stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחידות מידה לטמפרטורה
מעלות ניוטון

אייזק ניוטון היה ככל הנראה הראשון שהגדיר יחידת מידה מדויקת לטמפרטורה, סביב שנת 1700. בסולם ניוטון (Newton), נקודת האפס היא נקודת הקיפאון של המים (כמו בסולם צלזיוס), אך טמפרטורת הרתיחה של מים נמדדת ב־33 מעלות ניוטון, כך שגודלה של כל מעלה בסולם צלזיוס הוא 0.33 מגודלה של מעלה בסולם ניוטון.
מעלות ראומיר

מעלות ראומיר (Réaumur) היו נהוגות בצרפת. בסולם ראומיר, נקודת האפס היא נקודת הקיפאון של המים, כמו בסולם צלזיוס; אולם גודלה של כל מעלה בסולם ראומיר הוא 0.8 מעלות צלזיוס. כך, למשל, טמפרטורת הרתיחה של מים נמדדת ב־80 מעלות ראומיר.
מעלות רמר

בסולם רמר (Rømer), נקודת האפס נקבעה כטמפרטורה שבה קופאת תמיסה רוויה של מי מלח, ונקודת הרתיחה של המים הוגדרה להיות 60 מעלות רמר.
מעלות רנקין

בסולם רנקין (Rankine), נקודת האפס היא האפס המוחלט, כמו בסולם קלווין, אולם גודל המעלה זהה לגודל המעלה בסולם פרנהייט.
כך, למשל, נקודת הקיפאון של המים היא 491.67 מעלות רנקין.
המרה בין הסולמות

נוסחאות להמרה בין הסולמות העיקריים:
| מ> .. / אל... | צלזיוס (TC) | פרנהייט (TF) | קלווין (TK) |
| --- | --- | --- | --- |
| צלזיוס (TC) | – |  T_{F}={\frac {9}{5}}\times T_{C}+32 |  T_{K}=T_{C}+273.15\  |
| פרנהייט (TF) |  T_{C}={\frac {5}{9}}\times (T_{F}-32) | – |  T_{K}={\frac {5}{9}}\times (T_{F}-32)+273.15\  |
| קלווין (TK) |  T_{C}=T_{K}-273.15\  |  T_{F}={\frac {9}{5}}\times (T_{K}-273.15)+32 | – |
ראו גם

סימן המעלה
ביאורים

1 2  ארצות הברית, איי בהאמה, בליז, איי קיימן ופלאו.
↑  מבין הסולמות המוצגים בערך זה, סולם קלווין הוא היחיד שאינו משתמש בסימן המעלות. למשל, נקודת הרתיחה של המים היא 373.15 קלווין – ולא "מעלות קלווין"
הערות שוליים

↑  באתר OMG facts
יוסף ליבר

אין תמונה חופשית
יוסף ליבר (1901–1975) היה השדכן המודרני המפורסם הראשון בארץ ישראל ובמדינת ישראל (פעל מסוף שנות ה-20 עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20).
ליבר, היה "שדכן מודרני", הוא יצר שילוב בין שיטת השדכן המסורתי, לבין מודעות השידוכים בעיתונות שהיו מקובלות באירופה. ליבר נפגש עם אנשים, ריכז שמות ונתונים רבים. ליבר יצר מאגר מגוון ורחב למדי ובחשאיות גמורה, בהתאם לשאיפותיהם וצורכיהם של המועמדים לשידוך.
ביוגרפיה

ליבר נולד בפולין בתחילת המאה ה-20, עבד כספן על אניות ברחבי העולם במשך כעשור. בשנת 1929 בזמן שאונייתו עגנה בחופי ארץ ישראל עלה לארץ.
ליבר התגייס למשטרת היישובים העבריים בגליל, עבד כפועל בניין וכמלצר בתל אביב, וכשוטר במשטרת המנדט הבריטי.
התחתן והתגרש, ובשנת 1935 ליבר נישא בשנית לברוניה לבית פיראנקה (בעלת מסעדה). לזוג נולד בן ראובן.
בקום המדינה התגייס לצה"ל.
השדכן ליבר

