stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בורר ביום טוב
סייגי הברירה בשבת וביום טוב > סייגי הברירה ביום טוב

ביום טוב, הותרו כל המלאכות שנדרשות לצורך הכנת מאכלי יום טוב. ונאסרו רק מלאכות שהן 'מלאכת עבודה', היינו מלאכות שאדם מבצע כדרך עסקיו ומלאכתו בימות החול, שאינן לצורך יום טוב. כשם שמותר לברור מאכלים לצורך יום טוב, כן מותר לברור בגדים וכלים ומשחקים לצורך יום טוב.
אמנם אף ביום טוב נאמרו תנאים מסוימים על מנת להתיר את הברירה:
למעט בטרחה - כאשר יש לאדם תערובת של מאכל ופסולת, יפריד אותם בדרך בה יוכל למעט בטרחה כמה שיותר. שאם רוב התערובת אוכל - ייטול מתוכה את הפסולת. ואם הרוב פסולת - ייטול מתוכה את האוכל. אמנם כאשר הפסולת מרובה, גם כאשר קל יותר להוציא את הפסולת, צריך להוציא את המאכל מתוך הפסולת, מפני שבמצב שהרוב פסולת, אין הפסולת נגררת אחר האוכל והיא נחשבת מוקצה, ולכן אסור ליטול אותה. אבל כאשר הרוב מאכל, מותר להוציא את הפסולת ביד, כי אז הפסולת המעטה נגררת אחר האוכל שהוא הרוב, ואין עליה דין מוקצה, ורק לאחר שיפריד אותה מהאוכל, הפסולת תהפוך למוקצה. ויש אומרים שגם כאשר הפסולת היא רוב, אם קל יותר להוציאה, יניח את האוכל ויוציא את הפסולת, שלעולם ממעטים בטרחה.
שאי אפשר לעשותה מערב יום טוב - כל אימת שאפשר לעשות את המלאכה בערב יום טוב בלא שהמאכל ייפגם, צריך לעשותה בערב יום טוב. ואם לא עשאה בערב יום טוב – מותר לעשותה ביום טוב בשינוי בלבד. אלא שאין צורך בשינוי גדול, שאם היה רגיל לברור על גבי צלחת, יברור על השולחן וכיוצא בזה.
דוגמאות למקרים בהם מותר לברור ביום טוב ולא בשבת

פסולת מתוך אוכל - מי שיש לפניו סלט ובו חתיכות בצל שהוא אינו מעוניין בהן, מותר לו להוציא את חתיכות הבצל, ולאכול את שאר הסלט. ואילו בשבת הדבר אסור, מפני שאסור להוציא פסולת מתוך אוכל. וכן מותר להוציא ביום טוב גרעין של לימון שנפל לתוך סלט, וכן מותר לברור אורז ביום טוב.
בכלי - מי שיש לו שמרי יין מעורבים ביין, מותר ביום טוב להעביר את היין במסננת ביתית, כדי לסנן את היין מהשמרים. ובשבת הדבר אסור, שכן אסור להשתמש בכלי לצורך הפרדת האוכל מהפסולת.
ראו גם

מלאכת יום טוב
שחיטה ביום טוב
הוצאה ביום טוב
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ע"ד, עמוד א' וכפי שפירש רבינו חננאל, וכן דעת הרמב"ם והרמב"ן והר"ן ועוד רבים, וכן נפסק בשולחן ערוך, אורח חיים, סימן שי"ט, סעיף א' ובסעיף ד
↑  אור לציון ג, יט, ז
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף י"ד, עמוד ב'.
↑  שולחן ערוך הרב תקי, ד; שמירת שבת כהלכתה ד, ג
↑  ע"פ תוספות שבת קמב, ב; חיי אדם פב, ב
↑  עיין קיצור שולחן ערוך צח, ז
↑  שער הציון תצה, י
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קל"ז, עמוד ב', שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תק"י, סעיף ד'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ע"ד, עמוד א' וכפי שפירש רבינו חננאל, וכן דעת הרמב"ם והרמב"ן והר"ן ועוד רבים, וכן נפסק בשולחן ערוך, אורח חיים, סימן שי"ט, סעיף א' ובסעיף ד, פניני הלכה שבת יא, ז
אשנטי (קבוצה אתנית)

