stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דני דיין
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

היה בין מקימי "בית מורשת אורי צבי גרינברג" וחבר הנהלתו עד מינויו לקונסול. כמו כן שימש בתקופות שונות כחבר מליאת רשות השידור כנציג "התחיה", מועצת יד ושם, מועצת איל"א (איגוד ישראלי לעיבוד אינפורמציה), הוועד המנהל של אוניברסיטת אריאל ויו"ר עמותת על"י (עסקים למען ילדים בסיכון).
באוגוסט 2015 בחר בו ראש הממשלה ושר החוץ בנימין נתניהו לשגריר ישראל בברזיל. הממשלה אישרה את מינויו בספטמבר והוא יצא לקורס שגרירים, אך ממשלת ברזיל לא אישרה את המינוי, לאחר שהופעל עליה לחץ מצד פעילים מרכזיים במפלגת השלטון באותה עת, מפלגת הפועלים של ברזיל, שטענו כי היותו מתנחל ויו״ר מועצת ישע לשעבר, פוסל אותו מלשמש בתפקיד. במרץ 2016 החליט ראש הממשלה נתניהו כי דיין ימונה לקונסול הכללי של ישראל במדינות ניו יורק, ניו ג'רזי, אוהיו, פנסילבניה ודלאוור. הוא נכנס לתפקידו באוגוסט אותה שנה ובכך החליף את עידו אהרוני.
בספטמבר 2020 החל לשמש כיו"ר המועצה הציבורית של ארגון נפש בנפש, המקדם את העלייה מצפון אמריקה.
באוגוסט 2021 התמנה לתפקיד יו"ר הנהלת יד ושם. באוגוסט 2023 הודיע שר החינוך יואב קיש כי הוא בוחן את הדחתו של דיין, לטענתו בשל תלונות רבות שקיבל עליו מאנשי המוסד, על התנהלות כספית לקויה ועל התעמרות בעובדיו. אך בעלי תפקידים במוסד דחו על הסף את טענות קיש, ואמרו כי הן חסרות שחר. אחר כך פורסם כי היוזמה להדחה הגיעה מלשכת ראש הממשלה נתניהו.
חיים אישיים

דיין הוא בן דודה של העיתונאית אילנה דיין, סבו אריה דיין, היה בן דודו של שמואל דיין. אחיו הוא העיתונאי אריה דיין, שהיה פעיל בשנות ה-80 במפלגה היהודית-ערבית הרשימה המתקדמת לשלום, בזמן שביקש לאסור על פעילותה כפעיל התחיה.
את רעייתו עינת, שכיהנה כיו״ר מטה הדור הצעיר בתחייה, הכיר דרך פעילותם המשותפת בתנועת התחיה. בני הזוג התחתנו בחתונה מתוקשרת בשער המוגרבים בפתח הר הבית, ביוני 1987. לאחר שהמשטרה מנעה מהם את הכניסה להר הבית עצמו. עינת משמשת כחברת מועצת הרשות השנייה ויו״ר ועדת טלוויזיה וכן דירקטורית ב״בית הגלגלים״, הילמ״ה-הייטק למען החברה וארגונים נוספים. בעבר שימשה שנים רבות כמנהלת אגף האסטרטגיה, השיווק והמכירות באוניברסיטת אריאל בשומרון,
בתם אופיר היא דוקטורנטית באוניברסיטת חיפה, פעילה, מרצה ופרשנית פוליטית בכל ערוצי התקשורת. עובדת כחוקרת במרכז גלייזר למדיניות ישראל-סין שבמכון למחקרי ביטחון לאומי. בוגרת מסלול המצטיינים הישיר לתואר ראשון ושני של אוניברסיטת קולומביה במדיניות ביטחון בינלאומית וכיהנה במהלך לימודיה כשנשיאת סטודנטים תומכי ישראל בקמפוס.
דיין דובר עברית, ספרדית ואנגלית.
זמן קצר לאחר חתונתו עבר מתל אביב להתגורר ביישוב מעלה שומרון, שם שימש כיושב-ראש המזכירות שלו וכחבר מליאת מועצה אזורית שומרון.
מיקאל בידן

| --- | --- |

מיקאל בידן
 לידה:  13 ביוני 1964 (בן 60) שוודיה גנארפ, שוודיה
 מדינה:  שוודיה 
 השכלה:  Swedish Defence University 
 בן או בת זוג:  Linda Staaf 
 השתייכות:   צבא שוודיה
 תקופת הפעילות:  מ-1982
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 המפקד העליון
 עיטורים
 מפקד הצלב הגדול של מסדר האריה של פינלנד (25 בספטמבר 2020)  Honourary Cross of the Bundeswehr in Silver  קצין בלגיון ההצטיינות 
 
