stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפלצות: הסיפור של לייל ואריק מננדז
הפצה > נתוני צפייה

עם צאתה, הסדרה הייתה הסדרה הנצפית ביותר בנטפליקס בשבוע שבין ה-16–22 בספטמבר, עם 12.3 מיליון צפיות בארבעת ימי הזמינות הראשונים שלה. אף על פי שזכתה לפתיחה חזקה יחסית, היא לא הגיעה לרמת ההצלחה של הסדרה הראשונה של האנתולוגיה, "דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר", שצברה 196.2 מיליון שעות צפייה בתוך חמישה ימים, שווה ערך ל-22 מיליון צפיות. הסדרה צברה כ-19.5 מיליון צפיות בשבוע הראשון לשידורה וכמעט 32 מיליון מאז עלייתה לאוויר.
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2025 | מיני-סדרה, סדרת אנתולוגיה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר | "מפלצות: הסיפור של לייל ואריק מננדז" | מועמדות |  |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2025 | השחקן הטוב ביותר במיני-סדרה, סדרת אנתולוגיה או סרט טלוויזיה | קופר קוץ' | מועמדות |  |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2025 | שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה, מיני-סדרה, סדרת אנתולוגיה או סרט טלוויזיה | חאווייר ברדם | מועמדות |  |
פגיעה עצמית

| --- | --- |

חתכים בעור בעקבות פגיעה עצמית
 תחום:  פסיכיאטריה 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D016728
 סיווגים
 ICD-10:  X84 
 ICD-11:  MB23.E 
 
פגיעה עצמית היא תסמונת שבה אדם גורם לעצמו נזק גוף. התופעה עשויה להוות סימן לדיכאון, מצוקה, פגיעות מיניות או בעיות פסיכולוגיות אחרות. אף על פי שפגיעה עצמית איננה בהכרח ניסיון התאבדות כושל, ישנו מתאם בין פגיעה עצמית להתאבדות, שכן אנשים הפוגעים בעצמם לרוב סובלים מהפרעות דיכאון ומצוקה. לעיתים מונעת הפגיעה העצמית מעשה אובדני או מעכבת אותו: כשעולה באותו אדם דחף להתאבד, הוא פוגע בעצמו על מנת לנתב את הדחף לנתיב הרסני פחות. למעשה פגיעה עצמית היא ניסיון להקל על כאב נפשי שלעיתים מתחזק עד לכדי רצון למות, אך הפוגעים בעצמם לא פוגעים בעצמם כדי למות.
לפגיעה עצמית סיבות שונות. בחלק מן המקרים החבלה נעשית במטרה להקל על רגשות בלתי נסבלים או הרגשה של ריקנות, "חוסר תחושה רגשית". פגיעה עצמית נחשבת לרוב כטאבו. היא קשורה לעיתים במחלות או הפרעות נפשיות כגון הפרעת אישיות גבולית, פוסט-טראומה מורכבת ובאופן כללי היסטוריה של טראומה נפשית והתעללות, הפרעות אכילה, או מאפייני אישיות כגון פרפקציוניזם. במקרים אחרים הפציעה העצמית נובעת מיצר מזוכיסטי ומטרתה להביא לידי סיפוק מיני.[דרוש מקור]
שכיחות התופעה

תופעת הפגיעה העצמית היא גדולת ממדים ונוגעת בשכבות שונות באוכלוסייה, כאשר נתונים שנאספו ממחקרים ברחבי העולם מעידים על כך שכ־17% מבני הנוער וכן 5.5% מן האוכלוסייה הבוגרת עוסקים בה במהלך חייהם.
שנים רבות, עיקר המחקר בנושא הפגיעה העצמית שאינה אובדנית התמקד בנשים, זאת מתוך ההנחה כי התופעה שכיחה יותר בקרב אוכלוסייה זו. כך ניתן לראות כי במחקרי העבר נמצא כי אחוז התופעה בקרב נשים גבוה פי ארבעה בהשוואה לגברים. עם הזמן, מגמה זו השתנתה, כך שבמחקרים החלו לערוך השוואות בין שני המגדרים. בחלק מן המחקרים נמצא כי אחוז הנשים המבצעות פגיעה עצמית גבוה יותר מאחוז הגברים. לדוגמה נתון שעלה במחקר שבוצע הצביע על כך שנשים דיווחו על מעורבות בפגיעה עצמית פי אחת וחצי יותר מאשר גברים. ממחקר נוסף שנערך בקרב 36,900 סטודנטים בקולג', נמצא כי 18 אחוז מכלל הנשים דיווחו על פגיעה עצמית, זאת לעומת 10% מכלל הגברים, כלומר אחוז הנשים היה כמעט פי שניים. מאידך, במחקרים אחרים נמצא כי האחוזים דומים הן בקרב נשים והן בקרב גברים.
מרבית המחקרים שנעשו בנושא הפגיעה העצמית התמקדו באוכלוסיות הכוללות מתבגרים או גברים ונשים בשלב הבגרות הצעירה, קרי תחילת שנות העשרים לחייהם, כאשר יש צורך לבחון היבט זה במחקרים נוספים בהם ישתתפו אוכלוסיות בגיל המבוגר יותר. עם זאת, הבנת תפקידו של המגדר בהיבט של הפגיעה העצמית היא בעלת רמת חשיבות גבוהה בכל אוכלוסיית גיל באשר היא, ויש בכוחה לתרום לגיבוש אופן ההתערבות וכן למאמצים שיש לגייס למניעת התופעה.
סיבות

