stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נתן בירנבוים
תולדות חייו ופועלו

בירנבוים נולד בווינה בירת אוסטריה, למנחם-מנדל בירנבאום ומרים זלנפרוינד, אמו הייתה נכדת הרב אלעזר לעוו. בצעירותו למד בבתי ספר גרמניים והתרחק משמירת מצוות. בגיל חמש עשרה הוציא, מתוך תודעה לאומית, חוברת נגד ההתבוללות.
בשנת 1881 הצטרף לתנועת חובבי ציון, ושנה לאחר מכן הקים עם ראובן בירר ומשה שנירר את "אגודת קדימה" – אגודת הסטודנטים היהודית הראשונה באוסטריה. היה פעיל בהפצת רעיונות התחייה הלאומית ועורך העיתון היהודי הלאומי הראשון בגרמניה - "Der Colonist". שמו המשני של עיתון זה היה "Magazine for the advancement of oppressed Jews" (מגזין עבור התקדמותם של יהודים מדוכאים) שעסק באפשרות התיישבות בפלשתינה. בשנת 1885 הוציא לאור עלון שהוקדש לרעיון חיבת ציון ונקרא בעברית השתחררות עצמית. ב-1 באפריל 1890 טבע בעיתונו את המונח "ציונות" ('ציוניזמוס'), לתיאור תנועת "חובבי ציון".
בירנבוים למד באוניברסיטת וינה ובשנת 1897 קיבל תואר דוקטור למשפטים. באותה שנה השתתף בקונגרס הציוני הראשון כמזכיר הראשון של הוועד הפועל הציוני המצומצם, שנוהל על ידי הרצל, אשר אימץ את השם שקבע בירנבוים לתנועה. לבירנבוים היו חילוקי דעות עם הרצל בנוגע למטרת הציונות: לפי הרצל המגמה הייתה הגשמה לאומית, ולפי בירנבוים המגמה הייתה הבלטת חשיבותה של התרבות הלאומית בתנועה הציונית. בשנת 1898 עזב את התנועה הציונית ונעשה אחד מדובריה של "הלאומיות הגלותית". הוא העדיף פעילות מדינית בארצות הגולה לשם השגת אוטונומיה לאומית תרבותית של יהודים בארצות בהם ישבו, במקום הגשמת תוכנית הציונית מדינית.
ב-1907 העמיד עצמו לבחירה במחוז בוצ'אץ' לפרלמנט האוסטרי, אולם לא נבחר.
בירנבוים עסק בתעמולה ספרותית ענפה לפרסום דעותיו. בשנת 1908 היה בין יוזמי "ועידת הסופרים היהודים" בצ'רנוביץ, שבה הוכרזה היידיש כשפה הלאומית של העם היהודי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה חזר בתשובה, הצטרף לאגודת ישראל והיה מזכיר התנועה. הוא דרש "קידוש החיים היהודיים לשם הגשמתו של היעוד הרוחני של עם ישראל", וביקר את היהדות החרדית שלטענתו פעלה כ"מאובנת". הוא הטיף ליסוד חבר "עולים" שדרך חייהם המוסרית תשמש מופת לאחרים ותכשיר את הקרקע לעלייה הרוחנית של העם היהודי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התגבש סביבו חוג של סופרים חרדיים, שכלל את בנימין מינץ. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עזב בירנבוים את גרמניה והתיישב בהולנד, שם המשיך לפרסם כתבי עת ומאמרים.
בירנבוים נפטר בכ"א בניסן ה'תרצ"ז (2 באפריל 1937) בסכוונינגן שבהולנד.
בנו האחד של בירנבוים היה הצייר, הקריקטוריסט, הסופר והמשורר האקספרסיוניסטי אוריאל בירנבוים (אנ') (1894–1956). בן נוסף, שלמה (סאָלאָמאָן) אשר בירנבוים, היה חוקר יידיש חשוב, שעקר מגרמניה ללונדון בשנת 1933. בנו של שלמה אשר (ונכדו של נתן בירנבוים) הוא יעקב בירנבאום (2014-1926), אשר היה לוחם למען יהודי ברית המועצות.
ספריו

עם ה', באתר היברובוקס
כתבים נבחרים, באתר היברובוקס
דברי העולים, באתר היברובוקס
ספריו > ספריו ביידיש

גאטס פאלק, באתר היברובוקס
אין גלות ביי יודען, באתר היברובוקס
פון אנ'אפיקורוס גיווארן א מאמין, באתר היברובוקס
ראו גם

