stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלמר מקקולום
המשך פעילותו המדעית והאקדמית > פעילותו למען תזונה בריאה

מקקולום ביקש להנחיל את נושא חשיבות התזונה הבריאה בקרב הציבור, לא רק במחקר אלא גם בהוראה ובפעילות הסברתית לקהל הרחב.
הוא פיתח את המושגים של "דברי מזון משלימים", "דברי מזון מגנים" ו"דיאטה מיטבית" (optimum diet). הביוגרף שלו, הנרי דיי הכתיר אותו כ"לבואזייה של מדע התזונה". זאת מפני שלא רק שנמנה עם מגלי הוויטמינים, אלא חקר את חשיבותם של יסודות אנאורגניים כמו הסידן, הזרחן, המגנזיום, הנתרן, האשלגן, הברזל, האבץ, המנגן, הבור, הקובלט. מחקריו על חשיבות הפלוריד בתזונה היו פותחי דרך בנוגע לחקר קשרו של הפלואור לבריאות השיניים
במטרותיו לשפר את תזונת העם שיתף מקקולם פעולה עם תעשיית החלב ועם מייצרי מזון, השתתף בעבודות ועדת הובר שדנה בנושא בימי מלחמת העולם הראשונה, העביר הרצאות רבות על התזונה ולמשך 24 שנה (1946-1922) פרסם מאמרים על כך במגזין "מקקול" (MCCall).
דגל בחיזוק מוצרי הלחם לא רק על ידי ויטמינים B1, B2, PP, ברזל, אלא גם החלק המוצק הלא שומני של החלב, שמרים וגרעיני חיטה ותירס.
המשך פעילותו המדעית והאקדמית > גילוי ויטמין די

מקקולום וצוותו יחד עם קבוצת רופאי ילדים מבית החולים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ג'ון האולנד, אדוארדס איי. פארק ופול ג'י. שיפלי דנו בסוגיית הרככת.
מחקריו של מקקולום בשנות ה-1920 המוקדמות גילו שחולדות עלולות ללקות ברככת אם יאכילו אותם אך ורק בדיאטת דגנים. קבוצתו חקרה אצל החולדות למעלה מ-300 דיאטות ולבסוף הגיעה למסקנה ששמן דגים עשוי למנוע רככת.
לפי דוגמת עבודתו של אדוארד מלאנבי שהושפע בעצמו על ידי גילוי הוויטמין A על ידי מקקולום ודייוויס, מקקולום בחר בעלי חיים שלקו ברככת והאכיל אותם בשמן בקלה (קוד) שחומם ואוורר כך שהוויטמין A ייהרס. השמן לא היה מסוגל כך לרפא עיוורון לילה אלא רק את הרככת. אחרי שחולדותיו החלימו, מקקולום קרא לחומר שהיה חסר והושלם ויטמין D.
החוקרים השתכנעו שקרני השמש ושמן הדגים מגנים מפני רככת ובחנו זאת על ידי אי חשיפתם של חולדות לקרני השמש. בקרוב דור שלם של ילדים גדלו על שמן דגים והושג ניצחון על הרככת.
הרי דיי, עמית וביוגרף של מקקולום, כתב שגילוי הוויטמין D היה פרי עבודתם של הרבה חוקרים נוספים אבל מקקולום וקבוצתו עשו הרבה מעבודת ההכנה לקראת התגלית הסופית.
קנת קרפנטר שלימד באוניברסיטת ברקלי כתב במאמרו "פרס נובל וגילוי הוויטמינים" שבאופן מוזר מקקולום לא היה מועמד לפרס נובל.
. באותן השנים מי שהיו מועמדים בתחום לפרס נובל היו כריסטיאן אייקמן, קזימיר פונק, ג'וזף גולדברגר, חריט גריינס, פרדריק גואולנד הופקינס ואומטארו סוזוקי.
בסופו של דבר גילוים של הוויטמינים זיכה בפרס נובל עשרה מדענים, לרבות אדולף וינדאוס עבור הוויטמין D.
חיים אישיים

אלמר מקקולום היה נשוי משנת 1907 לקונסטנס קארות', אותה הכיר בלורנס, קנזס, וממנה התגרש כעבור שנים רבות. לזוג נולדו חמישה ילדים, בן - דונלד, שהפך לרופא, וארבע בנות - ג'ין וסטוויק, מרגרט ספרייג, קתלין אולברייט, ואלסבת פוקס.
כשחי בבולטימור, בשנת 1945 התחתן מקקולום שוב עם ג'.ארנסטין בקר, דיאטנית שכתבה יחד איתו כמה ספרים.
פרסים ואותות הוקרה