ליבר לא היה השדכן הראשון ביישוב העברי שפרסם מודעות בעיתונים, אך הוא פרסם את מודעות השידוכים שלו, מודעות מלאות קריאות של נשים וגברים המחפשים אהבה, בדבקות.
ליבר נכנס לעסקי השדכנות בשנת 1929. אפשר היה לכתוב אליו אל משרדו בתל אביב (ולצרף בולים בסך 10 מא"י בשביל תשובה), לבוא למשרדו ואפילו למעונו הפרטי. מרגע שהיה אפשר, ליבר היה זמין ללקוחותיו דרך הטלפון.
"כל העניינים מתנהלים בסודיות גמורה ובאחריותי" הצהיר ליבר בפרסומי
בשנת 1938 פרסם ליבר את ספרון מודעות השידוכים בתל אביב. בחיבור "שיחה קצרה אודות הנשואין" שפרסם ב"השדכן המודרני – מדריך מודרני לנישואין בארץ" כתב:
"לעולם אל תשתדך למען כסף. כי הכסף מעוור את עיניך, ותמיד תחשוב: "בגלל כסף נמכרתי. וכשהכסף יאזל, תהרהר תמיד בנשים אחרות שנקרו בדרך חייך ותקלל את עצמך: מדוע נישאתי דווקא לזו? הן האחרת יפה ונעימה הרבה יותר! הבן נא כי עושר אינו אושר!"
ליבר התעקש לגשר בין המסורת לבין העידן המודרני. הוא נפגש עם לקוחותיו באופן אישי (לעיתים יחד עם אשתו ברוניה ולעיתים לבד), התעניין בדרישותיהם, הקשיב למאוויהם והתאמץ לרדת אל מעמקי נפשם וגם, אל עומק כיסיהם.
את ה"אני מאמין שלו" על חיי הנישואין והאהבה הוא חיבר בצורת שיר ופרסם בכל החוברות שלו:
"ואם אתם הקוראים, אם לא מצאתם עדיין את הנפש התאומה שלכם, אולי תמצאו אותה ברשימה של ליבר רשימה גדולה ומקפת של בחורים ובחורות מכל הסוגים העדות והמעמדות. עשירים, עניים, בעלי השכלה אקדמית והשכלת בית ספר עממי, בעלות מקצוע, בעלות בית ופועלות. תימצא, בלי ספק, הנפש המתאימה לכם, ואם לא – אל תיוואשו. במשרדי עוד נמצאות רשימות המכילות אלפי שמות."
השדכן ליבר > פעילותו כשדכן

בשנת 1929 ייסד ליבר את משרד "השידוכים" ברחוב ברנר 3 בתל אביב.
ברבות השנים, לאחר שנישא לברוניה העסק פעל מביתם ברחוב מכבי 3 בתל אביב והיה קרוי: "המקשר בחיים"
ליבר פתח "משרד מודרני עם כרטיסיות מסודרות ובהן תצלומי המועמדים והמלצות, משרד עם טלפון. ליבר לא הסתפק בתל אביב ופרסם מודעות על מועדי ביקוריו בחיפה וירושלים.
ליבר נהג לפרסם את מודעותיו בעיתונים "הצופה", "מעריב" "עיתון מיוחד" ו"המשקיף". שעות הקבלה היו מ-10 בבוקר עד 10 בערב"
לליבר היה צוות שמנה שדכן ירושלמי דתי בשם משה, ועורך דין שעזר לו לנסח חוזים ולגבות דמי עמלה מהלקוחות. אשתו ברוניה ערכה בפועל את רוב השידוכים.
לצד מודעות בעיתונים וחלוקת פתקים בחוף הים ליבר נהג לתלות כרוזים ברחבי העיר.
ליבר נהג לכנות את עצמו: ”"השדכן המודרני, הזריז והנודע, הפופולרי והמפורסם"”
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 הקים ליבר את "אגודת השדכנים" ועמד בראשה. האגודה קבעה מחירים אחידים לשידוכים, הוציאה לאור ספרות מקצועית, קבעה נוהלי התנהגות, והקימה בית דין לברור סכסוכים.
בשנות החמישים שינה ליבר את שם משרדו: "משרד למזל טוב - משרד מודרני".
ליבר נפטר ב-26 בנובמבר 1975, נטמן ב-בית העלמין הדרום (בת ים).
מספריו

"השדכן המודרני: מדריך מודרני לנישואין בארץ".
ראו גם

שידוך
הערות שוליים

↑  רשומות היסטוריות ואילנות יוחסין הקשורים ל-יוסף ליבר / ראו יוסף ליבר 1901-1974 myheritage.co.il/names
↑  אתר חברה קדישא תל אביב ליבר יוסף בן חיים, נפטר ב-26 בנובמבר 1975
↑  עלילותיו ומעלליו של "השדכן המפורסם הראשון בארץ" הארץ, עופר אדרת, יום ששי, 17 במאי 2019, הארץ שישי, עמוד 22
↑  מיהו השדכן המודרני יוסף ליבר? קוראת אחרת, 12 באוגוסט 2016
↑  לבד/ה? השדכן המודרני העברי הראשון ימצא לך זיווג! הספרייה הלאומית, הספרנים / בלוג הספרייה הלאומית, 1 במאי 2018
↑  ד"ר אורית יעל, האקדמית כנרת "היסטוריה של זוגיות ויחסי מגדר בחברה הישראלית"
↑  תנו למחשב למצוא לכם בן/בת זוג, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 03.12.2019
↑  "תל אביב: זיכרונות 1919–1939" יבנאל מטלון, "פרויקט בן-יהודה"
↑  הדר בן יהודה, יותר טוב מטינדר: השדכן המודרני העברי הראשון, באתר ynet, 19 במאי 2018
↑  מודעות היכרות ושידוכין בעיתונות שנות החמישים - אייל גינצברג, ראו מקור מספר 24 המאמר מבוסס על עבודה סמינריונית שנכתבה על ידי אייל גינצברג בשנת 2016 במסגרת לימודיו לתואר שני בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. העבודה נכתבה בקורס "עולים ומעברות" בהנחייתה של ד"ר אורית רוזין
↑   דפנה ארד, "גרושה עם נסיון בחיים" ומהנדס בעל "רדיו פטיפון": מה חיפשו רווקי תל אביב בשנות ה-30, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2016
.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420845005171  VIAF: 14156218573104740747   WorldCat (עם VIAF): 14156218573104740747
טריטוריית איי ים האלמוגים

