stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוחית רישוי של הרשות הפלסטינית
ביהודה ושומרון > כלי רכב פרטיים

לכלי רכב פרטיים יש לוחיות רישוי עם רקע לבן וספרות ומסגרת בצבע ירוק. למספר הרכב יש שבע ספרות. מבנה המספר הוא ‎X-XXXX-XX.
הספרה הראשונה מראה את הנפה שבה נרשם הרכב:
רכבים שנרשמו ברצועת עזה עד שנת 1995 - 1, משנת 1995 - 3 (מערכת הרישום ברצועת עזה השתנתה ב-2012, ראה להלן)
רכבים שנרשמו בנפות שכם (נבלוס), טולכרם, קלקיליה, טובאס וג'נין עד שנת 1995 - 4, משנת 1995 - 7
רכבים שנרשמו בנפות רמאללה ואל-בירה, אל-קודס (ירושלים), ויריחו עד שנת 1995 - 5, משנת 1995 - 6
רכבים שנרשמו בנפות בית לחם, וחברון עד שנת 1995 - 8, משנת 1995 - 9
ארבע הספרות האמצעיות משתנות.
שתי הספרות האחרונות הן לרוב 4X או 9X (כאשר X משתנה), וכן 30 לרכב שמשמש תחבורה ציבורית (מונית, אוטובוס וכדומה). החל משנת 2010 רכב רשמי של הרשות מסתיים בספרות 99. עם זאת, יש כלי רכב שנושאים סיומות שונות מאלה.
בכלי רכב שנרשמו עד שנת 1995 (רכבים עם ספרה ראשונה 4, 5 או 8) שתי הספרות האחרונות מלמדות על שנת רישום הרכב:
רכב שנרשם משנת 1967 עד 1969 קיבל את הספרות 77 עד 79 בהתאמה
רכב שנרשם משנת 1970 עד 1976 קיבל את הספרות 70 עד 76 בהתאמה
רכב שנרשם משנת 1977 עד 1979 קיבל את הספרות 37 עד 39 בהתאמה
רכב שנרשם משנת 1980 עד 1989 קיבל את הספרות 40 עד 49 בהתאמה
רכב שנרשם משנת 1990 עד 1995 קיבל את הספרות 90 עד 95 בהתאמה
ביהודה ושומרון > לוחית רישוי לרכב ציבורי

כלי רכב שמשמשים לתחבורה ציבורית כגון מוניות ואוטובוסים נושאים לוחית בצבע ירוק עם מסגרת וספרות בצבע לבן. הסיומת של מספרי הרישוי של רכבים אלה היא לרוב 30.
ביהודה ושומרון > לוחית רישוי לרכב רשמי של הרשות

כלי רכב רשמיים של הרשות הפלסטינית נושאים לוחית רישוי בצבע לבן עם מספרים ומסגרת בצבע אדום. רכבים אלה משמשים את בכירי הרשות, וכן אמבולנסים, רכבי כיבוי אש, משטרה וכוחות מיוחדים.
החל משנת 2010 חלק מהרכבים הרשמיים של הרשות נושאים לוחית רישוי רגילה בצבעי לבן וירוק עם הסיומת 99.
ביהודה ושומרון > רכבים במבחן

לוחית הרישוי מיועדת לרכבים במבחן. הלוחית משמשת מוסכים ויבואני רכב. הלוחית היא עם רקע כחול וכיתוב בצבע לבן ומציגה את המילה "מבחן" בעברית ובערבית ("اختبار") ומתחתיה מספר.
ביהודה ושומרון > לוחיות שהונפקו החל מיולי 2018

משרד התחבורה של הרשות הפלסטינית הכריז על שיטת מספור חדשה לרכבים שירשמו החל מחודש יולי 2018. לפי שיטה זו, כלי הרכב מקבלים מספר רישוי בן 6 תווים - הכולל 5 ספרות ואות לועזית אחת (בניגוד למערכת הקודמת שבה למספר הרישוי היו 7 ספרות).
מבנה הלוחית הוא X-XXXX-X. חמש הספרות הראשונות מהוות מספר רץ.
האות האחרונה במספר, תיקבע לפי העיר בה כלי הרכב נרשם, ויכולה להיות:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  האות A - ג'נין  האות B - טולכרם  האות C - טובאס  האות D - שכם  האות E - קלקיליה  האות F - סלפית  האות G - יריחו |  האות H - רמאללה  האות J - ירושלים  האות K - בית לחם  האות L - חברון  האות M - דורא  האות N - יטא |  לרצועת עזה הוקצו האותיות הבאות, אם כי טרם ברור אם הרשויות ברצועת עזה יתחילו שימוש בשיטה החדשה: האות P - ג'בליה  האות Q - עזה  האות R - דיר אלבלח  האות S - חאן יונס  האות T - רפיח |
למרות האמור לעיל, כלי הרכב הבאים ימשיכו להיות ממוספרים לפי השיטה הישנה:
כלי רכב ציבוריים יישארו עם הסיומת 30
כלי רכב פטורים ממכס עם הסיומת 31
כלי רכב מושכרים עם הסיומת 32
ברצועת עזה

