stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמר בורנשטיין-לזר
יצירותיה (רשימה חלקית) > ספרים

"במדינת הילדים המאושרים", הוצאת יבנה, תש"ך, 1959.
"אלה בניך, מולדת", תשכ"א, הוצאת ניב, 1960.
"ידידות בקרקס", איירה זיוא שישא, הוצאת יבנה, תשכ"ב, 1961.
"הבריחה מהארמון, הוצאת יבנה תשכ"ד, 1963.
"עלילות יואש", צייר מ. אריה, הוצאת יניב, קיים גם כתקליט, תשכ"ח, 1967.
"ישראלה: קורותיה של ילדה במלחמת ששת הימים", צייר מ. אריה, הוצאת טברסקי, הושמע גם כסדרה ברדיו, 1968.
"צמד חמד - התאומים העליזים", הוצאת עופר.
"גילי וגילה: סיפורה של טיפה", הוצאת עופר, 1973.
"גילי וגילה-כמה טוב בשלולית", איירה תרצה תנאי, הוצאת עופר.
"זהירות בדרכים: חברה כדאי להיזהר", הוצאת גרפאור –דפטל, 1992.
"המצעד שלא ישכח"
"הצייר הקטן ועוד סיפורים" הוצאת ניב. תשכ"ו .
"הכנר הקטן ונסיך הצללים", איורים על ידי צבי קלינגר. הוצאת ניב.
"חבורת שומרי הפרחים"
"מיהו אדי?"
"ספריקה, הספרית הבדרנית"
צ’יפופו
"שר החיטה ושר הטבע"
"אהובתו של שר הנפט"
"קופיקו"
סדרת "חג שמח", איורים על ידי שלומי גולד.
יצירותיה (רשימה חלקית) > ספרים למבוגרים

"אהובתי העיתונאית", תחת שם העט ב. ל. אנז, ספרית עופר, 1976.
לקריאה נוספת

אלי אשד, מטרזן ועד זבנג - הסיפור של הספרות הפופולרית העברית, הוצאת בבל, 2002, עמ' 124–133.
הערות שוליים

↑  "פרס יציב" לסופרים צעירים, דבר, 9 בפברואר 1955
↑  תמר בורנשטיין-לזר, באתר מוזיאון ראשונים לתולדות פתח תקווה
↑  רן בוקר ויובל פלוטקין, הסופרת תמר בורנשטיין-לזר, מחברת "קופיקו", הלכה לעולמה, באתר ynet, 16 ביוני 2020
↑  ארכיון תמר בורנשטיין-לזר, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290888605171  GND: 1173663606  ISNI: 0000 0000 8007 9230  LCCN: n86057753  VIAF: 97184433   WorldCat (עם VIAF): 97184433
שפופרת קרן קתודית

ערך זה עוסק בהתקן חשמלי-פיזיקלי. אם התכוונתם לטכנולוגיית תצוגה, ראו .
שפופרת קרן קתודית או שפופרת קתודית (באנגלית: cathode ray tube) היא התקן חשמלי-פיזיקלי הבנוי כמכל זכוכית אטום, מרוקן מאוויר או ממולא בגז דליל, שבתוכו קבועות שתי אלקטרודות - קתודה ואנודה. כאשר השפופרת מופעלת, הקתודה מהווה מקור של אלקטרונים שנעים בתוך השפופרת לעבר האנודה. אלקטרונים אלו קרויים קרניים קתודיות (cathode rays) או קרן אלקטרונים (electron beam).
ניסויים שנערכו בעזרת שפופרות קתודיות הובילו לשורה של תגליות ופריצות דרך בפיזיקה, הכוללות את גילוי קרינת הרנטגן, גילוי האלקטרון וגילוי האפקט הפוטואלקטרי. גילויים אלו הביאו לפיתוחים טכנולוגיים רבים שבהם נעשה שימוש בשפופרות קתודיות. פיתוחים אלו כוללים את מכשירי הרנטגן, הנורה הפלואורסצנטית ונורות פריקה אחרות, והתקני התצוגה מסוג שק"ק (CRT), אשר שימשו ברוב מכשירי הטלוויזיה שיוצרו במהלך המאה ה-20. כמו כן, שפופרות ריק, המהוות סוג של שפופרות קתודיות, הן התקנים חשמליים שהופעלו כדיודות וכמגברים, והיה להן תפקיד מרכזי בהתפתחות האלקטרוניקה.
ניסויים בקרניים יוניות, המהוות המשך לניסויים בקרניים קתודיות, משמשות בימינו למחקרים בפיזיקה גרעינית, בפיזיקת חלקיקים ובפיזיקה מולקולרית.
גילויים ראשונים

