stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטנהופ פורבס
הערות שוליים

↑  Stanhope Forbes (ארכיון)
↑  Mrs. Lionel Birch. Stanhope A. Forbes, A. R. A., and Elizabeth Stanhope Forbes, A. R. W. S.. Cassell, limited; 1906. p. 39, 40.
↑  Maude C Stanhope FORBES | Cornwall Artists Index, cornwallartists.org (באנגלית)
↑  Mrs. Lionel Birch. Stanhope A. Forbes, A. R. A., and Elizabeth Stanhope Forbes, A. R. W. S.. Cassell, limited; 1906. pp. 12-15.
↑  Stanhope FORBES | Cornwall Artists Index, cornwallartists.org (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AAG: 1012  GND: 119366134  ISNI: 0000 0000 6675 7840  LCCN: nr93000571  NTA: 108250318  RKD: 28606  SNAC: w6z3338h  ULAN: 500028204  VIAF: 22949653   WorldCat (עם VIAF): 22949653 
סטנהופ פורבס, דיוקן בנו שנהרג במלחמת העולם, 1916
סטנהופ פורבס, רחוב הטברנה בניולין, 1893
פרנק נודרשר

| --- | --- |
פרנק נודרשר, דיוקן
 לידה:  19 ביולי 1880 סנט לואיס, ארצות הברית 
 פטירה:  7 באוקטובר 1959 (בגיל 79) קלייטון (מיזורי), ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 
פרנק ברנרד נודרשר (בגרמנית: Frank Bernard Nuderscher;‏ 19 ביולי 1880 - 7 באוקטובר 1959) היה מאייר וצייר בסגנון האימפרסיוניזם האמריקאי. הוא נקרא "דיקן אמני סנט לואיס" לציין את מנהיגותו בקהילה האמנותית במיזורי.
רקע והשכלה

פרנק נודרשר נולד בסנט לואיס, בנו של קבלן בניין מצליח. אביו רצה שהוא יצטרף לעסק המשפחתי, אבל לנודרשר תמיד הייתה משיכה לאמנות. האגדה מספרת שפרנק נודרשר שכנע את אביו לתמוך בשאיפותיו, כאשר בגיל 12 הרוויח שני דולרים ממכירת שרטוט שצייר, ולכן אביו השתכנע שהוא יכול להתפרנס כאמן.
נודרשר היה אוטודידקט - ולימד את עצמו. עם זאת, ידוע כי הוא למד בשיעורי אמנות בניו יורק, פילדלפיה, וגם למד אמנות באירופה, וכי נרשם לבית הספר לאמנויות יפות באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
בשנת 1904, נודרשר הפנה לראשונה את תשומת לב קהילת האמנויות היפות עם ציורו של ״גשר אדס״ בסנט לואיס, שזכה בפרס הראשון בתחרות גילדת האמנים, בהשתתפות אמנים מכל העולם ביריד העולמי בסנט לואיס ב -1904. ביקסבי, פטרון אמנות ונדבן, רכש את היצירה לאוסף שלו ועודד את האמן הצעיר. ״גשר אדס״ יהפוך לנושא חוזר של נודרשר, והסטודיו העתידי שלו במרכז העיר סנט לואיס השקיף על המבנה האיקוני.
עבודות יצירה > איורים

בתחילת הקריירה שלו, נודרשר עשה עבודות איור רבות יותר ממה שעשה מאוחר, כאשר המוניטין שלו כצייר איפשר לו להתמקד בעיקר באמנות. כמאייר, הוא יצר פרסומות מסחריות, רישומי ארכיטקטורה, איורי ספרים וכריכות מגזינים. הוא הצליח עם אוסקר א' ברינינגהאוס, ליצור את העיצובים והרישומים עבור הפלטפורומות במצעדים ובפסטיבלים בסנט לואיס בין 1945 ל -1954.
עבודות יצירה > ציורים