יידישיזם
לקריאה נוספת

ישראל כהן, נתן בירנבוים. בתוך: הערכות ובבואות, הוצאת מפיץ הספר, תרצ"ח 1938, עמ' 161 - 165. לראשונה: ב'הפועל הצעיר', כ"ו באייר תרצ"ז (7.5.1937), זמן קצר לאחר פטירתו. כונס בפרויקט בן יהודה.
מרדכי סליפוי, העולה הגדול: ד"ר נתן בירנבוים, חייו ופעליו, הוצאת פנינים, ירושלים, תשכ"ו 1966.
יהויקים דורון, הגותו הציונית של נתן בירנבאום, הספרייה הציונית, ירושלים, תשמ"ח 1988.
אליעזר שביד, מול "שאלות קיום היהדות": לחקר הגותו של נתן בירנבאום על הציונות, בתוך: חיים אבני, גדעון שמעוני (עורכים), הציונות ומתנגדיה, ירושלים: הספרייה הציונית, תש"ן 1990, עמ' 301–319.
מיכאל קוהנטופף, "נתן בירנבוים. ביוגרפיה", טיבינגן, 1990. (בגרמנית)
Robert S. Wistrich, The Jews of Vienna in the Age of Franz Joseph, Oxford University Press, 1989, chapter 12. The Metamorphoses of Nathan Birnbaum, pp. 381-420
יוסף פונד, "המאמין האובד בין גורדי שחקים, בעקבות  העולים של ד"ר נתן בירנבוים", מורשת ישראל, 6, תשס"ט, עמ' 150-126. נדפס שנית: הנ"ל, אגודת ישראל: אגודת מאמרים הנוגעים בה, ירושלים: ראובן מס, 2022, עמ' 157-133
פונטיוס פילאטוס

פונטיוס פילאטוס (בלטינית: Pontius Pilatus; ביוונית: Πόντιος Πιλᾶτος) היה נציב יהודה, לפחות בין השנים 26 עד 36 לספירה. מוצאו היה סאמניטי (שבט בו הרומאים נלחמו באיטליה). בתקופה זו היה תוארם של שליטי הארץ "פרפקט" ("נציב") בעוד שבתקופה מאוחרת יותר נקראו "פרוקורטור" (משגיח). על פי הברית החדשה, פילאטוס השגיח על משפטו של ישו ונתן את ההוראה לצליבתו. מעט מאוד ידוע על חייו לפני ואחרי כהונתו ביהודה, אך אגדות נוצריות מספקות מספר פרטים, ביניהם שמה של אשתו - פרוקולה, אשר הוכרזה כקדושה על ידי הנצרות האורתודוקסית.
כהונתו של פילאטוס

המידע על פילאטוס מגיע ממספר מקורות. יוסף בן מתתיהו בקדמוניות היהודים מספר, במסגרת סקירה היסטורית על הנציבים ששלטו ביהודה, על מספר עימותים בין פילאטוס לבין תושבי הארץ, יהודים ושומרונים. בנוסף, מוכר פילאטוס מהמקורות הנוצריים כמי שהיה הנציב בזמן צליבתו של ישו. פילאטוס גם מופיע בכתובת הקדשה של מבנה, כנראה מקדש, לכבוד הקיסר טיבריוס בקיסריה. הכתובת נמצאה בשנת 1961 בשימוש משני בתיאטרון בקיסריה. בשנת 2018 אף פוענחה כתובת על טבעת שנמצאה בהרודיון 50 שנה לפני כן, ובה מופיע השם פילאטוס. ייתכן כי הטבעת הייתה שייכת לפונטיוס פילאטוס או לאחד מפקידיו.
מעט מאוד ידוע על שנותיו הראשונות של פילאטוס לפני היותו לנציב ביהודה. ההנחה היא שהוא היה חייל לתקופת מה, כמצופה מאדם הממונה לנציב באימפריה הרומית. היו ששיערו שפטרונו היה סיאנוס, אולם אין ידיעה ברורה בנושא.
בחלקה הראשון של תקופת כהונתו כיהן כמושל סוריה לוציוס אליוס למיאה, אשר נשאר ברומא ולא שהה בפועל בסוריה. דבר זה הקשה על פילאטוס אשר לא יכול היה לזמן סיוע צבאי מהיר ממושל סוריה במקרה הצורך.
כהונתו של פילאטוס > בקדמוניות היהודים ואצל פילון

