stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס מאן
ביוגרפיה > בארצות הברית > ביקור בגרמניה

לאחר נפילת הרייך השלישי, ב-13 בדצמבר 1946, הוחזר למאן תואר הדוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בון שנשלל ממנו.
בשנת 1949 ביקרו מאן וקטיה בגרמניה, לראשונה מאז הגירתם ממנה בשנת 1932. עילת הביקור הייתה "שנת גתה" עם מלאות 200 שנה להולדתו של גדול הסופרים הגרמנים יוהאן וולפגנג פון גתה שמאן העריץ ואף כתב עליו את הרומן "לוטה בויימאר", ספרי מחקר ואף שני ספרים מיוחדים לשנת גתה בשם "גתה והדמוקרטיה" (Goethe und die Demokratie) ו"נאום בשנת גתה" (Ansprache im Goethejahr).
בהגיעו לגרמניה התבשר מאן כי הוחלט להעניק לו את פרס גתה היוקרתי של פרנקפורט ואת פרס גתה של ויימאר. בתחילה ביקר בפרנקפורט שבגרמניה המערבית, עיר הולדתו של גתה, ונשא בה, בכנסיית פאול, נאום על אודות חייו של גתה. מאן התקבל בכבוד רב אף שגרמנים רבים עדיין ראו בו "בוגד" ו"עריק". לאחר מכן חצו בני הזוג את הגבול לגרמניה המזרחית, שהייתה בשליטה קומוניסטית, וביקרו בוויימאר, עיר מגוריו של גתה, שם קיבל מאן את הפרס. העובדה שמאן חצה את הגבול בין שתי הגרמניות בתקופת המלחמה הקרה בלי להצהיר על עמדה פוליטית התומכת במדינות המערב, עוררה תרעומת וחשד, ויש שהחלו אז לזהותו כקומוניסט.
בשנת 1950 תכנן מאן לבקר בישראל בשנית, בעיקר בשל מה שהחסיר בביקורו הקודם בשל מחלתו, אך טיול זה לא יצא לפועל. בימי שהותו האחרונים בארצות הברית פרסם מאן את הרומן "הנבחר" (1951) שהוא מעין אגדה ריאליסטית מימי הביניים ומסכת רבת מוטיבים של חטא וכפרה סביב דמותו של האפיפיור גרגוריוס הראשון. מאן השתמש באגדת גרגוריוס על האבן כבסיס לספר.
ביוגרפיה > בארצות הברית > שיבה לאירופה

בשנת 1952 החליט הזוג מאן לעקור סופית מארצות הברית ולחזור לאירופה. מאן לא היה מעוניין לחזור לגרמניה, בעיקר בגלל אי-ההבנה והשנאה שרחש כלפיו חלק גדול מהעם הגרמני. לפיכך, עקר לשווייץ שהייתה אהובה עליו. לפני עזיבתו כתב לעיתונות תגובה לשלטונות ובה פירט את הגורמים לעזיבתו העתידית:
האומנם אסור לי להתנגד לקונפורמיזם מסוים השכיח עתה בארצות הברית? הרי לא במקרה אני חי במערב. אני חי כאן כבן נאמן למערב ומקווה להשלים כאן את מסכת חיי. אילו ידעתי משטר עדיף מהדמוקרטיה שלנו, הייתי יוצא לשם גם כיום ומעמיד את עצמי לרשותם. אני אזרח אמריקאי ושומר אמונים לארצי, אך עם זאת אני שואף לחדש ולקיים את הקשר עם היבשת הישנה. ואם יש להתבייש בשאיפה זו, משמע שלא ידעתי עד היום מה פשר המלה בושה. אך נראה, כי בעולם הדמים המפולג אין גבול לאי-הבנות, ללחשים, לחשדות ולהלשנות, ומשום כך נגזר כנראה גם עלי לא לדעת מנוחה עד אחרון ימי.
בשנת 1954, מקץ 20 שנות חיים בניכר, שב מאן בפעם הראשונה אל חבל הריין. מאן הוזמן להרצות באוניברסיטת קלן, שם קרא קטעים מתוך הרומן "וידויי ההרפתקן פליכס קרול". בסתיו של אותה שנה ראה הספר אור בשם "וידויו של נוכל" (Bekenntnisse des Hochstaplers). סגנונו ההומוריסטי והנועז של הרומן, גרם להסתייגויות מסוימות מיצירה זו.
אף שעברו כמעט עשר שנים מאז סיום מלחמת העולם השנייה רבים בגרמניה לא שכחו למאן את "בריחתו" מהמולדת בעת צרה. דוגמה לדבר ניתן למצוא בדבריו של המנצח הגרמני וילהלם פורטוונגלר "אינני כמו תומאס מאן, המחליף את לאומיותו בכל הזדמנות כהחליף כותונת."
בעת שהותו בגרמניה המזרחית הוענק למאן עוד תואר דוקטור לשם כבוד על ידי אוניברסיטת פרידריך שילר ביינה. בשנת 1955, השנה האחרונה לחייו של מאן, חלה "שנת שילר" על שמו של המשורר והמחזאי הגרמני פרידריך שילר במלאת 150 שנה לפטירתו. מאן כתב נאום לרגל המאורע בשם "מסה על שילר" (Versuch über Schiller). הנאום התקבל בהתלהבות על ידי קהל המאזינים בשטוטגרט בה נאם. משטוטגרט נסע מאן לעיר הולדתו ליבק, שם הוענקה לו, לשמחתו, אזרחות כבוד של העיר.
ביולי 1955, עם חזרתו לשווייץ מחופשה בהולנד, החל מאן לאסוף חומר לכתיבת המחזה "חתונתו של לותר", אותו לא הספיק לכתוב.
מאן נפטר ב-12 באוגוסט 1955 ונקבר בקילכברג (Kilchberg) שבקנטון ציריך.
כתביו > יצירתו

