stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדם ברוך
אמנות ותרבות > תערוכות שאצר

הביתן הישראלי בביאנלה של ונציה בשנים־1988 ו־1990
הביתן הישראלי בביאנלה הבינלאומית לצילום בעין חרוד 1988
"זהו טבע, והוא לא האלוהים", אברהם פסו, ציור, 2001
"הישראלים", מיכה קירשנר, צילום, 1997
בשנת 2000 שימש אוצר העיר תל אביב-יפו.
אמנות ותרבות > עבודות אישיות

"עד ראייה", (תערוכת יחיד), מוזיאון תל אביב, 2003.
ציור במסגרת הפרויקט האמנותי "פרופיל תל אביב" (שברוך היה בין יזמיו).
אמנות ותרבות > קטלוגים

"קטלוג עקרוני", מאגד את עבודותיו של הפסל עמנואל הצופה, 2002.
חיים אישיים

ברוך התגורר בשכונת נגה ביפו. היה נשוי לצלמת אריאלה שביד, אם שני ילדיו הראשונים עידו רוזנבלום ועמליה רוזנבלום; לאחר מכן היה בן-זוגה של שירה אביעד, אם בן־זקוניו איתי אשר. לברוך הייתה גם מערכת יחסים עם האוצרת נעמי אביב.
אדם ברוך נפטר במאי 2008 לאחר התמודדות עם מחלת הסוכרת, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
ספריו

לוסטיג ("ספר אוטוביוגרפי בעיקרו"), ספרי מוניטין, 1985 (הספר בקטלוג ULI)
יחיאל שמי - פיסול חילוני, הקיבוץ המאוחד, 1988
הוא היה גיבור, הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן קריאה, 1998
סדר יום: חיי יום יום בראי ההלכה, הוצאת כתר, 2000
בתום לב: גן השבילים היהודי-ישראלי המתפצל הוצאת כתר, 2001
חיינו: ספר תקנונים יהודי ישראל, הוצאת כתר, 2002
מה נשמע בבית כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2004
תקשורת: אנתולוגיה, 1972–2008 , (עריכה - שירה אביעד, רינו צרור, מורן שוב רובשוב), הוצאת דביר, 2010
לקריאה נוספת

מירי בת-משה הורביץ, "הסמנטיקה של השיח - השיח החידתי של אדם ברוך", למ"ד לאיל"ש, תשס"ד-2003.
מירי בת-משה הורביץ, "ללשון הסיפור המיניאטורי של אדם ברוך", קול ליעקב, תשס"ג-2003.
מירי בת-משה הורביץ, "יש נביא בעירו - התרחיש הטיעוני כאחת מדרכי הטיעון של אדם ברוך ב'שישי'", חלקת לשון, תש"ס-2000.
חיים באר, מסע דילוגים, עם עובד, 2019, הפרק "אדם ברוך: אתה יודוך אחיך", עמ' 179–182.
הערות שוליים

↑  עוז אלמוג, מעיתונות מגויסת לביקורתית
↑  כתב מילים אלו במדור המשפטי של מעריב, 15 באפריל 1993.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272045  NLI: 987007258248905171  BnF: cb145126316 (data)  GND: 1056626259  ISNI: 0000 0000 6656 3819  LCCN: nr91007874  NTA: 202859762  RERO: 02-A023239955  SNAC: w6hf57xv  SUDOC: 077315456  ULAN: 500483896  VIAF: 7620496   WorldCat (עם VIAF): 7620496
מהר"י מינץ

| --- | --- |
 לידה:  1405 בקירוב ה'קס"ה מיינץ, גרמניה
 פטירה:  1508 כ"ד בתשרי ה'רס"ט פדובה, הרפובליקה של ונציה 
 מדינה:  הרפובליקה של ונציה 
 מקום פעילות:  פדובה
 תקופת הפעילות:  ?–1508 
 השתייכות:  יהדות אשכנז
 תלמידיו:  מהר"ם פאדובה, רבי יצחק יעבץ
 בני דורו:  מהר"ם מינץ, רבי יעקב פולק
 
רבי יהודה בן אליעזר הלוי מינץ (מהר"י מינץ; ה'ק"ס, 1400 ? – כ"ד בתשרי ה'רס"ט, ספטמבר 1508) היה ראש ישיבה ופוסק הלכה אשכנזי שחי בפאדובה שבאיטליה במאה ה-15, תקופת התפר שבין הראשונים לאחרונים.
קורות חיים