| --- | --- |

 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 שטח:  10 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בטריטוריה:  4 (2018)
 קואורדינטות:  19°05′27″S 150°54′06″E﻿ / ﻿19.090833333333°S 150.90166666667°E﻿ / -19.090833333333; 150.90166666667 
 אזור זמן:  UTC+10
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה      מפת איי ים האלמוגים tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טריטוריית איי ים האלמוגים (באנגלית: Coral Sea Islands Territory) היא קבוצת איים טרופיים ושוניות לא מיושבים (למעט 4 עובדי התחנה המטאורולוגית באי ויליס) המצויים בים האלמוגים צפונית מזרחית לקווינסלנד, ומהווים את אחת מטריטוריות אוסטרליה.
ישנם כ־30 ריפים ואטולים בטריטוריה זו, 12 מהם מכוסים בשעות הגאות וה־18 הנותרים כוללים כ־51 איים ואיי קי.
שטחם של האטולים משתנה. שונית ליהו, לדוגמה, היא האטול השני בגודלו בעולם, ושטחו הכולל 2,500 קמ"ר (כולל שטח הלגונה). שטח היבשה הכולל של האיים – 0.91 קמ"ר. אולם האיים מפוזרים על פני ים האלמוגים בשטח ימי כולל של 1 מיליון קמ"ר.
האיים מהווים אזור קינון חשוב לעופות וצבים, ולכן בשנת 1969 נחקק חוק איי ים האלמוגים, כטריטורייה נפרדת השייכת לאוסטרליה ומנוהלת על ידי משרד איכות הסביבה האוסטרלי.
גאוגרפיה

איי ים האלמוגים מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות:
גאוגרפיה > הקבוצה הצפון־מערבית

שונית אוספרי: אטול שקוע שאורכו 25 ק"מ ורוחבו 12 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 195 קמ"ר). עומק הלגונה 30 מטרים.
שונית שארק (שונית כריש): שונית שקועה, כ־15 ק"מ מזרחית לשונית אוספרי.
שונית בוגאינויל: אטול שקוע שאורכו 2.5 ק"מ ורוחבו 4 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 8 קמ"ר).
שונית הולמס המזרחית: אטול שקוע שאורכו 14 ק"מ ורוחבו 10 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 125 קמ"ר).
שונית הולמס המערבית: אטול שקוע שאורכו 18 ק"מ ורוחבו 7 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 125 קמ"ר). האטול מצוי 6 ק"מ מערבית לשונית הולמס המזרחית, ופתחה של הלגונה פונה מערבה.
שונית פלורה: אטול שקוע שאורכו 5 ק"מ ורוחבו 4 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 12 קמ"ר).
שונית דיאנה: אטול שקוע שאורכו 65 ק"מ ורוחבו 25 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 1300 קמ"ר). עומק השונית משתנה בין 10 ל־3 מטרים.
שונית מור הצפונית: אטול שקוע שאורכו 4 ק"מ ורוחבו 3 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 8 קמ"ר). כיוון פתח הלאגונה – צפון־מערב.
שונית מור הדרומית: שונית שקועה, 5 ק"מ דרומית לשונית מור הצפונית.
איוני ויליס: אטול שקוע שאורכו 45 ק"מ ורוחבו 19 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 500 קמ"ר). באטול זה שלושה איונים בצידו הצפוני.
שונית קי מגדלנה ואיוני קורינגה:
אטול שקוע בחלקו שאורכו 90 ק"מ ורוחבו 30 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 1500 קמ"ר).
שני איוני קי מגדלנה מצויים בצפון האטול. שטח האיונים 0.2 קמ"ר ו־0.37 קמ"ר.
שני איוני קורינגה מצויים 50 ק"מ דרומית־מערבית. שטח איון קורינג 0.17 קמ"ר ושטח איון צ'ילקוט 0.16 קמ"ר.
קי הרלד: קי המקיף אטול שקוע בחלקו שאורכו 3 ק"מ ורוחבו 3 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 6 קמ"ר מתוכו שטח יבשתי של 0.34 קמ"ר).
שונית ליהו: הגדול באטולי ים האלמוגים – שטחו, לרבות שטח הלגונה – 2500 קמ"ר, מתוכם 0.91 קמ"ר שטחי יבשה. שונית ליהו הוגדרה כשמורת טבע ב־16 באוגוסט 1982. שטח השמורה 8,440 קמ"ר.
איוני דיאמונד ושוני טרגוסי: אטול שקוע בחלקו שאורכו 100 ק"מ ורוחבו 52 ק"מ (שטחם, לרבות שטח הלגונה – 3000 קמ"ר). באטול 4 איונים ושני ריפים שקועים.
שונית פלינדרס הצפונית: אטול שאורכו 34 ק"מ ורוחבו 23 ק"מ (שטחה, לרבות שטח הלגונה – 600 קמ"ר). בשונית שני איונים, הגדול בהם הוא קי פלינדרס שאורכו 200 מטרים וגובהו 3 מטרים.
שונית פלינדרס הדרומית: אטול שקוע בחלקו שאורכו 15 ק"מ ורוחבו 5 ק"מ (שטחה, לרבות שטח הלגונה – 60 קמ"ר).
הפתעת הרלד (Herald's Surprise): שונית שקועה צפונית לשונית פלינדרס. אורכה 3 ק"מ ורוחבה 2 ק"מ.
שונית דארט: שונית שקועה צפונית מזרחית לשונית פלינדרס. אורכה 3 ק"מ ורוחבה 3 ק"מ (שטחה, לרבות שטח הלגונה – 60 קמ"ר). הלוגנה פתוחה לכיוון צפון.
שונית מלאי – שונית שקועה.
שונית אבינגטון: שונית שקועה. אורכה 4 ק"מ ורוחבה 2.5 ק"מ (שטחה, לרבות שטח הלגונה – 7 קמ"ר).
שונית מאריון: אטול מעגלי המורכב משלוש שוניות: מריון, לונד וורנספל.
גאוגרפיה > שונית מליש