במאה ה-18 החלו מדענים להבחין בכך שניצוצות מהתפרקויות חשמליות עוברים מרחקים גדולים יותר בתוך ריק. בשנת 1838 העביר מייקל פאראדיי זרם חשמלי בין שתי אלקטרודות הנמצאות בצינור שממנו נשאב האוויר, והבחין בתופעה שנראתה כקרן אור חלשה היוצאת מהקתודה (האלקטרודה השלילית) והולכת ונחלשת עד שהיא מגיעה לאנודה (האלקטרודה החיובית). התופעה זכתה לשם "קרניים קתודיות", שכן ההשערה הייתה שחלקיקים הנפלטים מהקתודה ומואצים לעבר האנודה גורמים לאור. בהמשך המאה ה-19 נעשה מחקר רב על קרניים אלו, מחקר אשר בין השאר זיכה את הפיזיקאי פיליפ לנארד בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1905. בנוסף, מדענים השתמשו בתופעה לשם הדגמות, כאשר הם עוברים מעיר לעיר ומראים את האורות המופלאים שניתן ליצור בעזרת חשמל.
משפופרת גייסלר למנורות הפלואורסצנטיות

בשנת 1857 המציא הפיזיקאי ונפח הזכוכית הגרמני היינריך גייסלר את שפופרת גייסלר, שהיא שפופרת קתודית שממנה נשאב האוויר והוחלף בגז דליל כלשהו, כגון ניאון או ארגון - התוצאה היא היווצרותם של אורות בצבעים שונים, בהתאם לגז שנמצא בתוך השפופרת. ויליאם קרוקס שיפר את המכשיר ויצר את שפופרת קרוקס. בכך למעשה נוצר הבסיס לנורות הפלואורסצנטיות הנמצאות בשימוש עד היום. עם זאת, נדרשו פיתוחים טכנולוגיים רבים עד אשר ניתן היה לשווק את השפופרות כאמצעי תאורה, ובאותה תקופה השימוש המסחרי העיקרי של השפופרות היה כאמצעי בידור.
הפיזיקאי הצרפתי אלכסנדר אדמונד בקרל (אביו של אנרי בקרל) היה הראשון שציפה שפופרת גייסלר בחומר פלואורסצנטי, וכך המיר את הצבעים שנוצרו בשפופרת לצבעים נוספים. יעילותן של שפופרות אלה הייתה נמוכה, ומשך חייהן קצר. הפיזיקאי האנגלי ג'ורג' סטוקס חקר גם הוא את תופעות הפלואורסצנטיות בשפופרות קתודיות, ותגליותיו מילאו תפקיד חשוב בפיתוח המנורות הפלואורסצנטיות המסחריות.
תומאס אדיסון, בניסיונותיו לפתח שיטות להפקת אור מחשמל, חקר את שפופרות גייסלר במשך תקופה קצרה והמציא בשנת 1896 מנורה פלואורסצנטית המשתמשת בציפוי מסידן, ואף רשם עליה פטנט בשנת 1907. גם הממציא ניקולה טסלה בנה מנורה פלואורסצנטית המשתמשת בזרם חילופין (AC) בתדר גבוה. ההצלחה המסחרית הראשונה הושגה על ידי דניאל מור (Daniel McFarlan Moore), עובד לשעבר של אדיסון, אשר הציג בשנת 1895 מנורה פלואורסצנטית המבוססת על פחמן דו-חמצני ועל חנקן. המצאות אלו סללו את הדרך למנורות הפלואורסצנטיות המודרניות.
יתרונן של המנורות הפלואורסצנטיות על פני מנורות להט טמון בכך שהן דורשות הספק חשמלי נמוך יותר, אך יש להן שני חסרונות עיקריים: אורן אינו מכיל את כל צבעי הקשת, ועלות הייצור שלהן גבוהה יותר.
גילוי קרני ה-X

בשנת 1895 החל וילהלם רנטגן בניסויים על שפופרות קתודיות, וניסה לצלם את האור הנוצר בשפופרות אלו. באחד הניסויים הוא גילה שנייר הצילום שלו סופג קרינה גם כאשר השפופרת הקתודית מכוסה. רנטגן הבין שמדובר בסוג חדש של קרינה, היכולה לעבור דרך חומרים, וקרא לה "קרינת-X". כשבועיים לאחר התגלית הראשונית יצר את התמונה הראשונה מקרניים אלו, תמונת עצמות כף ידה של אשתו, אנה ברטה. בזכות גילוי קרני ה-X זכה רנטגן בפרס נובל הראשון לפיזיקה, בשנת 1901.
התגלית של רנטגן הפכה במהרה לכלי שימושי ברפואה, כאשר כבר ב-1896 החלו רופאי שיניים להשתמש במכשירי רנטגן לזיהוי חורים בשיניים ומנתחים השתמשו בהן לצורך איתור שברים בעצמות המטופלים. למכשירי רנטגן נמצאו שימושים רבים בתחומים שונים, כגון בדיקות לא-הרסניות של חומרים וכן בקריסטלוגרפיה, שבה קרני ה-X משמשות לחקר מבנה של גבישים ושל מולקולות ביולוגיות (קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן). גם פענוח מבנה ה-DNA על ידי ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק התבסס על תמונות רנטגן של המולקולות שנעשו על ידי הפיזיקאית רוזלינד פרנקלין.
היום ידוע שקרני-X הן סוג של קרינה אלקטרומגנטית (בדומה לאור הנראה ולגלי הרדיו) בתדר גבוה מאוד (כלומר, הקרניים מורכבות מפוטונים בעלי אנרגיה גבוהה). בתוך השפופרת קיים מפל מתח אשר גורם להאצת האלקטרונים ומביא אותם לאנרגיה קינטית גבוהה, ובהתנגשות עם האנודה אנרגיה זו משתחררת - חלקה בצורת פוטונים בעלי אנרגיה גבוהה, כלומר בתור קרינת רנטגן.
גילוי האלקטרון