1920 - חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
1921 - מדליית הווארד פוטס למדע ולהנדסה מטעם המכון פרנקלין
1923- מדליית ג'ון סקוט מטעם העיר פילדלפיה
1925- חבר באקדמיה לאופולדינה
1928-1927 -כיהן כיושב ראש "החברה האמריקאית של הכימאים הביולוגיים" (בימינו - החברה האמריקאית של הביוכימאים והביולוגים המולקולרים)
1943 - חבר זר של האקדמיה השוודית למדעים
פרס אוסבורן ומנדל של המכון האמריקאי לתזונה
מדליית יובל המאה של הפדרציה בורדן
מדליית צ'ארלס פ. ספנסר מטעם החברה האמראית לכימיה
פרס רפואה המודרנית
מדליית האקדמיה לרפואה של ניו יורק
1948 - פרס רמסן
1961 - חבר זר של החברה המלכותית של לונדון
מבחר פרסומים

E. V. McCollum und M. Davis: The necessity of certain lipins in the diet during
growth. In: Journal of Biological Chemistry. vol. 15, 1913, p. 167–175.
E. V. McCollum und C. Kennedy: The dietary factors operating in the production of polyneuritis. In: Journal of Biological Chemistry. vol. 24, 1916, p. 491–502.
E. V. McCollum and W. Pitz :The “Vitamine” Hypothesis and Deficiency Diseases
J. Biol. Chem. 1917 vol.31, 229–253
E. V. McCollum, N. Simmonds, J. E. Becker und P. G. Shipley: Studies on experimental rickets. XXI. An experimental demonstration of the existence of a vitamin which promotes calcium deposition. Journal of Biological Chemistry. vol. 53, 1922, p. 293–312.
E. V. McCollum, Nina Simmonds, J. Ernestine Becker, and R. W. Bunting: The Effect of Additions of Fluorine to the Diet of the Rat on the Quality of the Teeth J. Biol. Chem. 1925 63: 553
A History of Nutrition: The Sequence of Ideas in Nutrition Investigations. Houghton Mifflin, Boston 1957.
From Kansas Farm Boy to Scientist. University of Kansas Press, Lawrence 1964.
לקריאה נוספת

Jean Meyer The Impact of Elmer Verner McCollum on National and Global Nutritional Problems
Transactions of the Kansas Academy of Science, Vol.85, Nr.3 (1982) Kansas Academy of Science pp. 142–151
הערות שוליים

↑  1974 Henry G. Day, ע' 263
↑  1974 Henry G. Day, ע' 266
↑  1974 Henry G. Day, ע' 268
↑  1974 Henry G. Day, ע' 268
↑  1974 Henry G. Day, ע' 269-270
↑  S.Becker 2008
↑  Harry G.Day 1974 עמוד 275
↑  Harry G.Day 1974 עמוד 278
↑  S.Becker 2008
↑  Kruse 1961
↑  R.Conlan, E.Sherman 2000
↑  E.Conis 2006
↑  Day 1974
↑  K.Carpenter 2004
↑  Kenneth J. Carpenter - "The Nobel Prize and the Discovery of Vitamins" 22/06/2004. Nobelprize.org: Nobel Media AB
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281083005171  BIBSYS: 90257895  BNC: 000463846  CiNii: DA08634524  GND: 1145807135  ISNI: 0000 0000 8275 4594  LCCN: n89660849  NDL: 00524310  NKC: nlk20040154143  NTA: 143842463  RERO: 02-A003543096  SNAC: w6125xwj  SUDOC: 134196724  VIAF: 84859157   WorldCat (עם VIAF): 84859157
ג'ון בארת'

| --- | --- |

 לידה:  27 במאי 1930 קמברידג', מרילנד, ארצות הברית 
 פטירה:  2 באפריל 2024 (בגיל 93) בוניטה ספרינגס, פלורידה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בית הספר ג'וליארד 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תקופת הפעילות:  1956–2024 (כ־68 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס הספר הלאומי לספרות בדיונית (1973)  פרס פן/מלמוד (1998)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
ג'ון סימונס בארת' (באנגלית: John Simmons Barth;‏ 27 במאי 1930 – 2 באפריל 2024) היה סופר אמריקאי שנודע באיכויות הפוסט מודרניסטיות והמטאפיקטיביות של עבודותיו.
ביוגרפיה

בארת', שנקרא בשם החיבה "ג'ק", נולד בעיירה קיימברידג', במרילנד. היו לו אח גדול, ביל, ואחות תאומה, ג'יל. ב-1947 סיים את לימודיו בתיכון בקיימברידג', שם ניגן בתופים וכתב בעיתון בית הספר. הוא למד לזמן קצר מוזיקולוגיה בבית הספר ג'וליארד, לפני שלמד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1951 ותואר שני בשנת 1952.
קריירה - איש אקדמיה והוראה