עד לשנת 2012 ללוחיות הרישוי ברצועת עזה היה את אותו המבנה כמו ביהודה ושומרון. בעקבות אי-סדר רב שנוצר בניהול מאגר הרישום של כלי הרכב, הרשויות ברצועת עזה חייבו בשנת 2012 את כל תושבי הרצועה לרשום מחדש את רכביהם. במעמד זה החליפו את הלוחיות של הרשות הפלסטינית שמתוארות לעיל בעיצוב חדש. הלוחיות החדשות נושאות דגל פלסטיני במקום האותיות P/ف (כאשר בלוחית בסגנון אירופאי הדגל אנכי ונמצא בצד ימין, ובלוחיות רישוי בסגנון אמריקאי הדגל הוא אופקי ונמצא בראש הלוחית). לכל הלוחיות יש רקע לבן. בלוחיות יש שבע ספרות כאשר כל המספרים מתחילים בספרה 3 ולאחריה יש ארבע ספרות המהוות מספר רץ.
רכב פרטי - ללוחית יש ספרות ומסגרת בצבע שחור, עם סיומת 0X (כאשר X יכול להיות כל מספר)
רכב מסחרי - ללוחית יש ספרות ומסגרת בצבע ירוק, עם סיומת 1X.
רכב ציבורי - ללוחית יש ספרות ומסגרת בצבע כחול, עם סיומת 2X.
כלי רכב של העיריות - ללוחית יש ספרות ומסגרת בצבע כחול, עם סיומת 4X.
כלי רכב ממשלתיים - ללוחית יש ספרות ומסגרת בצבע אדום, עם סיומת 5X.
כלי רכב ממשלתיים אישיים - ללוחית יש ספרות ומסגרת בצבע שחור, עם סיומת 5X.
ללוחיות רישוי של רכבים פרטיים ושל רכבים ממשלתיים אישיים יש ספרות ומסגרת בצבע שחור.
ללוחיות רישוי של רכבים מסחרים יש ספרות ומסגרת בצבע ירוק.
ללוחיות רישוי של רכבים ציבורים ושל רכבים של העיריות יש ספרות ומסגרת בצבע כחול.
ללוחיות רישוי של רכבים ממשלתיים יש ספרות ומסגרת בצבע אדום.
היסטוריה > 1967 - 1994

במהלך תקופה זו של הממשל הישראלי ביהודה ושומרון וברצועת עזה, היו לוחיות הרישוי מונפקות לתושבי השטחים על ידי המנהל האזרחי הישראלי. צבע הלוחיות היה כחול (ביהודה ושומרון) ולבן (ברצועת עזה). בצד שמאל של הלוחית הייתה אות עברית בצבע כתום או לבן שזיהתה את הנפה שבה נרשמה המכונית:
א - יריחו (יריחו, מערבית: אריחא)
ב - בית לחם
ד - דיר אלבלח
ח - חברון
ט - טול כרם
נ - ג׳נין
ע - עזה
פ - רפיח
ק - קלקיליה
ר - רמאללה
ש - שכם
ראו גם

לוחית רישוי
לוחית רישוי בישראל
הערות שוליים

↑  יש מעט כלי רכב שנרשמו עד 1998 וקיבלו את הספרות האחרונות 96 עד 98 לפי השנה, עם הספרה הראשונה 1, 4, 5 או 8 לפי הנפה
גרסאות ישנות של לוחית רישוי לרכב רשמי.
לוחית רישוי לרכב במבחן
Whiteface

Whiteface היא סוג של הופעה בה אדם מתאפר כדי להיראות כמו אדם לבן. המונח הוא היפוך של צורת ההופעה הידועה בשם Blackface, שבה אמנים משתמשים באיפור כדי להיראות כמו אדם שחור, בדרך כלל בשביל סטריאוטיפים גזעיים שליליים. מקור מופעי ה-Whiteface הוא במאה ה-19, וכיום עדיין משתמשים בסוג ההופעה הזה, מדי פעם, בסרטים.
היסטוריה

השימוש המוקדם ביותר במונח, על פי מילון אוקספורד, הוא מ-1870 בניו יורק קליפר.
השחקן ארתור "דולי" וילסון זכה לכינוי שלו על התחזותו לאירי לבן ששר שיר בשם "מר דולי".
מילון אוקספורד מביא גם שימוש במושג, משנת 1947, אצל השחקן השחור קנדה לי ששיחק את בוסולה, אדם לבן, בסרט "הדוכסית ממאלפי".
היסטוריה > דוגמאות