פר מיקאל בידן (בשוודית: Per Micael Bydén;‏ נולד ב-13 ביוני 1964) הוא גנרל שוודי שכיהן כמפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של צבא שוודיה בשנים 2021–2024.
ביוגרפיה

בידן נולד ב-13 ביוני 1964 לפר אלבר וגון אליזבת בידן. ב-1982 הוא התגייס לצי השוודי והוצב בסוללת ארטילריית החופים אלבסבורג בעיר גטבורג. הוא למד במכללת קציני הצי ובמכללת קציני החופים, וב-1985 הוא הועלה לדרגת פהנריך (סמל). שנה לאחר מכן הוא עבר לחיל האוויר השוודי והפך לטייס קרבי ב-1987. ב-1992 הוא הועלה לדרגת קפפטן, וב-1996 לדרגת מאיור. בין השנים 1997–1999 למד בקורס של המטה הכללי. בין השנים 1999–2002 שימש כנספח האווירי בשגרירות שוודיה בוושינגטון די סי. במהלך תקופה זו הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ב-2003 הוא חזר לשוודיה והתמנה לראש בית הספר לטיסה של חיל האוויר. בין השנים 2005–2008 הוא שימש כסגן מפקד טייסת המסוקים של חיל האוויר והועלה לדרגת אוברסט, ובין השנים 2008–2009 שימש כמפקד הטייסת.
ב-2009 הועלה בידן לדרגת בריגדה גנרל. ב-2011 הוא נשלח לאפגניסטן כנציג שוודיה לכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי, וב-2014 חזר לשוודיה ומונה למפקד חיל האוויר השוודי. ב-1 באוקטובר 2015 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של צבא שוודיה. ב-1 באפריל 2021 הודיעה ממשלת שוודיה על הארכת הקדנציה של בידן עד 30 בספטמבר 2024.
דומא קי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  סטיבן קינג
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר מתח
 מקום התרחשות:  פלורידה 
 הוצאה
 הוצאה:  צ'ארלס סקריבנר ובניו 
 תאריך הוצאה:  2008
 מספר עמודים:  609
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מודן
 תאריך:  2008
 תרגום:  בועז וייס
 פרסים
 פרס ברם סטוקר לרומן (2008) 
 סדרה
 ספר קודם:  סלולרי 
 הספר הבא:  בתוך הבועה 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002608864
 
דומה קי (באנגלית: Duma Key) הוא ספר מתח, על גבול האימה, מאת סופר האימה סטיבן קינג, שיצא בשנת 2008.
עלילה

אדגר פרימנטל-מיליונר בזכות עצמו, העובד בבניה נפגע בתאונה על ידי מנוף שקרס.
שישה חודשים לאחר התאונה (שבה איבד את ידו וגם חלק ממוחו לזמן קצר) אדגר פרימנטל השתגע מהמכה שקיבל בראשו.
הפסיכולוג שלו ראה שהוא מתחיל לצייר, והמליץ שימשיך ואולי ייזכר בחייו הקודמים.
בשלב מסוים אדגר צייר בית שמשהו בו משך אותו אליו. אדגר החליט לחלק את רכושו לארבעה חלקים: לאשתו, לשתי בנותיו ולעצמו; ועוזב את מינסוטה כשפניו לפלורידה, שם הוא שוכר את הבית, על פיסת חוף מפחידה בבדידותה ששייכת בבעלותה לאליזבט איסטלייק הישישה שעברה המסתורי והטרגי נפרש ומתגלה במתכונת מסוכנת ביותר, ב"דומה קי" המדהים ביופיו.
שם מגלה אדגר שציוריו מצוירים בדרך מסתורית מפחידה ואף מסוכנת. והציורים שהם רבים במספרם מכילים כוחות שאינם ניתנים לשליטה.
מהר מאוד ורוחות ילדותה של אליזבט שבים לבקר במקום והנזק הטמון בהם מחריד בעוצמתו.
לוליטה (דמות)

לוליטה (מאנגלית: Lolita) היא סטריאוטיפ של דמות בדיונית, המשמש לתיאור ילדה צעירה ופתיינית, המפותחת לגילה. המונח נגזר מהרומן "לוליטה" מאת ולדימיר נבוקוב משנת 1955, המתאר את האובססיה המינית של המספר כלפי ילדה בת 12 בשם דולורס, אשר העניק לה את כינוי החיבה "לוליטה". בניגוד לנבוקוב, לעומת זאת, סופרים מודרניים משתמשים בדרך כלל במונח "לוליטה" כדי לתאר ילדה צעירה שמושכת אליה את תשוקתם של גברים מבוגרים, אם כי כשותפה מרצון ולא כקורבן.
ברומן "לוליטה" מאת נבוקוב

