stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביצוע אותנטי
פרקטיקות של ביצועים אותנטיים > כלים

כאמור, מוזיקאים מאסכולת הביצוע ההיסטורי מנגנים במידת האפשר את היצירות בכלים שעבורם הן נכתבו. בימי הביניים, למשל, כתבו המלחינים לפידל, שהוא אבי הכינור המודרני, ללאוטה, לפסלטר, כלי פריטה עתיק, דומה ללירה, ולכלי מקלדת כמו הצ'קרס האנגלי, אביו הקדמון של הצ'מבלו. כך, למשל, את שלוש הסונאטות של באך, אשר בביצועים מודרניים נוהגים לנגן בצ'לו ופסנתר, מנגנים אנשי האסכולה האותנטית בויולה דה גמבה וצ'מבלו. כלים נוספים שחזרו לבמות הקונצרטים בזכות עבודתם של חברי התנועה הם הארפג'ונה, אבוב הציד, הקורנטו, החלילית, השאלומו (אנ'), הקלמית, הויולה ד'אמורה (אנ') ועוד רבים אחרים.
גם בכלים שהשימוש בהם לא הופסק מעולם, קיימים הבדלים חשובים בין הכלים המודרניים והכלים האותנטיים. בין השאר:
כלי קשת - כינור הבארוק ושאר כלי הקשת מן המאה השמונה עשרה שונים באופן משמעותי מן הכלים המוכרים לנו כיום. השחיף שלהם קצר יותר, הגשר נמוך יותר (מה שמביא למתח מיתרים נמוך יותר) והמיתרים אינם ממתכת כי אם ממעי חיה או מעי מלופף חוט מתכת (מה שנקרא לעיתים בעברית "מיתרי גיד"). מקל הבאס המודבק בתוך הכלי מתחת לגשר קטן יותר. כל אלה מעניקים לכלי צליל כהה וחם יותר, ובעל פחות עוצמה וברק. בכינורות וויולות בארוק אין משתמשים בסנטרית ובמשענת הכתף, ובצ'לו בארוק אין רגלית, והכלי נשען על שוקיו של הצ'לן; כתוצאה מכך משתנה אופן הנגינה והמעבר לפוזיציות גבוהות קשה יותר וחלק פחות. גם אופן יצירת הוויברטו שונה.
קשת הבארוק והקשת הקלאסית שונות מן הקשת המודרנית, קצרות וקלות יותר ממנה, ופחות קעורות (קשת הבארוק בדרך כלל קמורה, הקשת הקלאסית ישרה). כתוצאה מכך שונה מאוד גם הצליל וגם הטכניקה, ומתאפשר מגוון רחב של צבעים וארטיקולציה. בעוד בקשת המודרנית יש רק הבדל קטן בין הצליל המופק בעליית הקשת ובירידתה, בקשת הבארוק ובקשת הקלאסית ההבדל מודגש יותר.
כלי נשיפה - כלי הנשיפה המודרניים הגיעו לעיצובם הנוכחי רק בתחילת המאה העשרים. חליל הבארוק, הידוע גם בשם טְרָבֶרְסוֹ, היה עשוי מעץ, וכך רוב החלילים עד סוף המאה התשע-עשרה. האבובים היו בעלי קֶדַח רחב בהרבה, וכך גם הבסונים. החומרים מהם היו בנויים היו שונים מאלו של ימינו, והיו מבוססים כולם על מערכת בת שבעה חורים, שלא ככלים המודרניים המבוססים על 12 חורים, ויש בהם צורך במפתחות רבים. כמו כן, יש שונות גדולה בקרב כלי הנשיפה העתיקים לא רק בין מדינה למדינה אלא אפילו בין עיר לעיר. האבובים בתזמורת שעליה ניצח בראהמס בווינה היו שונים מאוד מהכלים שהכיר ברליוז בפריז.
כלי הנשיפה ממתכת היו טבעיים עד לשלב מאוד מאוחר (בגרמניה עד סוף המאה ה-19), כלומר ללא שסתומים. הצלילים היחידים בשימוש היו סדרת הצלילים העיליים, אבל חצוצרנים ונגני קרן בתקופת הבארוק יכלו לנגן גם רפרטואר וירטואוזי במיוחד, כמו זה של באך, בטכניקה שאבדה מאוחר יותר. לכלי נשיפה טבעיים צליל מאנפף אופייני, ועוצמתם נמוכה מזו של הכלים המודרניים (ראו גם: חצוצרת בארוק, קרן טבעית).
כלי מקלדת וכלי הקשה - הפסנתר (ראו גם פורטה-פיאנו) שהתפתח במחצית השנייה של המאה ה-18 עבר שינויים עצומים לאורך השנים, ועימם השתנו גם טכניקות הנגינה וסגנון הכתיבה. לדוגמה, הפסנתר שעבורו כתב בטהובן את הקונצ'רטו הראשון שלו, שקל רק כמחצית ממשקלו של הפסנתר שעבורו נכתב הקונצ'רטו החמישי. הצליל של כלים אלו עדין ושקוף בהרבה מזה של הכלים המודרניים, יש להם רגיסטר תחתון צלול ובהיר והם משתלבים היטב עם כלי מיתר (שילוב בעייתי הרבה יותר בכלים מודרניים).
הטימפני היו כלים קטנים יותר מתופי הדוד המודרניים, והיו מחופים בעור ולא בפלסטיק. צלילם חד וממוקד יותר מצליל הטימפני המודרני.
פרקטיקות של ביצועים אותנטיים > טכניקה ואינטרפרטציה

