stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקלט (מיגון)
התפתחות המקלטים > סוגי מקלטים במהלך מלחמת העולם השנייה > תחנות רכבת תחתית

בתחילת המלחמה, שר ההגנה, הרברט מוריסון, היצר על השימוש שנעשה בתחנות רכבת תחתית ובמנהרות תת-קרקעיות כמקלטים ציבוריים. הוא חשש מהתפרצות מגפות בשל המחסור בבתי שימוש בתחנות רבות, מהסכנה הכרוכה בנפילת אנשים לפסי הרכבת וכן מכך שאנשים ירצו להישאר בפנים יום ולילה בהרגישם ביטחון רב יותר בפנים מאשר בחוץ. אולם, עד מהרה הוכח שהחששות היו חסרי בסיס. אנשים ששו להמשיך בשגרת חייהם למרות הסכנה שבשהייה מחוץ למקלטים.
הממשלה הבינה עד מהרה את הצורך הציבורי בהשמשת מנהרות הרכבת התחתית בלונדון כמקלטים. ב-21 בספטמבר 1940, תחנת אלדויץ' בקו פיקדילי נסגרה לתנועת רכבות, פסי הרכבת כוסו בטון, ושערי הצפה מחוזקים הותקנו כדי לאפשר סגירה מהירה במקרה שנהר התמזה יטה ממסלולו בעקבות נזקי ההפצצות.
79 תחנות צוידו במיטות עבור 22,000 אנשים, בערכות עזרה ראשונה ובשירותים כימיים. 124 קנטינות נפתחו בכל חלקי הרכבת התחתית. מרשלים מיוחדים מונו לפקח על המקלטים במטרה לשמר את הסדר, לספק עזרה ראשונה ולסייע במקרה הצפה.
עסקים הורשו להשתמש בתחנות התת-קרקעיות ובתעלות שלא נפתחו. משרדי ממשלה נקבעו בחלק מהאזורים וגם מרכז פיקוד הנ"מ של לונדון עבר לאחת התחנות.
בעת אחת ההפצצות, נסו על נפשם במורד המדרגות אל המקלט כ-1,500 אנשים. מישהו מעד, והקהל שהמשיך לדחוף קדימה, גרם לאנשים נוספים ליפול. 173 אנשים נמחצו למוות במנוסת בהלה באותה הפצצה. היקף האסונות שאירעו ומספר ההרוגים לא נחשפו באופן רשמי עד תום המלחמה. למרות זאת, הרכבת התחתית נחשבה במהלך המלחמה לאמצעי הבטוח ביותר להגנה על כמות גדולה של אנשים באזור הצפוף של לונדון.
מספרם של שוהי התעלות והתחנות במהלך מלחמת העולם השנייה מוערך בכ-170,000. אף על פי שמספר זה נמוך בהרבה ממספרם הכולל של תושבי לונדון, עדיין הצילה הרכבת התחתית את חייהם של רבים אשר אילו לא היו עושים בה שימוש, היו נאלצים להסתפק באמצעי הגנה גרוע יותר.
התפתחות המקלטים > סוגי מקלטים במהלך מלחמת העולם השנייה > מקלט ציבורי ברחוב

בממלכה המאוחדת, עלה במהרה הצורך במקלטים ציבוריים, שישמשו הולכי רגל ונהגים בעת הפגזות. תוכנית לבניית מקלטי רחוב ציבוריים החלה במרץ 1940. הממשלה סיפקה חומרים והניעה את התוכנית וקבלנים פרטיים ביצעו את העבודה תחת פיקוח. המקלטים נבנו מקירות לבנים בעובי 14 אינץ' ומתקרות בטון מזוין בעובי רגל אחת. מקלטים אלו היו דומים למקלטים פרטיים שהחלו להבנות מעט מאוחר יותר, למעט העובדה שהיו גדולים יותר. כל מקלט ציבורי אכלס כ-50 אנשים וחולק לאגפים שונים באמצעות קירות פנימיים שהכילו פתחים שחיברו את האגפים השונים. באגף היו לרוב כ-6 מיטות.
הבנייה נעשתה בקצב מהיר, עד שכמות הבטון והלבנים החלה להידלדל בשל הביקוש הקיצוני והפתאומי. בערך באותה תקופה, נפוצו שמועות על תאונות שהתרחשו במקלטים מסוג זה (למשל, מקרה בו אנשים טבעו במקלט שהוצף בשל פיצוץ בצינור מים). בעקבות כך, החלו מקלטים אלו לאבד את אהדת ואמון הציבור. הממשלה החלה לעודד בעלי בתים לבנות מקלטים פרטיים על אדמתם או בתוך ביתם, והבטיחה לספק להם את החומרים הדרושים.
התפתחות המקלטים > סוגי מקלטים במהלך מלחמת העולם השנייה > מקלט אנדרסון

