stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קריסת סכר נובה קחובקה
הפיצוץ

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לפי הפרסומים, בין השעות 2:35 לפנות בוקר ו-2:54, חיישנים סיסמיים באוקראינה וברומניה זיהו סימנים המעידים על פיצוצים גדולים. עדים באזור שמעו קולות פיצוצים גדולים בערך בין השעות 2:15 ל-3 לפנות בוקר. ורגע לפני שהסכר קרס, לוויין מודיעין האמריקאי לכד אותות חום אינפרא אדום, המצביעים על חום המתפשט כתוצאה מפיצוץ. הניו יורק טיימס ציטט מהנדסים ומומחים לחומרי נפץ, לפיהם הסיבה הסבירה ביותר להתמוטטות הסכר היא מטען נפץ שהונח בבסיס הסכר, למשל במעבר התחזוקה שעבר בלב הבטון של המבנה.
לאחר פריצת הקטע הראשון של הסכר, כוחם של המים שזרמו ממנו גרם להרס נוסף של הסכר עד לקריסתו. הרס הסכר גרם להצפות נרחבות שהגיעו לשיאן ב-8 ביוני, עם 600 קילומטרים רבועים תחת מים וגובה המים של 5.6 מטרים. כפרים ועיירות רבים הוצפו, חלקם נעלמו כמעט לחלוטין מתחת למים באזור חרסון, כולל באזורים שבידי רוסיה על הגדה השמאלית. באוקראינה הודיעו כי 80 יישובים נמצאים בסכנת הצפה והחלו בפינוי מיידי של תושבים. עשרות אלפי אנשים נאלצו לעזוב את בתיהם. על פי דיווחים, רשויות הכיבוש הרוסי מנעו סיוע הומניטרי בסיסי מהנפגעים הרבים שבשטחם, האוקראינים טענו כי כוחות רוסיה הפגיזו את העיר חרסון המוצפת בזמן פינוי התושבים והאו"ם הצהיר כי רוסיה סירבה להעניק גישה לסיוע לאזורים שהוצפו שבשליטתה.
אחריות

אוקראינה האשימה את רוסיה בפיצוץ, וטענה כי הפיצוץ בוצע "במטרה להעלות את מפלס המים, על מנת להציף את הגישה לגדה המערבית של נהר הדנייפר ולפגוע בתנועת הכוחות האוקראינים", זאת בניסיון למנוע את מתקפת הנגד האוקראינית שתוכננה כנגד הכוחות הרוסיים. כמו כן, משרד החוץ האוקראיני דרש לכנס דיון חירום באו"ם בעקבות פיצוץ הסכר, והפציר במדינות ה-G7 להטיל סנקציות נוספות על רוסיה. כשבוע אחרי, פורסם שרוסיה השמידה עוד 2 סכרים קטנים בקו החזית של המתקפה האוקראינית.
לעומת זאת, שר ההגנה הרוסי, סרגיי שויגו, האשים את השלטונות באוקראינה בפיצוץ, וטען כי הוא נעשה "לאחר שלא הצליחו בפעולות ההתקפיות האחרונות שלהם", והזהיר כי "למתקפה הזו יהיו השלכות סביבתיות חמורות ארוכות טווח".
מומחים מערביים העלו את האפשרות שהסכר קרס בעקבות כשל מבני שנגרם מפגיעות בגשר ועליית מפלס המים במאגר קחובקה, אולם תחקיר של הניו יורק טיימס הציג ראיות לכך שרוסיה היא זו שעומדת מאחורי הפיצוץ.
השלכות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
האו"ם מסר כי פיצוץ הסכר הוא הנזק המשמעותי ביותר שאירע לתשתית אזרחית מאז תחילת הלחימה בפברואר 2022.
בשל קריסת הסכר שיוצר את מאגר קחובקה, הועלה חשש לאסון גרעיני בתחנת הכוח של זפוריז'ה, שהיא תחנת הכוח הגרעינית הגדולה באירופה, עקב ירידה משמעותית במפלס המאגר, המשמש לקירור הכורים. ישנם בכור מי קירור שאמורים להספיק למספר שבועות. גם הועלה חשש לפגיעה בביטחון תזונתי גלובלי, מכיוון שאוקראינה היא ספקית מוצרי מזון וחקלאות גדולה ומאגר המים היה חיוני להשקיית אדמה חקלאית שאחראית לחלק משמעותי מהתפוקה שלה.
מאגר קחובקה גם מספק מים לכל אזור דרום אוקראינה, ויש חשש ממחסור במים לשתייה וחקלאות באזורי חצי האי קרים, חרסון, זפוריז'יה ודנייפרו. בנוסף, השיטפונות גרמו לזיהום מקורות המים והאדמות בסביבה. האומות המאוחדות העריכו כי עד כ-700,000 אנשים באזור יזדקקו למי שתייה נקיים.
השלכות > הגשת סיוע

