מישאל חשין
תולדות חייו

מישאל חשין נולד בביירות, בעת שמשפחתו שהתה בלבנון. ב-1937 שבה משפחתו לארץ ישראל. חשין גדל בתל אביב ובגיל 14 עבר לירושלים. אביו, שניאור זלמן חשין, היה שופט וממלא מקום נשיא בית המשפט העליון, צאצא למשפחה מהיישוב הישן.
חשין הוא מצאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא וה"שולחן ערוך הרב", מייסד חסידות חב"ד, וראש שושלת אדמו"רי חב"ד. וכן הוא צאצא למשפחת ריבלין. בשל סיבות רפואיות לא התגייס חשין לצה"ל, אך מאוחר יותר, כאשר כבר היה סגן פרקליט המדינה, התעקש לשרת במילואים בפרקליטות הצבאית.
חשין למד בבית הספר העממי הכרמל בתל אביב ובהמשך בבית הספר התיכון בית הכרם בירושלים. ב-1953, בגיל 17, החל ללמוד הנדסה בטכניון. לאחר שלושה שבועות עזב את לימודיו והחל את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. סיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה ב-1957 וכעבור שלוש שנים קיבל רישיון עורך דין מוסמך. בגיל 26 קיבל תואר דוקטור למשפטים, בהנחייתו של פרופ' גד טדסקי. במשך שנים ארוכות שימש כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה זו עד שנות השמונים.
בשנת 1962 הצטרף לפרקליטות המדינה, ובה התקדם עד שמונה ב-1973 למשנה ליועץ המשפטי לממשלה, מאיר שמגר. בשנות ה-70 הוא נחשב לאחד מבכירי משרד המשפטים במשפט חוקתי, יחד עם יהודית קרפ, יהודית צור ונעמי סלומון. ב-1978, לאחר שאהרן ברק ויצחק זמיר הועדפו על פניו כיועצים משפטיים לממשלה, פרש והקים משרד עורכי דין פרטי. בין השאר, ייצג את אמיר דרורי בפני ועדת כהן ואת רפי מלכא, מבכירי השב"כ שחשפו את פרשת קו 300. בתקופה זאת היה פעיל בלשכת עורכי הדין בישראל וכיהן כיו"ר המועצה הארצית של הלשכה.
ב-15 בינואר 1992 מונה לשופט בבית המשפט העליון. מינויו היווה את הפעם השנייה מאז הקמת המדינה שבה עורך דין מהמגזר הפרטי נבחר ישירות לכהונת שופט בבית המשפט העליון. המינוי העיד על הערכה רבה ליכולותיו של חשין כמשפטן, ועם זאת עלה חשש שהעדר "מזג שיפוטי" יפגום בתפקודו. ואכן, חשין היה ידוע כבעל רוח סוערת. לעיתים קרובות העיר הערות חדות בדיון, יותר מהמצופה משופט. אופיו המיוחד משתקף בפסקי הדין שלו הכתובים בסגנון פיוטי יוצא דופן.
בשנת 2003 כיהן כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השש עשרה. במסגרת זו הפסיק שידור מסיבת עיתונאים של ראש הממשלה אריאל שרון, ששודר בשלושת ערוצי הטלוויזיה המרכזיים, בנימוק כי זה בגדר תעמולת בחירות אסורה. במהלך כהונתו החליטה הוועדה שלא לפסול את מועמדותו לכנסת של ברוך מרזל (למרות תמיכתו בהצעה), ולעומת זאת לפסול את אחמד טיבי, עזמי בשארה ובל"ד (למרות התנגדותו להצעות). בסופו של דבר, בית המשפט העליון התיר לכל המועמדים והרשימות הללו להתמודד בבחירות לכנסת.
ב-4 בינואר 2005 מונה למשנה לנשיא בית המשפט העליון, וב-16 בפברואר 2006, עם הגיעו לגיל 70, פרש לגמלאות. במהלך כהונתו לקח חלק בכתיבה של מעל ל-5,000 פסקי דין.
לאחר מינויו של פרופ' דניאל פרידמן לשר המשפטים בפברואר 2007, ובעקבות הצהרותיו על כוונתו לחולל רפורמה שנויה במחלוקת שתצמצם את סמכויותיו של בית המשפט העליון, אמר חשין בריאיון בשידור חי לרשת ב' "אבא שלי היה שופט בית המשפט העליון הראשון. אני הייתי לאחר מכן. הוא הגיע להיות ממלא מקום קבוע לנשיא בית המשפט העליון. אני הייתי משנה לנשיא בית המשפט עליון. זה ביתי. מי שירים יד על ביתי אני אגדע את ידו". בראיון אחר תקף את גישתו של אהרן ברק לזכויות האדם, אך התנצל על כך לאחר פרסום הראיון.
בשנת 2007 קיבל את אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון על מלחמתו בשחיתות ועל כך ש"נהג בחומרה בנבחרי ציבור שסרחו והתבטא בפומבי נגד קלקול המידות במגזר הציבורי".
בשנת 2009 יצא לאור לכבודו "ספר מישאל חשין", בעריכת אהרן ברק, יצחק זמיר ויגאל מרזל.
בשנת 2010 קיבל חשין את פרס גורני למשפט ציבורי מטעם העמותה למשפט ציבורי בישראל.
בספטמבר 2015 נפטר חשין בביתו בהרצליה מסרטן. חשין נקבר בבית הקברות גבעת השלושה.
בנובמבר 2015 יצא לאור הספר "פרש בודד בערבות החוק והמשפט" בעריכתו של אביעד הכהן, ובו לקט אמרות ממשנתו של חשין.