stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריק ג'ונסטון
הערות שוליים

↑  זוטות, מעריב, 19 במאי 1960
↑  הפתוחה ישראל לחברות פרטיות, מעריב, 13 באפריל 1953
↑  ג'נסטון לא ידחה ביקורו במזרח התיכון, הצופה, 22 באוקטובר 1953
↑  ג'ונסטון ושליחותו, חרות, 25 באוקטובר 1953
↑  לבנון סירבה לקבל תכניות ג'ונסטון, על המשמר, 1 בנובמבר 1953
↑  צפויה העלאה במחיר המים, הצופה, 5 ביוני 1963
↑  ד.בן־גוריון: ישראל תשלים את מפעל הירדן ואם הערבים יכריזו על כך מלחמה-נילחם, דבר, 13 בספטמבר 1962
↑  אשכול מוסיף לתמוך, על המשמר, 11 ביולי 1963
↑  תכנון משק המים הכרחי לנוכח המחסור המחריף והולך, דבר, 6 ביוני 1963
↑  החמיר מצבו של א. ג'ונסטון, הצופה, 28 ביולי 1963
↑  מת אריק ג'ונסטון, דבר, 25 באוגוסט 1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287542805171  PLWABN: 9810543145105606  BnF: cb16655729x (data)  GND: 1138172472  ISNI: 0000 0000 5097 8091  LCCN: nr94012457  NARA: 10573551  NTA: 136194842  SNAC: w6mc91sb  SUDOC: 084588616  Trove: 1529203  VIAF: 24481326   WorldCat (עם VIAF): 24481326
איוואן סטאנצ'וב

איוואן איוואנוב סטאנצ'וב (בבולגרית: Иван Иванов Станчов;‏ 1 באפריל 1929, סופיה, ממלכת בולגריה - 24 בנובמבר 2021, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת) היה פוליטיקאי, כלכלן, ודיפלומט בולגרי, אשר כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלתה של רנטה אינג'ובה. כמו כן כיהן כשגריר בולגריה לממלכה המאוחדת ולאירלנד.
קורות חייו

איוואן סטאנצ'וב נולד בסופיה למשפחה המעורה בחיים הפוליטיים והדיפלומטיים בבולגריה. סבו דימיטר סטאנצ'וב כיהן כשר החוץ וראש ממשלת נסיכות בולגריה, ואביו איוואן דימיטרוב סטאנצ'וב היה דיפלומט אשר גלה מבולגריה ב-1945. איוואן סטאנצ'וב רכש השכלה אקדמית בכלכלה באוניברסיטת ג'ורג'טאון. בהמשך, שירת בצבא ארצות הברית והוצב במערב גרמניה. ב-1990 לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בבולגריה שב סטאנצ'וב למדינה. בין 1991–1994, כיהן כשגריר בולגריה לבריטניה וכן היה השגריר הראשון של בולגריה באירלנד. באוקטובר 1994 מונה לשר החוץ בממשלתה של רנטה אינג'ובה וכיהן בתפקיד עד ינואר 1995. סטאנצ'וב כיהן כיועץ למדיניות חוץ של נשיאי בולגריה ז'ליו ז'לב ופטר סטויאנוב.
חיים אישיים

איוואן סטאנצ'וב היה נשוי פעמיים ואב לארבעה ילדים. הוא היה רב לשוני ושלט בבולגרית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, יוונית, ספרדית, ופורטוגזי. התגורר בסקוטלנד עם אשתו השנייה, והלך לעולמו בנובמבר 2021 והוא בן 92.
הערות שוליים

↑  מנהיגי בולגריה, באתר zarate.eu (באנגלית).
↑  הודעה על פטירתו, באתר darik.news (באנגלית).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סטניסלאב דסקאלוב | שר החוץ של בולגריה  17 באוקטובר 1994 – 25 בינואר 1995 | הבא: גאורגי פירינסקי |
זיוה להט

| --- | --- |

זיוה להט, 1982
 לידה:  1931 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  14 בפברואר 2019 (בגיל 88 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 ידועה בשל:  אשת ראש עיריית תל אביב
 השכלה:  הגימנסיה העברית "הרצליה"  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מקצוע:  ספרנית
 בן זוג:  שלמה להט
 פרסים והוקרה:  יקיר העיר תל אביב-יפו (2009) 
 
זיוה להט (1931 – 14 בפברואר 2019) הייתה ספרנית ישראלית ורעייתו של שלמה להט, שכיהן כראש עיריית תל אביב במשך כ-20 שנה. קיבלה את אות "יקיר העיר תל אביב-יפו" לשנת 2009.
ביוגרפיה