יצירתו של מאן מאופיינת במתח בין הדיוניסי לאפוליני (על פי תורתו הפילוסופית של פרידריך ניטשה). לשיטתו של ניטשה שני קטבים אלו אינם סותרים זה את זה אלא מתקיימים באדם זה לצד זה. מוטיב זה בולט בעיקר בנובלות "טוניו קרגר" ו"טריסטאן" וברומנים "דוקטור פאוסטוס" ו"וידויי ההרפתקן פליכס קרול", בהם מוצגת דמותו של האמן הבודד, הפרוש מן החיים ועם זאת רואה בחיים הטבעיים דבר טוב. האמן נמשך אל החיים הבטוחים ונרתע מפניהם בעת ובעונה אחת. מתח זה מבטא את היסוד המכונן ביצירתו של מאן – הניגוד בין החיים והרוח.
ב"בית בודנברוק" משתמש מאן במוטיבים מן הרומן הריאליסטי הצרפתי והרוסי (בעיקר בלזק וטולסטוי) על מנת לפרוס בפני הקורא תמונה רחבה של התמוטטות החיים הבורגניים באימפריה הגרמנית והמעבר מהמאה ה-19 אל המאה ה-20. "בית בודנברוק" נחשב לחידוש מהפכני בספרות הגרמנית, שכן עד פרסומו כמעט שלא הייתה ספרות ריאליסטית גרמנית.
ברומן "הר הקסמים" מתאר מאן מאבק הרואי בכישוף האפל ובפיתוי הקטלני של הרומנטיקה הגרמנית ("הסער והפרץ"), המעמידה את הארוס, את היופי ואת המוות כמעין שילוש קסום שאין לעמוד בפניו. המציאות המתוארת על פסגתו של הר הקסמים אינה המציאות הרגילה אלא מציאות הפוכה, חסרת טעם, המעמידה בספק את "ארץ השפלה" (העולם הרגיל) ואת יכולתה לשרוד ולהתקיים. בגובה ההר מעניק מאן לסיפור תחושת זמן אחרת. מי שמגיע להר שוכח את תפישת המרחב והזמן המציאותיות ומתוך כך מחיש את המוות. הספר הוא מעין אלגוריה לתחושה הכללית באירופה ערב מלחמת העולם הראשונה. "הר הקסמים" היווה חידוש באמנות הרומן, לצד "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס ו"בעקבות הזמן האבוד" של מרסל פרוסט.
מאן עמד ביצירתו על הזיקה שבין נטייה אמנותית והערצת היופי ובין התפישה הפשיסטית. בנובלה "מוות בוונציה" מקשר מאן בין הערצת היופי לבין פריצת הגבולות אצל הסופר אשנבאך והמוות הבלתי נמנע. כך הוא גם מציג את דמותו של ההיפנוטיסט בנובלה "מאריו והקוסם", שנכתבה כניסיון להתחקות על טבעו של הפשיזם ולחשוף את המנגנונים הפסיכולוגיים של היפנוזת ההמונים. מאן רומז בסיפור כי אין דרך להיאבק בפשיזם ולנצחו אלא באמצעות מאבק אלים.
ברומן "יוסף ואחיו" מגולל מאן את פרשת חייו של יוסף המקראי תוך הדגשת הצד ההומניסטי של יוסף. דמותו של יוסף היא דמותו של האדם האולטימטיבי, שכל התכונות הטובות של האנושות מגולמות בו. המוטיב ההיסטורי חוזר ברבות מיצירותיו של מאן.
כתביו > כתיבתו

