stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שבי שומרון

| --- | --- |
מבט על היישוב מכיוון הגן הלאומי שומרון (סבסטיה)
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: שומרון
גובה ממוצע: ‎337 מטר
תאריך ייסוד: 1977
תנועה מיישבת: אמנה
סוג יישוב: יישוב קהילתי
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,110 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 1,109 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת צפון השומרון מוגדלת) שבי שומרון(למפת צפון השומרון רגילה) שבי שומרון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שבי שומרון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שבי שומרון32°15′49″N 35°11′05″E﻿ / ﻿32.263582201139°N 35.1845963730235°E﻿ / 32.263582201139; 35.1845963730235  heמפת היישובים של מועצה אזורית שומרון באדום - שבי שומרון בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 4 מתוך 10

שָׁבֵי שׁוֹמְרוֹן היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בצפון השומרון. היישוב שייך למועצה אזורית שומרון ותנועת אמנה.
היסטוריה

היישוב הוקם בסוכות ה'תשל"ח (1977) על ידי גרעין של משפחות צעירות מנתניה והסביבה, על חלק מבסיס הטירונים של חיל התותחנים (בט"ר חת"ם 5071). בט"ר חת"ם שכן במקום עד 1993, אז פונה למחנה שבטה. בסיס זה היה מחנה ירדני שנתפס על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים וניתן לראות ביישוב מספר מבנים מאותה התקופה. היישוב נמצא בקרבת חורבות העיר שומרון שהייתה בירת ממלכת ישראל, ומכאן שמו, כלומר "שבים לשומרון". אחד ממייסדי היישוב, שכיהן גם כראש הוועד המקומי וכראש המועצה האזורית שומרון, הוא אריה עופרי.
כיום ישנו בסיס צבאי בכניסה ליישוב אשר משמש לרוב את חטיבות גדס"ר.
מוסדות ביישוב: בית ספר יסודי אזורי לבנות ובית ספר לבנים (עד כתה ו'), מדרשת שומרון, ישיבת נחלת יוסף - ישיבה גבוהה/הסדר בראשות הרב שמידט, ביישוב פועל סניף של תנועת בני עקיבא.
בתחילת שנת 2018 מנה היישוב כ-215 משפחות. בינואר 2021 אישרה ממשלת ישראל בניית 152 יחידות דיור נוספות ביישוב. בשנת 2022 החלה בנייה של 20 יחידות דיור בישוב
גלריה

בית מגורים טיפוסי ביישוב, 2006
שכונת מגורים חדשה ביישוב, 2006
חלק מהמחנה הירדני הנטוש ובצידו שרידי מסגד, לאחר שעבר שיקום חיצוני בידי תושבי המקום, 2006
בית הכנסת המרכזי ביישוב, 2010
בניין הישיבה הגבוהה (2010), ששימש בעבר מבנה המפקדה הירדנית במחנה ששכן במקום עד 1967,
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  שבי שומרון, באתר אמנה
↑  ישוב שבי שומרון, באתר מועצה אזורית שומרון
↑  אושרה בניית 793 יחידות דיור חדשות ביו"ש, באתר ערוץ 7, 17.01.2021
↑  נוף מורשת שבי שומרון, באתר www.my-community.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467839905171
קהילת יהודי קז'מארוק

באנסקה
ביסטריצה
באנסקה
ביסטריצה
בית הכנסת הגדול בקז'מארוק
קהילת היהודים בקז'מארוק (אנ') התקיימה משנות השישים למאה ה-19 ועד השואה, לאחרי קונגרס יהודי הונגריה (1869) הקהילה הצטרפה לזרם האורתודוקסי.
היסטוריית היהודים בקז'אמרוק

