stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי טולוז
היסטוריה > ימים ראשונים

היהודים היו מושרשים בדרום צרפת מאז ראשית ימי האימפריה הרומית, והיו חלק מהנוף העירוני. בערי המחוזות מידי-פירנה לנגדוק שבדרום צרפת, במאות השתים עשרה עד הארבע-עשרה, ההפרדה בין אזורי המגורים של יהודים והנוצרים הייתה מועטה ביותר. עדויות על סמיכות של בתים בטולוז מגלות כי היהודים חיו בצפיפות באזור משלהם, אך חיו ביניהם גם נוצרים. הדבר היה אופייני גם לערים אחרות באזור. יהודים בערי פרובנס החזיקו באזרחות צרפתית אמיתית, שכללה את החירויות, סממני הכבוד, זכויות היתר והמנהגים שניתנו לנוצרים. הקהילות היהודיות בדרום צרפת הפיקו יותר הטבות והתנסו בפחות התחייבויות של מעמד קורפורטיבי מאשר הקהילות היהודיות בצפון בצרפת המלכותית.
מסמכי הארכיון מתארכים את נוכחותם של יהודים בטולוז כבר משנת 800 לספירה. הקהילה היהודית בעיר הייתה חלק מהחיים היהודיים הפורחים שהיו בימי תור הזהב בספרד של ימי הביניים וחבל לנגדוק. במסמכים נוצריים מהמאה ה-11 מוזכר רבי משה הדרשן (במקור מנרבון) ובנו יהודה.
באותם ימים הרובע היהודי בטולוז היה סביב בית הכנסת. הרובע נמצא במתחם שבין הקצה הדרומי של כיכר Place des Carmes לכיכר Place Rouaix ובין רחובות rue des Filatiers ורחוב rue Saint-Rémésy. בית הקברות היהודי נמצא בסמוך לטירת נרבון ובסוף המאה ה - 13, הוא הועבר לחלקה שנרכשה על ידי יהודי העיר ליד כיכר Montoulieu. בין מוסדות הקהילה העתיקה היה גם בית-חולים, שנהרס באחת המלחמות. עיקר עיסוקם של היהודים אז היה מסחר והלוואות בריבית.
בעוד שיהודי טולוז נהנו מהבנות טובות יחסית עם הרשויות המקומיות, האפיפיור שלח מכתב לרמון השישי, רוזן טולוז ובו דרש שהיהודים לא ישתתפו עוד בחיים הציבוריים. מימי אלפונס מפואטייה (אנ') (1241–1271) - יורש העצר ואחיו של לואי התשיעי, מלך צרפת, שתפס את טולוז בשנת 1249 ועד גירוש היהודים מצרפת שהורה פיליפ הרביעי, מלך צרפת בשנת 1306. באותה שנה פיליפ הרביעי כדי להעשיר את קופת האוצר שלו תוך שדד רכושם וממונם של היהודים. להעצמת כוחו הדתי נתן למעשיו אופי דתי, כדי לחזק את מעמדו הדתי בשל הלכי הרוח האנטי יהודיים בקרב ההמונים. אז, פורסמו גם צווים לצמצום היחסים בין יהודים ונוצרים, הוחרמו שטרות-חוב אצל יהודים והוטלה גזירת לבוש מיוחד. אך בסך הכול היה זה אך ורק עניין כלכלי. היהודים הורשו לשוב לצרפת רק אחרי מותו, בימי שלטונו של בנו, לואי העשירי, אך גם הפעם חזרתם הייתה בתנאים מגבילים. לדומא, היהודים הואשמו באי שמירת אמונים למלכים הפרנקים. ולכן מדי שנה הועמד יהודי כנציג הקהילה לקבלת סטירת לחי בפומבי. בסוף המאה הוחלפה הסטירה בכופר-נפש, ובחיוב לאספקת שעווה וקטורת לשלטונות הכנסייה. התנכלויות אלה הביאו לכך שמצבם של היהודים הידרדר בהדרגה.
בשנת 1320, תחילת גזירות הרועים - במסע הצלב 'צעדת הרועים' לקראת מלחמה במוסלמים שבספרד. הנוצרים, תקפו בעיקר את היהודים ומצורעים. הפרעות נמשכו שנתיים עד שנת 1322, בהם נתפסו ספרי תלמוד והועלו באש וחרבו 120 קהילות יהודיות בצרפת ובספרד. בצעדת הרועים הם טבחו ביהודי סנט, ורדן-סיר-גארון, קאור וב-12 ביוני ה' בתמוז - התחולל טבח ביהודי טולוז.
היסטוריה > המאה ה-16 עד המאה ה-19

