stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברטוס זפאט
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

אלברטוס זפאט נולד ב-8 באוקטובר 1901, ביישוב חקלאי במחוז דרנתה שבהולנד. הוא נישא לאלטיה, שבהמשך עזרה לו בהסתרת היהודים. נולדו להם שתי בנות. שתיהן חלו בפוליו בצעירותן.
אלברטוס ואשתו הבריחו והחביאו 20 יהודים, בעזרת המחתרת ההולנדית. היהודים הוחבאו בגינה בתוך לול תרנגולים נטוש, שנראה כמו חורבה, אך צויד בחשמל ובגז, כדי לספק תנאי מחיה נוחים. כשעלה החשד בדבר החבאת יהודים ביישוב, החלה חקירה של הקצין הנאצי הלמוט' יוהאן למציאתם והוצאתם להורג. כשסירב אלברטוס להסגיר את היהודים, נורה למוות בביתו מול אשתו וילדיו על ידי יוהאן.
הכרה והנצחה

ב-8 במרץ 1972 הוכר אלברטוס זפאט הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, בעקבות העדויות של אישה שהציל, מיבום סיטה. לכבודו נשתל ביד ושם עץ חסיד אומות העולם.
לכבודו הוקם עמוד אינטרנט, וכן הוקמה אנדרטה קטנה דמוית מערה, כמו האחת שבה הסתיר יהודים.
הערות שוליים

↑  אלברטוס זפאט, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  אלברטוס זפאט, באתר יד ושם (באנגלית)
אלדד פרשר

אלדד פרשר, ינואר 2014
אלדד פרשר, יולי 2015
אלדד פרשר (נולד ב-23 באוקטובר 1963) הוא מנהל ודירקטור ישראלי, כיהן כמנכ"ל בנק מזרחי-טפחות מאז אוגוסט 2013 ועד ספטמבר 2020.
ביוגרפיה

אלדד פרשר נולד בשנת 1963 בשכונת קריית משה בירושלים, בן לאב שהיה מנהל מכירות בחברת הדלק "פז" ולאם גננת. למד בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר. שירת בצה"ל במערך הנ"מ. למד תואר ראשון ושני במינהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים. שם פגש את אשתו לעתיד, טליה לדור, שהייתה צוערת במשרד החוץ.
במהלך לימודיו, בגיל 24, החל לעבוד במשרד האוצר במחלקת הביקורת של אגף החשב הכללי. כעבור שנתיים מונה לעוזרו האישי של החשב הכללי, אלי יונס. לאחר שנתיים וחצי בתפקיד זה מונתה אשתו לסגנית שגריר ישראל בג'מייקה, והוא הצטרף אליה והיה נספח בשגרירות שעסק במסחר ומינהל. בסוף 1993 מונה לסגן נציג האוצר בארצות הברית, ואשתו הצטרפה אליו כקונסולית הסברה בניו יורק. לאחר כארבע שנים בתפקיד חזר לישראל ומונה לסגן החשב הכללי לענייני מימון, תחת החשב הכללי שי טלמון. עם מינויו של ניר גלעד לחשב הכללי הקים פרשר את חטיבת המימון באגף. בשנת 2001 מונה פרשר למשנה לחשב הכללי. בשנת 2003, עם פרישתו של גלעד, היה פרשר החשב הכללי בפועל, ושאף להתמנות לחשב הכללי, אך שר האוצר, בנימין נתניהו, מינה לתפקיד את ירון זליכה. לאחר תקופת חפיפה פרש פרשר ממשרד האוצר.
כאשר אלי יונס מונה למנכ"ל בנק המזרחי, הוא הציע לפרשר את תפקיד מנהל החטיבה הפיננסית, ופרשר מונה לתפקיד זה בנובמבר 2004, וכן כיהן כיו"ר מזרחי שווייץ. באוגוסט 2013 החל לכהן כמנכ"ל בנק מזרחי-טפחות, במקומו של יונס. בפברואר 2020 הודיע על כוונתו לסיים את כהונתו, לאחר כשבע שנים בתפקיד ובספטמבר 2020 הוחלף על ידי מר משה לארי.
בתחילת 2021 מונה ליו"ר חברת קמעונאות המזון "קוויק סופר אונליין" וליו"ר חברת הנדל"ן "גב-ים", ובאפריל 2021 מונה בנוסף ליו"ר ועדת השקעות עמיתים של הפניקס חברה לביטוח. ביולי 2022 מונה בנוסף ליו"ר חברת סולגרין.
משפחתו

אלדד פרשר מתגורר בירושלים. הוא נשוי לטליה לדור פרשר, שגרירת ישראל באוסטריה לשעבר, ולהם בן ובת.
הערות שוליים

↑  אלמוג עזר, אלדד פרשר מונה ליו"ר ועדת השקעות עמיתים של הפניקס, באתר כלכליסט, 11 באפריל 2021
↑  אמיר פרגר, אלדד פרשר מונה ליו"ר סולגרין: נהנה מכל תפקידיו משכר של פי שניים לעומת הבנק, באתר כלכליסט, 10 ביולי 2022
אכבר

