stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשמיאני
יהודי אשמיאני > רבני העיר

משרת הרבנות באושמיאני נחשבה מאד, וחלק מהנושאים בתפקיד התפרסמו בעולם היהודי כולו:
רבי אברהם כהנא (עד פטירתו ב-1841, תר"א)
רבי מאיר מיכאל כהנא - כיהן אחרי אביו, במשך כחמישים שנה עד פטירתו ב-1891, תרנ"א
רבי מרדכי וייצל-רוזנבלט - "ר' מוטל'ה אושמינר" נודע כאיש מופת שגם גויים באו לבקש את ברכתו, כיהן כרב העיר עד שקיבל את כס הרבנות בסלונים (1904, תרס"ד)
רבי יהודה לייב פיין - עמד גם בראשות הישיבה המקומית, ב-1912 עבר לסלונים
רבי גרשון משה גלברד (1912–1917) פרש מהרבנות בעקבות מחלה, ונפטר ב-1926
רבי מנשה חיים שמואלזון - דיין הקהילה, התמנה רשמית כרבה לאחר מות הרב גלברד, החזיק במשרה עד מותו ב-1936
רבי שאול מיליקובסקי
הרב הלר - רב משכיל, נבחר בבחירות לרבנות העיר, ולמרות המחלוקת סביב רבנותו הנהיג את יהודי העיר עד מותו בידי הנאצים בשואה.
לקריאה נוספת

רחל גרוסבאום-פסטרנק, "אושמיאנה", בתוך: שמואל ספקטור וברכה פרוינדליך (עורכים), פנקס הקהילות: (4) פולין, כרך ח: מחוזות וילנה–ביאליסטוק–נובוגרודק, ירושלים: יד ושם, תשס"ו 2005, עמ' 107–114.
הערות שוליים

↑  פנקס הקהילות, להלן "לקריאה נוספת", עמ' 109.
↑  שמו הפרטי לא היה ידוע לבני עירו כותבי "ספר אושמינה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007494096705171  LCCN: n2001041701  NKC: ge925550  VIAF: 125676503   WorldCat (עם VIAF): 125676503
אסטרבייץ

אַסְטְרַבְיֶיץ (בבלארוסית: Астравец, נהגה: [astraˈvʲet͡s]; בפולנית: Ostrowiec Oszmiański, אוסטרובְיֶיץ אושמיאנסקי; ברוסית: Островец, נהגה: אוסטרובֶץ; בליטאית: Astravas, נהגה: אסטרַבַס) היא עיר במחוז גרודנו בבלארוס, והמרכז המנהלי של מחוז-משנה אסטרבייץ.
במקום התקיימה עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית קטנה שראשיתה בשלהי המאה ה-19. בימי שואת יהודי אירופה שימשה העיר שהייתה תחת הכיבוש הנאצי לעיר-נפה, כמרכז לאיסוף היהודים מעיירות הסביבה, חלקם נורו למוות מיד עם הגיעם ביער הסמוך לאוסטרובייץ, וחלקם רוכזו בגטו שהוקם בעיר ושהפך במהלך המלחמה למחנה עבודה. בסוף 1943 חוסל הגטו ויושביו נרצחו בכפר שומסק הסמוך.
גאוגרפיה

העיר יושבת בשפך תת-היובלים קובלקה  וקייגנה  אל נהר הלושה (בלא') יובל הניימן. מיקומה הגאוגרפי העניק לה את שמה הנגזר מהמילה הרוסית "אוסטרוב" שמשמעותה אי.
היסטוריה

אסטרבייץ, אז אוסטרובייץ, קיבלה מעמד וזכויות עיר כבר בשנת 1546 מידי מלך פולין זיגמונט השני אוגוסט. עד סוף המאה ה-16 גדלה אוכלוסיית העיר והיא הייתה לעיר מרכזית וחשובה, אולם בעקבות מלחמות ומגפות במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18, ירדה העיר מגדולתה: הכלכלה התדרדרה והאוכלוסייה התדלדלה.
במסגרת חלוקת פולין השלישית, היה פלך וילנה ואוסטרובייץ בתוכו לחלק מן האימפריה הרוסית. הרוסים עמלו לשוות למקום אופי רוסי ואף בנו בעיר כנסייה פרבוסלבית.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה אוסטרובייץ בידי הגרמנים שהחזיקו בה עד סוף 1918, וב-1922 נכללה בתחומי פולין העצמאית. בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה השתייכה העיר מנהלית לנפת וילנה-טרוקי.
ב-1939 פלשו הסובייטים למזרח פולין וכבשו בין היתר את אוסטרובייץ. ימים אחדים לאחר תחילת מבצע ברברוסה נפלה העיר לידי צבא גרמניה הנאצית. לאחר הכיבוש המחודש של האזור בידי הצבא האדום, חזרה אוסטרובייץ וסופחה עם שאר האזור לתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. ב-1958 קיבלה אסטרבייץ מעמד עיר.
יהודי אוסטרובייץ

