stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מות עובר תוך-רחמי
הלידה

ללידת עובר מת קוראים "לידה שקטה" כי הוולד לא בוכה בעת לידתו. מרגע האבחון מקובל יילוד בהקדם ורצויה מאוד הפעלת לידה נרתיקית לכן מכניסים את היולדת לתהליך של השראת לידה. זהו תהליך מאוד טעון מבחינה רגשית ליולדת ולמשפחתה וגם לצוות המטפל. לכן, חשובה מאוד אמפתיה וסבלנות רבה, ונדרשת תמיכה לכל אורך התהליך, לדעת ולהתחשב ברצון ההורים לראות או לא לראות את הילוד.
לאחר הלידה יש להתחיל תהליך של בירור הסיבה. מומלץ לבצע נתיחה שלאחר המוות, אך מקובל להתחשב באישור או אי-אישור של ההורים לפעולה זו.
ראו גם

לידה שקטה
רפואת האם והעובר
כירורגיית אם ועובר
הערות שוליים

↑  Mohammad, Y., Joy, L., Gary, D., Zulfiqar, B.(2010 ). Stillbirth: Epidemiology, evidence, and priorities for action, Seminars in perinatology, 387-394.
↑  Smith, G., Fertts, R.(2007). Stillbirth, Seminar, 370, 1715-1725
↑  Getahum, D., Ananth, C., Kinzler, W.(2007). Risk factors for antepartum and intrapartum stillbirth: apopulation-based studt, American journal of obstetrics and gynecology, 499-507
↑  Fretts, R., (2005). Etiology and prevention of stillbirth, American journal of obstetrics and gynecology, 193, 1923- 1935
↑  Siddiqui, F., Kean, L.(2008). Intrauterine fetal death, Elsevier, 1-6
↑  Vais, A.,Kean, L.(2012). Stillbirth- is it a preventable public healh problem in the 21st century?, Elsevier, 129-134
↑  Canttingius, S., Stephansson, O.(2002). The epidemiology of stillbirth, SEminars in perinatology, 26, 25-30
↑  Silver, r., Varner, M., Redddy, U., Goldenberg, R., Pinar, H., Conway, D. et al.(2007). Work-up of stillbirth: a review of the evidence, American journal of obstetrics and gynecology, 433-444
↑  Henley, A., Schott, j.(2008). The death of baby before, during or shortly after birth: good practice fro the parents perspective, Elsevier, 13, 325-328
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מנשה אייכנשטיין

רבי מְנַשֶּׁה אַיְּיכְנְשְׁטֵיין (כונה גם "האלפי מנשה"; ה'תרכ"ה – ט"ז בתמוז ה'תרצ"ד). היה רב, דיין ואדמו"ר בדור הרביעי בשושלת זידיטשוב.
ביוגרפיה

נולד בזידיטשוב לרבי ישכר בעריש מזידיטשוב (בעל ה"מלבוש לשבת ויום טוב"), ולשיינדל בתו של רבי מנשה רובין מרופשיץ,. בהיותו בן שבע שנים בלבד שידכו סבו רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב עם שרה רעכיל בתו של רבי יהושע הורוביץ (בעל ה"עטרת ישועה"). נישא בדז'יקוב בשנת תרל"ח.
אחר נישואיו נתמנה לרב ומו"צ בדז'יקוב, בה גם חיבר (בשנת תקנ"ה) את ספרו הראשון "אלפי מנשה" על שולחן ערוך חושן משפט.
בשנת תרנ"ז מינהו אביו למלא את מקומו ברבנות העיר וורצקי, וכעבור שנתיים נתמנה גם לראב"ד ברישא, וכדי לרצות את שתי הערים היה שוהה בחורף ברישא ובקיץ בוורצקי. ברישא הדפיס (בשנת תרס"ה) את ספרו "תורת האשם" על ענייני טומאה וטהרה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט רבי מנשה לווינה בירת אוסטריה, משם עבר לגרוסוורדיין שם שהה אביו, ולאחר מכן חזר לרישא.
עם פטירת אביו בכ"א בניסן תרפ"ד במונקאטש, עבר למונקאטש למלא את מקומו כאדמו"ר מזידיטשוב ביחד עם אחיו רבי משה מסטרי. בכך הפסיק לשמש כראב"ד רישא, אך עדיין המשיך לכהן ברבנות וורצקי עד שנתו האחרונה, אז מינה את נכדו רבי אברהם אליהו אייכנשטיין כממלא מקומו ברבנות העיר. בכהונתו כאדמו"ר הדפיס (בשנת תרפ"ז) את ספרו "מטה מנשה" על המועדים.
נפטר במונקאטש בט"ז בתמוז תרצ"ד. בנו רבי חיים יוסף מהוקליווא מילא את מקומו באדמו"רות. לאחר פטירתו הדפיסו ילדיו את ספרו "אלפי מנשה" על התורה.
צאצאיו

