stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קנדה (תואר)
מי היה הקנדה?

על פי כמה השערות, הנסיך קורסאן החזיק בתואר הכבוד של הקנדה המקודש במהלך הכיבוש, אך הדבר עומד בסתירה חזקה לעובדה שקורסאן מילא תפקיד מוביל ספציפי במסעות למערב ובכיבוש פאנוניה. הוא לא יכול היה להיות מוזמן כקנדה למשתה כזה על ידי הבווארים, ששם הוא נרצח בסופו של דבר בשנת 904.
העלמות הנסיכות הכפולה

באמצע המאה ה-10 עמד בולצ'ו הרקה בראש משלחת "דיפלומטית" הונגרית לביזנטיון, בחצרו של הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס. הוא מסר לקיסר מידע על התנאים אצל ההונגרים, שהקיסר הנחיל לדורות הבאים בכתובים. לפי בולצ'ו, ההונגרים נשלטו על ידי הנסיך (ביוונית: ארכון) הוא לא הזכיר את המילה קנדה). בנוסף לנסיך יש עוד שני מנהיגים בדרגים נמוכים יותר, ה-gyila בדרג הגבוה יותר וה-karha בעל הדרגה הנמוכה יותר (כלומר הרקה). אבל אין שום סימן לכך בדבריו לפי התיאור שהנסיך איננו השליט העליון, כלומר, בשלב זה כבר נפסקה הנסיכות הכפולה.
כמו גיולה והורקה, תוארי כבוד של פעם נהפכו לשם פרטי. הכרוניקות ההונגריות כבר שימרו אותם ברשימת שבעת מנהיגי המדיארים וכך בשל טעות קריאה או כתיבה הפך קנדה ל"קונד".
לקריאה נוספת

Róna-Tas András: A honfoglaló magyar nép: Bevezetés a korai magyar történelem ismeretébe. Budapest: Balassi. 1997. ISBN 963 506 140 4
Csorba Csaba. Árpád népe, Tudomány – Egyetem, Kulturtrade Kiadó. Budapest, 1997. ISBN 963 9069 20 5
הערות שוליים

↑  Keszi Tamás: Az úgynevezett magyar szakrális kettős királyságról. Über das sogenannte ungarische sacralische Doppelkönigtum. Somogyi Múzeumok Közleményei XI (1995) 189-193.
| היסטוריה של הונגריה |
| --- | --- | --- |
| פרהיסטוריה והיסטוריה מוקדמת | פאנוניה • הונים • אווארים • התיישבות המדיארים במרכז אירופה | הונגריה |
|  | הנסיכות הגדולה של הונגריה • ממלכת הונגריה תחת בית ארפאד • ממלכת הונגריה בימי הביניים המאוחרים • ממלכת הונגריה ההבסבורגית • הונגריה העות'מאנית | הונגריה |
| המהפכה והממלכה הדואלית | מהפכת 1848 בהונגריה • הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 • ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש | הונגריה |
|  | הונגריה במלחמת העולם הראשונה • הרפובליקה ההונגרית הראשונה • הרפובליקה הסובייטית ההונגרית • הרפובליקה ההונגרית • תקופת העוצרות • הונגריה במלחמת העולם השנייה • הרפובליקה ההונגרית השנייה • הונגריה הקומוניסטית • דמוקרטיה ורפורמה | הונגריה |
שכם הקדומה

| --- | --- |

בצד שמאל נראים שרידי חומת העיר המקראית שכם. וכן נראים שרידי מקדש גדול שיש המייחסים אותו למקדש הנזכר בסוף ספר יהושע. בצד המקדש נראה סלע גדול המיוחס לאבן הגדולה" שנזכרת במעמד כריתת הברית בשכם. בצד ימין נראה קבר יוסף (מבנה עם כיפה לבנה).
 מידות
 גובה מעל פני הים:  500 מטרים
 היסטוריה
 תרבויות:  התרבות הכנענית, תרבות ישראלית
 תקופות:  הכלקוליתית, הכנענית, הישראלית, האשורית, הפרסית, ההלניסטית
 סוג:  תל
 אתר ארכאולוגי
 גישה לציבור:  פעמים ספורות בשנה, בתיאום ביטחוני
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  החלק המזרחי של העיר שכם
 קואורדינטות:  32°12′49″N 35°16′55″E﻿ / ﻿32.21361111°N 35.28194444°E﻿ / 32.21361111; 35.28194444
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) שכם הקדומה(למפת צפון השומרון רגילה) שכם הקדומה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שכם הקדומה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שכם הקדומה
 
שכם הקדומה או שכם העתיקה היא עיר קדומה, שראשיתה בתקופה הכלקוליתית, ויישובה הרציף נקטע בהחלפתה בעיר הרומאית הסמוכה נאפוליס, שזוהתה עמה בהמשך. העיר מוכרת מממצאים ארכאולוגיים מרשימים ומאזכורים אפיגרפיים במקורות מצריים, אכדיים ומקראיים.
מקור השם

