stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוהה פנטיקיינן
הערות שוליים

↑  "Juha Pentikäinen". University of Kent. נבדק ב-10 יולי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kuolleita: Rovasti Veikko Pentikäinen". Helsingin Sanomat. 18 פבר' 1992. נבדק ב-8 יולי 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Sotaveteraanien ja pappien suvusta löytyi vakooja – hämmästyttävä tarina alkoi selvitä". Ilta-Sanomat. Helsinki. 12 במאי 2020. נבדק ב-8 יולי 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266312305171  PLWABN: 9810591215905606  BIBSYS: 90150007  BnF: cb12182297h (data)  GND: 122740556  ISNI: 0000 0001 0888 0194  KulturNav: 3d69fd9d-dc42-48c7-9d1f-8463bd77280c  LCCN: n83011826  LNB: 000011720  MGP: 185145  NKC: mub20201093931  NTA: 071720227  SUDOC: 030401577  VIAF: 36961076   WorldCat (עם VIAF): 36961076
ליואיס סולה אי סאלה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1940 (בן 85 בערך) ויק, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 שפות היצירה:  קטלאנית, ספרדית 
 
ליואיס סולה אי סאלה (בקטלאנית: Lluís Solà i Sala; נולד בוויק, קטלוניה, ספרד, 1940) הוא משורר, מחזאי ומתרגם קטלוני.
כמחזאי, ליואיס סולה ביים יצירות של יוהאן אוגוסט סטרינדברג, אייסכילוס וז'ואן ברוסה, בין היתר. בנוסף הוא גם פרסם יצירות מקוריות. הוא ביים יותר מחמישים יצירות - גם קלאסיקות וגם עכשוויות, וביניהם המחזה "nô Semimaru" עם תפאורה על ידי אנטוני טאפייס ומוזיקה של ז'וזפ מריה מסטרס קואדרני (Josep Maria Mestres Quadreny). הוא גם ביים הפקות משוררים כגון ז'וזפ וינסנס פוש (Josep Vicenç Foix), ז'ואן ויניולי ומיקל באוסה (Miquel Bauçà). הוא ייסד וניהל את "המרכז הדרמטי של אוסונה" (Centre Dramàtic d'Osona), והוא היה פרופסור במכון התיאטרון (Institut del Teatre) בין 1975 ו-2005. הוא ניהל את קבוצת התיאטרון "לה גאביה דה ויק" (La Gàbia de Vic), מ-1963 עד 1979. הוא תרגם סופרים בשפות זרות כגון קפקא, רילקה, רימבו ופסואה.
ציינו אותו לשבח בספטמבר 2012 במצעד של עיירתו ויק (Marxa dels Vigatans).
הערות שוליים

↑  Notícia al diari digital Osona.com, 30 d'agost de 2012
↑  http://www.fundaciotapies.org/site/spip.php?article6272
↑  "Lluís Solà". נבדק ב-2015-03-14.
↑  La Comissió 11 de setembre presenta la X Marxa dels Vigatans Vilaweb, September 4, 2012 (בקטלאנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1125038  BnF: cb14700550v (data)  CANTIC: a10158947  GND: 124083706  ISNI: 0000 0000 8392 4305  LCCN: n2002035729  VIAF: 70748535   WorldCat (עם VIAF): 70748535
ליברסיון

| --- | --- |


 תדירות:  עיתון יומי
 פורמט:  קומפקט
 מייסד:  ז'אן-פול סארטר, Philippe Gavi, Serge July, Bernard Lallement 
 בעלים:  קבוצת ליברסיון
 עורך ראשי:  דב אלפון
 תאריכי הופעה:  1973–הווה (כ־52 שנים)
 שפה:  צרפתית
 מערכת:  פריז
 תפוצה:  כ-140 אלף (2007)
 מדינה:  צרפת
 ISSN:  0335-1793, 1766-0556, 2262-4767
 עמוד ראשון:  עמוד ראשון מהיום
 www.liberation.fr
 
