ועידת קטוביץ (1912)
הוועידה

ועידת קטוביץ נערכה ב־27–28 במאי 1912, י"א–י"ב בסיוון תרע"ב. לוועידה הגיעו 228 אישי ציבור מאירופה, אמריקה וארץ ישראל. בוועידה השתתפו זרמים שונים ומקצוות שונים, כל אחד ומנהיגיו. לצד חצרות החסידים העיקריות בפולין, השתתפו גם רבנים וראשי הישיבות מליטא ("מתנגדים"). לצד רבני מזרח-אירופה הדתי-מסורתי וחלק ממנהיגי האורתודוקסיה ההונגרית של חוג החתם סופר, השתתפו גם רבנים דוקטורים מנציגי האורתודוקסיה בגרמניה מיסודם של שמשון רפאל הירש ועזריאל הילדסהיימר שסיסמתם הייתה "תורה עם דרך ארץ". הניסיון לארגן שותפות בין הפלגים הקוטביים נבע מהמשבר העמוק שהייתה נתונה יהדות מזרח אירופה מול הסחף הגובר של עזיבת אורח החיים הדתי בעקבות המודרנה וההשכלה. התנגדות יהדות מזרח אירופה ל"השכלה" המערבית, ומאידך התלות בפירות חידושי המדע ובבעלי מקצועות החופשיים, כמו רופאים ועורכי דין (במישור האישי והפוליטי) יצרה רגשי נחיתות, ורצון לבקשת סיוע מבני בריתם החרדים של האורתודוקסיה הגרמנית שהקפידה על קיום ההלכה ("קלה כחמורה") ומאידך החזיקה בתארים אקדמיים ("המשכילים החרדים"). וכפי שביטא זאת היטב הרב אליהו עקיבא רבינוביץ בוועידה: "... אך ורק חרדי גרמניה, אשר ידעו בעזרת השם לעקוף את הררי הקרח (בניגוד לספינת טיטניק). רוחו של הרש"ר הירש זצ"ל אשר מצא בפרנקפורט רק אחד עשר איש ששמרו אמונים ליהדות ואשר הרים בה לתחיה את היהדות האמיתית, רוח זה דומה לאניה "קרפאטיה", אשר היא ורק היא יכולה להציל את יהודי רוסיה הנמצאים על סיפון ה"טיטאניק"".
הוועידה נמשכה יומיים ובראשה עמדו רבי חיים סולובייצ'יק (שבהמשך הסתייג מן התנועה), רבי מאיר שמחה הכהן, רבי חיים עוזר גרודזנסקי ועוד. בהזמנה לוועידה נכתבו 6 החלטות מוועידת הומבורג: ליכוד "היהדות הנאמנה", תמיכה בלימוד התורה במסגרות החינוך היהודי, שיפור המצב הכלכלי של יהודים בארצות מצוקה ובארץ ישראל, ארגון תמיכה ועזרה (כגון לצורך הגירה), הקמת ספרות ועיתונות (חרדית) חדורה ב"רוח היהדות האמיתית" וייצוג והגנה על היהדות החרדית כלפי חוץ.
בוועידה התגלו חילוקי דעות שאיימו על קיום אגודת ישראל כבר בשלבים הראשונים להקמתה. לפיכך נוסחו בוועידה קווי יסוד כלליים מתוך מגמה לקיים מכנה משותף רחב למגוון בעלי המחשבה בפלגים השונים. הם נמנעו לעסוק בנושאים השנויים במחלוקת ושלא ניתן למצוא להן פתרון, כגון: שאלת ישוב ארץ-ישראל, ודרכי פתרון למצוקת יהודי הגולה. הוחלט לאמץ את עיקרון האוטונומיה הפנימית, שזכותו של כל זרם לקיים את קהילתו כפי רצונו, ואי התערבות של זרם אחד במשנהו. מטרתה המרכזית של התנועה כפי שהוכרז בוועידה הייתה: "לפתור ברוח התורה והמצווה את כל השאלות שתעלינה יום יום על הפרק בחיי עם ישראל". יצחק ברויאר הביע את התרשומות מפרוגרמה זו: "אומרת הכל ועל כן אומרת לא כלום". אי קביעת תוכנית פוליטית, והניסיון שלא לעסוק בכך גם בכנסיות הגדולות הראשונות גרמה לאכזבה ואי הצטרפותם של חברים רבים לתנועה.
דברי פתיחה נאמרו על ידי הרב אברהם הירש, יו"ר הוועד הזמני, ועל ידי מר וויינר, חבר עיריית קטוביץ. הנאום המרכזי היה של יעקב רוזנהיים, שהציב את המטרה "להחיות את המושג ההיסטורי כלל ישראל, הנישא על ידי התורה שהיא נשמת חייו, ולהגשימו על ידי אגודת ישראל בעולם התרבותי של ימינו, ובעזרת כל המכשירים הטכניים שיעמדו לרשותנו". נאומים בולטים נוספים נישאו על ידי הרב שלמה זלמן ברויאר שהתייחס בדבריו להשתלטותה של ההסתדרות הציונית על פעולות החינוך, והרב דוד צבי הופמן. בהמשך הוקראו מכתבי תמיכה של רבנים, בהם החפץ חיים, רבי אברהם מרדכי אלתר, רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב, רבי שמואל בורנשטיין מסוכטשוב, הרב חיים ברלין, הרב מאיר אריק, רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין, הרב יוסף חיים זוננפלד, הרידב"ז והרב משה מרדכי אפשטיין. בוועידה הוקמה מועצת גדולי התורה ובה 11 חברים.
למחרת הוועידה, בי"ג בסיוון, נוסד בקרקוב הסניף המקומי של אגודת ישראל ובהמשך נפתחו עוד מאות סניפים ברחבי אירופה. בפולין נרשמו 100,000 חברים בתנועה.