stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האריס וופורד
ביוגרפיה > בסנאט של ארצות הברית

ב-4 באפריל 1991 הלך לעולמו ג'ון היינץ, הסנאטור הבכיר של פנסילבניה, במהלך תאונה אווירית והותיר את מושבו בסנאט של ארצות הברית בלתי-מאויש. על פי החוק המדינתי, מושל פנסילבניה נדרש למנות ממלא מקום עד שניתן יהיה לקיים בחירות מיוחדות. לאחר ששקל את מועמדותם של אישים פוטנציאליים אחדים, ביניהם נשיא קרייזלר לי איאקוקה שמיאן לתפקיד, מינה המושל קייסי את וופורד למושב ב-8 במאי 1991. בעבר שקל להתמודד לתפקיד, אך מעולם לא חשב שההזדמנות בת-השגה. לפיכך, נהפך וופורד לדמוקרט הראשון שייצג את פנסילבניה בסנאט מאז שעזב ג'וזף קלארק (אנ') את תפקידו בשנת 1969.
בבחירות המיוחדות, שהתקיימו בנובמבר 1991, ניצב וופורד בפני דיק ת'ורנברג, מושל פנסילבניה לשעבר והתובע הכללי של ארצות הברית בממשלי הנשיאים רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש. וופורד ות'ורנברג נבחרו על ידי ועידות מפלגותיהם מכיוון שהרִיק במושב חל בזמן מאוחר מדי בשביל לקיים בחירות מקדימות. וופורד יצא למסע הבחירות כשהוא מפגר בסקרים, כך שרוב הפרשנים הניחו כי אין לו סיכוי לנצח. ואכן, בשלב מסוים הסקרים הפנימיים שלו הצביעו על הפסד בפער של כארבעים אחוז. למרות זאת, הניצחון הסוער של וופורד על המושל לשעבר בכעשרה אחוזים הפתיע רבים, ותואר מאוחר יותר כאינדיקציה לסיכויי הניצחון של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש בבחירות 1992 לנשיאות. וופורד גרף 1,860,760 קולות שהם 55% מקולות הבוחרים, ות'ורנברג גרף 1,521,986 קולות שהם 45%.
מסע הבחירות של וופורד נוהל בידי פול בגאלה וג'יימס קארוויל, והצלחתם הדרמטית הביאה אותם לתשומת לב לאומית. הקמפיין של וופורד התבסס על הבטחה לביטוח בריאות ממלכתי, ולפי חוק מדע המדינה ג'ייקוב האקר מאוניברסיטת ייל, סייע להביא את הרפורמה במערכת הבריאות האמריקאית לדיון לאומי. סוגיות כדוגמת בריאות הציבור וכלכלת ארצות הברית עמדו גם הן בבסיס הניצחון של ביל קלינטון בבחירות לנשיאות בשנת 1992. בשנת 2015 התאונן הפרשן השמרני ראש לימבו על וופורד באומרו: "שירותי בריאות כזכות – אתה יודע מי התחיל את קו החשיבה הזה? בחור בשם האריס וופורד, שהיה סנאטור מפנסילבניה".
על אף שבסופו של דבר בחר קלינטון בסנאטור אל גור כעמיתו למירוץ בבחירות הנשיאותיות של 1992, וופורד נמנה בין מועמדיו הסופיים של קלינטון לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. בבחירות 1994 התמודד וופורד לתקופת כהונה מלאה בסנאט. ביחס של 47%-49% הפסיד לריק סנטורום, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. בחירות אמצע אלו היו "המפכה הרפובליקנית", בה נחלו הדמוקרטים הפסדים דרמטיים בשני בתי הקונגרס.
ביוגרפיה > בערוב ימיו

בין השנים 1995–2001 כיהן וופורד כמנכ"ל התאגיד לשירות לאומי וקהילתי, סוכנות ממשלתית של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית המנהלת את מיזם "AmeriCorps" ותוכניות התנדבות אחרות. משנת 2001 ישב וופורד מועצות מנהלים של מגוון מוסדות צדקה וארגוני שירות אזרחי, בהם הארגון "Points of Light". הוא היה נאמן במרכז מרטין לותר קינג ג'וניור לשינוי חברתי לא-אלים. בשנת 2005 פגש וופורד את הסנאטור הצעיר ברק אובמה, והשניים התיידדו. ב-4 בינואר 2007 נכח וופורד בהשבעתו לתפקיד של הסנאטור בוב קייסי, אשר הביס את סנטורום בבחירות האמצע של 2006. ב-3 בינואר 2013 ליווה וופורד בשנית את קייסי לטקס השבעתו השני של קייסי במליאת הסנאט.
בינואר 1996 נפטרה רעייתו קלייר בגיל 69, לאחר מאבק בלוקמיה, והשניים היו נשואים מאז 1948. באפריל 2016 הודיע וופורד כי יתחתן עם מעצב הפנים מתיו צ'ארלטון, גבר הצעיר ממנו ב-50 שנה ובן זוגו מאז 2001. וופורד הביסקסואל וצ'ארלטון נישאו באותה שנה.
ב-21 בינואר 2019 נפטר וופורד בגיל 92 בוושינגטון הבירה מסיבוכים שאירעו כתוצאה מנפילה. כ-1,000 איש השתתפו בטקס האשכבה שלו שהתקיים ב-3 במרץ 2019, באודיטוריום קרמטון שבאוניברסיטת הווארד.
הערות שוליים