תושבי קז'מארוק התנגדו להתיישבות יהודים בעיר ורק בשנות ה-60 של המאה ה-19 התיישבו יהודים בקז'מארוק. רובם באו מכפרי הסביבה, ואליהם הצטרפו אחרי מלחמת העולם הראשונה פליטים מפולין, במיוחד מגליציה. תחילה השתייכו לקהילת הוּנְצוֹבְצֶה (ידועה גם בשמה הגרמני - אונסדורף), עד שנעשתה קז'מארוק קהילה עצמאית, ואחרי קונגרס יהודי הונגריה (1868-1869) הצטרפה לזרם האורתודוקסי. יהודי קז'מארוק היו שומרי מסורת שנטו להשכלה, שפתם הייתה גרמנית ודיברו הונגרית וסלובקית.
עם גידול הקהילה הזמינו חבריה בשנת 1874 את הרב אברהם גרינבורג לכהן כרב במקום. אחרי פטירתו ב-1918 מונה לתפקיד בנו, הרב שמחה נתן גרינבורג. בשנת 1874 נחנך בית כנסת בעיירה, בית הכנסת הכיל 500 מקומות ונבנה בסגנון מורי.
בשנת 1921 נמנו בקהילת קז'מארוק 1,650 יהודים. מספר זה כלל את יהודי היישובים הסמוכים ספישסקה בלה (Spisska Bela) ו-פודולינץ (Podolinec). באותה התקופה היה אריה דזידר (Desider) ראש הקהילה.
מצבם הכלכלי של רוב יהודי קז'מארוק היה איתן. כ-80 אחוזים מהעסקים בעיר היו בידיהם: ביניהם חנויות, בתי קפה, בתי מרזח ומסעדות כשרות, בתי מלאכה לאופנה, לחייטות עילית ולהנעלה, מפעלים לעיבוד עץ, מנסרות ותחנת דלק. בין יהודי העיר היו כמה סוחרים גדולים, יצרנים ויצואני גבינות, חקלאים, בעלי מקצועות חופשיים וגם אמנים. רוב הרופאים בעיר היו יהודים.
בשואה > בזמן מלחמת העולם השנייה

בעקבות הסכם מינכן בשנת 1938 וכיבוש פראג במרץ 1939, הכריזה סלובקיה על עצמאות, אך למעשה הייתה גרורה של גרמניה הנאצית. ובעקבות כך החלו התנכלויות ליהודים, ויהודי סלובקיה חיפשו דרכים להימלט מהמדינה.
ב-5 בנובמבר גירשו אנשי "משמר הלינקה" מק'זמארוק כ-30 משפחות יהודיות חסרות אזרחות לגבול הונגריה. ההונגרים סירבו לקבל את המגורשים והם נותרו למשך כשבועיים על הגבול. לבסוף התירו הסלובקים את חזרתם.
בדצמבר 1939 30 מבני הקהילה עלו לארץ ישראל על אניית המעפילים "קונפינו" ובמאי 1940 עלתה עוד קבוצה של 30 אנשים על סיפון האנייה "פנצ'ו".
בסוף שנת 1940 נרשמו בעיירה 1,181 יהודים. בקז'מארוק נלקחו גברים יהודים לעבודות כפייה וההתנכלויות ליהודים גברו. בסוף שנת 1940 נרשמו בעיר 1,181 יהודים. בקיץ 1941 הרסה כנופיית גרמנים את פנים בית הכנסת, הקהילה שיפצה אותו. עד סוף 1941 הועברו כל עסקי היהודים לידי "אריזאטורים" (בני הגזע הארי) סלובקים. כמה משפחות יהודיות נמלטו מקז'מארוק להונגריה.
ב-29 במארס 1942, ערב שבת הגדול, נחטפו צעירות יהודיות מבתיהן ונכלאו במחנה פופרד (Poprad), אחרי חג הפסח שולחו ברכבות מתחנת הרכבת פופרד-טטרי וכעבור כחודש ימים הגיעו לאושוויץ. ב-1 באפריל 1942 נלקחו גברים יהודים בני 16-45 למבצר טוקולי (Tokaj) ולמחרת שולחו אף הם דרך ז'ילינה (Zilina) למחנות ריכוז בפולין. ניסיונות הבריחה להונגריה גברו. אלה שנתפסו הובאו למחנה נובקי (Novaky) ומשם גורשו לפולין. רוב היהודים שנותרו (כ- 800 נפשות) מקז'מארוק והסביבה גורשו לאזור לובלין בין ט' ל- כ' סיוון תש"ב, 25 במאי - 5 ביוני, ומקצתם ביום הכיפורים - 21 בספטמבר וב-2 באוקטובר 1942. לפני הגירוש, הילדים, הזקנים והחלשים נורו במקום, והכשירים לעבודה הועברו למחנות עבודה. בעיר נותרו רק היהודים שעבודתם הייתה חיונית לשלטונות ואלה שהצליחו להסתתר.
בקיץ 1944 פרץ מרד נגד המשטר הפשיסטי בסלובקיה. יהודים בני קז'מארוק שעדיין היו באזור הצטרפו למורדים. המרד דוכא בידי הצבא הגרמני והחל מצוד אחר המורדים, בעיקר אחר היהודים. אלה שנתפסו באזור המרד נורו למוות במקום. בספטמבר 1944 נתפסו כ-40 מיהודי קז'מארוק, וביניהם הרב שמחה נתן גרינבורג ומשפחתו ונורו ליד גבול פולין. 48 יהודים מקז'מארוק והסביבה לחמו בגרמנים ביחידות הצבא הצ'כי ובשורות הפרטיזנים. הרופא היהודי, ד"ר אדוארד לאופר (Laufer) מהעיר ניטרה (Nitra), הציל יהודים ופרטיזנים במסווה של סלובקי נוצרי.
בשואה > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה חזר לעיירה בנו של ר' שמחה נתן ר' מאיר גרינבורג, ועמד שם בראשות הקהילה הקטנה שהתלקטה שם, הוא כיהן כרב האזור, שכלל את הערים קז'מארוק וליפטובסקי-סוואטי-מיקולאש (Liptovsky-Mikulas). נפתחה מסעדה כשרה ושוחט מקושיצה (Kosice) בא אחת לשבוע. ר' דוד רייזנר (Reisner) שימש מוהל לכל יהודי האזור.
ב- 1948 ישבו בקז'מארוק 384 יהודים, ביניהם 58 ילדים. מוריץ גולדמן (Goldmann) כיהן כראש הקהילה. ב-1949 עלו רוב היהודים לישראל; לאחר שבני הקהילה החלו עוזבים את העיר, עזב גם ר' מאיר את העיר בשנת 1949 והיגר לארצות הברית שם שימש כרב קהילת ישראל הצעיר בשכונת הברונקס, לאחמ"כ בית הכנסת שימש כמחסן ובשנת 1961 נהרס.
בשנות החמישים היו בקהילה עשרה ילדים, שקיבלו חינוך יהודי. בשנות השבעים עדיין חיו כמה יהודים במקום ובית העלמין טופל בידי נוצרי. ב-1989 נמצא בית העלמין מוקף חומה, שערו נעול ומצב הקברים תקין.
| שנה | אוכלוסייה יהודית |
| --- | --- |
1921: 1,650
1930: 1,166
סוף 1940: 1,185
1948: 384 (58 ילדים)
שנות ה-50: היו 10 ילדים בקהילה שקיבלו חינוך יהודי
שנות ה-70: נותרו מספר יהודים; בית העלמין טופל בידי נוצרי
1 באוקטובר 2002: היהודי האחרון בקז'מארוק, ליאו קובאץ', הלך לעולמו ונקבר בקברו של סבו, ליאו (אריה לייב) הרץ
לקריאה נוספת

