stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת גרוניס
רקע > ניסיונות קודמים להקמת הוועדה

ב-5 באוגוסט 2020 דחתה מליאת הכנסת את הצעת החוק של יו"ר האופוזיציה ח"כ יאיר לפיד להקמת ועדת חקירה ממלכתית לרכש כלי השיט והצוללות לחיל הים.
ביולי 2021 בית המשפט העליון דחה עתירות שבהן התבקש להורות על הקמת ועדת חקירה ממלכתית או ועדת בדיקה ממשלתית בפרשה. העתירות נדחו בשל חוסר סמכות משפטית להתערב בסוגיית ההחלטה על הקמת ועדת חקירה, סמכות הנתונה על פי החוק לממשלה. יחד עם זאת השופטים ציינו בפסק הדין כי יש שורה של תמיהות שלא ניתנה להן תשובה. "התמונה הנוגעת לתהליך קבלת ההחלטות מדאיגה, ראוי שלספקות יינתן מענה ציבורי", כתבו.
הקמת הוועדה

ב-31 באוקטובר 2021 הגיש שר הביטחון בני גנץ למזכירות הממשלה, הצעת החלטה על הקמת ועדת חקירה ממלכתית לעניין רכש הצוללות וכלי השיט.
ב-23 בינואר 2022 אושרה הקמת ועדת חקירה ממלכתית לעניין רכש הצוללות וכלי השיט על ידי ממשלת ישראל ה-36. עשרים ושישה שרים הצביעו בעד ההחלטה, ראש הממשלה נפתלי בנט נמנע, ושרת הפנים איילת שקד התנגדה. נקבע שהוועדה לא תחקור את התנהלות הנאשמים בהליך הפלילי אלא נושאים אחרים כמו התנהלות הדרג המדיני.
ב-20 בפברואר 2022 קבעה נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, את הרכב הוועדה. בראש הוועדה יעמוד נשיא בית המשפט העליון בדימוס אשר גרוניס, ולצידו יכהנו בוועדה שופט בית המשפט העליון בדימוס צבי זילברטל, נגידת בנק ישראל לשעבר קרנית פלוג, מפקד חיל הים לשעבר האלוף (מיל') אברהם בן-שושן וראש להק הציוד לשעבר, תא"ל (מיל') פרופ' יעקב בורטמן. ביוני 2022 הודיע בן-שושן על פרישתו מהוועדה "מטעמים אישיים", לאחר שיצא לאור שהוא מצוי בניגוד עניינים ולכן לא יכול לשמש כחבר בוועדה. הוא הוחלף בגדעון פרנק, יו"ר הוועד המנהל של הטכניון וראש הוועדה לאנרגיה אטומית לשעבר.
בהחלטת הממשלה הוטל איפול מלא על ועדת החקירה. בהמשך, ועדת החוץ והביטחון קבעה שדיוני ועדת החקירה יהיו פומביים.
ועדת החוץ והביטחון צמצמה את החיסיון על הדיונים והפרוטוקולים כך שגרוניס יקבע אילו פרוטוקולים ניתן יהיה לפרסם לציבור. בנוסף נקבע כי כל המידע שקשור ליכולות ולהיבטים המבצעיים של הצוללות יישאר מסווג.
דיונים

הדיונים בוועדה החלו ביולי 2022. עוד דווח כי בחקירה, שנערכת במתקן ביטחוני במרכז הארץ, הראשונים להעיד יהיו מנכ"לי ממשלה ומנכ"לי משרד ביטחון רלוונטיים. הדיונים היו בשלב איסוף העובדות, לכן העדויות בדלתיים סגורות. הם ייקראו שוב, בדלתיים פתוחות.
עד ל-1 במאי 2023 הוועדה דיווחה ששמעה כמאה עדויות וראיונות. זאת, לצד המשך איסוף מסמכים ולמידתם. בשל ענייני סודיות ההליכים עדיין מתקיימים בדלתיים סגורות.
בין העדים היו הרמטכ”ל לשעבר גבי אשכנזי, ראש המוסד לשעבר וראש המטה לביטחון לאומי לשעבר יוסי כהן, מפקד חיל הים לשעבר אליעזר מרום, מנכ”ל משרד ראש הממשלה לשעבר איל גבאי וממלא מקום ראש המטה לביטחון לאומי יעקב נגל. בין המרואיינים היו היועץ המשפטי לממשלה לשעבר אביחי מנדלבליט, מפקדי חיל הים לשעבר ידידיה יערי, דוד בן בעש”ט ואליהו שרביט, מפקדי חיל האוויר לשעבר אמיר אשל ועידו נחושתן, השר לשעבר דן מרידור והנשיא לשעבר ראובן ריבלין.
בסוף פברואר 2024, פורסם כי הוועדה הייתה לקראת סיום שלב שמיעת העדויות.
על פי פרסום החלטת הביניים של הוועדה ביוני 2024 לשליחת מכתבי אזהרה שמעה הוועדה 41 עדים ו-122 מרואיינים שחלקם זומנו גם לעדות. בין העדים: ראשי ממשלה, שרי ביטחון, רמטכ"לים, מנכ"לי משרד הביטחון, ראשי מל"ל, מזכירים צבאיים של ראש הממשלה, מפקדי חיל הים, בכירים במערכת הביטחון ואנשי שירות החוץ הרלוונטיים. הוועדה בחנה, בין היתר, החלטות ותמלילי דיוני קבינט, הסכמים מדיניים, מסמכים של צה"ל וסיכומי דיונים מקצועיים. בנוסף קיבלה הוועדה לידיה מאות הודעות שנגבו במשטרה במסגרת חקירת ההיבטים הפליליים של רכש כלי השיט.
בהחלטת הוועדה, הציגה את הנושאים שהוטל עליה לחקור על פי החלטת הממשלה: א. רכש ספינות סער 6 תוך שינוי מאפייני הספינות וייעודן על ידי חיל הים ועל ידי המל"ל שהוביל לעלייה במחיר הספינות ולעיכוב באספקתן. ב. עיוות תהליך רכש הצוללות על ידי הדרג המדיני והמל"ל באופן שגרם למדינת ישראל נזק של מיליארדי ש"ח. ג. ניסיון שנבלם של ראש הממשלה והמל"ל לקדם רכש ספינות נגד צוללות ללא תיאום עם צה"ל ומערכת הביטחון. ד. ניסיון של המל"ל ללא בחינה סדורה של הנושא וללא דרישה ממערכת הביטחון לקדם הפרטת מספנות חיל הים במעורבות של טיסנקרופ. ה. הסכמה למכר צוללות גרמניות לצד שלישי שטופלה על ידי הדרג המדיני ומל"ל באופן לא מסודר בערוצים סותרים ותוך הסתרת מידע שיצרה סיכון לביטחון המדינה ופגעה ביחסי החוץ שלה.
מסקנות הוועדה > מכתבי אזהרה