ראשי אגודת הידידות בכנסת ישראל-אוקראינה, יו"ר ועדת חוץ וביטחון יולי אדלשטיין וח"כ זאב אלקין, שלחו מכתב לנשיא אוקראינה זלנסקי, בו האשימו את רוסיה באחריות לאירוע והתחייבו לסייע במאמצי ההחלמה והשיקום. ב-12 ביוני משרד החוץ, באמצעות מש״ב, ושגרירות ישראל באוקראינה תרמו מאות אלפי ליטרים של מים ולמעלה מ-10 טון של מזון לאוקראינה, שיועברו על ידי מתנדבים לתושבי האזור.
ראו גם

תחנת הכוח קחובקה
הערות שוליים

↑  זלנסקי מזהיר: פוטין יפציץ סכר מרכזי; שיחה חריגה בין בכירים בארה"ב ורוסיה, באתר ynet, 21 באוקטובר 2022
1 2  A visual guide to the collapse of Ukraine’s Nova Kakhovka dam, The guardian
↑  An Inside Job, הניו יורק טיימס, ‏June 16, 2023 (באנגלית)
1 2  דוד ברון, תחקיר: כך רוסיה מלכדה את הסכר - ופוצצה אותו, באתר ישראל היום, 17 ביוני 2023
1 2 3  אסף רוזנצוייג, ‏העדויות והתיעודים שמוכיחים: רוסיה אחראית לפיצוץ הסכר באוקראינה, באתר ‏מאקו‏, 19 ביוני 2023
↑  Ukraine war: Kyiv accuses Russia of shelling Kherson evacuations, אתר BBC
↑  מתוך דבריו של אנדריי פידליסני, קצין בכיר בצבא אוקראינה.
↑  סוכנויות הידיעות, ‏אוקראינה ספגה מכה קשה: סכר נוסף פוצץ הלילה - אלו ההשלכות, באתר מעריב אונליין, 13 ביוני 2023
1 2  שחר ברדיצ'בסקי, ‏לאחר פיצוץ הסכר בחרסון: עדויות מהשטח – הנזק הרב שנגרם לצבא הרוסי, באתר מעריב אונליין, 7 ביוני 2023
↑  נטע בר, "חוששים לאבד הכל": עיירות מוצפות ואלפי פליטים – פיצוץ הסכר באוקראינה גרם לקטסטרופה, באתר ישראל היום, 6 ביוני 2023
↑  ליטל סמט ושני אשכנזי, אוקראינה: פיצוץ הסכר יעמיק את המחסור בתבואות, באתר כלכליסט, 7 ביוני 2023
↑  איתמר אייכנר, אדלשטיין ואלקין במכתב לזלנסקי: רוסיה אחראית לפיצוץ בסכר האוקראיני, באתר ynet, 8 ביוני 2023
↑  שוב בין הטיפות: ישראל גינתה את הפיצוץ בסכר האוקראיני - בלי להאשים את רוסיה
↑  שירית אביטן כהן, בישראל פועלים לסיוע הומניטרי בעקבות הפצצת הסכר באוקראינה, באתר ישראל היום, 8 ביוני 2023
↑  אוריאל בארי, ‏ישראל שולחת סיוע לנפגעי אסון פיצוץ הסכר באוקראינה, באתר "סרוגים", 12 ביוני 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000345326 
מפת זרימת נהר הדנייפר, מיקומו של סכר נובה קחובקה והעיר חרסון.
כוחות ההצלה האוקראינים מחלצים תושבים מאזורי ההצפה
פיצוץ בחרסון המוצפת
ירחמיאל בן שלמה

| --- | --- |
 לידה:  האלף ה־1.1 
 מקום מגורים:  איטליה 
 יצירות בולטות:  דברי הימים לירחמיאל 
 
ירחמאל בן שלמה היה חכם יהודי איטלקי שחיבר את הספר "דברי הימים" במאה ה-12. את ספרו חיבר על סמך כתבי יד רבים, חלקם מהספרים החיצוניים כ"קדמוניות המקרא" שיוחס בטעות לפילון האלכסנדרוני (לא ברור אם מן המקור העברי או מן התרגום ללטינית) וכן עוד כמה ספרים ובהם "קדמוניות היהודים" מאת יוסף בן מתתיהו ו"יוסיפון". את הכתוב בארמית בספר דניאל תרגם לעברית וצירף לספרו.
בשנת 1899 פרסם משה גסטר באמצעות חיבורו של אלעזר בן אשר הלוי את תרגום הספר לאנגלית. במחקר של פרופ' עלי יסיף מאוניברסיטת תל אביב נתברר כי אלעזר בן אשר הלוי ערך את 'ספר הזכרונות' שלו בראשית המאה ה-14, כמאתיים שנה לאחר ירחמיאל, והשתמש בחיבורו של ירחמיאל כאחד ממקורותיו העיקריים. חיבורו של ירחמיאל איננו מצוי בידינו, וכעת ניתן למצוא רק את הגרסה של אלעזר בן אשר הלוי.
לקריאה נוספת