גבריהו-גוטסמן, שמואל דב, תולדות יהודי קז'מארוק והסביבה, ירושלים, 1992
חיה מאירי-מינרבי, יהודי קז'מרוק והסביבה בתקופת השואה, יצא לאור על ידי הוצאת ועד יוצאי קז'מרוק והסביבה;
 הספר "יהודי קז'מרוק והסביבה בתקופת השואה", באתר "סימניה"
הערות שוליים

↑  על ניסיונות הבריחה דרך קז'מארוק, ראו בסיפורו של חסיד אומות העולם יוהאן קארל נירנברגר, באתר יד ושם
אנדרטה במקום שבו עמד בית הכנסת הגדול בקז'מארוק
מחוז (ארצות הברית)

מפת ארצות הברית עם חלוקה למדינות ומחוזות.
מחוז (באנגלית: County) הוא חלוקה לאזור מנהלי, שאליו מחולקת כל אחת ממדינות ארצות הברית. ב-48 מתוך 50 מדינות ארצות הברית נעשה שימוש במונח "קאונטי" למחוז. היוצאות מן הכלל הן לואיזיאנה ואלסקה אשר בהן מכונים המחוזות בהתאמה "Parishes" ו-"Boroughs". האחריות והסמכויות של המחוזות השונים משתנה ממדינה למדינה. לרוב המכריע של המחוזות יש מושב מחוז, המתפקד כעיר בירה מחוזית. במדינות רבות בארצות הברית המחוזות מחולקים גם הם ל-Townships או שהן עשויות להכיל בתוכן ערים או עיריות בעלי גופי ממשל עצמאיים.
נכון לספטמבר 2014 ישנם בסך הכל 3,144 מחוזות בארצות הברית (כאשר כוללים את ה-Parishes של לואיזיאנה וה-Boroughs של אלסקה). המדינה שמכילה את הכמות המועטה ביותר של מחוזות היא דלאוור אשר מכילה רק 3 מחוזות, והמדינה עם הכמות הרבה ביותר היא טקסס אשר מכילה 254 מחוזות.
מדינות דרום ארצות הברית ומדינות המערב התיכון בדרך כלל נוטות להכיל יותר מחוזות מאשר מדינות מערב ארצות הברית ומדינות צפון ארצות הברית.
ראו גם