בשנים 1953–1965 היה בארת' פרופסור באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. משנת 1965, בתקופת "הסיקסטיז האמריקנית", עבר ללמד באוניברסיטת באפלו עד שנת 1973. באותה תקופה הכיר את יצירתו של חורחה לואיס בורחס הארגנטינאי, שהיווה השראה לאוסף הסיפורים שלו "Lost in the Funhouse".
אחר כך לימד בארת' באוניברסיטת בוסטון, כפרופסור אורח בשנים 1972–1973 ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס מ-1973 עד שפרש לגמלאות ב-1995.
קריירה - סופר

ב-1950 פרסם שני סיפורים קצרים, אחד במגזין הספרותי לסטודנטים של ג'ונס הופקינס ואחד ב-The Hopkins Review.
בארת' החל את דרכו כסופר עם כתיבת שני רומנים בשנות החמישים של המאה העשרים: "האופרה הצפה" ו"סוף הדרך". ברומנים אלו התייחס בצורה ישירה לסוגיות שהיו פרובוקטיביות לתקופה זו בארצות הברית, כגון הפלות והתאבדות. הוא המשיך את דרכו בכתיבת סיפורים קצרים, כגון המנליאדה ועוד רומנים אחדים.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו האחרון, Postscripts (or Just Desserts), בו יש אוסף קטעים עיוניים שכתב.
קריירה - סופר > תרגום ספריו לעברית

הרומנים "האופרה הצפה" ו"סוף הדרך" תורגמו לעברית ב"ספריה החדשה". בשנת 1996 אוגדו שני הרומנים לספר אחד.
קריירה - סופר > תרגום ספריו לעברית > האופרה הצפה

האופרה הצפה הוא רומן שפורסם לראשונה בשנת 1956 ועודכן באופן משמעותי בשנת 1967. היצירה הראשונה של בארת', סיפור על אקזיסטנציאליזם וניהיליזם, היא דיווח בגוף ראשון של היום בו הגיבור, טוד אנדרוז, חשב על התאבדות. הרומן יצא לאור בעברית ב-1986 בהוצאת הקבוץ המאוחד.
מבקרים ואף בארת' עצמו לעיתים קרובות חיברו את "האופרה הצפה" עם הרומן הבא של בארת' "סוף הדרך" (1958); שני הרומנים נכתבו בשנת 1955, והם זמינים יחד במהדורה בכרך אחד. שניהם פסיכולוגיים; "סוף הדרך" ממשיך עם מסקנות שהוסקו לגבי ערכים מוחלטים של הגיבור ברומן "האופרה הצפה", והוא לוקח רעיונות אלו ל"סוף הדרך". בארת' כתב את שני הרומנים במצב מציאותי, בניגוד לסגנונו המטא-בדיוני, בעל המשל והפוסט-מודרני שהיה מוכר יותר ביצירותיו החל משנות השישים ועד למותו, כמו: Lost in the Funhouse בשנת 1968 ומכתבים (1979).
פרסים

פרס הספר הלאומי האמריקאי על Chimera ב-1973
חיים אישיים

בארת' נישא להרייט אן סטריקלנד ב-11 בינואר 1950. בתו, כריסטין אן, נולדה בקיץ 1951. בנו, ג'ון סטריקלנד, נולד בשנה שלאחר מכן. בהיותו בפנסילבניה הכיר את אשתו השנייה, שלי רוזנברג, וילדו השלישי, דניאל סטיבן, נולד ב-1954. נפטר ב-2 באפריל 2024.
ספריו

The Floating Opera (1956)
The End of the Road (1958)
The Sot-Weed Factor (1960)
Giles Goat-Boy, or, The Revised New Syllabus (1966)
Lost in the Funhouse: Fiction for Print, Tape, Live Voice (stories) (1968)
Chimera (three linked novellas) (1972)
LETTERS (1979)
Sabbatical: A Romance (1982)
The Tidewater Tales (1987)
The Last Voyage of Somebody the Sailor (1991)
Once Upon a Time: A Floating Opera (memoirish novel) (1994)
On with the Story (stories) (1996)
Coming Soon!!!: A Narrative (2001)
The Book of Ten Nights and a Night: Eleven Stories (2004)
Where Three Roads Meet (three linked novellas) (2005)
The Development: Nine Stories (2008)
Every Third Thought: A Novel in Five Seasons (2011)
Collected Stories (2015)
הערות שוליים

