stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמן-עמנואל ויניירו דו פלסי, דוכס רישלייה החמישי
ראשית חייו

הוא נולד בפריז, בנם של אנטואן דה ויניירו דו פלסי, דוכס רישלייה הרביעי (אנ'), ושל אשתו, אדלייד דה אוטפור. אביו היה בנו ויורשו של לואי פרנסואה ארמן דה ויניירו דו פלסי, דוכס רישלייה השלישי (אנ') שהיה האציל החביב ביותר על לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
ידוע בתואר "רוזן שינון" במהלך חייו של סבו, הוא התחתן ב-4 במאי 1782 בגיל חמש עשרה עם אלכסנדרין רוזלי סבין דה רוששואר-פודואה (אנ') (13 בדצמבר 1768– 9 בדצמבר 1830), נערה גיבנת בת ארבע עשרה. מיד לאחר החתונה, שינון יצא לטיול הגדול עם המורה שלו, וביקר בערים ז'נבה, פירנצה ווינה. בגלל העיוות הגופני של רוזלי, אין זה סביר שהנישואים מומשו אי פעם. במהלך נישואיהם הארוכים, שלעיתים קרובות היו מנותקים האחד מהשנייה בתקופות של פרידה ממושכת, השניים מעולם לא היו יותר מרשמיים אחד עם השנייה.
לאחר שלוש שנים של נסיעות מחוץ לצרפת, הוא הצטרף לגדוד הדרגונים של המלכה מרי אנטואנט, ושנה אחר כך קיבל את מקומו של סבו הקשיש בחצר המלוכה כ-"premier gentilhomme de la chambre" ("הג'נטלמן הראשון של חדר השינה של המלך") ללואי השישה עשר, מלך צרפת, בארמון ורסאי, הייתה זו חובתו להשתתף במהלך הטקסים היומיומיים המאוד מפורטים של השכמה והכנה לשינה של המלך. למרות גילו הצעיר, היה לו מוניטין בחצר המלוכה של פוריטני. לאחר שסבו מת ואביו ירש את הדוכסות של רישלייה ב-1788, שינון נודע בתור דוכס פרונסאק (אנ') (duc de Fronsac).
ב-1789 הוא מונה לקפטן בגדוד אסטרהאזי של הוסרים. ב-5 באוקטובר של אותה שנה, הוא היה בפריז כשהחלה צעדת הנשים על ורסאי. מודאג לגבי ביטחונה של משפחת המלוכה, הוא התחפש לאחד מהקהל והלך ברגל אל ורסאי כדי להזהיר את המלך והמלכה. משלא הצליח לפרוץ דרך המספר הגדול של אנשים על הדרך, הוא עשה קיצור דרך היער. הוא הגיע בדיוק כשהמון הזועם התקבץ סביב הארמון. הוא הלך מיד אל המלכה ושכנע אותה לחפש מקלט בדירות המלך, ובכך כנראה הציל את חייה.
גלות

בהנחייתה של מארי אנטואנט, הוא עזב את פריז בשנת 1790 בדרכו לווינה כדי לדון באירועים האחרונים של המהפכה הצרפתית עם אחיה הגדול, הקיסר חדש של האימפריה הרומית הקדושה, יוזף השני. אבל יוזף מת לפני שהגיע לשם. במקום זאת, רישלייה השתתף בהכתרה של הקיסר החדש, לאופולד השני, בפרנקפורט ולאחר מכן נסע בעקבות החצר של בית הבסבורג בחזרה לווינה. שם, הוא חידש ידידות עם הנסיך שארל דה לינייה, בנו של הדיפלומט האוסטרי, שארל ז'וזף, נסיך לינייה השביעי. יחד, הם החליטו להצטרף לצבא האימפריה הרוסית כמתנדבים. בליווי חבר אחר, לואי אלכסנדר אנדרו דה לנז'רון (אנ'), הם הגיעו למפקדה הרוסית בבנדר בנסיכות מולדובה ב-21 בנובמבר. השלושה נכחו בכיבוש איזמאיל על ידי אלכסנדר סובורוב. עבור שירותו באותו קרב, עוטר פרונסאק על ידי הקיסרית הרוסית קתרינה הגדולה בעיטור גאורגי הקדוש (אנ') וקיבל את חרב הזהב לאומץ.
