stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי איווינדו
גאוגרפיה פיזית

המאפיינים הפיזיים של הפארק כוללים את הנהר איווינדו, היובל העיקרי של הנהר אוגואה (אנ'), והר קינגואה (Kingué‏; 749 מטרים) והר נגואדי (Ngouad‏; 870 מטרים). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,672 מילימטרים כששיא המשקעים בין ספטמבר לדצמבר, ובין פברואר ומאי. סופות רעמים עזות מתרחשות עונתיות, ולעיתים עלולות ליצור סופות טורנדו מקומיות, במיוחד ברמת איפאסה; הנזקים שנגרמים כתוצאה מהשפעה זו עשויים להיות אחראיים לכך שהיער הזה דומה באופן שטחי ליער משני. הטמפרטורה הממוצעת היא 23.9 מעלות צלזיוס (נמדדת במאקוקו במרחק של כמה קילומטרים מגבול הפארק הצפוני), עם שונות עונתית של כ-3.3 מעלות צלזיוס.
מגוון ביולוגי

הפארק משתרע על פני 3,000 קילומטרים מרובעים, שכמעט כולם מיוערים, תערובת של יער החוף האטלנטי של גינאה התחתונה, ויער נשירים למחצה האופייני לאגן הקונגו המרכזי. היערות הקדמונים בדרום מכילים אוכלוסייה ייחודית מבחינה גאוגרפית של תת-משפחת הקסאלפיניים, שמספקת בית גידול למגוון רחב מאוד של פרפרים, עופות ויונקים. מינים אלו כוללים: גורילת שפלה מערבית, שימפנזה מצוי, תאו יער אפריקאי, חזיר נהרות, קודו הביצות וחתול זהוב אפריקני, וכן את אחת האוכלוסיות השלמות האחרונות של פיל יער אפריקני. מיני עופות בולטים כוללים: עורב אפור-צוואר המצוי בסכנת הכחדה ואפרור אפריקני. יותר מ-430 מיני עופות תועדו בפארק.
הנחלים והמפלים הרבים בתוך הפארק הלאומי אפשרו גם מגוון של מיני מים מתוקים. מיני דגים רבים חיים בתוך הפארק, 13 מהם בסכנת הכחדה. ישנם לפחות 7 מינים של עשבי מים ממשפחת Podostemaceae (אנ'), וכל בריכת מפל עשויה להכיל צמחיית מים ייחודית. הנהר דידג'י מספק גם בית גידול קריטי לתנין צר-חרטום המצוי בסכנת הכחדה.
היסטוריה ושימור

מאז 2001, עוד לפני הקמת הפארק, חקר את האזור הדרומי של הפארק הארגון Wildlife Conservation Society (אנ') (בראשי תיבות WCS) ,ארגון חוץ-ממשלתי שהמטה שלו בגן החיות ברונקס בניו יורק, ושמטרתו לשמר את שטחי חיות הבר הגדולים בעולם ב-14 אזורי עדיפות, ודאג להגן עליו. הארגון ריכז את המאמצים בקרחת היער הגדולה של לנגואה באי (Langoué Baï), בתמיכת מה שהיא כיום סוכנות הפארקים הלאומיים של גבון (ANPN). בשנת 2004 הקים ה-WCS מחנה ייעודי במרחק של 3 קילומטרים מלנגואה באי, עם מגורים ומשרדים לחוקרים, המספקים תובנות חשובות על האקולוגיה של קרחת היער והגנה בפני ציידים.
מכון המחקר האקולוגיה הטרופית (Institut de Recherche en Écologie Tropicale) שוכן בצפון הפארק, 12 קילומטרים מהעיר הקרובה ביותר מאקוקו.
גלריה

תאו היער ועליו אנפה
פיל יער אפריקני
פיתון סלעים אפריקני
נקבת קודו הביצות
גורילת שפלה מערבית
הערות שוליים

1 2  Centre, UNESCO World Heritage. "Ivindo National Park". UNESCO World Heritage Centre (באנגלית).
↑  Annelies Hickendorff, Gabon
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581559805171  LCCN: sh2014000616  SUDOC: 260545058
הפחתת ערך מושהה

