stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולנוע ישראלי
היסטוריה של הקולנוע הישראלי > הקולנוע הלאומי-הירואי

כבר מתחילתו, היה הקולנוע הישראלי חלק מהקמתה של האומה החדשה בארץ. הסרטים אשר הופקו לפני ואחרי הקמת המדינה קידשו מיתוסים ציוניים כמיתוס העבודה, מיתוס הצבר, מיתוס העלייה ועוד. הנרטיב הדומיננטי במרבית הסרטים היה של הצבר החלוץ, הכובש את השממה ומקים את המדינה. הסרטים נטו להדגיש את הפערים בין היהודי הגלותי לבין היהודי החדש - בתחילה, החלוץ עובד האדמה ולאחר מכן, היהודי הלוחם והמגן. הערבים, הוצגו כמעט תמיד בצורה סטראוטיפית - המון ברברי אשר תוקף את היישוב היהודי.
סרט משמעותי ביותר שנוצר בתקופה זו הוא "גבעה 24 אינה עונה" (1955). סרט זה נוצר על ידי חברת הפקה שהוקמה במיוחד לשם הפקתו, בשם "זיק אור", בראשה עמדו העיתונאי צבי קוליץ והמפיק ג'ק פדואה, והוא נועד להפצה בחו"ל ולהצגה בפני יהודי הגולה. שפת הדיבור של הסרט הייתה אנגלית, ולבימויו הובא במאי אנגלי בשם תורולד דיקינסון, וכן שחקנים אנגלים. התסריט נכתב על ידי צבי קוליץ ופיטר פריי. הסרט מתאר את גורלם של ארבעה הרוגים בקרב על גבעה 24. הסרט חוזר בפלאשבק ומתאר את חייהם, ואת הדרך שעברו עד מותם בקרב על הגבעה. הארבעה הם צעיר אירי המתאהב בצעירה ישראלית, תייר אמריקאי המתנדב לצה"ל, צבר ישראלי (בגילומו של אריק לביא) וצעירה ישראלית.
תפנית משמעותית בקולנוע הלאומי הירואי התרחשה לאחר מלחמת ששת הימים: הניצחון המהיר וכיבוש שטחי יהודה ושומרון, הגולן וסיני הביא את ליהירות לאומית ותחושת עצמה צבאית רבה. בהתאם לכך, הסרטים אשר הופקו באותה התקופה היללו את הצבא והלוחם והפקתם הייתה רבת תקציב, לדוגמה: "הפריצה הגדולה" (1970), "עזית הכלבה הצנחנית" (1972) ו-"הוא הלך בשדות" (1967).
היסטוריה של הקולנוע הישראלי > קולנוע הבורקס

קולנוע הבורקס היא סוגה קולנועית עממית שהייתה נפוצה בקולנוע הישראלי משנות ה-60 וה-70 עד אמצע שנות ה-80. בסוגה זו הסרטים בנויים ממקטעים מתחלפים של מלודרמה וקומדיה, אשר במרכזה עומדות דמויות סטראוטיפית של יהודים ישראלים מעדות שונות. דמות מזרחית מובילה את הסרט ובמרכז הסרט תיאור של משפחה, קהילה או שכונה מזרחית כסביבה יהודית פרה-מודרנית, ותיאור של הקונפליקט בינה לבין הישראליות העברית-אשכנזית, המוצגת כמודרנית. לסרטי הסוגה יש סוף טוב, שלרוב מתקיימת בו חתונה בין בני העדות השונות.
במרכז הדיון בסרטי הבורקס עמדו סוגיית הפער העדתי והאפשרות של יוצאי עדות המזרח לחבור אל ההגמוניה הישראלית. המרכיבים המאפיינים את הז'אנר הם דמות המזרחי הערמומי, המערים על האשכנזי הנאיבי, ואת המרכיבים המלודרמטיים של קונפליקט משפחתי (הנפתר בסוף על הצד הטוב), ודמויות בנוסח הקומדיה דל'ארטה. גיבורי סרטי הבורקס חיו בשולי העיר הגדולה או בפריפריה ועסקו בשיפור תנאי מחייתם, תוך התעלמות מהחוק או מערכי הלאום. מוקד ההתייחסות הוא המשפחה, וחיי הגיבורים התנהלו סביב טקסים - חתונות ולוויות. נציגיו הבולטים של זרם הבורקס באו לידי ביטוי בפעילותם של הבמאים מנחם גולן שיצר את סרטי הבורקס הראשונים בשנות השישים, בועז דוידזון שביים את "צ'רלי וחצי" ו"חגיגה בסנוקר" על בסיס תסריטים של אלי תבור, וזאב רווח שמזוהה במידה הרבה ביותר עם הסוגה הן בתור שחקן והן בתור במאי אשר יצר והשתתף בעשרות סרטי בורקס בעיקר בשנות השמונים.
בשיא פריחתם של סרטי הבורקס המשיכו הבמאים לספוג ביקורות רעות מהמבקרים ומהעיתונות, שטענו שרמת הסרטים ירודה והיא בגדר "תיאטרון מול מצלמה". הקהל לעומת זאת הצביע ברגליים ושנים אלו היו חסרות תקדים בכל הנוגע לכמות הצופים שהגיעו לבית הקולנוע כדי לראות קולנוע ישראלי.
בפתחו של המהפך הפוליטי בישראל בשנת 1977 לא בוימו עוד סרטי בורקס בישראל, ובסוף שנות השמונים החלה הפופולריות של סרטים אלו לשקוע במידה רבה. הסיבות שהובילו לשקיעת סרטים אלו היו מגוונות, אך הגורמים המשמעותיים ביותר היו עלייתם של הטלוויזיה והווידאו, שגרמו לשקיעה ניכרת של קולנוע "עממי" והשינוי במדיניות התמיכה הממשלתית בקולנוע, שכבר לא התבססה רק על מספר הכרטיסים שנמכרו אלא גם על קריטריונים של איכות (לדעת הממונים על חלוקת התמיכה).
היסטוריה של הקולנוע הישראלי > הקולנוע אישי-מודרניסטי

