stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגודת מאטאשין
התפתחות התנועה והתפצלותה לסניפים

מרבית מייסדי אגודת מאטאשין היו בעלי השקפות קומוניסטיות, ובהתאם לכך ביססו את ארגונם על המבנה התאי של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית. עם התמשכות גל הרדיפה הקומוניסטי בארצות הברית, הקישור בין הקומוניזם לאגודה הטריד מספר מחבריה ותומכיה. כתוצאה מכך היי, שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית מזה חמש-עשרה שנים, זז מקדמת הבמה וחדל מלתפקד כמנהיג התנועה. אחרים נושלו בדרך דומה ממעמדם בתנועה ומרכז כובד ההשפעה בשדרת ההנהגה עבר מגישות קומוניסטיות אל עבר אידאולוגיות מתונות, הדומות בעיקרן לאלו של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית באותה התקופה.
באשר לתהיות שעלו על השפעת התנועה הגאה שהייתה קודם לכן בגרמניה על אגודת המאטאשין, למרות טענתו של היי כי מעודו לא שמע על מאבק השחרור הגאה בגרמניה - מאנשים שסבבו אותו כאדולף ברנד, מגנוס הירשפלד וליאונטיין סאגן - ידוע כי הוא שוחח על מאבק זה עם מהגרים גרמנים באמריקה ובכללם עם רודי גרנרייך.
אגודת המאטאשין, התקיימה בשנותיה הראשונות כארגון לאומי שמטהו הראשי ניצב בתחילה בלוס אנג'לס והחל מסביבות 1956 בסן פרנסיסקו. סניפים הוקמו גם בניו יורק, וושינגטון הבירה, שיקגו, וערים נוספות.
עקב חילוקי דעות פנימים התפרק הארגון וחדל מפעולה תחת מסגרת לאומית אחת ב-1961. סניפה של סן פרנסיסקו נותר תחת השם "אגודת המאטאשין", בעוד סניפים אחרים שינוי את שמותיהם כך שנוסף לשם האגודה גם שם העיר או האזור בו פעל הסניף.
ב-1963 הציג חבר הקונגרס ג'ון דוודי הצעת חוק, שגררה שימוע בקונגרס, לשלילת רישיונה של אגודת המאטאשין של וושינגטון לגיוס כספים. רישיון שלבסוף לא נשלל.
שלא כמו פיצולים אלו, פיצול ידידותי באופיו בתנועה התרחש ב-1952 והוביל להקמתו של ארגון חדש בשם תאגיד ONE. ONE קיבל לשורותיו נשים, ויחד עם אגודת מאטאשין סיפק עזרה חיונית לארגון "בנותיה של ביליטיס" בהשקתו בשנת 1956 של המגזין "The Ladder". בנותיה של ביליטיס היוו את הארגון הלסבי המקביל לאגודת מאטאשין. יחדיו עבדו שני הארגונים על מספר פרויקטים, וזאת אף על פי שתפיסותיהם באשר לנראוּת בתקשורת ההמונים היו שונות באופן משמעותי. בתחילת שנות השבעים ותחת הנהגה שונה, ספג ארגון בנותיה של ביליטיס מתקפות ביקורת על צידודו בקבוצות המאטאשין השונות במקום בארגונים הפמיניסטים הבדלנים החדשים.
במהלך שנות ה-60, אגודת המאטאשין של ניו יורק הייתה קשורה עם מספר קבוצות אחרות (כולל מאטאשין וושינגטון) בתנועה ההומופולית של החוף המזרחי (ECHO), והחל ב-1966 (בשיתוף עם מאטאשין המערב התיכון), בארגון הגג הצפון אמריקאי של הגופים ההומופילים (NACHO).
יעדי התנועה

יעדיה העיקרים של האגודה היו:
איחודם של הומואים המבוּדדים זה מזה וייסוד קהילה גאה.
חינוך הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד באשר לתרבות ההומוסקסואלית כתרבות מקבילה לתרבויות של אפרו-אמריקאים, המקסיקנים והיהודים.
הובלת ההומואים המודעים יותר מבחינה חברתית ללקיחת תפקיד הנהגתי עבור כל המיעוטים המיניים.
סיוע להומואים הנרדפים באופן יום-יומי כתוצאה של דיכויים.
דעיכת התנועה