ברומן "לוליטה" מאת נבוקוב, מצדיק הומברט הומברט, דמות המספר, את משיכתו המינית כלפי לוליטה בת ב-12, בכך שהוא טוען שזוהי תגובה טבעית לאופי ה"דמוני" של הילדים אשר מושך אותו:
עכשיו אני רוצה להציג את הרעיון הבא. בין גבולות הגילאים תשע וארבע-עשרה פועלות עלמות אשר בפני מטיילים מכושפים מסוימים, המבוגרים מהן פי שניים או יותר, חושפות את טבען האמיתי שאינו אנושי, אלא נימפי (כלומר דמוני); ואת היצורים הנבחרים הללו אני מציע לתאר כ"נימפות".
המקור באנגלית
נבוקוב, לעומת זאת, אינו תומך בפנטזיה של הומברט לפיה לוליטה היא פתיינית. כפי שמציין זאת החוקר והפסיכולוג פרי א. הינטון: "בשום שלב לוליטה אינה אלא ילדה טיפוסית בגילה ובזמנה: טומבוי (יש לה נטייה שלא לחפוף את שיערה), מתעניינת בסרטים, סלבריטאים, מגזינים ומשקאות קלים. היא לא עושה דבר כדי למשוך את האמברט בשום צורה שהיא. היא לא מתלבשת מתוך מחשבה שהוא יימשך אליה.
אריק למאי מאוניברסיטת נורת'ווסטרן כותב: "בין אם היא בין זרועותיו ובין אם לאו, לוליטה הייתה תמיד יצירה של התשוקות העצמאיות של הומברט ... שירת הסירנה שהומברט שר בעצמו, לעצמו, ומכנה אותה "לוליטה" ... כדי להפוך את דולורס ללוליטה, כדי לחתום את המתבגרת העצובה הזו בתוך העצמי שלו, על המברט להתכחש לאנושיותה".
שימוש נוסף בשפה האנגלית

נערות צעירות המושכות אליהן את תשוקתם של גברים מבוגרים מכונות "לוליטות" כאשר לעיתים קרובות בסיפורת הן מתוארות כפתייניות ומפותחות לגילן, ובכך מוצגות כאשמות בכך שהגברים המבוגרים חושקים בהן. שימוש שכזה משקף את ההצדקה העצמית של דמות המספר של בספרו של נבוקוב, הומברט הומברט, אם כי בספרו נבוקוב מציג את דמותה של לוליטה באופן שונה לחלוטין, אשר מבהיר כי היא הקורבן של הומברט, ולא מי שפיתתה אותו.
בשיווק בתעשיית הפורנוגרפיה, המונח "לוליטה" משמש להתייחסות אל תצוגה מינית של נערה צעירה, לעיתים קרובות כזו שהגיעה רק לאחרונה לגיל ההסכמה, אך עדיין נראית צעירה מגיל ההסכמה, או אל צילומים המהווים ניצול של קטינים המציגים התעללות מינית בילדים.
אופנה

בתרבות היפנית, "אופנת לוליטה (אנ')" היא תת-תרבות של קאוואיי או מראה נשי עדין המשקף את מה שפרי ר. הינטון מתאר כ"ילדות אידילית, עולם של שמלות ושל בובות". הסגנון, המושפע מאוד מאופנות וויקטוריאניות ורוקוקו, מאופיינת בחצאיות ותחתוניות, מעוטרות בתחרה ובסרטים. מילים נפוצות לתיאור הסגנון כוללות "בובת חרסינה", "עדינה" ו"ילדותית". בתוך הסגנון הכללי של לוליטה ישנן וריאציות של האופנה, כמו "לוליטה גותית", "לוליטה מתוקה", "הימה (או הנסיכה) לוליטה" ו"פאנק לוליטה". גברים שמתלבשים בצורה נקראת "ברוליטות" ("brolitas")‏.
ראו גם

מיניות בגיל ההתבגרות
פדופיליה
בישוג'ו / בישונן
הערות שוליים

1 2 3  "Lolita". Merriam-Webster.com. נבדק ב-31 באוגוסט 2020. In Vladimir Nabokov’s 1955 novel, Lolita, the character Lolita is a child who is sexually victimized by the book’s narrator. The word Lolita has, however, strayed from its original referent, and has settled into the language as a term we define as 'a precociously seductive girl.'...The definition of Lolita reflects the fact that the word is used in contemporary writing without connotations of victimization. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nabokov, Vladimir. Lolita. New York: Vintage International, 1955. ISBN 0-679-72316-1
1 2  Nabokov, Vladimir (1991).  Alfred Appel (ed.). The Annotated Lolita. Random House. ISBN 0679727299.
1 2  Hinton, Perry R (2013). "Returning in a Different Fashion: Culture, Communication, and Changing Representations of Lolita in Japan and the West". International Journal of Communication. 7: 1582–1602. נבדק ב-31 באוגוסט 2020. At no point is Lolita anything but a typical girl of her age and time: tomboyish (she has a tendency not to wash her hair), interested in movies, celebrities, magazines, and soda pop. She does nothing to attract Humbert in any way. She does not dress or make herself up with any thought to attract him. Yet the Lolita of the book—the young, asexual tomboy exploited by the manipulative older man—is not the representation that is stereotypically thought of by the word Lolita. This is possibly because of the films that have been made, based on the book, present a very different representation. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Lemay, Eric. "Dolorous Laughter". p. 2. נבדק ב-2 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Protecting our children from abuse and neglect", American Psychological Association. Retrieved 20 March 2016
↑  "Lolita 101: This Japanese fashion craze is now for everyone" by Aja Romano, The Daily Dot, 17 September 2013
סיו ליון על כרזת הסרט "לוליטה" משנת 1962.
יורגן קוצ'ינסקי