ליברסיון (בצרפתית: Libération; מילולית: שחרור, בקיצור: ליבה) הוא עיתון יומי צרפתי בעל קו שמאלני מתון, שנוסד בשנת 1973 על ידי ז'אן-פול סארטר, בני לוי וסרג' ז'ולי, בעקבות מהומות מאי 1968. הקו בהתחלה היה שמאלני קיצוני, אך התמתן בשנות ה-80 וה-90, ובעיקר כש-37% מהעיתון נרכש בשנת 2005 על ידי אדוארד דה רוטשילד. זהו העיתון הצרפתי היומי הראשון שהקים אתר באינטרנט.
במקור, השם "ליברסיון" היה שמו של עיתון מחתרתי שהקימו ריימונד ולוסי אוברק ב-1941, בשתי מהדורות, לצפון ולדרום.
אחד הגיליונות הזכורים ביותר של ליברסיון היה זה של ה-22 באפריל 2002. לאחר שז'אן-מארי לה-פן הצליח לעלות לסיבוב השני בבחירות לנשיאות צרפת, יצא העיתון בשער שבו הייתה כתובה מילה אחת: non!
לאחר רכישת העיתון על ידי רוטשילד, הוא עבר מספר זעזועים שאיימו על קיומו. לאחר שהעורך סרז' ז'ולי קרא לקוראי העיתון לתמוך באמנה ליצירת חוקה באירופה, נוצר קרע בין עמדות העיתון בנושא לעמדות רבים מקוראיו המסורתיים; וז'ולי פוטר בסופו של דבר על ידי רוטשילד. ב-2006 שב לערוך אותו לורן ז'ופרן, שהיה העורך של "ליברסיון" בין 1996 ו-1999 במקומו של ז'ולי. חרף זאת, המשיכו מצוקותיו הכלכליות של העיתון. באמצע 2007 הצליח רוטשילד לגייס קבוצת משקיעים נוספת, בהם (בהשקעה זעומה יחסית, אך בעלת חשיבות ציבורית) הפילוסוף ברנאר-אנרי לוי. בתמורה, נאלצו העיתונאים לאבד מעמד ייחודי: עד 2007 הייתה להם זכות החלטה על מהלכי העיתון.
בספטמבר 2020 מונה דב אלפון לעורך הראשי של העיתון.
בשנת 2011, התפוצה הממוצעת בתשלום הייתה 119,759. לעיתון יש גם אתר שמושך 150,000 מבקרים ביום בממוצע ומפרסם כמה מוספים כמו נקסט, מגזין תרבות שיוצא בכל שבת ראשונה בחודש ואתר דיגיטלי, Ecran.fr.
הערות שוליים

↑   נתי טוקר, עורך "הארץ" לשעבר דב אלפון מונה לעורך ה"ליברסיון", באתר TheMarker‏, 17 בספטמבר 2020
↑  Libération, ozap.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11868920z (data)  GND: 4361488-7  SUDOC: 026442507  VIAF: 154388752   WorldCat (עם VIAF): 154388752 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עיתונים ובנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יצחק מדורא

| --- | --- |
 לידה:  לא ידוע
 מדינה:  גרמניה 
 רבותיו:  מהר"ם מרוטנבורג
 תלמידיו:  אלכסנדרי זוסלין הכהן, שמשון בן צדוק 
 חיבוריו:  שערי דורא
 
רבי יצחק בן רבי מאיר הלוי מדורא (דירן) שבגרמניה, היה מרבני אשכנז במאה הראשונה לאלף השישי (המאה ה-13 - המאה ה-14). לספרו שערי דורא נודעה השפעה רבה על פסיקת ההלכה בנושאי כשרות המזון (איסור והיתר).
זמנו

חוקרי תולדותיו חלוקים בשאלה האם היה בתחילת המאה הראשונה לאלף השישי (אמצע המאה ה-13) או בסופה (אמצע המאה ה-14).
ישנן מספר ראיות להקדמת זמנו לאמצע המאה ה-13: בשו"ת תרומת הדשן ('פסקים וכתבים' סימן רטו), קיימת מובאה המגדירה את המהר"ם מרוטנברג והרא"ש כ"בתראי" (=מאוחרים) ביחס לרבי יצחק מדורא.
כמו כן, נמצא כתב יד ובו עדות בנו, רבי אלכסנדרי, על כך שאביו למד בצעירותו בישיבת בירונא שבבורגון בפני רבי טוביה בן רבי אליהו מוייאנה (צר') שבצרפת. הבן מספר שאביו נוכח בעת ביקורו של רבי יחיאל מפריז בישיבת בירונא, כנראה בדרך מסעו לארץ ישראל בשנים 1240- 1260, ומכאן שרבי יצחק נולד בסביבות 1220-1240.
בנוסף לכך, מהר"ח אור זרוע, שחי במחצית השנייה של המאה ה-13, מתייחס לספרו של רבי יצחק, השערי דורא, ומכאן שהיה בן דורו.
רבי יצחק היה בקשר עם הרא"ש, ולעיתים הוא חתום יחד עמו על תשובות שכתבו במשותף.
מתלמידיו: רבי אלכסנדרי זוסלין הכהן, בעל ספר האגודה, רבי שמשון בן צדוק (בעל התשב"ץ קטן).
משפחתו

נשא לאשה את פורא בת רבי יקר הלוי בר שמואל מקלן ("קלוניא"). ידוע גם על בן בשם רבי אלכסנדרי, שעדותו אודות אביו היא המקור להיותו לוי ולפרטים נוספים אודותיו.
חיבוריו

