stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צילום מורכב
יישומי הצילום המורכב > צילום מורכב ואמנות

גולטון טוען שהפורטרטים המורכבים שלו אינם רק שימושיים עבור המדע, אלא הם גם יפים, ולעיתים אף טען שיש להם איכויות אומנותיות, בשל המראה המטושטש שנוצר מחיבור של פורטרטים רבים. כך, למשל, כתב על פורטרט מורכב של ילדים: ״הם היו ילדים להורים עניים, יצורים קטנים ומלוכלכים באופן אינדיבידואלי, אך יפים באופן נפלא, אני חושב, ב[תמונות] המורכבות האלו״; וכן: ״כל [הפורטרטים] המורכבים נראים טוב יותר מאשר מרכיביהם, משום שהפורטרט הממוצע של אנשים רבים חופשי מכל האי סדירויות שפוגמות כך או אחרת במראה של כל אחד מהם״; ובמקום אחר: "[הפורטרטים המורכבים] מסוגלים לכונן בסיס לעבודת אמנות מסדר גבוה ביותר".
גולטון נע בטיעוניו בין הגדרת הפורטרטים המורכבים כ"יפים", "אידיאליים" ו"אמנותיים" ונסמך בטעוניו אלו על דיון נרחב שנערך במחצית השנייה של המאה ה-19 באנגליה בנוגע לאיכויות באמנותיות של תצלומים (וגם ציורים) מעט מטושטשים (כגון אלו של ג'וליה מרגרט קמרון) לעומת התצלומים החדים מאוד, שהם מקצועיים ושימושיים יותר. הטשטוש נתפס לא אחת על ידי מבקרי אמנות וצלמים כ״אמנותי״ יותר, משום שהוא מאפשר לתמונה להתנתק מהפרט הספציפי שניצב מול העדשה, על גודש הפרטים שלו, ולהפוך ל״אידיאלי״ ו״טיפוסי״ (כשם שציירים עושים כשהם מציירים דמות טיפוסית).
שימושים נוספים בצילום מורכב

שיטת הצילום המורכב של גולטון נפוצה מיד עם פרסומה ב-1878 ואף קנתה לה תומכים וממשיכי דרך בשלושת העשורים הבאים. השפעתה ניכרה בעיקר במקומות שבהם שלטה תפיסה חברתית דטרמיניסטית-ביולוגיסטית, שלפיה תכונות האופי והמבנה הפסיכולוגי של הפרט הן תוצר גנטי תורשתי, ולא תוצאה של גורמים סביבתיים וחברתיים (כלומר, אדם הוא פושע לא בגלל הרקע החברתי שלו, מצבו הכלכלי, תנאי העסקתו וכדומה, אלא משום שנולד עם נטייה תורשתית לפשע).
תצלומים מורכבים של גולגולות פושעים הופיע בספרו של צ'זארה לומברוזו, "האדם הפושע" (באיטלקית: L'uomo delinquente) מ-1896; כריכת מחקרו של הבלוק אליס (Havelock Ellis), "הפושע" (The Criminal) מ-1890, עוטרה בתצלום שהורכב מפורטרטים של מספר פושעים. ארתור בטו (Batut) יצר תצלומים מורכבים של בני משפחה החל משנת 1880 ועד לתחילת המאה ה-20 כדי ליצור "טיפוסי-משפחה", לחשוף את מראה פניהם האופייני של קבוצות אוכלוסייה, לדמות את מראם המשוער של בני משפחה עתידיים ולנסות להבין מדוע נשים ממחוזות מסוימים של צרפת יפות יותר מאחיותיהן במחוזות אחרים.
גם במאה ה-20 ניתן למצוא שימושים אמנותיים ומשטרתיים בשיטות השאובות בבסיסן על הצילום המורכב של גולטון; הצלם לואיס היין יצר הרכבים של ילדים פועלים בשנת 1913 במטרה לאתר את השפעת תנאי העבודה הקשים על הילדים הצעירים; בשלהי המאה ה-20 השתמשה האמנית ננסי בורסון (אנ') בתצלומי פורטרט מורכבים דיגיטלית כדי להעלות שאלות על מוסכמות היופי הנשי או אפליה חברתית. בורסון אף השתמשה בשיטת ההרכבים הדיגיטליים שיצרה כדי לסייע למשטרה באיתור ילדים נעדרים. לודוויג ויטגנשטיין פתח את "הרצאה על האתיקה" שלו (1929) בהתייחסות לצילומים המורכבים של גולטון, כאנלוגיה לניסיון להגדיר באופן כללי את האתיקה על פי סדרה של הגדרות מקורבות.
הרכבים מיוצרי מחשב הפכו גם לצורת בידור: טכנולוגיית המורפינג מאפשרת לשלב ולמזג פורטרטים, ולהראות אדם אשר הופך לאדם אחר. בתאי "פוטו-מורפוזיס" מחשב משלב את תווי פניהם של שני אנשים כדי ליצור את הילד הווירטואלי שלהם. דימויים מורכבים מסוגים שונים, "תצלומי התאמה", משמשים באופן רגיל את המשטרה בניסיונה לזהות פושעים, והם מבוססים על סיווג תווי פנים בהתאם לטיפוסים.
לקריאה נוספת > כתבים מאת גולטון בנושא צילום מורכב