הטיה בקביעת מחוזות בחירה
הערות שוליים

↑  לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מחשיבה את מחוז קולומביה לשווה ערך למחוז
| מחוזות ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| המחוזות במדינות | אוהיו • אוקלהומה • אורגון • איווה • איידהו • אילינוי • אינדיאנה • אלבמה • אלסקה • אריזונה • ארקנסו • ג'ורג'יה • דלאוור • דקוטה הדרומית • דקוטה הצפונית • הוואי • ויומינג • וושינגטון • ויסקונסין • וירג'יניה • וירג'יניה המערבית • ורמונט • טנסי • טקסס • יוטה • לואיזיאנה • מונטנה • מיזורי • מיין • מינסוטה • מיסיסיפי • מישיגן • מסצ'וסטס • מרילנד • נבדה • נברסקה • ניו ג'רזי • ניו המפשייר • ניו יורק • ניו מקסיקו • פלורידה • פנסילבניה • קולורדו • קונטיקט • קליפורניה • קנזס • קנטקי • קרוליינה הדרומית • קרוליינה הצפונית • רוד איילנד |  |
| המחוז הפדרלי | וושינגטון די. סי. |  |
יהדות אלבניה

יהדות אלבניה היא בעלת היסטוריה ענפה ומסתעפת אחורה כ-2,000 שנה וכיום מונה מאות בודדות של יהודים.
היסטוריה > בעת העתיקה

ההיסטוריון האלבני אפוסטול קוטאני כתב בספרו "אלבניה והיהודים": "כנראה שהיהודים הגיעו לאלבניה כבר בשנת 70 לספירה כשבויים על ספינות רומיות שהגיעו לחופיה הדרומיים... צאצאים של שבויים אלו יבנו את בית הכנסת הראשון בעיר הנמל סרנדה במאה החמישית ... (אבל) מעט ידוע בנוגע לקהילה היהודית באזור עד למאה ה-15".
בית הכנסת בסרנדה נתגלה בשנת 2003.
סבורים שבעיר הנמל דוראצו ישבו יהודים כבר בימי הרומאים. יהודי דוראצו נזכרים בשו"ת מהמאה ה-13 ומתועדים שוב במאה ה-14 בידי נוסע אנגלי (1322).
היסטוריה > בתקופה ההעות'מאנית

בזמן שלטון האימפריה העות'מאנית על אלבניה (אנ'), בתחילת המאה ה-16, הייתה התיישבות יהודית בערי הנמל של אלבניה, אלבאסאן, ולורה ודורס. משפחות יהודיות אלו היו לרוב ממוצא ספרדי וצאצאי היהודים הספרדים והפורטוגלים שגורשו מחצי האי האיברי בסוף המאה ה-15. היהודים מילאו תפקידים מסחריים וכלכליים חשובים בערים אלו.
דווח על כך שבשנת 1520 היו 609 בתי אב יהודיים בוולורה[דרוש מקור], שבה היה בית הכנסת היחיד של אלבניה, שנהרס במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1673, גרש הסולטן את משיח השקר שבתי צבי לנמל האלבני אולצין (כיום במונטנגרו) והוא מת שם כעבור 3 שנים[דרוש מקור].
במלחמת טורקיה-ונציה בשנת 1685 נמלטו רוב יהודי וולונה לבראט והנותרים נלקחו בשבי, וביניהם המקובל נחמיה חיון. בשנים 1822-1788 היו יהודי אלבניה נתונים לשרירות ליבו של המושל עלי פאשה.
היסטוריה > המאה ה-20 > שנות ה-30

הקהילה היהודית הוקמה בשנת 1930, כאשר מספר עשרות של יהודים היגרו למדינה המוסלמית ממדינות שונות באזור הבלקן. על פי המפקד האלבני של 1930, היו רשומים רק 204 יהודים באלבניה.[דרוש מקור] בשנת 1935 קונסול אלבניה בניו יורק הזמין יהודים להתיישב במדינה, שהייתה זקוקה לבעלי מקצוע כמו רופאים ומהנדסים.
ההכרה הרשמית בקהילה היהודית הוענקה ב-2 באפריל 1937, כאשר באותו הזמן כללה קהילה זו כ-300 חברים.[דרוש מקור] עם עליית גרמניה הנאצית, מספר יהודים גרמנים ואוסטרים מצאו מקלט באלבניה. ב-1938, המשיכה שגרירות אלבניה בברלין להנפיק ויזות ליהודים, בזמן שאף מדינה אירופית אחרת לא הייתה מוכנה לקבלם. אחד מחשובי האלבנולוגים (חוקרי תרבות אלבניה) (Albanology), האוסטרי נורברט יוקל (Norbert Jokl), ביקש אזרחות אלבנית וזו ניתנה לו מיד, אולם היא לא הצליחה להציל אותו ממחנות ריכוז וממוות.
היסטוריה > המאה ה-20 > השואה ומלחמת העולם השנייה

