stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקס פרוץ

| --- | --- |

מקס פרוץ בנשף הנובל בשנת 1962
 לידה:  19 במאי 1914 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  6 בפברואר 2002 (בגיל 87) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  ביולוגיה
 מקום מגורים:  אנגליה, אוסטריה
 מקום קבורה:  Ascension Parish Burial Ground 
 מקום לימודים:  קולג' פרטהאוס  אוניברסיטת קיימברידג'  אוניברסיטת וינה  האקדמיה הצבאית הטרזיאנית 
 מנחה לדוקטורט:  ג'ון דזמונד ברנל, ויליאם לורנס בראג 
 מוסדות:  אוניברסיטת קיימברידג'  אוניברסיטת יורק 
 תלמידי דוקטורט:  פרנסיס קריק, דיוויד מרווין בלואו, ג'ון קית' מופאט, ג'ון קנדרו 
 פרסים והוקרה:  מדליית וילהלם אקסנר (1967)  הרצאת קרוניאן (1968)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1967)  מדליית אוטו ורבורג (1993)  מדליית סיר הנס קרבס (1968)  המדליה המלכותית (1971)  מדליית קופלי (1979)  פרס נובל לכימיה (1962)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  עמית כבוד של החברה הביופיזיקאית הבריטית  מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 צאצאים:  רובין פרוץ 
 הערות:  יהודי
 תרומות עיקריות
 פיענוח המבנה המרחבי של  חלבונים גלובולריים כמו המוגלובין ומיוגלובין
 
מקס פרדיננד פּרוץ (בגרמנית: Max Ferdinand Perutz‏; 19 במאי 1914, וינה - 6 בפברואר 2002, קיימברידג') היה ביולוג מולקולרי וקריסטלוגרף בריטי ממוצא יהודי אוסטרי. מייסד המעבדה לביולוגיה מולקולרית של מועצת המחקר הרפואי.
חתן פרס נובל לכימיה בשנת 1962, יחד עם ג'ון קנדרו על מחקריהם לפיענוח המבנה השלישוני של חלבונים גלובולריים כמו המוגלובין ומיוגלובין
קורות חיים

מקס פרוץ נולד בווינה בירת אוסטריה, להוגו פרוץ ודלי גולדשמידט, שבאו שניהם ממשפחות יהודיות מבוססות של יצרני טקסטיל. כשהיה בן שש הטבילוהו הוריו והוא גדל כקתולי (מאוחר יותר נטש את הדת).
בשנת 1932 החל ללמוד באוניברסיטת וינה. בשנת 1936, לאחר שסיים את התואר הראשון באוסטריה, עבר פרוץ למעבדת קוונדיש שבאוניברסיטת קיימברידג', שם עבד בהנחייתו של ג'ון דזמונד ברנל. לאחר כניסת הנאצים לאוסטריה ב-1938 הוחרם רכושם של הוריו, והם הפכו לפליטים. עקב כך הורע מצבו הכלכלי, אך בעיה זו נפתרה עם מינויו לעוזר של ויליאם לורנס בראג ב-1 בינואר 1939.
פרוץ השתייך לקולג' פיטרהאוס משנת 1936 ועד מותו, והיה חבר של כבוד משנת 1962 ועד 2002.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נאסר פרוץ והוגלה לקנדה בשל היותו נתין אוסטרי. במרץ 1941 השתכנעו השלטונות הבריטיים באיוולת שבהגלייתו ואישרו לו לחזור לקיימברידג', ולא זו בלבד אלא שהוא גויס לאחד המבצעים הסודיים של המלחמה, פרויקט חבקוק, שבדק את האפשרויות למציאת חומרים חדשים לבניית נושאות מטוסים.
באוקטובר 1947 מונה לראש היחידה לביולוגיה מולקולרית של מועצת המחקר הרפואי, שהפכה ב־1962 מונה למעבדה לביולוגיה מולקולרית.
בשנת 1953 הראה פרוץ כי ניתן לקבוע מבנים של חלבונים באמצעות קריסטלוגרפיה. באמצעות שיטה זו קבע פרוץ את המבנה המרחבי של חלבון ההמוגלובין. מאז פוענחו, באמצעות שיטה זו, מבנים של יותר מ-300 חלבונים.
בשנת 1979 העניקה לו החברה המלכותית את מדליית קופלי.
עם תלמידיו נמנים גם שני זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה על גילוי מבנה ה-DNA, ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק. בשנת 1969 פרסם פרוץ מכתב בכתב העת Science, ובו התנצל על שהעביר לווטסון ולקריק דו"ח שכתבה רוזלינד פרנקלין על מחקרה, ובו מידע רב ערך על המבנה המרחבי של ה-DNA, ללא אישורה ואף ללא ידיעתה של פרנקלין. פרוץ תירץ מעשה זה בכך שהיה חסר ניסיון בעניינים אדמיניסטרטיביים.
פרוץ נפטר בקיימברידג' ב-6 בפברואר 2002.
הישג מחקרי עיקרי