שערי דורא. כאמור, זהו ספרו העיקרי שהביא לו את עיקר פרסומו. הספר עוסק בהלכות כשרות המזון, והוא היה במשך דורות מקור עיקרי ללימוד הלכות הכשרות בקרב עדות אשכנז. גם לאחר פרסום השולחן ערוך והרמ"א נודעה לו חשיבות רבה. כמו כן לספר חלק העוסק בקיצור בהלכות נדה. המחבר מעיד בהקדמה לחלק זה שהוא נכתב לבקשת אשתו: "הנה זוגתי הפצירתני לכתוב לה הלכות נדה ואפרשם בקוצר בכ"ח דינין".
מנהגים של כל השנה מאשכנז (נקרא גם "מנהג דורא" או "מנהגים ישנים מדורא"), על מנהגי המועדים והתפילות. התפרסם לראשונה מכתבי יד על ידי ישראל אלפנביין, ניו יורק תש"ח, ונכלל גם במהדורת "שערי דורא השלם" בהוצאת יריד הספרים, ירושלים תשס"ד, בסוף הכרך.
הלכות חלה
צונץ מייחס לו גם את הספר תיקון שטרות, קובץ נוסחאות של גיטין ושטרות שונים, מאת "ר"י הדרשן בהחסיד (=בן החסיד) רבי מאיר".
לקריאה נוספת

ישראל אלפנביין, מבוא למנהגים ישנים מדורא, ניו יורק תש"ח
ישראל תא שמע, על ספר איסור והיתר של רבינו ירוחם ועל רבי יצחק מדורא, סיני ס"ד, עמ' רנו-רנז.
יבגני וודולזקין

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1964 (בן 60) קייב, ברית המועצות 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום לימודים:  Faculty of Philology of the State University of Kyiv, Pushkin House 
 שפות היצירה:  רוסית
 סוגה:  רומנים
 פרסים והוקרה:  הספר הגדול, פרס יאסנאיה פוליאנה (2013) פרס אלכסנדר סולז'ניצין (2019)
 
יֶבְגֵּני גֶּרְמָנוֹבִיץ' ווֹדוֹלׇזְקין (ברוסית: Евге́ний Ге́рманович Водола́зкин; נולד ב-21 בפברואר 1964, קייב) הוא סופר ומבקר ספרות רוסית. דוקטור לפילולוגיה.
ביוגרפיה

בוגר הפקולטה הפילולוגית של אוניברסיטת קייב על שם טאראס שבצ'נקו (1986). באותה שנה נכנס לבית הספר לתארים מתקדמים של המכון לספרות רוסית של האקדמיה למדעים של ברית המועצות (בית פושקין), המחלקה לספרות רוסית ישנה, בראשות האקדמאי דמיטרי ליכצ'וב. לאחר שהגן על התזה שלו על תרגום הכרוניקה הביזנטית של ג'ורג' אמרטולה (1990).
דוקטור לפילולוגיה (2000), נושא התזה: “היסטוריה עולמית בספרות רוסיה הקדומה (מבוסס על הסיפורים הכרונולוגיים מהמאות 11-15)". חבר מערכת כתב העת "ספרות רוסית". עורך ראשי של האלמנך "טקסט ומסורת", הוצאת בית פושקין בשיתוף עם אחוזת המוזיאונים "יסנאיה פוליאנה".
ביוני 2017 הוא נבחר לדוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בוקרשט. מאז 2017 הוא היה בעל טור בעיתון איזווסטיה.
על פי ה"גרדיאן", הרומן "לאוור" של יבגני וודולזקין נכנס לעשרת הספרים הטובים ביותר בספרות העולמית על אלוהים. בדירוג מיטב הסופרים הרוסים שפרסמה מערכת "Russia Beyond the Headlines", הוא תפס את המקום ה-25 (הגבוה ביותר מבין הסופרים החיים).
בשנת 2016, הארכיבישוף מקנטרברי, רואן ויליאמס, הקדיש את נאומו "רומן סקרן: פוסט מודרניזם ושיגעון קדוש" לרומן לאוור של וודולזקין (TEDxOxBridge, 05.07.2016). על פי העיתון מטרופוליס, הרומן של וודולזקין "טייס" עמד בראש עשרת הספרים המובילים שפורסמו ברומניה בשנת 2017. בשנת 2019 הפך "לאוור" לספר השנה בסלובקיה.
בשנת 2018 התקיימה באוניברסיטה היגלונית הכנס המדעי הבינלאומי "שמות איקוניים של ספרות רוסית עכשווית: יבגני וודולזקין" (קרקוב, 17-19 במאי 2018), בו לקחו חלק 91 חוקרים מ-19 מדינות העולם. ב-20 בנובמבר 2018 נכלל בהרכב המועצה הנשיאותית לתרבות ואמנות.
בשנת 2019 הוא נבחר כחבר במועצה הציבורית של ועדת התרבות של הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית.
חיים אישיים