Galton, Francis, 1878. 'Composite portraits made by combining those of many different persons into a single figure.' Nature 18 : 97-100
Galton, 1879. "Composite Portraits", Journal of the Anthropological Institute Vol. VIII: 132-144
Galton, 1879. 'Composite portraits made by combining those of many different persons into a single figure.', Journal of the Anthropological Institute 8 : 132--48
Galton, 1879. 'Generic images.', Nineteenth Century 6 (July) : 157-69
Galton, 1879. Combined Portraits, and the Combination of Sense Impressions Generally, Proceedings of the Birmingham Philosophical Society 2 : 26-29
Galton, 1881. 'Composite portraiture.' Photographic Journal 15 (June 24): 140-6
Galton, 1881. 'Composite portraiture.' Photographic News 25 (July 8): 316-17
Galton, 1881. 'Composite portraiture.' Photographic News 25 (July 15): 332-33
Galton, 1888. "Composite Portraiture: A Communication from Francis Galton." Photographic News 32 (April 27): 237
Galton, 1886. "Exhibition of Composite Photographs of Skulls." Journal of the Anthropological Institute 15: 390-91.
Galton, 1882. An inquiry into the physiognomy of phthisis by the method of "composite portraiture".[With F. A. Mahomed], Guy's Hospital Reports 25 (February) : 475-493
Galton, 1882. "The Physiognomy of Consumption", Nature 26 (February 3) : 389
Galton, 1898. 'Photographic measurement of horses and other animals.', Nature 57 : 230-2
Galton, 1900. 'Analytical photography.', Photographic Journal 25 : 135-8
Galton, 1886. "Note on Jacobs - Jewish Composite Portraits." Journal of the Anthropological Institute 15: 62
לקריאה נוספת > כתבים על תצלומיו המורכבים של גולטון

Ellenbogen, Josh, 2012. Reasoned and Unreasoned Images: The Photography of Bertillon, Galton, and Marey, Pennsylvania: The Pennsylvania State University Press.
Pearson, Karl, 1924. The Life, Letters and Labors of Francis Galton, Cambridge: Cambridge University Press, Chapter 12.
Ryan, James R., 1997. Picturing Empire: Photography and the Visualisation of the British Empire, London: Reaktion Books.
Sekula, Allan, 1989. "The Body and the Archive" in The contest of Meaning, Ed. Richard Bolton, The MIT Press.
צבא בייאנג

צבא בייאנג (בסינית מפושטת: 北洋军, בסינית מסורתית: 北洋軍, בפין-יין: Běi Yáng Jūn) היה צבא סיני חזק, בסגנון מערבי שהוקם על ידי שושלת צ'ינג בסוף המאה ה-19. הוא היה במרכז חידוש המערכת הצבאית של השושלת. צבא בייאנג מילא תפקיד מרכזי בפוליטיקה הסינית במשך שלושה עשורים לפחות, ואולי עד לשנת 1949. הוא איפשר את ביצוע מהפכת שינהאי ב-1911, וכן, הביא לחלוקה לפלגים וסיעות של מצביאים ששלטו עשרות שנים בחלקים שונים של סין וידועה כתקופת המצביאים.
ראשית הצבא (עד 1900)

צבא בייאנג נוצר מתוך צבא Huai, שפעל לראשונה במהלך מרד טייפינג. בניגוד לצבא המסורתי, צבא הוי היה בעיקר מיליציה המבוססת על נאמנויות אישיות ולא מוסדיות. צבא הוי היה מצויד תחילה בתערובת של כלי נשק מסורתיים ומודרניים. הקים את הצבא, לי הונג-ג'אנג, שהשתמש בהכנסות המכס והמיסוי של חמישה מחוזות שבשליטתו בשנות ה-80 וה-90 כדי לחדש את הצבא ולבנות צי מודרני (הצי של בייאנג). בניית הצי והצבא היו בערך באותו זמן, והשם ״צבא בייאנג״ התייחס לכוחות צבאיים שבשליטתו. המונח "Beiyang", שמשמעותו המילולית היא "צפון האוקיינוס", התייחס למקור ההכנסות מהמכס שנגבה בצפון סין. עם זאת, המימון היה בדרך כלל לא סדיר וההכשרה לא הייתה שיטתית. הצבא הוקם נגד תוקפנות יפן, כדברי היועץ הצבאי הבריטי קפטן ויליאם מ. לאנג.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 צבא בייאנג היה הצבא האזורי הטוב ביותר בסין. מלחמת סין–יפן הראשונה (1894–1895) התנהלה כמעט כולה על ידי צבא בייאנג, ללא תמיכה של כוחות ממחוזות אחרים. בזמן המלחמה, הצי של בייאנג, שכלל שתי ספינות קרב הופתע ממכונות היריה של הצי היפני. כמו כן, חילות הרגליים של צבא יפן, נוהל על ידי האקדמיה הצבאית, שהכשירה קצינים מקצועיים, מה שהביא לניצחון על צבא בייאנג.
עליית יואן שה-קאי (1901–1908)