↑  הסופר ג'ון בארת' ("האופרה הצפה") הלך לעולמו בגיל 93, באתר ynet, 3 באפריל 2024
↑  בתיה גור, החיים לפי פרטיטורה - "האופרה הצפה" מאת; ג'ון בארת'; תרגום: יהודית דורף; הקיבוץ־המאוחד, כותרת ראשית, 3 בדצמבר 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462899605171  PLWABN: 9810624787105606  BIBSYS: 90073872  BNE: XX1088133  BnF: cb118903967 (data)  CANTIC: a12118904  CiNii: DA00333353  GND: 11850679X  ICCU: RAVV041372  ISNI: 0000 0001 2282 6047  LCCN: n50018099  LNB: 000070353  NDL: 00432435  NKC: ola2002151991  NLA: 36047338  NLG: 81124  NLK: KAC199601741  NSK: 000094623  NTA: 06886664X  RERO: 02-A002972721  SELIBR: 218634  SNAC: w6bp02hc  SUDOC: 026707349  Trove: 1200857  VIAF: 85932912   WorldCat (עם VIAF): 85932912
ברנאר-אנרי לוי

| --- | --- |

 לידה:  5 בנובמבר 1948 (בן 76) בני סף, צרפת 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 מקום לימודים:  אקול נורמל סופרייר, תיכון לואי הגדול, תיכון פסטר, המכון למדע המדינה פריז 
 זרם:  הפילוסופים החדשים 
 תחומי עניין:  פילוסופיה 
 עיסוק:  פילוסוף, איש עסקים, שחקן, מפיק קולנוע, מחבר רומנים, תסריטאי, עיתונאי, במאי קולנוע, מוציא לאור 
 מדינה:  צרפת 
 יצירות ידועות:  Adventures on the Freedom Road: The French Intellectuals in the 20th Century, American Vertigo, Left in Dark Times 
 פרסים והוקרה:  Prix Interallié (1988) פרס מדיסיס (1984) מסדר ההצטיינות האוקראיני, דרגה 3 (4 בספטמבר 2023) 
 בן או בת זוג:  אריאל דומבסל (19 ביוני 1993–?)  Isabelle Doutreluingne (?–1974)   Daphne Guinness 
 צאצאים:  Antonin Lévy, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.bernard-henri-levy.com
 
ברנאר-אנרי לוי (צרפתית: Bernard-Henri Lévy או BHL; נולד ב-5 בנובמבר 1948) הוא אינטלקטואל, פילוסוף, סופר, קולנוען ואיש עסקים יהודי-צרפתי יליד אלג'יריה.
ביוגרפיה

לוי נולד בבני-סף, אלג'יריה, למשפחה יהודית-ספרדית, והם התגוררו מספר שנים גם במרוקו. ב-1954 היגרו לצרפת והתיישבו בניי-סיר-סן ליד פריז. אביו, אנדרה לוי, היה בעל חברת יבוא עצים, אותה הוריש לבנו כאשר נפטר בשנת 1995. לוי מכר את החברה בשנת 1997 במחיר של 750 מיליון פרנק צרפתי.
לוי למד במכינה במסגרת בית הספר היוקרתי "ליסה לואי-לה-גראנד", התקבל לאקול נורמל סופרייר ב-1968 וסיים שם תואר בפילוסופיה. כמה מהמורים שלו היו פילוסופים בולטים כמו ז'אק דרידה ולואי אלתוסר. לאחר מכן החל לעבוד ככתב צבאי עבור העיתון Combat, עיתון שייסד אלבר קאמי בתקופת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה. ב-1971 הוא ביקר בתת-היבשת ההודית, וסיקר את מלחמת העצמאות של בנגלדש מפקיסטן. בעקבות חוויה זו כתב את ספרו הראשון "Bangla-Desh, Nationalisme dans la révolution" (בנגלדש, לאומיות במהפכה), שהתפרסם ב-1973.
כשחזר לפריז התפרסם אגב השתייכותו למייסדי חבורת הפילוסופים החדשים (אנ'). חבורה אינטלקטואלית-צרפתית זו, שמרבית חבריה היו יהודים, הפנתה עורף לאידאולוגיה המרקסיסטית והנאו-מרקסיסטית שבאה לידי ביטוי באירועי מאי 1968, וביקרה את השלכות תאוריות אלה על החברה והתרבות בצרפת. במהלך שנות ה-70 לימד לוי קורס באפיסטמולוגיה באוניברסיטת שטרסבורג ופילוסופיה באקול נורמל סופרייר. בשנת 1977 פרסם את הספר Barbarism with a Human Face, בו הוקיע את האינטלקטואלים המרקסיסטים כשותפים לפשעים של הקומוניסטים. ב-1981 פרסם את The French Ideology, שהוא ספרו המשפיע ביותר.
לצד הכתבים הפילוסופיים, לוי כותב גם סיפורת ואף עסק בקולנוע. ב-1997 ביים את סרט הקולנוע "יום ולילה" בכיכובו של אלן דלון. הסרט נחשב אחד הסרטים הגרועים בכל הזמנים. כאינטלקטואל מעורב, לוי מרבה לדבר ולכתוב באמצעי התקשורת על ענייני השעה והוא בין האנשים המסוקרים ביותר בצרפת. בשנים 2005–2006 נכתבו עליו יותר מעשרה ספרים, כולם ללא שיתוף פעולה או הסכמה מצידו.
חיים אישיים