לפי הערכה היו באלבניה כ-200 יהודים בשנת 1933. בועידת ואנזה ב-1942, השתמש אדולף אייכמן בהערכה זו לצורכי חישוב מספר היהודים באירופה. היהודים באלבניה נשארו מוגנים חלקית על ידי האוכלוסייה המוסלמית המקומית והגנה זו נמשכה אף לאחר כיבוש אלבניה על ידי הנאצים, לאחר כניעת איטליה ב-8 בספטמבר 1943.
אלבניה אף הפכה למקלט לכמה מאות פליטים יהודים מארצות אחרות: בעקבות הכיבוש הנאצי, ברחו אליה בשנות ה-40 יהודים מיוון, מקדוניה, קרואטיה ויוגוסלביה. במלחמת העולם השנייה היו אלבנים שהגנו על היהודים, הם החביאו אותם בבתיהם, נתנו להם שמות אלבנים ובגדים מתאימים. הם הסתכנו ועשו זאת בהתאם לשבועת הבסה, הטבועה בתרבות צפון אלבניה ובה התחייבות לעזור לכל אדם בצרה ללא התחשבות בדתו. בסוף המלחמה, היו באלבניה 2,000 יהודים. בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה אלבניה אחת המדינות הבודדות באירופה שבהן חל גידול באוכלוסייה היהודית.
עם כניעת איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943 השתלטו הגרמנים על האזור והעבירו לברגן-בלזן 400 יהודים, ורק 100 מהם נותרו בחיים.
גם המלך האלבני הגולה הציע ליישב יהודים בארצו בזמן המלחמה.
עם זאת, גורל יהודי אלבניה בתקופת השואה הייתה מורכבת, דינמית ומשתנה. בתקופת מלחמת העולם השנייה, חיו במדינה המוסלמית כמה מאות בודדות של יהודים, רובם ממדינות סמוכות שהגיעו בשל סיבות כלכליות ובעקבות רדיפות הנאצים. לאלבניה נקשרו מיתוסים של הצלת יהודים על ידי האוכלוסייה המקומית. אמנם אלבניה הייתה חלק מתוכנית 'הפתרון הסופי' של הגרמנים, כפי שעולה מהחלטת "ועידת ואנזה" שהתקיימה בינואר 1942, אבל לא היה 'פתרון סופי' באלבניה. מטרת שלטונם של הגרמנים באזור הייתה אחרת ובעיקר אסטרטגית - הניסיון למנוע את חופש הפעולה הבריטי באזור. לכך נוסיף את התנאים הגאוגרפיים והתשתיות המיושנות, מיעוט מספרי של היהודים וקושי לאתר חלק מהם בשטח הטופוגרפי ההררי של אלבניה ובכפרים המרוחקים.לצד זה ניתן למנות אינטרסים אישיים של נושאי תפקידים - הן האלבניים והן הגרמניים, 'מלחמת אחים' בין קבוצות ההתנגדות השונות באלבניה שניהלו לחימה נגד חברי משפחה שהיו פעמים בצד הנגדי והתמקדות האלבנים בשנאתם כלפי שכניהם הסרבים והיוונים. כן ניתן לציין את העיתוי של המלחמה והצורך של הגרמנים להיות נוכחים במקומות אחרים ולהיעזר,בלית ברירה, בכוחות מקומיים שהיו חסרי מוטיבציה ומיומנות צבאית שניצלו את המצב לתועלתם האישית והכלכלית. בנוסף, הגרמנים סיבכו את הכלכלה באלבניה שהייתה לפני כן בשפל ומצב זה השפיעה על חייו של האלבני הממוצע שהיה טרוד בקיומו היומיומי ונראה שה'בעיה היהודית' לא עניינה אותו
היסטוריה > המאה ה-20 > התקופה הקומוניסטית

