stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפט פלילי
לקריאה נוספת

שניאור זלמן פלר, יסודות בדיני עונשין כרכים א'-ג' (תשמ"ד, תשמ"ז, תשנ"ב). (הספר בקטלוג ULI)
יובל לוי ואליעזר לדרמן, עיקרים באחריות פלילית (תשמ"א). (הספר בקטלוג ULI)
גבריאל הלוי תורת דיני העונשין כרכים א'-ד' (2009–2010).
יורם רבין ויניב ואקי דיני עונשין כרכים א'-ג' (מהדורה שלישית, 2014).(הספר בקטלוג ULI)
אלקנה לייסט, המניע במשפט הפלילי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2018.
חיים כהן, המשפט, מוסד ביאליק, 1991, הפרק "דיני עונשין", עמ' 652–701
סיגל שהב, משפט פלילי-ביטחוני, צפרירים: נבו הוצאה לאור בע"מ, 2019. (הספר בקטלוג ULI)
שלומי נרקיס ואיריס מרקוס, דיני מעצרים בהליך הפלילי: הלכה למעשה, פתח תקווה: אוצר המשפט, 2019. (הספר בקטלוג ULI)
בועז סנג'רו, ביקורת דיני העונשין הישראליים, צפרירים: נבו הוצאה לאור בע"מ, 2019.(הספר בקטלוג ULI)
יצחק קוגלר, תאוריה ומעשה בדיני עונשין: מבוא והיסוד העובדתי, הוצאת נבו, 2020. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  עפ"א (ת"א) 19334-06-13 ליאור חיימוביץ' נ' מדינת ישראל (ניתן ב-23 באוקטובר 2013)
↑  יורם רבין ויניב ואקי דיני עונשין (מהדורה שנייה בשני כרכים, 2010)
↑  מרים גור אריה "צורות של ביצוע עבירה פלילית" פלילים א 29 (1990).
↑  מרדכי קרמניצר "המבצע בדיני העונשין, קווים לדמותו" פלילים א 65, 66-71 (תש"ן).
1 2  ש"ז פלר יסודות בדיני עונשין כרך ב' (תשמ"ז).
↑  ס' 34א (א)1 לחוק העונשין, התשל"ז-1977.
| חוק ומשפט |
| --- | --- | --- |
| ענפים עיקריים | משפט ציבורי • משפט חוקתי • משפט מנהלי • משפט פלילי • דיני חיובים • דיני חוזים • דיני נזיקין • דיני עשיית עושר ולא במשפט • דיני קניין • דיון אזרחי • דיון פלילי • משפט בין-לאומי פומבי • דיני היושר |  |
| תחומים נוספים | משפט ימי • דיני חדלות פירעון • דיני תאגידים •  דיני הגבלים עסקיים • משפט בין-לאומי פרטי • דיני הגנת הצרכן • דיני משפחה • דיני ירושה • קניין רוחני • דיני עבודה • משפט צבאי • דיני מיסים • דיני נאמנות |  |
| מקורות המשפט | חוקה • חוק • תקנות • צו • תקדים • קודקס • מנהג • פקודה • אסדרה |  |
| שיטות משפט | משפט קאנוני • המשפט המקובל • המשפט הקונטיננטלי • המשפט הרומי • משפט עברי • שריעה • יאסה • השיטה האינקוויזיטורית • השיטה האדברסרית |  |
| תורת המשפט | פוזיטיביזם משפטי • פורמליזם משפטי • ריאליזם משפטי • הגישה הביקורתית למשפט • משפט הטבע • משפט השוואתי • הגישה הפמיניסטית למשפט • ניתוח כלכלי של המשפט • מחשבה מדינית |  |
| מוסדות ובעלי תפקידים | רשות מחוקקת • הרשות השופטת • רשות מבצעת • שופט • עורך דין • בוררות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533525105171  BNE: XX4576356  BnF: cb133186884 (data)  GND: 4057795-8  HDS: 009616  LCCN: sh85034058  LNB: 000048345  NARA: 10638607  NDL: 00565471  NKC: ph116481 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
דוד אלעזר

ערך זה עוסק ברמטכ"ל צה"ל. אם התכוונתם לכדורגלן קבוצת מכבי יפו, ראו .
דוד אלעזר בצעירותו, בקיבוץ עין שמר
דוד אלעזר בסוף שנת 1964
דוד אלעזר ("דדוֹ"; 27 באוגוסט 1925, ז' באלול ה'תרפ"ה – 15 באפריל 1976, ט"ו בניסן ה'תשל"ו) היה איש צבא ישראלי, הרמטכ"ל התשיעי. שירת כרמטכ"ל בזמן מלחמת יום הכיפורים ועזב את תפקידו כחצי שנה לאחריה בעקבות מסקנות ועדת אגרנט. קודם לכן, שירת כמפקד פיקוד הצפון במלחמת ששת הימים.
קורות חייו > תחילת דרכו 1925–1948