אשנטי היא קבוצה אתנית שמרכזה במחוז אשנטי בגאנה. השפה שבני האשנטים מדברים היא שפת אשנטי טווי (Ashanti Twi) והיא מדוברת בקרב יותר מ-9 מיליון אשנטים כשפה ראשונה או שפה שנייה. המילה 'אשנטי' היא מונח אנגלי ('אסנטי', בשפת המקור). משמעות המילה אסנטי היא "בגלל מלחמה". האשנטים פיתחו אימפריה גדולה ורבת השפעה: אימפריית האשנטי ששכנה לצד אגם וולטה (Lake Volta) ומפרץ גינאה. בני האשנטי העשירים מזהב בהמשך פיתחו את הקונפדרציה של אימפריית אשנטי, (כיום 'אזור אשנטי האוטונומי') שהפכה לבעלת נוכחות דומיננטית באזור.
עיר המדינה אשנטי הוקמה ב-1670 והבירה קומסי (Kumasi) הוקמה ב-1680 על ידי מלך האשנטי (אשנטהן) אוסי טוטו הראשון (Asantehene Osei Tutu I) בייעוצו של קומפו אנוקי (Komfo Anokye) ראש ממשלת אוסי טוטו הראשון. הבירה הוקמה בצומת הדרכים של שביל הסחר הטרנס סהרי. מיקומה האסטרטגי של קומסי תרם משמעותית להון של קומסי. במהלך שנות קיומו של מטרופולין קומסי היו מספר גורמים שהפכו אותו למרכז כלכלי ובירה פוליטית של מה שכיום מכונה מולדת האשנטי. הגורמים שהובילו למצב זה הם הנאמנות לממלכה האשנטית וההון הגדל של מטרופולין קומסי שנבע מהמסחר המקומי הרווחי. במטרופולין קומסי שכנו המוסדות שהנהיגו ושמרו על המבנה הפוליטיים ומנהיגים של האשנטים. מלך האשנטי, אסנטהן (Asantehene) הוא המנהיג והמוביל הפוליטי היחיד וראש המולדת האשנטית. כיום המלך הוא אסנטהן אוסי טוטו השני.
המונח 'אשנטי' מקורו בשנת 1670 טרם הפכו למדינה של ממש. הקיסר האשנטי, אסנטהן אוסי טוטו הראשון, מנהיג הצבא וראש שבט אויוקו (Oyoko Clan), ייסדו את ממלכת האשנטי. אוסי טוטו הראשון השיג את תמיכתם של ראשי שבטים נוספים והשתמש בקומסי כבסיס מרכזי ולבסוף ניצח את דנקירה (Denkyira), אומה שחיה בשטח מולדת אשנטי משנת 1620, בשנת 1701. מכאן משמעות השם 'בגלל מלחמה'. השם אשנטי מתייחס למדינת המולדת, לאזור האוטונומי, ולקבוצה האתנית.
גאוגרפיה

מולדת האשנטי ממוקמת על תוואי משתנה המורכב מחופים, רכסי הרים, שמורות טבע, פארקים לאומיים, יערות, שטחי מרעה, שטחי חקלאות עשירים, הערבה, שכבות ענק של מינרלים, במיוחד של זהב. אזור התיישבותם של בני האשנטי שוכן בסמוך לאגם בוסומאווי (Bosumtwi). הגבול המערבי של אזור אשנטי הוא אגם וולטה (Volta) ששוכן בחלקה המרכזי של האזור בו נמצאת היום מדינת גאנה. רוב השטח של ממלכת אשנטי הוא יערות דחוסים, פורים ואף הרריים. באזור ישנן שתי עונות בשנה: העונה הגשומה (אפריל-נובמבר), והעונה היבשה (דצמבר-מרץ). טמפרטורת האזור היא חמה בכל ימות השנה.
כיום ישנם קרוב ל-11 מיליון אנשים בני אשנטי ו-98.7% מהם דוברי את שפת האשנטי (המכונה גם שפת אשנטי טוואי). הכוח הפוליטי מורכב ממלך האשנטי, המלך אסנטהן של טוטו השני, והוא משמש כמנהיג מוחלט והמנהיג הפוליטי של האשנטים והמולדת האשנטית עם ייצוג של מפלגה אחת למחצה אן פי פי "המפלגה הפטריוטית החדשה" (NPP ) ומאז האיחוד הפוליטי גם גאנה לאשנטים יכולת השפעה רבה.
אוכלוסיית אשנטי התגוררה במולדת האשנטים, ממלכת האשנטים, כיום, תת-אומה בתוך גאנה. קומסי, בירת אשנטי, הייתה גם הבירה ההיסטורית של ממלכת אשנטי. אזור אשנטי כיום מונה אוכלוסייה של 11 מיליון תושבים.
היום, כמו גם בעבר, אשנטי ממשיכה לתרום בצורה יוצאת דופן לכלכלה בגאנה. אשנטי התברכה מאוד במינרלים וחקלאות, אשנטי אחראית להרבה מיצור האוכל המקומי של גאנה, ועבור מסחר עם זרים היא מייצאת קקאו, זהב, בוקסיט, מנגן, ועוד מינרלים תעשייתיים. קומסי ואשנטי מייצרים 96% מדברי היצוא של גאנה.
היסטוריוגרפיה > ממלכת האשנטי

