stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצבע ארגמן (ספר)
הדמויות המרכזיות

סילי: סילי היא הדמות הראשית, והיא חוותה דיכוי בידי גברים כל חייה. היא נאנסה על ידי אביה החורג, וילדה שני ילדים אשר נלקחו ממנה, כל זאת בעודה נערה. אביה מוסר אותה בנישואים למר ___, שלא באמת רצה אותה, אלא את אחותה, ונוסף מנהל רומן רב-שנים עם זמרת בלוז בשם שוג. שוג עוברת לגור עם סילי ומר ___, מה שמוביל למערכת יחסים מינית בין סילי לשוג. לשוג השפעה גדולה על סילי, וזו מאמצת את השקפות עולמה, אשר במהלך הזמן מובילים אותה לחיים עצמאיים. שוג לא רק גורמת לסילי להתנגד לאופן שמר ___ מתייחס אליה, אלא גם להבין שהיא לא מחויבת לנורמות התנהגותיות שהדת והחברה כופות תחת השם "חטא", ושזה לא סותר אמונה באלוהים או חיים רוחניים. שוג היא דמות מרכזית בכל ההתפתחויות בחייה של סילי, החל משחרורה ממר ___, עבור בהקמת העסק המצליח שלה, וכלה בגילוי עברה והמצאות בני משפחתה בחיים.
נטי: נטי היא אחותה הצעירה של סילי, ונחשבת ליפה בין השתיים. מר ___ רצה את נטי, לא את סילי, וכשנטי ברחה מאביה האלים ובאה לשהות בביתם של סילי ומר ___, היא ספגה הטרדות מיניות מידיו, ונאלצה לברוח גם משם. נטי מבטיחה לסילי שתכתוב לה מכתבים, אך כשאלה לא מגיעים, סילי מאמינה שנטי כבר לא בחיים. למעשה, נטי פגשה סוג מיסיונרים, ונסעה עמם לאפריקה. קורין, האישה המיסיונרית, רואה דמיון בין ילדיה המאומצים לבין נטי, וחושדת שהם פרי יחסים קודמים בין נטי ובעלה. נטי, לעומת זאת, מבינה כי אולי אלה ילדיה הגנובים של סילי. נטי כותבת לסילי מכתבים תכופים, בהם היא מתארת כיצד גם באפריקה, כאשר אין הבדלים גזעניים באוכלוסייה, ישנם עדיין דיכויים מגדריים שנשים סובלות מהם קשות. לאחר מותה של קארין, נטי נישאת לסמואל, האלמן, ומביאה את משפחתה חזרה לג'ורג'יה כדי לפגוש שוב את אחותה ולהפגישה עם ילדיה, אחרי יותר מ-30 שנה.
שוג אייברי: שוג היא זמרת בלוז שהיא גם המאהבת של מר ___. היא מתיידדת עם סילי, ומלמדת אותה להיות אישה עצמאית ואסרטיבית. היא הופכת לדמות מרכזית בחייה של סילי, ולימים השתיים מפתחות מערכת יחסים מינית ורומנטית הנמשכת כל חייהן, גם כאשר שוג לפעמים נעלמת לעיתים לסיבובי הופעות, או מנהלת רומנים עם גברים צעירים. שוג היא זו שמובילה את סילי לגלות את האמת על ילדיה, ולהשתחרר ממר ___.
מר ___: שמו אלברט, אך במהלך הספר הוא ידוע תמיד כמר ___. הוא אלמן, ולו שלושה ילדים, והוא מחפש אישה שתטפל בהם ובביתו. הוא מבקש את ידה של נטי, אך מסתפק בסילי, ה"מכוערת". הוא מתעלל בסילי, כמו שאביה התעלל בה לפניו, ומכיוון שכך התנהלו כל חייה, היא אינה מבינה שייתכן אחרת. גם ילדיו מתייחסים אליה באופן שלילי, מכיוון שהיא אינה אמם הביולוגית, וכי הם רואים את דוגמת אביהם. כשמר ___ מביא הביתה את המאהבת שלו, שוג אייברי, סילי סועדת אותה במחלתה, ונוצרת קרבה גדולה ביניהן. בגלל השפעתה של שוג, מר ___ גם לומד להתייחס לסילי יותר טוב, ולבסוף אפילו משנה דרכיו לגמרי.
עיבודים

1985 - עיבוד קולנועי בהפקתו של סטיבן ספילברג, ובהשתתפותם של וופי גולדברג, דני גלובר ואופרה וינפרי. הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר, אך לא זכה באף קטגוריה.
2005 - מחזמר ברודוויי שהתבסס על הסרט. המפיקים היו הארווי ויינשטיין, קווינסי ג'ונס, סקוט סנדרס ואופרה וינפרי, שגם הייתה משקיעה בפרויקט. המחזמר זכה בחמישה פרסי Outer Critics Circle לשנת 2006, וגם היה מועמד ל-11 פרסי טוני, אך הזכייה היחידה הייתה לשחקנית הטובה ביותר.
2008 - עיבוד לרדיו בעשרה פרקים בני 15 דקות, ב-BBC. ההפקה זכתה בפרס הדרמה המצטיינת של אקדמיית הרדיו של סוני.
תרגום לעברית

