stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פול ולסטון
ביוגרפיה > קריירה ציבורית מוקדמת

ולסטון התמודד לראשונה לתפקיד ציבורי ב-1982. הוא זכה במועמדות הדמוקרטית לתפקיד מבקר המדינה של מינסוטה לאחר נאום נחרץ בוועידת המפלגה הארצית. בבחירות הכלליות הוא גרף 45% מקולות הבוחרים, והפסיד לארן קרלסון הרפובליקני המכהן, שבעתיד יהיה מושל מינסוטה. למרות ההפסד, ולסטון נותר פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. הוא כיהן כחבר הוועדה הדמוקרטית הלאומית ב-1984, ושנתיים לאחר מכן ב-1986 פתח במסע בחירות שני לתפקיד מבקר המדינה בטרם פרש כדי לטפל במצב הבריאות הרעוע של אמו. ב-1988, עמד ולסטון ברשות מטה הבחירות הנשיאותי של ג'סי ג'קסון במינסוטה. לאחר הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית ניהל את מטה הבחירות במינסוטה של מועמד המפלגה לנשיאות מייקל דוקאקיס לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.
ביוגרפיה > מסעי הבחירות לסנאט

ב-1990 התמודד ולסטון לראשונה לסנאט נגד רודי בושוויץ המכהן, והחל את המירוץ כאנדרדוג רציני. ולסטון ביטא את תדמית האנדרדוג שלו עם כרזות משונות והומוריסטיות שיצר היועץ הפוליטי ביל הילסמן, בהם "פול המהיר" ו"מחפש אחר רודי", פסטיש על הסרט הדוקומנטרי "רוג'ר ואני" מ-1989 בכיכובו של מייקל מור. בושוויץ ניזוק אלקטורלית גם ממכתב שתומכיו כתבו לחברי הקהילה היהודית במינסוטה ימים לפני הבחירות, והאשימו את ולסטון בהיותו "יהודי רע" על כך שנישא לגויה ולא גידל את ילדיו על ברכי ההלכה היהודית (בושוויץ, כמו ולסטון, היה יהודי בעצמו). תשובתו של ולסטון למכתב, ששודרה בהרחבה בטלוויזיה של מינסוטה, הייתה ש"יש לו (לבושוויץ) בעיה עם נוצרים, כנראה." בושוויץ היה הסנאטור המכהן היחיד שלא נבחר מחדש באותה שנת בחירות.
ולסטון ניצח בשנית את בושוויץ ב-1996. במהלך אותו מסע בחירות, פרסם בושוויץ מודעות שציירו את ולסטון כ"ליברל מביך" והוא כונה "סנאטור הרווחה". בושוויץ האשים את ולסטון בתמיכה בביזוי הדגל, מהלך שקיבל לדעת רבים תוצאה לא רצויה. בטרם האשמה זו, המירוץ בין השניים היה צמוד ומותח, אך ולסטון המשיך לנצח את בושוויץ בסקרים בהפרש של תשעה אחוזים על אף שהוא שוב השתמש במשאבים רבים באופן יוצא מן הכלל. מועמד המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית דין ברקלי קיבל 7% מקולות הבוחרים.
הניצחון הצמוד של ולסטון ב-1990 והיבחרו מחדש ב-1996 נתנו אמון בארגוני דמוקרטיה שורשית שהעניקו השראה לסטודנטים במכללות, לאנשים עניים ולמיעוטים להיכנס לראשונה לתחום הפוליטי. ב-1990 מספר הצעירים המעורבים במסע הבחירות היה כה בולט, עד כדי כך שזמן קצר לאחר הבחירות, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר וולטר מונדייל אמר לוולסטון כי "הילדים ניצחו את זה בשבילך". ולסטון בילה חלק ניכר מהקריירה שלו בסנאט בעבודה עם קהילת בני ההמונג שבמינסוטה, שלא הייתה מעורבת בעבר בפוליטיקה של ארצות הברית, ועם קהילת יוצא הצבא. הוא היה חבר בוועדה לענייני חיילים משוחררים של הסנאט של ארצות הברית, והוביל בהצלחה קמפיין למען חיילים משוחררים שנחשפו לקרינה מייננת לקבלת פיצויים מהממשל הפדרלי של ארצות הברית, ולמען הגדלת ההוצאות הממשלתיות לשירותי בריאות עבור חיילים משוחררים.
ב-2002, ולסטון התמודד מחדש בבחירות לתקופת כהונה שלישית חרף התחייבויות קודמות להתמודד לשתי תקופות כהונה בלבד. יריבו הרפובליקני היה נורם קולמן, ראש עיריית סיינט פול מזה שתי קדנציות ודמוקרט לשעבר, שתמך בוולסטון בעת התמודדותו לסנאט שש שנים קודם לכן. מוקדם יותר באותה שנה הודיע ולסטון כי אובחנה אצלו טרשת נפוצה באופן קל, מה שגרם לצליעה שלדעתו הייתה פציעת היאבקות ישנה. ולסטון נמנה בין שורה של סנאטורים מהמרכז השמאלי במפה הפוליטית בארצות הברית שהגיעו ממפלגת העבודה-הדמוקרטית-חקלאית של מינסוטה. השלושה הראשונים, יוברט האמפרי, יוג'ין מקארתי ו-וולטר מונדייל, בלטו כולם במפלגה הדמוקרטית הלאומית.
ביוגרפיה > שנותיו בסנאט של ארצות הברית