לאחר משפט ג'נינגס הקבוצה המשיכה להתרחב באופן מהיר, כשמייסדיה מעריכים כי שיעור החברות בקליפורניה במאי 1953 עמד על כ-2,000 חברים, כשמתוכם כ-100 נוטלים חלק בפעילות של קבוצות דיון. פרופיל החברות בתנועה הפך רב-גוני יותר וכלל עתה יותר נשים וטווח דעות פוליטי רחב יותר. עם הגידול הגיעו החששות באשר לנטיית השמאל הרדיקלי בארגון. בפרט, האל קול ואחרים מאזור סן פרנסיסקו, יחדיו עם קן בארנס מלוס אנג'לס, חפצו בביטול חוקת האגודה, בהבהרת התנגדותה ל"אלמנטים חתרניים" ובאישור כי חבריה היו נאמנים לארצות הברית ולחוקיה (חוקים שאסרו הומוסקסואליות).
במאמץ לשמור על חזונם לארגון, חשפו את זהותם חברי "מסדר החמישה" והתפטרו מתפקידיהם הניהולים במהלך כנס המאטאשין של 1953. אל החלל ההנהגתי שנוצר עם עזיבת המייסדים נכנסו קול, בארנס, ובני דמותם, ועם כניסתם אימץ רשמית הארגון מדיניות יונית של הימנעות מעימותים. האפקטיביות המופחתת של אגודת המאטאשין לאחר ארגונה מחדש, הובילה לירידה תלולה בחברות ובהשתתפות בה. כך למשל סניף המאטאשין של לוס אנג'לס חדל מפעילות ב-1961. במהלך שנות השישים, אגודות המאטאשין העצמאיות, ובייחוד זו של סן פרנסיסקו וזו של ניו יורק, היו בין הקבוצות הבולטות למען זכויות הומואים בארצות הברית אך החל מאמצע העשור ובייחוד לאחר מהומות סטונוול ב-1969 הן החלו נתפסות כשמרניות מידי ויוניות מידי.
כשם שקרה בתנועה למען זכויות השחורים, שנות השישים המאוחרות ושנות השבעים הביאו עימן דור חדש של פעילים, רבים מהם חשו שהתנועה לזכויות ההומואים צריכה לאמץ אג'נדה רדיקלית ורחבה יותר ולהתייחס לצורות נוספות של דיכוי, למלחמת וייטנאם, ולמהפכה המינית. מספר אגודות מקומיות שפעלו תחת השם של אגודת מאטאשין איבדו לבסוף את מקור תמיכתן או נפלו לאחר מאבקים פנימים.
המחזה "The Temperamentals"

בשנת 2009 הפכו האגודה ומייסדיה למושאיו של המחזה "The Temperamentals" בבימויו של ג'ון מארן. לאחר הופעות סדנה במהלך 2009, הועלה המחזה בתחילת 2010 באוף ברודוויי.
המחזה זכה בפרס ה-Drama Desk Award היוקרתי עבור הליהוק הטוב ביותר. כמו כן, מיכאל יוריה, ששיחק את דמותו של רודי גרנרייך, קיבל את פרס ה-Lucille Lortel Award עבור הופעת השחקן הראשי הטובה ביותר.
ראו גם

זכויות להט"ב בארצות הברית
בהלת הלבנדר
הארגונים ההומופילים בחוף המזרחי
מהומות סטונוול
לקריאה נוספת

Boyd, Nan Alamilla. Wide Open Town: A History of Queer San Francisco to 1965. (אורכב 11.10.2008 בארכיון Wayback Machine) University of California Press, 2003.
Bullough, Vern L. Before Stonewall: Activists for Gay and Lesbian Rights in Historical Context. Harrington Park Press, 2002.
Carter, David. Stonewall: The Riots That Sparked the Gay Revolution. St. Martin's Press, 2004.
Dynes, Wayne R. (ed.) Encyclopedia of Homosexuality. New York and London, Garland Publishing, 1990.
Johnson, David. The Lavender Scare: The Cold War Persecution of Gays and Lesbians in the Federal Government. University of Chicago Press, 2004.
Meeker, Martin. Contacts Desired: Gay and Lesbian Communications and Community, 1940s-1970s. University of Chicago Press, 2006.
Poling, John D. Mattachine Midwest: The History of a Chicago Gay Rights Organization, 1965 to 1986 (thesis, M.S., Illinois State University, 2002).
Sears, James T. Behind the Mask of the Mattachine. Harrington Park Press, 2006.
White, C. Todd. Pre-Gay L.A. University of Illinois Press, 2009.
הערות שוליים