הסרט "איש האבטיח", משנת 1970, מתחיל בסצנה בה גודפרי קיימברידג' מגלם אדם לבן שמתעורר בוקר אחד ומגלה שהוא שחור.
אדי מרפי הופיע ב-whiteface בסאטרדיי נייט לייב בשנות ה-80, והופיע ב-whiteface עבור דמויות משניות בסרטים מגלה את אמריקה והפרופסור המטורף.
כדי לקדם את אלבומו החדש, "White People Party Music", ניק קאנון גילם דמות לבנה ממוצא אירופאי בשם קונור סמולנאט.
בסרט "White Chicks" משנת 2004, שון וויאנס ומרלון ויינס מגלמים שני סוכני FBI שמסתווים כנשים לבנות צעירות על ידי שימוש ב-whiteface.
השוואה ל-blackface

Blackface נחשבת כגזענית, מבוססת על הקשרים גזעיים שקשורים לעבדות ולהפרדה גזעית. מסיבה זו, Blackface זוכה לגינוי כבד באמנות המודרנית, בעוד Whiteface משמש מדי פעם באומנות המודרנית, בדרך כלל בהקשר קומי. אלה שתומכים בה כאמנות מבדילים אותה מ-Blackface, וטוענים ש-Whiteface אינו מבוסס על גזענות כמו Blackface, ומכאן טוענים שהסאטירה המיועדת על אורחות חיים של אנשים לבנים אינה גזענית. מבקרי הWhiteface מגנים אותו מפני שהשימוש בו צבוע או שהוא מוסר כפול.
הערות שוליים

↑  Hilary Miller (24 במרץ 2014). "Nick Cannon Wears Whiteface, Sparks Internet Debate". HuffPost. נבדק ב-2020-06-21. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  The Oxford English Dictionary, 3rd edition (2015), "white-face", sense 4.
↑  "Negro Minstrelsy". New York Clipper. 16 באפריל 1870. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Harmetz, Aljean (26 בנובמבר 1992). Round Up the Usual Suspects: The Making of Casablanca—Bogart, Bergman, and World War II. New York: Hyperion. p. 143. ISBN 978-1562829414. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Race Representations in Watermelon Man". Washington University. נבדק ב-20 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Davies, Helen; Ilott, Sarah, eds. (27 ביולי 2018). Comedy and the Politics of Representation: Mocking the Weak. Springer. p. 87. ISBN 9783319905068. נבדק ב-20 ביולי 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Lewis, Hilary (31 במרץ 2014). "Nick Cannon on 'Whiteface' Controversy: 'I Was Doing a Character Impression; Blackface Is About Oppression' (Video)". The Hollywood Reporter. נבדק ב-16 ביולי 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  DOES WHITE CHICKS HAVE A FUTURE ON NETFLIX? LITTLE BRITAIN REMOVAL SPARKS WIDER DEBATE ON RACE! by Christopher Weston from HITC
↑  Desmond-Harris, Jenée (29 באוקטובר 2014). "Don't get what's wrong with blackface? Here's why it's so offensive". Vox. ארכיון מ-23 במאי 2019. נבדק ב-10 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hannaham, James (28 ביוני 2004). "Beyond the Pale". New York Magazine. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Shannaley, Patrick (29 באוקטובר 2018). "Al Roker Condemns Whiteface Amid Megyn Kelly Controversy". The Hollywood Reporter. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Aboriginal mum posts daughter's 'whiteface' photos". BBC. 30 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
סנאן ראיס

| --- | --- |

תחריט של סנאן ראיס מהעשור ה-9 של המאה ה-16
 לידה:  לפני שנת 1533 לערך האימפריה הספרדית האימפריה הספרדית
 פטירה:  לא ידוע האימפריה העות'מאנית (1453–1844) האימפריה העות'מאנית
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 כינוי:  "היהודי הגדול"
 השתייכות:  האימפריה העות'מאנית (1453–1844) האימפריה העות'מאנית
 דרגה:  אדמירל
 פעולות ומבצעים
 קרב פרבזה
 
"ברברוסה" מנצח בקרב פרבזה מול אנדראה דוריה ב-1538
סנאן ראיס (בערבית: سنان ريس) היה שודד ים יהודי אשר הפליג עם האדמירל המפורסם של הצי העות'מאני, ח'יר א-דין, המכונה "ברברוסה".
ביוגרפיה