בשנים 1670 אשנטי הפכה לממלכה היררכית מרכזית. הקיסר האשנטי, אסנטהן אוסי טוטו הראשון, ראש הצבא ומנהיג חמולת אויקו (Oyoko) ייסדו את ממלכת אשנטי. אוסי טוטו קיבל את תמיכתם של ראשי שבטים נוספים ובאמצעות שימוש בבירה קומסי כבסיסי מרכזי, הביס את שאר המדינות שמקיפות.
עקב שגשוגם המהיר של האשנטי בסוף המאה ה-17, עלתה בינה לבין האוקיינוס קונפדרציית פנטה (אנ') של מספר שבטים שהתאחדו בחשש מפני אשנטי. פנטה מצד אחד תיווכו בין הנמלים האירופאים לסחורות של אשנטי מלב היבשת, ומצד שני נמצאו כל העת בחיכוך מולם. לאחר חיכוכים רבים, כבשה ממלכת אשנטי את הפנטה וזכתה לגישה ישירה לקו החוף של מערב אפריקה. באותה שנה הפסיקה בריטניה את סחר העבדים שהניע את הסחר המקומי.
היסטוריוגרפיה > עבדות

עבדות הייתה מסורת היסטורית באימפריית האשנטי כאשר עבדים נלקחו כשבויים מאויבים במלחמות. מעמד העבדים היה בין סטטוס של רכישת עושר ונישואי תערובת עם חברי משפחת השליט ועד להיותו של העבד קורבן בטקסי לוויות. האשנטים השתמשו באמונות שלהם על מנת להצדיק עבדות וקורבן אנושי, מתוך אמונה שעבדים יעקבו אחרי האדון שלהם בחיים שלאחר המוות. עבדים יכולים לפעמים שיהיו להם עבדים משל עצמם ואף יכולים לבקש אדון חדש אם העבד מאמין/ה שהתייחסו אליו או אליה בחוסר כבוד חמור.
האשנטים המודרניים טוענים שהעבדים לעיתים רחוקות עברו התעללות ומי שהתעלל בעבד קיבל יחס של בוז חמור בחברה. הם הגנו על ה'אנושיות' של עבדות אשנטית על ידי כך שציינו שהעבדים רשאים להתחתן והילדים שלהם נולדים חופשיים. אם אדון אשנטי מצא עבד נקבה נחשקת הוא עשוי היה להתחתן איתה. הוא העדיף הסדר כזה מאשר אישה חופשייה ונישואים קונבנציונליים מאחר שהנישואים לאישה משועבדת איפשרו לילדים לרשת חלק מהנכסים והסטטוס של האבא. אשנטים העדיפו את ההסכם הזה בראש ובראשונה מכיוון שראו בזה את הקונפליקט עם ה'צד של האם'. תחת הקרבה המערכת של קרבה משפחתית זו, היה נחשב שהילדים האשנטים נולדו לשבט של האם ולקחו את הסטטוס מהצד שלה. בגדול, אחיה הבכור של האם שימש כמנטור לילדיה, במיוחד לבנים. משפחתה הגנה עליה. הגברים האשנטים הרגישו יותר בנוח עם נישואים לבת עבד או למשכן אישה בעת הנישואים כאשר לא היו לה זכר קרוב מבוגר: סבא, אב, אח, דוד, על מנת לתווך מטעמה כאשר היו חילוקי דעות בין הזוג. כאשר נישאו לאישה שהיא עבד לאדון האשנטי הבעל הייתה שליטה מלאה על הילדים אשנטים כי לה לא היה קרוב משפחה בקבוצה האתנית האשנטית.
היסטוריוגרפיה > ריבונות ועצמאות

המדינה האשנטית התנגדה לניסיונות אירופאים, בעיקר בריטיים, לכבוש אותה. האשנטים הגבילו בהצלחה את ההשפעה הבריטית בשטחם כאשר סיפחו הבריטים אזורים שכנים. האשנטים תוארו כאנשים עזים ומסודרים שהמלך שלהם יכול "להביא 200,000 גברים לתוך הקרב ואין ספק שהלוחמים לא נבהלו מרובי צלפים ו-7 קילו רובים".
אשנטי הייתה אחת מהמדינות האפריקאיות הבודדות שהתנגדו בהצלחה חלקית לקולוניאליזם האירופאי, כאשר בין השנים 1823 ל-1900 לחמו הבריטים באשנטים בחמש מלחמות שכונו המלחמות האנגלו-אשנטיות. לאחר המלחמה החמישית שהסתיימה בניצחון בריטי ובהגליית חלק ניכר ממנהיגי האשנטי, סופחה הקונפדרציה האשנטית והפכה לחלק ממושבת הכתר של חוף הזהב הבריטית. תפקידו של אסנטהנה בוטל והבירה קומסי סופחה לאימפריה הבריטית. למרות כל זאת, עדיין שמרו האשנטים על רמה משמעותית של שלטון עצמי. בשנת 1926 אישרו הבריטים את חזרתו של המלך האשנטי הסנטהנה פרמפה הראשון (King Asantehene Prempeh I) אשר הוגלה ב-1896 לסיישל והתירו לו לאמץ את השם קומסהנה (Kumasehene), אך לא התירו לו לאמץ את השם אשנטי אסנטהנה (Ashanti Asantehene), תוארו הרשמי של המלך האשנטי. אף על פי כן, העניקו הבריטים לאשנטים שלטון עצמי ב-1935, כממלכת אשנטי האוטונומית, ותוארו הרשמי של המלך האשנטי, אסנטהנה (Asantehene), הוחזר. בשל ההיסטוריה ארוכת השנים בין הצדדים, רואים הבריטים באשנטים את אחת הקבוצות התרבותיות ביבשת אפריקה.
היסטוריוגרפיה > עצמאות