1 2  "Gay Rights Movement", The Mattachine Society of New York Records, 1951-1976, Gale Group.
↑  ראו המפלגה הפרוגרסיבית האמריקאית בוויקיפדיה באנגלית
1 2
Miller, Neil (1995). Out of the Past: Gay and Lesbian History from 1869 to the Present. New York, Vintage Books, p. 333, ISBN 0099576910
1 2 3  Hay, Harry, with Will Roscoe (ed.) (1996). Radically Gay: Gay Liberation in the Words of its Founder. Boston: Beacon Press. ISBN 0807070807. 
, p. 61-65
↑  השניים היו יחדיו עד 1952, עת גרנרייך סיים את הקשר (Hay/Roscoe, pp. 359).
↑  Cusac, Anne-Marie (בספטמבר 1999). "ריאיון עם הארי היי". The Progressive. נבדק ב-2009-04-26. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ehrenstein, p. 47
1 2 3  D'Emilio, John. Sexual Politics, Sexual Communities: The Making of a Homosexual Minority in the United States, 1940-1970. Chicago, The University of Chicago Press, 1983.
, p. 62-70
1 2  Hogan, Steve and Lee Hudson (1998). Completely Queer: The Gay and Lesbian Encyclopedia. New York, Henry Holt and Company. ISBN 0805036296, pp. 382–3
↑  Feinberg, Leslie (28 ביוני 2005). "Harry Hay: Painful partings". Workers World. נבדק ב-2007-11-01. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Bronski, Michael (2002-11-07). "The real Harry Hay". The Phoenix. נבדק ב-2008-11-16.
↑  Johansson, Warren and William A Percy (1994). Outing: Shattering the Conspiracy of Silence. Haworth Press. ISBN 1560244194, p. 92
↑  Rainbow History Project (1964-07-22). "Kameny". Rainbowhistory.org. אורכב מ-המקור ב-2014-03-07. נבדק ב-2009-11-05.
↑  "Chicago Gay and Lesbian Hall of Fame". Glhalloffame.org. אורכב מ-המקור ב-2009-05-20. נבדק ב-2009-11-05.
↑  Johnson, David K. (2004). The Lavender Scare: The Cold War Persecution of Gays and Lesbians in the Federal Government. Chicago: University of Chicago Press. p. 186. ISBN 0226404811.
↑  ראו הערךONE, Inc. בוויקיפדיה באנגלית
↑  Katz, Jonathan. Gay American History. Crowell Publishers; 1974.
↑
Loughery, John (1998). The Other Side of Silence – Men's Lives and Gay Identities: A Twentieth-Century History. New York, Henry Holt and Company. ISBN 0805038965, pp. 228–29
↑  ראו הערך The Temperamentals בוויקיפדיה באנגלית
↑  Brantley, Ben (2010-01-03). "The Churning Insides of a Quiet Revolution". The New York Times. נבדק ב-2010-05-23.
↑  Healy, Patrick (2010-10-05). "Honors and the End for 'Temperamentals'". The New York Times. נבדק ב-2010-05-23.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599573205171  GND: 127614-1  LCCN: n88139998  SNAC: w6hq7t60  SUDOC: 027514625  VIAF: 125595211   WorldCat (עם VIAF): 125595211
אופיסטוקוליקאודיה

| אופיסטוקוליקאודיה |
| --- | --- |
  איור והשוואה לאדם של אופיסטוקוליקאודיה
תקופה
קרטיקון עליון 70 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
משפחה:: סלטזאוריים
סוג:: אופיסטוקוליקאודיה
מינים
 Opisthocoelicaudia skarzynskii
שם מדעי
 Opisthocoelicaudia ‏Borsuk-Białynicka, 1977

אופיסטוקוליקאודיה (שם מדעי: Opisthocoelicaudia; משמעות שמו: "עמוד שדרה חלול-זנב", על שם החוליות של תחילת הזנב שנראו הפוכות ואולי חלולות) הוא סוג דינוזאור צמחוני ממשפחת הסלטזאוריים שבקבוצת הטיטאנוזאורים אשר חי בקרטיקון העליון לפני 70 מיליון שנה. מאובני הדינוזאור נמצאו במדבר גובי שבמונגוליה ב-1965 ותואר ב-1977 ונמצא ממנו מין אחד, Opisthocoelicaudia skarzynskii. נמצאו ממנו 2 שלדים במצב כמעט מושלם אך ללא ראש, דבר ההופך אותו לאחד הידועים שבזאורופודים של הקרטיקון. לצידו נמצאו זאורופודים נוספים כמו הנמגטוזאורוס.
מאפיינים

מין זה קרוב לאלמוזאורוס ולסלטזאורוס אך בעל מספר קווי דמיון לקמרזאוריים, להם שויך בעבר. הוא הגיע לאורך 11-13 מטרים באורכו. משקלו נתון במחלוקת והטווח נע בין 8.4 טון ל-25 טון. ככל הנראה גובהו עלה רק במעט על 2 מטרים. במראהו הוא היה דומה לטיטנוזאור ממוצע עם צוואר ארוך וגבוה וראש קטן, גוף דמוי-חבית וזנב גדול. מבנה עמוד השדרה שלו היה בעל מספר חוליות בצורה קעורה. על כמה מהם נמצאו סימני נשיכה של טורף לא-ידוע. כמו כן לא ברור אם היצור כוסה בשריון עשוי אוסטאודרם להגנה, כמו אצל הסלטזאורוס.
האופיסטוקוליקאודיה חי במדבר גובי הקדום שהיה לח מעט יותר מכיום והיה בעל מגוון דינוזאורים כמו הזאורולופוס, כמה פכיצפלוזאוריים ואנקילוזאוריים והטורף הגדול טרבוזאורוס. הוא נכחד לפני 70 מיליון שנה.
אופרוניוס (צייר)