באמצע שנות השישים ואל מול סרטי "הריאליזם הציוני", סרטי הבורקס, וסרטי "הזרם המרכזי" קמה תנועת נגד של יוצרים שחשו כי דרכים אלו אינן מבטאות אותם, וכי ברצונם ליצור בישראל קולנוע ישראלי, אמנותי, איכותי, בנוסח סרטי "הגל החדש" הצרפתי. התנועה ביקשה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אמנותיים ואסתטיים.
יוצרי "הרגישות החדשה" באו מהבוהמה התל אביבית, מבתי הספר לקולנוע, ומחבורות השוליים שנוצרו, כגון "חבורת לול" שהתכנסה סביב אורי זוהר ("שלושה ימים וילד"), משה מזרחי ("הבית ברחוב שלוש", "אני אוהב אותך רוזה"), מיכל בת-אדם ("על חבל דק") ואברהם הפנר ("לאן נעלם דניאל וקס?").
היסטוריה של הקולנוע הישראלי > קולנוע פוליטי-ביקורתי

קולנוע סאטירי התחיל עוד בשנות השישים עם יצירותיו של אפרים קישון אשר באו לגלג על מודל הצבר, הקיבוצים, ועל הפוליטיקאים ממפלגת השלטון את אלו אפשר לראות בארבעה מחמישה הסרטים שיצר: "סאלח שבתי", "ארבינקא", "תעלת בלאומילך" ו"השועל בלול התרנגולות".
לאחר מלחמת יום הכיפור, והשבר שחל בחברה הישראלית בעקבותיה, וכן בעקבות עליית הליכוד לשלטון חלו לצאת לאקרנים סרטים בעלי אופי ביקורתי כלפי החברה הישראלית וצה"ל. סרט בולט מתקופה זאת הוא "רובה חוליות" (1978) לטענת שמוליק דובדבני הסרט מגחיך את קלישאות השיח הלאומי-הרואי ש"מתורגמות" לעולם הדימויים הנערי, ובעיקר מבקר את יחסה של החברה הישראלית אל שורדי השואה.
הקולנוע הפוליטי ביקורתי יצא כנגד ערכים ציוניים בולטים ו־"שחט פרות קדושות". הסרטים עסקו בקונפורמיות המאפיינת את הציונות אל מול האינדיבידואליזם אשר מאפיין האמריקניזציה שעברה החברה הישראלית. דמות הערבי הפלסטיני, שהקולנוע עד אז מיעט לעסוק בה, החלה להופיע בסרטים שונים, זאת אל מול דעיכת דמות הצבר הלוחם. דוגמה לסרט בולט מקולנוע זה הוא "אוונטי פופולו" (1986), הסרט, מתרחש בשלהי מלחמת ששת הימים, ומהווה מעין ביקורת סוריאליסטית על המלחמה.
היסטוריה של הקולנוע הישראלי > נטייה פוליטית בקולנוע הישראלי

