stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכיבוש היפני בנאורו
1943–1944: ההתקפה האמריקאית, מעשי רצח והגליה > בידוד

נאורו הייתה בקצה שרשרת האספקה היפנית באוקיינוס השקט. התקדמות בעלות הברית ועליית השימוש בצוללות מצידן הפכו את דרכי האספקה לאי לקשות יותר ויותר. בספטמבר 1943, ספינת משא ועליה אספקה במשקל 6,000 טון עבור חיל המצב באי הוטבעה. בנוסף, גשמי המונסון השנתיים היו דלים באותה עונה, וכך האי סבל גם מבצורת חמורה. בתחילת ינואר 1944 הצליחו רק שתי ספינות יפניות להגיע לאי, והספינה שהגיעה ב-10 בינואר הייתה האחרונה שהגיעה בכל שאר המלחמה. משלוח אחרון של תחמושת ומזון הגיע בספטמבר 1944 בשתי צוללות יפניות.
המצב אילץ את התושבים לחפש חלופות למוצרים המיובאים. המחסור החמור ביותר הורגש באורז, שהיה פריט המזון הבסיסי תחת הכיבוש היפני. שיטה אחת לספק את הצרכים של האי הייתה גידול צמחי מאכל ועיבוד כל שטח פנוי, כך גידולי חציל, דלעת, תירס ובטטה הפכו לנפוצים. לאחר מכן הוחלט להקים גם מטעי דלעת תוך שימוש בדשן טבעי שנאסף מהאוכלוסייה על ידי פועלים סינים. השיטה התבררה כיעילה במזג האוויר הטרופי, אך גרמה להתפשטות דיזנטריה ומספר בני אדם נפטרו. נחילי זבובים הופיעו סביב המטעים והריח היה בלתי נסבל. מקור מזון אחר היה יין דקל, שהיה תוסף תזונה שהפך למזון עיקרי לעיתים. כל העצים ששימשו לייצור היין חולקו לפי מפתח של שלושה ליפני, שניים למקומי ואחד לסיני, עד שלא היו יכולים עוד לגדל קוקוסים. לאחר שנודע שפרי עץ הגומי ראוי למאכל, אסרו היפנים על איסופו ואכלו אותו בעצמם.
כמו כן, חלה עלייה בציד, בדיג, בקציר ובשיטות מסורתיות שיצאו משימוש קודם לכן. גברים היו עולים לצוד ציפורים בעוד נשים אספו מזון מהים בשוניות, וכולם דגו. במקרה אחר, יוצר חוט מסיבי עץ הקוקוס ששימש לבנייה במקום מסמרים.
1945: סיום המלחמה

בינואר 1945 הצטמצמו ההפצצות האוויריות של נאורו, וקוו החזית עבר מערבה. כ-40 תושבי נאורו נהרגו בתקיפות, ורבים אחרים נפצעו. המחסור במזון הפך לחריף, ופועלים סינים מתו ברעב, בשעה שיתר התושבים סבלו תת-תזונה, התדלדלות הציוד הרפואי ותנאים סניטריים קשים. עם זאת, אלו שנשארו באי היו במצב יותר טוב לעומת מי שגורשו ממנו ב-1943.
הגולים מנאורו הועברו ללגונת טרוק, שם נאלצו לעבוד עבור היפנים והתמודדו עם מחסור במזון בשעה שהלגונה הפכה לנצורה. הילידים שם סירבו לחלוק במשאבים עם הגולים והם קיבלו יחס קשה יותר מאשר בנאורו. רבים מהם הוכו ונשים רבות הותקפו מינית. בנוסף, כולם נאלצו לעבוד שעות ארוכות בחפירת עמדות הגנה וגידול מזון עבור היפנים.
גם אחרי הודעת הכניעה היפנית ב-15 באוגוסט, לגולים לא הייתה ברירה אלא להמשיך לעבוד עבור היפנים במשך מספר שבועות נוספים, והייתה תחושה שהם כמעט נשכחו בידי בעלות הברית. בני נאורו המשיכו למות ממחלות שונות ומרעב, ובמהלך 1945 כ-200 מתו בטרוק.
בינואר 1946 הושבו 800 מתוך 1,200 מהמגורשים בחזרה לנאורו.
הכניעה היפנית

