stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנריק שרינג
ביוגרפיה

שרינג נולד בז'לאזובה וולה בפולין, שם החל בלימודיו. בהמשך למד בברלין אצל קרל פלש. הופעת הסולו הראשונה שלו הייתה בשנת 1933, בנגינת הקונצ'רטו לכינור של יוהנס ברהמס. משנת 1933 עד 1938 למד קומפוזיציה בפריז, אצל נדיה בולאנז'ה ובשנות מלחמת העולם השנייה עבד כמתורגמן ופרשן מטעם ממשלת פולין הגולה (שרינג שלט בשבע שפות) וניגן בקונצרטים לפני חיילי בעלות הברית בכל רחבי העולם. באחד הקונצרטים האלה במקסיקו סיטי קיבל הצעה לקבל עליו את מחלקת כלי הקשת באוניברסיטה המקומית. הוא נענה להצעה ובשנת 1946 קיבל אזרחות מקסיקנית.
בשנים הבאות התמקד שרינג בהוראה, לפני שחידש את קריירת הקונצרטים שלו בשנת 1954. הופעתו הראשונה בניו יורק קצרה שבחים רבים ומאז עד סוף חייו הרבה במסעות קונצרטים. הוא מת בקאסל, גרמניה.
גישתו למוזיקה נחשבת לשקולה, נטולת יומרות ועתירת כבוד למלחין. מורשתו המוזיקלית מציבה אותו בין גדולי הכנרים של המאה ה-20.
לשרינג הקלטות רבות, ביניהן שתיים של מכלול הסונאטות והפרטיטות לכינור מאת יוהאן סבסטיאן באך וכמה מן הסונאטות של בטהובן וברהמס, עם הפסנתרן ארתור רובינשטיין. שרינג עסק גם בהלחנה; יצירותיו כוללות מספר קונצ'רטי לכינור ויצירות מוזיקה קאמרית.
בין תלמידיו נמנה הכנר מרדכי ברוצקי.
פרסים ואותות הוקרה

פרס גראמי לביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית:
פייר פורנייה, ארתור רובינשטיין והנריק שרינג על שוברט: שלישיות מס' 1 ב-סי במול מז'ור, אופוס 99 ומס' 2 ב-מי במול מז'ור, אופוס 100 (שלישיות פסנתר), (1976)
פייר פורנייה, ארתור רובינשטיין והנריק שרינג על ברהמס: שלישיות (מכלול)/שומאן: שלישייה מס' 1 ב-רה מינור (1975)
גראן פרי די דיסק 1959 לקונצ'רטו לכינור של ברהמס עם התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוח פייר מונטה.
שגרירות סלובניה בישראל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 כתובת:  רחוב דיזנגוף 50
 עיר:  תל אביב-יפו
 קואורדינטות:  32°04′32″N 34°46′33″E﻿ / ﻿32.075673011345°N 34.775738354714°E﻿ / 32.075673011345; 34.775738354714
 תאריך פתיחה:  1995
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי ישראל-סלובניה
 שגריר:  בוגדן בתיץ
 שטח האמנה:  ישראל ישראל
 מדינה מיוצגת:  סלובניה סלובניה
 
 אתר רשמי
 תבנית:לשוניות2
 
שגרירות הרפובליקה של סלובניה בתל אביב היא הנציגות הדיפלומטית העליונה של סלובניה בישראל.
סלובניה מחזיקה גם בקונסוליה הסלובנית בחיפה (סל').
השגריר הנוכחי הוא בוגדן בתיץ .
שגרירים

בוגדן בתיץ(2024- הווה)
אנדריה פורקארט מרטינז (2019–2024)
ברברה סושניק (2015–2019)
אלנקה סוהדולניק (2012–2015)
בוריס סוביץ' (2007–2011)
איזוק ג'רק (אנ') (2004–2007)
פיטר טוש (1999–2004)
דרג'ה בוודז קורט (אנ') (1995–1999)
ג'לל באייר

מהמוט ג'לל באייר (טורקית Mahmut Celâl Bayar;‏
16 במאי 1883 – 22 באוגוסט 1986) היה מדינאי וכלכלן טורקי, ראש ממשלת טורקיה מ-1937 עד 1939 ונשיאה השלישי מ-1950 עד 1960.
ביוגרפיה