בחודש יוני 2024 שלחה הוועדה מכתבי אזהרה לראש הממשלה בנימין נתניהו ולארבעה אישים נוספים שהיו מעורבים ברכש הצוללות וכלי השיט – משה (בוגי) יעלון, שכיהן כשר לנושאים אסטרטגיים בשנים 2009–2013 וכשר הביטחון בשנים 2013–2016, יוסי כהן ששימש כראש המל"ל בשנים 2013–2015, רם רוטברג, ששירת כמפקד חיל הים בשנים 2011–2016, ולאבנר שמחוני, ששימש כעובד מל"ל בשנים 2010–2016. ממצאיה היו מבוססים על תמונת המצב כפי שהיא הצטיירה בפני הוועדה בשלב זה, על יסוד החומר שבפניה.
לאישים המוזהרים עומדת זכות להעיד פעם נוספת בפני הוועדה, וכן להסתייע בעורך דין, ולהביא עדים מטעמם או ראיות חדשות באישור הוועדה. הדו"ח הסופי של הוועדה עלול לכלול המלצות אישיות ביחס למוזהרים.
ביחס לראש הממשלה נתניהו, נכתב בהודעת הוועדה: "מהתמונה המצטיירת בפני הוועדה בשלב זה עולה, כי בנושאים הנחקרים חל שיבוש עמוק בתהליכי עבודה ובמנגנוני קבלת החלטות בשורה של סוגיות רגישות. זאת, תוך יצירת סיכון לביטחון המדינה ותוך פגיעה ביחסי החוץ ובאינטרסים כלכליים של מדינת ישראל". עוד נכתב בהודעה כי "התנהלותו של מר נתניהו בנושאים הנחקרים על ידי הוועדה הובילה לשיבוש עמוק ושיטתי בתהליכי עבודה ובניין הכוח ולפגיעה במנגנוני קבלת החלטות בשורה של סוגיות רגישות".
ביחס לשר לשעבר יעלון, נכתב בהודעת הוועדה: כי יעלון פעל בניגוד להחלטת הממשלה בכך שהורה על פרסום מכרז בינלאומי ללא אישור ראש הממשלה ושר האוצר, ומבלי שיידע את ועדת השרים להצטיידות. מלבד זאת, הוא אישר רכש של ספינות שונות מאלה שאישרה הממשלה במאות מיליוני שקלים – בכך עיכב את הקמת מערך ההגנה על מתקני הגז.
ביחס ליוסי כהן נכתב בהודעת הוועדה: "התנהלותו של מר כהן בנושאים הנחקרים על ידי הוועדה הובילה לשיבוש עמוק בתהליכי עבודה ובניין הכוח ולפגיעה במנגנוני קבלת החלטות בשורה של סוגיות רגישות. בכך סיכן את ביטחון המדינה ופגע ביחסי החוץ ובאינטרסים כלכליים של מדינת ישראל".
ביחס לאלוף רם רוטברג, סיכמה הוועדה כי "התנהלותו של מר רוטברג בנושאים הנחקרים משקפת חריגה מנורמות התנהגות המחייבות מפקד בצה"ל, והובילה לפגיעה בתהליכי עבודה ובניין הכוח. בכך יצר אפשרות לסיכון ביטחון המדינה ולפגיעה ביחסי החוץ ובאינטרסים כלכליים של מדינת ישראל".
באשר לעובד המל"ל אבנר שמחוני נכתב: "התנהלותו של מר שמחוני בנושאים הנחקרים על ידי הוועדה נעשתה בניגוד לסדרי מינהל תקין ולסדרי עבודה מקובלים בשירות המדינה. התנהלותו פגעה בתהליכי קבלת החלטות בסוגיות מרכזיות לביטחון המדינה, ליחסי החוץ ולאינטרסים כלכליים של מדינת ישראל".
אייזיק רמבה

| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1907 קולנה, ארץ הוויסלה 
 פטירה:  1 באוגוסט 1969 (בגיל 61) תל אביב, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1940–1969 (כ־29 שנים)
 עיסוק:  עיתונאי, פובליציסט
 מעסיק:  המשקיף, הבוקר, חרות, מעריב
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב (1969)
 