בתחום "הלאומיות", עד אמצע שנות ה-70 הקולנוע הישראלי, שחלק ניכר ממנו מומן מתקציבים ממשלתיים או על ידי המוסדות הלאומיים, האדיר את ה"לאומיות". בשנות ה-80 החל זרם חדש שכונה על ידי חוקרת הקולנוע פרופסור נורית גרץ "הקולנוע של הזר והחריג", שהורכב בעיקר מסרטים א-לאומיים ואנטי-לאומיים. סרטים אלו תוקצבו בידי "הקרן הממשלתית לעידוד סרטי איכות" וזכו לביקורות נלהבות, אך עם זאת לא השיגו הצלחה בקופות.
בתחום "דת ומסורת", בעשורים האחרונים של המאה ה-20 לא הייתה בקולנוע הישראלי נוכחות משמעותית לתכנים דתיים או לתרבות דתית. חוקרת הקולנוע ד"ר רוני פרצ'ק תיארה את המצב בשנת 1998: "הקולנוע הישראלי כמעט שאינו עוסק בתכנים ובתמטיקה דתיים... רובו המכריע של קולנוע ישראלי זה בנוי על מציאות חילונית, המשתקפת גם בתכניו וגם באופני המבע שלו". לעומת זאת העשורים הראשונים של המאה ה-21 מתוארים בידי חוקרי קולנוע כשנות פריחה ושגשוג חסרי תקדים של סרטים "העוסקים בתהליכי חזרה בתשובה או בהתחרדות, בתמות דתיות, בדמויות דתיות ובסמלים דתיים".
לפי אדם צחי (מרצה לקולנוע בחוג לתקשורת במכללת הרצוג), במאה ה-21 אין בקולנוע הישראלי נטייה פוליטית מובהקת לצד אחד בסוגיית הערכים המסורתיים-יהודיים ובסוגיה הכלכלית. בסוגיה הלאומית קיימים בקולנוע הישראלי סרטים א-לאומיים ואנטי לאומיים לצד סרטים לאומיים, אך לפי צחי "הסרטים ה'שמאליים' מוכרים יותר, מרכזיים יותר, משפיעים יותר, מהדהדים זמן רב יותר בתודעה, ותופסים את קדמת הפריים" את הסיבה לכך תולה צחי בהשתרשות תפיסה נאו-מרקסיסטית שמזהה 'איכות' ו'מורכבות' קולנועית עם אידאולוגיה א-לאומית או אנטי-לאומית ואלו הובילו למיעוט יצירה "לאומית" ולהיעדר ביקורת חיובית על אותם סרטי קולנוע "לאומיים" שיצאו.
סוגות בקולנוע הישראלי > סוגות ייחודיות לקולנוע הישראלי > סרט בורקס

סרט בורקס הוא שמה של סוגה קולנועית שהייתה נפוצה בקולנוע ישראלי בשנות ה-60 וה-70. מרבית סרטי הבורקס עסקו בהתנגשויות בין תרבויות ועדות בישראל, ובמיוחד התנגשות בין עדות המזרח לעדות אשכנז. גיבורם של סרטים אלה היה בדרך כלל בן עדות המזרח, לרוב עני, ערמומי ובעל חכמת חיים רבה, המתנגש במוסדות המדינה או דמויות ממוצא אשכנזי, שהוצגו לרוב כעשירות, יהירות, מתנשאות, אטומות לב ומנוכרות. סרטי בורקס אופיינו בחיקויי מבטאים, ובמיוחד מבטאי יוצאי מרוקו, פרס ופולין, בדיחות סלפסטיק, חילופי זהויות ושילוב של קומדיה ומלודרמה.
סוגות בקולנוע הישראלי > סוגות ייחודיות לקולנוע הישראלי > סרטי הרגישות החדשה

הרגישות החדשה היא תנועה בקולנוע הישראלי, שהחלה בשנות ה-60, ונמשכה בערך עד לסוף שנות ה-70. התנועה ביקשה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אומנותיים ואסתטיים, בנוסח סרטי הגל החדש של הקולנוע הצרפתי. עם זאת, התנועה מוגדרת יותר כתנועת נגד לז'אנר "הריאליזם הציוני" ששלט ביצירה הקולנועית הישראלית בשנות ה-40 וה-50, והמשיך בשנות ה-60 בעידודה הרשמי ובמימונה של המדינה, ואל מול סרטי הבורקס שנתפסו כעממיים ולא איכותיים.
סוגות בקולנוע הישראלי > סוגות נפוצות בקולנוע הישראלי > תעודרמה

בישראל מתרחשים אירועים הנתפסים בעיני תושביה ובעיני אנשים רבים מחוצה לה כאירועים היסטוריים חשובים. קל להסריט סרטים על אירועים אלה משום שנכתב עליהם הרבה חומר בעברית, שיכול לשמש לכתיבת תסריטים בנושא, ומשום שקל ללהק בישראל צוות שמכיר הייטב את האירועים ההיסטוריים האלה מחוויה אישית. במקרה שהאירוע ההיסטורי ממושך דיו, כמו מלחמת לבנון הראשונה, ניתן לצלם סרטים תעודרמטיים על אודותיו במקום ובזמן בו הוא מתרחש.
סוגות בקולנוע הישראלי > סוגות נפוצות בקולנוע הישראלי > סרטי מתיחות

סרטי מתיחות עם מצלמה נסתרת היא סוגת קולנוע וטלוויזיה בה אנשים שנבחרים באקראי, מצולמים בלא ידיעתם במצבים מביכים. זו אחת הסוגות הזולות ביותר להפקה משום שהיא אינה דורשת פעלולים או שיחזורים היסטוריים, הליהוק בה הוא חלקי וגם התסריט חלקי ביותר. תעשיית הקולנוע הישראלית הפיקה, באופן יחסי, יותר סרטים מסוגה זו מאשר תעשיות קולנוע אחרות, בעיקר בשנות השמונים.
סוגות בקולנוע הישראלי > סוגות נפוצות בקולנוע הישראלי > צה"ל

