stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצפנה מרובה
מבנה גנרי של הצפנה מרובה בשילוב סכמת חלוקת סוד > מבנה בטוח של סכמת הצפנה מרובה מקבילית

מייצרים  k זוגות מפתחות הצפנה פומביים/פרטיים  p_{1},...,p_{k} וכן  s_{1},...,s_{k}. כל זוג  s_{i},p_{i} מתאים לאלגוריתמים  E_{i},E_{i}^{-1} בהתאמה.
להצפנה מחלקים את המסר  m ל- k חלקים  m_{1},...,m_{k} באמצעות סכמת חלוקה המבטיחה All Or Nothing בקיצור AONT. (להלן דרכים ליישום טרנספורמציה כזו).
בוחרים k מספרים אקראיים r_{i}{\in }_{R}\{0,1\} ועבור כל מספר אקראי r_{i} כאשר i=1,...,k מבצעים:
c_{i_{1}}=E_{i}(r_{i},H_{i}(M,r_{1},...,r_{k}))
c_{i_{2}}=G_{i}(r_{i})\oplus m_{i} (התוצאה היא  c_{i}=(c_{i_{1}},c_{i_{2}})).
תוצאת הצופן היא  C=(c_{1},...,c_{k})
לפענוח מחשבים  E_{i}^{-1}(c_{i_{1}}) ואת  m_{i}=G(r_{i})\oplus c_{i_{2}} עבור  i=1,...,k.
מאחדים בחזרה את התוצאות  m_{1},...,m_{k} באמצעות טרנספורמציית AONT ההפוכה לקבלת  M.
מבנה גנרי של הצפנה מרובה בשילוב סכמת חלוקת סוד > טרנספורמציית הכול או לא כלום

טרנספורמציית AONT (הכול או לא כלום) ניתנת לביצוע בכמה דרכים. דרך אחת של רונלד ריבסט כדלהלן: עבור  s בלוקים  m_{1},...,m_{s} בוחרים מפתח אקראי כלשהו  K, תחילה מחשבים את  m_{i}'=m_{i}\oplus E_{K}(i) עבור  1\leq i\leq s, מחשבים את  h_{i}=E_{K_{0}}(m_{i}'\oplus i) עבור  1\leq i\leq s ואז  m_{s+1}'=K\oplus h_{1}\oplus h_{2}\oplus \cdots \oplus h_{s}. הפונקציה  E היא אלגוריתם הצפנה כלשהו, המפתחות  K,K_{0} אינם סודיים כשהמפתח  K_{0} קבוע.
לשחזור מחשבים את  K=m_{s+1}'\oplus h_{1}\oplus h_{2}\oplus \cdots \oplus h_{s} ואז  m_{i}=m_{i}'\oplus E_{K}(i).
מבנה גנרי של הצפנה מרובה בשילוב סכמת חלוקת סוד > מבנה בטוח של סכמת הצפנה מרובה עוקבת

מייצרים זוגות מפתחות הצפנה ופענוח א-סימטריים  (p_{i},s_{i}) כאשר  i=1,...,k מייצג את מספר ההצפנות. כל זוג מתאים להצפנה אחת בהתאמה.
מציבים  C_{0}=M
עבור כל מרכיב i מייצרים סיבית רנדומלית r_{i} ומחשבים את:
c_{i1}=E_{i}(r_{i},H_{i}(c_{i-1},r_{1},...,r_{k}))
c_{i2}=G_{1}(r_{i})\oplus c_{0} (תוצאת כל שלב היא  c_{i}=(c_{i1},cx_{i2})).
פלט הצופן הוא  C=c_{1},...,c_{k}.
לפענוח תחילה מחשבים  c_{k}=C
עבור כל הרכיבים  i=1,...,k מחשבים  c_{k-1}=E_{i}^{-1}(c_{k}).
פלט הפענוח יהיה  M=c_{0} בתנאי ש- c_{i1}=E(r_{i},H_{i}(M,r_{1},...,r_{k})) עבור כל  i=1,...,k.
לקריאה נוספת

S. Even and O. Goldreich, On the power of cascade ciphers, ACM Transactions on Computer Systems, vol. 3, pp. 108–116, 1985.
M. Maurer and J. L. Massey, Cascade ciphers: The importance of being first, Journal of Cryptology, vol. 6, no. 1, pp. 55–61, 1993.
Applied Cryptography, Second Edition: Protocols, Algorithms, and Source Code in C, §15, by Bruce Schneier. Wiley Computer Publishing, John Wiley & Sons, Inc.
P.C. van Oorschot and M.J. Wiener, “A Known-Plaintext Attack on Two-Key Triple Encryption”, Lecture Notes in Computer Science 473: Advances in Cryptology - Eurocrypt’90 Proceedings, Springer-Verlag, pp. 318-325
הערות שוליים