ראיס נולד למשפחה ממוצא יהודי ספרדי שעברה בגירוש ספרד אל שטחי האימפריה העות'מאנית. ישנם מספר מקרים של יהודים שנמלטו מחצי האי האיברי והחליטו לנקום באימפריה הספרדית על ידי תקיפת ספינותיה בים, אסטרטגית נקמה רווחית כנגד הרדיפה הדתית של האינקוויזיציה. סנאן היה מבוסס בכמה נקודות בים התיכון אחת מהן היא האי סנטוריני, ונלחם בכמה קרבות חשובים כנגד הספרדים והאימפריה הרומית הקדושה, שבזמן ההוא נשלטו על ידי אותו אדם, קרל החמישי.
כינויו "היהודי הגדול", ניתן לו ב-1528 על ידי מושל הודו הפורטוגזית, אשר בטעות חשב שסנאן נשלח בפקודת סולימאן המפואר על מנת לסיע למלך קליקוט. מקורות אחרים טוענים כי השם ניתן לו עקב הימלטותו מעימות עם סיירת נוצרית או שהכינוי בא מעניינו באסטרולוגיה.
ב־1523 הצטרף סנאן לח'יר א-דין, מושל אלג'יריה הקוסארי.
בשנת 1538, סנאן הפליג עם האדמירל המפורסם של הצי העות'מאני, ח'יר א-דין, לקרב פרבזה, נגד צי של קרל החמישי קיסר האימפריה הרומית, בפיקוד אנדראה דוריה. סנאן הציע להנחית את הכוחות באקטיום, אשר במפרץ ארטיה, ליד פרבזה. ברברוסה התנגד לרעיון בתחילה, אולם לאחר שהסכים, התברר מהלך כזה אשר הוביל לניצחון האימפריה העות'מאנית בקרב.
בסביבות שנת 1540, בנו של סנאן הפליג בים על מנת לפגוש את אביו לאחר אחד מניצחונותיו של האב. הילד נתפס ונלקח בשבי על ידי כוחותיו של קרל החמישי, ונמסר לידי הלורד של אלבה, אשר הטביל אותו וגידל אותו בחצר המלך. אדמירל ח'יר א-דין ניסה כמה פעמים לפדות את בנו של סנאן, אך לא הצליח. בזמן ששט בקרבת מקום ב-1544, ברברוסה שלח שליח אל אלבה על מנת לנסות לשחרר את בנו של סנאן. לורד האי השיב כי נקיפות מצפונו הדתי מונעות ממנו למסור נוצרי אשר עבר טבילה לכופר. ברברוסה נתקף זעם למשמע תגובתו, והורה לחיילו לפלוש אל העיר פיומבינו. חייליו בזזו, ופוצצו מבצר בעיר, ורק לאחר מכן הסכים הלורד של אלבה לשחרר את הילד.
מקום קבורתו של סנאן ראיס אינו ידוע. בעבר היו סבורים כי הוא קבור בבית הקברות היהודי באלבניה, אולם בהמשך התגלה שאין זה כך. הבלבול נוצר עקב העובדה שהיה אדמירל עות'מאני אחר, בשם דומה, "סנאן יוסוף פאשה", והאחרון שימש בצי העות'מאני בשנים 1550–1553, בסמיכות לשנות פעילותו של סנאן ראיס.
ראו גם

שודדי ים יהודים
הערות שוליים

1 2  Gürkan, Emrah Safa (2010). "The centre and the frontier: Ottoman cooperation with the North African corsairs in the sixteenth century" (PDF). Turkish Historical Review. 1: 131.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363602305171  GND: 1037212959  VIAF: 304933927   WorldCat (עם VIAF): 304933927
כמה טוב להיות פרח קיר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  סטיבן צ'בוסקי
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  פיטסבורג 
 הוצאה
 הוצאה:  Alfaguara 
 תאריך הוצאה:  1 בפברואר 1999
 מספר עמודים:  224 באנגלית, 204 בעברית
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002287435
 
כמה טוב להיות פרח קיר (באנגלית: The Perks of Being a Wallflower) הוא רומן מכתבים מאת הסופר האמריקאי סטיבן צ'בוסקי, שפורסם לראשונה ב-1999.
עלילת הרומן מתרחשת בתחילת שנות ה-90, בשנתו הראשונה בתיכון של נער מופנם בשם צ'ארלי. הרומן עוסק בסגנון חשיבתו הבלתי-שגרתי של צ'ארלי בעודו מנווט בין ההתבגרות לבגרות, ובניסיונותיו להתמודד עם שאלות נוקבות שנובעות מיחסיו עם חבריו ומשפחתו. הרומן עוסק במגוון נושאים, בהם הסתגרות, מיניות ושימוש בסמים; ובה בעת כולל אזכורים ליצירות ספרותיות, לסרטים ולתרבות הפופ בכלל.
"כמה טוב להיות פרח קיר" הוא ספר הביכורים של צ'בוסקי. לדבריו, כתיבתו ארכה חמש שנים והוא מבוסס במידה מה על זכרונותיו האישיים. על אף שהיה לרב מכר, הוחרם הספר בחלק מבתי הספר בארצות הברית, בשל תוכנו.
בשנת 2012 עובד הספר לסרט באותו שם, בהשתתפות אמה ווטסון. יציאת הסרט לאקרנים תרמה מאוד למכירות הספר, שהגיע לרשימת הספרים הנמכרים ביותר של הניו יורק טיימס.
רקע