הפחתת ערך מושהה או היוון העיכוב (באנגלית: Temporal discounting או Delay discounting) הוא מושג השמש לתיאור מצב שבו חלה ירידה בערכו העתידי של דבר מה, בהשוואה לערכו הנוכחי. האובייקט המוערך יכול להיות פרס או חיזוק, נכס או סחורה, סכום כספי וכו'.
מונח זה נמצא בשימוש בעולם הכלכלה והפסיכולוגיה.
בעולם העסקים, הפחתת ערך מושהה יכולה להתייחס לירידה בערך הכספי או ההיוון של ערך נוכחי בהשוואה לערך עתידי בעקבות עסקה או השקעה.
בתחום ההתנהגותי, התחושה או ההערכה הסובייקטיבית של הפחתת ערך מושהה, יכולה להשפיע על הנכונות של האדם לעיכוב תגובה ודחיית סיפוקים. כלומר, זהו שיקול אשר יכול להשפיע על תהליכי קבלת החלטות, באופן שיוצר העדפה לקבלת גמול מיידי קטן על פני גמול עתידי גדול יותר.
בהקשר זה, הפחתת ערך מושהה משקפת מצב שבו כל עיכוב בהופעתו של גמול עתידי, מפחית את ערכו הסובייקטיבי בעיני האדם המצפה לו.
בהתאם לכך, מטלות של הפחתת ערך מושהה משמשות כמדד לרמת האימפולסיביות בתהליכי קבלת החלטות. כמו כן, התרשמות מהנטייה להפחתת ערך מושהה יכולה לשקף את רמת השליטה העצמית ולסייע באיתור קשיים בתחום זה.
דוגמה: שני אנשים יוצאים לבילוי משותף ואחד מהם לווה כסף מהאחר כי הוא שכח את הארנק בבית. למחרת, הלווה מציע להחזיר את הסכום המדויק באופן מיידי או לתת סכום גדול יותר בסוף החודש עם כניסת המשכורת. הבחירה של המלווה יכולה להיות מושפעת מגורמים רבים כמו מידת האמון בין הצדדים, המצב הכלכלי של המלווה וכו'. במילים אחרות, העדפת הזמן מושפעת מצרכים נוכחיים מול הצפי של הצרכים העתידיים, כמו גם השפעתו של הגמול המיידי בהשוואה לזה של הגמול העתידי.
ראו גם

תורת ההחלטות
ערך נוכחי נקי
חיזוי
אי ודאות
אימפולסיביות
חיזוי רגשי
הערות שוליים

↑  Smallwood, J., Ruby, F. J., & Singer, T. (2013). Letting go of the present: mind-wandering is associated with reduced delay discounting. Consciousness and cognition, 22(1), 1-7.
1 2  Catharine A. Winstanley, Dawn M. Eagle, Trevor W. Robbins (2006). Behavioral models of impulsivity in relation to ADHD: Translation between clinical and preclinical studies. Clinical Psychology Review 26, 379–395
↑  Basar, K., Sesia, T., Groenewegen, H., Steinbusch, H. W., Visser-Vandewalle, V., & Temel, Y. (2010). Nucleus accumbens and impulsivity. Progress in neurobiology, 92(4), 533-557.
↑  Berger, Andrea, (2011). Self-regulation: Brain, cognition, and development. Human brain development series., (pp. 19-44). Washington, DC, US: American Psychological Association
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4190616-0
המכללה האקדמית לחברה ואמנויות

| --- | --- |


 מכללה
 תקופת הפעילות:  2012–הווה (כ־12 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°19′10″N 34°52′16″E﻿ / ﻿32.3195°N 34.871°E﻿ / 32.3195; 34.871
 www.asa.ac.il
  (למפת נתניה מוגדלת) המכללה האקדמית לחברה ואמנויות(למפת נתניה רגילה) המכללה האקדמית לחברה ואמנויות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המכללה האקדמית לחברה ואמנויות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המכללה האקדמית לחברה ואמנויות
 
המכללה האקדמית לחברה ואמנויות (כיום: בית הספר לחברה ואמנויות) בנתניה היא מכללה אקדמית המקיימת לימודים לתואר ראשון במדעי ההתנהגות, לתואר שני בטיפול באמנות בהתמחויות: אמנות חזותית, תנועה ומחול ופסיכודרמה, וכן לתואר המקדם שינוי חברתי באמצעות כלים מעולם האמנויות.
המכללה החליפה בישראל את שלוחת אוניברסיטת לסלי בקיימברידג', ארצות הברית, שפעלה בישראל במשך כ-33 שנה והפסיקה את פעילותה בארץ במסגרת שינוי מעמדן של השלוחות של האוניברסיטאות הזרות בישראל.
קמפוס המכללה נחנך בשנת 2012 והוא ממוקם בקרבת תחנת הרכבת נתניה, ומתפרש על פני 3,000 מ"ר.
נשיאת המכללה היא פרופ' עמיה ליבליך. מנכ"לית המכללה היא דליה בן שושן, יו"ר הוועד המנהל הוא מר יהודה גוהר, ד"ר ליאת שמרי-זאבי היא ראש התוכנית לתואר שני בטיפול באמנות חזותית, פרופ' ויויאן מרקוב-שפייזר היא ראש התוכנית לתואר שני בטיפול באמצעות תנועה, פרופ' אריאלה פרידמן היא ראש התוכנית לתואר ראשון במדעי ההתנהגות, מר חנן שניר הוא ראש התוכנית לתואר שני בפסיכודרמה ופרופ' מרים גולן היא ראש התוכנית לתואר שני בחברה ואמנויות.
בינואר 2015 אישרה המועצה להשכלה גבוהה להכיר זמנית במכללה כמוסד להשכלה גבוהה עד יולי 2016, החלטה שאושרה על ידי הממשלה במאי 2015.
ב-2019, קיבלה המכללה האקדמית לחברה ואמנויות אישור מן המועצה להשכלה גבוהה לאיחוד אקדמי עם הקריה האקדמית אונו, וכיום נקרא: "בית הספר לחברה ואמנויות - אונו". לאחר האיחוד, התארים שנלמדו במכללה, ילמדו מעתה במסגרת הקריה האקדמית אונו והקמפוסים השייכים לה.
הערות שוליים

