ויליאם וורדסוורת'
דמיון ושגיון

לדמיון מקום מרכזי אצל הרומנטיקאים. לפיכך, לחושבים ולמבקרים רומנטיים ופרה-רומנטיים, ובהם ז'וזף ז'ובר, סמואל קולרידג', ולי האנט, היה חשוב להגדיר מה זה דמיון (imagination) ולהבחין בינו לבין שגיון (fancy). כך, לדוגמה, כתב ז'וזף ז'ובר:
אני קורא דמיון לכושר הממחיש את מה שאינטלקטואלי, המאגד את מה שרוחני; כלומר, המגלה, מבלי לשנות, את מה שהוא כשלעצמו בלתי נראה.

שגיון, כושר חייתי, שונה מאד מדמיון, כושר אינטלקטואלי. הראשון סביל; השני, להפך, פעיל ויצירתי. לילדים, לקלי דעת, למוגי לב, יש הרבה שגיון. אנשי רוח, של רוח גדולה, רק להם יש דמיון גדול.
וורדסוורת' מנה דמיון ושגיון עם הבחנה ותיאור, רגישות, הרהור, המצאה, שיקול-דעת ושיפוט; כיכולות הדרושות ליצירת שירה. בהוצאות הכוללות של שיריו, הוא אף חילק את שיריו לפי קטגוריות, בהן קבוצת שירים של שגיון (כגון האלון ואחירותם החורש, לחיננית, המשורר והתור הכלוא, אשליות כפריות) וקבוצת שירים של דמיון (כגון עצי טקסוס, הילכתי כענן בודד, רות, נחישות ועצמאות, פיטר בל). וורדסוורת' עסק באריכות בדמיון ובשגיון במבוא לאוסף שיריו שיצא לאור בשנת 1815, שם כתב:
לשגיון ניתן להפיח חיים בחלק הזמני של טבענו ולהקסימו, לדמיון - לעורר ולתמוך בנצחי.

האוצרות הגדולים של דמיון נלהב והגותי, שירי הנבדל מדמיון אנושי ודרמטי, הם החלקים הנבואיים והלירים בכתבי הקודש, והיצירות של מילטון; להם איני יכול להימנע מלהוסיף את אלו של ספנסר. העדפתי לבחור בכותבים אלה על פני אלו של יון ורומא הקדומים, מפני שההגשמה של הדת האלילית הכפיפה יותר מדי את שכלי המשוררים הגדולים בארצות האלו לשעבוד לצורה מוגדרת, מה שהעברים נשמרו ממנו הודות לתיעובם עבודה זרה.
על הדמיון והשגיון של וורדסוורת', כתב קולרידג':
אני טוען שלמשורר הזה מתנת הדמיון במובן הנעלה ביותר והאמתי ביותר של המלה. במחזה השגיון, וורדסוורת', להרגשתי, איננו תמיד חינני, ולפעמים סתום. ההקבלה לעיתים מוזרה מדי, ודורשת נקודת מבט יותר מדי ייחודית, או כזו הנראית כיציר מחקר שנקבע מראש, ולא כמופע ספונטני. אכן השגיון שלו לעיתים רחוקות מציג עצמו כשגיון פשוט ולא מתוקן. אולם בכח הדמיון, הוא הקרוב ביותר מכל הכותבים המודרניים לשייקספיר ולמילטון; ובכל זאת באופן לגמרי לא שאול ומקורי.
בין הדוגמאות המובהקות לכח הדמיון של וורדסוורת' שקולרידג' הביא, הבית הבא מתוך השיר "אודה: רמזי אלמוות מזכרונות שחר ילדות":
לֵדָתֵנוּ אֵינָהּ אֶלָּא שֵׁנָה וְשִׁכְחָה,

הַנְּשָׁמָה, כּוֹכָב חַיֵּינוּ, אֲשֶׁר עִמָּנוּ לִנְסֹק,

בְּמָקוֹם אַחֵר צוּר חֻצְּבָה,

וּבָאָה מֵרָחוֹק.