↑  דאריל קוט, Ex-Sen. Harris Wofford, civil rights activist, dies at age 92, באתר UPI‏, 23 בינואר 2019 (באנגלית)
↑  MISS GARDNER BRIDE OF HARRIS L. WOFFORD; Bishop Gailor Officates at Wedding of Daughter of Mr. andMrs. Isaac B. Gardner., באתר הניו יורק טיימס, 7 ביולי 1992 (באנגלית)
1 2 3 4 5  ג'ייסון זנגלר, The Man Who Was Everywhere, באתר The New Republic‏, 21 בנובמבר 2014 (באנגלית)
↑  איילין וו, Harris Wofford, civil rights activist who helped Kennedy win the White House, dies at 92, באתר וושינגטון פוסט, 22 בינואר 2019 (באנגלית)
↑  OF KENNEDYS AND KINGS: Making Sense of the Sixties, באתר Kirkus Reviews‏, 26 ביוני 1980 (באנגלית)
↑  אלן ל. מילר, The Kennedy era: a new interpretation; Of Kennedys and Kings: Making Sense of Sixties, by Harris Wofford. New York: Farrar, Straus & Giroux. $17.50., באתר Christian Science Monitor‏, 11 באוגוסט 1980 (באנגלית)
↑  אנדרו סידמן, Harris Wofford, civil rights leader, JFK adviser, and U.S. senator from Pa., dies at 92, באתר The Philadelphia Inquirer‏, 22 בינואר 2019 (באנגלית)
↑  בריאן ניילור, Harris Wofford, Former Senator, Civil Rights Activist, Dies At 92, באתר NPR‏, 22 בינואר 2019 (באנגלית)
↑  מייקל דיקורסי הינדס, THE 1991 ELECTION; WOFFORD WINS SENATE RACE, TURNING BACK THORNBURGH; G.O.P. GAINS EDGE IN TRENTON, באתר הניו יורק טיימס, 6 בנובמבר 1991 (באנגלית)
↑  וורן רוג'אס, 100 Years on the Front Lines of History, באתר Roll Call‏, 2 במרץ 2016 (באנגלית)
↑  בנג'מין וופורד, Harris Wofford Was a Towering American. He Was Also My Grandfather., באתר Washingtonian‏, 3 במאי 2019 (באנגלית)
↑  Times Frets: Health Care Not a Right?, באתר המופע של ראש לימבו, 16 באפריל 2015 (באנגלית)
↑  גוון אייפיל, THE 1992 CAMPAIGN: Democrats; CLINTON SELECTS SENATOR GORE OF TENNESSEE AS RUNNING MATE, באתר הניו יורק טיימס, 10 ביולי 1992 (באנגלית)
↑  רוברט ד. מקפאדן, Harris Wofford, 92, Ex-Senator Who Pushed Volunteerism, Is Dead, באתר הניו יורק טיימס, 22 בינואר 2019 (באנגלית)
↑  טום קרי, Chance to enjoy foes' defeat on opening day, באתר NBC News‏, 4 בינואר 2007 (באנגלית)
↑  Clare Wofford, 69, College Official, באתר הניו יורק טיימס, 5 בינואר 1996 (באנגלית)
↑   האריס וופורד, בגיל 70 התאלמן הסנאטור לשעבר האריס וופורד מאשתו. בגיל 90 הוא עומד להינשא לבחיר לבו מתיו, באתר הארץ, 27 באפריל 2016
↑  ynet, בגיל 90: סנאטור לשעבר מתחתן עם גבר בן 40, באתר ynet, 26 באפריל 2016
↑  מארק לוי, Harris Wofford, rights activist and senator, dies at 92, באתר AP‏, 23 בינואר 2019 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280547505171  PLWABN: 9810561550705606  GND: 1175986925  ISNI: 0000 0001 1469 825X  LCCN: n80025834  NARA: 10581741  NTA: 068641974  SNAC: w6553dgg  SUDOC: 070990921  US Congress: W000665  VIAF: 28365599   WorldCat (עם VIAF): 28365599 
דיוקן רשמי של וופורד בסנאט
וופורד נואם ביוני 2014
הארמייה השנייה (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל המטה הכללי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2 באוגוסט 1914 – 13 בינואר 1919 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים
הארמייה השנייה הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
היסטוריה

