הסכם ג'יי
הערכת חשיבותו

ההיסטוריונים סטנלי אלקינס ואריק מק'קיטריק ציינו, שבמונחים דיפלומטים קונבנציונליים, וכ"התמקחות בין יריבים", הסכם ג'יי "השיג את האפשרות הגרועה ביותר בעסקה, והשקפה זו נמשכת במידה רבה מאז". הם סיכמו שג'יי לא הצליח בעמידה על הזכויות הטבעיות, אך הוא כן השיג את "התנאי בל יעבור האחר שלו". הוא לא השיג את אף אחד מהדברים שהיו "רצויים אך לא חיוניים". הם הוסיפו שההישג של ג'יי מהבחינה הסמלית ספג התנגדויות רבות. עם זאת, מההיבט הריאלי, "הייתה זו הצלחה ממשית, שכללה את מניעת פריצתה של מלחמה נגד בריטניה".
ההיסטוריון מרשל סמלסר טען שההסכם דחה באופן יעיל את המלחמה נגד בריטניה, או לכך הפחות דחה אותה עד שארצות הברית הייתה חזקה מספיק כדי להתמודד עמה.
ההיסטוריון בדפורד פרקינס טען ב-1955 שההסכם היה הצעד הראשון במיסוד היחסים המיוחדים בין בריטניה לבין ארצות הברית, מהלך שאותו המשיך הלורד סולסברי. להשקפתו, ההסכם הצליח במשך עשר שנים להבטיח שלום בין שתי הארצות. "העשור עשוי להתאפיין כתקופת 'ההתפייסות הראשונה'", כפי שסיכם פרקינס:
במשך כעשר שנים שררו שלום בגבולות, הכרה הדדית בערכי הסחר ההדדי, ואפילו, בהשוואה לתקופת שקדמו להן ושבאו אחריהן, הפסקת הסכסוך בנוגע לשביית ספינות וגיוס בכפייה. שני עימותים עם צרפת ... הובילו את שתי המעצמות דוברות האנגלית להיות קרובות זו לזו אף יותר.
החל מ-1794 הפיג הסכם ג'יי את המתחים, מסכם פרקינס: "במשך עשור של מלחמה ושלום עולמיים, עלה בידן של הממשלות משני צידי האוקיינוס האטלנטי ליצור ולשמור על הלבביות שלעיתים קרובות הפכה כמעט לידידות צרופה". פרקינס מרמז שלהוציא אולי את פתיחת הסחר עם הודו הבריטית, "ג'יי כשל בלהשיג כל דבר שהאמריקאים לא היו זכאים לו באופן ברור, שחרור טריטוריה שריבונותם עליה הוכרה מאז 1782, ופיצוי על מעשים שאפילו בריטניה הודתה שהם לא היו חוקיים". הוא גם שיער ש"שנושא ונותן פיקח יותר מנשיא בית המשפט העליון" היה מצליח להשיג תנאים טובים יותר מאלו שהוא השיג. הוא ציטט את חוות דעתו של ההיסטוריון הנרי אדמס שההסכם היה גרוע:
איש לא היה מעז להגן עליו כעת. מאז 1810 לא הייתה שום תקופה שארצות הברית לא הייתה מעדיפה מלחמה על פני שלום בתנאים כאלו.
פרקינס הטיל יותר משקל בהשוואה להיסטוריונים אחרים על זיכיונות סחר בעלי ערך בסחר עם הודו וזיכיונות סחר עם איי הודו המערבית. בנוסף, הוא ציין שהצי המלכותי הבריטי טיפל בסחר האמריקאי ב"סלחנות יחסית" במהלך המלחמות, ורבים מהימאים שנשבו שבו למולדתם. משעה שספרד הכירה בקיומה של הברית הבלתי רשמית בין ארצות הברית לבריטניה, היא ריככה את התנגדותה הקודמת לשימוש שעשתה ארצות הברית בנהר המיסיסיפי וחתמה על הסכם פיקני (Pinckney's Treaty), שהאמריקאים היו מעוניינים בו. כאשר הושבע ג'פרסון כנשיא, הוא חידש את הסעיפים המסחריים שהביאו תועלת רבה לספנות האמריקאית.
אלקינס ומק'קיטריק סברו שראייה חיובית יותר כזו מעלה קושי גדול. לדבריהם הדבר הצריך שהבריטים יגשו למשא ומתן ברוח אותם דברים. שלא כמו פרקינס, הם מצאו עדות קלושה לכך.
בכותבו ב-2008 על ההיסטוריה של ארצות הברית, טען ג'ורג' הרינג שב-1794, "היו ארצות הברית ובריטניה על סיפה של מלחמה", והוא מסכם, "הסכם ג'יי נתן לארצות הברית זיכיונות חשובים ושירת את האינטרסים שלה היטב". ג'וזף אליס מוצא את תנאי ההסכם כ"חד-צדדיים לטובתה של בריטניה", אך הוא הצטרף לקונצנזוס של ההיסטוריונים שהוא היה:
עסקה ממולחת עבור ארצות הברית. הוא חוזה למעשה את הפיכתה של אנגליה, ולא של צרפת, למעצמה אירופאית הגמונית בעתיד, גישה שהתבררה כנבואית. הוא הכיר בתלות העצומה של הכלכלה האמריקאית בסחר עם אנגליה. במובן מסוים הוא בישר את דוקטרינת מונרו, שכן הוא קישר את ביטחונה ואת התפתחותה הכלכלית של ארצות הברית לצי הבריטי, שסיפק הגנה חשובה לאין ערוך במשך כל המאה ה-19. לרוב הוא סייע לדחייתה של המלחמה נגד אנגליה עד שאמריקה הייתה מסוגלת להתמודד עמה מבחינה כלכלית ופוליטית.