stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאוסטו קופי
ראשית חייו

קופי נולד בשנת 1919 בכפר קסטלניה, הסמוך לעיר אלסנדריה במחוז פיימונטה. בילדותו נהג לחמוק מבית הספר לעיתים קרובות. בגיל 8 מצא אופניים חלודות וללא בלמים במרתף המשפחתי, ובילה שעות ברכיבה.
בגיל 13 נשר מהלימודים והחל לעבוד בקצביה בכפר סמוך, אליה רכב הלוך ושוב על אופניו, וכך פגש רוכבי אופניים אחרים, שעודדו אותו לקנות אופניים איכותיות. הכסף לרכישת אופניים אלו הגיע מאביו ומדודו, שנקרא גם הוא פאוסטו קופי. על רכישה זו סיפר קופי:
"... דודי היה קצין בחיל הים, וחובב רכיבה אמיתי. הוא התרגש כששמע על תשוקתי לאופניים, והחליט שמגיע לי לרכב על אופניים רציניות כפי שליבי רצה, במקום הגרוטאה הישנה והחלודה שלי. ממש בכיתי מרוב שמחה כשדודי האדיב נתן לי 600 לירות בשביל להגשים את חלומי. קראתי בפרסומות במקומונים שעבור 600 לירות אני יכול לרכוש בג'נובה מסגרת לאופניים שבנויה לפי המידות שלי. מהמעט שחסכתי הוצאתי סכום שיספיק לנסיעה ברכבת לג'נובה ובחזרה, מסרתי את המידות שלי ושילמתי 600 לירות. תכננתי לקנות אביזרים וצמיגים מהמעט שהרווחתי בעבודות לנוער. אח, איך כאבו רגליי באותו לילה, כאשר טיפסתי על כל המדרגות במהלך היום! אבל אני שמח שעשיתי את זה, כי ללא ספק זה חיזק לי את הרגליים. המוכר אמר לי שהמסגרת תהיה מוכנה בתוך שבוע. אבל היא לא הייתה מוכנה, וגם לא שבוע לאחר מכן, וגם לא בשבוע הבא. במשך שמונה שבועות נסעתי לשווא והוצאתי את כל חסכונותיי על נסיעות ברכבת לג'נובה, ועדיין האופניים המותאמים לי לא היו מוכנות. המוכר בכלל לא טרח להכין מסגרת עבור ילד כפרי רזה, שנראה שהוא לא יכול לדווש על אופני ילדים, ובטח לא על אופני מרוץ. בכל פעם שחזרתי הביתה ללא המסגרת, הייתי בוכה בכי מר. בפעם התשיעית חזרתי הביתה עם מסגרת, אבל היא לא הייתה מותאמת כפי שציפיתי. הבחור פשוט הוריד לי מסגרת רגילה מהמתלה. רתחתי בלב מרוב זעם, אבל הייתי ביישן מכדי לעשות משהו בקשר לזה."
בגיל 15 השתתף לראשונה במרוץ לנוער, וניצח. הוא זכה בפרס הראשון: 20 לירות וכריך סלמי. בתחילת 1938 קיבל רישיון להשתתף במרוצי אופניים מקצועיים, וניצח במרוץ הראשון בו השתתף, בכפר קסטלטו ד'אורבה, הסמוך לקצבייה בה עבד. הוא זכה בשעון מעורר, אותו העניק במתנה לאימו. בשנת 1939 החל להשתתף במרוצים רבים בצפון איטליה, וניצח מספר פעמים.
קריירה מקצועית והישגים עיקריים

ההצלחה הגדולה הראשונה שלו הייתה בשנת 1940, כאשר זכה לראשונה בג'ירו ד'איטליה, בגיל 20. בשנת 1942 קבע את שיא השעה העולמי (45.798 ק"מ בוולודרום במילאנו), שנשאר על כנו במשך 14 שנה, עד שנשבר על ידי ז'אק אנקטיל ב-1956. הקריירה של קופי נקטעה כאשר גויס במלחמת העולם השנייה, אך עם סיומה הוא שב להתחרות במרוצים וניצח לעיתים קרובות. כמעט בכל תחרות בה השתתף עד 1954 הוא נהג להתנתק משאר הרוכבים ולדהור לניצחון.
קופי ניצח פעמיים, בשנים 1949 ו-1952, בג'ירו ד'איטליה ובטור דה פראנס באותה שנה. הוא היה הראשון שעשה זאת. הוא זכה בג'ירו חמש פעמים, שיא שרק אלפרדו בינדה (אנ') ואדי מרקס רשמו לזכותם. במהלך הג'ירו של 1949 הוא הוביל על פני ג'ינו ברטלי בפער של 11 דקות בין קונאו לפינרולו. קופי זכה בטור דה פראנס בשנת 1949 בפער של כחצי שעה על פני כולם חוץ מברטלי. בקטע מתחילת הרי הפירנאים ועד סוף המרוץ בהרי האלפים, קופי סגר את הפער של 55 הדקות בהן הוביל ז'אק מרינלי (אנ').
קופי ניצח בג'ירו די לומברדיה חמש פעמים (1946, 1947, 1948, 1949 ו-1954). הוא ניצח במילאנו – סן רמו שלוש פעמים (1946, 1948 ו-1949). הוא ניצח גם בפריז–רובה ובלה פלש ואלון (1950), ובשנת 1953 ניצח באליפות העולם באופני כביש.
בשנת 1952 הוכללה פסגת האלפ ד'ואז לראשונה בטור דה פראנס. קופי ניצח גם בקטע זה וגם במרוץ כולו. הוא ניצח בפער של 28 דקות ו-27 שניות, ואמרגן התחרות נאלץ להכפיל את הפרסים למקומות הנמוכים יותר כדי לעודד את הרוכבים האחרים.
פאוסטו קופי ניצח ב-118 מרוצי אופניים, בכל תחומי הרכיבה, בהם מרוץ אופני הרים, מרוץ אופני כביש, מרוץ נגד השעון וספרינטים.
הוא שקע בדיכאון בשנת 1951 לאחר שאחיו הצעיר, סרסה קופי, התרסק בספרינט בג'ירו דל פיימונטה ומת בזרועותיו בתוך זמן קצר מדימום תוך-גולגולתי. לאחר מכן הקריירה שלו דעכה. הוא המשיך להתחרות, אבל הוא נפצע לעיתים קרובות והתקשה לנצח.
יריבותו עם ברטלי

