stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפלגת הירוקים (ישראל)

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 שם רשמי:  הירוקים 
 מנהיגים:  פאר ויסנר
 תקופת הפעילות:  1997–הווה (כ־27 שנים) 
 אפיון:  מוקדשת לענייני איכות הסביבה
 אידאולוגיות:  סביבתנות, קיימות
 כנסות:  לא נבחרה לכנסת
 אותיות:  רק
 שיא כוחה:  לא נבחרה לכנסת; חברה במועצות מקומיות
 www.green-party.co.il
 
פתק ההצבעה בקלפי
פאר ויסנר
מפלגת הירוקים היא מפלגת מרכז ישראלית המדגישה במצעה את איכות הסביבה ואת איכות החיים.
מפלגת הירוקים הוקמה בשנת 1997 בעקבות אסון המכביה בה נהרגו ארבעה מחברי המשלחת האוסטרלית למכביה ועשרות נפצעו כתוצאה מהתמוטטות גשר המכביה וכתוצאה ממחלות שנגרמו ממי נחל הירקון המזוהמים. המפלגה פועלת בנושא איכות החיים ומציעה דרכי חשיבה ועשייה ידידותיות לסביבה. המפלגה שואפת להביא לשיפור המדיניות הסביבתית של ישראל על ידי כך שתהיה מיוצגת בכל הרמות של מערכות השלטון בישראל, הן הארציות והן המקומיות.
במישור המוניציפלי

המפלגה התמודדה לראשונה בבחירות לרשויות המקומיות ב-1998, ושני נציגים של המפלגה נכנסו למועצת העיר תל אביב-יפו. בחיפה התמודדה רשימה בשם "חיפה שלנו-הירוקים", בראשות האדריכל והפעיל הסביבתי שמואל גלבהרט, אך רשימה זו לא הייתה קשורה למפלגת הירוקים שפעלה בתל אביב, והייתה יוזמה מקומית בשיתוף מפלגת שינוי. "חיפה שלנו-הירוקים" זכתה ל-4 מושבים במועצת העיר, כסיעה השנייה בגודלה, והייתה להפתעת הבחירות. כיו"ר הרשימה עמד גלבהרט במשך 5 שנים בראש האופוזיציה העירונית בחיפה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 המפלגה התמודדדה ב-18 רשויות מקומיות, אך לא בחיפה, שם הרשימה הקיימת "חיפה שלנו-הירוקים" הצטרפה לרשימתו של ראש העיר יונה יהב. בבחירות נציגי מפלגת הירוקים נבחרו ב-14 מרשויות מקומיות, מקריית מוצקין בצפון עד באר שבע בדרום. מפלגת הירוקים הכפילה את כוחה בתל אביב משני חברי מועצה לארבעה והחל משנת 2004 יו"ר המפלגה, פאר ויסנר, כיהן כסגן ראש העיר תל אביב-יפו. חברי מועצת עיריית תל אביב מטעם מפלגת הירוקים היו: פאר ויסנר, מרדכי וירשובסקי, הדס שכנאי, אורנה בנאי ורם דקל. לקראת הבחירות נפסלה רשמית מפלגת עלה ירוק בתל אביב בגלל הדמיון לשמה של מפלגת הירוקים. בינואר 2007 מפלגת הירוקים עתרה שוב לבית המשפט המחוזי בתל אביב, בבקשה להורות לרשם המפלגות לדרוש ממפלגת עלה ירוק לשנות את שמה.
באוגוסט 2007, מפלגות הירוקים בתל אביב, בראשות פאר ויסנר, ומפלגות הירוקים בחיפה, בראשות שמואל גלבהרט, החליטו להתאחד לקראת הבחירות המוניציפליות בנובמבר 2008.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודדו הירוקים ב-33 רשויות מקומיות, נבחרו 48 חברי מועצה מטעם הירוקים ב-22 רשויות. בתל אביב ירדו הירוקים ל-3 חברי מועצה: פאר ויסנר, דן להט וד"ר חנה תמיר.
בין השנים 2008–2013 בראשון לציון כיהנו שלושה חברי מועצת עיר מטעם סיעת הירוקים: ליאל אבן-זהר, יפעת מאירוביץ' יפת ושלמה כוכבי. בשנת 2013 התמודד בעיר רז קינסטליך, מי שהיה שלישי ברשימת המפלגה לכנסת, כיו"ר רשימת הירוקים כסיעה מאוחדת עם רשימת הצעירים. הסיעה זכתה בשלושה מנדטים וקינסטליך מונה לסגן ראש העירייה.
ב-30 באוקטובר 2018 התמודד רז קינסטליך מטעם המפלגה לראשות עיריית ראשון לציון. הוא זכה ב-21.7% מקולות הבוחרים, והלך לסיבוב שני מול ראש העירייה המכהן, דב צור. בסיבוב השני נתמך קינסטליך על ידי מועמדים בולטים אחרים, וניצח את הסיבוב השני כאשר זכה ב-52.6% מקולות הבוחרים והפך לראש העירייה הראשון מטעם מפלגת הירוקים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 זכתה מפלגת הירוקים בחיפה, בראשות אביהו האן, בארבעה מושבים. המפלגה לא הצטרפה לקואליציה של ראש עיריית חיפה עינת קליש-רותם. במגדל העמק מפלגת הירוקים בראשות יקי בן חיים רצה למועצת ולראשות העיר וזכתה ב-2 מושבים (מתוך 15) ובתפקיד יו״ר האופוזיציה. בחדרה מפלגת הירוקים בראשות חדווה יחזקאלי זכתה במושב אחד ומונתה לסגן ראש העיר.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2024) נבחר יקי בן חיים לראשות עירית מגדל העמק בנוסף ל-2 מנדטים במועצת העיר, בחיפה רץ אביהו האן לראשות ולמועצת העיר, הודח בסיבוב הראשון לראשות לאחר שקיבל 9.4% והגיע למקום השלישי ול-7.9% בבחירות למועצת העיר.
קמפיינים ציבוריים

