stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרנסג'נדריות ואינטרסקסואליות בספורט
אינטרסקסואליות ובדיקות לאימות מין

בשנות השלושים של המאה העשרים, החל להתעורר חשד להונאות ספורט לפיו גברים מתחזים לנשים כדי לגרוף הישגים, ולכן, בשם הרצון לשמור על עקרון המשחק ההוגן, החלו גופי הספורט לבצע בדיקות לאימות מין במטרה לתפוס גברים המתחזים לנשים. אי לכך, בדיקות לאימות מין נערכו לנשים בלבד. עד שנות החמישים, נערכו בדיקות לאימות מין באמצעות בחינה חזותית שטחית של הספורטאיות וכן באמצעות בדיקת מסמכים המאשרים את המין (אישור מרופאים וכדומה). בשנות הששים, עם עליית החשד להונאות התחזות בספורט, פנו גופי הספורט אל המדע כדי שיספק להם בדיקה אובייקטיבית להבחנה בין זכרים לנקבות, אולם כבר אז חוקרים מדיסציפלינות שונות (גנטיקאים, אנדוקרינולוגים, פסיכולוגים, אנתרופולוגים וסוציולוגים) החלו לתאר את המין והמגדר כמושגים גמישים. בין השנים 1968–1998 נערכו בדיקות לאימות מין באמצעים קליניים ומדעיים שונים, אולם אף בדיקה לא הצליחה בוודאות לקבוע את מין הספורטאית. כאשר ספורטאית נכשלה בבדיקה לאימות מין – כל ההישגים והמדליות שלה עלולים היו להישלל ממנה וכן ניתן היה לשלול ממנה לצמיתות את זכאותה להתחרות ובכך להביא לסוף הקריירה הספורטיבית שלה. כמו כן, נשללה ממנה גם זהותה המגדרית. אף על פי שלא קיים סימן ביולוגי אחד שבאמצעותו ניתן לקבוע אם אדם הוא זכר או נקבה באופן מוחלט, בדיקות לאימות מין התבססו על ההנחה לפיה קיימות רק שתי צורות קבועות לגוף האנושי: זכר או נקבה, מבלי לקחת בחשבון אפשרות של התמיינות מינית שונה (DSD). בינאריות זו נתפסת כסדר הטבעי ולכן כאפשרות היחידה, והיא אינה מאפשרת מופעים נוספים של מין ומגדר. 
לאורך השנים, בדיקות לאימות מין כונו בשמות שונים כגון: Gender verification ,Femininity checks ,Sex testing, Femininity testing ו-Gender test. שימוש במונחים 'מין' ו'מגדר' כמונחים נרדפים מעיד על תפיסה לפיה המין והמגדר כרוכים זה בזה ובלתי ניתנים להפרדה זה מזה.
בשנת 1932, באולימפיאדת לוס אנג'לס, בייב דידריקסון הייתה לספורטאית הראשונה שעוררה חשד שהיא למעשה גבר. בשנות השלושים, אוורי ברנדג' (לימים, הנשיא החמישי של הוועד האולימפי) קרא לכינון בדיקות סיסטמטיות וגורפות לאימות מין וטען שכל ספורטאית חייבת להצטייד באישור שהיא אישה. עוד טען כי: "הרמאפרודיטים וספורטאים עם מין עמום מתחרים בקטגוריה של נשים, ויש לבדוק את כל הנשים לפני התחרות כדי להבטיח שהן נשים אמיתיות". באומרו זאת, התכוון לשני הספורטאים, זדנייק קובק ומארק ווסטון, כדי להראות שקיימת בעיה בתחרויות נשים בספורט. האתלט הצ'כוסלובקי, זדנק קובק (שהיה ידוע בשם זדנקה קובקובה), קבע שיאי עולם בקפיצה לגובה ובקפיצה לרוחק בתחרויות אתלטיקה לנשים. בשנת 1935 או בשנת 1936 ביקש מהרשויות שיכירו בו כגבר ופרש מעולם הספורט. האתלט הבריטי, מארק ווסטון (שהיה ידוע בשם מארי ווסטון), נולד כאינטרסקס עם איברי מין נקביים וזכריים והוחלט לגדלו כילדה. בשנות העשרים, כשהיה מוכר כאישה, היה חבר נבחרת בריטניה באתלטיקה וזכה לכינוי The Devonshire Wonder בגלל הישגיו יוצאי הדופן. לאחר שנת 1934, החל לעבור מספר ניתוחים להתאמה מגדרית, שינה את שמו למארק ופרש מעולם הספורט. כשהעיתונות סיקרה את המקרה שלו, נכתב שמארק לא היה מודע ליתרון לא הוגן שיש לו על המתחרות שלו, והמקרה מוסגר כטעות ולא כהונאה. היסטוריונית רפואת הספורט, ונסה הגי (Vanessa Heggie), טוענת כי בעוד מקרים דומים ממדינות קומוניסטיות מוסגרו כהונאות מגדריות, מקרים מהמערב מוסגרו כטעויות.
אינטרסקסואליות ובדיקות לאימות מין > החשד נגד הלן סטיבנס