↑  החלטת הממשלה, באתר משרד ראש הממשלה
↑  https://che.org.il/?place=המכללה-האקדמית-לחברה-ואמנויות-2/
העיר מתעוררת

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אומברטו בוצ'וני
 תאריך יצירה:  1910
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  199.3 ס״מ 
 גובה:  301 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  פוטוריזם 
 מספר יצירה:  507.1951 (המוזיאון לאמנות מודרנית) 
 מיקום:  המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
 
העיר מתעוררת (באיטלקית: La città che sale) הוא ציור שמן מאת הצייר הפוטוריסטי אומברטו בוצ'וני.
היצירה

ב-1911, כאשר הוצג הציור לראשונה ב"תצוגת האמנות החופשית" (Mostra d'arte libera) במילאנו, כונה הציור "Il lavoro" ("עבודה"). בשנת 1912 נרכש הציור בידי המלחין פרוצ'ו בוזוני, שרכש אותו בתערוכה נודדת של אמנות פוטוריסטית. באוסף המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק קיים, מלבד הציור, גם רישום הכנה של העבודה, ברוחב של כ-87 ס"מ (ראו בקישורים חיצוניים).
למרות נוכחותם של אלמנטים מזוהים וריאליסטים, כגון תיאור בנינים וקיומו של חלל ברור, נחשב הציור לאחת מן הדוגמאות הראשונות של הציור הפוטוריסטי. בוצ'וני מתאר את העיר המודרנית, את הבניינים ואת הארובות המעלות עשן. במרכז תיאור העיר מופיעים סוס ודמויות אנושיות המתערבבים זה בזה בדינמיות.
הפרוכת

דגם של אוהל מועד ובו כלי המשכן, כשבמרכזו בולטת הפרוכת המסתירה את קודש הקדשים
הַפָּרוֹכֶת הייתה מסך בד אשר הפריד את המשכן ואת בית המקדש, הן הראשון והן השני, לשני חלקים – אזור קודש הקודשים, בו עמד ארון הברית; ואזור הקודש, בו עמדו מנורת הזהב, מזבח הזהב ושולחן לחם הפנים.
הכנת הפרוכת

בספר שמות מסופר על הציווי על משה רבנו ליצור את הפרוכת:
"וְעָשִׂיתָ פָרֹכֶת, תְּכֵלֶת וְאַרְגָּמָן וְתוֹלַעַת שָׁנִי--וְשֵׁשׁ מָשְׁזָר; מַעֲשֵׂה חֹשֵׁב יַעֲשֶׂה אֹתָהּ, כְּרֻבִים; וְנָתַתָּה אֹתָהּ, עַל-אַרְבָּעָה עַמּוּדֵי שִׁטִּים, מְצֻפִּים זָהָב, וָוֵיהֶם זָהָב--עַל-אַרְבָּעָה, אַדְנֵי-כָסֶף וְנָתַתָּה אֶת-הַפָּרֹכֶת, תַּחַת הַקְּרָסִים, וְהֵבֵאתָ שָׁמָּה מִבֵּית לַפָּרֹכֶת, אֵת אֲרוֹן הָעֵדוּת; וְהִבְדִּילָה הַפָּרֹכֶת, לָכֶם, בֵּין הַקֹּדֶשׁ, וּבֵין קֹדֶשׁ הַקֳּדָשִׁים.
הפרוכת הייתה עשויה מבד שנארג על ידי נשים. צבעיה היו "תכלת" - צמר צבוע בצבע תכלת - צבע שנוצר על ידי שימוש ברכיכה הנקראת חילזון, "ארגמן" - צמר הצבוע בצבע אדום, שמעורבים בו צבעים נוספים על מנת ליצור את צבעי הקשת - ירוק, לבן ושחור, צבע "תולעת שני" - צבע אדום, וצבע ה"שש" - צבע פשתן לבן.
רש"י מפרש את הפסוק "הרי ארבעה מינין יחד בכל חוט וחוט, א' של פישתים וג' של צמר, וכל חוט וחוט כפול ו' - הרי ד' מינין כשהיו שזורין יחד, כ"ד כפלים לחוט" - היינו, כל אחד מהצבעים היה מורכב הן מפשתן והן מצמר.
בהמשך מפרש רש"י את הביטוי "כרובים מעשה חושב" - "כרובים שהיו מצוירין בהן באריגתן, ולא ברקימה שהוא מעשה מחט אלא באריגה בשני כתלים - פרצוף אחד מכאן ופרצוף אחד מכאן - ארי מצד זה, נשר מצד זה".
הדמויות של הכרובים נארגו כחלק מן הפרוכת ולא נוספו לבד מאוחר יותר. הפרוכת הייתה מורכבת משתי שכבות - אחת לכל כיוון.
מקור השם

