קרן המטבע הבין-לאומית
מטרות ופעולות הקרן

על הקמת הקרן הוחלט כחלק מהסדרי ברטון-וודס שגובשו לקראת תום מלחמת העולם השנייה ונחתמו ב-22 ביולי 1944 על ידי נציגי משלחות של 44 מדינות. אדריכלי הקרן היו הכלכלנים ג'ון מיינרד קיינס והארי דקסטר ווייט.
הקרן החלה לפעול ב-1 במאי 1947, בוושינגטון די. סי. והיו חברות בה 39 מדינות, אשר נבחרו על פי רמת ייצוגן היחסי והשקעתן.
מטרתה המקורית של קרן המטבע הבין-לאומית הייתה לספק הלוואות קצרות טווח למדינות במסגרת ההבנות של בסיס הזהב שגובש בהסדרי הסכם ברטון-וודס. מטרת ההסכמות הייתה למנוע ממדינות לפחת את שער המטבע שלהן יחסית למדינות אחרות ובכך להפוך את הייצוא שלהן ליותר תחרותי. העילה להסדרים אלו הייתה הטענה שפיחותים כאלו יכולים לשמש מדינות דיקטטוריות ולאומניות. במסגרת הסכמי ברטון-וודס התחייבה ארצות הברית לספק למדינות זהב תמורת דולרים, וקרן המטבע הייתה האמצעי לשמור על הסדר זה. החברות בקרן המטבע הייתה תנאי מקדים לחברות בבנק העולמי ולקבלת הלוואות פיתוח ממנו.
כבר בתחילת הדרך התברר שתפקיד קרן המטבע אינו פשוט, אל מול ההבדלים האדירים באינפלציה במדינות השונות. כך, בינואר 1948 החליטה צרפת לפחת את ערך הפרנק, גם ללא אישור קרן המטבע. קרן המטבע עסקה באישור פיחותים של מטבעות של מדינות שונות ובבקרת התנהלותן של מדינות שונות בענייני סחר חוץ. קרן המטבע גם עודדה את החברות בה לעבור למסחר חופשי של אזרחיהם במטבע חוץ.
בסוף שנות ה-60 ביקשו מדינות רבות להשתחרר מהתלות בדולר וקרן המטבע הנפיקה "זכויות משיכה מיוחדות" (SDR) שנועדו להחליף את הדולר בשמירת הנזילות של הבנקים הלאומיים בשמירת ערך המטבעות שלהן. עם התמוטטות הסדרי הסכם ברטון-וודס בשנת 1973 ומעבר למערכת מטבע עולמית שבה אין שער קבוע בין המטבעות, השתנו במידה רבה תפקידי קרן המטבע. קרן המטבע הבין-לאומית החלה מאז לעודד בהדרגה את המדינות החברות בה, במיוחד המתקדמות שבהן, לאפשר לערך המטבע שלהן להיקבע בשוק החופשי.
במהלך השנים החלה הקרן להעניק הלוואות כדי לסייע למדינות החברות להתגבר על בעיה במאזן התשלומים. לעיתים קרובות, הבעיות של מדינות במאזן התשלומים נובעות מקושי לאזן את תקציב הממשלה, ולכן דורשת הקרן מהמדינה הלווה לאמץ תוכנית שתבריא ותצמיח את הכלכלה תוך שמירה על משמעת פיסקלית. מעבר לרצון הקרן לקדם את כלכלת המדינה הלווה, תוכנית זו נועדה להבטיח את החזר ההלוואה לקרן. הקרן מעניקה את ההלוואה רק אם ברור מעבר לספק סביר שהתכנית של הקרן בשילוב צעדים אחרים יבטיחו את יציבות החוב של המדינה. בשל כך, אי-החזר הלוואה לקרן הוא אירוע נדיר, ותמיכה מהקרן מהווה איתות חיובי לשווקים הפיננסים שמסייע לה לזכות באשראי מגורמים נוספים.
לאחר פרוץ המשבר הכלכלי העולמי (2008) נפגשו נציגי מדינות G20 בפיטסבורג ודנו בדרכים להתמודד עם המשבר. קרן המטבע הבין-לאומית הציגה באפריל 2010 שלושה סוגים של מס על רווחי הבנקים שכל מדינה רשאית להטיל. חלק ניכר מהמדינות אימצו את ההצעה.
נכון לשנת 2024, חברות בקרן 191 מדינות. ההצטרפות לקרן פתוחה בפני כל מדינה המקבלת על עצמה את החובות ואת הזכויות, הכרוכות בחברות בה. המדינה האחרונה שהצטרפה לקרן הייתה ליכטנשטיין (באוקטונר 2024).
הארגון מפרסם תחזיות פיננסיות על מדינות בעולם ומספק הדרכה פיננסית עולמית. הקרן מהווה ערוץ תקשורת והחלפת מידע בנושא כוונותיהן של המדינות במדיניותן הכלכלית והמוניטרית, ואף מעורבת באופן מוגבל בנושאים אלו. היא מעריכה את המתחולל בכלכלת המדינות, ובוחנת את הגורמים לשינויים בשערי המטבעות. עם זאת, סמכויותיה כלפי מדינות שאינן לווות ממנה מוגבלות, ורבות ממדינות אלה, במיוחד הגדולות שבהן, מובילות את המדיניות של הקרן כלפי המדינות הלווות וקובעות קווים מנחים לפעילות הארגון.
לאחר התפרצות מגפת הקורונה העניקה קרן המטבע הלוואות חרום ל-90 מדינות בשווי כולל של כ-171 מיליארד דולר (נכון לפברואר 2022). הלוואת חרום אינן מותנות בביצוע רפורמות אך הן כן מחייבות הערכה אמינה שהחוב הציבורי של המדינה הלווה יתייצב בעזרת ההלוואה של הקרן ובעזרת צעדים אחרים, כולל גיוס משאבים ממקורות נוספים. במהלך המשבר עודדה הקרן את הממשלות ברחבי העולם להגדיל את ההוצאה הממשלתית ובכך לסייע למגזר העסקי ולמשקי-הבית להתגבר על הקשיים הכלכליים שהמגפה והמגבלות הפיזיות יצרו. ביוני 2021 הנפיקה קרן המטבע נכסי רזרבה הנקובים ב-SDR, סל המטבעות של קרן המטבע, בשווי 650 מיליארד דולר והעניקה אותם למדינות החברות על פי משקלן בארגון. נכסי SDR אינם מטבע, אך מדינות הנזקקות למטבע חוץ יכולות להחליף נכסי SDR עם חברות אחרות בקרן ולקבל תמורתם שווה ערך של מטבע בין-לאומי. עסקה זו כרוכה בתשלומי ריבית של המדינה שקיבלה מטבע בין-לאומי.