בשנת 1936, האתלטית האמריקאית, הלן סטיבנס, זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר לנשים באולימפיאדת ברלין וקבעה שיא עולם בתוצאת זמן של 11.5 שניות (שיא זה נשמר במשך 19 שנים). הישג זה יצר מחלוקת לגבי המין שלה, משום שבאותה העת, מעטים סברו שאישה מסוגלת לרוץ מהר כל כך. היא הואשמה בכך שהיא למעשה גבר המתחזה לאישה, ונאלצה לעבור בדיקה לאימות מין על ידי גורמים גרמניים. את הבדיקה, שכללה בחינה של איברי מינה, היא עברה בהצלחה.
אינטרסקסואליות ובדיקות לאימות מין > המקרה של סטלה וולש

האצנית הפולנייה, סטלה וולש, התחרתה בריצת 100 מטר לצד הלן סטיבנס באולימפיאדת ברלין, וסיימה במקום השני, זאת לאחר שבאולימפיאדה הקודמת זכתה בריצה זו במדליית זהב. לאחר שסטיבנס ניצחה אותה, וולש הייתה בין האנשים שהאשימו את סטיבנס בפומבי שהיא גבר המתחזה לאישה. בשנת 1947, וולש קיבלה אזרחות אמריקאית, ובשנת 1951, היא פרשה מספורט תחרותי. בשנת 1980, כשהייתה בחניון של מרכז קניות בקליבלנד, נקלעה לקרב יריות במהלך שוד ונהרגה מכדור תועה. הנתיחה שבוצעה בה לאחר המוות גילתה כי וולש הייתה אינטרסקס עם פסיפס. היו לה כרומוזומי מין נקביים וזכריים, וכן איברי מין נקביים וזכריים. המוניטין שלה כאתלטית הוכתם והעיתונות התייחסה אליה בעוינות עם כותרות פוגעניות כמו 'Stella was a Fella'. התגלית בדבר היותה אינטרסקס נודעה בדיוק בזמן בו הייתה מחלוקת בנושא זה באולימפיאדת מוסקבה. לאחר שהתגלה שסטלה הייתה אינטרס, עלתה הדרישה לשלול ממנה את ההישגים והמדליות, אולם הוועד האולימפי הבינלאומי סירב בטענה כי וולש לא הפרה את הכללים ופעלה בתום לב. למרות זאת, וולש נכנסה לנרטיב ההונאות המגדריות ונתפסת לעיתים כרמאית. סרט דוקומנטרי אודותיה בשם Stella Walsh יצא לאקרנים בשנת 2014.
אינטרסקסואליות ובדיקות לאימות מין > המקרה של היינריך רטיין

היינריך רטיין היה אתלט גרמני אינטרסקס שנולד, על פי דיווחים, עם איברי מין זכריים ונקביים, והוריו גידלו אותו במשך כל חייו כילדה בשם דורה. בשנת 1936, כשהיה בן 17, התחרה באולימפיאדת ברלין בתחרות קפיצה לגובה לנשים ודורג במקום הרביעי. בשנת 1938, הוא החליט לחיות את המשך חייו כגבר, ושינה את שמו מדורה להיינריך. בשנת 1957, טען שפקידי המשטר הנאצי אילצו אותו לקשור את איבר מינו הזכרי כדי להתחרות כאישה באולימפיאדת ברלין, אולם מדובר ככל הנראה במיתוס, ושילובו בקטגוריית הנשים נבע ככל הנראה מבלבול ומחוסר וודאות של הרשויות הגרמניות ולא מקונספירציה. בשנת 2009, יצא לאקרנים הסרט העלילתי ברלין 36 על אודות הסיפור של רטיין.
אינטרסקסואליות ובדיקות לאימות מין > כינון בדיקות לאימות מין על רקע המלחמה הקרה