לוי היה נשוי שלוש פעמים. בתו הבכורה מנישואיו הראשונים לאיזבל דוטרלינייה (Doutreluigne), ז'יסטין לוי, היא סופרת מצליחה שפרסמה כמה רבי-מכר. יש לו בן, אנטונין-בלתזר לוי, מאשתו השנייה, סילבי בוסקאס (Bouscasse). מאז 1993 הוא נשוי לשחקנית והזמרת הצרפתייה אריאל דומבסל. בעת שהיה נשוי לאשתו השנייה ניהל רומן מתוקשר עם אשת החברה ומעצבת האופנה דפני גינס (Guinness), אריסטוקרטית בריטית ממשפחת חברת המשקאות גינס.
לוי ירש מאביו מפעל עצים שמכר ברווח ניכר. ברשותו מספר בתים ונדל"ן, והונו האישי מוערך בכ-150 מיליון אירו.
מעורבות פוליטית

לוי היה האינטלקטואל הצרפתי הראשון שקרא להתערב במלחמה בבוסניה בשנות ה-90, בעקבות הטיהור האתני שביצעו הסרבים והקמת מחנות הריכוז. בסוף שנות ה-90 ייסד עם בני לוי ואנדרה גליקסמן מכון לחקר משנתו של עמנואל לוינס בירושלים.
בעקבות חטיפתו ורציחתו של כתב ה"וול סטריט ג'ורנל" דניאל פרל בידי קיצונים אסלמיים בסוף שנת 2002, יצא לוי לחקור את הפרשה. הוא ביקר באפגניסטן כשליחו המיוחד של נשיא צרפת ז'אק שיראק. הוא סייר במשך כשנה בפקיסטן, הודו, ארצות הברית וברחבי אירופה במטרה לגלות מדוע פרל נשבה ונרצח. בעקבות מסע זה כתב את הספר "מי הרג את דניאל פרל?", שם טען כי פרל נשבה ונרצח מכיוון שידע יותר מדי על הקשר בין השירות החשאי של פקיסטן לבין מדעני אטום ולארגון אל-קאעידה. לטענתו, השלטון האמיתי בפקיסטן נמצא בידי השירותים החשאיים, ואלה האחרונים קשורים לאל-קאעידה, ומשום כך לוי מגדיר את רציחתו של פרל כ"פשע של השלטון". לוי זכה לשבחים על אומץ לבו על שחקר באחד האזורים המסוכנים בעולם. ועם זאת, נמתחה ביקורת על תיאוריו את פקיסטן ועל התיאור הבדיוני של מחשבותיו האחרונות של פרל. ביקורת נוספת שנמתחה על הספר היא שהוא אינו יצירה עיתונאית וגם לא יצירה פילוסופית, למרות שהוא מתיימר להיות שניהם גם יחד. ביקורת דומה נמתחה על כמה מכתביו.
בעקבות האשמות נגד דומיניק סטראוס-קאהן בעבירות מין, יצא לוי בביקורת חריפה נגד מערכת המשפט בארצות הברית והחברה האמריקנית כולה, בגין "קידוש קובלנת הקורבן" והגישה ש"אתה עני, סימן שאתה צודק".
לוי מחשיב עצמו לציוני והוא מרבה לבקר את יחס האירופאים בכלל, והצרפתים בפרט, למדינת ישראל. ביקורתו גברה מאז האינתיפאדה השנייה. לטענתו, הדמוניזציה שעושים האירופאים לישראל נובעת מרגש האשמה שלהם על שואת יהודי אירופה, והפיכת היהודים לעם רצחני מקלה על תחושת האשם[דרוש מקור].
עניין נוסף הנובע מהיותו מעורב פוליטית וחברתית בצרפת הוא היותו קרבן להשלכת עוגות קצפת. פעולה זו נחשבת להבעת מחאה לא אלימה, והיא נובעת, לדברי מבצעיה, מכך שלוי הוא "גאוותן בלתי נסבל, הוא מלא יהירות, ובעת ובעונה אחת הפילוסופיה שלו שטוחה וריקנית, אך הוא מחזיק בכיסו הקטן את כל מנהלי הטלוויזיה, הרדיו והעיתונים".
נושא מרכזי אחרון שלוי פעיל בו הוא המאבק כנגד ההגירה לאירופה ממדינות אפריקה ואסיה, בעיקר בשל חשש מהחלפת אוכלוסיית היבשת, ובעיקר צרפת שמאכלסת את אוכלוסיית המהגרים הגדולה ביותר באירופה המערבית. לזרם ההוגים אותו הוא מייצג, לוי העניק את הכינוי "הייחוד האפל". דעותיו מצוטטות בספר "המוות המוזר של אירופה" בעקבות שיחותיו עם מחבר הספר, דאגלס מארי.
הגותו הפילוסופית

