stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדוני אדוריס
דירוג במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם

2006 - מסעדת מוגאריץ מדורגת במקום ה-10 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם.
2007 - מסעדת מוגאריץ מדורגת במקום ה-7 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם.
2008 - מסעדת מוגאריץ מדורגת במקום ה-4 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם.
2009 - מסעדת מוגאריץ מדורגת במקום ה-4 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם.
2010 - מסעדת מוגאריץ מדורגת במקום ה-5 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם.
2011 - מסעדת מוגאריץ מדורגת במקום ה-3 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם.
ספרים שחיבר

מחבר
Es responsable de la prestigiosa colección Cuadernos de Mugaritz.
Foie gras. Ed. Gourmandia Año: 2003 ISBN 84-932288-1-8
Clorofilia. Editor: Gourmandia Año: 2004 Páginas: 240 ISBN 84-933853-0-1 2004 Gourmand World Cookbook Awards 2004 / Mejor libro de Chef del mundo / Mejor diseño de libro de cocina del mundo.
Txikichef. Editor: Ed. Gourmandia Año: 2006 en Español y euskera ISBN 978-84-933853-3-0 2006 Gourmand World Cookbook Awards: Mejor libro de cocina familiar y para niños
מחבר שותף
La joven cocina vasca (1996)
Cuadernos de cocina de Martín Berasategui (1997)
El mercado en el plato, (1998).
Bestiarium gastronomicae (2004). Gyula Madarasz, Andoni Luis Adúriz, José Belmonte Rocandio. Editor: Gourmandia 2004 ISBN 978-84-935310-0-3 Este libro recibió el Gourmand World Cookbook Awards 2004 / Mejor libro de Chef del mundo / Mejor libro de ilustraciones cocina del mundo.
Diccionario botánico para cocineros (2007), Andoni Luis Adúriz y François-Luc Gauthier Editor: Gourmandia. ISBN 978-84-933853-5-4
Los Bajos de la Alta Cocina (2009).
עורך שותף
Tabula bacalao (2003), Editorial Montagud, Barcelona. Elegido como mejor publicación editorial del 2003 por la guía Lo mejor de la gastronomía y el mejor libro del mundo en la categoría de pescados y mariscos del 2003 en el World Cookbook Awards de ese año. Este libro está considerado una especie de Bíblia del bacalao.
לקריאה נוספת

שגיא כהן, מדריך מפה למסעדות הטובות בעולם, הוצאת מפה, תשס"ג 2003, עמ' 80.
הערות שוליים

↑  מסעדת מוגאריץ מדורגת במקום ה-10 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2006
↑  מסעדת מוגאריץ מדורגת במקום ה-7 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2007
↑  מסעדת מוגאריץ מדורגת במקום ה-4 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2008
↑  מסעדת מוגאריץ מדורגת במקום ה-4 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2009
↑  מסעדת מוגאריץ מדורגת במקום ה-5 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2010
↑  מסעדת מוגאריץ מדורגת במקום ה-3 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2011
↑  Gourmandia.es
↑  Buchgourmet.com
↑  Montagud Editores
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1247426  CANTIC: a19893176  ISNI: 0000 0001 1862 9542  LCCN: no2012150927  NTA: 352717653  VIAF: 169807967   WorldCat (עם VIAF): 169807967
אנט לנגן

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1967 (בת 57) לברקוזן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 www.annettelangen.de
 
אנט לנגן (בגרמנית: Annette Langen; נולדה ב-29 באפריל 1967) היא סופרת גרמנייה הכותבת ספרי מבוגרים וילדים. היא ידועה בעיקר בשל סדרת הספרים "פליקס".
חייה

אנט לנגן נולדה בלברקוזן שבגרמניה. לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון, היא עברה לארצות הברית על מנת לעבור שם קורס (Radcliffe Publishing Course). כשחזרה לגרמניה היא החלה לעבוד כאחראית על בחירת הספרים שיוצאו לאור בבית הוצאות לאור, במקביל היא החלה לכתוב את ספריה הראשונים, ובשנת 2000 החלה לעבוד כעצמאית. יש לה בן ובת והיא מתגוררת בקלן שבגרמניה.
קריירה

לנגן כתבה מעל ל-60 ספרים שתורגמו ליותר מ-29 שפות. ספר הילדים הראשון שלה פורסם ב-1989. הפריצה של לנגן כסופרת באה עם כתיבת סדרת הספרים "פליקס" המתארת את קורותיו של פליקס, בובת ארנב קטנה השייכת לסופי, המטייל בעולם כולו ומספר את חוויותיו במכתבים. רבים מהסיפורים והרעיונות בסדרה לקוחים מחייה של לנגן, שנהגה לטייל בעולם עם משפחתה עוד בילדותה.
ספרי ילדים שכתבה