דוד אלעזר נולד בסרייבו (בבוסניה, אז חלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים), למשפחה ממוצא ספרדי משושלת משפחת אלעזר, שהגיעה לאזורי האימפריה העות'מאנית לאחר גירוש ספרד. אמו זהבה נפטרה כשהיה בן שש וחצי ובהמשך גדל אצל סבותיו. אביו, סולומון (שלמה), היה קצין בצבא יוגוסלביה.
בגיל 12 נסע אלעזר לזגרב (היום בירת קרואטיה) לשם לימודים, והצטרף לקן של השומר הצעיר. בתקופה זו הכיר את חיים ברוצלבסקי (לימים חיים בר-לב) והתיידד עמו, וגם את פליקס דויטש (לימים פליקס דותן). עקב החשש מפלישת גרמניה ליוגוסלביה, בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, ובשל הנהגת נומרוס קלאוזוס לתלמידים יהודים בבתי הספר, התארגנה קבוצת צעירים יהודים שכללה את אלעזר במסגרת עליית הנוער לצורך עלייה לארץ ישראל. הקבוצה עלתה ארצה בסוף שנת 1940, זמן קצר לפני הפלישה הנאצית ליוגוסלביה.
היא נסעה לארץ ישראל ברכבת, דרך סוריה ולבנון, ועל אף שהחזיקה בסרטיפיקט של עליית הנוער, הועברה למחנה מעצר לעולים בלתי חוקיים בעתלית. אלעזר הוחזק שם עד מרץ 1941, אז הצטרף לקבוצה שנייה, שנשלחה כחברת נוער לקיבוץ שער העמקים. לאחר מכן, בעקבות החלטת "השומר הצעיר" יצאה הקבוצה כהשלמה לקיבוץ עין שמר. אלעזר נשלח להדרכה וזמן קצר לאחר הגיעו, נבחר למזכירות הקיבוץ.
בשנת 1946 ביקש להיות בין האחוזים שנדרש הקיבוץ לשלוח לפלמ"ח, אך בקשתו סורבה. דדו לא קיבל את הדין, עזב את הקיבוץ והתגייס לפלמ"ח. אלעזר הוצב בפלוגה ז' (פלוגת הסיירים) של גדוד "המטה" וצורף למחלקת "משמרות", בפיקודו של חיים פוזננסקי, שנקראה על שם קיבוץ משמרות בו ישבה.
בשנת 1947 היה חניך בקורס מ"כים בפיקודו של חיים בר-לב בקיבוץ דליה. בר לב ויגאל אלון העידו שכבר אז התבלט כחניך מצטיין של הקורס. לאחר הקורס נשלח לחולתה בגליל העליון לפקד על מחלקה שעסקה בסיורים והחדרת מסתערבים לסוריה וליווי עולים במסגרת ההעפלה מארצות המזרח. בפעילות זו התאפשר לו ללמוד על הכנותיה של סוריה למלחמה.
בנובמבר חזר למטה הפלמ"ח ובדצמבר השתתף בפעולת תגמול נגד כלי רכב ברמלה ובפשיטה על מחסן נשק בבסיס של הצבא הבריטי בתל ליטוינסקי.
קורות חייו > אלוף פיקוד צפון 1964– 1969

