stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סופת דצמבר 1951 בישראל
הסופה ונזקיה

הסערה החריגה החלה ב-13 בדצמבר 1951 ונמשכה עד 24 בדצמבר 1951. הרוחות העזות שנשבו (במהירויות של עד 80 קילומטר לשעה) הפילו ועקרו ממקומם מאות אוהלים ומבני מגורים ארעיים במעברות, הפילו אלפי עצים, רעפי גגות, תריסים ולוחות מודעות וניתקו חוטי חשמל וטלפון בכל רחבי המדינה. בתל אביב בלבד נפגעו יותר מ-2,000 קווי טלפון. עקב ההצפות ניזוקו ואף קרסו תחתיהם מבנים ביישובים הוותיקים ונותק לזמן ממושך קשר התחבורה לעשרות יישובים. דרכים נחסמו גם עקב נפילת עצים. אלפי תושבים פונו ממקומות מגוריהם.
בימים הראשונים לסערה נפגעו בעיקר הגליל, אזור המרכז, הרי יהודה וירושלים. ב-18 בדצמבר ולאחריו פגעה הסערה פגיעה קשה ביישובים רבים באזור המרכז ובתל אביב.
בחלק מהמקומות ירדו במשך יום אחד מ-5 ועד 20 אחוזים מכמות המשקעים השנתית הממוצעת בהם. השיא היה בראשון לציון, שבה ירדו ב-20 בדצמבר 174 מילימטר גשם. עד ה-24 בדצמבר ירדה ברחובות ובלוד כמות גשם העולה על הממוצע השנתי: ברחובות - 562 מילימטר (ממוצע שנתי 495) ובלוד 513 מילימטר (ממוצע שנתי 505). בתל אביב ירדה ב-12 ימי גשם רצופים עד 24 בדצמבר כמות גשם השקולה ל-75% מכמות הגשם השנתית הממוצעת בעיר.
המעברות

פגיעת הסופה הייתה קשה במיוחד בעשרות מעברות ברחבי הארץ משום שיושביהן התגוררו באוהלים ובמבנים קלים שונים שלא היו עשויים לעמוד בפני עוצמת הרוחות. גם תשתיות הניקוז במעברות היו רחוקות מלהספיק.
הרוח עקרה אוהלים, העיפה פחונים ואפילו הפכה צריפים. תושבי האוהלים והמבנים שאבדו איבדו חלק ניכר ממיטלטליהם.
היה הכרח לפנות מהמעברות אלפי משפחות שאיבדו את מקומות מגוריהן. הן שוכנו במבנים ציבוריים ביישובים הוותיקים. מאות ילדים מהמעברות הועברו למשך החורף למשקי ההתיישבות העובדת. מאות נקלטו במוסדות עליית הנוער.
באזור הצפון נפגעו מעברת צמח ומעברת אשרת, שחלקה הוצף ותושביה הועברו לנהריה. ממעברת נהריה פונו 400 משפחות. ב-21 בדצמבר הוצפה שוב מעברת נהריה לאחר שתושביה כבר שבו אליה.
בחיפה וסביבתה נפגעו מעברת נווה דוד, מעברת קריית עמל ומעברת טירה, שזרם מים חזק פגע בה ב-20 לחודש. חלק מתושביהן פונה למבנים ציבוריים ולישובים סמוכים. ממעברת טירה לבדה פונו 200 משפחות.
באזור המרכז נפגעו מעברות רבות וביניהן מעברת אגרובנק, מעברת בית ליד, נתניה, ג'ליל (ליד הרצליה), פתח תקווה, חיריה, בני ברק, סקיה ב', חולון, ראשון לציון ורחובות.
מעברות שהוקמו בשטחים נמוכים סבלו במיוחד מהצפות קשות. כך, ב-20 בדצמבר נפגעה קשות מעברת ראשון לציון, שהוקמה בתוך ערוץ נחל. באותו יום הפכה מעברת פתח תקווה לאגם מים. כ-2,000 תושבים הועברו ממנה למבני ציבור בפתח תקווה.
מעברות חיריה ורחובות הוצפו לגמרי. לאחר ההצפה ב-20 לחודש פונו מחיריה כ-1,300 תושבים לתל אביב וכאלף הועברו לרמת גן.
בירושלים וסביבתה נפגעו לפחות שבע מעברות, ובהן תלפיות, מקור חיים, נס הרים, עמינדב וקטרה (ליד הסטף). הדרך אל מעברות אלאר ודיר אל הווא בפרוזדור ירושלים נחסמה ב-13 בדצמבר ומאז לא היה קשר בינן לבין העולם החיצון, כשתושביהן מתקיימים ממנות חירום של מזון. ב-16 בדצמבר יצאו אליהן ג'יפים עם אספקת מזון, אך אלו שקעו בבוץ ורק למחרת הגיע מטענם אל המעברות ברגל. הדרך למעברת מקור חיים שובשה במשך כעשרה ימים בגלל הצפת הדרכים ואספקת המזון הובאה אליה על ידי פרדות. ב-23 בדצמבר התמוטטו כמה מבנים ארעיים במעברת תלפיות.
ב-17 בדצמבר דווח כי עד אותו יום נפגעו קשה 900 מתוך 11 אלף אוהלים במעברות. ב-24 בדצמבר הודיעה הסוכנות היהודית, שהייתה אחראית על המעברות, שכ-5,000 איש פונו מהן בימי הסערה ועוד כ-7,000 ילדים פונו ושוכנו במוסדות ההתיישבות העובדת, עליית הנוער וארגוני נשים. באותו יום חזרו מאות מתושבי המעברות לבתיהם.
המעברות > פעולות הסיוע למעברות