ציורי השמן המוקדמים של נודרשר שיקפו את האווירה העירונית התוססת של סנט לואיס במחצית הראשונה של המאה העשרים. הוא התמקד בסצנות תעשייתיות, נופי רחוב ומונומנטים עירוניים כמו גשר אדס. נודרשר צייר מבנים ללא קווי מתאר מוגדרים בצורה חדה וסגנונו הטונליסטי העביר את האוויר המעורפלת, האור המסונן, ואת האובך הערפילי של העיר התעשייתית.
זמן מה לאחר 1910 גילה נודרשר כי יכולתו לצבוע את הדקויות של האווירה האורבנית איפשרה לו לתאר את האוויר והערפל המאפיינים את הגבעות והעמקים של הרי אוזרק. נופי אוזרק שלו הפכו ליצירתו האופיינית ביותר והמתאפיינים באווירת שלווה וצבעים מתונים, לעיתים קרובות פסטליים. נודרשר כל כך אהב לצייר באוזרק ולכן רכש בית בארקדיה, מיזורי והעביר את משפחתו לשם. משפחת נודרשר בילתה את רוב שנות העשרים בארקדיה, ונודרשר אף שימש כראש העיירה.
אף שייתכן שנודרשר נודע יותר כצייר נופי אוזרק, הוא לא נטש את הנושאים העירוניים הקודמים שלו. הוא המשיך לצייר את סנט לואיס העירונית ואת עמק ארקדיה הכפרי ולא ראה שום קונפליקט בהצגתם יחד.
ציורי נודרשר נמצאים באוספים של מוזיאון האמנות של סנט לואיס, מוזיאון ההיסטוריה של מיזורי, אחוזת מושל מיזורי, מוזיאון האמנות והארכאולוגיה באוניברסיטת מיזורי, ספריית סנט לואיס מרקנטיל באוניברסיטת מיזורי - סנט לואיס, המרכז לאמנויות בארקנסו והמוזיאון באוניברסיטת סנט לואיס.
עבודות יצירה > ציורי קיר

בשנות העשרים המוקדמות המוניטין של נודרשר כצייר זיכה אותו בפרויקטים של ציור קיר בקפיטול של מדינת מיזורי. הוא תכנן כמה עיצובים שונים לפרויקט לפני שהחליט על אחד הנושאים האהובים עליו, גשר אדס, ציור שהושלם בשנת 1922, הציור אהוב על מבקרי הקפיטול בגלל האשליה האופטית של הגשר הנע כשהצופה חולף על פניו.
נודרשר צייר ציורי קיר בכל רחבי ארצות הברית, כולל בעיר ניו יורק, באטלנטה ובסן פרנסיסקו. הוא היה מבוקש כצייר של ציורי קיר, במיוחד במיזורי, שם יצר עבודות בבנקים, בבתי ספר, במוזיאונים ובאחוזות פרטיות. המשימות הבולטות כללו ציורי קיר בבניין מיזורי ביריד העולמי של ניו יורק בשנת 1939, מוזיאון האוקיינוס השקט, גן החיות של סנט לואיס ובית החולים סנט לואיס.
בשנת 1955 עלה אחד מציורי קיר של נודרשר לכותרות ארציות בגלל התנועה לזכויות האזרח. בציור הקיר שלו, אפוטאוזיס של סנט לואיס, שעיטר את חדר האספה של מועצת החינוך של סנט לואיס, כלל ילדים לבנים בלבד. לאור המחלוקת של שילוב גזעי בבתי הספר הציבוריים בסנט לואיס, נודרשר התנדב לצבוע מחדש שניים מהילדים שבציור הקיר כילדים אפרו-אמריקאים ובכך לשלב את נושא שוויון הזכויות במעשה סמלי.
דיקן אמני סנט לואיס

לדברי היסטוריון האמנות ויליאם גרץ, נודרשר "היה הצייר האימפרסיוניסטי המשמעותי ביותר שבילה את כל הקריירה שלו במיזורי." במערב התיכון, נודרשר הוערך ככזה במהלך חייו, והוא ניצל את השפעתו כדי לחנך אמנים אחרים ולקדם את האמנויות באזור.
נודרשר היה האמן האחרון ששרד במושבת האמנים בסנט לואיס. הוא היה חבר באגודה הלאומית לציירי קיר, גילדת האמנים של סנט לואיס, היה נשיא האמנים העצמאיים של סנט לואיס, והיה יו"ר של הליגה המקצועית לאמנים אמריקאיים. נורדשר גם הקים את אגודת ציירי אוזרק יחד עם קרל קראפט ורודולף פ. אינגרל.
נודרשר היה המייסד והמנהל של בית הספר לאמנות באוזרק בארקדיה, וניהל בית ספר קיץ בקימסוויק, מיזורי.
בשנות השלושים של המאה העשרים הוא שימש כמפקח האזור על פרויקט האמנויות הפדרליות של WPA באזור סנט לואיס.
במהלך כהונתו הארוכה כאמן ומורה, אימן נודרשר דורות רבים של ציירי מיזורי.
לאחר קריירה של למעלה מחמישים שנה נודרשר נפטר ממחלת לב בביתו בקלייטון, מיזורי, בגיל 79.
הערות שוליים