במהלך השנים הייתה מפלגה הירוקים מעורבות בשורה של קמפיינים ציבוריים, בנושאי איכות הסביבה:
בשנת 1999, שכרה המפלגה את הפרסומאי מוטי מורל, להפקת קמפיין נגד פריסת אנטנות סלולריות בישראל, מול קמפיין משותף שהשיקו שלוש החברות הסלולריות, פלאפון, סלקום ופרטנר. זאת עקב החשש כי הקרינה האלקטרומגנטית הנפלטת מהאנטנות עלולה להזיק לבריאות. במסגרת הקמפיין גם פרסמה מספר שלטי חצות בתל אביב נגד אשת העסקים גליה אלבין, שאנטנה הוקמה על גג מבנה בבעלותה במרכז תל אביב. היא הגישה תביעת דיבה נגד המפלגה שהסתיימה בפשרה.
בשנת 2000 הובילה קמפיין נגד הקמת קווי מתח גבוה מעל פארק הירקון. באותה שנה גם עתרה לבג"ץ, בדרישה להורות לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, שלא לאפשר שידור פרסומות המעודדות ילדים להשתמש בטלפון סלולרי, או לחלופין תהיה בכל פרסומת שעניינה שימוש בטלפונים סלולריים אזהרה כי שימוש בטלפון סלולרי עלול להזיק לבריאות. בנוסף עתרה לבג"ץ, יחד עם אחרים, נגד המשרד לאיכות הסביבה, מפעלי ים המלח וכימיקלים לישראל, בבקשה להגן על מפלס המים של ים המלח ולפעול לביטול חוק זיכיון ים המלח. זאת בטענה כי חוק ים המלח נותן יד חופשית למפעלים בים המלח לעשות בים כבתוך שלהם, ומאז שנות ה-30 ירד מפלס ים המלח בכ-22 מטר וקצב ירידת המפלס מתגבר.
בפברואר 2007 עתרה המפלגה לבג"ץ נגד סלילת כביש 531, בטענה כי הכביש לא יתרום להקטנת עומסי התחבורה, אלא יגדיל את הגודש התחבורתי בגוש דן וייצור מזהמי אוויר נוספים. בנוסף באותו חודש, פעלה המפלגה נגד הפרטת בתי הזיקוק בחיפה ובאשדוד, ללא טיפול ממשלתי במתקנים המזהמים שלהם.
ביוני 2008 עתרה המפלגה לבג"ץ נגד הממשלה, הוועדה לתשתיות לאומיות וחברת החשמל, בבקשה להוצאת צו ביניים האוסר על קידום פרויקט הקמת תחנת כוח פחמית נוספת באשקלון ("פרויקט D"). פרויקט שאכן בוטל לבסוף.
התמודדות לכנסת