לי הונג-ג'אנג נפטר בשנת 1901 והוחלף על ידי יואן שה-קאי, שקיבל על עצמו את מינויו של לי להיות המושל של אזור ז'ילי - האזור שסביב בייג'ינג. ב־1895 קיבל יואן את הפיקוד על הצבא החדש. מאוחר יותר הפכו רבים מקציניו לדמויות מובילות בתקופת המצביאים. הם כללו את ג'אנג שון (שניסה לשקם את שושלת צ'ינג ב-1917), שו שיצ'אנג (נשיא הרפובליקה של סין 1918–1922), קאו קון (נשיא 1922–1924 ומנהיג הזירה הצבאית של ז'ילי), דואן צ'ירוי (ראש הממשלה במהלך רוב 1916–1920) ואחרים.
אחרי 1901, יואן שה-קאי פיקח על המוסדות הצבאיים של הקיסר, בעיקר על צבא בייאנג. הוא ייסד את האקדמיה הצבאית של באודינג, שאיפשרה לו להרחיב את צבאו, יחד עם כמה בתי ספר צבאיים אחרים. הכוח הצבאי גדל ל 20,000 חיילים בשנת 1902. כשהוקמה הוועדה לארגון מחדש של הצבא בדצמבר 1903, צבא בייאנג הפך למודל שעל פיו היו צריכים להתארגן הכוחות הצבאיים של מחוזות האחרים. בקיץ 1904 היו שלוש אוגדות מלאות ובשנת 1905 הגדיל יואן את צבא בייאנג לשש אוגדות של יותר מ־10,000 איש בכל אחת מהן. חטיבה שביעית הוקמה בשנת 1907. אף על פי שכמה יחידות היו ממוקמות בשלושת המחוזות הצפון-מזרחיים במנצ'וריה, הבסיס העיקרי של צבא בייאנג היה בבודינג, ליד טיאנג'ין. לדעתם של משקיפים זרים היה צבא בייאנג הכוח הצבאי הגדול ביותר, המאובזר והמקצועי הטוב ביותר בסין באותה עת שלא היה כוח צבאי מערבי ו / או קולוניאלי.
בשליטת צ'ינג (1909–1910)

קיסר סין הוותיק, מת ב-15 בנובמבר 1908 ובמקומו התמנה פוי שהיה בן שלוש שנים לקיסר החדש. יורש העצר ואביו של פוי, הנסיך צ'ון, פיטר את יואן שה-קאי, אבל יואן שמר על הקשרים האישיים שלו בצבא בייאנג. בזמן מהפכת 1911, הפיקוד על הצבא בייאנג היה כביכול בידי שר ממשלת צ׳ינג, אבל בפועל יואן שה קאי עדיין היה מסוגל לתמרן את המהלכים בגלל נאמנות אישית של הקצינים אליו. ארבע חטיבות היו ממוקמות בז'ילי, החטיבה השלישית נמצאה בצפון מזרח סין והדיוויזיה החמישית בשאנדונג. כמעט כל הקצינים היו סינים אתניים, שרבים מהם הוחזרו מיפן. החימוש לא היה סטנדרטי, אבל היה טוב יותר מבחינה זו מאשר קודם או מאוחר יותר. רוב החי"ר היו חמושים עם רובים תקניים יפניים או גרמניים.
מהפכת 1911