מהר"י מינץ נולד באשכנז כנראה מעט לאחר שנת ק"ס (1400), שם משפחתו נגזר משיבוש של שם העיר מיינץ שבגרמניה (מגנצא). והיה תלמיד קרוב לר' אשר ענשכין, וממלא מקומו כראש הישיבה. בן דודו היה רבי משה מינץ, שעמו עמד בקשרי התכתבות בנושאי בהלכה. הוא התיישב באיטליה וכיהן כרבה של פאדובה שבצפון איטליה במשך 47 שנה. בפאדובה יסד ישיבה גדולה שנהרו אליה תלמידים מאיטליה ומחוצה לה, ביניהם נמנה רבי מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פאדובה), שלימים נשא את נכדתו.
הרב מרדכי שמואל גירונדי מספר כי מהר"י מינץ השתלם גם בפילוסופיה והרצה באוניברסיטת פדובה, ומעיד שתמונתו נתלתה באוניברסיטה כהנצחה, אך יש סבורים שמדובר בבלבול בינו ובין בר הפלוגתא שלו אליהו דלמדיגו.
הצטרף לרבי יעקב מרגליות בחרם על רבי יעקב פולק בשל המיאון שערך.
מהר"י מינץ האריך ימים (רבי יצחק יעבץ העיד כי ראהו מברך ברכת החמה בשנת ה'רס"ה, כבן 100 שנה), והוא נפטר בפאדובה בכ"ד בתשרי רס"ט. חמישה ימים מאוחר יותר נפטר רבי יצחק אברבנאל ונקבר על ידו בפאדובה.
כל כתביו נשרפו על ידי הגויים, ונותרו מהם 16 תשובות בלבד, אשר נדפסו בתור "שו"ת מהר"י מינץ" המופיע בסוף "שו"ת מהר"ם פאדובה" של חתן בנו ותלמידו ר' מאיר קצנלנבוגן.
קורות חיים > צאצאיו

בנו הרב אברהם מינץ מפאדובה.
חתנו הרב מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פדובה)
בנו הרב יצחק לוי.
הערות שוליים

↑  מרדכי שמואל גירונדי, תולדות גדולי ישראל וגאוני איטליאה, טריאסט 1853, מערכת הי', אות א', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  מרדכי מרגליות, אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, חלק ג', ירושלים ותל אביב תש"ח, עמ' 672, באתר היברובוקס.
↑  יעקב מתלון, "ברכת החמה", מאורנו ח (תשס"ט), עמ' 118.
↑  במקורות רבים מופיעה שנת פטירתו כה'רס"ח, אך זהו התאריך שהסיק זורגר במאמרו (להלן, 'קישורים חיצוניים').
↑  אמנם, קבריהם נהרסו תוך פחות משנה ומקומם לא ידוע בדיוק עד היום.
↑  יצחק מאיר אלנבוגן, חבל הכסף,  עמ' 22, באתר היברובוקס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308501805171  GND: 10340306X  ISNI: 0000 0001 1887 6412  LCCN: nr94020454  NTA: 239487303  VIAF: 86219022   WorldCat (עם VIAF): 86219022 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ספפלו סיטהולה

ספפלו ס'מיסו "יאיא" סיטהולה (באנגלית: Sphephelo S'Miso "Yaya" Sithole; נולד ב-3 במרץ 1999 בדרבן שבדרום אפריקה) הוא כדורגלן דרום אפריקאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ז'יל ויסנטה מליגת העל הפורטוגלית בהשאלה מטונדלה ובנבחרת דרום אפריקה.
קריירת מועדונים

סיטהולה גדל באקדמיית KZN ובמחלקות הנוער של ספורטינג ליסבון, ויטוריה סטובל ובלננסש סאד. ב-15 ביולי 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של בלננסש סאד, בתיקו 1-1 נגד ספורטינג בראגה במסגרת המחזור ה-32 בליגת העל הפורטוגלית לעונת 2019/2020. בסך הכל ערך 71 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-11 ביולי 2023 חתם על חוזה לשתי עונות בטונדלה מהליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-22 ביולי 2024 הושאל סיטהולה לעונה אחת עם אופצית רכישה בסיומה לז'יל ויסנטה מליגת העל הפורטוגלית.
קריירה בינלאומית

ב-9 ביוני 2022 ערך סיטהולה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דרום אפריקה, בהפסד 2-1 לנבחרת מרוקו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
נכלל בסגל נבחרת דרום אפריקה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
הערות שוליים

