stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי טורקיה–קובה
סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים בין טורקיה וקובה כוננו ב-1952. טורקיה פתחה את השגרירות הראשונה שלה באיים הקריביים בהוואנה ב-1979.
רג'פ טאיפ ארדואן, נשיא הרפובליקה של טורקיה ביקר בקובה ב-10–11 בפברואר 2015. זה היה הביקור הנשיאותי הראשון של טורקיה בקובה והיווה אבן דרך ליחסים הבילטרליים בין שתי המדינות.
יחסים כלכליים

נפח הסחר בין שתי המדינות היה 54.7 מיליון דולר בשנת 2019 (יצוא/יבוא טורקי: 42.9/11.8 מיליון דולר).
נציגויות דיפלומטיות

קובה מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה.
טורקיה מחזיקה בקובה שגרירות בהוואנה.
מגדל המגורים Çiçeği מארח את שגרירות קובה באנקרה
יחסי טורקיה–קירגיזסטן

| יחסי טורקיה–קירגיזסטן |
| --- | --- |
טורקיה: קירגיזסטן


טורקיה: קירגיזסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
783,562: 199,951
אוכלוסייה
87,527,097: 7,213,335
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,108,022: 13,988
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,659: 1,939
משטר
משטר נשיאותי: רפובליקה

יחסי טורקיה–קירגיזסטן הם היחסים דו-צדדיים בין קירגיזסטן לטורקיה.
יחסים דיפלומטיים

סולידריות פאן-טורקית   גרמה לטורקיה להרחיב את הקשרים עם קירגיזסטן. לאחר מכן, טורקיה חתמה על הסכמי סיוע תרבותיים,  כלכליים,  וטכניים  רבים עם קירגיזסטן ונתנה חסות על חברותה המלאה  ב- ECO, הסכם סחר אזורי שחברותיו המקוריות היו איראן, פקיסטן וטורקיה.
לטורקיה לא היו משאבים כלכליים הולמים  כדי להקל על הידרדרותה הכלכלית של קירגיזסטן, שהייתה הגרועה ביותר בחבר המדינות. לאחר הכישלון של מיזמים משותפים רבים בקירגיזסטן,  טורקיה הגיעה למסקנה שקירגיזסטן קטנה מדי וענייה מכדי להיות כדאית כלכלית  בלי סיוע רוסי, וכיוון מחדש של מדיניותה כדי להגדיר באופן צר את תמיכתה כספקית של סיוע טכני  והשקעות.
לאחר פירוק ברית המועצות, מדיניות החוץ הטורקית תפסה הזדמנות להשיג יישור קו עם המדינות השונות דוברות טורקית במרכז אסיה. טורקיה ארגנה במהירות חילופי דברים דיפלומטיים עם ראשי הממשלה של קירגיזסטן העצמאית החדשה, והפכה למדינה הראשונה שהכירה בקירגיזסטן ב-16 בדצמבר 1991. יחסים דיפלומטיים בין שתי מדינות כוננו ב-29 בינואר 1992. השגרירויות נפתחו באופן הדדי בבישקק ובאנקרה ב-1992.
מדיניות החוץ הפאן-טורקית הזו הכניסה את טורקיה לתחרות עם רוסיה. קירגיזסטן בסופו של דבר התחברה יותר לרוסיה. היא סיפקה מקור בר-קיימא לסיוע כלכלי יותר מאשר אנקרה; הצבאות של מדינות אלה אומנו על ידי הצבא הסובייטי לשעבר והרגישו קרובים לצבא הסובייטי לשעבר; והתשתית של האזור הייתה קשורה לרוסיה.
עד שנת 2019, יותר מ-100 הסכמים ופרוטוקולים דו-צדדיים נחתמו בין שתי המדינות כדי להניח את הבסיס המשפטי ליחסים, ונערכו מספר רב של ביקורים הדדיים רמי דרג.
יחסים כלכליים

נפח הסחר בין שתי המדינות היה בשווי 519 מיליון דולר בשנת 2019 (יצוא/יבוא טורקי: 442/77 מיליון דולר).
נציגויות דיפלומטיות

קירגיזסטן מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה וקונסוליה כללית באיסטנבול.
טורקיה מחזיקה בקירגיזסטן שגרירות בבישקק.
יחסי ברזיל–סין

| יחסי ברזיל–סין |
| --- | --- |
ברזיל: הרפובליקה העממית של סין


ברזיל: סין
שטח (בקילומטר רבוע)
8,515,770: 9,596,967.75
אוכלוסייה
212,203,410: 1,418,507,662
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,173,666: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
10,243: 12,545
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה עממית