לאחר השואה נשארו באלבניה כ-400 יהודים וכ-150 מהם עלו לישראל, עם קום המדינה.
לכל אורך השלטון הקומוניסטי באלבניה תחת שלטונו הדיקטטורי של אנוור הוג'ה, הקהילה היהודית הייתה מבודדת מהעולם היהודי, אולם אין זה משקף נקיטת צעדים אנטי-יהודיים. כדי לגבש אחדות לאומית בת-קיימא, כמו גם את הסוציאליזם החדש, הרפובליקה העממית הסוציאליסטית של אלבניה (אנ') אסרה על קיומן של כל הדתות, ובכללן הדת היהודית, בהתאם לדוקטרינת האתאיזם המדיני. בתקופה הפוסט-קומוניסטית, ננטשה מדיניות זו וחופש הדת הותר. במובן זה, גורלה של הקהילה היהודית היה קשור בצורה שאין להתירה לגורלה של החברה האלבנית בכללותה.
בשנת 1969, כשמספר התושבים באלבניה כולה היה למעלה משני מיליון, חיו שם רק כ-200 יהודים, רובם ככולם בעיר הבירה טיראנה, רובם יהודים ספרדיים. לא היה להם ארגון קהילתי או מוסדות חינוך יהודיים. יהודים ספורים התגוררו בערים סקוטארי וואלונה.
לאחר נפילת הקומוניזם והתערערות המצב בארצות הבלקן, פנתה הקהילה היהודית לסוכנות היהודית וביקשה סיוע כדי לעלות לישראל. בין דצמבר 1990 לאפריל 1991 עלו כל היהודים שביקשו להגיע לישראל, כ-300 במספר. הם נקלטו במרכזי קליטה בבאר שבע, כרמיאל, קריית ים ואשדוד. הם עזבו בעיקר מסיבות כלכליות ולא בשל אנטישמיות, חלקם הגיעו לישראל תחילה כתיירים, דרך איטליה. כ-30 יהודים אחרים עברו לארצות הברית. כתריסר יהודים, שרובם היו נשואים ללא-יהודים, בחרו להישאר באלבניה[דרוש מקור]. היחסים הדיפלומטיים עם אלבניה חודשו כמה חודשים אחרי מבצע העלייה.
היסטוריה > במאה ה-21

בשנת 2003 נמצאו שרידי בית הכנסת בסרנדה המעידים על הימצאות יישוב יהודי בעיר וסביבתה בעבר.
בחנוכה תשע"א (דצמבר 2010) חודשה הקהילה היהודית של אלבניה, ביוזמת הרב יואל קפלן רב ושליח חב"ד בסלוניקי יוון.
הקהילה, המונה כ-200 איש, רובם בבירה טירנה,חנכה אז בית כנסת חדש בשם "היכל שלמה", שהחל לספק שירותים לקהילה היהודית בטירנה, וכן מרכז קהילתי יהודי בשם "משה רבנו" בעיר.
במעמד הראשון לציון הרב הראשי לישראל הרב שלמה משה עמאר, הוכתר הרב יואל קפלן לכהן כרבה הראשי הראשון של אלבניה על ידי ראש הממשלה סאלי ברישה.
בספטמבר 2018 הקים הרב הראשי ושליח חב"ד לסלוניקי, יוון ומדינות הבלקן הסמוכות ליוון הרב יואל קפלן, בית חב"ד ומרכז קהילתי הפועל למען יהודי אלבניה ומעניק שירותים למבקרים במדינה.
ביולי 2022 נחנך בית הכנסת אור יצחק בשכונת סאוק בטירנה, במתחם הבית חב"ד והמרכז הקהילתי. בית הכנסת היחיד לעת עתה באלבניה נחנך על שמו של גיבור ישראל יצחק (אייזיק) יפת במעמד בנו רון, שהקדיש ספר תורה לבית הכנסת החדש, ובמעמד ראש הממשלה אדי ראמה וראשי הדתות באלבניה.
בשנת 2015 דווח כי באלבניה גרים כ-180 יהודים, והקהילה פועלת כחלק מקהילות יהודי אזור הבלקן, המונה כ-3,000 חברים.
ראו גם

יחסי אלבניה–ישראל
רומניוטים
לקריאה נוספת

Harvey Sarner, Rescue in Albania: one hundred percent of Jews in Albania rescued from Holocaust, Brunswick Press, 1997
Norman H. Gershman, Besa: Muslims who Saved Jews in World War II, Syracuse University Press, 2008
יובל פישר, אלבניה אלבנים ויהודים בתקופת השואה, ירושלים: סטימצקי, 2022.
הערות שוליים