הגותו הפילוסופית זכתה לביקורות חריפות מצד אינטלקטואלים ופילוסופים מכל צידי הקשת הפוליטית, ביניהם: ז'יל דלז, קורנליוס קסטוריאדיס, רמון ארון ופייר וידאל-נאקה, שכינו את עבודתו "שיטחית"
. בשנת 2010 הפך למושא ללעג לאחר שציטט בספרו "על המלחמה בפילוסופיה" את הפילוסוף הבדיוני ז'אן-בטיסט בוטול.
על עבודתו הפילוסופית אומר לוי - במענה לביקורת על חוסר העומק שלו - "אני הייתי, אך איני עוד, פילוסוף מקצועי. לא כתבתי ספר מלומד על שפינוזה. באופן שבו אני פילוסוף אני קרוב יותר לקאמי או לסארטר מאשר לברגסון. אי אפשר לעשות הכל: אני כותב מאמרים, רומנים, עושה סרטים, עיתונאי. יש לזה מחיר. כך העבודה הפילוסופית שלי פחות דורשנית מכפי שהייתה יכולה להיות"..
הכרה אקדמית בישראל

לוי קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב (2002), מהאוניברסיטה העברית בירושלים (2008) ומאוניברסיטת בר-אילן (ב-16 במאי 2017), על "יותר מ-40 שנות השתתפות משפיעה לעם ישראל והאומה".
עבודותיו > ספרים שתורגמו לעברית

צוואת האלוהים, מצרפתית: תהילה ואיתי דור-סנד. תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1983
מי הרג את דניאל פרל?, תרגם מצרפתית: מיכה פרנקל. תל אביב: בבל, תשס"ד 2004 (לפתח דבר)
אויבי הציבור, מאת מישל וולבק וברנאר-אנרי לוי, בבל, תרגמה מצרפתית: רמה איילון, 2015
רוח היהדות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023
עבודותיו > מאמרים מתורגמים לעברית

250 מילים על מידתיות, באתר הארץ, 29 ביולי 2006 - היחס של האירופאים כלפי תגובת ישראל במלחמת לבנון השנייה.
צבא של יחפנים, באתר הארץ, 17 במרץ 2007 - דארפור.
מלחמת העולמות, באתר הארץ, 10 בפברואר 2006 - התגובה האסלאמית לקריקטורות שפורסמו בדנמרק.
עזה וישראל - הקץ לדיסאינפורמציה ולדמוניזציה של ישראל, באתר הארץ, 9 ביוני 2010.
ברנאר אנרי לוי משוטט בין מהפכנים במצרים, באתר הארץ, 4 במרץ 2011
איך לעזור למהפכני לוב?, באתר הארץ, 12 במרץ 2011
בחזרה לבנגאזי, באתר הארץ, 17 באפריל 2011
תשובה נרגזת לקלוד לנצמן, באתר הארץ, 24 באפריל 2011
ישראל ואביב העמים הערבי, באתר הארץ, 29 באפריל 2011
"איזה מטומטמים", באתר הארץ, 13 במאי 2011
האפיפיור הצעיר, באתר הארץ, 7 באפריל 2005 - האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
עבודותיו > ספרים מתורגמים לאנגלית

Bernard Henri Lévy, Richard Veasey, Adventures on the Freedom Road Harvill Press, 1995
Edited by Bernard-Henry Lévy, What Good Are Intellectuals: 44 Writers Share Their Thoughts, Algora Publishing, 2000
Bernard-Henri Levy, translated by Andrew Brown, Sartre: The Philosopher of the Twentieth Century, Polity Press, July 2003
Bernard-Henri Lévy, War, Evil and End of History, Gerald Duckworth & Co. Ltd, October 2004
Bernard Henri Lévy, Charlotte Mandell, American Vertigo: Traveling America in the Footsteps of Tocqueville, Random House, January 2006
Bernard-Henri Lévy, The Genius of Judaism by Random House, 2017
הערות שוליים