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1542 מבצר אמרקוט, האימפריה המוגולית 
 פטירה:  15 באוקטובר 1605 (בגיל 63) פטהפור סיקרי, Agra Subah, האימפריה המוגולית 
 מקום קבורה:  מתחם הקבר של אכבר 
 תפקיד:  קיסר האימפריה המוגולית (11 בפברואר 1556–27 באוקטובר 1605) 
 השקפה דתית:  אסלאם, Din-e Ilahi 
 בן או בת זוג:  סלימה סולטן בגום (1561–?)  רקיה סולטן בגום  מרים א-זמאני 
 
ג'לאל א-דין אכבר (בפרסית: ‏جلال الدین محمد اکبرקובץ:LL-Q9610 (ben)-Titodutta-আকবর.wav‏Ⓘ‏; 15 באוקטובר 1542–1605) ידוע בכנוי אכבר הגדול היה הקיסר המוגולי השלישי בהודו. הוא שלט על האימפריה המוגולית מ-1556 עד למותו.
נולד במבצר אמרקוט(אנ') שבמחוז סינד (עתה פקיסטן) להומאיון שהיה בנו של באבור - מייסד האימפריה המוגולית ולחמידה בנו ביגום(אנ').
ב-1543, התינוק אכבר בן 14 חודשים הושאר יחד עם המינקת שלו מהאם אנגה(אנ') במחנה עורפי כאשר אביו יצא לתקוף את כוחותיו של אחיו כּאמְראן מירזא(אנ') כחלק ממאבק ירושה. כוח צבאי בפיקודו של אח נוסף, עסכרי מירזא(אנ') כבש את המחנה ולקח את אכבר והמינקת בשבי. רק בנובמבר 1545 חזרו הומאיון ואשתו לפאתי קאבול, שם זכו להתאחד עם בנם אכבר. אכבר זכה לחינוך הראוי לנסיך כולל ציד, חינוך גופני ושימוש בכלי נשק. אם כי לא למד קרוא וכתוב.
ב-1555 הוא עבר לדלהי יחד עם הוריו. העיר הפכה למרכז התחיה של אומנות וספרות.
תבוסת המו
ב-27 בינואר 1556 נפטר הומאיון וב-14 בפברואר הפך אכבר בן ה-14 לשליט, אם כי השליט בפועל היה העוצר באירם חאן(אנ').
במשך ארבע שנים פעל באירם חאן בשם המלך עד שב-1560, בעידודה של אימו המאמצת מאהם אנרה, פיטר אכבר את באירם חאן מתפקידו כעוצר וציווה עליו לעלות לחג' למכה. בדרכו למכה התנקשו בחייו של באירם. את באירם חאן החליפה מאהאם אנרה שפעלה בשיתוף פעולה עם הבכירים בארמון.
לאכבר הייתה חשיבה צבאית חדשנית לתקופתו. הוא שילב באסטרטגיה הצבאית שלו תותחים, ביצורים, שימוש בפילים וצייד את חייליו ברובי בריח פתיל. עשה שימוש ביועצים צבאיים עות'מאנים, פרסים ופורטוגזים בייחוד באסטרטגיות הכוללות שימוש בארטילריה.
בסוף תקופת שלטונו של אכבר, התפרסה האימפריה המוגולית על רוב הודו מצפון לנהר הגודאבארי, חוץ מגונדוואנה במרכז הודו, ששילמה דמי חסות למוגולים, אסאם בצפון-מזרח, וחלקים גדולים של דקאן.
מלחמותיו