יוסף בן מתתיהו מספר כי תקופת שלטונו של פילאטוס החלה בתקרית חמורה, בה הציב בירושלים את ניסי הקוהורטות, עליהם היו "פרוטומות" - דיוקנאות של הקיסר טיבריוס. המעשה, אשר היה בניגוד לנוהג שאסר הצבת פסלים בירושלים בהתאם לציווי התורה, איסור שכיבדו הרומאים עד אז, נחשב על ידי היהודים כהתגרות. בתגובה היהודים קיימו שביתת שבת מול ביתו של פילאטוס בקיסריה, ומשנוכח פילאטוס כי היהודים מוכנים להיהרג על קידוש השם ולא לאפשר את הצבת הניסים בירושלים, הורה על הסרתם.
פילון האלכסנדרוני, בחיבורו "המלאכות אל גאיוס", מספר על אירוע דומה בו קישט פילאטוס את ארמונו בשלטי זהב ויש המזהים אותו כאירוע עליו סיפר יוסף בן מתתיהו.
אירוע נוסף בעל משמעות היה ביזת אוצר בית המקדש ושימוש בו להקמת אמת מים לירושלים. אף שכוונתו של פילאטוס הייתה חיובית - להזרים מים לאזור המקדש על-מנת לאפשר את ניקוי רחבת המקדש שהצחינה מדם הקרבנות, הנוצות ושאר חלקי החיות הטבוחות - עורר אירוע זה במיוחד את כעס הבריות ולנוכח ראשית ההתארגנות המרדנית כנגד הרומאים, שילח בהם פילאטוס את חייליו שערכו שם טבח באנשים.
פילאטוס אף הכביד ידו על השומרונים שהולהבו על ידי משיח שקר שהבטיח להם להראות את כלי המשכן מזמנו של משה. כאשר נקהלו השומרונים על מנת לחזות בפלא, הורה הנציב פילאטוס להכות בהם ולהרגם.
אירוע זה העלה על פילאטוס את חמתו של נציב סוריה שהיה ממונה עליו. הנציב, ויטליוס האב, שהיה אביו של הקיסר ויטליוס, הורה לפילאטוס לשוב לרומא וליתן שם דין וחשבון בפני הקיסר. ויטליוס האב, נציבה של סוריה (לה הייתה כפופה יהודה) ביקש לפייס את היהודים, לאחר התקופה הסוערת של כהונת פילאטוס. הלה ויתר על ההשגחה על בגדי הכוהן הגדול, שהיו מופקדים בידי הנציב הרומי. כשיצא למלחמה נגד הנבטים ביצע ויטליוס האב מעקף גדול סביב יהודה, כדי לא לעבור דרכה עם ניסי הלגיונות, והוא עצמו בא לירושלים כדי להקריב במקדש ונתקבל על ידי היהודים באהדה רבה.
כהונתו של פילאטוס > בברית החדשה

על פי הברית החדשה הובא ישו בפני פילאטוס על ידי הרשויות היהודיות בירושלים לאחר שנעצר על ידיהן, נחקר, והתשובות שנתן נחשבו לחילול הקודש.
על פי פרקים 18 ו-19 בבשורה על-פי יוחנן, משהובא ישו בפני פילאטוס שאלו הנציב האם הוא עומד על דעתו כי הוא "מלך היהודים", דבר המרמז על כוונת מרידה, ונענה בתשובה המתחמקת "אתה אמרת". למרות זאת, הודיע פילאטוס לעם כי לא מצא בישו כל עוון, והציע להם לשחרר אסיר אחד, כפי שהיה המנהג, לכבוד חג הפסח. אך היהודים בחרו לשחרר את בר אבא שהיה שודד במקום לשחרר את ישו. כמו כן צוין בבשורה כי פילאטוס השתמש בביטוי "את אשר כתבתי כתבתי" בקשר לכיתוב INRI.
על פי הבשורה על-פי מתי, הופיעה בפני פילאטוס אשתו ואסרה עליו לאסור את ישו, שכן חלמה חלום בו עונתה במחשבה על מותו של ישו. פילאטוס לא עמד בלחצם של ההמונים, ומשמסר את ישו לצליבה, רחץ את ידיו אל מול העם, ואמר כי הוא נקי מדמו של ישו. על פי מתי, פרק 27, פסוק 25 ענה לו העם כי דמו של ישו הוא "עלינו ועל בנינו".
העדות הפלוויאנית היא קטע בספר "קדמוניות היהודים" (יח, 64) של יוסף בן מתתיהו שמתאר את האירוע בקצרה: "וכשהוציא פילאטוס דינו (של ישו) לתלייה (לצליבה), על-פי מסירתם של האנשים הראשונים (במעלה) אצלנו ...", כמשקף את אמינות האירוע כפי שמגוללת אותו הברית החדשה, אולם אמינות העדות עצמה מוטלת בספק.
כהונתו של פילאטוס > אגדות נוצריות

על פי אגדות נוצריות מוקדמות, המצוטטות על ידי אוסביוס, לאחר תום נציבותו נפל פילאטוס קורבן לרדיפות קליגולה, נשלח אל גלות בגאליה והתאבד שם, בעיר ויין. מקורות אחרים מספרים כי גופתו הושלכה אל נהר הטיבר, אך הנהר סירב לקבלה. כן הוקיעו את הגופה נהרות שונים באירופה עד שנפלטה לחופו של הר גבוה (הקרוי עד היום הר פילאטוס), המשקיף על העיר לוצרן בשווייץ. האגדה מספרת כי פילאטוס מופיע מדי יום שישי הטוב ורוחץ את ידיו.
הנוצרים הקופטים מעריצים את פילאטוס כקדוש. לפי המסורת הקופטית המיר פילאטוס את דתו לנצרות לאחר מות ישו, בהשפעת אשתו. פילאטוס ואשתו (הנקראת על פי הקופטים קלאודיה) נערצים כקדושים, ויומם הוא ה-25 ביוני. בנצרות האורתודוקסית המזרחית מוזכרת אשת פילאטוס כקדושה, אך פילאטוס עצמו אינו נערץ, אם כי הם סבורים כי התאבד בשל רגשי אשם עקב תפקידו בצליבת ישו.
במאה הרביעית הופיע ספר, שהתיימר להיות מסמך רומי רשמי מירושלים העתיקה, המתעד את צליבת ישו ושמו "מעשי פילאטוס". ספר זה השפיע על מסורת הפסיון, ותורגם לשפות רבות.
תקופת כהונתו

