stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם יהושע השל
קורות חייו

השל נולד בשנת 1907 בוורשה, לרב משה מרדכי אדמו"ר ממז'יבוז', נצר למשפחת רבנים חסידיים מיוחסת; מצד אביו היה צאצא של רבי אברהם יהושע השיל מאפטא (ה"אוהב ישראל") ומצד אמו רבקה רייזל של הבעל שם טוב ושל רבי לוי יצחק מברדיצ'ב. הבן הצעיר מבין שישה ילדים. כשהיה בן עשר התייתם מאביו ועבר לחסותו החינוכית של דודו, רבי אלתר פרלוב, הרבי מנובומינסק. לפני שמלאו לו 16 קיבל סמיכה מרבי מנחם זמבה. בעקבות כישלון שידוך עם בת דודו, נשלח השל לאבחון פסיכותרפי אצל פישל שניאורסון, אשר אמר שהשל זקוק לאווירה פתוחה יותר, ואמו הסכימה שיישלח ללמוד בברלין.
כדי להתקבל לאוניברסיטה, היה השל צריך ללמוד קודם לכן בגימנסיה מוכרת ולקבל תעודת בגרות. בגיל 18 החל ללמוד בגימנסיה הריאלית היהודית-חילונית בניהולו של לייב טוּרבּוֹביץ' בווילנה, ובמקביל הצטרף לקבוצת משוררים והחל לפרסם שירים. בגיל 20 נרשם ללימודי פילוסופיה, היסטוריה של האומנות ופילולוגיה שמית באוניברסיטת ברלין.
בברלין הצטרף השל לבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות, מוסד ליברלי שבו לימדו באותה תקופה חנוך אלבק, ליאו בק, יוליוס גוטמן ואחרים. שם החל לעבוד על הדוקטורט שלו בנושא הנבואה, וזכה בסמיכה רבנית נוספת מטעם מוסד זה. עד מהרה הפך גם לאחד המורים לתלמוד במוסד. בנובמבר 1936 הציע לו ידידו הקרוב מרטין בובר, למלא את מקומו כמנהל הסמינר היהודי בפרנקפורט.
בסוף אוקטובר 1938 נעצר השל על ידי הנאצים וגורש לפולין במסגרת גירוש זבונשין. הוא הגיע לוורשה, ולימד בה במכון למדעי היהדות. ביולי 1939, כחודש וחצי לפני פלישת גרמניה לפולין, עקר ללונדון, ובמרץ 1940 היגר לארצות הברית, שם קיבל את פניו קרוב משפחתו האדמו"ר מבויאן, שאשתו הייתה בת דודתו. בארצות הברית החל השל את דרכו בהיברו יוניון קולג' שבסינסינטי.
השל לא היה מרוצה מהזלזול במצוות המעשיות שמצא בבית המדרש הרפורמי. בשנת 1945 עבר ללמד בבית המדרש לרבנים של התנועה הקונסרבטיבית (JTS), והחל לשמש כפרופסור לאתיקה יהודית ולקבלה. השל החזיק בתפקיד זה עד מותו, אף שסבל מביקורת ראשי המוסד על דרכו החסידית ומעורבותו החברתית.
השל נשא לרעיה את הפסנתרנית סילביה שטראוס ב-10 בדצמבר 1946, בלוס אנג'לס. נולדה להם בת אחת, שושנה (סוזנה השל), שהייתה לחוקרת יהדות, הוציאה מחדש את כתבי אביה ומשמשת כיום פרופסור להיסטוריה בדארטמות' קולג'.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ביקש השל לעלות לישראל. שמואל אבידור הכהן, ידידו של השל, טען כי האוניברסיטה העברית סירבה לתת לו משרה בארץ, בהמלצתו של פרופ' אפרים אלימלך אורבך. לטענת ידידה אחרת, פרופ' רבקה הורביץ, מי שעמד למעשה מאחורי הסירוב היה פרופסור גרשום שלום, שאולי נעזר לשם כך באורבך, ומעמדו הרם גרם לכך שהשל לא התקבל בשום מוסד אקדמי בישראל.
במנהטן ובטורונטו פועלים בתי ספר יהודים-פלורליסטים הנושאים את שמו של השל ומחנכים ברוחו. ב-1997 נקרא על שמו "מרכז השל לחשיבה ומנהיגות סביבתית" בישראל, העוסק בחינוך לתודעה אקולוגית. השל לא הרבה לעסוק בו, אבל לדברי מקימי המוסד הוא מתאים לרוחו. על שמו רחוב בחיפה.
הגות