סיבות אחדות לפגיעה עצמית, כפי שאלה מתוארות על ידי הסובלים מן ההפרעה, הן:
הפגיעה העצמית מקלה זמנית על רגשות אינטנסיביים, לחצים וחרדה.
הפגיעה העצמית מהווה מעין מקום מפלט, הרגשת כאב פיזי במקום כאב נפשי והיא כביכול "מקלה" לזמן קצר על המועקה והכאב הנפשי.
הפגיעה העצמית מספקת תחושת חיות, תחושת קיום, או תחושה בכלל.
הפגיעה העצמית היא צורה להחצנת הכאב הרגשי הפנימי, הרגשת כאב חיצונית במקום פנימית.
הפגיעה העצמית מעניקה תחושת שליטה וניהול הסבל, שלא כמו בהתעללות פיזית או מינית.
הפגיעה העצמית משמשת לעיתים ככלי להלקאה עצמית, כביטוי של שנאה עצמית חמורה (הסובלים מרגישים שמגיע להם שיכאב להם ומענישים את עצמם).
הפגיעה העצמית משמשת לעיתים כצורת ביטוי שקטה ובלתי ישירה, קריאה לעזרה, לתשומת לב.
הפגיעה העצמית גורמת לפוגע בעצמו להתמקד בכאב הפיזי ולא בכאב הנפשי העצום.
הפגיעה העצמית ממכרת, הכאב שאדם גורם לעצמו ממכר ומפיק תחושה של אדרנלין ברגע אחד ושפל ברגע אחר.
טיפול

אף על פי שפגיעה עצמית עשויה להצטייר כמסוכנת ומדאיגה, לרוב האנשים זו שיטה המאפשרת שליטה מסוימת ברגשותיהם.
אחת ההמלצות במקרים של פגיעה עצמית היא למצוא שיטות חלופיות להתמודדות עם הרגשות, כגון כתיבה, ציור, נגינה, הליכה ארוכה או פעילות ספורטיבית אחרת. כמו כן מומלץ להימנע מלשמור בהישג יד חפצים המאפשרים פגיעה עצמית. דיאגנוזה וטיפול בסיבות נחשבים לרוב לצורת ההתמודדות הטובה ביותר עם הפרעה זו. אנשים הפוגעים בעצמם שגרתית ובצורה חמורה מאושפזים לעיתים בבתי חולים פסיכיאטריים.
רקע היסטורי

למרות שכיום הדבר נחשב למגונה ברוב התרבויות, בעבר הרחוק פגיעה עצמית הייתה אקט פולחני לגיטימי במספר לא מועט של תרבויות ודתות. כך למשל כוהני המאיה היו מבצעים "הקרבה עצמית" שכללה חיתוך ודקירה עצמית של גופם, והקרבת הדם לאלים. פגיעה עצמית כאקט פולחני פגאני לא הייתה זרה גם בקרב עממי המזרח הקדום, והיא אף מתוארת בתנ"ך, בקטע בו כוהני הבעל קוראים ”בְּקוֹל גָּדוֹל וַיִּתְגֹּדְדוּ כְּמִשְׁפָּטָם בַּחֲרָבוֹת וּבָרְמָחִים עַד שְׁפָךְ דָּם עֲלֵיהֶם” (ספר מלכים א', פרק י"ח, פסוק כ"ח). היהדות אוסרת על פגיעה עצמית, כפרשנות לפסוק ”וְאַךְ אֶת דִּמְכֶם לְנַפְשֹׁתֵיכֶם אֶדְרֹשׁ” (ספר בראשית, פרק ט', פסוק ה') והן על פי הרמב"ם. כיום, פגיעה עצמית כאקט פולחני נהוגה באסלאם השיעי כחלק מטקסי האבלות של יום העשורא. במסגרת טקסי האבלות, המתאבלים מצליפים על עצמם במגלבים ושלשלאות ברזל עד זוב דם, ואף חותכים את עצמם בסכינים או בחרבות.
בתרבויות אירופאיות בהן היה נהוג סיוף סטודנטיאלי בקרב אנשי אקדמיה, צלקות קרב נחשבו כסימני כבוד, ולעיתים קרובות אקדמאים שלא עסקו מעולם בסיוף היו חותכים עצמם בתער במטרה לזייף צלקות קרב.
הפעילה הסופרז'יסטית הבריטית קונסטנס לייטון (אנ') תכננה לחרות על גופה את האות "V" (קיצור של Votes for women - זכות הצבעה לנשים) אך נעצרה על ידי הרשויות לפני שהספיקה לסיים את המעשה.
רקע היסטורי > ניסיונות לסווג באופן מדעי פגיעות עצמיות