סרטים ישראלים רבים, מסוגות שונות כמו דרמה, תעודרמה וקומדיה, עוסקים בצה"ל ובהווי הצבאי. הדבר נובע מסיבות שונות. ראשית, ענייני צבא וביטחון תופסים תפקיד מרכזי בחיי היום יום בישראל. שנית, החזון הציוני רואה את היהודי החדש כאיש עמל וכלוחם. הסרטים שנעשו בתקופת קום המדינה נעשו בהשראת חזון זה, וזו המסורת קולנועית שהם יצרו. שלישית, קל להפיק בישראל סרטים על צבא: זמינותם של מתקנים צבאיים וציוד צבאי גבוהה בישראל וקל ללהק בישראל צוות שיודע להפעיל ציוד צבאי, לכתוב תסריטים אמינים יחסית על צבא וכיוצא בזה. רביעית החוויות של יוצרי הסרטים משירותם הצבאי מהוות כר פורה לכתיבת תסריטים בנושא. בולט ביוצרי סרטי הצבא בישראל הוא אורי ברבש. רבים מהמסרים הפוליטיים המועברים בסרטים ישראלים קשורים בצבא בשל מרכזיות הצבא בפוליטיקה הישראלית.
סוגות בקולנוע הישראלי > סוגות נפוצות בקולנוע הישראלי > רב-תרבותיות

מוטיב מרכזי בסרטים ישראליים הוא הצגת השונה. סרטים על יחסים בין בני דתות, עמים, עדות ומסורות שונות, מאוד נפוצים במדינת ישראל, שהיא רב-תרבותית. זאת משום שהנושא הוא חלק חשוב מחיי היום יום בישראל ולכן הוא מעסיק את הקהל בישראל ומוכר היטב לצוות ההפקה. מעבר לזאת, קל למכור סרטים בנושא זה מחוץ לישראל. יהדות העולם מתעניינת ביחסים בין אוכלוסיות שונות בתוך העם היהודי ואנשים רבים בעולם מתעניינים בסכסוך הישראלי-ערבי.
סוגות בקולנוע הישראלי > סוגות שאינן נפוצות

תעשיית הקולנוע הישראלי אינה יכולה להתחרות בתקציב הפעלולים של הפקות הוליוודיות גדולות. לכן כמעט שלא מופקים בישראל סרטי מדע בדיוני, סרטי פעולה, סרטים על אגדות או סרטים הדורשים שיחזורים היסטוריים בני יותר מעשרות שנים. הדבר נכון אפילו כשמדובר בנושאים שהמחקר ההיסטורי בהם או הספרות הנכתבת על אודותם, מפותחים מאוד בישראל. בישראל לא מופקים כמעט סרטים על סיפורי המקרא או על התקופה הרומית. דוגמה נדירה ובולטת היא הסרט "זוהי סדום" אשר מבוסס על סיפור מהפכת סדום ועמורה. בעשור השני של המאה ה-21 חל שינוי, והקולנוע המקומי גילה פתיחות רבה יותר לסרטי ז'אנר. זאת, בין היתר, הודות לשיפורים טכנולוגיים ומיומנויות שאפשרו ליוצרי קולנוע עצמאיים להגשים את חזונם. חלק מסרטי הז'אנר זכו בהערכה, פרסים ופופולריות בקרב הקהל. דוגמה לכך היא גל סרטי האימה הישראלים שהופיע במהלך עשור זה.
מוסדות וגופים העוסקים בקולנוע ישראלי

קרן הקולנוע הישראלי
הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
האקדמיה הישראלית לקולנוע
בתי ספר לקולנוע בישראל
ערוץ Yes קולנוע ישראלי
קופרו – קרן לשיווק תוכן ישראלי
קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב - פרויקט הקולנוע
אולפני הסרטה בעבר ובהווה

סרטי גבע - חברה ישראלית להפקת סרטי קולנוע, פעלה עד שנות השישים.
אולפני הרצליה - חברה להפקות טלוויזיה הממוקמת בהרצליה.
קריית התקשורת נווה אילן - לשעבר "ג.ג. אולפני ישראל - ירושלים"
כרמל פילם
פרסי קולנוע ישראליים

פרס אופיר - פרס הניתן מדי שנה על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה עבור יצירה קולנועית מצטיינת.
פרס וולג'ין - מוענק בפסטיבל הקולנוע בירושלים
פסטיבלי קולנוע בישראל

פסטיבל הקולנוע ירושלים
פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי לסרטים בים האדום
פסטיבל הסרטים הבינלאומי ערבה
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי באשדוד
דוקאביב
הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים
הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה
פסטיבל כרמל הבינלאומי לקולנוע קצר
מגזיני קולנוע בישראל

מערבון
מגזין הקולנוע של הסינמטק
אוף סקרין (מגזין אינטרנטי)
קולנוע (בעבר)
עולם הקולנוע (בעבר)
קאט (בעבר)
סרטים (בעבר)
ראו גם