מקור שמה של הפרוכת בשורש האכדי פ.ר.כ שמשמעו "סגר" או "כיסוי", ורש"י מפרש: "פרוכת - לשון מחיצה הוא, ובלשון חכמים פרגוד. דבר המבדיל בין המלך ובין העם".
מיקום הפרוכת

על פי חז"ל הפרוכת הייתה גדולת ממדים. גובהה היה 10 אמות (כ-5 מטר) ורוחבה היה 10 אמות, כאשר הייתה ממוקמת במשכן, והפרידה בין הקודש לקודש הקודשים. מאוחר יותר ניצבה פרוכת גם בבית המקדש הראשון. במשכן נתלתה הפרוכת על ארבעה עמודי עצי שיטים מצופים זהב שגובהם 10 אמות. הפרוכת נתלתה על ווי זהב, והעמודים ניצבו על אדני כסף. כפי שמציין רש"י: "ארבעה עמודי שיטים - תקועים בתוך ארבעה אדנים, ואונקליות קבועין בהן, עקומים למעלה להושיב עליהן כלונס, שראש הפרוכת כרוך בהן והאונקליות הן הווין".
ההבדל במיקומה בין המשכן, המקדש הראשון והמקדש השני

במשכן, שהיה למעשה אוהל, החוצץ היחיד בין הקודש לקודש הקודשים הייתה הפרוכת. במקדש הראשון, שלראשונה הפך את אוהל ה' לבית לכל דבר, חצץ קיר (בלשון המקרא 'דביר', ובלשון חז"ל אמה טרקסין), שבו היו דלתות; לפי חז"ל, גם שם הייתה פרוכת, שהייתה פרוסה על הפתח. במקדש שני לא היה קיים אותו קיר (ישנן מחלוקות בחז"ל בנוגע לסיבה לכך), ואת מקומו החליפה הפרוכת - כפי שהיה במשכן.
ישנה מחלוקת בין התנאים, בנוגע לשאלה האם הייתה במקדש שני פרוכת אחת בלבד (כבמשכן; כך סוברים רבי יוסי ורבי מאיר (יומא נא עמוד ב)), או שתי פרוכות שביניהן אורך אמה (כחצי מטר), כמסמלות את מיקומו של הקיר שאמור היה להיות במקום (כך לרוב הדעות).
לדעת ר' יוסי (שסבר שהייתה רק פרוכת אחת), פתחה של הפרוכת היה בצפונה, כמו במשכן, שכן זו הדרך שבה ראוי להיכנס אל קודש הקודשים (הצפון נחשב מקודש יותר). לדעת החולקים עליו, היה הפתח של הפרוכת החיצונה בדרום, והכהן הגדול היה מהלך בין הפרוכות עד שהיה נכנס דרך הפתח בצפון הפרוכת הפנימית.
כך מתארת המשנה את כניסתו של הכהן הגדול לקודש הקודשים ביום הכיפורים, לפי הדעות השונות:
הוציאו לו את הכף ואת המחתה; חפן מלוא חופניו, ונתן לתוך הכף - הגדול לפי גודלו והקטן לפי קוטנו, וכך הייתה מידתה. נטל את המחתה בימינו, ואת הכף בשמאלו. מהלך בהיכל, עד שהוא מגיע לבין שתי הפרוכות המבדילות בין הקודש ובין קודש הקודשים, וביניהן אמה; רבי יוסי אומר, לא היה שם אלא פרוכת אחת, שנאמר "והבדילה הפרוכת לכם בין הקודש ובין קודש הקודשים" (שמות כו, לג). הראשונה פרופה מן הדרום, והפנימית מן הצפון. מהלך ביניהן, עד שהוא מגיע לצפון. הגיע לצפון, והפך פניו לדרום; מהלך לשמאלו עם הפרוכת, עד שהוא מגיע לארון.
שימוש נוסף לפרוכת היה, כמתואר במסכת יומא, במסגרת הזיית הדם כחלק מעבודת הקורבנות ביום הכיפורים:
והזה ממנו על הפרוכת כנגד ארון מבחוץ, אחת למעלן ושבע למטן, ולא היה מתכוון להזות לא למעלן ולא למטן, אלא כמצליף. וכך היה מונה--אחת, אחת ואחת, אחת ושתיים, אחת ושלוש, אחת וארבע, אחת וחמש, אחת ושש, אחת ושבע. נטל דם השעיר, והניח דם הפר; והזה ממנו על הפרוכת שכנגד הארון מבחוץ, אחת למעלן ושבע למטן, ולא היה מתכוון להזות לא למעלן ולא למטן, אלא כמצליף. וכך היה מונה--אחת, אחת ואחת, אחת ושתיים, אחת ושלוש, אחת וארבע, אחת וחמש, אחת ושש, אחת ושבע.
הפרוכת בבית הכנסת

