ג'יימס ביוקנן
נשיאותו (1857–1861) > קנזס המדממת

לאחר העברת חוק קנזס נברסקה ב-1854, נוצרו שתי ממשלות מתחרות בטריטוריית קנזס. המתיישבים מתנגדי העבדות ארגנו ממשלה בטופיקה, ואילו המתיישבים שתמכו בעבדות קבעו את מקום ממשלתם בלקומפטון. כדי שקנזס תתקבל כמדינה, היה צורך להגיש חוקה לקונגרס, שרוב תושביה יאשרו. תחת הנשיא פירס, סדרת עימותים אלימים, בשם "קנזס המדממת", התרחשו כשתומכי שתי הממשלות נלחמו. המצב בקנזס גרם לחרדה במדינה, והיו אנשים בג'ורג'יה ובמיסיסיפי שתמכו בפרישה מהאיחוד אם קנזס תצורף כמדינה חופשית. לביוקנן לא היה אכפת בנוגע למעמד העבדות במדינה, אולם הוא רצה שקנזס תצטרף לאיחוד במהירות האפשרית, כיוון שסבר שהיא תתמוך בדמוקרטים. במקום לנסות להקים ממשלה מאוחדת אחת, בחר ביוקנן לתמוך בממשלה בלקומפטון.
עם כניסתו לתפקיד, החליט ביוקנן למנות את רוברט ווקר לתפקיד מושל הטריטוריה במקום ג'ון גרי, כדי להרגיע את המצב ולאשר את החוקה. ווקר, שהיה ממיסיסיפי שתמכה בעבדות, נחשב לאדם שיוכל לעזור למתיישבים תומכי העבדות להשיג אישור לחוקה החדשה. ביוקנן הבטיח לווקר שהצלחה בקנזס תאפשר לו להיבחר לנשיאות ב-1860. ביוקנן הבטיח שמשאל העם על החוקה יהיה הוגן וחופשי. מעט לאחר שהגיע לקנזס, טען ווקר שהאקלים בקנזס גורם לכך שלא תתאים לעבדות, והכעיס את תומכי העבדות. באוקטובר 1857, ארגנה הממשלה בלקומפטון בחירות בטריטוריה, שהובילו לחוקה שתמכה בעבדות, אף על פי שווקר גילה שהיו זיופים בכמה מחוזות.
הוועידה ניסחה חוקה שתמכה בעבדות, ובמקום להסתכן במשאל עם, שלחה אותה ישירות לביוקנן. אף על פי שרצה לצרף את קנזס לאיחוד, אפילו ביוקנן לא יכול היה לאשר את כניסתה ללא משאל עם בנוגע לחוקה. ממשלת לקומפטון הבטיחה לערוך משאל עם מוגבל שבו השאלה לא תהיה בנוגע לחוקה, אלא בנוגע לשאלת העבדות במדינה החדשה. הממשלה מטופיקה החרימה את משאל העם בדצמבר 1857, ואלו שכן הצביעו תמכו בעבדות. כעבור חודש, ממשלת טופיקה ערכה משאל עם משלה, בו נדחתה חוקת לקומפטון.
למרות מחאות ווקר ושני מושלים לשעבר מקנזס, החליט ביוקנן לקבל את חוקת לקומפטון. בדצמבר 1857, הוא נפגש עם סטיבן דאגלס, ראש הוועידה בסנאט לענייני טריטוריות, ומנהיג הפלג הצפוני של המפלגה, ודרש שכל הדמוקרטים יתמכו בממשל ביוקנן ויתמכו בצירוף קנזס עם חוקת לקומפטון. דאגלס, שהיה צריך להיבחר מחדש לסנאט ב-1858 וכעס על הזיופים, התנגד לביוקנן ולחוקה. ב-2 בפברואר, העביר ביוקנן את החוקה לקונגרס. בנוסף התנגד ל"ממשלה המהפכנית" בטופיקה, והשווה ביניהם לבין המורמונים. במסגרת ניסיונות הפשרה שלו, הטיל ביוקנן את מלוא כובד משקלו בעד צירוף קנזס לאיחוד כ"מדינת עבדות". הוא הציע מינויים פוליטיים ואפילו כסף בתמורה לתמיכה בעניין. הסנאט אישר את החוקה במרץ, אולם שילוב בין תנועת "שאינם יודעים דבר", הרפובליקנים והדמוקרטים הצפוניים עצר את החוקה בבית הנבחרים. במקום לקבל את תבוסתו, הסכים ביוקנן לחקיקה שתעניק לקנזס אדמות ציבור רבות ומעמד מידי של מדינה בתמורה לקבלת החוקה. למרות התנגדותו של דאגלס, שני בתי הקונגרס אישרו את החוק. באוגוסט 1858, דחתה קנזס במשאל עם את חוקת לקומפטון. הדרומיים זעמו על כך, וטענו שדאגלס הוביל קונספירציה צפונית נגד החוקה, ואילו צפוניים רבים ראו בביוקנן כלי של הדרום.
הקרב על קנזס הפך לקרב על השליטה במפלגה הדמוקרטית. בצד אחד היו ביוקנן, הדרומיים, והצפוניים שתמכו בדרום. בצד השני היו דאגלס, רוב הדמוקרטים הצפוניים וכמה דרומיים. תומכי דאגלס תמכו בעיקרון ריבונות העם, ואילו ביוקנן התעקש שהדמוקרטים יכבדו את ההחלטה בפסק דין דרד סקוט, ולמנוע מעורבות ממשלתית בעבדות בטריטוריות. המאבק נמשך עד סוף נשיאותו של ביוקנן. ביוקנן פיטר את תומכי דאגלס ממשרות ציבוריות באילינוי ובוושינגטון, ומינה את נאמניו במקום.