כל הספרים הללו הוצאו לאור בהוצאת שוקן
מכתבים מפליקס (2000)
פליקס במנהרת הזמן (2001)
פליקס חוקר את כדור הארץ (2002)
תיבת ההפתעות של פליקס (2002)
פליקס במזוודה המעופפת (2003)
כאשר פליקס חולם (2003)
פליקס, מה השעה? (2004)
לכיתה א' עם פליקס (2004)
פליקס מבקר ילדים בעולם (2005)
מסיבת המוצץ של תמר (2009)
אנט לאיקמה

| --- | --- |

 לידה:  5 במאי 1866 Vigala Rural Municipality, אסטוניה 
 פטירה:  19 בנובמבר 1942 (בגיל 76) Kadarpiku, אסטוניה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות של דיסלדורף 
 צאצאים:  Anu Kilpiö 
 
אנט לאיקמה (באנגלית: Ants Laikmaa;‏  5 במאי 1866 – 19 בנובמבר 1942) היה צייר אסטוני.
ביוגרפיה

לאיקמה (שנקרא עד 1935 הנס ליפמן) נולד בחוות פאיבה, כפר ארסטה, מחוז מרג'מה. הוא היה הילד ה-13 למשפחה אסטונית ענייה. הוא למד בבתי ספר בווליזה, האפסלו וליהולה. אמו נפטרה כשהיה ילד. לאיקמה גילה מוקדם את העניין שלו בציור.
הוא למד מ-1891 עד 1893 ו-1896/97 באקדמיה לאמנות בדיסלדורף. מ-1897 עד 1899 עבד בדיסלדורף. הוא היה קשור לבית הספר לציור בדיסלדורף. בסתיו 1899 הוא חזר לטאלין. בשנים 1900 עד 1907 עבד לאיקמאה כאמן בטאלין ובהאפסלו. הלימודים הובילו אותו לבלגיה, צרפת, אוסטריה, פינלנד והולנד. ב-1901 הוא ארגן את תערוכת האמנות האסטונית הראשונה אי פעם בטאלין, וב-1906 את תערוכת האמנות הראשונה בטרטו. בשנת 1903, הוא ייסד סטודיו בטאלין. ב-1907 ייסד את האגודה האסטונית לאמנות.
בשנת 1904 פגש לאיקמה בן ה-38 את אהבת חייו הגדולה, מארי אנדר בת ה-21, אחת המשוררות המוכרות של אותה תקופה. באותה שנה הוא צייר שני דיוקנאות שלה, הנחשבים לציוריו המפורסמים ביותר. מ-1907 עד 1909 הוא היה בעיקר בפינלנד. בשנים 1909 עד 1913 הוא נסע לערי האמנות הגדולות באירופה.
הוא חי מ-1910 עד 1912 בקאפרי ובטוניסיה. מ-1913 עד 1931 עבד לאיקמה כאמן עצמאי ומורה לאמנות בטאלין. בין השאר, תלמידיו כללו את אלפרד רוזנברג הצעיר. ב-1927 נולדה בתו היחידה איינו מארי שנפטרה ב-1969. היא הייתה הילדה של הדוגמנית שלו שכונתה "מיקו". בשנת 1932 התיישב בסביבת Taebla במחוז Lääne, שם נשאר ועבד עד סוף ימיו.
לאיקמה מת בנובמבר 1942 בקדרפיקו, שם הוא קבור. לאיקמה נשאר רווק כל חייו. החווה שלו נפתחה ב-1960 כמוזיאון לחייו וליצירתו.
ביוגרפיה > יצירה

לאיקמה ידוע בעיקר בציורי הפסטל שלו. הוא הביא את האימפרסיוניזם לאסטוניה, ולעיתים קרובות צייר נופים, בעיקר בצבעים חדים. ציורי דיוקנאותיו של האליטה האינטלקטואלית והאמנותית של אסטוניה ידועים גם הם. הוא גם היה פעיל פוליטית. מעל לכל, הוא קידם את ההכשרה והקידום של האמנות האסטונית והיה ממייסדי המוזיאון הלאומי האסטוני בטרטו.
הערות שוליים

↑  lla Rosenfeld, Norton T. Dodge, Jane Voorhees, Art of the Baltics: The Struggle for Freedom of Artistic Expression Under the Soviets, 1945-1991, Rutgers University Press, 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124681565  ISNI: 0000 0000 6681 1966  LCCN: n92083554  LNB: 000007238  SUDOC: 06730690X  ULAN: 500120527  VIAF: 25543097   WorldCat (עם VIAF): 25543097 
דיוקן של מריה לאנדר, 1904
נוף בקאפרי, 1911
אנדרה אלמיידה (2000)

