stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואי בותה
מלחמת העולם הראשונה > המערכה בדרום מערב אפריקה

במקביל לתחילת מרידת מאריץ בותה פתח בלחימה נגד הגרמנים שהתחילה ב-13 בספטמבר 1914 בהתקפה על נקודת המשטרה רמנסדריפט (Ramansdrift) שעל הגבול עם מושבת הכף. הגרמנים, מצדם, השתלטו על מפרץ וולביס, נמל שהיה מובלעת דרום-אפריקנית לחוף המושבה, וכן ערכו מספר פשיטות ומארבים בשטחה של דרום אפריקה. כוח דרום-אפריקני כבש ב-15 באוקטובר את נמל לידריץ, אך לא הצליח להתקדם מעבר לו, בין היתר כיוון שמרידת מאריץ החלה בסמוך לזמן הנחיתה, דבר שהקשה על משלוח תגבורות. כוח דרום אפריקני אחר נכשל בניסיון לכבוש את סאנדפונטיין (Sandfontein) ונהדף על ידי הגרמנים ב-25 בספטמבר.
עם דיכוי המרד בותה חזר לתוכנית לכיבוש דרום מערב אפריקה הגרמנית. תוכניתו המקורית של בותה הייתה לתקוף בשלשה ראשים את המושבה הגרמנית, אבל מפני שחלק מראשי המורדים היו אמורים לפקד על הכוחות הפולשים הוא נאלץ לשנות את תוכנית הפלישה. בתוכנית החדשה בותה תפס פיקוד ישיר על הכוחות בשטח, מוביל בעצמו את הצבא לתוך המושבה הגרמנית, זאת למרות התנגדות הממשלה הבריטית אשר חששה חייו של בותה (עקב חוסר השקט באיחוד דרום אפריקה והחשש שאם ימות הרצוג והמפלגה הלאומית שהתנגדו למלחמה יעלו לשלטון). אל מול 67,000 חיילים דרום אפריקנים עמדו כ־10,000 חיילים גרמנים ואסקרי ועוד כ־550 מורדים אפריקאנרים שערקו לצד הגרמני. ב-14 בינואר 1915 בותה הצליח לכבוש מחדש את מפרץ וולביס ואת סווקופמונד (Swakopmund) הסמוכה. באמצע מרץ בותה כבש שבע נפות של דרום-מערב אפריקה. כוחות אחרים התקדמו מזרחה מלידריץ וחברו לכוחות שהתקדמו צפונה ממושבת הכף ולכוחות שהתקדמו מערבה, דרך בצ'ואנאלנד (כיום בוטסואנה), בקיטמנסהופ (Keetmannshoop), ב-20 באפריל 1915.
משם, לאורך מסילת הברזל, בותה התקדם צפונה. כוח אחר יצא ממפרץ וולביס, התקדם משם מזרחה, וחבר אליהם. עם ההתחברות נותקו הגרמנים שבצפון המושבה מאלה שבדרומה, ולאחרונים לא נותר אלה להיכנע. בהמשך, ב-12 במאי 1915, נפלה בידי הפולשים ווינדהוק הבירה. הכוחות הגרמניים נדחקו צפונה, וב-1 ביולי נוצחו בידי הצבא הפולש באוטווי (Otavi), שם בותה יישמם טקטיקת לוחמה של הזולו כדי להביס את הגרמנים. בעומדו בפני סכנת כיתור, וכאשר כוח פשיטה דרום-אפריקני בעורפו, נכנע המושל הגרמני ויקטור פרנקה, ב-9 ביולי 1915, בקהורב (Khorab), עם 2,166 מחייליו. כמה שבועות אחר כך נפלה כל המושבה בידי הדרום-אפריקנים. הדרום-אפריקנים איבדו 113 איש במערכה והגרמנים – 1,131.
מלחמת העולם הראשונה > בחירות 1915

למרות הניצחון בדרום מערב אפריקה הגרמנית המתח באוכלוסייה בדרום אפריקה רק הלך וגדל. האפריקאנרים זעמו על כך שבותה גרר אותם למלחמה עבור הבריטים אשר ביטלו את העצמאות שלהם, האנגלים חששו שבותה ינסה לפייס את האפריקאנרים על חשבונם, וההודים והשחורים על כך שבותה סירב לתת להם את זכות הבחירה ואת הגבלות ששם על רכישת קרקעות. המפלגה הלאומית הלכה והתחזקה ככל שבותה ניסה להבטיח את הקול האנגלי, שהשיא היה כאשר בותה לא הפעיל את המשטרה כדי לדכא מהומות אנטי-גרמניות בערים הגדולות לאחר שצוללת גרמנית הטביעה את הלוסיטניה, ספינה בריטית, לחופי אירלנד. תדמיתו של בותה הלכה ונפלה בקרב הציבור האפריקאנרי, הוא נתפס כאחראי למותו של דה לה רי, כבוגד בזכרו של קרוגר וכמשרת האימפריאליזם הבריטי. השאלה הבוערת בבחירות של 1915 הייתה האם על איחוד דרום אפריקה להמשיך ולתמוך במאמץ המלחמה הבריטי? בזמן שבותה ומפלגתו תמכו בהמשך התמיכה בבריטניה, הרצוג והמפלגה הלאומית, בתמיכה של מפלגת הלייבור, התנגדו. בבחירות, שרק הציבור הלבן השתתף בהם, בותה הצליח לשמור על ראשות הממשלה אבל מפלגתו איבדה קולות רבים וירדה ל־54 מושבים בזמן שהמפלגה הלאומית גדלה על חשבונם.
מלחמת העולם הראשונה > המערכה במערב אפריקה