עם סיום המלחמה הייתה אי בהירות בנוגע לגורם שיקבל את הכניעה באיים. מצד אחד הם היו תחת פיקוד אאמריקאי ותוכנן שאמריקאים ישחררו אותם, ומצד שני ניו זילנד ואוסטרליה הדגישו את חשיבות האיים לכלכלתם ואת הצורך לחדש את כריית הפוספט בהקדם. סוכם שהצי האוסטרלי יקבל את הכניעה, כשהנציג הבכיר יחתום בשם הממלכה המאוחדת ובשם הפיקוד האמריקאי.
ב-8 בספטמבר הפילו מטוסים אוסטרלים עלונים מעל האי שבישרו על הגעת שלוש סירות עם צוותי פיקוח על הכניעה. ב-13 בספטמבר הגיעו שתי פריגטות וקורבטה אוסטרליות לאי, ועליהן נציגים כמו ויליאם בוט, מנהל היחידה המקומית של ועדת הפוספט הבריטית (BPC) ותומאס קיוד, ראש משטרת נאורו. כמו כן שבו חמישה בני נאורו שהעבירו את המלחמה באוסטרליה. עם ההתקרבות לאי התגלה ההרס שבו בבירור. טקס הכניעה נערך ב-14:00 אותו יום, כשקפטן סוודה חתם על מסמך הכניעה ומייד לאחר מכן עזב והותיר את הקצינים שבפיקודו על הספינה כדי שייחקרו.
למחרת נחתו באי 500 חיילים אוסטרלים, שהתקבלו בהתלהבות, שעה שהיפנים רותקו למגוריהם. באותו יום הונף דגל בריטניה בנאורו בפעם הראשונה מזה שלוש שנים. נציגי נציבות הפוספט בדקו ומצאו כי מתקן כריית הפוספט נהרס לחלוטין, וכן נמצא שבריאות התושבים טובה ממה שציפו לו בהתאם לעדויות שני יפנים שברחו מהאי ביוני 1945.
בין ה-1 ל-3 באוקטובר נלקחו 3,745 היפנים והקוריאנים מהאי לכיוון האי בוגנוויל שבפפואה גינאה החדשה. במהלך מסעם הציקו המקומיים לכובשים לשעבר והם הותקפו באלימות בידי הסינים. האוסטרלים עשו מאמץ לחצוץ בין הצדדים.
| אוכלוסייה | מספר תושבים |
| --- | --- |
חיילים יפנים: 2,681
יפנים וקוריאנים: 1,054
מאיי האוקיינוס השקט: 837
סינים: 166
בני נאורו: 591
סה"כ: 5,329
אחרית דבר

לאורך כל המלחמה לא התרחש קרב על האי, והיפנים שיגרו ממנו מספר קטן של גיחות. על אף זאת, האי שימש בתפקיד מרכזי בקרבות על מרכז האוקיינוס השקט. מצד אחד האי היה מוגן מדי בשביל שיהיה ניתן לפלוש אליו, ועם זאת מיקומו האסטרטגי לא התיר להתעלם ממנו, מה שגרם לאמריקאים להשקיע מאמץ רב כדי למנוע מהאי להוות איום משמעותי, ומבחינה זו, היפנים הצליחו במשימתם באי. עם זאת, הם שילמו מחיר של 300 הרוגים מתת-תזונה, מחלות והתקפות אויב.
אחרי המלחמה, ועדת הפוספט הבריטית פעלה במהירות. מפעלים חדשים נבנו ועובדים הובאו לאי, והוא שב להפיק פוספט ביולי 1946.
עבור בני נאורו, המלחמה הייתה בעלת השפעה מכריעה על החברה. היעדר ההגנה האוסטרלית, ההפצצות האמריקאיות הממושכות, השלטון הנוקשה של היפנים והאפליה שסבלו ממנה בלגונת טרוק הניחו את היסודות להגדרה העצמית שלהם. ההיסטוריונית ננסי ג'יי. פולוק כתבה כי:
”ראשית, בנחישותם לשלוט בחייהם אחרי שהיו בני ערובה במלחמה, הם דחו את הצעת ועדת הפוספט הבריטית להעבירם למיקום אחר. בני נאורו רצו לשמור על קשר עם האי שלהם. לאחר המלחמה התחדש המאבק על התגמולים מהפוספט, והסתיים רק כשבני נאורו קנו את תעשיית הפוספט ב-20 מיליון דולר אוסטרלי, עסקה ששזורה באופן אינטימי בעצמאות נאורו ב-1968. שנית, אדמתם הפכה ליקרה עוד יותר עבורם, ורוב בני נאורו ממשיכים לגור בנאורו. אלה שכן מהגרים עושים זאת כדי לחפש השכלה, לשמש בתפקיד בנציגויות הדיפלומטיות של נאורו, או במקרים בודדים כדי לקבל עבודה באוסטרליה. בכך הם נבדלים במידה ניכרת ממדינות אחרות באיי האוקיינוס השקט שחלק גדל והולך מהאוכלוסייה שלהן נמצא במדינות מטרופולין”.
לקריאה נוספת

Williams, Maslyn; Macdonald, Barrie (1985). The Phosphateers: A History of the British Phosphate Commissioners and the Christmas Island Phosphate Commission. p. 586. ISBN 0-522-84302-6.
Tanaka, Yuki (2010). Japanese Atrocities on Nauru during the Pacific War: The murder of Australians, the massacre of lepers and the ethnocide of Nauruans. Japan focus.
Viviani, Nancy (1970). Nauru, Phosphate and Political Progress. Australian National University Press. ISBN 0-7081-0765-6.
הערות שוליים

