stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויקטור מאוורון

| --- | --- |

דיוקן ראשון של ויקטור, המתואר כבעל 26 צלקות בגוף ובראש
 לידה:  סביב 1788 טארן, צרפת 
 פטירה:  12 בפברואר 1828 פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  המכון הלאומי לנוער חירש 
 
ויקטור מאוורון (בצרפתית: Victor de l'Aveyron;‏ בערך 1788–1828) היה ילד פרא צרפתי, שהתגלה בדרום צרפת במחוז אוורון. הוא הפך למקרה הכי מתועד של ילד פרא בהיסטוריה. ז'אן מארק גספאר איטאר, הרופא הקיסרי של המוסד לחירשים-אילמים בפריז, נטל את הילד תחת חסותו, נתן לו את השם ויקטור, אימן אותו במשך חמש שנים, ותעד את התקדמותו. העבודה עם ויקטור והתעוד המפורט שלה, הפכו לבסיס לחינוך המיוחד, שאיטאר נחשב לאביו מולידו.
ראשית חייו

לא ידוע מתי או למה ננטש ויקטור, אבל דיווחים על הימצאותו של ילד צעיר לבדו ביער החלו להצטבר מאז שנת 1794, כאשר היה ככל הנראה בן שש. שלוש שנים אחר כך, ב-1797, הוא נלכד על ידי שלושה ציידים, ברח מהם, אבל נתפס כאשר התעכב כדי לטפס על עץ. הציידים הביאו את הילד לעיר הקרובה, שם הפקידו אותו בידיה של אלמנה מקומית. גם ממנה ברח, ושוב נצפה מפעם לפעם בשנים הבאות, עד שבינואר 1800 יצא מרצונו והגיע לעיירה סן סרנין סור ראנס. הוא נראה למקומיים בן 11 או 12, והעובדה שתוך שנה בערך החל להתבגר מינית מאששת את ההשערה.
הוא היה עירום, כפוף ובעל שיער ארוך ופרוע, גופו מכוסה עשרות צלקות, היה מחוסר שפה ותנועותיו היו אקראיות. על פי עדותו של הפילוסוף פרנסואה דאגונייה "הוא הלך על ארבע, אכל צמחים, והיה שעיר, חרש ואילם". איטאר דיווח שהילד לא לעס בעצם את האוכל, אלא נגס אותו בשיניו החותכות, בדומה למכרסמים. הפסיכיאטר פיליפ פינל כתב דו"ח על ויקטור, שעל פיו היה "חולה נפש ואידיוט מלידה". הנחתו של פינל הייתה שההורים שנטשו אותו ביער עשו זאת משום שהיה חריג וחסר יכולת למידה, ולא שהוא נעשה חריג וחסר יכולת למידה כי ננטש ביער וחי בבידוד. עוד במהלך חייו הקצרים של ויקטור (הוא נפטר סביב גיל 40 מדלקת ריאות) התפתח ויכוח בשאלה האם אכן היה ילד פרא קלאסי, ששרד בכוחות עצמו שנים ארוכות, כשבע או שמונה שנים, כפי שנלמד מן העדויות שהצטברו מפי מי שהבחינו בו וכפי שסבר איטאר, או שבעצם מצבו הירוד היה תוצאה של התעללות הורית ושהותו בטבע הייתה קצרה משדווח. מי שתמכו בגרסה זאת התבססו על אופי הצלקות שעל גופו (כוויות, חיתוך דמוי סכין בצווארו) ועל עורו העדין. הוויכוח נמשך גם במאה ה-20, והנציג המובהק של מי שראה בו "ילד פרא מזויף" היה סרג' ארולה, בספרו L'Enigme des Enfants-Loups, שבו התחקה אחרי כל הדיווחים על ילדי פרא החל במאה ה-14.
מחקר ותעוד