בשנת 1581 עבר לטולוז פרנסיסקו סאנצ'ס (אנ'), יליד פורטוגל בן לאם יהודייה, למד בבורדו ובמונפלייה. בטולוז הוא עסק ברפואה והפך לדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת טולוז בשנת 1621. היה ידוע בעיקר בזכות עבודתו הפילוסופית הספקנית: Quod nihil scitur (1580).
במאה ה-17, כאשר קבוצה מאנוסי ספרד ניסתה להתיישב בטולוז, הם נשפטו על ידי בית דין של אינקוויזיציה בשנת 1685. 
ברוח האמנציפציה שהעניקו המהפכה הצרפתית ונפוליאון, השתפר מצבם של היהודים בצרפת ובכלל זה גם בטולוז במאה ה-19.
במפקד האוכלוסין בשנת 1807 חיו בטולוז 87 יהודים. בעיקר סוחרים מהעיר אביניון, ממחוז אלזס וגרמניה, או רוכלים. היות שבעיר גרו באופן קבוע רק כ־20 יהודים לא התקיימה קהילה קבועה ויציבה בעיר, לאורך זמן. לכן לא ניתן היה להקים את רבנות העיר. באותן שנים יהודי העיר היו כפופים לרבנות העיר בורדו ומאוחר יותר בשנת 1844 לרבנות העיר פונט-סנט-אספרי.
בשנת 1816 התחילה להתגבש הקהילה היהודית בעיר, הוקם בית הקברות וחודשה הקבורה היהודית בעיר.
בשנת 1852 הרב לאון אורי, במקור מאלזס, היה הרב הראשון, שהתמנה לכהן רשמית כרב של העיר טולוז שבה במשך מאות שנים לא התקיימה קהילה יהודית כלל.
בשנת 1857 נחנך בית הכנסת פאלאפרט בכתובת: Rue Jean Palaprat, 2, Toulouse.
בשנת 1867 יהודה-דוד מוסקה ייסד את הארגון היהודי כל ישראל חברים של טולוז. במטרה לפעול לעידוד מצוינות חינוכית יהודית בפריפריה, תוך חיזוק זהות ומנהיגות מקומית, להיאבק בכל מקום למען שחרורם ושיקומם של היהודים ולהגיש סיוע יעיל לכל הסובלים מתוקף היותם יהודים.
בין השנים 1886 עד 1894 היהודי ליאון כהן, התמנה להיות הפרפקט של מחוז טולוז.
בשנת 1887 חיו בטולוז רק 350 יהודים. גלי הגירה מאלזס-לורן בעקבות מלחמת 1870 כנגד הפרוסים והתבוסה הצרפתית ובתקופת מלחמת העולם השנייה גדל זרם הפליטים לעיר ממזרח אירופה וטורקיה. בין הפליטים היו סטודנטים שקבלו תנאי טובים להתקבל לימודים באוניברסיטת טולוז.
היסטוריה > המאה ה-20

בשנת 1905 העיר טולוז המשיכה לקבל בברכה סטודנטים יהודים זרים שלא יכלו ללמוד בארצותיהם בגלל הרדיפות האנטי-יהודיות שקבעו מכסות לימודים בשיטות הנומרוס קלאוזוס. באותן שנים גם הגיעו לאוניברסיטה בטולוז צעירים יהודים רבים מרוסיה, מפולין ומארצות הבלקן. לפני מלחמת העולם השנייה גרו בטולוז קרוב למאתיים יהודים. מאידך בתקופת מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיר פליטים רבים מאזורי הכיבוש הגרמניים וחלקם השתקעו בה לאחר המלחמה.
בשנת 1906 הוקם ארגון יהודי טולוז. במטרה לתחזק מקומות תפילה וארגון אירועים יהודים כגון חגי ישראל, חתונות, בריתות ובר-מצוות. מטה הארגון היה בבית הכנסת שברחוב פאלאפראט.
בין מלחמות העולם הראשונה והשנייה סבלה הקהילה היהודית מקשיים כלכליים ואף קיומיים. שנבעו בעיקר מחוסר הנהגה רבנית בין השנים 1923–1937 ובנוסף חוסר בתלמודי תורה לחינוך הילדים, בעיר. התפילות התנהלו על ידי החזן דוד נכון. בשנת 1937 ועד יולי 1938 התמנה הרב גואידו ססיאלטל מליבורנו איטליה לעמוד בראש קהילת יהודי טולוז.
ביולי 1938 התמנה לעמוד בראש הקהילה היהודית בטולוז הרב משה קסורלה (צר') שנולד בביטולה שבמקדוניה, יוגוסלביה.
הקהילה היהודית בטולוז הייתה מאוד מפוצלת, בין יהודים צרפתים שהתיישבו במשך זמן רב בעיר, אלזסים, טורקים, לבנונים, מצרים ועולים חדשים ממזרח אירופה, צפון אפריקה וגרמניה. לאחר פלישת גרמניה לצרפת בשנת 1940 יהודי קהילת טולוז קבלו בברכה את לאון בלום שהיה ראש הממשלה היהודי הראשון בצרפת שהגיע לעיר עם זרם הפליטים מצפון צרפת.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה והשואה