השם "שכם" הוא קדום ונזכר בצורה זאת בכתבי המארות המצריים מהמאה ה־19 לפנה"ס, וכן בתנ"ך. שכם לעיתים מכונה "בירת השומרון".
מקור השם > פרשנות מאוחרת

על פי פרשני הפשט, בתחילה נקראה העיר 'שלם', שעל שמה קרוי כפר סאלם השוכן למזרח העיר החדשה של שכם, ובעקבות מעשה שכם ודינה הוסב שמה ל'שכם'. על פי המדרש, העיר נקראה 'שכם' עוד קודם לכן, על שם שכם בן חמור שהיה נשיא הארץ.
טעם נוסף לשם העיר נמצא בדברי יעקב ליוסף שהוא יזכה בבכורה, ובעקבות כך בניו ינחלו שתי נחלות בארץ, נחלת שבט מנשה ונחלת שבט אפרים:
וְעַתָּה שְׁנֵי בָנֶיךָ הַנּוֹלָדִים לְךָ בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם עַד בֹּאִי אֵלֶיךָ מִצְרַיְמָה לִי הֵם אֶפְרַיִם וּמְנַשֶּׁה כִּרְאוּבֵן וְשִׁמְעוֹן יִהְיוּ לִי...וַאֲנִי נָתַתִּי לְךָ שְׁכֶם אַחַד עַל אַחֶיךָ אֲשֶׁר לָקַחְתִּי מִיַּד הָאֱמֹרִי בְּחַרְבִּי וּבְקַשְׁתִּי
קבורת יוסף בשכם, הממוקמת על הגבול שבין נחלת אפרים מדרום לנחלת מנשה מצפון, מבטאת את החלק ('שכם') הכפול שקיבל יוסף בחלוקת הארץ לנחלות.
היסטוריה > התקופה הכלקוליתית

מהחפירות בתל בלאטה עולה כי ראשית היישוב הייתה בתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל. בסמוך לתל נמצאת גם מערת קבורה גדולה מאוד (11×4 מטר לערך) שנחצבה ושימשה לראשונה בתקופה הכלקוליתית. ממצאים מהתקופה הכלקוליתית התגלו גם ב"תל א־נג'מה", הממוקם כ־500 מטר ממערב לתל בלאטה, סמוך לכפר רוג'ייב.
היסטוריה > תקופת הברונזה הקדומה

מתקופת הברונזה הקדומה נמצאה כתובת מימי סנוסרת השלישי (1878–1843 לפנה"ס) במצרים, הידועה בשם "כתובת ח'ו־סבך" (אנ'), המספרת על מסע צבאי של המלך נגד העאמו ועל כיבוש גליל שכם, אשר נפילתה מוצגת על ידי הסופרים המצרים כנפילתה של כל ארץ כנען (או "ארץ רתנו" כפי שהיא מכונה על ידם). באותה עת שימש תל מגידו כמרכז השלטון המצרי באזור. במאה ה־18 לפנה"ס הוקפה העיר סוללת עפר גדולה, שמעליה חומה ובה שני שערים. הסוללה דופנה מבחוץ בקיר חזק בנוי אבנים גדולות. בתוך הביצור נערם מילוי עבה, ומעליו נבנה מקדש מגדול, שרוחבו היה 5 מטר וגובהו היה כנראה רב. ברחבי ארץ שכם קמו יישובים כפריים רבים, שהיוו מעין עורף חקלאי לעיר הבירה. שכם (בתל בלאטה) הייתה אחת מערים רבות בכנען שהוקמו מוקפות סוללת "עפר כבוש".
היסטוריה > תקופת הברונזה התיכונה