השל התמחה בחסידות, פילוסופיה יהודית וקבלה, ועסק רבות בניסיון להחזיר את הפאתוס ומוסר הנביאים ליהדות ההלכתית. כתביו אינם מנוסחים בלשון פילוסופית אלא משלבים גם סגנון פיוטי. הוא אינו מרבה לצטט מקורות כסימוכין לדבריו, מעבר לחז"ל. הוא הרבה לבקר את האקדמיה על הקור והאדישות המאפיינים את יחסה לתחומים שברוח.
יש הרואים את השל כשייך לדור של הוגים יהודים בארצות הברית שחווה את הזוועות של מלחמת העולם השנייה, התייאש מהפילוסופיה ומהערכים המודרניים שיוצגו על ידי המדע והרציונליזם. בני דור זה החלו להראות סימנים של חזרה למסורת הדתית האותנטית. בהגותו, מנסה השל לשלב את היהדות שגדל עליה עם אלמנטים מודרניים מהפילוסופיה הקיומית שאותם ספג באקדמיה, כגון הפנומנולוגיה של אדמונד הוסרל.
אחרים רואים את הגותו של השל כמהפכה רדיקלית יותר. לדעתם הוא מנסח באופן פילוסופי את רוח התנ"ך ואת הנבואה כעמידה לפני הסובייקט האלוהי. הגותו של השל עוסקת בדיאלוג שבין האל הטרנסצנדנטי, המתגלה בשאלות מוחלטות, ובין האדם המסוגל למענה ולתשובה. אף שהאדם כבר אינו עומד במרכז, ערכו עולה שכן הוא עומד במרכזה של האכפתיות האלוהית. בהגותו של השל משתלבות דתיות חריפה הנענית להתגלות האל ותביעה מוסרית מוחלטת לאכפתיות לאחר.
ספרו הראשון של השל ב-1933 היה ספר שירה ביידיש שעסק בזיקה בין האל ושמו המפורש לבין האנושות. הספר נוגע בסבל האנושי וביחסו של האל לאנושות הסובלת. גם הגותו בהמשך עוסקת במעמדו של האדם לפני האל. הוא מדגיש שלא רק האדם זקוק לאל אלא גם האל מחפש את האדם. הוא נהג לצטט את רבי מנחם מנדל מקוצק, שמהגותו הושפע רבות, שאלוהים נמצא היכן שהאדם מאפשר לו להימצא.
פעילות ציבורית

השל שאף להחזיר את הפתוס האלוהי והמוסר הנבואי אל מחוזות היהדות ההלכתית ורצה להשתמש בנביאי ישראל כדגם למהפך חברתי-סוציאלי בימינו.
פעילות ציבורית > התנועה לזכויות האזרח

השל היה פעיל נלהב של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. פעל למען השגת שוויון לשחורים באמריקה ורקם ידידות עמוקה עם מנהיג המאבק, מרטין לותר קינג. תמונה מפורסמת מ-1965, שבה נראה השל צועד יד ביד עם קינג בהפגנה הגדולה בסלמה אלבמה, הפכה לסמל לשיתוף הפעולה האפשרי בין יהודים לשחורים בארצות הברית. השל אמר לאחר אותה הפגנה שחש כי רגליו הצועדות "מתפללות", כלומר מקיימות פעולה דתית. קינג נרצח באפריל 1968, ימים ספורים לפני שעמד לחגוג את ליל הסדר בביתו של השל. קינג עצמו אמר על השל: ”אני חש שהרב השל הוא אחד האנשים הרלוונטיים לכל הזמנים, שניצבים תמיד בתובנה נבואית להדריך אותנו בימים קשים אלה”.
פעילות ציבורית > נגד מלחמת וייטנאם

השל היה מתנגד חריף של מלחמת וייטנאם. הוא טען כי למד מנביאי ישראל את החובה המוסרית להיות אכפתי ללא גבול לסבלם של בני אנוש. בריאיון לטלוויזיה אז אמר: "כיצד אוכל להתפלל, בידעי כי בשעה זאת נרצחים אלפי אנשים חפים מפשע?״.
פעילות ציבורית > שיח בין-דתי

השל פעל רבות לקידום דו-שיח ושיתוף פעולה בין-דתי, בעיקר יהודי-נוצרי, והשתתף בכנס ההיסטורי שעסק בנושא ב-1963, על רקע המושב השני של ועידת הוותיקן השנייה, עבודה משותפת שתוצאתה הקתולית נוסחה בהצהרת נוסטרה אטאטה. היה חבר קרוב של ההוגה הנוצרי, ריינהולד ניבור. ציטוט מפורסם של השל בנושא הוא גם כותרת לאחד מהספרים עליו: "אף דת איננה אי".
חיבורים מרכזיים > הנביאים

עבודת הדוקטורט של השל בגרמנית בחנה את תופעת הנבואה בישראל בקונטקסט הפסיכולוגי-פנומנולוגי. השל אינו עוסק בה בשאלת אמיתות תופעת הנבואה אלא מנתח אותה בהקשר של החוויה הנבואית. העבודה הפכה מאוחר יותר לספר בן שני כרכים באנגלית. במבוא לספר כותב השל שהוא חורג בו מגבולות הפנומנולוגיה.
על תהליך כתיבת העבודה שלו, כתב השל: ”ככל שהעמקתי לשקוע במחשבתם של הנביאים, כך הלך והתבהר לי ביתר תוקף המסר שעלה מחיי הנביאים: מבחינה מוסרית, אין גבול לאכפתיות שאדם מוכרח להרגיש כלפי סבלו של בן אנוש”.
חיבורים מרכזיים > השבת