↑  Parallel Collision Search with Cryptanalytic Applications, Paul C. van Oorschot and Michael J. Wiener, 1996
↑  http://www.cosic.esat.kuleuven.be/nessie/deliverables/decision-final.pdf
תרשים הצפנה מרובה של אסמוט ובלקלי משנת 1981, הסימן  \oplus  מייצג XOR ו- R_{1},R_{2} הם שני ערכים אקראיים כלשהם. בהצפנה אסימטרית  E_{K} ו- E_{K}^{-1} שונים. כמו כן אפשר להרחיב את השיטה להצפנות נוספות
זאבל יסאיאן

| --- | --- |

 לידה:  4 בפברואר 1878 קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  1943 (בגיל 64 בערך) סיביר, ברית המועצות
 שם לידה:  Զապել Հովհաննիսեան 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, ברית המועצות 
 לאום:  ארמנית
 עיסוק:  סופרת, משוררת, מורה
 מקום לימודים:  סורבון 
 שפות היצירה:  ארמנית
 סוגה:  שירה, סיפורת
 בן או בת זוג:  Dikran Yesayan 
 מספר צאצאים:  2 
 חתימה:   
 
זאבֵּל יֶסאיאן (בארמנית Զապէլ Եսայեան,‏ 4 בפברואר 1878–1943) הייתה סופרת ומתרגמת ארמנית מן האימפריה העות'מאנית.
ביוגרפיה

יסאיאן נולדה בשם זאבל הובהאנסיאן בשכונת סילאהדאר בסקוטארי (אחת הערים המרכיבות את איסטנבול), בשיא המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). בשנת 1895 עקרה לפריז, ולמדה ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת סורבון. בהשראת התנועה הרומנטית ותחיית הספרות הארמנית בניב הארמנית המערבית, החלה לחבר בארמנית.
פרסומה הראשון היה שיר-בפרוזה בכתב העת "צאגיק" (פרח, בארמנית, רמז למילה אנתולוגיה) בעריכת ארשאק צ'ובאניאן בשנת 1895. לאחר מכן פרסמה סיפורים קצרים, מסות ספרותיות, מאמרים, ותרגומים (בצרפתית ובארמנית) בכתבי העת Mercure de France, Massis, Anahit, ו-Arevelian Mamoul.
בפריז נישאה לצייר הארמני דיקראן יסאיאן. לזוג נולדו שני ילדים, סופי והראנט.
לאחר מהפכת הטורקים הצעירים ב-1908, חזרה יסאיאן לקונסטנטינופול. בשנת 1909 ביקרה בקיליקיה ופרסמה סדרת מאמרים על הטבח באדנה. קיצם המר של הארמנים בקיליקיה אף היה הנושא לספרה Աւերակներու մէջ ("בין ההריסות", יצא בקונסטנטינופול 1911), וכן של הנובלה "הקללה" (1911), והסיפורים הקצרים "סאפייה" (1911) ו"הכלה החדשה" (1911).
יסאיאן הייתה האשה היחידה ברשימת האינטלקטואלים הארמניים שהשלטון של הטורקים הצעירים החליט לעצור ולגרש. היא הצליחה לחמוק ממעצר ולהימלט לבולגריה ומשם להרי הקווקז, שם תיעדה עדויות פליטים על מאורעות רצח העם הארמני.
בשנת 1918 עסקה בארגון שיקום והעברה של פליטים ויתומים. בתקופה זו חיברה את הנובלות Վերջին բաժակը ("הכוס האחרונה", 1918) ו-Հոգիս աքսորեալ ("נשמתי בגלות", 1919), אשר שואבות מן העדויות שגבתה.
יסאיאן תמכה בלב שלם בארמניה הסובייטית, וברומן Նահանջող ուժեր ("כוחות נסוגים", 1923) היא מתארת את התנאים החברתיים והפוליטיים של זמנה. היא ביקרה בארמניה הסובייטית בשנת 1926, ותיעדה את רשמיה בספר Պրոմէթէոս ազատագրուած ("פרומותיאוס המשוחרר", 1928). בשנת 1933 החליטה להתיישב בארמניה הסובייטית עם ילדיה, ובשנת 1934 השתתפה בכנס איחוד הסופרים הסובייטיים במוסקבה. היא לימדה ספרות צרפתית וספרות ארמנית באוניברסיטת ירוואן, והמשיכה לפרסם. בתקופה זו חיברה את הנובלה Կրակէ շապիկ ("חולצה של אש", 1934) ואת ספרה האוטוביוגרפי Սիլիհտարի պարտէզները (גני סילידהאר, 1935).
בעת הטיהורים הגדולים הואשמה פתאום ב"לאומנות" ונעצרה בשנת 1937 ומאז לא נודעו עקבותיה. נסיבות מותה אינן ידועות, אך יש המשערים שהיא הוטבעה בגלות סיביר, בשנת 1943.
בשנת 2009 הוצג סרט תיעודי על יסאיאן, בשם Finding Zabel Yesayan, שיצרו לארה אהרוניאן, מייסדת מרכז הנשים למשאבים בנוגע לארמניה, וטאלין סוסיאן, שליחת העיתון הטורקי-ארמני Agos בירוואן.
הערות שוליים