בקדמוניות היהודים נכתב שהקיסר טיבריוס שלח רק שני נציבים ליהודה במהלך כהונתו, ואלריוס גראטוס ופונטיוס פילאטוס. כן כתוב בספר שגראטוס כיהן במשך 11 שנה ופילאטוס 10 שנים. בהתאם לכך מוסכם על רוב החוקרים שפילאטוס כיהן בשנים 26–36 או 27–37 לספירה. עם זאת, דניאל שוורץ, ועוד קודם לכן רוברט אייזלר, טענו שציון שנות הכהונה של גראטוס ופילאטוס הוא טעות או זיוף, וכי פילאטוס כיהן בשנים 19–37 לספירה. לטענת אייזלר, תיאור תקופת גראטוס בקדמוניות היהודים הוא קצר מאוד וכולל התייחסות למינוי של ארבעה כהנים גדולים בלבד, כאשר שלושה מהם כיהנו פחות משנה, ועל כן מתקבל הרושם שהוא כיהן 4 שנים בלבד. כן הסתמך אייזלר על כך שהדין וחשבון שמביא אוסביוס על משפטו של ישו מייחס אותו לשנת 21 לספירה בתקופת כהונת פילאטוס.
הערכה

פילאטוס נתפס בתודעה היהודית באור שלילי ביותר. יוסף בן מתתיהו מתאר את תקופת שלטונו כרצף של מהומות, ופילון האלכסנדרוני מכנה אותו יהיר ועקשן, מקבל שוחד, עושק את הבריות ומענה אותם, שופך דמים ללא משפט הנגוע בעריצות איומה.
לטענת ההיסטוריון יונה לנדרינג, פילאטוס דווקא היה בעל יחס חיובי ליהודים. הוא מסתמך על מטבעות אשר לטענתו הוטבעו על ידי פילאטוס ועליהם מצד אחד סמל רומאי ומצד שני ענבים שהם סמל יהודי, דבר המסמל שוויון בין יהודים לגויים. לטענתו, יוסף בן מתתיהו הציג את פילאטוס באור שלילי בגלל רצונו להטיל את האשמה לפרוץ המרד הגדול על מנהיגים רומאים. כן טוען לנדרינג שפילון האלכסנדרוני מסתמך על דברי אגריפס הראשון, שביקש להציג את פילאטוס באור שלילי על מנת שקליגולה יעדיף לתת לו להיות מלך יהודה במקום למנות נציב רומאי.
פילאטוס מונה לכהונת הנציב לאחר תקופה ארוכה ושקטה למדי של שלטון נציבים מתונים, שהחלה לאחר שיורשיו של הורדוס לא השכילו לשמור בידם את הסמכות השלטונית שריכז אביהם, והשלטון נלקח מידם. תקופה זו, שהחלה בשנת 6 לספירה והסתיימה בשנת 41, מכונה "תקופת הנציבות הראשונה" ומסתמנת כתקופה רגועה ושלווה יחסית, למעט תקופת כהונתו הרעה של הנציב פילאטוס.
פילאטוס נשלח לנציבותו על ידי המצביא הרומי סיאנוס, אשר משל למעשה ברומא בימי דמדומי שלטונו של הקיסר טיבריוס, אשר היה שקוע בשעשועיו ובסטיותיו באי קאפרי והותיר את השלטון בפועל בידיו של סיאנוס. לסיאנוס יצא שם של אדם אכזר ותככן, ונראה כי בחירתו של פילאטוס על ידיו לתפקיד הנציב לא הייתה מקרית.
פילאטוס בספרות ובאמנות

פילאטוס הופיע כדמות בספרים רבים המתארים את מעשה הצליבה, וכן במחזות ובסרטים. לעיתים הוא מוצג באהדה, לעיתים כעריץ אכזר, ולעיתים כאדם חלש, או כביורוקרט חסר לב.
התיאור הידוע ביותר הוא תיאורו בספר "האמן ומרגריטה" מאת מיכאיל בולגקוב. פילאטוס מתואר שם כאדם המביע חרטה על צליבת ישו, נווד נצחי הנודד עם כלבו באזור הדמדומים שבין החיים והמוות, ומבקש את סליחת הצלוב.
פילאטוס הופיע כדמות בסרטים הוליוודיים שהציגו את הצליבה, כגון "הסיפור הגדול ביותר שסופר אי פעם", "בן חור", "ישו מנצרת", "הפיתוי האחרון של ישו", וכן "הפסיון" של מל גיבסון. דמותו מגולמת על ידי שחקנים שונים החל מדייוויד בואי, אשר גילם דמות שניתן לחוש אליה אמפתיה בסרטו של מרטין סקורסזה "הפיתוי האחרון" והשחקן הדני קלייס בנג בהפקה ״האמן ומרגריטה״ וכלה בטלי סוואלס, אשר גילם פילאטוס קשוח ואכזר ב"סיפור הגדול". כן ראויה לציון הפרודיה של חבורת מונטי פייתון "בריאן כוכב עליון", בה גילם מייקל פאלין את פילאטוס.
לקריאה נוספת

יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר שני, פרק ט, פסקאות ב-ד.
יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ב, פסקה ב, סעיף 35; פרק ג, פסקאות א-ג, סעיפים 64-55; פרק ד, פסקאות א-ב, סעיפים 85–89.
דניאל שוורץ, יוסף בן מתתיהו ופילון האלכסנדרוני על פונטיוס פילטוס, אוריאל רפפורט (עורך), יוסף בן מתתיהו - היסטוריון של ארץ ישראל, ירושלים תשמ"ג, עמ' 217–236.
אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 166-167, מסת"ב 978-965-566-137-8
שלמה ארגוב

שלמה ארגוב בצעירותו
שלמה ארגוב (14 בדצמבר 1929 – 23 בפברואר 2003) היה דיפלומט, פקיד בכיר במשרד החוץ של ישראל ושגריר ישראל בבריטניה ובארצות נוספות.
בעקבות ניסיון התנקשות בחייו בידי אנשי אבו נידאל, נפצע קשה מאוד ונותר משותק לשארית חייו. למחרת ניסיון ההתנקשות, ב-3 ביוני 1982, התכנסה ממשלת ישראל והחליטה על הפצצת ביירות. ביום שאחרי הגיבו באש"ף בהפגזת יישובי הגליל. צה"ל נכנס ללבנון יומיים לאחר מכן במבצע 'שלום הגליל' שהפך עם התמשכותו למלחמת לבנון הראשונה. מהתבוננות באירועים ניתן להסיק שההתנקשות הייתה עילה בלבד לפתיחה במלחמה שתוכננה קודם בעקבות ההתקפות על ישראל וישראלים בידי ארגוני חבלה שמפקדותיהם בלבנון, ושליטת אש"ף באזור דרום לבנון.
ביוגרפיה

ארגוב נולד ב-14 בדצמבר 1929 בירושלים, ליחיאל מרגובסקי ויהודית בת-ציון, דור שביעי למשפחת סלומון. אביו, שירת כקצין בדרגת מיג'ור בצבא הבריטי. בילדותו למד בבית הספר תחכמוני (ירושלים). בתיכון למד בגימנסיה העברית "רחביה", אותה סיים בשנת 1947. היה חבר בתנועת הצופים. עם סיום לימודיו יצא עם חבריו לגרעין הצופים למחנה הכנה, ולאחר מכן, בראשית אוקטובר 1947, להכשרה מגויסת של הפלמ"ח בקיבוץ דפנה, ששובצה בפלוגה ט', של הגדוד השלישי. בסוף 1947 יצא לקורס מ"כים בקיבוץ דליה. עם סיום הקורס בפברואר 1948 שובץ כמ"כ בגדוד השלישי.
בליל 26 במאי 1948, הוביל כיתת לוחמים להתקפה על גשר הבניאס. הכוח נתקל באש חזקה ממוצב סורי, וארגוב נפצע ואושפז, אך המשיך בשירותו.
אחיו הצעיר, יוסי, נהרג באחת ההפגזות על ירושלים.
לאחר שחרורו מצה"ל ובזכות שליטתו הרהוטה באנגלית, נבחר לשמש במשלחת מטעם המגבית היהודית המאוחדת שיצאה באפריל 1949 לארצות הברית לשם פעולות הסברה וגיוס אמצעים במסגרת המאמץ המלחמתי. ב-1950 הוא עבר לוושינגטון על מנת ללמוד לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון, וקיבל את התואר ב-1952. ב-1955 סיים תואר שני ביחסים בינלאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
הוא החל את הקריירה הדיפלומטית שלו ב-1959, ושירת במגוון משרות הן בישראל והן בחו"ל, בגאנה, בניגריה, בניו יורק ובוושינגטון (בכפיפות לשגריר דאז יצחק רבין).
משרותיו הדיפלומטית הבכירות
שגריר ישראל במקסיקו, בין השנים 1971 עד 1974
סמנכ"ל משרד החוץ, בין השנים 1974 עד 1977
שגריר ישראל בהולנד, בין השנים 1977 עד 1979
שגריר ישראל בבריטניה, משנת 1979 עד ההתנקשות ב-1982 (שימש במקביל כשגריר לא תושב לאירלנד)
ביוגרפיה > ניסיון ההתנקשות