כיום, המושג "פרוכת" מציין את המסך שבחזית ארון הקודש בבית הכנסת.
לקריאה נוספת

משה לוין, מלאכת המשכן, הוצאת "מלאכת המשכן", תל אביב, 1968.
ארון קודש ובחזיתו פרוכת
הפטיציה האנטישמית

הפטיציה (העצומה) האנטישמית (בגרמנית: die Antisemitische-Petition) הוא כינוי לעצומה שגיבשו בקיץ 1880 אנטישמים גרמנים בגרמניה נגד היהודים.
רקע

האנטישמיות הגרמנית המובילה פתחה בקיץ 1880 בקמפיין למען העצרת המודעות הציבורית למה שהם זיהו כ"בעיה היהודית "ולדרוש פעולה חקיקתית. בין קבוצה זו היה המורה ברנהרד פורסטר (1843-1889). הנוסח הבא הוא הטיוטה השנייה של עתירה זו. היא דורשת לבטל את האמנסיפציה המשפטית של היהודים (1869); ואכן, היא טוענת כי על האומה הגרמנית עצמה להיות "משוחררת" מ"השליטה הזרה "של היהודים. היא גם דורשת לצמצם או להגביל את ההגירה היהודית ואת גירוש היהודים מעמדות כשופטים, מורים ושאר תפקידים בשירות המדינה . חתימות נאספו מאישים רמי דרג רבים, אם כי כמה אנשים הרשומים סירבו לחתום או מאוחר יותר הכחישו כי הם עשו זאת. הרשימה שפורסמה כוללת את האנטישמים הידועים אדולף שטוקר (1835-1909) ואת ארנסט הנריצי (1854-1915); ארנסט שמייצנר (1851-1895), עורך ומו"ל בחמניץ; וקרל וילמנס, ששימש כמזכיר הכללי של מפלגת השמרנים הגרמנית הראשונה, שכתב את "הבינלאומי" של הזהב ואת הצורך במפלגה רפורמית חברתית [Die "goldene" Internationale und Die Nothwendigkeit einer socialen Reformpartei] ב -1877. אנטישמיים הפועלים בתקופה זו כדי להרחיב את הערעור של המפלגה השמרנית בדרום גרמניה. כ -265,000 גברים בוגרים חתמו על העצומה, אך זה לא היה הצלחה גדולה מבחינת המספרים: מנהיגים אנטישמיים למעשה החליטו לא לנסות שוב את אותה טקטיקה. עם זאת, היא עוררה דיון של יומיים ב"שאלה היהודית" בבית הנבחרים הפרוסי ב-20 וב- 18 בנובמבר 1880, שבמסגרתו נתן דובר הממשלה רק הגנה פושרת על האמנסיפציה היהודית. באפריל 1881 הוגשה העתירה לביסמרק, אך הוא סירב להגיב עליה.
דרישות העצומה

1. כי הגירתם של יהודים זרים תהיה מוגבלת לפחות, אם לא תימנע לחלוטין;
2. שיוציאו את היהודים מכל עמדות הסמכות; כי עבודתם במערכת המשפט - דהיינו שופטים אוטונומיים - מקבלת הגבלה הולמת;
3. כי אופיו הנוצרי של בית הספר היסודי - גם בהשתתפות תלמידים יהודים - יהיה מוגן לחלוטין; כי רק מורים נוצריים יורשו בבתי ספר אלה וכי בכל בית ספר אחר יוצבו מורים יהודים רק במקרים מיוחדים ויוצאי דופן;
4. שיוחזר למפקד מיוחד של האוכלוסייה היהודית.
דרישות העצומה > המלל של העצומה