עם מות אביו בפברואר 1791, הוא זכה לתואר הרשמי של דוכס רישלייה (אנ'). בגלל חוסר רצון מצד אצילים שונים לשרת בבית המלוכה, המלך לואי ה-16 זימן אותו זמן קצר לאחר מכן חזרה לפריז על מנת שיחזור לתפקידו הקודם כ-"premier gentilhomme" בארמון טווילרי. עם זאת, הוא לא זכה מספיק באמון חצר המלוכה כדי לקבל מידע על הבריחה הצפויה לווארן (אנ') בליל 20 ביוני 1791.
מאחר שחש שתפקידו בחצר המלוכה היה חסר תועלת בסיוע למלך להתמודד עם כל התסיסה המהפכנית בפריז, רישלייה השיג ביולי באישור מלכותי דרכון מהאספה המכוננת הלאומית כדי לחזור לווינה כדיפלומט. עם זאת, לאחר שהות קצרה באוסטריה, רישלייה הצטרף ל"צבא המהגרים" (אנ') האנטי-מהפכני של בן דודו של לואי ה-16, נסיך קונדה, שבסיסו היה בעיירת הגבול הגרמנית קובלנץ. מאוחר יותר, לאחר שכוחותיו של קונדה ספגו כמה תבוסות, הציעה קתרינה הגדולה תפקידים בצבאה לקצינים המשרתים תחת קונדה. רישלייה הסכים.
בצבא הרוסי, הוא קיבל דרגת מייג'ור גנרל, אך מאוחר יותר התפטר מתפקידו לאחר מה שנראה בעיניו נזיפה בלתי מוצדקת מצד מחליפה של קתרינה, פאבל הראשון, קיסר רוסיה. אולם סיכוייו השתפרו לאחר שפאבל נרצח בשנת 1801. הקיסר הרוסי החדש, אלכסנדר הראשון, היה אחד מחבריו. מחיקת שמו של רישלייה מרשימת המהגרים שלא יכלו לחזור באופן חוקי לצרפת, אשר רישלייה בעצמו לא הצליח להשיג בעבר מנפוליאון בונפרטה, ניתנה בשל בקשת ממשלתו החדשה של אלכסנדר, ובשנת 1803 מינה אותו אלכסנדר למושל אודסה. שנתיים לאחר מכן, הוא הפך למושל כללי של שטח גדול שנכבש זמן קצר לפני כן מהאימפריה העות'מאנית ונקרא "רוסיה החדשה", שכללה את שטחי חרסון, יקטרינוסלב וחצי האי קרים. הוא פיקד על דיוויזיה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), והיה עסוק תכופות במשלחות הצבאיות לקווקז. רישלייה שיחק תפקיד במהלך מגפת הדבר העות'מאנית (1812–1819) (אנ') שפגעה באודסה בסתיו 1812. בביטול כל ניסיון ליצור פשרה בין דרישות הסגר וסחר חופשי, הנסיך קוראקין (אנ') (הנציב העליון לתברואה בסנקט פטרבורג) ביטל את פקודותיו של רישלייה. באחת עשרה שנות הממשל שלו, אודסה גדלה מאוד בשטחה ובחשיבותה, והפכה לעיר השלישית בגודלה באימפריה בגודל האוכלוסייה. תושבי אודסה אסירי התודה הקימו לו אנדרטת ברונזה בשנת 1828. הפסל של רישלייה הוצב בראש מדרגות אודסה המפורסמות.