עלי יסיף, ספר הזכרונות - הוא דברי הימים לירחמאל, אוניברסיטת תל אביב, תשס"ב.
Moses Gaster, Chronicles of Jerahmeel: Or, the Hebrew Bible Historiale. Being a Collection of Apocryphal and Pseudo-Epigraphical Books Dealing With the History of the World from the Creation to the Death of Judas Maccabeus, 1899.
פרישת הדוכס והדוכסית מסאסקס

הדוכס והדוכסית מסאסקס, דצמבר 2017
ב-8 בינואר 2020 הודיעו הנסיך הארי, דוכס סאסקס ומייגן, דוכסית סאסקס על החלטתם "לקחת צעד לאחור מחובותיהם כחברים 'בכירים' במשפחת המלוכה הבריטית", לחלק את חייהם בין הממלכה המאוחדת לצפון אמריקה, ולהפוך לעצמאיים כלכלית. האירוע כונה בשם מגזיט (Megxit), הלחם של המילים "מייגן" ו"יציאה" ("Exit"), שהוא גם משחק על המילה "ברקזיט" ("Brexit") שהתייחסה לפרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי. המושג הפך לטרנד מוביל ברשתות החברתיות ובאתרי החדשות, וסביבו נוצרו לא מעט ממים. הפרישה מסמלת את פרישתם המשוערת של הזוג מחלק מגינוני הטקס המלכותיים, כמו גם את תוכניותיהם לעצמאות, תחת המותג החדש, "סאסקס רויאל" (Sussex Royal).
בפברואר 2021 הסתיימה "תקופת ניסיון" שהציבו הזוג לפני הפיצול הרשמי ממשפחת המלוכה.
רקע

העיתונאי והסופר טום ברדבי (אנ'), חבר קרוב של הזוג, צוטט כאומר שבמהלך חופשה של שישה שבועות שלקחו השניים לכבוד חג המולד באי ונקובר שבקנדה, הועבר לבני הזוג מסר לפיו הם לא יהיו חלק מ"מלוכה מקוצצת" ("slimmed down monarchy") ושהם למעשה "מסולקים". על פי ה"וושינגטון פוסט", הביוגרף המלכותי רוברט לייסי ציין שהנסיך צ'ארלס קידם בעבר משפחה מלכותית מצומצמת ועובדת. סיבות נוספות שהועלו לפרישה היו היחס העוין המתמשך כלפי הזוג מצד כמה מצהובוני הממלכה הבריטית וטענות לגזענות כלפי הדוכסית.
הצהובון "הסאן" היה הראשון שטבע את המושג "מגזיט" ב-9 בינואר 2020 על מנת לתאר את ההודעה המפתיעה של הזוג בנוגע להחלטתם.‏ המושג הוא הלחם של המילים "מייגן" ו"יציאה" ("Exit"), בדומה למושג "ברקזיט". על פי ה"וושינגטון פוסט" ההודעה נמסרה לאחר הדלפה ל"סאן" לגבי הדיונים בין הזוג למשפחה המלכותית לגבי החלטתם. מספר ימים לאחר מכן הרחיבה התקשורת הבריטית בפרשנות לאירוע, וההערכות היו שהדוכסית היא הכוח המניע מאחורי ההודעה. ה-BBC ציין שמושג נוסף, "סאסקסיט" ("Sussexit"), החל גם הוא להתבסס ברשתות החברתיות, אך לא הגיע לרמת הפופולריות של "מגזיט" בתקשורת בכללה.
מושגים נוספים הוצעו, אך לא תפסו כמו "מגזיט". אחד המושגים היה "הצעד לאחור", שהוצע גם על ידי בני הזוג עצמם.
ההודעה אינה מהווה "התפטרות", מאחר שהדוכס אינו שליט, ואף אינו מוותר על תאריו (ובניגוד להתפטרות המלך אדוארד השמיני, הדוכס אינו מבקש שכר מלכותי). ניתוח מעמיק יותר של ההודעה המקורית, וכן הודעות המשך שפרסמו בני הזוג באתר החדש שיצרו, sussexroyal.com, הבהירו כי הדוכס והדוכסית אינם "מתפטרים" למעשה, ושימשיכו לקדם את מפעלי הצדקה המלכותיים שהם הפטרונים שלהם ולהשתתף בפעילויות מלכותיות, ושהשכר המלכותי של בני הזוג מהווה רק 5% מסך ההכנסות של השניים (דוכסות קורנוול שנמצאת בבעלותו הפרטית של הנסיך צ'ארלס מהווה את ה-95% הנותרים).
תגובות > במשפחת המלוכה

על פי דיווחים שונים בני הזוג לא התייעצו עם המלכה לפני ההחלטה, והנסיך צ'ארלס "זעם". ביום שני, ה-13 בינואר, דיווחה רשת ITV שהמלכה הזעיקה כמה מבני המשפחה הבכירים ל"התייעצויות דחופות" בבית סאנדרינגהאם, שזכתה לכינוי "פסגת סאנדרינגהאם". הטיימס שיער שהשיחה תסתיים בהחלטה על "מגזיט קשה" או "מגזיט רך", ושפגישה מסוג זה של משפחת המלוכה היא חסרת תקדים. בעקבות הפגישה יצאה הצהרה מטעם המלכה לפיה "לאור דיונים יעילים" המשפחה החליטה לקבל "תקופת מעבר במסגרתה יגורו הסאסקסים בקנדה ובממלכה המאוחדת".
תגובות > בבריטניה