אחרי יוני 1940 התרכזו בטולוז פליטים רבים מאזורי הכיבוש הגרמני, העיר נעשתה מרכז יהודי חשוב ותחנת-מעבר לבריחה לספרד. הוקמו בעיר מעונות-ילדים ובתי-ספר חקלאיים ובעיר שכן גם מטה המחתרת היהודית. ברוב ימי המלחמה בית הכנסת פאלאפראט היה פתוח. התקיימו בו תפילות ויתר שירותי הדת. מלבד בימי האקציות שהיו בעיר.
לאחר פלישת הכוחות הגרמנים לאזור החופשי בדרום צרפת, הפשיטות והאקציות בטולוז נעשו דחופות יותר. באוגוסט 1942 התבצע גירוש על 1,525 יהודים שהיו פליטים ממזרח אירופה בעיר. הארכיבישוף של טולוז ז'יל-ז'רו סאלייז' פרסם מחאה נמרצת בכל הכנסיות באזור ונקט בפעילות מחתרתית להסתרת יהודים ובמיוחד ילדים ונוער.
בחודש מרס 1943 רב העיר משה קסורלה נאלץ להסתתר כי הנאצים חפשו אותו על פעילותו בבית הכנסת בעיר. החליף אותו הרב נתן חוסנסקי (צר') שגם הוא היה פעיל במחתרת היהודית צרפתית.
בבית הכנסת ברחוב פאלאפראט היה מרכז ההתנגדות היהודית במחוזות מדי וטולוז ובו גם קם הצבא היהודי, בפגישה של ארבעה ציונים רוויזיוניסטים ממוצא רוסי: אברהם פולונסקי ואשתו אז'ני והמשורר דוד קנוט ואשתו אריאדנה סקריאבינה (הכינויו שלה היה רגינה, היא נהרגה על ידי המיליציה של וישי). ב־22 ביוני 1944 בית הכנסת הוקף על ידי המיליציה הנאצית הצרפתית של וישי ואיימה על המתפללים בהוצאה להורג אם הם לא יגלו את שמות לוחמי ההתנגדות. המצור על בית הכנסת הוסר רק לאחר התערבות משטרת המחוז.
ב־17 ביולי 1944, כמה בכירים מארגון הצבא היהודי OJC (שהפך מאוחר יותר לארגון היהודי הלוחם, אי"ל), נלכדו על ידי הגסטפו. ב-22 ביולי 1944 אריאדנה סקריאבינה אשתו דוד קנוט נרצחה בטולוז בשעה שנלכדה אוחזת נשק.
ב־3 ספטמבר 1944 הרב משה קסורלה בעזרתו של החזן דוד נכון והרב נתן חונסקי, פתחו את בית הכנסת כדי לחגוג ולהתפלל במועדי חגי תשרי ויום כיפור.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה והשואה > חסיד אומות העולם ז'יל-ז'רו סאלייז'

ז'יל-ז'רו סאלייז' (בצרפתית: Jules-Géraud Saliège; 1870, מהעיר מוריאק (אנ') הנמצאת כ-120 ק"מ מדרום-מערב לקלרמון-פראן - 1956, טולוז) היה כומר, קרדינל קתולי, ארכיבישוף, איש המחתרת הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת. הוא היה דמות משמעותית בהתנגדות לנאצים.
בתאריכים 1–2 בספטמבר 1942, החל גירוש יהודי צרפת על ידי הגרמנים והצרפתים הנאצים, למרות מחאותיו ז'יל-ז'רו. תנועת הצופים היהודיים בצרפת שהיו פעילים במחתרת, חיפשו מקומות מסתור ליהודים. הם פעלו באופן מחתרתי בתקופת שואת יהודי צרפת וארגנו את המחתרת ששמה היה "השישית" - la sixième. ממטרות המחתרת לארגן מסתור לילדים יהודים, בין היתר במנזרים. שם הוסתרו הילדים ואף בני נוער ומבוגרים יהודים במסווה של תלמידים, פרחי כמורה או אנשי צוות. ז'יל-ז'רו הפעיל את הנזירות במסדר שלו על מנת שתעזורנה לתנועת הצופים. ז'יל-ז'רו גינה בפומבי את מדיניותו האנטישמית של משטר וישי ואת רדיפות היהודים. רוב הילדים שהוסתרו במנזרים הוברחו ממחנות הריכוז בצרפת, בהם גירס, סטפון (אנ') וריווזאלט לפני גירושם מצרפת למחנות ריכוז והשמדה במזרח. שוטרים צרפתים ואנשי השלטון הנאצי ביצעו מדי פעם חיפושים אחר ילדים יהודים, אך הילדים היהודים שהוסתרו במנזרים לא נתפסו ושרדו את השואה.
סאלייז' נעצר על ידי הגסטאפו ב־9 ביוני 1944 אך לא יגורש לגרמניה בגלל מצבו הבריאותי.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה והשואה > הוקרת ז'יל-ז'רו סאלייז'