בתקופת הבחירות ממשלת בריטניה פנתה לבותה בבקשה לספק חיילים למערכה במערב אפריקה הגרמנית, בותה הסכים לבקשה, בתמיכת סמאטס, בתקווה שלאחר המלחמה האזור ייפול תחת השפעת איחוד דרום אפריקה. לאחר הניצחון בבחירות בותה שלח כוח משלוח לסייע לבריטים שם אבל בשונה מן המערכה בדרום מערב אפריקה הוא לא יצא עם הכוחות, ממנה את סמאטס למפקד העליון במקומו בזמן שהוא נשאר בפרטוריה לנהל את המדינה עקב חוסר היציבות בקרב האוכלוסייה. במכתב לסמאטס הוא כתב: "הלב והנשמה שלי עמך, ואני אעשה כל אשר ביכולתי כדי לעזור, תהיה בטוח בכך. רק תגיד לי מה לעשות... עזיבתך זוכה לתמיכה מצד כולם ואני רק יכול להתפלל לברכת אלוהים עליך."
מלחמת העולם הראשונה > פעילות פרלמנטרית

עם עזיבתו של סמאטס וכוח המשלוח הצבאי בותה התמקד בפעילות פרלמנטרית נמרצת, מנסה לייצב את המדינה ולפייס את האוכלוסייה. המשבר הראשון שעמד בפניו היה משבר השכר של החיילים. מתנדבים מהאיחוד שלחמו באפריקה קיבלו שכר של שלושה שילינג ליום בזמן שמתנדבים שלחמו באירופה עבור הצבא הבריטי, שלא במסגרת צבא האיחוד, קיבלו רק שילינג ליום. מפלגת האיחוד, אשר הייתה שותפה קואליציונית של בותה, דרשה מן הממשלה להשוות את שכר החיילים בזמן שהמפלגה הלאומית, מפלגת האופוזיציה הראשית, דרשה שממשלת בריטניה תהיה זאת שתישא בעלות ולא ממשלת האיחוד. בותה ורוב חברי מפלגתו הסכימו עם המפלגה הלאומית, אבל בותה שידע שדרישה כזו מן הממשלה הבריטית היא בעייתית ניסה ללחוץ על מפלגת האיחוד להוריד את המשבר מסדר היום, מזהיר אותם שאם הדבר יגיע להצבעה הוא יצביע עם המפלגה הלאומית. רק לאחר דיונים ארוכים בותה הצליח להגיע להסכם עם הממשלה הבריטית שהם יישאו בעלות הנוספת בתמורה לכך שאיחוד דרום אפריקה תתרום מיליון פאונד לממשלה הבריטית להוצאות מלחמה. במקביל ההתקפות על בותה מצד לאומנים אפריקאנרים הלכו והתגברו, דה ויט אשר השתחרר מהכלא ב־1916, על חלקו במרידת מאריץ, התעלם מהנסיונות של בותה לפייס אותו. כאשר סטיין נפטר בדצמבר 1916 בותה התקבל בחוסר התלהבות בהלוויה של הנשיא לשעבר של המדינה החופשית. ביום דינגאנה, באותו השנה, רבים מקרב האפריקאנרים בחרו לא להגיע לטקס הממלכתי ולהשתתף בטקס שארגנה המפלגה הלאומית. כל הלחץ הזה הוביל לכך שבותה התחיל לשקוע בדיכאון עמוק ובמלנכוליה. בותה ספג זעם מקרב מגדלי הכבשים באיחוד, אשר רובם היו תומכי מפלגתו, לאחר שבותה לחץ עליהם למכור את כל התוצרת שלהם לממשלה הבריטית עבור מחיר קבוע כדי לתמוך במלחמה כאשר מיד לאחר המכירה היה זינוק עולמי במחירי הצמר. בותה המשיך למשוך אש לאחר שנכנע לבקשה בריטית לספק פועלים שחורים עבור בניית תשתיות באירופה עבור כוחות הצבא הבריטי. הלבנים התנגדו מחשש שגיוס השחורים, אפילו לתפקידי עבודה, עלול להוביל לדרישה לזכויות הצבעה ואילו בקרב המשכילים בשבטים השחורים היה זעם על כך שבני שבטם נגררים למלחמתו של האדם הלבן. לקראת סוף המלחמה בריאותו של בותה הידרדרה במהירות, הוא חשב לפרוש מהחיים הפוליטיים אבל עקב לחץ כבד מצד הבריטים ומפלגתו הוא בחר להמשיך בתפקידו כראש ממשלה.
מלחמת העולם הראשונה > ועידת ורסאי