ככלל, מוזיקאים מאסכולת הביצוע ההיסטורי שמים דגש על קשר בין מוזיקה לטקסט. מוצאה של המוזיקה מן השירה, ועד סוף המאה השמונה עשרה נחשבה המוזיקה הקולית נעלית על-פני המוזיקה הכלית, בין השאר בגלל הקשרה הכנסייתי. גם בכתיבה הכלית ניכרת השפעתה של מוזיקה קולית. נגנים וזמרים של מוזיקה עתיקה מקדישים תשומת-לב רבה לארטיקולציה ול-phrasing (חלוקה למשפטים) בסגנון המושפע מן השירה, הפרוזודיה והדיבור. דגש רב מושם גם על אומנות הרטוריקה, אשר הייתה חלק מחינוכו של כל בן תרבות באירופה. ממצאים היסטוריים רבים מצביעים על הקשר ההדוק בין הרטוריקה והמוזיקה, במיוחד במוזיקה הגרמנית.
ידוע לנו היום שבמוזיקה העתיקה יוחס משקל רב לאלתור, ולעיתים קרובות התווים הכתובים הם רק בסיס, עליו הנגנים או הזמרים אמורים לאלתר, לשנות ולקשט. מוזיקאים מן האסכולה האותנטית כיום חוזרים למסורת זו, ומגלים את ההבדל העצום שבין ביצוע מאולתר המשתנה מקונצרט לקונצרט לבין ביצוע שבו כל פרט מוחלט מראש.
עוד מאפיין בולט הוא השימוש בוויברטו (הרטטת הקול או הצליל) - מוזיקאים רבים מאסכולת המוזיקה העתיקה מתנגדים לשימוש מופרז ואוטומטי בוויברטו, ומעדיפים להשתמש בו רק במקומות בו הוא נדרש, תוך דגש על סוגים שונים ומהירויות שונות של ויברטו.
מחקרים מוזיקולוגיים בסוגיית הטמפו הביאו למהפכה בתפיסת המוזיקה המסורתית. מבצעים באסכולת המוזיקה העתיקה שרים ומנגנים בטמפי שונים מאוד מאלו של הביצועים המודרניים; לעיתים קרובות פרקים מהירים מבוצעים במהירות רבה יותר.
מוזיקאים רבים באסכולה האותנטית מתנגדים לשאיפה לביצוע "חלק" ו"הומוגני", ורואים בה אידיאל אסתטי של סוף המאה התשע-עשרה. כלי נגינה מודרניים התפתחו מתוך רצון לאפשר נגינה יפה בצליל חזק בכל הרגיסטרים ובכל הצלילים, אך בכלים העתיקים היו הבדלים מוחשיים בין רגיסטרים וסולמות, ונראה כי הדבר הלם את האידיאלים האסתטיים של התקופה. מבצעים בכלים היסטוריים כיום שואפים לגלות אסתטיקה חדשה, שבה יש ערך למגוון ולחספוס הצלילי על פני האחדות.
פרקטיקות של ביצועים אותנטיים > אנסמבל

מחקר מוזיקולוגי ענף מתנהל בנושאים הקשורים למספר הכלים והזמרים בתזמורות היסטוריות, במיוחד בתקופת הבארוק והתקופה הקלאסית. כיום ברור שהתזמורות בתקופות אלו היו קטנות בהרבה מהתזמורות הסימפוניות של ימינו (בין השאר בגלל העלייה המהירה שחלה בגודלם של החללים המשמשים לביצוע מוזיקה תזמורתית). בתזמורות אותנטיות גוף המיתרים המהווה את מרכז הכובד של התזמורת קטן בהרבה, ובכך מאפשר נוכחות חזקה יותר לכלי הנשיפה. הצליל של תזמורות אותנטיות (כתוצאה מקוטנן, ומצלילם השונה של הכלים ההיסטוריים) קטן ועדין יותר, שקוף ומאפשר שמיעת פרטים קטנים, ומצד שני פחות רך ועוטף מצלילן של תזמורות סימפוניות מודרניות.
גם מקהלות בביצוע היסטורי קטנות בהרבה מן המקובל בביצועים מודרניים, ולפעמים הן מונות רק זמר או שניים בכל קול.
פרקטיקות של ביצועים אותנטיים > רפרטואר