צ'בוסקי הגה את הרעיון לכתוב את הרומן במהלך תקופה קשה בחייו, שהובילה אותו לשאול, "מדוע אנשים טובים מאפשרים לעצמם לקבל יחס רע כל כך?". על כך ניסה לענות ב"אנו מקבלים את האהבה שאנו חושבים שמגיעה לנו". התשובה הזו נועדה להיות עצה, שעל כל אחד להיות אחראי על עצמו - להעניק לעצמו אהבה, לא רומנטית בהכרח, ולשמור על התקווה לעתיד. חייו של צ'בוסקי היו מלאי מסיבות, אך במרכזם עמדה אישה אחת שאהב; כך היה במשך חמש שנים, עד שקיבל את הרעיונות הראשונים לספר.
סיפור כתיבת הרומן החל כשצ'בוסקי היה בבית ספר, ועבד על ספר אחר. באותו ספר כתב "אני מניח שזה פשוט אחד היתרונות בלהיות פרח קיר", מה שהובילו למסקנה ש"במקום כלשהו.. היה הילד שבאמת ניסיתי למצוא". צ'בוסקי החל לכתוב את הרומן בקיץ 1996, בעודו בקולג' והשלימו תוך עשרה שבועות. הוא חיבר שתי טיוטות נוספות של הרומן, מלאכה שתמה רק בקיץ 1998.
צ'ארלי, שאותה כינה צ'בוסקי "תקווה בצורת דמות", מבוסס עליו במידה מועטת. צ'בוסקי כלל ברומן זכרונות רבים מהתקופה שבה גר בפיטסבורג (בה מתרחש גם הספר). הדמויות מבוססות על אנשים שהכיר צ'בוסקי במהלך חייו; הוא מתמקד במאבקיהן ובתשוקותיהן, ומשתדל להיצמד לטבעה של כל אחת מהן. הדמויות של סם ופטריק היו "איחוד" של מספר אנשים שצ'בוסקי פגש; סם מבוססת על נערות שהתוודו בפניו, ופטריק הוא "כל הילדים ההומואים שהכרתי, ומצאו את דרכם לזהות משל עצמם".
סגנון ונושאים

בשנתו האחרונה בתיכון כתב צ'בוסקי מכתבים אנונימיים לסטיוארט סטרן, ובהם סיפר כמה השפיע עליו הסרט מרד נעורים, שסטרן כתב את תסריטו; מכאן הרעיון של מכתבים אנונימיים. שנה לאחר שהשלים את לימודיו, פגש צ'בוסקי את סטרן והפך לתלמידו. באמצעות שימוש בסדרת מכתבים מצ'ארלי לדמות אחרת, מצא צ'בוסקי את "הדרך האינטימית ביותר" לשוחח עם הקורא. כמו כן אמר:
כולנו זוכרים מה זה להיות צעיר. כולנו זוכרים מה זה להיות מתבגר. יום אחד אתה על גג העולם, חווה את רגעיך הטובים ביותר. ואז, שלושה שבועות מאוחר יותר, אתה מדוכא נורא. אז, דרך המכתבים, יכולתי לכתוב את כל זה ועדיין לשמור על סיפור אחד ולכיד.
נוסטלגיה והמציאות של גיל ההתבגרות זוהו על ידי מבקרים כשני הנושאים המרכזיים בספר. דייוויד אדלשטיין מהניו יורקר כתב שצ'בוסקי תופס את "הרגשת השייכות כשאתה בין חברים, אבל יודע שבקרוב תהיה לבד", וציין ש "כאב האובדן...עז כמעט כמו האושר ... זו נוסטלגיה עם מוטיב חזק של שיבה הביתה". מרטי בקרמן מ- Word Riot כתב שצעירים מתחברים לספר משום שהמאורעות בו מתרחשים בחייהם של בני נוער רבים. צ'בוסקי רצה להעביר מסר של כבוד לבני הנוער, "להקנות תוקף למה שמתבגרים עוברים מדי יום, לכבד זאת ולחגוג זאת". הרומן, הוסיף בקרמן, מיועד ל"כל אחד שהרגיש מנודה".
הספר נקרא על ידי אנשים בכל הגילים, אך הוא מיועד מלכתחילה לקהל הצעיר. הספר עוסק במגוון נושאים בגישה אדישה; עם הנושאים הללו נמנים סמים, חברות, דימוי גוף, אהבה ראשונה, אובדנות, הפרעות אכילה ומיניות. צ'בוסקי מוקיר את חשיבות הבידור בגיל ההתבגרות: "ספרים, שירים וסרטים הם יותר מבידור כשאתה צעיר. הם עוזרים לכולנו לגלות את זהותנו, לגלות במה אנו מאמינים ולגלות מה אנו מקווים שחיינו יהיו". הספר כולל מספר אזכורים תרבותיים מעולמות המוזיקה והספרות.
ביקורת