זיוה פריצקר נולדה בתל אביב ולמדה בבית ספר יסודי הכרמל ובגימנסיה הרצליה. הייתה חברה בארגון ההגנה. לאחר שירותה בצה"ל, למדה באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר במדע המדינה ומזרח תיכון, עם סיום התואר היא המשיכה ללמוד גם ספרנות ומידע.
ב-1961 נמנתה עם הצוות שהקים את הספרייה באוניברסיטת תל אביב. היא מונתה למנהלת הספרייה למדעי החברה ולניהול, ובמשך שנות ניהולה, גייסה תורמים להקמת מבנה חדש לספרייה.
נישאה לשלמה להט, ראש עיריית תל אביב, ונולדו להם שני בנים. כאשת ראש העיר הייתה פעילה בארגונים חברתיים ובמוזיאון תל אביב לאמנות, היא נסעה מטעם ארגון הנשים ויצו לשליחות בקנדה, ונלוותה לבעלה באירועים רבים, היא נמנית בין מייסדי האגודה לקידום הספרות העברית, היא הייתה בין היתר פעילה כמארחת בביקור נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד בישראל, ושל מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי קיסינג'ר.
ב-2009 ביום העצמאות קיבלה את אות "יקיר העיר תל אביב-יפו".
בנה דן להט הוא עורך דין שנבחר לכהן כחבר במועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפלגת הירוקים בבחירות של 2008. בן נוסף הוא אבנר להט.
נפטרה ב-14 בפברואר 2019, ונקברה לצד בעלה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
הערות שוליים

↑  גילי דינשטיין-ישפה, נחנכה הספריה הראשונה הממוחשבת באוניברסיטת ת"א, מעריב, 24 במאי 1990
↑  שתי נשים, מעריב, 19 בדצמבר 1989
↑  פורד: על ארה"ב להבטיח חוסנה הצבאי של ישראל, דבר, 24 בינואר 1979
↑  השיחות עם קיסנג'ר הרעיות ביקרו בת"א, דבר, 12 במרץ 1975
↑  זיוה להט ז"ל | בית עלמין טרומפלדור, גלוזמן ושות', הארץ, ידיעות אחרונות, מנוחה, עיריית תל אביב | 15.02.19, באתר מודעות אבל, ‏2019-02-15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007336593005171  VIAF: 354149366332685601495   WorldCat (עם VIAF): 354149366332685601495
ג'יימס סקיילר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בנובמבר 1923 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  12 באפריל 1991 (בגיל 67) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  קולג' בתאני 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  שירה 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לשירה (1981)  עמית האקדמיה האמריקאית לשירה (1983)  פרס למדא לספרות  מלגת גוגנהיים 
 
ג'יימס מרקוס סקיילר (באנגלית: James Marcus Schuyler‏ ; 9 בנובמבר 1923 – 12 באפריל 1991) היה משורר אמריקאי זוכה פרס פוליצר לשירה. הוא היה דמות מרכזית בקבוצת משוררי אסכולת ניו יורק, לצד המשוררים ג'ון אשברי, פרנק אוהרה, קנת' קוך וברברה גסט.
ראשית חייו וחינוך

ג'יימס מרקוס סקיילר, בנם של מרקוס סקיילר ומרגרט דייזי קונור סקיילר, נולד ב-9 בנובמבר 1923 בשיקגו. הוריו התגרשו כשהיה בן 7 והוא בילה את רוב ילדותו עם אמו ואביו החורג. משפחתו הרבתה לנדוד והתגוררה בערים שונות באילינוי, בוושינגטון הבירה, במרילנד ובניו יורק.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, למד במכללת בת'אני במערב וירג'יניה מ-1941 עד 1943, והתמקד בהיסטוריה, אדריכלות וספרות.
קריירה

ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא ושירת בצי האמריקאי על משחתת בצפון האוקיינוס האטלנטי, בהגנה על שיירות. ב-1944, לאחר עגינה קצרה בניו יורק, לא התייצב בחזרה לשירות, והסגיר את עצמו רק מספר שבועות לאחר מכן. בשימוע שנערך לו בגין נפקדות זו, נחשפה נטייתו המינית כהומוסקסואל, והוא שוחרר מהצבא.
סקיילר עבר לעיר ניו יורק בשנות ה-40 המאוחרות. הוא עבד עבור NBC והתיידד לראשונה עם המשורר ויסטן יו אודן. בשנת 1947 נסע לאיסקיה, איטליה, בין היתר כדי להקדיש שם זמן לכתיבה. באיסקיה התגורר בדירתו השכורה של אודן ועבד כמזכירו. בין 1947 ל-1948 למד באוניברסיטת פירנצה והחל לכתוב שירה.
ב-1949 שב לארצות הברית והשתקע בניו יורק. ב-1951 אירעה פריצת דרך חשובה בקריירה שלו, כאשר שירו "Salute" התקבל לפרסום בכתב עת ספרותי חדש. באותה שנה הכיר במסיבה בעיר את המשוררים פרנק אוהרה וג'ון אשברי, שעודדו אותו לכתוב. בהמשך חלקו השלושה דירה ברחוב 49 במנהטן, ועבדו בשיתוף פעולה הדוק על מגוון פרויקטים של כתיבה.
בשנים אלה מצא סקיילר השראה בעולם האמנות. מ-1955 עד 1961 עבד כאוצר של תערוכות מתחלפות במוזיאון לאמנות מודרנית, וכן היה עורך ומבקר אמנות במגזין Art News. בראיון שפורסם ב-2002, אמר, "למדתי הרבה בשנים האלה, ולאחר מכן המשכתי בשנות ה-60 לכתוב מדי פעם מאמרים על אמנים ספציפיים והטכניקות שלהם. גם כדי להתפרנס, וגם כי רציתי לכתוב על ציור, על אמנות". תקופתו כמבקר אמנות הפכה להשראה מרכזית בעבודתו.
ב-1960 הדפיס בהדפסה פרטית את ספר שיריו הראשון, "Salute". ב-1969 יצא לאור בהפצה מסחרית ספר שיריו "Freely Espousing". הפרודוקטיביות שלו הגיעה לשיאה במהלך שנות ה-70, עם פרסום אוספי שירים רבים וכן רומן שלישי בשם "מה יש לארוחת ערב", שיצא לאור ב-1978. יצירתו האחרונה בעשור הייתה "בוקר השיר" (1980), שעליה קיבל פרס פוליצר.
בשנת 1985 הוא זכה בפרס וויטינג (אנ') (ביחד עם לינדה גרג ועוד שני משוררים)
על אף שהיה משורר מצליח, מפורסם ומוערך בתחילת שנות ה-80, פנה סקיילר לחיים של הסתגרות עקב בעיות בריאותיות וקשיים כלכליים, שהפריעו לכתיבתו. הוא המשיך להתגורר בעיר ניו יורק. ב-1988 יצא לאור ספר עם מבחר משיריו, שזכה להערכה רבה. על אף שהיה אדם ביישן, הסכים לערוך ערב הקראה משיריו כדי לחגוג את המאורע. האירוע נחל הצלחה, ובשנים הבאות ערך סקיילר מספר אירועים דומים נוספים.
שירה

סקיילר ידוע ביכולתו להתבונן על רגעים ופרטים שגרתיים של חיי היומיום ולמצוא בהם יופי ומשמעות. הוא מעריך את הרגיל ואת אופן פעולתו ביחס לדברים אחרים: "אלה המים בכוס השתייה שהצבעונים נמצאים בה./ זה יום כמו כל יום אחר". ניתן לראות בשיריו תצלומי מצב של הקיום היומיומי, לוכדים רגעים חולפים בבהירות ובפשטות. הייתה לו עין חדה לפרטים, בין אם תיאר סביבה טבעית, נופים אורבניים או סצנות ביתיות. תשומת לב זו לפרטים מעשירה את שירתו ותורמת לחיותה.
בהשפעת קרבתו לאמנות, שירתו משקפת רגישות ציורית. הוא נמשך לאמנויות החזותיות ושילב בכתיבתו אלמנטים של צבע, אור וקומפוזיציה. הוא היה ידוע בדימויים החזותיים החיים והמדויקים שלו, ושירתו מרבה לצייר תמונות במילים, לתאר סצנות ונופים באופן המעורר חוויה חושית ותחושת הימצאות במקום.
סקיילר מטשטש לעיתים קרובות את הגבול בין שירה לפרוזה. שירתו מאופיינת בנימת שיחה ישירה ובשפה נגישה, שנונה ויומיומית. הוא מדבר אל הקורא ברמה האישית, מזמין אותו להשתתף בתצפיותיו ובהשקפותיו על החיים, האמנות והעולם הסובב אותו. שיריו חוקרים לעיתים קרובות חוויות אישיות, רגשות ומערכות יחסים. קיימת תחושה של אינטימיות בעבודתו, כאשר הוא מהרהר ברגעים של שמחה, עצב, אהבה או אובדן בכנות ובהתבוננות פנימית.
בדומה למשוררים אחרים באסכולת ניו יורק, סקיילר עשה שימוש בפיצול ופירוק בשיריו. עבודתו יכולה לנוע בין מחשבות, תמונות או סצנות שונות באופן המשקף את המורכבות והנזילות של החוויה האנושית. בסך הכל, שירתו ידועה בזכות הבהירות שלה, רגישותה לשגרה, ויכולתה ללכוד את המהות והמורכבות של החוויה האנושית בתיאורים יוצאי דופן של פרטים חזותיים ורגשיים.
חיים אישיים

