stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליהו משה ראג'פורקר
הערות שוליים

↑  שמו השני הוא פטרונים
1 2  Joan G. Roland, The Jewish Communities of India - Identity in a Colonial Era, Transaction Publishers, 1989, עמ' 172. (באנגלית)
↑  Dr. Moses Named Bombay Mayor First Bene Israelite in Post, Jewish Telegraphic Agensy, ‏14 באפריל 1937 (באנגלית)
↑  Joan G. Roland, The Jewish Communities of India - Identity in a Colonial Era, Transaction Publishers, 1989, עמ' 125. (באנגלית)
אימפריאל (מחוז)

אימפריאל (באנגלית: Imperial County) הוא מחוז המשתרע על עמק אימפריאל בדרום-מזרח מדינת קליפורניה. המחוז גובל במחוז סן דייגו במערב, במדינת אריזונה במזרח, בעמק ריברסייד בצפון, ובמקסיקו בדרום.
בירת המחוז היא אל סנטרו המונה כ-40,000 תושבים, והמחוז כולו מונה כ-143,000 תושבים.
היסטוריה

רוב המחוז שוכן מתחת לפני הים ובשל אפקט מדבר צל גשם לא יורדים כמעט משקעים. לכן בהיותו אחד האזורים הצחיחים ביותר ונטולי מקורות מים בארצות הברית הוא לא יושב עד המאה ה-19. חוקר הארצות מלצ'יור דיאס עבר במקום ב-1540, כמו גם חואן באוטיסטה דה אנסה (Juan Bautista de Anza) ב-1776. שנים אחר-כך בעקבות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו סיפחה ארצות הברית את חלקו הצפוני של העמק, בעוד שחלקו הדרומי נותר בשליטה מקסיקנית. יישובים קטנים קמו באזורים של אקוויפר טבעי בתחילת המאה ה-19 באתר של העיר מקסיקלי של ימינו, אבל התיישבות הגדולה החלה רק בסוף המאה ה-19.
המחוז הוקם בשנת 1907 מהחלק המזרחי של מחוז סן דייגו והוא המחוז האחרון שהוקם בקליפורניה. שמו ניתן לו על שם עמק אימפריאל המשתרע על רוב שטחו.
גאוגרפיה

מחוז אימפריאל משתרע על 11,608 ק"מ מרובעים, אשר מתוכם 10,812 ק"מ מרובעים אדמה ו-795 (6.85%) ק"מ מרובעים מים הכוללים את ימת סלטון, אגם מלח באזור הנמוך ביותר במחוז, 72 מטרים מתחת לפני הים.
הרי השוקולד הוא רכס הרים מזרחית לימת סלטון המשתרע למצפון-מערב לדרום-מזרח לאורך 97 ק"מ. מזרחית להם זורם נהר הקולורדו המהווה את גבולו המזרחי של המחוז עם מדינת אריזונה.
מחוז אימפריאל אינו צפוף באוכלוסין ושלוש הערים הגדולות בו הן:
אל סנטרו שבה נמצא המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז וחיים בה כ-143,000 תושבים.
קלקסיקו בה חיים כ 60,000 תושבים.
בראוולי בה חיים כ 22,000 תושבים.
דמוגרפיה

מחוז אימפריאל הוא מחוז המאוכלס בדלילות יחסית, כאשר בהמפקד שנערך ב-2000 נמנו בו כ-142,000 נפש, כ-39,300 משקי בית וכ-31,400 בתי אב. צפיפות האוכלוסין לפי אותו מפקד עמדה על כ-34 נפש לקמ"ר.
בין תושבי המחוז 49.37% לבנים, 3.95% שחורים, 1.87% אינדיאנים, 1.99% אסיאתים ו-40% אחרים.
תחבורה

נמל תעופה מחוז אימפריאל נמצא בעיר אימפריאל, המונה 11,000 תושבים ושוכנת מעט צפונית מהעיר אל סנטרו. 
נמל תעופה הבינלאומי של קלקסיקו הוא נמל תעופה השייך לעיריית קלקסיקו ומשרת את תושביה.
מסילות רכבת של אמטרק עוברות דרך העמק אך אין תחנות רשמיות.
הערות שוליים

↑  Anza Trail
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548070705171  BNE: XX5583450  GND: 4433200-2  ISNI: 0000 0004 0638 6311  LCCN: n79089891  MusicBrainz: b9902e8e-41b8-4208-947b-64b3020dd4da  NARA: 10038463  VIAF: 140708489   WorldCat (עם VIAF): 140708489
אידווין, מלך סאסקס

| --- | --- |
 לידה:  אנגליה
 פטירה:  982 אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 
אידווין (באנגלית: Eadwine; נפטר בשנת 982) היה אחרון מלכי או דוכסי ממלכת סאסקס. אידווין היה חבר מועצת הזקנים אשר שלטה בממלכה (אלדרמן) ומכוח תפקיד זה נשא בתואר "מלך".
מלכותו