רבי חיים יוסף אייכנשטיין (תרמ"ג - ד' בסיוון תש"ד), אב"ד הוקליווא וממלא מקום אביו באדמו"רות. נישא לציפורה בת רבי אלתר זאב הורוביץ מסטריזוב.
רבי מתתיהו אייכנשטיין (תרמ"ד - ה' באלול תשכ"ט), נישא לבינה בת רבי אברהם יעקב מהולושיץ - כיהן כאדמו"ר מדז'יקוב בהולושיץ ולאחר מכן בארצות הברית.
רבי דוד (נפטר בח' בסיוון תשמ"א), חתן הרב מטלין מדבלין שבאירלנד.
חיה דבורה (נפטרה בט' בחשוון תשמ"ב) נישאה לרבי חנוך דוב רובין מסאסוב.
ברכה
הערות שוליים

↑  בן רבי אשר ישעיה רובין חתן רבי נפתלי צבי מרופשיץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007508029405171  VIAF: 308273749   WorldCat (עם VIAF): 308273749
מנהרות גילון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 שימוש:  רכבת
 מיקום ההתחלה:  ליד פארק תעשיות בר-לב
 מיקום הסוף:  דרומית למג'ד אל-כרום
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 23 באפריל 2014
 עלות:  כ־2.8 מיליארד שקל
 מידות
 אורך:  4.8 קילומטרים מטר
 קואורדינטות:  32°54′43″N 35°13′38″E﻿ / ﻿32.91203889°N 35.22728056°E﻿ / 32.91203889; 35.22728056
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) מנהרות גילון(למפת הגליל המערבי רגילה) מנהרות גילון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מנהרות גילון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מנהרות גילון he
 
מנהרות גילון – הכניסה המערבית, ספטמבר 2015
מנהרות גילון – מנהרה צפונית, ספטמבר 2015
מנהרות גילון – מנהרה דרומית, ספטמבר 2015
העבודות בסמוך לכניסה המערבית של המנהרה, אוגוסט 2012
מנהרות גילון (נקראות גם מנהרות הכרם) הן זוג מנהרות – באורך כ-4.8 ק"מ כל אחת – שנחפרו תחת הר גילון שבגליל המערבי המתנשא לגובה של 380 מטר. המנהרות משמשות את מסילת הרכבת בין עכו לכרמיאל, והן ממוקמות בין פארק תעשיות בר-לב לבקעת מגד, מדרום למג'ד אל כרום.
היסטוריה

מנהרות גילון נכרו כחלק מקו הרכבת לכרמיאל, בקטע המעבר התלול בין אזור אחיהוד לבקעת בית הכרם. המנהרות נכרו בסמיכות אחת לשנייה, כשביניהן מקשרות 18 מנהרות חילוץ, משיקולי בטיחות של הימלטות בשעת שרפה או אירוע מסוכן אחר באמצעות המנהרה המקבילה.
המנהרות נחפרו על ידי חברת דניה סיבוס בשיתוף CCECC (אנ') – חברה ממשלתית סינית בייצוגו של איש העסקים שאול ביטרמן (שחפרה גם את מנהרות הכרמל), והכרייה הסתיימה ב-23 באפריל 2014.
בתוך המנהרות נסללה המסילה במצע בטון, כתחליף למצע חצץ הרגיל, משיקולי בטיחות לצורך אפשור מעבר רכבי הצלה (שאינם יכולים לנוע על חצץ) במקרה הצורך, ומשיקולי תחזוקה, הקלה בהרבה במצע בטון בהשוואה למצע חצץ. עם זאת, עלות הסלילה הראשונית על בטון גבוהה יותר מסלילה על חצץ. סלילת מסילת רכבת כבדה על מצע בטון בישראל נעשית לראשונה במנהרה זו (קודם לכן נסללה מסילה על מצע בטון לצורך הרכבת הקלה בירושלים).
תחילה היה קו הרכבת לכרמיאל מיועד לפעול כקו חשמלי עם הקמתו, אך עקב איחור בביצוע תוכנית החשמול הוחלט כי הקו יופעל תחילה באמצעות דיזל. לצורך פיזור פליטות הסולר מופעלות במנהרה מפוחים שמסייעים לפיזור העשן לאחר מעבר רכבת במנהרה.
עלות הקמת המנהרה על פי אומדן של משרד האוצר היא כ-2.8 מיליארד שקל, והיא הייתה החלק הקשה ביותר לביצוע במסלול קו הרכבת שבין עכו לכרמיאל, שנחנך בספטמבר 2017.
הערות שוליים

↑  יאיר קראוס, מחכים לרכבת: הושלמה כריית 2 מנהרות לכרמיאל, באתר nrg‏, 23 באפריל 2014
↑  שחר הזלקורן, ב-2015: רכבת חשמלית בין כרמיאל ותל אביב, באתר ynet, 30 באוגוסט 2010
↑  אחיה ראב"ד, "רגע היסטורי": הרכבת לכרמיאל יצאה לדרך, באתר ynet, 20 בספטמבר 2017
מרד האח'ואן