לעומת סיפורים ספק היסטוריים ספק מיתיים על ילדי פרא שגודלו על ידי חיות, הסיפור של ויקטור היה מלווה בעבודה מדעית הדוקה. צרפת שלאחר המהפכה, בשלהי עידן הנאורות, חיפשה תשובות עובדתיות. זמן לא רב אחרי שאותר, נבדק ילד הפרא על ידי הזואולוג פייר ז'וזף בונאטר. בונאטר היה הראשון שפרסם דו"ח מסודר על מצבו של הילד. הוא בחן את הרגלי התזונה שלו ומצא שהתקיים בעיקר על תפוחי אדמה, שאותם היה משליך לאש. עוד דיווח שהוא אינו נרתע מחום וקור קיצוניים, אינו שומר מרחק מאש דולקת, ונהנה הנאה גדולה להיחשף לשלג כשהוא עירום.
הוא נלקח למוסד הלאומי לחרשים בפריז, בעיקר כדי שרוש-אמברואז סיקאר, מנהל המוסד, יוכל לחקור את יכולותיו. סיקאר האמין שיצליח להכריע סוף סוף בשאלה שהעסיקה את המדע בתקופה ההיא: מה בדיוק מבדיל את האדם מן החיות. אחד היסודות החשובים שנשקלו היה יכולתו של האדם ללמוד שפה. אלא שבתום תקופה שבה נכשל בקידומו של הילד, הצטרף סיקאר לחוות הדעת שראתה בו "אידיוט".
כאן נכנס לתמונה ז'אן איטאר, הרופא של המוסד. איטאר האמין ביכולתו של ויקטור להשתלב מחדש בחברה האנושית, אימן ולימד את ויקטור תוך שהוא יוצר שיטות ייחודיות כדי לקדם אותו, ותעד באופן מסודר את התהליך. במקביל, הופקד ויקטור בידי אחת מעובדות המוסד, מאדאם גוארי, ששימשה לו אם אומנת עד יום מותו.
אפילו שרוב שנותיו חי במוסד לחרשים-אילמים, היה ברור שאוזניו של ויקטור שומעות, אבל באופן התגובה שלו לשמיעה היה רחוק מהנורמה. הוא הגיב בהתלהבות לקול הקלוש ביותר של קליפת אגוז מתפצחת, אבל לא נזהר מקולות הנפץ של ירי. "האוזן שלו", אבחן איטאר, "לא שימשה להבנת קולות, לצירופים השונים שלהם ולהבחנה ביניהם, אלא כאמצעי להישרדות, לאזהרה מפני התקרבות של חיה מסוכנת, או להזדמנות שנוצרת כשפרי נושר מהעץ". ויקטור היה מסוגל להפיק קולות, הוא הרבה לגעות בבכי ולצחוק בקול, בדרך כלל ללא גירוי ברור, אבל הקולות הללו לא כללו הגאים - לא תנועות ולא עיצורים. "ויקטור היה שווה ערך מבחינה נפשית ופסיכולוגית למי שנולד חרש", הסיק איטאר. "אין טעם לנסות ללמד אותו לדבר באמצעים הרגילים של חזרה על הגאים, כי הוא בעצם לא שומע אותם.
ויקטור כמקרה פרטי ראשון של חינוך מיוחד

איטאר היה הראשון שגרס שעיכוב התפתחותי, בין שהוא נגרם מסיבות גנטיות ובין שהסיבות הן קיפוח סביבתי, ניתן לטיפול בסביבה מטפחת. הוא האמין שאילו פגש בוויקטור בגיל צעיר יותר, היה מצליח בחינוכו הרבה יותר. אבל, מאחר שעד גיל 12 לא חווה חוויה חברתית, נשאר ויקטור פראי. החברה הצרפתית ראתה קשר מובהק בין שפה לאינטלקט, ומשום כך לא רק מעוכבי התפתחות הוזנחו, גם חרשים-אילמים נחשבו חסרי תקנה. ללא טיפול של חברים או משפחה, האילמים בחברה הצרפתית חוו תנאים מחפירים. התפנית הגיעה ב-1750 כאשר נוסד המוסד הלאומי הראשון בפריז, לחינוכם של חרשים-אלמים. העניין החדש וההתחייבות המוסרית כלפי החרשים-אלמים נתנו השראה לאיטאר בעבודתו על השפה של ויקטור. הוא דבק בתורתם של ג'ון לוק ואטיין בונו דה קונדיאק, שעל פיה כל הידע האנושי נרכש באמצעות החושים.
לאחר חמש שנות אימון, כשקצב ההתקדמות של ויקטור נעשה אטי יותר ויותר, איטאר חש שהוא נוחל כישלון, והתמקד בתחומים אחרים. אבל בדו"ח שהשאיר לממונים עליו כתב: "כדי להעריך את מצבו הנוכחי של הפרא הצעיר מאוורון, יהיה צורך להיזכר במצבו בעבר. את הצעיר הזה... יש להשוות רק לעצמו. כי בהשוואה למתבגר באותו גיל, הוא לא יותר מאשר יצור מושפל, דחוי, של הטבע, כפי שהיה של החברה. אבל אם נגביל את עצמנו להשוואה בין מצבו שלו בעבר ובין מצבו הנוכחי של ויקטור הצעיר, אנו נדהמים מהמרחב העצום שמפריד ביניהם; אין ספק שוויקטור שונה מהפרא מאוורון, שהגיע לפריז, לא פחות מאשר מפרטים אחרים בני גילו ומינו".
בתום חמש שנים השאיר אחריו איטאר תוכנית חינוכית מסודרת, שהתבססה על אימון חושי, וששימשה בהמשך בסיס לחינוך המיוחד. תלמידו של איטאר, אדואר סגין, אימץ את השיטה והרחיב אותה, כאשר פתח, ב-1839, את בית הספר הראשון בעולם לילדים בעלי עיכוב התפתחותי חמור.
ויקטור מאוורון בספרות ובקולנוע > בספרות ובשירה

1801: המשוררת האנגלייה בת המאה ה-18, מרי רובינסון, הייתה הראשונה שהשתמשה בדמותו של ויקטור, בשירה The Savage of Aveyron ("הפרא מאוורון").
1973: התפרסם שירה של המשוררת האמריקנית אדריאן ריץ' Meditations for a Savage Child ("מדיטציות לילד פרא"), שמשולבים בו קטעים מיומנו של ז'אן איטאר.
2003: נובלה מאת הסופרת הבריטית-אמריקנית ז'יל דאוסון (Jill Dawson) Wild Boy ("ילד פרא").
ויקטור מאוורון בספרות ובקולנוע > עיבודים לקולנוע