↑  ארה בליוזיאן, The Gardens of Silihdar and Other Writings, הוצאת Ashot Press, ניו יורק, מסת"ב 0935102078, עמ' 53.
↑  קוורק בארדאקיאן, A reference guide to modern Armenian literature, 1500-1920: with an introductory history, הוצאת Wayne State University, 2000, עמ' 714.
1 2  רות בדביאן, דף ביוגרפי על יסאיאן (אנגלית), באתר Armenianhouse.
↑  כריסטופר אטמיאן, "Finding Zabel Yesayan, Finding Ourselves", בכתב העת Ararat,‏ 28 באוקטובר 2011.
↑  כתבה על הסרט (אנגלית) באתר Armenian Reporter.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518722005171  BNE: XX5443624  BnF: cb12444571t (data)  GND: 132215535  ISNI: 0000 0000 2208 5325  LCCN: n81071384  NKC: ola2014833707  NLG: 329151  NTA: 383424488  SUDOC: 129710539  VIAF: 2565721   WorldCat (עם VIAF): 2565721 
זאבל יסאיאן עם בנה הראנט
התנועה האסתטית

הציור "תערוכה באקדמיה המלכותית" (1881) מאת ויליאם פאואר פרית'. הנשים בשמלות בסגנון אסתטיציסטי, אוסקר ויילד מימין, מוקף מעריצות
קנקן תה מעוצב
קריקטורה בפאנץ' הלונדוני מ-1881 הלועגת לתנועה
התנועה האסתטית, או אסתטיציזם (Aestheticism), הייתה תנועה פילוסופית ואמנותית שהתקיימה בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19 בבריטניה, בגרמניה ובצרפת. אחד מביטויי הדגל של האסתטיציזם, ולעיתים הכינוי שלה, הוא "אמנות לשם אמנות", Art for Art's Sake, L'art Pour L'art. התנועה חרתה על דגלה את האסתטיקה, היופי, כאידיאל עליון בכל תחומי החיים, לא רק באמנות (אמנות פלסטית, מוזיקה, שירה וספרות) אלא גם באדריכלות, עיצוב פנים ועיצוב מוצר.  ההוגים המרכזיים של התנועה ולטר פייטר, אוסקר ויילד, ג'יימס מקניל ויסטלר, ויליאם מוריס, פרדריק לייטון, תאופיל גוטייה, אוברי בירדסלי ודנטה גבריאל רוזטי. ג'ון ראסקין היה אחד ממתנגדיה. את תנועת האסתטיציזם המשיכה האסתטיקה הפורמליסטית, הן באסתטיקה והן באמנות ובעיצוב.
בריטניה

הרקע לצמיחת התנועה האסתטית בבריטניה היה תחושת רתיעה מהעיצובים הפונקציונליים והכעורים ("החומרנות הגסה") של המוצרים והחומרים שאפיינו את חידושי הטכנולוגיה. לטענתם עצם השימוש בחומרים "מודרניים" כפלדה וזכוכית תעשייתית אין פירושם שיש לעצב מבנים ומוצרים באופן תכליתי ומכוער, אלא להפך, הם מאפשרים הצגת יופי והחדרתו לכל שכבות האוכלוסייה ותחומי החיים. כן יצאה התנועה כנגד מוסרנות היתר של התקופה הוויקטוריאנית שנטתה להצניע צבעים בוהקים והופעה מוחצנת ויוצאת דופן. התנועה צמחה מתוך התנועה האמנותית של הפרה-רפאליטים בהשפעת הרעיונות הצרפתיים של "אמנות לשם אמנות" וכתביו של המבקר ולטר פייטר, מרצה לאמנות הרנסאנס באוקספורד שכתב בספרו הקנוני The Renaissance: Studies in Art and Poetry מ-1873 ש"יש לבעור תמיד בלהבה חזקה, כמו אבן חן יקרה... לשמר את האקסטזה הזאת זה פירושה של הצלחה בחיים".
בבריטניה הייתה התנועה תנועת פילוסופים של האסתטיקה והאמנות וציירים, אליה הצטרפו יוצרי מלאכת-יד ומעצבי פנים. חברי התנועה לא רק יצרו אלא ביקשו "לחיות בתוך יופי", כאשר יופי התפרש כשימוש עז בצבעים, בדים, אבני חן וכדומה.
בית התנועה היה בגלריה גרוסוונור שנפתחה ב-1877 ברחוב בונד בלונדון. עיצוב הפנים כלל ציפוי זהב ושיש והקירות היו בגווני משי צהוב וירוק. הגלריה הציגה מיצירות האסתטיציסטים, קיימה ערבי קריאת שירה והייתה למקום אופנתי. אחד מאורחי הקבע במקום היה הסופר וקובע הטעם אוסקר ויילד.
ברחוב ריג'נט בלונדון פתח ארתור ליברטי ב-1875 את חנות הכלבו "ליברטי" שהציעה חפצים מן המזרח הרחוק והמזרח התיכון ופריטי לבוש ססגוניים שעוצבו ברוח ימי הביניים או ירידים מזרחיים וכדומה. ציירים יכלו להלביש דוגמניות בשמלות ססגוניות אלה, לעטרן בתכשיטים מהחנות, ולציירן בסטודיו שהיה בחנות. בעקבות חנות זו נפתחו בסביבה חנויות "אסתטיקה" נוספות.
מעצרו של אוסקר ויילד, הדמות הציבורית המזוהה ביותר עם התנועה וערכיה, ב-1895 בעוון "סדומיות", אישש את חשדו של הציבור לגבי זיקתה של התנועה לעבריינות וגרם לירידתה ממרכז הזירה.
צרפת