אירועי המהפכה הצביעו על כך שצבא בייאנג, שהווה את ליבו של הצבא החדש עם 36 הדיוויזיות, היה בהחלט הכוח הצבאי הדומיננטי בתוך סין. השליטה על הנאמנויות המפוצלות, הייתה המפתח לכוח הפוליטי בסין שלאחר 1911. ההתקוממות שהובילה למעשה את מהפכת 1911 התקיימה בווצ'אנג ב-10 באוקטובר. ארבעה ימים לאחר מכן ארגנה הקיסרות של צ'ינג את הצבאות החדשים בצפון, ובמיוחד את צבא בייאנג, לשלושה כוחות: הראשון, שיישלח להילחם בווצ'אנג בפיקודו של שר הצבא יינצ'אנג,. הכוח השני, אשר יפעל ככוח מילואים ויישלח לחזית לפי הצורך, בפיקודו של פנג גוזאנג. השלישי, יגן על הבירה, תחת פיקודו של זאיטאו. הצבאות הראשון והשני כללו כ-25,000 איש כל אחד, או שתי חטיבות. הראשון כלל אלמנטים מן המחלקות השנייה, הרביעית והשישית של צבא בייאנג, שהיו כוחות של ממשלת צ'ינג, שהוכשרו על ידי יואן שה-קאי.
ב־12 באוקטובר נצטווה יינצ'אנג לקחת שתי חטיבות של צבא בייאנג (הארמייה הראשונה) לאורך קו הרכבת בייג'ינג-הנקו כדי לדכא את ההתקוממות בווצ'אנג. הוא תקף את הצבא המהפכני בפיקודו של הואנג שינג ב-27 באוקטובר. בכוח הארטילריה שלהם ותותחי הצי הקיסרי, תקף חיל הרגלים של בייאנג את המורדים. נגד כוח מהפכני לא מצויד וללא מקלעים. הטקטיקות האלה עבדו בצורה מושלמת.
באותו יום נצטווה יואן שה-קאי לפקד על הכוחות בווצ'אנג. הוא סירב, במקום זאת הביא למינויים של שניים מנאמניו הקרובים ביותר, פנג גוזאנג ודואן צ'ירוי. הלחימה נמשכה בהובי עוד חודש. בזמן הזה יואן ניהל משא ומתן עם נציגי הקיסר ועם המהפכנים, כאשר צבא בייאנג משמש במו״מ כנשק עוצמתי בידיו. התוצאה הסופית הייתה שיואן נבחר לנשיא זמני של הרפובליקה של סין.
צבא בייאנג בשלטון (1911–1915)

בתקופה 15–1911, יואן שה קאי נשאר האדם היחיד שיכול להחזיק את צבא בייאנג מאוחד. הוא וחסידיו התנגדו בתוקף לכל ניסיון של הקואומינטאנג להכניס זרים אל שרשרת הפיקוד שלהם. הם ניהלו מו״מ על הלוואה של 25 מיליון ליש"ט מקונסורציום בנקאי, כדי לתמוך בצבא בייאנג, למרות התנגדות קואומינטאנג. בשנת 1913 מינה יואן שה-קאי ארבעה מסגניו הנאמנים כמושלים צבאיים במחוזות הדרומיים: דואן צ'ירואי באנהוי, פנג גוז'אנג בג'יאנגסו, לי שון בג'יאנגשי וטאנג שיאנגמינג בהונאן. החבורה הצבאית המאוחדת של בייאנג הגיעה עתה למקסימום השליטה הטריטוריאלית שלה. היא הפעילה שליטה איתנה על צפון סין ועל מחוזות היאנגצה. במהלך 1914 יואן תכנן שינויים בחוקה כדי להעניק לעצמו סמכויות לצאת למלחמה, כמו כן להפעיל כוחות חירום משמעותיים .
בדצמבר 1915 הכריז יואן שה-קאי על עצמו קיסר. למהלך זה התנגדו כמעט כל הגנרלים והקצינים של הצבא בייאנג מהמפקדים הראשיים ומטה. יותר מכך, מחוזות מרוחקים רבים כמו יונאן התנגדו לו בגלוי. יואן נסוג מרעיונותיו הקיסריים. גם הגנרלים ידידיו דואן ופנג סירבו לתמוך בו בשלטון. בסופו של דבר, הגנרל היחיד שנשאר נאמן היה ג'אנג שון הבלתי נסבל. יואן מת כעבור זמן קצר. לאחר מותו התפצל צבא בייאנג לקליקות בראשותם של מפקדיו הבכירים דון צ'ירוי יצר את קליקת אנווי, ואת קליקת ז'ילי, ייסד פנג גוואזנג. לאחר מותו של פנג, לקחו את הפיקוד קאו קון וו פאיפו. פירוק האחדות וכוחו של צבא בייאנג, שיחק לידיהם של שליטים צבאיים אזוריים כגון כוחותיו של יאן שיאן בשאנשי וז׳ונג זולין בקליקה של פניטאן.
פיזור צבא בייאנג (1916–1919)