גר בסנקט פטרבורג; אשתו היא מבקרת הספרות טטיאנה רודי, בתו נטליה וודולזקינה.
ספריו

היסטוריה עולמית בספרות רוס העתיקה (מבוסס על הסיפור הכרונוגרפי של המאות 11-15). - מינכן, 2000; מהדורה שנייה: סנקט פטרבורג, 2008.
דמיטרי ליאצ'וב ותקופתו: זיכרונות. מסה. מסמכים. תמונות. - סנקט פטרבורג: הוצאת לוגוס. 2002. מהדורה שנייה: 2006.
חטיפת אירופה. - סנקט פטרבורג: לוגוס, 2005.
סולוביוב ולאריונוב. - מוסקבה: ביקורת ספרותית חדשה, 2009
חלק מהאדמה המוקפת בשמים: טקסטים ותמונות סולובצקי. - סנקט פטרבורג: לוגוס, 2011
כלי שפה: אודות אנשים ומילים: מאמרים. - מוסקבה: הוצאת אסטרל, 2012.
לאוור. AST. מוסקבה: עריכה: ילנה שובינה, 2012.
חברים קרובים: סיפור // באנר. 2013.
זמן אחר לגמרי: אוסף סיפורים. מוסקבה: AST, 2013.
חץ אדום: [סיפורים, מאמרים] / עריכה: ס. ניקולאייביץ' וי' שובינה. מוסקבה: AST, 2013.
ילדים רוסים: 48 סיפורים על ילדים / עריכה: פ' קרוסאנוב, א' אטואב. סנקט פטרבורג: הוצאת Azbuka-Atticus, 2013.
טקסט ומסורת. אלמנך. חלקים 1-7. סנקט פטרבורג: רוסטוק, 2013—2019.
בית ואי, או כלי שפה: מאמרים. מוסקבה: AST, 2014.
נשים רוסיות: 47 סיפורים על נשים / עריכה: פ' קרוסאנוב, א' אטואב. סנקט פטרבורג: Azbuka-Atticus, 2014
עולם הילדים: אוסף סיפורים / מוסקבה. 2014.
כמה הצגות. - אירקוצק: הוצאת ספרונוב, 2014.
הכל על הבית שלי: [סיפורים, מאמרים] / עריכה: ס' ניקולאייביץ' וי' שובינה. - מוסקבה: AST, 2014.
הקפאה. נוסטלגיה: [סיפורים, מאמרים] / עריכה: ס' ניקולאביץ', י' שובינה. - מוסקבה: הוצאת AST: עריכה: ילנה שובינה, 2015.
ספר הזוכים הגדול / טקסטים מאת ילנה שובינה. 2015.
דרמות פטרבורג (סדרת "סנקט פטרבורג. סודות. מיתוסים. אגדות"). - סנקט פטרבורג: Metropress, 2015.
רוסיה—איטליה: מסעות ספרותיים. מוסקבה: הוצאת 'זמן', 2016.
טייס. מוסקבה: AST, עריכה: ילנה שובינה, 2016.
הכל בגן: [סיפורים, מאמרים] / עריכה: ס' ניקולאייביץ', י' שובינה. מוסקבה: AST: עריכה: ילנה שובינה, 2016.
אמיתות האלפבית / עריכה: מ' ק' גולובניבסקאיה. מוסקבה: Klever-Media-Group, 2016.
לגור בסנקט פטרבורג: מדבורצובאיה לסדובאיה, מגנגוצקיה לשפלרנאיה. סיפורים אישיים / עריכה: נ' סוקולובסקאיה, י' שובינה. מוסקבה: AST: בעריכת אלנה שובינה, 2017.
רגשות גדולים. אמיתות האלפבית / מוסקבה: Klever-Media-Group, 2017.
מה קרה! בפרוזה ובשירה / מאיה קוצ'רסקאיה, אלה שליקובה. מוסקבה: AST: עריכה: ילנה שובינה, 2018.
משחק עממי: סופרים רוסים העוסקים בכדורגל / עריכה: ס' קניאזב, א' פורטנוב. AST: מהדורת ילנה שובינה, 2018.
איך אנו כותבים: סופרים על ספרות, על זמן, על עצמנו: מאמרים / סנקט פטרבורג: Azbuka, Azbuka-Atticus, 2018.
בריסביין. מוסקבה: AST: עריכה: ילנה שובינה, 2019.
רחוק, רחוק ..., עריכה: ילנה שובינה, 2019.
הרוסים ממהרים לעזרת "טיטאניק" : סיפור // נוער. 2019.
סובולב בלתי נראה: אגדה // הרפר'ס באזאר: רוסיה. 2019.
סע ללא פחד: בין ספרות לחיים : מוסקבה: AST: עריכה: ילנה שובינה, 2020. סיפורי אהבה: הספר שבשבילו מי שאינו יכול להתאחד התאחד: סנקט פטרבורג: Limbus Press, 2020.
אחות לרביעייה: הוצאת AST: עריכה: ילנה שובינה, 2020 (ספר אלקטרוני וספר שמע).
פארודיסט, הוצאת AST: מהדורה של ילנה שובינה, 2020 (ספר אלקטרוני וספר שמע).
מוזיאון: הוצאת AST: מהדורה של ילנה שובינה, 2020 (ספר אלקטרוני וספר שמע).
מיקרופול: הוצאת AST: מהדורה של ילנה שובינה, 2020 (ספר אלקטרוני וספר שמע).
בית ואי : סיפור // בית: אוסף סיפורים. סנקט פטרבורג: Cloudbury, 2020.
אחות לרביעייה: מחזות. 2020.
פרסים