בתקופת הברונזה התיכונה התרחש בכנען המעבר מחומות עשויות עפר כבוש לחומות מאבני גוויל בשיפוע כלפי חוץ, שראשן השטוח של החומות שימש בסיס לקיר לבנים. בין חומות אלה בולטת החומה האדירה בשכם, שהשתמרה לגובה של כ־10 מטרים. בחפירות של בית הספר האמריקני לחקר המזרח התגלו ביצוריה העצומים של העיר מסוף תקופת הברונזה התיכונה, לפיכך הציע הארכאולוג רייט, כי "המאמץ האדיר ליצירתו של מבצר בלתי חדיר בתקופת החיקסוס מצביע על כך, שבמאות ה־17–16 לפנה"ס הייתה שכם עיר מדינה ששלטה על ההר ממגידו בצפון ועד גזר בדרום". שטח העיר הוגדל על ידי בניית חומה שתמכה במילוי מלאכותי. החומה בנויה מאבן ומעליה חומת לבנים. בתוך העיר נבנתה חומה נוספת, דקה יותר. שתי החומות האלה חוברו ביניהן על ידי קירות קצרים, באופן שנוצרה חומת סוגרים. חומה כזאת התגלתה בחלקו המזרחי של התל. החומה החיצונית נבנתה מאבנים גדולות מאוד. בקטע הצפוני־מערבי של החומה התגלה שער גדול, שמידותיו 19×22 מטר. אותו השער נבנה מחדש בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל. לאחר חמישים שנה בערך, נבנתה חומה חדשה על תוואי החומה הישנה, וגם נבנה שער חדש במזרח. סמוך לשער הצפוני־מערבי, נמצא מקדש מבוצר, מתקופת החיקסוס. המבנה שימש גם מקדש וגם מבצר.
חידוש נוסף בכנען באותה עת היה מקדש מגדול – מקדש מבוצר. המקדש שהתגלה בשכם הוא דוגמה טובה למקדש כזה: במבנה המלבני המוצק הבנוי קירות עבים נמצא אולם ארוך אחד בלבד, שתמכו בתקרתו שתי שורות עמודים; פתחו שבחזיתו מוגן על־ידי שני צריחים, והכניסה אליו היא דרך חצר מרווחת. בגומחה מול אותו הפתח הוצב פסל האל. למבנה היו לפחות שתי קומות, כאשר הגישה לקומות העליונות הייתה דרך אחד הצריחים. המקדש מתוארך לזמנה של החומה האדירה, והוא שרד עד לסוף תקופת הברונזה המאוחרת, בסוף המאה ה־12 לפנה"ס, עת נחרב.
שכם חרבה פעמיים בידי מצרים – בפעם הראשונה כנראה בידי יעחמס הראשון (1580–1546 לפנה"ס) ובפעם השנייה כנראה בראשית ימי אמנחותפ הראשון (1526–1546 לפנה"ס). היא התאוששה במחצית השנייה של המאה ה־16 לפנה"ס.
בשכם נמצאו אחת הכתובות היחידות בארץ ישראל בכתב פרוטו־כנעני שזמנן קודם לתקופת הברונזה המאוחרת.
היסטוריה > תקופת הברונזה המאוחרת

| --- | --- |
 :  ראו גם – לבאיה
היישוב במקום התאושש במחצית השנייה של המאה ה־16 לפנה"ס. עם זאת, העיר שנבנתה לאחר הכיבוש המצרי, הייתה קטנה במידה ניכרת. "מקדש המגדל" הוקם במתכונת קטנה יותר, וחלק מן השערים והביצורים שוקמו. רוב הכפרים שמסביב לשכם חרבו, ולא נבנו יותר. גבולה של ממלכת שכם, הקיף במאה ה־14 לפנה"ס את רוב הר מנשה, פרט לעמק דותן, וחלק מהר אפרים. ארכיון אל עמארנה המצרי, מתאר בפירוט יחסי את קורות לבאיה (לבאיו) מלך שכם ובניו. גם בימי לָבָּאיה הייתה שכם לעיר דומיננטית בשומרון, ותחומי השפעתה הגיעו עד לגזר בדרום ועד לעמק יזרעאל בצפון. הוא ניסה להרחיב את תחום שלטונו לאזור השרון ועמק יזרעאל. הוא כרת ברית עם מלך גזר וגת (במצרית: כנת), ופעל נגד ערי השפלה. כנגדו התלכדה ברית מלכים, בה נמנו שליטי עמק יזרעאל, עמק עכו והשפלה המרכזית. גם השלטונות המצריים התקוממו כנגדו. בשלב זה, נאסר לָבָּאיה בידי המצרים והיה אמור להישלח למצרים לתת דין וחשבון על מעשיו, אך בהיותו בחנתון הצליח להימלט משוביו, אך נרצח בידי יריביו המקומיים אנשי גינָה. בני לָבָּאיה חידשו את הברית עם גזר וגת רימון, שבו ללחוץ את שכניהם והרחיבו את תחום פעולתם לעבר הירדן. הברית לא האריכה ימים, והתפרקה עקב שינוי שחל במצב הביטחון הפנימי בארץ. במות בני לָבָּאיה הצטמצם תחום השפעתה של שכם, ומהחפירות בתל עולה כי שכם חרבה שוב במאה ה־14 לפנה"ס והתאוששה כנראה רק בסוף המאה ה־14 לפנה"ס. הרקע ההיסטורי לחורבן זה אינו ברור, אך ייתכן שהדבר קשור לסכסוכים הפנימיים בין ערי המדינה של כנען באותה תקופה.
שכם הכנענית קיימה מבנה חברתי דימורפי של עירוניים ואנשי שבטים. מערכת חברה זו התקיימה כנראה גם בתחילת תקופת הברזל (תקופת ההתנחלות), כאשר נוספו לעיר כנראה גם מהגרים מצפון הסהר הפורה. מחפירות תל בלאטה עולה כי בשנת 1100 לפנה"ס חרבה שכם.
היסטוריה > תקופת הברזל