בעקבות ההצלחה בבחירות למועצת העיר תל אביב החליטה המפלגה לתמודד לראשונה בבחירות לכנסת בשנת 1999. באותה עת הקימה נחמה רונן, שכיהנה כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, גם מפלגה על בסיס מצע של איכות הסביבה. נעשה ניסיון לחבור אליה אך היא הקימה מפלגה נפרדת בשם "קול הסביבה" ואחר כך הצטרפה למפלגת המרכז. לראש הרשימה מונה דדי צוקר, שכיהן כחבר כנסת מטעם מרצ, אך פרש מהמפלגה לאחר ששובץ במקום לא ריאלי ברשימתה. בבחירות לכנסת ה-15 קיבלה 13,292 קולות ולא עברה את אחוז החסימה (1.5%).
לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה שוב ניסתה לגייס לגייס פוליטיקאים ותיקים לרשימה, אך לבסוף מונה פאר ויסנר לעמוד בראשה. היא קיבלה 12,833 קולות ושוב לא עברה את הסף. הבחירות לכנסת ה-17 בישרו עלייה מרשימה בכוחה של המפלגה, שזכתה ל-47,595 קולות (1.52% מסך הקולות), אך למרות זאת לא עברה את אחוז החסימה, שעלה בינתיים ל-2%. בקיץ 2007 התנהלו מגעים עם עוזי דיין להצבתו בראש המפלגה, אך הדבר לא יצא לפועל.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה שינתה המפלגה את שמה הרשמי מ"מפלגת הירוקים – לאיכות הסביבה והחיים בישראל" ל"מפלגת הירוקים – למען ישראל ירוקה – לאיכות הסביבה והחיים בישראל". המפלגה הודיעה על ריצה משותפת עם מפלגת חץ, שהקים השר לשעבר אברהם פורז. עם זאת אחרי מספר ימים בוטל האיחוד, בעקבות מחאה של פעילי הירוקים על צירוף פורז ופעיליו, וחץ החליטה שלא להתמודד בבחירות. הדס שכנאי, שכיהנה במשך שנים כמזכ"ל המפלגה, עזבה את המפלגה לקראת הבחירות עקב חילוקי דעות עם יו"ר המפלגה פאר ויסנר. בנוסף הוקמה מפלגה מתחרה בשם "התנועה הירוקה", למרות הביקורת הרבה נגד מפלגת הירוקים של חלק מפעילי "התנועה הירוקה". נבדקה האפשרות לחבור אליהם, אך מאמצים אלה כשלו ולבסוף הם החליטו להקים מפלגה חדשה בשם המפלגה הירוקה. מפלגה זו ערכה בחירות מקדימות בהם השתתפו מאות פעילי איכות הסביבה מרחבי הארץ. המפלגה הירוקה זכתה ב-27,737 קולות לעומת 12,378 קולות להם זכתה מפלגת הירוקים.
בנובמבר 2011 פאר ויסנר השעה את עצמו מראשות המפלגה בשל הרשעתו בפלילים, הרשעה שבוטלה מאוחר יותר. במרץ 2013 בית המשפט המחוזי קיבל את ערעור המדינה, הרשיע את ויסנר והטיל עליו קלון.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ערכה לראשונה מפלגת הירוקים בחירות מקדימות. הדס שכנאי חזרה לפעילות במפלגה בראש קבוצה של כמה מאות פעילים, אך טענות על אי-סדרים הביא לעיכוב בפרסום הרשימה. לבסוף התמודדה מפלגת הירוקים ברשימה משותפת עם סיעות צעירים מרחבי הארץ, ברשימה בשם "הירוקים והצעירים לעתיד ירוק בישראל" את הרשימה הובילו שני פעילי סביבה ותיקים, עמיר מלצר ודרור עזרא ורז קינסטליך מסיעת הצעירים בראשון לציון. הרשימה זכתה ל-8,190 קולות ולא עברה את אחוז החסימה הנדרש כדי להיכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הודיע המפלגה כי לא תרוץ עקב העלאת אחוז החסימה ל-3.25%. בהמשך החליטה להתמודד בכל זאת, תחילה תחת השם (שלא אושר) "הירוקים- לא שמים ז". הרשימה זכתה ב-2,992 קולות בלבד.
החל מהבחירות לכנסת ה-21 המפלגה ביטלה את התמודדותה לכנסת וקיימת כמפלגת מדף.
בפברואר 2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-21, הכריזו חברי מפלגת הירוקים בעיריית חיפה על תמיכה בבני גנץ ומפלגת חוסן לישראל, לאחר שגנץ הכריז כי הוא "שותף לחזון חדש ונקי למפרץ חיפה שסובל מסיכונים ביטחוניים וסביבתיים".
מועמדי המפלגה בבחירות לכנסת

הכנסת ה-15 (1999)

דוד צוקר, פאר ויסנר, אירית רוזנבלום (‏רשימת מועמדי "מפלגת הירוקים (ישראל)" לכנסת ה-15, באתר ועדת הבחירות המרכזית)
הכנסת ה-16 (2003)

פאר ויסנר, הדס שכנאי, צור שיזף (‏רשימת מועמדי "מפלגת הירוקים (ישראל)" לכנסת ה-16, באתר ועדת הבחירות המרכזית)
הכנסת ה-17 (2006)