אייזיק רֶמְבָּה (בכתיב יידי: רעמבאַ; י"ח בטבת תרס"ח 23 בדצמבר 1907 – י"ח באב תשכ"ט 1 באוגוסט 1969) היה עיתונאי ופובליציסט בתקופות היישוב והמדינה, עורך העיתונים "המשקיף" ו"חרות". כיהן כמזכירו האישי של זאב ז'בוטינסקי.
קורות חייו > ילדות ונעורים

אייזיק (יצחק) רמבה נולד בעיר קולנה שבפלך לומז'ה שבפולין הקונגרסאית לאמו פסיה לבית פקרביץ ולאביו זאב רמבה. מקור השם רמבה לא ברור, ייתכן שהוא ראשי תיבות: רבי מאיר בעל הנס. בקולנה התקיימה קהילה בת 2,500 נפש, ואחד מבניה היה ההיסטוריון, איש תנועת המזרחי, זאב יעבץ. אמו החזיקה חנות לדברי סדקית, כדי לעזור בכלכלת המשפחה. אביו היה תלמיד חכם, מתנגד ושוחר השכלה. הוא נבחר ליושב ראש הקהילה היהודית בעיר, כיהן גם כשופט בבית הדין הכללי, ובשנת 1927 נבחר למועצת העיר ואף כיהן כראש העיר שנים אחדות.
אייזיק רמבה למד בבית ספר במתכונת "חדר מתוקן" בהנהלת ר' גדליה אלליֶע. בבית הספר לימדו יהדות ומצוות הדת, תנ"ך ועברית לצד חשבון ושפת המדינה הפולנית ותרבותה, והוקנתה בו אהבת ארץ ישראל. אחר כך למד בגימנסיה פולנית נוצרית, היחידה בקולנה.
קורות חייו > ורשה ולונדון: ב"תרבות" ובתנועה הרוויזיוניסטית

בגיל 17 יצא לעיר הבירה ורשה בעקבות אחיו הבכור משה יוסף (שעבד כפעיל ציוני בעיר). הוא למד מדע המדינה באוניברסיטת ורשה. ומשנת 1925 עבד במשרד המרכזי של רשת החינוך "תרבות". המשרד שכן בבית מידות ברחוב נאלבקי 2א', ובו שכנו בהדרגה גם משרדי "הוועד המרכזי הציוני", קרן קיימת לישראל וקרן היסוד, ומזכירות ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר). רמבה התוודע בוורשה אל ההמונים היהודים ותרבותם המגוונת, התוודע אל אישים שהוזמנו להופיע באירועי "תרבות" והתנועה הציונית, אל המשורר יעקב כהן, ואל המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי, כאשר הגיע למסע הרצאות בפולין בשנת 1927. ובעקבות המפגש, רמבה הצטרף אל תנועת ז'בוטינסקי ואל תנועת הנוער בית"ר שז'בוטינסקי עמד בראשה. בשנת 1932 התמנה למנהל הפעילות של התנועה הרוויזיוניסטית בכל פולין, תוארו הרשמי בתנועה היה "משנה לנציב".
בניהולו ובעריכתו של רמבה ראו אור מספר ביטאוני התנועה: "מדריך בית"ר", "מצודה", "תל חי", "הנשר", "המדינה" (בעברית וביידיש). הצלחתו בתפקידיו, הביאה למינויו לתפקיד קצין שלטון (הנהלת) "בית"ר העולמית" ולראש המחלקה לתרבות וחינוך שבהנהלתה העולמית בשנת 1935, ולאחר כשנה עקר יחד עם השלטון ללונדון. ובמקביל לנסיעותיו הרבות בין קיני בית"ר והקהילות היהודיות ברחבי אירופה, למד משפטים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
משנת 1935 ועד 1939 כיהן כמזכירו האישי של זאב ז'בוטינסקי. רמבה העריץ ואהב את ז'בוטינסקי, ורגשותיו אלו בוטאו למשל בחיבורו: במחיצתו של ז'בוטינסקי, שראה אור בשנת 1944, ובחיבורים נוספים. הוא ראה מקרוב את מאמציו הרבים של המנהיג ופועלו בזירה המדינית, את ניסיונותיו לשכנע בחשיבות תוכנית האווקואציה, ונלווה למסעותיו בקהילות יהודיות. על כן, ניסה להקל מעליו את עומס העבודה ולסנן ידיעות קשות; אבל כאשר ז'בוטינסקי גילה זאת, הוא גער ברמבה במילים: "אינני רוצה, שתחסכו ממני סבל, כשם שאיני חולם כלל לחסוך מכם סבל. לו הייתי נכסף לשקט ולמנוחה, הייתה דרכי אחרת ... צריך להעפיל הרה ולא כולם יעצרו כוח לכך. ... זוהי דרכה של בית"ר". כאשר נפטר ז'בוטינסקי בארצות הברית חש רמבה כאב רב, הידיעה הייתה עבורו ועבור חבריו מכה קשה.
קורות חייו > בארץ ישראל המנדטורית: עורך "המשקיף"