על אופן כתיבתו של מאן העידה אשתו, קטיה מאן, בספרה "זיכרונות שלא נכתבו" המתעד את חיי מאן גם במישור הפרטי והפחות ידוע.
על עמקותו של מאן בחומר הנדרש ליצירתו כתבה:
דרך עבודתו של תומאס מאן הייתה מופלאה. בכתבו ספר היה נכנס לעובי קורתו של הנושא וצולל לתוך מעמקי מעמקיו, ובעודו שוקד על הכתיבה, היה מוסיף לחקור ולדרוש בלי הרף. הוא היה קונה את כל הראוי לימוד, היה משיג חומר רב, אבל בהיות הספר מוהדר לדפוס היה ממהר לשכוח את הכל, ולא הוסיף עוד להתעניין בנושא.
על צורת הכתיבה של מאן כתבה:
תומאס מאן היה כותב באטיות רבה, אולם משכתב דבר אף היו לו ידיים ורגליים. הוא לא היה משנה כמעט ולא-כלום. הוא היה מתכונן הרבה מראש. היינריך היה כותב גם בערב, ואילו בעלי לא נהג כן מעולם. [...] היה עובד רק לפני הצהריים. לא מסוגל היה לעבוד אלא בהיות ראשו פנוי לחלוטין. [...] היה [...] עוסק בהכנות אותה הקריאה הנדרשה לו ליצירתו, וכן היה מסדר את המכונה בפיו "דרישות היום". רק שלוש השעות הראשונות שלפני הצהריים היו מיועדות למלאכת יצירתו. כתב את הכל בכתב ידו, וביום שמילא בו שני עמודים הרי שהוציא מלאכה רבה מתחת ידו.
על המקורות לדמויותיו של מאן בספריו כתבה:
במקום לבדות דברים מלבו העדיף תומאס מאן להסתייע במציאות. המציאות הייתה חביבה עליו מן ההמצאה, בין שהיו אלה מקומות ואירועים, ובין שהיו קווי אופי יסודיים של אנשים וכיוצא באלה. הוא קנה לעצמו את הנתונים, חדר לתוכם לפי דרכו, האציל עליהם מרוחו, כפי שהיה קורא לדבר, מכוח אמונתו. כפי שקרה לרבים מגדולי תולדות הספרות עורר גם הוא מורת-רוח בלב דגמיו, שכן הזדהו עם עיצובו הפיוטי בדרך תמימה מדי.
הדוגמה המפורסמת ביותר לשאיבה של דמויות מן החיים בצורה מדויקת היא הרומן "בית בודנברוק", שנכתב כרומן מפתח לפי הדגם של משפחתו הקרובה של מאן. הספר עורר בזמנו שערורייה בעיר הולדתו של מאן, ליבק. בספרה העידה קטיה על הדמיון הקרוב בין הדמויות במציאות לדמויות בכתביו - דמיון המקבל אישור מקריאת יומניו, אך בזמנו הכחיש זאת מאן בכל תוקף.
בספרו "דוקטור פאוסטוס" העתיק מאן קורות חיים מדויקים של אנשים מהעבר, כגון ניטשה שהשפיע על מכלול יצירתו, ומבני זמנו, כגון ארנולד שנברג שאף ייעץ לו מספר פעמים בנושאי מוזיקה בעת כתיבת הרומן. קורות חיים אלו נכתבו באופן שניתן בקלות לקשור בינם לבין הדמויות ההיסטוריות האמיתיות.
כתביו > השפעתו

חייו ויצירתו של תומאס מאן היו שנויים במחלוקת עוד בימי חייו, ונותרו כאלה לאחר מותו.
רבים ביקרו אותו בטענה כי יצירתו לוקה בחוסר מקוריות ודמיון, ותלו זאת בדרך עבודתו, שכן יצירותיו של מאן לא נבעו מפרץ פתאומי של יצירתיות, אלא היו פרי עבודה דקדקנית וממושמעת שנמשכה שנים, מדי יום ביומו. התיאורים ביצירתו, של נופים, דמויות ומצבים, מתייחסים פעמים רבות לדברים שבמציאות, ורק במקרים נדירים פרטי העלילה הם פרי בדיון מלא. גרעין עבודתו של מאן הוא שזירתם של פרטי עלילה אלה לכלל עלילה אחידה, שילובן של אסוציאציות מגוונות בתוכה והלבשתה במעטה לשוני, והם שמקנים ליצירתו חוויית קריאה שאותה יש שתיארו כמאפיינת את מעמד הבורגנות המשכילה.
הצלחותיו הספרותיות, סגנון חייו הבורגני הטיפוסי וכן גם נטייתו לפולמוס הקימו לו אויבים. מאותן סיבות היו קשריו עם עמיתיו הסופרים מתוחים לעיתים קרובות. רוברט מוסיל (שאותו העריך מאן מאוד ובמיוחד את יצירתו "האיש בלא תכונות") וקורט טוכולסקי כינו אותו "סופר באותיות גדולות", ברטולט ברכט כינה אותו "סופר-בתשלום של הבורגנות ושופר השלטון", אלפרד דבלין תיאר אותו כמי ש"הפך את קפלי הגיהוץ לעקרון אמנותי". קשרי ידידות היו למאן בעיקר עם הרמן הסה ויעקב וסרמן. גם העובדה שעיצב את רוב דמויותיו לפי דוגמאות מן המציאות, בחלקן מחוגו המשפחתי ובחלקן ממעגל מכריו המפורסמים, לא היטיבה תמיד עם קשריו החברתיים.
יחסם של הנאצים אל תומאס מאן, שהתבטא כבר בשנות ה-20 המוקדמות נגד הנטיות הפוליטיות הימניות-קיצוניות בגרמניה, היה יחס חצוי מאז תפסו את השלטון בשנת 1933. במינכן החרימו את ביתו ואת רכושו ואף ניתן נגדו "צו מעצר מגן". עם זאת, יש סימנים המלמדים על כך שהשלטון היה חפץ מאוד בכך שהסופר המוכר והמפורסם מחוץ לגרמניה, זוכה פרס נובל לספרות, ישוב אל הרייך. כך למשל אפשרו את הופעת החלק השני של הטטרלוגיה "יוסף ואחיו" ("יוסף בימי עלומיו") בהוצאת פישר בברלין במרץ 1934. עם זאת, מאן היסס זמן ממושך לפני שהתבטא בציבור נגד המשטר. רק פרסומו בפברואר 1936, לאחר לחץ מצדה של בתו אריקה, של מכתב פומבי אל אדוארד קורודי ב"נויה צירכר צייטונג", שהביא לשבר בלתי-הפיך עם השלטון בברלין, גרר בהמשך את שלילת אזרחותו ואת מכירתה הפומבית של תכולת ביתו במינכן שנשארה מאחור.
מאן לא הקים תלמידים מובהקים או ממשיכי דרך ספרותיים. לפי חוקר הספרות פטר פיץ, משום שלא ניתן היה להתקיים לצדו של מאן, היה צורך להתממש כנגדו. חוקר הספרות מרסל רייך-רניצקי סיכם זאת: "עשרות סופרים הצהירו שאין איש שהם אדישים כלפיו כמו יוצרו של הר הקסמים. אך הם אמרו זאת בקול רועד מזעם ואפילו מקנאה".
כתביו > יומניו וחייו המיניים