מתחילת הקריירה שלו התחרה קופי בג'ינו ברטלי, ואוהדי הספורט באיטליה נחצו בין השניים. הם היו שונים לגמרי באופיים: ברטלי היה שמרן, דתי, ומוערך במיוחד בכפרים של דרום איטליה, ואילו קופי היה חילוני, איש העולם הגדול, שהגדיר משטר תזונה ושיטות אימונים חדשניות, והיה אהוד במיוחד בצפון איטליה.
היריבות ביניהם החלה ב-7 בינואר 1940, כששניהם התחרו בקבוצת לנייאנו (אנ') וקופי הפתיע את כולם כשעקף את ברטלי וניצח במרוץ. מאותו רגע הם התחרו זה בזה בכל הזדמנות.
רגע השפל ביריבות ביניהם היה בשנת 1948, באליפות העולם שנערכה בעיירה ולקנבורג בהולנד. הם נפגעו, ובמקום לעזור האחד לשני העדיפו לפרוש מהמרוץ. האירוע כונה "הבושה של ולקנבורג" והם הושעו מאיגוד האופניים האיטלקי לשלושה חודשים על התנהגות לא ספורטיבית.
היריבות ביניהם הייתה נושא לסיקור אינטנסיבי והוסיפה עניין רב במרוצים בהם השתתפו, אך לאחר התקרית בוולקנבורג הם השלימו חלקית, ואף חלקו בקבוק שתייה בתחרות שנערכה בשנת 1952 והתראיינו בצוותא לתוכניות טלוויזיה.
השימוש באמפטמינים

פאוסטו קופי נהג ליטול אמפטמינים לפני כל מרוץ, ולא הסתיר את זה. באותה תקופה זה היה מקובל, ורק באמצע שנות ה-60 התפתחה המודעות להשפעות השליליות ולסכנות של אמפטמינים בעקבות מספר מקרי מוות.
כחלק ממשטר תזונה מיוחד שהרכיב עבור רוכבי אופניים, המציא קופי קוקטייל בשם "לה בומבה" שמרכיביו הם קפה, קוקה קולה וכדורי אמפטמין.
שירותו במלחמת העולם השנייה

קופי התגייס לשורות הצבא המלכותי האיטלקי בשנת 1941. במשך כשנתיים הועסק בבסיס פתוח בצפון איטליה והורשה להתאמן ולהשתתף בתחרויות, אך בתחילת שנת 1943 הוא נשלח להילחם בצפון אפריקה. ב-13 באפריל 1943 הובסה היחידה שלו בקרב מול בריטניה בתוניסיה, והוא נפל בשבי. במחנה המעצר ניתנו לו עבודות שונות, ובין השאר היה נהג משאית והועסק במספרה. חייל בריטי בשם לן לווסלי, שהיה חובב אופניים וזיהה את קופי, סיפר שהוא נדהם כשקיבל ממנו תספורת, והוא נתן לו במתנה חפיסת שוקולד.
בתחילת 1945 הועבר קופי לבסיס של חיל האוויר המלכותי בקזרטה, איטליה. כשהמלחמה הסתיימה הוא שוחרר, וחזר לביתו בקסטלניה באופניים ובטרמפים.
לאחר שובו שב להתאמן ברכיבה על אופניים. ב-8 ביולי 1945 ניצח במרוץ אופני כביש, לראשונה מזה ארבע שנים. זמן קצר לאחר מכן ניצח במרוץ מילאנו – סן רמו.
חיים אישיים