במהלך המאות 13–12 לפנה"ס, חלה בעיר התאוששות אטית. התרבות החומרית של העיר שייכת כבר, על פי הממצא הקרמי, לתקופת הברזל בארץ ישראל, אולם העיר לא הייתה מבוצרת. שכבת החורבן השנייה והסופית של התל בתקופה זו אירעה במחצית במאה ה־12 לפנה"ס לערך, לאחר מכן לא התאוששה שוב כ־250 שנים. לאחר תקופת נטישה מהעיר, התחדש היישוב בשנת 900 לפנה"ס על ידי הישראלים. ירבעם ביצר את העיר והפך אותה לבירתו. מעל למקדש נבנה בית, שזוהה על ידי החוקרים כאסם מלכותי. הריסתה הסופית של שכם הישראלית מיוחסת לשלמנאסר החמישי או לסרגון השני שתקפו את ממלכת ישראל בשנים 720–722 לפנה"ס.
מלכי אשור, החל בסרגון השני, כבשו את ממלכת ישראל. יישוב שכם בתקופתם חרב בשנת 475 לפנה"ס.
לאורך השנים התפתחה מתיחות בין השומרונים לבין היהודים. עדות למתח בין הקהילות ניתן לראות בפרקי עזרא ונחמיה המתארים את פעולותיו של סנבלט החורני שיש המזהים את מקום מושבו עם הכפר חווארה (חורון) שמדרום לשכם, שעל שמו נקראת החטיבה המרחבית הסמוכה 'מחנה חורון'.
היסטוריה > התקופה ההלניסטית והרומית

| --- | --- |
 :  ראו גם – בבא רבה
בנייתה של שכם מחדש כישוב שומרוני החלה עם האישור שהעניק אלכסנדר מוקדון לשומרונים להקים מקדש על הר גריזים (332 לפנה"ס). להתפתחות שכם, תרם דיכוי מרד השומרונים בעיר שומרון, והפיכתה למושבה של חיילים מוקדונים משוחררים (331 לפנה"ס). כתוצאה מכך, התחזק מעמדה של שכם, והיא הייתה במהרה לבירת השומרונים ולמרכזם הדתי והמדיני. בראשית המאה ה־2 לפנה"ס הוקמה על הר גריזים עיר שומרונית גדולה, שגרמה כנראה לירידה במעמדו של היישוב במקום.
בתקופה ההלניסטית התקיימה בשכם מושבת מסחר צידונית, והיא הייתה אחת בין המושבות הפיניקיות בפנים הארץ, שבהן גם ירושלים (מושבה צורית) ומרשה (מושבה צידונית). עם הזמן התבוללו צידונים אלה בשומרונים שבשכם, ובימי אנטיוכוס הרביעי התחמקו השומרונים מגזירות אנטיוכוס באמצעות ייחוס לצידונים, וכן קיבלו את שם זאוס למקדשם.
בשנת 111 לפנה"ס כבש השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס את שכם, החריב אותה וערים נוספות בשומרון עד היסוד, והרס את העיר ואת המקדש השומרוני בהר גריזים, כנראה כדי לחזק את מעמדו של בית המקדש שבירושלים. נראה כי בעקבות זאת, שכם ננטשה לגמרי, אף על פי שהעיר השומרונית בהר גריזים הוסיפה להתקיים כמרכז דתי לשומרונים. יוסף בן מתתיהו מציין כי הקרב בין אלכסנדר ינאי ודמטריוס נערך ליד שכם, אך יכול להיות ששכם לא התקיימה בזמנו, אלא רק שמה השתמר. חורבן המקדש השומרוני בהר גריזים בידי החשמונאים היווה את השיא השלילי ביחסים בין היהודים לשומרונים.
בשנת 72, בתקופה הרומית בארץ ישראל, לאחר חורבן בית המקדש השני ודיכוי המרד הגדול, נבנתה במקומה, כקילומטר ממערב, העיר "ניאפוליס" שירשה אותה (שמשמעותו עיר חדשה), במטרה לטשטש את הסממנים היהודיים בארץ ישראל.
גאוגרפיה

שכם הקדומה מזוהה עם תל בלאטה השוכנת במרכז ארץ ישראל והשומרון על קו פרשת המים הארצי, על צומת דרכים המחברת בין מישור החוף לבקעת הירדן ועבר הירדן (כביש 57 וכביש 55), ועל דרך ההר המחברת את ארץ ישראל מהגליל ליהודה (כביש 60). העיר העתיקה של שכם ממוקמת במזרחה של העיר שכם המודרנית. בימי המרד ברומאים חרבה גם שכם בידי חיל אספסינוס, ובמקומה הקימו עיר חדשה שקראו לה בשם האיש שבנה אותה: פלאביה ניאפוליס: היא ניפוליה, נפולין או ניפולין של כותיים שבתלמוד ובמדרש. ניאפוליס הוקמה במעבר הצר שבין הר גרזים והר עיבל, ועל כך נקראה בפי יושביה בשם מברתה או מעברתא. בפי הערבים שונה השם לנבלוס, שבו מכנים את העיר עד היום.
גרעין העיר ההיסטורי שוכן בעמק צר רווי מעיינות בין הר גריזים והר עיבל, בגובה של כ־550 מטרים, כשמעל העיר מתנשאים בתלילות רכסי ההרים של גריזים ועיבל המתנשאים לגובה של 750–900 מטרים. בסמוך לעיר עמקים נרחבים ובהם קרקע פורייה (בקעת עסכר מצפון, עמק המכמתת מדרום, בקעת בית דג'ן / בית פוריכ ממזרח, עמק נחל שכם ממערב), ששימשו בעבר וגם כיום לחקלאות נרחבת, ומאפשרים גישה נוחה לעיר מכיוונים רבים. המרחבים החקלאיים סביב שכם מאפשרים גם מרעה בהיקף ניכר. מצפון מזרח לעיר שוכנים מעיינות עין בידאן הגדולים, המזינים את נחל תרצה ושטחי חקלאות נרחבים בו. עם זאת, העיר רחוקה ממישור החוף על נמליהם. את אזור העיר המערבי מנקז נחל שכם, ואת המזרחי נחל תרצה.
ראו גם