ויליאם קרוקס, ממציא השפופרת הקרויה על שמו, גם גילה את תופעת הפוספורסנציה: כאשר קרינה קתודית פוגעת במשטחים מחומרים מסוימים, משתחרר אור בנקודת הפגיעה. בזכות גילוי זה ניתן היה לזהות את מיקום נקודת הפגיעה של הקרניים הקתודיות באנודה, ומדענים החלו לנסות ולבחון כיצד להסיט את נקודת הפגיעה הזאת. הראשון שהצליח בכך היה הפיזיקאי ג'יי ג'יי תומסון.
תומסון התמנה למנהל מעבדת קוונדיש בשנת 1884, ובעצת קודמו לתפקיד החל לחקור את תופעת הקרניים הקתודיות. באותה תקופה הסברה הייתה שהקרניים מורכבות מחלקיקים טעונים הנפלטים מהקתודה ומואצים אל האנודה, ולפיכך ניתן להסיט את החלקיקים בעזרת שדה חשמלי. תומסון בנה שפופרות קרניים קתודיות שבהן האנודה מכוסה בחומר פוספורסצנטי (כך שניתן לראות את נקודת הפגיעה של הקרניים באנודה) ובנוסף מכילות זוג משטחים מתכתיים המשמשים להסטת הקרניים (deflector) - הפעלת מתח חשמלי עליהן יוצרת שדה חשמלי המסיט את הקרניים הקתודיות. תומסון אכן הצליח להבחין בהסטה של הקרניים ולמדוד אותה כפונקציה של השדה החשמלי. לאחר מכן הוא ביצע ניסוי נוסף שבו הסיט את הקרניים בעזרת שדה מגנטי. השוואת התוצאות משני הניסויים הללו אפשרה לתומסון להסיק את היחס בין המטען החשמלי למסה (q/m) של החלקיקים המרכיבים את הקרינה הקתודית. תומסון הבחין כי היחס שהוא מדד הוא אוניברסלי: כלומר, אינו תלוי בפרמטרים ניסיוניים שונים, כגון החומר שממנו מורכבות האלקטרודות והטמפרטורה שלהן. לפיכך הוא הסיק שהקרניים הקתודיות מורכבות מחלקיקים תת-אטומיים. תגלית זאת של תומסון נחשבת היום לגילוי האלקטרון, ועליה הוענק לתומסון פרס נובל לפיזיקה בשנת 1906.
ניסוייו של תומסון, מעבר לגילוי האלקטרון, בישרו על עידן חדש בפיזיקה ניסיונית: עידן של יצירת קרניים מחלקיקים טעונים וחקר תכונותיהם על ידי מחקר התנועה שלהם בשדות חשמליים ומגנטיים. בשיטות אלו נעשו שימושים בניסויים במאיצי חלקיקים שהובילו לתגליות רבות בפיזיקה גרעינית ולגילויים של חלקיקים אלמנטריים. בנוסף, התחום של ספקטרומטריית מסות, המבוסס על מדידת המסות של יונים בשיטות שונות המבוססות על הדינמיקה של היונים בשדות חשמליים ומגנטיים, החל את דרכו בניסויים אלו.
משפופרות קתודיות לצגי טלוויזיה

הרכיבים הבסיסיים שמהם בנויים צגי הטלוויזיה המבוססים על שפופרות קתודיות נמצאו כולם בניסויים של תומסון. צגים בטכנולוגית CRT (צגי הטלוויזיה הראשונים שהומצאו, והיחידים שהיו בשימוש עד לשנות ה-90 של המאה ה-20) מבוססים על תותח אלקטרונים שהוא למעשה קתודה, שני זוגות של אלקטרודות המשמשות להסטת הקרן ימינה ושמאלה וכן למעלה ולמטה, ולבסוף מסך מצופה בחומר זרחני (אין קשר ליסוד זרחן) הפולט אור כאשר אלקטרונים פוגעים בו. צג ה-CRT הראשון הומצא בשנת 1897 על ידי הפיזיקאי הגרמני קרל פרדיננד בראון. בצגי הטלוויזיה, הקרן הקתודית סורקת במהירות את המסך, ועוצמת האור בכל נקודה על גבי המסך נקבעת לפי האות החשמלי הנכנס למכשיר. באופן זה מכשירי ה-CRT משמשים כמתמר ההופך אות חשמלי לתמונה.
צגים המבוססים על שפופת קרן קתודית זכו למגוון רחב של שימושים, העיקריים בהם כמכשירי טלוויזיה, צגי מחשב, תצוגות מכ"ם ואוסצילוסקופים. רק בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו מסכים המבוססים על טכנולוגיות אחרות כגון LCD ופלזמה להחליף בהדרגה את מסכי הקרן הקתודית.
החיסרון בצגים אלו הוא עומקם: על מנת לקבל תמונה גדולה תמונה חדה בעזרת שפופרת קרן קתודית יש צורך במרחק גדול בין הקתודה לבין המסך, בעוד שטכנולוגיות אחרות מאפשרות לייצר צגים שטוחים.
מנגנוני פליטה של האלקטרון מהקתודה