בסוף המלחמה הוא הוזמן כראש ממשלת איחוד דרום אפריקה להשתתף בדיונים בורסאי על ידי הממשלה הבריטית. בותה ניסה להסיג הסכמה של המדינות המנצחות לסיפוח דרום מערב אפריקה הגרמנית לאיחוד דרום אפריקה. אבל הוא נתקל בהתנגדותו של וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית, אשר ברוח האידיאלים שלו התנגד להתרחבויות אימפריאליסטיות והסכם רק להעניק לאיחוד מנדט על האזור עד שניתן יהיה לתת לשבטיים המקומיים ממשל עצמי. בדיונים הוא התנגד להשפלת הגרמנים, להחלטה שהם לבדם אשמים בפרוץ המלחמה ולניסיון לדרוש את הוצאתו להורג של הקייזר ווילאם השני. הוא כתב לחבר מהדיונים בפריס: "אף אחד אינו יכול להאשים אותנו בכך שאנו בעד הגרמנים, אבל הרעיון שלנו היה להביס את הגרמנים ולתת להם שלום אשר יחזיק לנצח... להציל את העולם מאסון אשר דומה לזה שעברנו," לבותה אירעה אי נעימות בוועדה כאשר הרצוג הגיע, ללא הודעה, עם משלחת של לאומנים אפריקאנרים לבקש מווילסון לתמוך בדרישה האפריקאנרית בזכות להגדרה עצמית בהתאם לארבע עשרה הנקודות שלו. בסוף הוועידה, אף על פי שהוא לא הסכים עם התנאים שהוטלו על גרמניה והתנגדותו של סמאטס להסכם, בותה כראש ממשלת איחוד דרום אפריקה חתם על הסכם ורסאי.
מלחמת העולם הראשונה > מותו

מצבו הבריאותי של בותה אשר היה רע עוד מ־1916 הלך והחמיר כשהוא חזר מאירופה. כנראה הוא חלה בשפעת הספרדית, אשר השתוללה באותה התקופה, ונשלח על ידי רופא למנוחה בחוותו. שם ב־26 או ב־27 באוגוסט 1919 הוא נפטר בשנתו ללא סימן מקדים. הוא זכה להלוויה ממלכתית כראש ממשלה אבל לא הלוויה צבאית ב־30 באוגוסט ונקבר בחלקת גדולי האומה בפרטוריה.
וינסטון צ'רצ'יל כתב עליו בזכרונותיו: "שלושת הגנרלים הכי מפורסמים שהכרתי בחיי לא ניצחו באף קרב גדול כנגד אויב זר. למרות זאת, שמותיהם – שכולם מתחילים באות "ב" – שגורים בפי כול. אלה הם הגנרל בות', הגנרל בותה, והגנרל באדן פאוול". (באנגלית: The three most famous generals I have known in my life won no great battles over a foreign foe. Yet their names, which all begin with a "B", are household words. They are General Booth, General Botha and General Baden-Powell‏).
לקריאה נוספת

Barnard, CJ. Genl. Louis Botha op die Natals Front 1899-1900 (AA Balkema, 1970). (באפריקאנס)
Buxton, Earl. General Botha (John Murray, 1929).
Cruise, Adam. Louis Botha's War: The Campaign in German South-West Africa, 1914-1915 (Zebra Press, 2015).
Engelenburg, FV, General Louis Botha (George G Harrap, 1929).
מצודת ברסט (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט ברוסית
 מבוסס על:  על אירועים אמיתיים
 בימוי:  אלכסנדר קוט 
 הופק בידי:  איגור אוגולניקוב, רובן דישדישיאן, ולדימיר זמטאלין
 תסריט:  Vladimir Yeryomin, Aliaksiej Dudaraŭ, Konstantin Vorobyov 
 שחקנים ראשיים:  אלכסיי קופאשוב אנדריי מרזליקין פאבל דרוויאנקו אלכסנדר קורשונוב יבגני ציגאנוב
 מוזיקה:  יורי קרסאווין 
 צילום:  ולדימיר בשטה 
 מדינה:  בלארוס, רוסיה 
 חברת הפקה:  בלארוספילם
 חברה מפיצה:  סנטרל פרטנרשיפ
 הקרנת בכורה:  2010
 משך הקרנה:  138 דקות
 שפת הסרט:  רוסית, גרמנית 
 סוגה:  דרמת מלחמה
 מקום התרחשות:  מבצר ברסט ליטובסק 
 תקציב:  225 מיליון רובלים
 פרסים:  Nika award for the best work of the artist Costume 
 http://brestkrepost-film.ru
 דף הסרט ב־IMDb
 