1970: L'Enfant sauvage, סרט בבימויו של פרנסואה טריפו עם ז'אן-פייר קרגול בתפקיד ויקטור, הילד הפראי, וטריפו עצמו בסרטו של דוקטור איטארד.
2008: ויקטור, ילד הפרא מאוורון, תיעוד שביים קתרין איירה
ויקטור מאוורון בספרות ובקולנוע > פסל

בסן סרנין-סור-ראנס הוקם פסל, מעשה ידיו של הפַּסל רומי קודראין, בדמותו של ויקטור, ילד הפרא מאוורון.
ויקטור מאוורון בספרות ובקולנוע > ביבליוגרפיה

לוסיין מלסון,, פריז, 10-18, קול. "ספריות 10-18" (n o 157)2007(1 st  ed., 1964, כללי האיחוד של מהדורות), 246 עמ '. (ISBN 978-2-264-03672-8, מצגת מקוונת [ ארכיון ]).
סרז' ארולס, אניגמה של ילדי הזאב. וודאות ביולוגית אך הכחשת הארכיונים, 1304-1954, 2007.
פרנסואה פריאה וז'אן מורנון, "הטבע והסימן. תורת ההיסטוריה של ויקטור מאוורון ", Nervure, Journal de psychiatrie, tome XVII, n o 9,דצמבר 2004 - ינואר 2005.
תיירי ג'ינסטה,, פריז, פייארד פלוריאל, קול. "רַבִּים",2011(1 st  ed. 1981, שקם, אל. "גברים והסימנים שלהם"), 649 עמ '. (ISBN 978-2-8185-0210-5, מצגת מקוונת [ ארכיון ]).
TC Boyle, L'Enfant sauvage (חדשות), תרגום פייר דמארטי, Grasset, 2011 (Wild Child & Other Stories, 2010).
(en) ר 'שאטוק, הניסוי האסור: סיפורו של הילד הפראי מאווירון. ניו יורק: קודאנסה אינטרנשיונל, 1980.
ז'אן לוק צ'אפי,, פריז, Fayard, קול. "היסטוריה שונים",2017, 272 עמ ' (ISBN 978-2-213-70144-8, מצגת מקוונת [ ארכיון ]).
הערות שוליים

↑  François Dagognet, Le docteur Itard entre l'énigme et l'échec, Paris: Editions Allia, 2009, עמ' 7
1 2 3 4 5 6  Jean Marc Gaspard Itard, De l'éducation d'un homme sauvage
ou des premiers développemens physiques et moraux du jeune sauvage de l'Aveyron, https://www.gutenberg.org/files/20966/20966-h/20966-h.htm (בצרפתית)
1 2 3 4  Jean-Marc Gaspard Itard – Historical Influences, Current Controversies, Teaching Resources (באנגלית אמריקאית)
↑  Serge Aroles, L'Enigme des Enfants-Loups : Une certitude biologique mais un déni des archives, 1304-1954, Publibook, 2007
↑  Harlan lane, The Wild Boy of Aveyron, Harvard University Press, 1976
↑  Shattuck, Roger (1976-05-16). "The Wild Boy of Aveyron". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2025-01-28.
↑  Jean-Marc-Gaspard Itard, The Wild Boy of Aveyron, New York: Meredith Company, 1962
↑  Lucien Malson
,
Jean Marc Gaspard Itard, Les Enfants Sauvages, Paris: France loisirs, 1971, עמ' 71
↑  Roger Shattuck, The forbidden experiment : the story of the Wild Boy of Aveyron, New York: Farrar Straus Giroux, 1980
↑  Alice Judéaux, French Sign Language: a language in its own right, Tradonline, ‏2015-11-03 (באנגלית אמריקאית)
↑  Jean-Marie Tremblay, Jean Itard (1774-1838), Mémoire et Rapport sur Victor de l'Aveyron., texte, ‏2005-02-02
↑  Edouard Séguin | Mental Retardation, Education Reform & Physiology | Britannica, www.britannica.com, ‏2025-01-16 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810658842105606  BnF: cb11943900w (data)  GND: 119377160  ISNI: 0000 0003 8844 7116  NTA: 120206226  SUDOC: 027385752  VIAF: 281652941   WorldCat (עם VIAF): 281652941
משה ברזני

| --- | --- |

 לידה:  14 ביוני 1926 ב' בתמוז ה'תרפ"ו בגדאד, עיראק המנדטורית 
 התאבד:  21 באפריל 1947 (בגיל 20) ב' באייר ה'תש"ז ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תאריך עלייה:  1932
 מדינה:  עיראק 
 השתייכות:  לח"י לח"י
 