מרד האח'ואן (בערבית: تمرد الإخوان) החל בשנת 1927, כאשר שבטי מוטייר ועג'מן שהשתייכו לתנועת אל-אח'ואן, התמרדו נגד אבן סעוד מלך נג'ד וחיג'אז ועסקו בפשיטות חוצות גבולות לחלקים של אמירות עבר הירדן, עיראק המנדטורית ואמירות כווית. האימפריה הבריטית ראתה באבן סעוד את הגורם האחראי לתקיפות על המדינות שתחת חסותה והוא קיבל אזהרה לבלום את התוקפים ולא יותקף על ידי הבריטים. בסדרת קרבות שנמשכו כ-3 שנים בשטחי ממלכת נג'ד וחג'אז ושכנותיה, אבן סעוד הצליח להכניע את שבטי האח'ואן, והמרד הסתיים בינואר 1930.
רקע

בראשית המאה העשרים, הייתה ערב הסעודית זירה של מלחמות שבטיות, שהובילו בסופו של דבר לאיחוד תחת הנהגתו של אבן סעוד. הגורם המרכזי לאיחוד השבטים הייתה תנועת אל-אח'ואן, צבא שבטים ווהאבי-סוני בראשות סולטאן בן בג'אד אל-עותייבי ופייצל אל-דאוויש. האח'ואן יצאו מהליבה של סולטנות נג'ד תחת אבן סעוד במסע כיבושים לעבר המדבריות רחבי הידיים של חצי האי ערב, תוך כדי הפיכת השבטים הנוודים הבדואים לחיילים אסלאמיסטים קנאיים בעלי נאמנות לאבן סעוד. בדרך זו, הם השלימו עד שנת 1925 את כיבוש השטח שעתיד להפוך לממלכת סעודיה, לאחר שכבשו שטחים נרחבים מאמירות כווית, והביסו את ממלכת חג'אז ההאשמית. עם כיבוש ממלכת חג'אז, אבן סעוד מיצה את ההתרחבות הטריטוריאלית שאיפשרה לו האימפריה הבריטית לכבוש, והוא פנה לנהל הסכמים עם שכניו - עיראק, כווית וירדן אשר היו תחת חסות בריטית.
המרד

מצב זה לא מצא חן בעיני האח'ואן אשר מאז ומתמיד היו נאמנים יותר לאידאולוגיה הקנאית שלהם מאשר לשליט, והם רצו להמשיך ולהרחיב את הממלכה הווהאבית של סעוד לעבר עיראק, כווית וירדן. בין 1922 ל-1928, האח'ואן ביצעו פשיטות גדולות על שכניו של אבן סעוד, וגרמו לו לתקריות בינלאומיות מול הבריטים שראו בו גורם אחראי לתקיפות היוצאות משטחו. מאחר שבתחילה אבן סעוד לא הראה שום נוכחות לעצור את האח'ואן, חיל האוויר המלכותי החל להקדיש משאבים לכווית וירדן, ופשיטות של האח'ואן על המדינות הללו נתקלו בתגובה הולמת של חיל האוויר שאילץ את האח'ואן לסגת חזרה לנג'ד. לאחר שהבריטים החלו להפציץ מטרות בנג'ד והודיעו לאבן סעוד שארצו תעמוד בפני מתקפה בריטית אם לא יבלום את השבטים, לאבן סעוד לא נותרה ברירה אלא להתעמת איתם. אם עד 1928 מורדי האח'ואן הסתפקו בפשיטות על יריבי אבן סעוד, החל מדצמבר 1928 הם התקוממו בגלוי נגדו.
הקרב המשמעותי ביותר בין האח'ואן לאבן סעוד היה קרב סבילה (אנ') שהתרחש ב-30 במרץ 1929 והיה הקרב הגדול האחרון שבו השתתפו רוכבי גמלים. כוח של 2,400 אח'ואנים רכובי גמלים וחמושים בנשק מסורתי נלחם נגד כוח סעודי שמנה 4,600 חיילים, 200 כלי רכב צבאיים ומספר מטוסים בריטים. בקרב נטבחו 500 אח'ואנים על ידי הסעודים באמצעות מקלעים ורובים, אולם מנגד, האח'ואן הצליחו להרוג 200 חיילים. בקרב מצאו את מותם חלק ממנהיגי האח'ואן.
הקרבות שלאחר קרב סבילה, התרחשו בעיקר בין האח'ואן לשבטים אחרים נאמני אבן סעוד. ב-11 בספטמבר 1929, כוח של 500 אח'ואן משבט מוטייר נלחם מול כוח של 1,500 נאמני אבן סעוד משבט שאמאר. בקרב ג'בל שמאר שהיה קשה ואכזרי, נהרגו 450 לוחמי אח'ואן ו-500 לוחמי שאמאר כולל המנהיגים של שני הצדדים. למרות האבדות הכבדות שלהם, האח'ואן המשיכו בפשיטות שלהם זמן קצר לאחר הקרב, וב-5 באוקטובר כוח של 3,500 אח'ואנים משבט עג'מן, נלחם מול כוח של 3,000 נאמני סעוד משבט העוואזים. בקרב זה יד האח'ואן הייתה על העליונה, ונהרגו בו כ-250 לוחמים משבט העווזאים ו-84 לוחמי אח'ואן.
סיום המרד