הספר יצא לאור בתרגום לעברית בשנת 1984, בהוצאת לדורי. היום, הוא עדיין זמין כ-e-book מהוצאה זו.
ב-2012 תוכננה הוצאה מחודשת של הספר בהוצאת ידיעות ספרים, אשר פנו למחברת לקנות את הזכויות. ווקר סירבה לאפשר את ההוצאה כי לדבריה מדינת ישראל "אשמה באפרטהייד ורדיפה של העם הפלסטיני, גם בישראל וגם בשטחים הכבושים."
הערות שוליים

↑  מיה סלע, אליס ווקר אסרה לתרגם את ספרה "הצבע ארגמן" בטענה שישראל מדינת אפרטהייד, באתר הארץ, 20 ביוני 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595287805171  BnF: cb13511793n (data)  GND: 4316775-5  LCCN: no98009495  SUDOC: 050380044  VIAF: 175605375   WorldCat (עם VIAF): 175605375
ויליאם פן

| --- | --- |

 לידה:  14 באוקטובר 1644 (יוליאני) לונדון, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  30 ביולי 1718 (יוליאני) (בגיל 73) Ruscombe, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  Jordans 
 השכלה:  כרייסט צ'רץ' (1661)  Chigwell School 
 השקפה דתית:  קווייקרים 
 בן או בת זוג:  Gulielma Springett Penn (4 באפריל 1672–1694)  האנה פן (5 במרץ 1696–30 ביולי 1718) 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית (9 בנובמבר 1681)  אזרח כבוד של ארצות הברית (28 בנובמבר 1984) 
 
ויליאם פן (באנגלית: William Penn;‏ 14 באוקטובר[דרושה הבהרה] 1644 – 30 ביולי 1718) היה קווייקר אנגלי, מייסדה של המושבה האמריקנית פנסילבניה (כיום מדינת פנסילבניה, ארצות הברית. משמעות שם המושבה בלטינית: "יערו של פן"). היה ממיסדי פילדלפיה, הבירה הראשונה של ארצות הברית בה נחתמו הצהרת העצמאות והחוקה. הוא המדינאי הראשון ביבשת אמריקה שכונן קשרים עם רוסיה, עת שהייתה האימפריה הרוסית.
דעותיו ופרסומיו

כתביו של פן משקפים, מצד אחד, את אמונתו הקוויקרית, ומצד שני, את התנגדותו למלוכה באנגליה ולחוקים שפרסמה כנגד הקוויקרים כמו "חוק הקוויקרים" (1662) וחוק "אסיפות הפולחן" (1664).
בין כתביו ניתן למנות את:
1668 – "יסודות החול נתערערו" (The sandy foundation shaken) שהביא למאסרו. הספר ערער על יסודות האמונה הנוצרית.
1668 – "התמימות הגלויה" (Innocency with her open face) שבה ניסה לרכך את טענותיו נגד הכנסייה שהועלו בסיפרו הקודם.
1669 – "אם אין ייסורים אין כתר" (No cross, no crown) שנכתב במצודת לונדון והעלה על נס את הצורך לסבול כדי למלוך.
1693 – "שלום אירופה בהווה ובעתיד" אשר נכתב בזמן שהותו של פן במקום מחבוא באנגליה. הספר מציע הקמת ארגון בין-לאומי ליישוב סכסוכים.
רעיונותיו של פן על הדמוקרטיה והשוויון באו לידי ביטוי לאחר שנים רבות בחוקת ארצות הברית כמו גם באמנת האו"ם.
ראו גם

חבר מושבעים
לקריאה נוספת

אגון לארסן, לוחמי חירות, הוצאת מסדה בע"מ, 1964, עמודים 11–24
הערות שוליים

↑  במגפה זו נספו כ-70,000 מתושבי לונדון
↑  בתקופת שהותו באירלנד גויס פן לצבא תחת פיקודו של הרוזן לבית אראן ואף השתתף בדיכוי מרד של חיל מצב מקומי. על פעילותו זו צוין לשבח
↑  יחד איתו עמד למשפט גם מנהיג הקוויקרים ויליאם מיד
↑  החלטת הזיכוי של המושבעים הייתה לצנינים בעיני השופט לכן נשלחו 3 פעמים לשנות את החלטתם אך הם לא עשו זאת ולכן עם סיום המשפט נקנסו ונשלחו למאסר עד תשלום הקנס
↑  החוב היה על סך של כ-16,000 ליש"ט – שווה ערך לכ-2,000,000 ליש"ט כיום
↑  האזור המבוקש הועבר ב-1664 מההולנדים לאנגלים והיה נתון לסכסוך משפטי שעיכב את ההתיישבות בו
↑  הנרטיב הקווייקרי מתייחס לספינה זו כמו שהאמריקאים הראשונים מתייחסים למייפלאואר
↑  פן השאיר מאחוריו את אשתו ושלושת ילדיו
↑  30 מתוך 100 הנושאים מתו בים בגלל מחלת האבעבועות
↑  הרקע לשינוי ההתייחסות היה קשור להתפשטות הצרפתים באמריקה ולצורך של ויליאם השלישי בבן ברית לוחמני וזאת בניגוד לגישה הפציפיסטית של פן
↑  תחושת כפיות תודה זו הביאה אותו לנסות למכור את המושבה לאנגלים
↑  שנים רבות אחר כך ייושמו רעיונות אלו בארגון האומות המאוחדות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279125805171  PLWABN: 9810597280805606  BIBSYS: 90232716  BNC: 000325026  BNE: XX1710637  BnF: cb12055214x (data)  CANTIC: a11878812  CiNii: DA0122148X  GND: 118739905  ICCU: LO1V252497  ISNI: 0000 0001 2099 9286  LCCN: n80013224  MusicBrainz: 3d2e49e9-76c5-497a-b827-c0e4f2c34a48  NDL: 00621275  NKC: js2010567809  NLA: 35415685  NLG: 269101  NTA: 069316082  RERO: 02-A003680694  SELIBR: 282434  SNAC: w6p55q0b  SUDOC: 028789083  Trove: 944770  ULAN: 500261423  VcBA: 495/83611  VIAF: 24621346   WorldCat (עם VIAF): 24621346 
ויליאם פן בצעירותו
הוקר הוריקן