ברחבי הממלכה הועלו שאלות לגבי משמעותה הפיננסית של ההחלטה עבור בני הזוג, בהתחשב בכך שעדיין יזדקקו לאבטחת אישים, ולאור 2.4 מיליון פאונד מכספי משלמי המיסים ששולמו עבור שיפוץ מגוריהם באחוזת פרוגמור. חדשות NBC דיווחו על ניתוח כלכלי שערכה חברת "בראנד פיננסים" לפיו משמעות המהלך עלולה להיות משמעותית לכלכלה הבריטית.
סקר שערכה הממשלה הבריטית באמצעות אתר האינטרנט שלה, YouGov, העלה שלדעת שני שלישים מהציבור הזוג צריך להפסיק לקבל הקצבה מדוכסות קורנוול, המכסה 95% מההוצאות השנתיות של הזוג, בעוד שסקרים אחרים הראו שמספרים דומים תומכים בהפסקת התמיכה הפיננסית בזוג, והבעת מרמור מכך שהשניים לא התייעצו עם המלכה. מוזיאון מאדאם טוסו הזיז את פסליהם של הדוכס והדוכסית מאזור התצוגה של חברי המשפחה המלכותית לאזור נפרד.
נייג'ל פרג', מנהיג תנועת הברקזיט בפרלמנט הבריטי, תיאר את ההודעה כ"מכתב התפטרות" והצהיר כי הזוג לא יוכל להמשיך למלא את חובותיו כלפי המלכה, חבר העמים הבריטי וארגוני החסות שלהם כשהם מתגוררים בקנדה. האתר Leave.EU קיבל ביקורת על כך שהתייחס להארי בכינוי הגנאי המיזוגני "pussy-whipped".
תגובות > בעולם

נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, התייחס לאירועים באומרו "אני לא חושב שזה צריך היה לקרות למלכה".
בקנדה, שהיא ממלכת חבר העמים הבריטי ושם מתגוררת הדוכסית מאז פרוץ הפרשה, התקבלה הידיעה בעיקר באופן חיובי וראש ממשלת קנדה, ג'סטין טרודו, בירך את הזוג על החלטתם להתגורר בקנדה. סקר דעת קהל שנערך על ידי חברת פוסטמדיה העלה ש-61% מהקנדים היו רוצים שהנסיך הארי יהיה המושל הכללי של קנדה.
סאסקס רויאל

ההודעה הראשונה של בני הזוג התפרסמה ברשת אינסטגרם, והכילה קישור לאתר החדש שלהם, sussexroyal.com. יתר הפרסומים של בני הזוג לגבי הודעתם פורסמו באתר זה. את האתר בנה קנדי שהיה אחראי גם על האתר "The Tig" עבור מרקל ב-2017. העבודה על האתר הסתיימה במהלך חופשת חג המולד, כשהזוג שהה בקנדה.
לאחר ההודעה התפרסם כי הזוג הגיש בקשה לרשום את המושג "סאסקס רויאל" כסימן מסחרי לטובת שורה של מוצרים, כולל מוצרי ביגוד ומוצרים מודפסים, כשבמקביל התברר כי באיחוד האירופי נרשמה בקשה דומה על ידי אדם איטלקי. על פי החוק הבריטי למילה "רויאל" (מלכותי) ולסמלי הכתר השונים יש הגנה מיוחדת תחת חוקי סימני המסחר והקניין הרוחני של הממלכה המאוחדת. המלכה ביקשה לא להשתמש בסימן מסחרי זה, אחרת הזוג יהיה חשוף לתביעות. לכן שינו את שם המותג ואת קרן הצדקה ל"ארצ'וול" על שם בנם ארצ'י.
ה"טיימס" דיווח שמרקל חתמה על עסקה עם אולפני ההנפשה של וולט דיסני לפיה תדבב עבורם דמות מונפשת, וציין שההסדר מציע רמז לגבי חייהם העתידיים של בני הזוג שינצלו את מעמדם כידוענים על מנת לסייע למטרות שיבחרו. "הדיילי טלגרף" דיווח שבחודש אפריל 2020 ישיקו בני הזוג את "קרן סאסקס רויאל" שתיבנה על פי מודל של קרנות דומות כמו קרן אובמה(אנ'), קרן קלינטון(אנ') וקרן ביל ומלינדה גייטס.
הספר Spare

בשנת 2023 פרסם הנסיך הארי ספר אוטוביוגרפי בשם "Spare" (בתרגום חופשי לעברית: "גיבוי"), בו הוא מתאר את חוויותיו כנסיך שבא לעולם, על פי תיאורו, במטרה לשמש כגיבוי לאחיו הגדול. בספר מתאר הארי את חייו תוך שהוא מפנה ביקורת רבה כלפי אביו, אחיו, צלמי פפראצי ורבים נוספים. בספר חושף הנסיך פרטים רבים מחיי הארמון, לרבות פרטים חסויים ואישיים לגבי משפחתו ואופן ההתנהלות בארמון. הספר שבר שיאי מכירות רבים, כשמכר 1.4 מיליון עותקים כבר ביום הראשון לצאתו לאור.
מתקפת האביב

