מרד החשמונאים
ייצוגי המרד בתרבות וביצירה היהודית

מרד החשמונאים נהפך לאתוס חשוב בזיכרון הקולקטיבי של האומה הישראלית, וצוין כניצחון של מעטים מול רבים. מרד זה היווה גם במשך מאות שנים שלאחריו, השראה למרידות רבות בהן ניסו היהודים להשתחרר משיעבוד זר בארץ ישראל, המפורסם בהם הוא מרד בר כוכבא. אולם לאחר כישלונות חוזרים וקשים של מרידות אלה, ועם העמקת הגלות, התפתח מיתוס חלופי שהצניע את מוטיב הניצחון המלחמתי שהוא גשמי ורוחני כאחד והדגיש במקומו מוטיב של נס רוחני – נס פך השמן. כך שמוטיב הניצחון נדחק הלך והטשטש. בעוד שהנצרות שימרה את ספרי המקבים בקאנון הברית הישנה והאדירה את המורדים (בין היתר, אלעזר הזקן וחנה ושבעת בניה הם קדושים מרכזיים בכל הכנסיות שהמעמד קיים בהן), הוא לא נכנס לתנ"ך. בספרות התנאית כמעט ולא מוזכרים החשמונאים כלל, ואף בפעמים הבודדות שכן, נעשה הדבר באורח מקוצר ומקוטע
לאחר היחלשות מעמד הדת המסורתית ועליית התנועות הלאומיות במאה ה-19, החלו יוצרים יהודים להקדיש שוב תשומת לב רבה למקבים כמייצגים ערכים של עצמאות וניצחון. שוחרי הלאומיות היהודית והציונות ראו באירועי העבר, כגון מרד החשמונאים, מעין הדרכה ואף חזון. כך למשל, הוצג המרד במחזותיהם של אהרן אשמן – "אלכסנדרה החשמונאית – ומורדי הגיטאות", יעקב כהן – "ינאי ושלומית – והממלכתיות הישראלית המחודשת", וכן במחזותיו של משה שמיר – "מלך בשר ודם – ומחיר הקיום בתוך ההיסטוריה" ו"מלחמת בני אור – המהפכה החברתית". גם הפופולריות לה זכה הספר אחי גיבורי התהילה, ספר עלילתי המבוסס על המרד משקפים זאת. הציונות ראתה עצמה במובנים רבים כממשיכת דרכם של החשמונאים וימי החנוכה היו לה לימי הקרן קיימת לישראל. על כך כותב ההיסטוריון בן-ציון דינור:
"ועם התנועה הציונית היו ימי החנוכה ימי זיכרון וימי מפקד לכל התנועה. ימי כינוסים וועידות, ימי אספות גדולות וקטנות. כל יחיד וכל ציבור חושב בימים האלה את חשבון עולמו: מה לבינתיים הבאתי לבניין הגדול אשר אנו בונים, בית לישראל בארצו? ומה מרץ ואמונה, התנדבות ופעולה נאמנה פעלתי לגאולות הארץ ? חג חנוכה היה לחג של ה"מתנדבים בעם".
עם זאת, בשימוש המחודש במיתוס הגבורה והניצחון הוסר לעיתים המרכיב של העזרה האלוהית והודגש המרכיב של גבורת עם ישראל כמי שגאולתו תלויה רק במעשי ידיו בלבד. לעיתים בהתרסה כמו במילים: "נס לא קרה לנו פך שמן לא מצאנו". או בצורה מעודנת כמו בקאנון המפורסם:
"מִי יְמַלֵּל גְּבוּרוֹת יִשְׂרָאֵל, אוֹתָן מִי יִמְנֶה? הֵן בְּכָל דּוֹר יָקוּם הַגִּבּוֹר גּוֹאֵל הָעָם. שְׁמַע! בַּיָּמִים הָהֵם בַּזְּמַן הַזֶּה, מַכַּבִּי מוֹשִׁיעַ וּפוֹדֶה, וּבְיָמֵינוּ כָּל עַם יִשְׂרָאֵל יִתְאַחֵד, יָקוּם וְיִגָּאֵל."