סקיילר לא חשף הרבה על חייו האישיים. ידוע שהיה הומוסקסואל, וניהל מערכות יחסים עם ויליאם אלטו (אנ') והאמן ג'ון באטון (אנ').
את השירים הראשונים שזכו להכרה כתב בהיותו מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי, לאחר שחווה התמוטטות עצבים. הוא אובחן כלוקה בהפרעה דו-קוטבית, ובמהלך חייו המשיך לסבול מבעיות נפשיות. שירתו משקפת לעיתים קרובות נושאים של בדידות, בלבול ומורכבות בחיי היומיום, שניתן לקשר אותם לחוויותיו כמתמודד נפש.
ב-1961 התמוטט שוב, ואת מרבית שנות ה-70 העביר בין אשפוזים במוסדות פסיכיאטרים שונים. באפריל 1977 כמעט ואיבד את חייו בשריפה, לאחר שנרדם עם סיגריה בוערת.
ב-1979, לאחר שהשתחרר מאשפוז פסיכיאטרי נוסף, עבר להתגורר במלון צ'לסי במנהטן. תקופת מגוריו הארוכה שם, מ-1979 עד מותו ב-1991, מונצחת בלוחית זיכרון בכניסה למלון.
ב-12 באפריל 1991 נפטר כתוצאה משבץ מוחי, בגיל שישים ושבע. על פי בקשתו, אפרו הוטמן במנזר בעיירה הר סיני, לחופי לונג איילנד בניו יורק.[דרושה הבהרה]
ספרי שירה

Salute (ניו יורק: Tiber Press, 1960)
Freely Espousing (Garden City, NY: Paris Review Editions/Doubleday, 1969; ניו יורק: SUN, 1979)
ליתיום הקריסטל (ניו יורק: בית רנדום, 1972)
מונית שמש (ניו יורק: הרפתקאות בשירה, 1972)
המנון לחיים (ניו יורק: בית רנדום, 1974)
הרצפות חסינות האש של וויטלי קורט; שירים וריקודים באנגלית (Newark & West Burke, Vt.: Janus Press, 1976)
שיר (סירקיוז, ניו יורק: Kermani Press, 1976)
ספר הבית: פרוזה ושירים, 1951–1970, בעריכת טרבור ווינקפילד (Calais, Vt.: Z Press, 1977)
הבוקר של השיר (ניו יורק: Farrar, Straus & Giroux, 1980)
Collabs, מאת סקיילר והלנה יוז (ניו יורק: Misty Terrace Press, 1980)
מוקדם ב-71' (Berkeley, Cal.: The Figures, 1982)
כמה ימים (ניו יורק: בית רנדום, 1985)
שירים נבחרים (ניו יורק: Farrar, Straus & Giroux, 1988; Manchester, UK: Carcanet, 1990)
שירים אסופים (ניו יורק: Farrar, Straus & Giroux, 1993).
הערות שוליים

