stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דהרמהצ'אקרה
שימושים ומשמעויות

סמל זה מזוהה בעיקר עם דת הבודהיזם ומייצג את תורת הדהרמה של בודהה. הדהרמהצ'אקרה מסמל את הדרך המתומנת הנאלצת כאשר שמונת חישורי הגלגל מסמלים את שמונת האלמנטים של הדרך.
לפי ההינדואיזם, האל וישנו מזוהה בעיקר עם גלגל זה בעקבות השימוש בו ככלי נשק.
בעבור המצרים הקדמונים סמל זה ייצג את השמש.
בשל דמיונו להגה מסורתי של ספינות רבות, הדהרמהצ'אקרה מהווה ללא כל קשר דתי סמל ימי הנפוץ בתור קעקוע מלחים.
באמנות

פסל הדהרמהצ'אקרה בטיבט.
איור קיר של הדהרמהצ'אקרה במקדש בהודו.
פסל ארד של הדהרמהצ'אקרה במוזיאון הלאומי של טוקיו.
עיצוב הדגל של Druk National Congress.
דרוגו משמפאן

דרוגו (Drogo; בערך 675 - 708) היה אציל פרנקי, והדוכס של שמפאן מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-7.
ביוגרפיה

דרוגו בנם הבכור של פפין האמצעי ופלקטרודיס. הוא נולד זמן קצר לאחר נישואי הוריו, שנערכו כנראה בשנת 675 או ממש לאחר מכן. בתחילת שנות ה-80 סידר פפין את נישואיו של דרוגו עם אנסטרודיס (אנ') (או אדלטרודיס, Adaltrudis), בתו של וראטו (אנ'), המאיורדומוס (ראש הארמון) בנויסטריה, ואשתו אנספלדיס (Ansfledis). הנישואים התקיימו לקראת סוף העשור או בתחילת שנות ה-90. לדרוגו ולאנסטרודיס היו ארבעה בנים: ארנולף (אנ'), שירש את דרוגו כדוכס שמפאן; הוגו (אנ'), שנכנס לכנסייה ונעשה ארכיבישוף; גוטפריד (Gotfrid); ופיפין.
נישואיהם של דרוגו ואנסטרודיס הגבירו את השפעתו של פפין בנויסטריה. נכסי המשפחה של וראטו היו ממוקמים בעיקר בסביבת רואן. דרוגו, לעומת זאת, התמנה לדוכס בשמפאן, אזור גבול בין נויסטריה ואוסטרזיה. כוחו בשמפאן הוגבר באמצעות שליטתו במנזר מונטייר-אן-דר (אנ') ואולי במנזר האוטווילר (אנ').
"ספר ההיסטוריה של הפרנקים", שנכתב בנויסטריה בשנת 727, מציג את דרוגו האוסטרזי כאוהד את הנויסטרים בגלל קשרי הנישואים שלו. עם זאת, הוא פגע במנזר סן-דני, שתבע אותו בבית המשפט של המלך בסכסוך רכוש. המלך כילדברט השלישי פק לטובת סן-דני. דרוגו הפסיד גם בתביעה על הווילה של Noisy-sur-Oise (אנ') עם מנזר טוסונוול (Tussonval) בשנת 697.
דרוגו מת לפני אביו, בשנת 707, על פי ה- Gesta abbatum Fontanellensium (אנ'), או בשנת 708, על פי רוב האנלים. הוא נקבר בכנסיית ארנולף הקדוש (אנ') במץ, שלה העניקו ארבעת בניו מענק אדמה לכבודו ביוני 715. האנלים של מץ מציינים שגרימואלד ירש את דרוגו בכל משרותיו, אך למעשה בנו ארנולף ירש אותו כדוכס. מותו של דרוגו נתפס על ידי הדורות הבאים כאירוע מרכזי בהיסטוריה של השושלת הקרולינגית. כמה מהאנלים הקיסריים (אנ') שנכתבו בסוף המאה ה-8 מתחילים את דיווחיהם השנתיים בשנת 708. אלה כוללים את Annales Alamannici (אנ'), Annales Nazariani והאנלים של לורש.
| השושלת הקרולינגית |
| --- | --- | --- |
| שבט פפין | פפין הזקן (580–640) • גרימואלד הזקן (616–656) • כילדברט המאומץ (מת ב-662) |  |
| שבט ארנולף | ארנולף ממץ (582–640) • כלודולף ממץ (מת ב-696 או 697) • אנסגיזל (מת לפני 679) • פפין האמצעי (635–714) • גרימואלד הצעיר (מת ב-714) • דרוגו משמפאן (670–708) • תיאודואלד (708–741) • כילדברנד הראשון (מת ב-743 או 751) |  |
| השושלת הקרולינגית | קרל מרטל (686–741) • קרלומן (מת ב-754) • פפין הגוץ (714–768) • קרלומן הראשון (751–771) • קרל הגדול (מת ב-814) • לואי החסיד (778–840) |  |
| לאחר הסכם ורדן (843) | לותאר הראשון (795–855) • קרל הקירח (קרל השני) (823–877) • לואי הגרמני (לואי השני) (804–876) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1168631718  VIAF: 663153954889005680003   WorldCat (עם VIAF): 663153954889005680003
האנלים הקטנים של לורש