ולסטון נודע בעבודותיו למען השלום, הסביבה הטבעית, העבודה ובריאות הציבור. לראיה, הוא הצטרף לאשתו שילה כדי לתמוך בזכויות נפגעי אלימות במשפחה. הוא גם הפך את נושא מחלות הנפש למוקד מרכזי בקריירתו הציבורית. ולסטון תמך בהגירה לארצות הברית. ב-1991 הוא התנגד למלחמת המפרץ, ובחודשים שקדמו למותו דיבר בגנות איומי הקבינט של ארצות הברית בראשותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש לצאת שוב למלחמה נגד עיראק. הוא זכה לתמיכה רבה של קבוצות כמו הארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" (אנ'), הסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO, מועדון סיירה, האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, ו"אנשים למען דרך אמריקאית".
ב-1996 הצביע בעד חוק הגנת הנישואין. מאוחר יותר הוא ביקש מתומכיו לחנך אותו בנושא ובשנת 2001, כשכתב את האוטוביוגרפיה שלו, "מצפונו של ליברל", הודה ולסטון כי ההצבעה בעד החוק הייתה שגיאה. החוק אפשר למדינות ארצות הברית לסרב להכיר בנישואים חד-מיניים, והגדיר נישואים בחן גבר לאישה כמטרה פדרלית. ב-1999 היה ולסטון אחד משמונת הסנאטורים היחידים שהצביעו נגד ביטול חוק חוק גלאס-סטיגל.
לאחר שהצביע נגד ההחלטה לצאת למלחמת עיראק ב-11 באוקטובר 2002, בעיצומה של מערכת בחירות צמודה ביותר, אמר ולסטון לרעייתו כי ההצבעה בעד "עלתה לו בבחירות". בבחירות 2002 לסנאט המפלגה הירוקה של ארצות הברית הציבה נגד ולסטון מועמד משלה, מהלך שזכה להתנגדותם של כמה ממצביעיה. למשל וינונה לדוק, מועמדת המפלגה לתפקיד סגן הנשיא בבחירות 2000 לנשיאות, תיארה את ולסטון כ"אלוף ברוב המכריע של הסוגיות הנוגעות ללבנו". החלטת הירוקים להציב מועמד נגד ולסטון ספגה ביקורת מצד ליברלים אחדים.
ולסטון חיבר את "תיקון ולסטון" לחוק הדו-מפלגתי לרפורמה במימון בחירות (אשר נודע בשם "חוק מקיין-פיינגולד"). החוק, כולל התיקון שחיבר ולסטון, הוגדר "בלתי-חוקתי" בידי קבוצות ואנשים עם השקפות פוליטיות שונות, כולל המפלגה הדמוקרטית בקליפורניה, איגוד הרובאים הלאומי והסנאטור הרפובליקני מיץ' מקונל מקנטקי, אז מצליף הרוב בסנאט. ב-10 בדצמבר 2003 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית ברוב של 5 מול 4 שופטים החלטה המקיימת את הוראות המפתח של מקיין-פיינגולד, כולל תיקון ולסטון. ולסטון הגדיר את ההגנה של חוק מקיין-פיינגולד על קבוצות אינטרס כ"פרצה" המאפשרת ל"בעלי עניין" להפיץ תעמולת בחירות ברגע האחרון. ולסטון דחף תיקון המרחיב את האיסור של חוק מקיין-פיינגולד על מודעות ברגע האחרון למוסדות ללא כוונות רווח כמו איגוד הרובאים הלאומי, מועדון סיירה, הקואליציה הנוצרית ואחרים. במסגרת תיקון ולסטון, ארגונים אלה יכלו לפרסם תעמולת בחירות באמצעות כסף שגויס תחת מגבלות קפדניות בלבד.
בינואר 2010, בפסק דין Citizens United נגד FEC, בית המשפט העליון של ארצות הברית ביטל את מרבית תוקפו של חוק מקיין-פיינגולד והסיר את ההגבלות על ה-NRA ועל היכולת לממן תעמולת בחירות של אחרים בשעת מערכת בחירות.
ביוגרפיה > שנותיו בסנאט של ארצות הברית > שאיפות נשיאותיות