משה ברזני (ברזאני) (14 ביוני 1926, ב' בתמוז ה'תרפ"ו – 21 באפריל 1947, ב' באייר ה'תש"ז), מעולי הגרדום, היה לוחם במחתרת הלח"י שנתפס על ידי הבריטים והתאבד בגיל 20 בצינוק בטרם הועלה לגרדום.
ילדות

משה ברזני, נולד בבגדאד שבעיראק, ללולו ואברהם ברזאני, אביו היה רב, מקובל ושוחט בקהילה היהודית בעיראק, נצר למשפחת ברזאני - משפחה יהודית מיוחסת מכורדיסטן. דודו היה הרב יצחק ברזאני, רב ואב בית הדין של העיר ארביל בעיראק. סבו, אב אימו, היה הרב יהודה משה ישועה פתיה, רב ומקובל עיראקי. בגיל שש עלה לארץ ישראל עם משפחתו. הוא התחנך על אהבה לארץ ובביתו הייתה אווירה של שאיפה לגאולת ישראל. בגיל עשר נאלץ לנטוש את לימודיו כדי לסייע בכלכלת משפחתו. כבר בגיל צעיר הצטרף למחתרת הלח"י, בעקבות אחיו הבכור שאול, וזכה לתמיכה מצד הוריו.
פעילותו בלח"י ומעצרו

ברזני פעל ביחידת הנוער של הלח"י בהפצת כרוזים ומודעות כשנה וחצי, בהמשך עבר לפעולות מיקוש וחבלה. ב-22 באוקטובר 1946 השתתף בפעולת פיצוץ הרכבת ליד הכפר מלחה ממערב לירושלים.
ב-9 במרץ 1947 ברזני פסע באחד מרחובות ירושלים כשבכיסו רימון יד מסוג מילס, באמצעותו התכוון להתנקש בחיי מפקד הדיוויזיה התשיעית. באותו זמן הייתה העיר נתונה ב'מצב צבאי', וסיור בריטי נתקל בברזני והפתיעו כשבאמתחתו הרימון. הדבר אירע בפינת הרחובות רש"י ותחכמוני בשכונת מקור ברוך, בקרבת מחנה "שנלר". הוא נתפס והובא למשטרת מחנה יהודה. בתחילה ניסה להסתיר את השתייכותו למחתרת וטען כי בשל המצב הצבאי לא היה יכול להגיע לבית הוריו וכי הרימון נמסר לו תמורת 100 מיל. ברזני נעצר והועמד למשפט צבאי.
המשפט

בדומה לחברי המחתרות, כפר ברזני בסמכותו של בית המשפט הבריטי לשפוט אותו. בבית הדין שינה את טענותיו מעת מעצרו. הוא סירב למנות לעצמו סניגור, התעלם ממהלך המשפט וישב במעיל אפור, מכנסי חאקי קצרים ולראשו כיפה, תוך שהוא מעיין בתנ"ך.
לאחר הקראת ההאשמות נשאל אם הוא מודה או מכחיש. הוא רק ביקש לומר מספר מילים. ללא התרגשות הכריז:
העם העברי רואה בכם אויב ושלטון זר במולדתו. אנו, אנשי לוחמי חירות ישראל, לוחמים בכם לשחרור המולדת. במלחמה זו נפלתי בשבייכם ואין לכם כל רשות לשפוט אותי. בתליות לא תפחידונו ולהשמידנו לא תצליחו. עמי ככל שאר העמים המשועבדים לכם יילחמו באימפריה שלכם עד חורמה!
ב-17 במרץ בשעה 10:25 החל המשפט של ברזני. בשעה 11:55 דן אותו בית המשפט למוות בגרדום. לאחר הקראת גזר הדין חזר וקרא ברזני אל השופטים: "בתליות לא תפחידונו" והחל לשיר את "התקווה". השוטרים באולם הפסיקו את שירתו וסחבו אותו מהאולם כשהוא כבול שלשלאות. במשפט לא נכחו בני משפחתו משום שלא הורשו לצאת מן השטח הצבאי. כשהגיעו כבר תם המשפט.
כשמיהרו השופטים לצאת מן האולם קרא ברזני: "ליישוב - חזק ואמץ!". בצינוק ישב עם מאיר פיינשטיין, לוחם אצ"ל שנידון אף הוא למוות. כשפגש את אביו בשבת האחרונה בתא אמר לו:
הרי אתה אדם אדוק אבא המאמין בעולם הבא. על מה תצטער? אני כטיפה בים של שישה מיליון אחים. אני קורבן לעם ולמולדת... דמנו לא ילך לאיבוד ומתוכו תצמח ישועה לעם ישראל...
בתא הנידונים למוות

