בית החולים היהודי בברלין
בית החולים בזמן השואה

בשנת 1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, חדלו להגיע אליו, בהדרגה, מטופלים שאינם יהודים. עם החלת חוקי נירנברג נותר בית החולים אחד המקומות הציבוריים היחידים בהם הותר לאנשי מקצוע יהודים מתחומי הרפואה להמשיך ולעסוק במקצועם.
בשנת 1941 היה בית החולים המוסד היחיד שבו שהו, ברשות ובאופן חוקי, כמעט אלף יהודים, הן כעובדים והן כחולים. החולים בבית החולים היו יהודים שמצבם הבריאותי חייב אשפוז, ולכן, לפי הוראות המשטר הנאצי, חויבו בטיפול ובהיתר כתוב של ועדה רפואית לפני העלאתם למשלוח.
בשנת 1942 חויב מנהל בית החולים הרמן שטראוס, שהיה אז כבן 70, ב"יציאה לפנסיה" ונשלח לגטו טרזיינשטט, שם נרצח. במקומו מונה, על ידי הגסטפו, ד"ר ולטר לוסטיג (1891–1945), יהודי שנישואיו לרופאה ארית, עבודתו כרופא בבית החולים, וקשריו האישיים, אפשרו את מינויו. שילוחים מבית החולים לגטו טרזין נמשכו גם לאחר מכן.
בטיפול הרפואי בבית החולים הייתה מעורבת דילמה של אתיקה רפואית. זאת מאחר שחולים יהודים שמצבם הרפואי השתפר נשלחו למחנות ריכוז והשמדה. לכן, במקרים מסוימים לא ניתנו לחולים תרופות וטיפולים שישפרו את מצבם, על מנת להשאיר את מצבם קשה ומחייב אשפוז. למרות הפיקוח ההדוק על הטיפול בבית החולים מצד השלטונות הנאציים, כמעט ולא "שוחררו" ממנו חולים מאושפזים בשנות המלחמה.
בנוסף, בתוך בית החולים אושר ללוסטיג להחזיק כמה עשרות תינוקות שאימותיהם היהודיות טענו כי אביהם הוא גרמני "ארי", ולכן נטען כי הם תינוקות מישלינג, למרות הכחשת האב. התינוקות הוחזקו בבית החולים עד לסיום משפטי האבהות ובירור אבהותם. חלק מילדים אלה נותרו בחיים בזכות כך.
בסוף פברואר 1943 התרחשה אקציית בתי החרושת, ה-Fabrikenaktion, איסוף כל פועלי הכפייה היהודים בברלין, ושליחתם לאושוויץ, מתוך כוונה להפוך את ברלין ל"יודנריין" - נקייה מיהודים. כוונת השלטונות הייתה לפנות גם את בית החולים היהודי מכל יושביו. בזכות אומץ לבו של ולטר לוסטיג, שעמד על דרישתו לראות אסמכתה כתובה להוראת פינוי בית החולים, אסמכתה שלא הייתה כתובה כנדרש, לא פונה בית החולים. עם זאת, בחודש מאי באותה שנה הצטווה לוסטיג על ידי הגסטפו לצמצם את סגל העובדים, ו-300 אנשים שאותם נדרש לבחור נשלחו לאושוויץ.
את האווירה בבית החולים בתקופה זו, של שלהי השואה, תיארה קורדליה אדוורדסון:
הגסטפו, האס-אס ועוזריהם הגיעו מדי יום אל ד"ר לוסטיג, לבית החולים. ביניהם הייתה אשה יהודיה יפה וצעירה, שהכל גילו כלפיה יחס של התרפסות כנועה. הכל ידעו כי הבגידה הייתה לה לתפקיד ולפרנסה. היא איתרה יהודים מוסתרים, ש"צללו" למחתרת, ומסרה אותם לגסטפו. באחד הימים התנפצה המסכה האלגנטית, הבוטחת בעצמה, של האשה הצעירה, היא רצתה להסביר, התחננה להבנה, אולי אף לכפרה. בוכיה, סיפרה שההלשנה היא המחיר שהיא נאלצת לשלם כדי שיחוסו על הוריה הזקנים.
צריך היה לחיות ולהישאר בחיים, בכל מחיר. הכל שכבו עם הכל, ארונות התרופות התרוקנו במהרה ממלאי הסמים שנותר בהם, התנהל שוק שחור משגשג בסיגריות; שמועות ורכילויות הלכו והתעצמו ... ואנשים חיו, נשארו בחיים, עד לטרנספורט הבא וזה שאחריו... התזכורת היומית הייתה שם בבשר ודם, אבן ובטון, המדים השחורים של האס-אס ומעילי הגשם של הגסטפו היו מחזה מוכר, ועם זאת שוב ושוב מסמר שיער, בכל פעם מחדש, האם הפעם מדובר בי? ואחד המבנים של בית החולים שימש כנקודת איסוף לאותם יהודים שנלקחו ושיישלחו בטרנספורט הבא.
בית החולים היהודי בברלין, החצר הקדמית של הגיהנום. לכאן טאטא ואסף הגסטאפו את הרסיסים של יהדות העיר, שמשום מה הוחלט עדיין לחוס עליהם: יהודים שהחזיקו באזרחות זרה כלשהי, יהודים למחצה שעדיין לא "סווגו" בתור מישלינגה מדרגה ראשונה או שניה; אנשים שהיו ידועים ומפורסמים בחוץ לארץ; גברים שזכו בעיטור מבין הגבוהים ביותר שהוענקו בשל גבורה בשדה הקרב במלחמת העולם הראשונה. היו כאן גם כמה חולים בגופם או ברוחם, כמו האשה במחלקה הסגורה, למעלה, קומה שנייה, עם צווחות הטווס שלה שהדהדו בחצר מבוקר עד ערב, והתאומות לאה וראה ששיחקו חרישית באצבעות ידיהן במיטת הסורגים במחלקת הילדים. הילדות היו כבנות שנה אך תזונתן הייתה כה לקויה ודלה שהן כמעט לא ידעו לשבת.
בתום המלחמה, עם כיבוש בית החולים היהודי בברלין על ידי הצבא האדום, ניצלו מרבית החולים היהודים שנותרו בו. בית החולים היהודי בברלין היה למעשה המקום היחידי בברלין שבו נותרו מאות יהודים בחיים בהרשאת השלטונות הנאציים. לוסטיג עצמו זוהה על ידי מספר ניצולים יהודים שאישרו כי בעקבות הוראתו נשלחו לאושוויץ, והוצא להורג על ידי הסובייטים כמשתף פעולה עם הנאצים.