בעקבות אבדות האח'ואן הם נאלצו להיכנע בסופו של דבר. פייסל אל-דאויש, המנהיג הראשי של המרד משבט מוטייר, נמלט לכווית באוקטובר 1929 אך נעצר על ידי הבריטים והוסגר לאבן סעוד; הוא מת מאוחר יותר בשבי בריאד ממחלת לב. המרד הסתיים רשמית ב-10 בינואר 1930, לאחר שכוחות גדולים של האח'ואן נכנעו לבריטים בגבול כווית-סעודיה. למרות המרד, אבן סעוד דגל בשילוב מחדש של מאות לוחמי האח'ואן בצבאו, בין השאר כדי לא לעורר את זעמם של מרבית שבטי האח'ואן שתמכו במורדים אך למרות זאת לא נלחמו באבן סעוד. אלו מבין השבטים שהשתתפו במרד נענשו בהפקעת חלק מהצאן והגמלים שלהם.
משה גת

ערך זה עוסק בצייר ישראלי. אם התכוונתם לאישים אחרים בשם זה, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1935 (בן 89 בערך) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1955) 
 תחום יצירה:  ציור, רישום 
 
עטיפת ספרו של המשורר נתן יונתן המלווה בציוריו של משה גת
משה גת (נולד ב-1935, חיפה) הוא צייר ישראלי ואמן חיתוכי העץ.
ביוגרפיה

גת נולד בחיפה התחתית בשנת 1935, ובגיל 16 החל בהשתלמות מקצועית בציור מטעם ההסתדרות. בשנת 1952 החל ללמוד בבצלאל בירושלים שהיה באותה העת בהנהלת "החוג הגרמני" ובראשו עמד הצייר מרדכי ארדון. בעוד שגת נמשך לציור, הרי שבבצלאל של אותה העת שלט התחום הגרפי, וגת עבר הכשרה מלאה בתחום. באותה העת עבר גם הכשרה על ידי האמן יעקב שטיינהרדט במסגרת לימודיו בתחום ההדפס - טכניקה בה עשה שימוש ברבות מיצירותיו לאורך השנים. בשנת 1954 סיים גת את לימודיו בבצלאל ושב לעיר הולדתו והחל את דרכו כצייר פעיל והציג בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות. היות שעיקר עיסוקו נסב על ריאליזם חברתי, לא זכה גת להשתתף בהתאגדויות של האמנים שהיו בני "הזרם המופשט", ובעקבות כך התחבר לחוג הציירים הריאליסטים (כדוגמת שמעון צבר, שרגא ווייל ורות שלוס).
בתקופה שלאחר לימודיו, הירבה לעסוק בעבודותיו בפועלים קשיי היום, ובדמויות בהם ניתקל בחיפה התחתית. סדרת העבודות הבולטת ביותר מאותה העת היא סדרת חיתוכי עץ העסוקת בפועלים במפעל פלדה בעכו. עבודות אלו קרובות אל האקספרסיוניזם הגרמני באופן מובהק, ובולט בהם הדגש בין השחור והלבן כשהנטייה היא לרקע שחור דומיננטי.
בשנת 1958, לאחר שזכה במלגת לימודים בחו"ל מטעם "קרן נורמן לתרבות אמריקה-ישראל", נסע גת למקסיקו לשהייה שארכה 3 שנים. במהלך תקופה זו, הציג בחשובי המוזיאונים במקסיקו וזכה לתהילה בינלאומית.
מתקופה זו בולטת סדרת הדייגים, אותה יצר בטכניקת חיתוך העץ במקסיקו, ובה מוחלפים המשטחים האטומים שאפיינו את עבודותיו הקודמות בקו רישומי יותר.
בשנת 1961 עבר גת להתגורר בניו יורק, והמשיך להציג. שנה לאחר מכן חזר לחיפה, וכן המשיך להציג מעבודותיו בישראל ובחו"ל. בשנת 1969 ראה אור הספר המקיף "משה גת" המציג מעבודותיו של גת מראשית דרכו ועד אותה העת. את דברי ההקדמה לספר כתבה מבקרת התרבות החשובה ביותר בשנות ה-60 גילה בלס. באותה שנה, עבר להתגורר בתל אביב כשאת הסטודיו שלו קבע בחדר בבית ערבי המשקיף על הנמל ביפו העתיקה. רבות מעבודותיו הבאות עסקו בדייגים ובסירות בנמל כשאת הנושאים ראה הישר מחלון הסטודיו. בשנת 1975 הוזמן גת לשהות בפריז לשישה חודשים, במהלכם יצר את אלבום הליטוגרפיות "אנשים בישראל" בסדנת ההדפס של גדול הדפסים במאה ה-20 פרנן מורלו.
גת ממשיך ליצור ולהציג בישראל ובעולם.
תערוכות יחיד בולטות