השלטונות, עובדי הסוכנות היהודית, שוטרים וחיילי צה"ל הגישו במהלך ימי הסערה עזרה לנפגעים במעברות וסייעו בפינוים למקומות המגורים הזמניים.
ב-20 בדצמבר יצאו לעבוד במעברות מאות מתנדבים וביניהם עובדים של ההסתדרות ומשרד החוץ. עשרות בניינים של ההסתדרות הועמדו לרשות תושבי המעברות שפונו.
פעולות הסיוע למעברות התגברו ב-22 בדצמבר לאחר שחלה הקלה במזג האוויר. הוחלט לעכב הפעם לשם זהירות את שובם של התושבים למעברות. חלקם פונו לבתי ספר, שבהם לא התנהלו לפיכך לימודים. כאלף מתנדבים מתל אביב יצאו ב-23 בדצמבר למעברות שבקרבתה כדי להגיש סיוע. ביניהם היו עובדי הסוכנות, משרד החוץ, מכבי, ארגוני נשים, ארגוני נוער, הסמינר הבין-קיבוצי ומוסדות נוספים. חברי קיבוץ גבעת ברנר פעלו בלילה להעביר אל המשק 200 ילדים מהמעברה הסמוכה אליו.
בכפר סבא יצאו תושבי היישוב לסייע בתיקונים במעברה השכנה.
כוונה לשכן ילדים ממעברת קטרה שליד ירושלים (כיום - אבן ספיר) במנזר יוחנן במדבר הסמוך בוטלה ברגע האחרון מחשש לתגובת המפלגות הדתיות, ולאחר יום הם הועברו לקריית ענבים.
ב-24 בדצמבר יצאו קבוצות עבודה לתיקונים במעברות פתח תקווה, סאקיה, חיריה, גבעת ברנר, רחובות, ראשון לציון, מגדיאל וכפר אונו.
תושבי המעברות הפגינו את מחאתם נוכח תנאי החיים הקשים שבהם נאלצו לחיות. ב-24 בדצמבר הפגינו כאלף מתושבי המעברות מול משרדי הסוכנות היהודית בתל אביב במחאה על תנאי המגורים במעברות. המשטרה באה למקום כדי לאבטח את המשרדים. במקרה אחד לפחות, ב-15 בדצמבר, יידו תושבי מעברה אבנים על מכוניות בעמק חפר. באחת המעברות הוכה מנהל המעברה על ידי תושבים.
היישובים הוותיקים > חיפה והצפון

ב-13 בדצמבר פגעה הסערה בגליל. מי נהר הירדן גאו עד שלא ניתן לחצותו. נפגעו משקים בעמק החולה. הקיבוצים עמיר, כפר בלום ושדה נחמיה באו תחת סכנת הצפה לאחר שתעלות הניקוז שנכרו בעמק לא עמדו במבחן. זרם המים באזור החולה עלה ל-120 מטר מעוקב לשעה - פי ארבעה מהשיעור הנורמלי.
הסערה הכבידה על אוניות ששטו בים התיכון. ב-14 בדצמבר טבעה ליד נמל חיפה אוניית משא טורקית. לפחות שניים מאנשי צוותה נספו.
במישור החוף הצפוני ובאזור מפרץ חיפה הוצפו שטחים נרחבים מאוד. קיבוץ עין המפרץ הוצף וכן שטח במושב בוסתן הגליל. נגרמו נזקים למטעי פרי ולשטחי ירקות. שובשה תנועת הרכבות בין חיפה לנהריה.
העבודה בנמל חיפה שותקה ב-18 בדצמבר עקב הסערה. באותו יום הציפו המים בחיפה מרתפים ואתרים ליד החוף לרבות מתקנים של העירייה. במיוחד נפגעו אזור גשר של וחוף שמן. הוצפו בתים בשכונות ואדי רושמיה, חליסה וארד אל-רמל. במקומות מסוימים נקוו המים עד לגובה של מטר. נדרשו פעולות שאיבה וניקוז דחופות. במהלך הלילה שבין ה-18 וה-19 בדצמבר נדרשו מכבי האש ועובדי העירייה לעשרות קריאות לעזרה עקב ההצפות. כביש חיפה-עכו הוצף על ידי עליית נחל נעמן על גדותיו. גם הכביש לתל אביב הוצף ליד עתלית ונחסם לזמן מה לתנועה.
היישובים הוותיקים > אזור המרכז