ב-2 בנובמבר 1964 נכנס אלעזר לתפקידו כאלוף פיקוד הצפון. בתקופה זו הייתה מתיחות רבה עם סוריה ותקריות שנודעו כמלחמה על המים, על רקע ניסיונות סוריה להטות את מקורות נהר הירדן ולמנוע מישראל את השימוש במוביל הארצי. התקריות היו מלוות בהפגזות מסיביות של יישובי אצבע הגליל. אמרה המיוחסת לאלעזר מאותה תקופה היא "אם חיי היישובים שלנו יהיו בלתי-נסבלים, יהיו בלתי-נסבלים גם החיים ממזרח לגבול".
בסוף ספטמבר 1966 נכנסה לתוקפה תקופת שירות נוספת של אלעזר בצבא הקבע, ומשפחתו עברה להתגורר בצפון, בטבעון.
ב"תקופת ההמתנה" ערב מלחמת ששת הימים ב-1967, נמנה אלעזר עם מפקדי צה"ל שדחפו לכיבוש רמת הגולן, על רקע חלקה של סוריה באירועים שהוליכו למלחמה. בזמן המלחמה, פיקד אלעזר בתפקידו כאלוף פיקוד צפון, על כיבוש השומרון, שהיה בשליטת ממלכת ירדן, ועל כיבוש רמת הגולן מסוריה. הלחימה על הרמה החלה רק ביום החמישי של המלחמה, ה-9 ביוני, לאחר תום הקרבות בחזית המצרית ובחזית הירדנית. אז התרכזו בגזרה כוחות, שנאספו מכל חלקי הארץ (שתי חטיבות הובאו מזירת הדרום וארבע חטיבות הובאו מהגיזרה הירדנית). במקביל לתקיפה אווירית מרוכזת של חיל האוויר הופעלו שבע חטיבות, בפיקודו של אלעזר, בהתקפה על רמת הגולן. ההתקפה התרכזה בגיזרת הבניאס וצפון רמת הגולן, שם היה השיפוע בעלייה לרמה מתון יחסית, וכוחות השריון יכלו לעלות לרמה ולהתקדם כמעט עד מחצית הדרך לקוניטרה. בדרום הרמה תקפו כוחות רגלים וצנחנים את המוצבים הסורים והשיגו גם הם התקדמות לא מעטה. במהלך הלילה הרחיבו כוחותיו של אלעזר את הטריז דרומה, עד לאזור גשר בנות יעקב. בבוקר יום שבת, ה-10 ביוני, פרצו כוחות שריון וחיל רגלים מזרחה תחת סיוע אווירי, והצליחו להגיע, בצפון רמת הגולן, אל מעלה החרמון ואל קוניטרה, ובדרום רמת הגולן אל צומת רפיד. ב-10 ביוני בשעה 14:00 נפסקו הקרבות ברמת הגולן ונסתיימה למעשה הלחימה.
לאחר מלחמת ששת הימים, החלה מלחמת ההתשה בבקעת הירדן. ב-16 בפברואר 1968 ביטא האלוף אלעזר את המדיניות שהתגבשה בצה"ל בתגובה לחדירות המחבלים וההפגזות מירדן: "פעולת צה"ל תורמת לשקט יותר מאשר התאפקות ממושכת. אם התושבים שלנו לא יוכלו לחיות בשקט – לא יוכלו גם התושבים בצד השני לחיות בשקט". בערב פסח אותה שנה, אמר בראיון: "חייבים אנו לנהל את המלחמה באופן שתהיה בלתי־נסבלת למדינות שמהן חודרים המחבלים. לישראל תהיה זו מלחמה קשה, קטלנית ויקרה – אבל תהיה נסבלת".
בעקבות פעילות ארגון הפת"ח מלבנון, טבע אלעזר ב-1969 את הכינוי "פתחלנד" לאזור בדרום-מזרח המדינה שנשלט על ידי הארגון.
בריאיון ל"מעריב", התייחס אלעזר למלחמת ההתשה: "אני אומר, שאפשר להמשיך ולחיות כך. עלינו לראות את התקופה הזאת כחלק ממלחמתו של העם היהודי על מולדת ועל מדינה עצמאית. ואם נראה את המצב כך, ניווכח כי מלחמתנו מתנהלת בתנאים לגמרי לא רעים. עברנו שלבים הרבה יותר גרועים... הבעיה אינה צבאית, כי אם מדינית וכלכלית... היום התחזקנו. מצבנו טוב... אני לא יכול להגיד שזהו הדגם לחיים מאושרים, אבל זה הולך להיות טוב יותר ויותר".
אלעזר הזדהה עם ההתנחלות ברמת הגולן והציב בראש סולם העדיפויות של פיקוד צפון את קידום אכלוסה. הוא היה מעורב באופן פעיל בהכנת התשתית וסייע באופן ישיר להיאחזויות הראשונות, ובראשן מרום גולן, אף בנושאים אזרחיים לחלוטין.
ב-23 בדצמבר 1969 מונה אלעזר לראש אג"ם.
קורות חייו > כהונתו כרמטכ"ל עד מלחמת יום הכיפורים 1972–1973

ב-1 בינואר 1972 מונה אלעזר לרמטכ"ל התשיעי בצה"ל. בתחילת כהונתו, הקדיש תשומות רבות ללחימה בארגוני הטרור. ב-9 במאי 1972, בעת שנחטף מטוס סבנה והונחת בנמל התעופה לוד, פיקד אלעזר על מבצע ההשתלטות על המטוס ותידרך באופן אישי את לוחמי סיירת מטכ"ל, בטרם החלה הפעולה. לאחר המבצע, אמר: "אם תתנהגנה כל המדינות כפי שנהגנו אנחנו, לא תהיה בעולם פרשת־חטיפות". שלושה שבועות לאחר מכן, ב-30 במאי התרחש הטבח בנמל התעופה לוד, שביצעו חברי "הצבא האדום היפני". ב-5 בספטמבר באותה שנה אירע טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. בתגובה הורה דדו על תקיפת בסיסי מחבלים בסוריה ובלבנון, שהייתה הגדולה מסוגה עד אז. הופלו שלושה מטוסים סוריים, ועשרות מחבלים נהרגו בהפגזות הכבדות. בהמשך אישר אלעזר את מבצע "אביב נעורים", שיצא לפועל בלילה שבין 9 ל-10 באפריל 1973, ובמהלכו פגעו לוחמי יחידות מובחרות בבכירי הטרור בביירות, ובו נהרגו עשרות מחבלים, בהם בכירים בארגוני הטרור. אירוע נוסף שאלעזר נדרש להתמודד עמו כרמטכ"ל היה ההחלטה ב-21 בפברואר 1973 על הפלת מטוס נוסעים לובי, שחצה את גבולה האווירי של מדינת ישראל, וסירב לדרישות להזדהות. לאחר שהמטוס הופל בשטח סיני על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי, בהוראתו האישית של דדו, התברר שהיה זה מטוס אזרחי, וכי המדובר בטעות ניווט תמימה. ההחלטה על הפלת המטוס עוררה ביקורת חריפה בישראל ובעולם. אלעזר הותקף בעיתונות ועלתה דרישה להתפטרותו. באירוע זה נהרגו למעלה ממאה אזרחים.
קורות חייו > כהונתו כרמטכ"ל עד מלחמת יום הכיפורים 1972–1973 > המהלכים לקראת מלחמת יום הכיפורים