המונח "פגיעה עצמית" הופיע לראשונה בכתביו של החוקר ל.א. אמרסון בשנת 1913 כאשר ניסה לקשר בין חיתוך עצמי כ"עונש" לאוננות. בסדרת כתבים שהופיעה בין השנים 1935 ל-1938, הפסיכיאטר קארל מנינגר ניסה לחלק את הפגיעות העצמיות לסוגים שונים, על פי הרקע המשוער. הוא הסיק כי פגיעה עצמית היא דרך לא-קטלנית לבטא רצון למות. את הפגיעות העצמיות הוא חילק לשישה סוגים:
נוירוטיות - כסיסת ציפורניים, תלישת שיער וניתוחים פלסטיים שלא לצורך.
דתיות - הלקאה עצמית כחלק מטקס דתי.
הקשורות להתבגרות מינית - הסרת העורלה אצל גברים והדגדגן אצל נשים.
פסיכוטיות - קטיעה עצמית של איברים, הוצאת העין, כריתת אוזן, סירוס עצמי.
על רקע מחלה מוחית - דפיקת הראש בקיר, נשיכת ידיים.
נורמטיבית/מקובלת - גזיזת ציפורניים, תספורת וגילוח הזקן.
החוקר פ.נ. פאו (1969) הבחין בין שני סוגים של פגיעה עצמית: פגיעה "עדינה" (לא-קטלנית) ופגיעה "גסה". ה"עדינים" סווגו כצעירים, בעלי אפיזודות חוזרות של פגיעה עצמית, ולרוב אובחנו כסובלים מהפרעת אישיות גבולית. ה"גסים" היו מבוגרים יותר וביצעו פעולות אלו על רקע פסיכוטי. החוקרים א.ר. פאווזה ור.ג'. רוזנטל (1993) סיווגו את אלה המטילים מומים בעצמם בשתי קטגוריות: אלה המטילים מומים בעצמם מתוך "ענישה עצמית" כחלק מתרבותם (לרבות טקסים דתיים המוניים בהם מטילים המשתתפים מומים בעצמם), ואלה המטילים מומים בעצמם כחלק מסטייה חברתית.
החוקרים ב.וו. וולש ופ.מ. רוזן יצרו בשנת 1988 ארבע קטגוריות הממוספרות בספרות רומיות, כאשר קטגוריות II-IV מסווגות כ"הטלת מום":
| סיווג | דוגמאות | מידת הנזק הגופני | מצב נפשי | רמת המקובלות בתרבות או בחברה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| I | עגילים, קעקועים קטנים עד בינוניים, כסיסת ציפורניים, ניתוחים פלסטיים (אינם מקובלים כפגיעה עצמית במרבית התרבויות) | מזערי עד קטן | מיושב בדעתו | לרוב מקובל |
| II | פירסינג במגוון חלקי גוף, צלקות שבטיות, קעקועי מלחים וכנופיות, תלישת שיער | קטן עד בינוני | מיושב עד נסער | מקובל בתתי-תרבויות מסוימות |
| III | חיתוך ורידים, חיתוך הגוף, כיבוי סיגריות על הגוף | בינוני | במשבר | מקובל בקבוצות מסוימות אך לא באופן כללי |
| IV | סירוס עצמי, עקירת עין, קטיעת איברים | חמור | פסיכוטי | לא מקובל כלל |
רוזנות ברצלונה

| --- | --- |

 
 רוזנות ברצלונה (אדום) כחלק מההתפשטות בחצי האי של כתר אראגון.
 ממשל
 ראש המדינה:  רוזן ברצלונה 
 עיר בירה:  ברצלונה
 רשות מחוקקת:  Comital Court of Barcelona 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  801 
 תאריכי פירוק:  1164 
 ישות קודמת:   מרקה היספניה    אמירות קורדובה
 ישות יורשת:  כתר אראגון כתר אראגון    נסיכות קטלוניה
 
רוזנות ברצלונה (בלטינית: Comitatus Barcinonensis; בקטלאנית: Comtat de Barcelona) הייתה ישות מדינית בצפון מזרח חצי האי האיברי במאות ה-9–12. בתחילה הייתה תחת שלטון האימפריה הקרולינגית, באזור גבולה הדרומי, אך בהדרגה, במהלך המאה ה-10, השיגו הרוזנים של ברצלונה עצמאות. השלטון ברוזנות עבר בירושה, והשליטים ניהלו מלחמה מתמדת עם הח'ליפות האסלאמית של קורדובה והמדינות היורשות שלה. הרוזנים, באמצעות נישואים, בריתות והסכמים, רכשו את המחוזות הקטלאניים האחרים והרחיבו את השפעתם על אוקסיטניה. בשנת 1164, נכנסה רוזנות ברצלונה לאיחוד אישי עם ממלכת אראגון. מכאן ואילך, ההיסטוריה של הרוזנות נכללת בזו של כתר אראגון, אך העיר ברצלונה נותרה בולטת בתוכה.
בתוך הכתר, התמזגו רוזנות ברצלונה ושאר המחוזות הקטלאניים בהדרגה לישות המדינית הידועה בשם נסיכות קטלוניה, אשר ירשה את המוסדות והטריטוריה של רוזנות ברצלונה.
השלטון הפרנקי