"כמה טוב להיות פרח קיר" יצא לאור ב-1 בפברואר 1999, בהוצאת "Pocket Books". עד שנת 2000 הודפס הספר ב-100 אלף עותקים, ונכלל ברשימת ספרי הקריאה של בתי ספר רבים. נכון ל-2012, תורגם הספר לשלוש עשרה שפות ופורסם בשש עשרה מדינות. באותה שנה דורג על ידי NPR במקום השישה עשר ברשימת ספרי הנוער הטובים ביותר אי פעם.
תגובת המבקרים הייתה מעורבת; Publishers Weekly כינה את הרומן "נדוש", וטען שהוא עוסק ב"נושאים רגילים של גיל ההתבגרות" ושאופיו הרגיש של צ'ארלי נראה כאילו נכפה על ידי צ'בוסקי. Kirkus Review טען שברומן יש "השילוב המושלם של מציאותיות והתרוממות רוח", אך ביקר את ה"גנבה" (במילותיו) מהתפסן בשדה השיפון של סלינג'ר. מבקרים נוספים ערכו השוואות דומות, אך צ'בוסקי אמר ש"לא ניסה לחקות את הסגנון [של סלינג'ר] ככותב"; הוא ראה "כיצד קוראים עשויים להשוות את צ'ארלי להולדן קולדפילד של סלינג'ר, אבל "הם אנשים שונים מאוד עם בעיות ונקודות מבט ייחודיות".
ביקורת חיובית יותר הופיעה ב-School Library Journal, ובה נכתב שהרומן, "בתבונה", הופך את הקוראים לנמנעי מכתביו של צ'ארלי, ו"ישפיע על קוראים בני נוער במשך שנים [לאחר קריאתו]". קייט פבאו שיבחה את רלוונטיות הרומן לבני נוער: "קוראים ימצאו עצמם חיש מהר חשים צער עבור הפרוטגוניסט ודואגים לו במהלך מסעו משנה החיים". במאמר שפרסמה ב-A.V Club, כתבה מרה איקין שעבור מבוגרים "'כמה טוב' סובל מעודף חרדה גולמית וטהורה... שלא בדומה לרומנים אחרים, ידידותיים יותר, המיועדים לבני נוער, כהארי פוטר, 'כמה טוב' פונה יותר לבני טווח גילים מסוים ועושה זאת היטב".
בשל תוכנו, הופיע "כמה טוב להיות פרח קיר" שש פעמים ברשימת עשרת הספרים המתריסים ביותר, שנערכת על ידי איגוד הספריות האמריקאי. בארצות הברית פועלים ארגונים שפועלים להרחיק 'ספרים רעים' מבתי ספר, ואלה הביאו לא אחת להורדת הספר ממדפי בתי ספר, בייחוד בכיתות הנמוכות. עם נימוקיהם נמנים "ניבולי פה", "שימוש לרעה בסמים", "מיניות מפורשת" ואף "עינויים". הם טוענים שהספר מיועד למבוגרים בלבד. ב-2009 דווח שבשל העיסוק באובדנות, החלו ספריות רבות ברחבי ארצות הברית להעביר את הספר למדף הספרים שמיועדים למבוגרים. הורים מסוימים טענו שהספר "פורנוגרפי" ושתכניו "גסים", אך הורים אחרים טענו שהספר עוסק בנושאים אמתיים ונפוצים בקרב מתבגרים, ומציג נקודת מבט אמיתית. עיסוקו של הספר בהומוסקסואליות עורר התנגדות, כמו גם "האדרת" השימוש באלכוהול ובסמים. בראיון שנערך עמו, הצהיר צ'בוסקי שהוא יודע על שני בתי ספר שהחרימו את הספר. היות ש"לא כתב ספר שנוי במחלוקת", "הופתע מכך".
עיבוד קולנועי