↑  Morrissey, Thomas E. Gateway Heritage. "Cityscapes and Ozark Views, The Art of Frank B. Nuderscher", Winter 1990-91, p. 70
↑  St. Louis Globe Democrat. "Frank Nuderscher Dies; Top Artist Here", October 8, 1959.
↑  Gerdts, William H. American Impressionism. Abbeville Press, 1984, p. 252.
↑  Gerdts, William H. Art across America: two centuries of regional painting, 1710-1920, Volume 3. Abbeville Press, 1991, p. 59.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 96104 
פרנק נודרשר, נוף בהרי אוזרק, 1920
פרנק נודרשר, ערפל ושמש, 1921
פרנק נודרשר, הגשר בסנט לואיס, ציור קיר בבניין הקפיטול של מיזורי, 1922
פרנק נודרשר, פריחת הדובדבן, 1914
אדולף איבון

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1817 Eschviller, מוזל, צרפת 
 פטירה:  11 בספטמבר 1893 (בגיל 76) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות אוטויי 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 הושפע על ידי:  פול דלארוש 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד 
 
אדולף איבון (בצרפתית: Adolphe Yvon;‏ 1817–1893) היה צייר צרפתי, הידוע בציורי מלחמות נפוליאון. איבון למד אצל פול דלארוש, עלה לתהילה במהלך האימפריה השנייה, וסיים את הקריירה שלו כמורה.
קריירה

זמן קצר לאחר תום מלחמת קרים בספטמבר 1855, הוזמן איבון על ידי ממשלת צרפת לצייר תמונה גדולה של לכידת המבצר בסבסטופול. הוא הפליג לחצי האי קרים ב־19 בפברואר 1856, שם בילה שישה שבועות ביצירת תיק רישומים וכן ביקר בשדה הקרב של אינקרמן.
בשנת 1857 הוצג בסלון של פריז הציור הגמור "לכידת המבצר של מלקוף 8 בספטמבר 1855", ושנתיים לאחר מכן הוצגו "נקיק מלקוף" ו"לה קורטיין דה מלקוף". "לכידת המבצר" הייתה יצירה בגודל 6 מטר על 9 מטרים וייצגה את הרגע בו נלכד המבצר בסביבות אחר הצהריים של יום הקרב.
בשנים שלאחר מכן החל הקיסר נפוליאון השלישי להעריץ את סצנות הקרב שלו. באופן טבעי הוא האדיר את הקטל בקרבות של נפוליאון הראשון.
איבון הפך לקצין של לגיון הכבוד בשנת 1867, וצייר את דיוקנו של נפוליאון השלישי בשנה שלאחר מכן .
איבון היה ידוע כמורה מוביל לציור בבית הספר לאמנויות יפות בשנים 1863–1883. כמה ציירים אמריקאים קיבלו ממנו הדרכה, בניהם כריסטיאן שוסלה, אלפרד וורדסוורת תומפסון, ויליאם סרטין וג'וליאן אלדן וייר. האחרון לקח שיעורי ציור חיים אחר הצהריים אצל איבון החל בסתיו 1874.
בשנת 1881 מונה אדולף איבון לפרופסור לשרטוט באקול פוליטכניק 12, ועבד שם עד שנת 1887, ופרש ממנו בגלל מגבלת הגיל. הפדגוגיה של איבון התבססה על חזרה לציור פשוט, על התבוננות בטבע. "איבון רצה לתת לתלמידים את ההבנה של האנטומיה האנושית שלדעתו חיונית לציירים. כדי להראות להם את התועלת בלימוד, הוא היה מקבץ אותם סביבו, ומשרטט על קרטון שהוצב בפינת החדר בכמה קווים פשוטים תוך מספר דקות, רישום של הדומן. הוא היה מלווה כל קו בהסבר הנוגע לפרופורציות של גוף האדם כמו גם לזוויות השונות שנקבעות על ידי התנועות.
הוא גם חשב שמועיל לתת להקנות להם כמה מושגים לגבי האנטומיה של הסוס. המטרה שהציב הייתה ללמד אותם, על ידי מספר קטן של קווים מקדימים, כיצד לצייר במהירות רישומים מהחיים."
איבון קבע את הנושא לרישומי הקומפוזיציה לתלמידיו, למשל, "רצח יוליוס קיסר", ופירט כיצד לעשות זאת: "קיסר מכסה את ראשו בטוגה... הוא מועבר לרגלי הפסל של פומפיוס, שנשטף בדמו."
אלכסנדר סטיוארט, האספן האמריקני, ביקש מאיבון לצייר את הפיוס בין הצפון והדרום (ציור שאבד) בשנת 1870, וכן את ״הגאונות של אמריקה״ (1858, 1870). דיוקנו של הנשיא קרנוט (1888) שהוצג בתערוכה הקולומביאנית העולמית.
גלריה