בסוף שנות השלושים עלה לארץ ישראל. רמבה הכיר את הארץ מביקוריו האחדים בה בשנת 1932, ביריד המזרח ובהר הצופים, ובשנת 1936, כאשר בא לראות את הוריו. בפרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר 1939, שהה רמבה בבוקרשט בשליחות התנועה הרוויזיוניסטית. ומשם נסע לארץ ישראל. בשנת 1943 נשא את שושנה לבית ברגר, פעילה בתנועת ז'בוטינסקי, ונולדו להם בן ובת.
עם הגיעו לארץ ישראל, התמנה בהמלצת ז'בוטינסקי לתפקיד עורך עיתון "המשקיף", ביטאונה של המפלגה הרוויזיוניסטית, הצה"ר, ובו כיהן בין השנים 1940 ל-1948. בתפקידו כעורך "המשקיף" היה, על פי ההיסטוריון יוסף נדבה, "עיתונאי לוחם", שאומר את דעתו ואינו ירא מנחת זרועם של השלטונות הבריטיים הקולוניאליים. עוזריו במערכת העיתון היו שלום רוזנפלד, שמואל שניצר ומשה ז"ק. מערכת "המשקיף" שכנה ברחוב צ'לנוב 2 בתל אביב, ובאותו בית שכן דפוס טברסקי, שבו הודפס העיתון. אנשי אצ"ל בכירים באו לבית המערכת לעיתים מזומנות; בשעות הלילה נהג להגיע דוד רזיאל, מפקד האצ"ל, ואחר כך נהג לסור מדי יום חבר מפקדת האצ"ל חיים לנדאו. העיתון ומערכתו היו יעד מודיעיני קבוע של הבולשת הבריטית, ובמיוחד לאחר הכרזת "המרד" של האצ"ל בראשית 1944. רמבה עמד בקשר עם הבריטים, וענה לעיתים לבקשותיהם. כך למשל פרסם בעיתון תמונות חברי לח"י, ואף הביע במאמריו התנגדות מה לפעולות האצ"ל, אבל קוראי העיתון ידעו כי הדברים הם בעיקר מן השפה ולחוץ, וכדי לרצות את לחצם ודרישותים של השלטונות הבריטיים. רמבה היה מודע היטב להיותו ניצב בעמדה מורכבת ורגישה, תחת ביקורתם של השלטונות הבריטיים העוינים והמצנזרים, ומול תוכחתם של אנשי תנועת העבודה, שהתנגדה בחריפות לפעולות האצ"ל. הוא היה חבר ב"ועדת התגובה של העיתונים העבריים" – גוף שהוקם להיאבק בצנזורה על מידע שהפעילו השלטונות הבריטיים. כאשר הוציאה ועדת התגובה גילוי דעת פומבי של הוועדה כנגד פעולות האצ"ל, נמנע מלחתום עליו והוחלט להוציאו ממנה. אולם לרוב רמבה היה מקובל ומוערך הן על השלטונות והן על בני פלוגתא ביישוב, ובהם עמיתיו העיתונאים, והוזמן להשתתף באירועים רשמיים רבים. אחד מהם, בשלהי 1942, היה מסעה של קבוצת עיתונאים מארץ ישראל למצרים, כאורחת "מפקדת המזרח התיכון" של בעלות הברית, לאחר ניצחונות הצבא הבריטי על הצבא הגרמני הנאצי בצפון אפריקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה ולקראת הקונגרס הציוני ה-22 בבזל דצמבר 1946, היה רמבה מהתומכים בחזרתה של תנועת ז'בוטינסקי והצה"ר אל ההסתדרות הציונית. אולם הקונגרס אכזב מאוד אותו וחבריו. באותה שנה, ערך מסע התרמה בקהילות יהדות דרום אפריקה. כאשר פעולות המרד והמרי של מחתרות היישוב היהודי גברו, נעצר יחד עם כחמישים מראשי היישוב בשבת השחורה במחנה המעצר בלטרון. המאמצים המדיניים להקמתה של מדינת ישראל התגברו, ורמבה כאחד ממנהיגיו המוכרים של הציבור הרוויזיוניסטי, הוזמן להיות שותף בהם. במאי 1948 התמנה לחבר "הוועדה הפוליטית המייעצת ליד המשלחת הציונית", שפעלה בניו יורק ערב החלטת עצרת האו"ם 29 בנובמבר 1947. כאשר חזר לארץ ישראל ניצבה בפניו התמודדות מכאיבה, בדמותו של הפילוג בתנועת ז'בוטינסקי, וההכנות להקמת שתי מפלגות: "תנועת החרות" ו"הרשימה הרוויזיוניסטית" שבה היה מועמד במקום הרביעי. הרשימה לא זכתה אף בח"כ אחד. עיתון "המשקיף" נסגר; גיליונו האחרון יצא לאור ב-22 במאי 1949.
קורות חייו > במדינת ישראל: הַבֹּקֶר, חֵרוּת, מעריב

