עאסם אבו שקרה
אמנות

בעבור אבו שקרה הצבר סימל בראש ובראשונה את הפלסטיני שחי בישראל טרם הקמת המדינה. רולנד פורר, שאצר תערוכה של ציורי אבו שקרה בשנת 2008 בגלריית גולקונדה בתל אביב הסביר: "הצבר הוא חלק בלתי נפרד מהתרבות הפלסטינית שאנחנו 'השאלנו' מהם, ממש כשם ש'השאלנו' את עצי הזית. זה סמל וחלק יומיומי מהחיים הפלסטיניים שמשמש להם, בין היתר, כדי לסמן גבולות של חלקות אדמה. יש לצבר תכונות ייחודיות לו. הוא עקשן ושורד וגם אם מנסים לחתוך או לשרש אותו, הוא יחזור לצמוח מחדש, ימשיך ויתרבה. אבו שקרה החזיר את הצבר שנוכס על ידי הישראלים בחזרה לעם הפלסטיני. הוא מראה את הצבר עקור משורש במקומות שאינם טבעיים לו, אבל מצד שני אפשר לראות אותו גם גאה כמו בציור 'משוכת הצבר' שבו הוא פורח בכל תפארתו".
ביצירה "משוכת הצבר" מתואר הצבר בעציץ, כמו ייחור שנקצץ מסביבתו הטבעית והוכנס אל הבית פנימה. הצבר אולף, בוית, וצומצם לגבולות ברורים שהוגדרו לו מראש, ממש כפי שהפלסטיני, לתפיסתו של אבו שקרה, בוית, אולף וצומצם על יד התרבות היהודית השלטת.
דימוי הצבר של אבו שקרה הוא ביקורת שקטה ומעודנת על מצבו של הפלסטיני במדינת ישראל. על פי האוצר פורר "המסרים הפוליטיים לא עוברים בבוטות אלא באלגנטיות כמו מים שקטים שחודרים עמוק ונכנסים לנשמה."
ציוריו נטענים במשמעויות פוליטיות ואקזיסטנציאליות כאחד: "הצבר של אבו שקרה מטפורי לחוויה קיומית [...] של מי שמוקף קוצים, של מי שעומד למות באיבו של מי שחווה אובדן".
אך יש כאלו הרואים בה ביקורת מעודנת מידי. פריד אבו שקרה, בן דודו של האמן, אמן גם הוא ומנהל הגלריה לאמנות באום אל-פחם: "הציור של עאסם מאוד מתון, מאוד מנומס, מאוד אינטליגנטי, אקטואלי ופילוסופי. זו לא אמנות בוטה או מתגרה. להביא ציורים של ערבי שמצייר קקטוס מול קטסטרופות שמתנהלות לידינו, נראה לי מאוד שטחי. אני משוכנע שיש מאחורי זה כוונות טובות, אבל זה סוג של הצטדקות (...) כדי להזיז משהו, נדרשת אמנות צועקת, מתריסה. עסאם לא היה אמן פוליטי, הוא היה יוצר גדול וכישרוני שהתעסק בנושאים חברתיים".
דימוי הצבר בעציץ המופיע בעבודותיו של עאסם אבו שקרה הוא אחד הדימויים הפלסטיניים הבודדים שנכנסו לקאנון האמנות הישראלית. דימוי הצבר עמד במרכז תערוכות היחיד שהציג אבו שקרה בגלריה ראפ בתל–אביב עד מותו בטרם עת, בגיל 29.
במקביל לעבודות הצבר בעציץ, צייר אבו שקרה על בדים גדולי–ממדיים סדרה שונה לחלוטין של עבודות שבמרכזה שיחי צבר. מול הטבע הדומם, הצבר בעציץ, המאולף, המבוית והמצומצם, מעמיד אבו שקרה את דימוי הצבר הפלסטיני, דימוי צמחי, מסועף, מאיים וחסר גבולות. בעבודה ללא כותרת, 1988, נראים עיגולים רבים היוצרים סבך של שיחי צבר, השיחים משתלטים על כל הבד וכמו מאיימים לפרוץ אל מחוץ למסגרת הציור.
מוטיב נוסף בעבודתו הוא המטוס, המבטא עוצמה והתגברות טכנולוגית לצד קונוטציות שליליות של הפצצות חסרות הבחנה. בדומה לציירים פלסטינים אחרים, הוא גם הרבה לצייר את נופי הארץ.
הדימוי הטעון של הצבר שממחיש את האלימות כלפי הפלסטינים ומצוקת חייו של האמן ניכרים בציור "דיוקן עצמי עם עניבה", 1988. בקטלוג התערוכה גברים בשמש נכתב כי:" העניבה המייצגת את התרבות האירופית הגבוהה, החנוטה, מופיעה כאן כמשקולת, כגוף זר. העניבה חותכת את ראשו של האמן, פניו מסומנים בשלושה עיגולים, שתי עיניים ופה פעור כבצעקה. פניו כמעט נטמעים ברקע, נדחסים פנימה על–ידי המסגור הכפול והמונוכרומיות הזהה. גוף האמן מופיע כטורסו שידיו נכרתו. זהו דיוקן המשמיע קול זעקה ונאחז בעניבה היוצאת אל מחוץ לפריים כבספק חבל הצלה, ספק חבל תלייה. הדיוקן מבטא את הקונפליקטים של זהות וזרות אשר ליוו את אבו שקרה בימי חייו הקצרים."
ב-1994 ניפתחה תערוכה רטרוספקטיבית לאבו שקרה במוזיאון תל אביב לאמנות שאצרה אלן גינתון. בקטלוג התערוכה מציינת טלי תמיר את חשיבותו של אבו שקרה לשדה האמנות: "אבו שקרה הצליח לשנות את מהלכה של האמנות הפלסטינית ולחלצה ממעמד של אמנות נוסטלגית-פוליטית למעמד של אמנות אוניברסלית, המצפינה קודים פוליטיים ברבדים העמוקים יותר (...) הוא לקח מן הציור הפלסטיני את סמל ה"צומוד" - ונתן לו מימד רלוונטי ורחב שמודע הן למקומו במסורת הציור המערבי והן למשמעותו בסימבוליקה המקומית של שני העמים."
ב-2009 עבודותיו של אבו שקרה הוצגו כחלק מתערוכה קבוצתית, "גברים בשמש" שאצרו טל בן צבי וחנא פרח-כפר בירעים.
ב-2013, שני עשורים מאז פטירתו של עאסם אבו שקרה, מוצגת תערוכת יחיד של האמן בגלריית שלוש לאמנות עכשווית. במקביל לתערוכה הושק הספר "Asim Abu Shaqra" שערכה נירה יצחק ב-2013 ובו מוצגת עשייתו האמנותית של אבו שקרה ושלושה כותבים/ות שמביאים נקודות מבט שונות על המיתוס של אבו שקרה.