טוביה פרידמן
קורות חייו > פעילותו בווינה

מווינה רצה פרידמן לצאת לארץ ישראל, אולם שם פגש באשר בן נתן (פרידמן הכיר אותו רק בכינויו "ארתור"), ראש ארגון "הבריחה" באוסטריה ונציג המוסד לעלייה ב', שפעל להעלאת שארית הפליטה לארץ. בן נתן הציע לפרידמן לגבש צוות ולקחת על עצמו את איסוף המידע על פושעי מלחמה נאצים ואת איתורם ופרידמן הסכים. גולת הכותרת של פעילות זו הייתה איתורו ולכידתו של אדולף אייכמן.
פרידמן הקים בווינה במאי 1946 את "המרכז לתיעוד יהודי" (בגרמנית: "Jüdischen Historischen Dokumentation") שהיה שם הכיסוי הרשמי לפעילות איתור הפושעים הנאצים. שם זה נבחר כדי שלא לעורר התנגדויות לפעילות מצד הממשל האוסטרי. מרכזי תיעוד דומים הוקמו במספר ערים גדולות באירופה. פרידמן זכה לשיתוף פעולה רב מצד מפקד משטרת וינה היינריך דירמאייר (Heinrich Dürmayer), שהיה קומוניסט ופעיל בהתנגדות למשטר הנאצי והיה אסור בשל כך בכמה מחנות ריכוז.
פושע המלחמה הראשון שאיתר פרידמן באוסטריה היה איש האס אס, אונטרשארפיהרר קונראד בוכמאייר (Konrad Buchmayer), שהתעלל והכה ביהודים רבים בראדום. בעקבות מידע שקיבל הוא הצליח לאתרו במחנה שבויים אמריקאי בקרבת זלצבורג. בוכמאייר נשפט בווינה ונדון ל-12 שנות מאסר.
לאחר מכן איתר קצין אס אס נוסף בשם ריכרד שייגל, שהעביר אלפי יהודים מגטו ראדום למחנה ההשמדה בטרבלינקה. שייגל נעצר בשנית (בפעם הראשונה בה נעצר, הוא שוחרר מחוסר הוכחות), הועמד לדין באוסטריה ובהסתמך על עדותו של פרידמן הורשע. שייגל מת בבית הסוהר בווינה.
בין פושעי המלחמה הבכירים שאיתר היה ראש האס אס ומפקד המשטרה בראדום, (בדרגת בריגדפיהרר וגנרל מאיור) הרברט בטכר (Herbert Böttcher) וסגנו אוברשטורמבאנפיהרר וילהלם בלום (Wilhelm Blum) שהיו אחראים לשילוחם של כ-300,000 יהודים לטרבלינקה, בהם בני עירו ובני משפחתו של פרידמן. פרידמן ועוזריו איתרו את בטכר ובלום במחנה שבויים בריטי בנוימינסטר, לאחר שהתחקו אחר עקבות אשתו של בלום. על סמך עדויות שנאספו בשטוטגרט ובראדום, הוסגרו לפולין, נשפטו בראדום, הורשעו והוצאו להורג בתלייה ב-1947.
פרידמן התאמץ רבות לאסוף מידע ולאתר את אדולף אייכמן, אולם כיוון שאייכמן לא הצטלם בפומבי לא הייתה בידי פרידמן תמונה עדכנית שלו. במהלך חקירותיו של פרידמן הוא תיחקר את נהגו לשעבר של אייכמן וגילה שאחת המאהבות שלו התגוררה בקרבת העיר לינץ. פרידמן שלח אליה סוכן צעיר ואטרקטיבי שיתיידד עימה וינסה לאתר אצלה תמונה של אייכמן. התמונה המבוקשת אכן נמצאה ונלקחה מבית האישה בחשאי על ידי בלשי המשטרה האוסטרית.
התמונה הוצגה לניצול שואה יהודי-אוסטרי, שנפגש עם אייכמן במהלך המלחמה בניסיון להציל יהודים, שאישר שאכן זהו אייכמן.
בספטמבר 1947 פוטר מפקד משטרת וינה ממניעים פוליטיים ומחליפו העביר מתפקידם קציני משטרה רבים שסייעו לפרידמן בפעילותו. המפקד החדש נפגש עם פרידמן והודיע לו שלא יאפשר יותר את העמדתם לדין של שוטרים אוסטרים, ביניהם גם כמה עשרות, שנגדם כבר אסף פרידמן הוכחות על ביצוע פשעי מלחמה. פנייתו של פרידמן למנהלות השלטון האמריקאית והצרפתית לבקשת סיוע בהעמדת הפושעים לדין נענתה אף היא בשלילה. פרידמן פנה לבסוף לרשויות הסובייטיות כמפלט אחרון ושם החליט הקצין איתו נפגש לסייע לו. השוטרים, שנגדם נאספו הוכחות נעצרו ונשלחו לעבודות כפייה בברית המועצות. רובם שבו לאוסטריה באמצע שנות ה-50. הקצין הרוסי שסייע לפרידמן הועבר מתפקידו זמן קצר לאחר מעצרם של השוטרים האוסטרים.
בסתיו 1947 התבקש לעסוק גם ברכישת נשק עבור ההגנה בארץ ישראל ובמעקב וסיכול רכישות נשק של מדינות ערב, שרבות מהן נערכו בווינה.
בסוף אוקטובר אותה שנה נסע לכנס של מרכזים לתיעוד השואה שנערך בפריז. לכנס הגיעו נציגים מ-18 מדינות שונות.
ב-14 באוגוסט 1949 השתתף פרידמן בהוצאת קברי משפחת הרצל מבית הקברות המקומי והעברתם לקבורה בארץ. באותה שנה החל לימודי עיתונאות באוניברסיטת וינה.
בתקופת פעילותו בווינה נעצרו בזכות פועלו מעל 250 פושעי מלחמה נאצים. את הישגיו הגדולים ביותר באיתור פושעי מלחמה רשם בתקופה לפני עלייתו ארצה.
בראשית שנות ה-50 הפסיקה ארצות הברית ומדינות אחרות את מאמציהם באיתור פושעי מלחמה וכתוצאה מכך לא ניתן היה לממן כל פעילות בתחום זה.
פרידמן החליט לעלות לארץ מתוך תקווה ואמונה שמדינת ישראל תסייע לו בהמשך פעילותו ללכידת פושעי מלחמה נאצים.