בלילה שבין ה-20 וה-21 בדצמבר הוצפו בעמק חפר אלפי דונמים של שטחי חקלאות בשל עליית נחל אלכסנדר על גדותיו ונגרם להם נזק רב. באותו לילה הוצף במים שטח מאוכלס של 10 דונם במרכז נתניה. הכניסה לעיר נחסמה על ידי המים.
ב-24 בדצמבר נותקה התחבורה בין פתח תקווה לבין רמת גן וראש העין. אזור ההצפה הגדול ביותר בפתח תקווה היה בשכונת פג׳ה המיתולוגית.
בראשון לציון עמדו כמה בתים בפני סכנת התמוטטות בעקבות ההצפות.
הדרך למושב ביתניה שליד אשדוד נותקה על ידי המים וב-21 לחודש והיה הכרח לשלוח מטוסים כדי להטיל לתושביו אספקת מזון.
היישובים הוותיקים > תל אביב-יפו

תל אביב-יפו סבלה נזקים קשים בימי הסערה, בעיקר עקב עליית נחל איילון על גדותיו בשלושה מועדים שונים.
הנחל עלה על גדותיו לראשונה ב-15 בדצמבר ומספר רחובות בעיר הוצפו.
הנחל עלה שנית על גדותיו בלילה שבין 20 ו-21 בדצמבר והציף שדות ורחובות. הוצפו השכונות הסמוכות לנחל: התקווה, עזרא, שובע, מונטיפיורי, נחלת יצחק והן נותקו משאר העיר. המים הציפו מרתפים, חדרי מדרגות ודירות בקומות נמוכות של בניינים. מאות משפחות פונו בלילה וחלק מהתושבים נאלצו לנוס מבתיהם על מנת שלא לטבוע.
גובה המים בשכונת מונטיפיורי הגיע ליותר ממטר ונדרש שימוש בסירות של נמל תל אביב ושל חיל הים כדי לפנות תושבים משם. מצילים פעלו בשכונות המוצפות במסירות עד כדי סיכון חייהם שלהם.
בליל ה-20 בדצמבר גם נפגעו ביפו שכונות נוזהה, סחנת דרוויש וגבעת עלייה. מאות תושבים פונו ממבנים רעועים ביפו לבנייני ציבור.
עיריית תל אביב ספקה למפונים ביגוד ומזון ולצורך כך גם נאספו תרומות מהציבור.
בבוקר ה-21 בדצמבר החמיר המצב בתל אביב עוד יותר: השטח משרונה ועד לבריכת גלי גיל הפך לאגם ומספר מכוניות ואוטובוסים נתקעו בו והוצפו. מרכז העיר הוצף גם הוא והתחבורה בו התנהלה בקושי. הוצפו גשרי נחל איילון  ונחל הירקון ומבנים במחסני התערוכה. באותו בוקר נותקו כל דרכי התחבורה לתל אביב מלבד הדרך לירושלים.
מאות מכוניות בעיר נפגעו מחדירת מי גשם לתוכן. מאות קווי טלפון לא פעלו בשל פגיעת המים. הלימודים בבתי הספר בוטלו.
תושבי שכונות תל אביב שהוצפו חזרו לבתיהם ב-22 לחודש ומצאו בהם הרס רב לאחר שהמים גאו לגובה של מטר ויותר. בבתים רבים הושחתה כל התכולה.
בלילה בין 23 ל-24 בדצמבר עלה נחל מוסררה על גדותיו בפעם השלישית. הוצפו שוב השכונות הסמוכות לנחל. אלו שכבר חזרו לבתיהם שם נאלצו להתפנות שוב. 600 אנשים פונו מהשכונות בלילה, חלקם על ידי סירות, ושוכנו בבתי ספר. נחל הירקון לא עלה על גדותיו. חלק מדרכי הגישה לתל אביב וממנה לרבות לרמת גן, נתניה וראשון לציון וכן מסילת הרכבת לחיפה נחסמו על ידי המים. בשטח הגדול ביפו התמוטט בניין בן שתי קומות. נזקים נגרמו לגשר שרונה, גשר לה גרדיה וגשר שכונת התקווה.
בבוקר ה-24 בדצמבר החל מפלס המים בנחל מוסררה לרדת והסערה שככה במידה רבה.
הנזק שנגרם בהצפות לשכונות תל אביב הוערך בחצי מיליון לירות. בבדיקת הבתים בשכונות שהוצפו נמצא שיש להרוס מיד עשרה בתים ולערוך תיקונים בעשרות בתים אחרים בטרם יוכלו לשמש שוב למגורים. תושבים רבים בשכונות שהוצפו איבדו את כל רכושם.
ב-27 בדצמבר בבוקר עוד היו בטיפול העירייה כ-1,300 תושבי שכונות שלא היו יכולים עדיין לחזור לבתיהם הניזוקים. אירוח המפונים בבתי ספר בתל אביב הקשה על חידוש הלימודים בהם ולכן הם רוכזו בשלושה בתי ספר על מנת לאפשר את חידוש הלימודים באחרים.
היישובים הוותיקים > ירושלים והדרום