2010 - הרומן "סולוביוב ולריונוב" היה מועמד לפרס הספר הגדול ולפרס אנדריי בלי.
2013 - פרס "בולשאיה קניגה" לרומן "לאוור" (הפרס הראשון).
2013 - פרס "יסנאיה פוליאנה" לרומן "לאוור".
2013 - פרס "פורטל" לרומן "לאוור".
2013 - רשימת המועמדים לפרסים "רב המכר הלאומי", "בוקר רוסי" ופרס "NOS" (רומן "לאוור").
2015 - פרס מילובן וידאקוביץ' הסרבי.
2016 - פרס גורקי האיטלקי-רוסי (סורנטו) לרומן לאוור.
2016 - פרס הספר הגדול לרומן "טייס" (הפרס השני).
2017 - פרס "רומא הרוסית" בקטגוריה "ספרות".
2018 - פרס היסטורי וספרותי "קליאו" לרומן "טייס".
2018 - הפרס הלאומי "חרוזים רוסיים", "מילה רוסית" (מועמד "לתרומה להתפתחות התרבות").
2019 - פרס הספרות על שם אלכסנדר סולז'ניצין "על השילוב האורגני של המסורות העמוקות של הפרוזה הרוחנית והפסיכולוגית הרוסית עם תרבות פילולוגית גבוהה; על סגנון ההשראה של הכתיבה האמנותית."
2019 - פרס "אנשים מושלמים מסנקט פטרבורג" (מטעם מוזיאון הרמיטאז' הממלכתי, "פטרון האמנויות הרוסי", "רפובליקת החתולים").
2019 - רשימת המועמדים לפרס הספר הגדול על הרומן 'בריסביין'.
2019 - הזוכה בתחרות הלאומית לספר השנה בפרוזת השנה לפרס הרומן 'בריסביין'.
2019 - פרס הספרות והספרים 2019 (סקופיה, מקדוניה) לרומן 'טיס'.
הערות שוליים

↑  Лученко К. «Евгений Водолазкин: Человек в центре литературы». «Православие и мир», 29.01.2014
↑  "Евгений Водолазкин для Тотального диктанта придумал текст про предреволюционный Петербург".
↑  Top 10 novels about God. Books. The Guardian
↑  112 Russian writers ranging from great, to absolutely freaking great — Russia Beyond
↑  TOP Cele mai bune 10 cărți din 2017 | Ziarul Metropolis
↑  http://www.klr.ifw.filg.uj.edu.pl/documents/138540843/138590583/Program.pdf/a6ad05c1-a353-42fb-bccf-4196523a8095
↑  Утверждён новый состав Совета по культуре и искусству
↑  Лученко К. «Евгений Водолазкин: Человек в центре литературы». «Православие и мир», 29.01.2014
↑  Руди Татьяна Робертовна на сайте ИРЛИ РАН
↑  "Писатель Евгений Германович Водолазкин — книги, фото и биография".
↑  "Евгений Водолазкин стал лауреатом почетной международной премии «Милован Видакович»". 17 באפריל 2015. אורכב מ-המקור ב-2015-09-23. נבדק ב-2015-08-25. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422561905171  PLWABN: 9810579050105606  BIBSYS: 90824314  BnF: cb16971175d (data)  CiNii: DA1648534X  GND: 1051699282  ISNI: 0000 0001 1622 2079  LCCN: no95053901  LNB: 000211297  NDL: 001252098  NKC: jo2015890237  NSK: 000673276  NTA: 271283068  RERO: 02-A017582406  SELIBR: 387799  SUDOC: 059809086  VIAF: 37328490   WorldCat (עם VIAF): 37328490
יונה גירונדי

| --- | --- |
 לידה:  סביב 1210 ז'ירונה, ספרד 
 פטירה:  1263 כ"ח בחשוון ה'כ"ד טולדו, ספרד 
 מדינה:  כתר אראגון 
 תקופת הפעילות:  ?–1263 
 רבותיו:  רבי שלמה מן ההר (מונטיפלייר), האחים רבי משה ורבי שמואל בני שניאור מאיוורא והרמב"ן
 תלמידיו:  רבי שלמה בן אדרת (רשב"א).
 חיבוריו:  "עליות דרבנו יונה" על מסכת בבא בתרא, פירוש על הרי"ף על מספר מסכתות (בידינו נשאר רק החיבור על מסכת ברכות, פירוש על ספר משלי, פירוש על מסכת אבות, ספר מוסר כללי בשם "שערי צדק" (בידינו נשאר רק חלק בשם "שערי תשובה", וכןהחלק שערי עבודה), ספר היראה - מוסר
 