↑  Stanley C. Jersey (2004-02-29). "The Battle for Betio Island, Tarawa Atoll". אורכב מ-המקור ב-13 בפברואר 2021. נבדק ב-22 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Viviani, Nancy (1970). Nauru, Phosphate and Political Progress. Australian National University Press. ISBN 0-7081-0765-6.
↑  "Chalmers, Frederick Royden (1881–1943)". Biography – Frederick Royden Chalmers – Australian Dictionary of Biography. National Centre of Biography, Australian National University. נבדק ב-23 בדצמבר 2014. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Garrett, Jemima (1996). Island exiles. Sydney: ABC books. p. 200. ISBN 0-7333-0485-0.
↑  Gill, G. Hermon (1957). Australia in the War of 1939–1945. Series 2 – Navy. Vol. I – Royal Australian Navy, 1939–1942 (1st edition, 1957 ed.). Canberra: Australian War Memorial. Gill57.
↑  Gordon L. Rottman (2002). World War II Pacific Island Guide. Greenwood Publishing Group. p. 477. ISBN 0-313-31395-4.
↑  גארט
1 2  Pacific Magazine History of Nauru during Second World war
↑  Yuki Tanaka, Japanese Atrocities on Nauru during the Pacific War: The murder of Australians, the massacre of lepers and the ethnocide of Nauruans, The Asia-Pacific Journal 8, 2010
↑  DOYLE, William Henry, Virtual War Memorial Australia
↑  "The History Place – Timeline of Pacific War". נבדק ב-23 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pollock, Nancy J. "Nauruans during World War II" (PDF). pp. 91–107.
↑  Yuki Tanaka. "Japanese Atrocities on Nauru during the Pacific War: The murder of Australians, the massacre of lepers and the ethnocide of Nauruans 太平洋戦争中のナウル島における日本軍の残虐行為−−オーストラリア人殺害、癩病患者大量殺戮、ナウル人文化根絶 :: JapanFocus". נבדק ב-23 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ננסי ג'יי. פולוק, Nauruans during World War II
מפה של נאורו במהלך המלחמה
המשחתת Le Triomphant שביצעה את הפינוי, 1942
נמל התעופה של נאורו שמקורו במנחת היפני שהוקם במלחמה
מפציץ B-24 אמריקאי תוקף את נאורו, אפריל 1943
הפצצה של נאורו בידי האמריקאים, דצמבר 1943
בונקר מתקופת מלחמת העולם השנייה
המפקד היפני היסיוקי סוודה מגיש את החרב שלו לג'יי. אר סטיבנסון, המפקד האוסטרלי במהלך הכניעה
חיילים יפנים עולים על סיפון הסירה שלוקחת אותם לבוגנוויל
חיילים אוסטרלים בוחנים טנקים יפנים, 16 בספטמבר 1945
הבחירות האזוריות ברוסיה (2020)

בחירות למושל/ראש המחוז
  בחירות למושל מחוז אחר
  שני בחירות למושל)
  בחירות למושל ולפרלמנט
  בחירות לפרלמנט המקומי
  ללא בחירות
הבחירות לרשויות המקומיות ב-13 בספטמבר 2020 נערכו ב-83 מחוזות רוסיה, כאשר ב-20 מהם נבחרו מושלי סובייקטים פדרליים (18 בבחירות ישירות, 2 בהצבעת הפרלמנטים) ובחירות לצירים של הגופים המחוקקים ב-11 מחוזות. באזורים בהם התפטרו מושלים לאחר 13 ביוני 2020, הבחירות לאיוש משרות אלה יתקיימו בשנת 2021.
המשרות הבולטות שייבחרו במהלך הבחירות הללו הן מושל סבסטופול, העיר הפדרלית השלישית במדינה, מושל המחוז היהודי האוטונומי, מושל מחוז לנינגרד, מושל קמצ'טקה ונשיא טטרסטן. לראשונה בהיסטוריה של רוסיה, מערכת הבחירות התפרסה על פני 3 ימים, מ-11 בספטמבר ועד 13 בספטמבר 2020 והיא מערכת הבחירות הראשונה שנערכה ברוסיה לאחר התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה שאילץ הטלת הגבלות על התכנסויות ציבוריות.
בחירות אזוריות > ראשי הסובייקטים הפדרליים

| --- | --- |
 :  ראו גם – מושל (רוסיה)
בחירות אזוריות > ראשי הסובייקטים הפדרליים > הצבעות בפרלמנט