כבר מראשיתה של התנועה למוזיקה עתיקה היא התבלטה בכך שביצעה יצירות של מלחינים לא ידועים. יש אפילו הקובעים את תחילתה של התנועה (או לפחות את תחילת ההתעניינות במוזיקה העתיקה) ב-1829, אז ביצע פליקס מנדלסון לראשונה את "מתאוס פסיון" של באך וגילה אותו מחדש לחברה ששכחה אותו כמעט לחלוטין.
תנועת המוזיקה העתיקה מתוארת לעיתים קרובות כתנועת "תחייה" (revival), המחזירה לחיים מוזיקה נשכחת. מצדדי תחייה זו מתנגדים לרעיון המקובל שרוב המוזיקה שלפני 1750, מלבד באך ואולי גם הנדל, היא חסרת חשיבות ואינה טובה כמו המוזיקה שנכתבה מאוחר יותר. אסכולת הביצוע ההיסטורי החזירה אל במות הקונצרטים (וחנויות התקליטים) מוזיקה של מלחינים שנשכחו במשך מאות שנים, כמו קופרן, טלמן, סקרלטי, ויוואלדי, ורבים אחרים. גם בימינו מבוצעות ומוקלטות מדי שנה יצירות רבות אשר לא בוצעו מאז מותו של המלחין.
המחלוקת בנושא המוזיקה העתיקה

מאז תחילתה של התנועה למוזיקה עתיקה היא עוררה מחלוקת ומשכה אליה ביקורת מצד מוזיקאים ומבקרי מוזיקה. הטענות העיקריות נגדה הן שהיא מתמקדת בטפל (פרקטיקה היסטורית) על-פני העיקר (אקספרסיביות אישית), מבצעת על-פי חוקים ולא על-פי הרגש, ורמתה הטכנית נמוכה. במיוחד בתחילת דרכה של התנועה, כאשר הקלטות וקונצרטים בכלים אותנטיים נעשו נפוצים יותר, היו מי שהזדעזעו למשמע הפרשנות הלא-אורתודוקסית שלהם למוזיקה קלאסית.
המצדדים בביצוע אותנטי נתקלו בביקורת חריפה מצד גורמים שונים, בהם יוזף קרמן (Joseph Kerman) וריצ'רד טארוסקין. האחרון גרס, ש"אותנטיות" עלולה להתפרש כשלילת כל סוג של ביצוע שאינו אותנטי כזיוף או משהו הקרוב להונאה מכוונת.
בשלילת הביצוע האותנטי מרחיק טארוסקין לכת עד לטענה, בעיוות מונחים מעניין, כי ביצוע היסטורי הוא, למעשה, "אותנטי" כסימפטום אמיתי של חשיבה מודרנית.
המחלוקת נמשכת גם כיום, אך הביצועים האותנטיים הולכים וצוברים פופולריות (גם בשל ההתקדמות בטכניקת הנגינה, עם צמיחתו של דור שני ושלישי של נגנים בכלים היסטוריים). השפעתה של האסכולה ההיסטורית נשמעת גם בביצועים מודרניים - הרבה מבצעים בכלים מודרניים שואלים מאפיינים פרשניים מעמיתיהם המנגנים בכלים אותנטיים - למשל גודל התזמורת, מהירות הנגינה ואפילו שימוש במיתרי "גיד". גישה פרקטית לבעיה מציג הצ'לן פיטר ויספלווי, הגורס שגם אם הוא מעדיף ביצוע תקופתי, הרי כאשר התוצאה נשמעת טוב יותר בכלי מודרני, יעדיף אותו על פני הכלי האותנטי.
ראוי גם לזכור שהתנועה למוזיקה עתיקה אינה "תנועה" כלל: אין לה הנהגה או מוסדות והיא אינה מקשה אחת. יש בה זרמים שונים ומחלוקות פנימיות. כתבי-עת רבים המוקדשים למוזיקה עתיקה מלאים בוויכוחים סוערים בענייני פרשנות ופרקטיקת ביצוע, ושני ביצועים אותנטיים שונים לאותה יצירה יכולים להיות שונים שוני רב זה מזה.
ראו גם

קטגוריה:כלים אותנטיים
קטגוריה:מבצעים בכלים אותנטיים
האקדמיה למוזיקה עתיקה
סונאטת ארפג'ונה
אנרי קאסאדסי
ברתולומאו כריסטופורי
הערות שוליים