| --- | --- |
 1957 - מוזיאון תל אביב לאמנות  1959 - המוזיאון הלאומי לאמנות חדישה, ארמון האמנויות היפות, מקסיקו סיטי  1959 - הגלריה הלאומית ע"ש אורוזקו, מקסיקו סיטי  1960 - גלריה רנסאנס סוסייטי, אוניברסיטת שיקגו  1962 - גלריה אי. סי. אי., ניו יורק  1963 - המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה  1963 - בית הנכות בצלאל, ירושלים  1963 - המוזיאון העירוני, בת ים  1964 - גלריה מר-קופ, מקסיקו סיטי  1964 - המוזיאון הפדרלי, ריו דה ז'ניירו, ברזיל  1964 - מוזיאון וילפריד, קיבוץ הזורע  1965 - המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד:  1965 - מוזיאון בוגוטה, קולומביה  1965 - מוזיאון לאמנות לאומית, לימה, פרו  1966 - מוזיאון הנגב, באר שבע  1966 - בית יד לבנים, פתח תקווה  1968 - מוזיאון שפהאוזן, שווייץ  1972 - גלריה אי. סי. אי., ניו יורק  1979 - גלריה מבט, תל אביב  1981 - בית יד לבנים, פתח תקווה  1993 - גלריה תירוש, יפו העתיקה  1996 - מוזיאון חוסה לואיס קואבס, מקסיקו סיטי  2006 - גלריה עמליה ארבל, תל אביב.
משה פלאטו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 בספטמבר 1937 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  27 בנובמבר 1998 (בגיל 61) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  פיזיקה מתמטית, מתמטיקה, פיזיקה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  יואל רקח 
 מוסדות:  אוניברסיטת בורגון 
 תלמידי דוקטורט:  Giuseppe Dito, Igor Bogdanoff, Grichka Bogdanoff 
 
משה פלאטו (בצרפתית: Moshé Flato; ‏17 בספטמבר 1937 - 24 בנובמבר 1998) היה פיזיקאי ומתמטיקאי ישראלי אשר לימד בצרפת. פלאטו היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת דיז'ון בצרפת, והיה ממקימי האגודה הבינלאומית לפיזיקה מתמטית ומייסד כתב העת Letters in Mathematical Physics.
אודות

נולד בתל אביב לאנה ושלמה, מהנדס. סיים את בחינות הבגרות בשנת 1955 במגמה ריאלית בהצטיינות והלך לעתודה הצבאית. הוא סיים תואר שני בהצטיינות יתרה מהאוניברסיטה העברית בפיזיקה ומתמטיקה. בין השנים 1960 ל-1961 שירת בחיל האוויר כקצין ואחר כך המשיך בשירותו בהמרכז למחקר גרעיני שורק. באותן שנים לימד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1965 סיים דוקטורט בפריז.
בשנת 1967 קיבל אזרחות צרפתית. ובשנת 1968 מונה לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת דיז'ון בצרפת. משנת 1971 ועד למותו היה יועץ לוועדה הבוחרת את הזוכה בפרס נובל לפיזיקה. נפטר בפריז בשנת 1998 והיה בן 61 במותו.
בשנת 1975 ייסד את כתב העת Letters in Mathematical Physics, אשר הפך לאחד מהמרכזיים בתחום הפיזיקה המתמטית.
תרומתו לפיזיקה המתמטית הייתה בתחומי תורת החבורות והמשוואות דיפרנציאליות חלקיות.
לזכרו מאורגנת מדי שנה סדרת הרצאות בנושא פיזיקה על שמו.
טרם שנפטר, פלאטו היה מנחה הדוקטורט של האחים בוגדנוב, הידועים מפרשת בוגדנוב ממלחמות המדע.
אחותו היא אירית איזקסון.
מנפרד גרלך

מנפרד גרלך (בגרמנית: Manfred Gerlach;‏ 8 במאי 1928 – 17 באוקטובר 2011) היה פוליטיקאי מזרח גרמני והמנהיג הקומוניסטי האחרון של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, מ-6 בדצמבר 1989 ועד 5 באפריל 1990.
חייו