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 שפת המקור:  לטינית של ימי הביניים 
 סוגה:  פרוזה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה־9 
 
אולם השער הקרולינגי של מנזר לורש לשעבר.
האנלים הקטנים של לורש (בלטינית: Annales Laurissenses minores, בקיצור: ALM; בגרמנית: Kleine Lorscher Annalen) הם טקסט היסטוריוגרפי מימי הביניים ממנזר לורש ליד וורמס בגרמניה. בטקסטים גרמניים רבים, הם נקראים גם Kleine Lorscher Frankenchronik ("כרוניקה קצרה של הפרנקים של לורש").
הכרוניקה נכתבה בתחילת המאה ה-9 על ידי נזיר במנזר לורש, אולם שם המחבר אינו ידוע.
בדיווחים שנתיים כרונולוגיים מתאר מחבר האנלים אירועים באימפריה הפרנקית במהלך המאה ה-8, למשל, המעבר שלה מהשלטון המרובינגי לקרולינגי. הכרוניקה מתחילה בשנת 680 ומסתיימת בשנת 817. משנת 680 עד 741 תוכנה נלקח מהכרוניקה של פרדגריוס. משנת 741 עד 788 הדיווחים בחלקם מקוריים, אך מבוססים בחלקם על "האנלים של ממלכת הפרנקים" ("האנלים הגדולים של לורש").
שני כתבי היד ששרדו, הקודקס פולדנסיס (Codex Fuldensis) והקודקס רמנסיס (Codex Remensis), נמצאו פעם בפולדה ובריימס, ומכאן שמותיהם הנוכחיים. מאוחר יותר הם נלקחו לווינה ולברן. משנת 788 הרישומים בשני הקודקסים שונים אלה מאלה. כרוניקת לורש הקצרה שימשה לאחר מכן כמקור על ידי מחברי "האנלים של פולדה".
אין לבלבל את "האנלים הקטנים של לורש" עם "האנלים של לורש".
יהדות קיוסטנדיל

יהדות קיוסטנדיל היא קהילה יהודית שהתקיימה בעיר קיוסטנדיל שבבולגריה, מהמאה ה-16 ועד לאמצע המאה ה-20. בסוף שנות ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה כ-2,700 נפשות. ב-1943 הובילו בני הקהילה את המאבק להצלת יהודי בולגריה משילוח למחנות ההשמדה. מרבית יהודי קיוסטנדיל עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
ייסוד הקהילה והתפתחותה > ייסוד הקהילה

תיעוד לקהילה יהודית ספרדית מופיע בספרי שאלות ותשובות מראשית המאה ה-16. עדות כתובה לקהילה יהודית בעיר ממקורות חיצוניים, מצויה ברשימותיו של סוחר איטלקי שעבר דרך קיוסטנדיל ב-1559. מניחים שהקהילה נוסדה במהלך המאה ה-16 על ידי משפחות סוחרים שהגיעו מסלוניקי. בשלהי המאה ה-16 הוקם בית כנסת לקהילה והוא פעל עד אמצע המאה ה-19, עת הוקם חדש במקומו. ב-1989 ערך הארכאולוג הבולגרי אנדריי מלמד חפירות ארכאולוגיות מתחת למבנה בית הכנסת הישן. לדבריו, נתגלו במקום יסודותיהם של שני בתי כנסת האחד בן המאה ה-7 והשני בן המאה ה-3, עת נשלט האזור על ידי האימפריה הביזנטית. לדברי אנדריי מלמד, החפירה כוסתה מחוסר תקציב להמשך החפירות. הממצאים אשר לכאורה נתגלו מעולם לא נבדקו או תוקפו, וכאמור המחקר קובע את המאה ה-16 כמועד יסוד הקהילה.
התקופה העות'מאנית