בשנת 1926 אשנטים שחזרו בטקסיות את השליטה על הבירה קומסי. בשנת 1935 הוכרזה אשנטי כמדינה עצמאית. בשנת 1957, תחת מלוכתו של המלך אסנטהן פרמפה השני (King Asantehene Prempeh II), המולדת האשנטית נכנסה למדינה החדשה שהוקמה גאנה. משרדו של המלך האשנטי כיום הוא מלוכה תת-לאומית חוקתית ואוטונומית של האשנטי והוא מוגן על ידי החוקה הגנאית.
היסטוריוגרפיה > ממשל ופוליטיקה

הכוח הפוליטי האשנטי משלב בין המלך האשנטי, אסנטהן, שמשמש כשליט המוחלט וראש המחנה הפוליטי של אשנטים והמולדת האשנטית, עם הנציג של מפלגת האן אן פי, מדינת מפלגה אחת למחצה. אנשי אשנטים מיוצגים על ידי מפלגת הרוב אן פי פי, מפלגת הפטריוטים החדשה (New Patriotic Party) שיוסדה בשנת 1992. נשיא המפלגה כיום, נאנא אקופו אדו (Nana Akufo-Addo) זכה ל-79% מקולות המפלגה בבחירות 2010 ומאז הוא הנשיא.
המלך אסנטהן הוא המלך היחיד של אזור אשנטי. באזור אשנטי, התחום החברתי מנוהל דרך מערכת מסורתית של צ'יפים. לאזור אשנטי 36 יועצים מסורתיים, כל אחד מהם צ'יף, בסגנון של מערך נשיא ושרים. השליט הכללי היחיד הוא המלך, כיום אסנטהן אוסי טוטו השני. כל הצ'יפים הראשיים באזור אשנטי הם חברים בבית הצ'יפים עם המלך שמשמש כנשיא הבית שממוקם בארמון מנהיה (Manhyia Palace). השפה הרשמית באזור אשנטי היא השפה האשנטית שאינה נבדלת משפת האשנטי טווי (Ashanti Twi).
כלכלה.
הקבוצה אשנטית היא קבוצה עשירה לאור הזהב שנמצא בגבול הבינלאומי בין אשנטי וקומסי. אשנטי וקומסי ניחנו בכמויות זהב גדולות ונחשבות לאחת מ-10 יצרני הזהב בעולם, יחד עם מינרלים נוספים שתורמים לכלכלה אשנטית ולמטרופולין קומסי כמו מגן, בוקסיט עם תכולה גבוהה של אלומיניום וסיליקה, ברזל, חימר ואבן גיר ובנוסף גם עקבות של נחושת, פלטינה, ליתיום וקקאו. אשנטי וקומסי הן יצרניות הקקאו השניות בגודלן בעולם. רוב כוח העבודה בקומסי (58.7%) ואשנטי עם עצמאים ללא עובדים. מטרופולין קומאסי ואזור אשנטי מייצרים 96% מהיצוא של גאנה.
כיום, כמו גם בעבר, אשנטים ממשיכים לתרום משמעותית לכלכלה בגאנה. אשנטי ניחנה במינרלים וחקלאות עשירה ואשנטי אחראית להרבה מיצור המזון הפנימי של גאנה וגם לחלק גדול מהסחר הבינלאומי. אשנטי גם תורמת לכלכלה בגאנה על ידי יצוא דבש. חקלאים יכולים להשתמש בהכנסות שלהם לחינוך, רפואה ותמיכה כלכלית.
אוטומפו אוסיי טוטו מחזיק בתואר מלך האשנטי משנת 1999.
מנהגים