רשימת סרטי קולנוע ישראליים
מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים
לקריאה נוספת > היסטוריה של הקולנוע הישראלי

נתן ויעקב גרוס, הסרט העברי – פרקים בתולדות הקולנוע והראינוע בישראל, הוצאת המחברים, 1991
אלה שוחט, הקולנוע הישראלי – היסטוריה ואידאולוגיה, תרגום: ענת גליקמן, ברירות, 1991.
רמי קמחי, שטעטל בארץ ישראל - סרטי הבורקס ומקורותיהם בספרות יידיש קלאסית, רסלינג, 2012.
מאיר שניצר, הקולנוע הישראלי – כל העובדות, כל העלילות, כל הבמאים וגם ביקורת, 1994.
משה צימרמן, סימני קולנוע: תולדות הקולנוע הישראלי בין השנים 1948-1896, הוצאת דיונון, אוניברסיטת תל אביב, 2000.
נלה הרוש, אהרון פרקש, חיים בסרט - אלבום הכרזות של הקולנוע הישראלי 2004-1913, בהוצאת גלריה "פרקש", 2004.
משה צימרמן, חור במצלמה, עיונים בקולנוע הישראלי, הוצאת רסלינג, 2003
יעל מונק, נורית גרץ, במבט לאחור, קריאה חוזרת בקולנוע הישראלי, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2015.
דוד שליט, מקרינים כוח - בתי הקולנוע, הסרטים והישראלים, רסלינג, 2006.
יעל מונק ונורית גרץ, "הקולנוע הישראלי" בתוך צ. צמרת וח. יבלונקה (עורכים), העשור השלישי: תשכ"ח-תשל"ח, ירושלים ותל אביב: הוצאת יד יצחק בן צבי, 2008.
ליאת שטייר-לבני, שתי פנים במראה – ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי 1945 - 2008, ירושלים: הוצאת מאגנס – אשכולות, 2009.
נוגית אלטשולר, קרנבל והיפוכו, על הקולנוע העממי היידי והישראלי, הוצאת רסלינג, 2020
לקריאה נוספת > ביקורת וניתוח קולנוע ישראלי

גדעון קוץ, דימוי הזר בסרט הישראלי (1966 - 1976), עבודה לתואר מוסמך בקומוניקציה, האוניברסיטה העברית, 1977.
מירי טלמון, בלוז לצבר האבוד – חבורות ונוסטלגיה בקולנוע הישראלי
נורית גרץ, מקהלה אחרת: ניצולי השואה, זרים ואחרים בקולנוע ובספרות הישראלית, עם עובד, תשס"ט 2009.
נורית גרץ, אורלי לובין, ג'אד נאמן, מבטים פיקטיביים על קולנוע ישראלי – אסופת מאמרים, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תשנ"ח 1998.
קובי ניב, על מה הסרט הזה? - ניתוח חמישה סרטים ישראלים - זוהר, שחור, החיים על פי אגפא, הבחור של שולי וחולה אהבה משיכון גימל
קובי ניב, תסריטאות - כולל ניתוח של הסרט "חתונה מאוחרת"
פבלו אוטין, קרחונים בארץ החמסינים - הקולנוע הישראלי החדש - שיחות עם במאים, רסלינג, 2008.
פבלו אוטין, שיעורים בקולנוע: שיחות עם יוצרות ויוצרים ישראלים, הוצאת אסיה, 2016.
שמוליק דובדבני, גוף ראשון, מצלמה: קולנוע תעודי אישי בישראל, הוצאת כתר, 2010.
דוד שליט, אולם שכולו טוב: זיכרונות הקולנוע של הישראלים, הוצאת פרדס, 2011.
מעין אמיר (עורכת), דוקומנטלי: מאמרים על קולנוע דוקומנטרי ישראלי, עם עובד, תל אביב, 2007.
אריאל שוייצר, קולנוע ישראלי חדש, הוצאת כרמל, 2017
עידו רוזן. פחדים לאומיים בסרטי האימה בקולנוע הישראלי. עבודת גמר לשם קבלת תואר M.A. אוניברסיטת תל אביב, 2017.
Amy W. Kornish. World Cinema 6: Israel, Flicks Books, 1996.
Amy W. Kornish and Costel Safirman. Israel Film: A Reference Guide, 2003.
Liat Steir-Livny, Remaking Holocaust Memory: Documentary Cinema by Third-Generation Survivors in Israel, Syracuse: Syracuse University Press, 2019.
Aurite Kouts, Ca tourne à Jérusalem: Création, croyance et interactions sur un plateau de cinéma, Paris: L'Harmattan, 2021
Rami Kimchi, "Israeli Bourekas Films: their Origins and Legacy", University of Indiana Press, 2023.
הערות שוליים