פאוסטו קופי נישא ב-1945 לברונה צ'מפוליני, ובשנת 1947 נולדה להם בת. הוא קיים מערכת יחסים מחוץ לנישואים עם ג'וליה אוקצ'יני, דבר שנחשב אז לשערורייתי.
ג'וליה אוקצ'יני פגשה לראשונה את קופי במרוץ טרה ואלי וארזינה ב-8 באוגוסט 1948, אליו הגיעה עם בעלה, שהיה חובב מרוצי אופניים. הם התיידדו והחלו להתכתב. בשנת 1953 הקשר ביניהם הפך לרומנטי, והיא נהגה לבוא לצפות במרוציו כשהיא לבושה מעיל צמר לבן. קופי ואשתו נפרדו בהסכמה בתחילת 1954, בתקופה בה גירושין היו בלתי-חוקיים באיטליה. הוא עבר לגור בדירה שכורה עם אוקצ'יני, שעזבה את בעלה ושני ילדיה.
איטליה הייתה אז מדינה שמרנית ביותר, וניאוף נחשב לחטא חמור. בתחילה כיבדה העיתונות את פרטיותו, אך לאחר מרוץ בסנט מוריץ בשנת 1954 הם צולמו מחובקים, והתמונה פורסמה בעיתון לה סטמפה תחת הכותרת "האישה בלבן של פאוסטו קופי" ועוררה סערה. אוהדיו של קופי קראו לעברו קריאות בוז וירקו עליו. האפיפיור פיוס השנים עשר נשא דרשה בה ביקש מקופי שלום בית. קופי התנגד, ובתגובה סירב האפיפיור לשאת באותה שנה את הברכה המסורתית לרוכבים במרוץ ג'ירו ד'איטליה, בו השתתף קופי.
בעל הדירה אותה שכרו, שלא ידע אז שהם לא נשואים, דרש מהם לצאת ממנה מיד. הם עברו לגור במלון, אך סבלו מהטרדות של צלמי פפראצי ללא הרף. בצר להם, קופי רכש וילה בכפר נובי ליגורה, הסמוך לג'נובה.
באותה עת היה קיים חוק באיטליה לפיו אסור לגבר ואישה לישון בלילה באותה מיטה אם אינם נשואים זה לזה. לאחר שבעלה של ג'וליה אוקצ'יני הגיש תלונה במשטרה, צוות שוטרים פשט על הווילה באמצע הלילה ומצא שתי נקודות חמות באותה מיטה, הוכחה לכך שהם ישנים ביחד. הם נעצרו ונשפטו, ונגזר על אוקצ'יני מאסר של חודש ואחריו מעצר בית של מספר חודשים בעיר אנקונה.
עם שובה לפיימונטה בשנת 1955 היא נכנסה להריון, וכדי שבנה יוכל לקבל את שם המשפחה "קופי" נאלצו בני הזוג לטוס לארגנטינה, שם נולד הבן, פאוסטינו. בשהותו בבואנוס איירס ניצח קופי במרוץ Six Days of Buenos Aires (אנ').
פאוסטו קופי וג'וליה אוקצ'יני נישאו בכנסייה במקסיקו בשנת 1958, אך איטליה לא הכירה בנישואיהם.
מחלתו ומותו

בדצמבר 1959 הזמין מוריס יאמאוגו, נשיא הרפובליקה של וולטה העילית, את קופי ורוכבים ידועים נוספים לביקור בן 12 יום במדינה, לרגל חגיגות השנה לעצמאותה. במדינה נערך מרוץ אופניים, בו ניצח ז'אק אנקטיל, וקופי זכה במקום השני. בחלק מימי הביקור השתתפו הרוכבים במסעות ציד, ובמהלך שהייתם חלקם חלו במלריה.
קופי חזר לאיטליה עם חום גבוה ואושפז בסוף דצמבר. מצבו החמיר מיום ליום, וב-2 בינואר 1960 הלך לעולמו. הוא נקבר בכנסייה בקסטלניה, כפר הולדתו. להלווייתו הגיעו עשרות אלפי אנשים לחלוק כבוד אחרון לאחד מרוכבי האופניים הגדולים של המאה.
הכרה והנצחה

על חייו והישגיו של קופי נכתבו ספרים רבים, וכן נעשו מספר סרטי קולנוע וסרטים תיעודיים.
במשאל שנערך באיטליה בשנת 1999 אודות הספורטאי האיטלקי הגדול ביותר במאה העשרים נבחר קופי במקום השני. הוא מונצח בהיכל התהילה של הספורט האיטלקי (אנ') ברומא.
בג'ירו ד'איטליה נקרא שלב הרכיבה בהרים על שמו של קופי, ופרס מיוחד מוענק לרוכב הראשון שמגיע לפסגה הגבוהה ביותר במרוץ.
על שמו של קופי נקראת גם מסעדה איטלקית בבלפסט, המעוצבת בחלקי אופניים ותמונות ממרוצים. בדצמבר 2017 נקרא על שמו אסטרואיד מספר 214820.
בשנת 2019, לרגל 100 שנה להולדתו של פאוסטו קופי, שינה כפר הולדתו קסטלניה את שמו לשם "קסטלניה קופי".
הערות שוליים