"השבת" היא מסה קצרה שבה מחפש השל אחר משמעות רוחנית עבור האדם בן ימינו במהות השבת ובהלכותיה הרבות. התזה המרכזית בספר עוסקת בחשיבות הקדושה שבזמן, ששיאה השבת, בניגוד לקדושת המרחב, אותה השל רואה כהקדשה אנושית. הספר תורגם לעברית על ידי יהודה יערי בשנת 1980. בשנת 2003 יצא הספר בתרגום של אלכסנדר אבן-חן בסדרת "יהדות כאן ועכשיו" של ידיעות אחרונות, ובשנת 2012 במהדורה חדשה ומתוקנת.
חיבורים מרכזיים > תורה מן השמים באספקלריה של הדורות

חיבור זה נחשב בעיני רבים ליצירת המופת של השל, אך גם בוקרה בחריפות בעולם האקדמי. בשלושת הכרכים של הספר מנתח השל את שיטת חז"ל באגדה ובמחשבה בנושא "תורה מן השמים". הוא מוצא ברבי עקיבא וברבי ישמעאל בני פלוגתא עקביים המייצגים עמדות מנוגדות לגבי אופי ההתגלות האלוקית, נבואה, והתפתחות תורה שבעל פה.
החיבור יצא במקורו בעברית. שני כרכים הופיעו בהוצאת שונצינו ב-1972 וכרך שלישי יצא לאחר מותו על ידי JTS בשנות ה-90. בכרך השלישי מבקש השל, בין השאר, לבטא את עמדתו שלו בין שתי האסכולות החז"ליות שהציג בשאלת תורה מן השמים.
הרב גורדון טוקר הוציא תרגום לאנגלית של שלושת הכרכים בתוספת הערות, מבואות ואפילוג.
בספר הוטחה ביקורת רבה מכיוון האקדמיה והמחלקות לחקר התלמוד, בפרט זו של האוניברסיטה העברית בירושלים. נטען כי למרות חזותו האקדמית לכאורה, הספר אינו עומד בסטנדרטים של המחקר המקובל והשוו אותו לדרשות חסידיות[דרוש מקור].
בשנת 2021 יצאה מהדורה מורחבת ומתוקנת בעריכת דרור בונדי (ספר מגיד, הוצאת קורן).
חיבורים מרכזיים > אלוהים מבקש את האדם

"אלוהים מבקש את האדם: פילוסופיה של היהדות", נכתב כבן זוג לספר "האדם אינו לבד: פילוסופיה של הדת". בספר מנתח השל את תהליך הבשלת מחשבה דתית ראשונית אל אמונה שלמה ומבוססת. הוא בוחן דרכים שבהן יכול האדם למצוא את נוכחותו של אלוהים בעולם, ואת הפליאה העזה שהוא חש כשהוא פוגש אותו. השל מדגיש שגם האלוהים מבקש וצריך את האדם, שמצידו צריך רק לפתוח את הלב כדי לפגוש בו.
חלקו הראשון של הספר - "אלוהים" - מבקש לחדור לתודעת האדם הדתי הניצב לפני נוכחות האל ולהצביע על תקפותה של האמונה בממשות האל. החלק השני - "התגלות" - מבקש לחדד את המשמעות והממשות של היות האדם לנביא ולגלות את נוכחות האל בתנ"ך. החלק השלישי - "מענה" - עוסק במשמעותו העמוקה של קיום מצוות ובשאלות אתיות. השל מדגיש כי קיום מצוות כולל קוטביות של פנים-חוץ, אגדה-הלכה, וכוונה-מעשה, שאין לטשטשה. הוא דן בערכה של ה"כוונה" בקיום המצוות ובחוסר הפשר של "ביהייביוריזם" דתי, שבו יהודים מקיימים את האות הכתובה של ההלכה ללא ניסיון לרדת לעומק הרוחני מאחורי החוק.
מחיבוריו

"תורה מן השמים באספקלריה של הדורות", לונדון 1962, הוצאת שונצינו
על מהות התפילה, בתוך: תפלה, הוצאת "אמנה", תשל"ד. נדפס לראשונה ב-בצרון, 346 שנה ג' (תש"א).
מחיבוריו > חיבורים מתורגמים