↑  ד"ר רפאל זגורי-אורלי, סוד ההצלחה של הקולנוע הישראלי בעולם, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2009
↑  ליאת שטייר-לבני, טראומה אחת, שתי פרספקטיבות, שלוש שנים: היבטים של שואה ותקומה בתעמולה הארץ-ישראלית והיהודית-אמריקנית 1945–1948, חיפה: מוסד הרצל, אוניברסיטת חיפה., 2018
↑  הז'אנר ההירואי-לאומי בעקבות מלחמת 1967, באתר www.amalnet.k12.il
1 2  יעל מונק ונורית גרץ, "הקולנוע הישראלי" בתוך צ. צמרת וח. יבלונקה (עורכים), העשור השלישי: תשכ"ח-תשל"ח, יד יצחק בן צבי, 2008, עמ' 216-205
1 2  מבוא, באתר ספר הקולנוע הישראלי, ‏2015-09-03
1 2 3  אדם צחי (ראש החוג לתקשורת במכללת הרצוג), ‏"הטובים לביקורת הקולנוע", השילוח, 12, דצמבר 2018
↑  שמוליק דובדבני, לא על הבורקס לבדו, באתר ynet, 4 בדצמבר 2009
| מועמדים ישראליים לפרס אוסקר |
| --- | --- | --- |
| הסרט הזר הטוב ביותר | 1964: "סאלח שבתי" • 1971: "השוטר אזולאי" • 1972: "אני אוהב אותך רוזה" • 1973: "הבית ברחוב שלוש" • 1978: "מבצע יונתן" • 1985: "מאחורי הסורגים" • 2008: "בופור" • 2009: "ואלס עם באשיר" • 2010: "עג'מי" • 2012: "הערת שוליים" |  |
| השחקן הטוב ביותר | 1971: חיים טופול - "כנר על הגג" בתפקיד טוביה החולב |  |
| הצילום הטוב ביותר | 1991: אדם גרינברג - "שליחות קטלנית 2: יום הדין" |  |
| הסרט התיעודי הטוב ביותר | 1974: "המכה ה-81" • 2012: "חמש מצלמות שבורות" • 2012: "שומרי הסף" |  |
| הסרט הקצר הטוב ביותר | 2014: "איה" • 2018: גיא נתיב - על הפקת "Skin" (זכייה) • 2021: עין לבנה |  |
| מיקס הסאונד הטוב ביותר | 2013: ניב אדירי - "כוח משיכה" (זכייה) |  |
כרזת הסרט "זאת היא הארץ", סרט הקולנוע הראשון שהופק במלואו בארץ ישראל
יהורם גאון ואסי דיין כחיילי קומנדו בסרט של מנחם גולן "מבצע יונתן", סרט התואם לתקופת הקולנוע הלאומי-הירואי.
זאב רווח, צילום מסט הסרט "חגיגה בסנוקר", סרט מסוגת סרטי הבורקס.
הבמאי בועז דוידזון מביט דרך עדשת המצלמה בתחנת הרכבת הישנה בירושלים, בסצנה מהסרט "אלכס חולה אהבה".
מתוך הסרט עפולה אקספרס (1997), קומדיה רומנטית ישראלית.
בית הספר לקולנוע "סם שפיגל", ירושלים
הקרנת חוצות בפסטיבל "דוקאביב"
קתדרלת סולסברי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה אנגליקנית 
 על שם:  מרים, אם ישו 
 כתובת:  סולסברי 
 מיקום:  סולסברי 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1220
 תאריך פתיחה רשמי:  1220 
 חומרי בנייה:  אבן גיר 
 אדריכל:  Richard Poore, Elias of Dereham 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית 
 מידות
 אורך:  134.7 מ' 
 גובה:  123 מ' 
 
 קואורדינטות:  51°03′53″N 1°47′51″W﻿ / ﻿51.064722°N 1.7975°W﻿ / 51.064722; -1.7975
 אתר רשמי
  (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי קתדרלת סולסברי(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי קתדרלת סולסברי
 
Salisbury Cathedral from the Bishop's Grounds מאת ג'ון קונסטבל מסביבות 1825.
התוכנית מראה את 2 בתי הרוחב והחלק המזרחי המורחב אך לא את בית מועצת הבישוף (Chapter house) והקלויסטר.
קתדרלת סולסברי (באנגלית: Salisbury Cathedral) היא קתדרלה גותית אנגליקנית הממוקמת בסולסברי, במחוז וילטשייר בדרום-מערב אנגליה. הקתדרלה היא הכנסייה בעלת הצריח הגבוה ביותר בבריטניה (123 מטר), הקלויסטר הגדול ביותר באנגליה וברשותה אחד מארבעת העותקים המקוריים של המגנה כרטה ששרדו.
היסטוריה