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1904 אלברפלד, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  6 באוגוסט 1997 (בגיל 92) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה, גרמניה המזרחית 
 מקום קבורה:  בית הקברות דורותיאנשטאדט 
 השכלה:  אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג  אוניברסיטת היידלברג 
 מעסיק:  המשרד לשירותים אסטרטגיים, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 תפקיד:  חבר הפולקסקאמר 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי 
 בן או בת זוג:  מרגריטה קוצ'ינסקי (18 בספטמבר 1928–6 באוגוסט 1997) 
 פרסים והוקרה:  פרס פרידריך אנגלס של האקדמיה הגרמנית למדעים (1970)  כוכב ידידות העמים (1979)  מדען מצטיין של העם (1972)  הפרס הלאומי של מזרח גרמניה  עיטור העמל  מסדר קרל מרקס 
 
יורגן קוצ'ינסקי (בגרמנית: Jürgen Kuczynski;‏ 17 בספטמבר 1904 - 6 באוגוסט 1997, ברלין) היה כלכלן וקומוניסט יהודי-גרמני. הוא עבד עם צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, בעת היותו בגלות באנגליה, ובמקביל שימש כמרגל עבור ברית המועצות, והעביר להם מידע נרחב. לאחר המלחמה, הוא חזר לגרמניה עם צבא ארצות הברית. הוא השתקע במזרח גרמניה, חלק מתחום ההשפעה של ברית המועצות, והפך לאחד האינטלקטואלים המובילים בה.
ביוגרפיה > בשנים הראשונות

יורגן קוצ'ינסקי נולד בשנת 1904 באלברפלד (וופרטל), גרמניה, היה הבכור מבין ששת הילדים של  הכלכלן והדמוגרף היהודי רוברט רנה קוצ'ינסקי ואשתו, הציירת ברטה (גרדנוביץ) קוצ'ינסקי. הילדים היו מוכשרים והמשפחה הייתה משגשגת.
אחותו של יורגן, אורסולה קוצ'ינסקי, הפכה מאוחר יותר למרגלת שעבדה למען ברית המועצות. לאחר מכן הפכה לסופרת, תוך שימוש בשם רות וורנר, שעל פיה היא מזוהה לעיתים קרובות.
המשפחה התגוררה בווילה קטנה ברובע שלכטנזה שבדרום מערב ברלין. הוא גדל במשפחה של אנשי אקדמיה שמאלנים, כמתבגר יורגן קוצ'ינסקי בילה בחברת פעילים, ביניהם המנהיגים הקומוניסטיים קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג.
ביוגרפיה > חינוך

בין 1910 ל-1916 למד קוצ'ינסקי בבית ספר פרטי בברלין-זאהלנדורף, לפני שהמשיך לבית ספר תיכון בעיר. הוא סיים בהצלחה את לימודיו בשנת 1922 והלך ללמוד בארלנגן, בברלין ובהיידלברג. מקצועות לימודיו כללו פילוסופיה, סטטיסטיקה וכלכלה פוליטית. בשנת 1926 הוא נסע כתלמיד מחקר לארצות הברית, שם קיבל על עצמו לימודי המשך במוסד ברוקינגס בוושינגטון.
ביוגרפיה > עיתונות וקומוניזם