נשיא סין שי ג'ינפינג ונשיא ברזיל, ז'איר בולסונארו, בייג'ינג באוקטובר 2019.
יחסי ברזיל–סין מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין ברזיל לסין. היחסים בין ברזיל לסין החלו בראשית המאה ה-19 ונמשכו עד שנת 1949, אז הופרעו בשל הקמת הרפובליקה העממית של סין (PRC). היחסים הדיפלומטיים בין PRC לברזיל החלו רשמית בשנת 1974 בהסכמה על הקמתה והפעלתה של שגרירות ברזיל בבייג'ינג ושגרירות סין בברזיליה. מאז התפתחו הקשרים הדו-צדדיים בעיקר על בסיס אי הפרעה, שוויון ותועלת הדדית (win-win).
הקשר הכלכלי והפוליטי ההולך וגובר בין המדינות אושר בביקור של לולה בסין, שכלל 450 נציגי עסקים ברזילאים. שר החוץ הברזילאי צלזו אמורים ציין כי מערכת היחסים ההולכת וגוברת עשויה להיות חלק מ"קונפיגורציה מחדש של הגאוגרפיה המסחרית והדיפלומטית בעולם".
היסטוריה

התחייבות משותפת מוקדמת שכללה את ברזיל וסין החלה בשנת 1812, כאשר מריה הראשונה, מלכת פורטוגל, שהייתה אז בברזיל, ייבאה פועלים סיניים לעבודה במטע תה ליד ריו דה ז'ניירו. בשנת 1900 התיישב בסאו פאולו גל רענן של מהגרים מסין.
בשנת 1879 הוביל אדמירל ארתור סילביירה דה-מוטה, הברון מג'ייגוואי, "משלחת ימית" לסין כדי לקיים יחסים דיפלומטיים, בעוד משלחת נוספת נשלחה ללונדון לדון בהגירה הסינית עם הדיפלומטים של סין בבריטניה. היחסים הרשמיים בין האימפריה הברזילאית ושושלת צ'ינג נקבעו בספטמבר 1880 עם אמנת הידידות, המסחר והניווט. הסינים סירבו, עם זאת, להתיר לברזילאים להעסיק סינים כעובדי קבלן, מתוך ידיעה שלעובדים שאינם לבנים מתייחסים "כמכונות או כאל עבודה זולה". הבריטים התנגדו גם ליבוא העבודה הסינית לברזיל, והאמינו שהיא תביא בהכרח לעבדות דה-פקטו (העבדות בברזיל בוטלה רק בשנת 1888). בשלהי 1893, חוסה דה קוסטה אזבדו, הברון מלדאריו, נסע לבייג'ינג למשא ומתן על חוזה הגירה חדש, אך הסינים לא התעניינו.
היחסים הרשמיים עם הרפובליקה של סין הסתיימו לאחר מלחמת האזרחים הסינית (1945–1949) וכוננו עם הרפובליקה העממית של סין רק בשנת 1974. במהלך המאה ה-21 התעסקו אנשי עסקים ברזילאים במידה מסוימת ממה שתיאר הפייננשל טיימס כקצב פיתוח איטי לכמה היבטים של מערכת היחסים. לדוגמה, ברזיל הכירה רשמית בסין ככלכלת שוק בשנת 2004, אך עד 2009 לא בוצעו השינויים המקבילים להסדרי המסחר. עם זאת, הושגה הסכמה במגוון רחב של סוגיות, ונוצר קשר אישי יוצא מן הכלל בין נשיאי המדינות. בשנת 2010 התקיימה ועידת ה-BRIC השנייה בברזיל, עם הצעות שהוגשו לשיתוף פעולה מוגבר בין ברזיל לסין בנושאים פוליטיים ומסחריים וכן אנרגיה, כרייה, שירותים פיננסיים וחקלאות.
נשיא סין הו ג'ינטאו אמר בנאומו בפני הקונגרס הברזילאי ב-12 בנובמבר 2004 כי "גם אמריקה הלטינית וגם סין חוו חוויות דומות בהשגת שחרור לאומי, הגנה על עצמאות לאומית ובניית המדינה". לכן, 'לשני הצדדים יש אותם רגשות ושפות נפוצות'. הוא אמר כי "יחסי סין-אמריקה הלטינית צפויים לתמוך זה בזה במישורים הפוליטיים, לחזק את המשבר הכלכלי ולנהל קשרים תרבותיים קרובים".
באוגוסט 2019, סין הגנה על ברזיל מפני הביקורת המערבית על השריפות באמזונאס בשנת 2019, כאשר השגריר הסיני בברזיל תיאר את הביקורת כ"מעט מפוברקת". זה הוביל לתודות של נשיא ברזיל, ז'איר בולסונארו, שתיאר זאת כ"מחווה מפוארת שחיזקה אותנו מאוד."
יחסי סחר