↑  A Short Piece on Fausto Coppi, ‏7 בינואר 2014 (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811540339705606  BnF: cb119361602 (data)  GND: 122017536  ICCU: TO0V202381  ISNI: 0000 0000 3197 8993  LCCN: n80051580  NKC: mzk20231187709  NTA: 072796944  SUDOC: 027286479  VIAF: 69799332   WorldCat (עם VIAF): 69799332
פובליוס קורנליוס סקיפיו אסינה

פובליוס קורנליוס סקיפיו אסינה (בלטינית: Publius Cornelius Scipio Asina, בסביבות 260 לפנה"ס - 211 לפנה"ס) היה פוליטיקאי וגנרל ומגיסטראט רומי ששימש כקונסול בשנת 221 לפנה"ס, וככזה פעל נגד ההיסטרי, עם בצפון הים האדריאטי . אסינה השתייך לפלג הסקיפיוני-אמילי ששלט בפוליטיקה הרומית בתחילת המלחמה הפונית השנייה, ודגלה במדיניות תוקפנית נגד חניבעל. עמדה זו הובילה אותו להתנגד לאסטרטגיה הנבונה יותר של פביוס מקסימוס. הוא מונה במיוחד לאינטרקס בשנת 216 לפני הספירה, כנראה כדי לתמרן את הבחירות.
אסינה היה גם מייסד פיאצ'נצה .
ביוגרפיה

הוא היה בנו של גנאיוס קורנליוס סקיפיו אסינה, בן למשפחת סקיפיו שהייתה אחת המשפחות החזקות ביותר ברומא. נבחר לקונסול בשנת 221 לפנה"ס יחד עם מרקוס מינוקיוס רופוס. בשנת 217 לפנה"ס מונה לאינטררקס שתפקידו היה לארגן את הקונסולאט במקרה שאחד הקונסולים נהרג ועמיתו אינו נמצא. הוא נזכר לאחרונה בשנת 211 לפנה"ס כאשר נודע שחניבעל מתקרב אל רומא במטרה לתקוף אותה (למעשה הייתה זו פעולת הסחה) הוא הציע להעביר אל סביבות רומא את כל הלגיונות באיטליה. הצעתו נפסלה. לאחר מכן לא ידוע עליו דבר
מקרוביוס כותב כי הכינוי "אָסִינָה", שפירושו בלטינית "אָתוֹן", הודבק לאחד מאבות משפחת הקורנליים בעקבות מעשה יוצא דופן, וכנהוג ברומא עבר בירושה לצאצאיו. איש זה נתבקש, על פי המסופר, להמציא עֲרֵבִים לנדוניה עבור בתו או לרכישת נחלת קרקע, וכדי להוכיח את המטילים ספק באמינותו על טעותם, הוביל לתוך הפורום אתון נושאת ככרות כסף.
הערות שוליים

↑  יואנס זונאראס, תמצית ההיסטוריה, ספר שמיני, 20.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושניים, 34.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושישה, 8.
↑  מקרוביוס, סאטורנליה, ספר 1, פרק 18, סעיף 29.
פאקינג אמאל

| --- | --- |

פאקינג אומול
 בימוי:  לוקאס מודיסון
 הופק בידי:  לארש ינסון
 תסריט:  לוקאס מודיסון
 עריכה:  מיכל לסצ'ילווסקי, Bernhard Winkler 
 שחקנים ראשיים:  רבקה לילייברג אלכסנדרה דאהלסטרם
 מוזיקה:  ברודר דניאל
 צילום:  אולף ברנטס 
 מדינה:  שוודיה, דנמרק 
 חברת הפקה:  Memfis Film, זנטרופה 
 חברה מפיצה:  Sonet Film
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 באוקטובר 1998
 משך הקרנה:  89 דקות
 שפת הסרט:  שוודית
 סוגה:  סרט נעורים, סרט להט"בי, סרט דרמה, סיפור התבגרות, סרט רומנטי 
 תקציב:  9 מיליון קרונות
 הכנסות באתר מוג'ו:   showmelove
 פרסים:  "פרס טדי" בפסטיבל ברלין; 4 פרסי "חיפושית הזהב" של מכון הסרטים השוודי
 דף הסרט ב־IMDb
 
פאקינג אומול (Fucking Åmål; הופץ בישראל תחת השם פאקינג אמאל) הוא סרט קולנוע רומנטי משנת 1998 בהפקה שוודית-דנית, שזכה להצלחה בינלאומית גדולה ביחס לתקציב ולמשאבים מצומצמים יחסית. זהו סרט נעורים מסוגת דרמה המציג נושאים ככמיהה, התלבטות, בדידות ואהבה דרך סיפורן של שתי נערות בעיירה קטנה.
הסרט הוא סרט הביכורים של הבמאי והמשורר לוקאס מודיסון (נ' 1969), ומתאר את הווי החיים בעיירה אומול, אך צולם כולו בעיירה אחרת – מעט דרומה מאומול, טרולהטן - שבאולפניה צולמו בין השאר גם סרטיו של לארס פון טרייר.
פסקול הסרט כולל שירים בשוודית ובאנגלית, והופץ דרך חברת קולומביה רקורדס.
עלילה

