נטישת היהודים
דוגמאות של הצלת יהודים

היסטוריונים רבים, כולל ד"ר דייוויד קרנצלר, המתמחה בתיעוד הצלות יהודים, מציינים שמספר רב של יהודים ניצלו, וטוענים שניתן היה להציל אפילו יותר, לעיתים קרובות תוך שימוש בדוגמאות של ויימן. ברוב המקרים, מאמצי ההצלה לא היו ביוזמתם של ארגונים יהודיים וציוניים גדולים בעולם החופשי, שלעיתים קרובות אף מנעו את פעילות ההצלה; או של ממשלות בעלות הברית; או של מוסדות כמו הוותיקן או הצלב האדום. רוב פעולות ההצלה המוצלחות היו תוצאה של עבודה של קבוצות יהודיות ולא-יהודיות קטנותת לא ממסדיות, שפעלו בעיקר מחוץ ולעיתים קרובות בניגוד להוראות של קבוצות הגג שלהם. דוגמאות:
קבוצת העבודה של ברטיסלבה בראשות גיזי פליישמן והרב חיים מיכאל דב ויסמנדל ניהלה בראשית 1942 משא ומתן על הפוגה של כשנתיים בטרנספורטים מסלובקיה תמורת כופר של כ-50,000 דולר ל-אס אס דרך דיטר ויסליצני. בסוף 1942 הם ניהלו משא ומתן על מה שנקרא תוכנית אירופה. ככל הנראה, הגרמנים הציעו להפסיק טרנספורטים מאזורים רבים תמורת כשני מיליון דולר ודרשו מקדמה של 10%. איש לא היה מוכן לסכן את הסכום הזה, והמשא ומתן הסתיים. ביד ושם נכתב שזה היה טריק גרמני.
ניירות הגנה שחולקו משווייץ על ידי המצילים היהודים חורחה מנטלו (מנדל - דיפלומט סלבדורי מטרנסילבניה) ורחה שטרנבוך הצילו מספרים גדולים למרות התנגדותם של מנהיג יהודי שווייצרי ופקידים אמריקאים, במיוחד רוזוול מקללנד.
וילפריד ישראל, במקור מברלין, היה אחד מאנשי המפתח שארגנו את הקינדר-טרנספורט לאנגליה, שהציל מספר רב של ילדים יהודים.
רחה שטרנבוך הבריחה לשווייץ מספר רב של יהודים בגבול שווייץ-אוסטריה עד שמישהו בשווייץ שהיה צריך לעזור הסגיר אותה לשלטונות. היא ניהלה מסוף 1944 ועד תחילת 1945 משא ומתן עם היינריך הימלר באמצעות הפוליטיקאי השווייצרי ז'אן מרי מוזי שהיה מכרו של הימלר. זה הוביל לשחרורם של יהודים רבים ממחנה הריכוז טרזיינשטט ומנע רצח של מספר רב של יהודים במחנות מסוימים עם התקרבות בעלות הברית, בהתבסס על הסכם כופר עם הנאצים. ושוב אותו אדם הסגיר אותה לשלטונות.
יצחק שטרנבוך, בעלה של רחה שטרנבוך, גייס ושילם את הכופר הנדרש כדי לשחרר את היהודים במחנה הריכוז ברגן בלזן שהיו ברכבת קסטנר.
הרב סולומון שונפלד סידר מקלט לאלפי יהודים בבריטניה, כולל מאות ילדים בקינדר-טרנספורט. הוא גם שכנע מנהיגי כנסייה ואנשי פרלמנט רבים להעביר הצעה המאפשרת ליהודים שיכולים לצאת משטחים שנשלטו על ידי גרמניה ובעלות בריתה להתיישב לפחות זמנית בחלקים מהאימפריה הבריטית. קבוצה מסוימת פעלה בהצלחה נגד ההצעה מכיוון שהיא לא כללה את ארץ ישראל.
בארצות הברית, לחץ מתמשך על ממשל רוזוולט על ידי הלל קוק וקבוצת ההצלה הברגונסונית שלו, למרות בלימה ממושכת מצד המנהיגים היהודיים הליברליים והארגונים היהודיים המרכזיים, אך עם תמיכה מכרעת של רבים בקונגרס, בסנאט, שר האוצר הנרי מורגנטאו הבן וצוותו, הובילו להקמת הוועד לענייני פליטים. אחת מהפעולות שלה הייתה תמיכה בשליחות ולנברג בבודפשט. דייוויד ויימן מזכה את הוועד לענייני פליטים בחילוץ של למעלה מ-200,000 (כולל 120,000 בהונגריה, בין השאר הודות לוולנברג).