"מצודת ברסט" (בבלארוסית: Брэсцкая крэпасць; ברוסית: Брестская крепость) הוא שמו של סרט עלילתי בלארוסי-רוסי משנת 2010 המגולל את קורות ההגנה של מבצר ברסט במהלך מלחמת העולם השנייה ביוני-יולי 1941. הסרט שווק בתור הפרויקט הקולנועי הראשון של איחוד רוסיה ובלארוס.
ב-22 ביוני 1941 כוחות צבא גרמניה חצו את הגבול אל ברית-המועצות. מבצר ברסט היה הראשון לספוג את הפלישה. לאחר ההפצצות מהאוויר מתחילים גלי ההסתערות של כוחות הרגלים והשריון הגרמנים. המגנים המועטים (יחידות הצבא האדום, יחידות משמר הגבול והנקוו"ד) על נשקם הדל מצליחים להדוף בקרבות פנים מול פנים את הפולש הנאצי, אך לא לאורך זמן. הסרט מספר את סיפורם ואת קרבות המגנים.
תסריט הסרט נכתב על בסיס עובדות היסטוריות והדמויות הראשיות מבוססות על אישים אמיתיים. הסרט מתמקד בסיפור הפלישה מנקודת מבטם של מפקד גדוד חיל-הרגלים ה-44, מייג'ור פיוטר גברילוב, קומיסר הצבא מגדוד חיל-רגלים ה-84, יפים פומין, וראש יחידת משמר הגבול התשיעית, לוטננט אנדריי קיז'וואטוב.
הסרט הוקרן בשתי גרסאות: סרט קולנוע, אשר שוחרר ב-2010, וגרסת הבמאי, ששודרה כמיני סדרה בת 4 פרקים בשם "המבצר", אשר שודר בטלוויזיה ב-2011.
רקע

מבצר ברסט ליטובסק היא מצודת ענק, שנבנתה בשנות הארבעים של המאה ה-19 בפאתי העיר ברסט-ליטובסק, במעין אי שיוצרים יובלי הנהר מוּחאבייץ לפני שהוא נשפך אל נהר בוג (המערבי). המבצר היווה מערכת מסועפת של מבנים, שבהם התגוררו אלפי חיילים ובני משפחותיהם. הייתה זו מעין עיר עצמאית שהשתרעה על פני כארבעה קמ"ר ולה ארבעה שערי כניסה.
ערב הפלישה הגרמנית התגוררו במבצר בין 8,000-7,000 איש וכשלוש מאות משפחות של אנשי צבא.
לקראת 22 ביוני 1941 במבצר ברסט נפרסו שמונה גדודי רובאים, גדוד סיור, אגד ארטילרי, שני גדודים ארטילריים (נ"ט ונ"מ) ויחידות נוספות של צבא והנקוו"ד.
בצד הגרמני ההתקפה הוטלה על דיוויזיית חי"ר ה-45 (כשבעה-עשר אלף איש) שקיבלה סיוע מהעוצבות הסמוכות. על פי התוכנית כיבוש המבצר היה אמור להסתיים בשעה 12 של היום הראשון למלחמה.
ב-22 ביוני בשעה 03:15 הארטילריה הגרמנית פתחה בהפגזה מסיבית על המבצר. כתוצאה מכך הושמדו מחסנים, תשתית מים, קשר ונגרמו אבדות קשות לחיל המצב. בשעת 03:45 החלה ההסתערות. גורם ההפתעה הביא לכך שהכוחות לא הצליחו לארגן מגננה כללית אלא בכמה מוקדים שונים. למרות זאת, חיל המצב החזיק מעמד עד ה-30 ביוני ומגינים בודדים גם מעבר לזה (עד תחילת אוגוסט על פי עדויות שונות).
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| אלכסיי קופאשוב | סשה אקימוב | חניך חוג המוזיקה של גדוד 333 |
| גנאדי גרבוק | סשה אקימוב המבוגר | דמות המספר (מופיע באפילוג הסרט) |
| אלכסנדר ספצוב | לויטננט אנדריי אקימוב | אחיו הבכור של סשה |
| אנדריי מרזליקין | לויטננט אנדריי קיז'וואטוב | מפקד עמדת הגבול התשיעית. מבוסס על מפקד אמיתי בשם זה. |
| פאבל דרביאנקו | קומיסר יפים פומין | קומיסר בגדוד חיל הרגלים ה-84. מבוסס על דמות אמיתית בשם זה. |
| אלכסנדר קורושונוב | פיוטר גברילוב | מפקד הגדוד ה-44. מבוסס על דמות אמיתית בשם זה. |
| בניק אראקליאן | סמוול מטבוסיאן | סגן קומיסר גדוד חיל הרגלים ה-84. מבוסס על דמות אמיתית בשם זה. |
| סרגיי צפוב | איוואן זובאצ'יוב | סגן מפקד גדוד 44. מבוסס על דמות אמיתית בשם זה. |
| מיכאיל פאבליק | ויינשטיין | לויטננט בנקוו"ד, קצין המחלקה המיוחדת. מבוסס על דמות אמיתית בשם שמעון שניידרמן, סגן הפוליטרוק ועוזר מפקד גדוד התקשורת ה-132 וממפקדי גדודי ההגנה של המצודה. |
ורוניקה ניקונובה: 
אנה צוקאנובה: 