בבית הסוהר המרכזי ב"מגרש הרוסים" ישב בתא הנידונים למוות עם מאיר פיינשטיין. עוד לפני תחילת המשפט, נקבעו סידורים ליצירת קשר בינו לבין חברי המחתרת אם יועבר לצינוק התלייה. את הקשר קיימו באמצעות בננות, אשר היו יוצרים חריץ קטן בקליפותיהן, ואליו דוחפים פתק ובו אותיות זעירות ומקודדות, עטוף גומי דקיק המגן עליו מפני הלחות. לאחר מכן היו סוגרים את ראש הבננה וגם החיפושים המדוקדקים באוכל לא חשפו את הדבר. הרב אריה לוין, "אבי האסירים", היה מבקר אצל הנידונים למוות ואצל שאר האסירים מדי שבת ומעודד את רוחם.
בקשות רבות לחנינת פיינשטיין וברזני הגיעו אל הנציב העליון. פנו אליו בין היתר דוד בן-גוריון, יו"ר הנהלת הסוכנות היהודית, ויצחק בן-צבי, בשם הוועד הלאומי. שני הרבנים הראשיים, הרב הרב עוזיאל והרב הרב הרצוג, ראש עיריית תל אביב ישראל רוקח, ומשפחות הנידונים ביקשו חנינה אף הם.
נראה כי הבריטים שעו לבקשות, ובעת ההמתנה לביצוע גזר הדין נרמז לברזני מספר פעמים כי אם יבקש חנינה, יינצל מעונשו. אך כדי שלא תיגרם נחת רוח לבריטים וכדי שלא ייראה שלוחמי המחתרת מתחננים על נפשם, סירב ברזני בכל תוקף לבקשת חנינה, גם כשהפצירו בו הוריו.
"רימון בין הלבבות"

באחד מימי ההמתנה לאישור פסק הדין ביקשו ברזני ופיינשטיין מחבריהם בבית הסוהר להבריח אליהם זוג רימוני יד, את האחד תכננו להשליך על פמליית התלייה ובעזרת השני להתאבד, בדומה למעשה שמשון המסופר בספר שופטים ("תמות נפשי עם פלשתים"). אליעזר בן-עמי הוא שהכין את הרימונים. הוא לקח שני תפוזים, רוקן את תוכנם ומילא אותם בחומר נפץ; רסיסי ברזל נדחפו לקליפתם, והוכנסה מערכת הצתה ומאיץ. את ההפעלה יכלו לבצע בעזרת רשף של סיגריה. המכסה היה חלקו העליון של התפוז שהוצמד בסיכות עץ קטנות רבות. לאחר שהוכנו, הועברו התפוזים אל תא הנידונים יחד עם דברי מזון נוספים.
ב-21 באפריל, א' באייר תש"ז, רבו השמועות כי שני הנידונים עומדים להיות מוצאים להורג. על ירושלים היהודית הוטל עוצר מלא. בשעה שש בערב הודיעו לפיינשטיין וברזני הן על אישור פסק הדין והן על ביצועו באותו יום בשעה ארבע לפנות בוקר. הרב אריה לוין נקרא להגיע בערב כדי שיקראו בפניו וידוי ויתפללו. הוא אמר כי הוא חושש שלא יצליח לעמוד בכך ושחלילה יקרה אסון בזמן המעמד. הוא גם שאל 'וכי מה חטאו?... על מה יש להם להתוודות?, וכי יש צדיקים גדולים מאלה העולים לגרדום למען קידוש השם וישראל?'. הוא סירב, בפעם הראשונה, להגיע לבית הסוהר ולבו נשבר על כי לא הצליח לעזור לביטול גזר דינם. הרב יעקב גולדמן, הרב הרשמי של הוועד הלאומי, הסכים להגיע אליהם בשעות הערב, ובא בשעה תשע ורבע. הוא העיד לאחר מכן כי הם היו עליזים בהתנהגותם ולא ניכרה בהם התוכנית. הרב ביקש להכין אותם לקראת הצפוי אך הם ענו לו כי אין גורלם שונה מגורל מיליוני אחיהם שנרצחו, והוסיפו: "טוב למות עם נשק ביד מאשר לחיות בידיים מורמות בכניעה". הם ביקשו למסור באמצעותו בקשת סליחה ממשפחותיהם על הצער שגרמו להן. הם שרו עימו את תפילת "אדון עולם" ולאחר מכן אמר עימם וידוי. עד השעה עשר וארבעים שוחחו על קידוש השם ועל רבי עקיבא, שאמר דברי תורה בזמן שעונה במסרקות ברזל. לקראת השעה אחת עשרה עודד אותם שלא יאבדו תקווה. הם נתנו לו את כל הסיגריות שבתאם וביקשו שיחלק אותן לאסירים וגם לשוטר הבריטי ששמר עליהם ושהיה הוגן כלפיהם. הוא אמר שיחזור אליהם לפני רגעיהם האחרונים כדי לראותם, והם ניסו לשכנעו שלא יבוא. הם שרו את "התקווה" במלואה. לפני שעזבם בדרכו לחדר הקצינים בכלא, הצהיר במפורש שיבוא להיות נוכח בהוצאה להורג.
אז הגיעה התלבטותם הגדולה: הם ידעו כי אם ישליכו רימון על משלחת התלייה ייפגע גם הרב גולדמן. הם החליטו כי יוותרו על תוכניתם המקורית, וכי ימותו רק הם, בידי עצמם - ולא בידי התליין הבריטי.
האחרון שפגש את השניים היה הרב גולדמן, והם ביקשו ממנו למסור את דבריהם האחרונים. וכך מסר לו ברזני:
אני מבקש סליחה ממשפחתי שגרמתי לה כל כך הרבה צער. הנני מבקש מהם לקרוא מדי יום ביומו עמוד מספר סבי "מנחת יהודה" לעילוי נשמתי. ועוד בקשה לי אל אחי העצור בלטרון, שכאשר יוולד לאשתו בן, יקרואוהו על שמי. את ספרייתי, שיש בה מאה ספרים, אני מצווה לספריית בית הסוהר המרכזי בירושלים
בב' באייר תש"ז, 21 באפריל 1947, הניחו ברזני ופיינשטיין את שני הרימונים בין ליבותיהם, וכשהם חבוקים הפעילו את הרימונים, בטרם ישיגם התליין. בשעה אחת עשרה וארבעים נשמע בכלא פיצוץ חזק שהרעיד חלק מהבניין; החלה מהומה בכלא, מפקד הכלא ועוזריו רצו מחדריהם אל תא הנידונים. השוטר ששמר על התא צעק אליהם המום: "שניהם מתים! התפוצצו!". דלת התא נפרצה והמראה הנורא היה של ברזני ופיינשטיין, חזיהם קרועים, כשהם מתים. הסימנים הראו כי ברזני אימץ את הרימון אל חזהו בידו השמאלית ופיינשטיין שהיה גידם נלחץ אל ברזני והניח את חומר הנפץ בין שניהם. באחת בלילה הוצאו גופותיהם והועברו אל בית החולים.
לאחר מותם