בשנת 1969 על פעילותו בטולוז ובדרום צרפת, ז'יל-ז'רו סאלייז' הועלה לדרגת קרדינל על ידי הארכיבישוף פיוס השנים עשר. ב־8 ביולי 1969 הוא הוכר על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם, כאות הוקרה על מאמציו להציל יהודים בתקופת שואת יהודי צרפת ועל עמדתו העקבית והפומבית נגד הנאצים, שהייתה כרוכה בסיכון עצמי. ב־14 בינואר 2009 נחנך בכניסה לבית הכנסת פאלאפראט לוח זיכרון לזכרו ולזכר פעילותו של ז'יל-ז'רו להצלת יהודי קהילת טולוז ודרום צרפת, על ידי הרב הראשי של יהודי צרפת ז'יל ברנהיים וראשי הארגונים היהודים קריף Crif (המועצה המייצגת של המוסדות היהודיים בצרפת)
היסטוריה > מסוף מלחמת העולם השנייה והמאה ה-21

בשנת 1951, היו חילוקי דעות פנימיים כמו גם סכסוכי אגו בין חברי הקהילה המובילים, שהובילו לפיצול בין היהודים הספרדים, היהודים מטורקיה וממצרים והאשכנזים שהגיעו ברובם מפולין.
באוקטובר 1952 עזב את הקהילה הרב אנדרה שוקרון לאחר שעמד בראשה משנת 1947, כתוצאה מכך הקהילה נאלצה להישאר ללא הנהגה במשך מספר חודשים.
בפברואר 1953 התמנה הרב הרב רנה-שמואל סירא לעמוד בראש הקהילה. הרב שמאל סירא כיהן עד שנת 1955 עבר לפריז והפך לרב הראשי ליהודי צרפת הראשון ממוצא אלג'יראי. לאחר שהרב שמואל עזב את הקהילה שוב נשארה הקהילה במשך שלוש שנים ללא מנהיג רוחני.
בשנת 1958 התמנה לעמוד בראש קהילת יהודי טולוז הרב רוזן ממוצא פולני.
בשנת 1960 חיו בטולוז 3,000 יהודים.
בשנת 1962 בהתגברות גלי ההגירה היהודית לעיר נבנו בעיר עוד שני בתי כנסת בנוסף לבית הכנסת פאלאפראט. בית כנסת ישורון ובית כנסת גרסון (שנבנה על ידי אחד מעשירי הקהילה היהודית בעיר).
בשנת 1965 הנהגת הקהילה התרחבה והתפצלה לפי עדות. בניהולו ובאחריותו של הרב הראשי הרב רוזן היו שלושה שמשי בתי הכנסת, שוחט, שלושה מוהלים, חברת קדישה ושמונה מורים לעברית.
בשנת 1967 התמנה לעמוד בראש קהילת יהודי טולוז הרב ז'ורז' האיק - Georges Haïk ששרת את הקהילה עד 1998 תוך היעדרות של שלוש שנים מהעיר.
בשנת 1969 מנתה האוכלוסייה היהודית בטולוז כ-20,000 נפש, רובם יוצאי צפון-אפריקה. עד סוף שנות השישים היו בטולוז כבר שישה בתי כנסת בהתאם לגודל האוכלוסייה והעדות השונות.
בתאריך 18 בדצמבר 1998 לפני שהרב ז'ורז' האיק עלה לישראל הוא הספיק לחנוך את בית הכנסת הגדול של טולוז שהוקם בכיכר ריקט - Place Riquet ולהעביר אליו את משרדי רבנות העיר. משעה שבית הכנסת הגדול נחנך בית הכנסת העתיק ברחוב פאלאפראט המשיך לפעול אך הפסיק להיות בית הכנסת הראשי של קהילת יהודי טולוז. בנוסף הרב ז'ורז' האיק הסמיך את הרב ז'יל-ישראל זרדון שמשרת את הקהילה בעיר במשך שנות האלפיים.
בשנת 2012 התרחש בעיר פיגוע ירי בבית הספר היהודי "אוצר התורה" (ששינה את שמו לאחר מכן ל"אור התורה". בפיגוע נרצחו 4 בני אדם, 3 מתוכם ילדים, ו-3 ילדים נוספים נפצעו באורח קשה.
נכון לשנת 2015, הקהילה היהודית בטולוז מנתה כ-15,000 איש, שהם בקירוב ל־3% מתושבי העיר כולה.
במהלך המאות ה-20 וה- 21 נבנו בעיר עוד כ־10 בתי כנסת בנוסף לבית הכנסת העתיק שברחוב פאלאפראט. בשנים 2011–2017 כיהן כרב הקהילה הרב הרולד אברהם וייל והרב יוסף יצחק מטוסוב כשליח חב"ד בטולוז.
בית הכנסת פאלאפרה