זמן קצר לאחר שנבחר לסנאט ב-1996, החל ולסטון לשקול התמודדות למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית לקראת בחירות 2000. במאי 1997 הוא יצא למסע הקשבה והאזנה חוצה מדינות שכונה "סיור הילדים". הסיור עבר באזורים הכפריים של מדינת מיסיסיפי ובאזורי האפלאצ'יה (Appalachia), בערי-הענק מיניאפוליס, שיקגו, לוס אנג'לס ובולטימור. הוא התכוון לחזור על המסלול שעשה רוברט קנדי במהלך סבב בחירות דומה ב-1966, ולהדגיש את העובדה שהמצב של האפרו-אמריקאים השתפר במידה מועטה מאז התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, אך לא במידה רבה עבור לבנים עניים חרף התלות שלהם בתלושי מזון, במשרות ממשלתיות-צבאיות והשקעה האדירה מצד הממשלה הפדרלית של ארצות הברית באזורי מחייתם.
ב-1998 הקים ולסטון ועדת גישוש לצד ועדת פעולה פוליטית בשם "רשת הפוליטיקה הפרוגרסיבית", שמימנה את תעמולת הבחירות שלו באספות הבחירה באיווה ובפריימריז בניו המפשייר, שתי המדינות הראשונות בהן מתקיימות הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית. הוא נאם בפני איגודי עובדים ודמוקרטים מקומיים, תוך שימוש בסיסמה "אני מייצג את האגף הדמוקרטי של המפלגה הדמוקרטית". הווארד דין, מושל מדינת ורמונט, עשה לימים שימוש בביטוי זה בנאום בחירות שלו במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004.
ב-9 בינואר 1999, כינס ולסטון מסיבת עיתונאים בקפיטול מדינת מינסוטה. למרות הציפיות לפיהן יודיע על התמודדותו למועמדות הדמוקרטית לנשיאות, הוא הצהיר כי אין ביכולתו לגייס את הסיבולת הנחוצה למסע בחירות לאומי, באמתלה של בעיות גב כרוניות שייחס לפציעה ישנה שנגרמה כתוצאה מהיאבקות מקצועית. מאוחר יותר אובחן כחולה בטרשת נפוצה. מאוחר יותר הוא הביע תמיכה במועמדותו של הסנאטור לשעבר ביל בראדלי מניו ג'רזי, המועמד הדמוקרטי היחיד שהתמודד נגד סגן הנשיא אל גור.
ביוגרפיה > התרסקות המטוס ומותו