גרלך נולד בלייפציג ולחם במלחמת העולם השנייה בצד הקומוניסטי. בשנת 1946 הוא חזר לשטח הכיבוש הסובייטי שהפך להיות מזרח גרמניה. הוא הצטרף למפלגה הליברלית דמוקרטית של גרמניה ונעשה ליושב ראש המפלגה בלייפציג עיר הולדתו. משנת 1949 עד שנת 1990 היה חבר בפולקסקאמר. ב-6 בדצמבר 1989, לאחר שווילי שטוף התפטר מתפקידו כראש הממשלה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, מונה גרלך להיות יורשו על ידי אגון קרנץ. לאחר איחוד גרמניה גרלך נעשה חבר במפלגה החופשית-דמוקרטית.
מנפרד גרץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בינואר 1935 (בן 89) אלטמיטוויידה, סקסוניה, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מדינה:  גרמניה, גרמניה המזרחית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה 
 השתייכות:   צבא העם הלאומי
 תקופת הפעילות:  1952–1990 (כ־38 שנים)
 דרגה:   גנרל-לויטננט
 תפקידים בשירות
 ראש המטה הראשי
 עיטורים
 מסדר ההצטיינות הפטריוטי בכסף 
 
מנפרד גרץ (בגרמנית: Manfred Grätz; נולד ב-9 בינואר 1935) הוא גנרל-לויטננט מזרח-גרמני בדימוס בצבא העם הלאומי אשר שימש לתקופה קצרה כראש המטה הראשי (מקביל לרמטכ"ל).
ביוגרפיה

גרץ נולד ב-9 בינואר 1935 באלטמיטוויידה שבסקסוניה. לאחר סיום לימודיו ב-29 בדצמבר 1952 התגייס לצבא העם הלאומי. בין 1952–1954 למד בבית הספר לקצינים בארפורט. עם סיום לימודיו מונה לסגן ראש מטה רגימנט הפאנצר ה-14. בין 1955–1959 שהה בברית המועצות ולמד באקדמיה הצבאית של הצבא האדום. מ-1961 שרת במשרד ההגנה הלאומי, וב-1971 חזר לברית המועצות ולמד באקדמיית המטה הכללי. ב-1973 חזר לגרמניה ומונה לסגן מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-1 בפוטסדאם. ב-1976 מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-8 בשוורין עד 1978.
ב-7 באוקטובר 1979 הועלה לדרגת גנרל מאיור. ב-1982 מונה למפקד המחוז הצבאי ה-3 (לייפציג), וב-1 במרץ 1984 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט. ב-1986 ירש את מקומו של יואכים גולדבך כסגן שר ההגנה וכמפקד פיקוד העורף. ב-31 בדצמבר 1989 מונה לראש המטה הראשי (מקביל לרמטכ"ל), ובמקביל המשיך לשמש כשר ההגנה. ב-30 בספטמבר 1990 יצא לפנסיה מוקדמת.
לאחר איחוד גרמניה מחדש נשפט גרץ במשפטי רובאי החומה. הוא הואשם בכך שאישר לאנשי משמר הגבול המזרח-גרמני לירות למוות באנשים שניסו לעבור את חומת ברלין. הוא נידון למאסר של שנה ושלושה חודשים.
מי תהום

מי תהום הם מים הנמצאים בחלל השוכן מתחת לפני האדמה.
המים, מי גשמים לרוב, מחלחלים אל בטן האדמה ומגיעים אל שכבה בלתי חדירה הנקראת "אקוויקלוד". מי התהום הזורמים לאיטם בתת-הקרקע אינם יכולים לחלחל דרך שכבה זו, ונוטים להצטבר מעל לאקוויקלוד (בתוך שכבת האקוויפר הרווי - שכבה הנמצאת מעל לאקוויקלוד, שסופגת את המים המחלחלים פנימה).
היווצרות

מים עיליים (מי גשמים ונחלים) מחלחלים לתוך הקרקע, עד שהם מגיעים אל שכבה אטימה, שאינה חדירה למים, עליה הם נקווים ונאגרים.
מים אלו עשויים לנבוע ולהפוך למעין (הימצאו של מעין מצביע על מאגר מי תהום מתחתיו. לכן זהו אחד האמצעים למציאת מאגרים של מי תהום).
חשיבות מי התהום

מי התהום מהווים כ-20% ממצבור כל המים המתוקים בעולם, שהם כ-0.61% מכל כמות המים בכדור הארץ, כולל האוקיינוסים, ומצבורי המים הקפואים, הכוללים קרחונים בהרים ובקטבים.
מי התהום נשאבים על ידי האדם למטרות שתייה בעיקר, אך גם להשקיה.
שאיבה

אל מי התהום ניתן להגיע על ידי קידוח בארות בעומקים שונים. מתקן קידוח מאפשר לצינור שאיבה להגיע אל המאגר ולמדוד את גובהו ונפחו של המאגר ובכך, לקבוע את כמות וקצב השאיבה. לאחר השאיבה, המים עוברים תהליך של בדיקה במעבדות המוכיחות כי המים לא מכילים מזהמים ורעלנים ומתאימים לצריכה. שאיבת יתר של מי תהום עלולה לדלדל את מצב האזור עד למצב של ייבוש או קריסת חלקות אדמה כלפי פנים. כמו כן שאיבה יתרה עלולה לגרום להמלחת מי תהום, עד כדי חוסר יכולת להשתמש בהם לשתייה או להשקיה.
זיהום