מפקדה של הארמייה בתחילת הקרבות היה קרל פון בילוב. במסגרת תוכנית הפלישה הגרמנית לצרפת הוצבה הארמייה באגף הימני של הגרמנים, והיה עליה לסייע לארמייה הראשונה לכתר את פריז מכיוון מערב. בתחילה נחלה הארמייה הצלחה מרובה, כבשה את לייז' והמבצרים שסביבה עד ה-16 באוגוסט, וניצחה את הצרפתים בקרבות שרלרואה וסן-קנטן, אולם לבסוף הוכתה בקרב על המארן, ונאלצה לסגת אל מעבר לנהר האן. הארמייה השתתפה במרוץ אל הים, ובכלל זה בקרב אראס.
ב-4 באפריל 1915 פרש מתפקידו מפקד הארמייה פון בילוב עקב התקף לב, והוחלף על ידי גנרל פריץ פון בלוב.
ב-1 ביולי 1916 הותקפה הארמייה על ידי הכוחות הבריטים במסגרת הקרב על הסום. ב-19 ביולי במהלך הקרב, עקב ריבוי הכוחות בגזרה, שהייתה בפיקוד הארמייה, הוחלט לפצל את הכוחות ולתת את הפיקוד בגזרה הצפונית לארמייה הראשונה שהוקמה מחדש בפיקוד פריץ פון בלוב, שהיה מפקד הארמייה השנייה, ואילו הארמייה השנייה הועמדה תחת פיקוד גנרל מקס פון גלוויץ, שהיה בנוסף לכך מפקד קבוצת הארמיות גלוויץ - שהוטל עליה לתאם בין הארמיות הראשונה והשנייה.
ב-17 בדצמבר 1916 עבר גנרל פון גלוויץ לפקד על הארמייה החמישית, ובמקומו מונה גנרל גאורג פון דר מרוויץ.
במהלך שנת 1918 פעלה הארמייה במסגרת קבוצת הארמיות של רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. ב-22 בספטמבר 1918 עבר גנרל פון דר מרוויץ לפקד על הארמייה החמישית, ובמקומו מונה גנרל אדולף פון קרלוביץ שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הוחלט על פירוק הצבא הגרמני. בעקבות כך פורקה הארמייה השנייה ב-13 בינואר 1919.
סדר הכוחות > 21 באוגוסט 1914

בקרב שרלרואה ב-21 באוגוסט 1914, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
| ארמייה | קורפוס | דיוויזיה |
| --- | --- | --- |
| הארמייה השנייה | קורפוס המשמר | דיוויזיית המשמר ה-1 |
| הארמייה השנייה | קורפוס המשמר | דיוויזיית המשמר ה-2 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-7 | הדיוויזיה ה-13 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-7 | הדיוויזיה ה-14 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-10 | הדיוויזיה ה-19 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-10 | הדיוויזיה ה-20 |
| הארמייה השנייה | קורפוס המילואים של המשמר | דיוויזיית המשמר ה-3 |
| הארמייה השנייה | קורפוס המילואים של המשמר | דיוויזיית המילואים של המשמר ה-1 |
| הארמייה השנייה | קורפוס המילואים ה-7 | דיוויזיית המילואים ה-13 |
| הארמייה השנייה | קורפוס המילואים ה-7 | דיוויזיית המילואים ה-14 |
| הארמייה השנייה | קורפוס המילואים ה-10 | דיוויזיית המילואים של המשמר ה-2 |
| הארמייה השנייה | קורפוס המילואים ה-10 | דיוויזיית המילואים ה-19 |
סדר הכוחות > 30 באוקטובר 1918