| № | סובייקט | משרה | מושל קודם | ממלא מקום | מועמדים | תאריך הצבעה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | הניינץ הניינץ | הבחירות למושל | אלכסנדר ציבולסקי 28 בספטמבר 2017 — 2 באפריל 2020 (פוטר כדי להתמנות למושל מחוז ארכנגלסק, היה אמור לכהן עד 2023) | יורי בזדודני מ-2 באפריל 2020 | איגור פינאייב, אנדריי סמיצ'נקוב, יורי בזדודני‏ | ‏13 בספטמבר 2020 | יורי בזדודני (14 מתוך 16 חברי פרלמנט, המהווים 87,5% מהקולות) |
| 2 | חנטי ומנסי (יוגרה) חנטי ומנסי | מושל | נטליה קומארובה 1 במרץ 2010 — 13 בספטמבר 2020 | אין | נטליה קומארובה, אלכסיי סאווינצב, מיכאיל סרדיוק | ‏13 בספטמבר 2020 | נטליה קומארובה ‏(29 מתוך 38 חברי פרלמנט. 76% מהקולות) |
בחירות משלימות, לראשי ערים ולפרלמנטים המחוזיים

בטטרסטן, במחוז קורסק, במחוז פנזה ובמחוז יארוסלבל נערכו בחירות השלמה לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, בעקבות התפטרותם ופיטורים של חברי פרלמנט מנציגי מחוזות אלה.
בחירות משלימות, לראשי ערים ולפרלמנטים המחוזיים > מחוזות ורפובליקות

במסגרת מערכות הבחירות, נערכו בחירות גם בפרלמנטים של ימלו-ננץ, מחוז בלגורוד, מחוז וורונז', מחוז קלוגה, מחוז קוסטרומה, מחוז קורגן, מחוז מגדן, מחוז נובוסיבירסק, מחוז ריאזאן ובמחוז צ'ליאבינסק.
בחירות משלימות, לראשי ערים ולפרלמנטים המחוזיים > ערים

במסגרת בחירות אלה נערכות בחירות גם לאספות מחוקקות מקומיות ולראשי ערים, הגופים העיקריים שנבחרו היו הרכב הדומה העירונית של קאזאן, הדומה העירונית של נובורוסייסק, מועצת הנבחרים של פודולסק, אספת נבחרי העיר של מגניטוגורסק וכן נבחר הרכב האספה העירונית של סוצ'י והרכבי הפרלמנטים העירוניים של קרסנודאר, איז'בסק, אסטרחן, וורונז', קלוגה, קוסטרומה, ליפצק, ניז'ני נובגורוד, נובוסיבירסק, סמולנסק, רוסטוב על הדון, טמבוב וטומסק.
נוסף לכך נבחרו ראשי ערים חדשים בערים אנגרסק (שבמחוז אירקוטסק), צ'רנוגורסק (בחקסיה), בלוגורסק (שבמחוז אמור), קרסנוקאמנסק שבעבר הבאיקל ובצ'רמחובו במחוז אירקוטסק. נציגיו של אלכסיי נבלני השיגו ניצחונות בפרלמנט של טומסק ונובוסיבירסק.
השפעות הקורונה

בעקבות הגבלת ההתקהלויות שהטילה ממשלת רוסיה בעת ההתמודדות עם מגפת הקורונה, חלק נכבד מההצבעה הועבר להצבעה אלקטרונית. לראשונה התאפשרה הצבעה ממוחשבת מרחוק בשיטת בחירות באינטרנט באמצעות פורטל השירותים הציבוריים של הפדרציה הרוסית, מבלי שהיה צורך להגיע לקלפיות, כשהקלפיות פתוחות עם מערך עיבוד פתקי הצבעה עבור אוכלוסייה במחוזות שלא הוגדרה בהן יכולת הצבעה מרחוק.
הערות שוליים

↑  Путин сменил губернатора Севастополя
↑  Игорь Кобзев назначен врио губернатора Иркутской области
↑  Ростислав Гольдштейн назначен врио губернатора Еврейской автономной области
↑  Дмитрий Махонин назначен врио главы Пермского края
↑  Олег Николаев назначен врио Главы Чувашии
↑  Владислав Шапша назначен временно исполняющим обязанности губернатора Калужской области
↑  Александр Цыбульский назначен временно исполняющим обязанности губернатора Архангельской области
↑  Владимир Уйба назначен временно исполняющим обязанности Главы Республики Коми
↑  "Губернатор Камчатки подал в отставку". РИА Новости. 2020-04-02. נבדק ב-2020-04-02.
↑  Владимир Солодов назначен временно исполняющим обязанности губернатора Камчатского края
↑  Юрий Бездудный назначен временно исполняющим обязанности губернатора Ненецкого автономного округа
↑
↑
↑
↑  [https://ria.ru/20200913/komarova-1577162882.html?
↑  במקום שבו הורעל נבלני, תומכיו רשמו הישגים בבחירות ברוסיה, באתר וואלה, 14 בספטמבר 2020
| הבחירות המקומיות, הפרלמנטריות, והנשיאותיות ברוסיה |
| --- | --- | --- |
| הבחירות לנשיאות | 1991 • 1996 • 2000 • 2004 • 2008 • 2012 • 2018 • 2024  • 2030 | רוסיה |
| הבחירות הפרלמנטריות | 1990 • 1993 • 1995 • 1999 • 2003 • 2007 • 2011 • 2016 • 2021 • 2026 | רוסיה |
| הבחירות לרשויות המקומיות | 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2023 • 2024 | רוסיה |
| ניהול הבחירות | ועדת הבחירות המרכזית | רוסיה |
מחוז חד-נציגי