הגאונות של אמריקה
נפוליאון השלישי
כיבוש המבצר
הנסיגה מרוסיה
פרדידנד בארוט
הקרב באפטוריה
הערות שוליים

↑  Harrington, Peter, "Painting the Crimean War", Military Illustrated No. 109, June 1997, p. 32-33.
↑  Delperier, Louis, "Yvon, Le dernier des classiques", Uniformes, No. 68, July–August 1982, pp. 12-18.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810689156705606  BnF: cb149672749 (data)  GND: 117591998  ISNI: 0000 0000 6661 4196  LCCN: nr91031266  RKD: 86024  SNAC: w6qq0txm  SUDOC: 158884744  ULAN: 500023585  VIAF: 29803746   WorldCat (עם VIAF): 29803746
אנה אלמה-טדמה

| --- | --- |

 לידה:  1867 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1943 (בגיל 76 בערך) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפעה על ידי:  לורנס אלמה-טדמה 
 
אנה אלמה-טדמה (באנגלית: Anna Alma-Tadema;‏ 1867 – 1943) הייתה אמנית וסופרת בריטית. אלמה-טדמה עבדה בעיקר ברישום וציור, ויצרה דיוקנאות וייצוגים רבים של סצנות פנים, פרחים ומבנים. היא הושפעה מאביה, סר לורנס אלמה-טדמה, והציגה את עבודותיה בתערוכות איתו ועם אמה החורגת, לורה תרזה אלמה-טדמה. אנה אלמה-טדמה הוכרה בזכות הישגיה כאמנית בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו ובתערוכת פריז של 1889.
ביוגרפיה

אנה אלמה-טדמה הייתה בתם השנייה של הצייר ההולנדי סר לורנס אלמה-טדמה ואשתו הצרפתייה, שגרה בבריסל. לורנס, אחותה הגדולה, נולדה בשנת 1864. אם הבנות נפטרה בשנת 1869. לורנס ובנותיו עברו לאנגליה. אביה התחתן בפעם השנייה בשנת 1871, כשאנה הייתה בת ארבע.
אנה אלמה-טדמה גדלה בלונדון עם משפחתה. אחותה לורנס קיבלה את השכלתה בבית, וההערכה היא שאנה למדה בבית הספר. אנה אלמה-טדמה מופיעה לפחות פעמיים בציורים של אביה. בשנת 1873 תוארה היא ואחותה ב"פינה שלנו ", ובשנת 1883, אביה צייר את דיוקנה.
אמה של אנה, אביה ואמה החורגת היו ציירים, וכתוצאה מכך היא גדלה בבית מאוד אמנותי. אביה לורנס קיבל השראה מסיפורים ואגדות קדם ופיתח סגנון שאותו חיקו לורה, אנה ואמנים אחרים. לאחר שמת, הפופולריות של יצירותיו וסגנונו דעכו במשך השנים. אחותה של אנה, לורנס, הייתה משוררת, ציירת, סופרת, מבקרת, מחזאית וסופרת סיפורים קצרים.
יצירה