בסוף המלחמה, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
| ארמייה | קורפוס | דיוויזיה |
| --- | --- | --- |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-54 | דיוויזיית המילואים ה-21 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-54 | הדיוויזיה ה-22 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-54 | הדיוויזיה ה-4 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-54 | הדיוויזיה ה-113 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-54 | הדיוויזיה ה-239 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-54 | דיוויזיית המילואים ה-12 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-54 | דיוויזיית ה"יגר" - הציידים |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-54 | הדיוויזיה ה-185 |
| הארמייה השנייה | קורפוס המילואים ה-4 | הדיוויזיה ה-14 |
| הארמייה השנייה | קורפוס המילואים ה-4 | הדיוויזיה ה-58 |
| הארמייה השנייה | קורפוס המילואים ה-4 | דיוויזיית המילואים ה-18 |
| הארמייה השנייה | קורפוס המילואים ה-4 | הדיוויזיה ה-30 |
| הארמייה השנייה | קורפוס המילואים ה-4 | דיוויזיית המילואים ה-44 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-51 | חטיבת רוכבי האופניים ה-2 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-51 | הדיוויזיה ה-243 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-51 | הדיוויזיה ה-121 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-51 | הדיוויזיה ה-54 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-51 | דיוויזיית המילואים של המשמר ה-1 |
| הארמייה השנייה | הקורפוס ה-51 | דיוויזיית המילואים ה-22 |
| הארמייה השנייה | עתודות הארמייה | דיוויזיית המילואים ה-17 |
מפקדים

קרל פון בילוב (2 באוגוסט 1914 - 4 באפריל 1915)
פריץ פון בלוב (4 באפריל 1915 - 19 ביולי 1916)
מקס פון גלוויץ (19 ביולי 1916 - 17 בדצמבר 1916)
גאורג פון דר מרוויץ (17 בדצמבר 1916 - 22 בספטמבר 1918)
אדולף פון קרלוביץ (22 בספטמבר 1918 - 13 בינואר 1919)
ראו גם

החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה
האיחוד הערבי

| --- | --- |
דגל

 ממשל
 משטר:  מלוכה והִתאַחֲדוּת
 ראש המדינה:  מלך
 מלך:  פייסל השני חוסיין
 ראש הרשות המבצעת:  ראש ממשלה
 ראש ממשלה:  נורי א-סעיד
 שפה נפוצה:  ערבית
 עיר בירה:  בגדאד
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:  תגובת נגד לאיחוד של סוריה ומצרים (רע"ם)
 תאריך:  14 בפברואר 1958
 פירוק:   
 הפיכה צבאית ביטול רשמי:  14 ביולי 1958  2 באוגוסט 1958
 ישות קודמת:  עיראק (1921-1959) ממלכת עיראק ירדן ירדן
 ישות יורשת:  ירדן ירדן עיראק 1959 עיראק
 דמוגרפיה
 דת:  אסלאם סוני
 כלכלה
 מטבע:  דינר עיראקי, דינר ירדני
 שונות
 
 
האיחוד הערבי (בערבית: الاتحاد العربي, מכונה גם הפדרציה הערבית או הממלכה ההאשמית המאוחדת) היה איחוד פוליטי בין ירדן ועיראק בשנת 1958. האיחוד הוקם ב-14 בפברואר 1958, כתגובת-נגד לאיחודן של סוריה ומצרים במסגרת הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם או קע"ם), אך התמוטט לאחר פחות מחצי שנה בעקבות הדחת בית המלוכה העיראקי בהפיכה צבאית ב-14 ביולי 1958.
רקע

למן הקמתן, היחסים בין ממלכת ירדן ובין ממלכת עיראק היו יחסים אוהדים. הסיבה לכך הייתה ההשתייכות המשותפת של בתי המלוכה לשושלת ההאשמית. פייסל הראשון, מלך עיראק ועבדאללה הראשון, מלך ירדן היו אחים, בניו של השריף חוסיין בן עלי ממכה. שתי השושלות נהנו מתמיכה בריטית רחבה, והן ראו עין בעין בעניינים כלכליים ומדיניים. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה היוו שתי מדינות אלו מוקד כוח פרו-האשמי ששאף להגדיל את כוחו, שמולו התייצבו בעיקר מצרים וסוריה. שיתוף הפעולה בין המונרכיות המשיך גם לאחר מותם של המייסדים, אותם ירשו פייסל השני בעיראק והמלך חוסיין בירדן.
בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים במצרים שהעלתה לשלטון את גמאל עבד אל נאצר נוסף גם נופך אידאולוגי לברית בין שתי המדינות. עתה ניצבו המונרכיות ההאשמיות כנגד איום הנאצריזם, שקרא לסוציאליזם ולפאן-ערביות תחת הגמוניה מצרית, שפירושה בפועל היה חתירה להפלת משטרים מונרכיים שמרנים שהתנגדו לאיחוד. נאצר גם פנה בהדרגה נגד המערב ולכיוון הגוש הקומוניסטי, בעוד ירדן ועיראק נקטו במדיניות פרו-מערבית ברורה ונהנו מיריעת ביטחון בריטית. ב-1 בפברואר 1958 נאצר הגביר את מאמצי האחדות הערבית בראשותו, כאשר הוכרז על איחוד בין סוריה ומצרים תחת השם הרפובליקה הערבית המאוחדת. תנועות פרו-נאצריות שכנו במדינות ערב רבות, ובכלל זאת ירדן ועיראק. תחת החשש שההגמוניה המצרית תחסל אותן, פעלו שתי המונרכיות ההאשמיות ליצור איחוד נגדי כדי שיהווה אלטרנטיבה לנאצריזם.
הקמת האיחוד