לחץ ממפקדי בייאנג מנע מכל דמות פוליטית של השמאל להשתלט על ממשלת הרפובליקה של סין. במשך כמעט עשור לאחר מותו של יואן, סדר היום של המצביאים המובילים של בייאנג היה לאחד את סין על ידי איחוד מחדש של צבא בייאנג ולאחר מכן כיבוש הצבאות המחוזיים.
מאמצע שנת 1916 הצליח ג׳אנג שון, גנרל שמרני, לשמור על אחדות הצבא באמצעות מגעים ומשא ומתן. כפי שעשה יואן שה-קאי, הגנרלים בבייאנג השתמשו בכוחם הצבאי כדי ללחוץ על הפרלמנט לבצע חקיקה כרצונם. בעקבות מחלוקת עם הנשיא לי יואן-הונג על הלוואה מיפן בתחילת 1917, דואן צ׳ירוי הכריז על עצמאות מהממשלה יחד עם רוב הגנרלים האחרים מצבא בייאנג. ג'אנג שון היה בעת ההיא עם צבאו בבייג'ינג וב־1 ביולי זעזע את העולם הפוליטי הסיני בהכרזה על שיקום שושלת צ'ינג. כל הגנרלים האחרים גינו את ההכרזה והנושא התמסמס. חיסולו של ג'אנג שון לאחר זמן קצר הרס את מאזן הכוחות בין הפלגים היריבים של פנג ודואן ופתח עשור של מלחמת המצביאים.
פנג גוזאנג עבר לבייג'ינג כדי לטעון לנשיאות לאחר שהבטיח את מינויו כמפקד צבאי בג'יאנגשי, בחוביי ובג'יאנגסו. שלושת המחוזות האלה הפכו לבסיסי הכוח של הקליקה הצבאית של ז׳ילי. דואן צ'ירוי חזר לתפקידו כראש ממשלה. אנשיו שלטו באזור בייג'ינג. באמצעות מימון יפני לבניית כוחותיו, דואן המשיך להיאבק עם פנג גואזנג.
פנג סולק בסופו של דבר מהחיים הפוליטיים ב-1918, כאשר שו שיצ'אנג, המדינאי הוותיק של בייאנג, הפך לנשיא. סגנו קאו קון החליף אותו כמנהיג קליקת ז'ילי. בסוף מלחמת העולם הראשונה, דואן שלט על הייצוג הסיני באמנת ורסאי והשתמש בוועידת השלום בשאנגחאי ב-1919 כדי להפעיל לחץ על המיליטריסטים שאינם מצבא בייאנג שתמכו בממשלת סאן יאט-סן בגואנגג'ואו. דואן המשיך לקבל מימון יפני לצבא שלו, ובתמורה הוא היה מוכן להעניק ליפן את הזכויות המשפטיות הגרמניות בשאנדונג (ראה תנועת 4 במאי).
מלחמה (1919–1925)

לפני מאי-יוני 1919, צירוף כלשהו של לחימה ומשא ומתן בין ראשי בייאנג העיקריים היה צפוי להוביל לאיחוד צבאי, אשר בתורו יאפשר להחזיר את התהליכים הפוליטיים החוקתיים שיואן שה-קאי שיבש. ב־1919 התבססו שלוש הקליקות הצבאיות הגדולות של הצבא, שניים מהם - אנהווי וז'ילי - ישירות מצבא בייאנג, והשלישי, פנגטיאן בראשות ג'אנג דזוו-לין, ממזוג של יחידות מצבא בייאנג וכוחות מקומיים. הם היו מוכנים לקבל כסף ונשק מכל מקור כדי לשרוד, והפלגים החלשים יותר התמזגו עם החזקים.
ההיסטוריה של מלחמות המצביאים הגדולות עד 1925 מסבירה את כישלונם של כל המפקדים הצבאיים בסין לאחד את הכוח הפוליטי והצבאי. מרבית דרום סין נותרה מחוץ לשליטת בייאנג והפכה לחממה של תנועות הקואומינטנג והתנועה הקומוניסטית הסינית.
המשלחת הצפונית

הקואומינטאנג הקים את הצבא המהפכני הלאומי בעזרת ברית-המועצות והמפלגה הקומוניסטית הסינית. צ'יאנג קאי-שק, יצא למבצע הצבאי הגדול שנקרא "המשלחת הצפונית" ב-1926 בניסיון להביא את השליטים הצבאיים תחת שליטתו. כמה מאנשי המלחמה של צבא בייאנג הובסו על ידי כוחותיו של צ'יאנג, והצבא המהפכני הלאומי הפך בהדרגה לדומיננטי בסין. תקופת השליטים המצביאים הסתיימה באופן רשמי ב־1928, כאשר רוב השליטים הלוחמים הובסו או יצרו ברית עם הקואומינטאנג, אם כי לעיתים קרובות הייתה זה רק ברית לכאורה. מלחמת האזרחים הסינית, שנוצרה כתוצאה מהקרע בין צ'יאנג לקומוניסטים, כבר הייתה בעיצומה. בשנת 1930 החלה "מלחמת המישורים המרכזיים" לאחר שכמה משליטי המלחמה שהתחברו עם הקואומינטאנג התאכזבו וניסו להפיל את צ'יאנג. הם לא היו הצליחו לבצע זאת. חוסר שיתוף פעולה ביניהם, ויריבות בין השליטים, המשיכו להטריד את סין במשך רוב השנים שלאחר מכן, ובסופו של דבר הביאו להתמוטטות משטרו של צ'יאנג במלחמת האזרחים הסינית ב-1949.
הערות שוליים