פרטים מועטים ידועים על שלטונו. ככל הנראה היה שליט בובה שכן בעת שלטונו ממלכת סאסקס נשלטה על ידי ממלכת וסקס.
בשנת 982 נכח אידווין בהוצאת צו מלכותי של המלך את'לרד. על צו זה נושא אידווין את התואר "דוכס" (Eaduuine dux).
שמו של אדווין (Eaduuine dux) מוזכר גם על צו משנת 956 אולם ככל הנראה מדובר בטעות בצו ובשנת 976, וכן יש הסוברים כי מדובר בצו מזויף.
מותו וצוואתו

במותו נקבר במנזר אבינגדון בו נכתבו דברי הימים האנגלו סקסים המציינים מאורע זה. על פי מסמכים שהיו בעבר במנזר (ולא שרדו עד ימינו) אדווין נשא את התואר "נסיך הסקסונים" (princeps Australium Saxonum, Eadwinus nomine) והוריש למנזר אדמות בצוואתו.
הערות שוליים

↑  צו משנת 982
↑  צו משנת 956
אידולון

| אידולון |
| --- | --- |
 מושבה של אידולון מצוי
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
משפחה:: עטלפי פרי
תת־משפחה:: Eidolinae
סוג:: אידולון
שם מדעי
 Eidolon ‏רפינסק, 1815

אידולון או עטלף דקלים (שם מדעי: Eidolon) הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת עטלפי הפירות, שכולל 2 מינים שחיים בעיקר באפריקה שמדרום לסהרה. הסוג הוקם בשנת 1815 על ידי הזואולוג האמריקני-צרפתי קונסטנטין סמואל רפינסק ומשמעות שמו המדעי היא ״רוח רפאים״. הסיווג של עטלף הדקלים בתוך משפחת עטלפי הפירות אינו ברור; הדעות חלוקות האם לסווגו בתת-משפחת השועלים המעופפים (Pteropodinae), בתת-משפחת עטלפים רוסטיים (Rousettinae) או בכלל בתת-משפחה עצמאית - אידולונים (Eidolinae).
תיאור ואנטומיה

האידולון מתאפיין בגוף דק ומוארך, בראש גדול חרוטי ובלוע ומחודד. האוזניים גדולות ורחבות עם קצה מעוגל. העיניים גדולות ובולטות והנחיריים מופרדים בחריץ עמוק. בין המאפיינים של הסוג המבדילים אותו מהשועלים המעופפים ניתן למנות עצם עורפית מעוגלת ולא ישרה, עצם חותכת מופרדת מהחרטום, העדר שיער נוקשה בצוואר, לחיים נפוחות ושיניים קצרות יחסית עם נוסחה שונה (5 טוחנות בלסת העליונה ו-6 טוחנות בתחתונה). כמו כן, יש לו זנב קצרצר בניגוד לרוב השועלים המעופפים נטולי הזנב.
אורך הראש והגוף של עטלפי הדקלים 14–22 ס״מ, אורך הזרוע 117–134 מ״מ ואורך הזנב 10–22 מ״מ; מוטת הכנפיים 72–95 ס״מ ומשקלם 230–350 גרם. הזכרים כבדים במקצת מן הנקבות. קרום התעופה האחורי מסתכם ברצועות דקות לאורך פנים הרגליים.
הפרווה של האידולון קצרה ודלילה. צבעה הכללי נע בין צהוב עז לצהבהב חיוור, אוכרה, זית, חאקי או בז, כשאזור הגב חום אפרורי וסביב הצוואר יש סינר כתום או זהוב. הפנים, הכנפיים, הרגליים והזנב בצבע שחור מפוחם או חום כהה והזרועות, האמות והכתפיים לבנבנות-כסופות. בבסיס האוזניים יש צמד כתמים לבנים והאישונים אדמדמים. האוזניים כתמתמות או שחורות.
תפוצה וביולוגיה

האידולון נפוץ באפריקה ובחצי האי ערב. בין המדינות שבהם הם מצויים ניתן למנות את תימן, סעודיה, אתיופיה, סודאן, כל מדינות אפריקה שמדרום לסהרה (להוציא סומליה, בוצוואנה ונמיביה) ומדגסקר. בית הגידול שלהם מגוון למדי וכולל יער גשם טרופי, יער סובטרופי יבש, סוואנה מישורית צחיחה למחצה, סוואנה טרופית, סוואנת-שיחים דוקרנית, בתה ואפילו אזורים עירוניים.
האידולון פעיל בעיקר בלילה, אך מגיח מדי פעם גם בשעות היום. את רוב שעות היום החמות הם מבלים במנוחה בנקיקי סלעים, מערות או עצים גבוהים - בפרט תחת כפות דקלים שהעניקו להם את שמם. המינים בסוג חברותיים, ומין אחד אף חי במגה-מושבות של מאות אלפי פרטים ומבצע אחת לשנה נדידה ענקית ברחבי אפריקה בה משתתפים רבבות פרטים. התזונה של עטלפי הדקלים מורכבת מפירות, צוף, פרחים, עלים וקליפות עצים. הרגלי התזונה שלהם, הופכים אותם למאביקי פרחים ולמפיצי זרעים בולטים באפריקה שמדרום לסהרה.
עונת הרבייה של העטלפים מתרחשת בין אפריל ליוני, אך לאחר מכן העובר אינו מתפתח אלא נכנס לדיאפאוזה עד אוקטובר, וההמלטות מתרחשות בין פברואר למרץ. עיכוב ההתפתחות מתרחש במהלך העונה היבשה ומאפשר לנקבות להמליט כאשר המזון שופע. עטלפי הדקלים מאוימים מצד אובדן בית גידול וציד לבשר. מין אחד מסווג כקרוב לסיכון (NT) ומין אחד פגיע (VU).
מינים