עם מותו של הומאיון, קצין הינדי בשם הימו(אנ') ראה בחילופי השלטון הזדמנות להקים לעצמו ממלכה והביס את המושלים של דלהי ושל אגרה. ב-5 בנובמבר 1556 צבאו של אכבר הצליח לנצח את הימו בקרב פניפט השני(אנ'), קרב בו הימו עצמו נפצע ומת, מותו של הימו איפשר לאכבר לתפוס את השלטון בדלהי ואגרה. הבסת הימו ביססה את שליטתו של אכבר במערב ומרכז תת-היבשת. צבאו כבש את לאהור ואת מולטאן וב-1558 את אג'מר(אנ') ואת מצודת גליור(אנ') אותה הפך לכלא ליריביו הפוליטיים.
ב-1560 פתח במסע צבאי במהלכו כבש את מאלווה והפך אותה לסובה(אנ') (פרובינציה) בממלכתו.
אכבר השתלט על מרידות רבות בממלכתו, שכללו גם מרד שבראשו עמד הגנרל אדהם ח'אן(אנ') שהיה בנה הצעיר של מאהם אנרה ומרד של אחיו למחצה מירזה מוחמד חכים(אנ') (בנה של אשתו השנייה של הומאיון מאה צ'וצ'ק בגום)(אנ')) שהיה מושל קאבול וכרת ברית עם האפגנים, כאשר דיכא את מרידות האפגנים דן את מנהיגיהם למחיצה על ידי פיל. אכבר התחיל להרחיב את הגבולות של האימפריה אשר קיבל בירושה, ב-1564 צבאו של אכבר, בפיקודו של אסף ח'אן(אנ') כבש את הממלכה העשירה של הגונדים(אנ'), משם הגיעו פילים מאולפים. אכבר כבש ואיחד את רג'יפוטנה(אנ'), שם כבש מבצרים בעלי חשיבות, במהלך כיבושיו לא היסס להרוג לוחמים וכן אזרחים לא לוחמים, על מנת להרתיע ולמנוע מרידות עתידיות. ב-1572 כבש את אחמדאבאד וב-1573 השלים את כיבוש ממלכת גוג'ראט. ב-1574 ניצח צבאו של אכבר את צבאו של דאוד ח'אן קראני(אנ'), שליט בנגל, בקרב ליד פטנה אחרי שקראני ניסה לכבוש את ביהר. ב-3 במרץ 1575, בקרב טוקרוי(אנ'), ניצח צבאו של אכבר בפיקודו של מונים ח'אן(אנ') את צבא האפגנים של קראני ובכך כבש אכבר את בנגל ואת ביהר. ב-12 ביולי 1576, ליד ראג'מהאל(אנ'), דיכא צבאו של אכבר בפיקודו של ח'אן ג'האן קולי(אנ') מרידה של דאוד ח'אן וכתוצאה מכך כבש גם את אודישה. ב-1585 שלח צבא לכבוש את קשמיר ובהמשך את בלטיסטאן(אנ') ולדאק, את טהאטה שהייתה הממלכה העצמאית האחרונה בסינד וב-1595 את שארית בלוצ'יסטאן(אנ'). ב-1593 פתח במערכה נגד שליטי רמת דקאן וב-1600 כבש את סולטנות אחמדנגר(אנ').
אחרי מות הומאיון, קנדהאר נכבשה על ידי האימפריה הספווית, ב-1595 הצליח אכבר להשתלט על קנדהאר, והשיא את קנדהארי בגום(אנ'), בתו של השליט המקומי וצאצאית של השושלת הספווית לנכדו שאה ג'האן (כאשתו הראשונה).
כיבושיו של אכבר פתחו בפניו אפשרויות סחר הן דרך מפרץ בנגל והן דרך נמלי הים הערבי.
בניית פטהפור סיקרי

החל ב-1571 אכבר בנה עיר בירה מוקפת חומה בשם פטהפור סיקרי (פטהפור - "מבצר הניצחון") ליד אגרה. הוא בנה שם ארמונות לכל אחת מנשותיו הבכירות, אגם מלאכותי ענק, וחצרות מלוכה מרהיבות. העיר, עם זאת, התבררה כקצרת-מועד, אולי בשל העובדה שאספקת המים לא הספיקה או שאיכותה הייתה ירודה, או כמו שכמה היסטוריונים מאמינים, אכבר נאלץ לרכז את עיסוקיו בצפון-מערב והעביר את בירתו בשל סיבות פוליטיות. בשנת 1585 הועברה הבירה ללאהור שם שהה אכבר במשך כ-13 שנה ונאבק באוזבקים וב-1599 הועברה לאגרה.
שיטת הממשל

שיטת הממשל המרכזית והריכוזית של אכבר התבססה על המערכת שהתפתחה מאז סולטנות דלהי, אבל הפונקציות של המחלקות השונות אורגנו מחדש בקפידה עם תקנות מפורטות הנוגעות לתפקוד שלהן.
מערכת השלטון הייתה מורכבת מארבעה אגפים עיקריים, שכולם היו כפופים לארמון:
אוצר (מיסוי)
צבא
מערכת משפט
ממסד דתי
המדינה חולקה ל-12 סובות (פרובינציות), כל אחת תחת שליטתו של סובהדר(אנ') (מושל), מושלים אלו היו ידועים גם בתואר נזים (ناظم).
שיטת הממשל > מיסוי

בראש משרד האוצר עמד וזיר (דיוואן - diwan), שהיה אחראי על כל נושאי הכספים וניהול קרקעות הג'גיר(אנ').
אכבר אימץ שתי גישות שונות אך אפקטיביות לשליטה על שטח נרחב והכללת קבוצות אתניות מגוונות בשירות הממלכה. בסיס השיטה היה המשך של המנגנון אותו הקים שיר שאה סורי(אנ') המס נקבע בשיעור קבוע על פי סוג היבול ואיכות הקרקע ולעיתים לא היה אופטימלי.
בשנת 1580 אכבר קיבל סטטיסטיקות על גביית המיסים בעשור הקודם כדי להבין את מידת היעילות ואת תנודות המחיר של יבולים שונים. בעזרת תודר מאל(אנ'), שר הכספים שלו, אכבר הגדיר לוח זמנים לאיסוף המס בו יוכלו האיכרים לעמוד תוך כדי מיקסום הרווח למדינה. מערכת המס החדשה נקראה "דסלה". המס נקבע בהתאם למקובל בכל אזור ומידת הבירוא ואיכות האדמה, נע בין שליש למחצית היבול הממוצע בעשר השנים הקודמות ושולם במזומן.
אכבר היה תלוי במידה רבה בזמינדרים(אנ'), בעלי אדמות. הם השתמשו בידע שלהם על המקום ובהשפעתם, כדי לאסוף את המס ולהעביר אותו למשרד האוצר, כאשר הם שומרים לעצמם חלק מההכנסה (לרוב כ-10%). לזמינדרים היה כוח שיטור משל עצמם שאיפשר להם לגבות את המס. המס עצמו נגבה כתוצרת חקלאית. הזמינדרים של כל אזור נדרשו לספק הלוואות וכלים חקלאיים בעת הצורך, כדי לעודד את החקלאים לחרוש שטחים רבים ככל האפשר, וכדי לזרוע זרעים בעלי איכות גבוהה. לזמינדאר לא הייתה זכות לנשל איכר מאדמתו כל עוד המיסים שולמו כסדרם.
חלק מהזמינדרים היו האצולה הצבאית (המנסבדים, ראו בהמשך) והם שמרו לעצמם נתח גדול יותר מהמס על מנת שיוכלו לתחזק צבא שיעמוד לרשות השלטון המרכזי בעת הצורך.
שיטת הזמינדרים גרמה לכך שלא היה לאיכר קשר ישיר עם השלטון המרכזי, אלא עם השלטון המקומי בלבד.
שיטת הממשל > צבא