מתקפת האביב של 1918 (ידועה גם בשמות קרב הקיסר ומתקפת אריך לודנדורף) הייתה סדרה של מתקפות גרמניות בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, במסגרתם זכה הצבא הגרמני בהישגים קרקעיים ניכרים. היו אלה ההישגים הגדולים ביותר שהשיג אחד משני הצדדים בחזית המערבית מאז 1914.
הפיקוד הגרמני הבין, שההזדמנות האחרונה של גרמניה לנצח במלחמה, היא להביס את כוחות מדינות ההסכמה בחזית המערבית לפני שארצות הברית תספיק להתערב באופן מאסיבי בלחימה בצרפת, ולסייע להם באספקה ובחיילים. העברת קרוב ל-50 דיוויזיות גרמניות, ששוחררו מהלחימה בחזית המזרחית כתוצאה מפרישת האימפריה הרוסית מהמלחמה (חוזה ברסט-ליטובסק), לחזית המערבית, איפשרה לפיקוד הגרמני לעבור ממגננה למתקפה בחזית זו.
במסגרת מתקפת האביב נערכו מספר התקפות גרמניות גדולות, שקיבלו את שמות הקוד "מיכאל", "ג'ורג'ט", "גנייזנאו", ו"בליכר-יורק". המתקפות לא התנהלו בצורה סימולטנית, אלא בזו אחר זו. המטרה העיקרית של המתקפות הגרמניות הייתה כיבוש הנמלים בתעלת למאנש, שהיו חיוניים לצורך העברת אספקה ותגבורות לכוחות האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי בצרפת. במסגרת המתקפות עשה הצבא הגרמני שימוש בקנה מידה גדול בחיילי סער, שהתאמנו בטקטיקה חדשה של הסתננות בקבוצות קטנות, לצורך הבקעת קווי החפירות של מדינות ההסכמה. למרות ההצלחות הניכרות להן זכה הצבא הגרמני בשלבים הראשונים של חלק מהמתקפות, הוא לא הצליח לשבור את התנגדות צבאות מדינות ההסכמה בצרפת, ולהשיג הכרעה צבאית, וספג אבדות כבדות ביותר, שפגעו קשות במורל של הצבא הגרמני.
רקע

המשא ומתן לשלום בין גרמניה לרוסיה שאחרי המהפכה הבולשביקית החל ב-22 בדצמבר 1917. בסופו של דבר נחתם חוזה ברסט-ליטובסק ב-3 במרץ 1918, כשרוסיה יוצאת מהמלחמה מובסת ומושפלת. לראשונה במלחמה לא נאלצה גרמניה להילחם בשתי חזיתות בו-זמנית. הדבר איפשר לגרמנים להזרים כוחות גדולים, קרוב ל-50 דיוויזיות, מהחזית המזרחית אל החזית המערבית, מה שנתן להם יתרון מספרי ברור על כוחות מדינות ההסכמה.
בעקבות חשיפת מברק צימרמן ומעבר גרמניה ללוחמת צוללות בלתי מוגבלת, הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917. הצרפתים והבריטים המותשים התעקשו שארצות הברית תשלח מספר רב של כוחות לשם תגבור הקווים, אולם לצבא ארצות הברית נדרש זמן לצורך גיוס והכשרת הצבא בטרם ישלחו לאירופה. הפיקוד הגרמני הבין כי הכוחות האמריקאים הרעננים עלולים להטות את הכף לטובת מדינות ההסכמה ולכן יזם מתקפה מסיבית במטרה להכריע את המלחמה לפני הגעת הכוחות האמריקאים, תוך ניצול העדיפות המספרית שנוצרה בעקבות פרישת רוסיה מהמלחמה.
האסטרטגיה הגרמנית

בעקבות הקיפאון בחזית המערבית וחוסר התוחלת של המתקפות הקודמות, הוחל בפיקוד הגרמני ביצירת תורת לחימה חדשה. תורת הלחימה פורסמה בינואר 1918 ונקראה "התקפה במלחמת חפירות". בניגוד לעבר, תורת לחימה זו לא התמקדה בכיבוש כלל השטח לאורך גזרה רחבה אלא בהבקעת קווי האויב במספר נקודות. אין עוד "מאמץ עיקרי" אלא פריצה בכל נקודת תורפה שמתגלית על ידי הכוחות בשטח. הפיקוד העליון נמנע מלהגדיר לכוחות בשטח יעדים טריטוריאליים ספציפיים, ולפיקוד הזוטר נותר חופש רב. תורת הלחימה החדשה שמה דגש רב על עקרון הרציפות, והכוחות הונחו לשמור על מגע רצוף עם האויב.
כחלק מתורת הלחימה החדשה הוקמו יחידות הסער. יחידות הסער היו מורכבות מחיילי החי"ר המצטיינים ומצוידות טוב יותר מיחידות החי"ר הרגילות. יחידות הסער היו חוד החנית בתורת הלחימה החדשה, והם הונחו לתקוף את האויב בהפתעה.
בהתאם לתורת הלחימה החדשה, מתקפה גרמנית נראתה כך: כיתת סיור נעה מאחורי מסך אש ארטילריה מתגלגל. כ-250 מטר מאחוריה נמצאות יחידות הסער, ומאחוריהן כוחות חי"ר רגילים. כיתת הסיור מזהה נקודת תורפה בחזית האויב ומכווינה אליה אש ארטילרית. מיד עם נפילת פגז הארטילריה האחרון היו יחידות הסער מסתערות בהפתעה על חפירות האויב, ולאחריהן שאר החי"ר. לאחר כיבוש הקו הראשון הייתה הפעולה ממשיכה על עבר קווי החפירות הבאים.
המתקפה > מבצע מיכאל (21 במרץ - 5 באפריל 1918)