פאר ויסנר, הדס שכנאי, אוריאן קנצפולסקי (רשימת מועמדי "מפלגת הירוקים (ישראל)" לכנסת ה-17, באתר ועדת הבחירות המרכזית)
הכנסת ה-18 (2009)

פאר ויסנר, דרור יחזקאל עזרא, אריאלה רינגל הופמן (‏רשימת מועמדי "מפלגת הירוקים (ישראל)" לכנסת ה-18, באתר ועדת הבחירות המרכזית)
הכנסת ה-19 (2013)

עמיר מלצר, דרור עזרא, רז קינסטליך (‏רשימת מועמדי "מפלגת הירוקים (ישראל)" לכנסת ה-19, באתר ועדת הבחירות המרכזית)
הכנסת ה-20 (2015)

עמיר מלצר, ראול רודריגז, ליאת כהן, דרור עזרא
דיר אל-חטב

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  שכם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  2,685 (2016)
 קואורדינטות:  32°13′02″N 35°19′15″E﻿ / ﻿32.217088888889°N 35.320802777778°E﻿ / 32.217088888889; 35.320802777778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) דיר אל-חטב(למפת צפון השומרון רגילה) דיר אל-חטב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דיר אל-חטב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דיר אל-חטב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דיר אל-חטב (בערבית: دير الحطب, כלומר "מנזר עצי ההסקה") הוא כפר פלסטיני השוכן מזרחית לשכם ושייך לנפת שכם ברשות הפלסטינית. דיר אל-חטב שוכנת למרגלות ג'בל בילאל. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 2,685 תושבים בשנת 2016.
היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים: מצפון, על פסגתו המערבית של ג'בל בילאל, מצוי מבנה מקאם שייח' "בילאל אבן רבאח", אתיופי שהיה המואזין הראשון באסלאם. מדרום, ח'רבת איבן נ'סיר (חורבת אבן נצר), במקום נמצאו חרסים מתקופת הברזל ושרידי מבנים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל והתקופה ההלניסטית, על ידי הארכאולוג רם גופנא במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל בשנת 1968. מדרום מזרח, ב"ח'רבת כפר ביתא" נמצאו 5 מערות קבורה מפוארות בהם עיטורי פרחים ("רוזטות").
החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1870 וכתב: "במקום מערכת של בורות מים עתיקים שלא הייתה בשימוש, ואספקת המים לתושבי הכפר הייתה מ"עין אל כבירה" שממזרח".
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 234 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-277 מוסלמים אשר שכנו ב-51 בתים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 370 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 11,532 דונם. בכפר היו גם פרדסים ומטעי בננות.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961, האוכלוסייה של דיר אל-חטב הייתה 481 נפש.
היסטוריה > לאחר 1967

במלחמת ששת הימים, בחצות ליל ה-7 ביוני 1967, החלה מתקפת חטיבה 37 על אזור שכם. החטיבה נכנסה אל העיר בשעה 10:45 בבוקר והלחימה נמשכה עד הערב, בסיומה נפל כל האזור בידי כוחות צה"ל והכפר עבר משליטה ירדנית לישראלית.
לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977 הבטיח ראש הממשלה מנחם בגין לחברי "גרעין אלון מורה" שהם יכלו להקים עיר יהודית בגבעות הטרשיות ממזרח לשכם. לצורך כך נוהלו מגעים רבים עם גורמים בממשלה. בספטמבר 1978, בעקבות התחייבות של ראש הממשלה מנחם בגין שלא להקים התנחלויות במשך שלושה חודשים, עלו מתנחלים מגוש אמונים להתנחלות באזור חווארה. בדצמבר 1978, לקראת תום שלושת החודשים, דרשו בגרעין אלון מורה להקים את היישוב ממזרח לשכם וב-31 בדצמבר 1978 יצאו במסע עצמאי להר חווארה. המסע נעצר בידי צה"ל. במאי 1979 נערך גרעין אלון מורה לחידוש המאבק, לאור ההתמהמהות בהקמת ההתנחלות ליד שכם. במחלקה להתיישבות ניסו לאתר אדמות מדינה או אדמות נפקדים שמתאימות להתנחלות, לאחר ששר הביטחון סירב להפקיע אדמות לשם כך. בתחילת יוני 1979 בוצעה הפקעה של אדמות מהכפר הסמוך רוג'ייב, בעקבות עתירה לבג"ץ נגד שימוש בקרקעות המופקעות לצורך הקמת התיישבות, פסק בית המשפט כי ההפקעה אינה חוקית. ממשלת ישראל החליטה להעביר את התנחלות "אלון מורה" סמוך לפסגת ג'בל בילאל (או "הר כביר"), כקילומטר מצפון לדיר אל-חטב, זאת לאחר שהוכרזה כאדמות מדינה על ידי פליאה אלבק, מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, מאחר שלא הייתה מעובדת.
ב-7 באפריל 1988, בזמן האינתיפדה הראשונה, מזכיר היישוב אלון מורה, גרשון מסיקה ועוד מספר מתושבי אלון מורה נכנסו לכפר כשהם חמושים בנשקם האישי, לאחר שהבחינו בשני דגלי פלסטין שהיו מונפים על גג בניין. בהגיעם אל הכפר הם לקחו איתם שניים מהתושבים אל הבניין שעליו היו מונפים הדגלים. בדרכם אל הבניין ירו מסיקה וחבריו באוויר. לאחר מכן הורידו שני הערבים את הדגלים בהוראת מסיקה. לאחר הורדת הדגלים, הציתו מסיקה והאחרים את הבניין, שהכיל תבואה. אחר כך הכניסו את אחד התושבים לכלי-הרכב שלהם, השכיבו אותו בתוך הרכב כשפניו למסה והכו אותו בגבו. בנובמבר 1989 הוגש נגדו כתב אישום בבית המשפט המחוזי בתל אביב על הצתה ותקיפה.[דרושה הבהרה]
לאחר הסכמי אוסלו, 42% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B‏ ו-58% הם שטח C.
בשנת 1996 נסלל על אדמות הכפר כביש עוקף להתנחלות אלון מורה – כביש 555. הנסיעה על הכביש אסורה לתושבי הכפר ונמנעת מהם הגישה אל אדמות הכפר שמעבר לכביש.
גאוגרפיה