רק בעשורים האחרונים של המאה ה-19 התיישבו יהודים אחדים באוסטרובייץ. האיסור הרשמי על התיישבות יהודים בעיר בוטל רק ב-1903, ומאז התפתחה בה קהילה יהודית קטנה בקצב מהיר. ב-1913 כבר היו בה מאה יהודים, ומוסדות דת וחינוך הוקמו בזה אחר זה.
בעת מלחמת העולם הראשונה ניזוקה האוכלוסייה היהודית קשות, רבים גויסו לצבא הרוסי ונהרגו, העיירה נחרבה בקרבות שהתחוללו בה ורבים מהתושבים גלו מזרחה. רק מעטים שבו אליה לאחר המלחמה, וחברת יקופ"ו בנתה עבורם כמה בתים חדשים ובית מרחץ ציבורי. מצבה הכלכלי של האוכלוסייה היהודית הורע, בעידוד פעיל של הממשלה הפולנית שדאגה להגדלת התחרות מצד סוחרים לא-יהודים מחד גיסא, והגדלת נטל המס על עצמאים קטנים. ערב מלחמת העולם השנייה נותרו באוסטרובייץ רק עשרים משפחות, שעשרים מתוכן גרו בשכירות.
תחת הכיבוש הנאצי שימשה אוסטרובייץ עיר-נפה, בשל תחנת הרכבת שבה. היער הסמוך לעיר שימש את הנאצים להוצאות להורג המוניות של יהודים מרחבי הסביבה. בעיר עצמה הוקם לקראת סוף 1941 גטו שבו נכלאו יהודי המקום עם פליטים רבים, זמן קצר אחר כך "חוסל" הגטו ורוב ככל תושביו נרצחו. במהלך אקציית החיסול של הגטו, בודדו הנאצים מתוך האוכלוסייה את בעלי המלאכה, אותם החזירו לאחר הרצח ההמוני לשטח הגטו שצומצם והיה למחנה עבודה. מחנה זה כלל את ניצולי הגטאות בוורניאני, קיימיילישקי, שחוסלו אף הם, ופליטים ממקומות נוספים. ב-7 באפריל 1943 הוציאו הנאצים להורג את כל יושבי המחנה, בכפר הסמוך שומסק. רק אחדים, שתוכנית החיסול גונבה לאוזניהם ימים אחדים קודם לכן, נמלטו ליערות וחלקם שרדו.
לקריאה נוספת

רחל גרוסבאום-פסטרנק, "אוסטרובייץ", בתוך: שמואל ספקטור וברכה פרוינדליך (עורכים), פנקס הקהילות: (4) פולין, כרך ח: מחוזות וילנה–ביאליסטוק–נובוגרודק, ירושלים: יד ושם, תשס"ו 2005, עמ' 99–100.
באה אוסמה

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1966 (בת 58) לידינגו, שוודיה 
 שם לידה:  Mari Beatrice Uusma 
 מדינה:  שוודיה 
 שפות היצירה:  שוודית 
 בן או בת זוג:  הנריק שיפרט (1996–2012) 
 פרסים והוקרה:  פרס אוגוסט (2013) 
 
מארי ביאטריס "באה" אוסמה (באנגלית: Mari Beatrice "Bea" Uusma; בעבר אוסמה שיפרט, נולדה ב-20 במרץ 1966), היא סופרת, מאיירת ורופאה שוודית.
ביוגרפיה

אוסמה נולדה וגדלה בלידינגו שבמחוז סטוקהולם בשוודיה. בשנת 1999, היא כתבה ואיירה ספר ילדים על האסטרונאוט האמריקאי מייקל קולינס בשם "האיש שהלך לצד הרחוק של הירח: סיפורו של האסטרונאוט של אפולו 11 מייקל קולינס".
באמצע שנות ה-90 היא החלה להתעניין במשלחת הכדור הפורח של אנדרה -1897 וניסתה לברר מה קרה לחברי המשלחת. מחקר זה הניב את הספר "המשלחת" (The Expedition), שפורסם באנגלית ב-2013.
לאחר שעבדה כמאיירת במשך מספר שנים, אוסמה החלה ללמוד רפואה וכעת היא עובדת כרופאה בסטוקהולם. היא אומרת שהידע הרפואי שלה היה שימושי במחקר שלה עבור "המשלחת".
לאוסמה הוענק פרס אוגוסט, פרס ספרותי שוודי, על ספרות עיון עבור "המשלחת" בשנת 2013.
היא הייתה נשואה לקומיקאי השוודי הנריק שיפרט בין 1996 ל-2012. יש להם שני ילדים. אוסמה היא אחותה של השחקנית השוודית מרטינה האג .
ביבליוגרפיה באנגלית

Uusma Schyffert, Bea (2003). The Man Who Went to the Far Side of the Moon: The Story of Apollo 11 Astronaut Michael Collins. Chronicle Books. ISBN 978-0811840071.
Uusma, Bea; Broomé, Agnes (2014). The expedition: a love story : solving the mystery of a Polar tragedy. London: Head of Zeus. ISBN 978-1-78185-962-9.
Uusma, Bea (2014). The expedition: the forgotten story of a polar tragedy. Head of Zeus.
פרסים