תומאס מאן ניהל יומן במהלך כל חייו. את כל היומנים מהתקופה שלפני מרץ 1933 שרף עם תום מלחמת העולם השנייה. יומניו של מאן ששרדו, משנת 1933 ועד מותו, נפתחו רק עשרים שנה לאחר מותו, החל משנת 1975, לפי ההוראות שנתן בצוואתו.
ביומנים שפורסמו ביטא מאן את מחשבותיו ההומו-ארוטיות ואת אופן התמודדותו איתן. ביומניו ייחס מאן חשיבות מרכזית בחייו לאהבתו לגברים צעירים, דבר שרוח התקופה, בה לא נהוג היה לדבר על נושא ההומוסקסואליות, לא אפשרה דיון בו.
מאן תיאר ביומנים את משיכתו לכנר והצייר הצעיר פאול אהרנברג (אנ'), איתו היה בקשרי ידידות קרובים בין השנים 1899–1904, בתור "החוויה העיקרית של לבו", חוויה שהייתה מהמשפיעות על כתיבתה ותוכנה של הנובלה "מוות בוונציה". בשנת 1950, בגיל 75 פגש את פרנץ וסטרמאייר בן התשע עשרה וכתב ביומנו: "שוב אותו דבר, שוב אותה אהבה". כאשר פורסמו יומניו של מאן בשנת 1975, ויצרו עניין עצום בגרמניה, אותר וסטרמאייר בארצות הברית. האובססיה של מאן כלפיו החניפה לו ועם זאת זעזעה אותו עד עמקי נשמתו.
גם ברבים מכתביו האחרים עסק מאן בהומוסקסואליות ובארוטיקה גברית באופן סמוי, אך התשוקה נותרה רק בכתביו ולא מומשה. מאן, שנמשך בעיקר לנערים מתבגרים, לא תיאר את עצמו כהומוסקסואל פעיל. הוא ראה בהומוסקסואליות תופעה מעוררת השראה, אך מערערת את יסודות החברה ואת קיומו של היחיד. בקובץ המכתבים "על הנישואים" (Die Ehe im Übergang. Brief an den Grafen Hermann Keyserling), שהתפרסם ב-1925, הבחין בין חיי זוגיות במסגרת נישואים, שמעמידים צאצאים ומכוננים את המוסדות החברתיים והמדיניים, לבין היצר ההומו-ארוטי, שפירותיו הם יצירות אמנות, אך כשם שהוא הכרחי כך הוא הרסני. לדעתו, ההומוסקסואל - כמו האמן - מאיים על סדרי החברה ודוחף אותה ואת עצמו לשאול תחתיות. בתשוקה חד-מינית, טען, "אין כל ברכה לבד מברכת היופי, שאינה אלא ברכת המוות". ביומנים התוודה מאן על כיסופיו לאורח חיים אחר לחלוטין, החורג מיחסי הנישואים ההטרוסקסואליים, אבל הסביר כי החליט לשמור על החזות הבורגנית המהוגנת והמאופקת, הנחוצה לאדם במעמדו.
תגובותיהם של בני המשפחה הקרובה שהיו בחיים בזמן פרסום היומנים הייתה מסויגת למדי. נראה כי בנו הצעיר של מאן, מיכאל, אשר עמל על עריכת היומנים, נפגע מיחסו של אביו אליו כפי שזה מתחדד ביומנים. מותו של מיכאל ב-1977, ככל הנראה מהתאבדות, מיוחס על פי רוב להשפעתם של היומנים, שתיארו אותו כתינוק בלתי מתוכנן שהיה מיועד להפלה.
יומניו של תומאס מאן הם מסמך חשוב גם בסגנונם. המעבר המתמיד בין הערות קצרות למשפטים מורכבים ומלאים מעורר עניין. בדומה ליצירתו הספרותית והפובליציסטית, יש ביומנים ניסוחים קולעים וכוח דמיון לשוני. היומנים מספקים הצצה לא רק לדמותו הפרטית של מאן אלא מתעדים גם את השתלשלות יצירותיו ומבהירים את המוטיבציה האמנותית שלו.
כתביו > עיבודים