↑  Oficial: Sithole contratado à B SAD (Tondela) באתר A Bola, ‏ 11 ביולי 2023 (בפורטוגזית)
↑  The final squad באתר הרשמי של נבחרת דרום אפריקה, 28 בדצמבר 2023 (באנגלית)
| נבחרת דרום אפריקה – גביע אפריקה לאומות 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 ויליאמס •  2 מובי •  3 משגו •  4 מוקואנה •  5 קולו •  6 מודיבה •  7 אפוליס •  8 אדמס •  9 מגקופה •  10 טאו •   11 זוואנה •  12 מאסקו • 13 סיטהולה •  14 מבאלה • 15 מונארה • 16 מוטווה • 17 לפאסה • 18 קקאנה • 19 סיביסי • 20 מודאו • 21 מייאמבלה • 22 גוס • 23 מורנה • 24 קוקי • 25 מתת'ווה • 26 מוקוואנה • 27 ריינרס • מאמן: ברוס |  1 ויליאמס •  2 מובי •  3 משגו •  4 מוקואנה •  5 קולו •  6 מודיבה •  7 אפוליס •  8 אדמס •  9 מגקופה •  10 טאו •   11 זוואנה •  12 מאסקו • 13 סיטהולה •  14 מבאלה • 15 מונארה • 16 מוטווה • 17 לפאסה • 18 קקאנה • 19 סיביסי • 20 מודאו • 21 מייאמבלה • 22 גוס • 23 מורנה • 24 קוקי • 25 מתת'ווה • 26 מוקוואנה • 27 ריינרס • מאמן: ברוס | דרום אפריקה |
סימה הלוי

| --- | --- |
 תפקידים:  רופאת עור 
 בן או בת זוג:  יונתן הלוי (ערך בלתי־ידוע–ערך בלתי־ידוע) 
 
סימה הלוי סוקניק (נולדה ב-8 במאי 1948), היא רופאה ישראלית, פרופ' ברפואת עור ומין מייסדת ומנהלת מחלקת עור ומין במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
ביוגרפיה

הלוי נולדה בתל אביב, בתו של הרופא שמואל סוקניק. סיימה בהצטיינות את לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1981 סיימה התמחות ברפואת עור ומין בבית חולים בילינסון בו עבדה כרופאה בכירה ומרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1986 הקימה את מחלקת עור ומין במרכז הרפואי סורוקה ואת המעבדה לחקר העור בסורוקה ועברה לגור בנגב.
בשנת 1996 הוזמנה להיות פרופסור־אורח במחלקה לדרמטולוגיה באוניברסיטת ייל.
בשנים 1997–2000 שימשה סגנית יושב ראש החטיבה הפנימית בסורוקה ובשנים 2001–2004 כיהנה כיושבת ראש ועדת החינוך של האיגוד הישראלי לרפואת עור ומין ונשיאת האיגוד הישראלי לרפואת עור ומין.
היא חברה בוועדות מקצועיות של המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל (ועדת הבחינות של רפואת עור ומין, ועדת בדיקה של המועצה המדעית להכרה בהתמחות), חברה במערכות עיתונים מדעיים רפואיים בישראל ומחוצה לה, סוקרת מאמרים מדעיים והצעות מחקר, יושבת ראש כנסים מדעיים, וחברה בוועדות מארגנות ומדעיות של כנסים מדעיים בישראל ומחוצה לה.
אחיה, פרופ' שאול סוקניק, היה מומחה בראומטולוגיה, מנהל מחלקה פנימית ד' בבית החולים סורוקה, שימש כיושב ראש חטיבת הפנימיות בבית החולים ויושב ראש האיגוד הישראלי הארצי לראומטולוגיה. הייתה נשואה לפרופ' יונתן הלוי מנהל המרכז הרפואי שערי צדק ולהם שני ילדים משותפים.
מחקרים

נושא המחקר העיקרי בו מתמקדת הלוי הוא תגובת העור לתרופות, הכולל גילוי רגישות לתרופות. תבחינים מעבדתיים המתבססים על שחרור ציטוקינים, באמצעות מחקר קליני ומחקר אפידמיולוגי.
נושאי מחקר נוספים בהם מתמקדת הלוי הם טיפול אקלימי של פסוריאזיס בים המלח, ריפוי פצע ודלקת עור ממגע.
פרסומים ומאמרים

הלוי פרסמה כ־200 פרסומים מדעיים, מרביתם בעיתונות בינלאומית יוקרתית, ופרקים בספרים.
פרסים

בשנת 2015 זכתה הלוי בפרס על מפעל חיים מטעם ICSA2015 באירוע שנערך בוונקובר, קנדה.
הערות שוליים

↑  פרס מפעל חיים לפרופ' סימה הלוי מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב והמרכז הרפואי אוניברסיטאי סורקה, באתר אוניברסיטת בן-גוריון, 8 ביוני 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007375695005171  VIAF: 11152199287014282595   WorldCat (עם VIAF): 11152199287014282595
ז'וזואה סה