"האיחוד הערבי" בין ירדן ועיראק הוקם ב-14 בפברואר 1958, פחות משבועיים לאחר הקמת רע"ם בידי נאצר. היחסים בין מנהיגי המדינות היו קרובים. שכן חוסיין, מלך ירדן ופייסל השני, מלך עיראק היו בני דודים, והתחנכו באותם המוסדות באנגליה. הם רצו להציג את האיחוד כמייצג האמיתי של הלאומיות הערבית, שלא כמו האיחוד המצרי-סורי, אותו ראו כהשתלטות נאצריסטית על המזרח התיכון. בטקס הקמת האיחוד בבגדאד הונף דגל האיחוד, שהיה זהה בצבעיו לדגל המרד הערבי הגדול מימי מלחמת העולם הראשונה כסימן לקוממיות הערבית המאוחדת. בנאום ברדיו הצהיר המלך חוסיין כי האיחוד מתבסס על שוויון אמיתי, בניגוד לרע"ם, שבה מדינה אחת דומיננטית ומדינה אחת גרורה.
אחת הבעיות הפוליטיות בהקמת האיחוד הייתה שותפותה של עיראק בברית בגדאד, ברית פרו-מערבית בחסות בריטית-אמריקנית שרשמית נועדה לתת מענה ביטחוני כנגד הקומוניזם הסובייטי אולם בפועל הייתה גם גורם מפלג בתוך העולם הערבי עצמו. בריטניה ועיראק לחצו על ירדן להצטרף לברית, אולם הדבר גרר מהומות קשות והפיל מספר ממשלות, עד שהכריז חוסיין בראשית 1956 על אי-היכנסה של ירדן לברית. עתה, משהקימו שתי המדינות שלטון משותף, חוסיין חשש שהמהומות על הצטרפות לברית בגדאד תתחדשנה. הדרך למנוע זאת הייתה באמצעות סעיף בחוזה האיחוד שקבע כי כל הסכם בינלאומי שאחת המדינות חתמה עליו לפני הקמת "האיחוד הערבי" לא יהיה מחייב ביחס למדינה אחרת באיחוד. כך נמנעה הצטרפותה של ירדן לברית בגדאד, ואפשר היה להוציא לפועל את "האיחוד הערבי".
במסגרת האיחוד כל אחת משתי המדינות שמרה על מוסדותיה העצמאיים - הממשלה, הרשות השופטת, הריבונות והגבולות הנפרדים. עם זאת, הוחלט על הקמת ממשלת איחוד משותפת, שהייתה אמורה לשבת לסירוגין חצי שנה בבגדאד וחצי שנה בעמאן, וכן בית נבחרים משותף של האיחוד. כמו כן, המדינות אמורות היו לשתף פעולה בענייני מדיניות חוץ וכלכלה, ובנוסף גם להפקיד את הצבאות תחת מטה פיקוד משותף. עיראק, שהייתה גדולה יותר מבחינה כלכלית ודמוגרפית, התחייבה ל-80% מסך הוצאות האיחוד, וירדן התחייבה ל-20% הנותרים. בראש האיחוד הערבי עמד פייסל (כראש המדינה הגדולה), ובהיעדרו היה חוסיין ממלא מקומו. ב-19 במאי 1958 הוקמה ממשלת האיחוד הראשונה. לראש ממשלת האיחוד מונה נורי א-סעיד העיראקי, שהיה לפני כן ראש ממשלת עיראק (בתפקיד זה החליפו אחמד מח'תאר באבאן). סגן ראש הממשלה היה אבראהים האשם הירדני, שהיה לפני כן ראש ממשלת ירדן (הוא הוחלף בידי סמיר א-ריפאעי).
הקמת האיחוד > ניסיונות להרחבת האיחוד