↑  James Marcus Schuyler :: New Netherland Institute, www.newnetherlandinstitute.org
↑  "James Schuyler". www.poetryfoundation.org. נבדק ב-2016-07-21.
1 2 3  Frank O'Hara, John Ashbery, Kenneth Koch, James Schuyler. Edited by Mark Ford, The New York Poets : An Anthology, Manchester: Carcanet Poetry, 2004, עמ' 159-160
1 2  Past = past | Jacket2, jacket2.org
↑  Poetry Foundation, James Schuyler, Poetry Foundation, ‏2024-07-14 (באנגלית)
↑  Register of James Schuyler Papers - MSS 0078, library.ucsd.edu
1 2  Watkin, William. "Let's Make a List": James Schuyler's Taxonomic Autobiography. Journal of American Studies, 36 (2002), I, 43-68. 2002 Cambridge University Press
↑  Andrew Epstein, James Schuyler’s “June 30, 1974” and the Poetics of Everyday Life, Locus Solus: The New York School of Poets, ‏2016-06-30 (באנגלית)
↑  Joseph M. Conte, State University of New York at Buffalo, [https://www.acsu.buffalo.edu/~jconte/James_Schuyler_DLB.htm Dictionary of Literary Biography 169: American Poets Since World War II /
James Schuyler], acsu.buffalo.edu - University at Buffalo, ‏1999
↑  jennifer, Delve Seminar Summaries: Frank O'Hara, James Schuyler & the Poetics of Intimacy, Literary Arts, ‏2017-01-10 (באנגלית אמריקאית)
↑  Poetry Foundation, Baby Sweetness Blew His Cool Again by W. S. Di Piero, Poetry Magazine, ‏2024-07-14 (באנגלית)
↑  New Critique, [Essay ‘In early August among the spruce’: Reading Schuyler’s Memoirs on Great Spruce Head Island — Jane Hertenstein], New Critique, ‏2020-11-06 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309556205171  PLWABN: 9810651610505606  BnF: cb12054054c (data)  GND: 118885014  ISNI: 0000 0000 7359 3215  LCCN: n79091463  MusicBrainz: 2731abd7-71ba-46ec-be5e-0818127b671f  NKC: js20020122082  NTA: 068223285  SNAC: w6s48rh6  SUDOC: 028773535  VIAF: 29553767   WorldCat (עם VIAF): 29553767
ג'יין טופאן

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1854 בוסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  17 באוגוסט 1938 (בגיל 84) טאונטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Honora Kelley 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Mayflower Hill Cemetery 
 
ג'יין טופאן (1854–1938, כונתה "ג'ולי ג'יין"), נקראה בילדותה הונורה קלי, הייתה רוצחת סדרתית אמריקאית. היא הודתה ברציחתם של 33 בני אדם בשנת 1901. היא צוטטה באומרה שהמניע שלה לרציחות היה "להרוג הכי הרבה אנשים - אנשים חסרי ישע - יותר מכל גבר או אישה שאי פעם חיו".
ביוגרפיה

ממסמכים מעטים ששרדו מילדותה ידוע כי הוריה היו מהגרים אירים, ואימה, ברידג'ט קלי, מתה משחפת כאשר ג'יין הייתה צעירה מאוד. אביה, פטר קלי, היה ידוע בציבור כשתיין ואקסצנטרי. בין השמועות השונות שנפוצו אודותיו, סופר כי בשיא השגעון שלו החליט לתפור את העפעפיים שלו בעת שעבד בתור חייט.
בשנת 1863, שנים ספורות בלבד מאז מות אשתו, קלי לקח את שתי בנותיו הצעירות, דליה ג'וזפין בת השמונה והונורה בת השש לבית יתומות בעיר בוסטון. הוא מסר אותן למוסד זה ולא שב לראותן לעולם. על פי מסמכים שנמצאו בבית המחסה הבנות "ניצלו מבית אומלל מאוד".
מעט מאוד ידוע על גורל הבנות בעת ששהו בבית המחסה, אך ידוע שכעבור פחות משנתיים, בנובמבר 1865, הונורה נשלחה לעבוד כמשרתת חוזית בביתה של אן סי. טופאן. על אף שמעולם לא אומצה רשמית, היא נטלה את שם המשפחה של בעלי הבית ושינתה את שמה הפרטי לג'יין. טופאן תוארה כילדה שובבה, ולבסוף הוצאה מביתה בעקבות שקרים בלתי פוסקים.
רציחות