אלכסיי קופאשוב באירוע הפרמיירה של הסרט ב-3 בנובמבר 2010
אנה צוקאנובה באירוע הפרמיירה של הסרט ב-3 בנובמבר 2010
ורוניקה ניקונובה
הערות שוליים

↑  Шнейдерман Шиман Маркусович. НКВД • Солдаты и сержанты. Jewmil.com (6.09.2014)
אגדת דשא

ערך זה עוסק בשיר של מאיר אריאל ושלום חנוך. אם התכוונתם לסדרת הטלוויזיה בשם זה, ראו .
| --- | --- |

קאבר אמנותי של הסינגל "אגדת דשא" בביצועו של אריק איינשטיין ושלום חנוך (יצא ביוני 2001). איור של מאיר אריאל
 שיר
 יצא לאור:  1972 
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  מאיר אריאל 
 לחן:  שלום חנוך
 
"אגדת דשא" הוא שיר שנכתב על ידי מאיר אריאל כשהיה בן 18, והולחן על ידי שלום חנוך. השיר הוא אחד השירים הראשונים שכתבו השניים יחד בקיבוץ משמרות לבקשת אחיו של חנוך. הוא ביקש שיר בסגנון "יצאנו אט" עבור חתונה של זוג מחברי הקיבוץ, ואכן המילים מתאימות גם ללחן של דוד זהבי. השיר נכתב והולחן בשנת 1961. שלום חנוך היה אז בן 14 בלבד.
במקור, השיר בוצע על ידי דני חנוך, אך היה זה דודו אלהרר שהקליט את השיר לראשונה בשנת 1973 בעיבודו של אלברט פיאמנטה. אחר כך הקליטו אותו אושיק לוי וחנן יובל (גם הוא יליד קיבוץ משמרות, כמו מחברי השיר). "אגדת דשא זכה מאז לביצועים רבים וישנן יותר מ-50 גרסאות מוקלטות לשיר. אחד הביצועים הידועים הוא של אריק איינשטיין באלבומו "סע לאט" (1974).
השיר המחורז כולל תשעה בתים, בנוסחתו הידועה. הזמר חנן יובל פרסם בתים נוספים שנכתבו לשיר.
עלילתו מתארת מפגש של בני חבורה הנחים על מדשאה לעת ערב ושרים בצוותא; ייתכן שהם צעירים וצעירות, מכרים ומיודעים, מאותה מסגרת חיים, לימודים, שירות ועבודה. האני השר מתאר שינה למחצה, בבית שמילותיו שונות בגרסאות המוקלטות השונות:
הבית החמישי מושר בדרך כלל כך:
”כיוון שתרדמה עלי נופלת

שוב אין אני מצליח לאתר

של מי היד אשר עלי זוחלת

ואת גופי הופכת לפסנתר.”
גרסה אחרת:

”כיוון שתרדמה עלי נופלת

שוב אין אני מצליח לנחש

של מי היד אשר עלי זוחלת

של מי הפה שבאוזני לוחש.”
הפזמון מסתיים בעזיבתה של המאהבת את הדשא והאני השר נותר בגפו.
השיר מנוגן לעיתים בימי מועד וזיכרון.
סרן קירקגור

| --- | --- |

 לידה:  5 במאי 1813 דנמרק-נורווגיה קופנהגן, דנמרק-נורווגיה
 פטירה:  11 בנובמבר 1855 (בגיל 42) דנמרק קופנהגן, דנמרק
 שם לידה:  Søren Aabye Kierkegaard 
 מקום קבורה:  בית הקברות אסיסטנס 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קופנהגן, Østre Borgerdyd school 
 זרם:  אקזיסטנציאליזם
 תחומי עניין:  תאולוגיה, מטאפיזיקה, אתיקה
 עיסוק:  פילוסוף, סופר, מחבר רומנים, משורר, תאולוג, מבקר ספרות 
 הושפע מ:  קאנט, הגל, סוקרטס, האמאן, שלינג, רוזנקרנץ
 השפיע על:  סארטר, דה-בובואר,ניטשה, קאמי, היידגר, ויטגנשטיין, בובר, לוינס, הרב סולובייצ'יק, אדורנו, יאספרס
 מדינה:  דנמרק
 יצירות ידועות:  או-או, Works of Love, On the Concept of Irony with Continual Reference to Socrates, Stages on Life's Way, Christian Discourses, The Concept of Anxiety, The Book on Adler, חיל ורעדה, Concluding Unscientific Postscript to Philosophical Fragments, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חתימה:   
 