האזור נשלט על ידי הפרנקים לאחר כיבוש ז'ירונה (785) ובמיוחד כאשר, בשנת 801, העיר ברצלונה נכבשה על ידי המלך לואי החסיד מאקיטן, ושולבה בממלכה הפרנקית. שם הוקמה רוזנות ברצלונה, שהייתה כפופה למלך הפרנקי. הרוזן הראשון של ברצלונה היה ברה (801–820).
בתחילה, סמכות הרוזנות נשענה על האריסטוקרטיה המקומית. עם זאת, המדיניות שברה אימץ במאמץ לשמור על שלום עם אל-אנדלוס השלטת המוסלמית, הביאה לכך שהוא הואשם בבגידה בפני המלך. לאחר שהפסיד בדו-קרב, על פי החקיקה הוויזיגותית, ברה הודח והוגלה, וממשלת הרוזנות נמסרה לאצילים פרנקים, כמו רמפון או ברנרד מספטימניה. עם זאת, האצולה הוויזיגותית חזרה לאמון המלך עם מינויו של סוניפרד הראשון מאורחל-סרדניה לרוזן ברצלונה ב-844.
אוטונומיה ואיחוד

אף על פי כן, קשרי המחוזות הקטאלונים עם המלוכה הפרנקית נחלשו. האוטונומיה התחזקה כאשר משפחות הרוזנות החלו לקיים את זכויות הירושה שלהן. מהלך זה לווה בתהליך איחוד בין המחוזות ליצירת ישויות פוליטיות גדולות יותר. הרוזן וילפרד השעיר, בנו של סוניפרד והרוזן האחרון שמונה על ידי המלך הפרנקי, פיקח על מגמה זו. הוא איחד מספר מחוזות בפיקודו והעביר אותם בירושה לילדיו. מאוחר יותר נהרג וילפרד בידי מוסלמים. למרות שהוא חילק את מחוזותיו בין ילדיו, הליבה שנוצרה על ידי המחוזות ברצלונה, ז'ירונה ואוסונה נותרה בלתי מחולקת (אם כי כמה היסטוריונים, כמו רמון מרטי, מטילים ספק אם ז'ירונה נשמרה בתחילה תחת שליטת ילדי וילפרד, ומציעים שמחוז אמפוריס שלט במחוז עד שנת 908).
עצמאות

במהלך המאה ה-10 חיזקו הרוזנים של ברצלונה את סמכותם הפוליטית והתרחקו עוד יותר מהשפעה פרנקית. בשנת 985 ברצלונה, שנשלטה אז על ידי בורל השני, הותקפה ונשרפה על ידי מוסלמים, בראשות אל-מנסור. הרוזן מצא מקלט בהרי מונטסראט, תוך שהוא ממתין לעזרה מהמלך הפרנקי, שמעולם לא הגיעה, וכתוצאה מכך נטר לו טינה. בשנת 988 הסתיימה שלטונה של השושלת הקרולינגית והוחלפה בשושלת הקאפטיאנית. בורל השני נדרש להישבע אמונים למלך הפרנקי החדש, אך אין ראיות לכך שהרוזן נענה לקריאה, שכן המלך הפרנקי היה צריך ללכת צפונה כדי לפתור סכסוך. זה התפרש כנקודת המוצא של עצמאות אפקטיבית של הרוזנות. הוויתור על כל טענה צרפתית אפשרית של שליטה פיאודלית הושג על ידי חיימה הראשון, מלך אראגון בהסכם קורבייל (1258).
לאחר מכן, רוזנות ברצלונה גדלה בחשיבותה והרחיבה את שטחה עם רוזנויות עוקבות. היא השתלטה על מחוזות היספנים אחרים והתרחבה לאטה לכיוון דרום כתוצאה מקרבות נגד אל-אנדלוס ואכלוס מחדש של אזורים כמו טרגונה והאזור הכפרי שמסביב.
את פעולותיו של בורל השני המשיך נינו רמון ברנגאר הראשון. סבתו הייתה ארמסינדה הכוחנית מקרקסון. בתקופת המלכות של ארמסינדה (1018–1044) ניכרה התפוררות הכוח המרכזי עקב המהפכה הפיאודלית. רמון ברנגאר הראשון חיזק את כוחה של הרוזנות על ידי הכפפת האצילים המורדים של פנדס בראשות מיר גריברט, שיתוף פעולה עם הרוזנים של אורגל ופאלאר, רכישת רוזנויות קרקסון וראסז, הטלת פרות מממלכות סרגוסה ולליידה, וחידוש האגף החקיקתי של הרוזנות כדי לאפשר את הכנסת השימושים של ברצלונה. אלה היו מערכת של כללים ומנהגים פיאודליים שהתרחבו בשנים שלאחר מכן, והם היו הבסיס לחוקות הקטלאניות מהמאה ה-13 ואילך. בצוואתו החליט שלא לחלק שוב את השטחים, אך הוא העביר את השלטון המאוחד לבניו התאומים, רמון ברנגאר השני וברנגאר רמון השני.
לאחר משבר שעורר רצח רמון ברנגואר השני והאשמות ברצח אחים נגד אחיו, שמת במסע הצלב הראשון, הצליח בנו ויורשו, רמון ברנגאר השלישי, לגבש ולהרחיב את גבולות הרוזנות. הוא כבש חלק ממחוז אמפוריס ובהנהגת קואליציה רחבה, ניסה גם לכבוש את מיורקה, אך נאלץ לנטוש אותה בגלל התקדמות חיילי האלמורווידים בחצי האי. הוא גם קיבל בירושה את הרוזנויות בסלו וסרדניה, ויצרו בהדרגה טריטוריה דומה מאוד למה שהיה פעם קטלוניה העתיקה. הוא גם נע לכיוון ליידה ואכלס מחדש אזורי גבול כמו העיר טרגונה, ובעצם שיקם אותה כמרכז האפיסקופלי. הוא גם הרחיב את שלטונו הטרנס-פירנאי על ידי שילוב מחוז פרובנס באמצעות נישואיו לרוזנת דולסה ב-1112.
היווצרות כתר אראגון