ירדן ועיראק היו מודעות לחולשה היחסית של הפדרציה ההאשמית בהשוואה לרע"ם, ולכן פעלו להרחיב את שיתוף הפעולה עם מדינות נוספות בעולם הערבי.
מונרכיה נוספת שסבלה קשות מהנאצריזם הגואה במזרח התיכון הייתה סעודיה, שבראשה עמד המלך סעוד. היחסים ההיסטוריים בין בית סעוד לבין השושלת ההאשמית היו בעייתיים, זאת על רקע גירוש השריף חוסיין בן עלי ממכה בידי עבד אל-עזיז אבן סעוד בשנת 1924. אולם, באמצע שנות ה-50, לאור האיום הנאצריסטי, היחסים השתפרו בצורה ניכרת. שיחות על שיתוף פעולה פוליטי בין ירדן, עיראק וסעודיה התקיימו כבר בדצמבר 1957. לאחר הקמת רע"ם חוסיין הפציר בסעודים להצטרף לברית עם ההאשמים בכל מסגרת אפשרית - פדרציה, קונפדרציה ואפילו הסכם הגנה הדדי. למרות הפצרות אלו, המלך סעוד לא הסכים להצטרף לברית. אף שהיה מודע לסכנות מצד נאצר ונטה לטובת הצד המלוכני, העדיף סעוד לשבת על המדוכה ולא לנקוט צד בין שני הגושים האזוריים שנוצרו. במרץ 1958 נחשף ניסיון הפיכה בסוריה שבמסגרתו תוכנן להתנקש בחייו של נאצר. בעקבות חשיפה זו, לצד בעיות פנימיות כלכליות, סעוד נאלץ לפנות את הכס לטובת אחיו פייסל, שהיה פרו-מצרי והעמיק עוד יותר את הפער בין סעודיה לבין "האיחוד הערבי".
מדינה נוספת אותה ניסו למשוך עיראק וירדן לברית הייתה שייח'ות כווית. ראש ממשלת האיחוד נורי א-סעיד ושר החוץ של האיחוד תופיק א-סוידי ניסו ללחוץ על השייח' הכוויתי עבדאללה א-סבאח להצטרף לברית, זאת במטרה להוסיף לברית יוקרה פוליטית בזירה הערבית וכן עוצמה כלכלית. שרי האיחוד ניסו גם להפעיל לחץ על בריטניה, שכווית הייתה תחת המנדט שלה, אולם ניסיונות אלו עלו בתוהו לאחר סירוב בריטניה והאמיר של כווית.
נפילת האיחוד

שיתוף הפעולה הפוליטי בין ירדן לעיראק היה קצר ימים, זאת בגלל נפילת בית המלוכה העיראקי חמישה חודשים בלבד לאחר הקמת "האיחוד הערבי". ב-14 ביולי 1958 ביצעו מספר קצינים נאצריסטים הפיכה צבאית בבגדאד, ובמהלכה נרצחו פייסל ויורש העצר העיראקי עבד אל-אילה, כמו גם ראש ממשלת הפדרציה נורי א-סעיד. עוד באותו יום נרצחו בשדה התעופה בבגדאד סגן ראש ממשלת האיחוד אבראהים האשם, וכן שר ההגנה של ממשלת האיחוד סולימאן טוקאן. למחרת ההפיכה, הודיע מנהיג הקצינים העיראקים המורדים עבד אל-כרים קאסם על פרישתה של עיראק מן "האיחוד הערבי" ולמעשה על סיומו. חוסיין לקח לעצמו את התואר באופן רשמי, אך ביטל סופית את "האיחוד הערבי" ב-2 באוגוסט 1958, לאחר שהתייאש מניסיונות להשבת ההאשמים לשלטון בעיראק ומשנוכח לדעת שסכנות כבדות הרבה יותר אורבות לו מבית.
ראו גם

השושלת ההאשמית
בית המלוכה העיראקי
הרפובליקה הערבית המאוחדת
פאן-ערביות
לקריאה נוספת

יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, עמודים 76–90.
מיכאל אפל, עיראק: מלוכה, מהפכה, רודנות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, עמודים 148–158.
אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמודים 144–159.
הערות שוליים

↑  כך למשל רעיון סוריה הגדולה של המלך עבדאללה וכן סיפוח הגדה המערבית לאחר מלחמת העצמאות
↑  עסקת הנשק הצ'כית-מצרית בספטמבר 1955, המימון הסובייטי של סכר אסואן ולבסוף מלחמת סיני
↑  שליים, עמ' 147
↑  Elie Podeh, 'Ending an Age-Old Rivalry: The Rapprochement between the Hashemites and the Saudis, 1956-1958, in: The Hashemites in the Modrn Arab World: Essays in Honour of the late Professor Uriel Dann, ed. Asher Susser & Aryeh Shmuelevitz
↑  שליים, עמ' 146
↑  אפל, עמ' 153–154
↑  Elie Podeh, 'Ending an Age-Old Rivalry: The Rapprochement between the Hashemites and the Saudis, 1956-1958, in: The Hashemites in the Modrn Arab World: Essays in Honour of the late Professor Uriel Dann, ed. Asher Susser & Aryeh Shmuelevitz
↑  אפל, עמ' 154
↑  נבו, עמ' 85–86
פייסל השני, מלך עיראק וחוסיין, מלך ירדן בטקס החתימה על הקמת האיחוד הערבי, 14 בפברואר 1958
הגירה חופשית