באייר נולד בכפר סמוך לבורסה ואביו היה מורה מפלובדיב בבולגריה. הוא הצטרף למועצת האיחוד והקידמה במטרה להשיב את החוקה העות'מאנית לתוקפה. הוא עבר להתגורר באיזמיר וריכז את פעילות המפלגה בעיר. עם תחילתה של מלחמת יוון–טורקיה והפלישה היוונית לאיזמיר ב-1919 הוא השתתף בארגונה של ההתנגדות ליוונים תחת השם הבדוי גליפ הוג'ה (Galip Hoca). בסוף 1919 הוא נבחר לפרלמנט העות'מאני הרביעי והאחרון, ולאחר פיזורו ב-1920 עבר לאנקרה והצטרף לתנועה הלאומית הטורקית. הוא היה חבר באספה הלאומית הגדולה של טורקיה מטעם העיר בורסה ושימש בה כשר הכלכלה. באייר היה יועץ למשלחת הטורקית בדיוני ועדת לוזאן שניסחה את הסכם לוזאן ב-1923, ולאחר מכן כיהן באספה הלאומית כנציג העיר איזמיר. באייר היה מייסדו של "בנק העבודה" הטורקי (İş Bank), הבנק הפרטי הראשון במדינה, ב-26 באוגוסט 1924, ושימש כמנכ"ל הבנק עד 1932.
ב-25 באוקטובר 1937, מונה באייר כראש ממשלת טורקיה על ידי הנשיא מוסטפא כמאל אטאטורק. באייר כיהן בשתי כהונות רצופות בתפקיד זה, אך לאור חילוקי דעות בינו לבין נשיא טורקיה השני איסמט אינני אשר תפס את מקומו של אטאטורק לאחר מותו, סיים באייר את תפקידו ב-25 בינואר 1939. ב-7 בינואר 1946 ייסדו באייר ואחרים את המפלגה הדמוקרטית (Demokrat Parti), ובאייר היה ליושב ראש המפלגה. בבחירות שנערכו ב-1950 ניצחה מפלגתו, והוא היה לנשיא טורקיה. הוא שימש כנשיא המדינה משך עשר שנים, עד שהצבא תפס את השלטון ב-27 במאי 1960. באייר, ראש ממשלתו מנדרס ואחרים נעצרו ונשפטו ב-1961. מנדרס ושני אחרים נדונו למוות והוצאו להורג. באייר נדון למאסר עולם וב-1964 הוא שוחרר מהכלא בשל בריאותו הירודה. בנובמבר 1975 הותר לבאייר לחזור לחיים הפוליטיים והוא הוזמן להיות חבר הסנאט מכוח היותו נשיא הרפובליקה לשעבר, אך הוא סירב. הוא נפטר באיסטנבול ב-1986 בגיל 103.
מערכת השמש

מערכת השמש (לא בקנה מידה): השמש, ארבעת כוכבי הלכת הארציים (ניתן להבחין בירח סמוך לכדור הארץ), חגורת האסטרואידים, ארבעת ענקי הגזים, וכוכב הלכת הננסי פלוטו. כמו כן מופיע באיור שביט שנע במסלול בעל אקסצנטריות גבוהה ונראה בין מסלולו של צדק למסלולו של שבתאי
מערכת השמש ומסלול פיוניר 10 (חלק מדיסקית פיוניר)
מַעֲרֶכֶת הַשֶּׁמֶשׁ היא מערכת כוכבי לכת, שבה מקיפים לפחות שמונה כוכבי לכת וגופים נוספים רבים את השמש בהתאם לכוחות הכבידה הרלוונטיים. הגופים הגדולים העיקריים שסובבים את השמש הם שמונת כוכבי הלכת, ואליהם מצטרפים כוכבי לכת ננסיים ומספר גדול של גופים קטנים כמו אסטרואידים, שביטים ומטאורואידים. לחלק מהגופים שסובבים את השמש, ובייחוד לגדולים שבהם, יש ירחים משל עצמם, שמתלווים אליהם לאורך ההקפה.
מערכת השמש נוצרה לפני כ־4.6 מיליארד שנה, והיא נמצאת בבועה המקומית על זרוע אוריון, אחת משש הזרועות של גלקסיית שביל החלב. גלקסיית שביל החלב מכילה בין 200 ל־400 מיליארד כוכבים, והיא ממוקמת, יחד עם כ־35 גלקסיות נוספות, בתוך קבוצת גלקסיות המכונה הקבוצה המקומית. הקבוצה המקומית היא רק אחת מקבוצות גלקסיות וצבירי גלקסיות רבים המרכיבים את צביר־על הבתולה, אחד מצבירי־על רבים ביקום. מעריכים שביקום הנראה יש מאות מיליארדי גלקסיות, ויותר מ־1022 כוכבים.
המרכיב הדומיננטי של מערכת השמש הוא השמש עצמה, שתופסת 99.86% מהמסה הידועה של המערכת כולה. במרחק הקצר ביותר לשמש נמצאים ארבעת "כוכבי הלכת הפנימיים", הקרויים גם "כוכבי הלכת הארציים": כוכב חמה, נוגה, כדור הארץ ומאדים. אחריהם נמצאת חגורת האסטרואידים, המורכבת ממאות אלפי אסטרואידים, וביניהם כוכב לכת ננסי אחד – קרס. אחריהם ממוקמים ארבעת "כוכבי הלכת החיצוניים", המכונים "ענקי הגזים": צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון. ב"מערכת השמש החיצונית", מעבר לנפטון, נמצאים גופים המכונים "גופים טרנס־נפטוניים", והם בנויים מסלעים ומקרח. ניתן לחלק את מערכת השמש החיצונית לשלושה תחומים: חגורת קויפר, הדיסק המפוזר ועננת אורט. התגלו באזור זה יותר מאלף עצמים, ובהם ארבעה גופים המוגדרים ככוכבי לכת ננסיים: פלוטו, האומיה, מאקה־מאקה ואריס (כוכב לכת).
יחסי הגדלים של שמונת כוכבי הלכת. כוכבי הלכת ממוספרים בסדר הבא: כוכב חמה, נוגה, כדור הארץ, מאדים, צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון.
מערך