אולם נישואים נוספים, זה של רמון ברנגאר הרביעי, רוזן ברצלונה ופרונלה, מלכת אראגון ב-1137, הביאו לאיחוד שושלות - רוזני ברצלונה ובית המלוכה של אראגון. רמון ברנגאר הרביעי היה, עד מותו, רוזן ברצלונה ונסיך אראגון. בנם, אלפונסו השני, היה המלך הראשון של אראגון, אשר בנוסף היה הרוזן של ברצלונה בתור אלפונס הראשון, תואר אשר נשאו כל מלכי כתר אראגון מאז ואילך. כל טריטוריה שהרכיבה את האיחוד שמרה על המסורות, החוקים, המנהגים, המטבע שלה, ועם הזמן פיתחה מוסדות ממשלתיים נפרדים. מאותה נקודה, לאורך שתי המאות הבאות, השטח והמבנה המוסדי (כגון בתי המשפט) של רוזנות ברצלונה הפכו לבסיס של מדיניות חדשה בתוך כתר אראגון שנגזרת מההקשר הגאוגרפי (קטלוניה) ומהביטוי המסורתי של כוחם של הרוזנים (נסיכות) אשר, מהשלום וההפוגה של 1173, הורחב מסלסס לליידה וטורטוסה. המדינה שהתקבלה נקראה באופן סופי נסיכות קטלוניה מהמאה ה-14 ואילך. עם זאת, תואר הרוזן של ברצלונה נשאר כשליט הנסיכות.
במהלך המאות ה-13 וה-14, הנסיכות עדיין נשלטה על ידי מלכי אראגון כרוזני ברצלונה, אך מותו של מרטין הראשון ללא צאצאים בשנת 1410 הביא להכחדת בית ברצלונה וכתוצאה מפשרת הקספה (1412), הבעלות על הנסיכות עברה לשושלת טראסטמארה, מקסטיליה, בדמותו של פרננדו הראשון. מאוחר יותר, כאשר נכדו פרננדו השני, מלך אראגון התחתן עם איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה והוכתר למלך, האיחוד השושלתי בין כתרי קסטיליה ואראגון היה כרוך בהכללה מתקדמת של הנסיכות כאחת הטריטוריות האיבריות השונות שנשלטו על ידי ההבסבורגים.
ביטול הרוזנות

למרות איחוד הרוזנות למלוכה הספרדית, חוק רוזנות ברצלונה עצמו נשאר בתוקף עד שבוטל ב-1716 עם צווי נואבה פלנטה לאחר מלחמת הירושה הספרדית. מאז הפסיקה נסיכות קטלוניה להיות ישות פוליטית נפרדת וזירת המדיניות של קטלוניה הנוכחית תוגדר ככזו רק בחוקי האוטונומיה של 1932, 1979 ו-2006. יתרה מכך, התואר רוזן ברצלונה מוזג כעת עם הכתר הספרדי. חואן קרלוס הראשון העניק אותו לאביו חואן דה בורבון, והתואר חזר, עם מותו, לתארים של הכתר הספרדי כתואר מלכותי.
הערות שוליים

1 2  Enciclopedia de Historia de España, Vol. 4, pág. 123.
1 2 3 4  Viñamata, J.R. Julia (1992). "La situazione politica nel Mediterraneo Occidentale all'epoca di Raimondo Berengario III: La spedizione a Maiorca del 1113-1115". Situazione Politica Nel Mediterraneo Occidentale All'epoca di Raimondo Berengario III: La Spedizione a Maiorca del 1113-1115. 16: 41–84.
1 2 3  Kagay, Donald J. (1994). The Usatges of Barcelona: The fundamental law of Catalonia. U.S.A.: University of Pennsylvania Press. ISBN 0-8122-1535-4.
1 2 3  Busch, Silvia Orvietani (2001). "Medieval Mediterranean Ports: The Catalan and Tuscan Coasts, 1100 To 1235". The Medieval Mediterranean. Leiden: Brill. 2. ISSN 0928-5520.
↑  Rivero, Isabel (1982). Compendio de historia medieval española. Madrid: Akal. pp. 148–150. ISBN 84-7090-125-7.
1 2  Sobrequés i Vidal, Santiago (1985). "Sobrequés, Ramon Berenger el gran (1086-1131)". Els grans comtes de Barcelona (4th ed.). Barcelona: Vicens-Vives. pp. 137–187. ISBN 9788431618056.
אילן רמון

