היסטוריה של מלזיה
מלזיה המודרנית

ב-1970 כ-75% מהמלזים שחיו מתחת לקו העוני היו מאלאים, רובם עדיין היו עובדים כפריים, והם לא היו בעלי השפעה על הכלכלה המודרנית. תגובת הממשלה הייתה נקיטת מדיניות הכלכלה החדשה ב-1971, שאמורה הייתה להיות מיושמת באמצעות ארבע תוכניות חומש רצופות מ-1971 עד 1990. לתוכנית היו שני יעדים: חיסול העוני, בייחוד באזורים הכפריים, וניתוק הקשר בין גזע למעמד כלכלי. מטרה זו הובנה כאמצעי להסיט את הכוח הכלכלי מהסינים למאלאים.
העוני טופל באמצעות מדיניות חקלאית שבמסגרתה הועברו 250,000 מאלאים לאדמות חווה טריות, השקעות גדולות יותר בתשתית הכפרית, והפיכת אזורי הכפר לאזורי סחר חופשי על מנת ליצור מקומות עבודה חדשים. במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 אכן חלה ירידה בעוני באזורי הכפר, בייחוד בחצי האי המלאי, אולם מבקרי התוכנית טענו שהדבר קרה בגלל צמיחה כלכלית כללית (שהתרחשה בעקבות גילוי מרבצי נפט וגז טבעי) ובגלל הגירה של תושבי הכפרים לאזורים העירוניים. נעשה מעט על מנת לשפר את תנאי החיים של עובדי המטעים (שמשכורתם הייתה נמוכה), אם כי אחוז העובדים הללו מכלל כוח העבודה ירד.
בתחילת שנות ה-90 האזורים העניים ביותר (שפיגרו אחרי שאר מלזיה) היו סבה הכפרית וסאראוואק. בעשור זה חל גידול מהיר בערים המלזיות, ובייחוד קואלה לומפור, שהפכו למוקד משיכה עבור מהגרים ממאלאיה הכפרית וממדינות שכנות עניות יותר כגון אינדונזיה, בנגלדש, תאילנד והפיליפינים. העוני העירוני הפך לבעיה בפעם הראשונה. מסביב לערים החלו להתפתח שכונות צריפים.
החלק השני של מדיניות הממשלה, שהונהג בעיקר על ידי מאהאטיר (בהתחלה כשר חינוך ולאחר מכן כראש ממשלה), היה העברת הכוח הכלכלי למאלאים. מאהאטיר הגדיל במידה רבה את בתי הספר התיכוניים והאוניברסיטאות בכל המדינה, ואכף מדיניות של לימוד במאלאית ולא באנגלית. פעולה זו גרמה להיווצרותו של מעמד עובדים מאלאי חדש. כמו כן, נוצר "מחסום" בפני הסינים כאשר הם ניסו להתקבל למוסדות האקדמיים, כיוון שמעט סינים דיברו מאלאית בצורה שוטפת. מסיבה זו משפחות סיניות רבות בחרו לשלוח את ילדיהן לאוניברסיטאות בסינגפור, אוסטרליה, בריטניה וארצות הברית. לדוגמה, בשנת 2000 היו 60,000 מלזים שהחזיקו בתואר אקדמי מטעם אוניברסיטאות אוסטרליות. התוצאה הבלתי צפויה של מהלך זה הייתה חשיפתם של מלזים רבים לסגנון החיים המערבי, מה שהיווה מקור לחוסר שביעות רצון. מאהאטיר הרחיב את ההזדמנויות בתחום ההשכלה עבור נשים מלאיות – בשנת 2000 מחצית מהסטודנטים היו נשים.
על מנת למצוא מקומות עבודה עבור בעלי התארים החדשים, ממשלת מאלאיה יצרה מספר סוכנויות שתפקידן היה להתערב בכלכלה. החשובות שבהן היו PERNAS (שיתוף פעולה בינלאומי בע"מ), PETRONAS (תעשיות נפט לאומיות בע"מ), ו-HICOM (איגוד התעשייה הכבדה המלזי), שהעסיקו מאלאים רבים והשקיעו בתחומים המתפתחים של הכלכלה על מנת ליצור משרות טכניות ומנהליות שהיו מיועדות קודם כל למאלאים.