↑  ג'ודית בוט, "אותנטיות", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  ג'יימס גולוויי וויליאם מאן, "מוזיקה בכל הזמנים" ספריית מעריב 1985, תרגום צילה אלעזר, עמ' 34
↑  אנגלית: Tuning או Pitch
↑  אנגלית: Temperament
↑  גרמנית: Das Wohltemperierte Klavier
↑  בעברית נתקבע השם הפסנתר המושווה מתוך טעות תרגום כפולה - הכותרת הגרמנית התייחסה לכלי מקלדת באופן כללי, לאו דווקא פסנתר (שבאך לא הלחין עבורו), ולכוונון "טוב", שאינו מושווה בהכרח.
↑  בוט, שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012413168405171  GND: 4197967-9  LCCN: sh2020008754 
ונדה לנדובסקה ב-1907.
חזרה בתזמורת מוזיקה עתיקה. מלפנים אחורה: עוגב קמרי, בסון בארוק, ויולונה, כינור בארוק.
ויולה דה גמבה
דופאי עומד לצד עוגב פורטטיב (משמאל) עם ז'יל בנשואה האוחז נבל.
פרסקו מאת סימונה מרטיני, המאה ה-14.
אוסף בסונים היסטוריים: משמאל לימין - בארוק מוקדם, בארוק, קלאסי, קונטרבאסון קלאסי, רומנטי ומודרני.
במדינת היהודים

| --- | --- |
 סוגה:  סדרת תעודה
 כותבים:  מודי בר און, ענת זלצר
 מנחים:  מודי בר און
 פרסים:  פרס האקדמיה לסדרה הדוקומנטרית הטובה ביותר
 ארץ מקור:  ישראל 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  10
 שידור
 רשת שידור:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  22 בפברואר 2004 – ספטמבר 2004
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
במדינת היהודים היא תוכנית טלוויזיה תיעודית ישראלית בת אחד עשר פרקים העוסקת בתולדות ההומור היהודי בארץ ישראל. התוכנית נוצרה בשנים 2003 – 2004 ושודרה בערוץ הראשון בהנחיית מודי בר און החל מ-22 בפברואר 2004.
בכל פרק מתראיינים שחקנים  וקומיקאים ששיחקו והופיעו במאה ה-20 ומספרים על התקופה המדוברת. הסדרה נתנה דגש להומור החל מקום המדינה, ועד שנות ה-2000, וזאת בקטעי הומר מארכיון המדינה. הפרק הראשון זכה למדרוג (רייטינג) של 11.3%. הפרק השלישי בסדרה, "במדינת היהודים - ביידיש זה נשמע יותר טוב", הוקרן קודם לשידור בפסטיבל הקולנוע היהודי החמישי, בסינמטק ירושלים בדצמבר 2003.
בספטמבר 2004, שודר הפרק האחרון, "עלילות כולנו בעיר הגדולה", שהוקדש לכוכבי ההומור בשנות ה-90. בין המתראיינים בו היו: טל פרידמן, אורנה בנאי, צביקה הדר, חברי "החמישייה הקאמרית", רמי שטרן, שמואל וילוז'ני, ירדן בר כוכבא, גיל קופטש, גיא מרוז ואחרים.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לסדרה הדוקומנטרית הטובה ביותר בשנת 2004. 
מלבד בערוץ הראשון שודרה הסדרה גם בערוץ כאן 11, בערוץ 24, בערוץ 8, בערוץ ההומור של שידורי קשת ובערוץ 20.
משתתפי הסדרה

מודי בר-און - מנחה
ירדן בר כוכבא
עידן אלתרמן
אבי גרייניק
גדי פור
שי אביבי
אבי כהן
אבי מלר
אבי קורן
אבי קושניר
אברהם הפנר
אברי גלעד
אהוד גרף
אהרון גולדפינגר
אורי אבנרי
אורנה בנאי
איתן צור
אלי יצפאן
אלי פיניש
אלי תבור
אליהו הכהן
אסי דיין
אסף אשתר
אפרים סידון
אפרים קישון
ארז טל
אריה אליאס
אריק ברנשטיין
אריק לביא
אתגר קרת
ב. מיכאל
בועז דוידזון
גאולה נוני
גבי עמרני
גדי יגיל
גדעון זינגר
גיא מרוז
גידי גוב
גיל קופטש
דב נבון
דובי גל
דובל'ה גליקמן
דודו גבע
דודו טופז
דודו ירדני
דורון רוזנבלום
דורי בן זאב
דן אלמגור
דן שילון
דני סנדרסון
דני קרמן
דני רווה
דניאל לפין
הלל מיטלפונקט
זאב רווח
ז'אק כהן
חיים חפר
חיים טופול
חיים לפיד
חנה לסלאו
חנוך מרמרי
חנן פלד
טוביה צפיר
טל פרידמן
יאיר ניצני
יהודה אפרוני
יהודה ברקן
יהודה נוריאל
יהונתן גפן
יהורם גאון
יהושע סובול
יואב צפיר
יואל זילברג
יוני להב
יוסי בנאי
יוסי רונן
יוסף אל דרור
יעקב אגמון
יעקב כהן
יעקב רוטבליט
יצחק שאולי
ירדן בר כוכבא
ירון לונדון
לאורה ריבלין
ליא קניג
לידיה אופיר
מאיר רמז
מוטי קירשנבאום
מוני מושונוב
מייק בורשטיין
מנחם גולן
מנשה נוי
מריאנו אידלמן
משה טימור
נסים דיין
נעמי פולני
נתן גרוס
ספי ריבלין
עודד קוטלר
עופר קניספל
עלי מוהר
עמוס קינן
עמי אמיר
ענת גוב
צביקה הדר
צדוק סביר
ציפי שביט
קובי לוריא
קובי מידן
קובי ניב
קרן מור
ראובן שפר
רבקה מיכאלי
רובי דואניאס
רוני סומק
רינו צרור
רמי הויברגר
רמי שטרן
שאול ביבר
שלום אסייג
שלמה בראבא
שלמה בר שביט
שמואל וילוז'ני
שמוליק עצמון
שמעון ישראלי
ששי קשת
תיקי דיין
הערות שוליים