רבי יונה בן ר' אברהם גירונדי (מכונה רבנו יונה החסיד, סביב ד'תתק"ע, 1210 – כ"ח בחשוון ה'כ"ד, 1263) היה רב מתקופת הראשונים בקטלוניה, מחבר הספר "שערי תשובה".
בצעירותו למד אצל רבי שלמה מן ההר (מונטפלייר), ואצל חכמי איוורא: האחים רבי משה בר שניאור ורבי שמואל בר שניאור. ישיבתם של חכמי איוורא נודעה כמי ששילבה את שיטתם הלמדנית של בעלי התוספות מצרפת עם דרכם של חסידי אשכנז, ושילוב זה השפיע ברורות על דרכו של רבנו יונה. למד גם מבן דודו הרמב"ן (אמו של הרמב"ן היא אחותו של רבי אברהם, אביו של רבנו יונה), והתקשר עמו בקשרי חיתון, כאשר השיא את בתו לרבי שלמה, בנו של הרמב"ן.
בשנת 1244 מונה לרב בטולדו. היה רבו של הרשב"א.
התנגדותו לספרי הרמב"ם

היה ממתנגדי הרמב"ם ויחד עם רבו החרימו את ספרי הרמב"ם דבר שגרם לפולמוס קשה בעם היהודי באותה תקופה בו השתתפו בין היתר הרד"ק, הרמב"ן ועוד מגדולי הדור. יש אומרים שהפולמוס הזה גרם לשריפת ספרי הרמב"ם על ידי הנוצרים.
מקובל שלאחר שראה רבנו יונה את תוצאות המחלוקת התחרט על מעשיו, וכחלק מתשובתו כתב את הספר שערי תשובה, וכן היה בכוונתו לעלות לא"י לקברו של הרמב"ם כדי לבקש ממנו מחילה. אולם יש המפקפקים באמינות מסורת זו.
יצירתו התורנית

רבנו יונה נודע כבעל חריפות ועוצמה למדנית גדולה מאוד בעולם התלמודי, וכתב חידושים לכמה מסכתות. אך כיום נשארו בידינו רק חידושיו למסכת בבא בתרא המכונים "עליות דרבנו יונה". בחיבור עצמו מעלה רבנו יונה דיונים מעמיקים על סדר המסכת, סוגיה אחר סוגיה. בסוף כל דיון מביא רבנו יונה את מה ש"עלה בידנו", הכוונה היא לפרטים אותם פוסק רבנו יונה להלכה, ומכאן גם כינויו של החיבור.
כמה מתלמידיו כתבו חידושים על מסכתות שונות שרובו או כולו ממנו, וקרויים בשם חידושי תלמידי רבינו יונה ובקצרה תר"י. הרשב"א והרא"ש מרבים לצטט מחידושיו גם למסכתות נוספות.
חיבר ספר מוסר כללי הנקרא "שערי צדק" אשר רובו אבד ונשאר ממנו הספר "שערי תשובה", (ישנם עוד חיבורים שנטען שהם מהווים חלק מ"שערי צדק", ראה שערי תשובה). חיבר פירוש על ספר משלי, וכן חיבר פירוש על מסכת אבות שהוא פירוש ארוך יחסית לפירושי רש"י ורמב"ם.
בספר חידושי הריטב"א למסכת גיטין (שיש חולקים על ייחוסם לריטב"א) מצוטטים דברי תורה מרבנו יונה על מסכת גיטין (זהו המקור היחיד לחידושיו על גיטין).
נפטר בטולדו בכ"ח בחשוון בשנת ה'כ"ד (1263). רבי יוסף הכהן הרופא כותב בספרו עמק הבכא כי בעקבות ציוויו של רבי יצחק די ליאון בחלום לאשתו, חרשו את קברו יחד עם קברי הרא"ש, רבנו יונה ועוד, ושוב לא נודע מקום קבורתם (ככל הנראה למנוע התעללויות בעצמותיהם).
ספריו

"עליות דרבנו יונה" על מסכת בבא בתרא
חידושי תלמידי רבינו יונה על מסכת סנהדרין
חידושי תלמידי רבינו יונה על מסכת עבודה זרה
פירוש תלמיד רבינו יונה על הרי"ף מסכת ברכות
שערי תשובה - ביאור והרחבה בנושאי חזרה בתשובה
ספר היראה - נדפס כנספח לספר שערי תשובה
יסוד התשובה
סדר פסח
פרוש על חמישה חומשי התורה
פירוש על מסכת אבות
פירוש על ספר משלי
שערי העבודה (מיוחס)
לקריאה נוספת

ישראל משה תא-שמע, "חסידות אשכנז בספרד: רבנו יונה גירונדי – האיש ופועלו", כנסת מחקרים, כרך ב: ספרד, מוסד ביאליק, ירושלים תשס"ד, עמ' 109–148. [נדפס במקור בתוך: אהרן מירסקי, אברהם גרוסמן ויוסף קפלן, גולה אחר גולה, ירושלים תשמ"ח.] (להורדה)
מוליד

בהלכות שבת ויום טוב, איסור מוליד הוא גזירת חכמים האוסרת לעשות מעשים היוצרים ('מולידים') דבר חדש שלא היה קיים בעולם קודם לכן. בין המעשים הנמנים עם איסור זה הם: הדלקת אש חדשה, הספגת בגדים או כלים בריח בדרכים שונות, וכן המסת קרח לחלק מהדעות. לדעת פוסקים רבים איסור זה שייך אף בשימוש בחשמל בשבת.
טעם איסור מוליד