לֹא בְּשִׁכְחָה מֻחְלֶטֶת,

וְלֹא בְּאַפְסוּת כּוֹלֶלֶת,

אַךְ עִם עַנְנֵי כָּבוֹד עוֹקְבִים בָּאִים אָנוּ

מֵאֱ-לֹהִים, שֶׁהוּא בֵּיתֵנוּ:

שָׁמַיִם סָבִיב בְּיַלְדוּתֵנוּ!

צְלָלִים שֶׁל בֵּית אֲסוּרִים מַתְחִילִים לִסְגֹּר

עַל הַנַּעַר הַצּוֹמֵחַ,

אַךְ הוּא מַשְׁגִּיחַ בָּאוֹר, וּבַמָּקוֹר,

רוֹאֵהוּ וְשָׂמֵחַ!

הַבָּחוּר, שֶׁמִּדֵּי יוֹם הָלְאָה מִקֵּדְמָה

הוֹלֵךְ, עוֹדֶנּוּ כֹּהֵן הַטֶּבַע,

וְחִזָּיוֹן נָאוֶה

לְדַרְכּוֹ נִלְוֶה;

לְבַסּוֹף הָאִישׁ מַבְחִין בּוֹ דּוֹעֵך

וּלְאוֹר שֶׁל יוֹם שָׁכִיחַ הוֹפֵךְ.
המבט של וורדסוורת' איננו המבט הכביכול אובייקטיבי של פילוסוף או של מדען, גם אם לפעמים דומה לו, ולא המבט הנבואי של נביא, אלא מבט אישי שהמשורר יוצר במעמקי נפשו, כזה המוליך את החושים אל הרוחני ומאמת את הרוחני בעזרת החושים. פשטותו נובעת מהתבוננות בלתי אמצעית בדברים כפי שמופיעים לפניו; מסתוריותו מהכרה פנימית בשרשרת הקושרת את הדברים הפחותים ביותר לדברים הגדולים ביותר, מגלה כללים נשגבים בפרטים הפשוטים ביותר.
יֵשׁ סֶלַע שֶׁמֵּחֲזִיתוֹ

עוֹבְרֵי אֹרַח מִתְעַלְּמִין;

אַךְ שָׁם תּוֹלוֹת גַּחְלִילִיּוֹת

מַעְלָה מַטָּה פָּנָסִין;

וְרַקֶּפֶת נֶחְבֵּאת לַסֶּלַע

מַשָּׁב אֲבִיבִי מַזְמִין.



אֵיזֶה מִלְחָמוֹת נֶעֶרְכוּ,

אֵיזוֹ מַמְלָכָה נָפְלָה;

מֵאָז לָרִאשׁוֹנָה בָּרַקֶּפֶת

הִבְחַנְתִּי, לְעַצְמִי מְצַיְּנָהּ;

חֻלְיָה נִמְשֶׁכֶת בְּשַׁרְשֶׁרֶת

מִשְּׁמֵי הַשָּׁמַיִם מוֹצָאָהּ!



הַפֶּרַח, עוֹד נֶאֱמָן לַגִּבְעוֹל,

מְחַדֵּשׁ אַחְוָתָם;

הַגִּבְעוֹל נֶאֱמָן לַשֹּׁרֶשׁ,

הָעוֹשֶׂה מְלַאכְתּוֹ נֶעְלָם;

וְלַסֶּלַע הַשֹּׁרֶשׁ נִצְמָד

בְּסִיבָיו הָאֲמִתִּיִּים כֻּלָּם.



נֶאֱחָז בָּאָרֶץ הַסֶּלַע,

אַךְ מְאַיֵּם עוֹד לִנְפֹּל;

הָאָרֶץ תְּלוּיָה עַל בְּלִימָה;

אֱ-לֹהִים יָסַד הַכֹּל:

כָּךְ פּוֹרֵחַ הַצֶּמַח,

לְלֹא חֲשָׁשׁ כִּי יִנְבֹּל.
(מתוך "רקפת הסלע", שירים של דמיון)