בעקבות מפגש עם קרוב משפחה שהיה ביוכימאי, החל פרוץ לחקור את מבנה ההמוגלובין בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, מחקר שעתיד היה להימשך בהפסקות שבע עשרה שנים. פריצת הדרך של פרוץ הגיעה כשהחליט להחליף חלק מהאטומים באטום כבד (כספית), רעיון שהעלה ברנל שנים רבות לפני כן במחקריה של דורותי קרופוט הודג'קין על האינסולין.
בשנת 1953 הראה פרוץ כי ניתן לקבוע מבנים של חלבונים באמצעות קריסטלוגרפיה. בשיטה זו יש צורך ליצור גבישי חלבון והגביש מוקרן בקרני רנטגן. חלק מקרן זו תחדור את הגביש וחלק ממנה תפוזר על ידי ענני האלקטרונים של האטומים בגביש. את דפוס הפיזור של הקרן ניתן לקלוט על נייר צילום. דפוס זה נקרא "מפת דיפרקציה". מידת ההשחרה של נייר הצילום פרופורציונלית למידת הקרן שהצליחה לעבור דרך אותה נקודה בה נשברה קרן הרנטגן בגביש. ניתן להבחין בין אטומים שונים במולקולה כיוון שהפיזור של קרן הרנטגן יחסי לצפיפות האלקטרונים באטום (כלומר, אטום פחמן יפזר פי 6 חזק מאטום מימן).
באמצעות שיטה זו קבע פרוץ, בשנת 1953, את המבנה המרחבי של חלבון ההמוגלובין. בכך קבע פרוץ אבן דרך בתחום הביולוגיה המבנית, אשר כיום היא אחד מהענפים המובילים במדעי החיים. ידיעת המבנה המולקולרי נותנת תמונה שלמה יותר, יחד עם מחקר ביוכימי ומולקולרי, בהבנת פעילות חלבונים, אתרי קישור ואינטראקציות תוך ובין מולקולריות. עבודתו זאת זיכתה אותו בשנת 1962 בפרס נובל לכימיה. מאז פוענחו, באמצעות שיטה זו, מבנים של יותר מ-300 חלבונים.
ראו גם

קריסטלוגרפיה
המוגלובין
לקריאה נוספת

על תרומתו של פרוץ בתחום הביולוגיה המולקולרית באוניברסיטת קיימברידג' ניתן לקרוא בספר ההיסטוריה של אוניברסיטת קיימברידג', כרך 4, אשר יצא לאור בשנת 1992.
משדדה

משדדת דיסקים נגררת על ידי טרקטור ג'ון דיר
מַשְׂדֵּדָה היא כלי חקלאי המשמש לעבודות גימור שונות על פני השדה: שבירת רגבי אדמה גדולים אחרי החרישה, יישור השטח, כיסוי זרעים וכדומה. זאת בשונה מהמחרשה המשמשת לעיבוד עמוק יותר של הקרקע, ומהקלטרת המשמשת לעיבוד בעומק בינוני.
ההיסטוריה של המשדדה

פעולת השידוד מוזכרת כבר בתנ"ך:
הֲכֹל הַיּוֹם יַחֲרֹשׁ הַחֹרֵשׁ לִזְרֹעַ יְפַתַּח וִישַׂדֵּד אַדְמָתוֹ
בדומה לחרישה, גם פעולת השידוד נעשתה בתחילה על ידי האדם לבדו. בהמשך, נגררה המשדדה על ידי שוורים וסוסים, ובחקלאות המודרנית היא נגררת באמצעות טרקטור.
באירופה ידוע השימוש במשדדות מימי הביניים.
סוגי משדדות

משדדות קיימות בסוגים ובגדלים שונים, בהתאם ליעדן. הן לרוב בנויות ממסגרת קשוחה, אליה מוצמדים דיסקיות, שיניים, שרשרת מקשרת ועוד אמצעי עיבוד. במקומות קרירים יותר, הסוגים הנפוצים יותר של משדדות, הן משדדת הדיסקיות ומשדדת השרשרת. ברם, בניו זילנד ובאוסטרליה, באזורי גידול בקר, משתמשים במשדדות חודים.
משדדות שרשרת משמשות בעבודות קלות יותר לדוגמה ישור אדמה מעובדת, או כיסוי זרעים, בעוד שמשדדות דיסקיות משמשות בעיקר לעבודה קשה יותר כמו פירור גושי האדמה.
יש גם סוגים מגוונים של משדדות כח, המונעות בתמסורת מהטרקטור במקום להסתמך רק על משקל המשדדת ותנועת הטרקטור.
שימושים שאינם חקלאיים