עמדה כזו המבליטה את הצורך בהסתמכות על כוחו העצמי של האדם, על מנת שיגלה מקרבו את מלוא גבורתו האישית, דומה בחלקה לגישתו של בר כוכבא ששלל הסתמכות על ניסים, כדברי חז"ל שהיה בר כוכבא אומר בעזות מצח, לפני יציאתם לקרבות האיומים מול הרומאים: "ריבונו של עולם אל תעזור ואל תפריע". מאידך העמדה המעודדת את ההשתדלות המעשית מצד האדם תוך הכרה באפשרות של עזרה מהאלוהים גם כשהסיכוי נראה קלוש, מוזכרת פעמים רבות בתנ"ך, כמו בדברי יהונתן בן שאול במרד נגד הפלשתים:
"וַיֹּאמֶר יְהוֹנָתָן אֶל הַנַּעַר נֹשֵׂא כֵלָיו לְכָה וְנַעְבְּרָה אֶל מַצַּב הָעֲרֵלִים הָאֵלֶּה אוּלַי יַעֲשֶׂה ה' לָנוּ כִּי אֵין לַ-ה' מַעְצוֹר לְהוֹשִׁיעַ בְּרַב אוֹ בִמְעָט".
עמדה זו היא שעמדה בפני החשמונאים במלחמתם כמעטים מול רבים כלומר מול האימפריה הסלווקית ותומכיה.
גם בקרב התנועה הציונית היו מי שדגלו בגישה המאמינה שדברים הנראים כבלתי אפשריים יכולים להצליח כדברי ברל כצנלסון בישיבת הנהגת היישוב בהיערכות להגנת אצבע הגליל:
"...כנראה שאנו עומדים פה בוויכוח ישן, ויכוח שהטענות ההגיוניות אינן מכריעות בו. יש "מעשיות" שעושה את החשבון מראש – לעזוב, ויש מעשיות אחרת, המתעקשת שלא לעזוב עד הרגע האחרון. ואז יש שהדבר הבלתי אפשרי נעשה לאפשרי".
יש הסוברים כי הבלטה של מרכיב הגבורה האישית תוך הנגדתו למרכיב האמונה הציבורית, השפיעה על התודעה וההתנהגות הקולקטיבית בחלק ממלחמות ישראל.
בשנות ה-40 פעלה תנועת הנוער הדתית ברית החשמונאים ששאבה את סמליה וערכיה ממרד החשמונאים, ובכל תנועות הנוער הציוניות בארץ ובתפוצות הבליטו רבות את גבורת החשמונאים.
עוד לפני הקמת מדינת ישראל, בחנוכה של שנת ה'תש"ה (1944) נוסד בישראל מנהג "מרוץ הלפיד מכפר מודיעין". לפיד שהודלק בקברות המכבים ולאחר טקס בהשתתפות ותיקי וצעירי אגודות הספורט הלאומי כארגוני המכבי הצעיר והגדנ"ע, יצאו רצים אל ערי ישראל להעברת הלפיד. בין הדברים שנאמרו באחד הטקסים מטעם מרכז המכבי:
"האש שאנחנו מביאים מקברות המכבים צריכה להדליק לא רק את נרות החנוכה אלא גם את ליבות האנשים של הנוער ואף של חברי הכנסת, צריכה להלהיב את רוח המכבים ולהחדיר את הרצון לבכר את טובת האומה על כל אינטרסים אחרים".
דברים דומים לכך נכתבו בעבר גם על ידי הרב קוק רבה הראשי הראשון של ארץ ישראל:
"הברק האלוהי שבנשמת החשמונאים נתפוצץ לנצוצות, כשיתקבצו לאבוקה אחת, ישוב להיגלות".
מסורת מרוץ הלפיד בחנוכה מתקיימת מדי שנה בערים שונות ברחבי הארץ בסימן "אורם של גיבורים", זכר החשמונאים מועלה בגני הילדים ובמוסדות חינוך וציבור.
מדי פעם כשמתקיים משחק כדורסל תחרותי של נבחרת ישראל מול נבחרת יוון הוא מוזכר בהומור כקרב נוסף בין המכבים ליוונים.