סין מגדילה את ההשקעה בברזיל, תוך מימון חיפושי נפט לתיקון מסילות ברזל. תיקון הרכבות והתשתיות הגיע לקראת אולימפיאדת ריו בשנת 2016. מתקיים גם סחר מגוון מחומרי גלם לציוד כבד ומוצרים תעשייתיים. שתי המדינות חתמו גם על הסכם מטבע שיכלול יואן סיני וריאל ברזילאי בשווי של עד 30 מיליארד דולר. עסקה זו נחתמה על מנת לספק מטבע חלופי לדולר האמריקאי ביואן הסיני. סין נחשבת לשותפת הסחר הגדולה של ברזיל.
ברזיל וסין הן חברות בארגון כלכלי בשם BRICS, הכולל גם את רוסיה, הודו ודרום אפריקה. סין תורמת 41% מסך תקציב פעילות הארגון. ברזיל תורמת 18% מתקציב הפעילות. מטרות סין וברזיל הן חלק ממטרה גדולה יותר, להגדיל את הסחר בקרב השווקים העולים והמתפתחים.
בנובמבר 2015, כמה ארגוני פלדה מברזיל, יחד עם מקסיקו, האיחוד האירופי וארצות הברית, דגלו שמדינות העושות עסקים עם סין צריכות להעריך את התנהגות המסחר שלהם לפני קבלת סין ככלכלת שוק. בשנת 2016 נותרה ברזיל נייטרלית בוויכוח ארגון הסחר העולמי בסין, ומעמדם בשוק בענף המתכות. סין הציבה אתגרים בפני מי שמפקפק בכלכלת השוק שלהם. סין הואשמה במשלוח היצוא שלה לשוק הברזילאי.
תשתיות

בשנת 2015 הציעו ממשלות סין, פרו וברזיל תוכנית לבניית מסילת ברזל החל מהחוף האטלנטי בברזיל לחוף האוקיינוס השקט בפרו. סין הסכימה לתמוך כלכלית בפרויקט הרכבת. בשל המיתון האחרון בברזיל והדאגה הסביבתית ליער הגשם באמזונס, תוכנית הפרויקט המקורית שכללה ממשלת סין לא יצאה לפועל. מערכת הרכבות היבשתית תקצץ בהוצאות המשא ובזמן לסין על ידי שימוש ברכבת המוצעת למשלוח חומרים מברזיל ופרו. סין הייתה שותפת הסחר הגדולה ביותר של ברזיל מאז 2009.
יוליוס רנטגן

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1855 לייפציג, ממלכת סקסוניה 
 פטירה:  13 בספטמבר 1932 (בגיל 77) אוטרכט, הולנד 
 מוקד פעילות:  ממלכת ארצות השפלה 
 סוגה:  סימפוניה, קונצ'רטו, אופרה 
 שפה מועדפת:  הולנדית, גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  אמנדה רנטגן-מאייר (1880–15 ביולי 1894) אברהמינה דז אמורי ון דר הובן 
 צאצאים:  אנגלברט רנטגן, פרנץ אדוורד רנטגן, יואכים רנטגן, אדוורד פרנטס רנטגן, יוהנס רנטגן, יוליוס רנטגן הבן 
 פרסים והוקרה:  מסדר אולף הקדוש  אביר במסדר אורנז'-נסאו  דוקטור לשם כבוד  מסדר הכתר הרומני 
 juliusrontgen.info
 
יוליוס רנטגן (בגרמנית: Julius Engelbert Röntgen;‏ 9 במאי 1855 – 13 בספטמבר 1932) היה מלחין גרמני-הולנדי.
יצירותיו

יצירותיו של יוליוס רנטגן כוללות 25 סימפוניות, קונצ'רטי (7 לפסנתר, 3 לכינור, 3 לצ'לו, ואחרים), וכן מספר רב של יצירות קאמריות, יצירות לפסנתר ויציחרות ווקאליות. כן השלים את רביעיית המיתרים מס' 2, שאדוארד גריג הותיר לא גמורה. כן כתב הרמוניות לנעימות הולנדיות מסורתיות.
הערות שוליים

↑  ר. סטארוולד, "יוליוס רנטגן 2" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  גרוב
↑  גרוב
↑  גרוב
↑  גרוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267435405171  PLWABN: 9810556594905606  BIBSYS: 90521710  BnF: cb13530958v (data)  BPN: 99446933  CiNii: DA11348217  GND: 119300435  ISNI: 0000 0001 1439 4715  LCCN: no89016373  MusicBrainz: 8bab2a6a-a1e7-4737-80ed-e488e66d779a  NKC: jx20090818016  NLA: 35241064  NSK: 000426009  NTA: 069968233  RERO: 02-A003754886  SELIBR: 294769  SNAC: w6z32b3s  SUDOC: 080602010  Trove: 878298  VIAF: 22302897   WorldCat (עם VIAF): 22302897 
אנגלברט רנטגן, אבי המלחין, בשנת 1870
יום ראשון העקוב מדם