א"ח אלחנני, פינחס פלאי (עורך), חמש שיחות עם אברהם יהושע השל, מוסד אברהם יהושע השל, 1975. תמלילי שיחות עם הרב השל (רובם בעברית; רק אחד הוא תרגום מאנגלית)
"אלהים מבקש את האדם" (God in Search of Man), הוצאת מאגנס 2003
"השבת: משמעותה לאדם המודרני", (תרגום: אלכסנדר אבן-חן), הוצאת ידיעות ספרים, 2004. ובמהדורה מתוקנת ב-2012.
"ישראל, הווה ונצח", תרגם דוד בר-לבב, הספרייה הציונית, ירושלים תשל"ג. על ההתרגשות הדתית לאחר מלחמת ששת הימים והיחס הראוי לפלסטינים.
"שמים על הארץ: על החיים הפנימיים של היהודי במזרח אירופה", תורגם: פנחס פלאי ויהודה יערי, ערך: פנחס פלאי, מוסד אברהם יהושע השל: הוצאת אוניפרס, 1975.
"אלוהים מאמין באדם - היהדות, הצדק החברתי והציונות של אברהם יהושע השל", ערך ותרגם: דרור בונדי, הקדמה מאת מיכה גודמן, הוצאת דביר, אור יהודה תשע"ב. אוסף חדש של מבחר נאומים ופרסומים, מתורגמים ועבריים, תשע"ב/2011.
קוצק: במאבק למען חיי אמת, תרגמו מיידיש דניאל רייזר ואיתיאל בארי, הוצאת מגיד, 2015.
"התפילה: תשוקת האדם לאלוהים" (תרגם והוסיף מבוא: דרור בונדי; פתח-דבר מאת סוזנה השל), הוצאת ידיעות ספרים, 2016
"חסידים עד הקצה: סיפורם של גיבורי קוצק מלובלין ועד איזביצה", תרגמו מיידיש דניאל רייזר ואיתיאל בארי, הוצאת מגיד, ירושלים, 2023
״מיהו האדם״ (Who is Man?), תרגם והוסיף פתח דבר: דרור בונדי, ראשון לציון: ידיעות ספרים, 2023.
״השערורייה המוסרית של וייטנאם״ (תרגם והוסיף מבוא והערות: דרור בונדי), אתר מכון הרטמן, 2024.
מחיבוריו > חיבורים ביידיש

דער שם המפורש: מענטש - לידער, וורשע, 1933 גרסה מקוונת בארכיון האינטרנט.
"קאצק - אין געראנגל פאר אמתדיקייט" (ביידיש), הוצאת מנורה, ירושלים, תשל"ג.
מחיבוריו > חיבורים באנגלית

The Circle of the Baal Shem Tov: Studies in Hasidism נערך על ידי שמואל דרזנר, שיקגו 1985. כולל 4 חיבורים שיצאו מוקדם יותר - ר' פנחס מקוריץ, ר' אברהם גרשון מקיטוב - חייו ועלייתו לארץ ישראל, ר' נחמן מקוסוב - בן לויה של הבעש"ט, יצחק מדרוהוביץ.
"Man Is Not Alone"
"A passion for truth", השוואה בין הרבי מקוצק לקירקגור, 1973, יצא מחדש בהוצאת Jewish Lights.
"Who is Man"
"The Insecurity of Freedom"
"Man's Quest for God"
לקריאה נוספת