הבנייה החלה כאשר הבישופות הועברה לסולסברי מסארום העתיקה ב-1220 בזמן כהונתו של ריצ'רד פור. כיוון ששכבת המים התת-קרקעיים הייתה גבוהה במיקום החדש, הקתדרלה נבנתה על 4 רגל (1.2 מטר) של יסודות ומצע חצץ. עד 1258 הושלמו הספינה הראשית, שני בתי הרוחב ובית המקהלה. החזית המערבית הושלמה ב-1265. בית מועצת הקתדרלה (Chapter house) והקלויסטר (מעין חצר ריבועית המוקפת בארקדות) הושלמו בסביבות 1280. כיוון שהקתדרלה נבנתה ב-38 שנים בלבד, יש לה סגנון אדריכלי יחיד ועקבי, סגנון גותי אנגלי מוקדם.
הקמרונות בקתדרלה הם קמרונות בני 4 צלעות כאשר בבית מועצת הבישוף ניתן למצוא קמרונות מניפה. בניגוד לקתדרלות גותיות אחרות, לקתדרלה זו אין תמיכות דואות במקור, ורק מאוחר יותר נוספו לה מספר תמיכות דואות בספינה הראשית ובית הרוחב. הקתדרלה היא בעלת שני בתי רוחב, להם רק אגף מזרחי לצד האגף הראשי, והיא מסתיימת בחלק מזרחי ישר שממנו בולטת תוספת מלבנית. החלונות בקתדרלה מקובצים בשלשות בקומת התאורה ובזוגות בקומת הארקדה.
בית מועצת הקתדרלה (Chapter House) ראוי לציון בשל צורתו המתומנת, העמוד המרכזי הדק שלו והאפריז המקושט מימי הביניים. האפריז מקיף את הפנים, מעל הספסלים ומתאר סצנות וסיפורים מספר בראשית וספר שמות, לרבות אדם וחוה, תיבת נוח, מגדל בבל ושלושת האבות אברהם, יצחק ויעקב.
היסטוריה > המגדל ושינויים מאוחרים

החלק העיקרי היחיד בקתדרלה שנבנה מאוחר יותר הוא המגדל ובראשו הצריח המחודד שמתנשא לגובה 123 מטר, ושלט בקו הרקיע של העיר החל מ-1320. על אף שהצריח הוא החלק המרשים ביותר בקתדרלה הוא גם בעייתי למדי. משקלו הוא 6,397 טון יחד עם המגדל, ואילולא התוספת של תמיכות, קשתות תמיכה וחישוקי ברזל במאות שלאחר מכן, הוא היה קורס כמו שקרה במבנים אחרים דוגמת קתדרלת לינקולן וכנסיית מנזר מלמסברי. כיום, הצריח של סולסברי הוא הצריח הגבוה ביותר ששרד ונבנה לפני 1400. עד היום עמודי התמיכה הגדולים בצידי הצריח מכופפים פנימה כיוון שהם נושאים את המאמץ. התוספת של קורות קשירה במקום המצלב הובילו להתקנת תקרת דמה מתחת לקומת התאורה של המגדל.
שינויים משמעותיים בקתדרלה נעשו על ידי האדריכל ג'יימס ויאט (James Wyatt) בסוף המאה ה-18 וכללו את החלפת הסורג והריסת מגדל הפעמונים שהתנשא לגובה 100 מטר צפון-מערבית לבניין הראשי, צעד שגרר ביקורת. קתדרלת סולסברי היא אחת משלוש קתדרלות אנגליות ללא צלצול פעמונים, השתיים האחרות הן קתדרלת נוריץ' (Norwich) וקתדרלת אילי (Ely).
היסטוריה > המגנה כרטה

בבית מועצת הבישוף נמצא העותק השמור והמשומר ביותר מתוך ארבעה של המגנה כרטה. עותק זה הגיע לסולסברי כיוון שאליה מדרהאם (Elias of Dereham), שהיה נוכח ברונימד (Runnymede) ב-1215 קיבל את המשימה להפיץ חלק מהעותקים המקוריים. מאוחר יותר, אליה נהפך לקנון בסוסלברי והשגיח על בניית הקתדרלה.
היסטוריה > השעון והעוגב

שעון קתדרלת סולסברי, המתוארך ללא יותר מאוחר מאשר 1386 (אבל הוא כנראה קדום יותר) הוא כנראה השעון העתיק ביותר שעדיין עובד כיום. לשעון זה אין פנים מאחר שכל השעונים מתקופה זו צלצלו את השעה בפעמונים. הוא היה ממוקם במקור במגדל הפעמונים שנהרס ב-1792. השעון תוקן ושוחזר ב-1956. העוגב יוצר בשנת 1877 בידי הנרי וויליס ובניו.
בתרבות

הקתדרלה הייתה נושא לציורים מפורסמים מאת הצייר ג'ון קונסטבל (John Constable). הנוף שצויר בתמונות השתנה מאוד במהלך שתי המאות שחלפו.
הקתדרלה היא הנושא של הרומן "The Spire" מאת ויליאם גולדינג שמתמודד עם Dean Jocelin שהופך את בניית הצריח לפרויקט חייו.
מבקרים בקתדרלה יכולים לצאת ל"סיור המגדל" ולטפס למגדל ומשם לראות את הפנים החלול של הצריח ואת פיגומי העץ שתומכים בו.
גלריה