אלמה-טדמה תוארה על ידי הביוגרפית הלן צימרן כ"אמנית עדינה שירשה כל כך הרבה מאביה עד מצב של העתקה מדויקת." בתקופתה כאמנית, יצרה אנה אלמה-טדמה כמה דיוקנאות, ציורים של פרחים, וכן תיאורים בצבעי מים של פנים בתים ובניינים. דוגמה אחת דיוקנאותיה של אנה אלמה-טדמה היא "העלמה טסה גוסה". יצירה זו ואחרות, כמו "עמק הערפל" ו"חדר הזהב", הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות.
אנה אלמה-טדמה ציירה בצבעי מים את פנים הבית של משפחתה, בסמוך לריג'נטס פארק בלונדון. בית המשפחה עוצב באקסטרווגנטיות על ידי אביה כך שיהיה דומה לוילה רומאית. חדר המגורים, שאותו ציירה אלמה-טדמה שהיא כנערה, הוצג בשנת 1893 בתערוכה הקולומביאנית בשיקגו. בנוסף, בשנת 1885 ציירה אלמה-טדמה את 'חדר הזהב', שייצג גם את פנים הבית המשפחתי.
אלמה-טדמה הציגה את עבודותיה באנגליה במשך כארבעים שנה. היא הציגה חמש עשרה יצירות באקדמיה המלכותית בין 1885 ל -1928, כולל "חדר הזהב", "העלמה טסה גוסה", "עמק הערפל", אף על פי שהתגוררה בלונדון, הציגה עבודות גם בארצות אחרות. בשנת 1889 היא זכתה במדליה בתערוכה בפריז. בנוסף, אנה, אביה לורנס ואמה החורגת לורה כולם הציגו וזכו בפרסים בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו בשנת 1893.
עבודותיה של אנה אלמה-טדמה ממשיכות להיות מוצגות בהווה. לדוגמה, עבודותיה נכללו בתערוכה של מוזיאון ויקטוריה ואלברט באפריל 2011, "פולחן היופי: התנועה האסתטית 1860–1900" בלונדון.
חיים אישיים

אלמה-טדמה הייתה מחויבת לתנועה זכות הבחירות של הנשים משנת 1897. אנה אלמה-טדמה ואחותה לא התחתנו.
הן היו עניות ולא הייתה להן קריירה מצליחה בשנותיהן המאוחרות.
הערות שוליים

↑  Sara Gray (2009). The Dictionary of British Women Artists. Casemate Publishers. pp. 17–18.
↑  The Intelligence: A Semi-monthly Journal of Education, E.O. Vaile, 1900. (באנגלית)
↑  Ian Chilvers, The Oxford Dictionary of Art and Artists, Oxford University Press, 2009, ISBN 978-0-19-953294-0. (באנגלית)
↑  Ellen Gosse (1894). "Laurens Alma-Tadema". The Century. XLVII. Century Company. pp. 484–497.
↑  Elree I. Harris; Shirley R. Scott (26 November 2013). A Gallery of Her Own: An Annotated Bibliography of Women in Victorian Painting. Routledge. pp. 53, 245, 248
↑  Journal of the Society of Arts, The Society, 1894. (באנגלית)
↑  Deborah Cherry (12 November 2012). Beyond the Frame: Feminism and Visual Culture, Britain 1850 -1900. Routledge. p. 144.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6703 3529  LCCN: nr94021536  RKD: 1270  SNAC: w65b4fg0  ULAN: 500019382  VIAF: 4812629   WorldCat (עם VIAF): 4812629 
אנה אלמה-טדמה, חדר ההסבה בבית, 1885
אנה אלמה-טדמה, הכנסייה באיטון, 1886
בית הכנסת בדרך פרנקל לאו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 על שם:  דרך פרנקל לאו 
 מיקום:  בודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1888
 תאריך פתיחה רשמי:  1888 
 
 קואורדינטות:  47°31′18″N 19°02′14″E﻿ / ﻿47.5216°N 19.0372°E﻿ / 47.5216; 19.0372
 frankel.hu
 he
 
בית הכנסת הנאולוגי בדרך פרנקל לאו (בהונגרית: Frankel Leó úti neológ zsinagóga), המכונה גם בית הכנסת אוילק (Újlaki zsinagóga) נמצא ברובע 2 של בודפשט בצד של בודה (עיר) באזור פלהאויז (בהונגרית:Felhévíz בגרמנית: Aigen), בצד הצפוני של גשר מרגיט הנטוי על הדנובה. בית הכנסת נמצא בדרך פרַנקל לאו 49 ( Frankel Leó út 49), מוקף בבית מגורים. לאו פרנקל היה פוליטיקאי הונגרי-יהודי.
כאשר נבנה בית הכנסת בשנת 1888 הוא תוכנן להכיל 400 מתפללים.
היסטוריה