בנוסף לנזקים במעברות בירושלים ובסביבתה הוצפו בעיר בימי הסערה מרתפים והיה צורך לשאוב את המים מתוכם ב-18 בדצמבר פונו תושבים מבתים בשכונת מוסררה שיציבותם התערערה, ובתים אחדים שם אכן התמוטטו. שובשה גם תנועת הרכבת לעיר.
ב-18 בדצמבר הוצפו הדרכים לרוב היישובים בנגב המערבי. הכביש בכניסה לבאר שבע קרס. גשר ואדי באר שבע הוצף במים במפלס של חצי מטר מעל גשר הכביש. כביש תל אביב-באר שבע הוצף ליד עקרון (היום - מזכרת בתיה) ב-19 בדצמבר.
משקעים

אלו נתוני משקעים שירדו בימי הסערה במקומות שונים בישראל, במילימטרים:
|  | יישוב | 13> 12 | 14> 12 | 15> 12 | 16> 12 | 17> 12 | 18> 12 | 19> 12 | 20> 12 | 21> 12 | 22> 12 | 23> 12 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | טבריה | 4.5 | 16.4 | 35.5 | 6.4 | 13.5 | 62.9 | 2.6 | 41.3 | 7.1 | 0.4 | 5.6 |
| 2 | צפת | 21 | 15.4 | 63.8 | 17.4 | 77.1 | 80.6 | 8 | 52.8 | 11.6 | 29.8 |  |
| 3 | נצרת | 9.8 | 18.3 | 45.5 | 4.3 | 9.9 | 60 | 13.5 | 47.7 | 1.9 | 2.4 | 13.6 |
| 4 | עפולה | 8.4 | 20.2 | 27 | 5.3 | 2.5 | 43.2 | 10.6 | 50 |  | 3.2 | 16.6 |
| 5 | נהריה | 2.6 | 14.7 | 37.5 | 13.2 | 87.5 | 41.8 | 8.7 | 49.3 | 0.8 | 5.3 | 12.5 |
| 6 | חיפה - כרמל | 10.2 | 7 | 39.3 | 9 | 76 | 43 | 11 | 40.5 | 3 | 2.5 | 15.9 |
| 7 | חיפה - בתי הזיקוק | 8.2 | 44.5 | 6.3 | 95.8 | 86 | 9.4 | 29.8 | 3 | 2.4 | 7.7 | 0.5 |
| 8 | זכרון יעקב | 8 | 12.5 | 36 | 9 | 16 | 76 | 9 | 43.5 | 3 | 6.5 | 26.5 |
| 9 | כפר סבא | 21 |  | 39.5 | 3 | 7 | 45 | 22.5 | 92 | 2.5 | 28 | 23 |
| 10 | נתניה | 4.4 | 8.6 | 8.8 | 8.7 | 18.8 | 49.4 | 12 | 76.4 | 9.3 | 9.8 | 55.5 |
| 11 | הוד השרון | 19.1 | 16.2 | 29.1 | 2.8 | 8.8 | 45.5 | 20.6 | 94.3 | 18.3 | 8.4 | 38.2 |
| 12 | לוד | 28.6 | 59.2 | 24 | 10.1 | 5.3 | 55.1 | 27.4 | 148.4 | 24.7 | 21 | 47.9 |
| 13 | תל אביב - הקריה | 15.1 | 11.3 | 15.8 | 8.9 | 15.5 | 28 | 14.1 | 108.1 | 21.1 | 15 | 43.5 |
| 14 | תל אביב - נמל | 13.9 | 9 | 22.1 | 2 | 13.7 | 29.9 | 5.4 | 133.5 | 21.5 | 14.4 | 42.5 |
| 15 | בת ים | 13.6 | 11.5 | 11.5 | 12 | 13.3 | 40.1 | 26.5 | 105.5 | 27.5 | 27.5 | 55 |
| 16 | ראשון לציון | 16 | 15.7 | 61.3 | 10.2 | 3.4 | 27.6 | 33.5 | 174.3 | 36.6 | 9.3 | 62.5 |
| 17 | רחובות | 25.9 | 89.3 | 40.1 | 14.8 | 2.2 | 37.8 | 16.7 | 125.9 | 39.4 | 22 | 81.9 |
| 18 | ירושלים - מרכז | 26 | 85 | 52.2 | 13.9 | 4.5 | 36.1 | 22.1 | 18 | 1 | 3.3 | 23.3 |
| 19 | ירושלים - בית הכרם | 37.4 | 92.5 | 56.5 | 12.3 | 5.4 | 39.5 | 21.1 | 19.8 | 0.9 | 4.9 | 28 |
| 20 | באר שבע |  | 0.1 | 20.3 | 12 |  | 42.2 | 13.8 | 0.4 |  | 6.7 | 2.4 |
מקור: מאגר נתוני השירות המטאורולוגי.
ראו גם

שלג 1950 בישראל
כניעת גרמניה הנאצית

החתימה על הסכם הכניעה, 7 במאי 1945
הזירה האירופית במלחמת העולם השנייה, הסתיימה בכניעה ללא תנאי של גרמניה הנאצית, ב־7 וב־8 במאי 1945.
רקע

לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, גרמניה הנאצית התמוטטה אל מול התקדמות הצבא האדום ממזרח וצבאות בעלות הברית ממערב. בסוף אפריל החלו כוחות הצבא האדום לחדור לברלין. ב־30 באפריל התאבד הפיהרר אדולף היטלר יחד עם אשתו הטריה אווה בראון בפיהררבונקר בברלין. בצוואתו הפוליטית הצדיק היטלר את התפשטות גרמניה למזרח, האשים במפלה את היהודים, והוקיע את ראשי הצבא והמפלגה, כהרמן גרינג והיינריך הימלר כבוגדים, שכן רצו לנהל משא ומתן עם בעלות הברית. היטלר פיצל את תפקיד הפיהרר לשניים ומינה את גרוס אדמירל קארל דניץ, מפקד הצי הגרמני, ליורשו כנשיא המדינה, ואת יוזף גבלס לקנצלר גרמניה. למחרת פורסם ברדיו הגרמני שהיטלר נהרג בקרב מול הצבא האדום כחלק מהתעמולה הנאצית של סוף המלחמה.
העיר ברלין נכנעה לסובייטים ב־2 במאי, ודגל ברית המועצות הונף מעל בניין הרייכסטאג.
דניץ ניהל את ממשלתו בפלנסבורג, עיר נמל בצפון גרמניה. ממשלת פלנסבורג הייתה חסרת כוח ממשי, ועיקר פועלה היה ארגון תהליך כניעת המדינה.
ב־3 במאי הגיעה למפקדתו של הפילדמרשל הבריטי ברנרד לו מונטגומרי בצפון-מערב גרמניה משלחת מטעם ראש מפקדת הכוחות המזוינים וילהלם קייטל, בראשות מפקד הצי הגרמני הנס-גאורג פון פרידבורג. הגרמנים ביקשו ממונטגומרי שייקבל את כניעת הכוחות הגרמניים הנסוגים מפני הסובייטים, אולם מונטגומרי סירב לדון בגורל הכוחות הנמצאים בחזית הסובייטית, ודרש את כניעת הכוחות שנמצאים בחזית שלו. לבסוף, אחרי שפון פריידבורג חזר למפקדה הגרמנית וקיבל אישור הוא שב למפקדתו של מונטגומרי, שם חתם ב-4 במאי בשעה 18:30 על כניעה ללא תנאי של הכוחות הגרמניים בהולנד, בצפון-מערב גרמניה ובדנמרק, החל מ־5 במאי בשעה 08:00 (לפי שעון הקיץ הבריטי). מונטגומרי ארגן טקס פומבי לעיני התקשורת, בין השאר כדי ליטול חלק מהתהילה של דווייט אייזנהאואר. כניעה דומה, אך פחות מתוקשרת, התקיימה למחרת בדרום גרמניה.
פון פריידבורג טס ממפקדתו של מונטגומרי למפקדתו של אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה, בריימס שבצפון מזרח צרפת. וב-6 במאי שלח דניץ לריימס את הגנרל אלפרד יודל, ונתן לו את הסמכות הבלעדית לחתום על כניעה. יודל ניסה להגיע עם האמריקאים להסכם נפרד, או לפחות להרוויח זמן שבו כמה שיותר חיילים גרמניים ייכנעו לאמריקנים או לבריטים ולא לסובייטים. אולם אייזנהאואר הבטיח לסובייטים שהוא לא יחתום על הסכם נפרד והבהיר זאת לגרמנים. כמו כן אייזנהאואר סירב להיפגש עם המשלחת הגרמנית עד שיחתם הסכם כניעה ללא תנאי, וראש צוות המשא ומתן מצד בעלות הברית היה ראש המטה שלו, וולטר באדל סמית. בסופו של היום, לאחר שיודל נואש מניסיונותיו להגיע להסכם נפרד עם ארצות הברית ובריטניה, הוא הסכים לקבל את הנוסח שהכתיב אייזנהאואר לכניעה, כשההישג היחידי היה דחיית כניסת הכניעה לתוקף בכמעט שתי יממות, דבר שאיפשר מעבר עוד חיילים ואזרחים מהחזית המזרחית כדי להיכנע בחזית המערבית.
חתימה על הסכם כניעה