כבר באולימפיאדת ברלין התקיימו בדיקות לאימות מין אולם הן היו על בסיס פרטני (כמו במקרה של הלן סטיבנס), ובאופן כללי, הבדיקות לאימות מין שהתקיימו בשנות השלושים לא היו סיסטמטיות אלא אקראיות. בשנות הארבעים, החלו בדיקות לאימות מין להתבצע באופן סיסטמטי, כאשר בשנת 1946 ה-IAAF חייב את הספורטאיות לעבור בדיקה ויזואלית שכללה בחינה של המראה החיצוני (עיצוב השיער ואופן הלבוש) ובנוסף היה עליהן להציג מסמך רפואי שמאשר שהן נשים, כשנציגי ה-IAAF בודקים שהשם במסמך הוא שם אופייני לאישה. בשנת 1948, לקראת אולימפיאדת לונדון, הוועד האולימפי הבינלאומי גיבש לראשונה מדיניות לבדיקות אימות מין לפיה נשים חייבות להוכיח שהן נשים, והבדיקות כללו בחינה של עיצוב השיער והלבוש, וכן בחינה של מסמכים רפואיים רשמיים. בשנת 1950 פוקייה דילמה הושעתה לצמיתות לאור סירובה לעבור בדיקה.
באמצע המאה העשרים, על רקע המלחמה הקרה, הפך הספורט למעין זירת קרב בה המדינות שאפו להפגין את העליונות שלהן על המדינות האחרות, ולניצחון במדליות החלה להיות חשיבות פוליטית רבה. הרצון לנצח הוביל להונאות בספורט (למשל שימוש בסמים), והחשדות בין המדינות התגברו עד כדי כך שהן לא יכלו יותר לסמוך על הדיווחים אחת של השנייה בנוגע לבדיקות אימות מין שכל מדינה ביצעה לספורטאיות שלה לקראת תחרויות בינלאומיות. בשנות הששים, התעוררו שמועות לפיהן האתלטיות שמייצגות את ברית המועצות הן למעשה גברים שמתחזים לנשים וזאת כדי לצבור כמה שיותר מדליות במסגרת מאמצי המלחמה הקרה. שגשוג הספורטאיות מהגוש המזרחי היווה מקור לדאגה רבה במערב שהחל לחפש דרכים אובייקטיביות וגורפות לבדיקות לאימות מין. ההצדקה לבדיקות אלו נשענה על הנחות סטריאוטיפיות לפיהן נשים שריריות הן למעשה גברים המתחזים לנשים. אף על פי שהחשד היה בעיקר כלפי נשים מהגוש המזרחי, עלו לעיתים גם חשדות נגד נשים מהמערב. בשנת 1960, במסגרת אולימפיאדת רומא, שתי ספורטאיות טענו כי אחת מחברות הנבחרת הבריטית היא למעשה גבר.
אינטרסקסואליות ובדיקות לאימות מין > מצעדי העירום

בשנות הששים, לגופי הספורט אבד האמון באישורים שסיפקו רופאי המשפחה לספורטאיות, והם החליטו לבצע בדיקות לאימות מין בצורה מסודרת וקפדנית יותר. בשנת 1966, במסגרת אליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, ה-IAAF החל לבצע בדיקות ויזואליות בעירום שכללו בדיקה גינקולוגית לבחינת איברי המין וכן בחינת תכונות מין משניות כגון שיעור הגוף וגודל החזה. בדיקות אלו כונו 'מצעדי העירום' משום שהספורטאיות נאלצו לצעוד ערומות מול שורה של בוחנים וכן בשל אופיים שנתפס כמשפיל וכמבזה. 6 ספורטאיות סירבו לעבור את הבדיקה, והקריירה הספורטיבית שלהן הסתיימה. ספורטאית אחת מתוך השש סירבה לעבור את הבדיקה בטענה כי בדיקה זו מנוגדת לאמונתה הדתית, ארבע הספורטאיות הנוספות לא סיפקו הסבר, והאתלטית הפיליפינית, מונה סולימאן, סירבה לעבור את הבדיקות בטענה שחלתה בשפעת ולכן היא החליטה לפרוש מהתחרות. הציבור ופקידי הספורט פקפקו בגרסתה והביעו ספקות לגבי המגדר שלה. במגזין הספורט ספורטס אילוסטרייטד נכתב: "עדיין נותרה השאלה, האם מונה היא פיליפינית או פיליפיני?". סולימאן חזרה לארצה תחת עננה כבדה של חשד, והקריירה הספורטיבית שלה הוכתמה.‏ 243 ספורטאיות עברו את הבדיקות הללו בהצלחה ולא דווח רשמית על מקרים חריגים, אולם מתיאורי האתלטית, מרן סידלר, את חוויית הבדיקה, עולה כי היו ספורטאיות שנכשלו: "הם העמידו אותנו בטור מחוץ לחדר. בחדר ישבו שלושה רופאים מאחורי שולחן. היית צריכה להיכנס ולהתפשט והם בחנו אותך בזמן שאת ממתינה לאישור שאת בסדר. בזמן שעמדתי בטור, אני זוכרת שאחת האצניות, קטנה ורזה, יצאה מחדר הבדיקות רועדת, מזיזה את ראשה ימינה ושמאלה ואומרת: נכשלתי בבדיקה כי החזה שלי קטן. הם אמרו שאני לא יכולה לרוץ ושאני צריכה לחזור הביתה".
מבדקים פולשניים יותר, שכללו מישוש, נערכו בשנת 1966 בג'מייקה במסגרת משחקי חבר העמים הבריטי. במבדקים אלו, הספורטאיות לא קיבלו הסבר מקדים לגבי אופי הבדיקה. האתלטית, מרי פיטרס כתבה באוטוביוגרפיה שלה משנת 1974 על חוויית הבדיקה לאימות מין שנערכה לה לקראת משחקים אלו: "זו הייתה החוויה הכי גסה ומשפילה שעברתי בחיים שלי. הורו לי לשכב על הכורסה ולהרים את הרגליים שלי. קבוצה של רופאים בחנו ומיששו אותי. הם כנראה חיפשו אשכים מוסתרים. הם לא מצאו דבר ואני עזבתי". 'מצעדי העירום' נערכו גם במשחקים הפאן-אמריקאים בשנת 1967. הספורטאיות חוו את הבדיקות האלו כגסות, פולשניות, משפילות ולא הוגנות, והובילו את גופי הספורט לחשוב על דרכים אחרות לאמת מין. בשנת 1967, לאחר ביקורת רבה, מצעדי העירום בוטלו.
אינטרסקסואליות ובדיקות לאימות מין > בדיקות גופיף בר > הפסילה של אווה קלובוקווסקה

