
מחוז 1 – תעשיית פריטי מותרות.
מחוז 2 – חציבה באבן, תעשיית כלי בנייה וכלי נשק. הכשרת אוכפי שקט.
מחוז 3 – תעשיית אלקטרוניקה ומפעלים.
מחוז 4 – תעשיית דיג.
מחוז 5 – תעשיית חשמל.
מחוז 6 – תעשיית תחבורה.
מחוז 7 – תעשיית עץ ונייר.
מחוז 8 – תעשיית טקסטיל.
מחוז 9 – תעשיית דגן.
מחוז 10 – תעשיית גידול בקר.
מחוז 11 – תעשיית חקלאות.
מחוז 12 – כריית פחם.
מחוז 13 – כריית גרפיט וייצור נשק אטומי.
מבנה

כל ספר בטרילוגיה מחולק לשלושה פרקים. סוזן קולינס, מחברת הטרילוגיה, לקחה את הרעיון מקריירת כתיבת המחזות שלה, שבמהלכה כתבה כל מחזה בשלוש מערכות. בצורה זו כתבה גם את ספרה הקודם, The Underland Chronicles.
עלילה > משחקי הרעב

בשנה בה מתרחשת עלילת הסיפור מי שנבחרת כמיועדת מחוז 12 בהגרלה היא אחותה של קטניס – פרים. קטניס מתנדבת להחליפה ולהשתתף במקומה במשחקים, כדי שיחסך ממנה המוות המצפה לה. יחד עם קטניס עולה בגורל פיטה מלארק, נער שבעבר הציל את קטניס מרעב. במהלך אחד הראיונות שמתקיימים במסגרת האירועים לפני פתיחת ה"משחק", מתוודה פיטה על אהבתו לקטניס לפני הקהל. לאחר הראיון מסביר פיטה לקטניס שהצגתם בתור "הנאהבים חסרי המזל" הייתה בשביל שיקבלו את אהדת הקהל, דבר שיכול לגרום לכך שנותני חסות יממנו את צורכיהם במהלך המשחק עצמו.
כשהם נכנסים לזירה, פיטה חובר לחבורת ה"קרייריסטים" – המתמודדים מהמחוזות העשירים אשר מתכוננים למשחקי הרעב במשך כל חייהם, וקטניס הייתה בטוחה שבגד בה. היא מצדה עבדה תחילה לבדה, אך לאחר מכן כרתה ברית ושיתפה פעולה עם רוּ. הן תכננו לפוצץ את האספקה של הקרייריסטים: רו ארגנה פעולת הסחה וקטניס ביצעה את הפעולה עצמה. לאחר שהפעולה הסתיימה בהצלחה הלכה קטניס למקום המפגש שקבעו מראש, אך לא מצאה שם את רו. לבסוף היא מצאה אותה נהרגת בידי נער שבידו חנית. כתגמול, היא יורה בו והוא נהרג במקום. לאחר מותה של רו, הקפיטול מודיע על שינוי בכללי המשחק: במשחקים האלו יתאפשר ניצחון של שני מיועדים, בתנאי שיהיו מאותו המחוז. הודעה זו מניעה את קטניס לחפש את פיטה, שנפצע אנושות לאחר שקייטו, נער ממחוז 2 הידוע בכוחו הרב, דקר אותו קשה ברגלו משום שחיפה עליה והציל אותה. כשהיא מוצאת אותו היא משיגה עבורו תרופה עבור הרעלת דם, תוך סיכון חייה, אותה השיגה בקרן השפע. בהמשך מתברר להם שהיחיד שנותר מלבדם בזירת הקרב הוא קייטו. כשהם מגיעים לסביבת האגם הם מגלים את קייטו בורח ממה שנראה בהתחלה כמו זאבים: מתברר שאלו מוטציות בדמות זאבים שיצר הקפיטול. הם בורחים לקרן השפע, שם פיטה ננשך על ידי אחד הזאבים. קטניס מכינה לו חוסם עורקים שימנע את הדימום הכבד. בהמשך מגיע קייטו לקרן השפע ומתחולל מאבק בינו לבין קטניס ופיטה. קטניס פוגעת בידו לאחר שהוא תופס את פיטה וחונק אותו, והוא נופל מקרן השפע אל הזאבים שמתעללים בו. לבסוף קטניס יורה בו בתור המתת חסד. הקפיטול מכריז לפתע שבניגוד להכרזה הקודמת לפיה שני מיועדים מאותו מחוז יוכרזו כמנצחים, יהיה מנצח יחיד במשחק. פיטה וקטניס מתכננים להתאבד יחדיו כדי לא להרוג אחד את השני, באמצעות גרגירי היער הרעילים הנקראים "רוש לילה", שגרמו קודם לכן למותה של אחת המשתתפות המכונה "פני שועל". הקפיטול נאלץ להכריז על שני מנצחים.
היימיטץ', המדריך שלהם, מזהיר את קטניס כי הקפיטול עלול לנקום בה מכיוון ששיטתה בו וגרמה לו להכריז לבסוף על שני מנצחים, ומציע לה להעמיד פני מאוהבת בפיטה, וכך להסביר את העובדה שלא היו מסוגלים להרוג אחד את השני. הספר מסתיים בהגעתם של פיטה וקטניס לביתם במחוז 12.
עלילה > התלקחות