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־6 לפנה״ס 
 פטירה:  המאה ה־5 לפנה״ס 
 תקופת הפעילות:  520 לפני הספירה – 470 לפני הספירה 
 תחום יצירה:  ציור, קדרות, אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  יוון הארכאית 
 הושפע על ידי:  Psiax, Oltos, Kachrylion 
 חתימה:   
 
תזאוס נלחם בסקירון ובפרוקרוסטוס, גביע אטי בסגנון הדמות האדומה, חתום על ידי הקדר אופרוניוס ומצויר בידי אונסימוס. 500-490 לפנה"ס. מוזיאון הלובר.
קרטר אופרוניוס המתאר את גופת סרפדון (אנ') נישאת על ידי היפנוס  ותנטוס כאשר הרמס צופה, מוצג במוזיאון סרווטרי (איט')
אֶוּפרוֹניוֹס (ביוונית: Ευφρόνιος) היה קדר וצייר יווני של כדים בסגנון "הדמות האדומה" (red-figure pottery), אשר פעל באתונה בשנים 520 – 470 לפנה"ס, בזמן מלחמות פרס-יוון. לבד ממה שניתן להסיק מן הכדים שבחתימתו, הידיעות אודותיו מעטות ביותר. סך הכל שרדו שמונה-עשר כדים מעשה ידיו, שמונה מהם נושאים את שמו כמי שעיטרם ושנים-עשר נושאים את שמו כקדר. אופרוניוס היה כנראה אחד מציירי-הכדים המובילים באתונה כבר בראשית דרכו, ויש הרואים בו את החשוב מבין ציירי "קבוצת החלוצים" (Pioneer Group), השם שהעניק המחקר המודרני לציירי כלי-חרס משלהי התקופה הארכאית, אשר פיתחו את טכניקת "הדמות האדומה". הוא נערץ בעיקר בשל האופן בו העניק תחושת עומק לדמויותיו. על כדיו המאוחרים חתם כקדר ולא כצייר, והם עוטרו על ידי ציירי-כדים חשובים אחרים בני זמנו. כפי הנראה היה בשנותיו המאוחרות עשיר ומצליח מספיק כדי להחזיק בית-מלאכה משל עצמו, שחתימתו הייתה סמלו המסחרי.
ראו גם

קדרות יוון העתיקה
אגם הברבורים

הבלט אגם הברבורים מוצג בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן שבלונדון ב-2007, הבלרינה זנדיה ינווסקי בתפקיד "אודט"
אגם הברבורים (ברוסית :Лебединое Озеро) הוא בלט, אופוס 20 של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שנכתב בשנים 1875–1876. יצירה זו היא אחת המוכרות ביותר שצ'ייקובסקי כתב, ומוזיקת הבלט המפורסמת בעולם.
את עלילת הבלט, בן ארבע מערכות במקור, יצרו ולדימיר בקיצ'ב ווסילי גלצר על פי סיפורי עם רוסיים, יחד עם אגדה גרמנית עתיקה, המספרת את המעשה באודט, נסיכה שקללת קוסם רשע הפכה אותה לברבור.
היסטוריה > הופעות הבכורה

הכוריאוגרף של ההפקה המקורית היה יוליוס רייזינגר. הופעת הבכורה של הבלט התקיימה ב-27 בפברואר 1877 בתיאטרון בולשוי במוסקבה. אף כי יש לו גרסאות רבות ושונות, רוב להקות הבלט מבססות את הפקותיהן, הן מבחינה מוזיקלית והן מבחינת הכוריאוגרפיה, על ההפקה המחודשת משנת 1895 של מריוס פטיפה ולב איבאנוב, שהעלה לראשונה הבלט האימפריאלי ב-15 בינואר 1895 בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג. את השינויים בפרטיטורה להפקה זו ערך המלחין והמנצח הראשי של התיאטרון האימפריאלי של סנקט פטרבורג, ריקרדו דריגו.
עבודתו של איבאנוב על היצירה נחשבה פורצת דרך בזמנו, הן בשל אופן העבודה והן בשל שימוש בתנועות חדשות שלא נראו בבלט הקלאסי בתקופה זו. איבאנוב יצר את הכוריאוגרפיה לאחר שהיצירה המוזיקלית נכתבה ואת התיאום הרב בין התנועתיות למוזיקה ניתן לראות במערכה השנייה. כמו כן הציג איבאנוב מבנים חדשים כמו שני טורים אלכסוניים סימטריים על הבמה ותנועות ידיים חדשניות בהן כף היד שוברת את הקו שמתחיל מן המרפק, כפי שהיה נהוג, זאת כדי לייצר מראה חייתי ו'ברבורי'
עלילה