החברה האשנטית היא חברה שמייחסת חשיבות לשושלת היוחסין מצד האם והמוצא הוא לפי הנקבה. מבחינה היסטורית, מערכת היחסים בין האם לצאצאים קבעה את אופן הירושה של נכסים, משרות, ותארים. תפקיד האב היה לעזור לתפיסה ולספק את ה'אוקרה' (Okra), משמע, נשמת הילד, לכן, הילד קיבל את תכונותיו ואופיו מהאב.
מבחינה היסטורית, ילדה התארסה עם טבעת מזהב שנקראת פאטיה (Petia) שמשמעותה היא "אני אוהב אותך", אם לא בזמן ילדות אז מיד לאחר טקס גיל ההתבגרות. הם לא התייחסו לחתונה כטקס חשוב אלא כמצב שעוקב למצב הבגרות. זכות הבגרות הייתה טקס חשוב שמסמל את המעבר מילדות לבגרות שמעודד את הטוהר והצניעות של לפני הנישואין. האשנטים צריכים שטובין יינתנו על ידי משפחת הבן למשפחת הבת, לא כ'מחיר הכלה', אלא לסמל את ההסכם בין שתי המשפחות.
במנהגים הרוחניים של האשנטי, סונסום הוא הרוח של האדם. סונסום מחבר בין הגוף (הונאם) לנשמה (קרא).  סונסום יכול להיות מועבר במגוון דרכים, כולל מאב לבן במהלך ההתעברות. הכוח הזה משמש כדי להגן על נושאי הרוח, הסונסום. כאשר אדם מת, הסונסום חוזרת לביתו המטאפורי של האב, וממתין להתגלגל מחדש בבן הבא שנולד מאנשי אותה משפחה.
לקריאה נוספת

ג'סי. יא. 2016. שיבה. תרגום מאנגלית. הוצאת תמיר\סנדיק.
נגן, ציפי. 1986. שחור ולבן. תל אביב: רשפים.
J. Lewin, Thomas. 1978. Asante Before the British. USA: The Regents of Kansas Manufactured.
McCaskie, Tom. 2015. Asante, Kingdom of Gold: essays in the history of an African culture. USA.
הערות שוליים

↑  קונפדרציית פנטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  אימפריית אשנטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Asante, Molefi; Mazama, Ama (2009), Sunsum, Thousand Oaks: Sage Publications, pp. 637–638, doi:10.4135/9781412964623, ISBN 9781412936361, נבדק ב-2022-09-12
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295506505171  BnF: cb126490861 (data)  GND: 4003195-0  LCCN: sh85008587  NKC: ph840200  SUDOC: 050564285
ארנסט בולאנז'ה

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1815 הרובע השני של פריז, צרפת 
 פטירה:  14 באפריל 1900 (בגיל 84) הרובע התשיעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Henri Alexandre Ernest Boulanger 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 צאצאים:  נדיה בולאנז'ה, לילי בולאנז'ה 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד  פרס רומא (1835) 
 
ארנסט בולאנז'ה (בצרפתית: Ernest Boulanger; ‏ 16 בספטמבר 1815 – 14 באפריל 1900) היה מלחין צרפתי.
קורות חייו

ארנסט בולאנז'ה נולד בפריז למשפחת מוזיקאים. אביו, פרדריק בולאנז'ה, היה צ'לן ומורה לשירה בקונסרבטואר של פריז, ואמו, מארי-ז'ולי האנליז'ה הייתה זמרת בתיאטרון האופרה קומיק בפריז. ארנסט בולאנז'ה היה אביהן של נדיה ולילי בולאנז'ה.
בולאנז'ה למד בקונסרבטואר הפריזאי ובגיל 19 זכה בפרס רומא וקיבל מלגת לימודים לווילה דה מדיצ'י ברומא. בשנת 1842 החל שמו של ארנסט בולאנז'ה להתפרסם בחוגי המוזיקה של פריז בזכות האופרה שחיבר ואף ניצח עליה. בשנת 1870 עוטר ארנסט בולאנז'ה באות אביר לגיון הכבוד הצרפתי וב-1871 היה לפרופסור לשירה בקונסרבטואר. בין תלמידותיו שם הייתה ראיסה מיצ'טסקי הרוסיה, שאותה נשא לאישה בשנת 1877. בשנת 1881 היה לחבר האקדמיה לאמנויות יפות.
ארנסט בולאנז'ה תפס מקום של כבוד בחוגי המוזיקה של פריז ובין ידידיו היו, בין השאר, שארל גונו, ז'יל מאסנה וקאמי סן-סנס.
יצירתו > אופרות