מקלט אנדרסון תוכנן בשנת 1938 על ידי סר ג'ון אנדרסון בתגובה לדרישה שהגיעה מהממשלה. רבים האמינו שהמקלט כונה על שם סר ג'ון אנדרסון וייברלי אולם בפועל המקלט היה על שמו של דייוויד אנדרסון שהיה ממונה על הכנת אמצעי הגנה בפני תקיפות אוויריות טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר בדיקות מקיפות של התכנון החלו לייצר את המקלט.
מקלטי אנדרסון תוכננו לאכלס עד שישה אנשים. העיקרון המנחה להגנה היה שימוש בלוחות מעוקלים וישרים העשויים מברזל גלי מגולוון. שישה לוחות מעוקלים חוברו יחד בחלק העליון ויצרו את החלק העיקרי של המקלט. שלושה לוחות ישרים הרכיבו כל אחד משני הצדדים, והחזית ואחורי המקלט הורכבו משני לוחות כל אחד. סך הכול היו כ-14 לוחות. ברצפה היה בור ניקוז קטן שמטרתו הייתה לאגור מי גשם, אם יחלחלו לתוך המקלט. ממדי המקלט היו: גובה 1.8 מטרים, רוחב 1.4 מטרים, אורך 2 מטרים. המקלטים היו קבורים בעומק 1.2 מטרים ומכוסים באדמה מעל הגג בעובי של 0.4 מטרים. האבזור הפנימי היה נתון לשיקול דעתו של בעל המקלט.
מקלטי אנדרסון ניתנו בחינם לכל בעלי הבתים שהרוויחו פחות מ £250 בשנה. המקלטים נמכרו במחיר £7 לבעלי הכנסה גבוהה יותר. 150,000 מקלטים מסוג זה חולקו או נמכרו בין פברואר 1939 עד פרוץ המלחמה. במהלך המלחמה הוקמו עוד 2.1 מיליון מקלטי אנדרסון.
יעילותם של המקלטים הייתה מוגבלת, הם היו צפופים מאוד, ללא כל בידוד תרמי ובשל חוסר ניקוז נטו להיות מוצפים במים לאחר גשם. לא ניתן היה לבלות בהם לילות שלמים, והעובדה שניצבו בגינה סרבלה את ההגעה המהירה והיעילה אליהם, במיוחד באמצע הלילה. לכן, למרות נגישותם הרבה לאוכלוסייה, תושבים רבים בלונדון העדיפו לבלות את לילותיהם בתחנות הרכבת התחתית.
בשל המספר הגדול שלהם וחוזקם, מקלטי אנדרסון רבים קיימים עד עצם היום הזה. מקלטים רבים הוצאו מהאדמה לאחר המלחמה והומרו לבקתות אחסון המשמשות לגננות.
מקלטים גורדי שחקים בגרמניה

מקלטים גורדי שחקים בגרמניה היו ייחודיים ובעלי תכנון לא שגרתי. הם תוכננו להקל את הלחץ שהרשויות בגרמניה חשו בשל המספרים הגואים של האנשים שנזקקו למקלט בעת התקפות אוויריות. בניגוד למקלטים אחרים, מבנים אלה אכן נחשבו ממוגנים לחלוטין מפני פצצות. יתרונם היה גם שנבנו כלפי מעלה ובכך חסכו עלויות חפירה. חלק מהמבנים שימשו גם כמגדלי הגנה אווירית. בערי בנות הברית לא היו מקלטים דומים למקלטים אלה.
מקלט גורד שחקים נבנה לרוב מבלוקים של בטון בעובי של בין 1 מטר ל-1.5 מטר. הטמפרטורה ששררה בהם הייתה בין 7 ל-10 מעלות צלזיוס. זו הסיבה שהמקלטים שמשו גם כמעבדות במהלך המלחמה ולאחריה. המקלטים תוכננו להגן על אנשים, על מרכזי ניהול, על ארכיונים חיוניים ועל יצירות אומנות חשובות.
צורות המגדלים היו מגוונות. חלקם נבנו בצורה מלבנית, ואחרים נבנו עגולים. בחלק מהמגדלים העגולים היו גרמי מדרגות שהסתעפו כלפי מעלה בתוך הקירות. רבים מהמבנים קיימים עד היום, ומשמשים משרדים, מקומות אחסון, מלונות, בתי חולים ובתי ספר. המחיר של הריסת מבנים אלו לאחר המלחמה היה גבוה מאוד וניסיונות לשבור קירות מבנים כאלו בווינה עלו בתוהו.
מקלטים בישראל