באצטדיונים ובמגרשי ספורט אחרים משתמשים לצורכי תחזוקה במשדדות קלות. תחזוקה זו כוללת יישור השטח, טיפול בעקבות צעדים עמוקים ובחריצים משמעותיים. כמו כן המשדדה משמשת לחריש ביטחוני של חופי הים על מנת לוודא כי אין בחול חפצים חשודים או חפצים העלולים לפגוע ברוחצים ובמערכי שמירת גבול ליצירת שביל טשטוש כדי להקל על איתור טביעות רגליים.
מסע הצלב של הרועים (1320)

הרועים רצחו 500 יהודים בוורדן-סיר-גארון (אנ') בשנת 1320
מסע הצלב של הרועים של 1320 (בצרפתית: Croisade des pastoureaux de 1320), הידוע בהיסטוריוגרפיה היהודית בכינוי גזרת הרועים, היה מסע צלב עממי (אנ') בנורמנדי ביוני 1320. ידוע גם בשם "הפסטורו (Pastoureaux) של 1320". תנועה זו התחילה במקור כאשר קבוצה גדולה של אנשים פשוטים התאגדה כדי להטיף למסע צלב לאחר שרועה צעיר אמר שרוח הקודש ביקרה אותו. בתחילה כוונה לעזור לרקונקיסטה של חצי האי האיברי, היא לא הצליחה להשיג תמיכה מהכנסייה או האצולה ובמקום זאת רצחה מאות יהודים בצרפת ובאראגון.
בראשית דרכה הייתה הכוונה של התנועה לפעול נגד האסלאם ולמען טיהור אתני של מוסלמים בספרד במטרה לטהר את החברה. אולם מאוחר יותר, כאשר הצלבנים לעתיד יצאו מנורמנדי לכיוון דרום צרפת, היעד שלהם השתנה נגד יהודים. פעולות התנועה לא היו רק ביטוי לאנטישמיות, אלא גם מחאה נגד המדיניות הכלכלית של בני המלוכה והמונרכיה.
גורמים

הגורמים לתנועה מורכבים; אולם, באותה תקופה פרצה סדרה של אירועי רעב המוני הקשורים לשינויים אקלימיים ("עידן הקרח הקטן") והמצב הכלכלי של העניים הכפריים הידרדר. יתר על כן, היו נבואות ושיחות על מסע צלב חדש. כמו כן, חובות למלווי כספים יהודים חוסלו ככל הנראה עם גירוש יהודי צרפת על ידי פיליפ הרביעי, מלך צרפת ב-1306; עם זאת, בנו, לואי העשירי, מלך צרפת, החזיר אותם והפך לשותף בהשבת החובות שלהם.
עם זאת, המנהיגות הצבועה והמצב שנוצר על ידי האנשים המשתייכים למעמד העליון והאצילים הביאו לאירוע ההרה אסון של 1320. היהודים היו נציגי המלוכה וכן אחראים על גביית מיסים, עובדות שהפכו לאחד הגורמים המובילים למסע צלב. כישלונה של החברה לפעול נגד המעשים האלימים שנועדו לשנות את המצב למרות מתן לגיטימציה למלחמת הקודש תרם לתחילתה של התנועה. כמו כן, חילוקי הדעות בין הצלבנים והמלך, כמו גם עם אמרי דה קרו, הסנשל (אנ') של קרקסון, היו חלק מהסיבות שתרמו לכוון את מסע הצלב נגד יהודים מלכתחילה.
ההתחלה

מסע הצלב החל ביוני 1320 בנורמנדי, כאשר רועה צאן בגיל ההתבגרות טען שרוח הקודש ביקרה אותו, והורתה לו להילחם במורים באיבריה. בדומה למסע הצלב של הרועים ב-1251, תנועה זו כללה בעיקר צעירים, נשים, זוגות נשואים, אנשי דת וילדים. הם צעדו לפריז כדי לבקש מפיליפ החמישי, מלך צרפת, להוביל אותם, אך הוא סירב להיפגש איתם כלל. בהיותם בפריז, הם שחררו אסירים בגראנד שאטלה (אנ').
התקדמות