↑  Remnants Of Ancient Synagogue In Albania Revealed, Science Daily‏ (באנגלית), 9 באוקטובר 2003
↑  Hebrew University archaeologists reveal additional sections of ancient synagogue in Albania, The Hebrew University of Jerusalem‏ (באנגלית), 19 באוקטובר 2004
↑  סטפנקה קוקולי ואיריס קלוסי, הקודקסים הביזנטיים "בראטינוס-1" ו"בראטינוס-2": שני אוצרות תרבותיים מהעיר בראט. מההתחלה ועד היום על הרשימה של אונסקו "Mémoire Du Monde" (חלק ראשון), באתר Academagic.co.il, ‏2016
1 2 3 4  קהילת יהודי אלבניה, מאגרי המידע הפתוחים של מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות. 26-03-2019
↑  אריה בנדר, יהודים באלבניה. היסטוריה, מעריב, 1 בינואר 1991
↑  אלבניה מזמינה יהודים, הארץ, 3 ביוני 1935
↑  Jewish Population of Europe Before the Holocaust (באנגלית), באתר הספרייה היהודית הווירטואלית
↑  Albanian Muslims Rescued Jewish Lives From Nazis (באנגלית), באתר "United with Israel"
↑  עודד ירון, חסידי אומות עולם מוסלמים - יש דבר כזה, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2015
↑  איליה ארנבורג, מצב היהודים בארצות המשוחררות, קול העם, 27 בפברואר 1946
↑  הצלת יהודי אלבניה בשואה
↑  הלן חזן, מלך אלבניה הציע ליישב יהודים בארצו, חדשות, 18 במאי 1984
↑  ניר חסון, מסמך: הצעה להקים את מדינת היהודים באלבניה, באתר הארץ, 24 ביוני 2009
↑  יובל (וואלה) פישר, אלבניה אלבנים ויהודים בתקופת השואה, ישראל: סטימצקי, 2022
↑  בפעם הראשונה עלייה מאלבניה, הַבֹּקֶר, 21 בנובמבר 1949
↑  שלמה סלוצקי, מירון רפופורט, דויאל ליברונה (רומא), סוכנויות הידיעות (טירנה), עליית יהודי אלבניה – יוזמה פרטית, לא "מרבד הקסמים", חדשות, 1 בינואר 1991
↑  שלמה סלוצקי, במבצע סודי הועלו כל יהודי אלבניה, חדשות, 11 באפריל 1991
↑  אריה בנדר, "היהודים סבלו מהמצוקה הכללית של אזרחי אלבניה", מעריב, 1 בינואר 1991
↑  אריה בנדר, אהוד רבינוביץ ואורי בינדר, עולים מאלבניה: החלטנו לצאת בכל מחיר - ומהר, מעריב, 31 בדצמבר 1990
↑  צבי גילת, שרגא ציינר, יחסים דיפלומטיים עם אלבניה – בחודש הקרוב, חדשות, 22 ביולי 1991
↑  חנה בורט, ‏הרב עמאר הכתיר רב למדינת אלבניה, באתר כיכר השבת, 7 בדצמבר 2010
↑  1st chief rabbi inaugurated in Albania, באתר ynet‏, 17 בדצמבר 2010
↑   אריה מקל, יהודי הבלקן חוששים מהאנטישמיות החדשה, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2015
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד • ויילס) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
מכבי וילנה

מכבי וילנה (בליטאית: Makabi Lietuvos žydų sporto klubas) היה מועדון ספורט יהודי בעיר וילנה שבליטא, אשר הוקם בשנת 1916. המועדון כלל ספורטאים במגוון ענפי ספורט - כדורגל, חתירה, שחמט, אופניים, סקי, אגרוף, הוקי, אתלטיקה, ריצה, קפיצה לגובה וקפיצה לרוחק.
תולדות המועדון

בתקופת שלטון הצאר הרוסי ליהודי וילנה לא הותר להקים מועדון ספורט יהודי. אך בשנת 1916, עם הכיבוש הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה, אישרו השלטונות הגרמנים ליהודים להקים את מועדון מכבי, אשר נודע בשמו הרשמי - "החברה היהודית להתעמלות ולספורט". המועדון נוסד רשמית ב-23 באוקטובר 1916, וכלל תזמורת עם 25 נגנים ומקהלה, בה היו חברים כ-70 איש.
המועדון כלל מגוון רחב של ענפי ספורט: כדורגל, חתירה, שחמט, אופניים, סקי, אגרוף, הוקי וענפים שונים באתלטיקה קלה. רבים מחבריו החזיקו בשיאים לאומיים של הליטאים.
זה היה מועדון גדול ופעיל. בשנים הראשונות, בשנות ה-20, הוא מנה כ-500 ספורטאים. בשנת 1938 הוא כלל כבר כ-1,300 חברים.
בשנים 1921–1938 יו"ר המועדון היה הרופא אליהו גלובוס (1872-1938). לתקופה מסוימת סגן היו"ר היה גם הוא רופא, ד"ר לייב הלט (Liev helt). לאחר מותו של גלובוס ב-1938 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה כיהן כיו"ר המועדון דויד קפלן-קפלנסקי, שהיה גם חבר הנהלת YIVO (המוסד היהודי המדעי) וגם חבר בוועדת החינוך המרכזית בווילנה. דויד קפלן-קפלנסקי בין היתר לקח חלק ממפלגת העם שראתה ברעיון הציוני להקמת מדינה יהודית בפלשתינה כרעיון לא ריאלי.
במועדון היה ויכוח בין "היידישאים" וה"ציונים". שני הזרמים פעלו במסגרת האגודה, אך היו ביניהם מחלוקות. בתקופה שבין מלחמות העולם, המועדון לא נוהל על ידי ציונים, אך קיבל לשורותיו יהודים ציוניים.
ב-1940 וילנה נכבשה והפכה לחלק מברית המועצות וכך המועדון חדל מלהתקיים, עד לפתיחתו המחודשת בשנת 1989, ומאז פעיל המועדון עד היום.
ענף החתירה