שונית מאליש נמצאת כ־300 ק"מ מזרחית לקבוצת האיים הצפון־מערבית, והיא השונית המרוחקת ביותר מיבשת אוסטרליה.
צורתה של השונית צורת בומרנג, אורכה 10 ק"מ ורוחבה 3 ק"מ (שטחה כ־25 קמ"ר).
השוניות שסביב הלאגונה שקועות תחת המים בעת הגאות. במרכז הלאגונה נמצא האי היחיד שאינו מוצף – איון הראלד סיקון, שאורכו 600 מטרים ורוחבו 120 מטרים.
גאוגרפיה > הקבוצה הדרום־מזרחית

שונית פרדריק: לגונה סגורה חלקית, שפתחה פונה צפונה. אורכה 10 ק"מ ורוחבה 4 ק"מ. שטח האטול 30 קמ"ר.
שונית קן: אטול שקוע שאורכו 15 ק"מ ורוחבו 8 ק"מ. שטח האטול 40 קמ"ר. גובהו של האיון בדרומה של השונית – 2 מטרים מעל פני הים.
שונית סאומארז היא הדרומית שבין השוניות במדף ים האלמוגים. השונית מורכבת משלוש שוניות עיקריות ומספר שוניות קטנות היוצרות צורת חצי סהר, שפתחה לכיוון צפון־מזרח. שטח חצי הסהר 27 על 14 ק"מ (היינו כ־300 קמ"ר).
שוניות ורק: אטול שקוע שאורכו 25 ק"מ ורוחבו 5 ק"מ. שטח האטול 75 קמ"ר. באטול שלושה איונים: איון בירד, איון וסט וקי פורפויז.
שונית קאטו: רוחבו של אזור שוניות זה 13 ק"מ ואורכו 21 ק"מ. שטחו של האזור 200 קמ"ר. עומק המים הממוצע 17 מטרים. באזור זה נמצאת שונית קאטו שרוחבה 3.3 ק"מ ואורכה 1.8 ק"מ (שטחה של השונית 5 קמ"ר, לרבות שטח הלגונה). במערבה של הלגונה מצוי האי קאטו, שאורכו 650 מטרים, רחבו 300 מטרים ושטחו 1.5 קמ"ר. גובה האי מעל פני הים – 6 מטרים.
גאוגרפיה > האיים הדרומיים

שונית אליזבת ושונית מידלטון, וכן הריפים סביב איי הלורד האו מהווים את שוניות האלמוגים הדרומיות בעולם. מיקומם מתאפשר בשל המפגש בין הזרם הטרופי והזרם הממוזג באוקיינוס. מפגש זרמים זה תורם לעושר המינים הרב המתגוררים בשוניות.
שוניות אלה מהווים אטולים שרובם מצויים תחת מים.
השוניות מהוות חלק משמורת הטבע הימית שוניות אליזבת ומידלטון, החל מה־23 בדצמבר 1987. שטח שמורת הטבע – 1880 קמ"ר.
גאוגרפיה > שונית מידלטון