הרב הראשי הורה לקבור את השניים למחרת, בבית העלמין הישן בהר הזיתים בחלקת קברות "קדושי המאורעות" תרצ"ו-תרצ"ט. גופותיהם הובלו תחת משמר כבד של משוריינים. הלוויתם הייתה מצומצמת בשל העוצר אשר הטילו הבריטים בירושלים. כוחות צבא ורכבים צבאיים מילאו את כל העיר. נכחו רק משפחתם הקרובה, ארוסתו של פיינשטיין, רחל, ארבעה עיתונאים, והרב אריה לוין.
בעיני רבים נחשבו השניים לגיבורים. האצ"ל והלח"י הכריזו עליהם כעל בעלי "תהילת עולם". אף על פי שהביע בדרך כלל התנגדות נחרצת לדרכם של האצ"ל והלח"י, כתב עליהם נתן אלתרמן שיר אוהד שפורסם בטורו "הטור השביעי" (להלן חלק ממנו):
אל נסב את עינינו, לשווא נתכחש

להודה של אותה שעת-ליל.

שווא נידום. כי דוברת לשון האש

בה שרפו את עצמם השניים.

...

כי עד רגע, למעלה מכל קהלם,

ניצבו שני נידונים,

עם הרב ניצבו, יחד.

וזמרו בשלושה את אדון-עולם,

אחר צאת מהם אֵם מתייפחת.

...

בשעות שכאלה מפסיד את הקרב

האויב.

החורק שיניים.

לשעה שכזאת, הדולקת לא לשווא,

נועדו המתים השניים.
מנחם בגין, שהיה מפקד האצ"ל, הביא את סיפור השניים בנאום התגובה הדרמטי ל"נאום הצ'חצ'חים", שנשא בבחירות 1981:
בני עדות המזרח שלנו, היו לוחמים גיבורים, גם במחתרת, יש ביניהם עולי גרדום, אשר עד הרגע האחרון לחייהם שרו את שיר התקווה, והפליאו עולם ומלואו בגבורתם המופתית. והם הלכו לבתי סוהר, למחנות ריכוז, הם נלחמו ולא נשברו, הם זעקו בפני השופטים הבריטיים את המלים: אנחנו לא מכירים כלל בשלטונכם. עליהם להסתלק מכאן מארץ ישראל! פיינשטיין היה ממוצא אירופאי, אשכנזי. משה ברזני היה ספרדי מעיראק.

בלילה לאחר שנידונו למוות, והיו צריכים בבוקר בבוקר להוליך אותם אל התליה, והרב גולדמן היה באותה עת בן ארבעים ואחת. הוא אמר שרצונו להיות נוכח בעת תלייתם שיביטו על אח אוהב ולא על אויב שונא. הם לא רצו לפגוע ברב, הם לקחו בלבותיהם רימון יד: לחצו! אשכנזי, עיראקי, יהודים! אחים! לוחמים!
במותו ביקש בגין להיקבר ליד קברם של ברזני ופיינשטין, וכך היה.
על שמו של משה ברזני קרויים מספר רחובות בערי ישראל: רחוב בתל אביב, בשכונת רמת אביב ג', ובירושלים בשכונת תלפיות מזרח, ובקריית גת בשכונת הבנים.
כאשר הוכרו פיינשטיין וברזני כחללי מערכות ישראל, הוחלפו המצבות שעל קבריהם בהר הזיתים, במצבות המקובלות בצה"ל. המצבות המקוריות הובאו לחצר בית הסוהר המרכזי בירושלים (כיום - מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים), ושם הן מוצגות.
הנצחה

