ז'ואאו פיגיירדו
ביוגרפיה > נשיא ברזיל

עם סיום הקדנציה של הנשיא ארנסטו גייזל, ז'ואאו פיגיירדו נתמך בידי האחרון להיבחר בבחירות עקיפיות לנשיאות ברזיל. הבחירות העקיפיות נקבעו בפועל בתוך ההנהגה הצבאית של המשטר הדיקטטורי ופיגיירדו אכן נבחר לכהן בתור נשיא ברזיל החמישי בתולדות השלטון הדיקטטורי וה-30 מאז הקמת הרפובליקה בידי דאודורו דה פונסקה. פיגיירדו הושבע לנשיא ב-15 במרץ 1979. הנשיא החדש ניסה לשמור על שלמות תמיכתו בקרב הפלגים המתחרים של הצבא על ידי הפצת תפקידים פוליטיים בעלי השפעה בין מתונים לרדיקלים בשורות ההנהגה של הכת הצבאית. בתחילה, פיגיירדו שמר על שימור תפקידו של שר האוצר מתקופת גייזל, אנריקה סימונסן, שמדיניותו שמרה על צמיחה כלכלית יציבה בברזיל בעיצומו של מיתון עולמי. עם זאת, כאשר סימונסן הביע את אמונתו שברזיל תצטרך להתפשר על הצמיחה כדי למנוע אינפלציה מהירה, פיגיירדו סירב לקבל את ההערכה הזאת. אחרי הכל, ההתפשטות המתמשכת של הכלכלה סייעה לבודד את המשטר הצבאי מהסתייגות האופוזיציה ולשמור על השליטה בתהליך הליברליזציה שהחלה בתקופת גייזל. במקום להפחית את הצמיחה הכלכלית ולפחות את ההון הפוליטי של הממשל שלו, עודד פיגיירדו את התפטרותו של סימונסן והחליף אותו בדלפים נטו, תומך מרכזי ומקורב אל הנהגת הכת הצבאית.
דלפים נטו הבטיח לציבור כי הצמיחה יכולה להימשך, נקט מדיניות דומה לזו שהוא נוקט בתקופת נשיאות קוסטה אה סילבה ומדיסי, וציפה לתוצאות חיוביות. עם זאת, תוכנית הפיתוח הלאומית שלו לא הכילה את הערכות התקציב הנדרשות ולא הצליחה להכיר בשינויים משמעותיים בהקשר הכלכלי הלאומי והעולמי אשר התפתחו מאז סוף שנות השישים. בעוד שקודמיו של פיגיירדו; אומברטו קסטלו ברנקו וקוסטה אה סילבה, העדיפו שליטה באינפלציה, צמצום הגירעון ומשיכת סיוע חוץ, קודמו של פיגיירדו, גייזל, הכפיל את החוב הלאומי ועיוות את מאזן התשלומים. בנוסף, "הנס הכלכלי" שהחל בתקופת מדיסי היה תלוי בהיקף עצום של השקעות זרות פרטיות, שלא זרמו בצורה חופשית במהלך מיתון עולמי. לאחר שהונדס "הנס הכלכלי" של ברזיל על רקע אזהרות בשפע כי המדיניות הלא שגרתית תעורר את האינפלציה, היה דלפים נטו חירש לביקורת מצד כלכלנים אחרים והתעוור מהשבחים והעידודים מהקהילה העסקית של ברזיל. עד מהרה תוכנית הפיתוח שלו נכשלה, ובשנת 1982 פנתה ברזיל לקרן המטבע הבינלאומית כדי להימנע ממחדל בחובות חוץ.