שונית מידלטון היא אטול שאורכו 8.9 ק"מ ורוחבו 6.3 ק"מ (שטחו 37 קמ"ר, לרבות שטח הלגונה). באטול אי אחד – קי אליזבת ששטחו 400 מטרים על 600 מטרים ואין עליו צמחייה. גובה הנקודה הגבוהה באי 1.5 מטרים מעל פני הים.
גאוגרפיה > שונית אליזבת

שונית אליזבת היא אטול שאורכו 8.2 ק"מ ורוחבו 5.5 ק"מ (שטחו 51 קמ"ר, לרבות שטח הלגונה). הנקודה הגבוהה באיון היחיד של האטול (ששטחו 100 מטרים על 70 מטרים) גובהה 0.8 מטרים מעל פני הים.
גאוגרפיה > רשימת האיונים והקיז

| שם קבוצת האייונים והקיז | סוג קבוצת האייונים או הקיז | מספר האיונים ואיי הקי |
| --- | --- | --- |
| שונית וסט הולמס | אטול | 2 |
| דיינה בנק | אטול שקוע ברובו | 1 |
| קבוצת ויליס | אטול שקוע בחלקו | 3 |
| קי מגדלן ואיוני קורינגה | אטול שקוע בחלקו | 4 |
| הרלד קיז הצפוניים | שונית | 1 |
| הרלד קיז הדרומיים | שונית | 1 |
| קי ושונית ליהו | אטול | 18 |
| איי דיאמונד וריף טרגוז | אטול שקוע בחלקו | 4 |
| שונית פלינדרס הצפוני | אטול | 2 |
| שונית מריון | אטול | 4 |
| שונית מליש | אטול | 1 |
| שונית פרדריקס | אטול | 1 |
| שונית קן | אטול | 1 |
| שונית סאומרז | אטול | 2 |
| שונית ורק | אטול | 3 |
| שונית קאטו | אטול | 1 |
| שונית מידלטון | אטול | 1 |
| שונית אליזבת | אטול | 1 |
|  |  | 51 |
ראו גם

הממלכה ההומו-לסבית של אי האלמוגים
יחסי ברוניי–צרפת

| יחסי ברוניי–צרפת |
| --- | --- |
ברוניי: צרפת


ברוניי: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
5,765: 643,801
אוכלוסייה
463,629: 66,574,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
15,128: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
32,630: 45,527
משטר
סולטנות: רפובליקה סמי נשיאותית

יחסי ברוניי–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סולטנות ברוניי נגרה דארוסלאם לבין הרפובליקה הצרפתית. לברוניי יש שגרירות בפריז ולצרפת יש שגרירות בבנדר סרי בגוואן.
היסטוריה

היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-8 במאי 1984. בשנת 1996, חסן אל-בולקיה, סולטאן ברוניי ביקר בצרפת במסגרת ביקור רשמי בו פגש בכירים מההנהגה הצרפתית. הבכירים הגיעו גם לברוניי בביקור גומלין.
יחסים כלכליים

בשנת 2011, היקף הסחר בין שתי המדינות עמד על 10 מיליון אירו. חברות משתי המדינות - ברוניי וצרפת, חוקרות ביחד את תחום הנפט והגז הטבעי ומשתפות פעולה במציאת המשאבים ושאיבתם. בתחום התעופה, רויאל ברוניי חתמה על 12 שנות הסכם שותפות עם אייר פראנס–KLM.
ברוניי וצרפת חתמו גם על מזכר הבנות בתחום הביטחון.
יהודי האמזונס

|  ריכוזי אוכלוסייה עיקריים |
| --- | --- |
 ברזיל ברזיל 7,000 (2004)  פרו פרו לא ידוע  ישראל ישראל 6,000
 שפות
 מודרניות: פורטוגזית ברזילאית (ברזיל), ספרדית באמזונאס (פרו), עברית (ישראל)  ליטורגיה: עברית ספרדית
 דת
 יהדות
 נוסח תפילה
 נוסח הספרדים
 
יהודי האמזונאס (לאדינו: ג'ודיוס די אמאזוניה /Judios de Amazonia; ספרדית: judíos amazónicos; פורטוגזית: judeus amazônicos) הם היהודים אשר חיים או חיו בערים באגן האמזונאס ובכפרים לגדות הנהרות בברזיל ובפרו. רבים מהם ממוצא מעורב, צאצאים של יהדות ספרד במרוקו ושבטי האמזונאס. הם ממוקמים בעיקר בערים בלם, סנטרם, אלנקר, אובידוס ומנאוס בברזיל ובאיקיטוס בפרו. מהגרים יהודים גברים ממרוקו היגרו לאזור בעידן תנופת תעשיית הגומי, ורבים מהם נישאו לנשים ילידיות מהאזור (אמֵרינדיאניות). נכון למאה ה-21, העיר בלם מונה כ-1,000 משפחות יהודיות, ומנאוס – כ-140 משפחות, רובן של צאצאי יהודי מרוקו מהמאה ה-19.
קהילה יהודית קטנה הוקמה באיקיטוס על ידי מהגרים ממרוקו במהלך תנופת תעשיית הגומי בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. מלבד הקהילה האשכנזית הגדולה בלימה, באיקיטוס חיה הקהילה היהודית המאורגנת היחידה בפרו. מאז שלהי המאה ה-20, חלק מצאצאיהם של היהודים המרוקאים הספרדים הללו לומדים יהדות ומתגיירים רשמית, על מנת להיחשב כיהודים על פי חוק השבות למטרת עלייה לארץ ישראל, או כדי להתקבל כיהודים על פי ההלכה היהודית לאחר שצד האם בשושלת המשפחתית המקומית לא היה של נשים יהודיות. מאות מבני הקהילה באיקיטוס עלו למדינת ישראל, כולל כ-150 בשנים 2013–2014.
מוצא