בישראל נקבע בחוק ההתגוננות האזרחית כי בכל בית או סמוך לו יהיה מקלט שישמש בעיקרו את דיירי הבית ובני אדם הרגילים לבקר בו. חוק זה חוקק כלקח ממלחמת השחרור ונועד להסדיר את ההגנה על אזרחי ישראל - בין השאר מפני מתקפות אוויריות.
בשנת 1992, לאחר מלחמת המפרץ הראשונה בה שוגרו טילי סקאד מעיראק אל ישראל, אושרו תקנות לפיהן בכל מבנה חייב להימצא מרחב מוגן תקני, כלומר ממ"ד, מרחב מוגן קומתי (ממ"ק) או מרחב מוגן מוסדי (ממ"מ).
עם העלייה בירי רקטי מרצועת עזה לכיוון יישובי עוטף עזה, עד לכדי מצב של צורך במציאת מחסה בתוך עשר שניות, הוצבו בשטחים פתוחים גם מיגוניות הנותנות מענה מהיר בנוסף למקלטים
במלחמת חרבות ברזל ניצלו מחבלי החמאס את הבריחה של התושבים למיגוניות וירו בהם שם.
ראו גם

מרחב מוגן
כיצד לשרוד מתקפה גרעינית
מקלט גרעיני
מגדל הגנה אווירית
אמצעי זהירות בעת תקיפה אווירית
בונקר
הערות שוליים

↑  מרחב מוגן תקני, באתר פיקוד העורף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294603205171  BnF: cb11973128p (data)  LCCN: sh85002692  NARA: 10637403  NKC: ph349440 
מטהר אוויר שהיה מצוי במקלט בתחנת רכבת תחתית בגרמניה בתקופת מלחמת העולם השנייה
שלט המוביל למקלט תת-קרקעי בלונדון
קומה עליונה של אחת מהתעלות העמוקות ב"בלסייז פארק"
מקלט אנדרסון
מקלט גורד שחקים בטריאר
ילדים במקלט בבית שאן לאחר הפגזה, 1969
ניו מקסיקו (BB-40)

| --- | --- |
USS ניו מקסיקו, 1921
USS ניו מקסיקו, 1921
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת ניו מקסיקו
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת הצי בברוקלין 
 תחילת הבנייה:  14 באוקטובר 1915
 הושקה:  13 באפריל 1917
 תקופת הפעילות:  20 במאי 1918 – 19 ביולי 1946 (28 שנים)
 אחריתה:  נגרטה ב-1948
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 32,514 טון, מקסימלי: 33,530 טון
 אורך:  190 מטר
 רוחב:  29.69 מטר
 שוקע:  9.1 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  1,081 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  15,000 ק"מ
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 32,000 כוחות סוס (24 מגה-וואט)
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 8–13.5 אינץ' (203–343 מ"מ)   ברבטות: 13 אינץ' (330 מ"מ)   צריחי התותחים: 18 אינץ' (457 מ"מ)   מגדל הניווט: 16 אינץ' (406 מ"מ)   שריון הסיפון: 3.5 אינץ' (89 מ"מ)
 חימוש:  12 תותחים בקוטר 14 אינץ' (356 מ"מ)   14 תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)   4 תותחים בקוטר 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה ניו מקסיקו (BB-40) הייתה אוניית מערכה בשירות צי ארצות הברית בין השנים 1918 עד 1946. היא הייתה האונייה המובילה של סדרת ניו מקסיקו שכללה שלוש אוניות מערכה, והספינה הראשונה שנקראה על שם מדינת ניו מקסיקו. השדרית שלה הונחה ב-14 באוקטובר 1915 במספנת הצי של ניו יורק, היא הושקה ב-23 באפריל 1917 ונכנסה לשירות ב-20 במאי 1918. ניו מקסיקו הייתה ספינת המלחמה המתקדמת ביותר של הצי האמריקני ואוניית המערכה הראשונה שלה עם תיבת הילוכים טורבו-חשמלית, שעזרה לה להגיע למהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
זמן קצר לאחר השלמת ההכשרה הראשונית, ניו מקסיקו ליוותה את הספינה שהובילה את הנשיא וודרו וילסון לברסט, צרפת כדי לחתום על הסכם ורסאי. לאחר מכן היא הפכה לאוניית הדגל הראשונה של צי האוקיינוס השקט החדש שהוקם. תקופת בין המלחמות התאפיינה בתרגילים חוזרים ונשנים עם צי האוקיינוס השקט והצי האטלנטי, שימוש כספינת ניסוי עבור בקרי PID, ומודרניזציה גדולה בין מרץ 1931 לינואר 1933. הפעולות הראשונות של ניו מקסיקו במהלך מלחמת העולם השנייה היו סיורי נייטרליות באוקיינוס האטלנטי. היא חזרה לאוקיינוס השקט לאחר ההתקפה היפנית על פרל הארבור והשתתפה בהפגזות חוף במהלך פעולות באטו וקיסקה, טאראווה, איי מרשל, איי מריאנה ופלאו, לייטה, לוזון ואוקינאווה; אלה היו משובצים בתפקידי ליווי, סיורים ושיפוצים. האונייה הותקפה על ידי קמיקזות במספר הזדמנויות. ניו מקסיקו זכתה בשישה כוכבי קרב על שירותה במערכה באוקיינוס השקט ונכחה במפרץ טוקיו בעת הכניעה הרשמית של יפן ב-2 בספטמבר 1945. ארבעה ימים לאחר מכן, היא הפליגה לארצות הברית והגיעה לבוסטון ב-17 באוקטובר.
ניו מקסיקו הושבתה בבוסטון ב-19 ביולי 1946 ונמחקה מרשימות הצי ב-25 בפברואר 1947. היא נמכרה לגריטה למחלקת ליפסט של האחים לוריא בנובמבר 1947, אך ניסיונות להביאה לניוארק, ניו ג'רזי לצורך גריטתה נתקלו בהתנגדות מצד פקידי העירייה. סירות כיבוי עירוניות נשלחו לחסום את מעבר ספינת הקרב ואת הגוררות של ליפסט, בעוד שמשמר החופים של ארצות הברית הכריז על כוונות להבטיח מעבר בטוח. תת-המזכיר של מחלקת הצי נשלח לנטרל את מה שהתקשורת החלה לכנות "הקרב על מפרץ ניוארק"; העיר הסכימה לפרק את ניו מקסיקו ושתי אוניות מערכה נוספות לפני שפעולות הגריטה במפרץ ניוארק ייפסקו, בעוד שליפסט קיבל הוראה לגרוט את האוניות במסגרת זמן מוגדרת או לספוג קנסות כספיים. הגריטה החלה בנובמבר והסתיימה ביולי 1948.
תיאור