המשך פעילות הארגון האופוזיציונרי ה"איחוד החדש" בראשות לואיז אינסיו דה סילבה רק הוסיף לחוסר יכולתו של ממשל פיגיירדו להימנע ממיתון ולשלוט באינפלציה של הכלכלה הברזילאית עקב שביתות עובדים. מנהיגי העבודה ארגנו שביתות רחבות היקף בשנים 1979, 1980 ו-1981, ובכל פעם נאבק פיגיירדו להפעיל את סמכות המשטר הצבאי נגד השביתות הללו. הוא עצר את אינסניו דה סילבה בחסות חוק הביטחון הלאומי וניסה לאסור על עסקים להתמקח ישירות עם הוצאת שביתות לפועל. למרות מאסרו של אינסניו דה סילבה, העובדים המשיכו לשבות ובכירים עסקיים התעלמו מבתי הדין לעבודה של המשטר הצבאי כדי לנהל משא ומתן להסדרים בין העובדים להנהלה. חוסר התיאום של ממשל פיגיירדו עם הקהילה העסקית, ששיתפה פעולה באופן עקבי עם הדיקטטורה מאז ההפיכה, חשף עוד יותר את חולשתו של המשטר הצבאי. בסופו של דבר, הנפילה הכלכלית ממדיניותם של דלפים נטו ופיגיירדו עלתה על המשבר הפיננסי שקדם להפיכה צבאית ב-1964. בשנה הראשונה לממשל של פיגיירדו, שנת 1979, קפצה האינפלציה ב-77 אחוזים, ובשנת 1983 היא הגיעה ל-211 אחוזים. גורם מדאיג לא פחות הוא העובדה שבשנת 1981 התוצר של ברזיל הצטמצם לראשונה בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה, וקצב הירידה בייצור התעשייתי המשיך לתוך שנת 1982. לאורך כל הדיקטטורה הצבא התייחס הממשל לאי הוודאות הכלכלית כגורם מרכזי שנועד להצדיק את ההפיכה בשנת 1964. "הנס כלכלי" שומש תחת משטר מדיסי במטרה לתרץ את הדיכוי האזרחי האכזר. כעת האופוזיציה יכולה הייתה להיעזר בחוסר היכולת הניהולית של המשטר הצבאי כדי לדרוש את השיבה של ברזיל לדמוקרטיה.
ככל שהתנועה לעבר ליברליזציה וחוסר הפופולריות של המשטר הצבאי התבררו יותר ויותר, ממשל פיגירדו חשש שבשיטה דמוקרטית חברי הכוחות המזוינים עלולים להתמודד למשפט על תפקידם בהפרות זכויות האדם הנרחבות והמתועדות היטב. נציגי הקו הקשה הזהירו מפני הפוטנציאל למשפטי נירנברג בסגנון ברזילאי, וכמנהיג לשעבר של ה-SNI, פיגיירדו הכיר בכך שהוא יכול בקרוב לעבור מנשיא לנאשם. במקום לקבל את השלכות פשעי המשטר, פיגיירדו תמרן תנועה עממית שדרשה חנינה לאלפי אסירים וגולים פוליטיים כדי לבודד את עצמו ואת עמיתיו מכתבי אישום פוטנציאליים. חוק החנינה מ-1979 אפשר לגולים הפוליטיים לחזור לברזיל ללא חשש מרדיפה וסיפק חנינה לאסירים פוליטיים. באותו הזמן, חוק החנינה גם אסר על בתי המשפט להעמיד לדין את אנשי מנגנון הביטחון המעורבים ב"פשעים מחוברים", הכינוי הרך לעינויים שביצע המשטר הצבאי על רקע האופוזיציה הפוליטית אליו.
לקראת הבחירות הבלתי מוגבלות לקונגרס הלאומי של ברזיל ולרשות הממשלה בשנת 1982, ממשל פיגיירדו ניסה לשמור על השפעתו הפוליטית של הצבא על ידי הכפשת פלגים בשורות האופוזיציה. בשנת 1965, תיקון החוקה בממשל קסטלו ברנקו אילץ את האופוזיציה כולה להתאחד לכדי מפלגה פוליטית אחת, התנועה הדמוקרטית הברזילאית, מתוך ציפייה שמבקריו השונים של המשטר הצבאי יתקשו לפתח מצע מפלגתי עקבי. עם זאת, בסוף שנות השבעים, פלגים שונים בתנועה הדמוקרטית הצליחו להשיג קונצנזוס פוליטי אחיד (אשר היה בלתי יציב לכל הפחות) והתאחדו לכדי אופוזיציה סדירה לשלטון הצבאי. בתקווה להשמיד את הקואליציה הבלתי צפויה של התנועה הדמוקרטית, בשנת 1979, הוציא פיגיירדו את "הצעת החוק לרפורמת המפלגה", שדרשה ארגון מחדש של המפלגה שבעקבותיה פיצל את התנועה הדמוקרטית והגביר את המתיחות האזורית, המעמדית והאידאולוגית בתוך האופוזיציה, אשר כללה פלגים פוליטיים שונים משמרנים ועד לקומוניסטים. מיד לאחר הצעת החוק ל"רפורמה במפלגה", התפלגה האופוזיציה לחמש מפלגות נפרדות והקשתה על האופוזיציה להתארגן בצורה יציבה נגד המשטר הצבאי.