דומינגוש אנדרה ריביירו אלמיידה (בפורטוגזית: Domingos André Ribeiro Almeida; נולד ב-30 במאי 2000 בגימארייש שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ולנסיה מלה ליגה.
קריירת מועדונים

אלמיידה גדל במחלקת הנוער של ויטוריה דה גימארייש. בשנת 2016 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. הוא ערך 72 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הפורטוגלית, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-25 באוגוסט 2022 חתם אלמיידה על חוזה לשש עונות בוולנסיה מלה ליגה. ב-17 בספטמבר כבש שער בכורה, בניצחון 0–3 על סלטה ויגו.
הערות שוליים

↑  ANDRÉ ALMEIDA באתר הרשמי של ולנסיה, 25 באוגוסט 2022 (בספרדית)
אנדרה אלמיידה

אנדרה אלמיידה (בפורטוגזית: André Gomes Magalhães de Almeida; נולד ב-10 בספטמבר 1990) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם והקשר האחורי בבנפיקה.
תארים > מועדונים

אליפות פורטוגל (5): 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2018/2019
הגביע הפורטוגלי (2): 2013/2014, 2016/2017.
גביע הליגה הפורטוגלית (4): 2011/2012, 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016.
הסופר קאפ הפורטוגלי (3): 2014, 2016, 2017.
סגנות הליגה האירופית (2): 2012/2013, 2013/2014.
הערות שוליים

↑  "Spot-on Sevilla leave Benfica dreams in tatters". UEFA.com. 14 במאי 2014. נבדק ב-15 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| נבחרת פורטוגל – מונדיאל 2014 |
| --- | --- | --- |
|  1 אדוארדו •  2 אלווש •  3 פפה •  4 ולוזו •  5 קונטראו •  6 קרבאליו •  7 רונאלדו •  8 מאוטיניו •  9 ה. אלמיידה •  10 וייריניה •   11 אדר •  12 פטריסיו • 13 קושטה •  14 נטו • 15 רפא • 16 מיירלש • 17 נאני • 18 וארלה • 19 א. אלמיידה • 20 אמורים • 21 פריירה • 22 בטו • 23 פושטיגה • מאמן: בנטו |  1 אדוארדו •  2 אלווש •  3 פפה •  4 ולוזו •  5 קונטראו •  6 קרבאליו •  7 רונאלדו •  8 מאוטיניו •  9 ה. אלמיידה •  10 וייריניה •   11 אדר •  12 פטריסיו • 13 קושטה •  14 נטו • 15 רפא • 16 מיירלש • 17 נאני • 18 וארלה • 19 א. אלמיידה • 20 אמורים • 21 פריירה • 22 בטו • 23 פושטיגה • מאמן: בנטו | פורטוגל |
אנדוי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  נקניק 
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  בשר חזיר 
 
אנדוי צרפתי מגומנה-סור-סקורף, צרפת
אנדוי (בצרפתית: Andouille) הוא נקניק מעושן עשוי מבשר חזיר, שמקורו בצרפת.
צרפת

בצרפת, במיוחד בברטאן ובנורמנדי, המרכיבים המסורתיים של האנדוי הם בעיקר חלקי חזיר, מעי חזיר, בצל, יין ועשבי תיבול. הוא בדרך כלל אפור ויש לו ריח מיוחד. נקניקייה דומה, אך לא מעושנת וקטנה יותר, נקראת andouillet, מילולית: "אנדוי קטן". סוגי אנדוי מסוימים משתמשים בכל מערכת העיכול של החזיר. לאזורים צרפתיים שונים יש מתכונים משלהם.
איטליה

נדיה, סלמי חזיר הניתן למריחה מקלבריה, מקורו כנראה בווריאציה של האנדוי, שהוצג במקור באיטליה במאה ה-13 על ידי בית אנז'ו הצרפתי-הסיציליאני (אנ').
ארצות הברית

בארצות הברית, הנקניקייה מזוהה לרוב עם המטבח של לואיזיאנה מטבח קייג'ון, שם היא נקניק מעושן, גס גרגר, עשוי באמצעות בשר חזיר, שום, פלפל, בצל, יין ותבלינים. לאחר מילוי המעטפת, הנקניק מעושן שוב (מעושן כפול). העיירה לה פלאס, לואיזיאנה, על נהר המיסיסיפי, שזכתה לכינוי "בירת האנדוי של העולם", ידועה במיוחד בזכות ה-Cajun andouille שלה.
אזור Cajuns ממערב לאפייט, לואיזיאנה, עושה אנדוי דומה לצרפתים. הם מתבלים את מעי החזירים במלח ופלפל קאיין, משרים אותם באמבט מים וחומץ למשך הלילה, ואז שוטפים אותם היטב לפני שדוחסים אותם אחד לשני לאורך. הם חותכים וקושרים אותם לחוליות ארוכות בחוט ותולים אותם הנקניק בבית העישון.
אף על פי שהוא דומה במקצת, אין לבלבל את האנדוי עם "הוט לינקס" (קישורים חמים), נקניקייה חריפה של ניו אורלינס, או נקניקיות דומות טחונות דק, עתירות שומן ומפולפלות.
קישורים חיצתוניים