הוקר הוריקן (באנגלית: Hawker Hurricane) היה מטוס קרב חד-מושבי בריטי שתוכנן ונבנה בעיקר על ידי חברת הוקר איירקראפט בע"מ עבור חיל האוויר המלכותי. על אף שחסה בצילו של הספיטפייר, התפרסם ההוריקן בזמן הקרב על בריטניה כאשר נזקפו לזכותו 60% מהפלות מטוסי האויב. ההוריקן שירת בכל הזירות העיקריות במלחמת העולם השנייה.
התכנון המקורי של שנות ה-30 עבר במרוצת הזמן כמה פיתוחים והתאמות, וכתוצאה מכך תפקד ההוריקן בגרסאותיו השונות כמיירט, כמטוס קרב-הפצצה וכמטוס תקיפה לסיוע אווירי קרוב. התאמות נוספות אפשרו את הפעלתו מספינות כסי הוריקן (Sea Hurricane) לליווי שיירות, ובשל שיגורו ממעוט (Catapult) כונה "הוריקאט". יותר מ-14,000 הוריקנים נבנו עד סוף 1944 (כולל 1,200 שהוסבו לסי הוריקן ו-1,400 שנבנו בקנדה). ההוריקן שירת בחיל האוויר המלכותי עד ינואר 1947.
רקע לפיתוח המטוס

הבסיס לפיתוח ההוריקן החל בסוף שנות ה-20 בניהולו של סידני קאם (Sydney Camm), שהפך למהנדס התכנון הראשי של הוקר ב-1925. משרד האווירייה פרסם את מכרז F.20/27 עבור "מיירט חד-מושבי", וכנגד הוקר איירקראפט התחרו ארמסטרונג-וייטוורת' (Armstrong Whitworth), בריסטול אירופליין, דה הבילנד, פיירי אוויאיישן, סאונדרס (Saunders), ויקרס ווסטלנד. הצעתה של הוקר בתגובה למכרז, שסומן F.20/27, לא עבר את שלב אב הטיפוס. זה היה מטוס חד-מושבי דו-כנפי בעל מנוע כוכבי מדגם בריסטול מרקיורי עם 520 כ"ס, אשר המריא לראשונה באוגוסט 1928. בו זמנית, תוכנן הדגם הבסיסי של ה-F.20/27 מחדש כדי שיתאים למנוע חדש תוצרת חברת רולס-רויס בן תריסר צילינדרים המסודרים בשורה אחת שסומן כ-F.XI ומאוחר יותר נודע כקסטרל (Kestrel). המטוס החדש כונה הורנט ("צרעה") וטס לראשונה משדה הניסויים של הוקר בברוקלנדס במרץ 1929. לאחר זמן לא רב צויד ההורנט במנוע חדש מדגם קסטרל IS בן 480 כ"ס, שרכש משרד האווירייה בתחילת 1930 כדי לבחון את ביצועיו בצורה נרחבת. בהמשך שנת 1930 העביר משרד האווירייה הזמנה לרכישת 21 מטוסים נוספים, ושמו של הדגם שונה לפיורי. ב-25 במרץ 1931 ערך טייס הניסוי הראשי של הוקר, ג'ורג' בולמן (George Bulman), את טיסת הבכורה בפיורי סימן I מברוקלנדס.
הפיורי נחשב כמטוס קרב יוצא דופן מבחינת ביצועיו והיה הראשון בחיל האוויר המלכותי שהגיע למהירות של 200 מייל לשעה (כ-320 קמ"ש). עד לכניסתו לשירות היה המפציץ הקל מדגם הוקר הארט המטוס המהיר ביותר במצאי של חיל האוויר המלכותי, כך שהפיורי היה שדרוג משמעותי בהשוואה למטוסי קרב מקבילים מתקופתו ונותר בשירות מבצעי עד 1938.
בעוד הוקר עוסקת בייצורם של ההוקר הארט וגרסאותיו הרבות, המשיך סדני קאם בשדרוג הפיורי כחלק מהתחרות על מכרז F.7/30 שפרסם משרד האווירייה, דרש מטוס בעל מהירות של לא פחות מ-400 קמ"ש בגובה 3,000 מטרים, ארבעה מקלעים ופעילות ביום ובלילה. המטוס שכונה פיורי ביניים (Intermediate Fury) נבנה כפרויקט פרטי של הוקר ושימש כפלטפורמת ניסוי למגוון של מנועים, והפגין ביצועים מעודדים. גרסה אחת, גדולה מעט יותר מהפיורי ובעלת מנוע מקורר קיטור בהספק 695 כ"ס מדגם רולס-רויס גוסהוק סימן III טסה לראשונה ב-15 ביוני 1934 וסומנה כ-PV.3. בשל מהירותה המרבית של כ-350 קמ"ש, לא הייתה גרסה זו התקדמות טכנולוגית ברורה, אך תכונות רבות שולבו בגרסה חדשה שכונתה פיורי מהיר ונעשתה לבסוף לפיורי סימן II, וממנו הזמין חיל האוויר המלכותי 98 יחידות והכניס אותו לשירות ב-1936.
תכנון ופיתוח > תחילת הפיתוח

