היסטוריה של ספרד החדשה
הרפורמות הבורבוניות

בית המלוכה הבורבוני פתח בתוכנית מרחיקת לכת להחיות את כלכלת הטריטוריות שלו, הן בחצי האי והן בנחלותיו שמעבר לים. הכתר ביקש להגביר את השליטה והיעילות הניהולית שלו, ולהקטין את כוחה ואת הפריבילגיה של הכנסייה הרומית-קתולית מול המדינה.
הכיבוש הבריטי של מנילה והוואנה ב-1762, במהלך הסכסוך העולמי של מלחמת שבע השנים, גרם לכך שהכתר הספרדי נאלץ לחשוב מחדש על האסטרטגיה הצבאית שלו להגנה על רכושו. הכתר הספרדי היה מעורב עם בריטניה במשך מספר שנים בלוחמה בעצימות נמוכה, עם נמלים ודרכי מסחר שהוטרדו על ידי פריבטירים אנגלים. הכתר חיזק את ההגנות של וראקרוס וסאן חואן דה אולואה, ג'מייקה, קובה ופלורידה, אך הבריטים בזזו את הנמלים בסוף המאה ה-17. סנטיאגו דה קובה (1662), סנט אוגוסטינוס פלורידה הספרדית (1665) וקמפצ'ה 1678 וכך עם אובדן הוואנה ומנילה, ספרד הבינה שהיא צריכה לנקוט בצעדים משמעותיים. הבורבונים הקימו צבא קבע בספרד החדשה, החל משנת 1764, וחיזקו תשתיות הגנה, כמו מבצרים.
הכתר חיפש מידע מהימן על ספרד החדשה ושלח את חוסה דה גאלבס כ-Visitador General (מפקח כללי), אשר הבחין בתנאים הדורשים רפורמה, החל משנת 1765, על מנת לחזק את שליטת הכתר על הממלכה.
מאפיין חשוב של הרפורמות הבורבוניות היה בכך שהן עצרו את כמות השליטה המקומית המשמעותית שהייתה מאפיין את הבירוקרטיה תחת ההבסבורגים, במיוחד באמצעות מכירת משרדים. הבורבונים חיפשו חזרה לאידיאל המלוכני של אלה שאינם קשורים ישירות לאליטות המקומיות כמנהלים, אשר בתיאוריה אמורים להיות חסרי עניין, לאייש את הדרגים הגבוהים של השלטון האזורי. בפועל פירוש הדבר היה שהיה מאמץ משותף למנות בעיקר פנינסולרים, בדרך כלל אנשי צבא עם רשומות שירות ארוכות, בניגוד להעדפה ההבסבורגית של פרלטים, שהיו מוכנים לנוע ברחבי האימפריה העולמית. הכוונות היו משרד חדש אחד שניתן היה לאייש בחצי האי, אך לאורך המאה ה-18 הושגו הישגים משמעותיים במספר המושלים-קפטן גנרלים, שופטי אודינסיה ובישופים, בנוסף לתפקידים אחרים, ילידי ספרד.
בשנת 1766 מינה הכתר את קרלוס פרנסיסקו דה קרואה, מרקיז דה קרואה, כמשנה למלך של ספרד החדשה. אחת ממשימותיו המוקדמות הייתה ליישם את החלטת הכתר לגרש את הישועים מכל שטחיו, שהושגה ב-1767. היות שלישועים היה כוח משמעותי, הם החזיקו בנחלות גדולות ומנוהלות היטב, חינכו את צעירי האליטה של ספרד החדשה, וכמסדר דתי עמיד בפני שליטה בכתר, הישועים היוו יעד עיקרי להגשת שליטה בכתר. קרואה סגר את האוטו-דה-פה הדתי של האינקוויזיציה לצפייה ציבורית, מה שאותת על שינוי ביחסו של הכתר לדת.
הישגים משמעותיים נוספים תחת ניהולו של קרואה היו ייסוד הקולג' לכירורגיה ב-1768, חלק מהדחיפה של הכתר להכנסת רפורמות מוסדיות שהסדירו מקצועות. הכתר גם היה מעוניין לייצר הכנסה נוספת לקופתו וקרואה הקים את הגרלת הלוטו המלכותית ב-1769. קרואה גם יזם שיפורים בבירה ובמושבה של מלכות המשנה, והגדיל את גודל הפארק המרכזי שלה, Alameda.
משנה למלך אקטיביסטי נוסף שביצע רפורמות היה אנטוניו מריה דה בוקארלי אי אורסואה, מרקיז דה ואלארוסו אי קונדה דה חרנה, שכיהן מ-1771 עד 1779, ומת בתפקיד. חוסה דה גלבס, כעת השר לענייני הודו לאחר מינויו למבקר הכללי של ספרד החדשה, תדרך את המשנה החדש למלך על רפורמות שיש ליישם. בשנת 1776 הוקמה יחידה טריטוריאלית צפונית חדשה, המפקדה הכללית של המחוזות הפנימיים הידועה בשם Provincias Internas (בספרדית: Comandancia y Capitanía General de las Provincias Internas).