מחוז חד־נציגי הוא מחוז בחירה הבוחר נציג יחיד לגוף בעל מספר חברים כגון בית מחוקקים. שיטה הצבעה זאת נקראת לעיתים גם שיטת המנצח לוקח הכל. שיטות בחירה חלופיות הן מחוזות רב נציגיים או שיטת בחירה חד אזורית רב נציגית.
מספר שיטות בחירה משתמשות במחוזות בחירה חד־נציגיים, ביניהם שיטות רוביות, שיטת הקול האלנטרנטיבי שיטת רוב דו שלבי, אישור ההצבעה, שיטת בורדה, שיטות קונדורסה (כגון שיטת שולץ).
במספר מדינות, כגון אוסטרליה והודו, חברי הבית התחתון של הפרלמנט נבחרים מתוך מחוזות חד־נציגיים; ואילו חברי הבית העליון נבחרים מתוך מחוזות רב נציגיים. בכמה מדינות נוספות כמו סינגפור, חברי הפרלמנט יכולים להיבחר במחוזות בחירה רב־נציגיים כאשר הם מתמודדים כחלק מקבוצה (סיעה) של מספר מועמדים.
היבטים > אחריותיות כלפי הבוחרים

התומכים במחוזות בחירה חד־נציגיים טוענים כי השיטה מעודדת קשר חזק ומחויבות בין הנציגים לבין המחוז הבוחר. כאשר במדינות בעלות שיטת בחירות רב־נציגית כדוגמת ישראל, שבה הנציגים נבחרים מתוך רשימות, הקשר הישיר בין הבוחר לנבחר אינו קיים.
מצד שני, רוב הבוחרים מצביעים היום למועמדים המייצגים מפלגה מסוימת או כדי להשפיע על מי יעמוד בראש המדינה או הממשלה, יותר מאשר בעקבות עמדתם ביחס למועמד עצמו. לדוגמה בשנת 1989 בקנדה, נבחרה מחדש ממשלת אלברטה אבל בגלל חוסר שביעות רצון מאופן ההנהגה שלו, איבד ראש הממשלה ומנהיג המפלגה השלטת, את מושבו.
היבטים > מיעוט מפלגות

לפי חוק דוברז'ה מערכות בחירות אזוריות נוטות ליצור  מערכת דו מפלגתית עם אפשרות למפלגות לוויין קטנות. לתהליך זה מאפיינים חיוביים כדוגמת יציבות שלטונית גבוהה יותר כיוון שלקבוצות מיעוט אין יכולת לערער על הקואליציה. יתרון נוסף של מערכת דו מפלגתית הוא דחיקת השפעה של מפלגות קיצוניות וחתירה למרכז מצד המפלגות המתמודדות. מצד שני מערכת דו מפלגתית מציעה לבוחרים פחות אפשרויות והתמקדות בנושאים השנויים במחלוקת במחוזות המתנדנדים בין המפלגות. בנוסף מערכת דו מפלגתית אינה מונעת מצב של קיפאון בפרלמנט כתוצאה משוויון בין שתי המפלגות.
היבטים > תת-ייצוג

מחוזות חד־נציגיים יוצרים לעיתים מציאות של תת-ייצוג וחוסר תחרותיות. כאשר לנציג מסוים נתון רוב מוחלט של בוחרים למועמד מטעמם מובטחת זכייה באופן כמעט ודאי ולכן למיעוט אין שום השפעה על הנבחרים ולנבחר אין מחויבות ייצוגית כלפי המיעוט.
ראו גם

חוקי דוברז'ה
בחירות אזוריות
שיטת בחירות
בחירות בשיטה היחסית
בית היתומים של יאנוש קורצ'אק

| --- | --- |
בית היתומים בסביבות 1935בית היתומים בסביבות 1935
 מידע כללי
 סוג:  בית יתומים 
 מיקום:  ורשה 
 מדינה:  פולין 
 
 קואורדינטות:  52°14′05″N 20°58′40″E﻿ / ﻿52.23467375859°N 20.977894003169°E﻿ / 52.23467375859; 20.977894003169
  (למפת ורשה מוגדלת) בית היתומים של יאנוש קורצ'אק(למפת ורשה רגילה) בית היתומים של יאנוש קורצ'אק
 
