stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלבת
חיסון וטיפול

הכלבת מוכתרת בספר השיאים של גינס בתואר "המחלה הקטלנית ביותר". מלבד מקרים אחדים ומועטים ביותר, מרגע התפרצות המחלה הסיכוי למוות הוא קרוב ל-100 אחוז. עד כה ידוע רק על 14 איש ששרדו לאחר שפיתחו סימפטומים. אולם לאחר ההדבקה, ולפני הופעת הסימפטומים, אפשר למנוע את התפרצותה בעזרת חיסון. אפשר למנוע את המחלה גם לפני ההדבקה בעזרת חיסון, אך במרבית מדינות העולם מקובל לחסן מראש בפני כלבת רק בעלי חיים ולא בני אדם.
את החיסון לכלבת פיתח לואי פסטר, אבי המיקרוביולוגיה. בשנת 1880 מצא פסטר כי הגורם למחלה איננו חיידק. הוא החל לעשות ניסויים בכלבים נגועים בעזרת תרביות מוחלשות של הנגיף. פסטר בדק את השפעת החיסון בעזרת ארנבונים חיים, שהיה מכניס לכלוב ששהה בו כלב חולה. באחת הפעמים הבחין כי הכלב שבו טיפל מיאן לתקוף את הארנבת כהרגלו. לאחר ניסיון בתרכיבים רבים שפיתח, מצא לבסוף פסטר את התרכיב היעיל שחיפש. ב-6 ביולי 1885 הובא לביתו של פסטר הילד ז'וזף מייסטר שכלב משוטט נשכו בגופו בכתשעה מקומות שונים. בשעה שהזריק פסטר לילד את החיסון הניסיוני שלו, נאסף סביב הבית קהל זועם, המטיר על פסטר נאצות, וגידף את ניסוייו, אך בחלוף הימים התברר שחיי הילד ניצלו, ובכך הוכחה יעילות החיסון.
בשנת 1903 זיהה המיקרוביולוג האיטלקי אָדֶלְקִי נֶגְרִי את גורם המחלה, ואף תיאר גופיפים תוך־תאיים אופייניים במוחם של בני אדם ובעלי חיים נגועים אחרים. גופיפים אלו מכונים "גופיפי נגרי", והימצאם בבדיקה שלאחר המוות מאשש פגיעה בכלבת.
חיסון הכלבת עבר תמורות רבות במהלך השנים. בעבר ניתן החיסון במנות רבות – כ־20 זריקות אל תוך בטנו של האדם הנגוע (או החשוד בהיותו נגוע). בשנות ה־40 הוערך שבאחד מכל 5,500 מקרים החיסון גורם לשיתוק, ובאחד מכל 18,000 מקרים החיסון מסתיים במוות. באמצע שנות ה-70 פותח חיסון משופר, שכלל רק שש זריקות.
כיום ניתנים שני סוגי חיסון למי שכבר ננשך: חיסון סביל, שניתן מיד לאחר הנשיכה, וחיסון פעיל, שניתן גם הוא ביום הנשיכה, ובעוד שלוש פעמים במרווחי זמן קבועים (0, 3, 7, 14 ו-28 ימים). המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) הוציא הנחיה שעל פיה די ב־4 זריקות בלבד (בימים 0, 3, 7, 14; למדוכאי חיסון עדיין מומלץ חיסון הכולל 5 זריקות).[דרוש מקור]
עוד אוכלוסייה שמומלץ לה להתחסן טרם חשיפה- היא אנשים בסיכון גבוה להיחשף לנגיף (כמו וטרינרים בהודו לדוגמה), וכן מטיילים הנוסעים לארצות שבהן סכנת ההידבקות בכלבת גבוהה.
חיסון וטיפול > פרוטוקול מילווקי