ז'וזואה הומברטו גונסלבש לאל דה סה (בפורטוגזית: Josué Humberto Gonçalves Leal de Sá; נולד ב-17 ביוני 1992 בליסבון שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ז'יל ויסנטה מליגת העל הפורטוגלית.
קריירת מועדונים

סה שיחק בוויטוריה דה גימארייש, בצ'אווס, באנדרלכט, בקסימפאשה, בווסקה ובלודוגורץ ראזגרד.
ב-3 בפברואר 2022 הושאל סה למכבי תל אביב מליגת העל הישראלית.
ב-27 באוגוסט 2022 חזר לפורטוגל וחתם בריו אבה.
ב-16 ביולי 2024 חתם סה בז'יל ויסנטה.
תארים

הגביע הפורטוגלי (1): 2012/2013
אליפות בולגריה (1): 2020/2021
הסופר קאפ הבולגרי (1): 2021/2022
הערות שוליים

↑  תומר לוי, ‏רשמי: ז'וסואה סה חתם במכבי תל אביב, באתר ערוץ הספורט, 3 בפברואר 2022
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ז'וזואה סה".
רדיו חיפה

| --- | --- |

 פרטי התחנה
 סוג:  רדיו אזורי
 שפה:  עברית
 מדינה:  ישראל ישראל
 אזורי קליטה ותדרים
 אזור קליטה:  חיפה, הכרמל, מפרץ חיפה ועמק חפר
 נקלט בתדר:  99.5FM ,107.5FM
 http://www.1075.fm
סמליל רצועת הלילה
רדיו חיפה היא תחנת רדיו אזורית של חיפה וסביבתה. אולפני רדיו חיפה היו ממוקמים תחילה בחוצות המפרץ ובשנת 2000 הועברו למרכז הגרנד קניון בעיר. את התחנה ניהל דני נישליס מיום היווסדה ועד למותו בשנת 2019.
עמדת שידור של רדיו חיפה בפסטיבל בירה בעיר נשר
מאפייני התחנה

התחנה הפכה לחוקית ב-1 בספטמבר 1995, עם הקמתן של תחנות הרדיו האזורי, אך הייתה קיימת קודם לכן, כתחנת רדיו פיראטית בשם "רדיו 1". בכך הייתה לתחנה הפיראטית הראשונה שהפכה לחוקית.
התחנה משדרת תכנים מקומיים לתושבי חיפה והאזור, הכוללים מהדורות חדשות מקומיות מדי שעה (המופקות על ידי מחלקת החדשות של התחנה), שידורים מאירועים מרכזיים בעיר ואינטראקציה עם המאזינים. בעבר שידרה התחנה בשעות הערב רצועת צעירים שנקראה "רדיו1". השידורים אף הועברו במשך תקופה מסוימת בסינדיקציה עם תחנת רדיוס 100FM ועם תחנת הרדיו, רדיו מיקס (כיום "104.5FM רדיו צפון").
בימי שישי משודרת תוכנית סיכום השבוע. בסוף השבוע משודרת רצועת "להיטים לנצח" המביאה להיטים משנות ה-60, ה-70 וה-80 ובעבר שודרה בחלקה בסינדיקציה עם רדיו קול רגע.
בחודש מרץ 2007 זכתה התחנה בפרס International Broadcasting Excellence של ארגון ה־NAB: פעם ראשונה שתחנת רדיו ישראלית, זוכה להכרה בינלאומית כלשהי. הארגון, בו חברות יותר מ-8,300 תחנות רדיו, מעניק בכל שנה עשרה פרסים בגין מצוינות מקצועית. טקס הענקת הפרסים, נחשב ליוקרתי ולמשמעותי ביותר מבין כל פרסי תחום תקשורת הרדיו. הפרס ניתן על תפקודו של רדיו חיפה במהלך מלחמת לבנון השנייה.
ב-2008 זכתה קבוצת "רדיו חיפה", בראשותו של מנכ"ל רדיו חיפה, דני נישליס, במכרז להפעלת הרדיו האזורי בחיפה, בהתמודדות מול קבוצת "שידורי חיפה" בראשות דן שילון, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה, ומשה מנו, נשיא "מנו ספנות", וממייסדי "רדיו 1".
לאחר הזכייה במכרז להפעלת הרדיו האזורי בחיפה עלו לאוויר מספר תוכניות רדיו חדשות. אחת מהן היא רצועת הלילה, תוכנית שכמו "ירוקנרול" פונה לקהל הצעירים החיפאי. תוכנית ספורט חדשה בהנחייתו של גדי נס עלתה גם כן.
ביוני 2008, עלתה לאוויר רצועת הלילה של רדיו חיפה. תוכניות הרדיו נערכות, מופקות ומשודרות על ידי צעירים וכוללות מוזיקה ותכנים המיועדים לבני-נוער, חיילים וסטודנטים. חברי רצועת הלילה מגיעים בשידור חי למקומות בילוי שונים, מסיבות ופסטיבלים. על מנת להוות גורם משמעותי בעולם הצעירים, רצועת הלילה מאפשרת למאזינים להתעדכן ולהגיב בפייסבוק ובטוויטר. המאזינים המקוונים עורכים את המוזיקה תוך כדי שידור אונליין, וגם באמצעות הודעות SMS.
לאורך שנותיה שודרו בתחנה בסינדיקציה תוכניות מתחנות רדיו אזוריות אחרות, בהן "דידי לוקאלי" ו"זהבי עצבני" מתחנת רדיו ללא הפסקה (הועברו לשידור בתחנת "104.5FM רדיו צפון") ו"לאב מי בלילה" עם שמוליק טיאר בתקופת שידורה מרדיו תל אביב. מאוחר יותר שודרו בסינדיקציה מרדיו תל אביב "תוכנית הבוקר" עם אסי עזר ודפנה לוסטיג (ולאחר מכן בהגשת לוסטיג ומיה דגן) ו"מרגלית בריבוע" עם דן מרגלית ובתו שירה מרגלית. כיום משודרות בסינדיקציה "6 בבוקר" עם דליק ווליניץ ו"תוכנית הספורט" עם אופירה אסייג, אייל ברקוביץ' ועוד.
K-CITY