אחרי שניצחו במשחקי הרעב ה-74 בספר הקודם, קטניס ופיטה, יוצאים ל"סבב ניצחון", שכולל ביקור בכל המחוזות בפאנם ובקפיטול, אחת מה"תזכורות" שמבצע הקפיטול למרד בכל שנה. ביום שבו קטניס ופיטה מתחילים את סבב הניצחון שלהם ברחבי המדינה, הנשיא סנואו מגיע אליה לביקור. הנשיא מסביר לה שהאיום שלה להתאבד ביחד עם פיטה במשחק הרעב ה-74, שגרם להיתר ששניהם ינצחו, היה הפרה גלויה של דברי הקפיטול, ובכך היא גרמה לדיבורים על מרד במחוזות המדינה. הוא מאיים להרוג את משפחתה וחבריה אם היא לא תצליח להוכיח לכל אזרחי פאנם שהמעשה שלה לא היה מעשה של התרסה אלא שהוא נעשה מתוך אהבה בלתי ניתנת לשליטה כלפי פיטה. הם מתחילים את מסעם ברחבי פאנם, ובמהלכו הם מגיעים למחוז 11, מחוזה של רו, בעלת בריתה של קטניס במשחקי הרעב. בריאיון עמם, פיטה מציע לקטניס נישואין בתקווה שזה מה שיְרַצֵה את הנשיא סנואו. למרות זאת, קטניס מגלה שנסיונותיהם לדכא את המרד כשלו. זמן קצר אחרי שובם למחוז 12, קטניס פוגשת באישה ונערה (בוני וטוויל) שברחו ממחוז 8 בדרכם אל מחוז 13 והן מסבירות לה את התאוריה שלהן שמחוז 13 לא הרוס, והוכחה שלהן לכך היא שבתמונות המשודרות בטלוויזיה של המחוז ההרס, מוצגות בכל פעם עורבני-חקיין, דבר שאומר שהתמונות "המעודכנות" של מחוז 13 הן תמונות מן המרד, לפני 75 שנה. מאוחר יותר, הנשיא סנואו מודיע כי לכבוד משחקי הרעב ה-75, 24 המיועדים לזירה ייאספו מתוך מאגר המנצחים משנים קודמות. הימייטץ' והיא עולים בגורל אך פיטה מתנדב להחליף את הימייטץ'. לאחר ימים ספורים, מתרחש הריאיון המסורתי עם כל מיועד, המשודר לכל פאנם ובו פיטה מכריז שהוא וקטניס כבר נישאו בטקס מסורתי של מחוז 12 ושקטניס אף בהיריון – כל זה כדי להוכיח לנשיא סנואו ולכל פאנם שאהבתם אמיתית.
במהלך המשחקים, קטניס ופיטה חוברים לפיניק, גבר בן 24, ומאגס, אישה בשנות השמונים לחייה. לאחר מותה של מאגס, פיטה, קטניס ופיניק חוברים לג'והאנה מייסון, לויירס ולביטי. ויירס מוכיחה את חוכמתה בכך שהיא מגלה שהזירה בנויה כמו שעון, ושכל האסונות בזירה מתרחשים בשעה שלהם ובגזרה שלהם בשעון ובכך עוזרת להם למפות את הזירה על פי גזרות. לאחר מותה של ויירס, ביטי מסביר לאחרים על תוכניתו לתעל את הברק שפוגע בעץ הגבוה כל 12 שעות אל המים במרכז הזירה, בעזרת התיל שלו, וכך כל מי שבאזור יתחשמל. לקראת סוף הספר, תוכניתו של ביטי נכשלת אך קטניס נזכרת דבריו של היימיטץ' שעליה "לזכור מיהו האויב האמיתי" ויורה את התיל בעזרת חץ אל שדה הכח המקיף את הזירה, ובכך גורמת להשמדתו. רחפת של מחוז 13 מגיעה לקחת אותה משם והיא מתעלפת. כשהיא מתעוררת, קטניס מגלה שהיא ברחפת עם היימיטץ', פיניק, ביטי וגייל, אבל היא גם מגלה שפיטה, ג'והאנה ואנובאריה, המיועדת ממחוז 2, נתפסו על ידי הקפיטול. כמו כן, מספרים לה שהתוכנית של רוב המתמודדים הייתה לפרוץ אל מחוץ לזירה, וכל מה שביטי ניסה לעשות מההתחלה היה להשמיד את שדה הכוח. היא מגלה גם שג'והאנה לא ניסתה להרוג אותה כמו שחשבה בחלק מסוים בשהותה בזירה, אלא לעלף אותה כדי להוציא את שבב האיתור שהושתל על ידי הקפיטול בידה. הספר נגמר בכך שגייל מספר לקטניס שאחותה ואימה בטוחות, שמחוז 13 קיים ושמחוז 12 נחרב בידי הקפיטול.
עלילה > עורבני חקיין