סידני קאם בחן את הרעיון לתכנון "פיורי חד-כנפי" מאז שנת 1933, ולאחר שקיבל את חוות דעתם של גורמים במשרד האווירייה ועם הפיכתן של טכנולוגיות מטוסים חדשות לזמינות, ניגש לתכנן דגם חדש. במאי 1934 פרסם משרד האווירייה את מכרז F.5/34 למטוס חד-כנפי המסוגל להגיע למהירות של כ-480 קמ"ש וחימוש של בין שישה לשמונה מקלעים. דרישות המכרז תאמו כמעט לחלוטין את תכנון הדגמים של קאם ושל ר"ג מיטשל (R. J. Mitchell), מהנדס התכנון הראשי של סופרמארין (יצרניתו העתידית של הספיטפייר).
בהשוואה לדגמי מטוסי קרב מוקדמים יותר, שעשו שימוש במקלע הויקרס שסבל ממעצורי ירי רבים, הפך הבראונינג האמריקאי בקוטר 7.7 מ"מ לזמין בתקופת הפיתוח; אמינותו הגבוהה של הבראונינג אפשרה למקם אותו ובכמות גדולה בכנפיים, בעוד שהשימוש בוויקרס חייב למקמו בסמוך לתא הטיס כדי לתפעל תקלות. בשל חוסר זמני במידע טכני אודות מקלע הבראונינג הוכנס לתכנון התקן לרביעיית מקלעי ויקרס במקומם, אך הצוות בחן את האפשרות להתקין שמונה מקלעים בכנפיים על פי ממדים של מקלע הוויקרס.
את תוכנית המטוס סימן צוות התכנון של הוקר כמיירט חד-כנפי F.5/34‏ (Interceptor Monoplane F.5/34). כדי לבחון את התכנון, נבנה ביוני 1934 מודל ביחס של 1 ל-10 אשר נוסה במנהרת רוח במעבדה הפיזיקלית הלאומית (National Physical Laboratory) בטדינגטון (Teddington). לאחר חודשיים הצביעו תוצאות הניסוי על ביצועים אווירודינמיים משביעי רצון עד למהירות של כ-560 קמ"ש. התוצאות הסתמכו על הערכה כי מנוע תוצרת רולס-רויס מדגם PV.12 ולו משקל של 4,600 ליטראות (כ-2,100 ק"ג) יותקן במטוס. בשלב זה דיווחה חברת רולס-רויס כי המנוע החדש עתיד לספק 1,000 כ"ס. באוגוסט 1934 הגיש קאם את התוכניות הסופיות לייצור המטוס למשרד האווירייה. עבודתו של קאם התקבלה בהתלהבות, ותוך שבועות ספורים פורסם מכרז מפורט יותר המבוסס על התכנון, F.6/34, והוא התקבל בהוקר בשבוע האחרון של אוגוסט ובתחילת ספטמבר ניתן לתכנון שם חדש - F.36/34 מטוס קרב חד-מושבי חד-כנפי מהיר‏ (F.36/34 Single-Seat Fighter – High Speed Monoplane). מכאן הואץ קצב הפיתוח, לא רק מתוך מוטיבציה של הוקר אלא בעיקר בשל האירועים העולמיים שהתרחשו באותה תקופה, כאשר נראה היה שמלחמה נוספת בפתח.
תכנון ופיתוח > הכנסת הרולס-רויס מרלין PV.12