במסכת ביצה, מבואר שאסור להדליק אש ביום טוב משום איסור 'מוליד', והכוונה שאסרו חכמים ליצור ביום טוב דבר חדש. ושם מבואר שאסור להספיג בגדים או כלים בריח משום איסור 'מוליד'.
לדעת רש"י, טעם איסור מוליד הוא משום שמעשה ההולדה יוצר דבר חדש שלא היה קיים קודם לכן, ובכך הוא דומה לעשיית מלאכה שנאסרה בשבת ויום טוב.
מוליד ריח

לדעת רבה ורב יוסף אסור להוליד ריח בכל כלי שהוא, כמו על ידי הנחת עשבי בשמים על בגד או על כלי כדי שהכלי יספוג את הריח. כך למשל, היה נהוג בעבר לשפוך חומר ריחני לתוך המים שיצקו על ידי הכוהנים לפני ברכת כוהנים, אך כמה פוסקים אסרו זאת, חלקם בטענה שאסור להוליד ריח במים וחלקם בטענה שאסור להוליד ריח על ידיהם של הכוהנים.
הרמב"ם והרי"ף לא הביאו את האיסור של מוליד ריח, ולדעת רבי חיים בן עטר איסור זה לדעתם לא נפסק להלכה כי רבא חלק על כך.
לעומת זאת הרמ"א הביא איסור זה להלכה וכן המגיד משנה הבין בדעת הרמב"ם שאיסור זה נוהג גם לדעתו.
יישומים

ישנן דעות באחרונים כי אסור להפוך מים לקרח על ידי הנחת מים במקפיא מטעם מוליד, אך רוב הפוסקים התירו. מסיבה זו אוסרים הפוסקים, לשפשף שלג ולהפכו למים לצורך נטילת ידיים.
הרב יצחק יהודה שמלקיש חידש כי הדלקת חשמל בשבת נחשבת עבירה על איסור מוליד. דעה זו התקבלה על פוסקים רבים, ומהווה אחת הסיבות העיקריות לאיסור בשימוש בחשמל בשבת וביום טוב.
הערות שוליים

↑  מלבד איסור הבערה בשבת שקיים בכל הדלקת אש, אך מותר ביום טוב. בשל כך, ביום טוב מותרת העברת אש קיימת למקור בערה אחר, אך אסור ליצור אש חדשה.
↑  לג, ב
↑  רש"י, ריא"ז, רא"ה, מאירי, רבי עובדיה מברטנורא
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ג, עמוד א'
↑  כך באר ביחס להולדת ריח.
↑  רש"י בתלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ג, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ג, עמוד א'.
↑  משנה ברורה, הלכות ברכת כוהנים.
↑  שולחן ערוך הרב, הלכות יום טוב.
↑  ראו ראשון לציון לתלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ב, עמוד ב'.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תקי"א, סעיף ד'.
↑  ראו מגיד משנה למשנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שביתת יום טוב, פרק ד', הלכה ו'.
↑  דיון באתר ישיבה, http://www.yeshiva.org.il/ask/?id=84195.
| הלכות ואיסורי שבת |
| --- | --- | --- |
| כללים | מזיד עם התראה • מזיד • שוגג • דבר שאינו מתכוון • פסיק רישא • מלאכה שאינה צריכה לגופה • מלאכת מחשבת • שניים שעשאוה • שינוי • גרמא בשבת • מקלקל • מתעסק • חצי שיעור • מסייע אין בו ממש • פיקוח נפש דוחה שבת. |  |
| מוקצה | מוקצה מחמת גופו • מוקצה מחמת איסור • מוקצה מחמת חסרון כיס • מוקצה מחמת מיאוס • מוקצה מחמת מצווה • כלי שמלאכתו לאיסור • ביטול כלי מהיכנו • בסיס לדבר האסור • נולד • טלטול על ידי דבר אחר • מיגו דאתקצאי • גרף של רעי |  |
| שבות | שבות דשבות • אמירה לנוכרי • עובדין דחול • מראית עין • ממצוא חפצך • ודבר דבר • הכנה משבת לחול • טרחא יתירה • מקח וממכר בשבת • שכר שבת • שטרי הדיוטות • מוליד • רחיצה בשבת • רדיית הפת • גזירת סנדל המסומר |  |
| עונשים | סקילה • כרת • קורבן חטאת • מלקות • מעשה שבת |  |
| שונות | מחמר • תחום שבת • שביתת כלים • שביתת בהמתו |  |
| מלאכות שבת | מלאכות שבת |  |
| צביעת יריעות המשכן | זורע • חורש • קוצר • מעמר • דש • זורה • בורר • טוחן • מרקד • לש • מבשל |  |
| הכנת היריעות | גוזז • מלבן • מנפץ • צובע • טווה • מיסך • שתי בתי נירין • אורג • פוצע • קושר • מתיר • תופר • קורע |  |
| הכנת כיסויי עורות | צד • שוחט • מפשיט • מעבד • ממחק • משרטט • מחתך |  |
| הקמת המשכן | כותב • מוחק • בונה • סותר • מכבה • מבעיר • מכה בפטיש • הוצאה מרשות לרשות |  |
| תולדות מלאכות שבת | מפרק • השקיה • הגבנה • חליבה בשבת |  |
| הלכות עירובין | הלכות עירובין |  |
| רשויות השבת | רשות הרבים • רשות היחיד • כרמלית • מקום פטור • (מדרבנן: קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה) |  |
| המלאכה והאיסורים | עקירה והנחה • הוצאה מרשות לרשות • טלטול ארבע אמות ברשות הרבים • איסור טלטול בין רשויות היחיד • איסור טלטול בין רשויות היחיד |  |
| תיקוני החצר והמבוי | עירוב (על ידי צורת הפתח, לחי או קורה) • תיקון חצרות ומבואות • עירוב חצירות • שיתוף מבואות • פסי ביראות • ביטול רשות • חילוק רשויות |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יקטה אוזונוגלו