ערך זה עוסק ביום ראשון העקוב מדם של 1972. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  טבח 
 מיקום:  דרי 
 קואורדינטות:  54°59′49″N 7°19′32″W﻿ / ﻿54.9969674°N 7.3255581°W﻿ / 54.9969674; -7.3255581
 משתתפים:  1st Battalion, Parachute Regiment 
 תאריך:  30 בינואר 1972 
 נפגעים
 הרוגים:  14 
 פצועים:  1,777 
 he
 
יום ראשון העקוב מדם (בכפל משמעות ל"יום ראשון הארור"; באנגלית: Bloody Sunday) הוא אירוע שהתרחש ביום ראשון ב-30 בינואר 1972, ובו צנחנים בריטים ירו למוות ב-14 גברים ונערים קתולים לא חמושים, לאחר מצעד למען זכויות אדם בשכונת העוני בוגסייד בעיר דרי שבצפון אירלנד. יום ראשון העקוב מדם נחשב כאירוע מכונן אשר הביא לתחילתן של 30 שנות אלימות מצד הצבא האירי הרפובליקני הזמני (ה-PIRA) נגד בריטניה.
מצעד זכויות האדם ביום זה אורגן על ידי איוון קופר, חבר הפרלמנט של צפון אירלנד כדי למחות על כליאתם של אירים, קתולים ברובם, בצפון אירלנד. חשיבותו של היום היא לא רק באירוע עצמו, אלא בסמליותו, מאחר שהוא נחשב לתחילת המאבק נגד השליטה הבריטית בצפון אירלנד על ידי ה-PIRA בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה.
רקע היסטורי

ה-IRA נוסד על ידי מייקל קולינס ב-1919, אך האלימות בין הקתולים לממשל הבריטי הגיעה לשלב חדש רק בסוף שנות השישים של המאה ה-20. הרפובליקה של אירלנד קיבלה את עצמאותה לאחר מלחמה בבריטניה ומלחמת אזרחים שהתרחשה לאחר מכן, עוד בשנת 1922, אך שישה מחוזות בצפונה של אירלנד בחבל אלסטר, נותרו מחוץ לגבולות המדינה החדשה. במלחמת האזרחים האירית ניצחו תומכי ההסכם עם בריטניה בראשות איימון דה ואלירה את מתנגדיו. ההסכם העניק עצמאות לאירלנד, אך קרע מעליה את חבליה הצפוניים. דבר זה הביא לדעיכת מפלגת שין פיין, ולדעיכתו של הצבא האירי הרפובליקני, אשר הובס במלחמה. במשך למעלה מארבעה עשורים היה המאבק לאיחודן של צפון אירלנד ודרום אירלנד הצהרתי בעיקרו. אנשי הדרום מעולם לא קיבלו את החלוקה[דרוש מקור], אך לא עשו כל צעד מעשי על מנת להביא לאיחוד עם הצפון. הצפון היה נתון תחת שליטה בריטית, וההרכב האתני שלו לא היה הומוגני. הוא כלל רוב פרוטסטנטי אל מול מיעוט קתולי, על אף שרוב זה הלך והצטמצם[דרוש מקור]. המאבק המזוין דעך וההתנגדות לשלטון הבריטי לא הביאה לרוב לאלימות. המיעוט הקתולי היה מדוכא, והממשל המקומי היה מורכב, רובו ככולו, מ"יוניוניסטים" (פרוטסטנטים תומכי האיחוד עם בריטניה), תוך אפליה מוצהרת כמעט[דרוש מקור] של האוכלוסייה הקתולית.
ב-1968 החלו הקתולים בצפון אירלנד לפעול לשם השגת זכויות אזרח שוות מן הממשלה הבריטית, כשהם מושפעים מהתנועות לזכויות האזרח בארצות הברית ומתורתו של מרטין לותר קינג, וכן ממהומות הסטודנטים בפריז. התנועה לזכויות האזרח לא הייתה לאומנית, ודרישתה הייתה שהקתולים - כנתינים בריטים - יזכו ל"קול אחד לאדם אחד". הממשלה הבריטית ראתה בפעולותיה של התנועה לזכויות האזרח "סוס טרויאני", שמטרתו לקדם את האינטרס הרפובליקני הלאומני[דרוש מקור]. תגובתם החריפה של הבריטים עוררה מחדש לפעולה את ה-IRA ואת שין פיין.
הקתולים הרגישו מקופחים מכיוון שכוחם הפוליטי היה זעום על אף שהיוו אחוז ניכר מקרב האוכלוסייה, ומכיוון שתנאי חייהם היו קשים מאוד[דרוש מקור]. הם חשו כי הממשל הפרוטסטנטי היוניוניסטי מתייחס אליהם כאל גיס חמישי, וכתוצאה מכך, הם פנו למאבק לא אלים. כישלונו של ניסיון זה ופעולות הפלגים הרדיקליים בתנועה הכשירו את הקרקע לתנועה מיליטנטית יותר. בנוסף, הפכה מדיניות ממשלתו השמרנית של אדוארד הית' בבריטניה למקדם גיוס יעיל לשורות הארגון.
ב־12 באוגוסט 1969 הפך עימות בין קתולים לכוחות ממשלה בשכונת העוני בוגסייד בלונדונדרי למניע להתפרצויות אלימות ברחבי צפון אירלנד, בעיקר בעקבות השימוש הנרחב של הבריטים בגז מדמיע, אך לפני יום ראשון העקוב מדם, ה-IRA היה לא מאורגן וחלש כארגון.
אירועי היום