ב-17 בנובמבר 1934 הושלמו השרטוטים המלאים הראשונים של גוף המטוס והיה אפשר להתחיל בייצור החלקים. לפני סוף החודש התגלתה בעיה, כאשר הודיעה רולס-רויס על עלייה במשקל המנוע של כ-36 ק"ג. באמצעות הגדלת קיבולת התחמושת ב-400 קליעים, תוקנה הסטייה במרכז הכובד של המטוס שנגרמה כתוצאה משינוי זה, מבלי להזיז את המנוע ממקומו. עד לסוף דצמבר 1934 הושלם דגם בגודל מלא עשוי עץ של ההוריקן ולתוכו הוכנס מנוע P.V.12 שסיפקה רולס-רויס. דגם העץ סייע מאוד למהנדסים ולמתכננים מבחינת תכנון חלקים כמו תא הטייס על הראייה שלו, כן הנסע המתכנס לתוך גוף המטוס, צינורות הקירור, מיקום הרדיאטור והתקנת המקלעים, אשר בשלב זה עדיין היו מסוג ויקרס.
בניית אב-הטיפוס הראשון, K5083, החלה באוגוסט 1935 יחד עם מנוע ה-PV-12 מרלין. חלקי המטוס הורכבו ב-23 באוקטובר 1935 והמטוס עבר סדרת בדיקות וניסויים על הקרקע. ב-6 בנובמבר 1935 בוצעה טיסת הבכורה.
על אף שההוריקן היה מהיר ומתקדם יותר מכל מטוס אחר בשורות חיל האוויר המלכותי באותו הזמן, כבר בזמן שהוצג היו לתכנונו כמה חסרונות: המטוס נבנה בטכניקות של המטוסים הדו-כנפיים שבנתה הוקר בעבר, וחלקיו הודקו מכנית במקום בחיבורים מרותכים. קורות התמיכה של גוף המטוס נבנו מצינורות פלדה חלולים שתמכו בצלעות עשויות עץ וכוסו בבד עשוי פשתן מוקשה. למבנה מסוג זה היה גם יתרון: פגזי תותחים יכלו לעבור דרך צינורות הפלדה, צלעות העץ והבד ולא להתפוצץ. גם אם ייגרם נזק לאחד מצינורות הפלדה, יהיה תיקונו פשוט יחסית ויתבצע על ידי צוותי הקרקע של הבסיס. במטוס בעל מבנה עשוי כולו פלדה, כמו הספיטפייר, היה צורך בציוד מיוחד לתיקון פגיעות של פגזי תותח. שיטת הבנייה המיושנת של ההוריקן גם אפשרה את הרכבתו בתנאי שדה ובאמצעות ציוד בסיסי. לדוגמה, הוריקנים הורכבו במערב אפריקה ומשם טסו לזירת הלחימה של המזרח התיכון. כדי לחסוך מקום, החזיקו ספינות הצי המלכותי חלק מהסי הוריקנים שלהם מפורקים והם הורכבו מחדש כאשר נזקקו למטוסים נוספים.
בתחילה, הורכבו כנפי ההוריקן מזוג קורות פלדה שכוסו גם כן בבד. מספר הוריקנים כאלה עדיין היו בשירות בזמן הקרב על בריטניה, אף על פי שרובם הוחלפו במהלך שירותם או לאחר תיקון כאשר זמן החלפת הכנפיים ארך רק כשלוש שעות עבודה. כנפי מתכת עשויות מנתך אלומיניום הוצגו לראשונה באפריל 1939 ונעשה בהם שימוש בכל הגרסאות החדשות שנוצרו. המעבר לכנף מתכת שידרג את עומס הכנף ללא צורך בתמיכה נוספת.
אחד הדגשים של קאם בתכנון היה לספק ראייה היקפית טובה מתא הטייס, שנבנה גבוה על גוף המטוס ונתן למטוס פרופיל בעל גבנון. כדי להקל את הנגישות לתא הטייס נבנה מעין ארכוף בקצה האחורי של כנף ימין, שחובר דרך קפיץ מאחורי תא הטייס למדף שתחתיו ידית אחיזה. כאשר נסגר המדף נסוג הארכוף לתוך גוף המטוס. בנוסף, כוסו שורשי הכנפיים בחומר מונע החלקה.
בניגוד להוריקן, בבניית הספיטפייר נעשה שימוש בכיסוי מתכת על פני כל המטוס, מה שהפך אותו לקל וחזק יותר אך גם פגיע יותר. בזכות קלות תחזוקתו, כן הנסע החזק ומאפייני הטיסה הטובים שירת ההוריקן בכל זירת לחימה בה אמינות, פשטות תפעולית ופלטפורמת ירי יציבה היו חשובים יותר מביצועי הטיסה, בדרך כלל בתפקידי תקיפת מטרות קרקע. אחד התפקידים שנדרשו מההוריקן וגם מהספיטפייר בזמן תכנונם הייתה יכולת לשמש כמטוסי קרב ליליים. ההוריקן הוכיח את עצמו כמטוס פשוט להטסה ויעיל בהפלת מספר מפציצים גרמניים בשעות החשיכה. בתחילת 1941, נעשה שימוש בהוריקן כמטוס "פולש" (intruder) שסייר בלילות מעל שדות תעופה גרמניים בצרפת בניסיון ליירט מפציצי לילה בזמן שהמריאו או נחתו.
ייצור