אגנס (רבּקה לילייברג) היא נערה מופנמת שעברה לא מזמן עם משפחתה לעיירה הקטנה שבמחוז יטאלנד המערבית. אֵלִין (אלכסנדרה דאהלסטרם) המקומית, היא - לפחות כלפי חוץ - ההיפוך המושלם של אגנס: חברותית, מוחצנת ומשופעת בחברות ובמחזרים. השתיים לומדות יחד באותה כיתה, ובתיכון שלהן לומד גם יוהאן (מתיאס רוסט), שעימו יש לאלין "פלירט"; יסיקה - אחותה (אריקה קרלסון), החבר של יסיקה, מרקוס (סטפן הרברג) ושאר החבורה. אגנס מאוהבת בסתר לבה באלין, אולם רק המחשב שלה יודע זאת.
בתקווה לשפר את מצב רוחה הירוד ולשכך את בדידותה, מחליטים הוריה להכין עבורה מסיבת יום הולדת 16, והיא נדרשת לחלק את ההזמנות לחבריה בבית הספר. חברותיה של אלין לועגות לה, ורק ויקטוריה (יוספינה ניברג), נערה בכיסא גלגלים, שמייצגת את הרגישות, מופיעה לבדה בביתה של אגנס בערב המסיבה. נוכחותה של ויקטוריה מעצימה את בדידותה ותסכולה של אגנס, שמתפרצת לעברה סביב שולחן יום ההולדת ואומרת לה, בין היתר, כי השתיים מיודדות אך ורק בשל העובדה שאיש אינו מדבר עימן. היא מסתגרת בחדרה ובוכה בכי מר, בעוד אביה מנסה להרגיעה, וויקטוריה הולכת משם.
במקום אחר בעיירה, באותו זמן, נערכת מסיבה אחרת, שבה לוקחים חלק אלין וחבריה. אלין, שמודעת לדברים שחבריה אינם מודעים אליהם, משתכרת וחשה ברע; יוהאן נכנס אחריה לשירותים וחושף בפניה את רגשותיו אך היא יוצאת מהבית ואחותה בעקבותיה. השתיים עושות את דרכן אל ביתה של אגנס. יסיקה מדרבנת את אלין לבדוק אם אגנס היא לסבית. השתיים מפתיעות את אגנס, ובשעת-כושר אלין נושקת על שפתיה ונמלטת עם אחותה, שתיהן מצחקקות. אגנס ההמומה והמושפלת מסתגרת ומחליטה להתאבד.
אלין, שחשה ברע, סבה על עקבותיה וחוזרת, הפעם לבדה, לביתה של אגנס, ובכך מצילה אותה. היא מפצירה באגנס שתצא עימה החוצה, ולאחר שאגנס המבולבלת משתכנעת השתיים יוצאות ופוסעות זו לצד זו בחוצות העיירה החשוכה. הן מפתחות שיחה, ובהגיען לגשר שעובר מעל הכביש המהיר אלין מתוודה אודות תסכולה מהחיים במקום הנידח ואומרת: "למה אנחנו צריכים לגור באומול המזורגגת, הבת-זין הזאת?!", כשאגנס מקשיבה לה ושתיהן צופות במכוניות החולפות. השתיים מסכימות שהפתרון הוא לברוח הרחק משם. הן מחליטות לעצור טרמפ לסטוקהולם. לנהג שעוצר לידן את רכבו הן מספרות כי הן אחיות. כשהן יושבות יחד במושב האחורי הן אינן מתאפקות, ומתנשקות, לראשונה, בלהט. הנהג המבועת זורק אותן מהמכונית, והן שבות לעיר.
בימים הבאים אלין, שכמו נתקפה חרטה, מתעלמת מאגנס, שאינה מבינה את פשר התנהגות זו. לחברותיה של אלין אין מושג על ההתפתחות שחלה בחייה. כדי לחפות על עצמה, היא מוסרת עצמה בזרועותיו של יוהאן, ומנצלת אותו. בדיעבד, כשהיא מבינה את שעליה לעשות, היא מובילה את סצנת השיא של הסרט - כשהיא חוטפת את אגנס במסדרון בית הספר ומכניסה אותה לתא שירותים, ושם השתיים נכלאות יחד לפרק זמן ממושך, שבמהלכו מתקהלים עוד ועוד נערים ונערות מחוץ לדלת חדר השירותים, ביודעם רק כי אלין נמצאת בפנים אולם אינם יודעים מי נמצא עימה. כשהלחץ גובר השתיים יוצאות יחד, מול עיניהם המשתאות של חבריהן.
סצנת הסיום מראה את אגנס ואלין בחדר, לוגמות שוקו, ומדברות שוב על נושאים של ילדות.
שם הסרט