שכם
הר גריזים (אתר ארכאולוגי)
הר עיבל
שומרונים
לקריאה נוספת

נדב נאמן, שכם וירושלים בימי גלות בבל ושיבת ציון, ציון נח, 1993, עמ' 7–32
"שכם", בתוך: ספי בן יוסף (עורך), מדריך ישראל החדש: אנציקלופדיה, מסלולי טיול, משרד הביטחון, 2001
Joe D. Seger, The MB II Fortifications at Shechem and Gezer: a Hyksos Retrospective, Eretz-Israel: Archaeological, Historical and Geographical Studies 12, 1975, עמ' 34*–45*
דייוויד אולווין

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1963 (בן 61)
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  Dave 
 השכלה:  אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית  School of Advanced Air and Space Studies  אוניברסיטת טרוי  מכללת המלחמה הלאומית 
 השתייכות:  חיל האוויר של ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1986
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש אגף תכנון ואסטרטגיה במטות המשולבים  סגן מפקד חיל האוויר של ארצות הברית  מפקד חיל האוויר של ארצות הברית
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה   מדליית השירות המצוין של חיל האוויר (2)   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (3)   לגיון ההצטיינות (2)   כוכב הארד   מדליית האוויר (2)
 
דייוויד אולווין (באנגלית: David Wayne Allvin) (נולד ב-21 בספטמבר 1963) הוא קצין בדרגת גנרל המכהן כמפקד חיל האוויר של ארצות הברית.
ביוגרפיה

אולווין סיים ב-1986 תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. עבר קורס טיס והוצב בבסיס רמשטיין שבמערב גרמניה כטייס ומדריך על מטוסי ביצ'קראפט C-12 הורון. בהמשך שירת כטייס ניסוי על מטוסי לוקהיד C-141 סטארליפטר, בואינג C-17 גלובמאסטר III ולוקהיד מרטין C-130J סופר הרקולס. בשנים 2001-2003 פיקד על טייסת התדלוק האווירי 905. בשנים 2007–2009 פיקד על כנף התובלה 97 באלסקה. בספטמבר 2010 הוצב באפגניסטן כמפקד כנף 438 וכמפקד פיקוד האימונים של נאט"ו לכוחות האווירים האפגניים. בשנים 2012–2013 פיקד על מרכז השליטה 618 האחראי על תחום התדלוק האווירי. לאחר מכן שירת במכוון תפיקידים במטה חיל האוויר בתחום התכנון והאסטרטגיה. ב-2015 מונה לראש אגף אסטרטגיה ומדיניות בפיקוד אירופה של ארצות הברית ולאחר מכן שימש סגן ראש אגף תכנון ואסטרטגיה במטות המשולבים. בינואר 2019 מונה לראש האגף והועלה לדרגת לוטטנט גנרל.
בנובמבר 2020 קודם לדרגת גנרל ומונה לסגן מפקד חיל האוויר. בשנת 2023 הוחלף על ידי ג'יימס סלייף. ב-29 בספטמבר 2023, מונה לממלא מקום מפקד החיל לאחר מינויו של צ'ארלס בראון, ליושב ראש המטות המשולבים. בנובמבר 2023 נכנס לתפקידו כראש מטה חיל האוויר.
לאורך שירותו צבר מעל 4,600 שעות טיסה על מטוסי C-12F, C-141A/B, KC-135R/T, C-17, C-130, C-130J, C-23, F-15, F-16, T-38.
אלווין בעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת המדינה של טרוי ותואר שני מאוניברסיטת חיל האוויר.
צבא לוקסמבורג

| --- | --- |


 מדינה:  לוקסמבורג לוקסמבורג
 תקופת הפעילות:  16 בפברואר 1881 – הווה (144 שנים) 
 מטה:  דיקירך 
 מנהיגות
 המפקד העליון:  מונרך לוקסמבורג 
 כוח אדם
 גיל הגיוס:  18-24
 מתאימים לשירות צבאי מכלל האוכלוסייה:  97,290 גברים 96,361 נשים
 כוחות פעילים:  עד 1,000
 תקציב
 תקציב שנתי:  279 מיליון דולר (2011)
 אחוזי תמ"ג:  0.5%
 