2002: פרס אמנות הספר השוודי
2002: פרס תחרות אמנות הספר הבינלאומית
2003: הספרים הטובים ביותר של 2003 ספריית בית הספר יומן
2004: בחירת CCCB Choices
2004: איגוד הספריות האמריקאי ספר ילדים ראוי לציון
2004: איגוד הספריות האמריקאי פרס באצ'לדר לספר הוראה
2004: איגוד הספריות האמריקני פרס לספרי עיון
2006: מועמד לבחירת הקוראים הצעירים של לואיזיאנה
2013: פרס אוגוסט
באר שבע בלאק סווארם

| --- | --- |
סמל הקבוצה
 מידע כללי
 מגרש ביתי אצטדיון טרנר
 (16,126 מושבים)
 תאריך ייסוד:  2009
 ליגה:  ליגת הפוטבול הישראלית
 בית:  דרום
 מאמן:  סטיב כהן, עמוס שזר, איליה ליבוביץ'
 תלבושת
 
 
באר שבע בלאק סווארם (Black Swarm באנגלית: נחיל שחור) היא קבוצת פוטבול מהעיר באר שבע המשחקת בליגת הפוטבול הישראלית.
רוב שחקני הקבוצה הם סטודנטים מאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, והשאר הם חיילים, תלמידי תיכון ותושבי הנגב.
לפני הקמת הקבוצה נערכו משחקי פוטבול לא רשמיים בקיבוץ בארי, ובמקביל החלו סטודנטים מארצות הברית לערוך משחקים פתוחים לקהל באצטדיון של אוניברסיטת בן-גוריון, שאינו קיים עוד, ושיתפו גם סטודנטים ישראלים. חלק מהסטודנטים הקימו את הקבוצה בשנת 2009, וקיבלו תמיכה מעיריית באר שבע ומחברת כיוונים שאחראית על תחום הספורט והתרבות בעיר. באמצע השנה החלה הקבוצה באימוניה הסדירים, ובעונת 2009/2010 הצטרפה לליגת הפוטבול הישראלית ביחד עם קבוצת מורדי יהודה. בעונת הבכורה בליגה הפסידה באר שבע בכל עשרת משחקיה, וסיימה במקום האחרון. נותן החסות העיקרי בעונה זו היה המיליארדר גומא אגייאר.
בעונת 2010-2011 סיימה הקבוצה במקום השמיני במאזן 3-7 עלתה לווילד קארד והפסידה למורדי יהודה.
בעונת 2011-2012 סיימה הקבוצה במקום השמיני במאזן 3-7 ולא העפילה לפלייאוף.
בעונת 2012-2013 סיימה הקבוצה במקום השמיני במאזן 4-6 ולא העפילה לפלייאוף.
בעונת 2013-2014 סיימה הקבוצה במקום השמיני במאזן 2-7 ולא העפילה לפלייאוף.
בעונת 2014-2015 סיימה הקבוצה במקום השמיני במאזן 3-7 ולא העפילה לפלייאוף.
טבלת עונות

| עונה | מאזן | פלייאוף |
| --- | --- | --- |
| 2009-2010 | 0-10 | לא העפילה |
| 2010-2011 | 3-7 | ווילד קארד |
| 2011-2012 | 3-7 | לא העפילה |
| 2012-2013 | 4-6 | לא העפילה |
| 2013-2014 | 2-7 | לא העפילה |
| 2014-2015 | 3-7 | לא העפילה |
| 2015-2016 | 3-7 | ווילד קארד |
| 7 | 18-51 |  |
בול M-5

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אקדח
 מדינה מייצרת:  ישראל ישראל
 יצרן:  בול ארמורי
 מידע טכני
 קליבר:  9x19 מ"מ פרבלום
 פעולה:  חצי-אוטומטי
 אורך כולל:  220 מ"מ
 אורך קנה:  128 מ"מ
 משקל ריק:  864 גרם
בול M-5 הוא אקדח ישראלי מתוצרת בול ארמורי, המבוסס על אקדח הקולט M1911. ה-M5 מיוצרים בדגמי "נשיאה" להגנה עצמית ובדגמי "תחרות" לשימוש ספורטיבי.
בהתבסס על ה-M1911.45 ACP, גרסה זו תוכננה במיוחד כדי לפצות על ספיגת החום של ה-1911 בסביבות טמפרטורה גבוהה עם מסגרת פולימרית.
אשנה