ידוע על אנשים מעטים ביותר ששרדו אחרי התפרצות הסימפטומים של מחלת הכלבת. מקצתם קיבלו חיסון לפני התפרצות המחלה, ואף על פי כן הופיעו אצלם תסמיניה. פרוטוקול מילווקי מתווה טיפול בחולי כלבת בשלב הופעת התסמינים. הנערה ג׳ינה גיזה (Jeanna Giese) היא אחת מכעשרה בני אדם שיש תיעוד לכך שנדבקו בכלבת ושרדו. עד הצלתה, הטיפול היחיד שהיה נהוג לתת היה טיפול תומך להקלת הסבל, ולא הייתה ידועה דרך לרפא את המחלה.
היא שרדה לאחר הופעת התסמינים "אף על פי שלא הייתה מחוסנת בפני כלבת". בספטמבר 2004 נשך עטלף את גיזה בת ה-15 באצבעה, אך היא לא פנתה לקבל טיפול. שלושים ושבעה ימים אחרי כן היא פיתחה את התסמינים האופייניים למחלת הכלבת. בניסיון להצילה היא הוכנסה לתרדמת יזומה כדי להגן על מוחה מפגיעה, והרופאים חיכו שמערכת החיסון שלה תפתח נוגדנים לנגיף. בתוך כך היא קיבלה קוקטייל של תרופות אנטי־ויראליות (Ribavirin ו־Amantadine). צורת טיפול זו מכונה פרוטוקול מילווקי.
גיזה הוצאה מהתרדמת לאחר שבעה ימים. לאחר שלושים ואחד ימים בבית החולים נקבע שגיזה איננה נושאת עוד את נגיף הכלבת, והיא שוחררה מהבידוד שהייתה נתונה בו. יכולותיה הקוגניטיביות לא נפגעו, אך היא סבלה מפגיעה מוטורית קשה. היא עברה טיפולים שיקומיים ושוחררה ב־1 בינואר 2005. עד נובמבר 2005 כבר הייתה מסוגלת ללכת בעצמה וחזרה לבית ספרה. בהמשך החלה ללמוד נהיגה, ובסוף גם קיבלה רישיון נהיגה. ג׳ינה גיזה התחתנה בספטמבר 2014.
יש מחלוקות בשאלה על הסיבות להישרדותה. רופאיה של גיזה ידעו שרוב מקרי המוות מכלבת נגרמים מכשל תפקודי זמני של המוח, ולא מנזק מוחי קבוע. הם באו לידי המסקנה שאם יגנו על מוחה על ידי הכנסתה לתרדמת מכוונת, היא תשרוד די זמן עד שיצליח גופה לפתח נוגדנים יעילים לווירוס. אמנם נראה שהטיפול עבד כמתוכנן, אך חוקרי כלבת אחרים טוענים כי אפשר שגיזה נדבקה בגרסה חלשה מאוד של הווירוס, או שמא יש לה מערכת חיסונית חזקה במיוחד. לא היה אפשר למצוא את העטלף שנשך את גיזה כדי לברר עוד, וכן לא היה אפשר לבודד את הנגיף מגיזה עצמה. לכן לא הייתה אפשרות לבוא לידי מסקנות חד־משמעיות. נכון לשנת 2009 ידוע על 25 מקרים שבהם נוסה הפרוטוקול (מלבד גיזה), ומתוכם שרדו שני מטופלים. גרסה אחרת של הפרוטוקול נוסתה על 10 חולים אחרים, ומתוכם שרדו שניים.
אפידמיולוגיה

כל השירותים הווטרינריים בעולם התפתחו בראש ובראשונה כדי להתמודד עם מחלת הכלבת[דרוש מקור]. בכל שנה מתים בין 40,000 ל־70,000 בני אדם מכלבת ברחבי העולם. כ־6 מיליון איש מקבלים בכל שנה חיסון משעלה חשש להידבקות. מאז שנת 2007 מציינים ברחבי העולם מדי שנה את יום הכלבת העולמי בתאריך 28 בספטמבר.
היסטוריה

מחלת הכלבת היא מחלה עתיקה מאוד, ומוזכרת במקורות עתיקים רבים. התיעוד העתיק ביותר למחלת הכלבת מופיע בחוקי אשנונה. על פי חוקים אלו אדם שכלבו הראה סימפטומים של כלבת, מוטלת עליו האחריות למנוע מהכלב לנשוך אחרים. אם נשך הכלב מישהו והננשך מת, בעל הכלב חייב בקנס גבוה.
בתלמוד נכתב על חמישה סימנים מזהים להיותו של כלב "כלב שוטה": "”פיו פתוח ורירו נוטף ואזניו סרוחות וזנבו מונח על ירכותיו ומהלך בצידי דרכים ויש אומרים אף נובח ואין קולו נשמע”".
כמו כן דנים בשאלה אם המחלה מופיעה אצל כלבים בגלל רוח רעה שנדבקת בהם, או מכיוון שמכשפות כישפו אותם. עוד נקבע שהכלב נמנה עם המזיקים שמותר להורגם בשבת, אף אם אינם רצים אחרי פלוני.
בעת העתיקה, המליצו הרופאים לאכול חלקים מכבדו של הכלב הנגוע (וחלקם המליצו לאחר צלייה) וכך עד היום בין שבטים פרימיטיבים דוגמת האוסה, במשנה מובאת אף דעתו של מתיא בן חרש, שהכיר רפואה זו וסבור שהיא תרופה בדוקה לכלבת. לעומתו חכמים אחרים במשנה פקפקו ביעילותה של תרופה זו. כך גם בירושלמי נכתב שמעולם לא נרפא אדם מנשיכת כלב שוטה.
שם המחלה בעבר היה מזוהה עם אחד מתסמיניה הבולטים – הידרופוביה, פוביה (פחד קיצוני) ממים. רמב״ן מציין תופעה פסיכולוגית ידועה בזמנו, ולפיה אדם הנגוע בכלבת בהביטו במים יראה דמות כלב, ומתוך כך ימות. מלבד זאת יראה הנגוע דמויות כלבים קטנים בנוזל השתן.
היסטוריה > ישראל