ראש הצבא נקרא "מיר בקשי", נבחר מקרב האצילים המובילים של חצר המלוכה. ה"מיר בקשי" היה אחראי על איסוף מודיעין, וגם ייעץ לשליט בנושאי מינויים צבאיים ומבצעים צבאיים.
כחלק מהשיטה האדמיניסטרטיבית של אכבר, לאריסטוקרטיית הלוחמים (המנסבדרים) היו דרגות (מנסב) שהתבטאו במספר החיילים הכפופים להם, כלומר מספר החיילים שעליהם להביא לשדה הקרב כאשר קוראים להם. בזכות שיטת המנסב, צבא הקבע האימפריאלי היה צבא קטן ועיקר הצבא התבסס על כוחותיהם של המנסבדרים.
לכל מנסבדר הוקצה שטח שנקרא ג'אגירים(אנ') (כפרים ששילמו מס) שלא עברו בירושה והיו ניתנים להעברה כמטבע עובר לסוחר. ובשל כך נקראו המנסבדרים גם ג'אגירדאר. המנסבדר היה המושל המקומי של השטח אותו קיבל אולם למניעת צבירת כוח רב מדי, העבירו את המנסבדרים מעת לעת ממקום למקום.
להבדיל מאימפריות אחרות, שכבת האצולה (המנסבדרים) לא הייתה פטורה ממסים. שכרם התקבל כחלק מהמס שהם גבו מהג'אגירים ואת היתרה העבירו לחצרו של אכבר.
בפועל, לא היו מרידות של מנסבדרים נגד השלטון המרכזי כך שהשיטה יכלה להמשיך להתקיים.
שיטת הממשל > יחסים בין דתיים

אכבר היה שליט פיקח, שנהנה מהאתגר של שליטה על אימפריה כה גדולה, והוביל מדיניות של פיוס והטמעה של ההינדים (כולל מריאם אל-זאמאני, האם הראג'פוטית ההינדית של בנו ויורשו, ג'אהאנג'יר), שהיוו את רוב האוכלוסייה. אכבר לא כפה את האסלאם הסוני על נתיניו, הוא גייס ותגמל ראשי שבטים הינדים ונתן להם עמדות בכירות בממשלו; עודד נישואי תערובת בין האריסטוקטיות המוגולית והראג'פוטית; הרשה לבנות מקדשים חדשים; השתתף בעצמו בחגיגות הינדיות כמו הדיוואלי - פסטיבל האורות; וביטל את הג'יזיה (מס הגולגולת) שהוטלה על הלא-מוסלמים.
הפקידות המוגולית לא הייתה אחידה בדת, שפה או מוצא אתני. בביורוקרטיה של אכבר שירתו בני לאומים רבים: ראשי שבטים, לצד פקידים פרסים, אוזבקים, ראג'פוטים, הינדים ומוסלמים מקומיים. שפת האדמיניסטרציה במדינה הייתה פרסית, ולאחר מכן הוחלפה באורדו, אך המוגולים לא כפו שפה על הקצינים שלהם. קצין ראג'פוטי היה מדבר בשפתו.
אכבר המציא תאוריה של "שלטון כהארה אלוהית", ושילב אותה בדת החדשה שיצר - דין-אי-אלאהי (קרי: 'אילאהי' "הדת האלוהית"), שכללה את עקרון קבלת בני כל הדתות והכתות. הוא עודד נישואים מחדש של אלמנות, פעל נגד נישואי ילדים, הוציא את מנהג הסאטי מחוץ לחוק, ושכנע את סוחרי הודו לערוך ימי שוק מיוחדים לנשים, שאחרת היו מוגבלות לבתיהן.
אכבר יצר לוח שנה אחיד לאימפריה, לוח שנה אלאהי שהיה לוח שמשי ולא לוח ירחי (מוסלמי) והחל ב-1585 נשאו מטבעותיו של אכבר שנות מנין חדש: "אלאהי".
שיטת הממשל > משק הבית