בסוג זה 2 מינים:
אידולון מצוי (Eidolon helvum) - מצוי ברחבי אפריקה ובחצי האי ערב.
אידולון מדגסקרי (Eidolon dupreanum) - אנדמי למדגסקר.
אליעזר ערמון

אין תמונה חופשית
אליעזר ערמון (17 במאי 1922 – 18 בדצמבר 1995) היה איש הפלמ"ח ומפקד ספינות מעפילים לארץ ישראל, ולאחר קום המדינה היה שגריר ועובד משרד החוץ עד מותו. סייע כמפקד ומלווה בהבאתן של שש ספינות מעפילים בין השנים 1945–1947, בהן הפליגו למעלה מ-11 אלף איש.
ביוגרפיה

אליעזר ערמון (ורש) נולד ב-17 במאי 1922 בארד שבטרנסילבניה, כבן למשפחה יהודית-הונגרית מתבוללת. כשהיה כבן 15, עם תחילת לימודיו בגימנסיה היהודית בקלוג', החל להתוודע למוצאו ולאידאולוגיה הציונית. הוא הצטרף לתנועת "הנוער הציוני", נרשם לעלייה בשנת 1938, אך רק בתום שלוש שנים של המתנה במהלכן הוציאה משפחתו סכום כסף גבוה על סרטיפיקט, עלה לארץ ישראל בתחילת שנת 1941, עם אחת הקבוצות האחרונות של עליית הנוער.
כחודשיים מהגעתו התנדב לפלמ"ח, והשתייך לפלוגה ג' תחת פיקודו של אורי יפה. ב-1943 עבר קורס ימי ובמקביל הוקמה המחלקה הימית אליה הועבר, נודע בכינוי "דני". בינואר 1945 השתתף בקורס החובלים הראשון, שנמשך 8 חודשים. ב-12 בספטמבר 1945 היה מפקד ספינת המעפילים "פייטרו א'" שיצאה מחופי איטליה והגיעה לחוף שפיים כשעליה 168 מעפילים. כמפקד "פייטרו 2" הוביל 175 איש. את אוניית המעפילים "חנה סנש" ליווה כסגן למפקד ישראל חורב ועליה 252 איש. ערמון היה גם מפקדה של האונייה הגדולה "מקס נורדאו" שעגנה בנמל חיפה ב-14 במאי 1946 וכללה 1770 איש. הספינה השישית והאחרונה שהביא הייתה הגדולה מכולן, "עצמאות" (7736 עולים), ועליה גם היו הוריו.
לאחר קום המדינה שירת בחיל הים. בין 1953 ל-1958 היה בשליחות המוסד לעלייה ב' בבלגיה ובהונגריה. מ-1960 ועד 1988 כיהן במגוון תפקידים במשרד החוץ בהם: מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בפרו, הממונה על השגרירות בבוליביה, שגריר ישראל בצ'אד, סגן מנהל המחלקה הכלכלית, מנהל מחלקה במשרד, שגריר ישראל באקוודור ובגואטמלה.
אליעזר ערמון היה נשוי לאסתר ערמון, אמנית ומורה, שימשה כמנהלת ואוצרת בית האמנים בירושלים (נפטרה באפריל 2010), ולהם שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  אתר ההנצחה של משרד החוץ
אליעזר סורוצקין

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1958 (בן 66) י"ז בניסן ה'תשי"ח ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  חרדים ליטאים 
 
פתיחת שנת הלימודים החרדית בבית ספר "בית יעקב" בבית שמש, א באלול ה'תשפ"ד, עם הנשיא יצחק הרצוג וראש העיר שמואל גרינברג
הרב אליעזר סורוצקין (נולד בי"ז בניסן ה'תשי"ח, 7 באפריל 1958) הוא רב שכונת רמת אפרים בנתניה, המנהל הכללי של החינוך העצמאי ושל לב לאחים וחבר הנהלת דגל התורה.
ביוגרפיה