בית הכנסת העתיק בטולוז שנחנך בשנת 1857 ברחוב ז'אן-פאלאפרה מספר 2.
בית הכנסת פאלאפרה > חזיתות בית הכנסת

בית כנסת הוא פשוט מאוד מבחוץ, ללא השוואה עם בית הכנסת בעיר בורדו, שנבנה בשנת 1877, או אפילו בית הכנסת בעיר באיון, משנת 1836. פשטות זו מוסברת בכך שגודל הקהילה היהודית שהתגוררה בטולוז בשנת הקמתו היה קטן מאוד. הוא אינו מרוויח[דרושה הבהרה] ומבחוץ אין שום סימן מובהק של בית כנסת, למעט הכתובת עם הכיתוב בעברית המוצמדת מעל משקוף דלת הכניסה הראשית:
"ברוך אתה בבואך וברוך אתה בצאתך"
חזית הבניין כוללת את שער הכניסה הראשי, שסגור בדרך כלל, למעט במהלך מועדי ישראל וטקסים. בנוסף, קיימת דלת קטנה בצד המובילה למבואה. שער הכניסה הראשי עשוי מעץ, בעל שתי דלתות הנפתחות במרכז. השער מוקף במעטפת לבנים אדומות ורודות. עמודי המשקוף הזקופים מסתיימים במשקוף עבה, שנוצר מלבנים אופקיות ואנכיות המסודרות בצורת מניפה, ועליהן כרכוב לבנים קטן. במפלס הקומה הראשונה שלושה פתחים עגולים, עם מסגרת לבנים, המכניסים אור לבית הכנסת ולעזרת הנשים.
מצד רחוב דה לה קולומבט ישנם חלונות מלבניים המעוגלים בחלקן העלון, שמאירים את אולם התפילה הראשי. בצד זה נמצאת דלת המובילה ישירות לאולם התפילה.
הקירות מטויחים וצבועים בלבן, המבליטים את הלבנים האדומות וורודות בממסגרות את השער והחלונות.
בית הכנסת פאלאפרה > פנים בית הכנסת

אולם התפילה הוא מלבני בגודל תשעה מטרים הרוחב ושתים עשרה מטרים האורך. ארון הקדוש נמצא על הקיר המזרחי, כך שהמתפללים מכוונים לירושלים בזמן התפילה. אל ארון הקדוש עולים בשלוש מדרגות המובילות לרחבה המוקפת משני צדדיה במעקה עץ. ארון הקודש ממוסגר על ידי שני פילסטרים מלבניים העשויים משיש ורוד פנינה, בסיסם מוגבה עשוי משיש אפור, בחלקם העליון כותרות משיש אפור כמו הבסיסים. המשקוף נושא את הכתובת בעברית הלקוחה מתוך ספר המשלי:
"כִּי לֶקַח טוֹב נָתַתִּי לָכֶם תּוֹרָתִי אַל תַּעֲזֹבוּ."
אולם התפילה נבנה בסגנון בתי הכנסת הספרדיים: הבימה מעץ נמצאת באמצע האולם. המתפללים יושבים על כיסאות מול הבימה או על ספסלי עץ הממוקמים בצדדים ומאחור. מול הבימה מונחת מנורת שבעת הקנים גדולה, עשויה מארד ומוארת בנורות.
חלק גדול מהקיר מכוסה בלוחות זיכרון לכבוד המתפללים שהלכו לעולמם. מעל דלת הכניסה בצד ימין נמצא לוח זיכרון גדול יותר המנציח את פעולתו של הקרדינל ז'יל-ז'רו סאלייז'. מימינו, רשימת חברי הקהילה "קורבנות השואה והברבריות הגרמנית".
אל עזרת הנשים ניתן להגיע באמצעות גרם מדרגות עץ מימין לשער הכניסה הראשי. עזרת הנשים בקומה הראשונה נמצאת על הקיר המערבי, עם שלוחות לקירות הצפוניים והדרומיים. עזרת הנשים נתמכת מלמטה על ידי שישה עמודים גליליים, המחוזקים מצידם האחורי האחורי בארבעה עמודים בעלי חתך מרובע.
גלריית תמונות

פנים בית הכנסת, מראה מהשער הראשי לכיוון הבימה וארון הקודש
הבימה וגרם המדרגות לעזרת הנשים
מראה מכיוון ארון הקודש, הבימה ועזרת הנשים מעליה
ארון הקודש והרחבה שלפניו
ראו גם

ז'יל-ז'רו סאלייז'
ההתנגדות היהודית בצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה
הארגון היהודי הלוחם
לאון בלום
לירז לחמנוביץ, שואת יהודי צרפת - סקירה היסטורית, באתר יד ושם