המעיין הראשי של הכפר – עין אל-כבירה, ממוקם במדרון שמעל הכפר. ליד המעיין קיימת ניקבה עתיקה מהתקופה הביזנטית ולצידה בריכה, ששימשו להגברת זרימת המים. אורך הניקבה כ-70 מטר, היא מצופה אבנים מסותתות ומקורה בקשתות ובקמרונים מחודדים מאבן. כמו כן, ישנם שרידים עתיקים של אמת מים שהובילה מים לעיר שכם ו-5 ברכות גדולות (כ-100 קוב כל אחת). גובה קמרונות הנקבה נע בין 1 ל-2 מטרים ורוחבה כחצי מטר. המעיין הוא מקור המים היחיד הנובע במורדותיו המערביים של הר כביר וכתוצאה מכך היה בעל חשיבות לתושבי הכפרים סאלם, בית דג'ן, דיר אל-חטב ועזמוט.
ב-2009 השתלטו מתנחלי אלון מורה על המעיין ובנו בו בריכת בטון. בנובמבר 2010 הרס המנהל האזרחי את הבריכה שנבנתה ללא אישורים. אך באפריל 2011 נחנכה בריכה חדשה וגדולה יותר במרחק 50 מטר מהבריכה הקודמת. מאז אין לתושבי הכפר גישה למעיין.
כלכלה

פרנסתם של תושבי הכפר התבססה במשך מאות שנים על עיבוד האדמה ועל מרעה בשטחי אל-ג'בל אל-כביר, ובוואדיות הסובבים אותו. במשך השנים נתפסו רוב אדמות החקלאות והמרעה של הכפר, על ידי הכרזה עליהן כאדמות מדינה, הכרזה על "שמורת טבע הר כביר" ומאחזים לא חוקיים. הניתוק מהאדמות החליש את כלכלתם של תושבי הכפר ורובם נאלצים להתפרנס כפועלים מחוץ לכפר. גם הגישה למקאם שייח' בילאל נחסמה עם הכללתו בשטח ההתנחלות אלון מורה.
הערות שוליים