ב-25 באוקטובר 2002 נספה ולסטון יחד עם שבעה נוסעים נוספים בהתרסקות מטוס בצפון מינסוטה, בשעה 10:22 בבוקר. הוא היה בן 58 במותו. הקרבנות האחרים היו רעייתו שילה; בתו מרסיה; שני הטייסים ועובדי הקמפיין, מרי מקווי, ויל מרלונין וטום לפיק. המטוס היה בדרך לאבלת', שם אמור היה ולסטון להשתתף בהלווייתו של מרטין רוקאווינה, פועל בתעשיית הפלדה שבנו שירת בבית הנבחרים של מינסוטה. ולסטון החליט לנסוע להלוויה במקום להשתתף בעצרת בחירות ואירוע לגיוס כספים במיניאפוליס בהם השתתפו סגן הנשיא לשעבר וולטר מונדייל והסנאטור טד קנדי. באותו הלילה הוא אמור היה להשתתף בעימות בחירות מול נורם קולמן בדולות' שבמינסוטה.
מטוס הקינג אייר התרסק ביער צפוף כשני קילומטרים משדה התעופה אבלת', תוך שהוטס לפי כללי טיסת מכשירים. לא היו בו מקליט נתוני טיסה. התוצאות הטוקסיקולוגיות של הנתיחה שלאחר המוות בשני הטייסים היו שליליות ובכך נשלל אפשרות שהטייסים הטיסו את המטוס תחת השפעת משקה אלכוהולי או סמים. קרח אטמוספירי, חרף העיסוק התקשורתי המרובה בו, נחשב ובסופו של דבר לגורם משמעותי בהתרסקות אם כי בסופו של דבר חשד זה נשלל. המועצה הלאומית לבטיחות בתחבורה (NTSB) קבעה כי אמנם קרח אטמוספירי יכול היה למנוע מצוות הטיסה לראות את שדה התעופה, אולם תופעת הטבע לא השפיע על ביצועי המטוס במהלך הנחיתה.
לשכת החקירות הפדרלית, ששלחה בתחילה סוכנים כדי לסייע בשחזור ההריסות, חקרה עבירה פלילית אפשרית שהובילה להתרסקות. כעובר ימים אחדים, ב-FBI נקבע כי ההתרסקות הייתה מקרית, רק לאחר שנחקרו איומים ברצח כאפשרות לפלילים. ולסטון קיבל איומי רצח מאז שנכנס לתפקידו, וה-FBI ציתת לטלפון שלו כדי לאכן את מיקום המתקשרים. מסמכים על מעורבות ה-FBI בחקירת מותו של ולסטון לא פורסמו בפומבי עד אוקטובר 2010. מסמכים ממשלתיים גם הצביעו על כך שה-FBI עקב אחרי ולסון בטרם נבחר לסנאט, וכללו רשומות שנערכו עד למעצרו במחאה נגד מלחמת וייטנאם ב-1970. בהמשך נקבע ב-NTSB כי הגורם הסביר לתאונה היה "כישלונו של צוות הטיסה לשמור על מהירות אווירית נאותה, שהוביל להזדקרות אווירודינאמית ממנו לא התאושש".
טייסים אחרים בחברה שהחכירה את המטוס אמרו ל-NTSB כי הטייס ריצ'רד קונרי וטייס המשנה מייקל גֶס הציגו שניהם במרוצת השנים כישורי טיסה מתחת לממוצע. לקונרי הייתה נטייה ידועה לאפשר לטייס המשנה שלצידו לקחת את השליטה על הטיסה הסדירה כאילו היה הטייס היחיד במהלך הטיסה. לאחר ההתרסקות, סיפרו שלושה טייסי משנה על אירועים בהם היה עליהם להשתלט על המטוס הרחק מקונרי. לאחר אחת מאותן תקריות, שלושה ימים בלבד טרם ההתרסקות, הטייס השמנה שטס עם קונרי עודד אותו לפרוש מעולם הטיס. בתשאול שנערך אחרי התאונה, אמר טוני קוּני, חברו הוותיק של ריצ'רד קורני, כי הוא דיבר בפעם האחרונה עם קונרי ביוני 2001 והביע חששות מקשיים שנוצרו אחרי שהטיס מטוס קינג אייר בשלהי אפריל באותה שנה, 18 חודשים לפני התאונה.
הערות שוליים

↑  Minnesota senators' 'No' votes on Iraq War - and other 10th anniversary thoughts, MinnPost, Eric Black, March 19, 2013. Retrieved October 21, 2015
↑  Dennis J. McGrath, Dane Smith (April 1995). Professor Wellstone goes to Washington: The Inside Story of a Grassroots U.S. Senate Campaign. Minneapolis, MN: University of Minnesota Press. p. 292. ISBN 978-0-8166-2663-2
↑  "Archived copy". Archived from the original on June 3, 2013. Retrieved January 16, 2013
↑  מדליין ברארן, From protester to senator, FBI tracked Paul Wellstone, באתר MPR News‏, 25 באוקטובר 2010 (באנגלית)
↑  יואב קרני, ‏יהודים שלא מייצגים יהודים, באתר גלובס, 17 באוגוסט 2000
↑  ג'ים פארל, Wellstone Welcomes White House Announcement on Increased Funding for Vets Health Care, But Says `We Must Do Better', באתר Wayback Machine‏, 26 ביולי 1999 (באנגלית)
↑  Immigration-Reduction Grades, באתר Numbersusa.com (באנגלית)
↑  Roll Call Vote 106th Congress - 1st Session, באתר הסנאט של ארצות הברית (באנגלית)
↑  Remembering Paul Wellstone On This Day, באתר דיילי קוס, 25 באוקטובר 2009 (באנגלית)
↑  מארק קופר, Red Over Green Party Moves, באתר קומון דרימס ניוז סנטר, 7 ביוני 2002 (באנגלית)
↑  ‏AP, ארצות הברית: שמונה נהרגו בהתרסקות מטוס, ביניהם סנאטור, באתר ynet, 25 באוקטובר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278483805171  GND: 130868280  ISNI: 0000 0001 1462 5544  LCCN: n80136425  NTA: 068553218  SNAC: w6fs5sjc  SUDOC: 112991491  US Congress: W000288  VIAF: 93228223   WorldCat (עם VIAF): 93228223 
תוצאות הבחירות לסנאט האמריקאי במינסוטה.      ולסטון      רודי בושוויץ
הדיוקן הראשון של ולסטון בסנאט
אוטובוס הקמפיין של ולסטון
המצבה של בני הזוג ולסטון בבית עלמין במיניאפוליס
שלמה פפירבלט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בספטמבר 1955 (בן 69) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  ידיעות אחרונות, הארץ 
 