היפרטרופיה היהודית מסתירה בתוך עצמה את הסכנות החמורות ביותר לאורח החיים הלאומי שלנו. אמונה זו התפשטה בכל אזורי גרמניה. בכל מקום שבו נוצרים ויהודים נכנסים ליחסים חברתיים, אנו רואים את היהודי כמאסטר ואת האוכלוסייה הנוצרית ילידת המקום בעמדה מגונה. היהודי נוטל רק חלק קטן מן העבודה הקשה של המסה הגדולה של עמנו; בשדה ובסדנה, במכרות ובפיגומים, בביצות ובתעלות - בכל מקום מדובר רק בידו הסוערת של הנוצרי הפעיל. אך בראש ובראשונה הוא היהודי המקצר את פירות העבודה. החלק הגדול ביותר של הון המופק על ידי העבודה הלאומית מרוכז בידיים יהודיות. הנדל"ן היהודי ממשיך בקצב הצמיחה של ההון הנייד. לא רק הארמונות הגאים ביותר של הערים שלנו שייכים לאדונים היהודים (שאבותיהם או סבותיהם חצו את גבולות המולדת שלנו כרוכלים ורוצאים), אך האחוזה הכפרית - הבסיס המהותי והמשמר ביותר של מבנה המדינה שלנו - נופל לידיים יהודיות בתדירות גבוהה מאי פעם.
אכן, לאור התנאים הללו ובגלל החדירה המסיבית של האלמנט השמי לכל העמדות המקנות כוח והשפעה, נשאלת השאלה הבאה מוצדקת מבחינה אתית ולאומית: מהו העתיד שיישאר מולדתנו אם היסוד השמי הוא מותר לכבוש את הבית שלנו לדור נוסף כפי שהותר לו לעשות בשני העשורים האחרונים? אם המושג "מולדת" אינו מתפשט מן התוכן האידיאלי שלו, אם הרעיון שאבותינו שקרעו את האדמה הזאת מהמדבר והפרישו אותה בדמם באלף קרבות, לא ללכת לאיבוד, אם יש לשמור על קשר פנימי בין המנהג הגרמני למוסר לבין ההשקפה והמסורת הנוצרית, הרי שבט זר אולי לעולם לא יעלה לשלטון על אדמת גרמניה. שבט זה, שהחקיקה האנושית שלנו הרחיבה את זכויות האירוח ואת זכויותיו של היליד, ניצב הרחק מאיתנו במחשבה ובהרגשה מכל עם אחר בעולם הארי כולו.
הסכנה לאורח החיים הלאומי שלנו חייבת לעלות לא רק כאשר היהודים מצליחים לא רק לחדור לתודעה הלאומית והדתית של עמנו באמצעות העיתונות, אלא גם כאשר הם מצליחים להשיג את משרדי המדינה, שנושיהם מחויבים לשמור על הסחורה האידיאליסטית של עמנו. אנחנו חושבים מעל כל המקצועות של המורה והשופט. שניהם לא היו נגישים ליהודים עד לאחרונה, ושניהם חייבים להיות סגורים שוב אם המושג סמכות, התחושה של חוקיות ומולדת, הם לא להתבלבל ספק על ידי האומה. אפילו עכשיו, האידיאלים הגרמניים של כבוד, נאמנות ואדיקות אמיתית מתחילים להיעקר כדי לפנות מקום לפסוודוידאל קוסמופוליטי.
אם לא תשלח את עמנו לשעבוד כלכלי בלחץ כוח-הכסף היהודי, אם לא תימסר לדקדנטיות לאומית צעד אחר צעד בהשפעת ההשקפה המטריאליסטית של היהדות, אזי אמצעים לעצור את ההיפר-טרויה היהודית הֶכְרֵחִי. אין לנו דבר נוסף מאשר הרצון להביא כל סוג של דיכוי של העם היהודי. מה שאנו חותרים לו הוא בעצם שחרור האמנה הגרמנית ממעין שליטה זרה שהיא אינה יכולה לסבול עוד זמן רב. קיימת סכנה בעיכוב.
הינומה