"מיר סמעאן" היה אחראי על משק הבית הקיסרי כולל ההרמון, המבנים של חצר המלוכה, כבישים, גנים, מחסנים, אחראי על הרכש, ופיקח על תפקודם של בתי המשפט ושומרי הראש של השליט.
שיטת הממשל > מערכת המשפט

מערכת המשפט הייתה ארגון נפרד בראשות קאדי, שהיה אחראי גם על אמונות דתיות ומנהגים.
פטרונות תרבותית

האימפריה של אכבר הייתה מוקד אינטלקטואלי ותרבותי. הספרייה הקיסרית הענקית כללה ספרים בהינדית, פרסית, יוונית, קשימירית, אנגלית וערבית, כמו השאנאמאה, בגווהטה פוראנה והתנ"ך והברית החדשה. אכבר היה צמא לידע ולאמת בכל מקום בו יכול היה למצוא אותם ובמגוון דרכים. הוא תמך בוויכוחים פומביים ודיאלוגים בין אנשי דת ואינטלקטואלים אחרים שהציגו דעות שונות, וקיבל בברכה את המיסיונרים הישועים מגואה בחצרו. אכבר גם פיקח על הקמת ה"המזאנאמה" - יצירת אמנות שכללה 1,400 ציורים.
משפחתו

בנובמבר 1551 התחתן בנישואים מוסדרים עם בת דודו, רקיה סולטן בגום(אנ') שהייתה בתו היחידה של דודו הינדאל מירזא(אנ') והייתה בת גילו, כלומר בת 9 בעת נישואיה. הנישואין הוסדרו על ידי הומאיון אחרי שהינדל נפל בקרב. נולדו להם 5 ילדים, 4 מתוכם מתו בינקותם או ילדותם ואחת נישאה לאחד הנסיכים.
ב-1561, התחתן עם בת דודה נוספת, סלימה סולטן בגום(אנ') שהייתה אלמנתו הצעירה של בירם ח'אן(אנ'). לא ידוע על צאצאים מזווג זה.
ב-6 בפברואר 1562 נישא לנסיכה ההינדית הקרה-ביי, שקיבלה אחרי נישואיה את השם מרים אוז זמאני(אנ'), היא הייתה בתו של ברמל(אנ'), מושל ג'איפור. מנישואין אלו נולד סלים.
אכבר היה נשוי לכ-10 נשים נוספות, מאחת מהן נולד בנו השני, מוראט מירזא(אנ') ומאחרת הנסיך דניאל(אנ') את לידתם של סלים ומוראט בהפרש של פחות מ-9 חודשים ואת הוותרותם בחיים ייחס אכבר לעלייתו לרגל לקברו של חוואג'ה מוין א-דין צ'ישטי(אנ') באג'מר(אנ'), מייסד הזרם הצ'שטי(אנ') בסופיזם.
ב-1599, בנו, סלים, מרד בו אולם לא זכה לתמיכה. ב-1605 נפטר אכבר וסלים קיבל את כס השלטון ובחר לעצמו את השם ג'האנגיר.
הערות שוליים

↑  dahsala-system
↑  Romesh C. Butalia, The Evolution of the Artillery in India: From the Battle of Plassey (1757) to the Revolt of 1857, New Delhi, Allied, 1998, עמ' 43
↑  לוח שנה אלאהי (באותיות לטיניות)
| מנהיגי השושלת הטימורית  |
| --- | --- | --- |
| האימפריה הטימורית | טימור לנג • חליל סולטאן (אנ') • שאהרוח' (אנ') • אולוג בג • עבד אל-טיף מירזא (אנ') • עבדאללה מירזא (אנ') • אבו סעיד מירזא (אנ') • ידגר מוחמד מירזא (אנ') • סולטאן חוסיין באיקארה (אנ') • באדי אל-זמאן מירזא (אנ') |  |
| האימפריה המוגולית | באבור • הומאיון • אכבר • ג'האנגיר • שאה ג'האן • אורנגזב • בהאדור שאה הראשון • ג'האנדר שאה (אנ') • פארוקשיר (אנ') • רפי א-דרג'את (אנ') • שאה ג'האן השני (אנ') • מוחמד שאה • אחמד שאה • עלאמגיר השני (אנ') • שאה ג'האן השלישי (אנ') • שאה עלאם השני • מחמוד שאה בהאדור (אנ') • שאה עלאם השני • אכבר השני (אנ') • בהאדור שאה השני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594681205171  PLWABN: 9810640444905606  BIBSYS: 90352037  BnF: cb12006732f (data)  CiNii: DA12594434  GND: 118644181  ISNI: 0000 0000 8569 9324  LCCN: n80002413  NDL: 00620250  NKC: jn20000700019  NLG: 146978  NTA: 071545239  SNAC: w6zk7fpc  SUDOC: 028180275  TDVİA: ekber-sah  VcBA: 495/54616  VIAF: 3264079   WorldCat (עם VIAF): 3264079
אלדד שביט