"פאקינג אומול" הוא, בתרגום חופשי לעברית, "אומול המזורגגת". שם זה עורר קשיים מחוץ לסקנדינביה. בפסטיבל הקולנוע בקאן הוא הוקרן בשמו המקורי, אולם עם הגשת המועמדות לפרס האוסקר החלו הבעיות, לדברי מודיסון. העיתון ההוליוודי הנחשב "וראייטי" סירב לפרסם את הסרט, וחברת ההפצה פנתה להפקה בבקשה שתבחר שם חלופי עבור הקהל האמריקני. מודיסון החליט לשאול את השם החדש מהשיר הנועל של הסרט, "Show Me Love", שמבוצע על ידי הזמרת השוודית רובין. כך, בשם "הראי לי אהבה", הגיע הסרט גם אל יתר הארצות דוברות-האנגלית, בעקבות ארצות הברית. שווקים מקומיים אחרים עיבדו את השם בכיוונים אחרים - בצ'כיה הוא הפך ל"אהבה היא אהבה"; בגרמניה - "יוצאים מאומול"; במדינות אמריקה הספרדית - "לגלות את האהבה" ובברזיל "חֲבֵרוֹת לכיתה". במרבית ארצות אירופה המערבית נשמר השם המקורי.
בישראל התכוון המפיץ לשמור על שמו המקורי של הסרט, אולם עשה זאת בשגיאת תעתיק - "פאקינג אמאל" - בשל חוסר ידיעה שאת האות å יש לקרוא כ"אוֹ".
מסרט-סטודנטים להצלחה עולמית

במהלך הצילומים עלתה התנגדות כלפי הסרט בקרב פרנסי העיירה אומול, שאף שהצילומים לא נערכו ביישוב, שמו קוֹשר לכאורה את שם המקום הקטן עם דימוי שלילי; וגם הייתה אי-נחת סביב תוכן העלילה. מצב זה התהפך כשהסרט הפך לפופולרי.
הסרט דל-התקציב, שהעסיק שחקנים לא-מוכרים יחסית, לא נועד בראשיתו לשוק העולמי. בכתיבת התסריט גם לא הייתה כוונה ליצור סיפור אהבה, אלא סרט על הנעורים ועל הכמיהה הרחק מהבית. ב-1999 זכה הסרט בארבעה פרסי מכון הסרטים השוודי ובהמשך אותה שנה זכה בפרס טדי החשוב עבור הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, וכן בפרסי הוקרה בינלאומיים נוספים, בהם מטעם מכון הסרטים הבריטי. בהמשך הוקרן במספר רב של פסטיבלי קולנוע הומו-לסבי ברחבי ארצות הברית.
בגרמניה עובד התסריט למחזות בתיאטרון.
הסרט נחשב בשוודיה כאחד מהסרטים הטובים ביותר שיצאו מארץ זו וב-2005 הופיע ברשימת עשרת הסרטים השוודיים הנצפים ביותר בקולנוע בכל הזמנים.
העדנה המסוימת שנחלה העיירה הקטנה אומול בסופו של דבר באה גם היא לידי ביטוי: בראשית שנות ה-2000 נוסד בה פסטיבל הפופ "פאקינג אומול".
לישראל הגיע "פאקינג אמאל" ב-19 באוגוסט 1999.
הערות שוליים

↑  אף כי בסופו של עניין הסרט לא היה מועמד.
↑  ידיעה על מותו של סטפן הרברג, אפטונבלאדט, 15 בדצמבר 2010.
| זוכי פרס טדי לסרט הלהט"בי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-80 | חוק התשוקה (1987) • ‏The Last of England‏ (1988) • ‏Looking for Langston‏, Fun Down There‏ (1989) |  |
| שנות ה-90 | ‏Coming Out‏ (1990) • ‏Poison‏ (1991) • ‏Together Alone‏ (1992) • ‏Wittgenstein‏ (1993) • ‏Go Fish‏ (1994) • ‏The Last Supper‏ (1995) • ‏The Watermelon Woman‏ (1996) • ‏All Over Me‏ (1997) • ‏Hold You Tight‏ (1998) • ‏פאקינג אמאל‏ (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | טיפות על אבנים לוהטות (2000) • הדוויג והשארית העצבנית (2001) • ‏Walking on Water‏ (2002) • ‏A Thousand Clouds of Peace‏ (2003) • ‏הצד הפראי‏ (2004) • ‏A Year Without Love‏ (2005) • ‏The Blossoming of Maximo Oliveros‏ (2006) • ‏Spider Lilies‏ (2007) • ‏The Amazing Truth About Queen Raquela‏ (2008) • ‏Raging Sun, Raging Sky‏ (2009) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | הילדים בסדר (2010) • ‏Ausente‏ (2011) • ‏Keep the Lights On‏ (2012) • ‏In the Name Of‏ (2013) • ‏הדרך בה הוא מביט‏ (2014) • ‏Nasty Baby‏ (2015) • ‏Tomcat‏ (2016) • ‏אישה פנטסטית‏ (2017) • ‏טינטה ברוטה‏ (2018) • ‏Brief Story from the Green Planet‏ (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | בלי לשמור טינה‏ (2020) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16650255w (data)
פאקיטה

פאקיטה (בספרדית: Paquita) הוא בלט בשתי מערכות ושלוש תמונות. את הכוריאוגרפיה לבלט יצר במקור ז'וזף מאזילייר, למוזיקה מאת אדואר דלדווז ולודוויג מינקוס. פול פושה קיבל את התמלוגים כלבריתן
היסטוריה