הוא חזר לגרמניה בשנת 1929 והתיישב בברלין. ב-1930 הצטרף למפלגה הקומוניסטית. בין 1930 ל -1933 הוא תרם לעיתון המפלגה, Die Rote Fahne, במחלקת המידע וכעורך הכלכלי של העיתון, והצטרף למערכת ב-1931. כמות הכתיבה של קוצ'ינסקי הייתה רבה, והניתוחים הכלכליים שכתב עבור העיתון היו נקראים ישירות על ידי השגריר הסובייטי.
בינואר 1933 נטלה המפלגה הנאצית את השלטון. חברות במפלגות פוליטיות (פרט למפלגה הנאצית) נעשתה בלתי חוקית, והאיסור על מפלגות פוליטיות נאכף במיוחד לגבי חברי המפלגה הקומוניסטית לשעבר. בשנים הבאות יתברר גם שהאנטישמיות הקשה שהשתלטה ברטוריקה הנאצית בשנותיה באופוזיציה תשולב במדיניות הממשלה.
קוצ'ינסקי היה יהודי. במהלך 1933 נעצרו ונכלאו קומוניסטים גרמנים רבים, בעוד אחרים עזבו את הארץ כדי למנוע גורל דומה. כבר בפברואר 1933 קוצ'ינסקי ואשתו שוחחו עם הוריו וארבע אחיותיו של יורגן באפשרות להגר לבריטניה, אך בשלב זה החליטו להישאר בגרמניה ולהשתתף בהתנגדות אנטי-פשיסטית.
קוצ'ינסקי המשיך לספק עבודה אנליטית על ההתפתחויות הכלכליות והחברתיות בגרמניה לטובת ההנהגה הלאומית של המפלגה הקומוניסטית. אלה הועמדו לרשות המוסדות הסובייטיים, השתמשו בהם בעיתונים הסובייטיים, והם סייעו בתעמולה. הוא היה פעיל גם בתנועת האופוזיציה עד שדוכאה לחלוטין ב-1935. הסיכון לקוצ'ינסקי הלך וגבר. החשש שהוא יעצר ושביתו ישדד על ידי סוכנויות ממשלתיות היה קבוע. הוא נסע למוסקבה בשנת 1935. לבסוף, בינואר 1936, לא ניתן היה לדחות את ההגירה והוא עבר לבריטניה. נראה כי עיתוי המעבר שלו ללונדון הופעל על ידי הוראות שהתקבלו ממוסקבה.
ביוגרפיה > גלות באנגליה

בבריטניה, תרומתו לפוליטיקה של השמאל כללה עבודה עם מגזין הלייבור, שלא היה שלוחה של מפלגת הלייבור הבריטית, אלא של המפלגה הקומוניסטית הבריטית במוסקבה. המוניטין האקדמי הבין-לאומי שלו העניק לו גישה לאנשי הממסד הבריטי. קוצ'ינסקי הפך למנהיג טבעי של הקומוניסטים הגרמנים שביקשו מקלט בבריטניה מהנאציזם. הוא שמר על קשר שוטף עם הנהגת המפלגה הקומוניסטית הגרמנית הגולה, שבמחצית השנייה של שנות השלושים התבססה בפריז. הוא היה נפגש איתם שם כדי להחליף רעיונות.
בספטמבר 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה: קוצ'ינסקי היה אחד מהגולים הגרמנים הרבים שהוחזקו בסטטוס כחיילי אויב. היו מעצרים אך הם הורשו לדבר זה עם זה והוא המשיך את עבודתו האנטי-פשיסטית בקרב עמיתיו. הוא שוחרר מוקדם יותר מרוב הגרמנים שנתפסו במבצע הזה, בעקבות התערבות אמריקאית בדרג גבוה עם השלטונות הבריטיים. בשלב מסוים בתקופתו באנגליה, קוצ'ינסקי גויס על ידי שירותי המודיעין של ארצות הברית כסטטיסטיקאי. הוא, כמו אחותו הבכורה אורסולה, ביצעו משימות ריגול עבור ברית המועצות.
קלאוס פוקס, פיזיקאי מלייפציג, היה עוד גולה קומוניסט גרמני שחיפש מקלט בבריטניה. גם פוקס, שהוגדר אויב זר בתחילת המלחמה, נכלא באי מאן ואחר כך נשלח לקנדה; הוא הורשה לחזור לבריטניה ושוחרר ב-1941. קוצ'ינסקי ופוקס הכירו זה את זה, והכלכלן שכנע את הפיזיקאי לעבוד במודיעין הסובייטי. קוצ'ינסקי הכיר את פוקס לאחותו, שעבדה אז עבור הסובייטים בשם "סוניה". לאחר מכן, סוניה הפכה למפעילה של פוקס במודיעין הסובייטי. בשנים הבאות, פוקס וסוניה נפגשו בקביעות באוקספורדשייר, לשם היא עברה כדי להתקרב להורים (וגם ליורגן), שגם הם הוגלו מגרמניה הנאצית. בתחילת המלחמה הם הועברו מלונדון. פוקס עבד בקרבת מקום על כמה אתגרים טכניים הקשורים בפיתוח פצצת אטום. המידע שהעביר לצבא הסובייטי באמצעות אחותו של יורגן "סוניה" / אורסולה נחשב כמאיץ פיתוח הנשק הגרעיני של הסובייטים בארסנל הצבאי שלהם.
באמצע 1944 פנה קוצ'ינסקי לג'ו גולד, קולונל במשרד האמריקני לשירותים אסטרטגיים, כדי לסייע בגיוס גולים גרמנים שמוכנים לצנוח בגרמניה לצורכי ריגול. קוצ'ינסקי הפנה את גולד לסניף הלונדוני של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, וגולים קומוניסטים גרמנים נבחרו למשימה. (הוא שיתף את הפרטים האלה עם אחותו אורסולה ועם ברית-המועצות) על סמך פרסומיו האחרונים על הכלכלה הגרמנית, בספטמבר 1944 הוזמן קוצ'ינסקי להצטרף לסקר האסטרטגי בעניין יעילות ההפצצות על גרמניה; הוא קיבל דרגת סגן-אלוף בצבא ארצות הברית. הוא העביר את הניתוח הזה אל המודיעין הסובייטי.
ביוגרפיה > החזרה לגרמניה