מסלולם של כוכבי הלכת במערכת השמש נמצא בקירוב על מישור אחד – "מישור המילקה", המוגדר כמישור שעליו נמצא מסלול כדור הארץ סביב השמש. לעומת זאת, מסלולם של שביטים וגופים בחגורת קויפר נמצא לעיתים בזווית משמעותית יחסית למישור זה. כל כוכבי הלכת, כוכבי הלכת הננסיים ומרבית הגופים הקטנים במערכת השמש סובבים את השמש באותו כיוון – נגד כיוון השעון, אם מתבוננים מנקודה מעל הקוטב הצפוני של השמש.
בהתאם לחוק הראשון של קפלר, מסלולם של הגופים סביב השמש הוא אליפטי, כאשר השמש נמצאת באחד המוקדים של האליפסה, ולכן המרחק מהשמש משתנה במהלך ההקפה. המרחק הקטן ביותר בין כוכב לכת לשמש קרוי "פריהליון", והמרחק הגדול ביותר קרוי "אפהליון". לכוכבי הלכת מסלולים בעלי אקסצנטריות נמוכה, כלומר הם כמעט מעגליים. לעומת זאת, שביטים וחלק מהגופים הטרנס־נפטוניים נמצאים במסלולים אליפטיים בעלי אקסצנטריות גבוהה. החוק השני של קפלר והחוק השלישי שלו קובעים את הקשר בין המרחק מהשמש ומהירות התנועה של העצם שסביבה. לדוגמה, כוכב חמה, הקרוב ביותר לשמש, נע במהירות הגבוהה ביותר מבין כוכבי הלכת (47.4 ק"מ לשנייה בממוצע) – ואילו נפטון, כוכב הלכת המרוחק ביותר מהשמש, נע לאט מכל יתר כוכבי הלכת (5.4 ק"מ לשנייה בממוצע).
חוקי קפלר נובעים מכוח הכבידה הפועל בין השמש ובין העצמים הנוספים במערכת השמש, אולם העצמים השונים במערכת השמש מפעילים כוח כבידה גם זה על זה. על כן, תנועתם המדויקת של גופים אלו סביב השמש ותנועת הירחים סביבם דורשת הסבר מדויק ומורכב יותר משימוש בחוקי קפלר ותו לא. בפועל מתקיימת תהודה מסלולית בין גופים שונים במערכת השמש. זו יכולה להיות תהודת מסלול־מסלול, למשל התהודה בין איו, אירופה וגנימד, שלושה מירחיו של צדק, או התהודה בין מסלולו של נפטון למסלולו של פלוטו ולמסלולם של גופים נוספים בחגורת קויפר. התהודה יכולה להתבטא גם כתהודת סיבוב־מסלול, כמו התהודה בין פלוטו לכארון, בין כדור הארץ לירח, או בין סיבובו של כוכב חמה סביב צירו לסיבובו סביב השמש.
אסטרונומים מודדים מרחקים במערכת השמש ביחידות אסטרונומיות (AU). יחידה אסטרונומית אחת שווה למרחק הממוצע בין כדור הארץ לשמש, וגודלה 149,597,870 ק"מ. כך למשל, פלוטו נמצא במרחק של 49.3 יחידות אסטרונומיות מהשמש באפהליון ו־29.7 יחידות אסטרונומיות בפריהליון, ואילו צדק נמצא במרחק של 4.95 עד 5.46 יחידות אסטרונומיות במהלך ההקפה.
סיווג הגופים במערכת השמש

מערכת השמש מורכבת מגופים רבים, ומדי שנה מתגלים בה גופים חדשים. עד שנת 2006 היה מקובל לסווג תשעה מהגופים הגדולים שסובבים את השמש ככוכבי לכת. מסלולו החריג וגודלו הזעיר של פלוטו, כמו גם גילוי גופים דומים לו שחלקם גדולים ממנו הרחק מעבר למסלולו של נפטון הביאו להבנה שמדובר במחלקה נפרדת של עצמים – טרנס נפטוניים, "מעבר לנפטון". באוגוסט 2006 החליט האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לשנות את ההגדרה של כוכב לכת ולהוסיף סוג נפרד של גופים, הקרוי כוכבי לכת ננסיים. שאר הגופים במערכת השמש קרויים גופים קטנים במערכת השמש. לכל כוכבי הלכת במערכת השמש, מלבד כוכב חמה ונוגה, יש ירחים משלהם הסובבים אותם. נכון לספטמבר 2008, 335 גופים מסווגים כירחים, מתוכם 167 ירחים הסובבים את שמונת כוכבי הלכת, 6 ירחים הסובבים כוכבי לכת ננסיים, והשאר סובבים אסטרואידים וגופים אחרים במערכת השמש.
סיווג הגופים במערכת השמש > כוכבי לכת