האנדרטה לזכרו של יאנוש קורצ'ק בחצר בית היתומים הראשון שלו ברחוב קרוכמלאנה (Krochmalna), ורשה.
בית היתומים היהודי של יאנוש קורצ'אק, פעל בוורשה שבפולין משנת 1912 ועד אוגוסט 1942, בהנהלתו של קורצ'אק. שותפתו העיקרית של קורצ'אק בניהול המקום הייתה סטפניה וילצ'ינסקה (1899 - 16 באוגוסט 1942). בית היתומים עבר בין בניינים שונים מספר פעמים, עד לסגירתו, כאשר נלקחו הילדים וסגל העובדים למחנה ההשמדה טרבלינקה. בית היתומים היווה ניסיון ראשוני, מוצלח וממושך בחינוך דמוקרטי בעולם.
הקמת בית היתומים

ביקוריו של קורצ'אק בבתי-יתומים אחרים הם שדרבנו אותו להקים את בית יתומים משלו. בתי-היתומים האחרים הזכירו לו בתי סוהר; יחסם של המורים לילדים היה משפיל ושתלטני, הילדים היו נתונים בהרגשה מתמדת של פחד, ולא היה כל שיתוף פעולה בינם לבין המורים. קורצ'אק הבחין כי החברה מתחלקת לשני חלקים - מבוגרים וילדים - כשהאחרונים הם תמיד הצד החלש.
קורצ'אק שאף לשנות כל זאת, ולבסס את בית היתומים שלו על הבנה הדדית בין המבוגרים לילדים ועל כבוד והערכה לילדים. הוא נעזר רבות בסטפניה וילצ'ינסקה, והיא סייעה בידו להוציא לפועל את תוכניותיו.
בשנת 1912 החל לנהל עם סטפניה וילצ'ינסקה את בית היתומים, שנבנה לפי תוכניותיו ברחוב קרוכמלאנה 92 בוורשה.
מבנה בית היתומים

הבית הלבן ברחוב יאקטורובסקה 6 היה מגרש גדול מוקף חומה אשר לצד שערו עומד שוער. מעבר לחומה הייתה חצר גדולה ושקטה ולפנים היה בנין לבן, רב חלונות בעל 3 קומות, מרתף ומעל הקומה ה-3 היה בית קטן מרובע שקבוע בו חלון גדול קמרוני שבו התגורר קורצ'אק.
הבניין הגדול נועד ל-130 ילדים, ובקרבתו היו ארבעה בתים קטנים מבודלים שנקראו "בתי המתבודד", ונועדו לילדים שלא היו מסוגלים או יכולים לחיות בחברה או לאלה שהחברה עִייפה אותם והם היו מעוניינים בבדידות. חלק מבתי המתבודד היו ריקים וחלקם מרוהטים עם ספרים וצעצועים.
מעבר לדלת הבניין הגדול היה מסדרון שיש מרווח ומדרגות שיש שהובילו לכיוונים שונים: למטה – למרתף, למעלה – לתוך הבית. עלייה במדרגות השיש הרחבות הובילה לאולם גדול, מהעבר האחד של האולם הייתה חצר גדולה ומהעבר השני הייתה דלת, שהובילה למשרד שבו קורצ'אק היה מקבל הורים וילדים לשיחה.
האולם הריק היה ארוך מאוד כמעט כמידת אורכו של כל הבית ונתחלק לשני חלקים: בחציו האחד שולחנות ומסביבם כיסאות – החלק לאכילה, ובחציו השני לא היו רהיטים והוא שימש כאזור משחקים כשמזג האוויר לא איפשר לשחק בחצר. ברוב האולם התקרה הייתה גבוהה בשיעור שתי קומות, אך מצידה האחד הייתה (מרפסת) שהנמיכה את התקרה בקומה אחת והייתה משווה לאולם מראה של תיאטרון.
על הקירות נתלו הודעות שונות בהן הודיעו הילדים לחבריהם על פעילויות, ושיתפו את הילדים בסקרים ובהצעות שונות. בקיר השמאלי של האולם היה ארון גדול המחולק למגירות, כל מגירה הייתה שייכת לחניך אחר ושם הוא הניח את חפציו האישיים.
דלתות הובילו מהאולם אל חדרים צדדיים שהיו מרוהטים ככיתות בית הספר: החדרים שימשו כבית כנסת, ללימוד יידיש ועברית, להכנת שיעורים, למקום פגישה של חוגים שונים, לדיונים של בית המשפט, לקריאת העיתון השבועי של בית היתומים ועוד.
היו בבית היתומים שני חדרי מיטות אחד לבנים ואחד לבנות. בחדר לבנים היו 50 מיטות ובחדר לבנות היו 56 מיטות. ליד כל מיטה היה מונח כיסא עליו היה מניח החניך את בגדיו. היו חדרי רחצה נפרדים לבנים ולבנות. וכאמור, בית היתומים מילא אחר כל צורכיהם של הילדים.
תהליך קבלת ילד לבית היתומים