בצרפת התמקדה התנועה בעיקר ביצירה ספרותית ושירית. לפי תפיסת "האמנות לשם אמנות" שהגה תאופיל גוטייה, אין צורך שהשיר יהיה מובן, נושא תוכן מוסרי או לומר דבר מה, די בכך שיהיה יפה, מפעים, מרגש וחד-פעמי ביופיו.
ולטר בנימין, במאמרו "יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני" ציין שהתנועה הייתה תגובת-נגד ליכולת הייצור התעשייתי, המשכפל את המוצר בגרסאות שוות רבות, ועל ידי כך מאבד המוצר מ"הילת הראשוניות והחד פעמיות" שלו.
ראו גם

תנועת האמנויות והאומנויות
דקדנס
סימבוליזם
אסכולת הפארנאס
ויליאם רוברט טיילור

ויליאם רוברט טיילור (באנגלית: William Robert Taylor;‏ 10 ביולי 1820 –  17 במרץ 1909) היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ויסקונסין ה-12 בשנים 1874–1876. קודם לכן הוא כיהן כחבר בשני בתי המחוקקים של מדינתו.
ראשית חייו

ויליאם רוברט טיילור נולד בעיירה וודברי שבקונטיקט כבנם של רוברט ומרי (לבית קולמן) טיילור. כשהיה בן שש התייתם, כאשר אביו טבע כשספינתו אבדה בים. אימו מתה בינקותו. הוא גודל על ידי השכנים, ולאחר מכן הוא עבר עמם למחוז ג'פרסון שבמדינת ניו יורק.
טיילור עבר לאוהיו, שם לימד בבית ספר, למד רפואה ושירת במיליציה המקומית. הוא שירת כנשיא החברה החקלאית של מחוז דיין, ובאגודה החקלאית המדינתית, לאחר שב-1848 הוא עבר לחווה בעיירה קוטג' גרוב שבוויסקונסין, שם הוא היה מעורב בעסקי תעשיית העץ ובחוואות.
ב-1842 נשא טיילור לאישה את קתרין הרד, ולשניים נולדו שלושה ילדים. ב-1886 הוא נישא בשנית לוויולה לי, ולשניים נולד בן אחד.
קריירה פוליטית

ב-1855 נבחר טיילור לאספה המדינתית של ויסקונסין, וכיהן בה שנה אחת. ב-1859 הוא נבחר לסנאט המדינתי, וכיהן בו שנתיים. בנוסף, הוא שימש כיושב ראש מועצת עירו, כחבר מועצת המחוז, מפקח החינוך של המחוז, ומפקח המחוז על העניים. הוא היה חבר בחבר הנאמנים של בית החולים המדינתי לחולי נפש במנדוטה בשנים 1860–1874.
מושל ויסקונסין

אף על פי שהיה דמוקרט, תמך טיילור באיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. ב-1873 הוא נבחר כמושל ויסקונסין לתקופת כהונה אחת מטעם מפלגת הרפורמה, שהייתה קואליציה קצרת ימים של הדמוקרטים, תומכי רפורמה, אנשי האגף הליברלי של המפלגה הרפובליקנית וגופים נוספים. הוא כיהן כמושל מ-5 בינואר 1874 ועד 3 בינואר 1876. הוא שילם את הוצאות טקס ההשבעה שלו, וסירב לקבל מימון לנסיעה ברכבות ולמברקים.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, מינה טיילור את הנשיא השלישי של בית המשפט העליון של ויסקונסין, אדוארד ג'ורג' ראיין. עם זאת, פעולתו הבולטת ביותר של טיילור כמושל הייתה חקיקתו של "חוק פוטר", שכונה כך על שמו של חבר הסנאט המדינתי, הרפובליקני רוברט ל. ד. פוטר. החוק היה בסדר עדיפות גבוהה של תנועת הגרינג'רים, שהיו חלק מהקואליציה שמטעמה נבחר טיילור, והעביר את תעריפי ההובלה ברכבות תחת נציבות הרכבות המדינתית החדשה. על החוק קראו תיגר בבתי המשפט חברות הרכבות, ובין השאר הגיעו לבית המשפט העליון של ארצות הברית. עם זאת החוק עמד במבחן בתי המשפט, אך טיילור הובס בבחירות לתקופת כהונתו השנייה ב-1875. יורשו בתפקיד, הריסון לדינגטון, חתם על חוק לביטול חוק פוטר, והחליף אותו בגרסה חלשה יותר להקמת גוף מפקח חלש יותר על ענף הרכבות.
מותו