רמבה עבר לעיתון "הַבֹּקֶר", עיתונה של מפלגת הציונים הכלליים (שעורכו היה יוסף הפטמן) והיה סופרו באירופה המערבית בשנים 1951-1949, ואחר כך בארצות הברית, עד 1955. במקביל, כתב גם ב"עיתון מיוחד" (בחתימת א. רמבה). במחצית שנות החמישים אוחה הפילוג בתנועת ז'בוטינסקי, כאשר הוקם "האיגוד העולמי של ברית חירות-הצה"ר". רמבה חזר לישראל, והתמנה לעורך עיתון "חֵרוּת", של "תנועת חרות". העיתון כלל מאמרי דעה מדיניים, ידיעות ומדורים מגוונים. אך סבל מקשיים כלכליים שעמהם התמודד רמבה ככל יכולתו, עד לסגירתו בשנת 1965.
בשנות החמישים והשישים, כיהן רמבה בשלל תפקידים ציבוריים, כעיתונאי פורה וכאיש ציבור מייצג של תנועתו. הוא יצא לנסיעות ארוכות ברחבי העולם, במערב אירופה ובדרום אמריקה, הן במסגרת עבודתו העיתונאית והן לשם התרמה למען "תנועת חרות". הוא השקיע מאמצים רבים, יחד עם חבריו, להעלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי לארץ ישראל. והיה ממייסדי מסדר ז'בוטינסקי. הוא התנגד לכינון יחסים רגילים או יחסי התרבות הדוקים עם גרמניה, וכמו חבריו, לא האמין בהיתכנותה של "גרמניה אחרת". הוא נבחר כחבר מרכז וההנהלה העולמית של "ברית חירות-הצה"ר"; התמנה לציר בקונגרסים ציוניים אחדים; והיה לחבר "הוועד הפועל הציוני", "הקונגרס העברי העולמי".
 רמבה ערך מפגשים רבים עם עמיתים למקצוע בבית סוקולוב בתל אביב. בשנת 1964 נבחר לתפקיד יושב ראש אגודת העיתונאים בתל אביב. הוא גם היה חבר הנהלת "האיגוד העולמי של העיתונאים היהודים". סגירת "חרות" העציבה אותו מאוד. לאחריה הוא סבל מבריאות לקויה ומחלת לב. באביב 1967, החל לעבוד בעיתון "מעריב"; ובו כתב, בין השאר, סדרות על אנשי רוח ומדענים יהודים; האחת, על אישים מתקופת ההשכלה בשם "בנים אכלו בוסר"; השנייה, על סופרים עבריים בשם "סופרים בד' אמותיהם"; והשלישית, על "מדענים צעירים בישראל".
קורות חייו > חיבורים ופרסים

רמבה ניחן בכוח כתיבה ענף ורב. אלפי מאמריו התפרסמו בשלל כתבי עת ועיתונים, ברובם בשתי שפות: עברית ויידיש. במרוצת השנים פרסם בעיתונים רבים, בהם ב"הירדן", "מצודה", "דער מאָמענט", "אונזער וועלט", "הדואר", "לעצטע נײַעס" ו"טאָג-מאָרגן-זשורנאל", ולצדם בעשרות עיתונים וביטאונים של התנועה הרוויזיוניסטית. על חלק ניכר ממאמריו חתם בפסבדונים רבים (בהם: נחום המאיר, מ. בהיר, י. נאה, א. אקרא, א. תג, א. רם). הוא כתב מונוגרפיות רבות על אישים שעמם נפגש בדרכי חייו; חלק מהן הובאו בספרו: כפי שהכרתים - על בני דורו של ז'בוטינסקי". משנתו ודרכו הציבורית מקופלים בתכתובת הרבה שניהל עם אישים ציבור רבים. כמו כן, רמבה ניהל בגלי צה"ל תוכנית בשם "שיחות עם...".
פועלו הספרותי והציבורי זכה להערכה רבה. מסדר ז'בוטינסקי העניק לרמבה את פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו המגן והאסיר בשנת 1961. לשכות "בני-ברית" "תיאודור הרצל" ו"חרמון" העניקו לו את "פרס יעקב לנדאו" "על תרומתו הספרותית-פובליציסטית-עתונאית ברוח הציונות ההרצלאית". בספטמבר 1969, זכה רמבה בפרס סוקולוב על מפעל חייו כעורך וכפובליציסט. טקס הענקת הפרס התקיים לאחר פטירתו.
קורות חייו > אחרית ימיו והנצחתו

אייזיק רמבה נפטר ב-1969 בתל אביב מהתקף לב, בגיל 62. נטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
על שמו רחובות בירושלים, בתל אביב, ברמת גן ובנתניה, וספרייה לכתבי עת ועיתונים בבית אריאלה בתל אביב.
מספריו > ספרים מפרי עטו