↑  שי רפפורט, ‏בר-און משחזר, באתר גלובס, 10 בפברואר 2004
↑  אביבה קרול, ‏רייטינג של 11.3% לפרק הראשון בסדרה של מודי בר-און על ההומור והסאטירה בערוץ 1, באתר גלובס, 23 בפברואר 2004
↑  שירי לב-ארי, איך זה נשמע ביידיש, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2003
↑  רותה קופפר, געגועים לסמטוחה, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2004
↑  מוניטין, באתר גלובס, 24 ביוני 2004
↑  ניר קיפניס, ‏לראות או לא לראות, באתר גלובס, 17 ביוני 2015
בית ועד

בית וַעַד (גם: בית הוועד או מקום הוועד) הוא כינוי בספרות חז"ל למקום התכנסות החכמים, בסנהדרין, בבית דין או בבית המדרש.
בית הוועד כבית מדרש

המושג בית ועד נזכר במשנה, כחלק מרצף מאפיינים של תקופת עקבתא דמשיחא, ובכללם: "בית ועד יהיה לזנות". במסכת אבות מיוחס המושג כבר לתקופת הזוגות: "יוסי בן יועזר אומר: יהי ביתך בית ועד לחכמים", הוראה המשקפת את "ראשיתו של תהליך התפשטות לימוד התורה בפריפריה".
במדרש אגדה ניתן הסבר למושג: "בית ועד - שיהא מורה בו דברי תורה ושיהיו [...] לומדים בו". ובמקור אחר: "בית ועד לחכמים - כשיהא חכם נכנס לתוך ביתך [...] הוי יושב תחת רגליו על הארץ ומקבל כל דבריו באימה ויראה, כשם שאתה שומעו בבית המדרש".
כבר הראה החוקר אהרן אופנהיימר, כי יש והביטוי בית ועד המופיע בירושלמי מתחלף לבית מדרש בגרסה הבבלית, כמו: "מעשה ביום סגריר שלא נכנסו חכמים לבית הוועד ונכנסו התינוקות"; ובבבלי: "אתו דרדקי האידנא לבי מדרשא". במדרש הלכה מופיע הביטוי בית ועד כמונח המציין מקום חשוב, מוגדר וידוע: "וְשֵׁם אֱלֹהִים אֲחֵרִים לֹא תַזְכִּירוּ (שמות כג, יג) - שלא תעשנו בית ועד, לא יאמר לו, היכן אתה שרוי? במקום עבודה זרה פלונית, אתה ממתין לי אצל עבודה זרה פלונית", מכאן שהכינוי בית ועד יתפרש "במובן של מרכז הוראה, שבראשו עומד חכם מרכזי".
בית הוועד כבית-דין

בכמה מקורות נזכר בית ועד בלשון מקום הוועד, וזאת בהקשר של בית-דין. במשנה: "ועוד זאת התקין רבן יוחנן בן זכאי, שאפילו ראש בית דין בכל מקום, שלא יהו העדים הולכים אלא למקום הוועד". בפירוש המשנה לרמב"ם: "מקום הוועד הוא מקום הידוע לקיבוץ בית דין, כדי שיהיה מקום אחד ידוע בלבד". בבבלי נזכר מקום הוועד בהקשר של בית-דין ידוע ומומחה : "התוקף את חבירו בדין, אחד אומר: נדון כאן, ואחד אומר: נלך למקום הוועד, כופין אותו וילך למקום הוועד".
בית הוועד כסנהדרין