אבן הפינה לבית הכנסת הונחה בשנת 1887. המבנה תוכנן על ידי האדריכל היהודי שאנדור פלנר בסגנון נאו-גותי. הוא נבנה במקור בשטח פתוח באתר של בית כנסת קודם בן 100 שנה והחדש נחנך ב-8 באוגוסט 1888. הכניסה אליו היא מרחוב ז'יגמונד (היום דרך פרנקל לאו). בית הכנסת היה מוקף בתים חד קומתיים, אטליז כשר ובתי מגורים של הקהילה היהודית, בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוקם סביב בית הכנסת בית מגורים, ומאז הנגישות אליו מהרחוב הייתה דרך שער מקושת ומשולש שנסגר בסורג ברזל. בשנת 1928 נבנה בית הכנסת עצמו מחדש, הורחב ובתוספת לוח בטון מזוין שולב בבניין המגורים.
בסוף מלחמת העולם השנייה שימש כאורווה. תחת הסוציאליזם שוב תיפקד כבית תפילה. הוא שופץ לחלוטין בשנת 2000. בזמן זה הוקם לוח זיכרון לשבט הצופים היהודיים ורשמרטי שפעל במקום.
המבנה

חלק הכניסה בולט קדימה מהחזית, השער עשוי עץ עם קישוט ברזל. מדרגות רחבות מובילות כמרפסת עד לשער, גם המדרגות שמובילות למדרגות הצדדיות (לשערי עזרת הנשים) יוצרות מאין מרפסת. מעליהן מצויים חלונות גדולים דו-חלקיים עם קשתות מחודדות.
החזית הנאו-גותית היא בעלת שלושה צירים, מכוסה בלבני קלינקר, החלקים מטויחים. החלק האמצעי של החזית הראשית מוקף מימין ומשמאל בעמודי שווא. מעליו עולה גמלון מדרגות. בין שני עמודי השווא, המעקה הראשי יוצר שדה מחודד של קשתות, ובמרכזו לוחות אבן פסיפס של לוחות הברית. קו המדף שמעל שתי הכניסות הצדדיות מודגש על ידי תבנית רומנטית של חצאי עיגול.
בפנים ישנם מסדרונות תליים על עמודים. כשנכנסים אל אולם התפילה דרך הלובי, באמצע נמצאת הבימה מעץ ומשני צדדיה ממוקמות שתי מנורות שבעת הקנים, מול ארון הברית. ארון הברית עצמו מקושט במגן דוד ובלוחות הברית. מימין ומשמאל משלימים את התמונה חלונות מצוירים בסגנון גותי. גלריות עזרת הנשים, המשתרעות עמוק בפנים, בנויות בכיפה משולבת משולשת, מוארות על ידי חלונות מקושתים. קשתות הכיפה מסתיימות בזיזים מעוטרים. לוחות שיש על הקירות הצדדיים מזכירים את זכר קדושי השואה ואת רבניה הגדולים של הקהילה.
בית מגורים שנבנה בסמוך לבית הכנסת

בית המגורים, שנמסר ב־1 באוגוסט 1928, נבנה לחברים ולמוסדות של הקהילה ביוזמת נשיא הקהילה לשעבר ברטולד באאר. העיצוב הפנימי של הבניין היה גם איכותי. הגיליון של המגזין "חלל וצורה" (Tér és Forma) תיאר: "הדירות מעוצבות היטב, השירותים מרוצפים בצורה עשירה. בבנין יש הסקה מרכזית, שמחממת גם את בית הכנסת."
בית מגורים שנבנה בסמוך לבית הכנסת > תושבי בית המגורים

התושב הראשון, מור איצקוביץ', היה בעל התפילה שעבר לקומה הראשונה של בית הדירות ביום המסירה. רבים מעשירי היהודים גרו בבנין: משפחת פופר, בעלי מפעל העץ הסמוך, יאקאב קרמר, הבעלים של מפעל קנבס בסגד, ורז'ה דומצר, מנכ"ל המפעל של ניוואה בהמבורג, שרכש דירה בבנין. חברי שבט הצופים היהודיים מס' 311 בשם ורשמרטי ("Vörösmarty") שפעל במסגרת הקהילה כללו למשל את מיקלוש ארדיי, מיקלוש סאבולצ'י, דיולה ארשי ואחיו אישטוואן ארשי.
בסוף שנות השלושים רבים מהיהודים העשירים עזבו את הונגריה והותירו תנאים קשים יותר ויותר עבור הקהילה. בסוף מלחמת העולם השנייה כל תושבי הבניין גורשו. זכרם לציון 70 שנה נשמר על יד לוח שיש שחור שהוצב על הקיר בחצר. בית המגורים ובית הכנסת שרדו את המצור כמעט ללא פגע.
חיי הדת היום