ויליאם רוברט טיילור נפטר במוסד לקשישים בעיר ברק שבוויסקונסין, לאחר שירד מנכסיו, ב-17 במרץ 1909, בגיל 88. הוא נטמן בבית הקברות פורסט היל שבמדיסון. על שמו נקרא מחוז בוויסקונסין.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1731-1732
הערות שוליים

1 2 3  "Ex-Gov. Taylor Dies at Madison". The Watertown News. March 19, 1909. p. 2.
↑  "William Robert Taylor". 2009 Jefferson County NYGenWeb
↑  Campbell, John A., ed. (1902). A Biographical History, with Portraits, of Prominent Men of the Great West. Western Biographical and Engraving Co. pp. 258-266.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119126890X  VIAF: 3464156434632112120005   WorldCat (עם VIAF): 3464156434632112120005
התיזה של הוקני-פאלקו

התזה של הוקני-פאלקו היא תיאוריה של תולדות האמנות שפותחה על ידי האמן דייוויד הוקני והפיזיקאי צ'ארלס מ. פאלקו. שניהם טענו שההתקדמות בריאליזם ובדיוק בציור בהיסטוריה של האמנות המערבית מאז הרנסאנס הייתה בעיקר תוצאה של מכשירים אופטיים כמו הקמרה אובסקורה, הקמרה לוסידה ומראות קמורות, ולא רק בשל התפתחות הטכניקה והמיומנות האמנותית. השימוש בצילום של אמנים מהמאה התשע-עשרה תועד היטב.
בספר משנת 2001, "גילוי מחדש של הטכניקות האבודות של המאסטרים ההגדולים" (: Secret Knowledge: Rediscovering the Lost Techniques of the Old Masters), הוקני ניתח את עבודתם של המאסטרים הגדולים (אמני הרנסאנס הגדולים) וטען שאי אפשר ליצור ברמת הדיוק שבעבודתם על ידי נעיצת מבט מקרוב. מאז, הוקני ופלקו הוציאו לאור מספר פרסומים אודות עדויות חיוביות על שימוש בעזרים אופטיים, ועל הסבירות ההיסטורית של שיטות כאלה. ההשערה הובילה למגוון כנסים ודיונים סוערים.
לפי סוון דופרה, התזה של הוקני-פאלקו אינה הסבר סופי או סופי להתפתחות הריאליזם באמנות המערבית. לטענתו, התזה מסתמכת על כמה דוגמאות נבחרות של ציורים המראים סימנים של עיוות אופטי, ומתעלמת מההקשר ההיסטורי, התרבותי והאמנותי של התקופה. הוא מציין שישנם גורמים רבים נוספים שהשפיעו על הטכניקות והכישורים האמנותיים של אמני הרנסאנס, כמו זמינות החומרים, מערכת החסות, החינוך האמנותי וההעדפות האסתטיות. הוא מציע לראות בתזה נקודת מוצא למחקר ודיונים נוספים, ולא תשובה סופית לשאלת המחקר.
תרשים של הקמרה אובסקורה משנת 1772. לפי התזה של הוקני-פאלקו, מכשירים כאלה היו מרכזיים בחלק גדול מהאמנות הגדולה מתקופת הרנסאנס ועד שחר האמנות המודרנית.
הפרסום משנת 2001