במחיצתו של ז'בוטינסקי, הוצאת דפוס הספר, תש"ג-תש"ד 1943.
כפי שהכרתים, בני דורו של ז'בוטינסקי, רמת גן, הוצאת תנועת החרות, 1959.
המגן והאסיר, הוצאת סטימצקי, תש"ך 1960.
זאב ז'בוטינסקי העברי, ירושלים: הוצאת אומה וחברה, תשכ"ג 1963.
קריניצי - דיוקנו של איש רב פעלים, רמת גן: הוצאת מסדה, 1968.
ישראל רוקח - קברניטה של תל אביב, רמת גן, הוצאת מסדה, 1969.
מדענים צעירים בישראל - חייהם, פעולותיהם ותפקידיהם, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1971.
בנים אכלו בוסר, (עורך: יוסף נדבה), תל אביב: הַוַּעַד הַצִּבּוּרי להוצאת כתבי אייזיק רמבה, תשל"ג 1973.
(עם נ' סברדלין), הקדמה, בתוך: יצחק קבלסקי, די געהיימע דרוקעריי פון יידישן אונטערגרונד : אין ליטע און ווייס-רוסלאנד, ניו יורק, דפוס גריניש (Grenich ), תש"יד 1953.
זשאבאָטינסקיס טעג און נעכט : ערינערונגען פון זיין פריוואט-סעקרעטאר, פריז 1951.
מספריו > ספרים שערך

(עם יוסף כרוסט), ראשי פרקים: ספר עזר למנהלי בית"ר, ורשה: המפקדה הראשית לבית"ר, תרצ"א 1931.
מדריך בית"ר, במה לענייני האידאולוגיה והחנוך, ורשה: נציבות בית"ר בפולניה, תרצ"ב-תרצ"ה 1935-1932.
אהבת מולדת, סִפּוּרִים על ילדים גִבּוֹרִים, תל אביב: הוצאת שלטון בית"ר, תרצ"ח 1938.
(עם ירחמיאל וירניק וי' רובין), מנהיג הדור – קובץ מוקדש לזכרו של זאב ז'בוטינסקי, תל אביב: המחלקה לתרבות של שלטון בית"ר, תש"ו 1946.
זאב ז'בוטינסקי – קובץ לזכרו, תל אביב: הוצאת שלטון בית"ר, תש"ט 1949.
(עם יוסף קלוזנר ואריה טרטקובר), השגריר העברי הנודד: אלכסנדר רוזנפלד: פרשת חיים ומעש, תל אביב: הוצאת ש' זימזון, תשי"ז 1957.
שמשון יוניצ'מן, תל אביב: תנועת החרות, תשכ"ב 1962.
(עם מאיר אהרן גולדשמיט וצבי קוליץ), העלדישע פרויען, ריגה, תרצ"ח 1938.
שמשון יוניטשמאן, תל אביב: תנועת החרות, תשכ"ב.
מספריו > ספרים שתרגם

יהושע השל ייבין, (אורי צבי גרינברג הקדמה), ירושלים ווארט, ירושלים-ורשה, הוצאת סדן, תרצ"ד 1934.
מנחם בגין, דער אויפשטאנד: זכרונות פון קאמענדאנט פון ארגון צבאי לאומי אין ארץ ישראל, בואנוס איירס, תשי"ג 1953.
לקריאה נוספת

יוסף נדבה, "אייזיק רמבה – פרקי חיים", בתוך: אייזיק רמבה, בנים אכלו בוסר (עורך: יוסף נדבה), תל אביב: הַוַּעַד הַצִּבּוּרי להוצאת כתבי אייזיק רמבה, תשל"ג-1973, עמ' 7–72.
משה בן-שחר, פרקים אוטוביוגרפיים: לאור דרכם של אבות הציונות הלאומית, (עורך: אלי מייזליש), תל אביב: הוצאת הירדן, תשע"ג 2012.
הערות שוליים

↑  ראו:יוסף נדבה, אייזיק רמבה – פרקי חיים, בתוך: הנ"ל (עורך), בנים אכלו בוסר, תל אביב: הַוַּעַד הַצִּבּוּרי להוצאת כתבי אייזיק רמבה, תשל"ג-1973, [להלן: נדבה], עמ' 12. נדבה מציין שיבושים שנפלו בתאריך לידתו של רמבה בחיבורים שנכתבו עליו, ומציין את התאריך 23 בדצמבר.
↑  הוריו של רמבה עלו לארץ ישראל בשנת 1935. ראו: נדבה, עמ' 13-12.
↑  ראו: נדבה, עמ' 32-31.
↑  ציטוט מזכרונות רמבה, אצל נדבה, עמ' 34-33.
↑  ראו: נדבה, עמ' 36.
↑  ראו: נדבה, עמ' 43-38.
↑  ראו: נדבה, עמ' 38.
↑  ראו: נדבה, עמ' 41.
↑  ארכיון עיתון "המשקיף" נמצא בארכיון מכון ז'בוטינסקי.
↑  ארכיון עיתון "חרות" נמצא בארכיון מכון ז'בוטינסקי.
↑  י א. רמבה - יו"ר אגודת העיתונאים, למרחב, 17 בפברואר 1964
↑  מכתבים רבים ממנו ואליו נמצאים בארכיון מכון ז'בוטינסקי, ובארכיון הספרייה הלאומית, בארכיוני האישים: אורי צבי גרינברג, יוסף קלוזנר, מרדכי בן-הלל הכהן, ניסן וקסמן, אברהם סוצקובר וליב אוליצקי.
↑  הספר ראה אור גם במהדורה ביידיש: זשאבאָטינסקיס טעג און נעכט.
↑  ראו: נדבה, עמ' 58.
↑  ראו: חולק "פרס סוקולוב" לעתונאות, מעריב, 29 בספטמבר 1969; פרס סוקולוב – לאייזיק רמבה ולחיים חפר, דבר, 29 בספטמבר 1969.
↑  ראו סקירה: יוסף נדבה, מבט אל מעצבי המחר, מעריב, 16 ביולי 1971.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267041105171  PLWABN: 9810631689805606  BnF: cb128921144 (data)  GND: 17350051X  ISNI: 0000 0000 7855 5568  LCCN: nr95044346  NTA: 237122510  VIAF: 59503994   WorldCat (עם VIAF): 59503994 
מימין לשמאל: אייזיק רמבה, זאב ז'בוטינסקי ויוסף קופלביץ', וינה 1937
ועדת הקורונה