כתב הכניעה הצבאית נחתם ב־7 במאי בשעה 02:41 לפנות בוקר. הכוחות הגרמנים הסכימו לכניעה ללא תנאי הן למפקדה העליונה של כוחות בעלות הברית, והן לפיקוד הסובייטי העליון, החל מה-8 במאי בשעה 23:01 (לפי זמן מרכז אירופה). מטעם הגרמנים חתם יודל, מטעם המפקדה העליונה של כוחות בעלות הברית באירופה חתם סמית, ובנוסף חתמו: גנרל איוון סוסלופרוב (נציג ברית המועצות) וגנרל פרנסואה סבז (נציג צרפת). אחרי החתימה הכריז יודל: "עם חתימת הסכם זה, העם הגרמני וכוחותיו המזוינים נתונים בידי המנצחים – לשבט או לחסד."[דרוש מקור][דרושה הבהרה]
לאחר החתימה התברר שהסובייטים, שחששו שהגרמנים יפסיקו את הלחימה רק בחזית המערבית, לא היו מרוצים מנוסח ההסכם, ומכך שהוא נחתם במפקדה של אייזנהאואר. הם דרשו חתימה נוספת על נוסח מתוקן, בברלין. הסתייגותם הגיעה רק אחרי שנחתם כתב הכניעה, אולם הם לא ויתרו, וב-8 במאי, מעט לפני חצות, נחתם כתב כניעה שני, בקרלסהורסט שבברלין, הכבושה על ידי הצבא האדום. מהצד הגרמני כתב הכניעה נחתם על ידי וילהלם קייטל, אדמירל פון פריידבורג (כנציג קריגסמרינה) וגנרל הנס-יורגן שטומפף כנציג לופטוואפה. בשם מפקדת בעלות הברית באירופה חתמו: המרשל האווירי הבריטי ארתור טדר, הגנרל האמריקאי קרל ספאץ  והגנרל הצרפתי ז'אן דה לאטר דה טסיני. בשם הפיקוד הסובייטי חתמו מרשל גיאורגי ז'וקוב וגנרל וסילי סוקולובסקי.
בתחילה הוחלט לפרסם את דבר הכניעה רק לקראת ה-9 במאי, בהודעה רשמית של מנהיגי המדינות, ונציגי העיתונות שנכחו בכניעה בריימס התבקשו לשמור את דבר הכניעה בסוד. אולם עיתונאי סוכנות הידיעות אסושייטד פרס אדוארד קנדי הפיץ במברק את דבר הכניעה, וכך נפוצה הידיעה במערב לפני הזמן המתוכנן, ויום הניצחון באירופה נחגג ב־8 במאי, ולא ב-9 במאי.
כתב הכניעה הגרמנית
השני שנחתם בריימס
לאחר הסכם הכניעה

למרות הכניעה, התנהל עוד קרב גדול אחד באירופה – הקרב על פראג. שני קרבות, קטנים בהיקפם, שהתקיימו לאחר הכניעה היו ההתקוממות הגאורגית בטסל וקרב אוג'ק.
לאחר הכניעה המשיך דניץ לקיים ממשלה גרמנית בפלנסבורג, שלא הוכרה על ידי בעלות הברית, ולמעשה שלטה רק על תחום מושבה. ב-23 במאי נעצרו דניץ ואנשי ממשלתו, ובכך בא הקץ על "רייך אלף השנים", 12 שנים לאחר הקמתו.
מונטגומרי (שני משמאל) מקבל את המשלחת הגרמנית בראשות פון פרידבורג (מחזיק מסמך). מימין-אדמירל גרהרד וגנר; גנרל אברהרד קינצל. 3 במאי 1945

וילהלם קייטל חותם על הכניעה האחרונה, ברלין, 8 במאי 1945
תיאה גיל

| --- | --- |

תיאה גיל
 לידה:  5 באפריל 1970 (בת 54) ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 מקום לימודים:  אוניברסיטת יורק
 http://www.theagill.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
תיאה לואיס גיל (באנגלית: Thea Louise Gill; נולדה ב-5 באפריל 1970) היא שחקנית קנדית, שנודעה בעיקר בשל תפקידה בתור לינדזי פיטרסון בסדרת הדרמה "הכי גאים שיש" (2000–2005).
ביוגרפיה

גיל נולדה וגדלה בוונקובר, קולומביה הבריטית בקנדה ולמדה 12 שנים בבית ספר פרטי לבנות. לאחר שסיימה היא למדה באוניברסיטת יורק בטורונטו. בזמן לימודיה באוניברסיטה היא פגשה את בעלה לעתיד, במאי תיאטרון ואקדמאי, בריאן ריצ'מונד. בשנת 1992 סיימה את לימודי התיאטרון באוניברסיטה בהצטיינות.
קריירה

הפריצה הגדולה שלה הגיעה בשנת 2000 כשנבחנה וקיבלה את התפקיד של לינדזי פיטרסון בסדרת הדרמה הקווירית "הכי גאים שיש". היא המשיכה בתפקיד זה במשך חמש עונות בשנים 2000–2005.
בשנת 2006 היא הצטרפה לקאסט המקורי של סדרת הטלוויזיה "מפרץ דנטה" שם גילמה את דמותה של דיאנה צ'יילדס.
בשנת 2014 ביצעה הופעת אורח בסדרה "קאסל" בתור גלוריה רובינס.
בשנת 2016 שיחקה בסרט ההתבגרות של הבמאי מייק מיילס, "נשות המאה ה-20" (אנ') שעלילתו סובבת בדרום קליפורניה של סוף שנות ה-70 ומבוססת חלקית על ילדותו של הבמאי.
בנוסף לעבודתה כשחקנית, גיל היא גם זמרת ג'אז והיא מופיעה במועדוני לילה ובספינות שיט.
חיים אישיים