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
לקריאה נוספת

רשימת נקניקיות
רשימת מזונות מעושנים
מטבח והתמחויות של נורד פאס דה קאלה
הערות שוליים

↑  "Produits alimentaires | Produit en Bretagne". www.produitenbretagne.bzh.
↑  "L'andouille". leporc.com (בצרפתית). נבדק ב-2020-04-08.
↑  "What Is Nduja and Why Is It Suddenly on Every Menu?". Bloomberg (באנגלית). 15 במאי 2019. נבדק ב-16 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Andouille sausage (Gastronomy) – Definition" (various), MiMi.hu, 2006, webpage: Hu-Andou.
↑  "Dining & Bars". NOLA.com. נבדק ב-2014-01-13.
↑  "Andouille". Louisiana's River Parishes. נבדק ב-2020-06-26.
אנובה מיוזיק

אנובה מיוזיק (באנגלית: Anova Music) היא חברת תקליטים ישראלית.
החברה הוקמה בשנת 2006 על ידי המוזיקאית ענת דמון ואיש העסקים יהושע (שוקי) גולדווסר, ומייצגת מגוון אמנים ישראליים. בשנת 2007, מונו המוזיקאים יאיר יונה ושוקי פרי להקים ולנהל את אנובה מיוזיק. בשנת 2010 עזב יונה את החברה ואילו פרי נשאר בתפקידו.
אמנים

רשימת אמנים המיוצגים באנובה ובמותג BLDG5 Records נכון ל-2014.
אמנים > אנובה

רוקפור
The Secret Sea (לשעבר עמית ארז והסיקרט סי)
אפרת בן צור
LessAcrobats
דנסקי
Tiny Fingers
Underwater Firemen
ועדת חריגים
סודה פבריק
לולה מארש
אמנים > BLDG5

Helfer
Totemo
Garden City Movement
הערות שוליים

↑  עינב שיף‏, יאיר יונה עוזב את אנובה, באתר וואלה, 26 ביולי 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: be4e5855-0111-4671-9f13-d4da6f8bfdfc 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנט וייקמה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בנובמבר 1989 (בת 34) 
 מוקד פעילות:  אסטוניה 
 מקום לימודים:  Tallinn School No. 21, בית ספר גאורג אוטס למוזיקה בטאלין, Tallinn Music School, University of Tartu Viljandi Culture Academy 
 שפה מועדפת:  אסטונית 
 
אנט וייקמה (באסטונית: Anet Vaikmaa; נולדה ב-12 בנובמבר 1989) היא זמרת אסטונית.
שנותיה הראשונות

בצעירותה למדה וייקמה בבית הספר ה-21 של טאלין, בכיתה המתמחה ללימודי מוזיקה גבוהים. כמו כן, היא השתבצה למגמת פסנתר בבית הספר למוזיקה המקומי. מאוחר יותר עברה ללמוד בבית הספר למוזיקה על שם גאורג אוצה.
בזמנה הפנוי למדה פיתוח קול אצל מארי אליזט, לילו טאלביק, מארה וליאטאגה וסירייה מדל.
קריירה מוזיקלית

וייקמה הייתה חלק ממקהלת הילדים של תאגיד השידור האסטוני, וכן הייתה סולנית באולם הקונצרטים של אסטוניה.
בין השנים 2005–2008 עבדה עם אביה הייני על כמה גרסאות כיסוי באולפן הביתי שלו. בשנת 2013 הקימה להקה בשם מאווק, שם תפקדה כסולנית וכקלידנית.
בספטמבר 2021 הוציאה את השיר "Goodes kätes", שהיה שיר הנושא תוכנית חדשות מקומית. ביוני 2022 פרסמה וייקמה את הסינגל הבא שלה, "Tuleb, mis tulde", שיתוף פעולה עם סבן למוס.
ב-6 וב-7 בנובמבר 2023 חשף תאגיד השידור האסטוני את זהות משתתפי ה-Eesti Laul 2024, הקדם האסטוני לאירוויזיון 2024, במהלך תוכנית הבידור Ringvaade.‏ וייקמה התחרתה באירוע עם השיר "Serotoniin", וכשלה בניסיון להעפיל לגמר.
הערות שוליים