חלק מעבודתו של הוקני כלל שיתוף פעולה עם צ'ארלס פאלקו, פיזיקאי של חומר מעובה ומומחה באופטיקה. בעוד שהשימוש בעזרים אופטיים משפר בדרך כלל את הדיוק, פאלקו חישב את סוגי העיוות שנגרם ממכשירים אופטיים ספציפיים; הוקני ופלקו טענו שלמעשה ניתן למצוא שגיאות כאלה בעבודתם של כמה מהמאסטרים הגדולים.
ספרו של הוקני עורר ויכוחים אינטנסיביים ומתמשכים בין אמנים, היסטוריונים של אמנות ומגוון רחב של חוקרים אחרים. התזה עוררה עניין רב בשיטות ובטכניקות בפועל של אמנים, בקרב מדענים והיסטוריונים של המדע, וכן היסטוריונים כלליים והיסטוריונים של אמנות. הם פירשו את התזה של הוקני-פאלקו כהאשמה שהמאסטרים הגדולים "רימו" והסתירו בכוונה את שיטותיהם. הפיזיקאי דייוויד ג'י סטורק וכמה משותפיו טענו נגד התזה של הוקני-פאלקו מנקודת מבט טכנית.
התיאוריה של הוקני ופאלקו עוררה השראה והביאה להתפתחות המחקר בנוגע לשימוש באופטיקה לאורך ההיסטוריה של האמנות. לדוגמה, היה מקרה של מחקר בן עשור על יצירותיו של רמברנדט שנערך על ידי הצייר פרנסיס אוניל. במאמר (בכתב העת באנגלית Journal of Optics, 2016) שכתב עם החוקרת העצמאית סופיה פאלאצו קורנר (Sofia Palazzo Corner) שכותרתו דיוקנאות עצמיים של רמברנדט, אוניל הציג נושאים חוזרים בעבודותיו של הצייר שמעידים על השימוש שלו במראות, במיוחד בדיוקנאות העצמיים שלו. שימושים אלה כוללים את השימוש ב-chiaroscuro (הטיפול באור ובצל ברישום ובציור). שהוא עדות נחרצת של תנאי התאורה הדרושים להקרנות, וכן את המבט הלא-ממוקד של רמברנדט בדיוקנאות העצמיים שלו, אשר לפי אוניל הצביע על כך שהאמן כנראה הסתכל הצידה על משטח הקרנה במקום ישר על מראה שטוחה.
מקורות התזה

אהרון שרף, בספרו "אמנות וצילום" (Scharf, Aaron, Art and photography) משנת 1968, מביא עדויות לשימוש בצילומים ובמצלמה על ידי ציירים. הוקני מתייחס לספרו זה בציורו My Parents (ההורים שלי) משנת 1977 (מוזיאון טייט בריטניה) שבו מתואר אביו כשהוא קורא את הספר בריכוז. שרף מציין בהקדמה שלו שבשנת 1568 דניאל ברברו, הסופר הוונציאני לאדריכלות, המליץ על הקמרה אובסקורה כעזר לאמנים: "על ידי החזקת הנייר יציב אתה יכול לעקוב אחר כל מתאר הפרספקטיבה בעט, להצלילו ולצבוע בעדינות. זה מהטבע." כפי שתואר ב-Secret Knowledge, בינואר 1999, במהלך ביקור בגלריה הלאומית, לונדון, הוקני הגה את הרעיון שעזרים אופטיים הם גורם המפתח בהתפתחות הריאליזם האמנותי. הוא הופתע מהדיוק של דיוקנאות מאת ז'אן אוגוסט דומיניק אינגרס, והשתכנע שאינגרס השתמש בקמרה לוסידה או במכשיר דומה. מאותו רגע, הוקני החל לחפש סימנים לשימוש בעזרים אופטיים בציורים קודמים, ויצר את מה שהוא כינה את הקיר הגדול (בקישור זה למאמר ב"הארץ" יש להתייחס בעיקר לפיסקה "שטחי או מרגש") בסטודיו שלו על ידי ארגון תמונות של אמנות ריאליסטית גדולה לפי פרק זמן. מה שהוא ראה כעלייה פתאומית של הריאליזם בסביבות 1420, בשילוב עם הצעתו של צ'ארלס פאלקו שניתן היה להשתמש במראות קעורות באותה תקופה כדי להקרין דימויים, היה הנבט של התזה של הוקני-פאלקו, כפי שכתב דופרה במאמרו.
בשנת 2004 פרסמו פאלקו והוקני את "תובנות אופטיות לאמנות הרנסאנס" Optics and the Old) Masters Revisited) ניתוח של השימוש הסביר במראות קעורות בעבודתו של יאן ואן אייק. המאמר הופיע בכתב העת Optics & Photonics News. בשנת 2001, הוקני פרסם גרסה מורחבת של הטיעון שלו בספרו Secret Knowledge.
ההשערה שהטכנולוגיה שימשה באמנות הרנסאנס לא הייתה שנויה במחלוקת באופן מיוחד במחקרים ובספרות המוקדמים. באנציקלופדיה בריטניקה משנת 1929, במאמר נרחב על הקמרה אובסקורה הוזכר לאון בטיסטה אלברטי כמשתמש הראשון במכשיר שמתועד כבר ב-1437. בדיון שהתחיל בתזה של הוקני-פאלקו הייתה התעלמות מהראיות הרבות לשימוש נרחב במכשירים טכניים שונים, לפחות בתקופת הרנסאנס, וכן, למשל, בציור הולנדי מוקדם.
הטיעון של הוקני