↑  איתי יעקב, דפני גינס פותחת פה: הקריירה החדשה של אייקון האופנה, באתר Xnet‏, 26 בינואר 2016
↑  אפרת בראשי מפן‏, נוף ישיר למצר גיברלטר: ברנאר אנרי לוי מוכר את הבית במרוקו, באתר וואלה, 13 ביולי 2017
↑  רן דגוני, ‏האני מאשים של פרופ' לוי: השפלת שטראוס-קאהן - פורנוגרפיה, באתר גלובס, 3 ביולי 2011
↑   שלמה פפירבלט, עוד עוגה בפרצופו של ברנאר אנרי לוי, באתר הארץ, 4 ביוני 2015
ברנאר אנרי לוי חטף עוגת קצפת בפניו בפעם השמינית!
↑  Gilles Deleuze, A propos des nouveaux philosophes et d'un problème plus général, first published in May 1977
↑  שירה בן סימון, ברנאר-אנרי לוי ציטט בספרו החדש פילוסוף שאינו קיים, באתר הארץ, 10 בפברואר 2010
↑  תדהר ואלד, ריאיון עם ברנאר אנרי לוי, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2006
↑  Honorary Degrees - Honorary Degrees, www6.tau.ac.il (באנגלית)
↑  Tel Aviv University - Honorary Degree Recipients - 1965–2008, אוניברסיטת תל-אביב
↑  האוניברסיטה העברית בירושלים - אגף שיווק ותקשורת, באתר www.huji.ac.il
↑  טקס הענקת תארי דוקטור לשם כבוד | Program / תכנייה, באתר honorarydoctorate.form-wizard.net (באנגלית) (ארכיון)
↑  Bar Ilan University | Basketball Star Tal Brody, French Philosopher, and Other Leading Figures in Israeli and Global Life to Receive Honorary Doctorates, www1.biu.ac.il (באנגלית)
↑  אמנון קפליוק, לא פילוסוף ולא אלוהים, כותרת ראשית, 22 בפברואר 1984
↑  ביקורות:
אריק גלסנר, על "אויבי הציבור", מאת מישל וולבק וברנאר-אנרי לוי, המוסף לספרות של "7 לילות" של "ידיעות אחרונות", 29 בינואר 2016
 משה סלוחובסקי, דו-קרב של שנאה עצמית ושנאה לכל העולם, באתר הארץ, 26 בפברואר 2016
* טים אדמס, הכי נבזים בצרפת: מישל וולבק ברנאר אנרי לוי מתכתבים, באתר nrg‏, 23 בדצמבר 2011
↑   אבי גרפינקל, הספר סובל מפרשנות אגרסיבית של המקורות, באתר הארץ, 12 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264867305171  PLWABN: 9810547690905606  BIBSYS: 90123821  BNE: XX978102  BnF: cb11912838f (data)  CANTIC: a10115638  CiNii: DA01485448  GND: 119411768  ICCU: CFIV021541  ISNI: 0000 0001 2147 2240  LCCN: n80051527  LNB: 000250646  NDL: 00447535  NKC: skuk0003718  NLA: 35302644  NLG: 66894  NLK: KAC199616490  NSK: 000000744  NTA: 068360622  RERO: 02-A003540887  SELIBR: 255316  SUDOC: 034326316  Trove: 904080  VIAF: 109032239   WorldCat (עם VIAF): 109032239 
ברנרד אנרי לוי באוניברסיטת תל אביב
הלל שוקן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 ביוני 1947 (בן 77) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 
הלל שוקן (נולד ב-4 ביוני 1947) הוא אדריכל ישראלי ופרופסור באוניברסיטת תל אביב, שם שימש כראש בית-הספר לאדריכלות ע"ש עזריאלי בין השנים 2004 ל-2008. הוא בנו של גרשום שוקן, שהיה עורך "הארץ", ואח של עמוס שוקן ושל רחלי אדלמן.
ביוגרפיה