זיהום הוא המקור הבעייתי ביותר לאחר שאיבות יתר של מי תהום.
רעלים המשוחררים לאדמה עלולים לחלחל אל מאגר מי תהום ובכך, לזהמו ולהפוך את שתיית המים למסוכנת.
קיימים מספר מזהמים של מי תהום:
זיהום שנוצר בידי האנושות:
דליפות של מזהמים הנוצרים על ידי האדם. המזהמים התעשייתיים העיקריים הם החקלאות, תחנות הדלק ושפכים עירוניים.
זיהום ממקורות טבעיים:
תהליכים של התפוררות ושחרור של מינרלים טבעיים לתוך מי התהום, דבר הפוגע באיכות המים.
שיווי משקל בין שימוש במים עיליים ומים תת-קרקעיים > מים תת-קרקעיים

מי תהום הם מים עיליים שעברו דרך הסלעים והסדקים באדמה וחילחלו מתחת לפני השטח. המים יושבים בנקבוביות, בחללים זעירים בין חלקיקי הקרקע או הסלע. מי גשמים מחלחלים אל תוך הקרקע או הסלע החדירים למים ( אקוויפר) עד הגעתם אל שכבת סלע שאינה חדירה למים (אקוויקלוד) ועליה הם נאגרים. מי התהום הם המקור העיקרי למי השתייה. כמו כן הם זורמים בנהרות ובנחלים.
שיווי משקל בין שימוש במים עיליים ומים תת-קרקעיים > אקוויפר

האקוויפר הם תוצרים גאולוגים שאוגרים ומעברים את המים למי התהום. אקוויפר – שכבת סלע (או קרקע) חדירה למים הנמצאת מתחת לפני הקרקע, אשר מי תהום יכולים להיאגר בה. דוגמאות לסלעים היוצרים אקוויפר: סלע גיר, דולומיט, אבני חול. סלעי הגיר והדולומיט חדירים למים מפני שמבנם סדוק; אבני החול חדירות למים מפני שהן עשויות גרגרים גדולים יחסית, ולכן גם הרווח שבין הגרגרים בינו גדול ומאפשר מעבר מים; המשותף לכל שכבות הסלע הללו שהן מסוגלות להחזיק בתוכן כמויות גדולות של מי תהום.
שיווי משקל בין שימוש במים עיליים ומים תת-קרקעיים > אקוויקלוד

שכבת סלע (או קרקע) אטומה למים. מי התהום הזורמים לאיטם בתת-הקרקע אינם יכולים לחלחל דרך שכבה זו, ונוטים להצטבר מעל לאקוויקלוד. דוגמאות לסלעים (או קרקעות) היוצרים אקוויקלוד: חרסית, חוואר מוצא. המשותף לשניהם היא העובדה שהם בנויים מגרגירים דקים וזעירים, כך שגם המרווחים שביניהם זעירים מאוד, ולכן מים אינם יכולים לחלחל דרכם.
שיווי משקל בין שימוש במים עיליים ומים תת-קרקעיים > מים עיליים

מקורות למים אלו הם המים הזורמים על פני הקרקע ומגיעים לנחלים, לנהרות ולאגמים. מקור המים המתוקים שאנו משתמשים בהם הוא במי גשמים ובהפשרת שלגים. חלק מהם מתאדים, וחלק הופכים למי נגר עילי הזורמים על פני השטח ומתנקזים אל אגני היקוות עיליים או מחלחלים והופכים למי-תהום.
בישראל מעט מאוד מקורות מים עיליים שאפשר לנצל.
שיווי משקל בין שימוש במים עיליים ומים תת-קרקעיים > מערכת שווי משקל בין מים עיליים לתחתיים