מאז שנכנסה ליישום, בדיקת גופיף בר הייתה השיטה היחידה לפיה הוחלט למי תינתן הזכות להתחרות. כשספורטאיות נכשלו בבדיקה זו, לא נעשו להן בדיקות נוספות לאימות המין, והספורטאיות שנכשלו בבדיקה, שהיו המומות ונבוכות מהממצאים, העדיפו לפרוש מהתחרות בשקט במקום לערער ולדרוש בדיקות נוספות ובכך לחשוף את מצבן. הספורטאית הראשונה שנכשלה באופן רשמי בבדיקות לאימות מין היא האתלטית הפולנייה אווה קלובוקווסקה. בשנת 1966, במסגרת אליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, קלובוקווסקה עברה בהצלחה את הבדיקה הגינקולוגית לאימות מין בה נמצא כי יש לה איבר מין נקבי. בשנת 1967, ביצעו בה בדיקה לאימות מין בשיטת גופיף בר והיא נכשלה בה, לאחר שהתגלה שיש לה פסיפס (XX/XXY)‏. הרופאים טענו כי יש לה כרומוזום אחד יותר מידי כדי להיות מוגדרת כאישה עבור תחרויות ספורט. עקב הכישלון בבדיקה, שיא העולם שלה בריצת 100 מטר נמחק מהרשומות, כל ההישגים והמדליות שצברה נשללו ממנה, וכן נשללה ממנה לצמיתות הזכות להתחרות בתחרויות בינלאומיות. אף על פי שמדיניות הבדיקות הבטיחה שמירה על סודיות, תוצאות בדיקתה הודלפו והיא הושפלה בציבור. קלובקווסקה אמרה: "אני יודעת מי אני ומה אני מרגישה. זה מכוער ומטופש לעשות לי דבר כזה". בגיל 21, בלי אישור להתחרות בספורט עלית, הקריירה שלה הגיעה אל סופה והיא נאלצה לפרוש מעולם הספורט. שנה לאחר מכן, דווח כי היא נכנסה להריון וילדה.
בשנת 1972 לערך, מספר שנים לאחר שבדיקות גופיף בר נכנסו ליישום, נשיא הוועד האולימפי, אוורי ברנדג', הביע סיפוק משיטה זו וטען כי מאז שהבדיקות הללו נכנסו ליישום – הספורטאיות נראות נשיות יותר. אף על פי שהבדיקות לאימות מין היו קיימות בין השנים 1968–1998, בשנים אלו עדיין היו שמועות על גברים שמתחזים לנשים. באולימפיאדת מינכן בשנת 1972, נבחרת הנשים של דרום קוריאה בכדורעף טענה שבנבחרת הנשים של צפון קוריאה בכדורעף משתתף גבר שעזר להן לזכות במדליית הארד. באולימפיאדת מוסקבה בשנת 1980, החובשים האולימפיים טענו כי הרופאים הסובייטים לא שוללים מנשים שנכשלו בבדיקות לאימות מין את הזכאות להתחרות. באותה השנה מתה האתלטית סטלה וולש - מאורע שהגביר את החשדות וחיזק את ההצדקות לבדיקות לאימות מין.
אינטרסקסואליות ובדיקות לאימות מין > בדיקות גופיף בר > ה-IAAF מבטל את הבדיקות הגורפות לאימות מין