1 2  Anet Vaikmaa. allstarz.ee, 9. September 2023.
↑  Legendaarse bändi Mahavok looja Heini Vaikmaa koos tütrega ... ohtuleht.ee, 26. July 2023.
↑  Adams, William Lee (2023-09-16). "Estonia: Eesti Laul 2024 slashes second semi-final and will include 'ordinary people' on selection jury". Wiwibloggs. נבדק ב-2023-09-16.
↑  Granger, Anthony (2 בנובמבר 2023). "Estonia: Eesti Laul 2024 Participants to be Announced on November 6 & 7". Eurovoix. נבדק ב-3 בנובמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Heap, Steven (5 בנובמבר 2023). "Estonia: Eesti Laul 2024 Pre-selection Jurors Revealed". Eurovoix. נבדק ב-5 בנובמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Estonia's 20 acts for Eesti Laul 2024 announced". Eurovision.tv (באנגלית). EBU. 2023-11-07. נבדק ב-2023-11-07.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 83cdfdbb-192f-4b5c-8961-c11d2329480a
אמבט (שם פרטי)

אֵמֶבֵּט או אמבת (בגעז: እመቤት) הוא שם אמהרי הנפוץ בקרב נשים באתיופיה, ובקרב בנות ביתא ישראל.
פירוש השם באמהרית הוא: הגברת הכי נכבדת (בכוונה ל"מלכה").
השם אמבט משמש גם כתואר אצולה נשי אתיופי.
כתואר אצולה יש לו שתי התפלגויות:
אמבת: (געז: እመቤት, עברית: גברת מלכותית) - ניתן לנכדות הלא-נשואות השייכות לבית המלוכה בקו נקבה. כאשר הן מתחתנות הם מקבלות את התואר לעלת, ובנותיהן מקבלות את התואר לעלת ראס (נסיכה - דוכסית).
אמבת הוי: (געז: እመቤት ሆይ, עברית: גברתנו המלכה הגדולה) - תואר הניתן לנשים שבעליהן נושאים את התואר לעול דאג'זמץ.
אלכסנדר שפרן

| --- | --- |

צילום משנת 1994 בז'נבה
 לידה:  12 בספטמבר 1910 בקאו, רומניה 
 פטירה:  27 ביולי 2006 (בגיל 95) ז'נבה, שווייץ 
 כינוי:  שם עברי: אלכסנדר יהודה בן בצלאל שפרן
 מקום קבורה:  בני ברק
 מדינה:  רומניה   שווייץ
 השכלה:  בית המדרש לרבנים בווינה   אוניברסיטת וינה
 מקום פעילות:  בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט   בית הכנסת בית יעקב בז'נבה   אוניברסיטת ז'נבה
 תקופת הפעילות:  ? – 27 ביולי 2006 
 השתייכות:  היהדות האורתודוקסית ברומניה ובשווייץ   הציונות הדתית - מזרחי
 תחומי עיסוק:  רב, פילוסוף, פרופסור למחשבת ישראל
 מעסיק:  אוניברסיטת ז'נבה 
 תפקידים נוספים:  הרב הראשי של יהדות רומניה (1948-1940)    הרב בראשי של ז'נבה (1998-1948)
 רבותיו:  הרב בצלאל זאב שפרן    הרב אדולף שוורץ
 בני דורו:  וילהלם פילדרמן   הרב דוד משה רוזן    האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה
 חיבוריו:  ישראל ושורשיו - נושאי יסוד ביהדות   חוקת עולם ורזי עולם - הנגלה והנסתר בהשתלבותם בקבלה   חשבונו של עולם - משנתו הפילוסופית של הרמב"ם ומחשבת המדע החדיש,
 בת זוג:  שרה ריינהארץ
 צאצאים:  אסתר סטארובינסקי-שפרן    אבינועם שפרן
 פרסים והוקרה:  פרס האגודה לידידות יהודית-נוצרית בצרפת   חבר לשם כבוד באקדמיה הרומנית   דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בר-אילן, ישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת יאשי
 
הרב אלכסנדר יהודה שפרן (רומנית: Alexandru Şafran צרפתית Aléxandre Safran‏, י"ח באלול תר"ע; 2 בספטמבר 1910 – תשס"ו; 27 ביולי 2006) היה תאולוג, הוגה דעות יהודי-רומני ושווייצרי, כיהן כרב הראשי (הרב הכולל) של יהדות רומניה בשנים 1948-1940 לרבות בתקופת השואה ומאוחר יותר כרב הראשי של קהילת יהודי ז'נבה, בשווייץ. תרם תרומה חשובה למאמצים להצלת יהודי רומניה בשנות השואה, תמך בציונות ובחינוך היהודי, פרסם ספרים בתחום הדת והמיסטיקה היהודית והיה מהמובילים בקידום הדו-שיח בין היהדות ובין הנצרות. היה פרופסור למחשבת ישראל באוניברסיטת ז'נבה. ב-1997 נבחר לחבר כבוד זר של האקדמיה הרומנית. על שמו נקראת הקתדרה לחקר הקבלה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