ערך זה עוסק באסטרונאוט הישראלי הראשון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

אילן רמון, 2001
 לידה:  20 ביוני 1954 רמת גן, ישראל 
 נהרג:  1 בפברואר 2003 (בגיל 48) טקסס, ארצות הברית 
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוט בשירות ISA
 לאום:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  בית הספר לטיסה 
 עיסוק בעבר:  טייס קרב בחיל האוויר הישראלי
 תקופת השירות:  1997 – 1 בפברואר 2003 (כ־6 שנים)
 זמן שהייה בחלל:  15 יום, 22 שעות ו־20 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  אילן רמון
 משימות
 STS-107
 
 עיטורים
 אות הערכה מטעם הרמטכ"ל   מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל   מדליית הטיסה בחלל של נאס"א
 
| --- | --- |
אילן רמון
אילן רמון
 לידה:  20 ביוני 1954 י"ט בסיוון ה'תשי"ד רמת גן, ישראל 
 פטירה:  1 בפברואר 2003 (בגיל 48) כ"ט בשבט ה'תשס"ג טקסס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  נהלל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  בית הספר לטיסה 
 בן או בת זוג:  רונה רמון ז״ל 
 צאצאים:  טל רמון, יפתח רמון, נועה רמון, אסף רמון 
 מספר צאצאים:  4 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  אוגוסט 1972 – 1 בפברואר 2003 (כ־30 שנה)
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד טייסת פנטום  מפקד טייסת 117  ראש ענף מטוסים במטה חיל האוויר  ראש מחלקת אמצעי לחימה בחיל האוויר.
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים     מבצע אופרה     מלחמת לבנון הראשונה     המערכה ברצועת הביטחון
 עיטורים
 מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל (3 בפברואר 2004)  מדליית נאס"א לשירות ציבורי מצטיין  מדליית נאס"א לטיסה בחלל  אות הערכה מטעם הרמטכ"ל 
 הנצחה
 היישוב מצפה אילן, מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה, כנס החלל הבינלאומי על שם אילן רמון, האות לאיכות, מצוינות ומנהיגות ע"ש אילן ואסף רמון, האסטרואיד אילנרמון, גבעת רמון בגבעות קולומביה שבמאדים, מכתש על שמו בירח, 11 בתי ספר ו-2 פארקים, מרכז מבקרים של רשות הטבע והגנים במצפה רמון, אתר הנצחה על הר רמון שבמערב מכתש רמון, תיכון דרכא רמון ע"ש אילן ואסף רמון, נמל התעופה הבינלאומי רמון, כיכר אילן רמון באשדוד, ועוד.
 
אילן רמון (20 ביוני 1954, י"ט בסיוון ה'תשי"ד – 1 בפברואר 2003, כ"ט בשבט ה'תשס"ג) היה טייס החלל הישראלי הראשון. שימש מומחה מטען בצוות מעבורת החלל קולומביה במסגרת משימה STS-107. ב־1 בפברואר 2003 נספה יחד עם צוות המעבורת, שהתפרקה עם חזרתה לאטמוספירה של כדור הארץ. קודם לכן שירת כטייס בחיל האוויר הישראלי והגיע לדרגת אלוף-משנה.
ראשית חייו

רמון נולד בשם אילן וולפרמן ב-20 ביוני 1954, ברמת גן. משפחתו של אביו, אליעזר (1923–2006), נמלטה ב-1935 מגרמניה הנאצית. משפחת אימו חייתה בפולין. אימו, טוניה (1927–2003), עלתה עם אימה לישראל ב-1949 לאחר שניצלו ממחנה ההשמדה אושוויץ.
אילן למד בבית הספר היסודי "רמת חן" ברמת גן. בשנת 1962 עברה המשפחה לגור בבאר שבע, שם למד בבית הספר "בארי". הוא סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון מקיף ג' בבאר שבע בשנת 1972. עם גיוסו לצה"ל, שינה את שם משפחתו לרמון עקב אהבתו למכתש רמון.
לאחר שנהרג באסון המעבורת 'קולומביה', הוסב שם בית הספר "רמת חן" על שמו.
שירותו בצה"ל