להיות יהודי בצרפת 1939 – 1945, רנה פוזננסקי, יד ושם, ירושלים.
רם בן-שלום, יהודי פרובנס - רנסאנס בצל הכנסייה, האוניברסיטה הפתוחה, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע
צילה הרשקו, "ההולכים בחושך יראו אור, הרזיסטנס היהודי בצרפת, שואה ותקומה: 1940-1949". העמותה לחקר כוח המגן (2003), אפי מלצר הוצאה לאור ( 2018).
Jean-Louis Clément: Monseigneur Saliège – Archevêque de Toulouse – 1929-1956; éditeur: Beauchesne; 1 avril 1997; ISBN 2701013097; ISBN 978-2701013091
Colette Zytnicki: Les Juifs à Toulouse entre 1945 et 1970 – Une communauté toujours recommencée; éditeur: Presses Universitaires du Mirail Toulouse (PUM); collection: Tempus. Diaspora; 1 mars 1998; ISBN 2858163596; ISBN 978-2858163595
Résistance juive-Région de Toulouse
Jean Estèbe: Les Juifs à Toulouse et en midi toulousain au temps de Vichy; éditeur : Presses Universitaires du Mirail Toulouse (PUM); collection : Tempus; ISBN 2858162638; ISBN 978-2858162635
Armand Amsellem: Histoire de la Communaute Juive de Toulouse; éditeur: Aleas; 24 novembre 2008; ISBN 2843012422; ISBN 978-2843012426
Monique-Lise Cohen et Elie Szapiro: Histoire des communautés juives de Toulouse; éditeur: Loubatières; collection: Petit
précis; 1 juillet 2003; ISBN 2862663719; ISBN 978-2862663715
הערות שוליים

1 2 3  הערך טולוז, במדריך לתרבות היהודית בצרפת, בצרפתית
↑  רם בן-שלום, פגיון האמונה פוגע שוב, באתר הארץ, 19 ביולי 2012
1 2 3  בית התפוצות - קהילה יהודי טולוז
↑  Y. Dossat, ‘Les Juifs à Toulouse: un demisiècle d’histoire communautaire”, 127-128
↑  Noel Coulet, “Les Juifs en Provence au bas moyen-âge: Les limites d’une marginalité”, 203-206
↑  פקטר, המשפט הקנוני בימי-הביניים והיהודים, 25-20.

בין הסיבות שהיסטוריונים מונים כהסבר "לסובלנות היחסית ששררה בחברה הדרומית ביחס ליהודים", כפי שויליאם ג'ורדן מסכם זאת, מצויה העובדה, כי "הקהילות היהודיות במידי היו חלק אורגני של הערים השונות בדרום. היהודים התגוררו כאן מאז ימי שלטון רומא, ומעולם לא איבדו את מראית העין של ההגנה שממנה נהנו על פי המשפט הרומאי". William Jordan, French Monarchy and the Jews, 110-111
↑  קהילת יהודי טולוז, באתר מוזיאון העם היהודי, בית התפוצות
↑  סופיה מנשה, "לשאלת גירוש היהודים מאנגליה ומצרפת", ציון נא, (1986) חוברת ג, עמ' 319.
↑  הערך "פיליפ" האנציקלופדיה העברית, כרך 27, עמ' 697, מהדורת 1975.
↑  ברברה טוכמן, ראי רחוק: המאה הארבע עשרה הרת הפורענויות (תל אביב: דביר הוצאה לאור, 1995), עמ' 58.
↑  Shmuel Spector, Geoffrey Wigoder, Yad va-shem, rashut ha-zikaron la-Sho'ah vela-gerurah, Research Associate Institute of Contemporary Jewry Geoffrey Wigoder, The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust: Seredina-Buda-Z, NYU Press, 2001, ISBN 978-0-8147-9378-7. (באנגלית)
↑  Toulouse - patrimoine juif, histoire juive, synagogues, musées, quartiers et sites juifs, JGuide Europe (בצרפתית)
↑  ענת גואטה, הצבא היהודי בצרפת: קורותיה של מחתרת ציונית לוחמת, עמ' 30, תל אביב: משרד הביטחון, 2001
↑  באתר המדריך לקהילות היהודיות באירופה, (באנגלית)
↑  Monseigneur Jules-Gérard Saliège | www.yadvashem.org, saliege.html (באנגלית)
↑  National Archives W-91 (1007); Ministry of the Interior; Police department: 2 nd office at the regional prefect of Toulouse
↑  פעילותו של סאלייז' להצלת יהודים באתר יד ושם (באנגלית)
↑  הצבת לוח הזיכרון לזכר ז'יל ז'רו ופעילות בשואה להצלת יהודי טולוז ודרום צרפת, (בצרפתית)
↑  Colette Zytnicki : The Jews in Toulouse between 1945 and 1970 - A community always starting over
↑  אטילה שומפלבי, נתניהו שר בבית הספר היהודי בטולוז "עם ישראל חי", באתר ynet, 1 בנובמבר 2012
↑  צרפת: 4 נהרגו מירי בבית ספר יהודי, בהם 3 ילדים, באתר וואלה, 19 במרץ 2012
1 2 3  טולוז: "שגרה של קללות ויריקות", באתר ynet, 17 במאי 2015
חסיד אומות העולם ז'יל-ז'רו סאלייז'
לוח הזיכרון לזכר ז'יל-ז'רו סאלייז' ופועלו המוצר בבית הכנסת העתיק פאלאפראט שבטולוז
החזית החיצונית של בית הכנסת פאלאפרה (צר')
ארון הקודש
כשהנערים שרים