שלמה פַּפִּירְבְּלַט (נולד ב-3 בספטמבר 1955 בתל אביב) הוא עיתונאי, סופר ומבקר יין ישראלי, מרצה בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי המכללה למינהל, ומנהל הקרן לסרטים קצרים של התאחדות ענף הקולנוע. משנת 2010 מתגורר בקוסטה ריקה ומשמש כתב "הארץ" לאמריקה הלטינית.
ביוגרפיה

שלמה פפירבלט נולד למרדכי ולסימה, אח לצביקה. אביו, שהלך לעולמו בגיל 99, כונה "מבריח הקרפיונים" של מחנה אושוויץ ולאחר עלייתו לישראל עבד בידיעות אחרונות. הוא פרסם את זכרונותיו בספר שראה אור ב-1996.
קריירה

שלמה פפירבלט פרש בשנת 2007 מהעיתון "ידיעות אחרונות", אחרי 30 שנה כחבר מערכת בתפקידים שונים, בין השאר היה עורך המוסף "7 לילות", עורך חדשות, כתב העיתון בפריז, רכז כתבים, ועורך חדשות החוץ ובין כותבי מאמרי המערכת של העיתון. הוא היה הראשון בעיתונו לכתוב מדור ביקורת קבוע בנושאי יין וליווה מקרוב את מהפכת היין בישראל בשנים האחרונות, כמו כן כתב רבות בתחום הקולנוע, כאשר בין השאר היה שליח קבוע לפסטיבל קאן במשך יותר מעשור. עם פרישתו מידיעות אחרונות, עבר לכתוב טורים שבועיים בעיתון "כלכליסט", בנושאים בינלאומיים ובנושאי יין ואלכוהול.
בשנת 1990 היה בין מייסדי האקדמיה הישראלית לקולנוע, וכיהן כחבר הנהלתה עד סוף שנות ה-90. כאשר הוקמה בשנת 2000 המועצה הישראלית לקולנוע, נבחר על ידי שר התרבות, החינוך והספורט באותה תקופה מתן וילנאי, להיות בין חבריה, ויחד עם היו"ר עו"ד אלי זוהר, היה בין מנסחי תקנון עבודתה ודרך הסיוע לקולנוע הישראלי.
חיים אישיים

בנו ליאור הוא עורך הרשתות החברתיות של קבוצת הארץ.
ספרים שכתב

מדריכי שיחור: פריז (1986), שווייץ (1988), ברצלונה (1990, יחד עם ח. שקולניק), בהוצאת שיחור.
עולם היין (2002), הספר החריף (2003), עולם הבירה (2004) - הטרילוגיה היחידה בעברית המקיפה את כל עולם האלכוהול. ראתה אור בהוצאת אריה ניר.
טוסקנה הקסומה (2005, הוצאת אריה ניר, יחד עם אביבה לורי).
אוכל קדימה אוכל (2007, הוצאת אריה ניר, יחד עם אורן נהרי).
הערות שוליים

↑  אורן פרסיקו, ניחוש מושכל, באתר העין השביעית, 13 באוקטובר 2010
↑  נינה פוקס, בגיל 99: הלך לעולמו "מבריח הקרפיונים" ממחנה אושוויץ, באתר ynet, 27 בדצמבר 2022
↑  פותחים שולחן, באתר גלובס, 15 באפריל 2004
↑  הדרכה ופנאי, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2005
↑  הארץ, ספרים חדשים, באתר הארץ, 15 באפריל 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313043905171  ISNI: 0000 0000 6694 2085  LCCN: no2008090172  VIAF: 26878390   WorldCat (עם VIAF): 26878390
מרי מקלאוד בת'ון

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1875 Mayesville, ארצות הברית 
 פטירה:  18 במאי 1955 (בגיל 79) דייטונה ביץ', ארצות הברית 
 שם לידה:  Mary McLeod 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  Mary McLeod Bethune Council House National Historic Site 
 השכלה:  Barber–Scotia College (1894)  מכון מודי בייבל (1895)  אוניברסיטת ג'ונסון ק. סמית 
 תפקיד:  נשיאה (1919–1920)  נשיאה (1924–1925) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  מדליית ספינגארן (1935)  היכל התהילה הלאומי לנשים (1973)  היכל התהילה של נשות פלורידה (1982) 
 