ראש המטה הגרמני, אריך לודנדורף, בחר לתקוף באזור התפר שבין הכוחות הבריטיים והצרפתיים. הייתה זו חזית באורך כ-60 ק"מ באזור נהר הסום. בהתאם לתורת הלחימה החדשה, לודנדורף קבע היכן תתבצע המתקפה, אך הוא לא הכתיב יעדים. ההוראות שקיבלו הכוחות הגרמניים היו ברוח תורת הלחימה: לפרוץ את קווי האויב ולהתקדם במהירות מבלי צורך בכיבוש מוחלט של השטח, תוך שמירה על מגע רצוף עם האויב.
מבצע מיכאל החל ב-21 במרץ 1918 במתקפה גרמנית בקנה מידה גדול כנגד הארמייה הבריטית ה-5 והאגף הימני של הארמייה הבריטית ה-3, בהשתתפות הארמיות הגרמניות ה-17, ה-2 וה-18.
ההרעשה הארטילרית החלה ב-4:40 לפנות בוקר ב-21 במרץ. ההרעשה פגעה במטרות בשטח של 150 מיילים רבועים, ההרעשה הגדולה ביותר במהלך המלחמה. מעל 1,100,000 פגזים נורו במשך 5 שעות.
באותו בוקר עשו הגרמנים שימוש ראשון בתותח פריז. היה זה הירי הראשון בתותח שאפשר לגרמנים לירות פגזים לעיר ממרחק של 120 ק"מ.
אף שהבריטים היו מודעים לכך שצפויה התקפה גרמנית בחזיתם, היקפה של המתקפה ועוצמת ההרעשה המוקדמת הפתיעו אותם. מזג האוויר בבוקר המתקפה הגרמנית, שהיה ערפילי, סייע לחיילי הסער להתקדם לעומק המערך הבריטי מבלי להתגלות. בתום היום הראשון למתקפה ספגו הבריטים 20,000 הרוגים ו-35,000 פצועים, והגרמנים הצליחו להבקיע את החזית של הארמייה הבריטית ה-5 במספר נקודות.
לאחר יומיים של לחימה, הייתה הארמייה הבריטית ה-5 בנסיגה מלאה, והאגף הימני של הארמייה הבריטית ה-3 נאלץ אף הוא להצטרף לנסיגה כדי להימנע מאיגוף.
למרות ההישגים הגרמניים הניכרים, ההתקדמות הגרמנית לא הייתה משמעותית מבחינה אסטרטגית, ונכשלה בשבירת התנגדות כוחות מדינות ההסכמה. לאחר ההצלחות הראשוניות, הצליחו הבריטים לייצב את החזית ולבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית. מפקד הכוחות הגרמניים, גנרל לודנדורף, סירב להשלים עם הכישלון, והמשיך להתיש את כוחותיו בסדרת ניסיונות להרחיב ולהעמיק את הבליטה הגרמנית בקו החזית הבריטי.
ב-26 במרץ התכנסו ראשי הצבא הבריטי והצרפתי בעיר דולאן (Doullens) מצפון לפריז כדי לתאם את פעולות שני הצבאות. בוועידה הוחלט על מינויו של פרדיננד פוש לתפקיד המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה.
ב-28 במרץ תקפו הגרמנים את האגף הימני של הארמייה הבריטית ה-3 באזור אראס אך נהדפו. הבריטים הדפו גם את כל הניסיונות הגרמניים להתקדם בגזרת אמיין, וכוחות אנזא"ק הגיעו לזירה לסייע להם בכך. ב-5 באפריל ביטל לודנדורף את המשך "מבצע מיכאל".
הגרמנים הצליחו לכבוש שטח של 3,100 קמ"ר ולהתקדם עד 65 ק"מ באזורים מסוימים, אך לא הצליחו לכבוש אמיין ואראס. השטח שנכבש היה מצולק עקב הפגזות כבדות של האזור מימי הקרב על הסום והיה קשה להתקדם דרכו. במסגרת המבצע ספגו צבאות מדינות ההסכמה אבדות כבדות - 255,000 אלף הרוגים, פצועים ונעדרים, 1,300 תותחים וכ-200 טנקים, אך הם יכלו להחליף במהירות את אבדותיהם בשל התפוקה הגוברת של תעשיית המלחמה הבריטית וכוחות חיל המשלוח האמריקני שהחלו להגיע לצרפת. הגרמנים איבדו במתקפה 239,000 חיילים, אך רובם היו חיילי סער מאומנים היטב, שקשה היה למצוא להם תחליף. השמחה הגרמנית שבתחילת המתקפה הפכה לאכזבה לאחר שנתברר שהם לא הצליחו להגיע להישגים מכריעים.
המתקפה > ג'ורג'ט (9–29 באפריל 1918)