על מנת שתיווצר קרינה קתודית, חייב להיות מנגנון המאפשר לאלקטרונים להתנתק מהקתודה. קיימים מספר מנגנונים כאלו:
מנגנוני פליטה של האלקטרון מהקתודה > פליטה על ידי שדה חשמלי (Field emission)

כאשר מופעלים שדות חשמליים חזקים, הם מנמיכים את מחסום הפוטנציאל הקושר אלקטרונים למתכת, במידה כזאת המאפשרת לאלקטרון לבצע מינהור דרך המחסום. ההסתברות שאלקטרון יבצע מינהור היא נמוכה מאוד, ולכן הזרמים המתקבלים בתהליך זה הם נמוכים. המדען הראשון שתיאר את המנגנון הזה היה הפיזיקאי האמריקני רוברט ווד (Robert W. Wood) בשנת 1897.
מנגנוני פליטה של האלקטרון מהקתודה > פליטה תרמיונית (Thermionic emission)

פליטה זו מתרחשת כאשר מחממים את הקתודה לטמפרטורה גבוהה מספיק כך שחלק מהאלקטרונים מקבלים אנרגיה גבוהה דיה על מנת להשתחרר מהאלקטרודה. ככל שהטמפרטורה גבוהה יותר, כך זרם האלקטרונים המתקבל גבוה יותר (מכיוון שלאחוז גבוה יותר של אלקטרונים יש אנרגיה מספיק גבוהה בשביל להתנתק מהאלקטרודה).
הפליטה התרמיונית התגלתה לראשונה בשנת 1873 על ידי דניאל לורדן, שהבחין שכדור טעון שלילית המחומם לטמפרטורה גבוהה, מאבד אט אט את המטען שלו. התופעה התגלתה מחדש על ידי תומאס אדיסון בשנת 1880 כאשר ניסה לחקור את הסיבות שחוטי הלהט בנורות שהוא המציא נאכלים עם הזמן, ומסיבה זאת התופעה נקראה גם "אפקט אדיסון". בהתבסס על ניסוייו של אדיסון, שילב ג'ון פלמינג (John Ambrose Fleming) פליטה תרמיונית בשפופרת קתודית וכך המציא את הדיודה הראשונה, בשנת 1904. המחקר החשוב ביותר והאפיון של התופעה התבצע על ידי אוון ריצ'רדסון (Owen Willans Richardson) ועל כך הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1928.
גילוי הפליטה התרמיונית חולל מהפכה בניסויים בשפופרות קתודיות, שכן הוא איפשר לבצע את הניסויים בזרמים גבוהים של אלקטרונים, ובאופן זה גם פרץ את הדרך לשימושים המעשיים בשפופרות קתודיות. כך לדוגמה, בצגי טלוויזיה, הקתודה שבתוך תותח האלקטרונים היא למעשה חוט להט המחומם לטמפרטורה גבוהה (כאלפיים מעלות), וכך מתאפשר זרם מספיק של אלקטרונים בשביל ליצור צבעים בוהקים על המסך.
מנגנוני פליטה של האלקטרון מהקתודה > האפקט הפוטואלקטרי

כאשר האלקטרודה מוארת באור בתדר מתאים, אלקטרונים יכולים לצבור מספיק אנרגיה על ידי בליעה של אור, על מנת להשתחרר מהאלקטרודה.
האפקט הפוטואלקטרי התגלה לראשונה על ידי היינריך הרץ אשר גילה שאור אולטרה סגול גורם לאוויר להיות טעון יותר. ג'יי ג'יי תומסון היה הראשון להשתמש בשפופרת קרן קתודית כדי לחקור את האפקט הפוטואלקטרי, ואחריו המשיך בכך פיליפ לנארד. מחקריהם הניבו שורה של תגליות: הסתבר שכמות האלקטרונים הנפלטים מהקתודה תלויה בעוצמת האור, כי מהירות האלקטרונים קשורה לאורך הגל של האור (או לתדר שלו) וכן כי קיימת תופעת סף – תדר מינימלי או אורך גל מקסימלי לפליטת אלקטרונים. את שלל התופעות הניסיוניות הללו הסביר באופן תאורטי אלברט איינשטיין, בשנת 1905, על בסיס ההנחה (שמקורה בעבודותיו של מקס פלאנק על קרינת גוף שחור) שהאור איננו רק גל, אלא ניתן גם לתיאור כמורכב מחלקיקים, הקרויים היום פוטונים. ההסבר של איינשטיין נחשב היום לאחת מאבני הדרך החשובות בדרך לביסוס תורת הקוונטים, ובזכותו קיבל איינשטיין פרס נובל לפיזיקה בשנת 1921.
שפופרת הריק