החיבור בין מים עיליים לתת קרקעיים מתבצע באמצעות האקוופרים. 
המים הזורמים בנחלים ובנהרות מהווים את מערכת הניקוז הטבעית של מקום ההיקוות שבו המים מתחתרים. הנחלים מסיעים מים וסחף תוך שמירה על שיווי משקל דינאמי בין ספיקת המים, השיפוע האורכי וחומרי הסחף בהתאם לאופיים .
בשאיבת מים תת-קרקעיים מפלס המים באזור יורד. השינוי בגובה מפלס המים של האקוופר באזור המסוים יוצר שיפוע המאפשר זרימת מים טובה יותר לכיון המבוקש. ככל ששואבים יותר נוצרת צורה של חרוט הפוך המציג את ההבדל בין המפלס לפני והמפלס אחרי השאיבה. קיימים גורמים רבים המשפעים על תנועת הזרימה והמהירות ביניהם :עומד הידראולי (hydraulic head), שיפוע הידראולי (hydraulic gradient), ומהירות הזרימה המבוטאת על ידי חוק דרסי.
העומד ההידראולי הוא מדד לאנרגניה המכנית הגורמת לזרימת מי התהום. ניתן לחשבו בשתי דרכים:
בעזרת סכום הלחץ ההידרוסטאטי (hp) וגובה תחת נקודת המדידה של מפלס מי התהום (Z).
בעזרת ההפרש של גובה פני הקרקע (H) ועומק מי התהום מפני הקרקע (d). h=H-d
שיפוע הידראולי הוא ההפרש בין העומד ההידראולי המדוד בשתי נקודות מחולק במרחק שבין נקודות המדידה.  {\frac {\Delta h}{\Delta L}}
קיימים שני סוגים של שיפוע – אופקי ואנכי. שיפוע אופקי הוא השיפוע של פני מי התהום בין שתי נקודות מדידה בשטח.  \left({\frac {\Delta h}{\Delta L}}\right)={\frac {h_{2}-h_{1}}{L}}
שיפוע אנכי הוא ההפרש בין העומד ההידראולי שנמדד בשתי נקודות מחולק להפרשי הגובה של נקודות מדידה אלו.  \left({\frac {\Delta h}{\Delta L}}\right)={\frac {h_{2}-h_{1}}{z_{2}-z_{1}}}
מהירות הזרימה (V) היא מדד המאפיין את מהירות זרימת מי התהום בין שתי נקודות. מחשבים אותה על פי הערכים של מוליכות הידראולית ושיפוע הדראולי. (K- מוליכות, n- נקבוביות הקרקע).  V=\left({\frac {K}{n}}\right)\times \left({\frac {\Delta h}{\Delta L}}\right)
הפרמטרים המצוינים הם אלו המשפיעים על שיווי המשקל בשימוש בין מים עיליים ותחתיים.
מי תהום בישראל

רמת הקידוח בישראל היא בעומק רדוד יחסית. במישור החוף ובבקעת הירדן מגיעה רמת הקדיחה לעומק של עד 650 מטר. עומקי המים הגדולים נמצאים ברכסי ההרים ובאזורי המדבר, והקטנים יותר בעמקים ובמישור החוף.
בישראל מצויים שלושה מאגרים עיקריים של מי תהום: אקוויפר החוף, אקוויפר ההר ואקוויפר החרמון.
ראו גם

זיהום מים
המלחת מי תהום
השפלת מי תהום
איור של מעין השוכן מעל למאגר של מי תהום
תמונה הממחישה את כיוון הזרימה ליצירת שיווי משקל
משה פירירה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בינואר 1884 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  3 בפברואר 1932 (בגיל 48) סרייבו, ממלכת יוגוסלביה 
 תקופת הפעילות:  1902 – 3 בפברואר 1932 (כ־30 שנה) 
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית
 
הרב משה פירירה (1884–1932) היה מחנך, איש ציבור ודיין, מנהיג הקהילה היהודית בוויסוקו שבבוסניה, המורה הראשי העברי בבתי הספר בסרייבו, מאישי הציבור הבולטים בעיר.
ביוגרפיה

נולד בירושלים ב-26 בינואר 1884 (כ"ח בטבת ה'תרמ"ד) לרב מרדכי פירירה, בן למשפחה שמוצאה בספרד. בצעירותו חונך בישיבות העיר.
בשנת 1901 (ה'תרס"א) נסע לבקר את קרוביו בטראווניק שבבוסניה, ושם נישא לבת דודו. לאחר שנישא מונה על ידי הקהילה היהודית שבוויסוקו שבבוסניה לשמש כמורה הוראה, כדיין, כשוחט וכחזן. כיהן כחזן בקהילה היהודית של העיירה ביילינה. בתפקידיו אלו שימש עד לשנת 1918 (ה'תרע"ט) ואז עבר בסוף שנת 1918 (תחילת ה'תרע"ט) לסרייבו שבבוסניה, שם מונה לשמש כמורה העברי הראשי של בתי הספר העממיים של הקהילה היהודית והממשל המקומי. בין היתר נמנה עם מייסדי ועסקני אגודת "שפה ברורה" שהפעילה אולפן ללימוד עברית ומטרתה הייתה הפצת השפה בסרייבו.
בשנת 1928 (ה'תרפ"ח) נבחר לשמש כחבר בית הדין של הקהילה היהודית בסרייבו. מעמדו בקהילה נסק בתקופה זו, ועד מהרה הפך לאחת מהדמויות הבולטות בקהילה. כן נודע בדרשותיו מדי שבת בישיבתו הפרטית.
הלך לעולמו ב-3 בפברואר 1932 (כ"ו בשבט ה'תרצ"ב) בסרייבו.
הערות שוליים

↑  הקהילה היהודית בביילינה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 41.