↑  Baker, John James (1894). The Spectator. London: F.C. Westley., p. 162
↑  "CHINA AND JAPAN". The West Australian. 10, (2, 692). Western Australia. 1 October 1894. p. 6. Retrieved 18 May 2017 – via National Library of Australia.
↑  Paine, S. C. M. (11 April 2005). The Sino-Japanese War of 1894-1895: Perceptions, Power, and Primacy. Cambridge University Press p. 156
↑  McLachlan, Grant (11 November 2012). Sparrow: A Chronicle of Defiance: The story of The Sparrows – Battle of Britain gunners who defended Timor as part of Sparrow Force during World War II. Klaut, p 586
↑  Fairbank, John King (1978). The Cambridge History of China: Late Chʻing, 1800-1911, pt. 2. Cambridge University Press, p.  269
↑  Schillinger, Nicolas (2016). The Body and Military Masculinity in Late Qing and Early Republican China: The Art of Governing Soldiers. Lexington Books, pp. 29-33
↑  Esherick, Joseph W.; Wei, C.X. George (2013). China: How the Empire Fell. New York: Routledge, Taylor & Francis Group,pp. 219-222
תרגילי סדר, צבא בייאנג, תחילת המאה ה-20
יואן שה-קאי, בלבוש כקיסר סין, 1915–1916
סמל צבא בייאנג
חיל הארטילריה של צבא בייאנג, במצעד צבאי 1916
משקיפים מערביים, צופים במסדר ומצעד של צבא בייאנג, 1916
שיגורי רקטות מרצועת עזה לישראל

התרעת צבע אדום ונפילות רקטות קסאם בשדרות, 2007
שיגורי רקטות מרצועת עזה לישראל הן התקפות באמצעות ארטילריה רקטית (ירי תלול מסלול) המבוצעות באופן תדיר מרצועת עזה לשטחי ישראל מאז שנת 2001. בהתקפות אלו נהרגו לאורך השנים עשרות אזרחים ונפצעו אלפים. רוב השיגורים מכוונים אל יישובי עוטף עזה והנגב המערבי.
אחת ההשפעות המרכזיות של ההתקפות היא יצירת טראומה נפשית נרחבת של התושבים ושיבוש שגרת חיי היום-יום בקרב האוכלוסייה הישראלית. מחקרים רפואיים שנערכו ב־2013 בשדרות, העיר הקרובה ביותר לרצועת עזה, ובכך המותקפת ביותר על ידי רקטות, תיעדו שכיחות הפרעות פוסט-טראומטית בקרב 45% מילדי שדרות, כמו כן תועד גם שיעור גבוה של דיכאון ואף הפלות.
הרקטות הראשונות היו לטווח קצר והשפיעו בעיקר על יישובי גוש קטיף, שדרות ויישובי עוטף עזה הסמוכים לרצועת עזה. ב-2006 החלו המחבלים לירות רקטות שהגיעו לטווח רחוק יותר, ב-2009 לדוגמה, החלו להגיע רקטות מסוג גראד ו-WS-1B לאשדוד ובאר שבע, ב-2012 הגיע הטווח של הרקטות לגוש דן, כאשר לראשונה מאז מלחמת המפרץ, שוגרו לכיוון תל אביב רקטות. בנוסף, כמה מן הרקטות אשר נורו לעבר ישראל כללו בתוכן פצצת זרחן.
ירי הרקטות נחשב ואף הוכרז על ידי האומות המאוחדות והאיחוד האירופי כפעולות טרור.[דרוש מקור] ארגוני זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל ומשמר זכויות האדם מגדירים את ירי הרקטות כפשעי מלחמה.[דרוש מקור]
על מנת להתגונן מפני הרקטות הותקנה מערכת צבע אדום, תחילה ברחבי כל ערי מחוז הדרום ובהמשך בכל היישובים בארץ. ב-2006 החל פיתוחה של מערכת כיפת ברזל. זמן קצר לאחר שנפרסה המערכת בבאר שבע ואשקלון באביב 2011 היא יירטה את הרקטה הראשונה שלה בהצלחה. מאז יירטה כיפת ברזל בהצלחה עשרות אלפי רקטות.
במרבית הפעמים, כאשר מתקפות הרקטות מתחזקות, מגיבה ישראל להתקפות בסיכולים ממוקדים ומבצעים צבאיים: מבצע גשמי קיץ (2006) מבצע עופרת יצוקה (2009), מבצע עמוד ענן (2012), מבצע צוק איתן (2014), מבצע שומר החומות (2021), מלחמת חרבות ברזל (2023) ומבצעים נוספים.
סקירה