אלדד שביט (נולד ב-9 ביולי 1982 בחיפה) הוא מאמן כדורגל וכיום עוזר מאמן מכבי בני ריינה, ומבעלי השליטה בחברת טופ פלייר בע"מ, המפעילה את מתחם הכדורגל "פאבלה" בחיפה.
ביוגרפיה

שביט גדל ככדורגלן במחלקת הנוער של הפועל חיפה. לקח חלק בסגל הנבחרות הצעירות של ישראל וצבר הופעות בינלאומיות. בגיל 19 נאלץ לפרוש בעקבות בעיה בריאותית שקטעה את קריירת המשחק שלו.
את קריירת האימון החל שביט במחלקת הנוער של הפועל נצרת עילית. בגיל 24 מונה שביט לעוזר מאמן בקבוצה הבוגרת ובאותה עונה ניהל את משחקיו הראשונים כמאמן ראשי זמני בליגה הלאומית. בעונת 2009/2010 פוטר המאמן דני גולן מהפועל נצרת עילית ולתפקיד מונה שביט. הקבוצה סיימה במקום השביעי והגיעה לראשונה בתולדות המועדון לשלב רבע גמר גביע המדינה בו נוצחה על ידי מ.ס אשדוד.
בעונת 2010 במהלך משחק גביע המדינה בין הפועל עפולה אותה אימן, לבין הפועל באר שבע, התראיין בסיום ההתמודדות כשהוא עונד עגיל באזנו. הפרשן שלמה שרף ביקר את שביט כשלטענתו והשקפתו לא ראוי שמאמן יענוד עגיל. שביט אמנם זכה לתמיכה תקשורתית, אך איגוד המאמנים הוציא חוק, הנקרא "חוק שביט", האוסר על מאמנים לענוד עגיל במהלך משחקי קבוצתם. במהלך העונה התפטר מתפקידו כשהקבוצה הייתה במקום השני. לאחר מכן עבר לאמן את עירוני טבריה מליגה א' צפון למשך שתי עונות.
בעונת 2011/12 מונה למאמנה של עירוני טבריה מליגה א' צפון, שם העביר שנתיים מוצלחות כשהקבוצה מסיימת בצמרת הטבלה עם שיא כיבושי שערים.
בעונת 2013/14 אימן שביט את הפועל נצרת עילית קדנציה נוספת בליגה הלאומית. הקבוצה סיימה בפליאוף העליון.
את עונת 2014/15 החל שביט כעוזרו של חיים סילבס בהפועל רעננה. לאחר ארבעה חודשים חזר שביט לאמן את עירוני טבריה בליגה הלאומית, והוא פוטר מתפקידו לאחר עשרה מחזורים.
בעונת 2015/16 מונה שביט למאמנה של עירוני נשר בליגה א' צפון. הקבוצה סיימה במקום הראשון והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הלאומית. בעונת 2016/17 הוביל את הקבוצה בליגה הלאומית, ולמרות שנקלעה למאבקי תחתית, הצליח לשרוד עם הקבוצה בליגה.
בעונת 2017/2018 התחיל שביט את העונה בתור עוזר מאמן בבני סכנין והחל מחודש נובמבר עד חודש ינואר תיפקד שביט כמאמן הראשי של הפועל עכו שהייתה אז בליגת העל. בעונת 2018/2019 שביט אימן את הפועל מרמורק איתה הגיע לגמר גביע הטוטו של הליגה הלאומית, אך פוטר לאחר המחזור ה-11. שביט חתם בבני סכנין בחודש אפריל וירד עמה לליגה הלאומית.
בעונת 2019/2020 חזר לתפקיד עוזר המאמן בבני סכנין ובינואר מונה למאמן הראשי של הקבוצה, ובסיום העונה הקבוצה העפילה לליגת העל. בעונת 2020/2021 הגיע עם הקבוצה לגמר גביע הטוטו.
בעונת 2021/2022 שביט מונה למאמן הראשי של הפועל עפולה עד לסיום העונה עם אופציה לעונה נוספת. אך ב-11 בינואר פוטר מתפקידו. ב-26 בפברואר מונה למאמן מכבי אחי נצרת עד לסיום העונה. ב-18 במאי מונה למאמנה של הפועל אום אל פאחם. ב-10 באוגוסט התפטר מתפקידו, שמונה ימים בלבד לפני תחילת עונת 2022/2023. בחודש אוקטובר מונה מחדש למאמנה של אחי נצרת מהליגה הלאומית. בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגה א'.
ב-26 בדצמבר 2023 מונה למאמנה של הפועל ראשון לציון. ב-24 בפברואר 2024 התפטר מתפקידו.ביוני 2024 מונה לעוזר מאמן מכבי בני ריינה.
חיים אישיים

נשוי ואב לשניים. לומד לתואר ראשון בחינוך וחברה עם התמקדות בהכשרות בספורט בקריה האקדמית אונו.
הערות שוליים