אחד הרכיבים האלקטרוניים הבסיסיים והחשובים ביותר הוא הדיודה: התקן המעביר זרם בכיוון אחד בלבד. הדיודות הראשונות התבססו על שפופרות קתודיות ונעזרו בתופעת הפליטה התרמיונית. המונח שפופרת ריק משמש לתיאור שפופרת קרן קתודית שאינה ממולאת בגז, ומשמשת כרכיב אלקטרוני (דיודה, מגבר ועוד).
דיודה המבוססת על שפופרת ריק (דיודת ואקום) כוללת שתי אלקטרודות הנמצאות בתוך שפופרת ריק, אשר אחת מהן מחוממת לטמפרטורה גבוהה (באופן טיפוסי, משתמשים בחוט להט כאלקטרודה, בדומה לחוט הלהט שנמצא בתוך נורות חשמליות). אם מפעילים מתח חשמלי שלילי על האלקטרודה החמה, האלקטרונים המשתחררים ממנה מואצים אל האלקטרודה החיובית, ומתקבל זרם חשמלי; לעומת זאת, אם הופכים את המגעים ומחברים לאלקטרודה החמה את המתח החיובי, לא יתקבל זרם, כי האלקטרונים נמשכים בחזרה אליה. מכאן שהדיודה משמשת כהתקן המעביר זרם חשמלי רק בכיוון אחד. ג'ון פלמינג השתמש בדיודה על מנת לבנות מיישר זרם בשנת 1904. רוברט פון ליבן (Robert von Lieben) ולי דה פורסט (Lee De Forest) הוסיפו אלקטרודה נוספת, בצורה של רשת, בין הקתודה לאנודה, והראו שהפעלה של מתח קטן על אלקטרודת הרשת מאפשרת לשנות בצורה חזקה את הזרם העובר בשפופרת. המצאתם היא למעשה המגבר הראשון.
המצאת הדיודה סללה את הדרך לבנייה של מעגלים אלקטרוניים וכך הביאה לשלל המצאות חדשות כגון הרדיו והמחשב. למעשה רוב המכשירים האלקטרוניים עד לשנות השבעים של המאה ה-20 התבססו על שפופרות ריק. בשנת 1948 הומצא הטרנזיסטור המבוסס על מוליך למחצה, שניתן להשתמש בו כתחליף לשפופרות ריק, ומאז ואילך האלקטרוניקה עברה בהדרגה לשימוש בהתקנים מוליכים למחצה.
החיסרון העיקרי של דיודות המבוססות על שפופרות ריק הוא זמן חיים קצר יחסית, בשל בלאי והרס הריק והתפוררות הקתודות החמות. בעיות נוספת של שפופרות ריק, לעומת ההתקנים המבוססים על מוליכים למחצה, הן קושי במזעור הדיודות (הטכנולוגיה של התקנים מוליכים למחצה השתפרה לאורך השנים באופן שאיפשר להקטין את גודל הטרנזיסטורים למחצית בכל שנתיים לערך, תופעה הנקראת חוק מור) וצריכת הספק גבוהה כתוצאה מהצורך בחימום הקתודה.
היתרון העיקרי של שפופרות ריק הוא כי ההתנהגות שלהם קרובה מאוד לאידיאלית (ליניאריות בתחום רחב) לעומת התקני מוליכים למחצה, שתחום הליניאריות שלהם מוגבל. מסיבה זאת עדיין נעשה שימוש כיום בשפופרות ריק, בעיקר כמגברים במערכות מוזיקה יוקרתיות, שכן הצליל המופק בעזרתן נחשב לטוב יותר.
ניסוי פרנק הרץ