הגירה חופשית או הגירה פתוחה היא העמדה כי אנשים צריכים להיות מסוגלים להגר לאיזו ארץ שהם רוצים עם הגבלות מעטות.
מנקודת מבט של זכויות אדם, ניתן לראות שהגירה חופשית משלימה את סעיף 13 של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם :
לכל אדם יש זכות לחופש תנועה ומגורים בגבולות כל מדינה.
לכל אחד יש את הזכות לעזוב כל מדינה, לרבות את שלו, ולחזור לארצו.
דוגמאות להגירה חופשית > הגירה חופשית של פליטים מלחמה/פוליטיים

כאוס הקשור במלחמה יכול להוביל לפירוק גבולות ולאפשר הגירה חופשית בפועל. הצורך הטבעי לברוח מעימותים, או לברוח מאויב כובש, יכולים להוביל במהירות למיליוני פליטים. גם במקום בו יש בקרת גבולות, זו עשויה שלא לעמוד במספר האנשים העצום. לאחר שהתיישבו במחנות פליטים, ייתכן שיידרשו עשרות שנים עד שהמהגרים הללו יוחזרו בחזרה או יתאזרחו בארצם החדשה. זה היה המצב עם הפלסטינים בירדן.
דוגמאות להגירה חופשית > אזורים עם הגירה פנימית חופשית

הוראת זכויות האזרח (אירופה)
האיחוד הכלכלי האירואסייתי (EAEU)
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS)
הסדר הנסיעות הטרנס־טסמני בין ניו זילנד לאוסטרליה
הערות שוליים

↑  Antoine Pécoud and Paul de Guchteneire (Eds): Migration Without Borders, Essays on the Free Movement of People (Berghahn Books, 2007)
↑  "European and Russian migration policy in perspective". doc-research.org (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-02-15.
↑  "ECOWAS, an Area of Free Movement and First Border Post for the Schengen Area" (PDF). נבדק ב-2022-02-16.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דוד גבריאלי (פסל)

| --- | --- |

דוד גבריאלי, 2023
 לידה:  1968 (בן 56 בערך) חיפה
 לאום:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה  האוניברסיטה לאמנות טאמה  בסמ"ת 
 תחום יצירה:  פיסול
 מספר צאצאים:  4 
 
דוד גבריאלי (נולד בשנת 1968) פסל ישראלי שעבודותיו הן בפלדה.
ביוגרפיה

גבריאלי נולד וגדל בחיפה. למד בבסמ"ת בחיפה, בוגר תואר ראשון בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה (1993), בוגר התוכנית לשפה ותרבות יפן באוניברסיטת אוסקה, יפן (1995) ותואר שני (M.F.A- Master of Fine Arts) באוניברסיטת TAMA לאומנות טוקיו יפן (1999).
ביוגרפיה > עבודתו של גבריאלי מאופיינת בארבעה צירים

הקפאה, תרגום, דמיון (similarity) ודמיון (imagination).
בחירת רגע מתוך חיי היום יום והקפאתו ל"פריים" בודד מתוך הרצף של סרט החיים.
שליפת תמונה אחת מייצגת ואז תרגומה לשפה פיסולית בברזל.
העברה של רגע אנושי עדין ורך לחומר מתכתי קר נוקשה.
תרגום של דקויות אנושיות לדמות סכמתית וקווית בחומר תעשייתי המאופיין בתכונות מנוגדות.
הדמויות והחפצים נעים על הציר שבין המופשט לפיגורטיבי, בין הדומה למדומיין.
בפסלים של גבריאלי, המנעד נע בין להיות מובן ודומה למציאות, לבין דרישה להפעיל את הדמיון. זאת על מנת לבנות תמונה מדומיינת של המציאות המלאה. הצופה מתבקש להשלים את הפרטים החסרים בעצמו. אין כאן ריאליזם, אך כל זווית צפייה בפסל, נבחנת ומטופלת כדי ליצור הרמוניה של צורה ותנועה.
החשיבה והתכנון נעשים ראשית בקרטון. נבנה דגם קרטון בגודל 1:1, זהה לחלוטין לפסל הסופי. כל תהליך התהייה והניסוי נערכים בקרטון, רק כאשר כל ההחלטות האומנותיות והפיסוליות פתורות, הפסל "מתורגם" מקרטון לפלדה. גם כאשר גבריאלי עובד בקרטון, הוא חושב בפלדה. הוא מביא בחשבון את המשקל, הנפח והחוזק של הפלדה. הוא יוצר פרופיל H ייחודי שמאופיין בתעלות עמוקות, בהן חללים היוצרים אפקטים ייחודים של אור וצל, נפח וחלל תוך הכפלה של קווי המתאר. כל פסל במערך היצירה הוא יחידה עצמאית ובכל אחד אדם בודד, חפץ ופעולה.
חיים אישיים