מוצאם של יהודי האמזונאס מסוחרים יהודים מרוקאים שעבדו באגן האמזונאס בברזיל, ומאוחר יותר בפרו. הם דיברו ערבית יהודית מרוקאית וחכיתיה. הראשונים בהם הגיעו ב-1810 מפאס, טנג'יר, תטואן, קזבלנקה, סלא, רבאט ומרקש. ב-1824 הוקם בית הכנסת הראשון, "אשל אברהם", בבֵלֵם שבמזרח ברזיל, על שפת שפך נהר האמזונאס. בסוף המאה, תנופת ייצור הגומי באמזונאס, ששיאה היה בין 1880 ל-1910, משכה אלפי גברים יהודים-מרוקאים נוספים לעיירות ברחבי אגן האמזונאס. אלה שנשארו לחיות במקום, נישאו לנשים ילידיות מקומיות, וילדיהם גדלו בתרבות מעורבת יהודית-נוצרית, עם השפעות מרוקאיות-אמזוניות.
המהגרים היהודים ממרוקו הקימו קהילות במעלה אגן האמזונאס, מסנטרם שבמזרח ברזיל, דרך מנאוס במרכזה, והרחיקו מערבה עד איקיטוס שבפרו, במזרח הרי האנדים, לצד מוצא נהר האמזונאס – שם היה מרכז סחר עיקרי באמזונאס לייצוא גומי ולעסקים הקשורים. שם גם היה המטה של חברת האמזונאס הפרואנית הממשלתית (PAC). תנופת ענף הגומי משכה גם נוסעים-הרפתקנים יהודים מאנגליה, אלזס-לוריין וצרפת, כמו גם אירופים אחרים, שסייעו בהקמת מוסדות יהודיים ואירופיים חדשים באיקיטוס, כולל בית אופרה.
המהגרים היהודים שהתיישבו באיקיטוס התחתנו עם נשים ילידיות ובנו בית קברות ובית כנסת יהודי. גם לאחר תנופת הגומי, כמה יהודים ממרוקו נותרו באיקיטוס ובערים אחרות באמזונאס. רבים מצאצאיהם, שהיו בעלי מוצא מעורב (מסטיסים) גודלו כקתולים על פי האמונה של אמהותיהם וחונכו על תרבות האמזונאס, וגם יתר בני הקהילה היהודית ויתרו בהדרגה על חלק ניכר ממנהגיהם. יהודים מרוקאים אחרים גרו ביישובים מבודדים של שבטי הנהרות (ריבּייריניוס) בברזיל.
הרב שלום עמנואל מויאל, שהתגורר שנתיים לפני מותו בברזיל, נחשב עבור כל בני המקום לאדם קדוש ומרפא, הנערץ על ידי לא-יהודים בברזיל. הוא מכונה "סאנטו מויזֶז'יניו" (הקדוש משה הקטן), ו"סָאנטוּ ז'וּדֵאוּ מילָגרֶרוּ די מָנַאוּס" (הקדוש היהודי עושה-הניסים של מנאוס). הרב מויאל נשלח לברזיל מטעם רשויות הדת היהודיות במרוקו, שהחליטו שיהיה להם שם נציג מרבניהם שיגייס כספים להקמת ישיבה וכדי לוודא שהקהילה היהודית שם שומרת על הלכות הדת והמנהגים היהודיים. כאשר נפטר במנאוס מקדחת צהובה ב-1910, שנתיים בלבד לאחר הגעתו, נקבר בבית הקברות הנוצרי. לאחר מותו, הקתולים המקומיים החלו להעריץ אותו כקדוש, להאמין בכוחות הריפוי שלו ולעלות לרגל לקברו. בשל כך, מאוחר יותר הרב של מנאוס בנה חומה סביב הקבר, אך זה רק גרם למבקרים לבוא בהמוניהם. אחיינו של הרב, אליהו מויאל ששימש כחבר הכנסת, ביקש מהרשויות המקומיות אישור להעתיק את עצמות הרב לישראל, או לכל הפחות להעבירו לקבורה מחדש בבית הקברות היהודי במקום, אך בעקבות הפגנות-הנגד שפרצו, ממשלת מדינת אמזונאס סירבה להזיז את גופתו.
הכרה ביהדות ועלייה לישראל