בשנת 1972 סיים תואר B.Sc.Eng בהנדסת תעשייה וניהול בטכניון ואחר כך למד בבצלאל. בשנת 1976 סיים לימודי ארכיטקטורה ב-Architectural Association School of Architecture בלונדון. בשנת 1978 הקים משרד אדריכלים. בין השנים 1982 ל-1987 שימש כאדריכל הראשי של הקרן לירושלים.
הוא לימד בבצלאל ובטכניון. בשנת 1994, החל לשמש כמרצה בכיר בבית-הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב, עם היווסדו, ובשנת 2004 מונה כראש בית הספר.
בשנת 2000 אצר את תערוכת הביתן הישראלי בביאנלה לאדריכלות בוונציה בה הוצגה תאוריה אורבנית מקורית שחיבר – "אנונימיות אינטימית". בין עבודותיו הידועות: מבנה הכניסה לרחבת הכותל המערבי (עם מוני לומברוזו), חללי התצוגה במוזיאון לתולדות ירושלים במגדל דוד (עם ארי אברהמי), מוזיאון המדע בירושלים (עם ארי אברהמי), בנין חברת 'מיניקום' בהר חוצבים בירושלים, 'כפר הנוער'- אכסניית נוער בקמפוס האוניברסיטה העברית.
שוקן קיבל את אות השימור של המועצה לשימור אתרים עבור שימור בית חיים ויצמן ברחובות (1999), פרס ראשון בתחרות לתכנון המוזיאון למדע בחיפה שלא מומש (1978), עליה לשלב הגמר בתכנון בית המשפט העליון (1985). נבחר השופטים בתחרות תכנון משרד ראש הממשלה (1995).
מבחינת עמדותיו מזוהה שוקן עם מחנה השמאל בישראל. הוא תומך בפינוי כל ההתנחלויות, בהדגשת דמותה הדמוקרטית והליברלית של המדינה ובהפרדת הדת מהמדינה.
נשוי לאפרת, אדריכלית העובדת עמו, ואב לארבעה. מתגורר בתל אביב.
הערות שוליים

↑  הלל שוקן, בזכות הפתק הלבן, אתר 'הגדה השמאלית', 18 בנובמבר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585646205171
דורותי סקרבורו

| --- | --- |

 לידה:  27 בינואר 1878 מחוז סמית', ארצות הברית 
 פטירה:  7 בנובמבר 1935 (בגיל 57) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת שיקגו 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  הרוח 
 
אמילי דורות'י סקרבורו (באנגלית: Emily Dorothy Scarborough‏; 27 בינואר 1878 – 7 בנובמבר 1935) הייתה סופרת אמריקאית שכתבה על טקסס, פולקלור, חקלאות כותנה, סיפורי רוחות ושדים, ועל חיי נשים בדרום מערב ארצות הברית.
ראשית חייה

סקרבורו נולדה בעיירה קטנה (שאינה קיימת עוד) בשם מאונט כרמל, במחוז סמית' במדינת טקסס. בשנת 1882, כשהייתה בת ארבע, עקרה משפחתה מטעמי בריאות לסוויטווטר, טקסס, מכיוון שאמה הייתה זקוקה לאקלים יבש יותר. בשנת 1887 עקרה המשפחה מסוויטווטר לווייקו, כדי שהילדים יזכו לחינוך טוב במכללת ביילור.
קריירה

על אף שיצירתה של סקרבורו מזוהה עם טקסס, את לימודיה השלימה באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת אוקספורד, והחל ב־1916 לימדה ספרות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בקולומביה חיברה עבודת דוקטורט בנושא "העל טבעי בסיפורת אנגלית מודרנית". לימים יצאה העבודה לאור כמונוגרפיה. בהקדמה למהדורה מאוחרת כתבה חוקרת הפולקלור סילביה אן גריידר כי העבודה "זכתה לשבחים כה רבים מצד הפרופסורים והעמיתים שלה [של סקרבורו] עד שהיא ראתה אור כספר והפכה לעבודת עיון בסיסית".
בניו יורק באה סקרבורו במגע עם סופרים רבים, ובהם המשורר וייצ'ל לינדזי והסופרת עדנה פרבר. סקרבורו לימדה כתיבה יוצרת באוניברסיטת קולומביה, ובין תלמידיה היו קארסון מקאלרס ואריק ואלרונד.
ספרה המוערך ביותר, "הרוח" (שפורסם לראשונה בעילום שם ב־1925), נעשה מאוחר יותר לסרט באותו שם, בכיכובה של ליליאן גיש.
ביבליוגרפיה > יצירה מקורית

Fugitive Verses (1912)
The Supernatural in Modern English Fiction (1917)
From a Southern Porch (1919)
Humorous Ghost Stories (1921)
In the Land of Cotton (1923)
The Wind (1925)
The Unfair Sex (serialized, 1925–26)
Impatient Griselda (1927)
Can't Get a Redbird (1929)
Stretch-Berry Smile (1932)
The Story of Cotton (1933)
Selected Short Stories of Today (1935)
ביבליוגרפיה > פולקלור

לוכד שירים בהרי הדרום: שירי עם אמריקאים בעלי מקורות בריטיים (1937, ראה אור לאחר מותה)
בעקבות שירי עם כושיים (1925)