ב-1717 נכבשה בלגרד בידי כוחות ממלכת הבסבורג והעות'מאנים נסוגו. העיר נותרה בידי האוסטרים במשך 22 שנים ובתקופה זו הורע מצבם של בני הקהילה היהודית. כמה מאות מיהודי העיר נמלטו במהלך הקרבות ולאחר הכיבוש, לשטחי בולגריה וכמה עשרות מהם התיישבו בעיר קיוסטנדיל והצטרפו לקהילה הספרדית. בתקופה זו היו יהודי העיר ברובם סוחרים, חלקם אמידים מאוד וחלשו על היבוא והיצוא מהאזור.
בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 ידעה קהילת קיוסטנדיל תקיפות ופרעות שכמעט והביאו לחורבה. בימי הסולטאנים סלים השלישי ומוסטפא הרביעי נדרדר המצב באזור בולגריה לכדי אנרכיה. הממשל המרכזי העות'מאני שכחותיו היו נתונים בעימותים צבאיים מול האוסטרים והרוסים איבד שליטה על המחוזות וכנופיות שודדים אלימות שכונו קרדז'אלי שלטו בדרכים ופשטו על ערים שונות למטרות שוד. בני הקהילות היהודיות האמידים בבולגריה היו מטרתם המועדפת וקהילת קיוסטנדיל העיקרית. תועדו מעשי שוד ורצח בבני הקהילה ורבים נטשו את העיר. במחצית הראשונה של המאה ה-19 חוסר הסדר באימפריה העות'מאנית הביא לניתוק הקשר בין המרכזים הרבניים באדירנה וסלוניקי לבין קהילת קיוסטנדיל ובעת הזו מתועדת הקמתו של בית דין רבני ראשון בעיר.
ב-1828 סייר בבולגריה הנוסע האנגלי וואלש, ביקר בעיר קיוסטנדיל ותיעד ברשימותיו את הקהילה היהודית המתגוררת בעיר. בתקופת מהמוט השני הושב סדר יחסי על כנו בבולגריה ולפי ספרי שאלות ותשובות למדים על פריחה מחודשת של קהילת קיוסטנדיל. ב-1863 נבנה בית הכנסת המרכזי בעיר. מבין רבניה הנודעים של הקהילה בין 1750 ל-1880, ניתן לציין את יעקב טיבה, דוד מדז'ר, שמואל קונפורטי ויצחק שמואל חָרבון.
לאחר עצמאות בולגריה

לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית שהובילה לעצמאות בולגריה, גברו האירועים האנטישמיים במדינה. ב-1898 הואשמו יהודי קיוסטנדיל בשימוש בדמם של ילדים נוצרים. בעיר פרצו מהומות שכוונו כנגד בני הקהילה ורכושם. הממשל המרכזי בסופיה הורה למושל המחוז לדכא את המהומות ולמנוע פגיעה בבני הקהילה וכך אכן נעשה. המהומות דוכאו בכוח רב על ידי המשטרה המקומית. בראשית המאה ה-20 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומנתה 1,200 נפשות שהיוו כ-9% מכלל אוכלוסיית העיר. בהמשך הגיעו לעיר פליטים יהודים רבים ממלחמת הבלקן השנייה ובמפקד שנערך בבולגריה ב-1920 נמנו בקיוסטנדיל 2,671 יהודים. בקיוסטנדיל נולד הצייר מוריץ בנציונוב בוגר האקדמיה לאומנות בסופיה, וכן הצייר דוד משולם, שפעל בעיקר בישראל, זוכה פרס דיזנגוף לאמנות.
חיי הקהילה > הפוליטיקה הפנימית

הקהילה הייתה מפולגת בעמדותיה לגבי התנועה הציונית ובקרב בניה ניכרה השפעתה של האגודה להשכלה עצמאית "דוברו באדאשטי" (עתיד טוב), אשר חינכה ברוח הקומוניזם. בבחירות שנערכו ב-1923 הצביעו כל 150 נציגי התנועה הציונית בפתק לבן כהצבעת מחאה וכפועל יוצא מכך 74 המצביעים הקומוניסטים הביאו לזכייה ברוב מוחלט. גם בבחירות ב-1929 זכו הקומוניסטים ברוב. המאבק השלטוני הארצי בבולגריה כנגד התנועות הקומוניסטיות שנחשבו חתרניות, בלווי המאבק הפנימי בתוך הקהילות השונות, הביא להחלשות מעמד הקומוניסטים בקהילת קיוסטנדיל. הקומוניסטים איבדו מכוחם המוחלט, אך בבחירות לוועד הקהילה שנערכו ב-1932 עדיין זכו הרשימות הלא ציוניות ברוב של 60% מהקולות לעומת 40% לציונים.
חיי הקהילה > החינוך היהודי

עד לעצמאותה של בולגריה התבסס החינוך היהודי על בתי למידה שכונו מלדארי והוקמו בערים הגדולות ובכלל זה בקיוסטנדיל. המלדארי היו חלקם בבעלות פרטית של רבנים וחזנים וחלקם נסמכו על תשלומי ההורים ותרומות של סוחרים אמידים.
ב-1920 למדו במערכת החינוך היהודית 166 תלמידים, שהיוו 92% מכלל תלמידיה היהודים של העיר. ב-1925 למדו במערכת החינוך היהודית 106 תלמידים, כאשר הממשלה הבולגרית ועיריית קיוסטנדיל ממנות 10% מתקציבה. ב-1926 היו 118 תלמידים שלמדו ב-4 כיתות, 2 כיתות גן ילדים ו-2 כיתות בית ספר יסודי, (א'-ד') וב-1927 ירד מספר התלמידים ל-75.
מלחמת העולם השנייה

בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה קהילת יהודי קיוסטנדיל 1,500 נפשות. על בני הקהילה הוחל החוק להגנת האומה ובהמשך נלקחו הגברים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה. ראשי הקהילה בעיר מילאו חלק מרכזי בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה, בכך שהתניעו את המאבק שהוביל לביטול צו הגירוש. ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לשאלות יהודיות הסכם בשם ממשלת בולגריה עם תיאודור דנקר נציג גרמניה הנאצית במסגרתו הסכימו הבולגרים לגרש 20,000 יהודים ל"שטחים הגרמניים במזרח". עו"ד מיכאל אבג'ייב הדליף את דבר ההסכם לברוך (בוקו) לזרוב, שהיה חברו הטוב וממנהיגי הקהילה בעיר. במקביל נפגשה בסופיה ליליאנה פניצה מזכירתו של אלכסנדר בלב עם עורך הדין נסים (בוקו) לוי, סגן יו"ר הקונסיסטוריה היהודית ופירטה בפניו את פרטי ההסכם. ב-25 בפברואר נפגש חיים רחמים בכר מראשי הקהילה עם ולדימיר קורטב ידידו, שהיה גם פעיל בארגון המהפכני המקדוני. קורטב ציין שידוע לו ולאנשיו על הגירוש וציין שהוא מיועד ל-10 במרץ. ב-1 במרץ 1943 החלו שוטרים בולגרים לבקר בבתי יהודים לבדיקת נתונים כגון כתובת, מוצא ומספר נפשות.
ב-4 במרץ 1943 החלו הבולגרים במעצרם וגירושם של 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. ב-6 במרץ נצטוו יהודי קיוסטנדיל על ידי המשטרה המקומית להיערך לגירוש ובכלל זה להצטייד במזון ובגדים למספר ימים ומנהיגי הקהילה בוקו לזרוב, ניסים ברכה, רחמים ובוקו קונפורטי יו"ר ועד הקהילה פנו לאישי הציבור בקיוסטנדיל בבקשת עזרה. ב-8 במרץ יצאה מקיוסטנדיל לסופיה משלחת בת 4 חברים בראשות פטר מיכאלב ואליו נלוו קורטב, איוואן מומצ'ילוב ואסן סויצ'מזוב במטרה להביא לביטול הגירוש המתוכנן.
בהגיעם לסופיה פנו לעזרתו של סגן יושב ראש הפרלמנט דימיטר פשב בן העיר. למחרת היום נפגשו עם שר הפנים פטר גברובסקי לפגישה סוערת שעלתה לטונים גבוהים ובמהלכה אף איים ולדימיר קורטב במרומז על חייו של גברובסקי. גברובסקי החליט להשעות את הגירוש וסופו שלא יצא את הפועל. רשמית, נכללו ברישומי משרד הפנים הבולגרי 98 יהודים מקיוסטנדיל מכלל 6,365 יהודי "בולגריה הישנה", שהופיעו ברשימות הגירוש אשר יועד להתבצע ב-10 במרץ.
ב-25 במאי גורשו יהודי סופיה לערי השדה, קהילת קיוסטנדיל קלטה 2,800 מהמגורשים אשר שוכנו בבתי בני הקהילה ובמוסדות הציבור, עד לחזרתם לבתיהם באוקטובר.
בקיוסטנדיל נולד ופעל המשורר היהודי סימצ'ו איסאקוב (1919-1948) שכונה "משורר המאבק" ושירתו נגעה ברדיפתם של יהודי ארצו במהלך מלחמת העולם השנייה, במלחמתם של הפרטיזנים היהודים ובחורבנן של קהילות תארקיה ומקדוניה. בשירו "הרכבות" שהוקדש ליהודי תארקיה ומקדוניה כתב בין השאר:
”פנים חיוורות, כחולות. עיניים-ציפורים חולות. אתה שואל איה החיוכים? ומה עיניך רואות?, אילו הילדים.
 כך, קרון אחר קרון, בעלייה חולפים נעלמים וכי תביט למרחקים ומה תחזה? כבשנים”.
לאחר מלחמת העולם השנייה