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  כלוב הזמירים
 בימוי:  כריסטוף בארטייה 
 הופק בידי:  ארתור כהן, ז'אק פרין, Nicolas Mauvernay 
 תסריט:  כריסטופר ברטייה פיליפ לופז קורבל
 עריכה:  איב דשאן 
 שחקנים ראשיים:  ג'ארד ג'וגנוט פרנסואה ברלינד קאד מראד ז'אן-בטיסט מונייה
 מוזיקה:  ברונו קולה, כריסטוף בארטייה 
 צילום:  ג'ין ג'קוס בוהון דומיניק ג'נטיל קרלו וריני
 מדינה:  צרפת
 חברת הפקה:  פאתה, Novo Arturo Films, France 2 Cinéma, Galatée Films, Vega Film 
 חברה מפיצה:  Pathé צרפת מירמקס ארצות הברית
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 במרץ 2004
 משך הקרנה:  96 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  סרט מוזיקלי, סרט פלאשבק, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  צרפת, ארצות הברית 
 תקופת התרחשות:  1949, reconstruction in France, העשור הראשון של המאה ה-21 
 תקציב:  €5,500,000
 הכנסות:  €71,087,325
 הכנסות באתר מוג'ו:   choristes
 פרסים:  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע למלחין הטוב ביותר (ברונו קולה) 
 www.leschoristes-lefilm.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
כשהנערים שרים (בצרפתית: Les Choristes; באנגלית: The Chorus) הוא סרט דרמה מוזיקלי צרפתי, שיצא לאקרנים ב-2004 בבימויו של כריסטופר ברטייה.
עלילה

קלמנט מאתיה הוא מורה למוזיקה ומלחין כושל שמגיע לעבוד בפנימייה לבנים סוררים. הוא מצליח לטלטל את ההוראה "פעולה-תגובה" של המנהל ראשין, לפתור את בעיות המשמעת ולהפוך את הילדים למאושרים על ידי הקמת מקהלה – מקהלת קולות מופלאים שסולנה הוא פייר מוראנז', בעל קול יפה במיוחד.
הסרט כולו הוא פלשבק ארוך של פייר מוראנז' המבוגר – מאסטרו מפורסם, ליום שבו פפינו, חברו מהפנימייה, מגיע לבקרו ובידו יומנו של קלמנט מאתיו, אותו הציל משרידי שרפה שפרצה בפנימיה באשמתו של מונדן. לאחר שהואשם בכך שגנב כסף, מונדן חזר לבית ספרו הקודם. כנקמה, מונדן מצית את הפנימיה בזמן שמאתיה והילדים שוהים בטיול ביער בניגוד להוראתו של המנהל.
לאחר השריפה, המנהל מפטר את מאתיה בשל כך שהיפר את הוראתו ואוסר על הילדים להיפרד ממנו. הילדים עוקפים את הוראתו בכך שנפרדים ממאתיה בשירה והעפת מטוסי נייר מחלון הכיתה. מאתיה אוסף את מטוסי הנייר ועוזב את הפנימייה, אך לוקח עמו את פפינו.
דמויות

קלמנט מאתיו – גיבור הסרט. מורה למוזיקה כושל, המתחיל לעבוד בפנימייה ומקים מקהלה בעלת קול יפהפה במיוחד.
פייר מוראנז' (ז'אן בטיסט מונייה) – אחד הילדים בפנימייה, שממבט ראשון נראה כילד שקט ורציני אך לאחר מכן מתגלה כילד בעל חוצפה. בהמשך הסרט מגלים אותו כילד עם קול מיוחד, והוא נהייה סולן המקהלה.
פפינו – ילד קטן אשר הוריו מתו והוא מסרב להאמין, ובכל יום שבת מחכה ליד השער בטענה "אבא שלי יבוא לקחת אותי ביום שבת".
המנהל ראשין – איש של משמעת. מנהל בית הספר הרשע.
מונדן – תלמיד חדש שמצטרף לפנימיה בעל נטייה לחוצפה, עבריינות וכו', כשהמנהל ראשין הולך לחופשה מונדן שורף את בית הספר עם סיגריה.
הצלחה ופרסים