ב-3 ביוני 1982 השתתף ארגוב בארוחת ערב במלון דורצ'סטר בלונדון. בסיום הארוחה יצא ארגוב על מנת לשוב לרכבו שעמד ברחוב פארק ליין, בסמוך למלון. עוד לפני שהספיק ארגוב להגיע אל הרכב, התקרבו אליו שלושה מחבלים שחיכו לו במקום, ואחד מהם ירה בראשו מטווח קצר. מאבטחו הבריטי קולין סימפסון רדף אחרי המתנקש – חוסיין ג'סן סעיד (סטודנט ירדני) – ירה בצווארו, ופצעו קשה, סעיד טופל ושרד. המתנקש ושותפיו: מרוואן אל-באנה (בן דודו של אבו נידאל) ונוואף אל-רוסאן (אזרח עיראקי בן 36), היו חברים בארגון הטרור של אבו נידאל. שני השותפים נמלטו ממקום הפיגוע אך נתפסו זמן קצר לאחר מכן בידי המשטרה הבריטית בדירה בלונדון. בגרדיאן נטען שראש החוליה, נוואף אל-רוסאן, היה קולונל במודיעין העיראקי, ושההתנקשות נועדה לגרום לפעולה של צה"ל בלבנון שתאפשר סיום של מלחמת איראן–עיראק בשם האחדות נגד ישראל.
כל השלושה נשפטו ונגזרו עליהם, במרץ 1983, עונשי מאסר שבין 30 ל-35 שנים. מאוחר יותר, הועברו שניים מהם למאסר בבתי חולים לחולי נפש בבריטניה.
ביוגרפיה > חייו לאחר ניסיון ההתנקשות

מצבו הקשה של ארגוב החמיר והוא נעשה משותק מצווארו ומטה. מצבו היה קשה במיוחד בהתחשב בפעילותו לפני הפציעה והיותו דיפלומט פעיל שהשתמש באופן תדיר ביכולותיו הפיזיות והאינטלקטואליות. מאז ניסיון ההתנקשות ועד מותו היה ארגוב מאושפז במחלקת השיקום בהדסה הר הצופים בירושלים. אשתו חוה סעדה אותו כל השנים, עד מותה במאי 2002. לבני הזוג ארגוב שלושה ילדים.
ארגוב הלך לעולמו 21 שנים לאחר ניסיון ההתנקשות בחייו, ב-23 בפברואר 2003, בן 73 היה במותו. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
הנצחתו

באוניברסיטת רייכמן קיימת "תוכנית ארגוב", המכשירה מדי שנה כ-20 סטודנטים מצטיינים, בשנת לימודיהם האחרונה, לפעילות ציבורית, דיפלומטית וייצוגית לישראל ולעם היהודי בעולם. התוכנית נפתחה ביוזמתו ובתמיכתו הכלכלית של בנו, גדעון ארגוב, ובשיתוף פרופסור אוריאל רייכמן, נשיא המרכז הבינתחומי.
על שמו רחוב בשכונת תלפיות מזרח בירושלים.
במלאת 25 שנה להתנקשות וכארבע שנים אחר מותו, נערך באנגליה טקס אזכרה לזכרו, בהשתתפות בנו, המתגורר בבוסטון, שבארצות הברית.
הערות שוליים

1 2  טל שלו‏, 30 שנה למלחמת לבנון: בנו של השגריר ארגוב נזכר, באתר וואלה, 2 ביוני 2012
↑  על ההתנקשות בשלמה ארגוב באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח)
↑  "אנחנו על השחור" סיפור חטיבה 500 במבצע שלום הגליל, 8 בינואר 2017 אתר יד לשריון
↑  מערכת דבר, מפקד המתנקשים נארגוב היה קולונל במודיעין העיראקי, דבר, 8 במרץ 1983
↑  י. פינקלסמון, שומר ראשון של ארגוב לא הבחין בזהות המתנקש, מעריב, 28 בינואר 1983
↑  שלמה ארגוב באתר GRAVEZ
↑  ורד לוביץ' ודיאנה בחור, השגריר לשעבר ארגוב מת 21 שנה לאחר ניסיון ההתנקשות, באתר ynet, 23 בפברואר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275599005171  GND: 124764029  ISNI: 0000 0000 7867 5148  LCCN: n83194171  NTA: 069431353  SNAC: w6wb9gh8  VIAF: 15713361   WorldCat (עם VIAF): 15713361
מבצע זעם האל

מבצע זעם האל היה מבצע של מדינת ישראל שמטרתו הייתה להרוג את חברי ארגון הטרור "ספטמבר השחור", שהיו אחראים במישרין או בעקיפין לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. בספטמבר 1972 הטילה ממשלת ישראל בראשות גולדה מאיר על "המוסד" בראשות צבי זמיר את האחריות למבצע.
לפי צבי זמיר, מטרת המבצע הייתה פגיעה ביכולת המחבלים לפעול, כולל האפשרות להרגם. להרג לא היה קשר לשאלה האם המחבל היה קשור לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. מנגד, ישראל לא פעלה כנגד המטרה שעמדה בבסיס רצח הספורטאים במינכן - הכרה בינלאומית באש"ף.
בתגובה ניסה ארגון ספטמבר השחור להתנקש בחייה של גולדה מאיר ראש הממשלה המכהנת, בעת ביקורה בארצות הברית.
מהלך המבצע