בתום המלחמה, כשקוצ'ינסקי חזר לגרמניה, היה בדרגת סגן-אלוף בצבא ארצות הברית, עם מנדט רחב בשל השתתפותו ב"סקר הפצצות האסטרטגיות", כדי שיוכל להשיג תיעוד חשוב על ייצור הנשק הגרמני. בתפקידו כקצין בכיר בארצות הברית, הוא עצר באופן אישי את התעשיין הרמן שמיץ בהיידלברג. כמנכ"ל אי גה פארבן, שמיץ היה אז חשוד בפשעי מלחמה.
מבחינת אזורי הכיבוש, כקצין אמריקאי בכיר, קוצ'ינסקי התבסס לראשונה על האזור האמריקאי של מה שנקרא מאוחר יותר - מערב ברלין. עם זאת, ביולי 1945 מינה אותו ראש המינהל הצבאי הסובייטי באזור הכיבוש הסובייטי לתפקיד בכיר, במה שנודע מאוחר יותר בשם מזרח גרמניה.
בשנת 1947, השנה שבה נפטר אביו באוקספורד, ויתר קוצ'ינסקי על אזרחותו הבריטית (שנרכשה בזמן המלחמה). הוא התכוון להתיישב דרך קבע בגרמניה. ב־1946 מונה למועצת ההוראה להיסטוריה כלכלית באוניברסיטת ברלין. הוא היה הממונה על המכון להיסטוריה כלכלית עד 1956.
בין 1949 ל-1958 ישב קוצ'ינסקי כחבר בפרלמנט במזרח גרמניה והיה אחד המחוקקים הלאומיים של המדינה.
במקביל הוא היה אחד מאנשי האקדמיה הבולטים והפופולריים ביותר במזרח גרמניה. במהלך חייו הוא פרסם כ-4,000 קטעי כתיבה. בשנת 1955 הוא ייסד וניהל את המחלקה להיסטוריה כלכלית באקדמיה הגרמנית למדעים וכן עבור המכון להיסטוריה כלכלית.
אף על פי שהגיע לגיל הפרישה, הוא המשיך לעסוק במגוון של נושאים חשובים ולתת ייעוץ לחברות שונות. מעל הכל המשיך לכתוב בצורה אינטנסיבית, ולהציג את עצמו, בייחוד בעיני מבקרי הממשלה הצעירים יותר, כהוגה מרקסיסטי. נקודת המוצא לגילויו על ידי דור חדש של קוראים הייתה ספרו שפורסם ב -1983, שכותרתו "דיאלוג עם נכדי הגדול" אשר נקרא בהרחבה במזרח גרמניה בשנות השמונים ועל אף שנמתחה עליו ביקורת על ידי המפלגה.
הרצאותיו הפומביות היו פופולריות מאוד. כחבר בכיר ב"אריסטוקרטיה המהפכנית" של המדינה, הוא הרשה בסופו של דבר לעצמו, חופש רב יותר בביקורתו על המשטר מאשר היה מותר לאחרים. הוא מעולם לא איבד את ביטחונו במנהיג של גרמניה המזרחית - אריך הונקר והוא מעולם לא איבד את אמונתו המרקסיסטית: שלא כמו כמה מחברי הממסד בגרמניה המזרחית. בכתיבתו שלאחר איחוד הגרמניות 1989/90 חשף את הצד האפל של הדיקטטורה הישנה בבחינה רחבה ועמוקה יותר.
ביוגרפיה > משפחתו

יורגן קוצ'ינסקי התחתן עם הכלכלנית והמתרגמת מרגריט שטיינפלד. לבני הזוג היו שלושה ילדים, תומאס, פיטר ומדלן. תומאס, כמו אביו, נעשה מרצה באוניברסיטה והיסטוריון כלכלי. פיטר, מומחה לציוויליזציה האמריקאית, עבד שנים רבות באוניברסיטת מרטין לותר בהאלי-ויטנברג.
ביוגרפיה > הספרייה

