התנגדות גרמנית לנאציזם
סטלינגרד והוורד הלבן

בסוף שנת 1942 נחל הורמאכט את התבוסה הנוראה בתולדותיו עד אז, כיתורה והשמדתה של הארמייה השישית בקרב סטלינגרד. במקביל, נחלו הגרמנים תבוסות בצפון אפריקה, בתחילה בקרב אל עלמיין השני במצרים ולאחר מכן בנחיתת בעלות הברית בחופי צפון אפריקה במבצע לפיד. רבים הבינו עתה כי היטלר מוביל את עמו לאסון, ושהתרופה היחידה לכך היא התנקשות בחייו.
הלדר, ההססן, פוטר בשנת 1942 ועתה לא הייתה לורמאכט הנהגה מרכזית. יורשיו בתואר, הגנרלים וילהלם קייטל ואלפרד יודל, היו לא יותר מעושי דברו של היטלר. טרסקו וגרדלר שבו וניסו לגייס קצינים בכירים למטרותיהם. קלוגה היה עתה לצדם, וכן רבים אחרים. גרשדורף נשלח לנסות ולשכנע את הגנרל אריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דרום באוקראינה. מאנשטיין הסכים עם עיקרי ניתוחו של טרסקו את המצב, אך הסביר לו (דרך שליח) כי "פלדמרשלים גרמנים אינם מורדים". גם ניסיונותיהם של טרסקו ושליחו המיוחד, אלכסנדר שטלברג, להפציר במנשטיין להתערב כדי לעצור את רצח היהודים - נכשלו באופן חרוץ. מנשטיין ידע היטב על הרצח, ואף היה שותף לו במידה רבה. תשובה דומה קיבלו המורדים ממפקד הצבא במערב, גרד פון רונדשטט. רונדשטט, כמו מנשטיין, היה מעורב ברצח היהודים יותר מאשר הקושרים היו מסוגלים לתאר לעצמם. גם בשלב מאוחר זה לא ניתן היה ליצור חזית צבאית אחידה כנגד היטלר. גם עתה, כבעבר, לא דיווחו הנוגעים בדבר על השיחות שניסו להביאם למרידה בשלטון.
עם כל זאת, חלפו הימים בהם יכלו הקושרים לצפות לאפשרות לפעילות חופשית רק בשל מעמדם בשורות הצבא והממשל. לאחר סטלינגרד הימלר יכול היה להניח בוודאות כי קבוצות של קושרים ינסו לתפוס את השלטון. מזה זמן רב חשד באנשי האבווהר. במרץ 1943 שניים מהם, אוסטר והנס פון דוהנאני נתפסו בחשד של פעילות אופוזיציונית, אך עדיין לא היו מספיק ראיות להעמידם לדין. במקביל נאסר גם דיטריך בונהופר, והודק המעקב אחר גרדלר.
הגסטאפו חשד בדוהנאני בעקבות מידע שהתקבל כי הוא מסייע להברחת יהודים מגרמניה. המידע התייחס למבצע U-7: תוכנית מוצלחת להצלת ארבעה עשר יהודים גרמנים והולנדים, על ידי הברחתם לחו"ל כמרגלים. התוכנית, שבראשה עמדו פון דוהנני, גנרל אוסטר, אדמירל קנריס והכומר דיטריך בונהפר, הצליחה אמנם - אך הביאה לחשיפתם של הקושרים בשירות הביון. מעצרים שנעשו בסביבתו של דוהנאני הובילו לקבלת מידע על הקשר שבמרכזו עמד אוסטר, ואף על מעורבותם של גרדלר ובק. מידע זה דווח להימלר, בהמלצה כי בנוסף לדוהנאני ואוסטר ייעצר גם קנריס. אך הימלר נמנע מלעצור את קנריס ואנשיו בשלב זה. אוסטר נותר אמנם חופשי, אך הושם במעצר בית ולא יכול היה עוד להביא תועלת כלשהי לקושרים. חלק ניכר מקבוצת הקושרים עמד עתה תחת פיקוח, אך המרכז שהסתמן במטהו של אולבריכט בברלין נותר סמוי מעין הגסטפו.
בינתיים, נחרד העם הגרמני מממדי התבוסה הצבאית בסטלינגרד. תערובת של אבל על מותם של מאות אלפי החיילים הגרמנים, וחרדה מפני הבאות, הייתה לתחושה הרווחת בחברה הגרמנית. עם כל זאת, אמונם המיסטי כמעט של הגרמנים במנהיגם לא הועם, כמו גם אמונתם בכך שביכולתו של היטלר להביא לניצחון הסופי במלחמה. תחושותיה של קבוצת האליטות שממנה באו הקושרים היו שונות לחלוטין. אנשים אלו איבדו זה מכבר את אמונם בפיהרר, וחשו תסכול על כי העם הפשוט אינו רואה את מה שנראה להם ברור ומובן מאליו.
הביטוי היחיד להתנגדות לנאציזם בעקבות סטלינגרד היה הופעתה הספונטנית והבלתי צפויה של קבוצת מתנגדי מלחמה בקרב הסטודנטים, שכינתה עצמה "הוורד הלבן". מרכזה של הקבוצה היה במינכן והיא קיימה קשרים בברלין, המבורג, שטוטגרט ווינה. בינואר 1943 חילקו חברי הקבוצה עלונים כנגד המלחמה וציירו כתובות קיר באוניברסיטת מינכן. בסופו של דבר נתפסו. שלושת מנהיגיהם, כריסטוף פרובסט, הנס שול ואחותו סופי שול הוצאו להורג בעריפה לאחר משפט קצר. מרצה בשם קורט הובר שהואשם בהסתה למעשיהם, ואחרים הקשורים בקבוצה הוצאו להורג גם הם.
המשטר הנאצי ראה התפרצות ספונטנית זו כמדאיגה, שכן אפילו בימים שלפני עליית הנאצים לשלטון היו האוניברסיטאות מעוז אידאולוגי לנאציזם. בה במידה עודדה פעילותם של אנשי הוורד הלבן את קבוצות ההתנגדות האחרות. אך פעילות הקבוצה הייתה אפיזודה מבודדת, ללא ממשיכים. אנשי ה-SPD וה-KPD שבמחתרת המשיכו בפעילות ההישרדות, ודיווחו לאנשיהם בחוץ לארץ על כי ההתמרמרות כנגד השלטון גוברת. דבר מפעילות זו לא הביא לכדי פעולה גלויה, ולו חלוקת עלונים, כפעולה עליה שילמו אנשי הוורד הלבן בחייהם. רוב הגרמנים המשיכו בהערצתו של היטלר, והאשימו בקשייהם את הימלר ואת המנהיגים הנאצים האחרים. משנת 1943 ואילך, התקדמותם של הסובייטים מערבה, אל גבולה של גרמניה ומעבר לו, איחדה את רוב הגרמנים בתחושה של חרדה, שלא הותירה מקום לרגש של התנגדות למשטר.