בחסות הקהילה היהודית בבודה בית הכנסת פועל גם היום לפי נוסח התפילה האשכנזי. רב בית הכנסת הוא דר' טמאש ורה. המקום מתאים ל -400 מתפללים. בחסות הקהילה פועל כאן חדר קהילתי בקומה הראשונה בשם "מועדון מצווה". גרגיי נוגראדי הוא החזן הראשי.
נושא בעל עניין

כאן צולמו סצנות רבות מסרטו של אישוואן סאבו משנת 1999 סאנשיין (Sunshine (1999 film).
גלריית תמונות

שלושת השערים עד בית הכנסת
הכניסה לבית הכנסת מאחורי השערים
בית הכנסת מכיוון הדנובה
מבט מלמעלה
ראו גם

רשימת בתי הכנסת בהונגריה
לקריאה נוספת

תולדות בית הכנסת פרנקל, באתר בית הכנסת
Ódry Emese: Frankel Leó utca 49
בית הכנסת בחצר
בית הכנסת נפל לחצר פנימית, תמונות של בית הכנסת
בית כנסת ובית מגורים
וידאו: ההיסטוריה של בית הכנסת בבודה שהוחבא בבית הדירות, מספר הרב טמאש ורה על בית הכנסת והקהילה
לזכר השבט של הצופים היהודים 1921-1944
לזיכרון הקורבנות שגורשו למחנות מהבית הצמוד לבית הכנסת
וינסלו הומר

| --- | --- |

וינסלו הומר, 1880
 לידה:  24 בפברואר 1836 בוסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  29 בספטמבר 1910 (בגיל 74) Prouts Neck, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט אובורן 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק 
 תקופת הפעילות:  מ-1859 
 תחום יצירה:  רישום 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 הושפע על ידי:  גוסטב קורבה, קלוד מונה 
 יצירות ידועות:  Two Girls with Sunbonnets in a Field, The Bean Picker, The Watermelon Boys, The Yellow Jacket, Man with a Knapsack, Autumn Tree Tops, Robert Junkins' Garrison House, York, Maine, Mountain Wagon, A Country Lad, The Butterfly, Sunlight and Shadow, Corn Husking, Man With A Scythe, Farmyard with Ducks and Chickens, The Morning Bell, Sandy Beach with Breakers, Boy and Girl in a Field with Sheep, Gathering Autumn Leaves 
 
וינסלו הומר (באנגלית: Winslow Homer; ‏24 בפברואר 1836 – 29 בספטמבר 1910) היה צייר ומאייר אמריקאי. הוא נחשב לאחד הציירים המובילים באמריקה של המאה ה-19 ודמות בולטת באמנות האמריקאית.
הומר החל את הקריירה שלו בעבודה כמאייר מסחרי. לאחר מכן, הפיק ציורי שמן ועבודות אולפן מרכזיות. הוא גם השתמש רבות בצבעי מים.
ראשית חייו

הומר, נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, בשנת 1836, לאביו צ'ארלס סאבאג' הומר ולאמו הנרייטה בנסון הומר, שניהם מוותיקי המתיישבים בניו אינגלנד. אמו הייתה ציירת צבעי מים חובבת והמורה הראשונה של הומר. היא ובנה ניהלו מערכת יחסים קרובה לאורך חייהם. הומר קיבל רבות מתכונותיה, כולל אופייה השקט, חברותיות, חוש הומור והכישרון האמנותי שלה. להומר הייתה ילדות מאושרת, שעברה בעיקר בקיימברידג' הכפרית, מסצ'וסטס. הוא היה תלמיד ממוצע, אך כישרונו לאמנות ניכר כבר בשנותיו הראשונות.
אביו של הומר היה איש עסקים הפכפך וחסר מנוחה שתמיד חיפש לנוע הלאה. כשהומר היה בן שלוש-עשרה, צ'ארלס ויתר על עסקיו כדי להשיג הון בזמן בהלת הזהב בקליפורניה. כשנכשל, עזב צ'ארלס את משפחתו ויצא לאירופה לגייס הון לתוכניות אחרות להתעשרות שלא צלחו.
לאחר סיום התיכון של הומר, אביו ראה פרסומת בעיתון וסידר לו חניכות בגיל 19, אצל ג. ה. בופורד, ליתוגרף מסחרי בבוסטון. הומר עבד בעבודות מסחריות, כמו מודעות, במשך שנתיים. ב־1857, היה עצמאי - פרילנסר, ודחה הצעה להצטרף לצוות המגזין הארפר'ס ויקלי.
ראשית חייו > איור