 www.armee.lu
 
צבא לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Lëtzebuerger Arméi, בצרפתית: Armée luxembourgeoise, בגרמנית: Luxemburger Armee) הוא שמם של הכוחות המזוינים בלוקסמבורג. ללוקסמבורג אין חיל ים, מכיוון שהמדינה מוקפת יבשה, וגם אין חיל אוויר, על אף שלצבא יש כלי טיס. הצבא שולב לתוך הכוח הציבורי (Force Publique) אשר כלל את המשטרה והז'נדרמריה. הז'נדרמריה שולב לתוך פעילות המשטרה בשנת 2000. החל משנת 1967 הגיוס לצבא על בסיס התנדבות בלבד. כוח האדם של הצבא נאמד ב-450 חיילי קבע, 340 טירונים שהתגייסו ו-100 אזרחים. התקציב הכולל של הצבא הוא 369 מיליון דולר.
הצבא הוא תחת פיקוד אזרחי, מפקד הכוחות הוא הדוכס הגדול, המפקד המקצועי שעומד בראש הצבא הוא ראש ההגנה. הוא כפוף לשר ההגנה בממשלה. הדוכס הגדול וראש ההגנה הם הגנרלים היחידים בצבא.
לוקסמבורג השתתפה במספר פעילויות צבאיות בעולם, בין היתר שלחה חיילים לכוחות שמירה על השלום בבוסניה והרצגובינה, לכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן. בנוסף לוקסמבורג סייע כלכלית לכוחות לשמירה על השלום במהלך מלחמת המפרץ, ברואנדה ובאלבניה. צבא לוקסמבורג השתתף בנוסף במשימות סיוע הומניטרי כמו הקמת מחנות פליטים לכורדים.
היסטוריה > מיליציה (1817–1841)

ב-8 בינואר 1817, פרסם הדוכס הגדול וילהלם הראשון חוקים המסדירים את ההקמה של מיליציה במדינה. עיקרי החוקים נשארו בתוקף במהלך השנים, עד לביטול המיליציה בשנת 1881. החוק קבע את גודל כוח האדם בכ-3,000 אנשים. עד 1840, שירותו אנשי צבא מלוקסמבורג, ביחידות בצבא המלכותי של הולנד. כל אדם שהתגייס שירת למשך חמש שנים, למרות שרק השנה הראשונה הייתה שירות פעיל, ובארבע השנים שנותרו ניתן היה לגייס אותו עד שלוש פעמים בשנה.
היסטוריה > הקונפדרציה הגרמנית (1841–1867)

ב-1839 וילהלם הראשון לקח חלק בהסכם לונדון, אזור לימבורג חולק בין הולנד ובלגיה - והיה לפרובינציה ההולנדית לימבורג, ולמקבילתה הבלגית, המכונה גם היא בשם לימבורג. חלוקה דומה הוחלה על הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, אשר איבדה שני שלישים משטחה לטובת הפרובינציה לוקסמבורג שבבלגיה, תהליך שזכה לכינוי "חלוקת לוקסמבורג השלישית". בשליש הנוסף נותרה מחצית מהאוכלוסייה דוברת הגרמנית של הדוכסות. המליציה איבדה מחצי מכוחה מכיוון שכעת קטן מספר התושבים ל-160,000 איש. לוקסמבורג הפכה לחלק מהקונפדרציה הגרמנית.
ב-1866, הקונפדרציה הגרמנית מפורקת בעקבות מלחמת שבעת השבועות. ב-1867 נחתם הסכם לונדון השני, הנייטרליות של לוקסמבורג, שעליה הוסכם בהסכם לונדון הראשון, אושררה ועל מנת לוודא שלוקסמבורג תישאר נייטרלית, הוחלט כי ביצורי העיר לוקסמבורג (הידועים בכינוי "גיברלטר של הצפון") יפורקו ולא ייבנו מחדש. יתר על כן, נקבע כי חיל המצב הפרוסי ייסוג מהעיר לאחר ששהה בה מאז קונגרס וינה של 1815, ובמקומו נכנסו שני גדודי חי"ר של לוקסמבורג.
ב-1867 הוקם ארגון חדש בשם Corps des Chasseurs Luxembourgeois עם שני גדודים, בסך הכל מנה הכוח 1,568 חיילים וקצינים. ב-16 בפברואר 1881, פורקו הגדודים עם ביטול הארגון מבוסס המיליציה.
היסטוריה > חיל הז'נדארמים והמתנדבים