ב-1945 נמנו בקיוסטנדיל 1,400 יהודים. בקרב הקהילה התחדשה הפעילות הציונית. בקיוסטנדיל הוקם סניף של תנועת החלוץ הצעיר ששימש כסניף אזורי ומרכז כנסים לחברי הארגון בדופניצה, גורנה ג'ומאיה, נברקופ וסמוקוב. ביום הקמת מדינת ישראל התקיימו חגיגות רחוב המוניות של בני הקהילה שהסתיימו בעצרת עם בהשתתפות נציגי השלטון המקומי. בין 1948 – 1949 עלו מרבית יהודי העיר לישראל. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובקיוסטנדיל נמנו 234 יהודים. בראשית המאה ה-21 התגוררו בעיר 70 יהודים, וב-2022 נמנו בעיר 55 יהודים. בית הקברות היהודי בקיוסטנדיל פעל עד 1951 ונכון לאמצע העשור השני של המאה ה-21 עמד על תילו ונתון היה במצב תחזוקתי ירוד.
הערות שוליים

↑  צבי קרן, תקציר ההיסטוריה של בולגריה ויהודיה, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
1 2 3  צבי קרן, הקהילה היהודית בקיוסטנדיל, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
1 2 3  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בימי השלטון העותומני, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 62-37.
↑  חיים קשלס,  שלשלת רבני בולגריה מיום בואם מספרד ועד היום, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 141.
↑  נתן מיכאל גלבר, חיי היהודים בבולגריה, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 683.
↑  אלברט רומנו, תקופת השבר והפילוג 1930-1940, בתוך :אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 589-581
↑  לוחות סטאטיסטיים-טבלה 1, טבלה 2, טבלה 4, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 650-645.
1 2  חיים קשלס, מאורעות ה-9 וה-10 במארס 1943, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 830-824.
↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, עמודים:16-15, 82-81.
↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, עמודים 96-85.
↑  חיים קשלס, תעודות ומסמכים, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 849.
↑  אלברט רומנו, משוררים וסופרים, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 528-523.
↑  יוסף בן, לחרות ולעלייה בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 936-951.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה - כרך ד', מאחורי מסך הברזל, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 296.
↑  לפי התכתבות עם ארגון שלום. המשיב אלכסנדר אוסקר נשיא ארגון שלום בבולגריה.
בית העלמין היהודי בקיוסטנדיל
כרוז מחאה של ועד הקהילה היהודית בקיוסטנדיל כנגד מדיניות הספר הלבן בארץ ישראל.
 "קול קורא לנשי, גברי וצעירי הקהילה היהודית בקיוסטנדיל. הנכם מוזמנים להפגנת המונים כנגד המדיניות האנגלית בפלשתינה, המונעת מאלפי צעירים יהודים לעלות לישראל"(בבולגרית)
גרימואלד הזקן

גרימואלד הראשון (Grimoald I, בלטינית: Grimoaldus;‏ 616–657), המכונה הזקן (בצרפתית: Grimaud l'Ainé), היה המאיורדומוס (ראש הארמון) של אוסטרזיה משנת 643 ועד מותו.
ביוגרפיה

גרימואלד היה בנם של פפין הזקן מלנדן ואיטה ממץ.
עם מותו של פפין בשנת 640, הפך גרימואלד לראש ביתו (הפיפינידים), שהיה החזק ביותר באוסטרזיה. בזמן זה, רדולף, דוכס תורינגיה (אנ'), מרד נגד סיגברט השלישי, מלך אוסטרזיה. גרימואלד השתתף במסע שנערך לאחר מכן נגד המרידה, אך המסע נכשל. למרות זאת, גרימואלד הצליח להציל את חיי המלך והפך לחברו הקרוב. לאחר מכן הוא הרחיק את יריבו, אוטו (אנ'), והשתלט על המשרה שבה החזיק פעם אביו.
גרימואלד שכנע את סיגברט השלישי חסר הילדים לאמץ את בנו, כילדברט, בטבילתו. בסופו של דבר היה לסיגברט יורש, דגוברט השני, אך עם מותו של סיגברט בשנת 656, הגלה גרימואלד את דגוברט הצעיר לאירלנד והעלה את בנו על כס המלכות.
בסופו של דבר גרימואלד נתפס והוצא להורג על ידי מלך נויסטריה – או כלוביס השני או בנו ויורשו, כלותאר השלישי.
לקריאה נוספת

S.A. Bennett, "Grimoaldus (1)", A Dictionary of Christian Biography, Murray, 1877, p. 802
הערות שוליים

↑  S.A. Bennett, "Grimoaldus (1)", A Dictionary of Christian Biography, Murray, 1877, p. 802
| השושלת הקרולינגית |
| --- | --- | --- |
| שבט פפין | פפין הזקן (580–640) • גרימואלד הזקן (616–656) • כילדברט המאומץ (מת ב-662) |  |
| שבט ארנולף | ארנולף ממץ (582–640) • כלודולף ממץ (מת ב-696 או 697) • אנסגיזל (מת לפני 679) • פפין האמצעי (635–714) • גרימואלד הצעיר (מת ב-714) • דרוגו משמפאן (670–708) • תיאודואלד (708–741) • כילדברנד הראשון (מת ב-743 או 751) |  |
| השושלת הקרולינגית | קרל מרטל (686–741) • קרלומן (מת ב-754) • פפין הגוץ (714–768) • קרלומן הראשון (751–771) • קרל הגדול (מת ב-814) • לואי החסיד (778–840) |  |
| לאחר הסכם ורדן (843) | לותאר הראשון (795–855) • קרל הקירח (קרל השני) (823–877) • לואי הגרמני (לואי השני) (804–876) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137807570  VIAF: 85988498   WorldCat (עם VIAF): 85988498
Taito