ניו-מקסיקו הייתה באורך כולל של 624 רגל (190 מטרים), רוחב של 97 רגל 5 אינץ' (29.69 מטרים) ושוקע של 30 רגל (9.1 מטרים). הדחק האונייה היה 32,000 טונות ארוכות (32,514 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 33,000 טונות ארוכות (33,530 טונות) במעמס קרבי מלא. האונייה הונעה על ידי טורבינות קיטור של קרטיס בעלות ארבעה צילינדרים ותשעה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט בדירוג של 32,000 כוחות סוס (24,000 קילוואט), שהעניקו לה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). הצוות שלה מנה 1,081 קצינים ומלחים. בעת בנייתה, הותקנו לה שני תרני סריג עם צמרות נקודתיות עבור סוללת התותחים הראשית. חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 3.5 אינץ' (89 מילימטרים). בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים) על ברבטות בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים). במגדל הניווט היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים).
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) /50 קליבר בארבעה צריחים בעלי שלושה תותחים על קו האמצע, ממוקמים בשני זוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה העילי. שלא כמו אוניות מערכה אמריקאיות קודמות עם צריחים משולשים, הצריחים הללו כללו שלושה קנים נפרדים, בכך שכל קנה יכול היה להתרומם באופן עצמאי. הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר המורכבים בקזמטים בודדים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה. בתחילה, האונייה הייתה אמורה להיות מצוידת ב-22 תותחים, אך חוויות בים הצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה הוכיחו כי התותחים הנוספים, שהיו ממוקמים בגוף האונייה, היו בלתי שמישים בשום מצב מלבד בים רגוע. כתוצאה מכך צופו הקזמטים כדי למנוע הצפה. הסוללה המשנית הוגדלה עם ארבעה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/50 קליבר. בנוסף, ניו מקסיקו הרכיבה גם שני צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף, אחד בכל צד רוחב.
היסטוריית שירות