↑  דוד נתן, מתקשר להצלחה: אלדד שביט פורח בבני סכנין, באתר ynet, 30 בינואר 2020
↑  אחרי פחות משלושה חודשים: אלדד שביט התפטר מהפועל אום אל פאחם, באתר וואלה, 10 באוגוסט 2022
↑  תומר חבז, ‏המחליף של עאמר: אלדד שביט חתם באחי נצרת, באתר ONE‏, 2 באוקטובר 2022
↑  נוף הגליל במבחנים, כפר קאסם שרדה, אחי נצרת ירדה לליגה א', באתר וואלה, 12 במאי 2023
↑  אלדד שביט התפטר מהפועל ראשון לציון, עופר טסלפפה עשוי להחליפו, באתר וואלה, 24 בפברואר 2024
↑  מהאצטדיון לספסל הלימודים, haifahaifa ‏4 בנובמבר 2018
↑  יאיר צוקר, ‏עובדים בספורט / "ליום שאחרי הפרישה": ארגון שחקני ושחקניות הכדורגל יזם מסלול לימודים אקדמי, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 23 בספטמבר 2020
אילזה בריל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 באפריל 1925 אינסברוק, אוסטריה 
 פטירה:  3 בספטמבר 1942 (בגיל 17) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 
אילזה בריל (בגרמנית: Ilse Brüll ‏) 28 באפריל 1925 -3 בספטמבר 1942) הייתה ילדה יהודיה-אוסטרית שנרצחה באושוויץ והפכה לסמל באוסטריה של נערות צעירות שנרצחו על ידי נאצים בשואה.
קורות חיים

בריל נולדה ב-28 באפריל 1925, באינסברוק, אוסטריה למשפחה יהודית מתבוללת, הוריה היו רודולף בריל (1887–1957) יצרן רהיטים וג'ולי בריל (לבית שטיינהרטר 1894–1971).
כאשר אוסטריה סופחה לגרמניה הנאצית באנשלוס בשנת 1938, משפחת בריל, כמו כל משפחות ממוצא יהודי, נרדפה על ידי הנאצים. יהודים נאלצו להתפטר מממקומות העבודה ורכושם נגנב באמצעות "אריזציה" (תהליך ההדרה הכפויה של "לא-ארים", ברובם יהודים, מתחומי הכלכלה (מסחר, עסקים ועבודות) בגרמניה ובאזורים שבשליטתה. המונח כולל העברה של רכוש המצוי בבעלות יהודית או "בני גזע נחות אחר" לבעלות של בני הגזע הארי. התהליך התבסס על האידאולוגיה הנאצית, התומכת בגזע עליון ארי.).  לימודיה של בריל הסתיימו בנובמבר 1938 עקב ליל הבדולח. משפחתה הוכתה במהלך הפוגרום.
משפחתה ניסתה להגר ללא הצלחה. באפריל 1939 ניסתה משפחתה להציל אותה ואת בת דודתה אינגה על ידי העלאת הבנות על טרנספורט של ילדים להולנד. היא מצאה מקלט במנזר במשך מספר שנים, אולם בשנת 1942 התגלה מקום המחבוא שלה והיא גורשה למחנה המעבר וסטרבורק ובאוגוסט אותה שנה גורשה לאושוויץ. שם, על פי עדים, היא נרצחה ב-3 בספטמבר 1942. הוריה שרדו את השואה וחזרו לאינסברוק ב-1945.
הנצחה

אבן נגף הונחה עם שמע בשנת 2004. בית ספר הקרוי על שמה הועבר לרחוב הקרוי על שמה.  פרויקטי הנצחה רבים מכבדים את זכרה.
הערות שוליים

↑  "Brüll, Ilse (1925–1942) | Encyclopedia.com". www.encyclopedia.com. נבדק ב-2024-03-10. As was true of Holland's Anne Frank, Austria's Ilse Brüll became a symbol to her nation of the millions of young girls murdered during the Holocaust.
1 2  Marcellina (2015-02-28). "In Memory Of A Girl". The Practice Room (באנגלית). נבדק ב-2024-03-10.
↑  "Rudolf Brüll". geni_family_tree (באנגלית אמריקאית). 2018-05-24. נבדק ב-2024-03-10.
↑  "Brüll, Ilse (1925–1942) | Encyclopedia.com". www.encyclopedia.com. נבדק ב-2024-03-10. Within days of the German takeover, Jewish shops and businesses were boycotted by the vast majority of the population. Soon, these enterprises were "Aryanized" as Jewish owners were pressured to sell their property at absurdly low prices, mainly to opportunistic Nazi officials. The Jewish community was systematically stripped of its assets, its archives were confiscated, and the passports of all Jews were seized.
↑  "Brüll, Ilse (1925–1942) | Encyclopedia.com". www.encyclopedia.com. נבדק ב-2024-03-10. On the terror-filled Kristallnacht (the night of broken glass) of November 9–10, 1938, the houses of Innsbruck's Jews were raided and demolished, the synagogue and cemetery desecrated. Three community leaders were brutally murdered and their bodies thrown into the icy Inn river. Ilse Brüll was with an aunt in Munich during these horrible events, and from there went to Vienna to stay with other relatives while her desperate parents made plans for her emigration.
1 2  "Geraubte Jugendjahre – Innsbruck erinnert sich" (בגרמנית). 2020-08-06. נבדק ב-2024-03-10.
1 2  "Ilse Brüll". Joods Monument (באנגלית). 1925-04-28. נבדק ב-2024-03-10.
↑  "Aus Müller wurde Brüll – Innsbruck erinnert sich" (בגרמנית). 2022-01-19. נבדק ב-2024-03-10.
חטיבת הביניים שהועברה לרחוב הקרוי על שמה
אוניות המערכה מסדרת מיסיסיפי
מטרה