מרי מקלאוד בת'ון (באנגלית: Mary McLeod Bethune;‏ 10 ביולי 1875 - 18 במאי 1955) הייתה אשת חינוך, פילנתרופית, פמיניסטית ופעילת זכויות האדם בארצות הברית. בת’ון הקימה את המועצה הלאומית של נשים שחורות ב-1935, ייסדה את כתב העת המרכזי של הארגון וניהלה מספר רב של ארגוני נשים אפרו-אמריקאיות. היא הייתה יועצת לאומית של נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט, איתו ייסדה את המועצה הפדרלית לענייני צבעוניים. כמו כן הקימה בית ספר פרטי לתלמידים אפרו-אמריקאים בדייטונה ביץ', פלורידה. בת’ון הייתה האישה האפרו-אמריקאית היחידה במשלחת ארצות הברית לניסוח מגילת האומות המאוחדות.
זכתה בתוארי כבוד רבים, בהם "הגברת הראשונה של אמריקה השחורה" וכן "הגברת הראשונה של המאבק (לזכויות האזרח)".
ראשית חייה

מרי ג'יין מקלאוד נולדה בשנת 1875 בבקתת עץ קטנה בחווה ליד מייסוויל, דרום קרוליינה. הוריה היו עבדים משוחררים, הורים ל-17 ילדים. הוריה ואחיה עבדו כשכירים בגידול אורז וכותנה בחווה.
כילדה נחשפה לספרים וצעצועים בבתים של ילדים לבנים, ושאפה להיות משכילה. הוריה שלחו אותה לבית ספר פרסביטריאני. היא הייתה הילדה היחידה במשפחה שלמדה בבית ספר, במרחק הליכה של חמישה קילומטרים. בכל יום היא לימדה את משפחתה את הדברים שלמדה בבית הספר.
עם סיום לימודיה למדה בקולג' ושאפה להיות מיסיונרית באפריקה, אך בסופו של דבר החליטה להיות מורה.
התחתנה עם אלברטוס בת'ון בשנת 1898. הם עברו לסוואנה, ג'ורג'יה, שם נולד בנם אלברט. לאחר מכן עברו לפלורידה, שם עסקה בחינוך ובשיקום אסירים. בעלה עזב את המשפחה בשנת 1907 אך לא התגרש רשמית. הוא עבר לגור בדרום קרוליינה, ומת בשנת 1918 משחפת.
פעילותה כאשת חינוך

בשנת 1895 בת'ון עבדה תקופה קצרה כמורה בבית ספר יסודי במחוז סאמטר בפלורידה. בשנת 1896 החלה ללמד בבית ספר תיכון מקצועי באוגוסטה, ג'ורג'יה, שהיה חלק ממיסיון פרסביטריאני שנוהל על ידי לוסי קרפט ליין, בתם של עבדים לשעבר. בבית הספר למדו בעיקר בנות, ומעט בנים. ליין שמה דגש על עקרונות המוסר הנוצרי ועל חינוך מעשי לבנות, שיאפשר להן להתמודד עם אתגרי החיים. ליין השפיעה מאוד על בת'ון, ועקרונותיה הנחו אותה בהמשך הקריירה שלה.
לאחר נישואיה שבה לפלורידה ובשנת 1904 הקימה בדייטונה בית ספר לנערות שחורות. בתחילה היו בבית הספר שישה תלמידים - חמש בנות, בנות שש עד שתים עשרה, ובנה אלברט. בית הספר גבל במזבלה של דייטונה. הלימודים מומנו על ידי ההורים וחברי הכנסייה, שגייסו כסף בעזרת מכירות של פשטידות בטטה, גלידה ודגים מטוגנים. לאחר שנה למדו כ-30 תלמידות בבית הספר.
תוכנית הלימודים הקפדנית החלה בלימודי מקרא ב-5:30 בבוקר, ולאחר מכן כלכלת בית, תפירה, בישול ועבודות יד. בשנה השנייה נוספו לימודי מדעים, מנהל עסקים, מתמטיקה, אנגלית ושפות זרות.
בת’ון התיידדה עם ארגונים של נשים לבנות בפלורידה ועם בעלי ממון, וגייסה מהם כספים למימון הפעילויות בבית הספר. חלק מהתורמים הוזמנו לשבת במועצת הנאמנים של בית הספר. בין השאר התיידדה עם אלינור רוזוולט, שסייעה לה לגייס תרומות. הקרן לחינוך מיסודו של ג'ון ד. רוקפלר תרמה לבית הספר 62,000 דולר.
בשנת 1931 בוצע מיזוג של בית הספר לבנות עם בית חינוך קוקמן לבנים, ואלה הפכו למכללת בת’ון-קוקמן, ומאוחר יותר לאוניברסיטה פרטית, הפעילה עד היום.
בית החולים מקלאוד