הקתדרלה, מבט אווירי ממזרח
קמרונות צלעות בקתדרלה
החזית המערבית
השעון מימי הביניים של הקתדרלה
פסלים מהצד הימני של הכניסה הראשית
חלק מהחזית המערבית של הקתדרלה
אגן הטבילה בקתדרלה סולסברי.
קתדרלת סולסברי, חזית צפונית
קתדרלת סולסברי, חזית צפונית
קתדרלת סולסברי - החזית המערבית והצריח המחודד
פוקר S-11 אינסטרוקטור

פוקר S-11 אינסטרוקטור (הולנדית: Fokker S-11 Instructor, "מדריך") הוא מטוס אימון חד מנועי בעל שני מושבים, מונע על ידי מנוע בוכנה ומדחף, שפותח ויוצר בהולנד על ידי חברת פוקר.
פיתוח ושירות

אחד מכיווני הפעולה הראשונים של חברת פוקר ההולנדית לאחר שחרור המדינה בתום מלחמת העולם השנייה היה תכנון וייצור מטוס הדרכה לאימון טיס ראשוני. המטוס החדש נקרא פוקר S-11 אינסטרוקטור, ו-100 יחידות ממנו הוזמנו כבר ב-1946, עוד לפני תחילת ייצורו. אב הטיפוס טס לראשונה בסכיפהול ב-18 בדצמבר 1947. במהלך הניסויים, בתחילת 1948, נמצא כי יש צורך בכמה שינויים אווירודינמיים כדי לשפר את תכונות הטיסה של המטוס. לאחר יישום השינויים הוצע המטוס לכמה חילות האוויר בעולם, ואכן נמכר לחיל האוויר המלכותי ההולנדי, חיל האוויר האיטלקי, חיל האוויר הברזילאי, חיל האוויר של פרגוואי, חיל האוויר של בוליביה וחיל האוויר הישראלי (ראו להלן). 170 מטוסים נבנו באיטליה ברישיון על ידי חברת מאקי תחת הסימול מאקי M.416. גרסה של ה-S-11 נבנתה בברזיל ברישיון על ידי חברת "פוקר אינדוסטריה אירונאוטיקה". הגרסה נקראה T-22.
לאחר מלחמת העצמאות בחן חיל האוויר הישראלי מספר מטוסי אימון, ובהם ה-S-11. מטוס אחד הובא לישראל בדצמבר 1949 לבחינות ולהצגה, ונבחר כמטוס אימון. ישראל רכשה 41 מטוסים, שנועדו גם להדרכת נווטים וחלקם הותאמו גם להדרכת טיסות לילה ומזג אוויר גרוע. המטוסים הובאו לארץ מפורקים בארגזים, אך רובם לא הורכבו. חיל האוויר לא היה שבע רצון מן המטוס, בשל מנועו החלש וכן הנסע שלו שנשבר לעיתים קרובות וגרם נזק גם לכנף בעת תאונה כזו. בשנת 1953 הוצא המטוס משירות כמטוס הדרכה, גם בשל תכונותיו וגם בשל התפיסה שמן הראוי שטייס יתחיל את אימוניו במטוס בעל חופה פתוחה. המטוס הועבר ל"טייסת הקלה" (טייסת 100, "הגמל המעופף"), שם שימש כמטוס קישור. ב-1957 הוצאו המטוסים משירות. חלקם הועבר לקלוב התעופה לישראל. נעשו ניסיונות למכור מטוסים אחרים למדינות באפריקה, אך ללא הצלחה.
נכון ל-2016 קיימים עדיין מטוסי S-11 אינסטרוקטור כשירים לטיסה. הארגון ההולנדי "פוקר פור" (Fokker Four) מוקדש לשימורם של המטוסים, ומטיס ארבעה מהם במפגנים אוויריים. מטוס אחד שופץ בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי חברת כנף ארקיע והועבר למוזיאון חיל האוויר בחצרים. המטוס ניזוק קשות בסופה בשנת 1992 ומאז לא תוקן.
מפעילות

איטליה איטליה
בוליביה בוליביה
ברזיל ברזיל
הולנד הולנד
ישראל ישראל
פרגוואי פרגוואי
נתונים כלליים > מאפיינים כלליים

צוות: 2 (מדריך וחניך זה ליד זה)
נוסעים: 1
אורך: 8.18 מטר
מוטת כנפיים: 11.00 מטר
גובה: 2.22 מטר
שטח כנף: 18.5 מ"ר
משקל ריק: 1,784 ליברות (810 ק"ג)
משקל ההמראה מקסימלי: 2,426 ליברות (1,100 ק"ג)
הנעה: מנוע בוכנה לייקומינג O-435A,‏ 190 כוח סוס
נתונים כלליים > ביצועים

מהירות מקסימלית: 113 קשר (209 קמ"ש)
טווח: 628 ק"מ
תקרת שירות: 12,600 רגל (כ-3,850 מטרים)
לקריאה נוספת

דני שלום: מטוסי חיל האוויר, מהטייגר מות' עד הסופה. באוויר - פרסומי תעופה וחלל, ראשון לציון. תשס"ן, 2005.