בשנת 1885, טופאן החלה להתמחות כאחות רפואית בבית חולים בקיימברידג'. בזמן ההתמחות שלה היא ערכה ניסויים על המטופלים שכללו הזרקת כמויות שונות של מורפין ואטרופין. היא שנתה את המרשמים שנתנו לה וחזתה כיצד הכימיקלים משפיעים על מערכת העצבים. עם זאת, היא שהתה זמן רב ביחידנות עם המטופלים, שיחקה עם מינוני התרופות שלהם כך שאיבדו את הכרתם ואף שכבה עימם. לא ידוע אם התקיים מגע מיני בינה לבין המטופלים כאשר היו מחוסרי הכרה, אך לאחר שתושאלה היא סיפרה שחוותה ריגוש מיני מכך שראתה אותם קרובים לסף מוות, חוזרים לחיים ושוב מתקרבים למוות. היא הזריקה תערובת קטלנית של תרופות למטופלים אותם בחרה כקורבנותיה, שכבה לצידם על מיטת החולה ואחזה בהם בחוזקה בעודם מתו. הדבר אינו נפוץ בקרב רוצחות סדרתיות, שהמניע העיקרי שלהן הוא רווח כספי ולא סיפוק מיני. בשנת 1889 הועברה לבית חולים אחר בעיר מסצ'וסטס, שם גבתה לעצמה עוד מספר קורבנות ופוטרה כעבור כשנה. היא חזרה לקיימברידג' אך פוטרה עקב מתן חומרים מעוררים באופן רשלני. היא החלה לעבוד בתור אחות פרטית ושגשגה למרות מעט תלונות על גנבות.
בשנת 1895 פתחה במסע רציחות שהחל ברציחתם של בעלי הבית שלה. בשנת 1899 רצחה את אחותה החורגת אליזבת' באמצעות כמות קטלנית של סטריכנין.
בשנת 1901 עברה לגור עם משפחתו של אלדן דייוויס הקשיש לאחר מות אשתו (אותה טופאן רצחה בעצמה) כדי לסעוד אותו. בתוך שבועות, היא רצחה גם אותו ואת שתי בנותיו. היא חזרה לעיר הולדתה, חיזרה אחר הבעל של אחותה החורגת, הרגה את אחותו והרעילה אותו כדי שתוכל ל"הוכיח" את כישוריה כאחות לכשיבריא. היא אף הרעילה את עצמה כדי לזכות באמונו. אולם, הדבר לא הצליח והוא גירש אותה מביתו.
בני משפחת דייוויס ששרדו ביקשו בדיקת טוקסיקולוגיה בגופתו של אלדן ובגופתה של בתו הקטנה. ממצאי הבדיקה העלו כי הוא הורעל והמשטרה החלה לפעול כדי ללכוד את טופאן. ב-29 באוקטובר 1901 היא נעצרה לראשונה באשמת רצח.
בשנת 1902 היא הודתה שרצחה 31 בני אדם. בית המשפט המחוזי קבע שהיא אינה כשירה לעמוד לדין מחמת אי שפיות והיא נשלחה לבית משוגעים.
זמן קצר לאחר המשפט, פורסמה ידיעה באחד מהעיתונים של ויליאם רנדולף הרסט, הניו-יורק ג'ורנל, הגורסת כי טופאן רצתה שיכירו בה כחולת נפש כדי שתשלח לטיפול ותוכל להשתחרר, וכביכול היא הודתה ברצח של יותר מ-31 אנשים. לא ידוע אם זה היה המניע האמיתי של טופאן להודות באשמה. היא בילתה את שארית חייה בבית המשוגעים בעיר.
פתולוגיה

כאשר סיפרה על פשעיה, היא לא הפגינה חוצפה, אך הראתה שאין בה הערכה לחומרת המעשים... "מדוע אני לא מתאבלת או מרגישה אשמה על כך?"
במרץ 1902 מינה בית המשפט שלושה פסיכיאטרים מומחים שיבדקו את הכשירות של טופאן לעמוד לדין. בתחילה, הייתה טופאן חשדנית כלפי הרופאים שלה, אבל עד מהרה האופי הפטפטני שלה חזר והיא נפתחה בפניהם. הפסיכיאטרים ציינו בדו"ח את ה"התמכרות פתולוגית" של טופאן לשקרים. בסופו של דבר, למרות הודאתה שהיא "לא אשמה" במעמד ההליכים, טופאן הודתה במעשיה ובמעשי רצח אחרים.
כאשר חשפה טופאן את ההרגל שלה להיכנס למיטה עם הקורבנות שלה, והריגוש המיני שקיבלה בעקבות כך היו הרופאים המומים. אף על פי שטופאן ידעה את ההבדל בין טוב לרע, והייתה מודעת לכך שעברה על החוק, היה נראה לרופאים שהיא התקשתה להבין את הפסול במעשיה. שלושת הפסיכיאטרים איבחנו את טופאן עם "אי-שפיות מוסרית" – המונח ששימש לפסיכופתיה באותה תקופה. בעקבות כך קבעו הפסיכיאטרים כי היא אינה כשירה לעמוד לדין וכי היא לעולם לא תתאושש ממחלתה. בדו"ח שלהם לפרקליט המחוז הם תיארו את טופאן כאדישה לגורלה, וכחסרת שליטה עצמית שלא יכולה להימנע מפשעים עתידיים.
ראו גם

ויין אדם פורד
טד בנדי
לוסי לטבי
לקריאה נוספת

Schechter, Harold (2003). Fatal: The Poisonous Life of a Female Serial Killer. Simon and Schuster. ISBN 978-0-671-01450-6.
Lane, Brian; Gregg, Wilfred (1995). The Encyclopedia of Serial Killers (Second ed.). Berkley Books. ISBN 978-0-425-15213-3.
הערות שוליים