הבלט מוצג בדרך כלל בארבע מערכות וארבע תמונות (בעיקר מחוץ לרוסיה ולמזרח אירופה), או שלוש מערכות וארבע תמונות (בעיקר ברוסיה ובמזרח אירופה).
עלילה > מערכה ראשונה

הבלט נפתח בחצר המלכות: הנסיך זיגפריד, יורש העצר, חוגג את יום הולדתו יחד עם מורהו, חבריו ופשוטי העם. החגיגה הופרה כאשר מצטרפת אליה אימו של זיגפריד, המלכה, אשר מוטרדת מאוד מאורח חייו הקליל של בנה. היא מודיעה לו כי למחרת בערב, בנשף המלכותי, עליו לבחור לעצמו כלה.
זיגפריד נעצב מכיוון שאינו יכול להתחתן מתוך אהבה. חברו בנו (Benno) וכן מורו של זיגפריד מנסים לרומם את רוחו. עם רדת הערב רואה בנו להקת ברבורים העפים מעליהם ומציע לחבורה לצאת למסע ציד. החברים לוקחים את כלי הציד שלהם ויוצאים למרדף אחרי הברבורים.
עלילה > מערכה שנייה

זיגפריד מכוון את קשתו אל הברבורים ומכין את עצמו לנחיתתם על שפת האגם, כאשר אחד מהם נכנס לשדה הראייה והוא עוצר. לפניו ניצב יצור יפהפה, עוטה נוצות לבנות, יותר אישה מאשר ברבור. מוקסמים, השניים רוקדים וזיגפריד לומד כי הברבור-העלמה היא הנסיכה אודט, שהמכשף הרע פון רוטברט לכד אותה והפך אותה בקסמו המרושע לברבור ביום, כאשר בכל לילה היא הופכת בחזרה לאישה. מלוותיה הן נערות-ברבור לכודות אחרות. יחד הן פוקדות את סביבותיו של אגם הברבורים, שנוצר מדמעותיהם של הוריה של אודט כשנחטפה על ידי פון רוטברט. ברגע שזיגפריד לומד את סיפורה, הוא מרחם עליה ומתאהב בה. כשהוא מתחיל להצהיר על אהבתו אליה, מעשה שיסיר את קסמו של המכשף, פון רוטברט עצמו מופיע. זיגפריד מאיים להרוג את פון רוטברט אולם אודט מתערבת, שכן אם פון רוטברט ימות לפני שהכישוף יוסר, לעולם לא ניתן יהיה לבטלו.
עלילה > מערכה שלישית

הנסיך חוזר אל הטירה כדי להשתתף בנשף. פון רוטברט מופיע בתחפושת עם בתו אודיל. הוא גרם לאודיל להיראות זהה לאודט בכל מובן, פרט לכך שהיא לובשת שחור במקום לבן. הנסיך טועה לחשוב שהיא אודט, רוקד עמה ומודיע לחצר על כוונתו לשאתה לאישה. רגע אחד מאוחר מדי, זיגפריד מבחין באודט האמיתית ומבין את טעותו (האופן בו אודט מתגלה משתנה: בחלק מהגרסאות היא מופיעה בטירה, בעוד שבגרסאות אחרות פון רוטברט מראה לזיגפריד חיזיון מכושף שלה).
עלילה > מערכה רביעית

זיגפריד חוזר לאגם ומוצא את אודט. הוא מתנצל מעומק לבו והיא סולחת לו. פון רוטברט מופיע ומנסה להפריד בין הנאהבים. בבלט המקורי, זיגפריד נאבק עם פון רוטברט ותולש מעליו את אחת מכנפיו ומשמיד את כוחותיו. בכך זיגפריד מסיר את הכישוף מעל עלמות הברבור ונושא לאישה את אודט.
בגרסה המחודשת של תיאטרון מריאינסקי מ-1895, אחיו של צ'ייקובסקי הפך את הסוף לטראגי: הנאהבים מבינים כי לא ניתן להסיר את הכישוף בשל שבועתו המוטעית של זיגפריד לאודיל. כדי להשלים את השבועה שנשבע זיגפריד לאודט במערכה השנייה, ולאפשר לנאהבים להישאר יחד בסופו של דבר, אודט וזיגפריד קופצים לאגם וטובעים. הדבר מסיר את הכישוף של פון רוטברט מעל אודט וגורם לו לאבד את כוחותיו עליהם, מה שמוביל למותו.
ראו גם