ב-30 ביוני 1914, ניו מקסיקו אושרה על ידי הקונגרס של ארצות הברית. בתחילה, ניו מקסיקו הייתה אמורה לקבל את השם קליפורניה, אך שמה שונה בזמן הבנייה. העבודה על האונייה החדשה החלה ב-14 באוקטובר 1915, כשהשדרית שלה הונחה במספנת הצי של ניו יורק. היא הושקה ב-13 באפריל 1917, והוכנסה לשירות בצי ב-20 במאי 1918. קפטן אשלי הרמן רוברטסון היה המפקד הראשון שלה. לאחר מכן האונייה החלה בניסויים ימיים ובשייט טלטלה לפני שהצטרפה רשמית לצי האטלנטי. בספטמבר היא הועברה לבוסטון. היא נכחה במהלך סקירה ימית שהתקיימה ב-26 בדצמבר בעיר ניו יורק. היא ליוותה את אוניית הנוסעים ג'ורג' וושינגטון כשנשאה את הנשיא וודרו וילסון לצרפת לוועידת השלום של ורסאי, שיצאה מארצות הברית ב-15 בינואר 1919. ב-22 בפברואר, ניו מקסיקו נתקלה בסקונר טובע; לאחר ההורדה של צוות הספינה הטובעת, הסוללה המשנית של ניו מקסיקו השתמשה בכלי השיט לתרגול מטרה. ב-27 בפברואר, האונייה הגיעה לניו יורק, ובאמצע יולי היא עברה להמפטון רודס, וירג'יניה. ב-16 ביולי היא הפכה לאוניית הדגל של צי האוקיינוס השקט. שלושה ימים לאחר מכן, היא עזבה לקליפורניה, עברה דרך תעלת פנמה והגיעה לסן פדרו ב-9 באוגוסט. שניים מתותחי ה-5 אינץ'/51 קליבר שלה הוסרו בשיפוץ מאוחר יותר, ב-1922.
שתים עשרה השנים הבאות כללו אימונים ותמרונים באוקיינוס השקט ובאיים הקריביים, עם צי האוקיינוס השקט והצי האטלנטי. היא גם ערכה מספר הפלגות לנמלי אמריקה הדרומית ושימשה לפיתוח מוקדם של בקרי PID. המכשירים שהומצאו על ידי המהנדס הרוסי-אמריקאי ניקולס מינורסקי להיגוי אוטומטי של ספינות, הפכו מאז לנפוצים מאוד בהנדסת בקרה. לאחר מכן, בשנת 1925, היא ערכה שייט לאוסטרליה וניו זילנד.
לאחר סיום תרגילי האימונים שלה באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט, היא עברה שיפוץ וחידוש בנמל פילדלפיה על ידי הצי ממרץ 1931 עד ינואר 1933. השיפוץ כלל החלפת ההנעה הטורבו-חשמלית שלה בטורבינות גיר קונבנציונליות יותר, שיוצרו על ידי קרטיס. בנוסף, ניו מקסיקו קיבלה שמונה תותחי נ"מ בקוטר 5 אינץ'/25 קליבר, שהחליפו את ארבעת התותחים בקוטר 3 אינץ'/50 קליבר שהותקנו בעבר. לאחר השיפוץ, היא חזרה לאוקיינוס השקט כדי להמשיך באימונים ובפיתוח פעולות טקטיות. הביצועים של ניו מקסיקו במהלך התרגילים הללו גרפו פרסים רבים, במיוחד ביעילות ירי, הנדסה ושדה הקרב; לאחר מכן היא נודעה בשם "המלכה" או "מלכת הצי" על ידי הצוות שלה.
במהלך בעיית הצי XVII של 1936, הייתה לה מהירות מרבית של 21 קשר (39 קמ"ש; 24 מייל לשעה), בקנה אחד עם רוב אוניות המערכה הסטנדרטיות של אותה תקופה, אבל רק 1.5 קשר (2.8 קמ"ש; 1.7 מייל לשעה) מהר יותר מאוניות המערכה האיטיות ביותר של יפן. זה הוביל לפיתוח של סדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית המהירות יותר. בשנת 1937, היא הגיעה להוואי כדי להפליג לנמל ההולנדי, אלסקה, שם היא ועוד כמה אוניות נשלחו לעזור לצי להעריך לחימה בתנאים תת-ארקטיים.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > 1940–1943

ככל שגדל הסיכוי למלחמה, ניו מקסיקו התבססה בפרל הארבור, הוואי, מ-6 בדצמבר 1940 עד 20 במאי 1941. לאחר מכן היא עזבה את פרל הארבור כדי להצטרף לצי האטלנטי בנורפוק ב-16 ביוני לצורך סיורי נייטרליות לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי. באוקיינוס האטלנטי, היא שירתה בשלוש "משמרות" של 7 עד 14 יום בעקבות משחתות לליווי שיירות מעבר לאוקיינוס האטלנטי. ב-10 בדצמבר, בעודה בדרך להמפטון רודס (בדרך לחוף המערבי לאחר שהיפנים תקפו את פרל הארבור), היא נגחה בטעות והטביעה את ספינת המשא האמריקאית אורגון דרומית לספינת הזרקור של ננטקט מול נמל בוסטון. היא הצליחה להגיע לתעלת פנמה עד 17 בינואר 1942.
במהלך שיפוץ במאי 1942, במספנת הצי של פוגט סאונד, צומצמה הסוללה המשנית הנותרת של 12 תותחי 5 אינץ'/51 קליבר ל-8 או 6 תותחים כדי לפנות מקום לעוד תותחים נגד מטוסים. לאחר השיפוץ, שהושלם ב-1 באוגוסט, היא עזבה את סן פרנסיסקו להוואי כדי להתכונן לפעולה. מ-6 בדצמבר עד 22 במרץ 1943, היא ליוותה שיירות ואוניות תובלת כוחות לאיי פיג'י. לאחר מכן, היא סיירה בדרום-מערב האוקיינוס השקט, לפני שחזרה לפרל הארבור כדי להתכונן למערכת האיים האלאוטיים. לאחר הכשרתה, ב-17 במאי, היא יצאה לאדאק, שיהווה את הבסיס שלה להתקפה על אטו. מאוחר יותר היא השתתפה בהפגזה על קיסקה ב-21 ביולי, שקדמה לפינוי היפני של האי שבוע לאחר מכן.
לאחר מערכת האיים האלאוטיים, בוצע שיפוץ נוסף במספנת הצי של פוגט סאונד. ב-25 באוקטובר, ניו מקסיקו חזרה לפרל הארבור כדי להתאמן לקראת הפלישה לאיי גילברט. ב-20 בנובמבר, בזמן שהפלישה הייתה בעיצומה, היא הפגיזה את אטול מאקין. במהלך הלחימה באיים הוטל על האונייה לשמור על אוניות תובלת כוחות בלילה כאשר הם נסוגו מהאיים, לספק אש נ"מ לפריקת אספקה וכוחות, ולספק אש חיפוי לנושאות המטוסים. לאחר שהכוחות האמריקאים כבשו את איי גילברט ב-5 בדצמבר, ניו מקסיקו חזרה לפרל הארבור.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > 1944