↑  Michael Potts, Jane Toppan: A Greed, Power, and Lust Serial Killer
↑  Indianapolis Journal 25 June 1902 — Hoosier State Chronicles: Indiana's Digital Historic Newspaper Program, newspapers.library.in.gov
↑  Jennifer Myers, For 10 years, ‘Jolly Jane’ poured her poison, Lowell Sun, ‏2011-11-02 (באנגלית אמריקאית)
1 2 3  Los Angeles Herald 6 November 1904 — California Digital Newspaper Collection, cdnc.ucr.edu
1 2  Jane Toppan, Nurse and Serial Killer, HeadStuff, ‏2018-11-26 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n95034567  VIAF: 26307695   WorldCat (עם VIAF): 26307695
מרים אלון

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1938 כ' באדר ב' תרצ"ח קריית מוצקין, ישראל
 פטירה:  6 בנובמבר 2011 (בגיל 73) ט' בחשוון תשע"ב ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 עיסוק:  קריינית חדשות   סופרת ילדים
 מקום לימודים:  הבימה
 שפות היצירה:  עברית
 מספר צאצאים:  4
 
מרים אלון, 1969
מרים אלון (23 במרץ 1938 – 6 בנובמבר 2011) הייתה אשת רדיו וסופרת ילדים ישראלית. עבדה בקול ישראל כקריינית חדשות וכן בתחומי המוזיקה, התרבות ועוד. בנוסף הייתה גם מדריכת קריינים.
ביוגרפיה

מרים אלון נולדה בקריית מוצקין. למדה במוסד החינוכי "שומריה" במשמר העמק. למדה בבית הספר למשחק של "הבימה".
בתחנת קול המוסיקה הקריאה שירי משוררים בפינה "'רגע של שיר".
אלון הייתה נשואה לאיש הרדיו הוותיק יצחק שמעוני ולהם ארבעה ילדים ושנים עשר נכדים.
בנה הוא השחקן אסי שמעוני, ממייסדי תיאטרון פסיק.
מרים אלון נפטרה בירושלים ב-2011 בעקבות מחלה קשה ממנה סבלה בשלוש שנותיה האחרונות. נטמנה בבית העלמין הר המנוחות.
ספריה

לגן בחדר (ירושלים: כתר, 1980); איורים – דודו גרשטין
משקפים ורדים (ירושלים: כתר, 1981); איורים – דוד גרשטיין
לגעת כמעט בתקרה (ירושלים: כתר, 1984); איורים – אלישבע געש
גלידה עם קצפת (תל אביב: ספרית פועלים, 1988); איורים – יפתח אלון
חלום של יום הולדת (ירושלים: כתר, 1988); ציורים – יפתח אלון
רון עכברון (תל אביב: נ. קמחי, תשמ"ז); ציורים – אנה טורק (סידרה בת שנים-עשר ספרים)
לבד בבית (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ז 1996); איורים – אבנר כץ
המקום שבו אני גר (ירושלים: שמעוני, 2012); איורים – ז'קי לוי
על ספריה

יהודה אטלס כתב: "אלון השתייכה לסוג הכותבים לילדים שמדברים ישירות אל הילד, מבלי לקרוץ להורים מעבר לכתפו. דרך שיריה היא מראה מה רוחש בראשו של ילד, כשכל התבוננות או חיווי מפי הילד בשיריה יכולים להתפרש בקלות גם כאמירה כללית יותר".
הערות שוליים

↑  https://onegshabbat.blogspot.com/2019/01/blog-post_18.html
1 2  מרים אלון, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  המקום שבו אני גר – מרים אלון, סימניה
↑  תבנית:אתר עונג שבת
↑  יהודה אטלס, אני דווקא אוהב את המלוח של הדמעות, באתר הארץ, 5 ביוני 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007580111505171  VIAF: 120146461457427730302   WorldCat (עם VIAF): 120146461457427730302
כריסטיאן שוסלה

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1824 Guebwiller, צרפת 
 פטירה:  20 באוגוסט 1879 (בגיל 55) Merchantville, ארצות הברית 
 הושפע על ידי:  אדולף איבון, פול דלארוש 
 חתימה:   
 
כריסטיאן שוסלה, באנגלית: Christian Schussele (נולד ב-16 באפריל 1824 – 20 באוגוסט 1879) היה אמן ומורה אמריקאי, וזכה במדליית הכבוד האמריקאית לעיצוב.
ביוגרפיה וקריירה