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא יש לעדכן פרק זה לאור ממצאי ועדת החקירה החדשה שהתפרסמו ב-15 ביוני 2010.
בשעה 14:50 החל מצעד זכויות האדם שלפי ההערכות השתתפו בו כ-10,000 עד 20,000 צועדים. המצעד היה אמור לעבור דרך רובע בית העירייה, אך עקב מחסומי הצבא שונה הנתיב לעבר "פינת דרי החופשית". כחמישים דקות לאחר מכן, בשעה 15:40, התנתקה קבוצה קטנה של גברים צעירים מהצועדים, והתעקשה לדחוף את המחסומים ולהמשיך בנתיב המקורי של המצעד אל רובע בית העירייה. הם תקפו באבנים את המחסומים הבריטיים, תוך כדי השמעת גידופים כנגד הכוחות שבמקום. בנקודה זו, החלו הכוחות לפעול נגד המפגינים על ידי שימוש נגדם בגז מדמיע ובכדורי גומי. בנקודה מסוימת, התקבלו דיווחים במרכז הפיקוד הבריטי על ירי צלף של ה-IRA, וניתנה פקודה לירות באש חיה על המפגינים. אחד הצעירים שהפגינו נורה ונהרג, ועקב כך הסלימה האלימות המפגינים כלפי הכוחות הבריטיים.
לקראת 16:10 קבלו הבריטים הוראה להזיז את הכוחות והחלו לרדוף אחר שולי קבוצת הצועדים עד לקצה של פינת דרי החופשית. אף על פי שהמפקדה נתנה הוראה לנצור אש, מאות כדורים של אש חיה נורו לתוך ההמון הצועד במשך כחצי שעה. בשעה 16:40 הסתיימו חילופי האש, 12 צועדים נוספים נהרגו, רבים מתוכם תוך ניסיון לחלץ את הפצועים הרבים שנפלו. פצוע נוסף מת מפצעיו מאוחר יותר, ומניין ההרוגים עלה ל-14. בנוסף, כ-50 עד 60 מפגינים נעצרו. לצבא הבריטי היו שני פצועים מכוחותיהם. רבים מן ההרוגים היו צעירים, תשעה היו בני 16–22, וחמישה בני 26–59.
עדויות סותרות וחילופי ההאשמות בין הצבא למפגינים הקתולים, יחד עם המהומה שנוצרה עקב הירי, הקשו על ניתוח מהלך האירועים ואיתור הצד הראשון שפתח באש. הצבא יצא בהצהרה רשמית כי הירי של חייליו נבע כתגובה לירי של צלפים בשטח. למרות זאת, הצועדים טענו כי לא היו צלפים, ואם היה ירי מצד המפגינים הקתולים הרי שהוא בא בתגובה לירי החיילים. במיוחד הודגשה העובדה, כי הצבא הבריטי ירה מטחי כדורים רבים לתוך ההמון הסואן ופגע באנשים לא חמושים וחפים מפשע.
היום שאחרי