החזרה לצרפת

רישלייה חזר לצרפת בשנת 1814. עם שובו של נפוליאון מהאי אלבה הוא ליווה את לואי השמונה עשר, מלך צרפת, עד ליל. משם הוא בחר לחזור לווינה על מנת להצטרף מחדש לצבא הרוסי, מתוך אמונה שיוכל לשרת בצורה הטובה ביותר את האינטרסים של המלך החדש ושל צרפת באמצעות הצטרפותו למפקדתו של הצאר אלכסנדר.
אופיו של רישלייה וקודמיו כאחד אפיינו אותו כתומך רב ערך למלוכה בתחילת הרסטורציה של בית בורבון. אף על פי שחלק הארי של אחוזותיו שהוחרמו אבדו ללא הכר, הוא לא היה שותף לשנאה הזועמת של רוב המהגרים החוזרים, שמחברתם ומתככיהם הוא הרחיק את עצמו במהלך גלותו הארוכה ברוסיה. ליתר דיוק, הוא לא היה שותף לאשליות שלהם באשר לאפשרות להשיב את הגלגל אחורה ולבטל את התוצאות של המהפכה הצרפתית. כידידו האישי של הקיסר הרוסי, השפעתו במועצות בעלות הברית עשתה שירות רב לצרפת. עם זאת, על אף עובדה זו, הוא סירב להצעת משרה במשרדו של המהפכן והבונאפרטיסט לשעבר שארל-מוריס דה טליראן, כשהוא מתרץ זאת הן בשל היעדרות ארוכה מצרפת והן לבורות במצבה. עם זאת, בסופו של דבר, לאחר התפטרותו של טליראן לפני מושב הפתיחה של לשכת הצירים האולטרה-מלוכנית החדשה (ה-Chambre introuvable (אנ') המפורסמת), רישלייה החליט (לאחר הפצרות רבות של מתייה דה מונמורנסי (אנ')) לרשת את טליראן כראש ממשלת צרפת, אם כי - כפי שהוא עצמו אמר - הוא לא הכיר את פניו של אף אחד משריו. ב-26 בספטמבר 1815 הוא מונה לראש ממשלה, תפקיד בו כיהן עד 29 בדצמבר 1818, אז ירש אותו ז'אן ז'וזף דסול (אנ'). בתקופת כהונה זו היה גם שר החוץ.
בעיקר בזכות מאמציו צרפת השתחררה מהר מעול צבא הכיבוש של בעלות הברית. על מנת להשיג מטרה זו, הוא השתתף בקונגרס אקס-לה-שאפל (אנ') ב-1818, שם הודיעו לו בסודיות על התחייבות של בעלות הברית להתערב פנימית בצרפת אם תתרחש תחייה של סממנים של המהפכה. בין השאר בזכות הידיעה המרגיעה הזו הוא עזב את תפקידו בדצמבר אותה שנה, בשל סירובם של עמיתיו לתמוך בשינוי חוק הבחירות. לאחר רצח אחיינו של המלך, שארל פרדינן, דוכס ברי, ופרישה כפויה של אלי דקאז, הוא נקרא שוב לראשות הממשלה (21 בפברואר 1821); אך מצבו היה בלתי אפשרי עקב התקפות פוליטיות מצד ה"אולטרה-מלוכנים" מצד אחד והליברלים מצד שני. ב-12 בדצמבר 1821, הוא התפטר שוב.
הוא נפטר משבץ מוחי, ב-17 במאי 1822.
לקריאה נוספת

Cynthia Cox, Talleyrand's Successor, London (1959) Amazon.com
Antonia Fraser, Marie Antoinette, The Journey, New York (2001) Amazon.com
A great part of Richelieu's correspondence with Carlo Andrea, count Pozzo di Borgo, John Capodistria and others, with his journal of his travels in Germany and the Turkish campaign, and a notice by the duchesse de Richelieu, is published by the Imperial Russian Historical Society, vol. 54.
