אקספרסיוניזם
האקספרסיוניזם בציור

ציירים מובילים של הזרם האקספרסיוניסטי סגנונם מתאפיין בדרך כלל בצבעים אקספרסיביים (הבעתיים), במשיכות מכחול מהירות ודרמטיות ובעימות בין משטחי צבע. בדומה לפוביסטים, כדי לבטא את הרגש באופן חריף הם עושים שימוש בהתנגשות בין צבעים מנוגדים: אדום מול כחול, צהוב מול שחור. בנוסף לכך, הצבעים יכולים להיות עכורים ולא נקיים, כשקווי פסטל הם שנותנים הקפצה של אור לציור. לעיתים קיימת זרימה מן הכהה לבהיר. בדומה לקוביסטים, האקספרסיוניסטים עושים שימוש בקווים ובעיוות הפרספקטיבה. הנושאים מגוונים ומציגים את העיר המודרנית, סצנות השאובות מהפרימיטיביזם, ועוד.
כדוגמה, 'תמונת רחוב בברלין' של קירכנר מגלה סגנון המושפע מהפוביזם ומהקוביזם. במבט ראשון, נראה שהוא מתאר אנשים מתהלכים ברחוב לתומם. אבל במבט נוסף אפשר לחוש במתח מיני, הנוצר מהכובע הפאלי של האיש החודר לחלל דמוי V הנוצר בין שתי נשים ההולכות לכיוונו. מעניין שיצר זה זה אינו מבוטא באופן רומנטי, וניכר הניכור בין האנשים.
האמנות האקספרסיוניסטית הגיעה לשיא ביטויה בציוריהם של בני חבורת "הגשר" (1905–1913) מדרזדן, וקבוצת "הפרש הכחול" (1911–1920) ממינכן. לאחר המלחמה פעלה קבוצה בשם 'האובייקטיביות החדשה'. בעוד שלאקספרסיוניזם הטהור היו מגמות פסיכולוגיסטיות; הגשר התאפיין בכיוונו האינדיבידואליסטי, ל-'פרש הכחול' הייתה מגמה מיסטית, ואילו 'הוביקטיביות החדשה' תפסה כיוון ריאליסטי, אשר התמקד במחאה הפוליטית.
בין יוצרי 'הגשר' (die Bruecke) נמנים ארנסט לודויג קירכנר (1838–1880), אריך הקל (1883–1970), אמיל נולדה (1867–1956), קרל שמידט רוטלוף (1884–1976) ומאקס פכשטיין (1881–1955). יעדם היה ליצר אמנות חדשה המבטאה סגנון מהפכני. מוטיב הגשר מופיע ביצירותיהם אשר בהם חיות-הבר מיוצגות רבות (פוביזם), כמו גם הפיסול האפריקני ואמנות ימי הביניים. סגנונם מתאפיין באלימות, בבוטות, בשימוש בצבעים באופן שרירותי, ובצורות מסוגננות ורבות הבעה.
בין אמני 'הפרש הכחול' נמנים אוגוסט מקה (1887–1914), פרנץ מרק (1880–1916) – שהקים את הקבוצה וכן הרוסי וסילי קנדינסקי (1866–1944. שמם מקורו בסוס שהוא מוטיב החוזר על עצמו בציוריו של מרק וכן בציור שעל גבי כריכת החוברת, שהם הוציאו לאור – אביר בצבע כחול-שחור על גבי סוס. קנדינסקי הפגין עניין גובר בעולם הרוחניות ובדה-מטריאליזציה של האובייקט. בציור 'הכתם האדום' לוהט כתם אדום, וסביבו מתפתלים ומתערבבים צורות וצבעים שונים. את מקום האובייקט תופס הצבע, הקו, הצורה והתנועה שבאמצעותם מצליח האמן להעביר את הרגש. באופן כללי, הקו המוביל של תת-זרם זה הוא יצירה של יצירות בעלות סגנון עצמאי, שהמשותף להן הוא צבעוניות רבה ונטייה לאבסטרקטיות. אף כי אלקסיי פון יוולנסקי (1864–1941) לא השתייך לחוג זה, יצירותיו אף הן הושפעו מרעיונותיו של 'הפרש הכחול'.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פעלו מקס בקמן (1884–1950), אשר יצר עוד לפניה; ובהשראתה הוא צייר את 'הלילה', המציג את אימת העינויים בצילה של המלחמה. יצירתו של אוטו דיקס מתאפיינת בריאליזם חסר רחמים. כבן קבוצת הדאדא, ג'ורג' גרוס ערך קריקטורות, השמות ללעג את הקפיטליזם של רפובליקת ויימאר.
פרנזי יושבת על כיסא, מאת ארנסט קירכנר (1910) Museo Thyssen-Bornemisza, Madrid.
Ecce homo (1925), לוויס קורינת, Pinacoteca de Basilea.
טירול (1914), מאת פרנץ מרק Staatsgalerie Moderner Kunst, Múnich.
הפרש בקירקס מאת קירכנר (1913), Pinakothek der Moderne, Múnich.
קליבן, דמות ממחזהו של שייקספיר 'הסופה' מאת פרנץ מרק (1914), Kunstmuseum, Basilea.
שלוש המתרחצות מאת קירכנר (1913) בגלריה לאמנות של ווילס הדרומית
שתי עלמות על הדשא מאת אוטו מולר (1926), Staatsgalerie Moderner Kunst, Múnich.
הסוסים הגדולים מאת פרנץ מרק (1911), Walker Art Center, Mineápolis.
ג'ורג הקדוש מאת אוגוסט מקה Kolumba Museum, KOELN.
פוגה מאת קנדינסקי (1914), Fundatión Beyeler, Riehen (Suiza).
טחנת הקסמים מאת פרנץ מרק (1913), Art Institute of Chicago, Chicago.
דיוקן עצמי של Marianne von Werefkin (1910), Städtische Galerie im Lenbachhaus, Múnich.
הירידה מהצלב מאת מקס בקמן (1917) MoMA, Nueva York
אם כורעת ברך עם ילד מאת Paula Modersohn-Becker, Alte Nationalgalerie, Staatliche Museen zu Berlin, Berlín.
זוג נשים מאת אגון שילה (1915) Magyar Szépmüvészeti Múzeum, Budapest.
ערום שוכב מאת אמדיאו מודיליאני (1919) Museum of Modern Art, New York.
סצנה בבית קפה Jules Pascin, Museum of Fine Arts, Boston.
פריון Frits Van den Berghe, Kunstmuseum aan Zee, Oostende.
המהפנט (1912), Bohumil Kubišta, Galerie výtvarných umění, Ostrava.
הארז הבודד (1907) מאת Tivadar Kosztka Csontváry, Csontváry Museum, Pécs.
קיקי ממונפרנס (1920) Gustaw Gwozdecki.
ארנסט קירכנר, רחוב בברלין, 1913