"פאקיטה" היא יצירתם של המלחין הצרפתי אדואר דלווודז ומנהל בלט האופרה הלאומית של פריז ז'וזף מאזילייר. היא הוצגה לראשונה בסאל לה פלטייה בביצוע בלט האופרה של פריז ב-1 באפריל 1846 ונשארה ברפרטואר האופרה עד 1851.
בשנת 1847 הייתה ההפקה הראשונה של "פאקיטה" ברוסיה, בשביל הבלט האימפריאלי של סנקט פטרבורג, על ידי מריוס פטיפה ופייר-פרדריק מאלאוורן, היצירה הראשונה שהעלה פטיפה ברוסיה. ב-1881 הפיק פטיפה גרסה מחודשת של הבלט, שלו הוסיף קטעים חדשים שהלחין במיוחד לודוויג מינקוס. אלה כללו את "פאקיטה פָּה דֶה טְרוּאָה" למערכה הראשונה ו"פאקיטה גראנד פה קלאסיק" וה"מזורקה של הילדים" למערכה האחרונה. גרסת פטיפה ל"פאקיטה" נשארה ברפרטואר של תיאטרון מריאינסקי עד 1926.
התוספות של פטיפה ל"פאקיטה" משנת 1881 שרדו הרבה אחרי שהבלט המלא ירד מן הבמה. כיום הקטעים האלה, בייחוד ה"גראן פה קלאסיק", מהווים אבני-פינה חשובות ברפרטואר הבלט הקלאסי ולהקות בלט ברחבי העולם מבצעות אותם.
הכוריאוגרפיה של פטיפה להפקת הבלט האימפריאלי נכתבה בשיטת סטפאנוב לסימון כוריאוגרפי בסביבות 1902. רישומי הסימנים נעשו בזמן שפטיפה עצמו הדריך את אנה פבלובה הגדולה בחזרות לקראת הופעת הבכורה שלה בתפקיד פאקיטה. כיום, רישום סימנים זה הוא חלק מאוסף סרגייב, אוצר של רישומי סימנים ושאר חומרים, המתעדים רבות מן היצירות ברפרטואר הבלט האימפריאלי בערוב ימיה של האימפריה הרוסית.
בשנת 2001 פנתה בריז'יט לפבר, מנהלת בלט האופרה של פריז, אל הכוריאוגרף פייר לאקוט בבקשה להפיק גרסה מחודשת מלאה של "פאקיטה" בשביל להקתה אף כי לאקוט יצר כוריאוגרפיה חדשה משלו לכל הבלט, הוא שחזר את רצפי הפנטומימה ואת המיז-אנ-סצנה המקוריים של ז'וזף מאזילייר, כמו גם את התוספות של פטיפה מ-1881. בלט האופרה של פריז ביצע שוב את "פאקיטה" בשנת 2007.
בשנת 2014, העלו המומחה לכתב הסימנים של סטפאנוב דאג פולינגטון והכוריאוגרף הרוסי אלכסיי רטמנסקי שחזור של ההצגה המחודשת הסופית של פטיפה ל"פאקיטה", לבלט הממלכתי של בוואריה.
תפקידים ראשיים בהפקות הראשונות

פאקיטה' :
1846, פריז - קרלוטה גריזי
1847,סנקט פטרבורג, ילנה אנדריאנובה
1881, סנקט פטרבורג, יקטרינה ואזם
לוסיין ד'ארווילי :
1846, פריז, לוסיין פטיפה
1847, סנקט פטרבורג, מריוס פטיפה
1881, סנקט פטרבורג, פאוול גֶרְדְט
עלילה

עלילת הבלטי מתרחשת בספרד בתקופת שהותו של צבא נפוליאון. הגיבורה היא הצועניה הצעירה, פאקיטה. שלא בידיעתה, פאקיטה נולדה למעשה למשפחת אצולה ונחטפה בינקותה על ידי צוענים. היא מצילה את חייו של קצין צרפתי צעיר, לוסיין ד'ארווילי, שמושל ספרדי שם לו למטרה להורגו בידי איניגו, ראש שבט צועני. באמצעות מדליון מגלה פאקיטה את מוצאה האציל ואת היותה למעשה דודניתו של לוסיין. בתור שכזו, היא והקצין יכולים להינשא.
גלריה של תמונות היסטוריות