סנדר או אלכסנדר שפרן נולד בעיר בקאו, ברומניה כאחד מעשרת ילדיו של הרב הראשי של בקאו, בצלאל זאב שפרן, ושל פינקל שפרן, בת לבית ריינהארץ. את לימודיו התורניים עשה עם אביו במשך שנים רבות בבית ובבית המדרש. הגיע לדרגת בקיאות כזאת שיכול היה לעזור לאביו בכתיבת ספריו ובמתן תשובות לשאלות הרבות שהיו מגיעות לביתם מתלמידי חכמים מקצוות העולם.
למד גם במסלול חינוכי ממלכתי בבית הספר התיכון ע"ש פרדיננד הראשון בעירו והיה אחד מתלמידיו המצטיינים.
אחרי בחינות הבגרות, למד בבית המדרש לרבנים בווינה ובמקביל, לפי הדרישות, פילוסופיה באוניברסיטת וינה. גם בבית המדרש לרבנים עוררה בקיאותו של שפרן תשומת לב רבה אצל מוריו וביניהם אצל הרקטור ד"ר אדולף שוורץ, הפרופסור לתלמוד, שנהנה להתווכח עם הסטודנט הצעיר בסוגיות שונות שהועלו בשיעורים. שפרן הצעיר הרבה להתוכח, הפעם על רקע אידאולוגי, גם עם הפרופסור לתנ"ך שמואל קראוס, ששיעוריו היו מבוססים על שיטות ביקורת המקרא שלא היו מקובלות על אביו, הרב בצלאל שפרן.
בשנת 1933, הוסמך כדוקטור לפילוסופיה, והוסמך לרבנות. בשנת 1934 קיבל בנוסף הסמכה כרב ראשי או רב גדול (grand rabbin) מהקונסיסטוריה של דת ישראל Consistoire israëlite בבריסל, בלגיה.
פעילותו כרב של יהודי בקאו

שפרן ירש את אביו בתפקיד הרב של בקאו.
בשנת 1936 נשא אשה - קרובת משפחתו מצד אמו מן העיר יאשי, שרה ריינהארץ, בוגרת האוניברסיטה והאקדמיה לאמנות בעיר הולדתה. בבקאו השקיע מאמצים פוריים בחינוך הנוער. במקום שנותר פנוי של אביו המנוח כיהן על יד הרב נימירובר בוועדת הבחינות של הרבנים שעל יד משרד הדתות הרומני. בו זמנית הרצה הרצאות רבות בערי רומניה, לקח חלק בכנסים שונים של הקהילות היהודיות ברומניה ובעולם, גם כן בקונגרסים הציונים העולמיים בציריך (1937) ובז'נבה (1939) כנציג תנועת המזרחי. פעילותו הענפה כללה גם פרסום מאמרים בכתבי עת רבים של היהדות המודרנית הרומנית - קוריירול ישראליט (השליח הישראלי), טריבונה אברייאסקה (הבמה היהודית), רנאשטריאה אברייאסקה (התחייה היהודית), חשמונאה, אדם, שטיר דין לומיאה אבריאסקה (חדשות מהעולם היהודי), קולטורה (התרבות) - על חגי ישראל, על מנהיגי הציונות, על דמויות מעולם התרבות היהודית, על אישים נוצרים אוהדי ישראל וכו'. חיבר גם מאמרים בתחום דת ישראל בכתבי העת העבריים "דרכנו" שהופיע בצ'רנוביץ ו"ההד" מירושלים.
בחירתו כרב הכולל של יהודי רומניה