ב-16 בפברואר 1881 הוקם חיל הז'נדארמים והמתנדבים (Corps des Gendarmes et Volontaires). החיל הורכב משתי פלוגות, פלוגת מתנדבים ופלוגת ז'נדארמים. ב-1939 חיל מתנדבי העזר הוקם, והוא צורף לפלוגת המתנדבים. בעקבות כיבוש לוקסמבורג על ידי גרמניה ב-10 במאי 1940, המשיך גיוס לפלוגת המתנדבים עד ל-4 בדצמבר 1940, אז נשלחו לוויימאר שבגרמניה על מנת לעבור הכשרה לשרת במשטרה הגרמנית.
היסטוריה > סוללת לוקסמבורג

במהלך מלחמת העולם השנייה, חתמה ב-1944 ממשלת לוקסמבורג שהייתה אז בגלות בלונדון, על הסכם להקצאת 70 מתנדבים לקבוצת ארטילריה של חטיבת הרגלים הראשונה של בלגיה. בעקבות כך, קבוצת המתנדבים נקראו "סוללת לוקסמבורג". בתחילה היו תחת פיקוד קצינים בלגיים, בהמשך תחת קצינים לוקסמבורגיים שהוכשרו בבריטניה. סוללת לוקסמבורג צוידה בארבעה תותחי 25 ליטראות וכל תותח נקרא על שם ילד של הדוכס הגדול.
כמה מהנגדים וכמעט חצי מהחיילים של לוקסמבורג נלחמו בצפון אפריקה, תחת לגיון הזרים הצרפתי.
היסטוריה > לאחר שחרור צבא לוקסמבורג

ב-1944 הונהג שירות חובה בצבא. ב-1945 הוצבו חיילי משמר הדוכס הגדול בעיר לוקסמבורג והוקמו גדודי חי"ר הראשון והשני. צבא לוקסמבורג לקח אחריות על חלק מאזור הכיבוש הצרפתי בגרמניה, והוא נשאר שם עד 1955. לוקסמבורג נמנית עם המייסדות של ברית נאט"ו ב-1949.
ב-1951 משמר הדוכס הגדול שולב בתוך פיקוד הכוחות (Commandement des Troupes), למשמר הדוכס הגדול היו יחידות סיור מיוחדות, יחידות נ"מ. מ-1955 משמר הדוכס הגדול אורגן לפלוגת מטה, מחלקת חי"ר, פלוגת סיור ו-2 פלוגות אימון. ב-1959 פורק פיקוד הכוחות ומשמר הדוכס הגדול שולב בתוך הפיקוד הטריטוריאלי (Commandement du Territoire). המשמר הוקטן לפלוגה אחת, בסיס הדרכה ומחלקת נשקים. ב-1960 בוצע שוב ארגון מחדש במשמר הדוכס הגדול, והוא חולק ל-4 מחלקות. ב-1964 המשמר היה מורכב ממפקדה, 3 מחלקות, מחלקת סיוע ובית ספר לנגדים.
ב-28 בפברואר 1966, פורק משמר הדוכס הגדול.
היסטוריה > מלחמת קוריאה

ב-1950, 17 מדינות כולל לוקסמבורג, החליטו לשלוח כוחות כדי לסייע לרפובליקת קוריאה במלחמת קוריאה. שני חיילים מלוקסמבורג נהרגו ו-17 נפצעו במהלך המלחמה. הגדוד פורק ב-1955.
היסטוריה > החטיבה הטקטית

ב-1954 הוקמה החטיבה הטקטית (Groupement Tactique Régimentaire) כתרומתה של לוקסמבורג לנאט"ו. החטיבה הורכבה משלושה גדודי חי"ר, גדוד ארטילרי, פלוגת רפואה, פלוגת הסעות, פלוגת סיור, פלוגת הנדסה, פלוגת אותות, פלוגת מרגמות ופלוגת מפקדה.
בנוסף הקים הצבא את פיקוד הפנים שהכיל פלוגת מפקדה, פלוגת משטרה צבאית, פלוגת תובלה.
החטיבה הטקטית פורקה ב-1959.
היסטוריה > גדוד הארטילריה הראשון

ב-1961 העומד גדוד הארטילריה הראשון לרשות נאט"ו. ב-1963 סופח הגדוד לחטיבת החי"ר השמינית של ארצות הברית. הגדוד פורק ב-1967.
היסטוריה > גדוד החי"ר הראשון

ב-1967 בוטל שירות החובה בצבא, והוקם גדוד החי"ר הראשון שהכיל מפקדה, שתי פלוגות חי"ר ממוכן, פלוגת סיור ומחלקת נ"ט.
מבנה הצבא

צבא לוקסמבורג בגודל גדוד אחד המכיל ארבע פלוגות נפרדות. כל הפלוגות כפופות למרכז הצבאי הממוקם בבסיס בעיר דיקירך.
מבנה הצבא > פלוגה A

פלוגה A היא הפלוגה הראשונה מתוך שתי פלוגות רובאים והיא מהווה חלק מהיורופקורפס. הפלוגה מכילה מפקדה ושלוש מחלקות סיור, המצוידים ברכבי HMMWV עם מקלעי M2 בראונינג.
מבנה הצבא > הכנה לחיים האזרחיים

