ארמון הסובייטים
ביאורים

↑  8,000 מושבים באולם הראשי של ארמון העבודה במוסקבה, בתוספת אולמות קטנים שונים
↑  גרמן (הרמן) קראסין (1871–1947), אחיו הצעיר של הפוליטיקאי הבולשביקי לאוניד קראסין, היה מהנדס חשמל שתכנן ובנה את רשת החלוקה החשמלית הראשונה ברחבי מוסקבה. כעירוניסט, קראסין פיתח את מדיניות התחבורה הציבורית של מוסקבה בהתבסס על מודל מרכזי מאוד של רכזות.
↑  החוזה הראשון היה לתכנון הקונסוליה הסובייטית ברומא. עובדה פחות ידועה שיופאן ואשתו אולגה, שניהם חברי המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, היו מעורבים בפעילות המחתרתית החתרנית של "התא הרוסי" ברומא.
↑  גם לאיוואן ז'ולטובסקי ואלכסיי שצ'וסב היו הרבה חוזים ממשלתיים. אבל אף אחד מהפרויקטים שלהם לא היה גדול או בולט כמו בית על הגדה, שהוצב ב"מיקום מפתח" מול הקרמלין.
↑  בפברואר 1931 כמעט והושלמה בנייתם של בנייני המגורים של מתחם הבית על הגדה; הדיירים הראשונים עברו לגור באותו חודש. בית הקולנוע נפתח בנובמבר 1931.
↑  רשימה של סעיפי פשרה שערך הנ.ק.ו.ד. נגד יופן כללה גם מגעים עם ניקולאי בוכארין וקארל ראדק. לא יופן, ולא הבוס שלו, אנדריי פרוקופייב, לעולם לא יעמדו לדין.
↑  גנריק (היינריך) מאברקייביץ' לודוויג (1893–1973) היה מהנדס אזרחי עם פעילויות צדדיות בפילוסופיה, בלשנות, "מדעי הנסתר" ותיאוריות של אמנות אוונגרד. לודוויג היה מנהל המכון האדריכלי של מוסקבה (אנ') מאז 1928 ונעצר ב-1938. הוא התקדם במהירות בתוך מערכת הגולאג כמנהל בנייה, רק כדי להיות מורשע שוב, ואז השיג עוד תפקיד ניהולי. הוא שרד שני עשורים של מאסר ובסופו של דבר חזר ללמד במכללת סטרוגנוב (אנ').
↑  אחד עשר מארצות הברית, חמישה מגרמניה, שלושה מצרפת, שניים מהולנד, ואחד מכל אחת ממדינות אסטוניה, איטליה ושווייץ.
↑  מעמדם המיוחד של זרים שכירים לא היה סוד. מה שלא היה ברור היה העובדה שחוזי התכנון שלהם מנעו השתתפות נוספת בפרויקט.
↑  בשנת 1933, הרבה לאחר סיום התחרות, אלכסיי שצ'וסב וגריגורי ברקין (רו') פרסמו באופן עצמאי ביקורות על הטיוטות. שני המחברים (אדריכלים מודרניסטים מצליחים בפני עצמם) העריצו את הצעת קורבוזיה, אם כי ה"קורבוסיאניזם" הוכרז כבלתי רצוי.
↑  סטלין בילה במאי-אוגוסט 1931 בסוצ'י, בעוד קגנוביץ', מולוטוב וורושילוב טיפלו בעסקיהם שבמוסקבה. אוול ינוקידזה שימש כשליח עבור רוב העניינים החסויים, כולל ארמון הסובייטים.
↑  שני שותפים חוקיים נוספים, ג'ורג'י קראסין וסרגיי מרקורוב (אנ'), היו אחראים להנדסה ולפיסול, בהתאמה. ככאלו הם לא היו מעורבים בתכנון אדריכלי.
↑  הספר משנת 1961 מפרט את הגובה כ-420 מטרים, וככל הנראה מתייחס לגרסה מתוקנת כלשהי.
↑  6000 מושבים לפי הספר משנת 1961.
↑  מקורות רבים טוענים שהפסל היה אמור להיות מחופה בפלדת אל-חלד. דוח מרקורוב, שפורסם ב-1939, מסביר שפלדת אל-חלד שהייתה זמינה לא הייתה ניתנת לריקוע דיה לעבודות פיסול, ולכן הפסלים ציינו את מונל היקר בהרבה.
↑  בשנות ה-90 של המאה ה-20 התממש הרעיון להקמת האנדרטה לזכר פיוטר הראשון. הפסל בגובה 98 מטרים ניצב על אי קטן מעשה ידי אדם ממש מדרום לקצה האי ההיסטורי בלצ'וג.
↑  פרוקופייב שמר על אנשי הליבה ה-USDS לאורך כל המלחמה, בתקווה לחזור איתם לארמון יום אחד. במהלך המלחמה עבדו יופן ופרוקופייב באותו אזור (סברדלובסק וקמנסק-אורלסקי) ובוודאי נפגשו זה עם זה. בשנת 1947 פרוקופייב שיתף פעולה עם יופן בניסיונותיו הלא מוצלחים להחיות את הפרויקט הנטוש או להשיג את חוזה באוניברסיטה.
↑  אף על פי כן, הרעיון של הארמון כמרכז המערך נמשך. האדריכל הראשי של מוסקבה אלכסנדר ולאסוב (רו') המשיך לקדם את הרעיון עד ספטמבר 1952.
↑  הספרות הפופולרית נפלה לרוב מאחורי השינויים בעיצוב. לדוגמה, בספטמבר 1952 טכניקה מולודז'י (אנ') עדיין פרסמה את הגרסה המינימלית של 320 מטרים, שנראית קומפקטית להפליא בהשוואה ל"אחיות" שכבר נבנו.
↑  בשנת 1956, האקדמיה לאדריכלות אורגנה מחדש לאקדמיה לבנייה ואדריכלות, עם דגש על טכנולוגיה ולא אמנות. ב-1963 פורקה כליל האקדמיה המתוקנת. שום דבר לא הופיע במקומה עד להקמת האקדמיה הרוסית לאדריכלות ומדעי הבנייה (רו') בשנת 1989.
↑  קולטון כתב בשנות ה-90 של המאה ה-20 ש"המילה האחרונה של המיזם הגיעה באמצע 1960", אך מחקרים שנעשו מאוחר יותר הוכיחו שהפרויקט נמשך בקצב חילזון לתוך 1962.