כלה עם הינומה לראשה
הִינוּמָה (לעיתים נכתב: הינומא), במובנה המודרני, היא פיסת בד לבן עשוי רשת שקופה או אטומה (טול (אנ')), אשר באירופה נהוג לכסות בה את פני הכלה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ההינומה נחבשה לאורך ההיסטוריה. תפקידה ההיסטורי היה בעיקר בעל בסיס דתי, וסימנו ענווה וצניעות, ולעיתים גם יראת כבוד. בימינו, נהוג שכלות חובשות הינומה גם ללא קשר לדת, אלא כמנהג וכחלק מלבוש הכלה.
ברומא העתיקה ההינומה נחבשה כדי להרחיק ולהסתתר מפני רוחות רעות ושדים, ולעיתים הייתה בצבעי להבה.
במאה ה-19, ההינומות היו סימן לבתולים וצניעות, והסרת ההינומה מהכלה הייתה סמל הרשות לבעל להתייחד עם אשתו. בתקופה הוויקטוריאנית בפרט ההינומה סימלה טוהר ומעמד.
בעבר, בעיקר במקרים של שידוך, ההינומה נועדה להסתיר לחלוטין את פניה של הכלה כדי להגן עליה מפני החתן, וכדי שלא יתאכזב או יברח.
בתרבויות מסוימות, קיימת אמונה בה אם החתן יראה את פניה של הכלה הדבר יכול להביא מזל רע, ועל כן הכלה חובשת את ההינומה כדי שלא תיראה עד רגע הנישואין.
ביהדות > מקור המונח

המילה נזכרת לראשונה במשנה, כסימן היכר המבדיל בין כלה בתולה לכלה שאינה בתולה:
האישה שנתארמלה או שנתגרשה, היא אומרת: 'בתולה נשאתני', והוא אומר: 'לא כי, אלא אלמנה נשאתיך', אם יש עדים שיצתה בהינומא וראשה פרוע - כתובתה מאתים
בתלמוד ניתן הסבר על משתמעות המילה: ”מאי הינומא? סורחב בר פפא משמיה דזעירי אמר: תנורא דאסא, רבי יוחנן אמר: קריתא דמנמנה בה כלתא” (מסכת כתובות, דף י"ז, עמוד ב').
המפרשים נחלקו על משמעות הפירוש השני. בספר הערוך מוסבר שמדובר בכובע מעלי הדס, שבו הכלה "מנמנמה". פירוש זה מציין מציאות שהייתה באיטליה, מקום מושבו של רבי נתן מרומי, ואפשר לראות קשר בינה לבין כובע הכלה במנהג יהדות תימן, אלא שהוא היה עשוי מפנינים שזורות.
לעומת זאת, רש"י, שחי בצרפת, ציין את מנהג מקומו: ”צעיף על ראשה משורבב על עיניה, כמו שעושין במקומינו, ופעמים שמתנמנמת בתוכו מתוך שאין עיניה מגולין. ולכך נקרא 'הינומא', על שם תנומה” (דף י"ז, עמוד ב'). רבי ישראל ליפשיץ סובר שהמילה "הינומה" מגיעה מהמילה היוונית "הומנס" (ὑμεναιος) שפירושה צעיף.
הרמב"ם מסביר שהינומה היא ”אוהל של משי היה מנהגם שלוקחין בו הבתולות מבית האב לבית הבעל”.
ביהדות > ביהדות אשכנז > מקור המנהג

ההינומה שמכסה את פני הכלה המוכרת לנו כיום היא מנהג שנכנס ליהדות אירופה ממנהגי המקומיים, וכמעט שלא היה מוכר בשאר הארצות. לאחר קום מדינת ישראל והתקבצות היהודים אליה מכל הגלויות, התקבל לבוש הכלה האירופאי (שכולל את ההינומה) כלבוש הכלות בעדות השונות.
יש המקשרים את המנהג למסופר במקרא, שכאשר ראתה רבקה את יצחק מרחוק, התכסתה בצעיף.
ביהדות > ביהדות אשכנז > מנהגים

בתחילתו, המנהג היה שהכלה מגיעה כבר כשהיא מכוסה, אך בתקופה האחרונה התקבל הנוהג שהחתן הולך אל הכלה כשהוא מלווה בשושביניו, ומכסה את ראשה ופניה בהינומה.
בעבר ההינומה הייתה עשויה מבד אטום, נוהג זה נשאר בעיקר בקרב חוגים חסידיים, אך כיום מצוי הינומה מבדים שונים חלקם שקופים יותר וחלקם פחות.
כלה גרושה המתחתנת בשנית, גם אם החתן רווק, אין פורסים על פניה הינומה (יש שאומרים שמניחים משום צניעות, אבל המנהג לדעה זו שאחרים מניחים ההינומה ולא החתן).
יש נוהגים בעת הנחת ההינומה לברך את הכלה בברכה: ”אֲחֹתֵנוּ, אַתְּ הֲיִי לְאַלְפֵי רְבָבָה” (בראשית, כ"ד, ס'). יש מקומות בהם ההורים או הסבים, מברכים את ברכת כהנים.
יש מקומות בהם מיד לאחר הכיסוי בהינומה, זורקים האורחים זירעונים לעבר החתן והכלה.
ביהדות גאורגיה נוהגים שהכלה תלבש לראשה הינומה לבנה שמוסיפים לה עטרה בדגם של פרחים בצבעים שונים עשויים שעווה וחוטי מתכת, שנקראת "גווירגוויני", שאותה מכינה תופרת מיוחדת, ובנות משפחה וידידות נהגו לשאול אותה זו מזו.
יש נוהגים שעוד בשחרית מכסים את ראשה של הכלה בסודר, וזו היא ההינומה המשמשת כחופה.
בחתונות שאינן דתיות, בהן בני הזוג צועדים לחופה יחד, הם נעצרים צעד לפני החופה ועורכים שם את טקס כיסוי ההינומה.
ביהדות > ביהדות אשכנז > סיבות למנהג