במהלך אפריל 1973 הצטברו התרעות על כוונה של מצרים לפתוח במלחמה באמצע מאי. אלעזר חשש מאפשרות זאת ולהערכה היו שותפים ראש "המוסד" צבי זמיר ושר הביטחון משה דיין. הערכת ראש אמ"ן אלי זעירא, לעומת זאת, הייתה שמצרים לא תצא למלחמה. אלעזר התייחס לכך גם בפומבי, באומרו: ”אינני חושב שזה יהיה הגיוני למצרים לפתוח במלחמה. אני חושב שהסיכונים למצרים גדולים, אבל אנחנו צריכים להיות נכונים לבלתי הגיוני. זו אפשרות קיימת והיא מחייבת אותנו להכנה ולכוננות רציניים.”
בעקבות ההערכה כי תיתכן מלחמה בקיץ 1973, אישר שר הביטחון לרמטכ"ל, ב-17 במאי, להוציא אל הפועל את תוכניתו להעלאת הכוננות ולשיפור המוכנות של צה"ל למלחמה – כוננות כחול לבן. ב-27 במאי 1973 הוכרזה כוננות בצה"ל, ובוצע גיוס מילואים. לפי ההיסטוריון יואב גלבר, מטרת גיוס המילואים הייתה החלפת יחידות שצעדו במצעד צה"ל ולא לתגבור. בדיעבד, יש התולים במאורעות סביב כוננות זו חלק נכבד מההפתעה של צה"ל בעת פתיחת מלחמת יום הכיפורים, כיוון שסיפקה קרקע נוחה לשאננות וההתעלמות מהסימנים המקדימים של המלחמה, שבאה בעקבות אי התממשותה של ההתרעה למלחמה בעת כוננות "כחול לבן".
ביולי 1973 מינה את שמואל גונן (גורודיש) לאלוף פיקוד דרום – מינוי שנחשב גם בשעתו לשנוי במחלוקת. כבר מההתחלה, נמתחה ביקורת בצמרת צה"ל על מינויו למפקד החזית העיקרית של מדינת ישראל, ורבים מהם ראו בו את אחד המינויים המוטעים ביותר של אלעזר כרמטכ"ל. לאחר מכן מינה את ישראל טל לסגן הרמטכ"ל.
ב-13 בספטמבר 1973 הופלו 12 מטוסים סוריים בקרב אוויר שהחל כאשר מטוסים אלו ניסו ליירט מטוסי צילום ישראלים.
קורות חייו > מלחמת יום הכיפורים 1973 > לקראת המלחמה

ב-1 באוקטובר 1973 הוכרזה כוננות בצבאות מצרים וסוריה. עקב הערכה מודיעינית שגויה ושיקול דעת לקוי של מקבלי ההחלטות, ננקטו בצה"ל צעדים מצומצמים בלבד, לא בוצע גיוס מילואים מלא, וההערכה הייתה כי פתיחת מלחמה היא "בסבירות נמוכה". הרמטכ"ל, דוד אלעזר הורה, על דעת עצמו, על גיוס מילואים מצומצם, שהחל ב-5 באוקטובר. בשעה 4 לפנות בוקר, ביום הכיפורים, נמסרה התרעה חד-משמעית של ראש המוסד, צבי זמיר – "היום תפרוץ מלחמה" לראש הממשלה, לשר הביטחון, לרמטכ"ל ולגורמים נוספים. אלעזר נפגש בשעה שש בבוקר עם שר הביטחון, משה דיין, ודרש גיוס מלא, מכה מקדימה בסוריה וטיסות צילום באמצעות מטוסים לא מאוישים מעבר לתעלה. בשל עננות כבדה בגולן, תוכננה מכה מקדימה לא נגד מערך טילי הנ“מ הסורי כי אם נגד שדות תעופה סוריים. משה דיין סירב למכה מקדימה ולטיסות סיור מחשש לאיבוד התמיכה האמריקנית במקרה שישראל תהיה זו שתפתח ראשונה במלחמה. דיין לא אישר גיוס מילואים מלא, אך אישר גייס אוגדה לדרום ואוגדה לצפון ואת מילואי חיל האוויר. בשעה 09:00 התקיים דיון בראשותה של ראש הממשלה גולדה מאיר עם חברי המטבחון, הרמטכ“ל, ראש אמ“ן וראש המוסד. בדיון קיבלה גולדה מאיר את עמדתו של אלעזר לגבי הגיוס המלא שדרש, ומנגד את דעתו של משה דיין בשני הנושאים האחרים ולא אישרה מכה מקדימה וטיסות סיור.
קורות חייו > מלחמת יום הכיפורים 1973 > המלחמה