כוכב לכת מוגדר כגוף העומד בשלושה תנאים:
נמצא במסלול סביב שמש, והוא עצמו אינו מוגדר כשמש;
בעל מסה גדולה דיה על מנת שכוח הכבידה שלו ייצור צורה הקרובה לצורה כדורית;
הוא דומיננטי במסלולו, כלומר מפנה את מסלולו מעצמים אחרים.
בהתאם להגדרה החדשה, שמונת הגופים הגדולים במערכת השמש מסווגים ככוכבי לכת. הנתונים שלהם רשומים בטבלה הבאה:
|  | כוכב חמה | נוגה | כדור הארץ | מאדים | צדק | שבתאי | אורנוס | נפטון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
סמל: 
| מסה (1024 ק"ג) | 0.330 | 4.87 | 5.97 | 0.642 | 1899 | 568 | 86.8 | 102 |
| מסה יחסית לכדור הארץ | 0.055 | 0.816 | 1 | 0.107 | 318 | 95.1 | 14.5 | 17.1 |
| קוטר (ק"מ) | 4,878 | 12,104 | 12,756 | 6,794 | 142,984 | 120,536 | 51,118 | 49,528 |
| קוטר ביחס לכדור הארץ | 0.382 | 0.949 | 1 | 0.533 | 11.2 | 9.45 | 4.01 | 3.88 |
| מספר ירחים | 0 | 0 | 1 | 2 | 95 | +82 | 27 | 14 |
| צפיפות (גרם לסמ"ק) | 5.427 | 5.243 | 5.515 | 3.933 | 1.326 | 0.687 | 1.270 | 1.638 |
| מהירות מילוט (ק"מ/שנייה) | 4.3 | 10.4 | 11.2 | 5.0 | 59.5 | 35.5 | 21.3 | 23.5 |
| משך הסיבוב סביב הציר (שעות) | 1,407.6 | 5,832.5- | 23.93 | 24.6 | 9.9 | 10.7 | 17.2- | 16.1 |
| אורך היממה (שעות) | 4,222.6 | 2,802.0 | 24.0 | 24.7 | 9.9 | 10.7 | 17.2 | 16.1 |
| מרחק מהשמש (106 ק"מ) | 57.9 | 108.2 | 149.6 | 227.9 | 778.6 | 1,433.5 | 2,872.5 | 4,495.1 |
| מרחק מהשמש (AU) | 0.39 | 0.72 | 1.00 | 1.52 | 5.20 | 9.58 | 19.20 | 30.05 |
| משך הסיבוב סביב השמש (ימים) | 87.9691 | 224.7 | 365.25636 | 687.0 | 4,331 | 10,747 | 30,589 | 59,800 |
| מהירות מסלולית (ק"מ/שנייה) | 47.9 | 35.0 | 29.8 | 24.1 | 13.1 | 9.7 | 6.8 | 5.4 |
| נטיית מסלול יחסית למישור המילקה (°) | 7.0 | 3.4 | 0.0 | 1.9 | 1.3 | 2.5 | 0.8 | 1.8 |
| אקסצנטריות | 0.205 | 0.007 | 0.017 | 0.094 | 0.049 | 0.057 | 0.046 | 0.011 |
| נטיית ציר הסיבוב (°) | 0.01 | 177.4 | 23.439281 | 25.2 | 3.1 | 26.7 | 97.8 | 28.3 |
| טמפרטורה ממוצעת (C°) | 167 | 464 | 15 | 65- | 110- | 140- | 195- | 200- |
| לחץ אוויר על פני השטח (בר) | 0 | 92 | 1.014 | 0.01 |  ? |  ? |  ? |  ? |
ארבעת כוכבי הלכת צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון מכונים ענקי הגז. הם שונים משאר כוכבי הלכת בגודלם ובהרכבם. מסתם 0.133% מכלל מסת מערכת השמש, כך שיחד עם מסת השמש עצמה הם מרכיבים יותר מ־99.99% ממסת מערכת השמש.
סיווג הגופים במערכת השמש > כוכבי לכת ננסיים

כוכב לכת ננסי מוגדר כגוף העומד בשני הקריטריונים הראשונים של כוכב לכת, אבל אינו צריך לעמוד בקריטריון השלישי. כמו כן, אסור לכוכב לכת ננסי להיות ירח של עצם אחר. המניע הלא רשמי להוצאת פלוטו מרשימת כוכבי הלכת ופתיחת הקטגוריה החדשה היה כפול: זה עשרות שנים מאז התגלה מסלולו של פלוטו, הוא נחשב לחריג. הוא אינו מקיף את השמש במישור המילקה, והאקסצנטריות של מסלולו גדולה עד כדי כך שלעיתים הוא קרוב לשמש יותר מאשר נפטון. על כך נוספו תגליות של גופים בעלי גודל דומה לזה של פלוטו במערכת השמש החיצונית. כך למשל, בשנת 2003 התגלה העצם אריס, וחשבוהו לגדול מפלוטו (דבר זה הוכח כשגוי ב־2015).
אסטרונומים רבים טענו כי יש להגדיל את מספר כוכבי הלכת ל־10, ולעומתם טענו אחרים כי יש לשלול מפלוטו את מעמדו ולהותיר את מערכת השמש עם שמונה כוכבי לכת בלבד. הדבר עורר ויכוח על הגדרתו המדויקת של כוכב לכת, ולבסוף תוצאתו הייתה שלילת הסטטוס כוכב לכת מפלוטו ופתיחת קטגוריה חדשה של כוכבי לכת ננסיים.
עם כניסת ההחלטה לתוקף, שני הגופים הטרנס־נפטוניים פלוטו ואריס, יחד עם האסטרואיד קרס, היו הגופים הראשונים שהוגדרו ככוכבי לכת ננסיים. בשנת 2008 קיבלו גם הגופים הטרנס־נפטוניים מאקה־מאקה והאומיה מעמד זהה. גופים נוספים עשויים להתווסף לרשימה בעתיד, עם גילוי עצמים חדשים או סיווג מחודש של גופים מוכרים.
סיווג הגופים במערכת השמש > גופים קטנים במערכת השמש