ביישוב חוות יאיר יש רחוב הקרוי של שמו של משה בראזני.
בתאריך 22 בדצמבר 1982 דאר ישראל הנפיק גיליון מזכרת של 20 בולי דאר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה". אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של ברזני שדיוקנו מופיע עליו. האמנית רות בקמן מלכא עיצבה את הדיוקן והאמן אריה גלזר עיצב את הגיליון.
ראו גם

מאיר פיינשטיין
לקריאה נוספת

גאולה כהן ואנשל שפילמן (עורכים), רימון בין הלבבות, הוצאת המדרשה הלאומית.
חיה ברנס (עורכת), עולי הגרדום, הוצאת המדרשה הלאומית ע"ש רנה מור, תש"ס.
יוסף נדבה, ספר עולי הגרדום, הוצאת הדר, תל אביב, 1974.
יצחק גוריון, הניצחון עלי גרדום, הוצאת מכון ז'בוטינסקי, 1963.
נתן אלתרמן, בליל ההתאבדות, עיתון דבר, 25 באפריל 1947 ומופיע ב: הטור השביעי - תש"ח (עוזי שביט, עורך), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003, עמוד 306.
גאולה כהן, התפוז שבער: סיפורם של הרוגי המלכות משה ברזני ומאיר פיינשטיין. הוצאת בית מורשת אצ"ג, 2004.
יהודה גולן, עיתון מעריב, ג' באייר תשנ"ב (6 במאי 1992) רצו אישור להתאבד. דברים מפי עו"ד טוביה גולדמן, בנו של הרב יעקב גולדמן.
אמיר גולדשטיין, גבורה והדרה - עולי הגרדום והזיכרון הישראלי, יד יצחק בן-צבי ומכון ז'בוטינסקי, 2011
אמיר גולדשטיין, עולי הגרדום: בין הזיכרון הממסדי לזיכרון העממי, עלי זית וחרב ט"ו, 2015, עמ' 115-150.
משה בן-שאול, מעלות לוחמים - עשרים ושלשה פרקי לוחמים, הוצאת הדר, 1967, עמודים 110-119
אביחי ברג, ודרך אין אחרת, סלע מאיר, תל אביב, 2021, עמודים 37-47.
הערות שוליים

↑  אליעזר בן עמי באתר הלח"י
 עדות נדירה אליעזר בן עמי, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 13:24)
↑  פינשטין וברזני התאבדו בבית־הכלא, הארץ, 22 באפריל 1947, המשך
↑  דן לאור, אלתרמן עמ' 326-327
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח - תשס"ב, קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 227
↑  (הספר בקטלוג ULI)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007525157205171  ISNI: 0000 0000 3003 6937  LCCN: n80030246  VIAF: 1304674   WorldCat (עם VIAF): 1304674 
תא הנידונים למוות בו התאבדו משה ברזני ומאיר פיינשטיין
בול לזכרו
הודעת האבל של הלח"י על פיינשטיין וברזני.
מצבותיהם המקוריות של פיינשטיין וברזני בחצר בית הסוהר המרכזי בירושלים
רחוב משה בראזני בחוות יאיר
צ'כיה באירוויזיון

| --- | --- |

 מדינה:  צ'כיה צ'כיה
 רשת שידור:  (Česká televize (ČT
 השתתפות ראשונה:  פינלנד הלסינקי, 2007
 זכיות:  0
 השתתפויות:  12
 היעדרויות:  5
 אירוח האירוויזיון:  לא אירחה
 השתתפות אחרונה:  שוודיה מאלמה, 2024
קבאט בהלסינקי (2007)
טרזה קרנדלובה בבלגרד (2008)
מרטה ינדובה ווקלס נויד ברטה בווינה (2015)
גבריאלה גונצ'יקובה בסטוקהולם (2016)
מרטינה בארטה בקייב (2017)
מיקולאש יוזף בליסבון (2018)
לייק מלאווי בתל אביב (2019)
צ'כיה, או בשמה הרשמי הָרֶפּוּבְּלִיקָה הַצֵּ'כִית ‏האזנהקובץ:Cs-Ceska republika Cesko.ogg‏Ⓘ‏, השתתפה באירוויזיון כ-11 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-2007. בארבעת הניסיונות הראשונים נכשלה המדינה להעפיל לגמר משלב חצי-הגמר והיא מעולם לא סיימה את גמר התחרות כאחת מחמש המדינות הראשונות. ב-2016 צ'כיה עלתה בפעם הראשונה לגמר התחרות.
היסטוריה