תאודורו דה קרואה, אחיינו של המשנה למלך לשעבר, מונה למפקד הכללי הראשון של המחוזות הפנימיים, בלתי תלוי במשנה למלך של ספרד החדשה, כדי לספק מינהל טוב יותר למחוזות הגבול הצפוניים. הם כללו את נואבה ויסקאיה, נואבו סנטנדר, סונורה אי סינלואה, לאס קליפורניאס, קואווילה וטחאס (קואווילה וטקסס), ונואבו מקסיקו. בוקארלי התנגד לתוכניתו של גלבס ליישם את הארגון האדמיניסטרטיבי החדש של המחוזות הפנימיים, שלדעתו יכביד על אזורים עם אוכלוסייה דלילה בעלויות מופרזות עבור הבירוקרטיה החדשה.
המלכים החדשים של בית בורבון לא פיצלו את מלכות המשנה של ספרד החדשה ליחידות אדמיניסטרטיביות קטנות יותר כפי שעשו עם מלכות המשנה של פרו, כאשר הקימו את מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ואת מלכות המשנה של גרנדה החדשה, אבל ספרד החדשה אורגנה מחדש מבחינה מנהלית ואליטה של גברים ספרדים ילידי אמריקה הועברו לתפקיד בכיר. הכתר גם הקים צבא קבע, במטרה להגן על שטחיו שמעבר לים.
הצגת החדשנות העיקרית של המלכים הבורבוניים הספרדים של ראשי הערים, מוסד המחקה את זה של צרפת הבורבונית. הם הוצגו לראשונה בקנה מידה גדול בספרד החדשה, על ידי השר לענייני הודו חוסה דה גאלבס, בשנות ה-70 של המאה ה-18, אשר חזה במקור שהם יחליפו את מערכת המשנה (מלכות משנה). עם סמכויות רחבות לגבי גביית מיסים ואוצר הציבור ועם מנדט לסייע בטיפוח צמיחה כלכלית במחוזותיהם, מועמדים פלשו לסמכויות המסורתיות של המשנה למלך, מושלים ופקידים מקומיים, כגון ה-corregidores, אשר בוטלו בהדרגה עם הקמת מוסד ראשי הערים. הכתר ראה בראשי הערים בלימה בפני הפקידים האחרים הללו.
עם הזמן נעשו התאמות. לדוגמה, לאחר תקופה של ניסויים שבה הוצב ראש עיר עצמאי למקסיקו סיטי, המשרד נמסר לאחר מכן לאותו אדם שכיהן במקביל בתפקיד המשנה למלך. אף על פי כן, יצירת עשרות ראשי עיריות אוטונומיות ברחבי מלכות המשנה, יצרה מידה רבה של ביזור, ובקפטן הכללי של גואטמלה, במיוחד, המוסד הניח את היסודות לאומות העצמאיות העתידיות של המאה ה-19. בשנת 1780, השר לענייני הודו חוסה דה גלבס שלח אגרת מלכותית אל תאודורו דה קרואה, קומנדנט גנרל של המחוזות הפנימיים של ספרד החדשה (Provincias Internas), וביקש מכל הנבדקים לתרום כסף כדי לעזור למהפכה האמריקאית. מיליוני פסו ניתנו.
ההתמקדות בכלכלה (וההכנסות שהיא סיפקה לקופת המלוכה) הורחבה גם לחברה בכללותה. קודמו עמותות כלכליות, כמו החברה הכלכלית של ידידי הארץ. חברות כלכליות דומות ל"ידידי הארץ" הוקמו ברחבי העולם הספרדי, כולל קובה וגואטמלה.
הכתר שלח סדרה של משלחות מדעיות לנחלותיו שמעבר לים, כולל המשלחת הבוטנית המלכותית לספרד החדשה, בראשות מרטין דה ססה וחוסה מריאנו מוצ'ינו (1787–1808). אלכסנדר פון הומבולדט בילה שנה בספרד החדשה בשנת 1804 במסעו המדעי במימון עצמי לאמריקה הספרדית. מיומן כמהנדס כרייה, תצפיותיו של הומבולדט על כריית כסף בספרד החדשה היו חשובות במיוחד לכתר, שהיה תלוי בהכנסות מכסף בעולם החדש.
הרפורמות הבורבוניות לא היו תוכנית מאוחדת או קוהרנטית לחלוטין, אלא סדרה של יוזמות כתר שנועדו להחיות את הכלכלות של נחלותיו מעבר לים ולהפוך את הממשל ליעיל יותר תחת שליטה איתנה של הכתר. שמירת הרישומים השתפרה והרישומים היו מרוכזים יותר. הבירוקרטיה הייתה מאוישת בגברים מוכשרים, רובם ספרדים ילידי חצי האי. ההעדפה כלפיהם גרמה לכך שהייתה טינה מצד אנשי האליטה ילידי אמריקה ובני משפחותיהם, שהודרו מלמלא תפקידים. הקמת צבא גרמה לכך שחלק מהספרדים האמריקאים הפכו לקצינים במיליציות מקומיות, אך השורות התמלאו בגברים עניים מבני תערובת, שהתרעמו על השירות ונמנעו ממנו במידת האפשר.
קרלוס פרנסיסקו דה קרואה, המרקיזה הראשונה של קרואה, המשנה למלך של ספרד החדשה(1766–1771)
אנטוניו מריה דה בוקרלי, המשנה למלך של ספרד החדשה
חואן ויסנטה דה גימס, הרוזן השני של רווילאג'ידו, המשנה למלך של ספרד החדשה (1789–1794)