גבריאלי נשוי ואב לארבעה. מתגורר ברעננה ועובד בתל אביב.
יצירותיו המפורסמות > פסלים

תמונות - הפסל הראשון בדרך הפסלים בחצרים
שוטטות - 1996, גני תקווה
חלום מנופץ - מחוסר בית ועגלת קניות - 1996
דמות על גלגליות - 1996
דיוקן עצמי - 1997
קופה רושמת - 1998
דלת מסתובבת - 1999
פנצ'ר - 2000
מכסחת דשא - 2000, בגינה של מגדלי זיו, רח' ראול ולנברג 24, תל אביב-יפו
כבידה - 2001
ילד על קורקינט - רח' ההסתדרות ליד קניון שער ראשון, ראשון לציון
תערוכות > יחיד

1993 - קורות חיים, גלריה קונפורטי בתל אביב
1994 - שטוחים - מחוות בפלדה, גלריה שרת בגבעתיים
1997 - גלריה אינאקס קיובאשיו טוקיו
2001 - דוד גבריאלי - פרופיל אנושי, המוזיאון הפתוח תפן
2002 - 18 פסלי חוץ, המוזיאון הפתוח עומר
2005 - פרופיל של רגע, גלריה חלון ראשון לפיסול, בניין העריייה החדש, ראשון לציון
2006 - 9 פסלי פלדה, מרכז הבמה, גני תקווה
2006 - רגעים קטנים, גלריה נתיב האור, בניין הנהלה ראשית, חברת החשמל חיפה
2007 - 10 פסלי פלדה, מגדלי זיו, רמת החייל תל אביב
2009 - גברים במלכודת, גלריה גלאון, מקום לאמנות, תל אביב
2023 - Sonomama, ‏9 פסלי פלדה, מגדל המוזיאון תל אביב
תערוכות > קבוצתי

1994 – מגלגלים רולטת מזלות, סדנא 24 גלריה בית היוצר, חיפה
1994 – ארט פוקוס, רחבת האודיטוריום, הר הכרמל, חיפה.
1996 – תערוכת שינסייסאקו ה-60, מוזיאון המטרופולין של טוקיו, טוקיו.
1996 – התערוכה ה-5 לאמנות אורבנית, בית הכלבו "פארקו", שיבויה, טוקיו.
1996 – התערוכה ה-2 של קרן האמנות של חברה הבירה אסאהי לסטודנטים זרים ביפן, היכל סומידה, אסטקוסה, טוקיו.
1997 – 5 פסלים נחברים משינסייסאקו, גלריה סייהו, גינזה, טוקיו.
1997 – תערוכת שינסייסאקו ה-61, מוזיאון המטרופולין של טוקיו, טוקיו.
1998 – תערוכת שינסייסאקו ה-62, מוזיאון המטרופולין של טוקיו, טוקיו.
1998 – התערוכה ה-3 של קרן האמנות של חברת הבירה אסאהי לסטודנטים זרים ביפן, היכל סומידה, אסאקוסה, טוקיו.
1998 – הטריאנלה של אוסקה, פיסול, מיי דום, אוסקה.
2001 – אמנות בינלאומית צעירה, אמנים נחברים למכירה פומבית לאמנות צעירה של סותביז, תל אביב וניו יורק.
2007 – פיסול שפה זרה, בית האמנים תל אביב
פרסים ומלגות

1995 – מלגת מונבושו לתארים מתקדים מטעם ממשלת יפן
1996 – פרס שינסייסאקו לאמנים חדשים
1998 – פרס קרן האמנות של חברת הבירה אסאהי לסטודנטים זרים ביפן
1998 – פרס רשות השידור של קאנסאי בטריאנלה של אוסקה, יפן
גלריה

"תמונות" - דרך הפסלים בחצרים
"ילד על קורקינט" - ראשון לציון
"מכסחת דשא" - מגדלי זיו, תל אביב-יפו
"שוטטות" - בגני תקווה
הערות שוליים

↑   דוד גבריאלי, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 4:11)
דמי ניהול

דמי ניהול הם עמלה אותה גובה גוף בעבור ניהול חשבון, כגון: חשבון בנק, תיק השקעות, קופת גמל, אשראי, קרן פנסיה וביטוח מנהלים. העמלה נגבית לעיתים באופן אחיד מכלל הלקוחות, או באופן סגמנטי מלקוחות על פי החלטת הגוף המנהל. במדינות מסוימות החוק מגביל את גובה דמי הניהול המקסימליים באמצעות חוק.