1 2  מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
↑  Curtis, Edward E. (2002). Islam in Black America: identity, liberation, and difference in African-American Islamic thought. SUNY Press. p. 119. ISBN 0-7914-5370-7.
↑  משה כוכבי (עורך), יהודה שומרון וגולן סקר ארכאולוגי בשנת תשכ"ח, ירושלים תשל"ב
↑  תיאור ארץ ישראל: גיאוגראפי, היסטורי וארכאולוגי -  ויקטור גרן  תרגום: חיים בן עמרם -עמוד 126
↑  Barron, 1923, Table IX, Sub-district of Nablus, p. 24
↑  Mills, 1932, p.60
↑  Government of Jordan, Department of Statistics, 1964, p. 26
↑  כיבוש שכם במלחמת ששת הימים(הקישור אינו פעיל, 17.7.2021), מערכות שריון גיליון 20 (יוני 1970), אתר יד לשריון
↑
יהודה גלר (מ"פ סיור, חטיבה 37) – ראיון, נעמוש, אתר העוסק בנושא קרבות רמת הגולן וצפון השומרון במלחמת ששת הימים
↑  משבר פנימי, דבר, 23 במאי 1978
↑  למתנחלי חווארה הוצע לעבור למחנה צה"ל, דבר, 21 בספטמבר 1978; המשך
↑  אלון מורה שכם, מעריב, 13 בדצמבר 1978
גרעין אלון מורה לא שובת, מעריב, 25 בדצמבר 1978
↑  סוכל נסיון התנחלות ממזרח לשכם, דבר, 1 בינואר 1979
↑  גרעין אלון מורה נערך לחידוש המאבק, מעריב, 7 במאי 1979
↑  יוסף צוריאל, מחפשים אדמות מדינה או נפקדים בשומרון, מעריב, 27 במאי 1979
↑  בג"ץ 390/79 עזת מחמד מוסטפא דויקאת, ו-16 אחרים נגד ממשלת ישראל ואחרים, ניתן ב-22 באוקטובר 1979(הקישור אינו פעיל, 17.7.2021)
↑  דני רובינשטיין, אלון מורה מוכנה לעבור להר כביר, דבר, 5 בדצמבר 1979
↑  יוסף חריף, הוא יכול לערער, אני מבצע" אמר אריאל שרון בישיבת הממשלה, מעריב, 3 בספטמבר 1979
יוסף חריף, מחקר על אדמות מדינה ביו"ש שערכה המשפטנית פליאה אלבק מנע את משבר, מעריב, 15 באוקטובר 1979
↑  איה אורן, מזכיר אלון מורה הואשם בהצתת בנין ובתקיפת ערבי בדיר אל חטב, מעריב, 29 בנובמבר 1989
↑   גדעון לוי, אלכס ליבק, מי צריך חוק כשאפשר להפקיע אדמות בכוח, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2016
אקטיבסטילס, חקלאים בכפר סאלם עושים את הבלתי אפשרי: חורשים את אדמותיהם, באתר "שיחה מקומית", 6 בדצמבר 2014
↑  ההשפעה ההומניטרית של השתלטות מתנחלים על מעיינות פלסטיניים, משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים, מרץ 2012
↑  צפריר רינת, דו"ח: 21 התנחלויות פלשו אל שמורות טבע, באתר הארץ, 25 בפברואר 2007
↑  פינוי-בינוי-ניצול: השיטה הישראלית להשתלטות על המרחב הכפרי הפלסטיני, באתר בצלם,  דצמבר 2016
↑  מקאמים בגדה, באתר הטלוויזיה החברתית, 17 בינואר 2019
| Flag of Senegalיישובי נפת שכם |
| --- | --- | --- |
| ערים | שכם |  |
| מועצות מקומיות | עקרבה • עסירה א-שמאלייה • ביתא • חווארה • ג'מאעין • קבלאן • סבסטיה • בית פוריכ |  |
| כפרים | עסירה אל-קבלייה • עזמוט • עוורתא • אל-באד'אן • בלאטה אל-בלד • בית דג'ן • בית חסאן • בית איבא • בית אימרין • בית וזן • בזאריה • בורין • עיראק בורין • בורקה • ג'אלוד • דיר אל-חטב • דיר שרף • דומא • עינאבוס • פורוש בית דג'ן • איג'ניסיניא • ג'וריש • כפר קליל • לובאן א-שרקיה • מאדמא • מג'דל בני פדיל • א-נאקורה • ניסף ג'בייל • א-נסאריה • אודלה • עוסארין • קריות • קוסין • קוסרה • רוג'ייב • סאלם • סרה • א-סאוויה • תלפית • טלוזה • תל • עוריף • יאנון • יאסיד • יתמא • זאוואתא • זיתא ג'מעין • קריית לוזה |  |
| מחנות פליטים | בלאטה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007584326605171  VIAF: 130146461522327730982   WorldCat (עם VIAF): 130146461522327730982
אנטוניו רומה

אנטוניו רומה (בספרדית: Antonio Roma;‏ 13 ביולי 1932 – 20 בפברואר 2013) היה כדורגלן ארגנטינאי ששיחק בעמדת השוער.
רומה החל את הקריירה בפרו קאריל אואסטה, ולאחריה היה שוערה של בוקה ג'וניורס במשך 13 שנים, בהן זכה עם הקבוצה בחמש אליפויות. לרומה 42 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה, אותה ייצג בשני טורנירי מונדיאל ועימה זכה בקופה אמריקה בשנת 1957.
קריירת משחק