ברבור שחור (סרט)
סוד הממלכה הקסומה
הערות שוליים

↑  כמו "הברווז הלבן", קובץ שליקט אלכסנדר ניקולאייביץ' אפאנסייב c-Narodnye russkie skazki
↑  Yuri Grigorovich and Alexander Demidov, The official Bolshoi ballet book of Swan Lake, T.F.H publications, 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583412105171  BNE: XX2069458  BnF: cb139101598 (data)  GND: 300033389  LCCN: sh2015001789  MusicBrainz work: 11f48c5e-5ee9-4646-9826-fb7c2fccce7f  VIAF: 177215768   WorldCat (עם VIAF): 177215768 
השיא בעלילה של "אגם הברבורים" הוא ההפיכה של מלכת הברבורים הלבנים התמימה לברבור שחור, נועז אך נכה רגשית.
אופיקלאידה

אופיקלאידה
אופיקלאידה (בצרפתית: Ophicleide) היא משפחת חצוצרות ביוגל חרוטיות מפליז, בעלות שסתומים.
היסטוריה ונגינה

ככל הידוע, האופיקלאידה הומצא ב-1817, וב-1821 רשם בונה הכלים הצרפתי ז'אן אילר אסטה (בצרפתית: Jean Hilaire Asté; ידוע גם בשם האלארי או האלרי) פטנט על הכלי. הייתה זו אבן הפינה למבנה מחלקת כלי הנשיפה ממתכת של התזמורת של התקופה הרומנטית, תחליף לסרפנט, כלי מתקופת הרנסאנס, שנחשב למיושן.
הצינור הארוך של האופיקלאידה מתעקל לאחור, ונגינה בו נעשית באמצעות פיית גביע, כזו המקובלת בכלי נשיפה ממתכת באופן כללי. במקור היו לאפיקלאידה תשעה שסתומים, שהורחבו בהמשך עד שנים-עשר במספר, המכסים את נקבי הצליל הגדולים. כיוון הכלים השונים במשפחת האופיקלאידה יכול להיות בסי במול, דו, מי במול או פה. השכיח ביותר בקבוצה הוא האופיקלאידה-בס, בסי במול או בדו.
שם הכלי בא מהמילים היווניות שמשמען "נחש" ו"שסתומים", כיוון שהוא נוצר כסרפנט עם שסתומים. בדומה לסרפנט, היה קשה לנגן בו וצלילו היה בלתי-צפוי במידת מה, מצב שהוליד את האמרה: "האופיקלאידה, כמוהו כחטא הקדמון, מוצאו בנחש".
השימוש הראשון שנעשה בכלי היה באופרה "אולימפייה" של גספרה ספונטיני בשנת 1819. יצירות מפורסמות אחרות שבהן מופיע האפיקלאידה הן אליהו והפתיחה לחלום ליל קיץ של מנדלסון, ההולנדי המעופף של ואגנר וכן הסימפוניה הפנטסטית של ברליוז, אם כי הוא החליף אותם בהמשך בטובות בתזמור מתוקן. גם ורדי כתב לאופיקלאידה.
במשך הזמן החליפו את האופיקלאידה הטובה והאופוניום, אף כי הכלי נשאר פופולרי באיטליה עד ראשית המאה ה-20 ויש המנגנים בו באופן מקצועי עד היום. אחד האחרונים בנגני האופיקלאידה הגדולים היה סם יוז. הכלי היה גם מאבותיו הישירים של הסקסופון - אדולף סאקס, כך מספרים, ניסה פעם להרכיב פייה של כלי נשיפה מעץ על אופיקלאידה שתיקן, והצליל מצא חן בעיניו. מן הניסיון הזה התפתח ונוצר לאחר זמן הסקסופון.
הערות שוליים

↑  >"The Ophicleide" by Professor Cabbage
↑  אמינותו של סיפור זה מוטלת בספק. בנעוריו עבד סקס בסדנה של אביו והכיר היטב את האופיקלאידים שנבנו שם, אבל ההיסטוריה המתועדת איננה מספקת סימוכין לשום רגע "הארה" מעין זה. סקס פיתח את הסקסופון ביודעין ובמתכוון; פרט לאי-אילו נקודות דמיון שטחיות, האופיקלאידה והסקסופון נבדלים בבירור זה מזה באופן הפעלתם ולא תיתכן החלפה "מקרית" בין פיותיהם, שאינן תואמות כלל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb122708891 (data)  GND: 4831780-9  LCCN: sh85095040  MusicBrainz: 18fb4427-58c5-4ab6-88a3-2b67a6afd718
אופרטור ביליניארי