גופים קטנים במערכת השמש הם גופים שאינם מתאימים להגדרת כוכב לכת, להגדרת כוכב לכת ננסי, וכן הם אינם ירחים של עצם אחר במערכת השמש. כל אותם גופים קטנים נותרים מסווגים על פי מיקומם במערכת השמש, והם מחולקים לשלוש קבוצות עיקריות:
כוכבי לכת מינוריים – גופים שאינם כוכבי לכת, אינם כוכבי לכת ננסיים, אינם שביטים ואינם מטאורואידים.
אסטרואידים – גופים קטנים במערכת השמש הפנימית, בעיקר בחגורת האסטרואידים שבין מאדים לצדק. בין האסטרואידים יש גם כאלו שחגים במסלול פנימי יותר, קרוב לכדור הארץ, למשל אפופיס.
קנטאורים – גופים קטנים במערכת השמש התיכונה, בין צדק לנפטון.
גופים טרנס־נפטוניים בחגורת קויפר ובדיסק המפוזר – כל הגופים שמעבר לכוכב הלכת נפטון, הנמצאים בחגורת קויפר ובדיסק המפוזר.
מטאורואידים – גופים הקטנים מאסטרואידים וגדולים מחומר בין־כוכבי.
שביטים – גופים קטנים, שלפחות בחלק ממסלולם יש להם הילה (מעטפת עשויה מקרח ואבק) או "זנב". המסלול שלהם אליפטי ובעל אקסצנטריות גבוהה, פרבולי או היפרבולי.
מבין הגופים הקטנים במערכת השמש ניתן להזכיר את האסטרואידים פאלאס, יונו ווסטה, את הקנטאור כיירון ואת הגופים הטרנס־נפטוניים סדנה, אורקוס, קווה־וואר וורונה, הנמצאים בחגורת קויפר ובדיסק המפוזר. כל אלה כוכבי לכת מינוריים.
היווצרות

"השערת הערפילית" (Nebular hypothesis), שהוצעה בשנת 1755 על ידי עמנואל קאנט ונוסחה בנפרד על ידי פייר-סימון לפלס, היא המודל המקובל להסברת התהליכים שהובילו להיווצרות מערכת השמש. משערים שההצעה מבוססת על רעיון ראשוני של עמנואל סוודנבורג משנת 1734. השערת הערפילית גורסת כי מערכת השמש נוצרה עקב קריסה כבידתית של ענן גזים, המכונה ערפילית סולארית. קוטרה של ערפילית זו היה אלפי יחידות אסטרונומיות ומסתה הייתה גדולה אך במעט ממסת השמש שנוצרה ממנה. הערפילית הייתה מורכבת בעיקר ממימן ומהליום שמקורם במפץ הגדול, ומעט יסודות כבדים יותר (כ־2%), שמקורם בתהליכי נוקליאוסינתזה בכוכב סמוך שסיים את חייו.
בשלב מסוים, הפרעה כלשהי, כנראה גל הלם מסופרנובה קרובה, גרמה ללחץ חזק על הערפילית הסולארית, והוא דחף את החומר כלפי פנים. כאשר הכבידה שפעלה על החומר כלפי המרכז התגברה על לחץ הגזים שפעל כלפי חוץ, החלה הערפילית לקרוס במהירות. הערפילית התחממה בתהליך הקריסה בשל הגידול בצפיפות, ובעקבות שימור התנע הזוויתי היא החלה להסתובב במהירות גדולה. מאחר שהקריסה הכבידתית יעילה יותר בכיוון ציר הסיבוב, הערפילית הפכה לשטוחה יותר ויותר. במרכז הערפילית, שם התרכז רוב החומר, החלה להיווצר השמש.
מענן זה של אבק וגזים נוצרו גם כוכבי הלכת. מקורם של כוכבי הלכת בגופים קטנים יותר, הקרויים פלנטסימלים, וגודלם קילומטרים אחדים. גופים אלו תפחו וגדלו בעקבות התאחדות וספיחת אבק במשך מיליוני שנה. מערכת השמש הפנימית הייתה חמה, ולכן תרכובות מימן (כמו מתאן) לא יכלו להתעבות בה. כוכבי הלכת שנוצרו שם היו קטנים יחסית (הם מכילים כ־0.6% מהחומר של הדיסקה הפלנטרית), והיו מורכבים בעיקר מחומרים בעלי נקודת התכה גבוהה כמו סיליקטים ומתכות. גופים סלעיים אלה הפכו בסופו של דבר לכוכבי הלכת הארציים.
רחוק יותר מהשמש, נוצרה חגורת האסטרואידים שנמצאת על הגבול הכבידתי שבין השמש לכוכב הלכת הענק צדק. החומר בחגורה זו לא הצליח להתמזג לכדי כוכב לכת בשל ההשפעה הכבידתית החזקה של צדק. רחוק עוד יותר מהשמש, מעבר לקו הכפור, התפתחו ענקי הגזים, שהיו מסיביים מספיק כדי לשמור על "האטמוספירה הראשונית" של מימן והליום. מנגד, כוכבי הלכת הארציים, שהיו קרובים יותר לשמש, איבדו עם הזמן את המימן וההליום שלהם, ויצרו "אטמוספירות משניות", בעקבות תהליכים וולקניים, פגיעת אסטרואידים, או במקרה של כדור הארץ, גם בעקבות הופעת בעלי חיים וצמחים.
כ־100 מיליון שנה לאחר שהחל התהליך, העלייה בלחץ המימן במרכז הערפילית שקרסה והעלייה בצפיפותו גרמו לטמפרטורת הליבה לעלות, והכוכב החל לבצע היתוך גרעיני. מאז, ההיתוך הגרעיני שמתרחש בליבת השמש הוא מקור האנרגיה הראשי של מערכת השמש כולה. פעולת ההיתוך יצרה חום רב והפסיקה את תהליך הקריסה של השמש, עקב מצב שיווי המשקל שנוצר בין לחץ הגזים כלפי חוץ וכוח הכבידה כלפי פנים. למעשה, ההיתוך הגרעיני בליבת השמש השפיע על מערכת השמש כולה. בשלב זה נוצר הדף מתמשך, והוא היה האחראי לסילוק שאריות הגזים מהערפילית, ולהרס "האטמוספירה הראשונית" של כוכבי הלכת הארציים. סילוק שאריות החומר, שלא היו קשורות חזק לגופים הגדולים יחסית במערכת השמש, גרם להפסקת גדילתם של גופים אלו, ולהתייצבות המבנה של מערכת השמש בצורת מערכת כוכבי הלכת הדומה מאוד למערכת הנוכחית.
מרכיבים עיקריים במערכת השמש > השמש