לפני שנכנס ילד לתקופת הניסיון בבית היתומים היה עליו להיות בן מעל לשבע שנים וללא כל פיגור שכלי או מחלה.
תקופת הניסיון: כל חבר חדש היה מקבל אפוטרופוס מבין התלמידים הוותיקים שהיה יועצו, מדריכו ומגנו של החבר החדש לפרק זמן של שלושה חודשים. האפוטרופוס היה מסביר לחבר החדש את סדרי המקום ומסייע לו להכיר את כל הנהלים והתקנות, ומראה לו כיצד להתנהג לפי המקובל.
לאחר כחודש מהגעת הטירון (חניך חדש) נערך על אודותיו משאל בקרב כל ילדי בית היתומים ובו כל ילד התבקש להצביע ולהגדיר את יחסו לטירון, בשלוש אפשרויות הצבעה:
פלוס – משמעו "אהוד עלי"
מינוס – משמעו "שנוא אבל עדיין איני מכיר אותו"
אפס – "אני אדיש כלפיו"
טירון שקיבל הרבה מינוסים היה מוגדר כ"טירון חשוד" ולמשפחתו הייתה מגיעה הודעה שנשקפת לו סכנה של הוצאה מהמוסד.
לאחר שנה להימצאות הטירון בבית היתומים נערך עליו משאל נוסף בקרב החניכים ובו הם נתבקשו לתת לטירון את דרגת אזרחותו בבית היתומים:
מכביד - ניתן היה להוציא מהמוסד אם לא חל שיפור בהתנהגותו.
אדיש - חניכי המוסד אדישים אליו והצטרפותו למוסד עודנה בסימן שאלה.
תושב - קיבל אזרחות מלאה זמנית למקרה שיוחלט אחרת וכן פתק שעודד אותו להמשיך ולשפר את דרכיו ולהפוך ל"נדרש", כלומר, לאזרח מלא.
נדרש - קיבל אזרחות מלאה.
בגיל 14 שולחו הילדים מבית היתומים, על הביקורות שהוטחו בו בנושא ענה קורצא'ק כי יש רשימת המתנה ארוכה של יתומים ויש לאפשר גם להם לשהות חלק מילדותם בבית היתומים.
פעילויות חברתיות

על מנת להפיג את החד-גווניות של בית היתומים דאג קורצ'אק להכניס הזדמנויות רבות ככל האפשר לשמחה, להתפרקות ולעליזות. קורצ'אק שידל לחגיגיות מרובה בימי חג ומועד וניסה להרבות במועדים על ידי קביעתם של ימים מיוחדים המוקדשים לנושאים שונים שנתנו הזדמנות להעלאת מצב הרוח, כגון: "יום שלא כדאי לקום בו" (היום הקצר ביותר בשנה) ו"יום השלג הראשון". ימים אלו היו ימי התעוררות כללית, משחק ומעשי קונדס בהם גם קורצ'אק השתתף.
כמו כן היו גם פינות עיון ופינות למשחק, הייתה תזמורת ועיתון שבועי ומדי פעם יצאו להצגות.
קורצ'אק ראה בעיתון הילדים ("מאלי פשגלונד") מכשיר חינוכי רב חשיבות שנכתב ונערך על ידי נערים וילדים והיה מיועד עבורם. העיתון היה מרכז לפעילות חברתית, לעבודה משותפת ולבירור רעיוני חברתי. העיתון היה כלי ביטוי ליחיד, פורקן למחשבותיו ולרגשותיו ואמצעי להתלבטותם של אותם פרטים הנבוכים ומסתגרים בשיחה ובוויכוח בעל פה. כל ילד שכתב לעיתון קיבל שכר סמלי על כתיבתו, "שכר סופרים".
בית היתומים בתקופת מלחמת העולם השנייה

כשהועבר בית היתומים לגטו ורשה, בשלהי 1940, יאנוש קורצ'אק היה בן 64, מצבו הבריאותי לא היה טוב. בית היתומים היה במבנה בית ספר רגיל בתוך תחומי הגטו. בית היתומים פעל במתכונת רגילה ועל אף הצפיפות הרבה שבה היו נתונים הילדים (כ-250 ילדים) נשמרו חיי התרבות, הועלו הצגות והספרייה המשיכה לפעול. בבית היתומים היה סדר וניקיון, לא פרצו בו המגפות שהשתוללו אז ברחובות הגטו.
הבעיה בגטו הייתה השגת אוכל לילדים הרעבים. קורצ'אק עשה מאמצים רבים להציל את ילדיו מרעב וממוות לשם כך נפגש עם כל מנהיגי הגטו, גם אלו שהיו שנואים על כולם, צעק, תבע ואיים.
סופו של בית היתומים