באוגוסט 1972 התגייס רמון לחיל האוויר והחל בקורס טיס, אותו נאלץ לעזוב לאחר שמונה חודשים מאחר ששבר את ידו. במלחמת יום הכיפורים שירת ביחידת לוחמה אלקטרונית בבסיס אום חשיבה שבסיני. הוא חזר לקורס הטיס, ובמהלכו נאלץ, בעקבות תקלה טכנית, לנטוש יחד עם המדריך שהיה עמו, מטוס פוגה מגיסטר (שבו לא הותקנו כיסאות מפלט). במהלך הנטישה נפצע באורח קל. הוא סיים את הקורס בשנת 1974 במגמת קרב, כחניך מצטיין. הוא שירת כטייס קרב, תחילה כטייס סקייהוק בטייסת 102 ולאחר מכן כטייס נשר בטייסת 253 בבסיס איתם בסיני. ב־1980 נמנה עם הטייסים הראשונים שנסעו לארצות הברית כדי ללמוד להטיס את מטוס ה־F-16, והיה בצוות הקליטה של המטוס בחיל האוויר.
ביוני 1981 השתתף רמון בהפצצת הכור שהחל להיבנות בעיראק. הוא היה מהראשונים שנטלו חלק בתכנון המבצע והיה הצעיר בין הטייסים שהשתתפו בתקיפה. רמון היה האחרון במבנה התקיפה, מיקום שנחשב למסוכן במיוחד, משום שבעת שהמטוס האחרון יבצע את התקיפה כבר יאבד גורם ההפתעה והגנת הנ"מ של האויב כבר תהיה פעילה. עם היציאה מיעף ההפצצה לא ענה רמון לקריאות מוביל המבנה, וחבריו חששו לחייו; רמון תיאר לאחר מכן שהיה המום מעומסי כוחות הג'י שהופעלו עליו בעת ההפצצה, אך לאחר כמה שניות התעשת וענה לקריאות מוביל המבנה.
בהמשך השנה מונה לסמ"ט ב' בטייסת הנגב. ב-20 בינואר 1982, במהלך טיסת אימון, התנגש רמון במטוס אחר מהטייסת (מספרי זנב: 276 ו־266). רמון והטייס השני נטשו בשלום והמטוסים התרסקו. חצי שנה לאחר מכן השתתף במלחמת לבנון הראשונה.
ב־1983 השתחרר משירות הקבע והחל ללמוד באוניברסיטת תל אביב וכעבור ארבע שנים קיבל תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה ומחשבים. עם סיום לימודיו הצטרף לצוות הפיתוח של מטוס הלביא.
ב-1988 חזר רס"ן רמון לחיל האוויר והתמנה לסמ"ט א' בטייסת 119 ("העטלף"), אז טייסת מטוסי קורנס (פנטום). בתפקידו זה הוביל מבצעי צילום מיוחדים ורגישים ברחבי המזרח התיכון ומעבר לו. ב-1990 מונה רמון לפקד על טייסת 117 ("הסילון הראשונה"), אז טייסת מטוסי ברק (F-16) בבסיס רמת דוד. ב-1992 מונה לראש ענף מטוסים במחלקת אמצעי לחימה שבמטה חיל האוויר וב-1994 קודם לדרגת אלוף-משנה ושירת כראש מחלקת אמצעי לחימה, עד 1997.
לאורך שירותו צבר רמון יותר מ־3,000 שעות טיסה על מטוסי סקייהוק, נשר ופנטום, ויותר מ־1,000 שעות טיסה על הדגמים השונים של מטוס הF-16.
טייס החלל הישראלי הראשון

רמון נבחר להיות טייס החלל הישראלי הראשון על ידי חיל האוויר, בעקבות הסכם שנחתם בין ישראל לארצות הברית ב־1995 לשלב ישראלי בטיסה לחלל של נאס"א. סוכנות החלל הישראלית פנתה לחיל האוויר בבקשה שיבחר בעבורה את המשתתף, וב־1997 בחר החיל ברמון. ב־1998 רמון ומשפחתו: אשתו רונה, וארבעת ילדיהם - העתיקו את מושבם אל מתקן האימונים לאסטרונאוטים בארצות הברית. אימוניו של רמון לקראת הטיסה היו אמורים להימשך כשלוש שנים, ובאוגוסט 2001 נקבע מועד הטיסה למאי 2002, אך נאס"א דחתה את שיגור קולומביה מספר פעמים.
רמון לקח עמו לחלל חפצים שונים המייצגים את החברה הישראלית, בהם:
נס הנשיא
דגל ישראל
דגל חיל האוויר הישראלי
דגלון עם סמל סוכנות החלל הישראלית
אבן עם סמל אוניברסיטת תל אביב
דגלון עם סמל מוזיאון חיל האוויר
דגלון עם סמל העיר רמת גן, עיר הולדתו
דגלון עם סמל העיר באר שבע, העיר בה גדל
דגלון עם סמל בית הספר "בליך", הממוקם בשכונת מגוריו של רמון, רמת חן, ובו למדו ילדיו כשחזרו לישראל
העתק של ציור שצייר פטר גינז, נער בטרזין, "כדור הארץ במבט מהירח", שפורסם בעיתון הנוער ודם. הציור המקורי מוצג במוזיאון האמנות של "יד ושם". ארבעה ימים לאחר ההתרסקות הקים יד ושם ויטרינה במוזיאון לתולדות השואה ובה תצוגה לזכר רמון וגינז. העתק של הציור נמסר לרונה רמון, במלאת 15 שנים לאסון המעבורת. העתק נוסף של הציור נשלח לאסטרונאוט האמריקני אנדרו פוסטל שהיה עמיתו של רמון בנאס"א כדי לקחת אותו עמו לטיסתו בחלל.
ספר תורה זעיר שקיבל מניצול השואה פרופסור יהויכין יוסף שקיבל אותו במחנה ברגן-בלזן מהרב שמעון דסברג שהבריח אותו למחנה
ספר תנ"ך מוקטן שהודפס על מיקרופילם שקיבל מנשיא המדינה משה קצב
מטבע של שמינית השקל מהמרד הגדול
דולר מהרבי מליובאוויטש שהעניק לו שליח חב"ד במרכז החלל בפלורידה
רמון התעניין טרם נסיעתו כיצד לקיים מצוות בחלל. בשאלה לגבי שמירת יום השבת בחלל השיבו רבנים כי עליו לספור שישה פרקי זמן שאורכם 24 שעות, ולשמור את השבת בפרק הזמן השביעי, בדומה לנוהג ההלכתי בקטבים בהם השמש אינה זורחת חודשים ארוכים.
טייס החלל הישראלי הראשון > טיסת מעבורת החלל קולומביה