There is an exhaustive study of his career by Léon de Crousaz-Crétet, Le Duc de Richelieu en Russie et en France (1897), with which compare an article by L. Rioult de Neuville in the Revue des questions historiques (Oct. 1897)
See also R. de Cisternes, Le Duc de Richelieu, son action aux conférences d'Aix-la-Chapelle (1898), containing copies of documents.
ביאורים

↑  תפקיד שנוסד על ידי המלך פרנסואה הראשון, מלך צרפת, מעבר לתפקיד הטקסי של הגשת החולצה למלך בבוקר הוא היה אחראי של הוצאות לשכת המלך
↑  הניסיון הכושל של המלך לואי ה-16 ובני משפחתו לברוח מפריז ולהצטרף לכוחות המלוכניים
↑  "הלשכה הבלתי ניתנת להשגה" - לשכת הצירים הראשונה שנבחרה לאחר הרסטורציה השנייה של בית בורבון בשנת 1815. היא נשלטה על ידי אולטרה-מלוכנים שסירבו לחלוטין לקבל את תוצאות המהפכה הצרפתית. השם נטבע על ידי המלך לואי ה-18, בהתייחסו לחוסר האפשרות לשתף פעולה עם הלשכה.
הערות שוליים

↑  Alexandrine Rosalie Sabine DE ROCHECHOUART in: geneanet.org
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Richelieu, Armand Emmanuel Sophie Septemanie du Plessis, Duc de, 1911 Encyclopædia Britannica
↑  Travels in Russia, and a residence at St. Petersburg and Odessa, by Edward Morton
↑  Odessa, 1812: Plague and Tyranny at the Edge of the Empire
↑  Migration and Disease in the Black Sea Region by Andrew Robarts, p. 148
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266901705171  PLWABN: 9810654955005606  BIBSYS: 98067794  BnF: cb121768790 (data)  GND: 119006200  ISNI: 0000 0000 6645 2860  LCCN: n91047221  Léonore: 122172  NTA: 07060360X  RERO: 02-A012364831  SELIBR: 222757  SNAC: w61j9nhn  SUDOC: 030331439  VIAF: 56652282   WorldCat (עם VIAF): 56652282 
פסל של איוואן מרטוס של הדוכס רישלייה באודסה
אמנות אפריקאית

אמנות אפריקאית היא מונח המתייחס בדרך כלל לאמנות שמקורה באזורים שמדרום לסהרה ביבשת אפריקה, ומוציא את אזור צפון אפריקה שכן ספג תרבויות ומסורות שונות לאורך שנים רבות.
האומנות האפריקאית לרוב אינה כוללת את האזורים הגובלים בים התיכון, בצפון היבשת, מאחר שהם ספגו תרבויות ומסורות שונות לאורך השנים. האומנות באזורים אלו נחשבה במשך שנים רבות חלק מהאומנות המוסלמית. גם האומנות האתיופית נבדלת מיתר היבשת, שכן ספגה מסורות נוצריות, בשונה מהמסורות האפריקאיות השולטות במרבית היבשת ובאסלאם המקובל בצפון היבשת.
יבשת אפריקה מכילה אנשים, חברות, תרבויות וציוויליזציות רבים בעלי ייחוד ספציפי, וכל אחד מהם מקבל את הנישה הייחודית שלו בתוך מונח האמנות האפריקאית. הגדרה זו עשויה לכלול גם פריטי אמנות של תפוצות אפריקה, וביניהם האומנות האפריקאית-אמריקאית והאמן הבריטי-ניגרי יינקה שוניברה (אנ'). על-אף הייחוד והמגוון הרחב של תרבויות באפריקה, ניתן לסווג את התרבויות החזותיות ביבשת בכמה נושאים אמנותיים מאחדים, וביניהם, מסיכות, טקסטיל, פיסול ואמנות גוף.