סֶרְן אוֹבִּי קִירְקֶגוֹר (בדנית: ‏Søren Aabye Kierkegaardקובץ:Da-Søren Kierkegaard.oga‏Ⓘ‏‏; 5 במאי 1813 – 11 בנובמבר 1855), פילוסוף דני הנחשב לאבי האקזיסטנציאליזם.
קירקגור ידוע בעיקר בזכות חקר החוויה הסובייקטיבית של הפרט, תוך התבוננות עמוקה על חשיבות הבחירה האישית, החופש והאותנטיות מול אי הוודאות של החיים. יצירתו של קירקגור, המאופיינת בהתבוננות עמוקה פנימה לנפש האנושית, הותירה חותם משמעותי וחשוב על הפילוסופיה הקיומית.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סרן קירקגור נולד בקופנהגן בשנת 1813, בן הזקונים השביעי למשפחה אמידה. אמו לא זכתה להשכלה מסודרת, וקודם לנישואיה שימשה כמשרתת באותו בית. אביו הקפדן, מיקל קירקגור, התעניין בפילוסופיה של עידן הנאורות והיה אדם שניחן בדמיון פורה במיוחד.
במהלך ימי התבגרותו של סרן קירקגור, נפטרו אמו וחמישה מאחיו ואחיותיו. בתחילת חייו הבוגרים כפר בדת והלך ללמוד תאולוגיה. אחרי מספר שנים הוא עזב את האקדמיה וניסה להשתלב בבוהמה של קופנהגן. לאחר מכן שב לבית אביו הזקן ואל הדת. אחר מות אביו חזר קירקגור אל האקדמיה והחליט להקדיש את חייו לכתיבה. עבודת הגמר שלו עסקה באירוניה הסוקרטית כפי שהיא מתבטאת בדיאלוגים של אפלטון. בשלב כלשהו הוא הכיר את רגינה אולסן, צעירה דנית משכילה, ושיתף אותה ברעיונותיו. השניים התאהבו והתארסו, אך קירקגור ביטל את האירוסין, אף שהמשיך לאהוב את רגינה, משום שחשב כי חיי הנישואין יפגעו ביכולתו להתמסר לתחושת השליחות שפעמה בו. פרשה זו השפיעה לא מעט על יצירתו, ובאה לידי ביטוי מפורש ומשתמע בכמה מכתביו. במהלך שנותיו האחרונות כתב ספרים רבים ומאמרים, חלקם הגדול תחת שמות העט יוהנס קלימקוס ויוהנס דה-סילנטיו. בשנת 1855 הוא התמוטט ונפל ברחוב, ומת לאחר שאושפז במשך כחודש. נראה שסיבת מותו הייתה סיבוכים שנגרמו עקב נפילה מעץ בילדותו. בן 42 היה במותו.
הגותו

יש הרואים בקירקגור את ראשון הפילוסופים האקזיסטנציאליסטים. בבסיס הגותו עומדת ההנחה כי לאדם יכולת לבחור את דרך חייו. קירקגור מונה שלוש דרכים, או כלשונו – שלושת "מעגלי הקיום" – המעגל האסתטי, המעגל האתי והמעגל הדתי. לאדם יש שלושה סוגים שונים של גדלות - גדלות בפני עצמך (המעגל האסתטי), גדלות בפני אחרים (המעגל האתי) וגדלות בפני אלוהים (המעגל הדתי).
יחסו של קירקגור למסורת הפילוסופיה המערבית, ובעיקר לזו המכונה "חדשה", הוא אמביוולנטי. מחד, משנתו מהווה המשך ישיר שלה, תוך אימוץ תמות פילוסופיות, מושגי יסוד ואופני חשיבה. מאידך, הגותו במובנים רבים היא בבחינת מרד בתולדות המחשבה המערבית. הביטוי המובהק ביותר לשניות זו, מצוי ביחסו של קירקגור לפילוסוף המשפיע והחשוב של זמנו, פרידריך הגל. קירקגור מאמץ מהגל את אופן החשיבה הדיאלקטי, אולם, לא כעיקרון מטפיזי או כמתודת ביאור של תופעות עולם ומגמות רוחניות, אלא כאמצעי להבנת קיומו הסובייקטיבי. עיקר ביקורתו על הגל, נסבה על הממד הבלתי אישי והספקולטיבי של הגותו של הגל, המתיימרת לבטא את "הרוח המוחלטת", בו בזמן שלהוגה הקונקרטי עצמו, הגל במקרה זה, אין בה דריסת רגל. דהיינו, קירקגור שאף ליצור פילוסופיה של "מגדל-אור" על פני "פילוסופיה של מגדל השן", כלומר העברת עיקר העיסוק לסובייקטיביות.
הגותו > המעגל האסתטי