"השד בבית הספר" לברית מאת אז'ן סקריב (1842)
"שני הרועים" (1843)
"המחבוא" (1847)
"15 באוגוסט בשדות" (1852) (לברית מאת מישל קארה)
"נעל העץ של המרקיז" (1854) (לברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה)
"המניפה" (1860) (לברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה)
"דון קיחוטה" (1896) (לברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה)
"דון מוקארדה" (1902) (לברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה)
בוריס יעקובלביץ' ויינשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במאי 1910 קייב, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  6 בדצמבר 1944 (בגיל 34) ארצ'י, הונגריה הונגריה
 מקום קבורה:  Berkovets cemetery 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1933–1934   1941 – 1944
 דרגה:   קפיטן (סרן)
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד גדוד הסיור ה-3 ברגימנט סיור מס' 206 בנושא האידאולוגי (פוליטרוק)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה החזית הדרום-מערבית  חזית וורונז'  החזית האוקראינית השלישית  החזית האוקראינית השנייה
 עיטורים
 גיבור ברית המועצות (מס' ; 15.05.1946)   עיטור כוכב הזהב   עיטור לנין 
 תפקידים אזרחיים
 פועל במפעל רהיטים
 הנצחה
 אנדרטה לזכרו בבית הקברות "ברקובצי" בקייב  
 
בוֹרִיס יעֲקֹבלֵבִיץ' וַיינְשְטֶיין (ברוסית: Борис Яковлевич Вайнштейн; ‏28 במאי 1910 - 6 בדצמבר 1944) היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כסגן מפקד בגדוד סיור של חיל רגלים במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

נולד בעיר קייב של האימפריה הרוסית במשפחתו של פועל. בין השנים 1924–1930 עבד כמעטף רהיטים ולמד במסגרת רבפק. במהלך 1932 סיים תוכנית דו-שנתית במכון לתעופה בחרקוב. המשיך לעבוד במפעל רהיטים. גויס כפוליטרוק במילואים בשנת 1933, סיים קורסי הקצונה הזוטרה ושירת כשנה בתפקיד. הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1943.
ביוני 1941 גויס שוב עם תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות. השתתף בקרבות בלימה מאוקראינה עד קווקז. מ-1943 השתתף בקרבות שחרור אוקראינה בשתי הגדות של דנייפר עם החזית האוקראינית השנייה במסגרת הארמייה ה-46. נפצע קלות ב-16 בינואר 1943 בחזית הדרום-מערבית.
במהלך 1944 התקדם עם הכוחות של אוגדת סיור מס' 99 והוביל את הפעילות האידאולוגית בה. ב-5 בדצמבר היה הראשונה שצלח דנובה בסמוך לעיירת ארצ'י. יום למחרת שוב הוביל את הכוחות שאיתו לקרב התקפה בו נהרג.
נקבר בחלקו השמאלי של בית הקברות של החיילים הסובייטיים בצ'פל. במידע שפורסם עליו במקומות רבים מוזכר הכפר קישמרטון (כעת, Kismarton köz N47.33, E18.83) כ-28 קילומטרים דרומית-מערבית מן העיר בודפשט כמקום קבורתו, וכך גם היישוב צ'ובאי.
על בסיס החלטת מחליף המפקד של הגדוד מ-16 בדצמבר 1944, בצו נשיאות ברית המועצות מ-15 במאי 1946 הוענק על פועלו עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת עיטור לנין ועיטור "כוכב הזהב" לאחר מותו.
הערות שוליים

↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (רוסית)
↑  המידע מבסיס הנתונים "גבורת העם" (רוסית)
↑  בסיס הנתונים על פצועים והרוגים של הצבא האדום "ממוריאל" (רוסית)
↑  לפי המסמכים הפחות מאומתים (אין סריקת מסמך במקרה של קישמטרון) מאותו בסיס הנתונים "ממוריאל". קבורה בצ'ובאי איננה סבירה בהתייחס לתאריך הקבורה האחרון במקום המוזכר במסמך ומרחקו הרב מן הקרב האחרון בו נפל
↑  דף על שמו באתר "גיבורי המדינה" (רוסית)
ארנסט אופלר

| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1867 הנובר, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  1 במרץ 1929 (בגיל 61) ברלין, רפובליקת ויימאר 
 מקום קבורה:  Parkfriedhof Lichterfelde 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 
ארנסט אופלר (בגרמנית: Ernst Oppler‏; 19 בספטמבר 1867 – 1 במרץ 1929) היה צייר וחרט אימפרסיוניסטי גרמני יליד הנובר.
ראשית חייו