בשנת 1913 ביצעו ג'יימס פרנק וגוסטב הרץ ניסוי המבוסס על שפופרת קתודית, עליו הם זכו בפרס נובל בפיזיקה בשנת 1925. הם השתמשו בשפופרת קרן קתודית שבתוכה הותקנה רשת, שעליה ניתן להפעיל מתח חשמלי, וכך להאיץ את האלקטרונים הנפלטים מהקתודה. פרנק והרץ, בשלב הראשון, מדדו את זרם האלקטרונים דרך הקתודה כפונקציה של האנרגיה הקינטית שלהם וקיבלו תלות חלקה וקבועה. בשלב השני הם הוסיפו לשפופרת אדים של כספית, וחזרו על הניסוי. במקרה זה הם גילו שהזרם המתקבל דרך הקתודה איננו פונקציה חלקה, כמו שניתן לראות באיור, אלא מראה התנהגות של עליות וירידות.
ההסבר להתנהגות זו נובע מההתנגשויות שבין האלקטרונים לבין אטומי הכספית. כל עוד האנרגיה של האלקטרונים נמוכה, ההתנגשויות ביניהם לבין אטומי הכספית יהיו אלסטיות, כלומר התנגשויות שבהם האלקטרונים לא מאבדים אנרגיה, אלא רק מוסטים ממסלולם, ולכן הזרם על הקתודה לא ישתנה. אולם, כאשר האנרגיה של האלקטרונים מספיק גבוהה, האלקטרונים יכולים לעורר את אטומי הכספית בהתנגשויות פלסטיות, ובשל כך לאבד אנרגיה. כתוצאה מכך, הזרם דרך הקתודה יפחת. אנרגיית הסף לעירור אטומי הכספית מתאימה למעבר רמות האנרגיה בתוך אטום הכספית.
הניסוי סייע לאשש את מודל האטום של בוהר שנוסח זמן קצר קודם לכן. למעשה ניסוי זה היה הניסוי הראשון שלא בא מתחום הספקטרוסקופיה שהראה שלאטומים יש מבנה של רמות אנרגיה.
שימושים נוספים > מד ואקום

אחת השיטות למדידת ואקום (מדידת לחצים נמוכים מאוד) מבוססת על שפופרות קתודיות. השיטה מסתמכת על התנגשות האלקטרונים המואצים (מהקתודה אל האנודה) באטומים, שגורמת ליינון שלהם. את האטומים האלו אפשר לאסוף וכך למדוד את כמות הגז השיורי. איסוף האטומים נעשה על ידי הוספת אלקטרודה נוספת (collector) הטעונה במתח שלילי, כך שהיא מושכת אליה יונים חיוביים. מדידת הזרם על אלקטרודה זאת מאפשרת מדידה של הלחץ.
לקריאה נוספת

Steven Weinberg, The Discovery of Subatomic Particles, Cambridge University Press, 2003
Paul Horowitz, Winfield Hill, The Art of Electronics, Cambridge University Press, 1980
הרצאת הנובל של לנארד על קרניים קתודיות.
צינור גייסלר
צילום ידו של אלברט פון קליקר, שנעשה על ידי וילהלם רנטגן
הניסוי של ג'יי ג'יי תומסון
סכימה של צג טלוויזיה צבעונית, המבוסס על שפופרת קרן קתודית
מבנה של דיודה המבוססת על שפופרת ריק
רדיו משנות החמישים עם שפופרות ריק
תרשים כללי של המערכת
גרף תוצאות הניסוי
1953 בארצות הברית

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1952   1951  1950 |  דגל ארצות הברית | 1953  בארצות הברית |  »»»  1954   1955   1956 |
כל ערכי השנים בארצות הברית • אירועים בולטים בעולם ב-1953 פורטל ארצות הברית • לוח שנה של שנת 1953
1953 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 177 שנה מיום היווסדה.
הנהגה

הנשיא: הארי טרומן (המפלגה הדמוקרטית) עד 20 בינואר, דווייט אייזנהאואר (המפלגה הרפובליקנית)
סגן הנשיא: אלבן ברקלי (המפלגה הדמוקרטית) עד 20 בינואר, ריצ'רד ניקסון (המפלגה הרפובליקנית)
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
7 בינואר – נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, מודיע על פיתוחה של פצצת המימן
20 בינואר – דווייט אייזנהאואר מושבע כנשיא ה-34 של ארצות הברית.
26 במרץ – יונה סאלק מכריז על פיתוח החיסון כנגד מחלת הפוליו
8 ביוני – פלינט-ווסטר: 115 הרוגים בסופת טורנדו אשר מכה בעיר פלינט שבמישיגן. זהו הטורנדו האחרון שגבה יותר מ-100 קורבנות.
19 ביוני – אתל ויוליוס רוזנברג מוצאים להורג בארצות הברית אחרי שהורשעו בריגול לטובת ברית המועצות ובמסירת סודות הגרעין האמריקאים
27 ביולי – מלחמת קוריאה מסתיימת: ארצות הברית, סין, קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית חותמות על הפסקת אש
19 באוגוסט – המלחמה הקרה: ה-CIA מסייע להפלת ממשלתו של מוחמד מוסאדק באיראן, ולחזרתו לשלטון של השאח מוחמד רזה שאה פהלווי
30 בדצמבר – הטלוויזיות הצבעוניות הראשונות מוצעות למכירה בארצות הברית
נולדו

8 בפברואר – מרי סטינבורגן, שחקנית אמריקאית
13 ביוני – טים אלן, שחקן אמריקאי
22 ביוני – סינדי לאופר, זמרת פופ אמריקאית
11 באוגוסט – האלק הוגאן (טרי ג'ין בולאה), מתאבק מקצועי
8 בדצמבר – קים בייסינגר, שחקנית אמריקאית
9 בדצמבר – ג'ון מלקוביץ', שחקן קולנוע אמריקאי
נפטרו