עד שנת 1913 היו צריכים אנשים שננשכו, או שעלה חשד כי חיה הנגועה בכלבת נשכה אותם, לנסוע לאיסטנבול או למצרים ולקבל שם חיסון לכלבת. בעקבות שני מקרי מוות מכלבת בתחילת 1913, פנו נכבדי הקהילה בירושלים, בהם דוד ילין, אל נתן שטראוס, בבקשה שיקים את מכון פסטר בירושלים במרץ 1913 הובטח שהמכון יוקם. באפריל 1913 החלה משלחתו של פטר מיהלנס לטפל באנשים שננשכו ונחשדו בנשיאת נגיף הכלבת. במהרה נפתח המכון הכל־לאומי בשותפות יהודית־גרמנית, ובו נתנה המחלקה בראשות אריה בעהם טיפול למניעת התפרצות מחלת הכלבת. הפעילות נמשכה אחר כך בתחנת הבריאות העברית.
כבר בשנות ה־20 הובטח טיפול רפואי חינם לננשכים, במטרה להיאבק בכלבת בארץ ישראל. הרשויות השמידו כלבים משוטטים והמיתו בחינם כלבים שנמסרו מבעליהם. בראשית 1928 הותקנו תקנות חדשות לטיפול בכלבת.
בשנת 1933 מתו שלושה אנשים מכלבת.
בעשור הראשון של מדינת ישראל מתו 23 בני אדם מכלבת. 14 מתו מ־12 במאי 1948 ועד מרץ 1949, מאחר שמחלת הכלבת התגברה מאוד בשל הקשיים שגרמה להם מלחמת העצמאות: מחסור בחיסונים ועזובה בכפרים הערביים שתושביהם עזבום. בשנת 1951 נערך בישראל, בפעם הראשונה בעולם, מבצע ארצי לחיסון כל הכלבים הפרטיים בפני כלבת, בשיתוף ארגון הבריאות העולמי. מתוך כך ירדה מאוד תפוצת הכלבת בישראל, אולם בשנת 1954 חזרה תפוצת הכלבת לעלות: חמישה אנשים מתו מכלבת בשנים 1954‒1955, שני אנשים לפחות מתו בראשית 1956 ועוד מקרה מוות היה בשנת 1957. בסוף 1960 מתה ילדה מכלבת, לאחר שאחות סירבה לשלוח אותה לקבל את החיסונים הדרושים. מאז היו מקרי המוות מכלבת לנדירים; שלושה מקרים היו בשנת 1997 ועוד מקרה אחד בשנת 2003. כיום משרד החקלאות עוקב בקביעות אחרי מקרי כלבת בישראל, והוא מציג באתר האינטרנט שלו את כל הדיווחים על הימצאות נגיף הכלבת בבעל חיים. מספר האירועים המתגלים בכל שנה בישראל אינו חורג מכמה עשרות: היו שנים שבהן דווח על פחות מעשרה מקרים (למשל ב־2006 דווח רק על תשעה מקרים), והיו שנים (למשל 2003) שדווח בהן על שבעים מקרים כמעט. רוב המקרים המדווחים באים מצפון הארץ.
בישראל בעלי כלבים מחויבים לחסן את כלביהם בפני כלבת. בשנת 2002 חוקק בישראל חוק להסדרת הפיקוח על כלבים, נוסף על פקודת הכלבת הוותיקה יותר מימי המנדט הבריטי, שעדיין תקפה ושעודכנה במהלך השנים. לפי החוק כל כלב בן שלושה חודשים חייב בחיסון. החיסון לכלב תקף לשלוש שנים על פי הוראות היצרן, אולם החוק מחייב לחסן בכל שנה – ארגון הבריאות הבינלאומי ממליץ לחסן כלבים אחת לשישה חודשים במדינות ששיעור הכלבת בהן גבוה. כיום החוק מחייב לחסן כלבים בלבד. מכל חיות הבר אפשר לחסן רק שועלים, על ידי חיסון אוראלי הניתן במזון. בראשית ימי המדינה מת ילד מכלבת בשל נשיכת כלב, ובעליו של הכלב הועמד לדין מאחר שלא חיסן אותו בפני כלבת.
בשנת 2024 אושר חוק לפיו מספיק לחסן את הכלבים פעם בשנתיים (במקום פעם בשנה).
על פי החוק בישראל, אדם שננשך, נשרט או נפצע מפגיעת יונק חייב לסור אל לשכת הבריאות המחוזית, ושם יחליט רופא אם צריך לתת טיפול מניעתי לכלבת. החלטת הרופא תיקבע על פי גורמים מספר, ובהם: שיעור הכלבת אצל חיות משוטטות במחוז שאירעה בו הפגיעה, סוג בעל החיים הפוגע, מצבו של בעל החיים לאחר הפגיעה ומיקום הפגיעה בגופו של הנפגע. אם אפשר לתפוס את בעל החיים הנושך ונשלח דיווח ללשכת הבריאות, תוציא לשכת הבריאות המחוזית צו הסגרה לבעל החיים הפוגע. ההסגר יימשך עשרה ימים, לשם אבחון. אם בעשרת ימי השהות תמות החיה, תאושש ההנחה שנשאה את נגיף הכלבת בגופה. במקרה זה יישלח מוח החיה לבדיקה נוספת, כדי להוכיח לחלוטין שאכן הייתה חולה בכלבת.
ב-2 בנובמבר 2024 גבר בן 77 מצפון הארץ נפטר מהמחלה לאחר שנדבק כתוצאה מנשיכת כלב שהיה בבעלותו.
ראו גם