נחלות שבטי ישראל
אַשְׁנָה היה שמן של שתי ערים מקראיות בשפלת יהודה.
שתי הערים נזכרות בספר יהושע בתיאור ערי השפלה שבנחלת שבט יהודה.
ראשית, נמנית "אשנה" בקבוצת ערי השפלה הצפוניות: ”בַּשְּׁפֵלָה אֶשְׁתָּאוֹל וְצָרְעָה וְאַשְׁנָה וְזָנוֹחַ וְעֵין גַּנִּים תַּפּוּחַ וְהָעֵינָם יַרְמוּת וַעֲדֻלָּם שׂוֹכֹה וַעֲזֵקָה וְשַׁעֲרַיִם וַעֲדִיתַיִם וְהַגְּדֵרָה וּגְדֵרֹתָיִם עָרִים אַרְבַּע-עֶשְׂרֵה וְחַצְרֵיהֶן”.
בהמשך, נמנית "אשנה" נוספת בקבוצת ערי השפלה הדרומיות יותר: ”לִבְנָה וָעֶתֶר וְעָשָׁן וְיִפְתָּח וְאַשְׁנָה וּנְצִיב וּקְעִילָה וְאַכְזִיב וּמָרֵאשָׁה עָרִים תֵּשַׁע וְחַצְרֵיהֶן”.
החוקר שארל קלרמון-גנו הציע את זיהוי "אשנה" הראשונה עם הכפר עסלין, כשני ק"מ צפונית מזרחית לכפר סרעה (תל צרעה).
באשר ל"אשנה" השנייה, בחלק מהתרגומים הלטיניים לתנ"ך נכתב שם העיר בצורה Idna, ולכן יש המזהים אותה עם הכפר בן ימינו אידנא, הנזכר כבר באונומסטיקון של אוסביוס (תחילת המאה ה-4 לספירה) במיקומו הנוכחי, בצורה Iedna.
לפי החוקר אליעזר ליפא סוקניק, מקור השם הוא בשורש השמי א.ש.נ, שפירושו "חזק" או "רם", ויש הקושרים אותו גם לשם הפרטי הקדום "אשנא", הנזכר בחותמת עברית קדומה.
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים ל"ג–ל"ו.
↑  ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים מ"ב–מ"ד.
↑  אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, כרך א', 768-769.
↑  אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, כרך א', 768-769.
↑  אונומסטיקון, 16, שורה 15.
↑  אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, כרך א', 768-769.
אשנוזאורוס

| אשנוזאורוס |
| --- | --- |

תקופה
יורה תחתון 201.4–199.5 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
קבוצה:: תריזינוזאוריה
סוג:: אשנוזאורוס
מין:: Eshanosaurus deguchiianus
שם מדעי
 Eshanosaurus

אשנוזאורוס (שם מדעי: Eshanosaurus) הוא סוג דינוזאור מקבוצת התריזינוזאוריה אשר התקיים בסין של היורה התחתון שלפני 201 עד 199 מיליון שנה מזמננו.
מאפיינים

דינוזאור זה תואר לראשונה בידי החוקרים שו שינג וג'ייסון מ. קלארק לאחר גילוי של שרידי לסת תחתונה ושיניים שהתגלו בתצורות לופנג (אנ') שביונאן, סין. הממצאים נשמרים כיום באוסף המכון לפליאונטולוגיה ופליאונתרופולוגיה של בעלי חוליות שבבייג'ינג (Institute of Vertebrate Paleontology and Paleoanthropology).
הממצאים תוארו בידי שינג וקלארק בשנת 2001 והוא קרוי על שם האתר Eshan, בו התגלו הממצאים והסיומת: "saurus" שפרושו: "זוחל/לטאה" כלומר: "הלטאה של אשן".
לפי שרידי הממצאים המאובנים דינוזאור זה היה קרוב של התריזינוזאורוס והיה מבין המוקדמים ביותר בשושלת זו ואולי היה ראשון בני הקבוצה קלורוזאוריה. הלסתות דמו מאוד לאלה של הנות'רוניכוס אף שהאחרון היה חסר שיניים. למרות שהתגלה לצד דינוזאורים דמויי-זאורופודים כמו הלופנגוזאורוס הוא לא היה קשור אליהם ביותר.
אנדרס בוניפסיו

| --- | --- |

דיוקן של אנדרו בוניפסיו, 1897
 לידה:  30 בנובמבר 1863 טונדו, הפיליפינים 
 פטירה:  10 במאי 1897 (בגיל 33) Maragondon, הפיליפינים 
 שם לידה:  Andrés Bonifacio y de Castro 
 מדינה:  הפיליפינים 
 מפלגה:  לה ליגה פיליפינה 
 בן או בת זוג:  גרגוריה דה-ז'סוס 
 חתימה:   
 
אנדרס בוניפסיו (באנגלית: Andrés Bonifacio‏; 30 בנובמבר 1863 – 10 במאי 1897) היה מנהיג מהפכני פיליפיני ונשיא הרפובליקה הטאגאלוגית. הוא מכונה לעיתים קרובות "אבי המהפכה הפיליפינית". הוא היה אחד המייסדים ולאחר מכן המנהיג העליון של תנועת "Katipunan", תנועה שדרשה עצמאות של הפיליפינים משלטון קולוניאלי ספרדי וחוללה את המהפכה הפיליפינית.
ראשית חייו