בשנת 1988, ה-IAAF החליט לנטוש את בדיקות גופיף בר ולשוב לבדיקות הגופניות אותן הנהיג בשנות הארבעים, אולם כנגד החלטה זו עלתה הביקורת כי מדובר בחזרה למצעדי העירום המשפילים. בשנת 1990, סגן נשיא ה-IAAF, ארנה ליונגקוויסט (Arne Ljungqvist), יזם ועדה במונקו לבחינה מחודשת של הבדיקות לאימות המין בהשתתפות מומחים גינקולוגים, גנטיקאים, רופאי ספורט וספורטאיות. ועדה זו הסיקה כי נשים הודרו מתחרויות ספורט שלא בצדק עקב בדיקות כרומוזום שגויות ובורות רפואית. הוועדה המליצה שבדיקות אלו יופסקו. בשנת 1992, בלחץ הקהיליה המדעית, ה-IAAF זנח את הבדיקות לאימות מין בטענה שאין בהן יותר צורך משום שבדיקות השתן לגילוי חומרים אסורים מתבצעות מול בודקים שיכולים להבחין בגברים מתחזים, וכן משום שבגדי הספורט המודרניים הם צמודים לגוף ולכן יהיה קל לזהות ניסיונות של גברים להתחזות לנשים.
בשנת 1990, במשחקי אסיה, שחקנית הוקי הודית נכשלה בבדיקות לאימות מין ונשללה ממנה הזכאות להתחרות. בשנת 1993, ארבע ספורטאיות שהיו אמורות להשתתף במשחקי דרום-מזרח אסיה, נפסלו משום שלא עברו את הבדיקה לאימות מין. לפי ראש הוועדה של משחקי אסיה: "שתי נשים כלל לא ידעו שהן לא נקבות עד שנאמר להן". באליפות העולם באתלטיקה לשנת 1993, האצניות הסיניות הפגינו דומיננטיות רבה בריצות למרחקים ארוכים כאשר גרפו 6 מדליות זהב מתוך 9 אפשריות. לאחר מכן, חלקן שברו שלושה שיאי עולם במשחקים הלאומיים של סין. גורמים במערב פקפקו בהישגים אלו וחלקם אף פקפקו במגדר של אותן אצניות. האצנית האמריקאית, פטיסו פלמר אמרה: "לרסק בצורה כזו את שיאי העולם זה משהו שדורש חקירה", והאצנית האמריקאית, מארי דקר, אמרה: "אם התוצאות האלו יאושרו, זה יהרוס את הספורט". בשנת 1994, כמחאה על ביטול הבדיקות של ה-IAAF‏, 16 אתלטיות עלית (15 אמריקאיות ואחת דרום אפריקאית שקיבלה מאוחר יותר אזרחות אמריקאית) חתמו על עצומה להשבת הבדיקות. העצומה כונתה 'Heinonen Sixteen' על שם ג'נט היינונן, עורכת מגזין בנושא אתלטיקה שטענה לזכות הבדיקות לאימות מין. הספורטאיות הביעו חשש מניצול ומתחרות לא הוגנת וטענו כי יש להן את הזכות להתחרות מול ספורטאיות מאותו המין, ושהן זקוקות להגנה בנושא זה משום שאין חפיפה ביולוגית בין גברים לנשים. האתלטיות שחתמו על העצומה דרשו להשיב את הבדיקות הוויזואליות, במיוחד בתחרויות בינלאומיות בהן מונח הרבה על הכף (יוקרה, כסף, מדליות). הגנטיקאי הבריטי, מלקולם פרגוסון סמית, לא הופתע מההתנגדויות שעלו בעצומה נגד ביטול הבדיקות לאימות מין. הוא טען כי הציבור אינו בקיא בביולוגיה האנושית וחוסר בקיאות זה המשולב עם עמדות רשמיות של גופי ספורט, גורם לבלבול. לדבריו, יש לנצל קולות מחאה אלו כדי לחנך את הציבור והספורטאים בנושא.
אינטרסקסואליות ובדיקות לאימות מין > בדיקות ה-PCR

הוועד האולימפי הבינלאומי, הסתייג מההחלטה של ה-IAAF לזנוח את הבדיקות לאימות מין, והמשיך לבצע בדיקות אלו בטענה כי הן הכרחיות על מנת לאתר גברים המתחזים לנשים. בשנת 1991, שורה של גופים רפואיים ומדעיים הגישו לוועד האולימפי הצהרת התנגדות למבדקי אימות המין. באותה השנה, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לזנוח את בדיקות גופיף בר ולעבור לבדיקת אימות מין אחרת שנקראת PCR‏. בעוד בדיקת גופיף בר התמקדה בניסיון להוכיח את הנקביות, בדיקת ה-PCR התמקדה בניסיון להוכיח את אי הזכריות (באמצעות ניסיון איתור של כרומוזום Y)‏. נשים לא נדרשו יותר להוכיח שהן נקבות, אלא נדרשו להוכיח שהן לא זכרים. בפברואר 1992, לפני פתיחת המשחקים האולימפיים, 22 גנטיקאים צרפתים שלחו מכתב לוועד האולימפי הבינלאומי בדרישה לבטל את הבדיקות לאימות מין בטענה שהן לא מובילות לתוצאות חד משמעיות ולא אתיות. לדרישתם הצטרפו מומחים לספורט, ארגוני רפואה שונים והקונפדרציה הנורווגית לספורט, שהתנגדה לבדיקות לאימות מין ואסרה אותן בשנת 1994 בנורווגיה.
למרות התנגדויות הקהיליה המדעית, בדיקת ה-PCR נכנסה ליישום באולימפיאדת אלברוויל בשנת 1992, אולם גם שיטה זו שלא הייתה מדויקת ולא אובייקטיבית, הניבה תוצאות כוזבות. באולימפיאדת ברצלונה בשנת 1992, מתוך 2406 ספורטאיות שנבדקו, 16 ספורטאיות נכשלו בבדיקה. ל-11 ספורטאיות מתוכן נמצא הכרומוזום Y בבדיקה, ולחמש ספורטאיות נמצא הגן SRY (ארבע מתוכן לא עברו את הבדיקה הגינקולוגית, ואחת בחרה לא להגיע לבדיקה). כל הנשים שנכשלו בבדיקה, גדלו כל חייהן כנשים, והיו למעשה אינטרסקסואליות. בשנת 1996, באולימפיאדת אטלנטה, 8 נשים מתוך 3387 נשים שנבדקו – זוהו כזכרים ונכשלו בבדיקה. לשבע מתוכן היה AIS (נולדו עם אשכים פנימיים ואיברי מין חיצוניים נקביים) ולשמינית היה מחסור ב-5 אלפא רדוקטאז. לאחר שעברו בדיקות לאימות מין נוספות, הוועד האולימפי התיר לכל הנשים הללו להתחרות במשחקים.
אינטרסקסואליות ובדיקות לאימות מין > ביטול הבדיקות הגורפות לאימות מין > השפעת הבדיקות על הספורטאיות