| --- | --- |
 ייסוד הוועדה:  23 במרץ 2020
 פירוק הוועדה:  6 באפריל 2021
 תחומי שיפוט:  התמודדות המדינה עם משבר הקורונה והיערכותה למגפות ולרעידות אדמה
 חברים
 האתר הרשמי
 
הוועדה המיוחדת לעניין נגיף הקורונה החדש ולבחינת היערכות המדינה למגפות ולרעידות אדמה, הנקראת בקיצור "ועדת הקורונה", הייתה ועדה מיוחדת בכנסת העשרים ושלוש, שהוקמה ב-23 במרץ 2020, במטרה למדוד את התנהלות ממשלת ישראל עם משבר התפרצות נגיף הקורונה בישראל. הוועדה עסקה בפן הבריאותי, הכלכלי והממשלי של המשבר.
ראשי הוועדה

| כנסת | שנות פעילות | יושב ראש | תמונה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| הכנסת העשרים ושלוש | 24 במרץ 2020 - 1 ביוני 2020 | עפר שלח |  | כחול לבן יש עתיד |
| הכנסת העשרים ושלוש | 1 ביוני 2020 - 6 באפריל 2021 | יפעת שאשא-ביטון |  | הליכוד כולנו |
בראש הוועדה הזמנית, עמד ח"כ עפר שלח.
לאחר הקמת הממשלה, עמדה ח"כ יפעת שאשא-ביטון מהליכוד בראשות הוועדה.
חברי הוועדה > חברי הוועדה בעת כהונת ממשלת המעבר

יו"ר: עפר שלח
תמר זנדברג
מיקי חיימוביץ'
יוליה מלינובסקי
יואב סגלוביץ
אוסאמה סעדי
ג'אבר עסאקלה
מטאנס שחאדה
יואב קיש
איילת שקד
חברי הוועדה > חברי הוועדה לאחר ממשלת המעבר

יו"ר: יפעת שאשא-ביטון
משה אבוטבול
מרב מיכאלי
יואל רזבוזוב
אוסנת מארק
ג'אבר עסאקלה
אימאן ח'טיב יאסין
יוליה מלינובסקי
הילה שי-וזאן
רות וסרמן-לנדה (במקום הילה שי-וזאן שעזבה לתקווה חדשה)
עינב קאבלה
תהלה פרידמן (במקום עינב קאבלה שעזבה לישראלים)
קארין אלהרר
טלי פלוסקוב
חברי הוועדה > חברי הוועדה לאחר ממשלת המעבר > משתתפים קבועים בוועדה

מנכ"ל משרד הבריאות פרופסור חזי לוי
מנכ"לית משרד האוצר קרן טרנר אייל
ראש המל"ל מאיר בן שבת
סמכות

בימי ממשלת המעבר ועדת הקורונה שימשה כגוף מבקר, ללא סמכויות. עם הקמתה, החלה הוועדה בכתיבת דו"ח ביקורת. ב-7 באפריל 2020, פרסמה הוועדה מסקנות ביניים, וב-14 במאי 2020, פורסם הדוח הסופי. עם זאת, הדו"ח לא זכה להתייחסות ראויה עקב הקמת הממשלה.
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש, הוענקו לוועדה סמכויות מתוקף חוק הקורונה הזמני. שבו הממשלה נדרשה לקבל בדיעבד את אישור הוועדה לכל החלטה. לא פעם הוועדה דחתה את החלטות הממשלה, דבר שעורר סערה ציבורית, ואף הוביל לאיומי הדחת יו"ר הוועדה.
ב-23 ביולי 2020, נחקק חוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש, שרוקן את הוועדה מרוב סמכויותיה, והעבירן לארבע מוועדות הכנסת: ועדת החוקה, הכלכלה, החינוך ווועדת העבודה והרווחה.
ועדת וורן

כריכת הדוח של ועדת וורן
ועדת וורן (באנגלית: Warren Commission) הייתה ועדה שמינה נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון לחקר רצח הנשיא ג'ון פ. קנדי. מסקנות הוועדה היו כי הרוצח היה לי הארווי אוסוואלד וכי הוא פעל לבדו. מסקנות אלו עוררו ויכוח ציבורי הנמשך, למעשה, עד היום.
רקע