מסע הצלב צעד דרומה לאקיטן, תוך שהרועים תוקפים טירות, פקידים מלכותיים, כמרים ומצורעים לאורך הדרך. עם זאת, היעדים העיקריים שלהם היו יהודים, שאותם תקפו בסנט (אנ'), ורדן-סיר-גארון (אנ'), קאור, אלבי וטולוז, אליה הגיעו ב-12 ביוני. ברוך מגרמניה, שהועסק כמורה בטולוז, תיעד את השתלשלות העניינים בעיר. מושל טולוז כלא אותם במבצר של העיר, אבל ההמון שחרר אותם ואז הם נכנסו לרובע היהודי ודרשו מהיהודים להתנצר ואלו שסירבו נרצחו. האפיפיור יוחנן העשרים ושניים שהתגורר באביניון, נתן הוראה לעצור אותם. כאשר בסופו של דבר עברו לספרד, התקפותיהם על היהודים היו ידועות, וחיימה השני, מלך אראגון, נשבע להגן על אזרחיו. בתחילה נאסר עליהם להיכנס לממלכה כלל, אך כשנכנסו ביולי, הזהיר חיימה את כל האצילים שלו לוודא שהיהודים יהיו בטוחים.
כצפוי, הרועים אכן תקפו כמה יהודים, במיוחד במבצר מונטקלוס (Montclus), שם נרצחו למעלה מ-300 יהודים. בנו של חיימה, אלפונסו, נשלח כדי להשתלט עליהם. האחראים לטבח במונטקלוס נעצרו והוצאו להורג. לא היו אירועים נוספים ומסע הצלב התפזר.
הצלחה וכישלון

מסע הצלב הצליח לתקופה מוגבלת תחת שלטונו של פיליפ החמישי. ההצלחה הזמנית הייתה תוצאה של תמיכת מועצות הערים, הקונסולים, המעמד הגבוה והציבור. המעמד העשיר אף על פי שחשש מהתנועה, עדיין סיפק כספים לצלבנים עבור התנועה והקונסולים אפשרו להם לאחוז בנשק שהיה אסור בעיירה. הקונסולים הגנו על הצלבנים כאשר תקפו יהודים, תפסו את כספם, סחורתם ושדדו כנסיות. קל היה להשיג אמפתיה ציבורית בזמן 1320, וכך קיבלו צלבנים את אהדת האוכלוסייה אשר יחד עם תומכים אחרים סייעו להם להצליח להתכוון לפגוע ביהודים לתקופה קצרה בה רצחו מספר רב של יהודים.
אולם עד מהרה הגיע מסע הצלב לסיומו וחוסל. התנועה התפזרה והרועים נלכדו. אחד התורמים העיקריים לנפילת הרועים היה אלפונסו, בנו של חיימה השני, מלך אראגון. הרועים הובסו על ידי אלפונסו, שכדי לעצור את הצלבנים הפנה נגדם מיומנות צבאית מקצועית.
היהודים

לאחר תבוסת מסע הצלב, נעזרו היהודים במלכי אראגון להתייצב ולחזור לעמדותיהם הקודמות שתפסו לפני הגעת התנועה. הסנשל (אנ') של קרקסון תמך בהגנה על יהודים בהתבסס על היותם של יהודים "צמיתי המלך". הוא הזהיר את תושבי קרקסון מתגובה חזקה אם יתמכו במסע הצלב נגד היהודים. הוא לא רצה שתנועה כזו תנצח באזור שבשליטתו. לכן הוא תמך והגן על היהודים שתחת סמכותו.
תוצאות

"מסע צלב" זה נתפס כמרד נגד המלוכה הצרפתית, קצת כמו מסע הצלב הראשון של הרועים. היהודים נתפסו כסמל לכוח המלכותי, שכן הם הסתמכו יותר מכל אוכלוסייה אחרת על הגנתו האישית של המלך הן בצרפת והן באראגון, ולעיתים קרובות היו סמל גם לכלכלת המלוכה, שנואים על ידי עניים והאיכרים שנגבה מהם מס כבד. רק שנים ספורות קודם לכן הותר ליהודים לחזור לצרפת, לאחר שגורשו ב-1306. כל חוב שהיו חייבים ליהודים נגבה על ידי המלוכה לאחר גירושם, מה שכנראה תרם גם לקשר שהאיכרים ייחסו בין היהודים עם המלך.
בשנת 1321 קנס המלך פיליפ את הקהילות שבהן נהרגו יהודים. הדבר הוביל למרד שני, הפעם בקרב האוכלוסייה העירונית, אף על פי שהיסטוריונים מאוחרים יותר המציאו את הרעיון של "מסע צלב של רועי הבקר", גל שני של מסע הצלב של הרועים. אף על פי שהוא מעולם לא התרחש, היו, עם זאת, התקפות נוספות על יהודים כתוצאה מהקנסות.
אף על פי שהאפיפיור קרא להגן על יהודים הכנסייה לא התירה ליהודים שהוטבלו בכוח לשוב ליהדותם.
לקריאה נוספת