הבריטים נסוגו כדי להגן על אמיין והשאירו את קו מסילת הברזל, שעברה דרך הזבורק, וכן את הנמלים לחוף התעלה, דנקרק, קאלה ובולון פגיעים. הצלחה גרמנית בכיבוש נמלי התעלה עלולה הייתה להביא לתבוסת הצבא הבריטי בצרפת.
מבצע ג'ורג'ט (ידוע גם בשמות: הקרב על לייה, קרב איפר הרביעי, או קרב פלנדרס הרביעי) החל במתקפה גרמנית ב-9 באפריל. הנקודה שבה תקפו הגרמנים אוישה על ידי כוחות פורטוגזיים קטנים, שנמצאו בנחיתות מספרית קשה, אך הבריטים יכלו לסייע להם. בסוף היום הראשון הגיעו הגרמנים לנהר הלייה ופרצו לעומק של בין 6–8 ק"מ.
למחרת תגברו הגרמנים את כוחותיהם בצפון והכריחו את המגנים של ארמנטייר לסגת לפני שיכותרו. הגרמנים היו רחוקים 25 קילומטרים בלבד מנמלי התעלה, ומפקד חיל המשלוח הבריטי (BEF), סר דאגלס הייג, הוציא פקודה ב-11 באפריל בה כתב:
עם גבנו לקיר, ואמונה בצדקת מטרתנו, על כל אחד מאיתנו ללחום עד מוות
אולם בשלב זה כבר הלכה המתקפה הגרמנית ונחלשה בשל בעיות לוגיסטיות. האגפים הגרמנים נחשפו והיו לפגיעים. כוחות אמריקאים, בריטים, צרפתים, קנדיים וכן כוחות אנזא"ק החלו במתקפות-נגד ועצרו את ההתקדמות הגרמנית. ב-29 באפריל הכריז הפיקוד הגרמני על סיום מבצע ג'ורג'ט. כמו במבצע מיכאל, גם כאן היו אבדות הצדדים היריבים שקולות למדי. כל צד איבד בערך 110,000 איש. התוצאה, שוב, אכזבה את הגרמנים: הזבורק נשארה בידי בעלות הברית והאגפים הגרמנים נחשפו להתקפות.
המתקפה > בליכר-יורק (27 במאי - 6 ביוני 1918)

לאחר כישלון הגרמנים בכיבוש נמלי התעלה במבצע ג'ורג'ט, החליט לודנדורף לתקוף באזור פריז, מתוך אמונה כי הכחות הגרמנים המאיימים על פריז יכריחו את מדינות ההסכמה להסיט כוחות מאזור פלנדריה דרומה, מה שיקל על הגרמנים בהמשך המתקפה בפלנדריה. מבצע בליכר-יורק היה למעשה מתקפת הסחה גדולה.
מבצע בליכר-יורק (ידוע גם בשם הקרב השלישי על האן) נקרא על שמם של שני קצינים פרוסים מתקופת המלחמות הנפוליאוניות. המתקפה הגרמנית החדשה החלה ב-27 במאי בין סואסון לריימס על ידי הארמייה השביעית.
באותו בוקר החלו הגרמנים בהפגזה מסיבית על קווי מדינות ההסכמה ואחריה הפגזת גז. הבריטים ספגו אבדות כבדות משום שדושן הורה להם להצטופף יחדיו בשוחות הקדמיות בניגוד להוראותיו של פטן, דבר שהציב אותם כמטרה קלה לארטילריית מדינות המרכז. לאחר התפזרות הגז תקפו הגרמנים בעזרת 17 אוגדות. מדינות ההסכמה לא הצליחו לעצור את הצבא הגרמני שהגיע עד לנהר אן בתוך פחות משש שעות. עד סוף היום התקדמו הגרמנים למרחק של כ-60 ק"מ. ב-30 במאי 1918 הניצחון נראה קרוב עבור הגרמנים, כשעד אותו יום שבו מעל ל-50,000 חיילים של מדינות ההסכמה ומעל 800 תותחים. בעקבות ההצלחה החליט הפיקוד הגרמני לזנוח את תוכנית המתקפה באזור פלנדריה.
מדינות ההסכמה החלו במתקפות נגד בסיוע כוחות אמריקאיים שהגיעו לצרפת והצליחו לבסוף לעצור את התקדמות הגרמנים. כשהיו במרחק של 56 קילומטרים בלבד מפריז, ב-3 ביוני, התגלו אצל הגרמנים בעיות קשות כגון מחסור באספקה, עייפות, חוסר בחיילי מילואים ונפגעים רבים. ב-6 ביוני הסתיים המבצע והכוחות הגרמנים נעצרו על המארן. אבדות הצדדים היריבים במהלך המבצע היו דומות: 137,000 לבעלות הברית ו-130,000 לגרמנים.
המתקפה > גנייזנאו (9 ביוני - 12 ביוני 1918)