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1953 (בן 71) סילבן, טורקיה 
 מדינה:  טורקיה, גרמניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קארל בפראג 
 שפות היצירה:  טורקית 
 http://yektauzunoglu.com
 
עם ואצלב האוול - 2006
יקטה אוזונוגלו (בטורקית: Yekta Uzunoglu, בכורדית: Yekta Geylanî; נולד ב-10 במאי 1953) הוא סופר ופעיל זכויות אדם כורדי-טורקי. פעיל למען העם הכורדי. הסב את תשומת הלב העולמית לדיכוי זכויות המיעוט הכורדי בטורקיה, באיראן ובעיראק.
קורות חיים

אוזונגלו נולד ב-10 במאי 1953 בדיארבקיר שבטורקיה. בשנת 1971, בגיל 18, הגיע לפריז ושם למד צרפתית. בין השנים 1973–1979 למד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג באמצעות מלגת לימודים שהעניק לו הנסיך הכורדי האחרון צלאדטא בדיר קאן. בזמן לימודיו התיידד עם מתנגדי המשטר הקומוניסטי דאז של צ'כוסלובקיה, במיוחד משורות הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, עבורם הוא הרצה על ארץ ישראל. בשנת 1975, יחד עם סטודנטים כורדים אחרים, נכנס לשטחי שגרירות שוודיה בפראג ושם שבת רעב כמחאה על הסגרתם של סטודנטים כורדים לידי משטרו של הרודן העיראקי סדאם חוסיין על ידי שלטונות צ'כוסלובקיה הקומוניסטית. שנה אחר כך ייסד יחד עם מתנגדי השלטון הקומוניסטי ואנשים אחרים הוצאת ספרים מחתרתית בשם "אררט", הוצאת הספרים הכורדית הראשונה, שהוציאה לאור ספרי סאמיזדאט. הוצאת אררט היא שהוציאה לאור את ספריו בנוסף לספרים אחרים על כורדים ועל כורדיסטן בשפה הצ'כית.
הוא תרגם קטעים מהתנ"ך וחלקים מספריו של הסופר קארל צ'אפק, מצ'כית לכורדית. כמו כן תרגם שירים וסיפורים כורדיים לצ'כית ולגרמנית. לאחר ההפיכה הצבאית בטורקיה בשנת 1971 קיבל מלגת לימודים בצ'כוסלובקיה, ובשנת 1979 סיים את לימודיו בפקולטה לרפואה כללית של אוניברסיטת קארל (Univerzita Karlova) בפראג. בשנת 1978 ייסד יחד עם חבריו את הסהר הכורדי. בשנת 1979 השלטונות לא האריכו את האשרה שלו, ואוזונוגלו גורש מצ'כוסלובקיה. בדצמבר 1979 שימש כראש המשלחת של הסהר הכורדי בז'נבה, שם התקבל יחד עם עורך דין פרופ' מענך על ידי הנהגת הצלב האדום הבינלאומי.
בתמיכתו של איגוד צרפת-כורדיסטן קיבל מלגת לימודים במוסד המחקר הצרפתי מכון פסטר בפריז. במרץ 1980 נסע כעובד הומניטרי של הארגון רופאים ללא גבולות לחלק הכורדי באיראן, ומאוקטובר 1980 גם לחלק הכורדי בעיראק. בנובמבר 1980 דרכונו נשלל על ידי השלטון הטורקי עקב פעילותו למען הכורדים. בשנת 1981 קיבל מעמד פליט בגרמניה, ושיתף פעולה עם אמנסטי אינטרנשיונל. לאחר שנתיים ייסד עם חבריו את המכון הכורדי בפריז - Institut Kurde de Paris וגם את המכון הכורדי בבון, ועד שנת 1988 שימש כמנהל המכון. בשנת 1986 טורקיה ביטלה סופית את אזרחותו. בשנת 1996 קיבל אזרחות גרמנית. נכון להיום מתגורר ברפובליקה הצ'כית. בשנת 2006 קיבל את פרס קריגל (Cena Františka Kriegla).