רומה הצטרף לקבוצת הנוער של פרו קאריל אואסטה ב-1951. בשנת 1955 החל את דרכו בקבוצה הבוגרת. אף על פי שהקבוצה ירדה לליגת המשנה ב-1957, רומה נותר בקבוצה וסייע לה להעפיל תוך שנה אחת בחזרה לליגה הבכירה ולסיים במקום הרביעי בטבלה בשנת 1959. בסיום השנה עבר, ביחד עם מגן הקבוצה סילביו מרסוליני, לבוקה ג'וניורס, במדיה שיחק עד לסיום הקריירה. השניים ערכו את הופעת הבכורה שלהם ב-3 באפריל בניצחון 2-1 על אסטודיאנטס לה פלאטה.
ב-1962 זכו רומה ובוקה בתואר אליפות ארגנטינה. אחד הרגעים המשמעותיים באותה עונה, התקיים שני מחזורים לסיום העונה, כשריבר פלייט ובוקה נפגשו למשחק הסופר קלאסיקו הארגנטינאי באצטדיון הבונבוניירה, כששתיהן חולקות את המקום הראשון. במצב של 1-0 לבוקה זכתה ריבר בפנדל לאחר עבירה על לואיס ארטימה. הברזילאי דלם בעט, ורומה הדף את הכדור לקרן. השוער התקדם משמעותית מקו השער טרם שריקת השופט לביצוע הבעיטה, בניגוד לחוקי המשחק. לאחר ההדיפה פרצו האוהדים למגרש והמשחק הופסק ל-11 דקות. לאחר חידושו, לא הצליחה ריבר להשיג את השוויון, ובוקה המשיכה לזכייה באליפות לאחר ניצחון על אסטודיאנטס לה פלאטה במחזור הנעילה.
ב-1963 השתתפה בוקה לראשונה בגביע ליברטדורס והעפילה עד לשלב הגמר, בו הפסידה לסנטוס וכוכבה הברזילאי פלה. בליגה בוקה סיימה מקום הרביעי בלבד. לאחר מכן, המשיכה בוקה לשתי אליפויות רצופות.
ב-1969, תחת המאמן אלפרדו די סטפנו, זכתה בוקה באליפות הנסיונל, ובאותה שנה זכתה במהדורה הראשונה של גביע ארגנטינה. באותה שנה שבר רומה את שיא כל הזמנים לדקות משחק רצופות ללא ספיגה, וקבע אותו על 783 דקות, שיפור של 14 דקות לשיאו של אמדאו קאריסו. שנה אחר כך זכתה בוקה באליפות הנסיונל, החמישית והאחרונה של רומה בקריירה. הוא פרש ממשחק פעיל ב-1972, בגיל 40.
קריירת משחק > נבחרת ארגנטינה

רומה החל את דרכו במדי נבחרת ארגנטינה בשנת 1956, תחת המאמן גיז'רמו סטאבילה. שנה אחר כך, נכלל בסגל של סטאבילה לקופה אמריקה שהסתיים בזכייתה של ארגנטינה בטורניר. רומה, אז שוער שני בלבד, נכנס כמחליף במשחקה האחרון של ארגנטינה בטורניר, מול פרו.
רומה זומן על ידי חואן קרלוס לורנסו לטורניר מונדיאל 1962 בצ'ילה. הוא היה לשוער הראשון של הנבחרת בשני משחקיה הראשונים, אך איבד את מקומו בעקבות ההפסד 3-1 לאנגליה ולא שותף במשחק השלישי בשלב הבתים, מול הונגריה, שלאחריו הודחה ארגנטינה.
לורנסו זימן את רומה כשוער ראשון גם לטורניר מונדיאל 1966 באנגליה. הוא פתח בכל ארבעת משחקיה של ארגנטינה, ספג שני שערים בלבד ושמר פעמיים על רשת נקייה. ארגנטינה סיימה את הטורניר לאחר הפסד 1-0 לאנגליה המארחת בשלב רבע הגמר.
שנה אחרי המונדיאל סיימה ארגנטינה כסגנית בקופה אמריקה. רומה פתח בכל חמשת משחקיה של ארגנטינה וספג שלושה שערים בלבד, אך בעקבות ההפסד 1-0 למארחת אורוגוואי במשחק האחרון, סיימה ארגנטינה רק במקום השני.
לאחר הטורניר סיים רומה את דרכו בנבחרת. הוא רשם 42 הופעות בינלאומיות במדי ארגנטינה.
רומה הלך לעולמו ב-20 בפברואר 2013, בגיל 80.
תארים > תארים כשחקן