השמש () היא כוכב האם של מערכת השמש. רוב רובה של המסה במערכת השמש מרוכזת בשמש עצמה. השמש מסווגת ככוכב הסדרה הראשית מסוג G (ראו דיאגרמת הרצשפרונג־ראסל), והיא בעלת סיווג ספקטרלי G2V. השמש נמצאת במחצית חייה לערך והיא מייצרת אנרגיה באמצעות היתוך גרעיני של מימן. בעוד כ־5 מיליארד שנה צפויה השמש לתפוח ולהפוך לענק אדום. גודלה יהיה כה גדול, עד שהיא עשויה לבלוע את כדור הארץ (אי הוודאות בסוגיה נובע מכך שייתכן כי מסלול כדור הארץ יתרחק מהשמש. במסלול הנוכחי כדור הארץ ייבלע). לאחר שתכלה את מקורות האנרגיה שלה, תפלוט השמש את השכבות החיצוניות, הן ייהפכו לערפילית פלנטרית, ואילו השמש עצמה תהפוך לננס לבן, בלי לעבור פיצוץ סופרנובה. כעבור עשרות מיליארדי שנה נוספים צפוי הננס הלבן להתקרר ולהפוך לננס שחור – כוכב קטן ואפל.
עקב פעילות היתוך גרעיני פולטת השמש באופן קבוע זרם של חלקיקים טעונים (פלזמה), הידוע כרוח השמש, במהירויות של בין 300 ל־600 קילומטרים בשנייה. הדבר יוצר מעין אטמוספירה הנקראת הליוספירה, והיא מגיעה למרחק של עד 100 יחידות אסטרונומיות מהשמש. סביבה זו נקראת בשם התווך הבין־כוכבי. הסיבוביות של השמש משפיעה במקביל עם השדה המגנטי שלה על התווך הבין־כוכבי ויוצרת את השדה המגנטי הבין־כוכבי. שני הכוחות המנוגדים של הרוח הסולארית, שדוחפת חומר החוצה, וכוחות הכבידה המגנטיים של השמש, שמושכים את החומר פנימה, יוצרים מערכת יציבה של כוכבי לכת.
השמש עשירה בחומר, דבר המרמז על כך שהיא עצם גלקטי חדש יחסית, שנולד בשלבים המאוחרים של אבולוציית היקום. הואיל וכך, היא מכילה חומרים כבדים מהליום וממימן (משמע "מתכות" בניב האסטרונומי) בכמות רבה יותר, יחסית לכוכבים ותיקים יותר הנמצאים למשל בצבירים כדוריים. מאחר שההליום והמימן נוצרו בתהליך הפיצוץ של הכוכבים העתיקים, הדור ההוא של הכוכבים היה צריך למות כדי שהיקום יעשיר את עצמו בחומרים כבדים. זו הסיבה אפוא לכך שכוכבים עתיקים מכילים מעט מתכות, ואילו הכוכבים החדשים יותר מכילים חומרים כבדים בכמות רבה יותר. בזמן היווצרות מערכת השמש, קיומם של החומרים הכבדים היה מרכיב מפתח בהתפתחות מערכת כוכבי הלכת, מאחר שהכוכבים צמחו בעזרת החומרים האלה.
מרכיבים עיקריים במערכת השמש > מערכת השמש הפנימית