התגובה הרשמית של הצבא הייתה כי הצנחנים הגיבו לאיום של ירי ופצצות מסמרים מצד חשודים כחברים ב-IRA. עדים רבים, לרבות הצועדים במצעד, תושבים מקומיים ועיתונאים בריטיים שנכחו במקום, דחו את טענת הצבא. הם טענו כי הצבא ירה ללא הבחנה לתוך ההמון הצועד, לעבר המפגינים שברחו ואל אלו שעזרו לפצועים בשטח. מבחינתם, עצם העובדה שאף חייל בריטי לא נפצע מירי, הייתה הוכחה לטענותיהם. הזעם הרב הוביל המונים לעבר השגרירות הבריטית שברובע מריון (Merrion) בדבלין, והם העלו אותה באש. היחסים בין האירים לבריטים הגיעו לשפל כזה, עד ששר החוץ האירי פטריק הילרי נסע במיוחד לאו"ם בניו יורק כדי לדרוש את התערבות הארגון בנעשה בצפון אירלנד[דרוש מקור]. עם זאת, מאחר שלבריטניה יש זכות וטו במועצת הביטחון, פעולה זו לא נחשבה כצעד מעשי, אלא כצעד של מחאה. בעוד שהעדויות הראו כי אומנם הקבוצה שסטתה מן המצעד תקפה באבנים את הכוחות הבריטים, הציפייה שלהם הייתה כי כוחות הצבא "יזרקו אותם החוצה", אך לא יפעילו אש חיה על קבוצה שאינה חמושה. מאידך, הצנחנים שהשתתפו בהתקפה העידו בבית הדין שבחן את האירועים, וטענו שנאמר להם לצפות לקרב ירי וכי הם זכו לעידוד להגיע להרג בצד השני.
לאחר האירוע, סערו הרוחות באירלנד ובריטניה, ואחת התוצאות המיידיות של "יום ראשון העקוב מדם" הייתה ייסודה של ועדת חקירה שבראשה עמד אב בית הדין הלורד וידג'רי (Widgery) מצידה של הממשלה הבריטית. הדו"ח המהיר שנכתב על ידי הלורד וידגרי תמך בגרסת הצבא לאירועי אותו היום. העדויות המדעיות שהוצגו בפני בית הדין רמזו שעל גופות חלק מן ההרוגים היו סימני מגע עם חומרי נפץ (ומכאן כי באו במגע עם חומרי נפץ בטרם נורו, דהיינו כי היו טרוריסטים ולא מפגינים תמימים). המהירות שבה נכתב הדוח הביאה לכך שבית הדין, העומד בראשו והמסקנות שהוצאו ממנו, זכו לביקורת נוקבת מן הלאומנים האירים אשר טענו כי מדובר בטיוח ובפזיזות נמהרת.
ועדת החקירה השנייה

ג'ון יום, פוליטיקאי אירי זוכה פרס נובל, פעיל בתנועה לזכויות אזרח באירלנד בשנות השישים ושותף להסכמים רבים כגון הסכם בלפסט, פנה לראש הממשלה הבריטי ג'ון מייג'ור בבקשה להקים ועדת חקירה שנייה. אך בעוד שמייג'ור דחה בקשה זו, מחליפו, טוני בלייר, אהד את הרעיון, ובימי ממשלתו הוקמה ועדת החקירה השנייה לאירועי יום ראשון העקוב מדם.
בינואר 1998 נפתחו דיוני ועדת החקירה השנייה בענינו של יום ראשון העקוב מדם. בראשות הוועדה עמד הלורד סביל (Lord Saville), ודיוניה נמשכו עד לחודש נובמבר 2004. הוועדה שמעה כ-900 עדויות, ועלות החקירה הגיעה עד כדי 150 מיליון ליש"ט. בעוד הדו"ח היה אמור להתפרסם כבר בקיץ 2005, הוא פורסם לבסוף רק ב-15 ביוני 2010. הוצאות ועדת החקירה התנפחו בהדרגה לכדי כארבע מאות מיליון ליש"ט ועוררו ביקורת נוקבת. בעקבות פרסום הדו"ח הצהיר ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, כי "לא ניתן להצדיק את האירועים", והוסיף כי "מה שאירע לא היה צריך להתרחש".
חקירת סביל הייתה מקיפה מאוד, ודאי יחסית לוועדת החקירה הראשונה, וכללה טווח רחב של עדים, כולל תושבים מקומיים, חיילים, עיתונאים ופוליטיקאים. רבים מאמינים כי העדויות הנוכחיות מערערות על קביעתה המהירה של ועדת החקירה הראשונה בראשותו של הלורד וידגרי. חלק מהאשמות שהועלו בוועדה השנייה היו, כי חלק מן הגופות מוקמו ליד רובים וחומרי נפץ. בנוסף התברר כי חומרים תמימים אחרים (כמו למשל קלפי משחק), מגיבים גם הם חיובית לסוג המבחנים שנערכו לאיתור שרידים של חומרי נפץ. חלק מהמדענים שהיו אחראים לחלק המדעי של דו"ח ועדת החקירה הראשונה, אף חזרו בהם מממצאיהם הראשונים, וטענו כי הפרשנות שלהם הנחתה את ממצאיהם ולא ההוכחות המדעיות. הלורד סביל מאידך, סירב להתייחס לדוח של ועדת החקירה של וידגרי, וטען כי תפקידה של ועדת החקירה השנייה הוא לחקור את מאורעות יום ראשון העקוב מדם, ולא את ועדת החקירה הראשונה.
בבית הדין של סביל היו שלושה שופטים, סביל הבריטי שכיהן כאב בית הדין, השופט הויט (Hoyt) מקנדה, והשופט טוהיי (Toohey) מאוסטרליה. סביר שהם פרוטסטנטים[דרוש מקור], אם כי החלוקה של קתולים ופרוטסטנטים לגבי אלו שאינם במקור מצפון אירלנד פחות סבוכה ואינה משייכת אותם אוטומטית למחנה זה או אחר בקונפליקט המתקיים בצפון אירלנד.
ההסכמים שנחתמו בצפון אירלנד בסוף המאה העשרים, השיבו את השלום והשליטה לבריטים באזור בכל הנוגע לביטחון ולמשפט. כך, שגם אם הקהילה הקתולית ומנהיגיה שאפו להתערב בהקמת בית הדין ולקבל ייצוג בו, הם לא יכלו. בנוסף, הסיכוי שרפובליקנים איריים (השיין פיין וה-IRA) יסכימו לשבת בבית דין שהוא מוסד משפטי בריטי, קטן מאוד כיוון שהם אינם מכירים בסמכות הבריטית לגבי צפון אירלנד.
עם זאת, קתולים ולאומניים איריים הביעו שביעות רצון באופן כללי לעבודתה של ועדת החקירה בראשות הלורד סביל, כיוון שהיא מאשרת את אמונתם כי הצועדים באותו יום היו לא חמושים כאשר הם נורו בידי הצבא הבריטי. הרפובליקנים, ובכללם גם מרטין מק'גינס (מי שהיה מפקד ה-IRA בדרי ב-1972 ואחד ממנהיגי השיין פיין) העידו ברצון בפני בית הדין של סביל. מק'גינס אף הצהיר שהוא נכח במצעד ופיקד על סניף ה-IRA בדרי. הוא סירב לענות על שאלות באשר להיכן שהה, מכיוון שלטענתו זה עלול לפגוע בביטחונם של האנשים המעורבים [דרוש מקור].
מאידך, יוניוניסטים הביעו תרעומת על כך שבית הדין עלה כסף רב מדי ושם דגש על הקורבנות מהצד הלאומני תוך התעלמות מקורבנות היוניוניסטים שנפגעו על ידי ה-IRA.
השפעת "יום ראשון העקוב מדם" על צפון אירלנד