ב-6 באוקטובר, בשעה שתיים בצהריים, החלה המתקפה המשולבת של הצבאות הסורים והמצרים, הידועה כמלחמת יום הכיפורים. במידה רבה הייתה זו הפתעה לצה"ל ולעומד בראשו.
בימיה הראשונים של המלחמה היה דדו בין היחידים שהצליח לשמור על אופטימיות וקור רוח (בניגוד לשר הביטחון, משה דיין, שדיבר על "חורבן הבית השלישי"). במתקפת הנגד הכושלת של 8 באוקטובר בסיני, העביר דדו לממשלה דיווחים על הצלחות שלא היו, וזאת על פי דיווחים שהגיעו ממפקדי החזית.
בשעה 18:00 באותו יום, ערך מסיבת עיתונאים בבית סוקולוב ודיווח כי התקפת הנגד מצליחה וכי חלה תפנית במלחמה. כשנתבקש על ידי דן שילון לחזות מתי יסתיימו הקרבות, השיב: "אנחנו נמשיך לתקוף ואנחנו נמשיך להכות ואנחנו נשבור להם את העצמות. אני עוד לא רוצה להתחייב כמה זמן זה ייקח לנו". אלא שעל אף שדבריו אלה נועדו להפיח תקווה, הביטוי "נשבור להם את העצמות" נתקבל בציבור כדוגמה ליוהרה וזחיחות, והוא הפך לדוגמה הבולטת ביותר לפער בין המציאות לבין התבטאויות באמצעי התקשורת.
המלחמה חשפה חילוקי דעות אישיים עזים בין אלופי צה"ל, במיוחד בחזית הדרום, אשר בחלקם לא הוסדרו גם לאחר שנים רבות. בשלב מסוים במלחמה, עקב תפקודו הכושל של מפקד פיקוד הדרום שמואל גונן ("גורודיש"), מינה דדו את הרמטכ"ל לשעבר, חיים בר-לב, כמפקד חזית הדרום. דדו גייס גם את האלופים רחבעם זאבי ואהרן יריב, ששוחררו משירות פעיל לפני המלחמה, כעוזרים מיוחדים לרמטכ"ל.
לאחר קרבות בלימה קשים, מתקפת נגד כושלת בסיני, ואבדות רבות הן לכוחות הקרקע והן לכוחות חיל האוויר, נבלמה לבסוף המתקפה. ב-11 באוקטובר עברה הלחימה בצפון לשטח סוריה, ובליל 16 באוקטובר חצה צה"ל את תעלת סואץ. המלחמה הסתיימה כאשר כוחות צה"ל נמצאים בעומק השטח הסורי, הר החרמון, שאבד בתחילת המלחמה, הוחזר לשליטת ישראל, הארמייה השלישית של צבא מצרים מכותרת בסיני, וכוחות צה"ל נמצאים בגדה המערבית של תעלת סואץ. על הישגים אלו שילם צה"ל באבדות רבות.
ב-24 בינואר 1974, חתם אלעזר כראש המשלחת הישראלית לועידת ז'נבה על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בקילומטר ה-101, עליו חתמו גם ראש המשלחת המצרית, הרמטכ"ל אל-גמאסי, ומפקד כוח החירום של האו"ם, לוטננט-גנרל אנסיו סילאסוואו.
קורות חייו > ועדת אגרנט – חקירת המלחמה 1973–1974

מחירה היקר של המלחמה באבדות לצה"ל, והעובדה כי צה"ל נתפס לא מוכן, הן מבחינה מודיעינית והן מבחינה מבצעית, עוררו גל של מחאה ציבורית.
כדי לשכך את הזעם והביקורת על ההנהגה ואת הדרישה שתישא באחריות, הועלתה ההצעה להקים ועדת חקירה ממלכתית. אלעזר התנגד להצעה לחקור את הצבא כל עוד הוא נמצא במצב מלחמה וקודם שבדק את עצמו והגיש את ממצאיו לדרג המדיני. אולם עמדתו לא נתקבלה, וב-21 בנובמבר 1973, הוקמה ועדת אגרנט כדי לחקור את אי-מוכנותו של צה"ל למלחמה. הוועדה הובלה בהנהגת נשיא בית המשפט העליון שמעון אגרנט, ולצידו ישבו שני רמטכ"לים לשעבר: יגאל ידין וחיים לסקוב. הוועדה ישבה על המדוכה מספר חודשים, ולאחר 140 ישיבות ושמיעת עשרות עדים, פרסמה ב-1 באפריל 1974 דו"ח ביניים, בו המליצה על הפסקת כהונתו של דדו כרמטכ"ל, יחד עם סיום כהונתו של ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא. לגבי דוד אלעזר, ההמלצה נומקה בכך שלא היו לו הערכות מודיעין משלו ותוכנית מגננה מפורטת, ובשל הביטחון המופרז שלו ביכולתו של צה"ל להדוף את האויב בעזרת כוחות הצבא הסדיר בלבד. בדו"ח הוועדה נכתב כי אלעזר "נושא באחריות אישית גם בעניין הערכת המצב וגם בעניין מוכנותו של צה"ל".
קורות חייו > ועדת אגרנט – חקירת המלחמה 1973–1974 > מחדל אי הפצת תוכניות המלחמה של הסורים והמצרים