בשנת 1940, בהיותו בן פחות מ-30, לאחר פטירתו של הרב יעקב יצחק נימירובר הציג מועמדותו לתפקיד הרב הראשי של רומניה.
שפרן נתמך על ידי חוגי היהדות האורתודוקסית בקרב רבני רומניה, כולל על ידי אגף הרבנים החרדים בראשות מנהיג אגודת ישראל, הרב צירלסון של בסרביה. הוא זכה באהדה גם בקרב רבנים אורתודוקסים וניאולוגים של יהודי טרנסילבניה, אם כי אלו לא השתתפו בבחירות, ואף נתמך על ידי הזרם האורתודוקסי המרכזי ביהדות רומניה שהעריך את השכלתו הרבנית והאוניברסלית המעמיקה והוקירו דרכו את המורשת המסורתית של אביו, הרב בצלאל שפרן. בין ששת המועמדים האחרים בלט הרב ד"ר מאיר אברהם הלוי, שסומן על ידי הרב הראשי הקודם, נימירובר, כיורשו ונתמך על ידי וילהלם פילדרמן, איחוד היהודים הרומנים ופדרציית איחוד הקהילות היהודיות. הלוי זכה בכ-50 קולות, הרב אלפרין זכה ב-15 קולות, והרב תנן Thenen מהעיר בראילה זכה ב-10 קולות בלבד. בבחירתו על ידי הרוב (76 קולות) ב-4 בפברואר 1940 היה אלכסנדר שפרן לרב הראשי (של כלל היהודים במדינה) הצעיר ביותר בעולם. באותו זמן הייתה קהילת יהודי רומניה הרביעית בגודלה בעולם (אם לוקחים בחשבון שיהודי אוקראינה ורוסיה היו אז במדינה אחת).
הרב שפרן כיהן ממרכזו בבית הכנסת קורל של בוקרשט, כקודמו, אף על פי שתוכנית בית הכנסת (כללה מקום למקהלה ולעוגב) וארגון התפילות לא תאמו את תפיסתו הדתית אך בנסיבות התקופה השלים עם זאת. התנאים המיוחדים של תקופת שואת יהודי רומניה ומאוחר יותר של תחילת המשטר הקומוניסטי, לא אפשרו לו לבצע שינויים בפולחן. בכלל כפי שהעיד בזיכרונותיו ראה בחיוב את הפעילויות התרבותיות והמוזיקליות שהתקיימו בבית הכנסת הקורל לשם חיזוק רוחם של יהודי בוקרשט והסביבה.

תפקיד הרב הראשי גרר באופן אוטומטי גם תואר של סנטור רומני, כנציג היהדות על ספסל כהני הדת, זאת על אף שהיה מתחת לגיל 40, והיה הכרח לקיים דיון ואישור מיוחד של בית המשפט העליון של רומניה. בנאומו הראשון בסנאט של רומניה הרשים הרב שפרן על ידי תוכן דבריו וגם על ידי עושר השפה הרומנית שבפיו. "הביא אלינו רוח רעננה של אביב" הייתה לכך תגובת היושב ראש. אך לאחר מספר חודשים, עם שינוי השלטון, תואר זה נלקח ממנו.
במקביל לפעילותו בבית הכנסת הקוראל ובמכון שעל ידו, שרת הרב שפרן גם בבית הכנסת מלבי"ם בבוקרשט שהיה קרוב יותר לרוח היהדות האורתוקוסית המסורתית.
בימי המשטר הפאשיסטי-צבאי בשנים 1940–1944 נבחר הרב שפרן באופן סמלי על ידי קהילת המתפללים בו ל"רב בית הכנסת" הזה, כמעין "ממשיך דרכו" של המלבי"ם. האירוע הונצח בתעודה מיוחדת שהוענקה לרב שפרן. בבית הכנסת מלבי"ם נשא הרב שפרן דרשות ולימד שיעורי תלמוד, שבהם נכחו לפעמים גם דמויות נשואות פנים של רבנים אשר היו פליטים באותם ימים בבוקרשט כמו הרב משולם ראטה מצ'רנוביץ והרב חיים מאיר הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ שנמלט מצפורני הנאצים מגטו אוראדיה.
פעילותו בראש יהדות רומניה בתקופת השואה, 1940–1944

במלחמת העולם השנייה הנהיג את יהדות רומניה, לצדו של העורך-דין ד"ר וילהלם פילדרמן, שהיה יושב ראש "איחוד היהודים הרומנים". בשנת 1940 ממשלת ג'יגורטו הנהיגה חקיקה גזענית אנטי-יהודית בהשראת חוקי נירנברג ובספטמבר אותה השנה הגיע לשלטון משטר "לאומי-לגיונרי" בברית עם גרמניה הנאצית. נוכח הצעדים הראשונים של המשטר החדש לכיוון רדיפת האוכלוסייה היהודית, גירושה וחיסולה האפשרי, גייס הרב שפרן את כל הכוחות הנפשיים וכישורי השכנוע על מנת להתערב לטובת עמו. בשנת 1941 התערבותו אצל ניקודים מונטיאנו, הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, תרמה להחלטת המרשל אנטונסקו, הרודן של רומניה, לבטל את החלטתו לכפות ענידת הטלאי הצהוב על יהודי רומניה. זמן קצר לאחר מכן כשכל הארגונים היהודים הוצאו מחוץ לחוק הרב שפרן ומנהיגים יהודים אחרים הקימו מועצה במחתרת שהצליחה לפעול במשך הזמן גם בתוך מסגרות "המרכז היהודי"- הבובה שהקימו השלטונות.
אחרי שנכח חסר אונים מול הטבח ביהודי יאשי, והגירושים והרציחות ההמוניות בקרב יהודי צפון -בוקובינה ובסרביה, הרב שפרן השתמש במגעיו עם כמה דיפלומטים מערביים - במיוחד רנה דה ווק משווייץ ושליחו של האפיפיור בבוקרשט, אנדראה קאסולו, וכמו כן עם מלכת האם של רומניה, אלנה, ועם כמה מראשי הכנסייה המקומית, על מנת לשכנע את המרשל יון אנטונסקו לא להיכנע ללחצים הגרמניים לגירוש כל יהודי מדינתו.
בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, המועצה היהודית ארגנה מאמצי סיוע ליהודים המגורשים ועזרה לניצולים מטרנסניסטריה בהחזרתם לשטח רומניה. 57% מהאוכלוסייה היהודית בת 800,000 של רומניה רבתי, יכלה להישאר בחיים בתום המלחמה.
פעילותו אחרי מלחמת העולם השנייה. הגירוש מרומניה ושנותיו בשווייץ