ארנסט אופלר היה בנו של אדווין אופלר (1831-1880), אדריכל גרמני-יהודי בולט. אחיו של ארנסט אופלר היה הפסל אלכסנדר אופלר (1869-1937), הרופא ברטולד אופלר (1871–1943), ועורך הדין והנוטריון זיגמונד אופלר (1873-1942). בת דודו הייתה המעצבת אלזה אופלר-לגבנד (גר') (1875–1965).
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן אצל ניקולאוס גיזיס ולודוויג פון לופץ. לאחר מכן עבר ללונדון ללמוד אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, אחד האמנים האהובים עליו. הוא הפך לחבר באגודה הבין-לאומית של פסלים, ציירים וחרטים, בשנת 1898. עבודתו המוקדמת הייתה נטורליסטית בגישתה. בשנת 1901 נסע להולנד וצייר דיוקנאות אלגנטיים של הגברים בגוונים מאופקים.
הזצסיון הברלינאי

שחזר למינכן הצטרף אופלר לזצסיון במינכן. בשנת 1904 הזמין מקס ליברמן את ארנסט אופלר ולוביס קורינת לעזוב את מינכן ולעבור לברלין. שניהם הפכו שם לחברים בזצסיון הברלינאי, קבוצת אמנים שדגלו בסגנון האימפרסיוניסטי הגרמני החדש. אופלר הפך שם לצייר דיוקנאות ידוע, וגם תיאר את חיי היומיום דרך רישומיו, תחריטיו, נופי עיר וציורי ז'אנר. עם אחיו הפסל אלכסנדר אופלר היו להם סטודיויים בווילה אופלר משלהם בברלין-גרונוולד ודירה עירונית בקורפירסטנשטראסה. ארנסט אופלר הוזמן שבע פעמים לביאנלה בוונציה והשתתף שש פעמים.
בשנת 1912 לאחר מחלוקות על אקספרסיוניזם הוא הפסיק להשתתף בתערוכות של הזצסיון בברלין, אך הוא עדיין נותר אחד החברים הבולטים באוונגרד. המדינה הגרמנית קנתה יצירות מאופלר והציגה אותן במוזיאונים כדוגמאות לגל החדש באמנות.
אופלר החל לבקר במופעי ריקוד של הבלט הרוסי שהיה פופולרי מאוד באותה תקופה והחל לתעד את ההופעות.
הוא גם הפך לסופר חשוב של תולדות הבלט בגרמניה.
ארנסט אופלר נפטר בברלין ב-1 במרץ 1929.
גלריה

ריקוד ואלס
רקדניות בלט
כיכר וינטרברג
טבע דומם
הצייר והדוגמנית
חוף הים
פיקניק
כיכר בעיר
הערות שוליים

↑  Paul Erich Küppers: Ernst Oppler als Graphiker. In: Die Kunst für alle. 32, 1916/17, S. 148 f
↑  Jüdisches Museum Berlin – Sammlungen Online, objekte.jmberlin.de
↑  Ernst Oppler - Deutsches Tanzarchiv Köln, www.deutsches-tanzarchiv.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281376505171  PLWABN: 9810685051005606  BnF: cb14863217b (data)  GND: 119547937  ISNI: 0000 0000 8094 639X  LCCN: n94031809  NTA: 339001852  RKD: 60878  SUDOC: 23050972X  ULAN: 500011635  VIAF: 15040459   WorldCat (עם VIAF): 15040459
ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך

ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך (בגרמנית: Ernst August II. von Sachsen-Weimar; 2 ביוני 1737 – 28 במאי 1758), היה דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך בין השנים 1748–1758.
ביוגרפיה

ארנסט אוגוסט נולד ב-2 ביוני 1737 בויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, לארנסט אוגוסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך, וסופיה שרלוטה מברנדנבורג-ביירוית, בתו של גאורג פרידריך קרל, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית. אביו העביר את רוב זמנו באייזנך במסעות ציד, והשאיר את חינוכו של ארנסט אוגוסט בידי ההוף-מרשל בויימאר.
בשנת 1748 מת אביו ארנסט אוגוסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך, וארנסט אוגוסט עלה לשלטון במקומו. אולם מכיוון שהיה קטין, שלטו כעוצרים דודיו פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ופרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג עד לבגרותו. ארנסט אוגוסט עבר להתגורר בגותה, שם דאג לו דודו לחינוך הולם.
בשנת 1755 תפס ארנסט אוגוסט את השלטון, ומכיוון שהיה חולה מיהר להתחתן, ואכן ב-16 במרץ 1756 התחתן ארנסט אוגוסט עם אנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ופיליפינה שרלוטה, נסיכת פרוסיה, ממנה היו לו שני ילדים. ב-28 במאי 1758 מת ארנסט אוגוסט, והותיר אחריו את בנו בן השנה קרל אוגוסט, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך שעלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-16 במרץ 1756 התחתן ארנסט אוגוסט עם אנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ופיליפינה שרלוטה, נסיכת פרוסיה, ממנה היו לו שני ילדים:
קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך (1757–1828).
פרידריך פרדיננד קונסטנטין, נסיך סקסוניה-ויימאר-אייזנך (1758–1793).
בוריס כצמן