פלוגה B הייתה אחראית על הכשרת החיילים וקורסים שונים. ב-19 במאי 2011, בוצע ארגון מחדש של הפלוגה שנקראת כיום Service de Reconversion, וייעודה הוא להכין מתנדבים לחזרה לחיים האזרחיים. השירות כולל השתתפות בבית הספר הצבאי, על מנת להגיע לשם על החייל להשלים לפחות 18 חודשים בשירות פעיל.
מבנה הצבא > פלוגת פיקוד והדרכה

פלוגה C היא פלוגה הפיקוד וההדרכה של צבא לוקסמבורג היא יחידת ההכשרה הראשית של הצבא, והיא מכשירה בתחומים הבאים:
טירונות בסיסית
נהיגה
אימון גופני
הפלוגה גם אחראית על יחידת העלית של הספורט בצבא. מדובר בעיקר בספורטאים מצטיינים שהתגייסו לצבא.
מבנה הצבא > פלוגה D

פלוגה D היא פלוגת הרובאים השנייה. היא זהה לפלוגה A במבנה שלה.
חיילים מחיל הז'נדארמים והמתנדבים, 1910
חייל מלוקסמבורג בקוריאה, 1953
חיילי צבא לוקסמבורג במהלך מצעד
קרב הר תבור

קרב הר תבור (תשרי ג'תתכ"ז - תשרי ג'תתכ"ז) היה קרב קטן שנערך ליד הר תבור בגליל התחתון בתחילת המרד הגדול, בין כוחות של הצבא הרומאי בפיקודו של פלאקידוס למורדים יהודים מהגליל. תוצאת הקרב הייתה ניצחון רומאי מוחלט, והקניית השליטה על הר תבור לידי הרומאים.
רקע

לפני בוא צבאו של אספסיאנוס לארץ ישראל, כחלק מהכנותיו לקראת בואו של הצבא הרומאי, ביצר יוסף בן מתתיהו גם את הר תבור. הוא הקיף את פסגת ההר בחומה שהקים במהירות, תוך ארבעים יום, ומילא בה מאגרי מים שהביא מתחתית ההר.
לאחר מפלות היהודים ביודפת ובטריכאי, נכנעו כל יישובי הגליל לאספסיאנוס, ורק שלושה נותרו בהתנגדותם: גמלא, גוש חלב, והר תבור. אספסיאנוס יצא בתחילה לכבוש את גמלא, אולם לאחר שנכשלה התקפתו הראשונה על העיר, פתח במצור ממשוך עליה, ובו בזמן, שלח כוח של 600 פרשים תחת פיקודו של פלאקידוס, על מנת לכבוש את הר תבור.
הקרב

מאחר שהלחימה במעלה ההר הייתה קשה במיוחד לפרשים, הגה פלאקידוס תחבולה. הוא הזמין אותם לרדת מההר על מנת לשאת ולתת על תנאי שלום, והבטיח להם ערובות לביטחונם. היהודים, מצידם, כלל לא רצו להיכנע לפלאקידוס, אך הגו תחבולה מצידם. היהודים תכננו לרדת מההר, ולתקוף את פלאקידוס בהפתעה. אך פלאקידוס עצמו התכונן לקרב נגד היהודים, וכל כוונתו הייתה להפוך את תנאי השטח לקלים יותר בעבורו.
לאחר שפלאקידוס גרר את היהודים למישור ליד ההר, פתחו אלו בהתקפה עליו. פלאקידוס העמיד פני בורח, אולם לאחר שהרחיק את היהודים מרחק רב מההר, פנה והתקיף אותם עם פרשיו. הוא הרג רבים מהיהודים, וחסם בפני הנותרים את הדרך חזרה להר. חלק מהלוחמים, נטשו את ההגנה על ההר, וברחו לירושלים.
משנותרו תושבי הר תבור ללא לוחמים ועם מאגר מים מצומצם, נכנעו לפלאקידוס ונתנו לו את השליטה על הר תבור.
לאחר הקרב

לאחר הניצחון בהר תבור, המשיך המצור על גמלא שבסיומו נכבשה העיר.
העיר האחרונה בגליל שנשארה במרד כנגד הרומאים הייתה גוש חלב, ולאחר שהתקרב אליה הצבא הרומאי, הבין יוחנן מגוש חלב שלא יוכל לנצח את הרומאים. הוא ביקש הפוגה, מכיוון שהיה זה יום שבת, וניצל את הזדמנות לבריחה יחד עם מאות מלוחמיו. הוא הצליח להגיע לירושלים, ואילו העיר נשארה על תילה, כשהבין אספסיאנוס שלא נשארו בה עוד מורדים.
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, תרגום יעקב נפתלי שמחוני, הוצאת מסדה, 1968.
יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, עריכה: ישראל שצמן; תרגום: ליזה אולמן; מבוא: יונתן פרייס, הוצאת כרמל, ירושלים 2009.
הערות שוליים

↑  הערתו של פרופסור ישראל שצמן לספר מלחמת היהודים.
↑  תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ד, פרק א, סעיף ח.