עוד כשכתב את הספר, שאף צ'בוסקי שיעובד לסרט - "חלום חיי". לאחר שיצא הספר לאור, צ'בוסקי קיבל מספר הצעות לעבדו לסרט, אך סירב כי הוא "חייב למעריצים סרט שיהיה ראוי לאהבתם לספר". ב-2010 החלה Mr.Mudd לפתח גרסה קולנועית לספר, וצ'בוסקי מונה לתסריטאי ולבמאי. שלושת מפיקיו של הסרט הם ג'ון מלקוביץ', ליאן חלפון וראסל סמית'. הסרט צולם בפיטסבורג בין 9 במאי ל-29 ביוני 2011, וכיכבו בו לוגאן לרמן כצ'ארלי, אמה ווטסון כסם, עזרא מילר כפטריק, ונינה דוברב כקנדי, אחותו של צ'ארלי.
לאחר שהוכרז על הסרטת הספר, גדלו מכירותיו במאות אחוזים, מ-89 אלף עותקים ב-2011 ל-425 אלף עותקים ב-2012, והוא הגיע לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. עד 2012 הודפסו 1.5 מיליון עותקים של הספר.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-8 בספטמבר 2012, בפסטיבל הסרטים של טורונטו. ב-21 בספטמבר יצא הסרט לאקרנים בארצות הברית. הוא זכה ל"ביקורות טובות באופן כללי", עם ציון ממוצע של 67 באתר Metacritic, ו-85 ב-Rotten Tomatoes. הכנסות הסרט עמדו על 33 מיליון דולר, בהשוואה לתקציב של 13 מיליון דולר.
מחשבה פלילית

לפי סעיף 19 לחוק העונשין, מחשבה פלילית (בלטינית משפטית (אנ'): Mens Rea) היא היסוד הנפשי הנדרש להתקיימות העבירה הפלילית. סעיף 20 לחוק העונשין מגדיר מהי מחשבה פלילית.
מקור הדרישה למחשבה פלילית

בשנת 1995 נכנס לתוקפו תיקון מספר 39 לחוק העונשין. חשיבותו של התיקון נובעת בעיקר מהעובדה שהחליף את החלק הכללי (סעיפים 1–34 לחוק בוטלו, ובמקומם נכנסו סעיפים חדשים). אחת התכליות העיקריות של תיקון 39 הייתה לצמצם את נוכחות הגישה התועלתנית שרווחה ערב התיקון במשפט הישראלי, ולתת את הדגש על הגישה הדאונטולוגית, כחלק מההשפעה האנגלית על מערכת המשפט בישראל.
הצורך בהוכחת יסוד נפשי להוכחת עבירה פלילית מקורו בהשפעה של תאוריות גמול. עיקר הדגש של התפיסה הגמולית הוא על אחריות שנובעת מאשם, על הבחירה, מתוך רצון חופשי, להתנכר לערכים המוגנים בחוק. על כן, על מנת להחזיר את האיזון שהופר בביצוע העבירה, יש להראות כי הנאשם אכן בחר לפגוע בערך מוגן.
הקשיים בדרישת המחשבה הפלילית > הקושי התאורטי

כיצד ניתן לטעון שהמחשבות שעוברות במוחו של פלוני זהות למחשבות שראוי שיעברו במוחו, בעת עשיית פעולה כלשהי?
הקושי נובע מהתפיסה של המשפט הפלילי את הציבור כיצורים רציונליים, הנותנים דין וחשבון על כל מהלך ופעולה, המקיימים דיאלוג פנימי בינם לבין עצמם טרם עשיית כל פעולה ופעולה. זאת בעוד שבמציאות, רוב המעשים שלנו הם אגביים, נעשים בלי תשומת לב.
הקשיים בדרישת המחשבה הפלילית > הקושי המעשי

כיצד ניתן להוכיח מבחינה עובדתית את מחשבותיו של פלוני בעת שעשה את המעשה?
הקושי נובע מהתפיסה של המשפט הפלילי להוכחת היסוד נפשי כאל הוכחה של עובדה בעולם בעוד שמבחינה מעשית אין יכולת להוכיח את הדבר מבחינה ראייתית. על כן, לשם הוכחת היסוד הנפשי, מתבססים על חזקות משפטיות.
דרישת ההוכחה של המחשבה הפלילית

1. עבירות התנהגותיות- דרישה להוכחת מודעות לטיב המעשה, לקיום הנסיבות ולאפשרות הגרימה לתוצאות המעשה.

2. עבירות תוצאתיות- דרישה להוכחת רכיב חפצי בנוגע לתוצאה:

2.1. כוונה- עשיית מעשה במטרה לגרום לתוצאה האסורה בחוק. ניתן להוכיח כוונה גם דרך כלל הצפיות הקבוע ב20(ב) לחוק העונשין.

2.2. פזיזות

2.2.1. אדישות לקרות התוצאה.