מערכת השמש הפנימית מכילה ארבעה כוכבי לכת המסווגים בקבוצת כוכבי הלכת הארציים, והם ארבעת כוכבי הלכת הראשונים במערכת השמש שנמצאים קרוב לשמש – כוכב חמה, נוגה, כדור הארץ ומאדים. הם מאופיינים בדחיסותם ובהרכבם הסלעי, ובניגוד לענקי הגז יש להם בוודאות קרקע מוצקה. כוכבי הלכת הארציים מתאפיינים בהיעדר מערכת טבעות פלנטריות ומספר מועט של ירחים (או ללא ירחים כלל).
כוכבי הלכת הארציים מורכבים בעיקר ממינרלים בעלי נקודת רתיחה גבוהה, שיוצרים את קרום כוכבי הלכת, חומרים חצי־נוזליים שיוצרים את מעטפת כוכבי הלכת, ומתכות כמו ברזל, היוצרות את ליבת כוכבי הלכת.
ארבעת כוכבי הלכת הם בעלי מכתשים שנוצרו בשל פגיעת מטאורים, ולכולם פרט לאחד יש מאפיינים של תנועת לוחות טקטוניים ופעילות הרי געש. מכנה משותף נוסף הוא האטמוספירה שלהם – לכולם יש "אטמוספירה משנית", שנוצרה לאחר שהוצתה השמש ושרפה את "האטמוספירה הראשונית".
מרכיבים עיקריים במערכת השמש > מערכת השמש הפנימית > כוכב לכת חמה

כוכב חמה () הוא כוכב הלכת הקרוב ביותר לשמש. הוא נמצא במרחק ממוצע של 0.38709893 יחידות אסטרונומיות ממנה, והוא כוכב הלכת בעל המסה הנמוכה ביותר במערכת השמש – מסתו היא רק 5.5% ממסת כדור הארץ, וקוטרו 4,878± ק"מ לעומת 12,756 ק"מ של כדור־הארץ. הוא חסר ירחים. שמו בלועזית הוא מרקורי, על שמו של האל הרומי מרקוריוס, שהיה אל המסחר והרווח ופטרונם של הסוחרים והמטיילים.
לכוכב חמה יש ליבת ברזל והוא מורכב מכ־30% סיליקט וכ־70% ברזל. ליבת המתכת תופסת 42% מנפח כוכב הלכת (בהשוואה לליבת כדור הארץ, התופסת רק 17%). את הליבה מקיפה מעטפת של 600 ק"מ. כוח המשיכה על פניו קטן פי 2.5 מאשר על פני כדור הארץ. לכוכב חמה יש אטמוספירה דקה מאוד ובין שני צדדיו יש הבדלי טמפרטורה גבוהים, זאת מפאת קרבתו לשמש וסיבובו האטי סביב צירו (יממה כוכבית = 58.6462 ימי ארץ). יממתו השמשית היא 176 ימי ארץ, והקפת השמש אורכת 87.9691 ימי ארץ.
מרכיבים עיקריים במערכת השמש > מערכת השמש הפנימית > נוגה

נוגה () הוא כוכב הלכת השני מהשמש, ונמצא במרחק ממוצע של 0.7 יחידות אסטרונומיות ממנה. נוגה הוא כוכב הלכת הקרוב ביותר לכדור הארץ ולשניהם דמיון בממדיהם, במסה שלהם ובצפיפותם. קוטרו של כוכב הלכת נוגה הוא 12,100 ק"מ, לעומת קוטרו של כדור הארץ, שהוא 12,800 ק"מ, ומסתו כ־81.5% ממסת כדור הארץ. כמו כוכב חמה, גם לנוגה אין ירחים. שמו בלועזית הוא ונוס, על שמה של האלה הרומית ונוס, שהייתה אלת היופי והאהבה, שם המרמז על יופיו וזוהרו של כוכב הלכת.
לנוגה ליבה של מתכת הכוללת ניקל וברזל. הרדיוס של ליבה זו הוא כ־3,000 ק"מ. ליבה זו מוקפת במעטפת סלעית ובקרום סלעי. קרוב ל־90% מפני השטח של נוגה נראים כמכילים לבה בזלתית ממוצקת חדשה יחסית ומעט מאוד מכתשים, שנוצרו על ידי מטאורים. רוב מראות הנוף בנוגה הם תוצאה של התפרצויות געשיות וזרימה של לבה. פני השטח בנוגה מלאים במכתשים, בקעות, מישורים קטנים והרי געש נישאים.
האטמוספירה של נוגה צפופה מאוד, והיא למעשה מסך כבד של עננים, העוטף את פני השטח ויוצר אטמוספירה של כבשן לוהט המורכב בעיקר מפחמן דו־חמצני ומכמויות קטנות של חנקן. הלחץ בפני השטח הוא פי 90 מבכדור הארץ. הכמות העצומה של CO2 באטמוספירה גורמת לאפקט חממה חזק, והוא מעלה את טמפרטורת פני השטח ביותר מ־C°‏ 400 וגורם לה להגיע לטמפרטורת גבוהות של C°‏ 500 במקומות נמוכים סמוך לקו המשווה. כך פני השטח של נוגה לוהטים אף יותר משל כוכב חמה, אף שנוגה רחוק כמעט פי שניים מהשמש ומקבל רק 25% מהקרינה הסולרית.
מרכיבים עיקריים במערכת השמש > מערכת השמש הפנימית > כדור הארץ