כשגיל נשאלה ב-2003, במהלך תקופתה ב"הכי גאים שיש", "האם היית אומרת שאת דו-מינית?", היא אישרה את האמרה הזו, "ובכן, חשבתי על זה הרבה. ואני מניחה שאולי אני כן ".
גיל הייתה נשואה במשך 16 שנים לבמאי התיאטרון בריאן ריצ'מונד, מ-1993 עד 2009.
מאז 2013 היא נמצאת בזוגיות עם הסופרת ג'ינה גלאס. היא מתגוררת בוויקטוריה, קולומביה הבריטית ויש לה שני ילדים חורגים ושני נכדים חורגים.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1993 | Lilly | ג'וליה |  |
| 1996 | Bubbles Galore | מלאך אורגזמי |  |
| 1998 | Papertrail | איילין גיבס |  |
| 2000 | Washed Up | באני |  |
| 2005 | Ice Men | ג'ניפר |  |
| 2005 | Eighteen | האנה |  |
| 2006 | Truth | לורה |  |
| 2007 | Seed | סנדרה בישופ |  |
| 2008 | Mulligans | סטייסי דוידסון |  |
| 2010 | The Boy She Met Online | קנדרה אוליבר |  |
| 2010 | The Putt Putt Syndrome | סאם |  |
| 2011 | Mother Country | אנדראה דופרי |  |
| 2015 | The Grid: Zombie Outlet Mall | הייזל | דיבוב |
| 2016 | נשות המאה ה-20 (אנ') | גייל פורטר |  |
| 2020 | Shepard | שרי |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1992 | Forever Knight | קורבן #3 | פרק: "For I Have Sinned" |
| 1993 | E.N.G. | נערת ליווי | פרק: "Within the Law" |
| 1995 | קונג-פו: האגדה ממשיכה (אנ') | סו | פרק: "Kung Fu Blues" |
| 1998 | Due South | טאווני | פרק: "Mountie on the Bounty: Part 2" |
| 2000 | D.C. | פקידת קבלה | פרק: "Blame" |
| 2000 | Common Ground | ווילה | סרט טלוויזיה של שואוטיים |
| 2000–2005 | הכי גאים שיש | לינדזי פיטרסון | תפקיד ראשי (5 עונות); 83 פרקים |
| 2001 | חיי ג'ודי גרלנד: אני והצללים שלי (אנ') | לוסיל ברמר | מיני-סדרה |
| 2002 | Tornado Warning | די מזור | סרט טלוויזיה של Ion Television (אנ') |
| 2002 | Sightings: Heartland Ghost | פאם | סרט טלוויזיה של שואוטיים |
| 2002 | Just Cause | סאלי שטרן | 2 פרקים |
| 2003 | Bliss | נינה | פרק: "Nina's Muse" |
| 2004 | אנדרומדה | סלין | פרק: "When Goes Around..." |
| 2005 | אספן הנשמות | קרוליין בומונט | פרק: "The Mother" |
| 2005 | Masters of Horror | ג'יין קליבר | פרק: "Homecoming" |
| 2006 | Lesser Evil | מרגרט דלטון | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2006–2007 | Dante's Cove | דיאנה צ'יילדס | תפקיד ראשי (עונות 3-2); 10 פרקים |
| 2009 | הלוחשת לרוחות | איימי וורנר | פרק: "Cause for Alarm" |
| 2010 | Riverworld | מטפלת נשית | סרט טלוויזיה של Syfy (אנ') |
| 2010 | Lies Between Friends | קייט רנדל | סרט טלוויזיה של הולמרק |
| 2012 | My Mother's Secret | השוטרת קיין | סרט טלוויזיה |
| 2012 | Failing Upwards | הייזל המילטון | סדרת רשת; פרק: "Estate Sale" |
| 2013 | Stonados | טארה לייקין | סרט טלוויזיה של Syfy (אנ') |
| 2014 | קאסל | גלוריה רובינס | פרק: "Dressed to Kill" |
| 2016 | 10 Year Reunion | מיס אדוארס | סרט טלוויזיה של LMN (אנ') |
| 2016 | In the Black | ג'ולי פיין | סרט טלוויזיה |
מרדכי אלקחי

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1925 פתח תקווה, פלשתינה (א"י)
 הוצאה להורג:  16 באפריל 1947 (בגיל 22) כלא עכו, פלשתינה (א"י)
 השתייכות:   אצ"ל
 תקופת הפעילות:  1943–1947 (כ־4 שנים)
מרדכי אלקחי (10 במרץ 1925 – 16 באפריל 1947), מעולי הגרדום, היה איש האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים בליל ההלקאות והוצא להורג.
ילדות

מרדכי אלקחי נולד בי"ד באדר תרפ"ה, 10 במרץ 1925, לאורה ואברהם, בפתח תקווה. בן למשפחה מעוטת אמצעים. שני הוריו עלו לארץ ישראל מטורקיה שבאירופה. משפחתו של אלקחי סבלה מקשיים כלכליים, ובגיל 10 עזב את לימודיו כדי לסייע בכלכלת ביתו. הוא הצטרף כספורטאי לאגודת "המכבי הצעיר", והיה ספורטאי מצטיין. במיוחד השקיע בשחייה, וב-1941 ייצג את קבוצת מכבי אבשלום וזכה במקום הראשון בתחרות כלל ארצית.
פעילותו במחתרת

