טריו (צורה מוזיקלית)
תת-פרק בריקוד ובסקרצו

משמעותו השנייה והנפוצה של המונח החלה דרכה במוזיקה לריקודים החל מן המאה ה-17, זמן שבו סוויטות עדיין תפקדו כמוזיקה לריקוד. תפקידו של הטריו היה לגוון את הריקוד ולספק לו משך נוסף של מוזיקה (מאחר שהיה נהוג לרקוד את פרק המינואט, למשל, במשך כ-5 דקות).
טריו היה השני מבין זוג ריקודים מתחלפים; הדוגמה הידועה והנפוצה ביותר היא מינואט-טריו-מינואט (דה-קאפו). הטריו הופיע גם בריקודים נוספים. בסוויטות של באך, לדוגמה, ריקודים כמו בורה, גבוט ופספייה היו מתחלפים בטריו.
למרות המינוח, הטריו השתתף גם בריקודים בשניים או בארבעה קולות. רוב קטעי הטריו במאות ה-17 וה-18 היו כתובים באותו סולם, בסולם מקביל, או בסולם רלטיבי.
דוגמה מעניינת לחילופי ריקודים עם טריו ניתן למצוא בקונצ'רטו הברנדנבורגי הראשון מאת באך.
סכימת הפרק נראית כך:
(Menuet-Trio-Menuet (3\4) - Polonaise (3\8) - Menuet (3\4)-Trio (2\4)-Menuet (3\4
באך מקפיד על הגיוון ובאופן חריג, מחליף את המשקל בין המינואט השני לטריו שלו.
במהלך התקופה הקלאסית עוצבו והשתרשו ווריאנטים שונים על הטריו; לרוב מטרתם הייתה גיוון הפרק על ידי הכנסת חומר חדש והלך רוח שונה.
בסימפוניה הקלאסית הטיפוסית היה המינואט פרק קבוע בכמעט כל סימפוניה; אותו מינואט שמר על צורתו שכוללת טריו. הטריו בדרך כלל פתח בתזמור דליל יותר מן המינואט שקדם לו, והיה, לרוב, לחלק סולני בעבור סקציית כלי הנשיפה של התזמורת.
בחלק מן הסימפוניות של היידן היה הטריו פרק שבו ניגן סולן. ניתן למצוא זאת בסימפוניות מס' 6 ("הבוקר") 7 ("הצהריים") ו-8 ("הערב") וכן בכמה סימפוניות מאוחרות, למשל בסימפוניה מס' 95 (סולו לצ'לו) או במס' 98 (סולו לאבוב).
בסימפוניות של בטהובן, בעיקר במס' 1, 3, 4, 8, ו-9, הטריו נותן הרגשת ניגוד חזקה לפרק הסקרצו שתוחם אותו, בכך שהוא מתוזמר בעיקר לכלי הנשיפה (הדוגמה הבולטת והידועה היא הסולו לשלוש הקרנות בסימפוניה השלישית) ובהיותו בעל מרקם קליל, וחד פחות מן הסקרצו.
בסימפוניות של היידן, מוצארט ושל שוברט הטריו לעיתים מוגש כלנדלר (הנתחם במינואט), כמו בסימפוניה מס' 36 מאת מוצרט ("לינץ"), בסימפוניה מס' 104 של היידן או בסימפוניה החמישית מאת שוברט.
השינוי שיוצר הטריו בא לידי ביטוי לעיתים גם בשינוי הסולם, למשל בדוגמה היחסית נועזת ברביעיות אופוס 77 מאת היידן. המינואט ברביעייה הראשונה כתוב בסול מז'ור, כאשר הטריו עובר לסולם שנחשב אז למרוחק – מי במול מז'ור. ברביעייה השנייה, המינואט (שבפועל הוא סקרצו) הוא בסולם פה מז'ור, כשהטריו הוא בסולם רה במול מז'ור, וגם בעל אופי מנוגד לחלוטין לסקרצו.
על מנת להדגיש את תחושת השינוי, עושה בטהובן גם הוא החלפה לא שגרתית לזמנו, אך הפעם הוא משנה את המשקל (למרות שדבר כזה היה קיים כבר, כמו בדוגמה של באך). בסימפוניות מס' 6 ו-9 הטריו הוא במשקל זוגי, כשהסקרצו התוחם אותו הוא במשקל המשולש הסטנדרטי.
בראשית המאה ה-19 הופיעה צורה ובה הופיע הטריו פעמיים במהלך הפרק ויצר צורה שהסכימה שלה היא A-B-A-B-A. צורה זו מופיעה בסימפוניות מס' 4 ו-7 מאת בטהובן, וכן בסימפוניה הרביעית מאת שומאן.
צורה מורכבת אף יותר הופיע קודם לכן אצל מוצרט, בחמישית הקלרינט. בצורה הזו יש שני קטעי טריו שונים בתוך פרק המינואט. סכימת הפרק היא: A-B-A-C-A. הטריו הראשון כתוב ללא הקלרינט. ניתן למצוא את הצורה הזו מאוחר יותר גם בסמפוניות מס' 1 ו-2 מאת שומאן.
המונח "טריו" המשיך להיות שימושי בהמשך המאה ה-19, ביצירותיהם של ברהמס, צ'ייקובסקי, ברוקנר ואף אצל מאהלר. הקונספט של הנגדת קטע ביניים (גם אם לא כונה עוד "טריו") לפרק בעל אופי של סקרצו חדר אף למוזיקה במאה ה-20.
עמוד ראשון מתוך טריו לעוגב מאת באך, מספר 583 ברשימת יצירותיו
סולו הקרנות המפורסם, מתוך הטריו בסימפוניה השלישית מאת בטהובן