ניו מקסיקו הייתה חלק מכוח הפלישה לאיי מרשל ב-12 בינואר 1944. היא הפגיזה את קווג'לין ואיביי מ-31 בינואר עד 1 בפברואר. לאחר חידוש אספקה מג'ורו, ב-20 בפברואר הפגיזה האונייה את ווטייה, ולאחר מכן הפגיזה בחודש שלאחר מכן גם את ניו אירלנד וקוויאנג. לאחר מכן, היא הפליגה לאיי שלמה כדי לתרגל את ההתקפה על איי מריאנה, תוך עצירה בסידני, אוסטרליה, בדרך.
באמצע יוני הצטרפה ניו מקסיקו להפגזת טיניאן, וגם הפגיזה את סאיפאן וגואם. ב-18 ביוני היא סייעה להרחיק שתי תקיפות אוויריות. מאוחר יותר, ב-20 ביוני, היא ליוותה אוניות תובלה מחוץ לאיי מריאנה. בינתיים, כוח המשימה של נושאות המטוסים השמיד את כוח נושאות המטוסים היפניות בקרב ים הפיליפינים. מאוחר יותר, היא ליוותה אוניות תובלת חיילים לבסיס הימי של אניווטוק. ב-9 ביולי היא הפליגה לשמירה על נושאות מטוסים מלוות עד ל-12 ביולי. התותחים שלה פגעו מאוחר יותר בגואם ב-21 ביולי והמשיכו להפגיז את האי עד 30 ביולי.
לאחר הפלישה לאיי מריאנה, היא קיבלה שיפוץ בברמרטון, וושינגטון, מאוקטובר עד נובמבר. לאחר השיפוץ, היא הגיעה למפרץ לייטה כדי ללוות תגבורת ואספקת הובלות ושיירות. היא התמודדה עם התקפות אוויר יומיומיות, כשהיפנים הפגינו התנגדות קשה לשחרור הפיליפינים. היא עזבה את מפרץ לייטה ב-2 בדצמבר לפלאו, שם הצטרפה מאוחר יותר לשיירה של מינדורו. היא סיפקה אש נ"מ לשיירה וסיפקה אש חיפוי לכוחות הפולשים. היא סיפקה חיפוי ליומיים נוספים לפני פרישתה לפלאו.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > 1945

המשימה הבאה של ניו מקסיקו בפיליפינים הייתה שחרור לוזון. היא השתתפה בהפגזה שלפני הפלישה על מפרץ לינגאיין ב-6 בינואר. במהלך ההפגזה היא ספגה מתקפה קשה על ידי קמיקזות, שאחד מהם פגע בגשר שלה, והרג את המפקד שלה, קפטן רוברט וולטון פלמינג, ו-29 אחרים. ההרוגים כללו את לוטננט גנרל הרברט למסדן, הנציג הבריטי של גנרל הצבא דאגלס מקארתור. למסדן הייתה אחד ההרוגים בקרב הבכירים ביותר של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. עוד 87 מאנשי הצוות שלה נפצעו. ברוס פרייזר, מפקד צי האוקיינוס השקט הבריטי, נמלט בקושי ממוות כשהיה על הגשר שלה, למרות שמזכירתו נהרגה. התותחים נשארו בפעולה כאשר צוות האונייה תיקן את הנזק בזמן שחיילי הפלישה נחתו על החופים.
תיקונים נרחבים יותר הושלמו בפרל הארבור, ולאחר מכן הפליגה ניו מקסיקו לאי אוליטי, שם היא שובצה לכוח המשימה 54 (TF 54), קבוצת התמיכה באש לפלישה לאוקינאווה. התותחים הכבדים שלה פתחו באש על אוקינאווה ב-26 במרץ, ובמשך החודש הבא היא המשיכה לתמוך בכוחות האמריקאים על החוף. ב-11 במאי, היא השמידה שמונה סירות התאבדות Shinyo.
בזמן שהיא התקרבה למעגן שלה במעגן האגושי, מיד לאחר השקיעה ב-12 במאי, הותקפה ניו מקסיקו על ידי שני קמיקזות; אחד צלל לתוכה, השני פגע בה עם הפצצה שלו. היא הוצתה ו-54 אנשי צוות נהרגו, ו-119 נוספים נפצעו. פעולה מהירה הביאה לכיבוי השריפות תוך 30 דקות. ב-28 במאי יצאה ניו מקסיקו לתיקונים בלייטה, ולאחר מכן נערכו חזרות על הפלישה המתוכננת ליפן. הידיעה על סיום המלחמה הגיעה אליה כשהייתה בסאיפאן ב-15 באוגוסט; למחרת היא הפליגה לאוקינאווה כדי להצטרף לכוח הכיבוש. היא נכנסה למפרץ סגאמי ב-27 באוגוסט כדי לתמוך בכיבוש המוטס של שדה התעופה אטסוגי. למחרת עברה ניו מקסיקו למפרץ טוקיו כדי לחזות בכניעה היפנית, שהתרחשה ב-2 בספטמבר. היא עזבה את מפרץ טוקיו ב-6 בספטמבר, וחלפה על פני אוקינאווה, הוואי ותעלת פנמה, לפני שהגיעה לבוסטון ב-17 באוקטובר.
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