רבות מיצירותיו של מאן עובדו במרוצת השנים. הרומנים "בית בודנברוק", "הוד מלכות", "וידויו של ההרפתקן פליכס קרול", "לוטה בויימאר", "הר הקסמים", "דוקטור פאוסטוס" (וכן הספר שנכתב בעקבותיו "התהוותו של דוקטור פאוסטוס") והנובלות והסיפורים "מוות בוונציה", "טוניו קרגר", "גזע ולזונג", "טירוף מערכות וצער מוקדם", "מאריו והקוסם", "אדון פרידמן הקטן", "הליצן", "טריסטאן", "הראשים המוחלפים" ועוד עובדו לסרטים כ"מוות בוונציה". חלק מהיצירות אף הופקו במספר גרסאות לטלוויזיה. לנובלות "מוות בוונציה" ו"הראשים המוחלפים" נכתבו אופרות שהועלו בהצלחה רבה בגרמניה. ל"ראשים המוחלפים" אף נעשתה גרסת תיאטרון מוזיקלי. במרחב הספרות החדשה קיימים אזכורים רבים ליצירותיו של מאן ובעיקר לנובלה "מוות בוונציה".
יחסו ליהודים > יחסו לציונות

בשנת 1947, שנה לפני הקמת מדינת ישראל, אמר מאן בנוגע ליישוב היהודי בארץ ישראל:
רגש היושר הפנימי שלי אומר לי, כי ליהודים הרשות המלאה לבוא לארצם. ולא רק בזכותם ההיסטורית רשאים הם לכך, אלא גם בזכות מה שהם עוללו בארץ ישראל. ביקרתי בארץ לפני 17 שנה ולא אשכח את הרושם הכביר שעשו עלי שתי תופעות, האחת היא תחיית השפה העברית, דבר שלא יאומן ושלא הייתה דוגמתו בכל תולדות האנושות. והדבר השני - אף הוא מהפכה, אני מתכוון לדור החדש שקם שם לחיים.
בשנת 1949, אמר מאן בריאיון לעיתון דבר:
למותר לחזור ולהטעים את רגשות אהדתי לרעיון הציוני, בפרט בשעה זו, לאחר שרעיון זה נתגשם בחיים. הן את רגשותיי אלה הבעתי באוזניכם עוד בשנת 1930, בימים שבהם לא היה זה מן הדברים המקובלים. היה זה לאחר ניצחונם הראשון או השני של הנאצים בבחירות הכלליות בגרמניה. [...] אחד הדברים החשובים ביותר במאורעות השנה שעברה הוא שהרעיון הצודק נחל ניצחון! הרעיון ניצח משום שהיה צודק. הכרה זו מרנינה את לבי ומחזקת את תקוותי. עוד לפני זמן ניכר נתתי את דעתי על רעיון המדינה היהודית, שיביא ברכה לא רק לאזרחיה אלא גם ליהודי העולם כולו. [...] אמונתי הבלתי-מעורערת, כי בשטח האמנותי, ולא רק החברתי ואפילו המדיני, עתיד העולם לקבל שוב ערכים חדשים ורעיונות חדשים שיצאו מישראל, מארץ ישראל ומעם ישראל, שהוא כעוף החול, בין אומות העולם.
מאן הדגיש כי לדעתו על התנועה הציונית להימנע מעוול כלפי העם הערבי, וסבר כי מתוך אהדה בין שני העמים תימצא הדרך להבנה הדדית. על רעיון קבוצת "ברית שלום" בהנהגתו של יהודה לייב מאגנס אמר כי הוא "מוצא חן בעיני".
בשנת 1907, מאן הזהיר את הגרמנים בפני אקסודוס יהודי אירופה, כי הוא ראה ביהדות "מרכיב הכרחי" להתפתחות התרבותית האירופאית, "במיוחד בגרמניה". בתור פטריוט גרמני, מאן פחד שהאנטישמיות הגרמנית תקרב את יהודי גרמניה לרעיון הציוני, כי הוא בטח ש"האקסודוס המוחלט של יהודי אירופה, כמו שציונים קפדנים חולמים ממנו, היה האסון הכי גדול שאירופה יכולה לחוות".
הנצחה