19 במאי – אריך מנדלסון, אדריכל אמריקאי יהודי (נולד ב-1887)
19 ביוני – יוליוס ואתל רוזנברג, הורשעו בריגול והוצאו להורג (נולדו ב-1918 ו-1915 בהתאמה)
28 בספטמבר – אדווין האבל, אסטרונום אמריקאי (נולד ב-1889)
27 בנובמבר – יוג'ין או'ניל, מחזאי אמריקאי (נולד ב-1888)
דווייט אייזנהאואר מושבע כנשיא ה-34 של ארצות הברית
Amen (שיר של אנה סוקליץ')

Amen (בעברית: אמן) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הסלובנית אנה סוקליץ'. השיר יצג את סלובניה באירוויזיון 2021.
רקע

אנה סוקליץ' נבחרה לייצג את סלובניה בתחרות האירוויזיון 2020 לאחר שזכתה בתחרות ה-EMA 2020 שנערכה ב-22 בפברואר 2020.
לאחר שהתחרות בוטלה בעקבות מגפת הקורונה, הודיעה רשות השידור הסלובנית RTVSLO ב-16 במאי 2020 כי סוקליץ' תישאר ותייצג את המדינה באירוויזיון 2021.
ב-27 בפברואר 2021 נודע שם השיר עימו סוקליץ' תייצג את סלובניה באירוויזיון, "Amen", והוא שוחרר באופן רשמי מספר שעות לאחר מכן במסגרת המשדר "EMA 2021" בהנחיית ליאה סירק ונייץ' שמיט. השיר שובץ להופעה בחציו הראשון של חצי הגמר הראשון באירוויזיון 2021.
נכון לאפריל 2021, ישנן מעל מיליון צפיות לביצוע השיר בערוץ היוטיוב הרשמי של הפקת האירוויזיון. ב-29 באפריל 2021 יצאה גרסת א-קפלה של השיר בביצועה של סוקליץ' ובשיתוף הלהקה הסלובנית פרפטום ג'זילה.
באירוויזיון

ב-18 במאי 2021, סוקליץ' ביצעה את השיר בחצי הגמר הראשון של התחרות וכשלה להעפיל לגמר.
הערות שוליים

↑  "'Amen' for Slovenia's Ana Soklič". Eurovision.tv (באנגלית). 2021-02-27. נבדק ב-2021-02-27.
↑  "🇸🇮 Slovenia: Ana Soklič Presents "Amen"". Eurovoix (באנגלית בריטית). 2021-02-27. נבדק ב-2021-02-27.
↑  ""In ne, ni balada" – izbrana evrovizijska skladba za Ano Soklič". RTVSLO.si (בסלובנית). נבדק ב-2021-02-27.
↑  אנתוני קו, Slovenia: Ana Soklich wins EMA 2020 with “Voda”, וויוויבלוגס, 22 בפברואר 2020
↑  פדרו סנטוס, Slovenia: Ana Soklič to Eurovision 2020 after winning EMA, יורוויז'ן וורלד, 22 בפברואר 2020
↑  "Slovenijo bo na Evroviziji 2021 predstavljala Ana Soklič". rtvslo.si (בסלובנית). 16 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Evrovizija in Ema po covidnem načrtu". rtvslo.si (בסלובנית). 5 בפברואר 2021. נבדק ב-6 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  Ana Soklič - Amen - Slovenia 🇸🇮 - Official Music Video - Eurovision 2021, נבדק ב-2021-04-22
↑   Ana Soklič feat. Perpetuum Jazzile - Amen (A Cappella Version), וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב
שמואל רפאלי

שמואל רפאלי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
שמואל רפאלי (ט"ו בטבת תרכ"ז, 23 בדצמבר 1866 - ז' בכסלו תרפ"ד, 15 בנובמבר 1923) היה נומיסמט, סוחר עתיקות, איש ציבור, עורך ועיתונאי ירושלמי.
חייו המוקדמים

שמואל, בנם של משה רפאלוביץ (ראפאלאוויטש) ושרה לבית דוקטורוביץ ואחיו הבכור של ישעיהו נולד בבוהופול שבחבל פודוליה. בילדותו למדו הוא ואחיו בחדר והשלימו את לימודיהם הכלליים אצל מורים פרטיים ובהמשך הפכו הוריהם את הסדר ושלחו את בניהם לבית הספר העירוני בעוד את לימודי הקודש הם השלימו בביתם, והכין עצמו לקראת בחינות הכניסה לגימנסיה, אולם הסופות בנגב קטעו את תוכניותיו, ומשפחתו נמנתה על העולים בעלייה הראשונה לירושלים.
בירושלים, שכרה המשפחה חדר בביתו של ניסן ב"ק בשכונה שנשאה את שמו. רפאלוביץ הצעיר נשלח להשלים את לימודיו בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים. למשך תקופת מה, נמנו הוא ואחיו על הלומדים בישיבתו של הרב נפתלי הרץ הלוי במאה שערים.
כאיש ספר