ייצור ההוריקן החל ביוני 1936, בעיקר הודות למבנהו הפשוט וקלות ייצורו. כאשר גבר הסיכוי למלחמה, נוצר צורך דחוף לספק במהירות לטייסות חיל האוויר המלכותי מטוס קרב יעיל, ולא היה ברור אם הספיטפייר המתקדם יותר ייכנס לייצור בצורה חלקה. לעומת זאת, נעשה בייצור ההוריקן שימוש בטכניקות מוכרות ובנוסף היה לטייסות המבצעיות ניסיון רב בתחזוקה ובתיקון של מטוסים בעלי מבנה דומה. פשטות העיצוב אפשרה אלתורים ותיקונים בסדנאות טייסות הקרב. על אף הפוטנציאל שהציג המטוס החדש וסכנת איום המלחמה, התמהמה משרד האווירייה בהזמנת כמויות גדולות ממנו, ורק הודות לחברת הוקר שהחלה בייצור ללא חוזה מובטח קיבל חיל האוויר המלכותי את המטוס הראשון מוקדם כפי שקיבל.
טיסת הבכורה של המטוס הראשון שירד מפס הייצור עם מנוע מרלין סימן II התרחשה ב-12 באוקטובר 1937 וארבעת ההוריקנים הראשונים בשירות חיל האוויר המלכותי נמסרו לטייסת מס' 111 בתחילת דצמבר. עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה נוצרו כמעט 500 הוריקנים שציידו 18 טייסות.
במהלך 1940 הקים השר האחראי על ייצור המטוסים, הלורד ביברברוק (Beaverbrook), ארגון שבו מספר יצרניות מטוסים קיבלו את האחריות על תיקון ושיפוץ מטוסי הוריקן שניזוקו בקרבות. ה-United Kingdom Hurricane Repair Organisation גם שיפץ מטוסים שחוקי-קרב שנשלחו לאחר מכן ליחידות אימונים ולחילות אוויר אחרים.
סך הכל, נוצרו כ-14,000 מטוסי הוריקן וסי הוריקן. מרבית ההוריקנים נבנו על ידי הוקר (שייצרה אותן עד 1944), כאשר חברת הבת של הוקר, גלוסטר איירקראפט (Gloster Aircraft Company), ייצרה 2,750. חברת אוסטין אירו (Austin Aero) ייצרה 300. באונטריו, קנדה, חברת Canadian Car and Foundry ייצרה 1,400 שנקראו הוריקן סימן X.
ב-1938 נחתם בין חברת אוויון פיירי (Avions Fairey) הבלגית (חברת הבת של Fairey הבריטית) לחיל האוויר הבלגי חוזה לייצור 80 הוריקנים עם ארבעה מקלעי 13.2 מ"מ. שלושה נבנו ושניים הוטסו עם חימוש זה עם תחילת הבליצקריג במאי 1940 ולפחות תריסר הוריקנים נוספים נבנו על ידי אויון פיירי עם החימוש התקני של שמונה מקלעים בעלי קליבר רובה (7.62 מ"מ).
ב-1939, ניתן רישיון לייצור 100 מטוסי הוריקן לממלכת יוגוסלביה. 20 מטוסים הורכבו עד לאפריל 1941 והוריקן אחד בו הורכב מנוע גרמני מסוג דיימלר-בנץ 601 טס טיסת מבחן ב-1941.
פולין הזמינה הוריקן בודד לצורך התרשמות. בהמשך הוזמנו עשרה הוריקנים שבתחילת ספטמבר 1939 הועמסו על ספינה שיצאה מבריטניה לכיוון נמל קונסטנצה שברומניה, בעלת בריתה של פולין, שם המתינו טייסים פולניים כדי לקבל את המטוסים ולהטיסם לארצם. ב-17 בספטמבר, בהיותו בלב ים, הוחזר המשלוח ומרבית המטוסים הגיעו לידי חיל האוויר המלכותי ומקצתם לידי פינלנד.
היסטוריה מבצעית > המלחמה המדומה