פרט של הנברשת והמראה מתוך דיוקן ארנולפיני של יאן ואן אייק משנת 1434, הוא אחת הדוגמאות המרכזיות של הוקני ב-Secret Knowledge, הטוען שאמני הרנסאנס המוקדמים כמו יאן ואן אייק ולורנצו לוטו השתמשו במראות קעורות; כראיה, הוא מצביע על הנברשת ב"דיוקן ארנולפיני" של ואן אייק, על האוזן בדמותו של הקרדינל אלברגטי של ואן אייק, ועל השטיח בציור בעל ואשתו של לוטו. הוקני מציע שאמנים מאוחרים יותר, החל מקאראוואג'ו השתמשו גם במראות קמורות, כדי להשיג שדה ראייה גדול.
הידע הסודי מספר על חיפושיו של הוקני אחר עדויות לעזרים אופטיים בעבודתם של אמנים קודמים, כולל הרכבה של "הקיר הגדול" של תולדות האמנות המערבית. נראה שיצירתו של יאן ואן אייק מהמאה ה-15 היא נקודת המפנה, לטענתו, שאחריה הפכו אלמנטים של ריאליזם בולטים יותר ויותר. הוא תולה את השינויים לכיוון הריאליזם המתפתח בהתקדמות בטכנולוגיות אופטיות. ברבעון של אוניברסיטת קיימברידג' משנת 2002 The Cambridge) Quarterly) כותבת החוקרת ג'יין פארטנר (Partner, Jane) שהטיעון של הידע הסודי הוא בעיקרו טיעון ויזואלי, שכן הוקני כמעט לא היה מסוגל לקבוע מתי וכיצד נעשה שימוש בעזרים אופטיים על ידי ראיות טקסטואליות או ישירות.
פאלקו ואבן אל-היית'ם

בכנס מדעי (9th International Symposium on Signal Processing and ItsApplications (Sharjah, United Arab Emirates, February 12-15, 2007 פלקו טען עוד כי עבודתו של הפיזיקאי הערבי אבן אל-היית'ם (965–1040) על אופטיקה, בספר האופטיקה שלו, עשויה הייתה להשפיע על השימוש בעזרים אופטיים של אמני הרנסאנס. פאלקו אמר כי הדוגמאות שלו ושל הוקני לאמנות הרנסאנס "מדגימות רצף בשימוש באופטיקה על ידי אמנים משנת 1430 לערך, עד היום, שניתן לטעון שמקורם בהשפעתו של אבן אל-היית'ם.
ביקורת > מיומנות האמן

היסטוריונים של אמנות ואחרים מתחו ביקורת על התזה של הוקני בטענה שהשימוש בעזרים אופטיים, למרות שהוא מבוסס היטב במקרים בודדים, אינו מסביר היטב את ההתפתחות הכוללת של האמנות המערבית, וכי תיעודים היסטוריים וציורים ותצלומים של סטודיואים לאמנות (ללא מכשירים אופטיים), כמו גם של אמנים ריאליסטים של ימינו, מוכיחים שרמות גבוהות של ריאליזם אפשריות ללא עזרים אופטיים.
ביקורת > עיוות אופטי

נוסף להטלת הספק של היסטוריונים של אמנות ומבקרי אמנות מודרנית, חלק מהביקורת החריפה ביותר על התזה של הוקני-פאלקו הגיעה ממומחה אחר באופטיקה, בעיבוד תמונה וזיהוי תבניות, דייוויד ג'י סטורק. סטורק ניתח את התמונות שבהן השתמשו פאלקו והוקני, והגיע למסקנה שהן אינן מדגימות את סוגי העיוות האופטי שגורמות מראות קמורות או עדשות מתכנסות. פלקו השיב כי הביקורות של סטורק הסתמכו על נתונים מפוברקים ועל מצג שווא של התיאוריה של הוקני ופאלקו. סטורק הפריך זאת. (הטענות וטענות הנגד התפרסמו כולם במגזינים מדעיים והפכו להיות מחלוקת אישית טעונה רגשית בין פאלקו לסטורק)
ביקורת > אופטיקה בתקופת הרנסאנס

מבקרי תאוריית הוקני-פאלקו מטילים בה ספק בשל איכות המראות והזכוכית האופטית בתקופה שלפני 1550 והיעדר ראיות טקסטואליות (למעט הציורים עצמם כ"ראיות תיעודיות") לשימוש בהם להקרנת תמונה במהלך תקופה זו. היסטוריונים נוטים להסכים לגבי הרלוונטיות האפשרית של התזה בתקופה שבין 1550 להמצאת הטלסקופ, ותומכים בה בזהירות לאחר התקופה ההיא, כאשר ברור שהיו עניין ויכולת להקרין תמונות ריאליסטיות; ציירים מהמאה ה-17 כמו יוהנס ורמיר וגספר ואן ויטל השתמשו במכשירים אופטיים במגוון דרכים, אם כי לא בדרכים שנקבעו על ידי הוקני, לדברי סוון.
בהשארת הטיעונים האופטיים הטכניים בצד, היסטוריונים של המדע חקרו כמה היבטים של הסבירות ההיסטורית של התזה בסדרת מאמרים משנת 2005 במדע ורפואה מוקדמים. בהקדמה שלו סוון דופרה (Dupré, Sven,2005)) טען כי הניתוח של הוקני-פאלקו נשען ברובו על מספר קטן של דוגמאות, "כמה עשרות סנטימטרים רבועים" של קנבס שמראים לכאורה סימנים לכך שנעשה שימוש במכשירים אופטיים. עם זאת, לפי סוון דופרה, התזה של הוקני-פאלקו אינה הסבר סופי או מוחלט להתפתחות הריאליזם באמנות המערבית. לטענתו, התזה מסתמכת על כמה דוגמאות נבחרות של ציורים המראים סימנים של עיוות אופטי, אך מתעלמת מההקשר ההיסטורי, התרבותי והאמנותי של התקופה. הוא מציין עוד שישנם גורמים רבים נוספים שהשפיעו על הטכניקות והכישורים האמנותיים של אמני הרנסאנס, כמו זמינות החומרים, מערכת החסות, החינוך האמנותי וההעדפות האסתטיות. הוא מציע לראות בתזה נקודת מוצא למחקר ודיונים נוספים, ולא תשובה סופית.
ביקורת > הקרנת תמונה

