תעשיית הקולנוע בניגריה
היסטוריה > התקופה הקולוניאלית (סוף המאה ה-19 עד שנות ה-60 המוקדמות)

בניגריה שלט משטר קולוניאלי בריטי בין השנים 1886–1957. המשטר הקולוניאלי הביא עמו לניגריה, ובייחוד לדרום ולמערב המדינה, את המודרניזציה והמערביות. תעשיית הקולנוע בתקופה הקולוניאלית בניגריה החלה לצמוח החל משנת 1900 ועד שנת 1950, כאשר הפקות הסרטים והפצתם נשלטו על ידי הממשל הקולוניאלי הבריטי. קולנוענים בקולוניות החלו להפיק סרטים עבור קהל יעד מקומי בתוך ניגריה מאז 1920, והציגו בעיקר בבתי קולנוע ניידים. נכון לשנת 1921, היו ארבעה אולמות אשר הציגו סרטים פעמיים בשבוע ב-Lagos Mainland, ואולם קולנוע אחד ב-Ebute Metta וב- Oshodi. בשלב זה, הפך הקולנוע לפופולרי מאוד בלאגוס, עם קהל של המוני צעירים ומבוגרים כאחד, אשר לרוב חיכו מחוץ לדלתות של אולמות הקולנוע. הדת גם כן סייעה להתרחבות תרבות הקולנוע משום שהנוצרים המיסיונריים השתמשו בקולנוע עבור תעמולה דתית.
סרט הקולנוע הראשון שנוצר בניגריה היה "צרות" (Palaver), שהופק על ידי ג'פרי בארקאס (Geoffrey Barkas) בשנת 1926, והיה גם הסרט הראשון בו הופיעו שחקנים ניגרים בתפקידי דיבור. הסרט צולם בקרב אנשי הסורא (Sura) והאנגאס (Angas) של אותם הימים בצפון ניגריה, ועוסק ביריבות שבין קצין המחוז הבריטי לבין כורה פחם, אשר מובילה למלחמה. כמו כן, בתקופה זו יצאו מספר סרטים בניגריה, כאשר אחד הבולטים הוא הסרט Sanders of the River של זולטאן קורדה (Zoltán Korda), שיצא ב-1935, בכיכובו של השחקן הניגרי אורלנדו מרטינס (Orlando Martins). מרטינס השתתף בכמה סרטים בולטים אחרים, כולל "הגבר ממרוקו" (1945), "הגבר משני העולמות" (1946) וכן הלאה, מה שביסס אותו כאחד השחקנים המוכרים והמובילים בניגריה בזמנו.
בעוד שהקולנוע הפך למאפיין משותף של החיים החברתיים בעיר לאגוס, סוף שנות ה – 30 של המאה ה-20 ועד שנות ה – 40 סימנו את תחילתה של תקופת הקמת בתי הקולנוע המסחריים הגדולים, עם הקמה של סניפים במקומות אסטרטגיים ברחבי המדינה. אחת החברות החלוצות בתחום הפעלת בתי קולנוע בלאגוס הייתה West African Pictures Company בבעלותו של ס. חליל (S. Khalil), חבר הקהילה הסורית בלאגוס. הוא הקים את קולנוע "רקס" (Rex) ב-Ebute Metta, את קולנוע "רגאל" (Regal) ואת קולנוע "רויאל" (Royal). רשתות קולנוע פופולריות נוספות כוללות את: קפיטול סינמה (Capitol Cinema), קזינו סינמה (Casino Cinema), קינגס סינמה (Kings Cinema), סנטרל סינמה (Central Cinema), רילאטו סינמה (Rialto Cinema), קורונה סינמה (Corona Cinema), אודאון סינמה (Odeon Cinema), "קולנוע בית הדרכים" (Road House Cinema), קולנוע גלובר הול (Glover Hall) ועוד. בשנת 1937, הממשלה הקולוניאלית הקימה את מועצת הצנזורה על מנת לטפל בנושאים הקשורים להקמה ולתפעול בתי הקולנוע במושבה. הסרטים הניגרים אשר נכתבו והוצגו בבתי הקולנוע בתקופה זו התגמדו למול ההפקות ודרכי ההפצה שהיו תחת שליטת הממשל הבריטי. הבידור באמצעות ראינוע הגיע כתוצאה מסיבובי קבוצות תיאטרון של אנשי היורובה, אשר התרחשו בין השנים 1930–1940: שתי קבוצות בלטו במיוחד, והן אגבג'יג'ו (Agbegijo) ואלארינג'ו (Alarinjo), אשר הציגו שחקני תיאטרון כגון דורו לפידו (Duro Ladipo), אישולה אוגונמולה (Ishola Ogunmola), לרה פאימו (Lere Paimo), אוין אדג'ובי (Oyin Adejobi) ועוד.
בשנת 1949 ועד 1950, המצב השתנה מעט, ויותר תוכן ניגרי הוצג בבתי הקולנוע עם כוונה מובהקת לעשות "אפריקניזציה" להפקת הסרטים. בנוסף, הוקם איגוד הסרטים הניגרי, במטרה לבזר את תעשיית הפקות הסרטים הקולוניאלית. יחידת הקולנוע הקולוניאלית הציגה במשך כל העשור סרטי בריאות וחינוך לקהל המקומי באמצעות רכבי הקולנוע הניידים שלה. בנוסף, הפיקה יומני חדשות וסרטי תעודה קצרים שתיארו חגיגות והישגים קולוניאליים, הן לקהל המקומי והן לקהל מחוץ לניגריה.