Published piano reduction of the Valse favorite from Deldevez's original score. London, 1847
(left to right) Georges Ellie as Iñigo, Carlotta Grisi as Paquita, and Lucien Petipa as Lucien d'Hervilly in Act I-Scene 2. Paris, 1844
Ekaterina Vazem in the title role of Petipa's revival of Paquita. St. Petersburg, 1881
Virginia Zucchi in the title role of Paquita. St. Petersburg, 1886
Mikhail Fokine costumed for the role of Lucien d'Hervilly in Paquita. St. Petersburg, 1898
(left to right) Elsa Vill, Pierre Vladimirov and Elizaveta Gerdt in the Pas de trois from Paquita. St. Petersburg, 1909
Pierre Vladimirov in the Pas de trois from Paquita. St. Petersburg, 1909
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה של ז'וזף מאזילייר (1868-1797)
↑  "גילוי רפרטואר": פאקיטה", אתר האקדמיה המלכותית למחול
↑  [https://petipasociety.com/the-sergeyev-collection/
אוסף סרגייב,אתר אגודת מריוס פטיפה]
↑  אנה קיסלגוף, ניו יורק טיימס, "קסטנייטות ומזורקה ב,פאקיטה' הפריזאית", ביקורת מחול 8 בפברואר 2001
↑  אלסטייר מקולי, ניו יורק טיימס, "צועניה ספרדייה אהובה חוזרת לזרועות צרפת" 13 בדצמבר 2007
↑  רוזלין סולקאס, ניו יורק טיימס, "העבר מזנק מקברו אל האור, פאקיטה בתיאטרון הלאומי במינכן" 15 באוקטובר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14486193m (data)  MusicBrainz work: de630923-5bbc-4049-abe3-ef41e12fc989
פנטום האופרה (סרט, 1925)

| --- | --- |

 מבוסס על:  פנטום האופרה 
 בימוי:  Rupert Julian, לון צ'ייני, אדוארד סדג'וויק 
 הופק בידי:  קארל למל 
 תסריט:  אליוט ג'יי. קלוסון, Walter Anthony, גסטון לרו, ריצ'רד וולאס, Raymond L. Schrock, Bernard McConville, Tom Reed 
 עריכה:  אדוארד קורטיס 
 שחקנים ראשיים:  Mary Philbin (Christine Daaé) ג'ון מיליאן לון צ'ייני John St. Polis Olive Ann Alcorn Ward Crane קרלה למל צזר גרבינה Chester Conklin וירג'יניה פירסון נורמן קרי Bernard Siegel Arthur Edmund Carewe Snitz Edwards גיבסון גוולנד Edith Yorke 
 מוזיקה:  Gustav Hinrichs 
 צילום:  Virgil Miller 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1925 
 משך הקרנה:  106 דק' 
 סוגה:  סרט אימה, סרט אילם, סרט דרמה, סרטי מפלצות, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
פנטום האופרה (באנגלית: The Phantom of the Opera) הוא סרט אימה אילם אמריקאי משנת 1925 בבימויו של רופרט ג'וליאן ובכיכובו של לון צ'ייני בתפקיד הפנטום. הסרט מבוסס על הרומן "פנטום האופרה" מאת גסטון לרו, והוא מספר את סיפורו של פנטום מעוות המתגורר במרתפי בית האופרה של פריז ומטיל את אימתו על אנשי המקום, בעודו מתאהב בזמרת צעירה ומבטיחה. הסרט נחשב לאחת מהקלאסיקות הגדולות של הקולנוע האילם ולביצוע המפורסם ביותר של דמות הפנטום.
הסרט יצא לאקרנים ב-6 בספטמבר 1925, בהקרנת בכורה בתיאטרון אסטור בניו יורק. התקציב הסופי של הסרט היה 632,357 דולר.
בשנת 1953, הסרט נכנס לנחלת הכלל בארצות הברית מכיוון שסרטי יוניברסל לא חידשו את רישום זכויות היוצרים שלו בשנה ה-28 לאחר הפרסום.
עלילה

הסרט מתמקד בדמותו של אריק, הפנטום (לון צ'ייני), שמתגורר במרתפי בית האופרה של פריז לאחר שסבל מעיוותים קשים בפניו. הפנטום, גאון מוזיקלי, מתאהב בזמרת הצעירה כריסטין דאאה (מרי פילבין), ומתחיל לשלוט בחייה ובקריירה שלה מתוך הצללים. כשהיא מתאהבת ברולף (נורמן קרי), הפנטום מתעורר לקנאה ואימה, ומבקש לגרום לה לבחור בינו לבין רולף.
צוות השחקנים

לון צ'ייני — בתפקיד הפנטום (אריק) - אדם מעוות פנים המתגורר במרתפי בית האופרה של פריז ומתאהב בזמרת הצעירה כריסטין.
מרי פילבין — בתפקיד כריסטין דאאה - זמרת צעירה שמתחילה לקבל תשומת לב רבה מהפנטום.
נורמן קרי — בתפקיד רולף - גיבור הסרט, המתאהב בכריסטין ומנסה להגן עליה מהפנטום.
גיבסון גולנד — בתפקיד סימון בוקט - מנצח המקהלה של בית האופרה.
ביקורות

הסרט "פנטום האופרה" משנת 1925 זכה לביקורות חיוביות במיוחד בזכות הופעתו המופתית של לון צ'ייני, שהתאפיינה באיפור מחריד וחדשני לזמנו. הסרט הפך לאחת הקלאסיקות הגדולות של הקולנוע האילם ונחשב לאחד מההישגים הגדולים של ז'אנר האימה בתקופתו. הצופים והמומחים שיבחו את היכולת הוויזואלית והאווירה המיוחדת שהצליחו ליצור היוצרים.
הסרט מחזיק בציון של 90% באתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על ביקורות רטרוספקטיביות, והוא נחשב לאחת הקלאסיקות המשפיעות ביותר של ז'אנר האימה.