K-CITY הייתה תחנת בת של רדיו חיפה, ששידרה בתדר 92.7FM.
התחנה שידרה בעיקר מוזיקה חדשה, קצבית וברוח צעירה. לפיכך עברו אליה מרדיו חיפה תוכניות שכוונו לקהלים צעירים. ובחצות, שידוריה היו משתלבים בסינדיקציה עם אלו של רדיו חיפה.
כמו כן, התחנה שידרה תכנים מקומיים לאזור הקריות והסביבה הקרובה. שדרני התחנה כוללים את אייל ברקאי, טלי מץ, נדב שהרבני, דולב נישליס, ליאור ברנס, לירון אנרג'י, דדי אלוני ונועה שפיגל. מנהל התחנה הוא אריאל נישליס.
בשנת 2008 נסגרה תחנה הרדיו K-city והתדר 92.7 FM עבר להיות התדר של רדיו חיפה באזור הקריות, עכו, נהריה והגליל המערבי.
99.5 חמ-אש

| --- | --- |

 פרטי התחנה
 סוג:  רדיו אזורי
 שפה:  עברית
 מדינה:  ישראל ישראל
 אזורי קליטה ותדרים
 אזור קליטה:  חיפה, הכרמל והמפרץ
 נקלט בתדר:  99.5FM
 http://995.co.il
 
ביולי 2012 עלתה לאוויר תחנת הבת, "חמ-אש" המשדרת מוזיקה ים-תיכונית מספר שעות ביממה. בין השאר הייתה מועברת שם בסינדקציה תוכניתו של אליקו מרדיו לב המדינה.
הערות שוליים

↑  ראובן בן-צבי, רדיו 1 - תחנה פירטית חדשה תשדר מהים לתושבי הצפון, מעריב, 10 בינואר 1991
↑  Play 99.6, Radio Haifa Honored by NAB, Radio World, ‏2007-03-23 (באנגלית)
↑  צח יוקד, לאס וגאס, הביאו את האוסקר לחיפה, באתר nrg‏, 27 באפריל 2007
↑  מירב קריסטל, מנו ספנות הפסידו במכרז על רדיו חיפה, באתר ynet, 16 במרץ 2008
| ישראל שידור רדיו בישראל |
| --- | --- | --- |
| תאגיד השידור הישראלי (קול ישראל) | כאן תרבות • כאן ב • כאן גימל • רדיו מַכַּאן • VoisFarsi • כאן רק"ע • כאן 88 • כאן קול המוזיקה • כאן מורשת • הרדיו החינוכי |  |
| צה"ל | גלי צה"ל • גלגלצ |  |
| הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (רדיו אזורי) | אקו 99FM • רדיו א-שמס • רדיו 90FM • רדיו דרום • רדיו חיפה • רדיו ירושלים • רדיו לב המדינה • 103fm • רדיו קול ברמה • רדיו קול הים האדום • רדיו קול חי • רדיו קול רגע • רדיו תל אביב • 104.5FM רדיו צפון • רדיו א-נאס • רדיוס 100FM • תדרי הפיצול: 99.5 חמ-אש • הדיבור החם בדרום • פרוויה רדיו • קול פליי • קול חי מיוזיק |  |
| הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו – איו"ש | גלי ישראל |  |
| שידורי רדיו באינטרנט | הקצה |  |
| תחנות רדיו שנסגרו | תחנות רדיו שנסגרו |  |
| רשות השידור (קול ישראל) | רשת א' • רשת ב' • רשת ג' • רשת ד' (קול ישראל בערבית) • רשת ה' (קול ישראל בפרסית) • רק"ע • 88FM • קול המוסיקה • רשת מורשת • הרדיו החינוכי • קול ציון לגולה • הגל הבטוח |  |
| רדיו פיראטי | ערוץ 7 • קול השלום • רדיו כל האמת |  |
| שידורי רדיו באינטרנט | רדיו ynet |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363625105171  VIAF: 3829151433038256420008   WorldCat (עם VIAF): 3829151433038256420008
מקס-יוזף פמזל

