קומונה

ערך זה עוסק במבנה חברתי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
חדר אוכל שיתופי בקיבוץ מרום גולן, שנת 1968 לערך.
קוֹמוּנָה (בעברית, על פי החידוש העכשווי של האקדמיה ללשון העברית: מִשְתָּף) הוא מבנה חברתי בו קבוצת בני אדם שאינם בהכרח קרובי דם, מתארגנים באופן וולונטרי כחברה שיתופית בנכסיה, בייצור ובצריכה. חלק מן הקומונות מנסות למעשה להוות מעין "משפחה מורחבת" המבוססת על יחסי אינטימיות חברתית, שיתוף חומרי, רגשי ורוחני תוך שוויון מעמדי כלכלי ופוליטי. רעיון הקמת הקומונה ואף ברית בין קומונות הוא נדבך מרכזי בניסיון לצמצום יחסי כוח ושליטה של אדם באדם מה שכונה בפי מרטין בובר "צמצום העודף הפוליטי". כלי חברתי זה משמש בתפיסות כנצרות הקדומה, האנרכיזם, והסוציאליזם האוטופי כמכשיר ליצירת שינוי חברתי מלמטה ולהביא לחברה אלטרנטיבית.
לקומונה היסטוריה ארוכה: שורשיה מתחילים מהשבטים בחברות הפשוטות, "החמולה", דרך ראשית הנצרות, הנזירות של ימי הביניים ונזירויות במזרח אסיה, שוב דרך התיישבות בעולם החדש בעיקר במושבות מאוחר יותר בארצות הברית, בקיבוץ ובקבוצה בישראל, באשראם בהודו ועוד. כיום פזורות ברחבי העולם אלפי קומונות בכל היבשות.
מקובל לראות כ"מקור הקומונות" המערביות את ההתפתחות הקומונלית בארץ ישראל בתקופת בית שני. עדויות ארכאולוגיות ומגילות שנשתמרו מציינות כי כת האיסיים (ממצדה) וכן כת ים המלח (מגילות קומראן, יש הטוענים כי מדובר למעשה באותה כת), קיימו באותה תקופה אורח חיים שיתופי-דתי. יש האומרים כי הנוצרים הראשונים הושפעו מהם וקיימו אף הם אורח חיים שיתופי בהתבסס על הכתוב במעשי השליחים: "וכל-המאמינים התאחדו יחד וכל-אשר להם היה לנחלת כלם. וימכרו את-אחזתם ואת-רכושם ויחלקו לכלם לאיש איש די מחסורו. ויום יום היו שקדים להיות במקדש לב אחד ויבצעו את-הלחם בבית בבית" (פרק ב' פסוקים 44–46).
מרבית הקומונות הראשונות באירופה ובארצות הברית מימי הביניים ועד סוף המאה ה-19 היו קומונות דתיות. הן הוקמו בדרך כלל על ידי קבוצות שאמונתם סטתה מן האמונה הנוצרית המקובלת על ידי הכנסיות הגדולות (קתולית ופרוטסטנטית). חלק ניכר מהביקורת שהופנתה כלפי הכנסייה הייתה שחיתותה הכלכלית וחומרנותה. המענה שנתנו אותם מאמינים לבעיית החומריות היה ניסיון ליצור כפרים שיתופיים שבהם הרכוש אינו פרטי אלא קהילתי - ברוח הנוצרים הראשונים, ומתוך שאיפה לחיים דתיים-מוסריים של שוויון ואחווה. קהילות אלו נרדפו לרוב באירופה, ופעמים רבות היגרו לאמריקה שם המשיכו בחייהם המשותפים. בדרך כלל ניסו קהילות אלו לשמור עצמן בבידוד יחסי מהחברה שהקיפה אותן - וזאת על מנת שלא להיות מושפעים ממנה. בין קהילות אלו ניתן למנות את הדוחובורים, השייקרים, הספאפורדיטים (מקימי האמריקן קולוני בירושלים) וכת ההוטרים מהם התפלגו קומונת ברודרהוף. לב טולסטוי נחשב לאחד מתומכי רעיון הקומונה הדתית.
התפתחות התאוריה המרקסיסיטית, ומאוחר יותר התאוריה האנרכיסטית של דמויות כמו פיוטר קרופוטקין וגוסטב לנדאואר הביאה להקמתן של קומונות סוציאליסטיות-חילוניות, כחלק מניסיון לשחרור האדם העובד מכבלי החברה הקפיטליסטית וניסיון ליצירת חברה ברוח הסוציאליזם. פעמים רבות קומונות כאלו ראו עצמן כ"אבטיפוסים" לחברה הקומוניסטית שתוקם אחרי המהפכה, או כתנועות שמטרתן להפיץ את אורח החיים השיתופי עד שיהפוך לנחלת החברה כולה.
במאה ה-20 התעוררו תנועות שקראו ליצירת קומונות, לא רק כאמצעי להתמודד עם החברה הקפיטליסטית - כי אם גם כניסיון להתמודד עם הניכור שחווה האדם בחברה המודרנית, וככלי לתיקון יחסי האנוש. בין נושאי רעיון זה היו תנועות הנוער האירופאיות, דוגמת הוואנדרפוגל, ומאוחר יותר תנועת ההיפים בארצות הברית בשנות השישים. בישראל בא רעיון זה לידי ביטוי ב"קבוצה האינטימית" של הוגי דעות כצבי שץ, א"ד גורדון ומרטין בובר.