כנראה לא ניתן יהיה לגלות את מה שהתרחש בדיוק באותו יום, אך ניתן לומר בוודאות כי כל הצדדים מסכימים ש"יום ראשון העקוב מדם" הפך לסמן או סמל, לנקודת מפנה של שפל חדש בהיסטוריה ובעתיד של צפון אירלנד[דרוש מקור].
כאשר הצבא הבריטי הגיע לצפון אירלנד, הקתולים קיבלוהו בברכה, כיוון שראו בו כוח נייטרלי שיוכל להגן עליהם מפני ההמון הפרוטסטנטי ומפני המשטרה המלכותית של אלסטר, ה-RUC, שאותה ראו כמיליציה פרוטסטנטית. לאחר "יום ראשון העקוב מדם" פנו קתולים רבים נגד הצבא הבריטי, ולאחר שראו בו מגינם, הפכו אותו לאויבם[דרוש מקור]. לאומנים צעירים רבים פנו לדרך האלימות בעקבות יום ראשון העקוב מדם[דרוש מקור].
בשלושים השנים הבאות, "הפלג הזמני" בצבא האירי הרפובליקני (שהתפלג מהרוב בדרישה לפתוח בטרור) וקבוצות רפובליקניות קטנות כמו צבא השחרור הלאומי האירי (INLA) יצאו במערכה של מה שהם תיארו כמלחמה בבריטים, ובמיוחד במשטרה המלכותית של אלסטר, בצבא הבריטי ובחטיבת המשמר ההגנתי באלסטר של הצבא הבריטי. לדעת מבקרי הארגונים הללו, הם יצאו גם נגד הפרוטסטנטים והקהילה היוניוניסטית[דרוש מקור]. בין כוחות אלה וארגונים חמושים אחרים, החל מאבק מר שנטל את חייהם של אלפי קורבנות. המאבק שנשא אופי של לוחמת גרילה, סווג על ידי רבים כטרור שהופעל על ידי שני הצדדים היריבים גם יחד.
ההפוגה באש שחלה במקביל חקירת סביל והסכם יום שישי הטוב, הידוע גם כהסכם בלפסט, המדגיש את פתרון עתידה של אירלנד בדרכי שלום, הביאו לרגיעה בצפון אירלנד לאחר כמה עשורים של לחימה. כל אלו, חברו יחד כדי לתת סיכוי אמיתי לתקווה ולשלום בין הקבוצות היריבות בצפון אירלנד וביניהן לבריטניה. בקיץ 2005 הודיע ה-IRA שהוא מתפרק מנשקו.
גם בעיר דרי שככה האלימות, אך על קירות בתיה נותרו ציורי קיר גדולים, המתארים תמונות של דיכוי בריטי, סיסמאות, סמלים לאומניים וסמלים של "ארגוני מדוכאים" אחרים (כגון אש"ף) מהצד הקתולי, לעומת ציורי מאורעות היסטוריים, הנצחת חללים וסיסמאות שכנגד מהצד הפרוטסטנטי.
תגובת אמנים ל"יום ראשון העקוב מדם"