זהו למעשה המשך למבצע בליכר-יורק. הגרמנים ניסו להדוף את כוחות בעלות הברית דרומה ולהתחבר עם הכוחות הגרמנים באזור אמיין.
מבצע גנייזנאו (נקרא גם "הקרב על מץ" בפי הצרפתים) החל ב-9 ביוני בהרעשה ארטילרית כבדה. הצרפתים הוזהרו על ידי שבויים גרמנים מפני ההתקפה אך לא הצליחו לעצור את הכוחות הגרמנים שהתקדמו כ-14 ק"מ. ב-11 ביוני פתחו הצרפתים במתקפת נגד עם ארבע דיוויזיות ו-150 טנקים בפיקוד הגנרל שרל מנז'ן. המתקפה החלה ללא הרעשה ארטילרית מקדימה ותפסה את הגרמנים בהפתעה. מתקפת הנגד הצרפתית הצליחה לעצור את הגרמנים וביום למחרת, ב-12 ביוני, הסתיים מבצע גנייזנאו.
במבצע איבדו הגרמנים כ-30,000 חיילים ואילו מדינות ההסכמה איבדו כ-35,000 חיילים.
המתקפה > המתקפה הגרמנית האחרונה (15 ביולי - 6 באוגוסט 1918)

גם בשלב זה האמין לודנדורף כי ניתן לכבוש את נמלי התעלה בפלנדריה, אולם לפני כן רצה לגרום למדינות ההסכמה להסיט כוחות לאזור פריז. לכן, בדומה לתוכנית בליכר-יורק, תכנן לודנדורף מתקפת הסחה גדולה, הפעם באזור המארן. המתקפה באזור המארן (ידועה גם בשם הקרב השני על המארן) כונתה על ידי הגרמנים "פרידנשטרום" - מתקפת השלום.
המבצע החל ב-15 ביולי בהתקפה דו-זרועית של הגרמנים על העיר ריימס בניסיון לתקוע טריז בין הכוחות הצרפתיים. שתי ארמיות גרמניות תקפו את העיר ממזרח, אולם מתקפה זו נבלמה עוד באותו היום על ידי ארמייה צרפתית שהגנה על האזור וחוזקה באוגדה אמריקאית. במקביל תקפו שתי ארמיות נוספות ממערב לעיר והצליחו לחצות את המארן. עד הערב הצליחו הגרמנים להשיג ראש גשר באזור דורמן (Dormans), כ-40 ק"מ דרומית מערבית לריימס, בעומק של כ-6.5 ק"מ וברוחב של כ-14 ק"מ. ב-17 ביולי הצטרפו לקרבות גיס (קורפוס) בריטי וכ-85,000 חיילים אמריקניים, ואלו יחד עם הארמייה הצרפתית התשיעית הצליחו לעצור את ההתקדמות הגרמנית.
בלימת הגרמנים איפשרה לפרדיננד פוש, שמונה במרץ למפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה, לפתוח במתקפת נגד מערבית לריימס, סמוך לסואסון. המתקפה תוכננה כנגד בליטה בשטח אותו כבשו הגרמנים מוקדם יותר במתקפת האביב. במתקפת הנגד השתתפו כוחות צרפתיים, בריטיים ואמריקאים גדולים, והופעלו כ-350 טנקים. ב-18 ביולי החלה מתקפת הנגד בחלק המערבי של הבליטה, וצבאות ההסכמה התקדמו כ-8 ק"מ. ב-20 לחודש החלו צבאות ההסכמה במתקפה גם בחלק המזרחי של הבליטה והתקדמו כשבעה ק"מ גם בגזרה זו. באותו יום החלו הגרמנים בנסיגה, ועד 3 באוגוסט נסוגו עד לקו ההתחלה של מתקפת האביב. תוך כדי נסיגתם, ניסו הגרמנים לבסס קו הגנה יציב, ואכן, ב-6 באוגוסט הצליחו לבלום את צבאות מדינות ההסכמה, אשר לנוכח קו הגנה גרמני איתן, נאלצו להפסיק את התקפת הנגד.
היה זה ניצחון חשוב למדינות ההסכמה. בעקבות הניצחון קיבל פרדיננד פוש את התואר "מרשל צרפת". מדינות ההסכמה אמנם איבדו בקרב כ-130,000 חיילים, אך הגרמנים איבדו כ-165,000 חיילים וכ-30,000 חיילים גרמנים נלקחו בשבי. לודנדורף דחה את ההתקפה המתוכננת בפלנדריה, ולבסוף ביטל אותה.