א"ח אלחנני, פינחס פלאי (עורך), חמש שיחות עם אברהם יהושע השל, מוסד אברהם יהושע השל, 1975. (הספר בקטלוג ULI)
אלכסנדר אבן-חן, קול מן הערפל: אברהם יהושע השל בין פנומנולוגיה למיסטיקה, הוצאת עם עובד ומכון שכטר. (הספר בקטלוג ULI)
אלכסנדר אבן-חן, על השם המפורש: אדם: עיון בשירת אברהם יהושע השל, הוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה, תשע"ז. (הספר בקטלוג ULI)
דרור בונדי, איכה? - שאלתו של אלוהים ותרגום המסורת בהגותו של אברהם יהושע השל, הוצאת מרכז שלם, 2008. (הספר בקטלוג ULI)
ביני(בנימין) ברויאר. חילון ומודרנה במשנתו הדתית של אברהם יהושע השל. הוצ' המחבר. 2021 . 441 ע'.(ספר זה מושתת על עבודת דוקטורט שנכתבה בהדרכתו של פרופ' משה אידל) (הספר בקטלוג ULI)
עמיחי חסון, אמונה אלון (עורכים) אדם מהלך בעולם – שיחות עם אברהם יהושע השל, הוצאת ידיעות ספרים, 2019. (הספר בקטלוג ULI)
John C. Merkle (ed.), Abraham Joshua Heschel: Exploring His Life and Thought, Macmillan, 1985 (הספר בקטלוג ULI)
Edward K. Kaplan, Holiness in Words: Abraham Joshua Heschel's Poetics of Piety, State University of New York Press, 1996 (הספר בקטלוג ULI)
Edward K. Kaplan, Abraham Joshua Heschel: Prophetic Witness, Yale University Press, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
Edward K. Kaplan, Spiritual Radical: Abraham Joshua Heschel in America, 1940-1972, Yale University Press, 2007 (הספר בקטלוג ULI)
Richard Michelson, As Good As Anybody: Martin Luther King Jr. and Abraham Joshua Heschel's Amazing March Toward Freedom, A.A. Knopf, 2008 (הספר בקטלוג ULI)
Michael Marmur, Abraham Joshua Heschel and the Sources of Wonder, University of Toronto Press, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
Edward K. Kaplan, Abraham Joshua Heschel: Mind, Heart, Soul, The Jewish Publication Society, 2019 (הספר בקטלוג ULI)
Helen Plotkin (ed.), In This Hour: Heschel's Writings in Nazi Germany and London Exile, The Jewish Publication Society, 2019 (הספר בקטלוג ULI)
Julian E. Zelizer, Abraham Joshua Heschel: a Life of Radical Amazement, Yale University Press, 2021 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  דרך נכדו ה"דגל מחנה אפרים" שהיה סבו של רבי לֶייבּוש מפרוסקורוב, סבה של אמו, בת רבי יעקב פרלוב מנובומינסק.
↑  About Rabbi A.J. Heschel, באתר מרכז השל (באנגלית) (ארכיון).
1 2  Konstantin Kulakov, Violin and Melody: Heschel’s Poetry as “Initiation” of the Ineffable, ‏16 בדצמבר 2016 (באנגלית).
↑  אלכסנדר אבן-חן, מבוא, בתוך: יהושוע השל, א. השבת, משמעותה לאדם המודרני, ידיעות ספרים 2012. עמודים 7-21.
↑  אלוהים מאמין באדם, ריינהולד ניבור, עמ' 8
↑  מוסריות ורוחניות, 224-225
↑  מצוטט אצל בתו, פרופ' סוזנה השל, במבוא ל: א"י השל, התפילה: תשוקת האדם לאלוהים, תרגם וערך: דרור בונדי, ידיעות ספרים
↑  אלוהים מאמין באדם, ריינהולד ניבור, עמ' 66-67
↑   מיכאל מרמור, רבי ישמעאל ורבי עקיבא נהרגו על קידוש השם. האחד בכה, השני שמח, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262780005171  PLWABN: 9810545211505606  BIBSYS: 90550186  BNC: 000059490  BnF: cb11907443x (data)  CiNii: DA01669021  GND: 119260689  ICCU: CFIV021526  ISNI: 0000 0001 0864 3391  LCCN: n79089126  LNB: 000076799  MusicBrainz: 4995c0be-ba7f-4fad-bda3-fedba7ba2089  NARA: 10581716  NDL: 00443195  NKC: skuk0002977  NLA: 35191070  NLG: 107470  NLK: KAC199612222  NSK: 000407308  NTA: 068348894  RERO: 02-A003368272  SELIBR: 225185  SNAC: w6sj1kx0  SUDOC: 02692126X  Trove: 858564  VcBA: 495/72541  VIAF: 4931176   WorldCat (עם VIAF): 4931176 
השל עם מרטין לותר קינג, 7 בדצמבר 1965
טנקרדי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  ג'ואקינו רוסיני
 לבריתן:  Gaetano Rossi 
 תאריך יצירה:  1813 
 מבוסס על:  טרנקדי, רומן מאת וולטיר
 סוגה:  אופרה סריה
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  2 מערכות
 זמן התרחשות העלילה:  סירקוז שנה 1005
 מקום התרחשות העלילה:  סירקוזה 
 תפקידים
 Tancredi  Roggiero  Amenaide  Isaura  Argirio  Orbazzano 
 
טנקרדי (באיטלקית: Tancredi) היא אופרה סריה מאת ג'ואקינו רוסיני בשתי מערכות ללברית מאת גאטנו רוסי, המבוססת על הטרגדיה באותו שם מאת וולטר (1760). הבכורה התקיימה בהצלחה ב-6 בפברואר 1813 בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה עם אדלייד מלנוטה ואליזבטה מנפרדיני. הפתיחה, שהושאלה מ"אבן הבוחן" (אנ'), היא דוגמה פופולרית לסגנון האופייני של רוסיני והיא מבוצעת בקביעות בקונצרטים ובהקלטות. סטנדל, הביוגרף הראשון של רוסיני, ראה בה את האופרה הטובה ביותר שלו.
הגרסאות השונות

טנקרדי הולחנה בוילה פליניאנה על אגם קומו, ובדומה ליצירות אחרות של רוסיני, הוא נזקק לזמן קצר מאוד להלחנה (שלושה חודשים וחצי או אפילו שלושה ימים לפי גרסה אחרת). גרסה חדשה, עם סוף טראגי, הועלתה בתיאטרון קומונלה של פרארה ב-21 במרץ 1813 עם מרקו בורדוני. את קטע הסיום החדש כתב הרוזן לואיג'י לצ'י. פה, טנקרדי מנצח בקרב אך נפצע אנושות, ורק אז הוא לומד שאמנייד מעולם לא בגדה בו. ארג'יריו מחתן את האוהבים בזמן כדי שטנקרדי ימות בזרועות אשתו. לרגל האירוע, רוסיני ביצע כמה שינויים בהלחנה המקורית של האופרה, אבל הציבור לא אהב את הסוף החדש.
ב-18 בדצמבר של אותה שנה, הוצגה האופרה לרגל חנוכת התיאטרון רה במילאנו, בגרסה השלישית והסופית, שבה רוסיני שיחזר את הסוף הטוב והכניס שלושה קטעים חדשים. לתקופה מסוימת, הפכה האופרה לאחת הפופולריות ביותר, שהוצגה בכל התיאטראות באיטליה.
לקראת אמצע המאה התשע-עשרה, עם השינויים בטעם הקהל, טנקרדי נעלמה כמעט לחלוטין. רק הקבלטה "Di tanto palpiti" שרדה, אפילו בצורת פרפרזה או וריאציה אינסטרומנטלית.
החל מתחייה היסטורית בפסטיבל מוזיקה בפירנצה (מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו) בשנת 1952, טנקרדי חזרה בהדרגה לעלות על במות האופרה, וכיום היא נחשבת בין היצירות מלאות ההשראה והמאוזנות ביותר של רוסיני הרציני.
כתב היד שמור במוזיאון התיאטרון סקאלה במילאנו.
מבצעים בבכורה