בשנות קיומה של הרפובליקה של צ'כוסלובקיה, שודרו ברשות השידור הצ'כוסלובקית מספר תחרויות אירוויזיון במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70. לאחר פירוק צ'כוסלובקיה ב-1 בינואר 1993 והתפצלותה לשתי מדינות עצמאיות, הצטרפה לשורות התחרות שותפתה של צ'כיה, סלובקיה, ונטלה חלק בתחרות שלוש פעמים בשנות ה-90: ב-1994, 1996 ו-1998. סלובקיה פרשה מהתחרות לצמיתות ב-1999 ושבה אליה לאחר עשור ב-2009. נכון ל-2025, סלובקיה פרשה מהתחרות ולא נוטלת בה חלק באופן סדיר. צ'כיה, לעומתה, הביעה התעניינות בתחרות רק בשנות ה-2000 ונוטלת בה חלק באופן סדיר מ-2015.
בתחילה רצתה רשות השידור הצ'כית לשלוח נציגות לתחרות ב-2005, אולם בסופו של דבר צ'כיה לא נטלה חלק בתחרות כי לרשות השידור הצ'כית היו שני אירועים גדולים אותם הצטרכה לארגן באותה שנה. ב-2006 רצתה שוב רשות השידור הצ'כית לשלוח נציגות לתחרות, אולם לבסוף החליטה הרשות לא ליטול חלק בתחרות עקב שיטת חצי-הגמר והרתיעה מכך שהנציגות הצ'כית לא תעלה לבסוף לשלב הגמר.
היסטוריה > ההצטרפות לאירוויזיון ב-2007

באפריל 2006 אישרה רשת השידור הצ'כית כי בכוונתה לקחת חלק באירוויזיון 2007 שנערך בהלסינקי, פינלנד. רשת השידור ערכה קדם אירוויזיון (Eurosong 2007) על-מנת לבחור את השיר הראשון שייצג אותה בתחרות. בקדם הוצגו לקהל 10 שירים, והקהל הצביע במסרונים לשיר האהוב עליו, אולם שיר אחד פרש לפני תחילת ההופעה, ובכך הותיר 9 שירים להתחרות. השיר המנצח היה "Malá dáma" ("אישה קטנה") שבוצע על ידי להקת הרוק Kabát. באירוויזיון הופיעה צ'כיה בתור שיר מספר 16 בחצי הגמר שנערך ב-10 במאי 2007. בסוף קיבלה צ'כיה רק נקודה אחת מאסטוניה מתוך כל הצבעות הקהל באירופה, ובכך סיימה במקום האחרון בחצי הגמר.
היסטוריה > אירוויזיון 2008

על אף ההישג הנמוך ב-2007, החליטה צ'כיה להשתתף באירוויזיון 2008 שנערך בבלגרד, סרביה. רשת השידור הצ'כית ערכה שוב קדם אירוויזיון על-מנת לבחור את השיר לאירוויזיון. 10 שירים התחרו כדי לייצג את צ'כיה בסרביה. השיר המנצח היה "Have Some Fun" ("לעשות כיף") שבוצע על ידי הזמרת טרזה קרנדלובה. בחצי הגמר השני של אירוויזיון 2008 הופיעה קרנדלובה שמינית בסדר ההשמעה, והיא קיבלה בסך-הכול 9 נקודות על ההופעה (נקודה אחת מטורקיה ומלטה, 2 נקודות מקרואטיה ו-5 נקודות ממקדוניה), ולכן היא מוקמה במקום ה-18 מתוך 19 שירים באותו ערב, ובכך נכשלה צ'כיה לעלות שוב לשלב הגמר.
היסטוריה > אירוויזיון 2009

לאור הישגיה הנמוכים של צ'כיה בתחרות, היו שמועות שהיא תחליט לפרוש מהתחרות ב-2009. עם זאת, הוחלט לבסוף כי צ'כיה תתמודד גם באירוויזיון 2009 שנערך במוסקבה, רוסיה. רשת השידור הצ'כית החליטה לבחור את השיר שייצג אותה בתחרות דרך בחירה פנימית של הזמר שיישלח לרוסיה, ולאחר מכן, בחירה של הקהל בבית את השיר שאותו אמן יבצע. רשת השידור בחרה את הלהקה הצוענית ג'יפסי ("Gipsy.cz") שהשתתפה גם בקדם האירוויזיון 2008 וגם בקדם האירוויזיון 2009, בהם היא הגיעה לאחד משלושת המקומות הראשונים. לקהל הצ'כי הוצגו שני שירים בקדם האירוויזיון: השיר הראשון הוא "Aven Romale" ("בואו צוענים"), והשיר השני הוא "Do You Wanna" ("האם אתה רוצה"). לאחר הצבעה שנמשכה שבועיים, נבחר השיר "Aven Romale", כשהמבצע הראשי בו היה רדוסלב בנגה שהיה לבוש בדמות של גיבור-על, "סופר צועני".
הלהקה הופיעה שנייה בחצי הגמר הראשון. השיר לא קיבל ניקוד מאף אחת מ-20 המדינות שהצביעו בחצי הגמר, ובכך הצטרף לרשימת 15 השירים שהגיעו עד אז להישג המפוקפק של 0 נקודות בתחרות.
הפרישה מהתחרות

ב-22 ביולי 2009, הודיעה ČT, רשת השידור הצ'כית, על כוונתה לפרוש מאירוויזיון 2010. הרשת טענה שהפרישה נבעה עקב חוסר ההתעניינות של התושבים בתחרות ועקב נתוני צפייה נמוכים.