בתור נצר ובכור הבכור ממשפחה אינטלקטואלית, ירש יורגן קוצ'ינסקי ספרים רבים. האוסף כלל ספרים מהמאה השמונה עשרה, והוא הוסיף עליו מאוד. "סבא של סבא רבא" שלו היה מעריץ של עמנואל קאנט, והוא רכש מספר מהדורות ראשונות של יצירות קאנט. הייתה לו גם מהדורה מוקדמת של המניפסט הקומוניסטי (למעשה, רק מהדורת פיראטים שנדפסה ב־1851), שסבו קנה במסע לפריז. כאשר עזבו את גרמניה, רוב האוסף הושאר מאחור. כאשר אביו של קוצ'ינסקי, רוברט רנה קוצ'ינסקי, נמלט לאנגליה בתחילת שנות השלושים, הצליח להציל רק 20,000 ספרים.
אף על פי כן, עם מותו של יורגן קוצ'ינסקי, הוא צבר ספרייה פרטית ענקית ובעלת ערך של כ -70,000 ספרים וכתבי עת. ספרייתו של קוצ'ינסקי השתלבה בשנת 2003 עם הספרייה המרכזית והאזורית של ברלין והיא שוכנת באוסף ההיסטורי של הספרייה.
ביוגרפיה > קוצ'ינסקי וסטאליניזם

קוצ'ינסקי מזוהה לעיתים קרובות עם הסטליניזם בתקופת השלטון של הדיקטטור. יורגן קוצ'ינסקי לא יכול היה לקבל את ההוקעה של סטלין על ידי יורשיו. "הסטליניזם" אימץ את כל ההתפתחויות הרוחניות והעובדותיות, במשך תקופה של שלושה עשורים, והיו לך תוצאות חיוביות צד תוצאות שליליות. בשנות החמישים והשישים שלו, קוצ'ינסקי דחה בגלוי את ההוקעה החדשה של סטלין תוך שהוא מתווכח עם ההנהגה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
בהבוננותו על העולם באמצעות ההשכלה שלו בהיסטוריה הכלכלית, הדגיש קוצ'ינסקי שני הישגים עיקריים שהיו לסטלין. התיעוש המהיר הושג עם יצירתו של ענף תעשייה כבדה ברחבי רוסיה הכפרית, מעשה שהיה תנאי הכרחי להישג השני של סטלין, התבוסה של גרמניה הנאצית.
מעבר לכך, סטלין נהנה מאמון העם הסובייטי. קוצ'ינסקי טען כי פולחן האישיות של סטלין והנאומים סיפקו לעם ולחיילים כוח מוסרי. באופן ביקורתי, הוא ציין כי סטלין בגד באמון שניתן לו, משום שהוא יצר דיקטטורה אכזרית. כישרונו של הדיקטטור כתועמלן איפשר לו להרוס מחלוקות אובייקטיביות דיאלקטיות ואת מתנגדיו.
ביוגרפיה > פרסים ואותות

1949 הפרס הלאומי של מזרח גרמניה
1964 כרזת העבודה
1969 מסדר קרל מרקס
1974 הפרס הלאומי של מזרח גרמניה
1979 כוכב החברות העממי
1984 מסדר ההצטיינות הפטריוטי
1989 קרס הזהב של מסדר ההצטיינות הפטריוטי
הלן מריה טרנר

| --- | --- |

 לידה:  13 בנובמבר 1858 לואיוויל, ארצות הברית 
 פטירה:  31 בינואר 1958 (בגיל 99) ניו אורלינס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Metairie Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  קופר יוניון 
 
הלן מריה טרנר (באנגלית: Helen Maria Turner;‏ 13 בנובמבר 1858 – 31 בינואר 1958) הייתה ציירת ומורה אמריקאית הידועה בעבודותיה בשמנים, בצבעי מים ופסטלים בהם יצרה מיניאטורות, נופים, טבע דומם ודיוקנאות, לעיתים קרובות בסגנון אימפרסיוניסטי.
חיים וקריירה