חוק להסדרת הפיקוח על כלבים
נשיכת כלב
לקריאה נוספת

ד"ר רוברט ברקוב (עורך ראשי), מֶ‏רְק - המדריך הרפואי השלם, בהוצאת כנרת זמורה ביתן דביר והד ארצי, 2002,  עמ' 920-922
מיכאל קבסה

מיכאל קבסה (נולד ב-19 בדצמבר 1978) הוא ראש המועצה המקומית חצור הגלילית.
קורות חיים

קבסה נולד וגדל בחצור הגלילית, הבכור מבין שני אחים. ביסודי למד בבית ספר חוני המעגל ולאחר מכן בישיבה תיכונית חיספין. היה מדריך בבני עקיבא. שירת בעורב גולני והגיע לדרגת סרן, כשבהמשך עלה במילואים לדרגת רב-סרן. בתקופת לימודיו שירת במערך האבטחה בשב"כ והוא יוצא היחידה לאבטחת אישים במשרד ראש הממשלה. שימש כראש מטה במשרד לפיתוח הנגב והגליל. ייסד וניהל את "הקרן לפיתוח חצור".
בבחירות 2013 התמודד ונבחר לראשונה למועצת חצור הגלילית. בבחירות 2018 התמודד לראשונה לראשות המועצה אך פרש לפני הבחירות.
כיהן כסגן ראש מועצה הממונה על החינוך והספורט. במאי 2023 הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות לראשות מועצת חצור הגלילית שנועדו להתקיים באוקטובר 2023. עקב פריצת מלחמת חרבות ברזל נדחו הבחירות לפברואר 2024, קבסה גויס למילואים למעלה משלושה חודשים בהם לחם בקרב לשחרור בארי והיה עם הכוחות שנכנסו לרצועת עזה. במהלך המלחמה הודיע ראש מועצת חצור לשעבר שאול כמיסה על הסרת מועמדותו, ותמיכתו בקבסה לראשות מועצת חצור. קבסה ניצח בבחירות את ראש המועצה שמעון סויסה ברוב של כ-51.1% מקולות הבוחרים.
משמש כמנהל מחלקת הרגולציה והמשכיות עסקית בקבוצת תנובה.
כיהן בעבר כחבר הדירקטוריון של החברה הכלכלית המקומית.
בעל תואר ראשון במדעי החברה ותעודת הוראה מטעם המכללה האקדמית צפת ותואר שני במנהל עסקים מהמרכז האקדמי רופין.
נשוי למירית אלוש קבסה, עורכת דין, ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  המועמד הרביעי: מיכאל קבסה יתמודד לראשות המועצה בחצור, באתר רדיו קול רגע, ‏4 במאי 2023
↑  דרמה בחצור: מיכאל קבסה ושאול כמיסה התאחדו לקראת הבחירות - בדלתיים סגורות, באתר בדלתיים סגורות, ‏7 בפברואר 2024
מקס צ'ליץ'

מקס יוראי צ'ליץ' (בקרואטית: Maks Juraj Čelić נולד ב-8 במרץ 1996) הוא כדורגלן קרואטי שמשחק בעמדת הבלם.
קריירה

בגיל 18 חתם יוראי צ'ליץ' בקבוצת דיסבורג מהבונדסליגה השנייה, לאחר שקבוצת המילואים של באייר לברקוזן שהיה אמור להצטרף אליה, פורקה. לאחר שלא הצליח להופיע במדי MSV דיסבורג, הוא כמעט הצטרף לדינמו זאגרב, המועדון המצליח ביותר בקרואטיה, אך ההעברה לא יצאה לפועל.
בשנת 2017, חתם יוראי צ'ליץ' ב-NK וראז'דין, ועזר להם להשיג עלייה מהליגה השלישית בקרואטיה לליגה הבכירה.
ב-2020 חתם בלבוב בליגה הבכירה של אוקראינה.
ב-24 באוגוסט 2021 חתם יוראי במסינה מהליגה האיטלקית השלישית.
בתחילת 2023, צ'ליץ' הצטרף למועדון הבולגרי ברואה סטארה זאגורה שם נשאר עד סוף העונה.
ב-19 ביולי 2024 חתם צ'ליץ' לעונה בהפועל תל אביב, אך חוזהו הותר, והוא שוחרר מהקבוצה כעבור חודשיים.
תארים