מנתונים מתועדים, ידוע על 13 ספורטאיות שנכשלו בבדיקות גופיף בר לאורך השנים, אולם משום שתיעודים רבים מבדיקות לאימות מין חסרים, קשה להעריך את המספר המדויק של ספורטאיות שכשלו בבדיקות לאימות מין לאורך השנים. מקרים שעוררו סקנדל זכו לתיעוד, אולם במהלך השנים, אלפי נשים נבדקו בביתן ולא קיים תיעוד של בדיקות אלו. בנוסף, חלק מהספורטאיות נכשלו בבדיקות לאימות מין שנערכו להן ברמה המקומית על ידי ארגוני ספורט לאומיים, ולכן מלכתחילה נמנע מהן להגיע לבדיקות לאימות מין של תחרויות בינלאומיות. למרות זכותן לערער – רוב הנשים שכשלו בבדיקות העדיפו לא לעשות כן. המאמנים והרופאים הנחו אותן לפרוש במקום להתמודד עם ההשפלה הכרוכה בבירור נוסף במסגרת ערעור. ככל הנראה, ספורטאית אחת מכל 400 ספורטאיות, נפסלה מהתחרויות האולימפיות עקב כישלון בבדיקה לאימות מין. ברוב המקרים, הנשים נפסלו שלא בצדק.
לפי אונסק"ו, אין לעשות שימוש בנתונים הגנטיים של הפרט באופן שיפר את זכויות האדם ואת כבוד האדם ויוביל לסטיגמה עליו. הפרקטיקה של הבדיקות לאימות מין חושפת את הספורטאיות למידע גנטי רגיש (שלעיתים רבות הן לא ידעו על אודותיו, ולא ביקשו לדעת אותו) שלו יש פוטנציאל להשלכות קשות על חיי הספורטאיות במרקם החברתי והמשפחתי שלהן, לרבות נידוי.
הבדיקות לאימות מין כשלו במטרה לשמה נועדו, והן גרמו לעגמת נפש, למבוכה, לביזוי ולהשפלה בקרב הספורטאיות שכשלו בהן, שנתפסו כאבנורמליות וכפריקיות של הטבע. לעיתים, הספורטאיות כלל לא היו מודעות להיותן אינטרסקס, והן גילו זאת רק אחרי שנכשלו בבדיקה. לספורטאיות שכשלו בבדיקות לאימות מין נגרם נזק רב שכלל שלילה לא מוצדקת ומפלה של הזכאות להתחרות ומשום כך איבוד הקריירה. בנוסף, נגרם לספורטאיות נזק פסיכולוגי רב מההתעסקות הציבורית בתוצאות הבדיקות שלהן שבא לידי ביטוי במשבר זהות מגדרי ומיני חמור, במחיר חברתי כבד ואף בגילויים של דיכאון ואובדנות.
אינטרסקסואליות בספורט לאחר עידן הבדיקות הגורפות לאימות מין

לאחר עשרות שנים בהן הבדיקות לאימות מין נערכו באופן גורף לכל הספורטאיות, הן בוטלו על ידי ה-IAAF בשנת 1992 ועל ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בשנת 1999. למרות זאת, גופי ספורט אלו שמרו לעצמם את הזכות לבצע בדיקות לאימות מין פרטניות על בסיס חשד להונאה מגדרית.
אינטרסקסואליות בספורט לאחר עידן הבדיקות הגורפות לאימות מין > המקרה של שאנטי סונדרג'ן