David Nirenberg, Communities of Violence: Persecution of Minorities in the Middle Ages. Princeton, 1996.
Malcolm Barber (1981). "The Pastoureaux of 1320," in Journal of Ecclesiastical History 32 (2), 143–66.
Joaquín Miret y Sans: Le Massacre des juifs de Montclus en 1320, épisode de l’entrée des Pastoureaux dans l’Aragon. Cerf, Versailles 1907
הערות שוליים

1 2 3  הערך רוֹעִים, גְּזֵרַת הָ- באנציקלופדיה העברית, כרך ל' טור 946
↑  Weakland, John (1976). "Pastorelli, Pope, and Persecution: A Tragic Episode in 1320". Jewish Social Studies. 38 (1): 73–76. JSTOR 4466910.
1 2 3 4  Barber, Malcolm (באפריל 1981). "The Pastoureaux of 1320". The Journal of Ecclesiastical History (באנגלית). 32 (2): 143–166. doi:10.1017/S0022046900032656. ISSN 1469-7637. S2CID 162883110. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Weakland, John (1976). "Pastorelli, Pope, and Persecution: A Tragic Episode in 1320". Jewish Social Studies. 38: 1.
1 2 3  Kuzdale, Ann (1998). "Review of Communities of Violence: Persecution of Minorities in the Middle Ages by David Nirenberg". Journal of the American Academy of Religion. 66 (1): 191–194. doi:10.1093/jaarel/66.1.191. ISSN 0002-7189. JSTOR 1466255 – via JSTOR.
↑  RAPOPORT, DAVID C. (2016). "Review of Holy War, Martyrdom and Terror: Christianity, Violence and the West, ca. 70 C.E. to the Iraq War by Philippe Buc". Journal of World History. 27 (2): 332–335. ISSN 1045-6007. JSTOR 43901855 – via JSTOR.
1 2  Menache, Sophia (1985). "Faith, Myth, and Politics: The Stereotype of the Jews and Their Expulsion from England and France". The Jewish Quarterly Review. 75 (4): 351–374. doi:10.2307/1454402. ISSN 0021-6682. JSTOR 1454402.
↑  Crusade of the Pastoureaux. Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company.
יהודים מועלים על המוקד
משה אדרעי (השני)

ערך זה עוסק ברב ומורה לשפות בן המאה ה-18 וה-19. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1774 ה'תקל"ה אגדיר 
 פטירה:  ה'תר"ב (בגיל 68 בערך)
 השכלה:  תלמוד, דרשנות, שפות
 מקום מגורים:  אסואירה, רבאט, לונדון, אמסטרדם, אזמיר וירושלים
 רבותיו:  רבי יהודה אנהורי
 חתימה:   
 
רבי משה אדרעי, היה רב דרשן, וסופר מרוקאי, מתרגם ומורה לשפות. פעל במרוקו, לונדון ואמסטרדם.
תולדות חייו ויצירותיו > חייו במרוקו

רבי משה אדרעי נולד לרבי יצחק ומרים בשנת ה'תקל"ה, בעיר אגדיר שבמרוקו. בעודו רך לימים עברה המשפחה, יחד עם שאר יהודי אגדיר, אל העיר אסואירה, שם קיבל את ראשית חינוכו. בגיל תשע התייתם מאביו. בשלב מסוים התעוררה בו שאיפה לנסוע אל העיר רבאט וללמוד שם אצל חכמי המקום, שהיו נחשבים בעיניו ללמדנים יותר מאלו שבאסואירה. ברבאט התגורר שם אצל דודו, אחי אביו, רבי מסעוד אדרעי. דודו השגיח על מילוי כל צרכיו ושלח אותו לבית הספר ללימודי קודש. לאחר תקופה למד ברבאט במשך כשלוש שנים, בישיבה של מי שהחשיב לרבו המובהק, רבי יהודה אנהורי שהתיישב בעיר סאלי הסמוכה. לאחר מכן חזר לאסואירה כדי לראות את אמו ואת אחיו והזדעדזע למראה העוני והרעב שבו היו מצויים. מראות אלו הביאו אותו לצאת ממרוקו, בתקווה למצוא עבור משפחתו מקור פרנסה. לפי עדותו כבר מעת שהיה צעיר לימים היה דורש ברבים בקהילות רבות שבהן הופיע.
תולדות חייו ויצירותיו > בלונדון

לאחר נדודים במקומות שונים התיישב בלונדון. בשבתו בעיר, למד בבית המדרש "עץ חיים" של הקהילה הספרדית "שער השמים" וכאן נשא את אשתו. בשנת ה'תקנ"ב הדפיס בלונדון את הספר "תורת חיים" - הכולל סדרי לימוד ללילות שישי, על מנת שמכירת הספר תביא לו למשפחתו שבמרוקו מקור פרנסה.
תולדות חייו ויצירותיו > באמסטרדם