אליפות ארגנטינה (5): 1962, 1964, 1965, 1969 (נסיונל), 1970 (נסיונל)
גביע ארגנטינה: 1969
קופה אמריקה: 1957 (מקום ראשון), 1967 (מקום שני)
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1955 | פרו קאריל אואסטה | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 20 | 0 |
| 1956 | פרו קאריל אואסטה | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 26 | 0 |
| 1957 | פרו קאריל אואסטה | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 19 | 0 |
| 1958 | פרו קאריל אואסטה | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 32 | 0 |
| 1959 | פרו קאריל אואסטה | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 30 | 0 |
| 1960 | בוקה ג'וניורס | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 29 | 0 |
| 1961 | בוקה ג'וניורס | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 29 | 0 |
| 1962 | בוקה ג'וניורס | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 18 | 0 |
| 1963 | בוקה ג'וניורס | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 17 | 0 |
| 1964 | בוקה ג'וניורס | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 30 | 0 |
| 1965 | בוקה ג'וניורס | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 26 | 0 |
| 1966 | בוקה ג'וניורס | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 30 | 0 |
| 1967 | בוקה ג'וניורס | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 32 | 0 |
| 1968 | בוקה ג'וניורס | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 15 | 0 |
| 1969 | בוקה ג'וניורס | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 26 | 0 |
| 1970 | בוקה ג'וניורס | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 41 | 0 |
| 1971 | בוקה ג'וניורס | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 11 | 0 |
| 1972 | בוקה ג'וניורס | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 3 | 0 |
| סך הכל בקריירה | סך הכל בקריירה | סך הכל בקריירה | 434 | 0 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת ארגנטינה> שנה | נבחרת ארגנטינה> הופעות | נבחרת ארגנטינה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1956 | 1 | 0 |
| 1957 | 2 | 0 |
1958: 0
1959: 0
| 1960 | 6 | 0 |
| 1961 | 8 | 0 |
| 1962 | 4 | 0 |
| 1963 | 1 | 0 |
| 1964 | 1 | 0 |
| 1965 | 8 | 0 |
| 1966 | 6 | 0 |
| 1967 | 5 | 0 |
| סה"כ | 42 | 0 |
הערות שוליים

↑  Redacción Clarín, Murió Antonio Roma, una leyenda del arco de Boca, Clarín, ‏2013-02-21 (בספרדית)
| נבחרת ארגנטינה – מונדיאל 1962 |
| --- | --- | --- |
|  1 רומה •  2 ראמוס דלגאדו •  3 מרסוליני •  4 סאינס •  5 סאקי •  6 פאס •  7 פקונדו •  8 פאנדו •  9 פגאני •  10 סנפיליפו •   11 בלן •  12 דומינגס • 13 רוסי •  14 מריוטי • 15 נבארו • 16 ראטין • 17 אלברכט • 18 קאפ • 19 סוסה • 20 אולניאק • 21 אבלדו • 22 גונסאלס • מאמן: לורנסו |  1 רומה •  2 ראמוס דלגאדו •  3 מרסוליני •  4 סאינס •  5 סאקי •  6 פאס •  7 פקונדו •  8 פאנדו •  9 פגאני •  10 סנפיליפו •   11 בלן •  12 דומינגס • 13 רוסי •  14 מריוטי • 15 נבארו • 16 ראטין • 17 אלברכט • 18 קאפ • 19 סוסה • 20 אולניאק • 21 אבלדו • 22 גונסאלס • מאמן: לורנסו | ארגנטינה |
| נבחרת ארגנטינה – מונדיאל 1966 |
| --- | --- | --- |
|  1 רומה •  2 אירוסטה •  3 גאטי •  4 פרפומו •  5 וראקה •  6 קאליקס •  7 מרסוליני •  8 פריירו •  9 סימאונה •  10 ראטין •   11 פסטוריסה •  12 אלברכט • 13 לופס •  14 צ'אלדו • 15 סולארי • 16 גונסאלס • 17 סרנארי • 18 רוחאס • 19 ארטימה • 20 אונגה • 21 מאס • 22 טרביני • מאמן: לורנסו |  1 רומה •  2 אירוסטה •  3 גאטי •  4 פרפומו •  5 וראקה •  6 קאליקס •  7 מרסוליני •  8 פריירו •  9 סימאונה •  10 ראטין •   11 פסטוריסה •  12 אלברכט • 13 לופס •  14 צ'אלדו • 15 סולארי • 16 גונסאלס • 17 סרנארי • 18 רוחאס • 19 ארטימה • 20 אונגה • 21 מאס • 22 טרביני • מאמן: לורנסו | ארגנטינה |
רומה במדי בוקה ג'וניורס