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בטוקיו (ינואר 1993–7 במרץ 2006–9646) 
 מייסדים:  מיכאל קוגן
 תקופת הפעילות:  1953–הווה (כ־71 שנים)
 חברת אם:  Square Enix
 מיקום המטה:  מינאטו, טוקיו, יפן
 ענפי תעשייה:  תעשיית משחקי וידאו 
 מוצרים עיקריים:  משחקי וידאו
 עובדים:  848 
  
 https://www.taito.co.jp/en
 
Taito Corporation היא חברה יפנית המתמחה בפיתוח משחקי וידאו, מכונות ארקייד וצעצועים. בסיסה בשינג'וקו, טוקיו. החברה נוסדה על ידי מייקל קוגן בשנת 1953 כחברת המסחר Taito, בתחילה החברה ייבאה ליפן וודקה, מכונות אוטומטיות ותיבות נגינה. היא החלה לייצר משחקי וידאו בשנת 1973. בשנת 2005, טאיטו נרכשה על ידי Square Enix, והפכה לחברה בת בבעלות מלאה עד 2006.
טאיטו מוכרת כאחת החברות המשפיעות בראשית ימי תעשיית משחקי הווידאו עד היום, ויצרה מספר משחקי ארקייד שהיו לאבן דרך בתעשיית המשחקים כגון Speed Race ‏(1974),‏ Western Gun‏ (1975), Space Invaders‏ (1978),‏ Bubble Bobble ‏(1986), ו-Arkanoid ‏(1986). לצד חברות יפניות כגון Capcom,‏ Konami,‏ Namco‏ ו־Sega, היא אחת מחברות משחקי הווידאו הבולטות מיפן והראשונה שייצאה את משחקיה למדינות אחרות. חלק מהמשחקים שלה הוכרו מאז כחשובים ומהפכניים עבור התעשייה במיוחד משחק ה-Space Invaders תרם רבות לצמיחת משחקי הווידאו בסוף שנות ה-70, והחייזרים המופיעים במשחקים נתפסים כסמלים איקוניים בתעשיית המשחקים.
החברה מחזיקה רשת של מרכזי ארקייד, המכונים "תחנות משחק טאיטו", ברחבי יפן, לצד היותה יצרנית של צעצועים, בובות קטיפה ועוד.
היסטוריה

בשנת 1944, איש עסקים יהודי-אוקראיני בשם מייקל קוגן הקים את טייטונג בשאנגחאי. פליט של ברית המועצות, קוגן עבד בעבר במפעל ביפן במהלך מעורבותה של המדינה במלחמת העולם השנייה, לפני שעבר לשנגחאי כדי להצטרף לאביו. טייטונג, שתורגם ל"טאיטו" ביפנית, עסק בעיקר במוצרי טקסטיל.
היסטוריה > שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20

ההשתלטות הקומוניסטית על סין גרמה לקוגן לחסל את העסק ב-1950 ולהעביר את הפעילות ליפן, שאחרי המלחמה סבלה משפל כלכלי חמור. עסק נוסף בתחום הביגוד בשם Taito Yoko, נאבק כלכלית כתוצאה מניהול כושל. ב-24 באוגוסט 1953 נסגרה טאיטו יוקו והוחלפה בשם: Taito Trading Company, שם הצטרף לקוגן עורך הדין ואיש העיתון בדימוס אקיו נקאטאני. Taito Trading Company התחילה כמזקקת וודקה – החברה הראשונה שייצרה וודקה ביפן – ויבואנית של מכונות אוטומטיות לממכר בוטנים ומכונות בישום.
התחרות הגוברת בתחום האלכוהול הביאה את טאיטו לנטוש את עסקי הוודקה ב-1955, ולהתמקד במכונות האוטומטיות המוצלחות שלה, בנוסף לייבוא קופסאות נגינה. מכיוון שלטאיטו היה חסר רישיון מתאים לייבא קופסאות נגינה ליפן, היא רכשה מכונות מקולקלות מבסיסי צבא ארצות הברית ושיפצה אותן עם חלקים תקינים מיחידות פגומות. הכלכלה היפנית המתאוששת אפשרה לטאיטו להפוך למפיצה הרשמית של תיבות נגינה של AMI במדינה. אף על פי שלעסק הייתה השפעה מועטה בהתחלה, למעלה מ-1,500 מכונות נמכרו עד שנת 1960 כשהחברה החלה לערבב תקליטים יפניים עם שירי עם אמריקאים. שותפות עם תאגיד Seeburg הפכה את טאיטו לסוכן הבלעדי שלה ביפן ולאחת מחברות הג'וקבוקס המובילות במדינה.
טאיטו החל לייצר משחקים אלקטרו-מכניים (משחקי EM) בשנות ה-60. בשנת 1967, הם הוציאו את "Crown Soccer Special"‏ (1967), משחק ספורט לשני שחקנים שדימה כדורגל אסוציאציות באמצעות רכיבים אלקטרוניים כמו סנפירי פינבול. בשנת 1968, "Crown basketball" הופיע לראשונה בארצות הברית, והיה למשחק הארקייד המרוויח ביותר ביריד טמפה ב-1968.
היסטוריה > שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20