תומאס מאן, שהיה סופר זוכה פרס נובל, מרצה בעל שם, והומניסט ידוע, הונצח ברחבי העולם, ובגרמניה בפרט. בין המאמצים שנעשו כדי להנציח את שמו, ניתן למנות את הבאים:
בית תרבות לזכרו של מאן הוקם בשנת 1995 בעיירה נידה שבליטא, בבית שבו התגורר מאן בין השנים 1930–1932. במקום נערכות הרצאות, סדנאות ופעילויות שונות לזכרו של מאן, ומדי שנה נערך במקום פסטיבל בינלאומי על שמו. במקום גם מוזיאון העוסק בו ובמשפחתו.
בציריך, שווייץ, נבנה לאחר מותו של מאן "ארכיון תומאס מאן" (Thomas-Mann-Archiv) ובו הספרייה של מאן, ספרי המחקר אשר שימשו אותו לצורך כתיבתו הספרים, כתבי יד מקוריים וחומרים שונים שעדיין לא פורסמו.
הסופר הגרמני זוכה פרס נובל לספרות גינטר גראס חשף מצבת זיכרון לזכרו של מאן ביום הולדתו ה-128 של מאן בשנת 2003, בעיירה סבטלוגרוסק, מחוז קלינינגרד שברוסיה.
בליבק, עיר הולדתו של מאן, נקרא בית ספר על שמו (Thomas Mann Schule). בבודפשט, הונגריה הוקמה גימנסיה על שמו של מאן (Thomas Mann Gymnasium) כחלק מרשת בתי הספר הבינלאומיים של האיחוד האירופי.
רחובות רבים בגרמניה קרויים על שמו של מאן (Thomas-Mann-Straße).
"פרס תומאס מאן" לספרות מוענק כל שלוש שנים משנת 1975 על ידי עיריית ליבק, לסופרים ש"הצטיינו ביצירתם הספרותית ברוח ההומאניות שאפיינה את יצירתו של תומאס מאן", וסכום הזכייה הוא עשרת אלפים אירו. בשנת 2008 עמדה "האקדמיה הבווארית לאמנויות יפות" לכנות גם היא את פרס הספרות הגדול שלה בשם "פרס תומאס מאן", דבר אשר עורר תרעומת בליבק שכן אותה אקדמיה גירשה את מאן משורותיה שבעים וחמש שנה לפני כן. במסגרת פשרה שהושגה יוענק הפרס על ידי עיריית ליבק והאקדמיה הבווארית יחדיו ויקרא "פרס תומאס מאן של עיר ההנזה ליבק ושל האקדמיה הבווארית לאמנויות יפות", על סך עשרים וחמישה אלף אירו. בוועדת הפרס שישה שופטים: שלושה מליבק ושלושה ממינכן בירת בוואריה.
בבית הראשון בו התגוררה משפחת מאן בליבק, ובו התרחשו המאורעות בבית בודנברוק, יש כיום מוזיאון על שמם של תומאס מאן והיינריך מאן. המוזיאון סוקר את מפעל חייהם ואת יצירתם.
בפריז, צרפת, נקראה מכללה על שמו. חלק ממבני המכללה שוכנים ברחוב הנקרא על שמו של תומאס מאן גם כן.
בגרמניה הוקמה אגודה על שמו של תומאס מאן, ובשווייץ הוקמה אגודה מקבילה. האגודה השווייצרית חוקרת את כתביו של מאן ומוציאה מדי כמה חודשים פרסומים של מחקריה.
בולים לזכרו של מאן הונפקו במדינות רבות ברחבי העולם. בנוסף לגרמניה ושווייץ הונפקו בולים גם בגמביה, מאוריטניה, סיירה לאון ובמקומות נוספים.
ביוגרפיות רבות נכתבו על מאן ועבודות מחקר רבות נכתבו עליו באקדמיה.
מלבד הרומנים והסיפורים של מאן, שמודפסים כיצירות בודדות, אוגדו והוצאו לאור, במועדים שונים, כל כתביו של מאן במספר רב של כרכים, בידי הוצאת פישר הגרמנית.
הקרן הקיימת לישראל נטעה יער לזכרו של מאן באשתאול.
פסלים בדמותו של מאן עוצבו ברחבי גרמניה, בין היתר פסל בדמותו של מאן וכלבו (על פי הנובלה של מאן "אדם וכלבו").
ציורי אמנות רבים צוירו בעקבות ספריו של תומאס מאן.
סרטים רבים נעשו בעקבות חייה של משפחת מאן, בעיקר בגרמניה, בהם "Unsere Besten", "Unterwegs zur Familie Mann", "Die Manns - Ein Jahrhundertroman" ,"Thomas Mann in Amerika".
הקוטג' של מאן בִנידָה (Nida) שבליטא המשמש כבית התרבות תומאס מאן ובו מוזיאון לחייו וליצירתו של מאן.
ציור של הר הקסמים. כריסטיאנה תוניס (Christiaan Tonnis), שמן על קנבס, 155x185 סנטימטר, פברואר 1987.
מצבה לזכרו של מאן שנחשפה בידי גינטר גראס. טלוגורסק (Svetlogorsk), רוסיה.
בית הספר על שם תומאס מאן (Thomas-Mann-Schule) בליבק, עיר הולדתו של מאן, גרמניה.
מצבת הקבר של תומאס וקטיה מאן. קליכברג (Kilchberg), ציריך
לקריאה נוספת > ביוגרפיה