תוכניות המלחמה המדויקות של המצרים והסורים הגיעו לידי אמ"ן חודשים לפני המלחמה והופצו לרמות הגבוהות כולל הרמטכ"ל אלעזר, אך אלופי הפיקודים למשל, לא ידעו על תוכניות אלה. ועדת אגרנט מתחה ביקורת על כך שבפועל הצבא לא התכונן למלחמה לפי תוכניות אלה: ”מה בצע במאמץ האיסוף העצום שנעשה על ידי אמ"ן ועל ידי רשויות איסוף אחרות, כדי לאסוף ידיעות אלה, אם לבסוף הן מונחות אי שם בתיקים ואין הן מגיעות לאלה שמן ההכרח כי ידעו אותם.”
קורות חייו > ועדת אגרנט – חקירת המלחמה 1973–1974 > מחדל אי הגיוס המיידי של שתי אוגדות

ביום שבת בבוקר, יום פרוץ המלחמה, תבע הרמטכ"ל גיוס כללי אולם שר הביטחון דיין אישר לבצע גיוס חלקי. ועדת אגרנט קבעה: ”חל עיכוב של שעתיים בגיוס אותו סדר כוחות שלגיוסו הסכים שר הביטחון עוד בבוקר בדיון בינו ובין הרמטכ"ל, וזאת מפני שהרמטכ"ל המתין להכרעת ראש הממשלה בשאלת גיוס מלוא מערך המילואים.”
הרמטכ"ל רא"ל אלעזר כפר בקביעות ובמסקנות של הוועדה ביחס לתפקודו ואחריותו האישית למישגים, וטען שנגרם לו עוול בשל קביעותיה חסרות הבסיס של הוועדה ומסקנותיה.
קורות חייו > לאחר ועדת אגרנט 1974–1976

בעקבות המלצת הוועדה, הגיש אלעזר את התפטרותו לממשלה ב-3 באפריל 1974, וזאת תוך שהוא טוען כי נגרם לו עוול, בעיקר על רקע העובדה כי הוועדה לא המליצה על סנקציות כלשהן נגד הדרג המדיני, וכי לא נלקח בחשבון תפקודו במהלך המלחמה, והעובדה כי בסופו של דבר הסתיימה המלחמה בניצחון.
לאחר התפטרותו, מונה ליו"ר מועצת המנהלים של חברת הספנות צים.
ב-15 באפריל 1976 לקה בהתקף לב, בעת ששחה בבריכת שחייה בנווה אביבים, ומת, כשהוא רק בן 50. ערב לפני כן נפגש עם סופר צללים, חנוך ברטוב, במטרה לכתוב בספר את גרסתו לאירועי המלחמה. רבים קושרים את מותו המוקדם לשיברון הלב שהיה נתון בו לאחר שוועדת אגרנט הטילה עליו את האחריות למחדל יום הכיפורים. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים. יותר מעשרת אלפים איש הלכו אחר ארונו. עד מותו התגורר בנווה אביבים, והותיר אחריו אישה, תלמה, ושלושה ילדים:
הילה (נולדה ב-1955), פסיכואנליטיקאית הנשואה לדורון כהן, אחיה של נאוה ברק; עו"ד גידי אלעזר (נולד ב-1957~) ועורך הסרטים יאיר אלעזר (נולד ב-1966), שהפיק סרט על אביו.
דמותו הציבורית

הכרעתה של ועדת אגרנט בדבר אחריותו האישית לכישלון ההכנות למלחמה לא נתקבלה במלואה. באשר למידת אחריותו לדבקות במה שהוועדה כינתה "הקונספציה", לפיה הסורים לא יפתחו במלחמה ללא המצרים והללו לא יפתחו ללא מענה לעליונות האווירית של ישראל, הרי שיש המסירים ממנו את האחריות. בפרט רבים אינם מקבלים את הסרת האחריות מהדרג המדיני, ובמיוחד משר הביטחון משה דיין. כן יש המדגישים את קור רוחו ואת תרומתו לניצחון על אף נתוני הפתיחה הקשים.
בריאיון שנערך ב-2010 עם אביעזר יערי הוא טען כי ניתן לייחס לאלעזר שתי החלטות שהיו מכריעות לגבי תוצאות המלחמה. הראשונה, החלטתו להעתיק את עוצבת המפץ בפיקודו של מוסה פלד שהייתה בעתודה מול הגבול עם ירדן (מחשש שזו תצטרף למלחמה) אל החזית ברמת הגולן בתקיפה מדרום לצפון. השנייה, התעקשותו להמתין להתקפה מצרית נוספת בטרם יחל צה"ל במתקפה מערבה ובניסיון צליחה. מתקפה מצרית זו בוצעה ב-14 באוקטובר, ונכשלה כישלון חרוץ.
לפי דעה אחרת, ב-12 באוקטובר 1973 המליץ המטה הכללי על חציית התעלה למרות הסיכון של אוגדות הטנקים המצריות שנמצאו עדיין בצד המזרחי של התעלה. תוך כדי ישיבת ממשלה שדנה בנושא, קיבל צבי זמיר ראש המוסד ידיעה חשובה שהצביעה על מעבר הטנקים המצריים לסיני כחלק מהתקפה מצרית צפויה. דוד אלעזר אמר מיד שאם כך עדיף לדחות את הצליחה לעוד מספר ימים, והממשלה אכן החליטה כך.
מספר שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים שיבחה גולדה מאיר את דוד אלעזר ואת הדרך שבה ניהל את המלחמה, וטענה: "דדו הציל את עם ישראל".
הנצחת שמו