אופרטור ביליניארי הוא פונקציה  \ T:U\times V\to W  המוגדרת ממכפלה ישרה של שני מרחבים ליניאריים אל מרחב ליניארי שלישי, שהיא ליניארית בכל אחד משני הרכיבים: הפונקציה  \ T(\cdot ,b):U\to W היא ליניארית לכל  \ b\in V, והפונקציה  \ T(a,\cdot ):V\to W היא ליניארית לכל  a\in U.
דוגמאות:
כאשר המרחבים U, V שווים זה לזה והמרחב W הוא שדה הבסיס (השדה שמעליו מוגדרים המרחבים), האופטור נקרא תבנית ביליניארית.
אם כל המרחבים U, V, W שווים, אפשר לראות את האופרטור כפעולה בינארית  \ V\times V\to V, ואז הליניאריות בשני המשתנים פירושה שהפעולה דיסטריבוטיבית (מימין ומשמאל).
ההעתקה  \ U\times V\to U\otimes V לתוך מרחב המכפלה הטנזורית, המוגדרת לפי  \ (u,v)\mapsto u\otimes v, היא העתקה ביליניארית.
שימושים

לאופרטור ביליניארי שימושים רבים בקריפטוגרפיה, למשל עבור סכמות הצפנה וחתימה מבוססות ID.
אולדסמוביל אלרו

| --- | --- |

Oldsmobile Alero
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Chevrolet Alero (באירופה וישראל)
 יצרן:  אולדסמוביל
 שנות ייצור:  אפריל 1998 - 29 באפריל 2004
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  "Oldsmobile Achieva" (אנ')  "Oldsmobile Cutlass" (אנ')
 מודל אחריו:  Pontiac G6 (אנ')
 חברת אם:  ג'נרל מוטורס
 מרכב:  Front-engine, front-wheel-drive layout (אנ')
 פלטפורמה:  N Body מבית "ג'נרל מוטורס"
 אורך:  4,742 מ"מ
 רוחב:  1,781 מ"מ
 גובה:  1,384 מ"מ
 משקל:  1,359-1,417 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,718 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 16 שסתומים, 2,198 סמ"ק המפיק 142 כ"ס ב-5,600 סל"ד, יחס דחיסה 10.0:1  4 צילינדרים, 2.4 ליטר המפיק 152 כ"ס ב-5,600 סל"ד (מנוע "אולדסמוביל" מסוג "LD9")  V6 צילינדרים, 3.4 ליטר המפיק 177 כ"ס (מנוע "ג'נרל מוטורס" מסוג "LA1")
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות מתוצרת "Getrag" מסוג "Getrag F23 transmission" (אנ')  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות מתוצרת "ג'נרל מוטורס" מסוג "4T40-E"  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות מתוצרת "ג'נרל מוטורס" מסוג "4T45-E"
 צריכת דלק:  9.4 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 2,198 סמ"ק בנסיעה עירונית)  7.1 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 2,198 סמ"ק בנסיעה בינעירונית)
אולדסמוביל אלרו (באנגלית: Oldsmobile Alero) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת חטיבת הרכב אולדסמוביל בקונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס, אשר יוצרה בין אפריל 1998 ל-29 באפריל 2004.
תצורות "אולדסמוביל אלרו"

4 דלתות - סדאן.
2 דלתות - קופה.
דרגות גימור "אולדסמוביל אלרו"

"GX" - גימור בסיסי.
"GL" - דרגת גימור ביניים, מחולקת ל-3 תת-קבוצות: 1, 2, 3.
"GLS" - דרגת גימור מהודרת.
"אולדסמוביל אלרו"

5 נוסעים.
מנוע קדמי רוחבי.
מנוע הנעה קדמית.
מנוע קירור מים.
מכל דלק - 53.4 ליטר.
מכירות

142,242 יחידות - שנת 1999.
137,140 יחידות - שנת 2000.
129,726 יחידות - שנת 2001.
98,979 יחידות - שנת 2002.
109,773 יחידות - שנת 2003.
79,796 יחידות - שנת 2004.
תמונות

קופה
"אולדסמוביל אלרו" דגם "GL" - קופה
"אולדסמוביל אלרו" - קופה
"אולדסמוביל אלרו" - קופה
"אולדסמוביל אלרו" - קופה
סדאן
"אולדסמוביל אלרו", 4 דלתות
"אולדסמוביל אלרו", 4 דלתות
"אולדסמוביל אלרו", 4 דלתות
"אולדסמוביל אלרו", 4 דלתות
"אולדסמוביל אלרו", 4 דלתות, שנת 2002
"אולדסמוביל אלרו", 4 דלתות
ראו גם