עבור הקהילות בפרו, מערכת קאסטות מתמשכת, שמקורה בתקופה הקולוניאלית, הביאה למעשה לחוסר-אינטראקציה בין צאצאי הפרואנים-היהודים המתגוררים במערב היבשת, במזרח הרי האנדים, לבין מנהיגיה הדתיים של האוכלוסייה האשכנזית הקטנה המרוכזת בעיקר בבירת המדינה לימה. יהודי לימה לא הכירו ביהדותם של יהודי האמזונאס, על פי ההלכה, מכיוון שאמהותיהם לא היו יהודיות. חלקם חשדו שפרואנים לא-יהודים רוצים להגר לישראל ממניעים כלכליים.
בסוף המאה ה-20, קבוצה קטנה באיקיטוס החלה לחקור באופן עצמאי את המורשת היהודית שלהם וללמוד יהדות. ב-2002–2004, הם פנו לרב מרסלו ברונשטיין מבית הכנסת בני ישורון, שהפגין יחס אוהד לקהילה, כדי ללוות אותם בתהליך גיור רשמי, על מנת שיהיו זכאים לעלות לישראל. משסיימו את תהליך הגיור, בתחילת המאה ה-21, עלו כמה מאות יהודים מאזור איקיטוס לישראל. גל נוסף של גיור יהודי פרו רבים הושלם ב-2011. עליות נוספות הושלמו מאז, כולל כ-150 איש בשנים 2013–2014. רובם יושבו ברמלה.
סרטים תיעודיים

הסרט התיעודי "ארץ אמזוניה" (Eretz Amazonia), של דוד סלגאדו אלמליח, מבוסס על ספרו של סמואל בנשימול "ארץ אמזוניה: סאגת היהודים באמזונס", על היהודים בצפון ברזיל (קישור לצפייה ביוטיוב).
"היכן הרב?" (Where is the Rabbi?, 2002), של סטיבן ניוג'נט ורנאטו אתיאס, מציג את חיי היהודים באגן האמזונס (קישור לצפייה ביוטיוב).
"הגעגוע: היהודים הנשכחים של אמריקה הדרומית" (2006, The Longing: The Forgotten Jews of South America), של גבריאלה בוֹם, מתמקד בצאצאי האנוסים (קריפטו-יהודים) באמריקה הדרומית, ובמיוחד אקוודור וקולומביה, שחלקם שואפים להתגייר כדי לקבל הכרה כיהודים (קישור לצפייה בווימאו).
"האש שבפנים: יהודים ביער הגשם האמזונס" (2008, The Fire Within: Jews in the Amazonian Rainforest), של לורי סלסדו מיטראני, עוסק בצאצאיהם של יהודי פרו באיקיטוס, ובמאמציהם להחיות את יהדותם ולעלות לישראל בסוף המאה ה-20.
אישים בולטים בקהילה

סמואל בנשימול (אנ') (1923–2002, Samuel Isaac Benchimol) היה כלכלן, מדען ופרופסור שהתמחה באזור האמזונאס, הרצה וחקר באוניברסיטה הפדרלית של האמזונאס, והיה נשיא "הוועד היהודי של האמזונאס" (Commitê Israelita do Amazonas). הוא חיבר את הספר "ארץ אמזוניה" על תולדות יהדות האזור.
יצחק בניון שבח (אנ') (1907–1996, Isaac Benayon Sabba) היה יזם ובעלי חברות שונות, בין היתר חברת הנפט הגדולה ביותר באזור האמזונאס במאה ה-20, "Petroleo Sabbá". סבו היגר לברזיל ממרוקו, אימו הייתה מפורטוגל, והוא צאצא של הרב הספרדי אברהם סבע שבגירוש ספרד נמלט למרוקו.
דאווי אלקולומברה (אנ') (נולד 1977, Davi Samuel Alcolumbre Tobelem), פוליטיקאי במפלגה הדמוקרטית (Democratas), סנטור בסנאט הפדרלי של ברזיל מטעם מדינת אמאפה. ב-2019–2021 כיהן כנשיא הסנאט הברזילאי והיה ליהודי הראשון בתפקיד זה. בפברואר 2021 החל לכהן כראש ועדת חוקה, צדק ואזרחות בסנאט.
ראו גם

עמים ילידיים בברזיל
יהדות פרו, וראו שם גם על יהודי האינקה בני משה
יהדות ברזיל
יהדות מרוקו
יהדות ספרד
לקריאה נוספת