כתוצאה מכך עלה החלק של המאלאים בהון העצמי הלאומי מ-1.5% ב-1969 ל-20.3% ב-1990, ואחוז העסקים מכל הסוגים שהיו בבעלות מאלאים עלה מ-30% ל-68%. הנתון האחרון מטעה במקצת וזאת כיוון שעסקים רבים שלכאורה היו בבעלות מאלאית עדיין נשלטו באופן עקיף על ידי הסינים, אולם אין ספק באשר לשיפור המעמד הכלכלי של המאלאים. הסינים נותרו חזקים באופן בלתי יחסי בכלכלת המדינה, אולם החל משנת 2000 ההבדלים בין העסקים הסינים למאלאים התפוגגו כאשר תאגידים חדשים שקמו, בייחוד בסקטורי צמיחה כגון טכנולוגיית המידע, היו בבעלות ובניהול אנשים משתי הקבוצות האתניות.
אל ההתקדמות הכלכלית של מלזיה החל מ-1970, שהופרעה רק על ידי משבר הבנקים באסיה ב-1997, לא התלווה שינוי מקביל בפוליטיקה המלזית. אמצעי הדיכוי שהופעלו ב-1970 עדיין קיימים. במלזיה יש בחירות כלליות החל מ-1974, ואף על פי שהקמפיין בזמן הבחירות הוא חופשי במידת מה, מלזיה היא למעשה מדינה חד-מפלגתית, כאשר החזית הלאומית (הנשלטת על ידי UMNO) זוכה בדרך כלל בכל המושבים הארציים בפרלמנט, בעוד שה-DAP זוכה בכמה מושבים סיניים אזוריים וה-PAS בכמה מושבים מאלאים כפריים. כיוון של-DAP ול-PAS יש מדיניות מנוגדת, הן אינן מסוגלות ליצור אופוזיציה יעילה וכמעט ואין ביקורת על הממשלה בתקשורת. ישנן הגבלות רבות על המחאה הציבורית. ה-ISA ממשיכה לשמש למטרות השתקת ביקורת, וחברי תנועת הנוער של UMNO פרוסים ברחבי המדינה על מנת להרתיע את היריבים.
תחת שלטונו הארוך של מאהאטיר (1981 – 2003) התרבות הפוליטית של מלזיה התאפיינה באוטוריטריות רבה, כאשר השיא היה בפיטוריו וכליאתו (על סמך האשמות חסרות בסיס) ב-1997 של אנואר איברהים, סגן ראש הממשלה, לאחר ויכוח פנימי בממשלה. השותפות לדבר עבירה שהייתה ברדיפה המשפטית הזו הוצגה כסימן להתדרדרות הדמוקרטיה המלזית. פרשת אנואר הובילה ליצירת מפלגה חדשה, מפלגת הצדק העממי, בהנהגתה של ואן עזיזה ואן עיסמאיל, אשתו של אנואר איברהים.
בבחירות 1999 המפלגה החדשה הקימה קואליציה עם DAP ו-PAS הידועה בשם החזית האלטרנטיבית (במאלאית: Barisan Alternatif). תוצאת המהלך הייתה ש-PAS הצליחה לזכות במספר מקומות מאלאים שקודם לכן היו בידי UMNO, אולם מצביעים סינים רבים לא אהבו את האיחוד הלא טבעי עם PAS האסלאמית, וכתוצאה מכך DAP איבדה רבים מהמושבים שלה ל-MCA, כולל זה של לים קית סיאנג, המנהיג הפורש של המפלגה. ואן עזיזה זכתה בבחירות במחוז הבחירה של בעלה בפנאנג, אך בסך הכול המפלגה לא השפיעה במידה רבה.
מאהאטיר פרש ב-2003 ודאטו סרי עבדוללה אחמד באדאווי, יורשו בתפקיד, שחרר את אנואר והתיר לו לצאת מתחומי המדינה, כאשר צעד זה נתפס כסמן לשינוי קל לכיוון ליברלי יותר. בבחירות שנערכו ב-2004 החזית הלאומית בהנהגתו של עבדוללה זכתה לניצחון גדול, וכמעט ומחקה את PAS ומפלגת הצדק העממי, אם כי ה-DAP זכתה בחזרה במושבים שאיבדה ב-1999. הניצחון נתפס כתוצאה של הפופולריות הרבה של עבדוללה, וההתאוששות הרבה של הכלכלה המלזית, שגרמה להחלשת האופוזיציה ולעלייה בתנאי המחיה של רוב המלזים, רמה שכמעט והגיעה לתנאים בעולם הראשון. מטרת הממשלה היא להפוך את מלזיה למדינה מפותחת באופן מלא עד שנת 2020 כפי שכתוב בתוכנית ואוואסון 2020. אולם, התוכנית משאירה ללא פתרון את השאלה של מתי ואיך מלזיה תפתח מערכת פוליטית כמו בעולם הראשון (דמוקרטיה רב-מפלגתית, עיתונות חופשית, רשות שופטת עצמאית והחזרת החירויות הפוליטיות והאזרחיות) שתתאים לבגרות הכלכלית החדשה.