לאחר מספר שנים היגר לאמסטרדם ולמד שם בבית המדרש "עץ חיים". הוא התאלמן שם מאשתו ונשא שם מבנות המקום. באמסטרדם עבד למחייתו כמגיה ספרים. בין הספרים שהגיה היו ספריו של המשורר הגדול של יהדות מרוקו - רבי דוד בן חסין (בשנת ה'תקס"ז). בנוסף עבד במקום כמורה לשפות וכמתורגמן. הוא הדפיס ויצר שם כמה מחיבוריו: SERMON MORAL - דרשת מוסר, בספרדית, אותה נשא לרגל חנוכת בית המדרש של "עזרת חולים" (נדפס ה'תקס"ב). "יד משה" - דרשות (נדפס ה'תקס"ט). ספר נוסף שהקנה לו פרסום בין היהודים והנוצרים הוא "מעשה נסים" (נדפס ה'תקע"ח). הספר כולל אנתולוגיה מספרות ישראל ואומות העולם אודות סיפוריהם של עשרת השבטים האבודים הנמצאים מעבר לנהר הסמבטיון. הספר זכה למספר רב של מהדורות בעברית, לעיתים תחת השם "שארית ישראל", וכן לתרגומים לגרמנית, ערבית יהודית (אלג'יר, ה'תרי"ד) ויידיש. מהדורה נרחבת של הספר באנגלית, שנכתבה על ידי המחבר, זיכתה אותו במכתבי תהילה רבים ממלומדים ואנשי דת, אנגלים, הולנדים וצרפתים.מלרגל ההוצאה האנגלית הוא שהה בלונדון בשנות ה-30 של המאה ה-19. באותה התקופה הוציא לאור גם מפה של מקדש יחזקאל. מהדורה משוכללת ונרחבת יותר של הספר יצאה על ידי בנו יצחק אדרעי, בתוספת פרקים על ההיסטוריה של הטורקים.
תולדות חייו ויצירותיו > בצרפת

בשנת ה'תקע"ז שהה בפריז ושם נישא בנו יצחק לאחת מבנות המקום.
תולדות חייו ויצירותיו > באזמיר

בשלב מסוים החליט לממש את שאיפת חייו עוד מימי נעוריו ולהגר לירושלים. מאמסטרדם נסע עם אשתו כשהוא מותיר במקום את בנו אברהם שסירב להצטרף למסע. בגלל חוליו הנסיעה לירושלים לא הייתה רציפה אלא עברה דרך ערים רבות בעולם, כאשר בכמה תחנות הוא שהה זמן ממושך. בהגיעם לעיר מרסיי בנו יצחק בחר שלא להמשיך במסע והשתקע במקום יחד עם אשתו. החולי של רבי משה התגבר כאשר הגיע עם אשתו לאזמיר ובשל כך הם שהו במקום כתשעה חודשים. בי' באב ה'תר"א (1841) פרצה שריפה שכילתה כתבים רבים של רבי משה הכוללים דרשות, ביאורי תנ"ך ותלמוד, ופסיקה הלכתית. בשנת ה'תר"ב מסר שם להדפסה את כתב היד של ספרו "שפה ברורה" - ספר דקדוק לשון אנגלית וצרפתית, כתוב בלאדינו. הספר לא נדפס.
תולדות חייו ויצירותיו > בירושלים

בשנת ה'תר"ב הוציא לאור בירושלים את הספר "אזהרות" לרבי שלמה אבן גבירול.
יש המשערים שנפטר בשנת ה'תר"ב (1841/1842).
לקריאה נוספת

אברהם יערי, "רבי משה בן יצחק אדרעי וספריו", בתוך: קריית ספר כרך לג, עמ' 521 - 528, תשי"ח.
אברהם יערי, "עוד על ר' משה אדרעי וספריו", בתוך: קריית ספר כרך לה, עמ' 269 - 272, תש"ך.
הערות שוליים

↑  ראו: ארזי הלבנון ח"א עמ' 784, ערך רבי יהודה אנהורי.
↑  ראו: כתובת הנישואין של יצחק אדרעי באתר: הספרייה הלאומית.
↑  ראו: כתב היד של הספר "שפה ברורה" באתר: הספרייה הלאומית. וראו תיאור כתב היד אצל: יעקב משה טולידאנו, שריד ופליט עמ' 78 79, באתר היברובוקס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260630005171  GND: 173828698  ISNI: 0000 0000 8254 3092  LCCN: nr96025519  NTA: 299139433  VcBA: 495/159882  VIAF: 66366720   WorldCat (עם VIAF): 66366720
מתחם התיאטראות של מנהטן