נולד בירושלים למשפחת רבנים. אביו, בן-ציון סורוצקין שהיה החשב הכללי של הקרן הקיימת לישראל, הוא בנו של הרב זלמן סורוצקין, שהיה יושב ראש מועצת גדולי התורה. אמו חנה היא בתו של הרב מאיר אריה סגל, שהיה רב בישיבת תפארת ישראל בחיפה. הוא נושא את שמו של סב אביו, הרב אליעזר גורדון, ראש ישיבת טלז. בנוסף הוא נינו של הסבא מנובהרדוק.
למד בישיבת חברון בירושלים.
בה'תשמ"ב (1982) נשא את מרים, בתו של הרב הראשי הרב ישראל מאיר לאו. לאחר נישואיו התגורר בנתניה ולמד בכולל להוראה 'אהל משה'. הוא הוסמך לרבנות והתמנה לרב שכונת רמת אפרים בעיר, ובמשך תקופה קצרה כרב מחלקת הכשרות העירונית. בשנת תשמ"ו (1986) הקים את תלמוד תורה 'עוללים' בנתניה והתמנה ליו"ר ההנהלה של תיכון 'בית יעקב' בנתניה.
בה'תשנ"ג (1993) מונה על ידי הרב אלעזר מנחם מן שך לעמוד בראש ארגון הפעילים לב לאחים שהתפלג מיד לאחים לאחר הקמת דגל התורה. מאז הוא עומד בראש הארגון.
בבחירות לכנסת העשרים ב־2015 הוצב כמועמד במקום הרביעי לכנסת מטעם מפלגת דגל התורה, ובמקום השמיני ברשימה המשותפת יהדות התורה. יהדות התורה זכתה בשישה מנדטים בלבד והוא לא נבחר לכנסת. בבחירות לכנסת ה-21 וה-25 הוצב באופן סמלי במקום ה־120.
בשנת ה'תשע"ו (2016) מונה סורוצקין למנכ"ל החינוך העצמאי, לאחר שהארגון התנהל ללא מנכ"ל רשמי במשך שמונה שנים.
הרב סורוצקין היה ממקורבי הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, הרב חיים קניבסקי והרב גרשון אדלשטיין.
הערות שוליים

↑  ישראל כהן, ‏הגראי"ל הכריע: הרב אליעזר סורוצקין במקום הרביעי של 'דגל התורה', באתר כיכר השבת, 15 בדצמבר 2014
↑  ארי קלמן, הבקשה של סורוצקין מיו"ר דגל התורה גפני, באתר בחדרי חרדים, 18 בפברואר 2019
↑  ישראל כהן, ‏השינויים ברשת 'החינוך העצמאי': הרב אליעזר סורוצקין ואברהם שוורץ נכנסים לתפקידם, באתר כיכר השבת, 20 באוקטובר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009165356405171  VIAF: 10160975471717281021   WorldCat (עם VIAF): 10160975471717281021
אליעזר פאפו (ירושלים)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 תקופת הפעילות:  ? – 28 באפריל 1898 
 פטירה:  28 באפריל 1898 
 תלמידיו:  אברהם רומנו 
 
הרב אליעזר פאפו השני (נפטר ו' באייר תרנ"ח, 1898) היה רב בסרייבו ובירושלים במאה ה-19.
קורות חיים

נולד בסרייבו, בנו של שם טוב פאפו. ייתכן שהוא צאצא של הרב אליעזר פאפו, שאותו הוא מרבה לצטט בספריו.
היה מרבני סרייבו ולימד בה תורה. בין תלמידיו היה הרב אברהם רומנו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. הוא חיבר מספר ספרים, מהם בעברית ומהם בלאדינו. בהקדמה לספריו הוא כותב שחיבר את הספרים ל"תיקון נפשו".
נפטר בירושלים בשנת 1898. בהקדמה לספריו הוא כותב שלא היו לו בנים זכרים, ועל כך הצטער כל ימיו.
כחמש עשרה שנה לאחר מותו, עלה לירושלים תלמידו הרב אברהם רומנו.
ספריו

אליעזר פאפו (ירושלים), באתר "החכם היומי"
דמשק אליעזר – בעברית, באתר היברובוקס
דמשק אליעזר – בלאדינו, באתר היברובוקס
אפי זוטרי – על הלכות פסח, באתר היברובוקס
תפילות על החולים
אורי אגמון

| --- | --- |

 לידה:  3 בספטמבר 1953 (בן 71) צהלה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1971–1995 (כ־24 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגת טנקים  מפקד גדוד 52  קצין אג"ם אוגדה 252  נציג חיל היבשה בצבא ארצות הברית ותפקידי מטה שונים  מפקד חטיבה 330  מפקד חטיבה 278  מפקד עוצבת הסוס הדוהר  מפקד חטיבה 500  מפקד אוגדה 252
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל מרקורי, מנהל תשלובת התחמושת הכבדה בתעש, יו"ר מועצת המנהלים בחברת להבות ייצור ומיגון, דירקטור בחברות, חבר הנהלת עמותת יד לשריון, מלמד במכללות צבאיות
 
אורי אגמון (נולד: תל אביב, 3 בספטמבר 1953) הוא איש עסקים, חקלאי ותת-אלוף במילואים.
ביוגרפיה