Moreno, Aviad. 2016. "Moroccan Jewish Emigration to Latin America: The State of Research and New Directions". Hespéris-Tamuda LI (2): 123-140.
Margalit Bejarano, “The Sephardic Communities of Latin America: A Puzzle of Sub-Ethnic Fragments,” in Contemporary Sephardic Identity in the Americas: An Interdisciplinary Approach ed. Margalit Bejarano and Edna Aizenberg (Syracuse: Syracuse University Press, 2012), 26-29.
Mario Eduardo Cohen, “Los Que Abrieron las Puertas: los Judeo-Sefardíes Arribados a América Latina en Siglo XIX,” Maguén-Escudo 133 (October-December) (2004), 16.
הערות שוליים

↑  Jeff Malka,"Indiana Jones meets Tangier Moshe", Sephardic Genealogy Resources,
1 2 3 4  Ariel Segal Freilich, Jews of the Amazon: Self-exile in Earthly Paradise, Jewish Publication Society, 1999, pp. 1-5
1 2  Judy Maltz, "For the Jews of the Amazon, Israel Is a Whole Different Kind of Jungle", Haaretz, 11 June 2013, accessed 25 August 2015
↑  "Veltman, Henrique. Os Hebraicos da Amazônia" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2011-07-14. נבדק ב-2012-03-20.
1 2  עמיר פלג, הקדוש היהודי ממנאוס, באתר ynet, 19 ביוני 2014
1 2 3 4  "The Jewish Community of Brazil". The Museum of the Jewish People at Beit Hatfutsot.
1 2 3  Michael Fox, "Film Uncovers Amazonian Jews Who Want to Make Aliyah", JWeekly, 14 November 2008
↑  "YouTube links to documentary online". אורכב מ-המקור ב-2015-11-17. נבדק ב-2015-08-24.
↑  Samuel Benchimol, Eretz Amazônia : os judeus na Amazônia, Manaus, AM: Valer Editora, 1998, ISBN 85-86512-21-4
↑  Nathan Southern, Overview: The Longing: The Forgotten Jews of South America (2006), New York Times
↑  The Fire Within: Jews in the Amazonian Rainforest (2008), Jewish Film Festivals
יירגן וייגלט

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1949 (בן 74) ברנבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 תפקיד:  member of the Landtag of Saxony-Anhalt  מנהל מוזיאון 
 מפלגה:  המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית 
 
יירגן וייגלט (בגרמנית: Jürgen Weigelt‏; נולד ב-12 בדצמבר 1949) הוא ארכאולוג, מנהל מוזיאון ופוליטיקאי גרמני. בשנים 2006–2016 היה חבר הלנדטאג של מדינת סקסוניה-אנהלט מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU).
תולדותיו

נולד בעיר ברנבורג. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון (הפוליטכני) בשנים 1966–1968 וייגלט הוכשר כעובד בתעשייה הכימית. לאחר מכן למד הנדסת תהליכים וסיים את לימודיו כמהנדס מוסמך בשנת 1978. בשנת 1986 עבד וייגלט כמומחה לשימור (Restaurator) לחפירות ארכאולוגיות ובין 1980 ל-1991 כארכאולוג מחוזי במוזיאון טירת ברנבורג. בשנים 1986–1990 למד באוניברסיטת מרטין לותר לתואר בתולדות האמנות.
לאחר מכן, מ-1991 עד 1993, הוא שימש כראש מחלקת התרבות במחוז ברנבורג. משנת 1993 עד 2006 כיהן וייגלט בתפקיד מנהל המוזיאון של טירת ברנבורג (Schloss Bernburg).
בשנת 1990 הצטרף למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
בשנים 1990–1991 היה חבר במועצה המחוזית של ברנבורג. הוא חבר במועצת העיר ברנבורג מאז 1999 ובמועצה המחוזית של זאלצלאנד מאז 2007. וייגלט הוא גם דובר מדיניות התרבות של הקבוצה הפרלמנטרית של המדינה ויו"ר ועדת המדינה לתרבות.
במרץ 2006, נבחר ויגלט לפרלמנט מדינת סקסוניה-אנהלט במחוז ברנבורג. שם שימש מזכירו של נשיא הלאנדטאג של המדינה וחבר בוועדה לחינוך, מדע ותרבות ובוועדה לבדיקת עברם (חשד לפעילות במסגרת השטאזי) בגרמניה המזרחית.
בבחירות 2011 נבחר ישירות (מנדט ישיר) במחוז הבחירה ברנבורג ונכנס ללאנדטאג לתקופת חקיקה נוספת.
בבחירות בשנת 2016, הפסיד לשרה סאוארמן ממפלגת אלטרנטיבה לגרמניה (AfD) בבחירות על המנדט הישיר; עקב מיקומו הנמוך ברשימה נותר מחוץ ללאנדטאג.
וייגלט מתגורר בברנבורג, הוא נשוי ולו שני ילדים.
הערות שוליים

↑  תוצאות הבחירות, ‏30 במרץ 2011 (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810620548805606  GND: 1135807108  ISNI: 0000 0003 8517 9101  VIAF: 62405799   WorldCat (עם VIAF): 62405799 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יירגן וייגלט".