ספר הקבצנים
שם הספר – בין "פישקה דער קרומער" ל"ספר הקבצנים"

הספר ראה אור לראשונה ביידיש בשם פישקה דער קרומער (פישקה החיגר). בתרגום לעברית של הספר בשנת 1901 ניתן לו השם ספר הקבצנים על ידי ביאליק. ביאליק עבד על התרגום בשיתוף עם אברמוביץ, ושמונת הפרקים הראשונים של הרומן התפרסמו בהמשכים בכתב העת "הדור". אברמוביץ לא הסתפק בתרגום של ביאליק לרומן ועבד על נוסח עברי משלו לרומן במשך שנים רבות. החוקרים נחלקים אם בכתיבת הנוסח העברי אברמוביץ שכתב באינטנסיביות את התרגום של ביאליק, או שלא נשען עליו כלל. בין השנים 1909-1912 התפרסמה המהדורה העברית המלאה של הרומן מאת אברמוביץ, שהיא אינה תרגום של היצירה מיידיש אלא יצירה עברית חדשה מקבילה, גם כן תחת השם ספר הקבצנים.
לפי החוקר דן מירון ב"חינוך הסנטימנטאלי של מנדלי מוכר ספרים" השונות בכותרות בין הגרסה היידיית ובין העברית של יצירתו של אברמוביץ משקפת תמה שונה שמובלטת בכל אחד מהנוסחים. מעבר נושאי זה נובע מהתפתחות האמנות הסיפורית של אברמוביץ במהלך חמשת עשורי כתיבתו. הכותרת ביידיש מצביעה על שלבים מוקדמים יותר של הגותו, לרוב עם מיקוד מקומי יותר. לעומת זאת, הכותרת העברית (המופיעה מאוחר יותר) מקפלת את עמדתו ההגותית הסופית של אברמוביץ שיש בה פרספקטיבה היסטורית-לאומית רחבה יותר. בנוסף, הבחנה זו בין הכותרות משקפת גם את הקהלים המגוונים של הספרות היהודית הדו-לשונית, שכל אחת מהן מונחת באידאולוגיות לאומיות וספרותיות שונות.
כותרת הספר היידית פישקה החיגר משתייכת על פי מירון לאחת המסורות המרכזיות ברומנים האירופיים למן הופעת הרומן בסוף המאה ה-17 ובמשך המאות ה-18 וה-19, שהעמידה את גיבור העלילה בכותרתו של הספר (כגון דייוויד קופרפילד). על פי מירון, לכותרת מהסוג הזה הייתה מגמה כפולה, מצד אחד הגיבור מוצג כסמל לחוויה אנושית רחבה, המשקף את חייהם של אנשים יומיומיים, שאירועי חייהם לא מתועדים בהיסטוריה, ומצד שני יש שימת דגש על מסע חייו הייחודי של האדם הפרטי המסוים ועומקו הפנימי, שאינו פחות משל הגיבור הטרגי. הכותרת היידית פישקה החיגר ממשיכה מסורת זאת ומביאה אותה אל מרכז היצירה של הרומן בספרות היהודית החדשה. פישקה בא לייצג קבוצה רחבה של עניים נידחים, מסכנים ועזובים שנזנחו מילדותם, ילדי עניים שבאים לעולם בלי חשבון ואחריות והם כדגיגים בים – ומכאן השם פישל – דג ביידיש. ומהצד השני הכותרת מלמדת על האינדיבידואליות של פישקה בסיפור מעבר לתוויות חברתיות כמו מוגבלות או עוני, תוך שימת דגש על אופיו הייחודי ועומק חוויותיו האישיות. בתחילה מתואר פישקה, על ידי המספר, מנדלי, כחסר משמעות לכאורה ובעדשה לגלגנית שעוקבת אחר תפקידו כבלן ועל נישואי הכפייה "המוצלחים" לקבצנית העיוורת שכביכול העלוהו ברום המעלה. עם זאת, כשסיפורו של פישקה מתפתח מנקודת המבט שלו עצמו, הוא מתגלה כדמות בעלת רוח עמוקה וחוסן, המתגברת על אתגרים פיזיים, חינוכיים וסביבתיים. השינוי הזה מגלה אותו כאדם מורכב ושלם יותר מהסובבים אותו, כולל מנדלי בעצמו.
לעומת זאת, כותרת הספר העברית ספר הקבצנים מכוונת את הדעת מהאדם היחיד אל עבר הייצוג המקיף ביותר של הכלל החברתי. על פניו נדמה שכותרת הספר ממשיכה את כותרת המשנה שמופיעה בנוסח היידי: "אדער א מעשה פון יודישע ארמעלייט" (סיפור על אודות קבצנים יהודיים) ולכאורה משתייכת לסוגת הרומן הריאלסטי של תיאור שכבה חברתית מסוימת (כגון ברומן עלובי החיים). אולם מירון טוען שהכותרת העברית משייכת את הספר לסוגה אחרת שהיא האנטומיה או המקבץ האנציקלופדי. כלומר, שהספר לא עוסק באדם היחיד דווקא אלא שם את הדגש על הנורמה האנושית הכוללת. התבנית האנטומית באה לבטא את עיקר המשמעות של הסיפור בעוד שסיפור העלילה של פישקה הוא הדגמה משנית שלה. במהלך הסיפור נראה שמנדלי בא להוכיח, בהפרעות החוזרות והנשנות שלו לסיפור הדברים מפי פישקה, שלמעשה כל ישראל הם קבצנים. הוא מפצל ומסווג אותם לסוגים – עושה בהם מעשה אנטומיה, מעין מילון אנציקלופדי של הקבצנות היהודית שנמצאים בה לא רק הקבצנים "המקצועיים" כפי שמורה כותרת המשנה היידית, אלא כלל ישראל- בהם בעלי בתים, בעלי מלאכה, מוכרי ספרים, סוחרים ביריד, אברכים וכו' – כולם מתבררים כקבצנים שיש בהם ממעשה החליפין של הקבצן שנותן דבר מה מצרורו ומצפה לגמול מצרורו של חברו. כותרת הספר העברית מסיטה את דעתנו ממערכת נרטיבית שמתארגנת סביב דמות הגיבור התם ומעורר הרחמים של פישקה ובמקום זאת מתמקדת בדמותו של מנדלי המספר, המפוכח והאירוני שמפשיט את הפרטיות והייחוד מכל דבר ומעמיד אותו בתכונה רחבה וכללית של "היהודי" ואפשר גם של כל אדם באשר הוא.