טרנר נולדה בלואיוויל, קנטקי, הוריה, מורטימר טרנר והלן מריה דוידסון,  היו בביקור ארוך אצל המשפחה בעיר. היא הייתה נינתו של ג'ון פינטרד מניו יורק, נכדתו של רופא ידוע מניו אורלינס, ובתו של איש עסקים עשיר מלואיזיאנה. טרנר בילתה חלק ניכר מנעוריה בין אלכסנדריה, לואיזיאנה וניו אורלינס, והפכה בגיל צעיר לפליטה ממלחמת האזרחים האמריקאית, שחיסלה את הונו של אביה והובילה לאובדן עסקיו אמה נפטרה ב-1865 לאחר מחלה ממושכת; מות אביה כשהייתה בת שלוש עשרה הותיר אותה בטיפולו של דוד אלמן בניו אורלינס.
טרנר החלה לצייר בגיל עשרים ושתיים; יצירותיה המוקדמות היו דיוקנאות ונופים. בתחילה הייתה אוטודידקטית, אבל החלה לקחת שיעורים בחינם שהציעה אוניברסיטת טולן, והמשיכה בהדרכתם של אנדרס מולינרי ואנדר אנדרס ויקסטרום; היא גם למדה באיגוד האמנים של ניו אורלינס מותו של דודה ב-1890 גרם לכך שהיא נאלצה לפרנס את עצמה, והיא קיבלה תפקיד בהוראת אמנות במכון סנט מרי, בית ספר לבנות בדאלאס, טקסס, החל משנת 1893. היא עברה לניו יורק בשנת 1895, ללימודים נוספים  ולמדה בליגת הסטודנטים לאמנות (שם התקבלה אף שהייתה, בגיל שלושים ושבע, מעבר למגבלת הגיל להתקבל), קופר יוניון ואוניברסיטת קולומביה ; מוריה כללו את ארתור ווסלי דאו,  קניון קוקס, ויליאם מריט צ'ייס ודאגלס וולק   אחותה לורט, אמנית טקסטיל, הגיעה איתה לניו יורק. טרנר נסעה עם צ'ייס וכיתתו לאיטליה בשנים 1904, 1905 ו-1911, אך נראה כי חוץ מזה גילתה עניין מועט בלימודים באירופה, בניגוד לאימפרסיוניסטים אמריקאים אחרים.
טרנר לימדה ב-YWCA במשך שבע עשרה שנים. החל משנת 1906 היא הייתה בקיץ במושבת האמנים בקרגסמור, ניו יורק, שם הכירה את צ'ארלס קורטני קארן היא המשיכה להיות שם עד 1941. בשנותיה הראשונות שכרה מקום, אך ב-1910 היא בנתה בית וסטודיו .
אחותה לטי נפטרה ב-1920; בשנת 1926 היא חזרה לניו אורלינס והתמקמה שם מחדש, ונסעה צפונה רק לשהייה בקיץ. בניו אורלינס היא המשיכה ללמד במועדון האמנויות והאומנות של ניו אורלינס, שם הנושא שלה היה ציור מודלים.
היא נבחרה למקורבת באקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1913, קיבלה 61 מתוך 64 קולות, ונבחרה לחברה מן המניין ב-1921, והייתה האישה השלישית שהשיגה את התואר בהצטיינות ואחת מהאקדמיות הראשונות מהדרום.
יתר על כן, בשנת 1916 ויליאם טי אוונס מינה אותה כחברה אמנית במועדון האמנויות הלאומי; גם שם היא הייתה אחת הנשים הראשונות שזכו לכבוד. היא המשיכה לצייר בשנות ה-30, אך ראייתה הידרדרה בהדרגה; בסופו של דבר היא פיתחה קטרקט, ולא הצליחה לצייר כלל לאחר 1949.
טרנר חיה עד גיל כמעט מאה. במותה נקברה בבית הקברות מטאירי.
חיים וקריירה > יצירה

עם הטכניקה ה"שבורה", הפלטה הבהירה והדאגה להשפעת האור על המצוירים שלה, הסגנון של טרנר תואר כאימפרסיוניסטי. באופן חריג, נראה שהוא פותח כמעט אך ורק בארצות הברית, עם מעט השפעות חיצוניות. עבודותיה הראשונות לא שרדו. סביר להניח שהיא הייתה אקדמית באופייה בהתחשב במה שידוע על המדריכים הראשונים שלה. מבין המורים המאוחרים שלה, היא נתנה קרדיט רק לוולק ולקוקס על פיתוח הסגנון שלה. עבודתה תוארה כ"לא יומרנית" וחושפת, "באופן לא מודע, נקודת מבט של אישה." נושאיה היו לעיתים קרובות נשים, לעיתים קרובות מתוארות בעיסוקים מוזיקליים. היא התנסתה גם בעבודת אריגה.
קומץ מציוריה של טרנר בוצעו במגוריה במנהטן, אך רובם נוצרו במהלך שהות הקיץ שלה בקרגסמור. המושבה השפיעה רבות על עבודתה של טרנר. כשהיא שם היא פיתחה אהבה לגינון מה שמופיעה כרקע פרחוני ברבים מציוריה.
טרנר קיבלה פרסים רבים לאורך הקריירה שלה, כולל מדליית הארד של קופר יוניון (ניו יורק); פרס אלינג לנוף ממועדון האמנות של ניו יורק; הפרס הלאומי לאמנויות מטעם איגוד הציירים והפסלים; פרס האקדמיה לעיצוב; ופרס ג'ון ג'י אגר מהאיגוד הלאומי של נשים ציירות ופסלות. היא הציגה תערוכות רבות: הציגה במועדון צבעי המים של ניו יורק, האקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות בפילדלפיה, האגודה האמריקאית לציירים מיניאטוריים באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, ובגלריה קורקורן בוושינגטון הבירה, וניכללה בתערוכה שש נשים אמריקאיות שאורגן על ידי המוזיאון העירוני של סנט לואיס.