קטיה מאן, זיכרונות שלא נכתבו (Meine ungeschriebenen Memoiren), הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר. תרגם ישראל זמורה, תל אביב, 1979.
יוסף ליכטנבום, מספרי העולם, הוצאת אחיאסף, ירושלים, 1958.
מרסל רייך רניצקי, החיים והספרות (Mein Leben), חלק חמישי, פרק שלושים ושבע - "משפחת הקוסם". הוצאת דביר, תרגמה רחל בר-חיים, 2004.
אברהם שאנן, מלון הספרות החדשה - ערך "תומאס מאן", עמודים 478–483. הוצאת יבנה, 1970.
ד"ר אמיל פוירשטין, סופרי מופת - ערך "תומאס מאן - יוסף ואחיו", כרך שלישי (סופוקלס, סטנדהאל, היינה, גוגול, פלובאר, דוסטויבסקי, מאן), הוצאת השכלה, תל אביב, 1958.
Karl Werner Böhm: Zwischen Selbstzucht und Verlangen. Thomas Mann und das Stigma Homosexualität. Untersuchungen zu Frühwerk und Jugend. Königshausen & Neumann, Würzburg 1991, ISBN 3-88479-558-9
Klaus Harpprecht: Thomas Mann. Eine Biographie. Rowohlt-Verlag, Reinbek 1995, ISBN 3-498-02873-1
Peter de Mendelssohn: Der Zauberer. Das Leben des deutschen Schriftstellers Thomas Mann. S. Fischer, Frankfurt
Erster Teil: 1875–1918. 1975, ISBN 3-10-049402-4
Zweiter Teil: Jahre der Schwebe. 1919 und 1933, Nachgelassene Kapitel, Register. 1992, ISBN 3-10-049405-9
Donald A. Prater: Thomas Mann – Deutscher und Weltbürger. Eine Biographie. Hanser, München/Wien 1995, ISBN 3-446-15363-2
Edo Reents: Thomas Mann. Claassen, München 2001, ISBN 3-546-00291-1
Klaus Schröter: Thomas Mann in Selbstzeugnissen und Bilddokumenten. Rowohlt, Reinbek 1964; überarbeitete Neuausgabe ebd. 2005, ISBN 3-499-50677-7
Michael Stübbe: Die Manns. Genealogie einer deutschen Schriftstellerfamilie. Degener, Insingen 2004, ISBN 3-7686-5189-4
Hans Wißkirchen: Die Familie Mann. rororo Monographie, Reinbek 1999. ISBN 3-499-50630-0
Hans Wysling und Ivonne Schmidlin: Thomas Mann. Ein Leben in Bildern. Artemis, Zürich 1994, ISBN 3-7608-1100-0 (mit zahlreichen Abbildungen Thomas Manns, seiner Angehörigen, von Zeitgenossen, Titelblättern und einigen Faksimiles; Quart-Format)
אייל רוזלס

| --- | --- |

אייל רוזלס ב-2006
 לידה:  4 באוקטובר 1964  (בן 60)
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין 
 https://actsadna.co.il/
 פרופיל ב-IMDb
 
אייל רוזלס (נולד ב-4 באוקטובר 1964) הוא שחקן ומורה למשחק ישראלי.
ביוגרפיה

רוזלס הוא בוגר סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. במהלך השנים השתתף רוזלס במספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
בין השנים 1993–1994 שיחק בשתי עונות בקומדיית המצבים "סטרייט ולעניין" ששודרה בערוץ 1.
בשנת 1998 שיחק בסרט הטלוויזיה "חתולות הרעם".
בשנת 1999 שיחק בסרט הקולנוע "מבצע סבתא" ו"פרא".
בשנת 2000 שיחק בסרט הקולנוע "הבולשת חוקרת", שבוים על ידי מרק רוזנבאום ונכתב על ידי חיים מרין.
בשנת 2001 הוקרן סרטו של איתי לב "5 דקות בהליכה" בו השתתף רוזלס. באותה השנה גם שיחק בתפקיד משני קטן בטלנובלה של ערוץ ויוה "לגעת באושר" גילם את אריה הבוס של לבנה בפאב.
בשנת 2003 שודרה ב-HOT3 הטלנובלה "משחק החיים", בה גילם את דמותו של אלפסי. באותה שנה הוא שיחק בסרט הטלוויזיה "הדמעות של אמסלם" וכן בסרט הטלוויזיה "על הקו".
בין השנים 2002–2004 שיחק בסדרה "המשאית" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2004 שיחק בטלנובלה "מיכאלה". באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "ללכת על המים", וכן בסרט הקולנוע "האסונות של נינה".
בשנת 2005 עלה לאקרנים הסרט "אלנבי רומאנס", בו השתתף רוזלס.
בשנת 2006 השתתף בסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב". באותה שנה הוא שיחק בסרט הקולנוע "אין לה אלוהים".
בשנת 2008 שיחק במחזה "קומדיה של טעויות", שהוצג בתיאטרון באר שבע. באותה השנה גם התארח בעונה הראשונה של סדרת דרמת הנוער המצליחה של ערוץ הילדים "האי" גילם את פרדי, הבוס במסעדה ג'יני עובדת בה. בנוסף באותה השנה התארח בעונה הראשונה של הסדרה הקומית ששודרה בערוץ 2 "רמזור" גילם את אשר.
בשנת 2009 שיחק במחזה "השחף". באותה שנה שיחק בסדרה "אלכס בעד ונגד", ששודרה בערוץ הילדים, וכן בעונה השלישית של הטלנובלה "האלופה".
במהלך השנים 2009–2010 גילם רוזלס את דמותו של "דוד אילוז" בסדרת הטלוויזיה "הבורר".
בשנת 2010 שיחק בקומדיית המערכונים "לא לפני הילדים" ששודרה בערוץ 10. באותה שנה שיחק בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד".
בשנת 2011 שיחק בסדרת הדרמה המבוססת על הסרט "כבוד", "הכבוד של מרציאנו" ששודרה בערוץ 10 ובסרט "חמש דקות בהליכה".
בשנת 2012 שיחק בסדרה "חצויה - הדבר האמיתי" ובסרטים "נמס בגשם" ו"אף פעם לא מאוחר מדי".
בשנת 2013 שיחק בסרטו של רשף לוי "לצוד פילים" בסרט "עיר מקלט", ובסדרה "בית המשאלות", בערוץ 1, וגם התארח בעונה הראשונה של הסדרה הקומית "שנות ה-80" ששודרה בערוץ 2, גילם את אלברט מנהיג תנועת הליכוד בטירת כרמל.
בשנת 2015 שיחק בסדרת הילדים "מריו" בערוץ הילדים. באותה השנה שיחק בסרטו של ארז תדמור, "ארץ פצועה" ובסדרה "מלאך של אמא", המשודרת ב-Yes. בנוסף באותה השנה גם שיחק בסרט "קמטי צחוק".
ב-2016 שיחק בסרט "נמל בית".
בשנת 2017 גילם את אביו של עמרם אלקיים השבאבניק בסדרה "כיפת ברזל" המשודרת בקשת 12.
בשנת 2019 גילם את דמותו של מפקד הימ"ר זיגדון בעונה 3 של מטומטמת המשודרת ב-HOT.
בשנת 2020 גילם את דמותו של עזרא פלאח בסדרת הדרמה מנאייכ ששודרה ב-כאן 11, ובאותה שנה גם השתתף בסדרה הקומית חזרות.
איגור בראון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1955 (בן 70 בערך)
 לאום:  ישראל ישראל
 תחום יצירה:  פיסול
איגור בראון (נולד ב-1955) הוא פסל ישראלי.
ביוגרפיה