שתי ההופעות הראשונות סבלו מבעיות קוליות של שתי הזמרות המובילות שלה, ההופעה נקטעה באמצע המערכה II והיצירה השלמה בוצעה שוב בהצלחה רק ב-11 בפברואר. עם זאת, הצלחתה הובטחה במשך שש הופעות במהלך החודש הבא. טנקרדי הועלתה פחות מחודש לאחר הצגת הבכורה של האופרה הקודמת שלו החתן ברושינו.
| תפקיד | קול | מבצעי הבכורה העולמית   (ונציה, קרנבל 1813) | מתורגמני הגרסה השנייה   (פררה, צום 1813) |
| --- | --- | --- | --- |
| ארגיריו | טנור | פיירו טודראן | פיירו טודראן |
| טנקרדי | קונטרה אלט | אדלייד מלאנוט | אדלייד מלאנוט |
| אמנייד | סופרן | אליזבטה מנפרדיני | פרנצ'סקה ריקארדי פאר |
| איסאורה | מצו סופרן | תרזה מרצ'סי | קלמנטינה וגליה |
| אורבזאנו | בַּס | לוצ'יאנו ביאנקי | משמרת חג המולד |
| רוג'ירו | מצו סופרן | קרולינה סיבלי | תרזה פונטנה |
עלילה > רקע

סירקיוז, בשנת 1005, במהלך הקרבות בין הסרצנים, הביזנטים והסיציליאנים. העיר שומרת על עצמאותה, גם אם נהרסה על ידי קרבות פנים בין משפחות ארג'יריו ואורבזאנו. טנקרדי האציל, אהובה של בתו של ארג'יריו, אמנייד, מוגלה כי הוא נחשד כנאמן לביזנטיון.
עלילה > מערכה א'

ארג'יריו, כדי להשלים עם אויבו מאז, אורבזאנו, מבטיח לו את ידה של בתו, אמנייד. היא אוהבת את טנקרדי, והיא מושא אהבתו של סולמיר, האויב הסראציני; למעשה הוא בקש את ידה, אבל ארג'יריו מציע אותה לאורבזאנו. בינתיים, היא כתבה מכתב לטנקרדי כדי לבקשו לחזור; מכתב שמעולם לא הגיע ליעדו. טנקרדי חוזר, מאמין שאמנייד עדיין נאמנה לו; היא מנסה להתנגד לחתונה, נתקלת בזעם של אביה, ומנסה לגרום לאהובה לעזוב, אבל אורבזאנו מראה לכולם את המכתב שלה, שלדעתו ממוען לסולמיר. אמנייד לא מגלה את האמת כדי לא לבגוד בטנקרדי ונעצרת.
עלילה > מערכה ב'

ארג'יריו נקרע בין שיקולי טובת המדינה ואהבת אב, אך עדיין נאלץ לגנות את בתו. ואז מופיע אביר לא ידוע (טנקרדי) ומגן על אמנייד. הוא מזמין את אורבזאנו לדו-קרב, כדי לשחרר אותה. אורבזאנו מובס ונהרג, ולכן היא חופשית; אבל טנקרדי עדיין מאמין שהיא שיקרה. בינתיים הסרצנים מאיימים על אנשי סירקוז, אם אמנייד לא תנתן לסולמיר לאשה, העיר תושמד. טנקרדי מחליט להילחם נגדם כדי לשחרר את העיר, והחיילים מנצחים את הצרים. ארגיריו מגלה את האמת לטנקרדי, שחוזר לאמנייד ומתנצל. האופרה מסתיימת בצהלה כללית.
(גמר גרסת פרארה: למרבה הצער, טנקרדי מת מפציעתו בקרב, עם זאת, שמח לדעת שהוא אהוב הן על ידי אמנייד והן על ידי עירו, אסירת התודה על הניצחון).
מבנה האופרה

סִימפוֹנִיָה
מבנה האופרה > מערכה א'