ההחלטה על כל הריגה התקבלה על ידי ועדת שרים (שכינויה היה "ועדת X"; כיום פורום מסוג זה מכונה "מטבחון") שכללה את ראש הממשלה גולדה מאיר, שר הביטחון משה דיין, שר החינוך יגאל אלון והשר בלי תיק ישראל גלילי. את ההמלצה על המועמד להרג הביא לוועדה ראש "המוסד", צבי זמיר.
המוסד הקים צוות רחב היקף אשר עסק באיתורם של אנשי "ספטמבר השחור" ובהתנקשות בחייהם. בראשות הצוות עמד מייק הררי, מפקד יחידת קיסריה. מתנקשי המוסד החלו להרוג בכירים בארגון בבירות שונות ברחבי אירופה (רומא, פריז ועוד), דבר שגרם לזעזוע גדול וירידה למחתרת של אנשי הארגון. המוסד אף נקט בלוחמה פסיכולוגית כנגד מטרותיו, ובמקרים מסוימים אף פרסם בעיתונות מודעות אבל על המיועדים להרג ימים מספר לפני ההתנקשות עצמה.
לאחר ההלם הראשוני, החל הארגון לנסות ולפגוע שוב במטרות ישראליות או בכאלו שנתפסו בעיניהם כמשרתות את ישראל. במהלך המבצע נהרג במדריד אחד מאנשי "המוסד", ברוך כהן. כהן, שהתמחה בגיוס משתפי פעולה מקרב ארגוני הטרור, התחזה לאיש עסקים בשם משה חנן ישי. ארגון "ספטמבר השחור" ניצל זאת כדי לטמון לו מלכודת, והוא נורה מטווח קצר במארב שהכינו לו הטרוריסטים, לאחר שיצא ממסעדה ממפגש עם סוכן כפול בארגון הטרור.
חברי הארגון שנהרגו

במאמץ שנמשך שנים אחדות, הצליח המוסד להרוג אחדים מראשי הטרור הפלסטיני, ובהם כאלה האחראים לרצח הספורטאים:
ואאל עאדל זועייתר - מראשי ארגון ספטמבר השחור באירופה, ובין היתר היה אחראי על ניסיון פיגוע במטוס אל על. עסק בתרגום מאמרים, שירים וספרים לערבית ומערבית. ב־16 באוקטובר 1972 יצא מדירת ידידתו ברומא ופסע לעבר הבניין שלו. שני גברים מצוידים באקדח ברטה 0.22 אינץ' עם משתיק קול הגיחו מתוך האפלה וירו בו בפתח הבניין 12 כדורים. זועייתר מת במקום.
ד"ר מחמוד המשארי, מספר 2 בארגון "ספטמבר השחור" ונציגו הרשמי של אש"ף בצרפת. ב־8 בדצמבר 1972 בעת שענה לטלפון בדירתו בפריז התפוצצה פצצה שהוטמנה על ידי המוסד בשולחנו והוא נפצע קשה ומת מפצעיו בבית החולים. הספיק להאשים את "המוסד" בהתנקשות באומרו: "איש מלבדם לא יכול היה לעשות זאת".
חוסיין עבד אל-ח'יר - סוכן קבוע של "ספטמבר השחור" בקפריסין. שימש כאחת מחוליות הקישור העיקריות בין הארגון לבין ברית המועצות. ב־24 בינואר 1973 נהרג בפיצוץ מטען שהוצמד למיטתו בחדרו שבמלון "אולימפיק" בניקוסיה.
באסל אל-קובייסי - בעל זהות עיראקית כפולה, פרופסור למשפטים באוניברסיטה האמריקנית בביירות. בשנת 1956 ניסה להתנקש בפייסל השני, מלך עיראק, באמצעות מכונית תופת. ניסה להרוג את גולדה מאיר באמצעות מכונית תופת (המכונית הוחנתה ליד מסוף חברת אל על בנמל התעופה קנדי, אך זו התגלתה ופורקה מבעוד מועד). נאמר גם שקובייסי היה סגנו של ג'ורג' חבש, וכן כי השתתף בתכנון הטבח בנמל התעופה לוד. מילא תפקיד חשוב כאחראי על מצבורי הנשק של הארגון באירופה ועל אספקתו למבצעים. ב-6 באפריל 1973 חסמו שני בחורים את דרכו בסמוך לכנסיית מדלן בפריז וירו בו תשעה כדורים מאקדחי ברטה שצוידו במשתיק קול. קובייסי מת במקום. בחיפוש בחדר המלון בו התאכסן נמצאו תשעה דרכונים שונים.
זמן קצר אחר כך (פחות מ-24 שעות) נהרג גם סעיד מוקאסי בפיצוץ בחדרו במלון באתונה. הוא יועד להחליף את חוסיין עבד אל-ח'יר (שנהרג שלושה חודשים לפני כן).
במבצע אביב נעורים, שנערך בלילה שבין 9 ל-10 באפריל 1973, תקפו כוחות של הצנחנים, אנשי סיירת מטכ"ל והקומנדו הימי, שהסתייעו בסוכני המוסד, מפקדות של אש"ף והפת"ח בביירות. במבצע זה נהרג גם מוחמד יוסוף א-נג'אר, קצין המבצעים והמודיעין של ארגון "ספטמבר השחור". כמו כן נהרגו כמאל עדואן, ראש הגזרה המערבית האחראי על הפעולות בישראל ובשטחים, וכמאל נאצר, דובר ארגון הפת"ח.
מוחמד בודייה - הנחשב לאינטלקטואל אלג'ירי, אחד הלוחמים בארגון ה-FLN - החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה ובעל כינוי הצופן "כחול הזקן", בשל הצלחתו הרומנטית בקרב נשים, שסייע לארגון "ספטמבר השחור" ושיגר מחבלים לישראל, נהרג ב־28 ביוני 1973 בשעה 11 בבוקר, כאשר מכוניתו התפוצצה ברחוב דה-פוסה סן-ברנאר שברובע הלטיני בפריז.
עלי חסן סלאמה, ראש ארגון "ספטמבר השחור", נהרג בחוצות ביירות ב-22 בינואר 1979 באמצעות פיצוץ מכונית תופת ליד מכוניתו שחלפה ברחוב בדרכו לאירוע משפחתי.
המאמץ לפגוע במארגני הטבח נמשך שנים רבות גם לאחר מכן. ב-9 ביוני 1992 נהרג בפריז עאטף בסיסו.
פרשת לילהאמר