בירושלמי התבאר המושג מקום הוועד: "מקום הוועד של חודש", קרי, מוסד הסנהדרין, שרק בסמכותו קבלת עדות של קידוש החודש. לדברי אופנהיימר: "בידוע הוא, כי התלמוד הירושלמי משתמש בביטוי בית הוועד, כאשר בתלמוד הבבלי מדובר על מוסד ההנהגה (סנהדרין)".
תנאים בבית הוועד

כמה מקורות בספרות חז"ל מזכירים את בית הוועד בהקשר של חכמים מתקופת התנאים: "מעשה ביום סגריר שלא נכנסו חכמים לבית הוועד ונכנסו התינוקות, אמרין איתון נעביד בית וועדא דלא יבטל [...] ועמדו כולן בני אדם גדולים, אמרון ר' ליעזר ור' יהושע הוון מינהון". וכן: "רבי פנחס בן יאיר הוה אזל לבית וועד [...] אמר ליה: גיניי מה את מנע לי מן בית וועדא". ובמקור נוסף: "רבי מאיר הוה יליף סלק לבית וועדא". וכן: "אחר הציץ וקיצץ בנטיעות, מני אחר? אלישע בן אבויה [...] דהוה עליל לבית וועדא". ועל אודות רבי: "כד הוה עליל [רבי] לבית וועדא הוה אמר יכנס רבי חייא רובה לפנים". במדרש אגדה: "ר' אלעזר בר' שמעון כשהיה נכנס לבית הוועד היו פניו של רבי מקדירות".
אמוראים בבית הוועד

בירושלמי מופיע הכינוי כמה פעמים בהקשר של חכמים מהתקופה האמוראית: "חד רב נפק מן בית וועדא, אמר נפק עובדא כר' יוחנן וסמכון עלוי".;
ר' זעירא כד סלק להכא אזל אקיז דם [...] ברומשא נחית לבית וועדא".; "סלק ר' יוחנן לבית וועדא וסלק יודן נשיא לבית וועדא".; ובמדרש: "רבי זעירא נפיק ליה לשוקא [...] על לבית וועדא ושמע קליה דרבי שילא"; ועוד.
לקריאה נוספת

גיל היטנמייסטר, ‏'בית-הכנסת ובית-המדרש והזיקה ביניהם', קתדרה 18, ינואר 1981
אהרון אופנהיימר, 'יחודו של בית-המדרש', קתדרה 18, ינואר 1981
שלום אלבק, 'בתי הדין בימי התלמוד': בית הוועד ובית דין הגדול, רמת-גן תשמ"ז, עמ' 117–122, באתר מט"ח
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת סוטה, פרק ט', משנה ט"ו
↑  משנה, מסכת אבות, פרק א', משנה ד'
↑  משנת ארץ-ישראל, אבות א ד
↑  בראשית רבה, פרשה צה סימן ג
↑  אבות דרבי נתן נוסח ב פרק יא
↑  א' אופנהיימר, 'ייחודו של בית המדרש', קתדרה, 18, תשמ"א, עמ' 47
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת מגילה,  פרק א', הלכה ט'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ק"ד, עמוד א'
↑  מכילתא דרבי ישמעאל משפטים, מסכתא דכספא פרשה כ
↑  אופנהיימר, שם עמ' 48
↑  משנה, מסכת ראש השנה, פרק ד', משנה ד'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל"א, עמוד ב'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת ראש השנה,  פרק ד', הלכה ה'
↑  אופנהיימר, שם עמ' 47
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת מגילה,  פרק א', הלכה ט'; השוו: בראשית רבה פרשה א סימן יא
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת דמאי,  פרק א', הלכה ג'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת ביכורים,  פרק ג', הלכה ג'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת חגיגה,  פרק ב', הלכה א'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת כלאים,  פרק ט', הלכה ג'
↑  קהלת רבה, פרשה יא
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת קידושין,  פרק א', הלכה א'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות,  פרק ב', הלכה ח'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין,  פרק ב', הלכה א'
↑  שיר השירים רבה, פרשה ח
בית משפחת גלאס

| --- | --- |

 בימוי:  דניאל סקהיים 
 הופק בידי:  ניל ה. מוריץ
 תסריט:  וסלי סטריק 
 עריכה:  הווארד א. סמית'
 שחקנים ראשיים:  לילי סובייסקי   סטלאן סקושגורד   דיאן ליין   ברוס דרן
 מוזיקה:  כריסטופר יאנג
 צילום:  אלאר קיבילו 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  אורגינל פילם   סרטי קולומביה
 חברה מפיצה:  סוני פיקצ'רס רליסינג
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 בספטמבר 2001
 משך הקרנה:  106 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  פסיכולוגי • בלשי • מותחן
 תקציב:  23.6 מיליון דולר
 הכנסות:  30 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   glasshouse
 סרט הבא:  בית משפחת גלאס 2: האמא הטובה
 דף הסרט ב־IMDb
 