1 מבוא שלום, כבוד, אמונה, אהבה (Coro, Isaura, Argirio, Orbazzano)
2 פזמון וקוואטינה מתוקים ורגועים יותר - בוא דולצ'ה אלמה מיה (אמנה)
3 רסיטטיב וקוואטינה הו פטריה! - מהרבה פעימות לב (טנקרדי)
4 רצ'יטטיב ואריה פנסה che sei miaughter (ארגיריו)
5 רצ'יטטיב ודואט ההילה שנושמת מסביב (אמנייד, טנקרדי)
6 פזמון אהבות, רדו
7 Finale I Ciel, איזו הבנה! (Argirio, Amenaide, Tancredi, Orbazzano, Isaura, Roggiero, Chorus)
מבנה האופרה > מערכה ב'

8 רצ'יטטיבי ואריה אה! אני מנסה להבקיע לשווא (ארגיריו)
9 אריה אתה המספק נחמות אומללות (איסאורה)
10 סצנה וקוואטינה לא, למות זה לא (אמנייד)
11 רסיטטיב ודואט אה, se de' mali mia (Argirio, Tancredi)
12 רסיטטיב ואריה ג'וסטו דיו, שאני מעריץ בצניעות (אמנייד, פזמון)
13 פזמון פלאודיט, הו אנשים
מפגש 14 רסיטטיב ודואט פיירו! (טנקרדי, אמנייד)
15 אריה טורני אלפין צוחקת (רוג'ירו)
16 סצנה וקוואטינה אה, אני לא יודע מה לשכוח (טנקרדי)
17 Finale II בין פעימות הלב המתוקות הללו (אמנייד, ארג'יריו, טנקרדי, איזאורה, רוג'ירו, פזמון)
שירים מפורסמים

סימפוניה
מתוק ורגוע יותר - ספיראנו ל'אור, פזמון (מערכה א')
אתם שמאירים את הלב הזה [...] מהרבה פעימות לב, cavatina מאת Tancredi (מערכה א')
ההילה הנושמת סביב דואט (מערכה א')
אה! אני מנסה להבקיע לשווא, אריה מאת ארגיריו (מערכה ב')
רק אלוהים שאני מעריץ בענווה, תפילה מאת אמנייד (מערכה ב')
מפגש גאה [...] עזוב אותי, אני לא מקשיב לך, דואט מאת טנקרדי ואמנייד (מערכה ב')
למה להפריע לאוויר הרגוע של טנקרדי (מערכה שנייה)
הקלטות

| שנה | מבצעיםː טנקרדי, אמנייד, ארג'יריו, אורבזאנו | מנצח | תווית |
| --- | --- | --- | --- |
| 1978 | פיורנצה קוסוטו, ללה קוברלי, ורנר הולווג, ניקולה גוזלב | גבריאלה פרו | וורנר פוניט |
| 1983 | מרילין הורן, ללה קוברלי, ארנסטו פאלאסיו, ניקולה זקריה | ראלף וייקרט | פונית סטרה |
| 1995 | וסלינה קסרובה, אווה מיי, רמון ורגאס, הארי פיטרס | רוברטו אבאדו | RCA |
|  | אווה פודלש, סומי ג'ו, סטנפורד אולסן, פייטרו ספגנולי | אלברטו זדה | נקסוס |
| 1999 | דניאלה ברצלונה, דרינה תקובה, ג'וזפה פיליאנוטי, סימון אלברגיני | ג'אנלואיג'י ג'למטי | פסטיבל האופרה של רוסיני |
וידאו

| שָׁנָה | שחקנים (Tancredi, Amenaide, Argirio, Orbazzano) | מנצח | תווית |
| --- | --- | --- | --- |
| 1992 | ברנדט מנקה די ניסה, מריה באיו, ראול גימנז, אילדברנדו ד'ארקאנג'לו | ג'אנלואיג'י ג'למטי | חלוץ |
| 2003 | דניאלה ברצלונה, מריולה קנטררו, צ'ארלס וורקמן, ניקולה אוליביירי | פאולו ארריבבני | קיקו קלאסי |
| 2005 | דניאלה ברצלונה, דרינה טקובה, ראול גימנס, מרקו ספוטי | ריקרדו פריצה | TDK |
לקריאה נוספת

I segreti del Lago di Como e del suo territorio. Cermenate: New Press Edizioni. 2016.
הערות שוליים

↑  (Bartolini p. 153).
↑  Gossett and Brauner 2001, in Holden, pp. 770–71
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb139180786 (data)  GND: 300132867  LCCN: nr94028594  MusicBrainz work: e174d4e0-39c9-4917-bd20-9a80b147190a  SELIBR: 216872  VIAF: 176586749   WorldCat (עם VIAF): 176586749
לוצ'יה די למרמור