אמו של בוניפסיו, קטלינה דה קסטרו, היא מסטיזה ספרדית. אביו, סנטיאגו בוניפסיו, היה ראש עיריית טננטה של טונדו. הוא למד בבית הספר פרטי לטינית ומתמטיקה. עם זאת, החינוך הרגיל שלו היה קצר כי נשר ממערכת החינוך, כשהיה כבן 14 כדי לתמוך באחיו לאחר ששני הוריהם מתו ממחלות.
בוניפסיו היה מבורך בידיים טובות עם חוש לאמנות חזותית, והכין עבודות יד ומכר אותן כמקור פרנסה. הוא גם הכין כרזות לחברות עסקיות. למעשה הקים עסק משפחתי משגשג שלו ושל אחיו, והם התקשרו עם חברות פרטיות וממשלתיות והיו להם תנאי תנאי מחיה נאותים.
בשנות העשרה המאוחרות שלו, הוא עבד כסוכן עבור חברת המסחר הבריטית פלמינג, שם הוא הפך לסוכן של זפת, קש וסחורות אחרות. מאוחר יותר עבר לחברת פרסל אנד קומפני, חברת סחר גרמנית, שם עבד כאחראי על מלאי המחסן. הוא היה גם שחקן תיאטרון ולעיתים קרובות מילא את תפקיד ברנרדו קרפיו, דמות בדיונית בפולקלור של טגאלוג.
בוניפסיו העשיר את האינטליגנציה הטבעית שלו בחינוך עצמי. הוא קרא ספרים על המהפכה הצרפתית, ביוגרפיות של נשיאי ארצות הברית, ספרים על אירועים עכשוויים בפיליפינים וגם רומנים כמו ״עלובי החיים״ של ויקטור הוגו, מלבד טאגאלוג וספרדית, הוא דיבר אנגלית, שאותה למד בעת שעבד בחברת ג'יי.אם פלמינג ושות'
ראשית חייו > נישואין

אנדרס בוניפסיו היה נשוי פעמיים: תחילה למוניקה פאלומאר. היא הייתה שכנתו בטונדו. מוניקה מתה מצרעת ולא היו להם ילדים משותפים.
ב-1882 כאלמן בן 29, פגש את גרגוריה דה-ז'סוס בת ה-18, באמצעות בן דודו. גרגוריה, המכונה גם אוריאנג, הייתה בתו של אזרח מכובד ובעל קרקעות מקאלוקאן. ההורים של גרגוריה לא הסכימו בהתחלה ליחסים ביניהם, כי אנדרס היה שייך ל״בונים החופשיים״ שנחשבו אז אויבי הכנסייה הקתולית. הוריה בסופו של דבר נכנעו והם נישאו בטקס קתולי במרץ 1893 או 1894.
נולד להם בן בתחילת 1896, אך הוא נפטר מאבעבועות שחורות בינקות.
פעילות פוליטית > התחלה

ב-1882 היה בוניפסיו אחד החברים המייסדים של ״לה ליגה פיליפינה״, ארגון שדרש רפורמות פוליטיות בממשלה הקולוניאלית של הפיליפינים. עם זאת, לה ליגה התפרקה לאחר מפגש אחד כי אחד האנשים המרכזיים בארגון ריזאל נעצר. בוניפסיו, ואנשים אחרים החיו את "לה ליגה" בהיעדרו של ריזאל, ובוניפסיו היה פעיל בארגון תאים מקומיים במנילה, והפך לדובר הראשי של הארגון.
פעילות פוליטית > קטיפונאן