"בית משפחת גלאס" (באנגלית: The Glass House) הוא מותחן-בלשי אמריקאי, אשר בוים על ידי דניאל סאקהיים, הופק על ידי ניל ה. מוריץ, הוסרט על ידי וסלי סטריק ונערך על ידי הווארד א. סמית'. השחקנים הראשיים בו הם: לילי סובייסקי, סטלאן סקושגורד, דיאן ליין וברוס דרן.
הסרט ספג ביקורות מעורבות ושליליות בדרך כלל, והיה לכישלון מבחינה מסחרית, היות שהכניס 23 מיליון דולר בלבד, מתקציב של 30 מיליון דולר. הסיבה העיקרית לכישלונו המסחרי של הסרט הייתה הפצתו שלושה ימים לאחר פיגועי 11 בספטמבר, דבר שגרם לו גם לספוג ביקורות שליליות.
"בית משפחת גלאס" יצא לאקרנים בארצות הברית ב-14 בספטמבר 2001, על ידי חברות ההפקה אורגינל פילם וסרטי קולומביה.
שחקנים

לילי סובייסקי – רובי בייקר
סטלאן סקושגורד – טרנס "טרי" גלאס
דיאן ליין – ארין גלאס
ברוס דרן – אלווין בגלייטר
קתי בייקר – ננסי ראיין
טרוור מורגן – רט בייקר
כריס נות' – ג'ק אייברי
ריטה וילסון – גרייס אייברי-בייקר
מייקל או'קיף – דייב בייקר
ויטו רוגיניס – דון
גאווין או'קונור – וייטי
קרלי פופ – טאשה
צ'יינה ג'סוסיטה שייברס – אי.בי.
אגנס ברוקנר – זואי
מייקל פול צ'אן – אדון. קים
רייצ'ל וילסון – האנה
רוטניה אלדה – סגנית מנהל
ג'ון בילינגסלי – מורה נהיגה
ג'וליה ורה – ויקי
הפקה

הסרט הופץ בפורמטים של VHS ו-DVD, ב-2 בינואר 2002. גרסת הבלו-ריי שלו לא יצאה מעולם. האורך המקורי שלו היה 180 דקות, אך גרסתו הסופית ארכה כ-106 דקות. השחקן האמריקאי קיפ פארדו גילם את מושא אהבתה של לילי סובייסקי בגרסה המקורית של הסרט, אך לבסוף הוחלט לחתוך את הסצנות הללו. כמו כן, הוחלט כי שתי סצנות בלבד יוצגו בגרסת ה-DVD של הסרט והן:
אחרי שרובי מתעלפת כשהיא מוצאת את השוטרים בביתה, היא מתעוררת למחרת בבוקר כשהיא מאמינה שתאונת הדרכים של הוריה הייתה רק סיוט. כשהיא יורדת למטה בגרם המדרגות, השכנים נמצאים שם כדי לומר לה שזה לא היה רק סיוט, אלא המציאות. רובי יושבת ליד השולחן ובוכה כשהמצלמה מתרחקת באיטיות ממנה.
רובי ורט נראים בהלוויית הוריהם כשהם טומנים את אפרם בבית העלמין.
ישנה סצנה אחת בקדימון הסרט שמראה את רובי קורעת בזעם פוסטרים מהקיר שלה, שלא מופיעה בסרט המוגמר או ב-DVD.
הוצאה > הצלחה מסחרית

הסרט הגיע למקום השני בשבוע בכורתו ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר לאותו השבוע, כשהוא ניצב מאחורי "הארדבול", בו מככבת דיאן ליין גם כן. "בית משפחת גלאס" הרוויח 18,150,259 דולרים בארצות הברית ו-5,469,350 דולרים בשאר רחבי העולם, תוך שהרוויח סך של 23,619,609 דולרים. תקציב ההפקה של הסרט היה 30 מיליון דולרים וכתוצאה מכך הוא נחשב לכישלון מסחרי.
הוצאה > ביקורת