הוא למד אצל אדולף איבון ופול דלארוש בשנים 1842–1848 ולאחר מכן הגיע לארצות הברית. כאן, במשך זמן מה, הוא עבד בכרומוליתוגרפיה שאותה הכיר עוד בצרפת. מאוחר יותר התמסר כמעט כולו לציור.
הציור "אנשי הקידמה" שלו (1857) הציג דיוקן קבוצתי של תשעה עשר ממציאים ומחדשים אמריקאים. בעוד שכל המתוארים עדיין היו בחייהם, הם מעולם לא נפגשו כקבוצה אלא הורכבו מדיוקנאות בודדים קיימים. הוא שוכן כעת בקופר יוניון, ניו יורק.
יצירות ידועות אחרות כוללות "נקה את המסלול" (1851); " פרנקלין לפני מועצת הלורדים" (1856); "זייסברגר מטיף לאינדיאנים" (1859); "עובד הברזל והמלך שלמה" (1860); "וושינגטון בעמק פורג' "(1862) ועוד.
בערך בשנת 1863, הוא קיבל שיתוק ביד ימין. בשנת 1865, הוא יצא לאירופה ועבר טיפול קשה ללא שום תוצאות נראות לעין. בשובו, ב-1868, הוא נבחר למלא את התפקיד של מנהל מחלקת הרישום והציור באקדמיה של פנסילבניה, בה החזיק עד מותו. במהלך תקופה זו הפיק את "המלכה אסתר המגנה את המן", בבעלות האקדמיה (1869), ואת "יריד אלזס" (1870).
רוב הציורים שזכו לשמות זכו להכרה נרחבת באמצעות הדפסים גדולים של ג'ון סארטיין וחרטים אחרים.
הצייר תומאס אייקינס העביר את השיעורים של שוסלה כשהיה חולה מכדי ללמד. אייקינס ירש את שוסלה כמדריך לציור ורישום באקדמיה.
גלריה

המלך שלמה ועובד הברזל
אנשי הקידמה
אנדרו ג'קסון בפני השופטים
הערות שוליים

↑  Wilson, J. G.; Fiske, J., eds. (1900). "Schussele, Christian". Appletons' Cyclopædia of American Biography. New York: D. Appleton.
↑  MacLeod, Christine. "Distinguished men of science of Great Britain living in 1807–8". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6974 0876  LCCN: nr89007685  RKD: 71392  SNAC: w6q81z6r  ULAN: 500029871   WorldCat (עם LCCN): nr89-007685
בין הקטבים

| --- | --- |

 תדירות:  שלוש–ארבע פעמים בשנה
 סוגה:  מגוון נושאי צה"ל, אסטרטגיה צבאית, טרנספורמציה ואמנות המערכה
 פורמט:  דפוס ומדיה דיגיטלית
 מו"ל:  משרד הביטחון – ההוצאה לאור
 מייסד:  ערן אורטל
 בעלים:  מדינת ישראל – משרד הביטחון
 עורך ראשי:  סא"ל ד"ר איתי חימיניס
 תאריכי הופעה:  פברואר 2014 – הווה (כ־10 שנים)
 שפה:  עברית
 מדינה:  ישראל ישראל
 אתר רשמי
 
בין הקטבים הוא כתב עת העוסק באסטרטגיה צבאית, טרנספורמציה ואמנות המערכה היוצא לאור במרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית בצה"ל. כתב העת מתפרסם כשלוש–ארבע פעמים בשנה ועוסק במגוון נושאים אשר נמצאים בליבת העיסוק של צה"ל: בניין הכוח, המטה הכללי, לוחמת יבשה, ביטחון שוטף, המערכה שבין המלחמות, סייבר ובנושאים נוספים.
היסטוריה ומיקוד

כתב העת נוסד בפברואר 2014 על ידי תת-אלוף ערן אורטל (אז אלוף-משנה), ראש צוות החשיבה במרכז דדו. כתב העת מבקש לתרום לפיתוח הידע בצה"ל על תופעות חדשות ומתהוות המשפיעות על סביבתו, ועל המתחים והזיקות המגדירים את המערכת האסטרטגית ואת העיסוק האופרטיבי, באמצעות סדרת עיונים בתופעות ובמתחים אלו. כל גיליון מוקדש לנושא אחר, ומבקש לעורר שיח עיוני חדש (או להרחיב שיח קיים) בתופעות ומגמות המאפיינות את סביבתנו. כתב העת מופץ בקרב הפיקוד הבכיר של ארגוני הביטחון, ארגונים ממשלתיים, מכוני מחקר, ארגוני מגזר שלישי רלוונטיים, ספריות של מכללות ואוניברסיטאות, ולקהל הרחב, באמצעות אתר האינטרנט של מרכז דדו באינטרנט ועמוד פייסבוק.