שניים מחברי הביטלס חיברו שירי מחאה בעקבות האירועים: ג'ון לנון (שאף הוא ממוצא אירי) כלל באלבומו Sometime In New York City את השיר "Sunday Bloody Sunday", וכן שיר נוסף בשם "Luck of the Irish" ("מזלם של האירים") שעסק יותר בקונפליקט המתחולל בצפון אירלנד, ולא ספציפית ב"יום ראשון העקוב מדם". התמלוגים מהשיר "Luck of the Irish" נתרמו ל-IRA[דרוש מקור]. פול מקרטני וכנפיים הוציאו אף הם סינגל שעסק בנושא, "Give Ireland Back to the Irish" ("השיבו את אירלנד לאירים"), והוא נאסר לשידור על ידי ה-BBC.
ב-1983 הוציאה להקת U2 את האלבום "War", שכלל את אחד משיריה הידועים של הלהקה - "Sunday Bloody Sunday". שיר זה עסק במצב ששרר בצפון אירלנד באותם ימים, אך למרות ספקולציות רבות, לא ברור לחלוטין האם השיר אכן עוסק ביום ראשון העקוב מדם. באחת הגרסאות החיות של השיר, הצהיר בונו לפני השמעתו, כי "This is not a rebel song" ("זהו אינו שיר מרדני"), אך כוונתו המדויקת נותרה סתומה.
אירועי היום אף הונצחו בשני סרטים. הראשון הוא דרמה טלוויזיונית בשם "Bloody Sunday", בכיכובו של ג'יימס נסביט אשר הוקרנה ב-25 בינואר 2002. הסרט השני היה -"Sunday" (שנוצר על ידי ג'יימי מק'גוורן, מי שייצר את סדרת הטלוויזיה המפצח). שני הסרטים נטו יותר לתיאור האירועים לפי גרסת המפגינים ולא לפי הפרשנות של הצבא הבריטי.
מעצר חשוד באירוע

ב-10 בנובמבר 2015, לראשונה מאז האירוע שהתרחש 43 שנים קודם לכן, עצרה משטרת צפון אירלנד חייל בריטי לשעבר, בן 66, בחשד למעורבות בהרג ביום ראשון העקוב מדם. ב-14 במרץ 2019 הודיעה התביעה הצפון-אירית כי יש די ראיות להעמיד לדין חשוד אחד, הצנחן הבריטי פ., בעוד שנגד יתר החיילים ואנשי הצבא האירי הרפובליקני שנחקרו לא יוגשו כתבי אישום.
ראו גם

היסטוריה של צפון אירלנד
הסכם יום שישי הטוב
יום שישי העקוב מדם
לקריאה נוספת

Don Mullan (1997). Eyewitness Bloody Sunday. Wolfhound: Printing Press.
Raymond McClean (1997). The Road To Bloody Sunday (revised edition). Guildhall: Printing Press.
Eamon McCann (1998). Bloody Sunday In Derry. Brandon : Printing Press. ISBN 0-86322-139-4.
Tony Geraghty (2000). The Irish War. Johns Hopkins University Press. ISBN 0-8018-7117-4.
Jennifer Faus (2007). Before Sunday. Nonsuch Publishing. ISBN 1845885732.
הערות שוליים

↑  http://report.bloody-sunday-inquiry.org/
↑  Saville inquiry judges retire, BBC News, 23 November, 2004]
↑  Bloody Sunday report delayed for at least another year, independent.ie, November 6 2008
↑  דנה הרמן וג'קי חורי, ראש ממשלה בריטניה, דייוויד קמרון, התנצל על אירועי "יום ראשון הארור", באתר הארץ, 15 ביוני 2010
↑  רויטרס, עצור ראשון בחקירת טבח "יום ראשון הארור", באתר ynet, 10 בנובמבר 2015
Bloody Sunday: Ex-soldier arrested over Londonderry shootings, BBC, 10 November 2015
↑  One soldier to face charges over Bloody Sunday killings. הגרדיאן, 14 במרץ 2019.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566540505171  BnF: cb16256326b (data)  GND: 4599868-1  LCCN: sh2006005252 
הכתובת המפורסמת "NO SURRENDER" על קיר בית מחוץ לחומות דרי
אנדרטה בבלפסט לזכר קורבנות יום ראשון העקוב מדם
יוליוס רינגל

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1889 פלקרמארקט, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  11 בפברואר 1967 (בגיל 77) באייריש גמיין, בוואריה, גרמניה המערבית גרמניה המערבית 
 מדינה:  אוסטריה 
 השתייכות:  האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית   אוסטריה הרפובליקה האוסטרית הראשונה   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1909–1945 (כ־36 שנים)
 דרגה:   גנרל הכוחות ההרריים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ההררית ה-3   מפקד הדיוויזיה ההררית ה-5   מפקד הקורפוס ה-69
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל יוליוס רינגל (בגרמנית: Julius Ringel;‏ 16 בנובמבר 1889 – 11 בפברואר 1967) היה מפקד בכיר בוורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.