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  מנהטן 
 קואורדינטות:  40°45′24″N 73°59′11″W﻿ / ﻿40.756588888889°N 73.986261111111°W﻿ / 40.756588888889; -73.986261111111
 he
 
המיקום של שכונת מתחם התיאטראות במנהטן
מתחם התיאטראות של מנהטן (באנגלית: Theater District), היא שכונה במרכז מנהטן בה נמצאים מרבית תיאטראות ברודוויי, בתי קולנוע, מסעדות, בתי מלון ומקומות בילוי נוספים. השכונה נתחמת ברחוב 40 ממערב, ברחוב 54 מצפון, בשדרה השישית ממזרח ובשדרה השמינית ממערב.
אתרים בולטים במתחם התיאטראות של מנהטן

כיכר טיימס
ברודוויי (רחוב)
מוזיאון אינטרפיד
קרנגי הול
מדיסון סקוור גארדן
תיאטראות במתחם התיאטראות של מנהטן

"Ambassador Theatre"
"The Longacre Theatre"
"Ed Sullivan Theatre"
"Booth Theatre"
משה (בישי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  גאבס תוניסיה
 פטירה:  29 ביוני 1928 יא' בתמוז ה'תרפ"ח גאבס תוניסיה
 שם מלא:  משה מימון
 כינוי:  בישי
 מקום קבורה:  בית העלמין הישן בבאר שבע
 מדינה:  תוניסיה
 תקופת הפעילות:  ? – 29 ביוני 1928 
 רבותיו:  הרב אברהם עלוש
 בני דורו:  הרב פראג'י עלוש, הרב יצחק חי בוכבזה והרב פראג'י דמרי
 
הרב משה (בישי) מימון (? - יא' בתמוז ה'תרפ"ח, 29 ביוני 1928) היה רב העיר גאבס בתוניסיה.
ביוגרפיה

נולד בעיר גאבס לרב יצחק ושוויכא מימון. היה תלמידו של הרב אברהם עלוש, אב בית דין גאבס ולמד לצד הרבנים פראג'י עלוש, יצחק חי בוכבזה ופראג'י דמרי.
שימש כדרשן, חזן, בעל תוקע, מורה צדק, מחבר ספרים ודיין ובהמשך מונה כרבה הראשי של העיר גאבס.
התחתן עם זימררה, ונולדו להם 11 בנים ובנות. לאחר שמונה לרבה של העיר גאבס נפטרה אשתו הראשונה, והוא נשא אישה שנייה רחל בחלה, ונולדו להם 2 ילדים, ביניהם הרב מצליח מימון.
נפטר ביא תמוז התרפ"ח ונקבר בעיר גאבס. בשנת 1976 הועלו עצמותיו לארץ ונטמן בבית העלמין הישן בבאר שבע.
חיבוריו

דברי הברית, ‏גרבה תרעג, באתר היברובוקס
המילואים למשה - חיודשי תורה ודרושים
ישיר משה- פירוש על ספר תהילים- יצא לאור על ידי בנו הרב מצליח מימון
משה ידבר - חיודשים על הש"ס והספדים - יצא לאור מכתבי יד
הערות שוליים

↑  כך כתוב על מצבתו בבית העלמין בבאר שבע
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504664105171 
מצבת רבי משה מימון ליד מצבת רבי מצליח מימון בבית העלמין בבאר שבע
מתחם הקבר והמרכז הסופי של שייח' ספי א-דין

חצר המתחם
מתחם הקבר והמרכז הסופי של שייח' ספי א-דין (פרסית: مجموعه آرامگاه و خانقاه شیخ صفی الدین) הוא קברו של השייח' ספי א-דין ארדבילי, שליט האימפריה הספווית, הנמצא בעיר ארדביל שבאיראן. מאז הקמתו ועד היום משמש האתר כמרכז רוחני וכאתר עלייה לרגל. בשנת 2010 הוכרז הקבר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