ב-7 ביולי 1892, יום לאחר פרסום הגירוש של ריזאל, הקימו את הקטיפונאן - ארגון מחתרת שדרש עצמאות מספרד באמצעות מרידה מזוינת. הארגון הושפע מהבונים החופשיים באמצעות חיקוי טקסים וצורת הארגון של המחתרת. בתוך המחתרת בוניפסיו השתמש בשם בדוי. מסמכים שנמצאו מציינים כי קטיפונאן הייתה קיימת כבר בינואר 1892.
במשך זמן מה, בונפסיו עבד עם שני הארגונים במקביל - קטיפונאן ולה ליגה. בסופו של דבר חל פיצול ברור בדרכם - לאחר שהתייאשו מדרך השלום של לה ליגה, והתמקדו בארגון הקטיפונאן. חברים שמרנים יותר, רובם עשירים, שעדיין האמינו ברפורמות בדרכי שלום, הקימו ארגון נפרד, שהתחייב להמשיך ולתמוך ברפורמיסטים בספרד. החברים הרדיקלים הצטרפו לקטיפונאן. ממנילה, ארגון המחתרת התפשט למספר מחוזות, כולל Batangas,‏ Laguna,‏ Cavite,‏ Bulacan,‏ Pampanga ו-Nueva Ecija. רוב חברי הארגון, הנקראים קטיפונרוס, הגיעו מהמעמדות הנמוכים והמעמד הבינוני, ורבים מהמנהיגים המקומיים היו דמויות בולטות בעיריות. בהתחלה התקבלו לארגון רק גברים, אבל מאוחר יותר איפשרו לנשים להצטרף אליהם ואשתו של בוניפסיו שימשה כדוגמה לנשים.
מלכתחילה, בוניפסיו היה אחד הקצינים הראשיים של קטיפונאן, אם כי הוא לא הפך למנהיג עליון או הנשיא עד 1895. הוא היה השלישי בהיררכיה של הארגון. לפני כן הוא שימש כמבקר הארגון וכאיש הכספים. לארגון היו חוקים משלו, מבנה ביורוקרטי ומנהיגות נבחרת. בכל מחוז המועצה העליונה של קטיפונאן תיאמה פעולותיה עם מועצת המחוז וכך גם במועצות המקומיות.
בתוך הארגון בוניפסיו פיתח ידידות חזקה עם אמיליו חסינטו, ששימש כיועצו ואיש סודו, וכן היה חבר המועצה העליונה. בוניפסיו אימץ את רעיונותיו של חסינטו כתורה הרשמית של הארגון. בוניפסיו כתב כמה מאמרים בשם הבדוי Agapito Bagumbayan. הארגון התרחב וגדל גם לאיים אחרים - מתוך פחות מ-300 חברים בינואר 1896, היו בו 30,000 עד 40,000 באוגוסט באותה שנה.
הגידול המהיר בפעילות הקטיפונאן עורר את חשדם של השלטונות הספרדים. בתחילת 1896, המודיעין הספרדי היה מודע לקיומו של הארגון המחתרתי, והחשודים היו תחת מעקב וחלקם נעצר. ב־3 במאי ערך בוניפסיו אספה כללית של ראשי קטיפונאן בפסיג, שם התלבטו מתי להתחיל במהפכה. בעוד כמה אישים, ובמיוחד בוניפסיו, האמינו כי מהפכה היא בלתי נמנעת, אחרים, במיוחד סנטיאגו אלווארז ואמיליו אגינלדו, שניהם מקוויט, הביעו הסתייגות - חילוקי הדעות בנוגע למרד המתוכנן היו בשל היעדר נשק חם. הקונצנזוס היה להתייעץ עם חוזה ריזאל לפני התחלת פעולה מזוינת. התברר שריזאל התנגד למהפכה, מתוך אמונה שעדיין מוקדם מדי. הוא המליץ על הכנה נוספת, אך הציע, שאם אכן תתרחש המהפכה, עליהם לקבל את הנהגתו של אנטוניו לונה, שנחשב למנהיג צבאי מבריק.
המהפכה הפיליפינית > תחילת ההתקוממות

השלטונות הספרדים חשפו את קיומו של הקטיפונאן ב-19 באוגוסט 1896. מאות חשודים פיליפינים, חלקם חפים מפשע, נעצרו ונאסרו על בגידה. חוסה ריזאל היה אז בדרכו לקובה כדי לשמש כרופא בצבא הקולוניאלי הספרדי בתמורה לשחרורו מדפיטן. שנחשף הארגון ניסה בוניפסיו לשכנע את ריזאל, שהיה על ספינה במפרץ מנילה, לברוח ולהצטרף למרד. ריזאל דחה את הצעת ההצלה שלהם. ריזאל עצמו נעצר על ידי הספרדים לאחר מכן, נשפט והוצא להורג.
בוניפסיו אסף אלפי חברי הארגון בקלוקאן, שם החליטו להתחיל את ההתקוממות. המועצה העליונה של קטיפונאן הכריזה על מהפכה ארצית חמושה נגד ספרד וקראה להתקפה מתואמת בו זמנית על הבירה מנילה ב-29 באוגוסט. בוניפסיו מינה מפקדים כדי להוביל את כוחות המורדים למנילה. מועצות קטיפונאניות אחרות הודיעו גם הן על תוכניותיהן. לפני פרוץ מעשי האיבה, ארגן בוניפסיו מחדש את הקטיפונאן כממשלה מהפכנית פתוחה דה פקטו, והם קראו למדינה ״רפובליקה טאגלוג״. הוא היה הנשיא והמפקד העליון של צבא המורדים. ב-28 באוגוסט פרסם בוניפסיו ההצהרה כללית על גיוס המונים למהפיכה הפיליפינית.
ב-30 באוגוסט 1896, בוניפסיו הוביל אישית התקפה על סן חואן דל מונטה כדי ללכוד את מחסן התחמושת של העיר ותחנת שאיבת מים (אשר סיפקה למנילה). כוחות המגן הספרדים נלחמו במאבק עיקש, עיכבו את כוחות המורדים, עד שהגיעו התגבורות. כוחותיו של בוניפסיו נסוגו עם נפגעים רבים. בוניפסיו וחבריו התארגנו מחדש ליד מאריקינה, סן מאטאו ומונטלבן. וכן התרחשו קרבות נוספים במקומות אחרים. ההשקפה המקובלת טענה שהמתקפה הכללית המתוכננת של קטיפונאן על מנילה בוטלה לטובת ההתקפה של בוניפסיו על סן חואן דל מונטה, שהציתה מרד כללי באזור. [39] עם זאת, מחקרים מאוחרים מראים כי הקרב על סן חואן דל מונטה של בוניפסיו היה רק חלק מקרב גדול יותר - "קרב על מנילה". למרות התהפוכות בשדה הקרב, בוניפסיו לא הובס לחלוטין והוא עדיין נחשב איום על הספרדים. יתר על כן, המרד התפשט למחוזות הסמוכים עד סוף אוגוסט.
המהפכה הפיליפינית > קרבות ברחבי מנילה