וארז'דין
עליית ליגה 2018–2019
בוראץ' בנג'ה לוקה
ליגת העל הבוסנית : 2023/2024
הערות שוליים

1 2 3  'Studiram, a vjera mi je oslonac. Mi nogometaši moramo biti uzor, živjeti skromno i pomagati' vecernji.hr
↑  MessinaSportiva, Scritto da: Redazione (24 באוגוסט 2021). "Messina, ufficiale l'ingaggio del difensore Maks Celic. Ha vinto la B croata". MessinaSportiva (באיטלקית). נבדק ב-22 באפריל 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Берое обяви, че се разделя с бранител" (בבולגרית). topsport.bg. 28 ביוני 2023. נבדק ב-29 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הדר יעקבי, ‏רשמי: מקס צ'ליץ' שוחרר מהפועל תל אביב, באתר ערוץ הספורט, 19 בספטמבר 2024
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מקס צ'ליץ'".
עמנואל הרוסי

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1903 ניקולייב, האימפריה הרוסית
 פטירה:  22 בפברואר 1979 (בגיל 75) ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין הישן בהרצליה 
 תאריך עלייה:  שנות העשרים של המאה ה-20
 מדינה:  ישראל 
 
עמנואל (ינון) הרוסי (שם המשפחה במקורו היה נוֹבוֹגְרֵבֶּלְסְקִי) (19 באוגוסט 1903, כ"ו באב ה'תרס"ג – 22 בפברואר 1979, כ"ה בשבט ה'תשל"ט), היה סופר, משורר ופעיל ציוני.
שנים ראשונות

עמנואל הרוסי נולד בעיר ניקולייב שבתחום המושב היהודי, בדרום האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), לבן-ציון (מנהל חשבונות) וראסיה (למשפחת אלטהויז), משפחה של חסידי חב"ד בעלת תודעה ציונית. החל מגיל שלוש למד בחדר מתוקן ואביו אף לימד אותו עברית בהגייה ספרדית. בגיל שש הפגיש אותו אביו עם חיים נחמן ביאליק באודסה.
יצירותיו הראשונות התפרסמו כבר בילדותו בחוברת משוכפלת בכתב יד בשם "הציוני הקטן", שהופצה בעירו ובה התפרסמו שירים וסיפורים בעברית. אביו אסף את היצירות במחברת, עליה רשם "מחברות עמנואל הרוסי" תוך התייחסות ל"מחברות עמנואל הרומי", משורר ומלומד עברי בן המאה ה-14. לימים עיברת את שם משפחתו לשם זה "עמנואל הרוסי".
ב-1920 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת אודסה, וחבר ללוי שניידר מהמפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס); הוא הפך לתועמלן של המפלגה ולראש תנועת הנוער שלה (היוגנד-צ"ס) באודסה. בעיר, ששקקה בפעילות ספרותית יהודית, נפגש נובוגרבלסקי עם אביגדור המאירי, י"ח רבניצקי ואחרים. באותה תקופה כתב ופרסם מספר שירים בעברית.
בשנת 1924 נעצר יחד עם כל החברים הפעילים של צ"ס באודסה על ידי המשטרה החשאית הרוסית (הג.פ.או.) ונשפט לגלות בסיביר. במסגרת מדיניות ה"החלפה" (שלפיה אזרחים רוסים שנדונו למאסר בארץ ישראל על ידי שלטונות המנדט גורשו לרוסיה בתמורה לשחרור אסירים יהודים שקיבלו אשרות לעלייה לארץ) שוחרר ועלה לארץ ישראל.
בארץ ישראל