מעגל הקיום האסתטי מתאפיין בחיים שהדגש בהם הוא על פורקן מיידי של הצרכים האנושיים, בכל תנאי ובכל מחיר. בחירותינו בחיים, בדרך זו, צריכות להיקבע על פי שיקולים של הנאה, סיפוק, עניין ואושר, ולא על פי שיקולים מוסריים, כגון נאמנות, אחריות, חובה או מוסר.
בספר "או - או", קירקגור מציג חלק מהיתרונות שבחיים מסוג זה וגם את הבעייתיות שבהם. מצד אחד, מסביר קירקגור, חיים אלה רוויים בהתרגשות ובאנרגטיות רבה. מצד שני, ההנאה שבכל חוויה פיזית היא זמנית ולאחריה ישנה תחושה של שובע וחוסר סיפוק. לשם השגה מחדש של אותה הנאה, יש צורך ב"העלאת הרף" בכל פעם, ובהגדלת מינון החוויות הפיזיות. קירקגור מציין כי בחיים אלה ישנו יסוד בולט של תסכול, כתוצאה מהעובדה שכל ההנאות הפיזיות הן בנות-חלוף. הצורך בפורקן מיידי ותמידי מוביל לשעמום, הנובע מחזרה על גירויים וניסיונות להשיג פורקן נוסף. "האדם האסתטי" נתון גם בסכנה מתמדת של ניסיונות למודעות עצמית אשר יובילו אותו לתחושה של חוסר-תכלית וחוסר טעם בחייו ועליו למצוא את הדרך לטעון במשמעות את הנאותיו, כדי להגיע לסיפוק נפשי ולא רק לפורקן פיזי. בתיאורו את דון חואן, המייצג את "האדם האסתטי", קירקגור מציג את התוצאה הישירה של דרך חיים זאת - דיכאון וייאוש.
תחת זאת, מציג קירקגור את המונח "קפיצת אמונה", המתאר את ניסיונו של "האדם האסתטי" להעניק מחדש משמעות לחייו. בשל התסכול והייאוש הנובעים ממעגל החיים האסתטי, פונה האדם לדרך חיים שונה.
הגותו > המעגל האתי

מעגל הקיום האתי מתאפיין בבחינת ההתנהגות האישית על פי עקרונות תבוניים וכלליים. בדרך חיים זו הקו המנחה אינו ההנאה האישית אלא החובה המוסרית. מושג זה, שקירקגור מאפיין את האדם האתי בו, לקוח ישירות מהאתיקה הקאנטיאנית, והשיפוט של מושג החובה הוא פועל יוצא של תורת קאנט. האדם האתי צריך לממש את חובתו על פי הצו הקטגורי – עליו לפעול כאילו הכלל המעשי של פעולותיו יהיה לחוק טבע. קירקגור, בניגוד לקאנט, אינו מתעניין בשאלה מדוע צו זה תקף, אלא עסוק בתיאורו בלבד.
על אף תחושת המשמעות הגלומה בדרך חיים זו, קירקגור מציג את הצל של תחושת האשמה, העולה מאי היכולת לחיות חיים מוסריים מלאים. ניתן אולי להתגבר על תחושת האשמה שעולה מהכישלון לעמוד בצווי המוסר באמצעות עשיית מעשים טובים. אך עצם הצורך להזדקק להקלה של תחושת האשמה שלא בראי תבוני וכללי, הצורך להתמודד עם מושג החטא - מוביל את האדם לחרוג ממעגל החיים האתי אל עבר דרך חיים שלישית.
הגותו > המעגל הדתי

במעגל החיים הדתי מושג החובה נשמר, אך מופנה לכיוון אחר. הסובייקט שכבר עמד בקריטריונים של מוסר תבוני אוניברסלי מגלה שאין בכך די. כדי להתבגר עליו לפרוץ מעבר לאתי אל המוחלט, האוניברסלי. עליו לעמוד לבדו מול המוחלט, להתמודד עם המועקה ולהחליט מי הוא יהיה. את מעגל האמונה מאפיינת השתיקה, כיוון שאדם אינו יכול להתייעץ עם אחרים בנוגע להחלטות החשובות ביותר בחייו, מה גם שהחלטות אלו לעיתים קרובות עלולות לפגוע באנשים הקרובים לו ביותר.
קירקגור הוא אמנם תאולוג אך הגותו אינה מכוונת רק לאנשים דתיים. את מעגל האמונה מאפיינים בנוסף לשתיקה ולמועקה גם הוויתור האינסופי, השהיית האתי, האמונה באבסורד ופרדוקס האמונה, להם מוקדש ספרו של קירקגור, "חיל ורעדה". בספר זה, קירקגור ממחיש את מצב האמונה באמצעות הדוגמה של אברהם בעת הצו של עקדת יצחק. מצד אחד, אברהם נדרש להקריב את בנו, וכ"אביר האמונה" (כפי שקירקגור מכנה אותו) הוא מחויב לבצע את מצוות האל. מצד שני, אברהם נתון באי יכולת להסביר לשרה ולאליעזר את הצו שקיבל ומדוע הוא מאמין בו. כל ניסיון לברר עם אחרים אם המעשה שהוא עומד לבצע הוא ראוי היה זורק את אברהם חזרה אל השלב המוסרי. בדוגמה זו מוכיח קירקגור כי מעגל האמונה דורש את השהיית האתי, או השהיית המוסר. היות שלאברהם יש יחס פרטי אל האל, אין הוא יכול להתייעץ באחרים שאין להם יחס דומה אל האל. בדוגמאות רבות נוספות בספר זה, קירקגור מוכיח כי הדילמה העומדת בפני הגיבור או הגיבורה, לדבר או לשתוק, מעידה על המעגל שבו הוא או היא נמצאים כרגע. מאפיין נוסף של מעגל האמונה הוא האמונה באבסורד - על פי קירקגור, אברהם הוא אביר האמונה כיוון שוויתר על הדבר היקר לו ביותר מתוך אמונה שיצחק יתקיים בידו. לכן אין הוא מתפלא ואינו נבוך כשהגזרה בוטלה. אברהם האמין באבסורד. קירקגור עצמו הפר הבטחת נישואין לאהובתו רגינה וכשרצה לחזור אליה, כבר הייתה נשואה לאחר. האמונה שלמרות זאת ישיג אותה היא אמונה באבסורד. האמונה של מריה, אמו של ישו, שפרי בטנה הוא אלוהים, היא אמונה באבסורד.
משנתו ודרך כתיבתו