| --- | --- |

 לידה:  15 בינואר 1897 רגנסבורג, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  30 ביוני 1985 (בגיל 88) מינכן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצפוני של מינכן 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית   גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 תקופת הפעילות:  1916–1945   1957 – 1960
 דרגה:   גנרל-לויטננט (ורמאכט)    גנרל לויטננט (בונדסוור)
 תפקידים בשירות
 ראש מטה הקורפוס ה-18   מפקד הקורפוס ההררי ה-18   מפקד הדיוויזיה ההררית ה-6   ראש מטה ארמיית ליגוריה   מפקד המחוז הצבאי ה-6 (בונדסוור)   מפקד הקורפוס ה-2 (בונדסוור)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
מקס-יוזף פמזל (בגרמנית: Max-Josef Pemsel‏; 15 בינואר 1897 – 30 ביוני 1985) היה גנרל בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה הוא הפך לאחד הקצינים הבכירים הבודדים ששירתו בוורמאכט ושירתו לאחר מכן בבונדסוור.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פמזל נולד ב-15 בינואר 1897 ברגנסבורג, בוואריה, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית. הוא התגייס לצבא בוואריה במהלך מלחמת העולם הראשונה באפריל 1916, ושובץ ברגימנט הרגלים הבווארי ה-11, עימו נלחם בחזית המערבית. ב-30 באפריל 1918 הועלה פמזל לדרגת לויטננט. על פעולותיו בקרבות הוא עוטר בעיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה ובעיטור ההצטיינות הצבאי דרגה רביעית עם חרבות.
לאחר שביתת הנשק, פמזל נשאר ברייכסווהר הגרמני המצומק. בשנת 1935 הפך פמסל לקצין מטה בהדיוויזיה ההררית ה-1.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה הוא לחם בזירות השונות. בשנת 1941 במהלך הפלישה ליוגוסלביה הוא היה ראש המטה של הקורפוס ה-18, אשר בשנת 1943 הפך לקורפוס ההררי ה-18. עד 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה לראש מטה הארמייה השביעית בפיקודו של גנרל-אוברסט פרידריך דולמן, שבמהלכו ריכז את התגובה הגרמנית הראשונה למבצע אוברלורד. באוגוסט 1944 הועבר פמזל לפינלנד וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ההררית ה-6, תפקיד שהחזיק בו עד 19 באפריל 1945. ב-9 בדצמבר 1944 קיבל פמזל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. באפריל 1945 הועבר פמזל לאיטליה, שם הפך לראש מטה ארמיית ליגוריה. הוא נכנע ב-26 באפריל 1945 ונשאר שבוי מלחמה עד אפריל 1948.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

ב-26 באפריל 1956 הצטרף פמזל לבונדסוור בדרגת גנרל-מיור וקיבל את הפיקוד על המחוז הצבאי השישי שבסיסו במינכן. ב-1 באפריל 1957 הוא מונה למפקד הקורפוס השני, שהוצב באולם, וב-30 בינואר 1958 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
פמזל פרש לגמלאות ב-30 בספטמבר 1961 ומת ב-30 ביוני 1985 במינכן.
פמסל היה יועץ צבאי ליוצרי הסרט "היום הארוך ביותר" משנת 1962, שבו גילם אותו וולפגנג פרייס.
הערות שוליים