הקריירה של הומר כמאייר נמשכה כמעט עשרים שנה. הוא תרם איורים מחיי בוסטון ומחיי ניו אינגלנד הכפריים למגזינים בתקופה בה שוק האיורים צמח ואפנות השתנו במהירות. עבודותיו המוקדמות, כללו בעיקר חריטות עץ מסחריות של סצנות חברתיות עירוניות וכפריות, ואופיינו במתארים נקיים, צורות פשוטות, ניגודיות דרמטית של אור וחושך וקבוצות דמויות מלאות חיים - איכויות שנשארו חשובות לאורך הקריירה שלו. ההצלחה המהירה שלו נבעה בעיקר מהבנתו      בעיצוב גרפי ומהתאמת העיצובים שלו לחריטת עץ.
לפני שעבר לניו יורק בשנת 1859, התגורר הומר בבלמונט, מסצ'וסטס עם משפחתו, באחוזת בלמונט של דודו. בית הומר של 1853, היה ההשראה לחלק מאיוריו וציוריו המוקדמים, כולל כמה מתמונותיו משנות השישים של המאה ה-19.
הסטודיו של הומר

בשנת 1859 פתח סטודיו בבניין הסטודיו ברחוב העשירי בעיר ניו יורק, בירת האמנות וההוצאה לאור של ארצות הברית. עד שנת 1863 השתתף בשיעורים באקדמיה הלאומית לעיצוב ולמד אצל פרדריק רונדל את יסודות הציור. כבר אחרי שנה של אימונים, ייצר הומר עבודות שמן מצוינות. אמו ניסתה לגייס כספים משפחתיים כדי לשלוח אותו לאירופה להמשך לימודים, ובמקום זאת שלחה אותו לקווי החזית של מלחמת האזרחים האמריקאית (1861-1865), שם שרטט סצנות קרב וסצנות מחיי המחנה, את הרגעים השקטים כמו גם אלה הכאוטיים. השרטוטים הראשוניים שלו היו של המחנה, מפקדיו וצבאו של קצין האיחוד המפורסם, האלוף ג'ורג' ב. מקללן, בגדות נהר פוטומאק באוקטובר 1861.
אף על פי שהרישומים לא זכו לתשומת לב רבה באותה תקופה, הם מסמנים את כישוריו המתרחבים של הומר ממאייר לצייר. בדומה לסצנות האורבניות שלו, הומר גם אייר נשים בזמן מלחמה, והראה את השפעותיה של המלחמה בעורף. עבודת המלחמה הייתה מסוכנת ומתישה.
הוא התחיל לעבוד על סדרה של ציורים הקשורים למלחמה, המבוססים על רישומיו, הוא הציג ציורים של נושאי המלחמה בכל שנה באקדמיה הלאומית לעיצוב משנת 1863 עד 1866. ציורו - ״בית, בית מתוק״ הוצג באקדמיה הלאומית וזכה שבחים במיוחד.
בעקבות הציור, נבחר הומר לאקדמאי חבר, ולאחר מכן ,בשנת 1865, לאקדמאי מלא . [10] במהלך תקופה זו הוא המשיך למכור את האיורים שלו לכתבי-עת.
לאחר המלחמה התמקד הומר בעיקר בציור סצנות ילדות ונשים צעירות, אשר שיקפו בעיניו נוסטלגיה לימים פשוטים יותר, הן שלו הן של האומה כולה.
הומר התעניין גם בנושאים שלאחר המלחמה שהעבירו את המתח הדומם בין שתי קהילות המבקשות להבין את עתידן. בציור השמן שלו ״ביקור בעלת הבית הזקנה״ (1876) נראה מפגש בין קבוצה של ארבע שפחות משוחררות ובעלת הבית לשעבר. השוויון הפורמלי בין הדמויות העומדות מרמז על האיזון אותו קיוותה האומה למצוא בשנים הקשות של השיקום לאחר המלחמה. הומר חיבר את הציור הזה מרישומים שצייר במהלך מסעו בווירג'יניה.
סמוך לתחילת קריירת הציור שלו, הומר בן ה 27 הפגין בגרות של רגשות, עומק, תפיסה ושליטה בטכניקה. הריאליזם שלו היה אובייקטיבי, נאמן לטבעו ונשלט רגשית.