בראון נולד וגדל בלבוב, אוקראינה. בשנת 1975 סיים את לימודיו במכון לעיצוב בלבוב, במחלקה לעיצוב קרמי. בשנת 1980 סיים את הלימודים במכון לאמנות מונומנטלית ועיצוב בחרקוב. בשנת 1990 עלה לישראל. הציג בתערוכות יחיד ותערוכות נושא רבות: בלבוב, חרקוב, סופיה (בולגריה), מוסקבה (רוסיה), מוזיאון "אנטוני ד'ארטה" בפורטוגל, מוזיאון לאמנות בצרפת, מוזיאון לאמנות בדרום קוריאה, הנובר ובגלריות בישראל.
בשנת 2011 השתתף בתערוכת פסלי ענק ממלח, ראשונה וייחודית מסוגה בישראל שנערכה במפעלי ים המלח במסגרת פסטיבל התמר.
השתתף בעשרות סימפוזיונים לפיסול באבן ברחבי העולם: ארמניה, פולין, טורקיה, פורטוגל, קולומביה, איטליה, ספרד, אלמריה (ספרד), צרפת, גרמניה, דנמרק, אוסטריה, הולנד וקוריאה הדרומית ובסימפוזיונים לפיסול באבן בישראל: מעלות-תרשיחא, אשדוד, אשקלון, בית שמש, ראשון לציון, נס ציונה, חצור הגלילית, שוהם, יבנה, אילת, דימונה, רעננה, מודיעין וסביון.
מתגורר באריאל.
תערוכות יחיד

2019 – איגור בראון, גלריית הציפור הכחולה, פתח תקווה
פסלים במרחב הציבורי

קשרים של שלום – שיש, מוצב על אי תנועה, רחוב גבעתי, יבנה. (2001)
כפול – שיש ורונה, גן הפסלים, בית חולים תל השומר (2006)
צלילים – כביש 40, רחוב הירקונים (שביל אופניים), פתח תקווה. סימפוזיון פיסול בפתח תקווה, סוכות 2008
פסל בשכונת מוריה, מודיעין-מכבים-רעות (2009)
כיכר המשחררים, רמלה (2012)
פסל שכונת עיר גנים, ירושלים
בנימין זאב הרצל – ברחבה פינת הרחובות הרצל ותנועת המרי, קריית אונו (2020)
פסל בכיכר הגבורה, אריאל (2022)
קומפוזיציה שנייה – דרך הפסלים ביער צרעה
חלון – נמצא בגדה המזרחית של טירת מוריצבורג, סקסוניה, גרמניה
עוד – פארק הגדול בפתח תקווה
פרסים

פרס ראשון בסימפוזיון בינלאומי לפיסול באבן רסיסטנסיה, ארגנטינה.
גלריה

פסל בשכונת מוריה, מודיעין-מכבים-רעות
"חלון", נמצא בגדה המזרחית של טירת מוריצבורג, סקסוניה, גרמניה
"עוד", פארק הגדול בפתח תקווה