בשנת 1925 נפתחה במועדון מחלקת חתירה והפכה לענף הספורט המרכזי במועדון. לענף הצטרפו יהודים ממגוון מקצועות כגון רופאים, עורכי דין, מהנדסים ועיתונאים. מחלקת החתירה של המועדון הייתה כחלק נפרד ועצמאי תחת אותו שם מכבי וילנה, והחזיקה כ-50 כלי שיט, בריכת שחיה ומאות חברים (כ-800).
ענף האתלטיקה

סוניה לוין (שמוקלר) הייתה אתלטית במועדון מכבי וילנה ואלופת פולין בהדיפת כדור ברזל. השתתפה במכביה השנייה ובסיום התחרויות נשארה בארץ. היא הגיעה למכביה עם בעלה, שהיה שחקן כדורגל במכבי וילנה ועם בנה שמעון בן ה-3.
ענף הכדורגל

מועדון הספורט של וילנה כלל גם קבוצת כדורגל. מתועד משחק בין "מכבי וילנה" ל"הכוח וינה". דרך המשחק רואים את הכבוד שהיה לענף הכדורגל בעיר - הקבוצה האורחת התקבלה בכבוד רב על ידי משלחות ציוניות ורוכבי אופניים. תזמורת "מכבי" ניגנה לכבודם. עקב הצלחת המשחק, קבוצת וינה חזרה למשחק נוסף בעיר. גם כדורגלנים מארץ ישראל "הפועל", הגיעו לשחק בווילנה כנגד "מכבי" ובשנת 1927, זכתה "מכבי וילנה" באליפות הכדורגל בווילנה. בענף זה, גם היידישאים וגם הציונים שתפו פעולה על מנת לסייע בקבלת מגרש ומועדון. הם אף גייסו אגודות אחרות לטובת העניין, לרבות אגודת הסוחרים והנשים.
קשיי המועדון וסגירתו

מועדון הספורט של וילנה שידע פריחה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, עמד בפני שני קשיים עיקריים, אשר גרמו לסגירתו: שנות מלחמת העולם השנייה והשואה ובתקופת השלטון הסובייטי.
בתקופת השואה, בשנת 1941, נכבשה וילנה על ידי הנאצים. רבים מהיהודים נרצחו, ואלו שנותרו בחיים, היו נתונים תחת הגבלות קשות. בתנאים אלה לא היה ניתן לקיים מועדון ספורט יהודי.
בתקופת השלטון הסובייטי, היה בלתי אפשרי להקים קבוצה על בסיס אתני. מכאן, שלא ניתן היה להקים קבוצות ספורט על בסיס יהדותם של הספורטאים.
פתיחה מחודשת של המועדון

המועדון נפתח מחדש רק בשנת 1989 ונשיאו הוא סמיונס פינקלשטיין (Semionas Finkelšteinas).
בשנה זו שלח המועדון נבחרת למכביה שהתקיימה בישראל, ואף הניף שם את דגל המדינה, על אף שליטא טרם קיבלה עצמאותה מברית המועצות.
המועדון המחודש הצליח לגרוף גם מדליות במכביות: בשנת 1989 היה זה שחמטאי אדוארד רוזנטליס (Eduardas Rozentalis) במדליית הארד. שחקנית הבדמינטון, אלנס פלבינס (Alanas Plavinas) זכתה ב-2013 במדליית כסף, ובאותה השנה זכתה אלקסס מולודציס (Aleksas Molodeckis) במדליית ארד בג'ודו.
הכרה והנצחה

לרגל ציון מאה שנה לייסוד אגודת הספורט "מכבי" בליטא, התקיים אירוע במרכז הקהילה היהודית בו הושק ספר חדש אודות תולדות "מכבי". הספר, “Lietuvos sporto klubas ‘Makabi’ 1916-2016”, הוא פרי מאמץ משותף של גורמים רבים והוא מהווה אבן דרך לקהילה היהודית בווילנה ונועד להנציח ולכבד את מועדון מכבי, שהוא מועדון האתלטיקה הוותיק ביותר בליטא. הספר סוקר את ההיסטוריה של "מכבי", פעילותה בליטא, חידושו של המועדון לאחר קבלת העצמאות מברית המועצות וכן את סיפור פעילות המועדון ב-25 השנים האחרונות.