ברוטן טומייטוז דווח כי הסרט ספג ביקורות חיוביות על ידי 21 אחוזים מבין 86 המבקרים שצפו בו. הדירוג הממוצע היה 4.23 בסולם 10 והקונצנזוס הוא: "בגלל העלילה הברורה והצפויה, "בית משפחת גלאס" כלל לא מצליח לרגש". בהמשך, צוין כי "הסוף שלו מדרדר ואפילו מגוחך". רוג'ר איברט הפנה כלפי הסרט ביקורת מעורבת, תוך שהעניק לו שני כוכבים מתוך ארבעה בסך הכול. איי. או. סקוט מהניו יורק טיימס כינה אותו כ"מצחיק שלא בכוונה". רוברט קוהלר מווראייטי כינה את הסרט כ"מצחיק שלא בכוונה" גם כן, ותהה "מדוע כל כך הרבה שחקנים מוכשרים חתמו על תסריט כל כך גרוע". אדוארד גוטמן מסן פרנסיסקו כרוניקל מתח ביקורת על האלימות המופיעה בו ועל עיתוי הפצתו, שאירע במקביל לפיגועי 11 בספטמבר (למעשה, עבור מבקרים רבים זה היה הסרט הראשון שראו לאחר שחזרו לעבודתם). בביקורת חיובית יותר, קלאודיה פויג מ-USA Today העניקה לו שני כוכבים מתוך ארבעה וכינתה אותו כ"סוחף בצורה מוזרה".
סרט המשך

סרט ההמשך של "בית משפחת גלאס" יצא בשנת 2006, באופן ישיר בפורמט לצפייה ביתית ושמו היה: "בית משפחת גלאס 2: האמא הטובה". הוא לא כלל בתוכו אף אחת מהדמויות המקורית ולא התרחש בבית מהסרט המקורי.
הערות שוליים

1 2  http://www.boxofficemojo.com/movies/?id=glasshouse.htm
1 2 3  The Glass House, 2001-09-14, נבדק ב-2021-01-30
1 2  The Glass House (2001) - IMDb, נבדק ב-2021-01-30
1 2  Revisiting Sept. 11 in Film, Christy Lemire, ‏2013-09-11 (באנגלית אמריקאית)
1 2  The Glass House, Box Office Mojo
↑  The Glass House (2001) (באנגלית), נבדק ב-2021-01-30
↑  Roger Ebert, The Glass House movie review & film summary (2001) | Roger Ebert, https://www.rogerebert.com/ (באנגלית)
↑  Scott, A. O. (2001-09-15). "FILM REVIEW; It's Supposed to Be Scary, You See, Not Humorous (Published 2001)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-01-30.
↑  Robert Koehler, Robert Koehler, The Glass House, Variety, ‏2001-09-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  Edward Guthmann, 'Glass House' a trashy thriller, SFGATE, ‏2001-09-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  USATODAY.com - Sobieski, Skarsgaard give 'House' a scary gloss, usatoday30.usatoday.com
1 2  Glass House: The Good Mother, 2006-10-03, נבדק ב-2021-01-30
ג'ובאני לאונה

ג'ובאני לאונה (באיטלקית: Giovanni Leone;‏ 3 בנובמבר 1908 – 9 בנובמבר 2001) היה פוליטיקאי איטלקי. הוא כיהן כראש ממשלת איטליה בשתי כהונות של חצי שנה כל אחת: מחודש יוני 1963 עד לחודש דצמבר של אותה השנה; וכן מחודש יוני 1968 עד חודש דצמבר של אותה השנה. נוסף על כך הוא כיהן כנשיא איטליה השישי מ-1971 עד 1978.
ביוגרפיה

ג'ובאני לאונה נולד בנאפולי למאורו ומריה ג'ופרדי, ילדי הקומונה "פומיגליאנו ד'ארקו". אביו, מאורו לאונה, היה עורך דין בנאפולי שהשתתף ביסוד מפלגת העם האיטלקית בקמפניה.
הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1929 באוניברסיטת נאפולי פדריקו השני. אביו היה אחד ממייסדי המפלגה הדמוקרטית-נוצרית בעיר הולדתו והוא נבחר לאספה המכוננת האיטלקית בשנת 1946. כחבר אגף הימין של מפלגתו, לאונה נבחר לבית הנבחרים של איטליה ב-1948, שם כיהן עד שנת 1963. בשנים 1955–1963 כיהן גם נשיא בית הנבחרים, תפקידו שממנו התפטר לשם כהונתו כראש הממשלה למשך תקופה קצרה.
לאחר שהיה מספר פעמים למועמד לא רשמי לנשיאות הרפובליקה האיטלקית, הוא הפך לסנאטור לכל החיים בשנת 1967.
בשנת 1968 כיהן כראש ממשלת איטליה למשך כמה חודשים.
בבחירות לנשיאות איטליה 1971 הצליח לאונה להביס את יריבו ג'וזפה סארגאט ונבחר לנשיאות כשהוא זוכה ברוב גדול מהפרלמנט (518 הצביעו בעדו מתוך 996 קולות).
הקריירה הפוליטית שלו הגיעה לסיומה ב-8 ביולי 1978 עם פרישתו מהנשיאות, לאחר שהואשם בשחיתות.
הוא מת ברומא, ב-9 בנובמבר 2001, בוילה שלו הנמצאת בויה קסיה, אחת מהדרכים ברומא העתיקה.