ניו מקסיקו הוצאה משירות בבוסטון ב-19 ביולי 1946 ונמחקה מרשימות הצי ב-25 בפברואר 1947. ב-9 בנובמבר 1947, היא נמכרה לגריטה למחלקת ליפסט של האחים לוריא, תמורת 381,600 דולר.
ליפסט החליטו לגרור את ניו מקסיקו לגריטה בניוארק, ניו ג'רזי. הקרבה של ניוארק לקווי הרכבת הפכה אותה למיקום אידיאלי לפירוק האונייה וסחיבת הפלדה. בתחילת נובמבר 1947 יצאה ניו מקסיקו מבוסטון, נגררת על ידי שתי גוררות. ב-12 בנובמבר, בעודם מול חופי ניו יורק, הגוררות שמשכו את אוניית המערכה נתקלו במזג אוויר סוער ונאלצו לחתוך את קווי הגרירה. אורות הפלגה נשמרו על סיפון ניו מקסיקו יחד עם שלושה אנשי צוות, אך הגוררות איבדו בסופו של דבר את אוניית המערכה. לאחר מכן ניו מקסיקו נסחפה נטושה עד שזוהתה על ידי מטוס של משמר החופים למחרת, 35 מייל מהחוף. לאחר מכן איבטחו שתי הגוררות כבלי גרירה והמשיכו בהפלגה למגרש הגריטה.
פקידי עיריית ניוארק החליטו שהם לא רוצים שיגרטו עוד אוניות לאורך קו המים של העיר. ניוארק יישמה תוכנית ייפוי לקו המים, והקצתה 70 מיליון דולר לשיפורים. ככזה, העיר הכריזה שכל ניסיון להביא את ניו מקסיקו לניוארק ייחסם. שתי סירות כיבוי עירוניות, מייקל פ. דאפי וויליאם טי. ברנן, נשלחו והיו מוכנות להשתמש בצינורות הכיבוי ובמרססים הכימיים שלהם כדי לעצור את ליפסט וניו מקסיקו. בתגובה, ליפסט ארגנה כוח משלה של ארבע גוררות, ומשמר החופים של ארצות הברית הכריז שהוא יבטיח מעבר בטוח של ניו מקסיקו, בתנאי שהכניסה החוקית תתאפשר. העימות הזה כונה על ידי העיתונות כ"הקרב על מפרץ ניוארק", בעוד לשכת המסחר של סנטה פה הודיעה שתמחה על ה"השמצה" של ניוארק על ניו מקסיקו, באמצעות סירובה לקבל את אוניית המערכה.
בעוד ניו מקסיקו חיכתה לתנאי גאות מתאימים כדי לבצע את הגרירה האחרונה לניוארק, מחלקת הצי שלחה את תת-המזכיר וו. ג'ון קניי לנהל משא ומתן. לאחר מספר פגישות, הוא סידר הסכם קלוש בין העיר ניוארק וליפסט. ניוארק תאפשר את גריטתה של ניו מקסיקו ושתי אוניות מערכה נוספות, איידהו וויומינג, בניוארק, אך לא יהיה בעיר מתקן קבוע לפירוק ספינות. לליפסט היו תשעה חודשים להיפטר משלוש האוניות, או שיוטל עליו קנס של 1,000 דולר ליום לאחר המועד האחרון.
ניו מקסיקו נכנסה לבסוף לתעלת ניוארק ב-19 בנובמבר, והתקבלה על ידי אותן סירות כיבוי של ניוארק שנשלחו קודם לכן להתנגד לאונייהה. ניוארק גם ארגנה שילדי בית ספר יכבדו מהחוף את אוניית המערכה הישנה, עם להקת צועדים. לניו מקסיקו הצטרפו לאחר מכן איידהו וויומינג, שם כל השלושה פורקו לבסוף. גריטתה של ניו מקסיקו החלה ב-24 בנובמבר והושלמה ביולי 1948.
שני פעמוני ספינה מאוניית המערכה נתרמו למדינת ניו מקסיקו. הפעמון הגדול יותר במשקל 1,100 ליברות (500 קילוגרם) הוצג בכיכר סנטה פה מ-1948 ועד תחילת שנות ה-70 וכיום הוא חלק מאוסף המוזיאון להיסטוריה של ניו מקסיקו. הפעמון במשקל 800 ליברות (360 קילוגרם) נשלח לאוניברסיטת ניו מקסיקו, שם היה תלוי ב-Scholes Hall מ-1948 עד 1964 ולאחר מכן במגדל העומד בפני עצמו ליד סמית פלאזה.
USS ניו מקסיקו (BB-40), בערך 1935, בפרל הארבור, הוואי.
ניו מקסיקו נפגעת על ידי מטוס קמיקזה, 12 במאי 1945
ניו מקסיקו, עם הר פוג'י ברקע, אוגוסט 1945.
נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת רומא

נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת רומא (1960) (באנגלית: United States men's Olympic basketball team‏ 1960), הייתה הקבוצה החמישית של נבחרת ארצות הברית בכדורסל אשר לקחה חלק במשחקים האולימפיים. הנבחרת זכתה במדליית הזהב בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת רומא (1960), לאחר שניצחה בכל שמונת משחקיה בהפרש ממוצע של כ-42 נקודות. בשנת 2010 הוצגה הנבחרת כולה כחברה בהיכל התהילה של הכדורסל.
הרכבת סגל הנבחרת

ג'רי לוקאס וג'רי וסט, שניים מכוכבי הנבחרת.
מכיוון שבאותה תקופה לא הורשו כדורסלנים מקצוענים להשתתף בתחרויות בינלאומיות, ערכה הקבוצה מיונים תחרותיים לקביעת שחקני הסגל. המיונים נערכו בעיר דנוור שבקולורדו, והשתתפו בהם שמונה קבוצות לא־מקצועיות, בהן קבוצת אוניברסיטת המדינה של אוהיו (אלופת טורניר המכללות), קבוצת כוכבי ליגת המכללות, קבוצת כוכבי ליגת המכללות הקטנות (NAIA) וקבוצת "פאוריה קאטרפילרס" (אלופת ליגת החובבים). קבוצת כוכבי ליגת המכללות ניצחה במשחקי המיונים, ומאמנה פיט ניואל, שהיה אז מאמן אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, נבחר לאמן את נבחרת ארצות הברית.
באותן שנים נאבקו ביניהן ליגת המכללות וליגת החובבים על השליטה בארגון "USA Basketball" – הגוף המנהל של הכדורסל בארצות הברית – והרכבת הנבחרת ייצגה מעין פשרה ביניהן; הנבחרת הסופית כללה שבעה שחקנים מליגת המכללות, ארבעה שחקנים מליגת החובבים ושחקן אחד ששירת אז בצבא ארצות הברית (אדריאן סמית'). פשרה זו הביאה לכך שנשארו מחוץ לקבוצה מספר שחקני מכללות מצטיינים, כגון ג'ון האבליצ'ק, סאץ' סנדרס ולני וילקינס.
הרכבת סגל הנבחרת > סגל הנבחרת

| # | שחקן | גיל | גובה | עמדה | קבוצה/מכללה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 3 | ג'רי וסט | 22 | 1.88 | SG | אוניברסיטת וירג'יניה המערבית |
| 4 | וולט בלאמי | 21 | 2.11 | C | אוניברסיטת אינדיאנה |
| 5 | בוב בוזר | 23 | 2.03 | SF | פאוריה קאטרפילרס |
| 6 | טרי דיסינג'ר | 19 | 2.01 | SF | אוניברסיטת פרדו |
| 7 | בורדט הלדורסון | 26 | 2.06 | PF | פיליפס 66' |
| 8 | דארל אימהוף | 21 | 2.08 | C | אוניברסיטת קליפורניה בברקלי |
| 9 | אלן קלי | 27 | 1.80 | PG | פאוריה קאטרפילרס |
| 10 | לסטר ליין | 28 | 1.78 | PG | ויצ'יטה וייקרס |
| 11 | ג'רי לוקאס | 20 | 2.03 | PF | אוניברסיטת המדינה של אוהיו |
| 12 | אדריאן סמית' | 23 | 1.85 | SG | ללא קבוצה |
| 13 | ג'יי ארנט | 21 | 1.88 | SG | אוניברסיטת טקסס באוסטין |
| 14 | אוסקר רוברטסון | 21 | 1.96 | PG | אוניברסיטת סינסינטי |