בניגוד לרוב פעולות ההתנקשות, דווקא המידע על עלי חסן סלאמה (אשר נודע בכינוי "הנסיך האדום") הגיע מספר ימים בלבד לפני הפעולה עצמה. מייק הררי, מפקד יחידת המבצעים "קיסריה", אסף בחופזה צוות בן שישה אנשים. בצוות נמנו: סילביה רפאל (תחת שם הכיסוי פטרישיה רוקסברג) ושותפה אברהם גמר (תחת הכיסוי של אזרח בריטי בשם לסלי אורבאום), סוכן המוסד הבכיר דן ארבל (תחת השם דן ארט), צבי שטיינברג, מיכאל דורף וסוכנת זוטרה ללא ניסיון קודם בשם מריאן גלדניקוף, אשר נשלפה כמה ימים לפני כן מעבודתה האזרחית כמהנדסת מחשבים והובאה על תקן מתורגמנית, בשל שליטתה בשפות הסקנדינביות.
צוות המוסד עקב אחרי בכיר באש"ף, אשר יצא מהמטה הראשי של הארגון בז'נבה אל עיירת נופש קטנה בנורווגיה בשם לילהאמר השוכנת כ-165 ק"מ צפונית לאוסלו. בלילהאמר נפגש אותו בכיר ומסר ניירות לאחמד בושיקי, אשר זוהה בטעות כעלי חסן סלאמה - ראש ארגון "ספטמבר השחור". מיד החלה עבודת העיקוב אחרי בושיקי. עבודת העיקוב נחשבה מרושלת ואף חובבנית, כשהצוות הישראלי מושך תשומת לב מיותרת בעיירה הקטנה. לחלק מעבודת המעקב מונתה המתורגמנית מריאן גלדניקוף, שדווקא היא התריעה כי בושיקי אינו דומה לדעתה לדמותו של עלי המופיע בתמונה שברשותם. למרות התרעה זו, המבצע נמשך.
ב-21 ביולי 1973 דיווחה סילביה רפאל לחוליית היורים שהמטרה עלתה על האוטובוס בדרך לביתה. כשהגיע בושיקי בשעה עשר וארבעים לתחנה, ירדו מהאוטובוס הוא ואשתו ההרה. מיד ניגשו אליו שני יורים וירו לגופו מטווח קצר 13 כדורים ואף ביצעו וידוא הריגה. שניות לאחר מכן הגיע למקום מפקד היחידה מייק הררי, ולאחר שראה במו עיניו את הגופה הכריז על המבצע כמוצלח ודיווח על כך לראש המוסד, ששהה באותה עת באוסלו.
כבר למחרת נתפסו מריאן גלדניקוף ודן ארבל בשדה התעופה כשעמדו להחזיר את כלי הרכב שנשכרו למטרת המבצע. הנורווגים ניצלו היטב את העובדה שארבל סבר ששירותי הביון הנורווגים שותפים לפעולה, וכך הוא מסר פרטים על המבצע ובכלל זה את מיקומה של דירת הסתרים שבה שהו סילביה רפאל ושותפה אברהם גמר. סילביה ואברהם ציפו לשובם של שאר חברי החוליה, אך במקומם הגיעה משטרת נורווגיה ועצרה גם אותם.
צבי שטיינברג ומיכאל דורף נתפסו בביתו של יגאל אייל, קצין הביטחון של שגרירות ישראל במקום, דבר שהוביל לסערה ציבורית גדולה בנורווגיה. אייל הוכרז כאישיות בלתי רצויה ועזב את נורווגיה באוגוסט 1973.
בניגוד לשאר חברי החוליה, סילביה רפאל ואברהם גמר דבקו בסיפור הכיסוי שלהם. רפאל לא נשברה בחקירתה, ורק לאחר חודשים רבים הסגירה את שמה ומקום הולדתה. אברהם גמר דבק בשתיקתו עד למתן גזר הדין. השופט הנורווגי שגזר את דינו ציין שאם היו לאומה הנורווגית לוחמים מסוגו של גמר הצבא הנורווגי לעולם לא היה נכנע במלחמה מול גרמניה.