להראות שהכלה אינה מקפידה במה מתקדשת.
משום צניעות.
ראו גם

כיסוי הכלה בהינומה
הערות שוליים

↑  רבי נתן מרומי, ספר הערוך, עמ' 224-225
↑  רבי ישראל ליפשיץ, תפארת ישראל, מסכת כתובות, פרק ב', משנה א'
↑  הרמב"ם, פירוש המשנה, מסכת כתובות, פרק ב', משנה א'
↑  ספר בראשית, פרק כ"ד, פסוק ס"ה
↑  רבי משה לימא, חלקת מחוקק, אבן העזר, סימן נה, ס"ק ז
↑  רבי יואל סירקיש, בית חדש, אבן העזר, ס"א, ד"ה "ונראה"
↑  רבי משה איסרליש, הגהות הרמ"א, אבן העזר, סימן לא, סעיף ב
↑  דברי הבית יוסף אבן העזר, סימן לא. "נהגו בנות ישראל הצנועות שמכסות פניהן בשעת קדושין" והרמ"א שם, סעיף ב "גם נוהגים לכסות פני הכלות הצנועות"
אחד הפירושים להינומה בלבוש כלה יהודיה-תימניה
כלה מכוסה בהינומה אטומה, הנהוגה בעיקר בחוגים חסידיים
הקרב הראשון על האן

הקרב הראשון על האן (בצרפתית: Première Bataille de l'Aisne) נערך במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה בין 13–28 בספטמבר 1914, בין צרפת ובריטניה מצד מדינות ההסכמה לבין הקיסרות הגרמנית מצד מעצמות המרכז. בקרב ניסו מדינות ההסכמה לתקוף את האגף הימני של הארמייה הראשונה והשנייה הגרמנית, בפיקודם של אלכסנדר פון קלוק וקרל פון בילוב בהתאמה, לאחר שהגרמנים החלו בנסיגתם אחרי התבוסה בקרב מארן שהתרחש בתחילת ספטמבר 1914. ההתקפה החלה בערב 13 בספטמבר בעת המרדף אחר כוחות גרמניים נסוגים בעמק הנהר אן.
רקע

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-4 באוגוסט החלו הגרמנים ליישם את תוכנית שליפן. לפי התוכנית, הגרמנים כבשו את בלגיה בדרכם אל צרפת בקרבות לייז' ואנטוורפן. בקרבות הראשונים בין המעצמות צרפת ובריטניה לגרמניה ניצחו הגרמנים (קרב מילוז, קרב שרלרואה, קרב מונס והמצור על מובז') במה שנודע כמערכה על הגבולות, ולכן נאלצו הכוחות הצרפתיים והבריטיים לסגת אל נהר המארן. נסיגה זו זכתה לשם הנסיגה הגדולה למארן. הגרמנים, בדרך לכיבוש פריז, רדפו אחרי הכוחות הצרפתיים והבריטיים אל המארן.
לאחר שהשלימו את נסיגתם אל המארן, החלו מדינות ההסכמה לפתוח בהתקפה כנגד הגרמנים – הקרב הראשון על המארן. הקרב התרחש ב-5–12 בספטמבר 1914 ובמהלכו הצליחו כוחות צרפתיים ובריטיים לעצור את התקדמות הגרמנים ובכך למנוע את כיבוש פריז ונפילת צרפת (ולכן הקרב קיבל את השם "הנס על המארן"). לאחר תבוסתם וכישלונה של תוכנית שליפן במארן החלו הגרמנים לסגת אל עבר קווים בני הגנה בהם יוכלו להחזיק. קווי ההגנה האלה היו הקווים שמאחורי נהר האן ברכס ההרים בו עוברת הדרך שמן דה דאם (בעברית: "דרך הגברות", הדרך נסללה לכבוד בנותיו של לואי ה-15). בכך נפתח הקרב הראשון על האן.