ציור בכנסייה באתיופיה
היסטוריה

שורשי האמנות האפריקאית עתיקים מאוד, ונעוצים בתקופה שקדמה לכתיבת ההיסטוריה. באזור הסהרה נמצאו ציורים חרוטים בסלע, שנשמרו כ-6000 שנים. האמנות באפריקה שמדרום לסהרה, הושפעה רבות מסגנונות אמנות מהמערב וממצרים העתיקה, ובצירוף עם האומנות המקורית מדרום היבשת התהוותה ל-'אמנות אפריקאית'. עושרו של הטבע שמקיף את יבשת אפריקה הוביל לכך שהאמנות הייתה לפרשנות מופשטת של בעלי-חיים, עולם הצומח ותופעות טבע גולמיות.
הפסלים העתיקים ביותר ממערב אפריקה שמוכרים, הם הפסלים של תרבות הנוק מאזור ניגריה, שמציגים דמויות עשויות חימר. ההערכה לגבי פסלים אלו היא שהם נוצרו בסביבות שנת 500 לפני הספירה.
שיטות מורכבות יותר של פריטי אמנות באפריקה שמדרום לסהרה פותחו בסביבות המאה ה-10, וביניהן נכללות עבודות הברונזה של בני שבט היורובה בניגריה.
הייצוג והשימוש באמצעים ויזואליים באומנות אפריקאית

באומנות האפריקאית ניכרת רתיעה ופחד ליצור יצירות שמייצגות באופן מדויק דמויות ספציפיות. ייצוג כזה מעיד, על-פי האמונה האפריקאית, על זימון כוונות זדוניות ועוררות של כעס וזעם. האומנות האפריקאית משתמשת לרוב במינימום ההכרחי על-מנת לזהות אדם מסוים, ונמנעת משימוש בפרטים שעלולים לפגוע באדם הפרטי. לעומת זאת, ביצירות המצריות, המגיעות מצפון היבשת, ניכר הניסיון ליצור יצירות המשקפות את האדם בצורה אמיתית ומוחשית.
באמנות האפריקאית ניכרת ההעדפה ליצירות תלת-ממדיות על פני יצירות דו-ממדיות. אפילו ציורים אפריקאים ופריטי לבוש אפריקאים רבים נעשו תוך כוונה ליצור תחושה של תלת-ממדיות. ציורים על בתים נעשים לעיתים בצורה מתמשכת על פני הבית, בהמשכיות שמכריחה את המתבונן ללוות את היצירה ולהסתובב במקביל אליה על-מנת להרגיש אותה באופן אופטימלי ומלא. בדים מעוצבים נלבשים כפריטי לבוש דקורטיביים וטקסיים שהופכים את הלובש אותם למעין פסל חי. למעשה, בשונה מהאמנות המערבית הסטטית, האומנות האפריקאית משקפת אנימציה ותנועה.
חומרים

אמנות אפריקאית באה לידי ביטוי במגוון צורות וסגנונות, והיא עשויה מחומרים שונים. תכשיטים מהווים פריטי אמנות פופולריים, והם משמשים לציון מעמד, השתייכות לקבוצה מסוימת, או כעיטורים אסתטיים בלבד. תכשיטים אפריקאים עשויים ממגוון חומרים, לדוגמה אבן עין הנמר, המטיט, סיבים של צמחים, קליפות קוקוס, קליפות עצים וחרוזים.
הפסלים האפריקאים יכולים להיות עשויים מעץ, קרמיקה, או אבן.
הטקסטיל אפריקאי מורכב מסוגים רבים של חומרים וביניהם: KITENGE האפריקאי, Bògòlanfini, Kente cloth.
דרך נפוצה להכנת פסיפס במערב אפריקה היא באמצעות כנפיים של פרפרים וחול צבעוני.
אומנות אפריקאית בראייה מגדרית

חפצי האמנות באפריקה שמדרום לסהרה, פותחים צוהר לבחינת ההבניות התרבותיות המגדריות בקבוצות השונות בחברה האפריקאית, על ידי התבוננות בתפקידים של הגברים והנשים בכלל תחומי החיים. חפצי האמנות מצביעים גם על השינויים במצב הסוציו-אקונומי, שמשתקפים באמצעות שינויים בסגנון, בחומרים, בטכנולוגיה ובדרכי ההפצה של פריטי האמנות.