בדצמבר 1896 הכירה ממשלת ספרד בשלושה מרכזים עיקריים של מרד: קוויט (בפיקוד מריאנו אלווארז, אמיליו אגינלדו ואחרים), בבולקאן (בפיקוד מריאנו ליאנרה) ומורונג (בפיקוד בוניפסיו). המרד היה מוצלח ביותר בקוויט, אשר נכבשה על ידי המורדים בספטמבר-אוקטובר 1896.
בעוד שמנילה נחשבת באופן מסורתי ל"מראה של המהפכה הפיליפינית", קוויט והעיריות הסובבות אותה נשאו את עיקר עול המערכה הצבאית הספרדית. המורדים באזור היו מעורבים בדרך כלל בלוחמת גרילה של פגע וברח נגד עמדות ספרדיות באזור מורונג, בוניפסיו שימש כטקטיקן של לוחמי הגרילה והוציא פקודות לאזורים אחרים בנוסף לגזרה שלו, אם כי המוניטין שלו נפגע כאשר הפסיד בקרבות שניהל בעצמו.
ב-7 בנובמבר 1896 הוביל בוניפסיו התקפה על סן מאטאו, מאריקינה ומונטלבן. הספרדים אולצו לסגת, והותירו את השטחים האלה למורדים, למעט מקום אחד בסן מאטאו, שבו התבצרו חיילים ספרדים. בעוד כוחותיו של בוניפסיו הטילו מצור על המקום, כוחות מורדים אחרים הקימו קווי הגנה לאורך הנהר נגנקה הסמוך, מפני תגבורות ספרדיות שהגיעו מכיוון מאריקינה. לאחר שלושה ימים התבצעו התקפות-הנגד הספרדיות דרך קווי ההגנה שעל נהר נאנגקה. הכוחות הספרדים כבשו מחדש את עמדות המורדים והפתיעו את בוניפסיו בסן מטאו, שהורה על נסיגה כללית לבלרה. המורדים הפכו לנרדפים, ובונפסיו כמעט נהרג מכדור בצווארו.
המהפכה הפיליפינית > בונאפסיו בקוויט

לאחר התבוסה הקשה של בוניפסיו במנילה, הוא חיפש מקלט בקוויט, שם ניצחו המהפכנים. היו שם שני פלגים של הארגון במחוז קוויט, שהפכו ליריבים: ה״מגדלו״, בראשותו של דודו של אמיליו אגינלדו, באלדומרו אגינלדו, ופלג ה״מגדיוונג״, בראשותו של מריאנו אלוארז, דוד של אשתו של בוניפסיו. מנהיגי שני הפלגים באו מהמעמד העליון, בניגוד לבוניפסיו, שבא מן המעמד הבינוני הנמוך. לאחר ההצלחות הראשונות, הוציא אמיליו אגינלדו מנשר בשם מועצת השלטון של פלג המגדלו, שהכריזה על ממשלה זמנית ומהפכנית - למרות קיומה של ממשלת הקטיפונאן. אמיליו אגינלדו זכה במיוחד לתהילה על ניצחונות במחוז. פלג המגדלו ופלג המגדיוונג התעמתו על סמכות ועל סמכות שיפוטית ולא סייעו זה לזה בקרב. בוניפסיו, כמנהיג הכללי המוכר של המהפכה, הוזמן על ידי מנהיגי קוויט לנסות לאחד בין הפלגים. בדצמבר 1896 הוא נסע לקוויט בליווי אשתו, אחיו פרוקופיו וקריאקו, וכמה חיילים, ביניהם אמיליו ג'סינטו, מזכירו של בוניפסיו ויד ימינו.
בקוויט, גדל החיכוך בין בוניפסיו לבין מנהיגי המגדלו. אפולינריו מאביני, ששימש מאוחר יותר כיועץ של אמיליו אגינלדו, כתב כי בשלב זה מנהיגי המגדלדו "כבר לא כיבדו את סמכותו ואת צוויו של בונפסיו". הם ראו את התנהגותו השחצנית ״כמלך״, ואת קרבתו לפלג השני המגדיווג. לאגינלדו היו חילוקי דעות עם בוניפסיו בעניינים אסטרטגיים והאשים אותו בכיבוש העיר סילנג. הספרדים, כתבו לאגינלדו על האפשרות של משא ומתן לשלום. כאשר גילה בוניפסיו את התכתובת הזאת, הוא ומועצת מאגדיוונג דחו את שיחות השלום המוצעות האלה. בוניפסיו כעס על כך שהספרדים ראו באגינלדו את "מפקד המרד" במקומו. עם זאת, אגינלדו המשיך לארגן משא ומתן שבפועל לא התקיים. בוניפסיו האמין שאגינלדו מוכן להיכנע לספרדים.
על בוניפסיו נפוצו שמועות שונות: שהוא גנב כספים של הקטיפונאן; שאחותו הייתה פילגשו של כומר, והוא היה פרובוקטור ששילם לנזירים כדי שיגרמו לתסיסה. כמו כן הופצו מכתבים אנונימיים שאמרו לאנשי קוויט לא להלל את בוניפסיו משום שהוא היה אתאיסט, ולא משכיל. על פי מכתבים אלה, בוניפסיו לא היה ראוי לתואר סופרימו כי רק אלוהים היה בתואר ״העליון״. טענה אחרונה זו נעשתה על אף העובדה כי סופרימו נועד לשמש כתואר עם התפקיד נשיא המדינה, כדי להבדיל בין נשיא המועצה העליונה של קטיפונאן לבין נשיאי הפלגים השונים כמו המגדלו והמגדיוונג. בוניפסיו חשד כי השמועות מקורן במנהיג "מגדלדו", דניאל טירונה, והוא התעמת עמו.
ב-31 בדצמבר קיימו בוניפסיו וראשי ה״מגדלו״ וה״מגדיוונג״ מפגש באימוס, לכאורה כדי לקבוע את השליטה על קוויט על מנת לשים קץ ליריבות בין שני הפלגים. השאלה האם הקטיפונאן צריך להיות מוחלף על ידי ממשלה מהפכנית הועלה על ידי המגדלו, והנושא האפיל על סוגיית היריבות. המגדלו טען כי הקטיפונאן, כארגון סודי, היה צריך להפסיק להתקיים לאחר שהמהפכה החלה. הם גם טענו כי השליטה בקוויט לא צריכה להיות מחולקת. בוניפסיו והמגדיוונג טענו כי הקטיפונאן שימשה כממשלתם המהפכנית, שכן הייתה לה חוקה משלה, נוהלים וממשלות פרובינציאליות ועיריות. עם ארגון מחדש, בוניפסיו קיבל יד חופשית למנות ועדה להקמת הממשלה החדשה. הוא הטיל על אמיליו אגינלדו לתעד את הפרוטוקולים של הפגישה אך אלה מעולם לא נעשו.
המהפכה הפיליפינית > כנס טיחרוס