בתחילת המאה ה-20, הצי האמריקני צמח במהירות. הצי הזמין את אוניות המערכה הראשונות שלו ב-1895, ובאמצע העשור הבא, דירגו ספינות הקרב של ג'יין את מערך הקרב שלו במקום השני רק אחרי הצי הבריטי. עם זאת, הצמיחה המהירה הזו לא נתמכה באופן אוניברסלי לא בתוך הממשלה או בתוך הצי. לעיתים קרובות היה צורך בפשרות בין קבוצות חזקות כדי להשיג מימון.
האוניות מסדרת מיסיסיפי תוכננו לעמוד ביעדי מחלקת הקונגרס והצי של הפחתת העלות ההולכת וגוברת של אוניות מערכה חדשות, שכמותן, גודלן ועלותן גדלו באופן דרמטי במהלך שני העשורים הראשונים של ייצור אוניות מערכה בארצות הברית. חלה חלוקה בקרב מתכנני הצי האמריקני בשנים הראשונות של המאה ה-20 בשאלה האם יש אוניות מעולות מבחינה טכנית או הרבה פחות יקרות, כאשר הנשיא תאודור רוזוולט בין אלו שתמכו בגישה הראשונה ואדמירל הצי ג'ורג' דיואי יחד עם קפטן אלפרד תייר מהן תמכו בגישה האחרונה. התקציב הימי של 1903 ביצע פשרה על ידי קריאה לחמש אוניות: שלוש אוניות נוספות בהדחק של 16,000 טונות ארוכות (16,257 טונות) מסדרת קונטיקט ושתי אוניות מסדרה חדשה פחות יקרה בהדחק של 13,000 טונות ארוכות (13,209 טונות), כאשר העיצוב עדיין לא נקבע.
האוניות שהפכו לסדרת מיסיסיפי נועדו לשמש כמקבילה מודרנית לאונייה מהדרג השלישי של אוניות הקו מהמאה ה-19, להציע את מה שנחשב כפשרה יעילה בין יכולת הפלגה (מהירות, טיפול), כוח אש ועלות. מושג זה היווה את עמוד השדרה של ציי הקרב של המאה הקודמת, אך מגמות באסטרטגיות ימיות של תחילת המאה ה-20 הפכו את המושג מדרגה שלישית למיושנת. האסטרטגיות הרווחות קראו למערך קרב עקבי של יחידות מהשורה הראשונה.
תכנון

אוניות המערכה מסדרת מיסיסיפי היו סדרת אוניות המערכה האמריקאית האחרונה שתוכננה מראש; עם זאת, ניו המפשייר, האונייה האחרונה בעיצוב הקודם של סדרת קונטיקט, אושרה והושלמה לאחר אוניות אלו; לכן, זו הייתה הפרה-דרדנוט האחרונה של ארצות הברית שנבנתה.
בעוד שהקונגרס אישר שלוש אוניות בהדחק של 13,000 טון, התכנון לא צוין בתקציב הצי של 1903. שלוש גישות נבחנו בתחילה: גרסה מוקטנת של סדרת קונטיקט הקודמת בהדחק של 16,000 טון, חמש מהן אושרו בתקציבים של 1902 ו-1903; גרסה מוקטנת של סדרת מיין בהדחק של 12,500 טון, עיצוב משנת 1898, ששלוש מהן הוזמנו מ-1902 עד 1904; ועיצוב חדש לחלוטין שעשוי לשלב רעיונות וטכנולוגיה חדשים. נבחנו התאמות מעניינות עבור עיצובים חדשים, וטכנולוגיה לחיסכון במשקל יכולה לאפשר השגת יעילות מוגברת מהעיצוב הישן יותר של סדרת מיין, שהיה הכי קרוב ליעד המשקל.
כמו ברוב התכנונים הימיים של ארצות הברית, אחסון פחם ויעילות המנוע היו חשובים יותר מאשר בתכנונים אירופיים. ייתכן שאוניות אמריקאיות ייאלצו להילחם הרחק מחופי הבית שלהן, במיוחד באוקיינוס השקט. אפילו באיים הקריביים, כוחות אמריקניים עשויים להיות רחוקים יותר מתחנות הגיבוי שלהם מאשר מעצמה אירופית עם בסיסים קולוניאליים. השוקע היווה בעיה, מכיוון שלנמלים בדרום ארצות הברית היו כניסות רדודות, וכמה מהתומכים סברו שכל האוניות צריכות להיות מסוגלות לצאת מכל הנמלים הגדולים. רוחב האוניות הוגבל בדרך כלל על ידי רוחב המבדוקים היבשים.