עורבני חקיין, הספר השלישי והאחרון, עוסק במרד המחוזות נגד הקפיטול. קטניס, בזכות מחאותיה נגד הקפיטול בשני משחקי הרעב בהם השתתפה, הופכת לסמל המרד המתלקח נגד הקפיטול ונקראת "עורבני חקיין", על שם סיכת עורבני החקיין שלבשה במשחקים. פיטה והמיועדים האחרים שנשבו בידי הקפיטול חולצו, אבל מסתבר שפיטה עבר "ציד" – השתמשו בארס "צרעות ציד" כדי לשבש לו זיכרונות מסוימים, ביניהם את הזיכרונות של קטניס. ההשפעה של ארס זה מעוותת את המציאות בצורה מאיימת, כך שפיטה רואה בקטניס מוטציה של הקפיטול ומנסה להרגה. לבסוף, קבוצה המורכבת קטניס, גייל, פעילים מאומנים היטב של מחוז 13, וכן פיטה, שמעט החלים ובכל זאת נתקף במעין שיגעון בפעמים מזדמנות, נשלחו לכבוש את הקפיטול. לפני שקטניס יכולה להשלים את המטרה שלה, פרים נהרגת בפיגוע. מאוחר יותר, הנשיא סנואו ששהה בשבי, טוען בפני קטניס שקוֹין, נשיאת מחוז 13 עומדת מאחורי הפיגוע. לפני שהמיועדים-מנצחים נפרדו, אורגנה ישיבה בה הוחלט לבצע עוד משחק רעב אחד נוסף, משחקי הרעב ה-76, בו ישתתפו קרובי משפחה של אנשים בכירים בקפיטול, כולל נכדתו של הנשיא סנואו (מה שלבסוף לא יצא לפועל). לאחר מכן, סנואו נשפט להוצאה להורג. אך קטניס, שהייתה אמורה להרוג את סנואו, ירתה בקוין, נשיאת מחוז 13, עקב חשדה שברצונה של קווין להשתלט על פאנם. לאחר המהומה גופתו של הנשיא סנואו נמצאה בזירה, כאשר לא ברור האם מת מצחוק או שמא נרמס על ידי ההמון. לאחר מכן קטניס, פיטה והיימיטץ' הוחזרו למחוז 12.
בסוף הספר מסופר כי גייל קיבל משרה מכובדת במחוז 2 וקטניס חזרה למחוז 12, נישאה לפיטה ואף ילדה שני ילדים.
יצירת הסדרה ומכירתה

הסדרה מבוססת, על פי קולינס, על מקורות עתיקים ועכשוויים. בין היתר, גם סיפורו של תזאוס והמינוטאור, השפיע עליה רבות בכתיבת הספר. גם סיפורי הגלדיאטורים ברומא השפיעו עליה. דבר נוסף שהשפיע עליה רבות בכתיבת הסדרה הוא תוכניות המציאות העכשוויות.
שלושת הספרים נכתבו באנגלית ויצאו לאור בהוצאת Scholastic. הרומן הראשון בטרילוגיה פורסם לראשונה ב-14 בספטמבר 2008, התלקחות ב-1 בספטמבר 2009 ועורבני חקיין ב-24 באוגוסט 2010. הטרילוגיה תורגמה לעברית על ידי יעל אכמון ויצאה לאור בהוצאת כנרת.
דמויות > דמויות משנה

בסדרה מופיעות דמויות משנה רבות, לצד הדמויות הראשיות. ביניהם ניתן למנות את בני משפחתה של קטניס, דמויות שונות שפגשה קטניס בקפיטול, מתמודדים שהתחרו כנגדה במשחקי הרעב בהם השתתפה ועוד.
ביקורת

כל שלושת הספרים קיבלו בעיקר ביקורת חיובית. ג'ון גרין מהניו יורק טיימס אף השווה את הסדרה לספרו של סקוט וסטרפלד, Uglies. עם זאת, נמתחה ביקורת על כך שהספרים אלימים מדי, במיוחד לבני נוער, הקוראים העיקריים של הספר.
בקולנוע

| --- | --- |
 :  ראו גם – משחקי הרעב (סדרת סרטים)
בעקבות הצלחת טרילגיית הספרים, הוחלט להפיק סדרת סרטים שתגולל את עלילות שלושת הספרים. סדרת הסרטים כוללת ארבעה סרטים, כך שהספר השלישי בסדרה יחולק לשני פרקים. הסרטים הופצו על ידי אולפני Lionsgate וכיכבו בהם ג'ניפר לורנס בתפקיד קטניס, ג'וש האצ'רסון בתפקיד פיטה וליאם המסוורת' בתפקיד גייל. הסרט הראשון יצא לאקרנים ב-2012, והאחרון ב-2015. כל הסרטים זכו להצלחה מסחרית והפכו לשוברי קופות.