הסרט מבוסס על סרט צרפתי משנת 1945 – כלוב הזמירים.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר בטקס האוסקר ב-2005 (בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" ו"שיר הנושא הטוב ביותר" על "Vois Sur Ton Chemain" – הבט על דרכך. הסרט היה מועמד גם לפרסי גלובוס הזהב וזכה בפרס לומייר בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר".
"כשהנערים שרים" היה אחד הסרטים עם התקציב מהגבוהים שהושקעו בתעשייה – €5,500,000 והכניס מבחינה עולמית: €71,087,325, בכך הפך לאחד הסרטים המוזיקליים המצליחים מחוץ לארצות הברית. עד 2008, הוא היה הסרט הצרפתי המכניס ביותר (כיום "כשהנערים שרים" מדורג (נכון ל-2016), במקום ה-2, אחרי "הארטיסט")
קול רנה

| --- | --- |

סמליל העמותה
 פעילות:  הפצת חסד ותורה לזכרה של רנה שנרב
 מדינה:  ישראל 
 יושב ראש:  הרב איתן שנרב
 מנכ"ל:  מתניה שנרב
 תקופת הפעילות:  2019–הווה (כ־6 שנים)
 https://kol-rina.org.il/
 
קול רִנה היא עמותת חסד ישראלית שהוקמה לזכרה של רנה שנרב שנרצחה בפיגוע בעין בובין באוגוסט 2019.
העמותה מפעילה רשת של מכירת בגדי יד שנייה בשקל אחד, סעודות שבת שפתוחות לציבור ומארחות אנשים הזקוקים למקום שיארח אותם, מיזם שידוכים, קמפיינים להפחתת זמן השימוש במסכים, מיזמים להגדלת לימוד תורה, הקמת מעיינות ופינות טבע ומיזמים נוספים.
יושב ראש העמותה, אביה של רנה, הרב איתן שנרב השיא משואה ביום העצמאות תשפ"א בעקבות פעילות העמותה.
רנה שנרב

בשעות הבוקר המאוחרות של יום שישי, 23 באוגוסט 2019, הגיע רנה שנרב בת ה-17 עם משפחתה לעין בובין, בעת שיצאו מהמים, מטען חבלה שהוטמן במקום התפוצץ והרג את רִנה, פצע קשה את אביה שניסה לבצע בה פעולות החייאה ופצע בינוני את אחיה.
מפעלי העמותה

רשת חנויות יד שנייה - "סיבוב שני". מכיוון שרנה סייעה בהפעלת עין רנה, הוקמה רשת חנויות, ונכון ל-2022 קיימות חנויות בלמעלה מ-15 ערים שונות.
שולחן שבת - מיזם שמקיים סעודות ערב שבת וחג הפתוחות לציבור הרחב ומספקות מענה למשפחות קשות יום ומבוגרים עריריים.
הקמת ותחזוקת מעיינות, שבילים, מצפים ופינות טבע לזכרה של רנה.
"פק"ל רנה" - ארגזים חברתיים במעיינות בארץ שמכילים פריטים שמטיילים עשויים להצטרך במהלך הטיול.
מיזמים לצמצום השימוש במסכים לדברי המשפחה, אחד הדברים שהיו חשובים באופן אישי לרִנה, היה להתנתק מהמדיה מעט כל יום, כדי להתחבר יותר לעצמה ולאנשים בסביבה. לזכרה הוקם פרויקט "זמן רנה", ובו כל אחד לוקח אחריות על פרק זמן קבוע של התנתקות מן המסכים, באמצעות יישומון ייעודי שפותח למטרה זו.
לימוד תורה - העמותה יצאה בקמפיין לעידוד פתיחת שיעורים בספר ההלכה פניני הלכה לזכרה של רנה. במסגרת העמותה הוקמו מעל 80 מוקדי לימוד ומעל לעשר מדרשות במקומות שונים ברחבי הארץ.
מיזם שידוכים - העמותה הקימה מיזם שידוכים בשם "קורעים את הים", שמנהל מאגרים של כרטיסים של בחורים ובחורות ללא פרטים מזהים כגון שם או תמונה - כדי לאפשר גם למי שרוצה להכיר אבל רוצה שפרטיו המזהים יישארו חסויים.
בנוסף לכל אלה, העמותה מפעילה מיזמי חסד ותורה נוספים לזכרה של רנה. כגון, מסע רנה - יום של מסע חוויתי "מתנתקים מרעשי הרקע ומתחברים לדברים שחשובים לנו באמת",  חופת רנה, "אוהבי הארץ" - סיוע לחקלאים, בעלי חוות וישובים קטנים להתמודד עם פשיעה חקלאית, גניבות והצקות  ועוד.