המחברות של לאונרדו דה וינצ'י כוללות מספר שרטוטים ליצירת מראות קעורות. לאונרדו גם מתאר קמרה אובסקורה בקודקס אטלנטיקוס (סט בן 12 כרכים של רישומים וכתבים שלו) בשנים 1478–1519.
הקמרה אובסקורה הייתה ידועה במשך מאות שנים ותועדה על ידי אבן אל-חית'ם בספר האופטיקה שלו בשנים 1011–1021. באנגליה של המאה ה-13 תיאר רוג'ר בייקון את השימוש בקמרה אובסקורה לצפייה בטוחה בליקויי חמה, היות שהצופה מסתכל על התמונה המוקרנת ולא בשמש עצמה.
בקטלוג של כתבי יד אופטיים מימי הביניים והרנסאנס של דייוויד לינדברג (המכון האפיפיורי לחקר ימי הביניים, 1974) מפורטים 61 כתבי יד שנכתבו בשנים 1000–1425. כתבי יד אלה לא רק מתארים שיטות להכנת מראות ומראות פרבוליות אלא גם דנים בשימוש בהן להקרנת תמונה.
זכוכית אופטית
שרה ג'יי שכנר, היסטוריונית של המדעים, טענה שכלי זכוכית אופטיים ששרדו מהמאות ה-15 וה-16 אינם מתאימים לשמש ליצירת דימויים ריאליסטיים, בעוד ש"אפילו חשיבה על הקרנת תמונות הייתה זרה למסגרת התודעה המושגית העכשווית." וינסנט אילארדי, היסטוריון של זכוכית אופטית מתקופת הרנסאנס, התנגד למסקנותיה של שכנר המבוססות על כלי זכוכית ששרדו, היות שאי אפשר לצפות שהמצב הנוכחי של כלי זכוכית מתקופת הרנסאנס ישקף את האיכות האופטית של כלי זכוכית כאלה כשהם היו חדשים. אילארדי מתעד את לורנצו לוטו רוכש מראת קריסטל במחיר יקר בשנת 1549, תיעוד זה מחזק את התזה של הוקני-פאלקו במקרה של לוטו. דברי אילארדי מופיעים בפרסום של החברה הפילוסופית האמריקאית.
יתר על כן, אפילו משקפי ראייה רגילים (משקפיים) יכולים להקרין תמונות באיכות אופטית מספקת כדי לתמוך בתזה של הוקני-פאלקו ומשקפי ראייה כאלה, יחד עם זכוכית מגדלת ומראות, לא רק שהיו זמינים באותה תקופה, אלא אף תועדו למעשה בציורים של המאה ה-14 על ידי אמנים כמו תומסו דה מודנה (Tommaso da Modena).
המיקרוביולוג החלוץ אנטוני ואן לוונהוק (1632–1723), הולנדי, בן זמנו של האמן ורמיר בדלפט נודע כבעל כישורים יוצאי דופן בייצור עדשות, לאחר שיצר עדשות קטנות בודדות המסוגלות להגדלה של פי 200, העולה בהרבה על אלו של מיקרוסקופים מורכבים יותר של התקופה. אך הישגיו בייצור העדשות לא היו בעלי ערך למשך זמן רב שכן הוא שמר בסוד היבטים של בנייתן; בשנות ה-50, סטון (C. L. Stong) השתמש בחיבור סיב זכוכית דק במקום ליטוש כדי ליצור מחדש מיקרוסקופים לפי שרטוטיו של לוונהוק. זמן רב האמינו שאנטוני ואן לוונהוק הוא אמן של ליטוש עדשות (רעיון שחזר על עצמו בסרט תיעודי בטלוויזיה של ה-BBC). עם זאת, כעת מאמינים [על ידי מי?] שהוא נתקל בשיטה פשוטה יחסית לייצור כדורי זכוכית קטנים ואיכותיים על ידי חימום וטיפול במוט קטן של זכוכית סודה ליים.