בוניפסיו, אף על פי שהיה מודע לחלוטין למתקפה הספרדית בפרז דסמריאנה, לא הציע שום עזרה לפלג מגדלו. ב־22 במרץ 1897 קיימו המנהיגים המהפכניים מפגש חשוב במעוז של הנזירים בטיחרוס כדי לחדש את הדיונים על המתח המתגבר בין המגדלו למגדיוונג. וגם ליישב אחת ולתמיד את נושא הממשל בתוך קטיפונאן באמצעות בחירות. וכן לדון בעניין האם על הנהגת "קטיפונאן" להקים מדינה מלוכנית או רפובליקה. בוניפסיו הגן על כך שיש לשמור עליה כעל רפובליקה. לדבריו, כל חבריה ישרתו לפי עקרונות החירות, השוויון והאחווה, שעליהם הוקמה הרפובליקה. למרות החששות של בוניפסיו על היעדר נציגים ממחוזות אחרים, הוא היה חייב להמשיך בבחירות.
לפני הבחירות, הוא ביקש שהתוצאות תכובדנה על ידי כולם. פלג המגדלו הצביע בעד אמיליו אגינלדו למרות העדרו, כי היה מעורב בקרב פרז דסמריאס המתמשך. הממשלה המהפכנית, הידועה כיום בשם הרפובליקה של ביאק- בטו נאן, הגדירה עצמה כרפובליקה הפיליפינית. מצב זה נמשך יותר מחודש. לאחר מכן הוקמה ממשלה מהפכנית נוספת, הידועה כיום כ"רפובליקה הפיליפינית הראשונה", עם אגינלדו כנשיא, נוסדה ב-23 בינואר 1899.
בוניפסיו קיבל את המקום השני בבחירה לנשיאות. הוצע לו לקבל את תפקיד סגן הנשיא באופן אוטומטי, הוא דחה את ההצעה והבחירות נמשכו. מריאנו טריאס מהמגדיוונג נבחר לסגן הנשיא. בוניפסיו היה האחרון שנבחר, כשר הפנים. מזועזע ונרגז מתוצאות הבחירות, לא קיבל בוניפסיו את התוצאות, והכריז כמי שכינס את הבחירות, וכמי שהוא יושב המועצה - הוא מבטל את הבחירות.
למרות זאת, ב־23 במרץ 1897, למחרת ועידת טיחרוס, הושבע אגינלדו את שבועת הנשיא בקפלה בהנהגתו של הכומר הקתולי קנון וילפרנקה, שהיה נתון לסמכותו של האפיפיור ברומא. שומרים הוצבו מחוץ לכנסייה עם הוראות קפדניות שלא לתת להיכנס למורדים לא רצויים מסיעת מאגדיוונג, בעוד שהשבעת הממשלה התקיימה.
בינתיים, בוניפסיו נפגש עם תומכיו הנותרים וטען כי הבחירות היו הונאה והאשים אגינלדו בבגידה משום שניהל משא ומתן עם ספרד. היו להם עדויות כי פתקי הצבעה הגיעו כבר מסומנים, והיו עוד שיטות זיוף נוספות בבחירות. העימות בין שני האישים נמשך והתעצם וכל צד מגייס תומכים, וחותם הסכמים עם קבוצות ומנהיגים מקומיים.