האמנות האפריקאית הוכרה על ידי האירופאים כאמנות רק בעשורים הראשונים של המאה ה-20, וכללה בשנות ה-70 רק מסכות ופיסול פיגורטיבי. פרטי אמנות אלו נעשו אך ורק על ידי הגברים, שכן נשים באפריקה לא עסקו בגילוף עצים או בעבודה עם מתכת. תחומי עשייה כמו קרמיקה, קליעה, דקורציה וסגנונות נוספים המזוהים עם עבודה של הנשים, נחשבו לפחות ערכיים ולכן התעלמו מהם.
סיבה נוספת לכך שהתעלמו מהאמנות של הנשים היא היעדר חשיפה של האמנות הנשית לקהל הרחב. נשים, לעומת גברים, מוגבלות הרבה יותר בפעילויות שלהן, הן נשארות במסגרת העבודה הביתית, ולא יוצאות לתחום הפומבי. האומנות הגברית חשופה הרבה יותר לעין הציבור ולכן נתפסת כמרשימה יותר.
העשייה האמנותית באפריקה מחולקת באופן ברור על ידי מגדר. אמנם תמיד יש יוצאים מן הכלל, אך לרוב הנשים האפריקאיות עובדות עם חימר וחומרים טבעיים אחרים בתחום הקדרות והצביעה, בעוד הגברים עובדים עם עץ ומתכות בתחום הפיסול. תחום אומנות המשותף לנשים וגברים הוא האריגה, כאשר השוני בעבודת שני המגדרים בא לידי ביטוי בטכניקת העבודה. במערב אפריקה, גברים אורגים רצועות ארוכות ורחבות במכונת אריגה אופקית, ונשים אורגות בדים רחבים יותר במכונת אריגה אנכית.
דוגמה לכך היא חלוקת התפקידים בשבט היורובה בניגריה, בו נשים אורגות פריטים מיוחדים לאירועים שונים, כמו טקסי קבורה, והגברים אורגים פריטים לשימוש יומיומי. דעה רווחת בתרבות האפריקאית היא שהגברים מקבלים השראה מהאבות הקדמוניים שלהם והנשים לא, שכן אין להן צורך בהשראה זו מתוקף התעסקותן בתחום המלאכה הביתית.
מסכות > השימושים במסכות אפריקאיות

למסכה היו שני תפקידי מפתח באפריקה. האחד היה תפקידה הציבורי, לדוגמה בטקסים חקלאיים או לוויות, בהשתתפות הקהל. תפקידה השני היה פרטי, הידוע רק לחברי האגודה הסודית (בטקסי חניכה למשל, אם כי בתום טקסים מסוימים, החברים החדשים הופיעו באופן פומבי). הטקסים העיקריים שבהם השתמשו במסכות: טקסים של קוסמולוגיה, מיתוס וגיבורים או בעלי חיים מיתולוגיים או אגדיים, חגיגות חקלאיות, הלוויות או קבורות, כתות של אבות קדמונים, טקסי חניכה, טקסים קשורים.
חגיגות חקלאיות: האפריקאים קיימו טקסים חקלאיים בשלבים שונים של מחזור היבול, החל מפינוי (ולעיתים קרובות גם חריכת) האדמה, ואחריו השתילה, קצירת הפירות הראשונים, הקציר ומילוי חנויות האוכל. הרעיון הבסיסי ביסודן של החגיגות הללו היה קדושת האדמה, השייכת לאבות הקדמונים או ל"אדוני האדמה"; כלומר, הקציר המוצלח היה תלוי בברכתם של אבות קדמונים אלה, או בחלק מהמקרים, ברצונה הטוב של אלת האדמה.