המזכיר הראשון היהודי של שגרירות אל סלבדור, חורחה מנטלו (מנדל), פרסם את דו"ח וצלר-וורבה (הכלול בפרוטוקול אושוויץ) 24 שעות לאחר קבלתו. לרוע המזל, הוא קיבל את הדו"ח באיחור רב. יהודים אחרים וארגונים יהודיים/ציוניים שקיבלו את הדו"ח קודם לא עשו שימוש יעיל במידע וחלקם, כמו רודולף קסטנר, ניסו להסתיר את המידע. פעולתו של מנטלו הציתה הפגנות רחוב משמעותיות בשווייץ, הובילה ליותר מ-400 כותרות בולטות בשווייץ, שגינו את הברבריות של אירופה והטפות בכנסיות שווייצריות רבות דיברו על "אחים ואחיות יהודיים". למרות שהצלב האדום הבינלאומי היסס להתערב, אחרים - כולל האפיפיור פיוס ה-12 ומלך שוודיה גוסטב החמישי פנו אישית לשליט ההונגרי מיקלוש הורטי. הוא קיבל איומים אמינים מצ'רצ'יל ורוזוולט. הורטי עצר אז את השילוחים שהובילו כ-12,000 יהודים ביום לאושוויץ. "עד אז נוקו המחוזות ההונגריים. כמעט 440,000 יהודים נעלמו, אבל רוב 230,000 היהודים של בודפשט עדיין היו בבירה". הורטי אז "הציע להתיר הגירה של כל הילדים היהודים מתחת לגיל עשר שברשותם אשרות למדינות אחרות, וכל היהודים בכל גיל שהחזיקו בתעודות הכניסה לארץ ישראל." למרות שבסוף שוודיה, שווייץ ומשרד החוץ האמריקאי הסכימו להנפיק אשרות ל-28,000 ילדים, אף אחד מהם מעולם לא הוצא מהונגריה בגלל העיכוב של חודש במשא ומתן של בעלות הברית והנייטרלים, ובסופו של דבר, הנאצים השתלטו של הונגריה. העיכוב בהיענות להצעתו של הורטי התברר כקטלני לעסקה שהציע וליהודים הונגרים רבים. שלושה חודשים לאחר שהורטי עצר את רכבות הגירוש, הוא הודח והוחלף על ידי משטר הבובות הנאצי של פרנץ סאלאשי וצלב החץ הפשיסטי והאנטישמי שלו. משטר זה הנהיג טרור נגד יהודי הונגריה שנותרו, והרג עשרות אלפים בארבעת חודשי שלטונו, אשר הסתיים רק כשהצבא האדום כבש את הונגריה.
ההפוגה בגירושים ההונגרים וההצעות שהציע הורטי אפשרו את משימת ולנברג וגם חילוץ על ידי רבים אחרים בבודפשט, כמו קרל לוץ, מונסיניור אנג'לו רוטה, ג'ורג'יו פרלסקה, הנציגות הספרדית, מחתרת הנוער הציונית בבודפשט, ויצרה "אווירת הצלה" שעודדה אזרחים פשוטים לפעול למען שארית יהודי הונגריה. ראול ולנברג וקרל לוץ הצילו כל אחד עשרות אלפי יהודים בהונגריה ומחתרת הנוער הציונית הצילה אלפים רבים ואולי גם יותר מ-10,000.
דיפלומטים רבים הפרו לעיתים את הפרוטוקול הדיפלומטי, פעלו בניגוד להנחיות ארצם, והצילו מספר רב של יהודים באמצעות אשרות ומסמכי הגנה. מלבד קרל לוץ וראול ולנברג הידועים ביניהם הם צ'יאונה סוגיהארה היפני, חה פנגשאן הסיני, ארישטידש דה סוזה מנדש הפורטוגזי והרוזן השוודי פולקה ברנדוט.
הצעה שנויה במחלוקת להצלה הגיעה מאדולף אייכמן, שהציע למציל הציוני יואל ברנד במאי 1944 עסקה לשחרור 1,000,000 יהודים בתמורה ל-10,000 משאיות וסחורות כמו קפה, תה, קקאו וסבון. אייכמן ונאצים אחרים הציעו הצעות דומות למצילים ציונים אחרים (כגון סאלי מאייר, שטרנבוך). ז'אן-מרי מוזי, נשיא שווייץ לשעבר ותומך נאצים בשנות ה-30, לקח תפקיד בולט במשא ומתן. אולם בעלות הברית דחו את הסדרי ה'כופר' הללו למרות שאייכמן הבהיר היטב שהחלופה היא השמדת היהודים. הסובייטים וצ'רצ'יל הסכימו שאין לשלם כופר. הבריטים החזיקו את ברנד כאסיר כדי למנוע עסקאות כאלה וההנהגה הציונית בארץ ישראל לא נראתה מעוניינת בעסקה.
יד ושם מציין במוזיאון שלו כי פעילותו השנויה במחלוקת של רודולף קסטנר הביאה להצלת למעלה מ-22,000 יהודים.
לאחר משא ומתן שנוי במחלוקת בין רודולף קסטנר, סאלי מאייר ואדולף אייכמן, רכבות שהובילו כ-1,700 יהודים הונגרים נשלחו למחנה הריכוז ברגן בלזן, שם הוחזקו בבטחה יחסית תמורת כסף וזהב ושוחררו בסוף 1944 לאחר שיצחק שטרנבוך, בשווייץ, סידר את הצלתם בתשלום כופר גדול.
היו עוד הרבה יוזמות הצלה מוצלחות וגם רבות נוספות שיש הטוענים שהיו יכולים להצליח אילו צ'רצ'יל ורוזוולט היו תחת יותר לחץ ציבורי. כשספינות עמוסות בפליטים, כמו הסנט לואיס וספינות פליטים לכיוון ארץ ישראל הוחזרו לאחור, קשה לטעון שההצלה לא הייתה אפשרית. דעותיו של ויימן נתמכות על ידי המשתתפים באירועים וחוקרים רבים, כגון דוד קרנצלר, הלל קוק, חיים מיכאל דב ויסמנדל, ורבים אחרים.