טאיטו שינתה את שמה מTaito Trading Company ל-Taito Corporation באוגוסט 1972. היא הקימה את חברת הבת האמריקאית שלה taito america בשנת 1973 במרכז העיר שיקגו.
שלוחה זו הפסיקה את פעילותה ביולי 1996 לאחר יותר מ-20 שנות קיום.
היסטוריה > שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20 > משחקי הווידאו הראשונים

משחק הווידאו הראשון של טאיטו נקרא "Elepong". זהו משחק ארקייד פינג פונג שיצא בשנת 1973 ביפן.
טומוהירו נישיקאדו (Tomohiro Nishikado), בוגר הנדסה של אוניברסיטת טוקיו דנקי שהצטרף לחברה ב-1968, היה גורם מכריע במעבר של החברה למשחקי וידאו. לאחר שפיתח את משחקי הקליעה אלקטרו-מכניים למטרות "Sky Fighter"‏ (1971) ו-"Sky Fighter II", הבוסים שלו ב-Taito האמינו שטכנולוגיית טרנזיסטור-טרנזיסטור (TTL) תמלא תפקיד משמעותי בתעשיית הארקייד, אז הם הטילו על נישיקאדו לחקור את TTL טכנולוגיה שכן הוא היה העובד היחיד של החברה שידע לעבוד עם טכנולוגיית מעגלים משולבים (IC), ואחד המהנדסים הבודדים בחברה עם מומחיות משמעותית באלקטרוניקה.
נישיקאדו בילה שישה חודשים בניתוח יחידת הארקייד "Pong" של אטארי ולמד כיצד שבבי ה-IC של המשחק עובדים, והחל לשנות את המשחק. זה הוביל לפיתוח משחקי הווידאו הספורט בסגנון "פונג" המבוסס על "כדורגל" ו"גביע דייוויס" עבור טאיטו, כאשר "כדורגל" פותח לראשונה אך שניהם יצאו בנובמבר 1973. לאחר מכן הוא פיתח כמה להיטי משחקי וידאו מקוריים עבור טאיטו, בעיקר משחק הספורט "TV Basketball" ‏(1974), משחק המרוצים‏ "Speed Race"‏ (1974),‏ ומשחק היריות "Western Gun" ‏(1975); שלושת הכותרים הללו פותחו על ידי Midway Manufacturing בצפון אמריקה כ-"TV Basketball", ‏"Wheels" ‏ו-"Gun Fight", בהתאמה.
בשנת 1978, נישקאדו יצר את "Space Invaders", שהפך לכותר הפופולרי ביותר של החברה ולאחד המשחקים הפופולריים ביותר בתולדות הארקייד, האחראי חלקית לתחילת תור הזהב של משחקי הווידאו הארקייד. לאחר מותו של מייקל קוגן בפברואר 1984, בנו, אברהם "אבה" קוגן, הפך ליו"ר טאיטו ואקיו נאקנישי הפך לנשיא שלה.
היסטוריה > שנות ה-90 של המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה ה-21