בראשית ימיו בארץ חי ועבד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. לאחר מכן עבר לחיפה והתגורר אצל אברהם שלונסקי, שהיה קרוב משפחה של אמו. בחיפה עבד כפועל בנמל, ולאחר זמן מה הצטרף לגדוד העבודה לפלוגת "כבארה" (ליד זכרון יעקב) ועסק בייבוש ביצות עד שחלה בקדחת. באותה תקופה הפך השם "עמנואל הרוסי" לשמו בפי כל, על מנת להבדיל בינו ובין עמנואל אחר בקבוצתו. עקב המחלה עבר לתל אביב, והחל בקריירה של כתיבה. הוא פעל כעיתונאי ב"דבר" וב"הארץ", ופרסם שירים ב"משמר לילדים". ידידו מימי אודסה, אביגדור המאירי, גייס אותו לכתיבת מערכונים ופזמונים עבור התיאטראות הסאטיריים "הקומקום" ו"המטאטא". בין היתר כתב את השיר "דודה הגידי לנו כן" (ללחן של משה וילנסקי) ואת המנון "המטאטא".
במאורעות תרפ"ט שמר בתל אביב במסגרת "ההגנה". בתקופה זו נולד בנו הבכור, אבנר (נפטר במאי 2023), לו כתב את שיר הערש הרווי במתח ימי המאורעות "שכב בני", על לחן של אהרן חריטונוב, חסיד חב"ד אותו הכיר מניקולייב (בקרב הציבור הדתי הלחן מוכר כלחן של פיוט הסליחות ליום הכיפורים "כי הנה כחומר"). השיר, המבטא אהבת אב, חרדות לעתיד, ביטחון בצדקת הדרך ותקווה לעתיד, הושמע לראשונה בתוכנית "המטאטא" ב-1930.
בשנים 1932–1959 עבד לפרנסתו בפרסום ויחסי ציבור. בין היתר פרסם את יריד המזרח, היה אחראי על התעמולה בכופר היישוב ופרסם דברי הסבר לציבור בשירות ההסתדרות הכללית ועיריית תל אביב. החל ממלחמת העצמאות ועד ראשית שנות החמישים עמד בראש המחלקה ליחסי ציבור במשרד הביטחון.
גם את עבודתו הפרסומית עשה בחרוזים. כך למשל, מתוך החוברת "מה זה כֹופר היישוב? קול קורא לבני הנעורים":
לקריאת מתן הכופר כל איש נענה,

התפרק זהב וכסף קודש ל"הגנה".

אחד מסר את הטבעת, אחד – נפשו כולה,

ויהי אוצר לביטחוננו, פתח לגאולה.

עוד רב היגע לפנינו, אך רב גם השכר,

כי לא נהיה כצאן לטבח, אם יאדים מחר".
עמנואל הרוסי נפטר ב-22 בפברואר 1979 ונטמן בחלקת חברי "ההגנה" בבית הקברות הישן בהרצליה.
יצירתו

עיקר יצירתו היו פזמונים מולחנים. חלק מפזמוניו, בעיקר לילדים, נכתבו על בסיס לחנים חסידיים. המלחינים שעמם שיתף פעולה היו מרדכי זעירא, משה וילנסקי ויששכר מירון.
בין שיריו הנודעים: ירושלים עיר הקודש, בונים סוכה ("פטיש מסמר ניקח מהר"), שקט שקט, החנוכייה דולקת, וקציר בעמק.
עמנואל הרוסי היה אחד הפזמונאים הראשונים בארץ שכתבו פזמונים לקולנוע. בשנת 1935 שיתף פעולה עם אלכסנדר פן בכתיבת שירים שילוו את סרטו של הבמאי ברוך אגדתי, "זאת היא הארץ" - סיפורן של חמישים שנות התיישבות ציונית לתסריט של אביגדור המאירי.
עמנואל הרוסי עסק גם בבלשנות, מילונאות ותרגום. הוא היה בקיא בארמית, רוסית, לטינית, גרמנית, יידיש ואנגלית. בין היתר פרסם מילון רוסי-עברי.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית
כתביו

שירים ופזמונות, תל אביב, תרצ"א. יצא מחדש ב-2019 בהוצאת צבעוניים עם צילומי כתב ידו המקורי.
הגלילה! עצרת לנוער: תוכנית לעריכת נשף הסברה אמנותי, הלשכה הראשית של הקרן הקיימת לישראל בירושלים, תרצ"ט.
בית לעם, המחלקה לנוער של הלשכה הראשית לקרן היסוד, תש"ב.
העכביש והדרור, תל אביב, תש"ג.
דוד מירנבורג: עדויות על חייו, פעלו ודורו של אחד מלוחמי התחיה העברית ברוסיה, המחלקה לתולדות החינוך והתרבות בגולה שעל יד ארכיון החינוך של הסתדרות המורים בישראל, 1967.
מחברות עמנואל הרוסי - שירי ניקולאייב ואודסה 1924-1912, עורכת: לאה צבעוני. צבעונים הוצאה לאור. תל אביב 2019.
תרגום
לב טולסטוי, השבוי מקווקז, מסדה, 1965
איוון טורגנייב, השעון, מסדה, 1965
ליובה אלמי, פואמה: שיח לעם הרוסי בלשון אתה, ירושלים, תשכ"ח
במסגרת עבודתו כ"פרסומאי היישוב":
מה זה כֹפר היישוב? קול קורא לבני הנעורים חרוזים: עמנואל הרוסי, איורים: נחום גוטמן, תל אביב, 1940
מה זה סוד צבאי?, תל אביב, 1949 (איורים: אדם שלין)
צבא הגנה לישראל, עם מבוא מאת יצחק זיו אב: איך בנוי צה"ל, תל אביב, 1952
על יסוד ההסתדרות: לובקה מספר, עם איורים מאת נחום גוטמן, תל אביב, תשי"ט
הפקיד והציבור, עיריית תל אביב, תשט"ו
לקריאה נוספת