אורי אגמון גדל בצהלה עם אחותו טלי. אביו שמואל (מולה) אגמון (ברבדו) נולד בליטא לבית ציוני ועלה לארץ ישראל בשנת 1935. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושירת בחיל ההנדסה המלכותי וכשהוקמה הבריגדה היהודית הצטרף אליה והשתתף בקרבות לכיבוש איטליה. לאחר מכן שירת בהגנה וכקצין בצה"ל. לאחר שחרורו ניהל מחלקה במשרד הביטחון. אמו, אביבה לבית קופל, ילידת ארץ ישראל, צאצאית למשפחת פנקס, דודה היה השר דוד צבי פנקס. היא הייתה מתרגמת ועורכת ספרים.
אגמון למד בתיכון גמנסיה הרצליה במסגרת הפנימייה הצבאית לפיקוד שפעלה לצד הגמנסיה בתל אביב. סיים את לימודיו בשנת 1971 והתגייס לצה"ל, שירת עד שנת 1995. לאחר שחרורו פנה לעסקים.
בשנת 1976 נישא לאוריטל לבית חביב בת רמת גן שגדלה בצהלה.
ביוגרפיה > שירות צבאי

אגמון התגייס לחיל השריון כטנקיסט ותפקידו הפיקודי הראשון היה מ"מ טנקים בגדוד 52 של חטיבה 14 שתפס את הגזרה הדרומית של קו בר-לב שלושה חודשים לפני מלחמת יום הכיפורים.
בפרוץ המלחמה, ב-6 באוקטובר 1973, היה אגמון מ"מ בפלוגה ג' של הגדוד שישבה בתעוז "מצווה" מול "האגם המר הקטן". ביומה הראשון של המלחמה השתתפה מחלקתו בבלימת חטיבת הנחתים 130 המצרית, חטיבה ממוכנת אמפיבית שצלחה את האגם המר. הטנקים של המחלקה בלמו את התקדמות האגף הדרומי של החטיבה המצרית והכשילו את תוכניתה לכבוש את מעבר הגידי. מאוחר יותר נבלם האגף הצפוני של אותה החטיבה על ידי גדוד 46 מחטיבה 401.
על הקרב של מחלקתו של אגמון, כותב בחוברת מערכות אל"ם (מיל') בני מיכלסון לשעבר רמ"ח היסטוריה:
גם חטיבת הנחתים 130 של צבא מצרים לא הצליחה להשיג את יעדיה....החטיבה יצאה ליעדיה מיד עם תחילת ההכנה הארטילרית וכחצי שעה לפני שכוחות אחרים התחילו במסע הצליחה... הכוח שכלל 20 טנקים, 80 נגמ"שים ו־ 1,000 חיילים – נתקל בחוף האגם המר הגדול במחלקת טנקים מגדוד 52 בפיקודו של סג"ם אורי אגמון, ובציר החת"ם, באזור התעוז מצווה, בעומק השטח, הוא נתקל בכוחות של גדוד 46 ... בהיתקלויות האלה הושמד רוב הכוח האמפיבי שהיה דל מיגון. מסעה של חטיבת הנחתים, שנועד להיות מהלך חשוב בלחימה, הפך אפוא לאפיזודה חסרת חשיבות בתמונה הכוללת של מלחמת יום הכיפורים...
ביום השני לקרבות ועד ליום 11 באוקטובר השתתף בבלימה והתקפות הנגד בצידה המזרחי של התעלה מול הארמייה השלישית המצרית בכפיפות לגדוד 46. הצטרף מחדש לגדוד 52 לאחר התקבצותו מחדש, וב-23 באוקטובר צלח איתו את התעלה והתקדם עם הגדוד עד לק"מ ה-101, כחלק מהמהלך של אוגדה 252 לכיתור הארמייה השלישית של מצרים.
ביוגרפיה > שירות צבאי > ממבצע "שלום הגליל" עד 1989

עד מלחמת לבנון הראשונה ביצע אורי אגמון מספר תפקידים ביניהם מפקד פלוגה בגדוד 46, סמג"ד ומפקד בסיס טירוני שריון בט"ר ניצנים שהקים. לאחר מכן התמנה למג"ד 52, הגדוד הוצב בכונתילה שבסיני אבל דילג מספר פעמים לרמת הגולן שם למדו חיילי הגדוד ומפקדיו להכיר את גזרת סוריה ולבנון כדי לשמש גדוד גיבוי בגזרה.
תוכנית הגדוד במסגרת מבצע שלום הגליל הייתה לפרוץ בגזרה המזרחית דרך ואדי שבעא ולהתחבר לדרך ערפאת תוך איגוף המערך הסורי שישב בבקעה הלבנונית. בפועל עבר הגדוד ביום פרוץ הקרבות ב-6 ביוני 1982, את גדר הגבול באזור שבעא, עבר דרך חאצביא, כבש את כפר א-זית והמשיך בלחימה עד עין-עטא בואכה ראשיא. הגדוד סיים את המבצע ב-11 ביוני צפונית לראשיא.
זמן קצר לאחר מבצע שלום הגליל סיים את הקדנציה כמג"ד ונשאר בלבנון עוד כשנה וחצי כקצין אג"מ אוגדה 252.
בשנת 1984 הועלה לדרגת אל"ם והתמנה לראש תח"ש (תורת חיל שריון), במקביל נשא במינוי חירום מח"ט 330 (עוצבת אורנים). תפקיד זה מילא עד שנת 1986 עת עבר עם משפחתו לווירג'יניה בארצות הברית כדי לשמש נציג צבא היבשה בצבא ארצות הברית במשך שנה.
לאחר שובו מארצות הברית, מילא תפקיד מטה נוסף והחזיק במינוי חירום מח"ט מילואים 278 (עוצבת קרני האש). ב-1987 מונה למח"ט סדיר של חטיבה 500. בתקופת פיקודו עסקה החטיבה בפעילות בט"ש בלבנון, אחזקת קו ברמת הגולן ופעילות בשטחים. בסיום התפקיד בשנת 1989 עסק בתפקידי מטה שונים וכמינוי חירום מח"ט של עוצבת המילואים "הסוס הדוהר". באותה תקופה השלים לימודי תואר ראשון במדעי המדינה ומינהל ציבורי באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה > שירות צבאי > מפקד אוגדה