טקסי קבורה: האפריקאים השתדלו ללא הרף לשמור על קשר עם נשמותיהם של האבות הקדמונים שלהם, לעתור אליהם ולהשיג את ברכותיהם. קורבן דם של בעלי חיים שהוקרב למסכה המגלמת בתוכה את רוח המת, שאפה להזין את הרוח כדי להגדיל את החיוניות והיעילות שלה בסיוע לחיים. קורבן הדם נועד להשיג הצלחה והגנה עבור השבט, בין אם בהבטחת קציר טוב, ירידה של גשמים, בריאות, פתרונות לבעיות ומגוון משאלות שונות. האפריקאים השתמשו במסכות בסוף האבל, ככל הנראה כדי להגביל את תקופת הצער העמוק על ידי הכרזה כי יש לאדם זכות לשכוח את המוות. עם זאת, האדם שמר על יחסיו עם רוח המתים, ובכך יצר את הבסיס לכת האבות הקדמונים.
כתות של אבות קדמונים: טקסי הקבורה היו ביטויים פומביים שבהם הרקדנים רעולי הפנים ביצעו את תפקידם הטקסי בהשתתפות הקהל. לעומת זאת, כת האבות הייתה עניין פרטי יותר. בני המשפחה ביצעו את התפילות שלהם, בהן הם כיבדו את זיכרון המתים, למספר רב של פסלי אבות שהוחזקו בצריף מיוחד.
טקסי חניכה: מסכות שנעשה בהן שימוש כחלק מטקסי חניכה שונים נשמרו בסוד, משום שבכפרים שונים מותר היה רק לאנשים מסוימים לצפות בטקס והיו מבצעים אותו אנשי אגודות סודיות, שאליהן יכולים להשתייך רק אנשים מיוחדים מהקהילה שעוברים לכך הכשרה בילדותם. אך, במצבים שונים ניתן היה לראותן, כמו לאחר הטקס, אז היו האנשים שעברו אותו מופיעים איתן. המסכות ששימשו בטקסי החניכה של הנער, בהן הוא הופך לשותף אחראי בחברה שלו, היו משכן לרוחות האבות שלימדו אותו את קוד ההתנהגות הנכון. המסיכה נלבשה על ידי אדם בוגר והסתירה את זהותו, דבר שאיפשר לו לבסס את סמכותו ואיפשר לקו ההתנהגות שהוא הנחה להיות מקודש ומחייב. כלומר, המסכה לא הייתה רק כלי של כוח, אלא גם סמל מופשט של חוק וסדר.
שימושים אחרים: מלבד כל השימושים שהוזכרו לעיל, מסכות שימשו גם לאכיפת החוק ושפיטת סכסוכים, ריפוי, גירוש שדים, מלחמה במכשפים, הטלת לחשים, מניעת אסון; קבלה של אורחים וצ'יפים (chiefs), רווחה חברתית ועזרה הדדית, התרעה מאש, ציד ועוד.
פיסול

הפסלים העתיקים ביותר שמקורם באפריקה שמדרום לסהרה, הם כאמור הפסלים של שבט הנוק בניגריה. פסלים אלו עשויים מטרקוטה, קרמיקה עשויה חרס המשמשת ליצירת כלים, והם המזוהים ביותר עם תרבות הנוק, שנחשבת לאחת מהציוויליזציות העתיקות והמפותחות ביותר במערב אפריקה. התקופה בה מתוארכת תרבות הנוק היא בין 900 לפנה"ס ועד ל-200 לספירה, אך יש חוקרים שטוענים כי התרבות החלה מהמחצית של האלף השני לפנה"ס (1500 לפנה"ס לערך) ועד תחילת הספירה הנוצרית שנת 0.
פסלי הטרקוטה הם בין החפצים המזוהים ביותר עם היבשת האפריקאית, וקיימת הסברה כי תרבות הנוק הייתה לראשונה שעיבדה ברזל מבין כלל הציוויליזציות שמדרום לסהרה. פסלי הנוק החלו למעשה את העשייה בפיסול מחוץ לגבולות מצרים.