חוף דדו – חוף ים בחיפה
מחנה דדו – בסיס מטה פיקוד צפון השוכן בצפת
א"מ דדו – אוניית האימונים של המכון להכשרה ימית
מצפה דדו ליד מטולה
שכונת דדו, בשכונה הדרומית של נוף הגליל – במקום הוקם גל-עד לזכרו.
גן דדו בבית שאן
בראשון לציון, בבת-ים ובקריית גת נקראו בתי ספר על שמו.
רחובות נקראו על שמו ביישובים רבים, בהם: עפולה, אופקים, ירושלים, באר שבע, חדרה, חיפה, טבריה, כפר סבא, מודיעין, צפת, רמלה, רחובות, אור יהודה, אור עקיבא, גבעת שמואל, חולון, ראשון לציון, רעננה, הרצליה, יהוד, תל אביב דימונה, מגדל העמק ויבנה.
מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית (בעבר – המכון לחקר תורת המערכה, או המלת"ם)
מרכז ספורט דדו ביישוב חבר, מיישובי חבל תענך.
מרכז אמנויות תל אביב – הסינמטק, בית הספר תיכון עירוני א' ומרכז ביכורי העיתים.
סרטו של יאיר אלעזר על אביו, בשם "געגועים לאבא" (בין היתר, שודר בערוץ הראשון ב-17 במאי 2009).
בית השריון ע"ש דוד אלעזר בשכונת יד אליהו בתל אביב
צעדת הכנרת, המתקיימת מדי אביב בשטחי המועצה האזורית עמק הירדן קרויה על שמו.
לקריאה נוספת

חנוך ברטוב, דדו - 48 שנה ועוד 20 יום, ספרית מעריב, (1978, 2004) (הספר בקטלוג ULI)
אורי מילשטיין, קריסה ולקחה: ממלחמת ששת הימים עד למלחמת דרום לבנון, שרידות, 1999. (הספר בקטלוג ULI)
אורי בר-יוסף, הצופה שנרדם – הפתעת יום הכיפורים ומקורותיה, הוצאת זמורה ביתן, 2001. (הספר בקטלוג ULI)
ד"ר שמעון גולן, מלחמה ביום הכיפורים – קבלת החלטות בפיקוד העליון במלחמת יום הכיפורים, הוצאת מודן/מערכות, 2013. (הספר בקטלוג ULI)
אורי בר-יוסף, התאוששות, צה"ל במבחן מלחמת יום הכיפורים, כנרת,זמורה, דביר- מוציאים לאור, 2023
חוסר עקביות

חוסר עקביות הוא כשל לוגי שבו אחת ההנחות אינה יכולה להיות נכונה במלואה. במקרה כזה, ההנחות עשויות להיות סותרות או מנוגדות.
דוגמאות:
תל אביב רחוקה מאה קילומטרים מחיפה, ואילו אילת רחוקה ארבע מאות קילומטר מחיפה. אילת קרובה יותר לחיפה מתל אביב.
ראובן גבוה מגד, וגד גבוה משמעון, ואילו שמעון גבוה מראובן.
בתרבות

אחת הפינות של "המבזק של ז'ק" בתוכנית "הקומדי סטור" עסקה בעניין הזה.
ראו גם

עקביות (דף פירושונים)
אישור הסוגר
הכחשת הפותח
| מסקנות לא-רלוונטיות (איגנורטיו אלנכי) וכשלים לוגיים |
| --- | --- | --- |
| כללי | דיקטו סימפליקיטר • אד נאוסאם • אקס סילנטיו • כשל הסתברות קודמת • בורות בלתי-מנוצחת • איש קש |  |
| פנייה אל הרגש | אד מטום • הסתמכות על החנופה • אד מיסריקורדיאם • בשם הלעג • לא הומצא כאן • אד אודיום • בשם ההומור • בשם הפטריוטיות • בשם הרצינות • בשם התועלת • כבוד בגלל קרבה |  |
| כשל גנטי | אד הומינם • אד ורקונדיאם • פנייה למניעים אישיים• אד אנטיקוויטם • אשמה בגלל קרבה • הרעלת בארות • רדוקטיו אד היטלרום • אד פופולום |  |
| אד קונסקוונטיאם | אד בקולום • בשם המשאלה |  |
| טווח ביניים | אבחנת פנטום • חשיבה בשחור לבן • מדרון חלקלק • דיקטו סימפליקיטר • אד טמפרנטיאם |  |
| כשלי סילוגיזם | איליקיט מיור • איליקיט מינור • כשל אמצע לא מופץ • מסקנה מחייבת מהנחה שוללת • כשל הנחות בלעדיות • כשל קיומי •  אישור מופרד • דיקטו סקונדום |  |
| נון סקוויטור | אישור הסוגר • הכחשת הפותח • חוסר עקביות |  |
| שגיאת דגימה | גורמים לא מבוקרים • היקש עצל • מדגם לא מייצג • היפרבולה היקשית • הכללה נמהרת • הקבלה שגויה • חיוניות מטעה • יותר מדי חריגים • כשל אי הכללה • עיסוי נתונים |  |
| כשלי הסחה | אד איגנורנטיאם • כשל נטורליסטי • פלוריום אינטרוגטיונום • משתי עוולות יוצא צדק • כשל התנגדויות זניחות |  |
| פנייה אל הסמכות | אד אנטיקוויטם • אד לזרום • אד נוביטם • אד קרומנם • בשם האינדיבידואליזם • בשם האמינות • מומחים לא מזוהים  • סמכות בלתי מעורערת • תמיכת המפורסם |  |
| שגיאות תצפית | דגימה מוטה • דגימה מוכתמת • הטיית הנסיין |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המפלגה הדמוקרטית