1 2 3  "Generalleutnant Max Pemsel". bridgend-powcamp.fsnet.co.uk. 2011. נבדק ב-11 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Longest Day (1962) - Full cast and crew". imdb.com. 2013. נבדק ב-11 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1026794153  ISNI: 0000 0003 7533 5166  LCCN: no2012107146  VIAF: 251662902   WorldCat (עם VIAF): 251662902 
קברו של מקס-יוזף פמזל ורעייתו בקבר המשפחה בבית העלמין נורדפרידהוף במינכן
סרגו זכריאדזה

| --- | --- |

 לידה:  1 ביולי 1909 באקו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 באפריל 1971  (בגיל 61) טביליסי, ברה"מ 
 מקום קבורה:  פנתאון מתאצמינדה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, גאורגיה הסובייטית 
 תקופת הפעילות:  מ-1926 
 מקום לימודים:  Faculty of Philology, Tbilisi University 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  פרס לנין  פרס לנין קומסומול  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציליסטית של גאורגיה  מדליה על גבורת העמל  פרס סטלין, דרגה 1  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור לנין  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור אות הכבוד  אמן העם של ברית המועצות  פרס סטלין, דרגה 2 
 פרופיל ב-IMDb
 
סֵרגוֹ זַכַּריאדזֵה (בגאורגית: სერგო ზაქარიაძე ‏; 1 ביולי 1909 – 13 באפריל 1971) היה שחקן גאורגי.
הערות שוליים

↑  משנת 1966 הוקרן גם בישראל (אבא של חייל מוצג בקולנוע מוגרבי, מעריב, 23 בינואר 1966)
↑  וינסנט ברק, "עשרים שעות" מול "מלחמה ושלום", מעריב, 23 במאי 1965. שם הזוכה בפרס השחקן הטוב ביותר מופיע בסוף הכתבה.
↑  מוסקווה והוליווד נפגשות בווטרלו, מעריב, 6 בפברואר 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810674165605606  GND: 12911054X  ISNI: 0000 0001 1061 184X  LCCN: n91109462  NLK: KAC2020N9512  NTA: 300905416  SUDOC: 143411381  VIAF: 47832306   WorldCat (עם VIAF): 47832306
אמטראסו

| --- | --- |

ציור של אמטראסו יוצאת מתוך מערה ומביאה חזרה את אור השמש ליקום
 כינוי:  אוהירומה נו מוצ'י נו קאמי
 תרבות:  שינטו 
 מקום מגורים:  Takamagahara 
 אב:  איזאנגי 
 אם:  איזאנמי 
 אחים:  Tsukuyomi-no-Mikoto, Susanoo, Hiruko, Kagu-tsuchi 
 צאצאים:  Oshihomimi, Kumanokusubi, Takiribime, Tagitsuhime, Ikutsuhikone, Ame no Hohi, Amatsuhikone, Ichikishimahime 
 
אָמָטֵרָאסוּ (ביפנית: 天照), או בשמה המלא אָמָטֵרָאסוּ אוֹמִיקָאמִי (天照大神), אשר נקראת גם אוֹהִירוּמֶה נוֹ מוּצִ'י נוֹ קָאמִי (大日孁貴神), היא קאמי בדת השינטו וישות אלוהית מרכזית במיתולוגיה היפנית. היא אלת השמש והיקום, ושמה נגזר מהמילה היפנית ל"זורח בשמיים". ישנה אמונה לפיה קיסר יפן הוא צאצא ישיר של אמטראסו.
מיתולוגיה