אגמון התמנה למפקד אוגדה 252 בדרגת תת-אלוף בשנת 1991. האוגדה החזיקה את קו הגבול המצרי מרצועת עזה ועד נחל שני מפני חדירות פח"ע ומבריחים. גדודי האוגדה נטלו חלק באירועי האינתיפאדה הראשונה במשימות בט"ש בשטחים. אגמון סיים את תפקידו בשנת 1994 והשתחרר בשנת 1995. לפני שחרורו השתתף בוועדות העבודה המשותפות עם נציגי הרשות הפלסטינית בעקבות הסכמי אוסלו.
אגמון שירת במילואים בתפקיד פיקודי בכיר במערך השדה.
ביוגרפיה > איש עסקים וחקלאי

לאחר שחרורו מצה"ל, עסק זמן קצר בייעוץ ביטחוני. אריה פיינגולד, היזם והמייסד של חברת "מרקורי", שהכיר את אגמון היכרות מוקדמת, הציע לו להצטרף לחברה. לאחר זמן מה מונה למנכ"ל מרקורי עם אחריות כוללת על ישראל, אירופה ואסיה. הוא סיים את תפקידו ופרש מהחברה בשנת 2002. בשנה זאת, התמנה למנהל תשלובת התחמושת הכבדה במפעלי התעשייה הצבאית. בתפקיד זה יזם מספר יוזמות פיתוח שכחמש מהן מומשו ברבות השנים. בשנת 2004 פרש מניהול התשלובת ופנה לעסקים פרטיים, סייע בהקמה וייעוץ לחברות הזנק ועבר להתגורר במושב רמות נפתלי שבגליל. בבקעת קדש הסמוכה נטע במשותף עם רענן נעים כרם ענבי יין שמכר את תוצרתו מספר שנים ליקב בנימינה ולאחר מכן, למספר יקבי בוטיק.
בשנת 2008 מונה ליו"ר הדירקטוריון של מפעל להבות ייצור ומיגון. המפעל השייך לקיבוץ להבות הבשן מתכנן, מייצר ומשווק מערכות כיבוי אש. בשנת 2013 פרש ממשרה זו.
במחצית השנייה של 2013 הצטרף כנשיא החברה לחברת ההזנק "Typemock" המפתחת ומשווקת מערכות אוטומטיות לבדיקות יחידה בתוכנה.
בנוסף לעסקיו, מלמד אורי אגמון בהתנדבות במכינה קדם-צבאית גליל עליון.
אורי אגמון נשוי לאוריטל ואב לשלוש בנות. הוא מתגורר ברמות נפתלי. הוא ורעייתו הם מלאכי שביל ובעת שהיה חבר ועד המושב, יזם והקים בית עבור מטיילי שביל ישראל.
לקריאה נוספת

אורי אגמון, פלדה ודבש, הוצאה עצמית, 2023
אמנון רשף, לא נחדל!, כנרת זמורה ביתן דביר, 2013
הערות שוליים

↑  מולה שמואל אגמון, הלוחם היהודי במלחמת עולם השנייה, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם ה-2
↑  אורי אגמון, באתר "בהשקט ובבטחה".
↑  בשנות האלפיים, "החטיבה הממוכנת העצמאית 111"
↑  עריכה: מרדכי ברקאי, דרך האש, גדוד 52 במלחמת יום הכיפורים
↑  בני מיכלסון, ‏לא הכל שחור - הישגי צה"ל במלחמת יום הכיפורים, מערכות 450, ספטמבר 2013
↑  לאחר פירוק חטיבה 14 הסדירה פעל עם מח"טים של החטיבה לשמר את שמה ואת סמלה. לאחר התמנותו למפקד האוגדה מימש זאת על ידי שינוי שם חטיבה 330 לחטיבה 14 – ראו פרק "פירוקים והקמות של החטיבה" באתר חטיבה 14
↑  צביקה פז, ‏"מרקורי לא תתנה את הישארותה בארץ במימון מהמדינה", באתר גלובס, 13 ביולי 2000
↑  דרור מרום, ‏תעש במגעים עם חברות מארה"ב לייצור משותף של פצצה קלה חודרת בטון, באתר גלובס, 14 בנובמבר 2002
↑  להבות הבשן, פרוטוקול אספה כללית 6.13, 24.613 . החלטות, סעיף 1. האספה... מודה ליו"ר אורי אגמון על שנות פעילותו במפעל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313677705171  ISNI: 0000 0001 0794 8513  VIAF: 160501118   WorldCat (עם VIAF): 160501118
אליפות טשקנט הפתוחה