עוד בהיותו בישיבה שלח ידו בעט, ובשנת 1884, לכבוד יום הולדתו השבעה עשר, פרסם את חיבורו הראשון: "משפיל גאים או שרש ישי; חזיון על מגלת רות בתשעה מחזות". מדובר בפרי בוסר של נער צעיר ומרדכי אדלמן לא חשך ממנו את שבט ביקורתו, אולם הבחין בין השיטין בפוטנציאל של הכותב ובירכו כי "ברבות הימים יזכה לשם ולתפארה ובין גדולי משכילי עמנו יזכר שמו".
בשנת תרמ"ו (1886), נשא לאשה את חנה בילה, בתו של משה חיים בן ניסן ב"ק. באותה שנה ניסה את ידו בעריכה, ובמודעה שפרסם בעיתון בישר אודות המאסף "ארזי הלבנון" שיצא מתחת ידו ויכלול "דברי תורה, מאמרי חכמה ומדע, שירים, ספורים, ענייני א"י וישובה, נכתבים מאת מבחרי סופרי זמננו" אולם נראה שהקובץ מעולם לא יצא לאור. גורלו של העיתון היידי בעל הגוון המשכילי-מתון, "דער ארץ-ישראל יוד", שיצא לאור ב-1890 לא שפר עליו בהרבה ורק שמונה גליונות יצאו לאור, שישה מתוכן, בעריכתו של רפאלי (לצד שלמה אפשטיין).
במהלך השנים פרסם רפאלי ידיעות מירושלים בעיתונות היהודית בחו"ל, מאמרי פובליציסטיקה וכן מספר סיפורים מפרי עטו ותרגומים של ספרות פרוזאית לועזית בעיתונים השונים. בין תרגומיו תולדות אדם וחוה של ג'ון מילטון ו"חטאת הקהל" (The Scapegoat) של הול קיין(אנ')
כסוחר

יחד עם חמיו ושותף שלישי, עסק רפאלי במכירת ניירות ערך של בנק קרדי ליונה, אולם הם לא רא ברכה מרובה בעמלם. בקיץ 1888 חותנו לאנגליה לרגל מסחרו ורפאלי הצטרף אליו, כשאמתחתו עתיקות מירושלים שרצה למוכרם. רפאלי התמקם בעיירה פורת' שבויילס ועסק בקמעונאות, אך לא נשא ברכה ושב לירושלים תוך פחות משנתיים. רפאלי נעשה לחלפן כספים ויחד עם שותפו חיים בן יצחק ליפקין, פתח את חנותו במעלה רחוב הבטרק (רחוב דוד דהיום). רפאלי החל לרכוש מאנשי הכפרים את המטבעות העתיקות שמצאו במהלך עיבוד אדמותיהם. הוא לימד את עצמו את תורת הנומיסמטיקה ועד מהרה נהיה לבקיא גדול, שעמד בקשרי מכתבים עם גדולי המומחים. יחד עם אליקום געציל כהן (סופר) הקים עסק לייצוא עתיקות. עוד באותה שנה (1899), בא ללונדון עם מטען של עתיקות למכירה, שם פתח משרד ליבוא ויצוא ונכיון שיקים. ב-1905 עקר לניו יורק מטעם החברה, שם שהה למשך שנתיים.
ב-1907, שב רפאלי לירושלים ונעשה מנהל סניף הכרמל בעיר. בין השנים 1919-1922 היה למנהל בית החולים הדסה, אז התמנה למנהל אוסף המטבעות במוזיאון רוקפלר, משרה בה החזיק עד יום מותו.
כחוקר

רפאלי עסק רבות בהיסטוריה יהודית וכן בהיסטוריה וארכאולוגיה של ארץ ישראל. את מחקריו פרסם במאספים וכתבי עת רבים וחלקם אף בתור ספרים עצמאיים. גולת הכותרת של מפעלו המחקרי היא ספרו "מטבעות היהודים", הספר העברי הראשון המתעד את חקר המטבעות הארץ-ישראליות, מראשיתם ועד מטבעות בר כוכבא.
החל משנת 1922 היה רפאלי למנהל מחלקת המטבעות במוזיאון רוקפלר, כשמטבעות מאוספו הפרטי הוצגו אף בתצוגות המוזיאון. לאחר מותו, קנתה מחלקת העתיקות את האוסף מבני משפחתו. כאשר הקימה החברה העברית לחקירת ארץ ישראל את בית הנכות שלה, היה רפאלי בין המסייעים ואף תרם את ספרייתו למוסד וכך גם סייע בהקמת תערוכת המטבעות בבית הנכות בצלאל שלאחר מותו נחנך בו "אולם רפאלי" למטבעות.