ירי רקטות מרצועת עזה 2007
הג'יהאד האסלאמי (34%)
חמאס (22%)
פת"ח (8%)
ההתנגדות העממית (6%)
לא ידוע (30%)
התקפות של רקטות מתוצרת פלסטינית על ישראל החלו ב-2001, בעת שהאינתיפאדה השנייה הייתה בעיצומה. מאז תחילת ההתקפות פגעו בדרום ישראל כ-4,800 רקטות, יותר מ-4,000 מהן שוגרו אחרי תוכנית ההתנתקות באוגוסט 2005. טווח הרקטות משתנה וגדל עם הזמן, רקטת קסאם מסוגלת להגיע למרחק של כ-10 קילומטר מרצועת עזה בעוד שרקטת גראד 122 מ"מ משופרת מסוגלת להגיע למרחק של כ-40 קילומטר מרצועת עזה. לארגוני הטרור ישנן גם רקטות בעלות טווח של למעלה מ-70 ק"מ המכסה גם את ערי גוש דן. בנוסף לרקטות יורים הפלסטינים פצצות מרגמה על יישובי עוטף עזה הסמוכים לגבול ועל כוחות הביטחון המאבטחים את ציר הוברס. הרקטות ברובן נכנסות לרצועה בהברחה דרך סיני ל-רשת המנהרות שבגבול מצרים בדרום רצועת עזה.
יש אנליסטים הרואים בהתקפות הרקטות כהתרחקות הפלסטינים מפיגועי התאבדות, שהייתה בעבר השיטה העיקרית של הפלסטינים לתקוף את ישראל, ואימוץ טקטיקות מלחמה מתקדמות.
סקירה > ארגונים תוקפים

הקבוצות העיקריות האחראיות לתקיפות הן החמאס, הג'יהאד האסלאמי, החזית העממית לשחרור פלסטין, ועדות ההתנגדות העממית, הפת"ח והחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין.
היסטוריה

כבר בשנת 2000 החל ירי של פצצות מרגמה אל עבר יישובי גוש קטיף ומאוחר יותר אל יישובי עוטף עזה.
היסטוריה > 2001–2006

בתקופה זו נורו מרבית הרקטות, שהיו מדגמי קסאם, לכיוון שדרות, העיר הישראלית הקרובה ביותר לרצועת עזה. נגרם נזק רב לאזרחי העיר, לבתים ולרכוש וכן נגרמו טראומות נפשיות של התושבים והגירה מן העיר לכיוון המרכז והצפון. כ-90% מאזרחי העיר חוו רקטות שנפלו ברחוב שלהם או אף בביתם.
באוגוסט 2005 ביצעה ישראל את תוכנית ההתנתקות וצה"ל פינה את כל רצועת עזה, לרבות ציר פילדלפי. בעקבות כך התגברו באופן ניכר הברחות אמצעי הלחימה במנהרות ההברחה של רצועת עזה, לרבות ברקטות ארטילריות תקניות קטלניות יותר מהקסאם.[דרוש מקור]
ב-28 במרץ 2006, במהלך בחירות 2006, נורתה רקטת גראד 122 מ"מ ("קטיושה") הראשונה לעבר ישראל מרצועת עזה, והיא נפלה בשטח פתוח בפאתי אשקלון ולא גרמה לנזק או נפגעים, מאוחר יותר לקח הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני אחריות על ירי הרקטה, כמה חודשים לאחר מכן, ב-5 ביולי 2006, פגעה רקטה באשקלון בפעם הראשונה, שעליה לקח החמאס אחריות.
ב-24 באפריל 2006 חוליה של גדודי חללי אל-אקצא שגרה לעבר ערי ישראל רקטות גראד, מאוחר יותר שלחה הקבוצה מכתב ל-Ramattan, סוכנות הידיעות הפלסטינית, שבו טענו כי הם פיתחו נשק ביולוגי ונשק כימי ואיימו איתו על ישראל.
היסטוריה > 2007

ב-5 בינואר נורתה רקטה מסוג גראד לעבר אשקלון משכונת אל-עטטרה שבצפון רצועת עזה, בהתקפה לא נפגע איש אך נגרם נזק רב לאזור בו פגעה הרקטה. ב-7 באוקטובר נטלו ועדות ההתנגדות העממית אחריות על ירי רקטה מסוג גראד שפגעה בבית בנתיבות. עם זאת, במהלך 2007 ירי רקטות מרצועת עזה היה מועט ביותר בין היתר בשל עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה.
היסטוריה > 2008–2009