'הרוסי (נובוגרבלסקי), עמנואל ינון', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 185. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  שכב בני - מילים ורקע נוסף
↑  עמנואל הרוסי באתר GRAVEZ
↑  מילות השיר "ירושלים עיר הקודש" והאזנה לו, באתר זמרשת.
↑  מילות השיר "בונים סוכה" והאזנה לו, באתר זמרשת; תמר זיגמן, כך נולד השיר "פטיש מסמר", בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 01.10.2017
↑  מילות השיר "קציר בעמק" והאזנה לו, באתר זמרשת.
↑  ראשית הקולנוע הארצישראלי, קתדרה 61
↑  ארכיון עמנואל הרוסי, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286989705171  BnF: cb15646474t (data)  GND: 120100151X  ISNI: 0000 0000 6661 9579  LCCN: no91003603  MusicBrainz: 605e7b43-a89c-46ed-be3d-d75088778f1d  VIAF: 37242828   WorldCat (עם VIAF): 37242828
יצחק איצקוביטש

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1891 באקו
 פטירה:  13 בפברואר 1980 (בגיל 88) חיפה
 תאריך עלייה:  1926
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת מינכן
 התמחות:  רדיוגרפיה
 תפקידים:  רופא 
 
ד"ר יצחק איצקוביטש (יצחק איצקוביץ, 9 בדצמבר 1891 – 13 בפברואר 1980) היה הרנטגנולוג הראשון בצפון ארץ ישראל, פעיל ציבור ואזרח כבוד של חיפה.
קורות חיים

איצקוביטש נולד בבאקו שבאימפריה הרוסית (כיום בירת אזרבייג'ן) לאליעזר איצקוביטש, ציוני סוחר ותעשיין נפט אמיד. למד רפואה באוניברסיטת מינכן, וקיבל בה תואר דוקטור ב-1914. לאחר מכן שב לרוסיה, וגויס לצבא עד 1921. במסגרת השירות הצבאי קיבל שני אותות הצטיינות מיוחדים. לאחר מכן עבד כרופא רנטגנולוג.
ב-1924 נשא את עליזה (אליז) בת יעקובוס קאן (בנקאי, פעיל ציוני והקונסול הראשון של הולנד בירושלים) לאישה, עלה לארץ ישראל ב-1926 והשתקע בחיפה.
קורות חיים > פעילותו בחיפה

במאי 1926 פתח ד"ר איצקוביטש בחיפה מכון רנטגן ברחוב החדש (כיום רחוב שיבת ציון); היה זה המכון הראשון בצפון ארץ ישראל.

ביתה של משפחת איצקוביטש (ברחוב ארלוזורוב 16) תוכנן על ידי אלכסנדר ברוולד בסוף שנות ה-20, ולאחר שהמשפחה, לאחר הפצצת האיטלקים עברה לגור בכרמל, שכן בו משרד ועד הקהילה החיפאי. יותר מאוחר שימש את משרדי הרבנות הראשית של חיפה ואת בית משפט השלום. ב-1999 נתנה העירייה את המבנה למכון ה.ל.כ.ה - המכון לפיתוח כושר הלמידה. נכון לאוקטובר 2013 מציעה עמותת המכון טיפולים דידקטיים, רגשיים ופרא-רפואיים לילדים תושבי חיפה והסביבה.
במשך שנים היה איצקוביטש יושב ראש הסתדרות הרופאים בחיפה, ובמסגרתה ניסה לשתף פעולה עם אגודת הרופאים הערבים. ב-1949 היה בין יוזמי הקמת "בית הרופא", שהיה ראשון בתי הרופא בארץ, ואת "מעון הרופא" לרופאים שהגיעו לגיל הזהב.
שירת בהגנה.
ב-1970 קיבל את אזרחות הכבוד של העיר חיפה ואת מדליית הזהב על שם רוזנפלד של ההסתדרות הרפואית.
על שמו רחוב בחיפה, ליד מעון הרופא שהקים.
אחותו, שרה סולוביצ'יק, הייתה אף היא רופאה והתמחתה ברפואת ילדים וכאחיה השתלבה בעשייה ציבורית.
עליזה ויצחק איצקוביטש היו הורים לשלושה דוד, איתמר ויונה.
בנם איתמר ארבל, קצין קרבי בגדוד השלישי של הפלמ"ח, נשא לאישה את זיוה ארבל ("הנערה עם האקדח"), שאותה הכיר בשירותם בפלמ"ח. בתם, יונה, הייתה קצינה בצה"ל ואחות מוסמכת, נישאה לרופא פרופ' אגון ריס רופא הרובע היהודי במלחמת העצמאות ומחלוצי הקרדיולוגיה בישראל.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939

בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה
לקריאה נוספת

נסים לוי, פרקים בתולדות הרפואה בארץ-ישראל 1799–1948, הקיבוץ המאוחד, עמ' 374–386.
הערות שוליים

↑  מת ד"ר י. איצקוביטש, דבר, 14 בפברואר 1980
↑  כל ארץ-ישראל תרצ"ב – 1932, הוצאת מסחר ותעשייה חברה להוצאות ולתערוכות בע"מ תל אביב, תרצ"ב
↑  איתמר ארבל, באתר הפלמ"ח
↑  ראיון עמה ב זמן חיפה, ד"ר איצקוביץ, סרטון  באתר יוטיוב.
↑  תוכנית הכינוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס
↑  תוכנית הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס רחוב צ'נסלור, ירושלים. בין המשתתפים (לפי א'-ב'): הנרי אונגר, יצחק איצקוביטש, מקס בוכמן, יחיאל קרל גוגנהיים, אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בנו גרינפלדר, אברהם דרוקמן, פריץ דרייפוס, פנחס וייל, חיים ארנסט ורטהיימר, פליכס זולמן, יעקב זס, רפאל משה חפץ, לודוויג פרדיננד מאייר, פליקס מנדל, דוד מרגלית, מכס מרכוס, אריה סדובסקי, רוברט פישר, יוסף פרגר, ברנרד צונדק, גאורג צונדק, הרמן צונדק, יוליוס קליברג, שמעון רוזנבאום, יהודה לייב רוקח, משה רחמילביץ'
↑  ראו: ד"ר איצקוביץ (חיפה): אבחנת רנטגן של מומי הלב (ישיבה ב', יום ד', 31 במאי)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294198305171  ISNI: 0000 0003 7979 2583  VIAF: 258300314   WorldCat (עם VIAF): 258300314 
בית משפחת איצקוביטש ברחוב ארלוזורוב 16 בחיפה
השלט שעל קיר ביתה של משפחת איצקוביטש
משמרת

ערך זה עוסק במושב בישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
מושב משמרת, תחילת שנות ה־50
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: לב השרון
גובה ממוצע: ‎57 מטר
תאריך ייסוד: 1946
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 988 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) משמרת(למפת נתניה רגילה) משמרת(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום משמרת(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום משמרת32°13′41″N 34°55′12″E﻿ / ﻿32.2280038986826°N 34.920122027019°E﻿ / 32.2280038986826; 34.920122027019  heמפת היישובים של מועצה אזורית לב השרון (in English: Lev HaSharon Regional Council) באדום - משמרת בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10

מִשְׁמֶרֶת הוא מושב באזור השרון, ליד טירה וצפונית לכפר סבא, השייך למועצה אזורית לב השרון ומהווה את היישוב הדרומי ביותר בה.
היסטוריה

היישוב הוקם בי"ח בתמוז ה'תש"ו (17 ביולי 1946) על ידי יוצאי הצבא הבריטי ששירתו בפלוגה הארץ-ישראלית של הסוורים ועובדי הנמלים, כחלק מחיל ההנדסה המלכותי. עימם ייסדו את היישוב חברים מכפר ויתקין. המושב הוקם ב"פרדס רייסקי" שהיה שייך לסוכנות היהודית. מקור השם: סמל לעמידת הגבורה של חיילים משוחררי הצבא הבריטי ששמרו על המולדת/לזכר משמרות המקימים ששמרו על היישוב מפני הערבים.
בזמן מלחמת העצמאות הועבר היישוב למושב חרות, ובשנת 1948 הוקם במיקומו הנוכחי. בתי הקבע הראשונים הוקמו בשנת 1949. היישוב שוכן דרומית מזרחית למחלף דרור. גובל במזרח בעיר טירה ובכביש 554, במערב בכביש 4 ובצפון במושב חרות.
בתחילת שנות השישים התרחב המשק, עם קליטתם של בני חרות והמושבים האחרים בסביבה. מלחמת ששת הימים גרמה לשיפור נוסף במצב הכלכלי, עד לשנות השמונים אז חל משבר כלכלי ומשפחות ותיקות רבות עזבו את המושב.
ב-25 במרץ 2019 פגעה רקטה מסוג M-75 ששוגרה מרצועת עזה בבית משפחת וולף שמתגוררת במושב, וגרמה לשבעה פצועים. בנוסף לבית שנהרס מפגיעה ישירה, כשלושים בתים במושב נפגעו מההדף.
שטח המושב 3,800 דונם. ענפי המשק העיקריים הם לול וגידול פרחים.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מרכז התעוד ליישובי גוש תל מונד
↑  דנה ירקצי ואור רביד‏, נפצע מנפילת הרקטה בשרון ושיחזר: "היה לנו מזל, לא שמענו את האזעקה", באתר וואלה, 25 במרץ 2019