| --- | --- |

 מיקום:  אוזבקיסטןטשקנט, אוזבקיסטן
 קטגוריה:  בינלאומית
 משטח:  קשה/ פתוח
 הגרלה:  32M/32Q/16D
 סך פרסים:  $250,000
 www.tashkentopen.uz
אליפות טשקנט הפתוחה (או בשמה הרשמי : Tashkent Open by Zeromax) היא טורניר טניס מהקטגוריה הבינלאומית בסבב ה-WTA הנערך מאז שנת 1999 בעיר טשקנט שבאוזבקיסטן. בין השנים 1996-2002 נערך במסגרת האליפות גם טורניר מסבב ה-ATP. הטורניר משוחק על מגרשים קשים ופתוחים.
רשימת גמרים > גברים

| שנה | זוכה | סגן | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | הממלכה המאוחדת טים הנמן | שווייץ מרק רוסט | 7–6, 6–4 |
| 1998 | הממלכה המאוחדת טים הנמן | רוסיה יבגני קפלניקוב | 7–5, 6–4 |
| 1999 | גרמניה ניקולס קייפר | שווייץ ג'ורג' באסטל | 6–4, 6–2 |
| 2000 | רוסיה מראט סאפין | איטליה דויד סאנגואנטי | 6–3, 6–4 |
| 2001 | רוסיה מראט סאפין | רוסיה יבגני קפלניקוב | 6–2, 6–2 |
| 2002 | רוסיה יבגני קפלניקוב  | בלארוס ולדימיר ולטצ'יקוב | 7–6(6), 7–5 |
רשימת גמרים > נשים

| שנה | אלופה | סגנית | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1999 | ישראל אנה סמאשנובה | בלגיה לוראנס קורטואה | 6–3, 6–3 |
| 2000 | אוזבקיסטן אירודה טוליאגאנובה | איטליה פרנצ'סקה סקיאבונה | 6–3, 2–6, 6–3 |
| 2001 | גרמניה ביאנקה למאדה | הולנד סדה נורלאנדר | 6–3, 2–6, 6–2 |
| 2002 | שווייץ מארי-גאיאנה מיקאליאן | בלארוסטטיאנה פוצ'ק | 6–4, 6–4 |
| 2003 | ספרד וירחיניה רואנו | יפן סאורי אובטה | 6–2, 7–6(2) |
| 2004 | צ'כיה ניקול ואידישובה | צרפת וירז'יני רזאנו | 5–7, 6–3, 6–2 |
| 2005 | הולנד מיכאלה קרייצ'ק | אוזבקיסטן אקגול אמנמורדובה | 6–0, 4–6, 6–3 |
| 2006 | הרפובליקה העממית של סין טיאנטיאן סון | אוזבקיסטן אירודה טוליאגאנובה | 6-2, 6-4 |
| 2007 | צרפת פולין פארמנטייה | בלארוס ויקטוריה אזרנקה | 7–5, 6–2 |
| 2008 | רומניה סוראנה קרסטאה | גרמניה סבינה ליזיקי | 2–6, 6–4, 7–6(4) |
| 2009 | ישראל שחר פאר | אוזבקיסטן אקגול אמנמורדובה | 6–3, 6–4 |
| 2010 | רוסיה אלה קודריאבצבה | רוסיה ילנה וסנינה | 6–4, 6–4 |
איי דזרטש

| --- | --- |

מבט אווירי על איי דזרטש
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי
 קואורדינטות:  32°32′46″N 16°31′31″W﻿ / ﻿32.546111111111°N 16.525277777778°W﻿ / 32.546111111111; -16.525277777778
 ארכיפלג:  מדיירה
 שטח:  14 קמ"ר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  פורטוגל פורטוגל
 אוכלוסייה:  0
 אזור זמן:  UTC+0
  (למפת מדיירה מוגדלת) פונשל סנטה קרוש קלייטה סנטנה סאו ויסנטה פורטו סנטו האוקיינוס האטלנטיאיי דזרטש(למפת מדיירה רגילה) פונשל סנטה קרוש קלייטה סנטנה סאו ויסנטה פורטו סנטו האוקיינוס האטלנטיאיי דזרטש
 