בתחילת המאה ה-20 בית החולים של דייטונה ביץ', פלורידה, לא קיבל שחורים בשעריו, ורבים מהם סבלו מבעיות בריאותיות שלא טופלו.
בת'ון איתרה מבנה קטן ליד בית הספר, וגייסה חמשת אלפים דולר מתרומות כדי לרכוש את המבנה ולפתוח בו בית חולים לשחורים. הוא נחנך בשנת 1911. בתחילה היו בו שתי מיטות, אך בתוך כמה שנים התרחב לעשרים מיטות. בבית החולים עבדו רופאים לבנים לצד רופאים שחורים, והוא פעל במשך כעשרים שנה. בין השאר טיפל בנפגעי השפעת הספרדית.
בשנת 1931 הסכים בית החולים הציבורי של דייטונה לפתוח אגף נפרד לשחורים וצבעוניים. רק בשנות השישים של המאה ה-20 בוטלה בו ההפרדה הגזעית.
פעילות חברתית > זכות בחירה לנשים שחורות

התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית איפשר זכות בחירה לנשים, אך גם שלל את זכות הבחירה מגברים ונשים שחורים שלא שילמו מיסים, לא נרשמו בפנקס הבוחרים או לא עברו מבחני אוריינות.
בת’ון פעלה רבות כדי ששחורים יוכלו להצביע. בעזרת תרומות היא שילמה את מיסי הבוחרים, רשמה מצביעים וסיפקה שיעורי אוריינות בבית הספר שלה. במספר מקרים היא נאלצה להתעמת עם אנשי הקו קלוקס קלאן שניסו לעצור את פעילותה.
היא הייתה פעילה בארגונים רבים למען זכויות האזרח. בין השאר שימשה כנשיאת סניף פלורידה של הארגון הלאומי של נשים צבעוניות בין השנים 1917 ל-1925, נשיאת הפדרציה הדרום-מזרחית של מועדוני נשים צבעוניות מ-1920 עד 1925, נשיאת הארגון הלאומי של נשים צבעוניות מ-1924 עד 1928, ותפקידים נוספים.
בשנת 1928 הוזמנה על ידי נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' לוועידה למען רווחת הילד. בשנת 1930 הוזמנה על ידי הנשיא הרברט הובר לוועידת הבית הלבן לבריאות הילד.
בשנת 1935 הקימה בת’ון את המועצה הלאומית של נשים שחורות (אנ') (NCNW) בניו יורק, ארגון-גג של 28 ארגונים שונים שפעלו לשיפור מעמדן של נשים שחורות וקהילותיהן. הארגון פעיל גם כיום. המבנה המקורי שבו נוסד הארגון מוגדר בארצות הברית כאתר היסטורי לאומי.
פעילות חברתית > שיתופי פעולה עם רוזוולט

לאחר שפרנקלין רוזוולט נבחר לנשיא ארצות הברית, בת'ון מונתה להיות אחראית על פרויקטים לאומיים רבים לקידום השחורים. ראשית פעלה במינהל הנוער הלאומי, חלק מפרויקט מינהל קידום העבודות שסיפק תוכניות לקידום לימודים ותעסוקה לצעירים שחורים. בשנת 1936 נבחרה להיות חלק מהארגון, וכעבור שנתיים מונתה למנהלת החטיבה לענייני שחורים. בין הישגיה, גרמה לבתי ספר להכשרת טייסים אזרחיים לקבל בוגרי תיכון שחורים, ובזכותה הוכשרו הטייסים השחורים הראשונים. ראש מינהל הנוער הלאומי אמר ב-1939: "אף אחד לא יכול לעשות מה שגברת בת’ון יכולה לעשות."
כמו כן, במהלך כהונתה בת’ון קידמה תוכניות חינוך מיוחד לשחורים בעלי צרכים מיוחדים וקרן לילדים נכים שחורים. מינהל הנוער הלאומי פעל עד שנת 1943.
בשנת 1938 רוזוולט הקים מועצה לאומית לענייני שחורים וצבעוניים, ובת'ון הייתה אחת הפעילות במועצה זו. חברי המועצה היו מנהיגים של קהילות שחורים בארצות הברית, ופעילותם השפיעה על מינויים פוליטיים וחלוקת תקציבים לארגונים חברתיים.
חיים אישיים