ההוריקן ערך את טבילת האש הראשונה שלו ב-21 באוקטובר 1939. באותו היום, המריא גף A של טייסת מס' 46 מחוף לינקולנשייר ליירוט תשעה מטוסים ימיים מדגם היינקל He 115 שחיפשו אחר ספינות אויב בים הצפוני. המטוסים הגרמניים כבר ניזוקו בהתקפה ראשונית של זוג ספיטפייר מטייסת מס' 72, כאשר יורטו על ידי ששת ההוריקנים בגובה פני הים וארבעה מהם הופלו.
בתגובה לבקשת ממשלת צרפת לסיוע של עשר טייסות קרב, התעקש ראש פיקוד מטוסי הקרב, מרשל האוויר סר יו דאודינג שהיענות לבקשה תדלל משמעותית את הגנתה האווירית של בריטניה. לכן, נשלחו תחילה ארבע טייסות הוריקן (1, 73, 85 ו-87) לצרפת בעוד טייסות הספיטפייר נשארו בבריטניה להגנה מקומית. טייסת מס' 1 הייתה הראשונה שעברה לצרפת ב-9 בספטמבר 1939 והטייסות האחרות הגיעו עד ה-15. ארבע טייסות הקרב הצטרפו לכנף מס' 60 אשר משימתה הראשונית הייתה הגנה וסיוע לכוחות הצבא של חיל המשלוח הבריטי בצרפת. לאחר לחץ מדיני מצד הצרפתים לטייסות קרב נוספות שלח דאודינג כפשרה שתי טייסות נוספות (607 ו-615) של מטוסי גלוסטר גלדיאטור.
ב-30 באוקטובר הפיל הוריקן מטייסת מס' 1 דורניר Do 17. המטוס הגרמני, שהיה במשימת צילום של שדות תעופה של בעלות הברית סמוך לגבול, נחשב כהפלה הראשונה של חיל האוויר המלכותי על אדמת אירופה במלחמת העולם השנייה. ב-6 בנובמבר 1939 התרחש הקרב האווירי הראשון בין הוריקן למטוסי מסרשמיט Bf 109 שבסופו חזר ההוריקן מטייסת מס' 73 עם חמישה חורים בגופו. קצין האוויר (Flying Officer) אי.ג'יי "קובר" קיין (E. J. "Cobber" Kain) מניו זילנד השיג את ההפלה הראשונה של טייסת מס' 73 ב-8 בנובמבר 1939, הפך ב-26 במרץ 1940 לאלוף ההפלות הראשון של חיל האוויר המלכותי והפיל בסך הכל 16 מטוסים.
ב-22 בדצמבר ספגו ההוריקנים את אבדותיהם הראשונות: שלושה הוריקנים שהוזנקו ליירוט מטוס לא מזוהה באזור מץ הופתעו על ידי רביעיית מטוסי Bf 109 שהפילו שניים מהם.
היסטוריה מבצעית > המערכה על צרפת

במאי 1940, בעוד הבליצקריג הגרמני צובר תנופה, תוגברו ההוריקנים בצרפת על ידי טייסות מס' 3, 79 ו-504. ב-10 במאי ארעה ההתקלות הראשונה בין מטוסי ההוריקן לבין מטוסי כוח הפלישה: הטייסות טענו להפלת 42 מטוסים גרמניים ב-208 גיחות, אף לא אחד מהם מטוס קרב, במחיר איבוד של שבעה הוריקנים. ב-12 במאי החלו טייסי ההוריקן לקחת חלק במשימות ליווי מפציצים, ובאותו בוקר המריאו חמישה מפציצים קלים מדגם פיירי באטל למשימת הפצצה של שני גשרים על נהר המז ליד מאסטריכט שבהולנד, בליווי של שמונה הוריקנים מטייסת מס' 1. כאשר התקרב המבנה למאסטריכט הם יורטו על ידי 16 מטוסי מסרשמיט Bf 109 שהפילו שני מפציצים ושני הוריקנים. שני מפציצים נוספים הופלו באש נ"מ והאחרון נאלץ לנחות נחיתת אונס לאחר שנפגע. טייסי ההוריקנים טענו להפלת שישה מטוסים (ארבעה מטוסי מסרשמיט ושני היינקל He 122) אך בפועל הופל מסרשמיט אחד בלבד.
ב-13 במאי הגיעו 32 הוריקנים נוספים. כל עשר טייסות ההוריקן המבוקשות פעלו בשלב זה על אדמת צרפת והם ספגו את מלוא עוצמת המתקפה הגרמנית. בימים הבאים סבלו טייסות ההוריקנים מאבדות כבדות: 27 מטוסים הופלו, מתוכם 22 על ידי מטוסי מסרשמיט, ו-15 טייסים נהרגו. באותו היום טענה טייסת מס' 3 להפלת 17 מטוסים, טייסות מס' 85 ו-87 טענו לארבע כל אחת וטייסת מס' 607 לתשע הפלות. במהלך שלושת הימים הבאים, אבדו לפחות 51 הוריקנים, בקרבות ובתאונות. עד ל-17 במאי, סוף השבוע הראשון ללחימה, שמרו על כוחם המבצעי רק שלוש טייסות. על אף אבדותיהם הכבדות הצליחו ההוריקנים להשמיד מספר כמעט כפול של מטוסים גרמניים. ב-18 במאי נמשכו קרבות האוויר כאשר טייסי ההוריקן טענו להפלת 57 מטוסים וככל הנראה עשרים נוספים (39 אבדו לפי רישומי הלופטוואפה). למחרת טענו טייסות מס' 1 ו-73 להפלת 11 מטוסים, אך במהלך יומיים אלה ספגו ההוריקנים אבדות כבדות יותר: 68 הופלו או נאלצו לנחות נחיתת אונס כתוצאה מנזקי הקרבות, 15 טייסים נהרגו, שמונה נשבו ו-11 נפצעו. שני שלישים מאבדות ההוריקנים נגרמו על ידי מטוסי המסרשמיט Bf 109 והמסרשמיט Bf 110. בשעות אחר-הצהריים של ה-20 במאי קיבלו טייסות ההוריקן פקודה לנטוש את בסיסיהם ביבשת ולחזור לבריטניה ובאותו היום ביקש מפקד טייסת מס' 1 להחזיר את טייסיו לבריטניה, זאת על אף שהטייסת פעלה בצורה המוצלחת ביותר בזמן המערכה: היא הפילה 63 מטוסים במהלך עשרה ימים וטייסיה היו היחידים שעוטרו בזמן המערכה בעשרה עיטורי צלב התעופה המצטיין ושלושה עיטורי מדליית התעופה המצטיין. חמישה טייסים אבדו: שניים נהרגו, אחד נשבה ושניים נפצעו ואושפזו. בערב ה-21 במאי, השתייכו ההוריקנים היחידים שנותרו על אדמת צרפת לכוח התקיפה הקדמי של חיל האוויר המלכותי (RAF Advanced Air Striking Force) שהועבר לבסיסים סביב טרואה והורכב מטייסות מס' 1, 73 ו-501. בין ה-10 ל-21 במאי הופלו, על פי טענות הטייסים, 499 מטוסים ו-123 נוספים שנפגעו אך לא נרשמו כהפלות. על פי דוחות הגרמנים, 299 מטוסים אבדו ו-65 ניזוקו קשות בידי חיל האוויר המלכותי. אחרוני מטוסי ההוריקן עזבו את צרפת ב-21 ביוני. מתוך 452 המטוסים שלחמו בזמן הבליצקריג חזרו לבריטניה רק 66, כאשר 178 ננטשו בשדות תעופה שונים בצפון צרפת.
היסטוריה מבצעית > מבצע דינמו