כדור הארץ () הוא כוכב הלכת השלישי מהשמש, והוא נמצא במרחק יחידה אסטרונומית אחת ממנה. כדור הארץ הוא הכוכב הגדול ביותר מבין ארבעת כוכבי הלכת הפנימיים (קוטרו 12,756 ק"מ), הוא היחיד המראה פעילות געשית ודאית, היחיד שעדיין מקיים מערכת פועלת של לוחות טקטוניים, וחשוב מכל – הוא כוכב הלכת הוודאי היחיד בכל מערכת השמש המקיים חיים.
אטמוספירת כדור הארץ צפופה באופן יחסי, ומורכבת מכ־78% חנקן, 21% חמצן, 1% ארגון וכמויות קטנות של גזים אחרים ובראשם פחמן דו־חמצני. ההידרוספירה הנוזלית שלו ייחודית מבין כוכבי הלכת הארציים, והיא מאפשרת תהליך של מחזור המים בתהליך מחזור הידרולוגי. האטמוספירה של כוכב הלכת שונה גם כן משאר כוכבי הלכת הארציים, מאחר שהיא היחידה ששונתה על ידי החיים בו. בגובה של כ־20 ק"מ שוכנת שכבת האוזון של כדור הארץ, והיא מגינה עליו מפני הקרינה העל־סגולה המגיעה מהשמש.
לכדור הארץ אין מערכת טבעות פלנטריות, אך יש לו לוויין טבעי גדול – הירח, הנמצא במרחק ממוצע של כ־384,405± ק"מ ממנו.
מרכיבים עיקריים במערכת השמש > מערכת השמש הפנימית > מאדים

מאדים () הוא כוכב הלכת הרביעי מהשמש, והוא נמצא במרחק ממוצע של 1.5 יחידות אסטרונומיות ממנה. מבין ארבעת הכוכבים הארציים, מאדים הוא השלישי בגודלו, מסתו כעשירית (10.7%) ממסת כדור הארץ וקוטרו 6,721 ק"מ, לעומת 12,756 ק"מ של כדור הארץ.
אטמוספירת מאדים דקה מאוד ומורכבת מ־95% פחמן דו־חמצני, 3% חנקן, 1.6% ארגון ומעט חמצן ומים. במאדים אין משקעים כבכדור הארץ, ולכן סופות החול המשתוללות על פניו עתירות אבק – דבר המקנה לו את צבעו האדום. פני שטחו מורכבים בעיקר מבזלת, הנוצרת מהתקררות מהירה של לבה, ולכן חוקרים משערים כי בעברו הלא רחוק כוכב הלכת היה פעיל מבחינה גאולוגית.
שמו של הכוכב בלועזית הוא מרס, על שמו של האל הרומי מרס שהיה אל המלחמה, וניתן לו בשל מראהו האדום בשמי הלילה, מאחר שהצבע האדום מתקשר לדם ולמלחמה. צבעו הקנה לו גם את הכינוי "כוכב הלכת האדום".
למאדים שני ירחים קטנים, פובוס ודימוס, ובגלל צורתם המשונה משערים שהם אסטרואידים שמקורם בחגורת האסטרואידים – ונלכדו על ידי כוח המשיכה של כוכב הלכת.
מרכיבים עיקריים במערכת השמש > מערכת השמש הפנימית > חגורת האסטרואידים

אסטרואידים מוגדרים כ"גופים קטנים במערכת השמש", שמורכבים ברובם מסלעים ומחומרים לא נדיפים אחרים. אסטרואידים בעלי קוטר הקטן מ־50 מטר מכונים מטאורואידים.
חגורת האסטרואידים נמצאת במסלול בין מאדים לבין צדק במרחק של 2.3 עד 3.3 יחידות אסטרונומיות מהשמש, והיא מפרידה בין כוכבי הלכת הפנימיים לבין כוכבי הלכת החיצוניים. האמונה הרווחת היא כי החגורה מורכבת משאריות של כוכב ארצי שקרס בגלל ההשפעות הכבידתיות המנוגדות של השמש ושל צדק. מנגד קיימת תאוריה נוספת, האומרת כי האסטרואידים הם שאריות של הענן ההתחלתי של מערכת השמש שלא התמזגו לכדי גוף אחד, בגלל השפעת כוח הכבידה של צדק.
גודלן של שאריות אלו משתנה ונע בין גודל של אבק כוכבי ואבנים קטנות, ומגיע עד למאות קילומטרים. מספרם המדויק של האסטרואידים בחגורה אינו ידוע, אך משערים שהוא עומד על כ־50,000. בשל הגודל העצום של החגורה, המרחק בין האסטרואידים השונים גדול מאוד וחגורת האסטראודים דלילה מאוד. יתרה מזאת, מספרם הרב אינו מעיד על מסה גבוהה – מסת כדור הארץ גדולה פי אלף מהמסה של כל האסטרואידים יחדיו.
אף על פי שהאסטרואידים מוגדרים כגופים קטנים במערכת השמש, הגדולים שבהם, כמו וסטה ו־היגאה, עשויים לעלות בדרגה לכוכב לכת ננסי אם יוכח כי הם כדוריים. בימינו נחשב קרס לכוכב הלכת הננסי היחיד בחגורת האסטרואידים. בניגוד לגופים קרובי ארץ, הגופים בחגורת האסטרואידים אינם מסכנים את כדור הארץ.