סופם של הילדים היהודים ושל סגל העובדים בבית היתומים היה לעלות לרכבת למחנה ההשמדה טרבלינקה באוגוסט 1942. הגרמנים הציעו ליאנוש קורצ'אק חנינה ואפשרו לו להישאר בגטו, אבל קורצ'אק דחה הזדמנות זו והעדיף להישאר עם ילדיו ברגעיהם האחרונים. קורצ'אק העדיף להסתיר מהילדים את המקום אליו מועדות פניהם, ויש האומרים כי זהו השקר היחיד אשר סיפר קורצ'אק לילדיו. הילדים צעדו בטור בגאווה ממבנה בית היתומים האחרון שברחוב שיינה (Sienna) בדרום הגטו הקטן בורשה, אל האומשלגפלץ שבצפון הגטו הגדול, ומשם למחנה המוות טרבלינקה, כאשר קורצ'אק וסטפניה וילצ'ינסקה הובילו בראש זקוף ובגאון בעודו מחזיק בדגל בית היתומים הירוק. דגל זה שרד את המחנה, וניתן לראותו בבית קורצ'אק כיום.
הנצחתו של בית היתומים

בחודש אוקטובר 1942 נוסד בארץ ישראל במושבה רעננה בית יתומים הנושא את השם ביתנו על שמו של בית היתומים של קורצ'אק. "ביתנו" ברעננה נוסד על ידי אלכסנדר וצפורה בונין (בן-נון), זוג חלוצים שעלו לארץ ישראל מרוסיה ופולין לפני מלחמת העולם השנייה. "ביתנו" פעל כבית לימוד חקלאי-דתי ואימץ את שיטתו החינוכית של בית היתומים בוורשה והונהג בו אורח חיים דומה, לרבות ועדות הקבלה של החניכים, עצמאותם וניהול המוסד על ידי החניכים עצמם בפיקוח המנהלים. ילדי מוסד "ביתנו" נשלחו אליו על ידי ארגון עליית הנוער שהצליח לעלותם לארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים שלאחריה. בנוסף קלט "ביתנו" גם ילדים שעלו ממדינות ערב רובם מתימן.
"ביתנו" היה בית יתומים ראשון מסוגו בארץ ישראל והיחיד שאימץ הלכה למעשה את שיטתו החינוכית של קורצ'אק ובכך המשיך את דרכו הן בהצלת יתומים יהודים והן בהנצחת גישתו הפדגוגית והחינוכית של קורצ'אק. מוסד "ביתנו" ברעננה נסגר בשנת 1980. בשנת 1982 ראה אור הספר "מן הגטו" בהוצאת "בית לוחמי הגטאות", תרגום מפולנית לעברית יומנו של קורצ'אק אותו כתב בתוך גטו ורשה בחודשים מאי-אוגוסט 1942. ביומן זה כתב קורצ'אק את משאלתו להקמת בית יתומים יהודי בארץ ישראל. קורצ'אק ייחל שיוקם בית יתומים שכזה שיקבץ אליו ילדים מרחבי תבל ותונהג בו שיטתו החינוכית בשילוב "עבודת אדמה". הקמת מוסד ביתנו ברעננה הגשים את צוואתו של קורצ'אק וזאת מבלי שלמייסדי המוסד היה ידוע דבר על יומנו של קורצ'אק ומשאלתו.
לקריאה נוספת

יצחק בלפר, בית לבן בעיר אפורה, גוונים 2014. (הספר בקטלוג ULI)
צבי ארד (משורר),מן הגיטו, הוצאות קיבוץ לוחמי הגיטאות 1982. "פרויקט בן יהודה".
בית היתומים כיום
דגל בית היתומים של יאנוש קורצ'ק אותו נשא קורצ'ק כאשר היה עליו להוביל את ילדיו לטרבלינקה. הדגל שרד את המלחמה, ומוצג כיום בבית קורצ'ק אשר שוכן ברחוב קרוכמאלנה, בוורשה, פולין.
מגדלי האנוי

משחק מגדלי האנוי עשוי עץ לבוד
מגדלי האנוי או מגדלי הבראהמינים הוא משחק-חידה לשחקן בודד, הנחשב לאחד המשחקים המתמטיים הידועים ביותר.
המשחק הומצא על ידי המתמטיקאי הצרפתי אדואר לוקאס בשנת 1883, ותואר בשנת 1892 בספר "Mathematical Recreations and Essays". לוקאס שיווק את המשחק בתוספת אגדה על מקדש בראהמי שבו הכהנים עוסקים בהעברת מגדל בן 64 דיסקיות. על פי האגדה, כאשר הכהנים יסיימו את עבודתם, יגיע סוף העולם.
נוסף על היותו משחק ילדים פופולרי, משמש המשחק כאמצעי לימוד והדגמה של הוכחות באינדוקציה, עקרון הרקורסיה, ניתוח אלגוריתמים ומושגים בסיסיים אחרים בקומבינטוריקה ובמדעי המחשב. על החידה והכללותיה נכתבו במהלך השנים מאות מאמרים.