בזמן מבצע דינמו, פינוי הכוחות הבריטיים, הצרפתיים והבלגיים שנותקו על ידי הצבא הגרמני במהלך קרב דנקרק, פעל ההוריקן מבסיסים על אדמת בריטניה. בין ה-26 במאי ל-3 ביוני 1940, הפילו 14 טייסות ההוריקנים שהשתתפו בלחימה 108 מטוסי אויב ו-27 טייסים הפכו לאלופי הפלות. האבדות כללו 22 טייסים שנהרגו ושלושה שנשבו. ב-27 במאי יירטו 13 הוריקנים מטייסת מס' 501 24 מפציצי היינקל He 111 בליווי 20 מטוסי Bf 110. ההוריקנים טענו שהפילו 11 מפציצים וגרמו נזק לאחרים כאשר להם נגרם נזק מועט. למחרת הפילו מטוסי קרב גרמניים שישה הוריקנים מול חוף אוסטנד ושישה ספיטפיירים מעל דנקרק. ב-29 במאי הופלו שמונה הוריקנים נוספים מעל דנקרק.
ב-7 ביוני, גילה אלוף ההפלות הראשון של חיל האוויר המלכותי במלחמה, "קובר" קיין, שהוא עתיד לחזור לבריטניה ל"חופשת מנוחה" ביחידת אימונים. בזמן שעזב, הוא החליט לבצע תרגילים אווירובטיים מעל בסיסו ובמהלכם איבד שליטה על המטוס ונהרג.
העימותים הראשונים מול הלופטוואפה הראו שההוריקן מסוגל לבצע פניות חדות ולשמש פלטפורמת ירי יציבה אך היה ברור שהמדחף הדו-להבי תוצרת וואטס פגע בביצועי המטוס. לפחות טייס אחד התלונן שהיינקל HE 111 הצליח לנסוק ולברוח מפניו במהלך מרדף כאשר בשלב זה כבר נחשב המפציץ הגרמני כמיושן. בתחילת המלחמה פעל מנוע ההוריקן על דלק מסוג Avgas ‏87 אוקטן סטנדרטי. מתחילת 1940 הדלק בעל 100 אוקטן שיובא מארצות הברית נעשה זמין יותר. מפברואר 1940 הוריקנים בעלי מנועי מרלין II ו-III עברו התאמות שהביאו להגברת הדחף על ידי מגדש טורבו לחמש דקות פעולה (על אף שבמספר מקרים נעשה בו שימוש רצוף של 30 דקות). הדחף הנוסף הגדיל את ביצועי המנוע בכמעט 250 כ"ס, מהירות המטוס עלתה לבין 40 ל-56 קמ"ש מתחת לגובה של 4,600 מטר (15,000 רגל) וכמו כן השתפרה גם מהירות הטיפוס. אמצעי זה של כוח נוסף היווה פתרון חשוב בזמן המלחמה ואפשר להוריקן להתמודד בתנאים שווים יותר כנגד ה-Bf 109E ולהגדיל את יתרונו על ה-Bf 110C, בעיקר בגובה נמוך. בזכות "תוספת כוח בחירום" זו יכול היה מנוע מסוג מרלין III להפיק 1,310 כ"ס בגובה של 2,700 מטר.
הוריקנים שצוידו במדחף מהירות קבועה תלת-להבי תוצרת רוטול (Rotol) סופקו החל ממאי 1940, והייצור נמשך בכל זמן הקרב על בריטניה. המדחף החדש הפך את ביצועי המטוס מ"מאכזב" ל"בינוני-מתקבל על הדעת" והמטוסים המשופרים נעשו מבוקשים יותר על ידי הטייסות מאשר אלה המצוידים במדחף הישן יותר בעל שתי המהירויות.