בגיל 18 הצטרף לאצ"ל עם חברים מעירו, ועד מהרה נסחף ברוח הארגון. את שלבי האימונים וההכשרה עבר בהצלחה, ולאחר זמן לא רב הצטרף אל שורות לוחמי המחתרת. אלקחי השתתף בפעולות צבאיות רבות. הוא לקח חלק במבצע ההתקפה על מבצר המשטרה הבריטית בקלקיליה במוצאי יום כיפור תש"ה. ההתקפה במקום יצאה באיחור של שעתיים לעומת התקפות על מבצרים אחרים, ועל הלוחמים נפתחה אש. אלקחי הפגין אומץ לב בחילוץ פצועים. בהמשך עסק רבות בחבלות ברשת הטלפונים, חבלה במסילות ברזל, ובהחרמות כלי נשק ממחנות בריטיים בנתניה, תל אביב וראש העין. השתתף גם בהתקפה על מבצר המשטרה ברמת גן, כשאינו יודע שבפעולה לוקח חלק דב גרונר העתיד לשבת איתו בתא הנידונים.
ב-29 בדצמבר 1946 יצא אלקחי עם ארבעה לוחמי אצ"ל נוספים, אליעזר קשאני, יחיאל דרזנר, חיים גולובסקי (גלעד), ואברהם מזרחי, לפעולה כחלק מ"ליל ההלקאות", בה היו אמורים להלקות קצינים בריטיים כנקמה על הלקאתו של לוחם אצ"ל, בנימין קמחי.
ליד צומת לוד-בית דגן, סמוך לכפר וילהלמה, נתקלה מכוניתם של החמישה במחסום משטרתי, ממנו נפתחה עליהם אש. הנהג, אברהם מזרחי מת מפצעיו. אלקחי ושלושת הלוחמים הנותרים, נתפסו והועברו למחנה צבאי סמוך, שם עברו חקירה אלימה במשך כ-20 שעות. לאחר חמישה ימים בהם הושפלו והולקו, הועברו הלוחמים אל בית הסוהר המרכזי בירושלים.
המשפט

ביום ב', ה-10 בפברואר 1947, נערך משפטם הצבאי של הארבעה. אלקחי, קשאני, דרזנר, וגולובסקי לובשי מכנסי וגרבי חאקי, נעליהם שחורות ומעילם אפור, לראשיהם כיפות כחולות-לבנות, הגיעו במצב רוח טוב, כשמכוניתם מלווית במשוריינים ועל בניין המשפט מוטל משמר כבד. הארבעה כפרו בסמכות בית המשפט לשפוט אותם, לא השיבו לשאלות או הגיבו להאשמות ולמעשה לא לקחו חלק במהלכו. בשלב ההגנה אלקחי נשא דברים כנגד השלטון הבריטי: "את רוחנו לא ישברו. אנו נדע למות בכבוד, כיאה לעברים". בשעה 19:00, לאחר דיון קצר ביניהם הודיעו השופטים כי הארבעה נמצאו אשמים. עונשם של אלקחי, קשאני ודרזנר הוא מוות בתלייה, ואילו גולובסקי נידון למאסר עולם בשל גילו הצעיר (17). מיד לאחר השמעת פסק הדין קמו הארבעה ושרו בקול נרגש את "התקווה". הנידונים נגררו מתא הנאשמים החוצה ולא הורשו להיפרד מבני משפחותיהם. הוא הועבר עם חבריו מעיר הולדתו פתח תקווה, יחיאל דרזנר ואליעזר קשאני, אל בית הסוהר המרכזי בירושלים שם הצטרפו אל לוחם האצ"ל דב גרונר (אשר נידון כמותם למוות). המפקד הצבאי העליון לארץ ישראל, גנרל אוולין יו בארקר, נקט צעד שהפתיע וזעזע את היישוב העברי. הגנרל היה אמור לעזוב את תפקידו ביום ד', ולכן ביקש כי ימהרו להעביר אליו את תיק המשפט עוד למחרת קיומו על מנת שיחתום עליו ויאשר אותו, בניגוד לנהוג כי לפחות מספר ימים חולפים בטרם עובר התיק ממחלקת היועץ המשפטי הצבאי אל המפקד. בכך מנע אפשרות כי מחליפו בתפקיד יגלה רחמים כלפי הנידונים, ובכך השאיר "מתנת פרידה" בעוזבו את הארץ. ביישוב שררה תקווה להצלת השלושה אשר לא הואשמו בשפיכות דמים כי אם בהחזקת נשק. בקשות לחנינת השלושה הועברה אל הנציב העליון מטעם מוסדות ואישים, ועיריית פתח תקווה ארגנה עצומה להצלת בניה. אלקחי, קשאני, דרזנר וגרונר הוציאו פנייה אל העיתונות בו הם מבקשים להפסיק את גינויי ההוצאה המתוכננת להורג ואת בקשות החנינה, אותם ראו כ"מורשת הגלות", המשפילים את כבוד העם.