ערך זה עוסק במפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית. אם התכוונתם למפלגה הדמוקרטית במדינות אחרות, ראו .
| --- | --- |
  
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מייסד:  אנדרו ג'קסון, מרטין ואן ביורן 
 מנהיגים:  ג'יימי הריסון (יו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית) צ'אק שומר (מנהיג המיעוט בסנאט) 
 תקופת הפעילות:  1828–הווה (כ־197 שנים)
 אידאולוגיות:  ליברליזם חברתי
 שיא כוחה:  523 קולות של חבר האלקטורים (1936)
 שפל כוחה:  12 קולות של חבר האלקטורים (1860)
 נוצרה מתוך:  המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית
 מטה:  430 South Capitol Street SE, וושינגטון די. סי., 20003
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  הברית הפרוגרסיבית 
 צבעים רשמיים:  כחול 
 נציגויות בפרלמנטים
 הסנאט:  47 / 100
 בית הנבחרים:  215 / 435
 
 www.democrats.org
 
המפלגה הדמוקרטית (באנגלית: Democratic Party) היא אחת משתי המפלגות הגדולות בארצות הברית. אפיון מצעה הפוליטי העכשוי של המפלגה במישור החברתי והכלכלי הוא מרכז-שמאל ביחס למפלגה המתחרה בה, המפלגה הרפובליקנית. לעומת זאת במאה ה-19 הייתה המפלגה בעלת מצע שמרני והייתה למפלגה שתמכה בעבדות, עמדה שיצרה את המפלגה הרפובליקנית שהתנגדה לעבדות.
המפלגה הדמוקרטית נוצרה לאחר פילוג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שייסד תומאס ג'פרסון ב-1794, עקב חילוקי הדעות לגבי העבדות. מוסדות המפלגה הדמוקרטית של ימינו נוצרו ב-1828, מה שהופך אותה למפלגה הפעילה הוותיקה בעולם.
נשיא ארצות הברית הראשון מטעם המפלגה הדמוקרטית היה אנדרו ג'קסון, והאחרון הוא הנשיא ה-46 ג'ו ביידן.
כיום, מבוסס מצע המפלגה בעיקרו על תמיכה מתונה ומסויגת בקפיטליזם, שכוללת, בין השאר, תמיכה בליברליזם חברתי, פרוגרסיביזם או בסוציאל-דמוקרטיה (למפלגה פלגים רבים). נושאים אחרים במצעה כוללים תמיכה באיגודים מקצועיים, זכויות אדם ומיעוטים, רפורמה במערכת אכיפת החוק, הפרדת דת ומדינה, רב-תרבותיות, איכות הסביבה ומאבק במשבר האקלים, רפורמה במערכת הבריאות כך שתהא ציבורית ("אוניברסלית"), חינוך ציבורי, תמיכה בזכותן של נשים לבצע הפלות, פיקוח נוקשה או התנגדות למכר כלי נשק לאזרחיה, ובעד זכויות להט"ב.
סמל המפלגה

ב-19 בנובמבר 1870 הופיעה קריקטורה במגזין "הארפר'ס ויקלי" שכותרתה "חמור חי הבועט באריה מת". קריקטורה זו, שצוירה על ידי המאייר תומאס נאסט, הציגה את המפלגה הדמוקרטית בדמות חמור. מאז משמש החמור כסמל נפוץ למפלגה הדמוקרטית, אך בניגוד לפיל המייצג את המפלגה הרפובליקנית, לא הוחלט מעולם שהחמור יקבל מעמד רשמי כסמלה של המפלגה.
סמל המפלגה > צבע המפלגה

מאז ליל הבחירות ב-2000 הצבע הכחול הוא זה המזוהה עם המפלגה הדמוקרטית. זאת לעומת רוב מדינות העולם בהן כחול מזוהה עם הימין הפוליטי דווקא. דבר הניתן להבנה לאור שינוי המצע המפלגתי במאה ה-20
ארגון

הגוף המנהיג את המפלגה הדמוקרטית נקרא "הוועדה הדמוקרטית הלאומית", או DNC (ראשי תיבות ל־Democratic National Committee). הוועדה אחראית לפיתוח וקידום מצע המפלגה, וכמו כן אחראית לגיוס כספים ולקמפיין הבחירות. ועדות דומות קיימות בכל מדינות ארצות הברית וכמעט בכל המחוזות. ישנה ועדה רפובליקנית מקבילה, הנקראת RNC.
למפלגה יש ועדות נוספות שתפקידן דומה, שעוסקות בבחירות לסנאט, לבית הנבחרים, לתפקידי המושלים ולנציגות בבתי המשפט.