מייד לאחר הרצח עמד הנשיא החדש לינדון ג'ונסון במצב עדין. השמועות שרווחו קישרו את הרצח לגורמים רבים מארצות הברית ומחוצה לה. היה ברור שאם יימצא כי פידל קסטרו שליט קובה, או כי ברית המועצות היו מעורבים ברצח, מדובר בעילה למלחמה. מצד שני, עקבות הרוצחים יכולים להוביל לגורמים בתוך ממשל ג'ונסון גופא - אנשי ה-CIA אשר להם "חשבון פתוח" עם הנשיא מאז הפלישה הכושלת למפרץ החזירים, אנשי ה-FBI, שחברו לגורמי ימין קיצוניים במטרה להרוג את הנשיא הליברל, ואף אנשי הממסד הצבאי-תעשייתי שרצו להעמיק את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם. חששו של ג'ונסון היה כי חקירה לא מוסמכת של גורמים מקומיים עלולה להוביל, בצורה שגויה או במכוון, לעבר אחד ממקורות אלו (כפי שאכן אירע שנים מספר לאחר מכן בחקירת התובע בניו אורלינס ג'ים גאריסון), וכי חקירה של גורם פדרלי עלולה להיראות כטיוח. ה-FBI ערך כבר, מהרגע שבו נודע על הרצח, חקירה משלו. כן בחשו בקלחת גורמים נוספים של אכיפת החוק בדאלאס, שבה אירעה ההתנקשות. היה צורך לקטוע את כל אלו באיבם, ולהכריז על חקירה בלתי תלויה, כאשר בצוות החוקרים יהיו גורמים שאין להטיל ספק ביושרם ובהגינותם.
ב-29 בנובמבר 1963, שבוע לאחר הרצח, הורה ג'ונסון בצו נשיאותי מיוחד על הקמת ועדה למציאת העובדות הקשורות ברצח, והעמדת נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן בראשה. שמה הרשמי של הוועדה היה "ועדת הנשיא לחקר ההתנקשות בנשיא ג'ון פ. קנדי". עד מהרה נקראה הוועדה בפי כל "ועדת וורן".
מבנה וסמכויות

הוועדה הורכבה משבעה חברים:
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן.
הסנטור ג'ון שרמן קופר (רפובליקאי - קנטקי).
חבר בית הנבחרים ג'רלד פורד (רפובליקאי - מישיגן), לימים נשיא ארצות הברית.
הסנטור ריצ'רד ראסל (דמוקרט, ג'ורג'יה).
חבר בית הנבחרים הייל בוגס (דמוקרט, לואיזיאנה).
הנציב מטעם ארצות הברית בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, נשיא הבנק העולמי, עורך הדין ג'ון מקלוי.
ראש ה-CIA לשעבר אלן דאלס.
לוועדה מונה יועץ מיוחד, לי ג'יי רנקין, אשר הפעיל צוות של ארבעה עשר עורכי דין ושנים עשר חוקרים. רנקין ניסח חמישה נושאים שעל הוועדה להתייחס אליהם:
העובדות הבסיסיות הנוגעות להתנקשות.
זהותו של המתנקש.
הרקע שלו ומניעיו.
האם המדובר בקשר.
מותו של לי הארווי אוסוואלד.
כן התבקשה הוועדה להתייחס ללקחים העיקריים העולים מההתנקשות באשר להגנה על הנשיא.
ישיבות

הוועדה קיימה את ישיבתה הראשונה ב-5 בדצמבר 1963, כשבועיים לאחר הרצח. את ישיבותיה הראשונות הקדישה לבדיקת חקירת ה-FBI, ובפברואר 1964 התחילה לשמוע עדים, כאשר העדה הראשונה ששמעה הייתה מרינה אוסוואלד, אשתו של לי הארווי אוסוואלד.
בעשרה חודשי פעולתה שמעה הוועדה באופן ישיר 94 עדים, 395 עדים אחרים רואיינו על ידי החוקרים והצוות המשפטי, 61 עדים נתנו תצהירים כתחליף לעדות, ושניים מהם נתנו הצהרה כתובה.
ב-24 בספטמבר 1964 פרסמה הוועדה את מסקנותיה בספר בן 888 עמודים. המסקנות קבעו כי לי הארווי אוסוואלד הוא היורה היחיד, כי פעל לבדו, וכי לא היה קשר בינו ובין ג'ק רובי, שרצח אותו מסיבות של נקמה על רצח הנשיא האהוב עליו. פרסום הדו"ח היה אך ירית הפתיחה בוויכוח ערני הנמשך מאז, בין אנשי תיאורית "היורה הבודד" אשר בה דגלה הוועדה, ובין תומכי תאוריות הקשר.
מסקנת הוועדה הייתה כי אוסוואלד, אשר פעל ממניעים של אידאולוגיה מעוותת, פעל לבדו באופן הבא: מחלון הקומה השישית של בניין מחסן הספרים בדאלאס, ירה אוסוואלד אל עבר הלימוזינה הנשיאותית, בה ישבו הנשיא ג'ון פ. קנדי, ורעייתו ז'קלין קנדי במושב האחורי, ובמושב הקדמי מושל טקסס ג'ון קונלי ורעייתו נלי. הכדור הראשון לא פגע באיש. הכדור השני פגע בקנדי ולאחר מכן בקונלי, ואילו הכדור השלישי פגע בקנדי בראשו, וגרם למותו.