בשנת 2006, במסגרת משחקי אסיה, זכתה האצנית ההודית, שאנטי סונדרג'ן, במדליית כסף בריצת 800 מטר. לאחר הזכייה, הועלו חשדות לגבי מינה, היא נדרשה לעבור בדיקה לאימות מין, נכשלה בה וזכאותה להתחרות והמדליות שלה נשללו ממנה לצמיתות. סונדרג'ן נבדקה על ידי ארבעה רופאים מטעם ה-IAAF אולם אף גורם לא יידע אותה לגבי אופי הבדיקה והיא לא הבינה שהיא עוברת בדיקה לאימות מין. במסגרת הבדיקה, היא עברה בחינה בעירום וכן נלקחה ממנה בדיקת דם. אף אחד מהרופאים שבדק אותה לא דיבר את שפתה (טמילית), ובבדיקה לא נכח מומחה למגדר, זאת למרות הצהרתו של ה-IAAF כי בדיקות אלו יערכו בנוכחותו של מומחה למגדר. סונדרג'ן לא ידעה איזו בדיקה עברה, מדוע עברה אותה ומה תוצאותיה. רק כששבה להודו, גילתה דרך כלי התקשורת שהיא עברה בדיקה לאימות מין, שהיא נכשלה בה ושהמדליה שלה וזכאותה להתחרות נשללו ממנה לצמיתות.
הבודקים טענו שהיא זכר מבחינה קלינית וגנטית והוועד האולימפי טען שאין לה שום מאפיינים נשיים. כל קרוביה בעולם הספורט נטשו אותה, ומדינת הודו הפגינה בושה מתוצאות הבדיקה והחליטה לא לתמוך בסונדרג'ן, אולם מדינת טאלי נאדו בדרום הודו תמכה בה, ונתנה לה פרס כספי עבור הריצה שהשתתפה בה. עד לאותה הבדיקה, סונדרג'ן לא הייתה מודעת כלל למצבה האינטרסקסואלי. בנערותה אמנם הרגישה שהיא שונה כשהחזה שלה לא התפתח וכשלא נערך לה הטקס הטמילי המסורתי שנערך לכל הנערות שמקבלות מחזור, אולם כל חייה היא גדלה כילדה, והזדהתה לאורך כל חייה הבוגרים כאישה. עם פרסום תוצאות הבדיקה, היא הושפלה בציבור, ותשעה חודשים לאחר פרסומן ניסתה להתאבד בשתיית רעל ואמרה "אני שבורה לחלוטין מנטלית ופיזית". מאוחר יותר התברר כי לסונדרג'ן יש AIS אולם למרות זאת, המדליה לא הוחזרה אליה והיא לא הורשתה לשוב להתחרות, זאת למרות העובדה שעשור לפני כן, באולימפיאדת אטלנטה, שבע ספורטאיות אינטרסקס עם AIS הורשו להתחרות באולימפיאדה.
אינטרסקסואליות בספורט לאחר עידן הבדיקות הגורפות לאימות מין > המקרה של קסטר סמניה

באוגוסט 2009, במסגרת אליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, האצנית הדרום אפריקאית, קסטר סמניה, זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר
. לאחר ניצחונה, הועלו חשדות לגבי המין שלה בקרב הציבור, התקשורת וגורמי ספורט. מיד לאחר הריצה, ה-IAAF ערך לה בדיקה לאימות מין. בנובמבר 2009, תוצאות הבדיקה הובילו את ה-IAAF להחליט להשעות את סמניה מהתחרויות. אף על פי שתוצאות הבדיקה מעולם לא פורסמו על ידי גורמים רשמיים, התקשרות דיווחה כי סמניה היא אינטרסקס. ביולי 2010, לאחר 11 חודשי השעיה, ה-IAAF התיר לסמניה לשוב להתחרות. מקרה זה עורר סערה ציבורית ובינלאומית עזה.
אינטרסקסואליות בספורט לאחר עידן הבדיקות הגורפות לאימות מין > המקרה של קסטר סמניה > ביקורת נגד הקריטריונים לבדיקת אימות מין