אחרי נפילת המשטר של אנטונסקו ברומניה חזר הרב שפרן למלא תפקיד מוביל בהנהגת הקהילות היהודיות.
פרט למחויבויותיו כרב כולל, היה ליושב ראש תנועת המזרחי וחבר בהנהלת ההסתדרות הציונית ברומניה.
מצד שני ב-19 בינואר 1945 התקבל כחבר מכון התרבות "יבנה" שהוקם במעין "אקדמיה יהודית" בשנת 1936 על ידי איש העסקים מיקו זלטנר ליד בית הכנסת הקוראל בבוקרשט
 וקיבל את התואר של נשיא המכון.
בדצמבר 1946 השתתף בקונגרס הציוני ה-22 בבזל ולאחר מכן ביקר בצרפת ובארצות הברית. נפגש עם המנהיגים הציונים בראש עם הרב אבא הלל סילבר ועם מנהיגי הג'וינט מהם ביקש סיוע הומניטרי לרומניה וליהודיה.
המשך כהונתו ופעילותו היו לצנינים בעיני השלטון הקומוניסטי ומשום כך סולק מרומניה בסוף שנת 1947. בתפקיד הרב הראשי של רומניה החליף אותו בהמשך (1948) הרב דוד משה רוזן (Moses Rosen).
סגולותיו של שפרן, שנודעו בעולם היהודי, הביאו למינויו כרב ראשי של ז'נבה, שם גם הורה מחשבת ישראל באוניברסיטה.
ביום 19 ביוני 1997 נבחר כחבר כבוד של האקדמיה הרומנית.
בטקס שהתקיים בהזדמנות זו נאם הרב אלכסנדר שפרן על "האלקות בקבלה, בפילוסופיה ובמדע".
הרב שפרן פרסם יותר ממאתים ספרים, עבודות ומאמרים בתחומי מחשבת עם ישראל והיהדות.
נפטר בז'נבה, והשאיר אחריו בן, פרופ' אבינועם בצלאל שפרן (יליד בוקרשט 1945), רופא נוירו-אופטלמולוג, ובת, פרופ' אסתר סטארובינסקי (ילידת בקאו 1938), מומחית במדעי היהדות.
כתביו > מספריו

ספריו שתורגמו לעברית:
אל מול פני הסערה - יהדות רומניה בתקופת השואה, זכרונות, עורך ז'אן אנצ'ל, תרגם זאב שביט, הוצאת יד ושם, 1990.
ישראל ושורשיו - נושאי יסוד ביהדות, תרגמה רות בר-אילן, הוצאת מוסד הרב קוק, 1994, מהדורה מתוקנת 2003.
חוקת עולם ורזי עולם - הנגלה והנסתר בהשתלבותם בקבלה, תרגמה רות בר-אילן, הוצאת מוסד הרב קוק, 1996.
חשבונו של עולם - משנתו הפילוסופית של הרמב"ם ומחשבת המדע החדיש, הוצאת מוסד הרב קוק, 2002.
ספרים נוספים:
1960 קבלה.
1980 ישראל בזמן ובמרחב.
1986-1987 (שני כרכים) חוכמת הקבלה.
1989 אוד מוצל מאש.
1997 קוים לאתיקה יהודית דתית.
1998 המודרנה ואתיקה יהודית.
כתביו > פרסומים אחרים

רשימת המאמרים של אלכסנדר שפרן באתר רמב"י
פרסים ומחוות כבוד

חבר כבוד של האקדמיה הרומנית
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בר-אילן, ישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת יאש ברומניה, ושל המרכז האקומני בבוסי.
בשנת 1990 יצאו לאור לכבודו, לציון מלאת לו 80 שנה, שני ספרים בעריכתו של פרופ' משה חלמיש מאוניברסיטת בר-אילן:
"עלי שפר: מחקרים בספרות ההגות היהודית, מוגשים לכבוד הרב אלכסנדר שפרן".
"אי"ש בגבורות: מאמרים במורשת ישראל ובתולדותיו, מוגשים לכבוד הרב אלכסנדר שפרן".