בינואר 2008 נפרץ הגבול בין עזה למצרים (ציר פילדלפי) על ידי החמאס, הפריצה אפשרה לחמאס להבריח רקטות לטווח ארוך יותר ובכך לפגוע ביותר בתים ואזרחים.
במחצית השנה הראשונה של 2008 ירי הרקטות עלה להיקף של כ-100 רקטות בכל חודש, מרבית הרקטות נורו לעבר אשקלון. בין 19 ביוני ל-19 בדצמבר ב-2008 נכנסה לתוקף הפסקת אש בתיווכה של מצרים, במהלך תקופת הפסקת האש נורו לעבר ישראל עשרות רקטות קטנות.
ב-2009 החלו לדווח על פצצות זרחן לבן ששולבו ברקטות שנורו לעבר ישראל ומד"א נערך לטפל בנפגעים מפצצת הזרחן.
בסוף 2008, בעקבות ירי כבד של רקטות אל עבר ישראל, פתחה ישראל במבצע עופרת יצוקה. המבצע נפתח בהפצצה מסיבית על מטרות טרור ובה נהרגו כ-300 מחבלים. המשך המבצע כלל גם כניסה קרקעית ותקיפות מהים. במהלך המבצע נהרגו כ-1,160 פלסטינים, ונגרם נזק כבד לתשתיות ברצועה. ישראל סבלה מירי מאות רקטות, כולל מטחים על באר שבע ואשדוד. ב-18 בינואר 2009 הודיעה ישראל על הפסקת אש חד-צדדית ומעט זמן לאחר מכן הודיעו החמאס והג'יהאד האסלאמי כי הם יחדלו מלשגר רקטות למשך שבוע, בתום השבוע שבו חדלו החמאס והג'יהאד האסלאמי משיגור רקטות הם המשיכו לשגר פצצות מרגמה ורקטות מדי יום עד פברואר של אותה שנה. ב-21 בינואר 2009 השלימו כוחות צה"ל את נסיגתם מרצועת עזה ובכך תם המבצע על פי הרשויות בישראל, במהלך מבצע עופרת יצוקה נורו 571 רקטות ופצצות מרגמה לעבר ישראל ומתוכן רק 205 הגיעו אל יעדן.
היסטוריה > 2010

על פי הדו"ח השנתי של השב"כ שגרו הפלסטינים 150 רקטות ו-215 פצצות מרגמה לעבר ישראל במהלך 2010, זוהי ירידה ניכרת מ-2009 שבה שוגרו לעבר ישראל 569 רקטות ו-289 פצצות מרגמה. בדו"ח פורסם גם כי איראן הצליחה להבריח 1,000 פצצות מרגמה ו-100 רקטות קצרות טווח לעזה דרך ישראל במהלך 2010. השב"כ גם הזהיר בדו"ח כי מדבר סיני הפך ל"חצר האחורית של החמאס" מכיוון שבמהלך 2010 אוחסנו בסיני מאות רקטות וכלי נשק.
ב-30 ביולי פגע גראד בלב העיר אשקלון, איש לא נפגע פיזית אך שניים סבלו מחרדה ומכוניות ומבנים נפגעו מהפיצוץ.
היסטוריה > 2011

במהלך 2011 נורו 680 רקטות ופצצות מרגמה מרצועת עזה לעבר דרום ישראל. בסוף 2010 הצהיר הג'יהאד האסלאמי כי בכוונתו להפסיק באופן זמני את ירי הרקטות לעבר ישראל החל מ-2011, עם זאת ב-7 בינואר 2011 נטל הג'יהאד האסלאמי אחריות לשיגור פצצת מרגמה אשר פצעה שלושה עובדים חקלאיים. ב-12 בינואר הצהיר הג'יהאד האסלאמי בשנית כי הוא יפסיק את ירי הרקטות באופן זמני.
ב-2 בינואר נחשף כי שני ערבים ממזרח ירושלים, שהיו עובדי הקונסוליה הכללית של בריטניה בישראל, נעצרו בחשד לתכנון ירי טיל לעבר אצטדיון טדי במהלך משחק כדורגל ובכך לפגוע בשחקנים ובאלפי הצופים, יום למחרת הואשמו השניים בסחר בנשק.
ב-15 במרץ עצר חיל הים הישראלי ספינה בשם "ויקטוריה" אשר הכילה טילים איראניים שנועדו להברחה לרצועת עזה.
ב-27 במרץ נפרסה סוללת מערכת כיפת ברזל לראשונה, תחילה בין הערים באר שבע ואופקים ושבוע לאחר מכן גם בעיר אשקלון. ב-7 באפריל יירטה הסוללה שבאשקלון רקטה לראשונה, הרקטה הייתה מסוג גראד ושוגרה מרצועת עזה לעבר אשקלון.