סמניה הייתה נתונה תחת ביקורת ציבורית עזה שכללה עיסוק נרחב באיברי המין שלה ובגופה, ואנשי אקדמיה גינו את היחס שספגה. ה-IAAF ספג ביקורת על אופן התנהלותו משום שלא הייתה לו מדיניות בנוגע להשתתפות נשים אינטרסקס וכן בגלל ההשפלה הציבורית שהחקירה גרמה לסמניה.
ה-IAAF טען שסמניה עברה בדיקה לאימות מין לא בגלל חשד לרמאות אלא בגלל חשד להתמיינות מינית שונה שעשויה להוביל ליתרון, אולם כנגד הקריטריונים שהובילו את ה-IAAF להחליט לפתוח בחקירה נגדה, התעוררה ביקורת. סמניה ניצחה במירוץ בתוצאת זמן של 55.45 שניות, שזו אמנם תוצאת הזמן הטובה ביותר שלה, אולם תוצאה זו אפילו לא מדרגת אותה ברשימת עשר האצניות הטובות ביותר בעולם בריצת 800 מטר. בשנת 1983, נקבע שיא העולם לנשים בתוצאת זמן של 53.25 שניות (בפער של שתי שניות מהתוצאה של סמניה). אם מקובל להניח ששוברות שיאי עולם ושאר האצניות שרצות מהר יותר מסמניה הן נשים, אז אי אפשר להצדיק את החשד נגד סמניה בגלל הביצועים הספורטיביים שלה. הוועד האולימפי טען כי אם עולה חשד להתמיינות מינית שונה בקרב ספורטאיות, אז רשויות הספורט שולחות תמונה של הספורטאית הנדונה למומחים, ואם המומחים מתרשמים שיש לספורטאית התמיינות מינית שונה, הם מורים על בדיקה. מכך ניתן להסיק שהמראה החיצוני הוא זה שמבסס את הקריטריונים לבדיקה ולא הביצועים הספורטיביים. מבקרים תוהים עד כמה המראה של אישה צריך להיות שרירי, ועד כמה קולה של אישה צריך להיות נמוך כדי לעורר חשד. אם המראה השרירי של סמניה הוא זה שהוביל להחלטה לבצע בה בדיקות לאימות מין, אזי ניתן להסיק כי המראה שלה נתפס כמראה שנמצא מעבר לטווח הנורמלי של מראה נשי מסורתי, ולפי הביקורת, החלטה לבצע בדיקות על בסיס מראה חיצוני טומנת בחובה את הסיכון לאפליה של ספורטאיות שהמראה שלהן אינו עומד בסטנדרטים הנשיים המסורתיים.
אינטרסקסואליות בספורט לאחר עידן הבדיקות הגורפות לאימות מין > המקרה של קסטר סמניה > היבטים לאומיים וגזעיים

הסערה הציבורית עוררה לא רק מחלוקת בנוגע לגנטיקה ולפיזיולוגיה של סמניה אלא עוררה גם ביקורת שעוסקת בלאומיות, גזע ופוליטיקה. נשיא ארגון האתלטיקה של דרום אפריקה, לאונרד צ'וני, אמר: "מי הם האנשים הלבנים שיטילו ספק במראה של ילדה אפריקאית? אני אומר – זו גזענות, פשוט וקל. זו שערורייה שאנשים ממדינות אחרות אומרים לנו 'אנחנו רוצים לקחת אותה למעבדה לבדוק אותה כי אנחנו לא אוהבים את האף שלה או את הצורה החיצונית שלה'". הרשויות בדרום אפריקה הפגינו תמיכה עזה בסמניה. שר הספורט טען שהיא הגיבורה של דרום אפריקה ושיש להגן עליה. הפעילה החברתית, ויני מדיקיזלה-מנדלה, ובעלי השפעה נוספים בדרום אפריקה יצאו להגנתה של סמניה וגינו את התנהגות הפקידים כלפיה. מנדלה אמרה: "זו אחריות של דרום אפריקה לתמוך בילדה הזאת ולהגיד לשאר העולם שהיא הגיבורה שלנו, ואף אחד לא ייקח את זה ממנה. אין שום דבר רע בלהיות הרמפורידט. זו בריאתו של אלוהים. היא הילדה של אלוהים". עוד אמרה: "אסור לנו להיות בשקט. זכויות האדם של סמניה מופרות!". הדיון סביבה כלל גם ביקורת לפיה העיסוק המערבי בגופה של סמניה מזכיר את העיסוק המערבי בגופה של שרה סארטי בארטמן, וכן כלל גם עימותים לאומיים על גבי העיתונות: העיתונים האוסטרלים The Daily Telegraph וה-The Sydney Morning Herald פרסמו את תוצאות הבדיקה לכאורה של סמניה, ובתגובה: העיתונות הדרום אפריקאית כינתה את האוסטרלים 'sore losers' (כינוי למי שמפסיד בצדק, אבל מתבכיין על הפסדו ומאשים את כולם חוץ מאת עצמו) משום שנבחרות אוסטרליה הפסידו בתחרויות בינלאומיות.
לפי גורמי רפואה ב-IAAF, המקרה של סמניה אינו היחיד. מאז שהוא עלה לכותרות, ה-IAAF טיפל בעוד 14 מקרים דומים, אולם הם נותרו בסוד ולא התגלו לתקשורת. בארבעה מקרים מתוכם, נדרשו הספורטאיות לפרוש בשקט מקריירת הספורט שלהן. המקרה של סמניה הוביל את ה-IAAF ואת הוועד האולימפי לגבש מדיניות בנושא השתתפות נשים עם היפר אנדרוגניות בתחרויות שנכנסה לתוקף בשנת 2011.