בשנת 1992 הכריזה טאיטו על קונסולת משחקי וידאו מבוססת CD-ROM בשם WOWOW, שתאפשר לאנשים לשחק ביציאות כמעט מדויקות של אולמות המשחקים של טאיטו (בדומה ל־Neo Geo), כמו גם להוריד משחקים משידור לווייני (כמו ה-Satellaview יעשה זאת מאוחר יותר).בסופו של דבר ה-WOWOW מעולם לא שוחרר.
טאיטו כבר מכרה זכויות בלעדיות עבור פרסום המשחקים שלה באמריקה ל־Acclaim Entertainment בשנה הקודמת. באופן דומה, התקיימה חטיבה בלונדון, אנגליה, בריטניה להפצת משחקי טאיטו באירופה. Taito (Europe) Corporation Limited הוקמה בשנת 1988 ונסגרה בפברואר 1998.
כשטאיטו הייתה בבעלות קיוסרה, המטה שלה היה בהיראקאוצ'ו, צ'יודה. באוקטובר 2000, טאיטו התמזגה עם Kyocera Multimedia Corporation כדי להיכנס לראשונה לשוק הפלאפונים הניידים.
באוגוסט 2005, הוכרז שקונצרן המשחקים Square Enix ירכוש 247,900 מניות Taito בשווי של 45.16 מיליארד ¥ (409.1 מיליון דולר), כדי להפוך את Taito Corporation לחברה בת של Square Enix. הצעת הרכש מ-Square Enix התקבלה על ידי בעלת המניות הקודמת Kyocera, מה שהופך את טאיטו לחברה בת של Square Enix. וב-22 בספטמבר 2005, Square Enix הודיעה על רכישת מוצלחת של 93.7% מכלל המניות של טאיטו, ובעצם הבעלים של החברה עד 28 בספטמבר 2005. במרץ 2006, Square Enix רצתה להפוך את טאיטו לחברה בת בבעלות מלאה. כדי להשיג מטרה זו, Square Enix מיזגה את טאיטו לתוך SQEX Corporation. אף על פי שהחברה המאוחדת קיבלה על עצמה את השם "תאגיד טאיטו", זו הייתה למעשה טאיטו שפורקה ו-SQEX שהייתה הישות שנותרה בחיים. טאיטו הפכה לחברה בת בבעלות מלאה של Square Enix ונמחקה מהמסחר של הבורסה של טוקיו.
ביולי 2008, Square Enix הודיעה כי היא תסגור שתי חברות בנות של Taito, Taito Art Corporation (חברה בת לביטוח וסוכני נסיעות) ו-Taito Tech Co.Ltd התהליך הסתיים באוקטובר 2008.
היסטוריה > מהעשור השני של המאה ה-21 ואילך

ב-30 בנובמבר 2016, טאיטו הודיעה שהיא תפיץ את "Space Invaders" ואת "Arkanoid" עבור Facebook עם Instant Games ב־Facebook Messenger ו-Facebook News Feed.
ב-3 ביולי 2018, הודיעה טאיטו ב-Famitsu שהיא תחזור לעסקי פרסום התוכנה עבור הדור השמיני של קונסולות משחקי הווידאו. הכוונה לחזור לשוק הקונסולות הביתיות נוצרה מכיוון שהחברה החליטה שיהיה צורך לשחרר את המאפיינים הרוחניים של טאיטו בפלטפורמות הנוכחיות על מנת להגדיל את הרווח. לחברה מתוכננים נכסים שונים בצנרת התוכנה שלה, החל מהוצאות חוזרות ועד לכותרים חדשים לפלטפורמות שונות; עם זאת, טאיטו הדגישה ששוק תוכנות הקונסולות הוא עסק מאתגר עבור החברה. טאיטו מתכוונת לפתח משחקים מקוריים לקונסולות בעתיד.
ארנולף ממץ

| --- | --- |

 לידה:  Lay-Saint-Christophe
 פטירה:  18 ביולי 641? רמירמון, צרפת 
 חג:  18 ביולי
 
ארנולף ממץ (בגרמנית: Arnulf von Metz, בצרפתית: Arnoul de Metz;‏ 582 בערך – 645) היה בישוף פרנקי של מץ ויועץ לחצר המרובינגית של אוסטרזיה. מאוחר יותר הוא פרש למנזר רמירמונט (אנ'). באנגלית הוא ידוע בשם ארנולד (Arnold).
גניאלוגיה

ה- Vita Sancti Arnulfi ("חיי ארנולף הקדוש", משנת 657 בערך), ביוגרפיה שנכתבה זמן קצר לאחר מותו של ארנולף, מציינת שהיה ממוצא פרנקי אציל. טקסטים מהמאה ה-10 וה-11, כמו Genealogiae Breves Regum Francorum טוענים לעיתים קרובות שארנואלד (אנ') היה אביו של ארנולף, אך זה נחשב בדיה. היעדרם של טקסטים כתובים בני הזמן אינו מאפשר להתחקות אחר מוצאו.
ארנולף ממץ נחשב באופן מסורתי לאב הקדמון המוקדם ביותר הידוע בשמו של קרל הגדול ושל השושלת הקרולינגית. מקורה של אמונה זו בשני מקורות שנכתבו לאחר מותו של ארנולף. ה-Liber de episcopis Mettensibus של פאולוס הדיאקון (בסביבות 784) מציג את ארנולף כסבו של הסבא רבא של קרל הגדול, בעוד Annales Mettenses Priores (805) מציג אותו רק כ"קרוב משפחה". מכיוון ששני הדיווחים הללו אינם עקביים ונכתבו מאה שנה לאחר מותו של ארנולף, קיימת הסכמה רחבה שהקשר המשפחתי בין ארנולף וקרל הגדול היה המצאה של קרל הגדול.