| --- | --- |
דוניצטי דיוקן מ 1842
דוניצטי דיוקן מ 1842
 מידע כללי
 מלחין:  גאטנו דוניצטי
 לבריתן:  סלבטורה קמאראנו 
 מבוסס על:  "הכלה מלמרמור" מאת וולטר סקוט
 סוגה:  בל קנטו
 שפה:  אטלקית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  סוף המאה ה-17
 מקום התרחשות העלילה:  סקוטלנד
 תפקידים
 Lucia Ashton  Lord Enrico Ashton  Lord Arturo Bucklaw  Alisa  Normanno  Sir Edgardo di Ravenswood  Sir Edgardo di Ravenswood  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
לוצ'יה די למרמור (איטלקית: Lucia di Lammermoor) היא אופרה טרגית בשלוש מערכות מאת המלחין האטלקי גאטנו דוניצטי. היא נחשבת לאופרה הטובה ביותר שלו, ומהווה דוגמה מצוינת לסגנון הבל קנטו. לוצ'יה היא אחת האופרות האהובות ברפרטואר הבינלאומי. על פי הנתונים שמפרסם האתר Operabase, האופרה בוצעה בעונת 2017–2018 לפחות 223 פעמים (מה שממקם אותה במקום ה-21, ולעומת האופרה הפופולרית ביותר, "לה טראוויאטה" מאת ורדי, שבוצעה 861 פעם באותה העונה). הליברית נכתבה על ידי הליבריתן סלבטורה קמאראנו על פי הרומן The Bride of Lammermoor ‏(אנ') מאת סר וולטר סקוט.
הבכורה הייתה בתיאטרון סן קרלו בנאפולי ב-26 בספטמבר 1835 בהצלחה רבה.
גבעות למרמור
סיפור האופרה מתרחש בתחילת המאה ה-18 בסקוטלנד. אנריקו אשטון, לורד למרמור, תמך בטוען לכתר המלכות שהפסיד ולכן זקוק לידיד המקורב למלך שניצח. על כן הוא מתכנן להשיא את אחותו לוצ'יה ללורד ארטורו המקורב לרשות. לוצ'יה, האבלה על מות אִמה, מאוהבת באדגרדו, הצאצא האחרון למשפחת ראוונסווד (Ravenswood) השכנה, המשיב לה אהבה. הם מתראים בסתר כי בין שתי המשפחות קיימת שנאה רבת שנים. אדגרדו צריך לנסוע בדחיפות לצרפת אחרי שלוצ'יה והוא נשבעים לאהבת נצח. אנריקו מצליח ליירט ולעצור את מכתביו ללוצ'יה ואת מכתביה אליו. הוא מראה ללוצ'יה מכתב מזויף שבו אדגרדו מודיע (כאילו) שאינו אוהב אותה ויש לו אהובה בצרפת. לוצ'יה המיואשת מסכימה להנשא לארטורו. אדגרדו מגיע אחרי שהחתונה מתקיימת, פורץ לבית אנריקו, מחולל מהומה ומגורש. לוצ'יה ההמומה יוצאת מדעתה וכאשר ארטורו מתייחס אליה באלימות רוצחת אותו בסכין ולאחר כך מתה.
אנריקו מזמין את אדגרדו להילחם עמו, אבל כשנודע לאדגרדו כי לוצ'יה מתה הוא מתאבד על קברות אבותיו.
לאופרה זו יש גם גרסה צרפתית, על ידי המלחין, אבל ליברית של ליבריתנים צרפתים. על כך בהמשך.
האופרה מלאה וגדושה בקטעי מוזיקה יפים, ראו פרוט בהמשך.
נסיבות כתיבת האופרה

באפריל 1835 חזרו דוניצטי ואשתו לנאפולי מפריז, לשם נסעו לרגל בכורת האופרה מרינו פליירו (Marini Faluero). בזמן היותו בפריז קיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי. דוניצטי חזר לתפקידו כמנהל האמנותי של בית האופרה המלכותי. משימתו הבאה הייתה לחבר אופרה עבור תיאטרון סן קרלו (San Carlo). הוא החליט לכתוב אופרה שתסתמך על הרומן של וולטר סקוט "הכלה מלמרמור". כתיבת הליברית נמסרה לליברתן המיומן סלבטורה קמאראנו (הליברתן כתב עוד שבע ליבריות עבור דוניצטי וכן עבור ורדי). האופרה נכתבה במהירות והייתה מוכנה לחזרות אבל בגלל בעיות כספיות וניהוליות בבית האופרה, החזרות החלו רק באמצע אוגוסט. הבכורה התקיימה ב 26.9.1835 והייתה הצלחה גדולה ומיידית. המלחין אמר למו"ל שלו, ריקורדי (Giovanni Ricord): "האופרה התקבלה יפה מאוד, אם להאמין לתשואות ולמחמאות שקיבלתי. הקהל הקשיב לכל קטע בשקט ובאדיקות ובסיומו פרץ בתשואות וקריאות 'ויוה' ".
כלי התזמורת

דוניצטי תזמר את האופרה להרכב הבא:
מיתרים: נבל, כינור ראשון, כינור שני, ויולה, צ'לו, קונטרבס.
כלי נשיפה מעץ: פיקולו, שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים.
כלי נשיפה ממתכת: ארבע קרנות יער, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים.
כלי הקשה: תופי דוד (טימפאני), משולש, תוף באס, מצלתיים, פעמוניה, הרמוניקה זכוכית (במופעים הראשונים, אך אחר כך תפקידיה נמסרו לחלילים על פי בקשת המפיקים).