בספריו נוקט קירקגור גישה שונה מאוד משיטת הכתיבה של הפילוסופים שקדמו לו. קירקגור מעדיף לרוב להציג עמדה אפשרית ואת ההשלכות שלה ולא להצדיקה על ביסוס טיעונים לוגיים. שיטת הכתיבה שלו קוראת תיגר על עמדתו של הגל, לפיה כל קונפליקט בין מושגים שונים ניתן למיצוע דיאלקטי ולסינתזה גבוהה יותר. קירקגור טוען כי הגל מבלבל בין עולם המושגים, הניתן לבחינה אוניברסלית, לבין המצב האנושי, שהוא ייחודי לכל אדם ופתוח בפני החלטותיו.
תפקיד הפילוסוף, לפי קירקגור, אינו להורות כיצד יש לפעול, אלא להבהיר מהן אפשרויות הבחירה המצויות בידינו ומהן המשמעויות השונות של כל אפשרות. אחד הדברים המאפיינים את קירקגור בשל עמדה זו, הוא הכתיבה בלשון דמויות שונות ותחת שמות עט שונים, כאשר כל דמות מייצגת עמדה שונה, דבר הדומה לדיאלוגים המופיעים בפילוסופיה היוונית.
ספריו שתורגמו לעברית

מכתבים לקורדליה – מיומנו של מפתה (מבחר ותרגום: ש' תמרי; ציור: יעקב וכסלר; כתב: יעקב שילה), תל אביב: עקד, 1961. (הספר בקטלוג ULI)
חיל ורעדה: ליריקה דיאלקטית (תרגם מדנית: איל לוין; הקדים וערך: יעקב גולומב), ירושלים: מאגנס, תשמ"ו-1986 (הוצאה ראשונה: אשמדת, 1983). (הספר בקטלוג ULI)
האסתטי, האתי והדתי: מבחר כתבים (בעריכת יוסף שכטר ואילן כרוך; תולדותיו של סרן קירקגור מאת יוסף מנילה), תל אביב: דביר, תשנ"א-1991 (הוצאה ראשונה: תשי"ד). (הספר בקטלוג ULI)
או-או (תרגמה מדנית: מרים איתן; הקדים וערך: יעקב גולומב), ירושלים: מאגנס, תשנ"ו-תשס"ח. (הספר בקטלוג ULI)
העת הזאת, חזרה, ההבדל בין גאון לשליח (תרגמה מדנית: מרים איתן; הקדים וערך: יעקב גולומב), ירושלים: הוצאת כרמל, תשס"ח-2008. (הספר בקטלוג ULI)
מה יגידו שושני השדה – שלוש שיחות בונות בהלכי רוח שונים (תרגום: מרים איתן; עריכה מדעית: תמר אילת-יגורי), רסלינג, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת

אבי שגיא, קירקגור - דת ואקסיסטנציה, המסע של האני, ירושלים, מוסד ביאליק, 1991. (הספר בקטלוג ULI)
שרון קרישק, פילוסופיית האהבה של קירקגור, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן דביר, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
תמר אילת-יגורי, דיאלוג אנושי עם המוחלט: הסולם של קירקגור לפסגת הקיום הרוחני, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2008. (הספר בקטלוג ULI)
פול סטראת'רן, שעה קלה עם קירקגור, הוצאת מודן, 2000. (הספר בקטלוג ULI)
תמי יגורי, יעקב גולומב, פיני איפרגן (עורכים), קירקגור: בין אמונה אותנטית להונאה עצמית, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2018. (הספר בקטלוג ULI)
אירי ריקין, מישנת הפילוסוף צמחה מחייו הפרטיים ביקורת על ספרו של סרן קירקגור "או-או", מעריב, מוסף שבת - ספרות וספרים, י"ט בחשוון תשנ"ז, 1 בנובמבר 1996
יהודית כפרי, שיחה עם מרים איתן בצאת הכרך הראשון של "או-או" מאת סרן קירקגור, בתרגומה, פסיפס, כרך 35 1997
סרן קירקגור – על הדמוקרטיה (מדנית: אלה נובק), דחק, כרך טז, 2023.