שרלוט פרקינס גילמן
דעות גישות חברתיות > דרוויניזם רפורמי ותפקידן החברתי של נשים

גילמן אמצה תאוריות אבולוציוניות וחיברה אותן לפמיניזם ולמטרות של רפורמה חברתית. היא הגדירה את עצמה הומניסטית. על פי גישתה, הדרוויניזם תומך בזכויות נשים והרחבת תפקידן החברתי. היא הצביעה על כך שהמודל המצוי מדבר רק על התפתחות אבולוציונית של גברים, ואילו גם נשים היו חלק מהברירה הטבעית, ובחרו במהלך התפתחות האדם להזדווג עם המועמדים הטובים ביותר. היא טענה שהמצב המוחלש של נשים בחברה הוא תוצאה של פטריארכיה, אשר ריסנה את הפוטנציאל של נשים ודחקה אותן לתפקידים מוגבלים תחת אצטלת "הטבע הנשי". ובכך, בעצם, האבולוציה האנושית — אשר זקוקה גם לתרומתן של נשים — נחסמת. כדי לתקן מצב זה, היא טענה, על נשים לקבל הזדמנויות בלתי מוגבלות להתפתחות אישית, אשר בתורה תתרום להתפתחות החברה האנושית. בניגוד לדרוויניזם שמרני, אשר טען שכפיפותן של נשים בחברה היא תוצאה של אבולוציה וברירה טבעית, ולפיו שינוי בתפקידי מגדר יביא אסון על המין האנושי, גילמן סברה שתאוריית האבולוציה מספקת רציונל מדעי לשחרור נשים.
גילמן תקפה את הרעיון שהבדלים מגדריים הם מהותיים ביולוגית, וטענה שכל הבדל כזה שהיה נחוץ לקיום המין האנושי בפרה-היסטוריה כבר אינו נחוץ בזמנים המודרניים. טענה מרכזית שלה הייתה שסקס וכלכלה ביתית קשורים זה בזו בקשר הדוק: שאישה מחויבת במבנה החברתי להשתמש ב"נכסים" המיניים שלה כדי לרצות את בעלה, כדי שהוא, בתורו, יפרנס את המשפחה. כך שמילדות, ילדות מאולצות לתוך רובריקה שמכינה אותן לאמהות ונישואים, דרך הצעצועים המשווקים להן, והביגוד המיועד להן. היא טענה שלא אמור להיות כל הבדל בין בגדי ילדות וילדים, או צעצועיהם, או פעילותם. היא ציינה לשבח את ה"טומבוי" (ילדה נערית) כאדם המושלם, אשר מסתובבת חופשייה ומשתמשת בגופה באופן בריא.
גילמן כתבה שהתרומה של נשים לציוויליזציה נגדעה בשל התפתחות תרבות אנדרוצנטרית, ושכתוצאה מכך, חצי מהמין האנושי נמצא בפיגור התפתחותי, מצב שיש לתקן כדי למנוע את התדרדרות הגזע האנושי. היא סברה כי עצמאות כלכלית היא הדרך היחידה להבטיח חופש לנשים, אשר יביא לשוויונן עם גברים. בספרה "נשים וכלכלה" היא פיתחה רעיונות אלה, וטענה, בין היתר, שנשים חיות תחת דיכוי גברי, שאמהות לא צריכה למנוע מנשים לעבוד מחוץ לבית, ושניהול משק הבית — כולל ניקיונות, בישול וגידול ילדים — צריך לעבור התמקצעות. "האישה האידיאלית", כתבה גילמן, "לא רק שהוקצה לה תפקיד שכולא אותה בביתה, אך היא מצופה גם לאהוב את זה, ולהיות חיננית ומאושרת, מחויכת וחביבה". היא צפתה שכאשר הקשר המיני-כלכלי יפסיק להתקיים, יחסים בחזית הביתית ישתפרו, מכיוון שהתסכול אשר חוות נשים רבות, הנובע מבידוד וחוסר הגשמה עצמית, גם יפסיק להתקיים.
בהרצאותיה דגלה גילמן ברפורמות לגבי לבוש, משפחה, ועבודה. היא חשבה שניהול משק הבית הוא אחריותם המשותפת של גברים ונשים, ושמגיל צעיר יש לעודד נשים לפתח עצמאות, כדי שמאוחר יותר גם יוכלו לעבוד מחוץ לבית. היא הייתה רדיקלית בגישתה אל היחידה המשפחתית: היא ביקשה לשנות את הפוקוס המשפחתי מיחידה המבוססת על חוזה כלכלי בין זוג נשוי, לישות בה יוכלו קבוצות גברים ונשים לחלוק חיים אישיים מלאי משמעות. הגישה הקומונלית שחזתה התפתחה כיוון שהיא האמינה שמגיע גם לאנשים לא-נשואים חיים מלאים, ושבדרך זו יתאפשר לכל איש ואישה בית בו הם יכולים להיות בזוג או ביחיד, ועדיין ליהנות מחברת אחרים ומהחופש להתפתח, וכן שסידור מעין זה יבטיח עצמאות כלכלית מוגברת עבור נשים.
גילמן גם סברה שאין הכרח שדווקא אם תגדל או תהיה המטפלת העיקרית של ילדיה. היא ביקשה לאפשר גידול ילדים על ידי בעלות מקצוע, והיא עצמה שלחה את בתה לחיות עם אביה כשהייתה בת עשר. בשל כך, חוותה גילמן עוינות ולעג, ואף נקראה "אישה לא טבעית". גילמן נאבקה בעד זכותה של אישה להשתמש באמצעי מניעת הריון, אך התנגדה בחריפות להפלות. גילמן גם טענה בעד שימוש באמצעי מניעה (בכפייה) כאסטרטגיה מונעת נגד רביית "הבלתי כשירים" בחברה.
עיסוקה המרכזי של גילמן בנושאי עצמאות נשים, כמו שוויון בעבודה, בלבוש ובעבודות הבית, באו לידי ביטוי בספריה "הבית" (1903), "עבודה אנושית" (1904) ו"עולם מעשה ידי אדם" (1911), שבו טבעה את המושג "אנדרוצנטריות".