אולדסמוביל
אולדסמוביל אינטריגו
אולדסמוביל אורורה (אנ')
הערות שוליים

↑  "אולדסמוביל אלרו" cars.com/research/oldsmobile-alero
↑  "אולדסמוביל אלרו" היסטוריה ודגמים .nadaguides.com/Cars/Oldsmobile/Alero
↑  Encyclopedia of American Cars. Oldsmobile: Lincolnwood, IL: Publications International. 2006. p. 666. ISBN 978-1-4127-1354-2.
↑  "אולדסמוביל אלרו", קופה, שנת 2003 - מפרט carfolio.com/specifications/models/car
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530347105171  LCCN: sh2001001753
אחמד אבו גוש

אחמד אבו גוש (בערבית: أحمد أبو غوش; תעתיק: אחמד אבו ע'וש ; הגייה: "אבו ר'וש"; נולד ב-1 בפברואר 1996) הוא לוחם טאקוונדו ירדני ממוצא פלסטיני. האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016), במשקל עד 68 ק"ג. אבו גוש זכה במדליית הזהב היחידה בתולדות ירדן במשחקים האולימפיים. אלוף העולם לנוער במשקל עד 63 ק"ג (שארם א-שייח' 2012).
ביוגרפיה

מוצאה של משפחתו של אחמד אבו גוש מהעיירה אבו גוש. מתחילת המאה ה-20 חיו בכפר עמואס במובלעת לטרון, ובעקבות מלחמת ששת הימים עקרו לעמאן בירת ירדן, שם נולד אבו גוש.
ביוגרפיה > 2011

באליפות העולם בטאקוונדו שנערכה בקיינדז'ו קוריאה הדרומית במאי 2011 הגיע אבו גוש בתחרות במשקל עד 54 ק"ג לסיבוב השני לאחר ניצחון בקרב הראשון על יריב מארצות הברית (2-7). בסיבוב השני (32 האחרונים) הוא הפסיד ליריב מאיראן (2-1).
ביוגרפיה > 2012 > אלוף עולם לנוער

באליפות העולם בטאקוונדו לנוער שנערכה בשארם א-שייח' מצרים בשנת 2012 זכה אבו גוש במדליית זהב במשקל עד 63 ק"ג. באליפות אסיה לנוער שנערכה בהו צ'י מין סיטי, וייטנאם באותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשקל עד 63 ק"ג.
ביוגרפיה > 2013

בשנת 2013 קרע את הרצועה הצולבת בברכו ונעדר מתחרויות במשך כשנה.
ביוגרפיה > 2015

באליפות העולם בטאקוונדו שנערכה בצ'ליאבינסק, רוסיה במאי 2015 הגיע אבו גוש בתחרות במשקל עד 68 ק"ג לסיבוב השני לאחר ניצחון בקרב הראשון על יריב מרומניה (3-10). בסיבוב השני (64 האחרונים) הוא הפסיד ליריב מרוסיה (9-3).
באוניברסיאדה שנערכה בקוואנגג'ו קוריאה הדרומית באותה שנה הוא ניצח בשני הסיבובים הראשונים והפסיד בסיבוב השלישי.
ביוגרפיה > 2016 > מדליית זהב באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו

במוקדמות לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו במנילה, הפיליפינים זכה אבו גוש במדליית זהב במשקל עד 68 ק"ג. במשחקים עצמם, הוא דורג במקום עשירי. עד לשלב הגמר הוא ניצח, בין שאר, את לי דאה-הון, שזכה פעמיים באליפות העולם, וגם את ז'ואל גונסלאס שזכה במדליית הזהב באולימפיאדת לונדון (2012). בגמר הוא גבר על אלכסיי דניסנקו מרוסיה, שזכה באולימפיאדת לונדון במדליית הארד, בתוצאה 6-10.
הערות שוליים

↑  ברי"ש גרונית
↑  ענף המשפחה אליו שייך אחמד עזב את הכפר לפני כמאה שנים, אך יש כאלו שעודם מתגוררים בישראל
↑  משה שטיינמץ‏, מדליסט הזהב הראשון של ירדן - בן למשפחה מאבו גוש: "כבוד גדול", באתר וואלה, 19 באוגוסט 2016
↑  רועי קייס, אביו של המדליסט הירדני: "הישראלים שהרסו את ביתי מנכסים את ההישג", באתר ynet, 24 באוגוסט 2016
אופיסטופרוקטיים

| אופיסטופרוקטיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: ארגנטיניים
משפחה:: אופיסטופרוקטיים
שם מדעי
 Argentinidae ‏ג'ורדן, 1923

אופיסטופרוקטיים (שם מדעי: Opisthoproctidae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הארגנטיניים שבמחלקת מקריני סנפיר.