בת'ון נהגה לשאת מקל הליכה אף על פי שלא נזקקה לו, כחלק מניסיון ליצור תדמית קשוחה. היא נמנעה לחלוטין ממשקאות חריפים והטיפה לאחרים לנהוג כך.
רבים ציינו את נחישותה בהשגת מטרותיה ואת יחסי האנוש המופלאים שלה. כאשר תושב דייטונה לבן איים על תלמידיה של בת’ון ברובה, בת'ון שוחחה איתו והפכה אותו לבן ברית. מנהל בית החולים סיפר: "גברת בת’ון טיפלה בו באדיבות וטיפחה בו רצון טוב, עד כדי כך שהוא הגן בנשקו על תלמידי בית הספר ואמר: אם מישהו יפריע למרי הזקנה, אני אגן עליה בחיי."
בת'ון הייתה שותפה ביוזמות עסקיות רבות בפלורידה, בהן עיתון יומי, מלון דרכים ומספר חברות ביטוח. לאחר שפרשה לגמלאות נמנע ממנה ללכת לחוף הים בפלורידה, מכיוון ששחורים לא הורשו לבקר בו. היא גייסה מספר יזמים בעיר, ורכשה רצועת חוף של 3 ק"מ בה שחורים ולבנים הורשו להתרחץ ללא הפרדה גזעית. חוף זה קרוי כיום "חוף בת'ון (אנ')" על שמה.
מרי מקלאוד בת'ון מתה ב-18 במאי 1955 מהתקף לב. הספדים פורסמו בעיתונים רבים בארצות הברית.
מורשתה

מרי מקלאוד בת’ון זכתה להערכה וכבוד בחייה ולאחר מותה. היא שימשה השראה לפעילות רבות בארגוני זכויות אזרח, ובין השאר קמלה האריס ציינה אותה כאחת הנשים שהשפיעו עליה.
בשנת 1930 נכללה במקום העשירי ברשימת הנשים הגדולות באמריקה. בת’ון קיבלה מספר מדליות ופרסים מארגוני זכויות אזרח, וכן מממשלת האיטי ומממשלת ליבריה.
בת’ון הייתה האישה השחורה היחידה שנכחה בטקס ייסוד האו"ם בסן פרנסיסקו ב-1945.
בת'ון הייתה אחת הנשים ששימשו השראה לסופרת אליס ווקר כאשר טבעה את המונח "וומניזם", ונחשבת כיום לדמות מופת וומניסטית.
בשנת 1962 החליט הקונגרס של ארצות הברית להעמיד מצבה לזכרה של בת'ון בפארק לינקולן בוושינגטון הבירה, ולצידה במה להופעות וחלל לתערוכות, שאירחו תערוכות רבות, בין השאר של מרדכי אבניאל. בשנת 1973 בת'ון נכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים. ב-10 ביולי 1974, לרגל 99 שנה ליום הולדתה, הוקמה לכבודה אנדרטה בפארק לינקולן, לצד מצבתה. בטקס השתתפו עשרות אלפי אנשים.
בשנת 1985 הנפיק שירות הדואר האמריקאי בול לכבודה של בת’ון. המגזין "אבוני" ציין אותה מספר פעמים כאחת הדמויות החשובות ביותר בהיסטוריה של השחורים בארצות הברית. בשנת 1991 האיגוד האסטרונומי הבינלאומי קרא על שמה שקע גאולוגי בכוכב הלכת נוגה.
בערים רבות בארצות הברית קיימים בתי ספר על שמה.
בשנת 2018 החליט בית המחוקקים של פלורידה כי פסל של מרי מקלאוד בת'ון יוצב באוסף היכל הפסלים הלאומי, במקום הפסל של אדמונד קירבי סמית', ממנהיגי צבא הקונפדרציה. הפסל של בת'ון נחנך ב-13 ביולי 2022 בבניין הקפיטול. זוהי הדמות הראשונה של אמריקאית שחורה באוסף היכל הפסלים הלאומי.
במאמר שפרסמה בשנת 1954 סיכמה את השקפתה בנושא זכויות האזרח במילים הבאות:”"לפי חוקת ארצות הברית לא יכולה להיות דמוקרטיה מפוצלת, לא ממשלת מעמדות ולא מחוז חופשי למחצה. לכן, לא יכולה להיות אפליה, או הפרדה גזעית או שלילת זכויות לחלק מהאזרחים… אנחנו בדרך, אבל אלו הגבולות שעלינו לכבוש. עלינו להשיג שוויון מלא בחינוך, במסחר, בהזדמנויות כלכליות, ושוויון מלא באיכות החיים.”