הסיפורים הקדומים ביותר הנקשרים עם אמטראסו מגיעים משני כתבים עתיקים: קוג'יקי וניהון שוקי. אלה הם הכתבים המתועדים העתיקים ביותר בנושא ההיסטוריה היפנית, והם מתוארכים למאה ה-8.
אמטראסו נולדה מאיזאנגי, עת טיהר עצמו לאחר כניסתו ליומי, השאול, בה ניסה להציל את איזאנמי. בעת שטיהר עצמו, אלים החלו להיווצר מגופו: מפניו נפלו האלים החשובים ביותר, לרבות אמטראסו שנוצרה מעינו השמאלית. לפי גרסה אחרת, איזאנגי ואיזאנמי הולידו יחד את אמטראסו, וכשראו שבתם מפיקה אור, שלחו אותה השמימה דרך סולם שחיבר בין השמים לארץ.אמטראסו הפכה לאלת השמש ושליטת השמיים, יחד עם אחיה ובעלה, צוקויומי, אל הירח ושליט הלילה.
במקור, חלקה אמטראסו את השמיים עם צוקויומי עד אשר הרג את אלת המזון, אוקה מוצ'י. אוקה מוצ'י הציעה לו מזון שרקקה מפיה, ואילו הוא, שנגעל מכך, הרג אותה ועורר סערת רגשות אצל אמטראסו. אמטראסו אז תייגה את צוקויומי כאל רשע, נפרדה ממנו, וכך הפרידה את היום מהלילה.
אחד המיתוסים מספר שכאשר עייף איזאנגי מההתנהגות הבלתי מרוסנת של בנו, סוסה נו או, אל הסערה ושליט הים, הוא גירש אותו ליומי. סוסה נו או קיבל את הגזרה באי רצון, אך לפני שהלך ליומי ניגש לאחותו, אמטראסו, על מנת להיפרד ממנה. אמטראסו, אשר הכירה את אחיה וידעה כי כוונותיו אינן טהורות, התכוננה למאבק. כאשר הגיע סוסה נו או להיפרד ממנה היא לא האמינה לו שזאת כל כוונתו וביקשה ליצור תחרות על מנת שיוכיח לה כי רצונו טוב. האתגר שנקבע היה לראות מי ייצר יותר צאצאים אציליים ונשגבים. אמטראסו יצרה שלוש נשים מחרבו של סוסה נו או בזמן שסוסה נו או יצר חמישה גברים מהשרשרת של אמטראסו. אמטראסו טענה לניצחון מכיוון שחמשת הגברים נוצרו מפריט השייך לה ולכן הנשים שייכות לסוסה נו או. סוסה נו או לא קיבל זאת וטען לניצחונו. התעקשותה של אמטראסו גרמה לסוסה נו או לנהוג באלימות שהגיעה לשיאה כאשר השליך את הפוני בעל הכנפיים, חיה אשר הייתה קדושה לאמטראסו, וגרם למותו של אחד ממשרתיה. אמטראסו ברחה והתחבאה במערה, ובזמן שהותה שם חשכה כיסתה את העולם. כל האלים והאלות שאפו בתורם לשדל את אמטראסו לצאת מן המערה אבל היא התעלמה מכולם. בסופו של דבר רקחה הקאמי של השמחה תוכנית: היא הניחה מראת ברונזה שפנתה לכיוון אמטראסו על העץ, כיסתה עצמה בפרחים ועלים והחלה לרקוד על גיגית הפוכה כאשר היא מתופפת על הגיגית בעזרת רגליה. לאחר מכן הקאמי פשטה את הפרחים והעלים מעליה והחלה לרקוד בעירום. כל האלים הזכרים החלו לצחוק, דבר שעורר את סקרנותה של אמטראסו. כאשר הציצה החוצה קרן אור שנקראה זריחה ברחה מן המערה, ואמטראסו הוקסמה מהשתקפותה במראה. אחד האלים משך אז את אמטראסו מהמערה והמערה נאטמה. כאשר היא מוקפת בשמחה, שכך דיכאונה של אמטראסו והיא הסכימה להחזיר את אורה לעולם.
הקשר בין אמטראסו למשפחה הקיסרית

הקוג'יקי מתאר את שושלת היוחסין הקיסרית היפנית, אשר נטען כי מוצאה באמטראסו. לפיכך, כל קיסרי יפן, מראשיתם ועד היום, הם צאצאים של אמטראסו, ומכאן שהם אלוהיים. בשנת 1946, בתקופת הכיבוש האמריקאי של יפן, פרסם הקיסר הירוהיטו את הכרזת האנושיות, שבה הפריך למעשה את המושג אקיצומיקאמי – התגלמות האל בצורת אנוש – וטען שמקור סמכותו בעם אינו נשען על רעיון מיתי, אלא על קשרים היסטוריים בין משפחתו לעם. יחד עם זאת, יצוין כי לפי המיתוסים של דת השינטו, כל העם היפני הוא צאצאים של אלים, ולא רק הקיסר.
פולחן

המקדש הפנימי, נאיקו, במקדש איסה השוכן בהונשו, יפן, מוקדש לאמטראסו. המראה הקדושה שלה, יאטה נו קגאמי, נשמרת במקדש כאחת המחלצות הקיסריות של יפן. במקדש זה נערך מדי 20 שנה טקס בשם שיקינן סנגו על מנת לחלוק כבוד לאמטראסו. בטקס המבנים הראשיים של המקדש נהרסים ומשוחזרים בקרבת מקום, וכמו כן, ניתנת לאלה מנחה של מזון חדש וביגוד חדש. מנהג זה הוא חלק מדת השינטו ומתקיים מהעשור האחרון של המאה ה-7.
הערות שוליים

↑  יעקב רז, המיתולוגיה היפנית, תל אביב: מפה, 2000, עמ' 13
↑  יעקב רז, המיתולוגיה היפנית, תל אביב: מפה, 2000, עמ' 14
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011066108305171  BnF: cb12105901n (data)  LCCN: no2015098225  NDL: 00956394  SUDOC: 078601703  VIAF: 5979154983550967860005   WorldCat (עם VIAF): 5979154983550967860005 
אילן יוחסין המראה את המוצא של ג'ימו מאיזאנגי ומאיזנאמי