הסוּפיות, או סוּפיזם, היא זרם מיסטי באסלאם, השם את הדגש על האהבה והכוונה שבעשיה, יותר מאשר על ההלכה עצמה. הסופיות התגבשה כתנועה רוחנית משמעותית במאה ה-9 ובמאה ה-10, ונחשבת לאחד הגורמים העיקריים להתפשטות האסלאם ברחבי אפריקה ואסיה. תור הזהב של הסופיות מבחינה דתית ואינטלקטואלית היה בין המאה ה-13 למאה ה-16. המוסלמים הסופיים הותירו אחריהם מפעלי בנייה ידועים, בעיקר במרכז אסיה. כאשר אירעה הפלישה המוסלמית לפרס הייתה ארדביל העיר הגדולה ביותר באזור שבו שוכן כיום החלק הצפון-מערבי של איראן. העיר שגשגה עד שהאימפריה המונגולית כבשה והחריבה אותה, והיא נותרה בחורבנה עד לעליית השושלת הספווית הקרויה על שם שייח' ספי א-דין שחי בין 1252 ל-1334.
שייח' ספי א-דין נהג על פי תורתו של השייח' זאהד ג'ילאני, ולאחר מות ג'ילאני פיתח תורה משל עצמו שהושפעה מהסופיות. לימים ייסד ספי א-דין את הח'אנקאה בארדביל, אשר הפך למקדש לזכרו. במתחם המקדשים נבנו גם באזארים, בתי מרחץ ובתים רגילים, כיכרות ומשרדים, והוא היה כמעט כמו עיר קטנה. בתקופת האימפריה הספווית נודעה למתחם חשיבות פוליטית ולאומית כאתר הנצחה למייסד האימפריה. אסמאעיל הראשון, יורשו של שייח' ספי א-דין, היה לשאה הראשון של האימפריה הספווית ומי שקבע את האסלאם השיעי כדת המדינה. שליטי האימפריה הקדישו ממון רב לצורך הפיכת המקדש בארדביל למקום מפואר ויוקרתי. המקדש הפך לאתר עלייה לרגל עבור מוסלמים מכל רחבי העולם, ולמתחם דתי חשוב הידוע ביצירות האמנות ובממצאים הארכאולוגיים השוכנים בו.
על פי המחקרים שנערכו במתחם זוהו ארבעה שלבי בנייה עיקריים:
1300–1349: הנחת התשתית למקדש ובניית הח'אנקאה של שייח' ספי א-דין ארדבילי, אולם דאר אל-חופאז, החצר התיכונה, הצ'ילה חאנה החדשה, חאראם-חאנה, כיפת אללה אללה, סאהאט, ושאהנישין.
1349 - 1544: רוב פעילות הבנייה בתקופה זו נעשתה במאה ה-16, ובמהלכה נבנו מערות קבורה לאישים שונים כגון אסמאעיל הראשון ואמו, ובנוסף לכך גם חצר מערות קרובה דרומית לקברו של שייח' ספי א-דין.
1544 - 1752: נבנו חצר הגן, הצ'יני-חאנה, ושער שאה עבאסי.
1752 - המאה ה-20: רוב הבנייה בתקופה זו נעשתה במאה ה-20, ובה הוקמו בית ספר, חדר מנוע, חממה ומשאבה.
מתחם הקפיטול של ארצות הברית

קומפלקס הקפיטול. במרכז התמונה בניין הקפיטול.
מפת קומפלקס הקפיטול
קומפלקס הקפיטול (בקדמת התמונה), בניין הקפיטול (במרכז התמונה), והמול ואנדרטת וושינגטון (בחלק העליון של התמונה) - תצלום משנת 2007
קומפלקס הקפיטול - תמונה משנת 1923
מתחם הקפיטול של ארצות הברית (United States Capitol Complex) הוא מתחם של מבנים ושטחים פתוחים במרכזה של וושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית, המשמשים זרועות שונות של הממשל הפדרלי. המבנה החשוב ביותר במתחם, הניצב במרכזו, הוא הקפיטול, מקום מושבו של הקונגרס של ארצות הברית.
כל המבנים והשטחים בקומפלקס הקפיטול מצויים בהנהלתו ובפיקוחו של אדריכל הקפיטול ומוגנים על ידי משטרת הקפיטול.
מבנים ואתרים בקומפלקס הקפיטול

בניין הקפיטול
בנייני משרדים של בית הנבחרים של ארצות הברית:
בניין קנון (Cannon)
בניין פורד (Ford)
בניין לונגוורת' (Longworth)
בניין רייברן (Rayburn)
בנייני משרדים של הסנאט של ארצות הברית:
בניין דירקסן (Dirksen)
בניין הארט (Hart)
בניין ראסל (Russell)
מעון רצי הסנאט על שם דניאל ובסטר (Daniel Webster Senate Page Residence)
בתי משפט:
בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית
בניין הרשות השופטת הפדרלית על שם ת'ורגוד מרשל
בנייני ספריית הקונגרס:
בניין תומאס ג'פרסון
בניין ג'ון אדמס
הבניין לזכר ג'יימס מדיסון
פארקים:
פארק הסנאט - החלק העליון
פארק הסנאט - החלק התחתון
פארק רוח הצדק
פארק ברתולדי
הגן הבוטני של ארצות הברית
מרכז המבקרים של הקפיטול
תחנת הכוח של הקפיטול
גני הקפיטול
בנוסף למבנים ולשטחים הפתוחים הכלולים בקומפלקס הקפיטול נמצאים בתחומיו אנדרטאות, פסלים ויצירות אמנות שונים.