לאחר מספר דחיות בשיגור, מעבורת החלל קולומביה שוגרה ב-16 בינואר 2003 (י"ג בשבט, ה'תשס"ג) ממרכז החלל קנדי, למשימה בת 16 ימים בחלל. ב-21 בינואר קיים ראש הממשלה אריאל שרון שיחת טלפון עם רמון.
בתפקידו במשימת STS-107 במעבורת השתתף רמון בביצוע ניסוי האבק הישראלי, שתוכנן באוניברסיטת תל אביב במטרה לחקור כיצד משפיעות סופות אבק על המזרח התיכון, וכן ניסויים נוספים, בביולוגיה ובפיזיקה, שאחד מהם הוכן על ידי תלמידי כיתה י"א מאורט קריית מוצקין.
במהלך שהותו בחלל כתב רמון יומן. בעמודים שנמצאו תיעד רמון את חוויותיו מאז השיגור ועד היום השישי למסעו בחלל. אחד הדפים ששוחזרו בעזרת המחלקה לזיהוי פלילי של משטרת ישראל היה דף שעליו כתב רמון את מילות הקידוש לליל שבת. הוא גם טרח לנקד בכתב ידו את האותיות כדי שלא לטעות בהגייתן.
ב־1 בפברואר 2003 נספה רמון יחד עם ששת חבריו לצוות, כשהמעבורת התפרקה עם חזרתה לאטמוספירה של כדור הארץ. הסיבה לתאונה הייתה חתיכת קצף אטימה שנשברה במהלך השיגור ופגעה ברעפי ההגנה מחום בכנף השמאלית של המעבורת. במהלך הכניסה מחדש הכנף הפגועה התחממה אט-אט ולבסוף התפרקה, דבר אשר גרר פירוק מוחלט של המעבורת. גופתו של רמון זוהתה ב-5 בפברואר והובאה לישראל חמישה ימים לאחר מכן.
קבורתו והנצחתו

ב-10 בפברואר, עם הגעת ארונו של רמון לישראל, נערך טקס ממלכתי לזכרו בבסיס חיל האוויר שליד נמל התעופה בן-גוריון, בנוכחות משפחתו, נשיא המדינה, ראש הממשלה ונציגי נאס"א. למחרת, ב-11 בפברואר, נקבר רמון בבית העלמין בנהלל בטקס צבאי. אלמנתו רונה ביקשה להשמיע במהלך ההלוויה את השיר "Imagine" של ג'ון לנון, כפי שהושמע במהלך המשימה בחלל. ברקע נשמעו קולותיהם של רמון ועמיתו וילי מק'קול, המביעים תקווה לעתיד טוב יותר, באנגלית ובעברית. הטקס נחתם במטס מבנה של ארבעה מטוסי אף-16 מעל בית העלמין, כשאחד מהם עזב את המבנה.
קבורתו והנצחתו > פרסים ועיטורים

לאחר מותו, עוטר רמון בעיטורים הבאים:
מדליית נאס"א לשירות ציבורי מצטיין
מדליית נאס"א לטיסה בחלל
מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל
אות הערכה מטעם הרמטכ"ל
קבורתו והנצחתו > מיזמים לזכרו > ספרים ומדיה

בפברואר 2004 הונצח רמון על בול שעוצב בידי דניאל גולדברג. על הבול מופיעים דיוקנו של רמון בחליפת חלל, מבט מהמעבורת אל ישראל וסיני, מפת כוכבים, המעבורת קולומביה, וסמל סוכנות החלל הישראלית.
בשנת 2007 כתב הסופר משה גרנות ספר אודות רמון בהוצאת "דני ספרים" שנקרא "הנער שחלם לעוף: סיפורו של אילן רמון – האסטרונאוט הישראלי הראשון".
בינואר 2013 יצא הספר "מעלינו רק רקיע" (הוצאת משכל), אשר מרכז את יומניהם של אילן רמון ואסף בנו.