2.2.2. קלות דעת- נטילת סיכון בלתי סביר לאפשרות גרימת התוצאות האמורות, מתוך תקווה להצליח למנען.
הקושי בהגדרת מצב נפשי זה - מצד אחד הנאשם לא חושב שהתוצאה יכולה להתממש אך מצד שני הוא מקווה למנוע אותה. קושי זה הביא את הפסיקה לבחון את עומק המודעות ורוחב המודעות (מידת ההסתכנות בהתרחשות התוצאה) של הנאשם בביצוע המעשה.
יש הגורסים כי ככל שרוחב המודעות ועומק המודעות מצומצמים יותר הרי שמדובר ברשלנות. מנגד, ככל שהמודעות רחבה ועמוקה יותר ניתן להחיל את כלל הצפיות ולטעון כי הייתה כוונה לקרות התוצאה.
עצימת עיניים

הרעיון של "עצימת עיניים" נוצר במשפט המקובל כדרך להתמודד עם עבריינות מתוחכמת - עבריינים שיודעים מהן הדרישות הבסיסיות של המשפט הפלילי, יודעים שאם הם יהיו מודעים הם יורשעו, ולכן מתרחקים מהעבירה ומהנוגע לה בצורה מכוונת ומודעת. על מנת להילחם בתופעה זו, נקבע כי בחירה מכוונת להתעלם מעובדות שוות ערך למודעות. כלומר, במשפט המקובל עצימת עיניים הוא כלל שדרוג אחריות, מ"פזיזות" ל"ידיעה".
הקושי בהשתלת רעיון עצימת העיניים במשפט הפלילי הישראלי נובע מהיחס השונה של שיטות המשפט למחשבה הפלילית - בעוד במשפט המקובל ישנן שלוש דרגות של מחשבה פלילית - כוונה, ידיעה ופזיזות - במשפט הישראלי ישנן שתי דרגות בלבד - "מודעות" או "חוסר מודעות".
יש הגורסים כי השתלת כלל "עצימת העיניים" במשפט הישראלי, על אף השוני הנ"ל בין שיטות המשפט, הביאה למצב בו רף הדרישה למחשבה פלילית הוא הנמוך ביותר מכל מדינה מערבית אחרת.
עצימת עיניים > חריגים לכלל "עצימת עיניים" ולמחשבה פלילית

בעבירות בהן חלה אחריות קפידה אין צורך בהוכחת עצימת עיניים, ולא בהוכחת כוונה פלילית. מדובר בין היתר בעבירות תנועה, גרימת זיהום אוויר או רעש, חלק מסעיפי חוק איסור הלבנת הון, אי תשלום שכר מינימום ועוד.
מאז 2004 אין צורך בהוכחת מחשבה פלילית או עצימת עיניים גם בעבירת הפרת אמונים לנוכח פסיקת שופטי בית המשפט העליון בהרכב מיוחד, שקבעו כי "הפרת האמונים אינה דורשת מחשבה פלילית מיוחדת. היא מסתפקת בעקרון הכללי של מודעות... מודעות לטיב הפיזי של המעשה, ולא למשמעותו הנורמטיבית".
אין אפשרות להרכיב את הכלל של עצימת עיניים על גבי כלל הצפיות – חשד לא יכול לשדרג למודעות ברמה של קרבה לוודאי.
ישנן עבירות ששוללת במפורש שימוש בכלל (סעיף 4 לחוק איסור הלבנת הון)
עקרון המזיגה

במשפט קיים עקרון המזיגה (הידוע גם כעקרון הנביעה/היעדר סימולטניות) העוסק ביחס בין ההתנהגות למחשבה הפלילית, כאשר הדרישה של המשפט הפלילי היא שהיסוד הנפשי יוליד את היסוד העובדתי, כלומר, שמתוך מחשבה פלילית יבוצע המעשה האסור. העיקרון מבקש למנוע הרשעות מקריות - אנחנו מבקשים להרשיע רק אדם שהמעשה הפלילי שביצע נבע מהמחשבה הפלילית. הוא משמש בעיקר כטיעון סנגוריאלי.
ישנם שני מצבים עיקריים בהם מתקיים עקרון הסימולטניות -
מקרים בהם המחשבה הפלילית קודמת למעשה - כאשר בית המשפט נוטה לדחות טענה זו על ידי ראיית שלל המעשים כרצף אחד.
מקרים בהם המעשה קודם למחשבה הפלילית - בית המשפט נוטה לדחות טענה זו על ידי קביעה כי כל ההתרחשויות סביב המעשה נחשבות כמעשה אקטיבי אחד שבשלב מסוים מצטרפת אליו המחשבה הפלילית.
אולם, למרות הקושי בהוכחת טענה זו, עיקרון זה שימש כהגנה במקרים רבים, כשהבולט בהם הוא פס"ד ורטר. יוסי ורטר, עיתונאי, השיג תשליל שמקורו בפעולות חקירה מאת סנגורית, ופרסם את התמונה שמקורה בתשליל. השופט ברק זיכה אותו בשל כך שלא הוכחה מזיגה בין היסוד הנפשי למעשה, שכן כאשר השיג את התשליל לא הייתה כוונה.