איי דזרטש (בפורטוגזית: Ilhas Desertas, מילולית: האיים הנטושים) הם שלושה איים קטנים במקרונזיה בסמוך לחופי מרוקו השייכים לארכיפלג מדיירה ולפורטוגל.
שטח שלושת האיים יחד כ-14 קמ"ר, כששטחו של הגדול שבהם, דזרטה גרנדה הוא 10 קמ"ר. האיים צרים וארוכים ויחדיו יוצרים "רצועה" מצפון לדרום שאורכה כ-22 ק"מ.
קיומם של האיים היה ידוע כבר במאה ה-14, אולם לא נחקרו בצורה מסודרת עד משלחתו של ז'ואאו גונסלווש זארקו לפונשל ב-1420. ניסיונות התיישבות באיים נכשלו שוב ושוב, בעיקר מפני מזג האוויר היבש והקשה באיים. בין השנים 1894–1971 היו האיים נכס פרטי של משפחות אנגליות שהתגוררו במדיירה, אז קנתה אותם מדינת פורטוגל והפכה את האיים לשמורת טבע בשנת 1995 ומהווה חלק ממיזם Natura 2000. כיום, אסורה הגישה לאיים ללא אישור מיוחד.
האיים שונים מאיי מדיירה בצורה משמעותית למרות הקרבה הגאוגרפית ביניהם (כ-25 ק"מ בלבד בין דזרטה גרנדה וקצהו המזרחי של מדיירה). מזג האוויר חם ויבש, והצמחייה על האי מועטה. על חופי האיים קיימת מושבה קטנה של כלב ים נזירי מצוי המצוי בסכנת הכחדה.
אידוי

ערך זה עוסק בשיטת בישול. אם התכוונתם לאידוי בכימיה, ראו .
בישול באידוי הוא בישול של מזון שחימומו מתבצע באמצעות אדים של מים.
שני סוגים של כלי אידוי
האידוי מתבצע באמצעות כלי אידוי בעל מספר מפלסים או כלים נפרדים המונחים זה מעל זה. במפלס התחתון מים רותחים, אשר אדיהם מבשלים את המזון המונח במפלסים העליונים.
ישנם גם מכשירי בישול אשר פועלים בעזרת אוויר חם בלבד, ולעיתים גם שיטת בישול זה מכונה אידוי, אם כי היא שונה באופייה ואינה עושה שימוש באדים, ההבדל העיקרי הוא בשיטת הבישול: באוויר חם משתמשים בחום יבש בלבד, בעוד שהאידוי הקלאסי משתמש באדים כדי ליצור סביבת בישול לחה.
האידוי מתאים למגוון רחב של מזונות, כולל ירקות, דגים, אורז, ביצים ועוד. השיטה מקובלת במטבחים מסורתיים של תרבויות רבות, כולל המטבח הסיני, המטבח היפני והמטבח הים-תיכוני, בהם נהוג להכין מגוון מנות באידוי כדי לשמור על בריאות וטעם המזון.
היסטוריה

שימוש באדים לבישול מזון קיים כבר אלפי שנים. כלי אידוי עתיקים, עשויים מבמבוק או חרס, נמצאו באתרים ארכאולוגיים ברחבי סין, המתוארכים עוד לשנת 5000 לפני הספירה. כלי בישול אלו שימשו בעיקר לאידוי אורז ודגנים אחרים.
טכניקות האידוי התפתחו והשתכללו. במאה ה-17 ספינות קיטור החלו להשתמש באידוי להכנת מזון עבור צוותיהן. במאה ה-19 התנורים הראשונים המונעים בגז ובחשמל פותחו, והביאו איתם נוחות רבה יותר לבישול במטבחים ביתיים.
יתרונות האידוי

אידוי נחשב לאחת משיטות הבישול הבריאותיות ביותר, מכיוון שהוא שומר על הערכים התזונתיים של המזון בצורה מיטבית. אדי המים אינם מוסיפים שומן או קלוריות למזון, בניגוד לטיגון או בישול בשמן. שיטה זו מאפשרת שמירה על טעמם הטבעי של המרכיבים, מה שהופך אותה לפופולרית במטבחים מסורתיים רבים ברחבי העולם. בין היתר, השיטה נחשבת ליעילה במיוחד לשמירה על ויטמינים ומינרלים בירקות ומזונות אחרים.
אידוי מאפשר שמירה על צבע, מרקם וטעם המזון. בעת האידוי המזון מתבשל בטמפרטורות נמוכות יחסית ובאופן אחיד. מכשירי אידוי מודרניים מאפשרים גם שליטה מדויקת בטמפרטורה, מה שמייעל את תהליך הבישול ומבטיח תוצאות טובות יותר.
דוגמאות אידוי

במטבח הסיני, אידוי של ג'יאוזי למשל, מתבצע באמצעות כלי במבוק המונחים זה מעל זה, מעל ווק על כירה ובו מים רותחים.
במטבח הצפון אפריקאי, בישול קוסקוס נעשה באמצעות אידוי בסיר "קוסקוסייר" (או "קוסקוסייה"), סיר כפול שבתחתיתו מרק ירקות בתוספת בשר עוף, בשר בקר וחומוס, ובחלקו העליון גרגירי הסולת, מונחים מעל תחתית מחוררת.
במטבח ההודי, אידוי של אידלי (Idli) – עוגות אורז ועדשים קטנות, נעשה בכלי אידוי מיוחד המיועד לכך. האידלי נפוצים כמאכל ארוחת בוקר בדרום הודו ונאכלים עם סמבר (מרק עדשים) וצ'אטני (רוטב).