אין תמונה חופשית
בוריס (דב) כַּצמן (נכתב גם קצמן; 1872, בלגורוד, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 6 בדצמבר 1933, רחובות) היה מראשוני התנועה הציונית, ממארגני הקונגרס הציוני הראשון ומשתתפיו, פעיל ארגון ציוני אמריקה וראש האגודה הציונית של המהנדסים ואנשי החקלאות של הארגון, מהנדס כימיה במקצועו. ניסה לתכנן את ההתיישבות היהודית ההמונית בארץ ישראל ואת פיתוח הארץ באמצעים מדעיים, ולהפיק דלק מפצלי שמן מאזור ים המלח, אזור שידוע כאחד מהמקומות הבודדים בהם ניתן להפיק דלק מפצלי שמן בישראל.
הערות שוליים

↑  Les Juifs à Montpellier et dans le Languedoc à travers l’histoire du Moyen Age à nos jours: actes du colloque international du Centre régional d’histoire des mentalités et du Centre de recherches et d’études juives et hébraïques: actes remaniés, enrichis et complétés de nouvelles études; publiés sous la direction de Carol Iancu, Montpellier : Centre de recherches et d’études juives et hébraïques, c1988, p. 330.
↑  Joseph B. Glass, From New Zion to Old Zion: American Jewish Immigration and Settlement in Palestine, 1917-1939, Detroit: Wayne State University Press (America-Holy Land monographs), 2002, pp. 53-54.
↑  קרן היסוד במושבות־יהודה, דואר היום, 29 בינואר 1925.
↑  עמוס דניאלי, מלכה ללא כתר: סיפור על מושבה ומשפחה; עורך: אהרון לירון, ירושלים: ע. דניאלי, 2006, עמ' 140.
בוריס לקר

| --- | --- |

 לידה:  28 באוקטובר 1932 חרקוב, אוקראינה
 פטירה:  30 באוקטובר 2010 (בגיל 78) ירושלים, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 לאום:  יהודי
 תחום יצירה:  ציור, פיסול, אדריכלות 
 פרסים והוקרה:  פרס ליצירה אמנותית ע”ש שושנה איש-שלום (2005) 
 
בוריס לקר (ברוסית: Борис Лекарь;‏ 28 באוקטובר 1932 – 30 באוקטובר 2010) היה אדריכל, צייר ואמן רב תחומי ישראלי, יליד אוקראינה. היה דמות בולטת ומשפיעה בקהילת האמנים עולי ברית המועצות בישראל. ידוע בעיקר בזכות יצירותיו בצבעי מים.
תולדות חיים

לקר נולד בחרקוב שבאוקראינה בשנת 1932. הוא למד ארכיטקטורה בחרקוב וקיבל את תואר הדוקטור באדריכלות בשנת 1983 בקייב. בשנת 1990 עלה לארץ וחי בשכונת גילה שבירושלים.
לקר היה אמן רב-תחומי פורה ויצר בתחומי ארכיטקטורה, פיסול וציור. עבודותיו כוללות ציורים - בצבעי מים, שמן, טמפרה וחומרים מעורבים - עיצוב אדריכלי, שימור מבנים ועיצוב אנדרטאות. הוא נודע בעיקר בזכות ציוריו בצבעי מים שזכו לשבחים של מבקרים וחובבי אמנות כאחד - "...זו סדרת מופת בעיני...זהו ציור מרתק..." כתב יונתן אמיר ב"ערב רב", 30.10.2010. כמה מפסליו מעטרים את רחובותיה של קייב.
בשנת 2004 הוענקה לו מלגת “Site International” בפריז, ובשנים 2004-2005 התגורר, צייר והציג את ציוריו בבירת צרפת. עבודותיו נרכשו והוצגו במוזיאון ישראל, במוזיאונים, מוסדות ואוספים פרטיים במספר מדינות ובכללם צרפת, ארצות הברית, גרמניה, יפן ואוקראינה.
הוא נשלח על ידי האוניברסיטה העברית להודו, טורקיה ומדינות נוספות לעבודת רישום, תיוק ושימור עיצובים של בתי כנסת עתיקים.
לקר נחשב בעיני מבקרי אומנות לאחד האמנים המיוחדים ויוצאי הדופן בקרב קהילת האמנים יוצאי ברית המועצות לשעבר. הוא עודד והציג את יצירותיהם של עשרות אומנים בתערוכות בביתו הפרטי, ובכך תרם לבניית קהילה פועמת של עולים ואמנים נוספים.
נפטר בשנת 2010 בהיותו בן 78.
פרסים

2005 פרס ליצירה אמנותית ע”ש שושנה איש-שלום
פרס המשרד לקליטת העלייה
פרס למחקר בתחום אומנות יהודית ע"ש מרדכי נרקיס