לאורך ההיסטוריה ניכר כי האפשרויות של דגמי פסלי הנוק היו כמעט ובלתי מוגבלות. פסלים שונים ייצגו חולי, מלחמה, אהבה ומוזיקה. לדוגמה, נמצא פסל של גבר ואישה כורעים זה מול זה, וזרועותיהם כרוכים סביב השני בחיבוק אוהב. דוגמה נוספת היא של אסירים הקשורים בשלשלאות באזור הצוואר והמותניים. ודוגמה אחרת היא של דמות של גבר בעל שפם דקיק ופה פעור, כאילו עוסק בשירה, ודמות של גבר שאוחז בין רגליו בתוף, כשיקוף של העולם המוזיקלי המקומי.
ואולם, על אף הגיוון הרב בדמויות הנוק, קיימים מאפיינים שחוזרים על עצמם בפסלים באזורים נרחבים לאורך השנים. הדמויות הן כמעט תמיד בעלות ראש גדול, עיני שקד ושפתיים פשוקות, ולרוב בעלות תסרוקות או כובעים מפוארים, אשר סימלו את מעמדם החברתי. תנוחה נפוצה היא של גבר יושב וצופה לאופק, כשידיו מונחות על ברכיו. תנוחה שכזו אף הייתה למושא העתקה וזיוף של חקייני פסלים רבים. עיצוב עיני השקד והשפתיים הפשוקות מהווים מאפיינים אמנותיים שחזרו על עצמם במשך אלפי שנים אחרי שתרבות הנוק הסתיימה.
בחינה מיקרוסקופית של הפסלים מראה כי החימר ככל הנראה הגיע ממקור יחיד ולא ידוע, עובדה אשר יכולה להצביע על מחוז משותף ומרוכז של תרבות הנוק. מעבר לכך, במקרים שונים נמצאו פסלי הנוק בכמויות רבות באזורים מוגדרים, דבר שמעיד על אוכלוסייה גדולה.
מעט מאוד ידוע על האופן בו נגדעה תרבות הנוק. הסבר אפשרי לסיום תקופת הנוק כוללים ממצאים מדעיים המתארים ירידה חדה בהיקף של חרסינה וטרקוטה בשכבות הקרקע מהתקופה הרלוונטית.
היסטוריונים בתחום האומנות נהגו לראות באומנות הנוק כתופעה בודדת, כשריד בודד המנותק מרצף האומנות האפריקאית. אולם, במחקר המודרני בוחנים ציוויליזציות מאוחרות יותר בדרום ניגריה אשר רכשו כישורי עיבוד מתכות, דיוקנאות נטורליסטיות ויכולות נוספות ומקובל לחשוב שמקורם מתרבות הנוק.
תרבות האיפה (ife) צמחה בדרום-מערב ניגריה, והתמחתה גם היא בתחום הפיסול. ישנם חוקרים בתחום הטוענים שתרבות האיפה הושפעה מתרבות הנוק בתחום האומנות ושאבה את סגנונה ממנה. אולם ישנם חוקרים שטוענים שאין הוכחות לכך שאנשי האיפה נחשפו לפסלי הטרקוטה של תרבות הנוק, ולכן על אף הדמיון הרב בחפצי האומנות של שתי התרבויות אין ביניהן קשר של השפעה אחד על השני. בני האיפה ידועים כאמור בפיסול באמצעות ברונזה נטורליסטית, אבן וטרקוטה, ותקופת השיא של הביטוי האומנותי של בני האיפה הייתה בין השנים 1200 ל-1400 לספירה. הפסלים שיצרו היו בדרך כלל ראשים ודמויות אנושיות אחרות, בגדלים שונים ועם חריטות שונות על גביהם, ונמצאו עליהם מגוון רחב של סימוני גוף בכלל וצילוקים באזור הפנים בפרט. חפצי אומנות נוספים שמזוהים עם בני האיפה הם חרוזי זכוכית שהתגלו האתרים מרוחקים כמו מאלי, מאוריטניה וגאנה.
אמנות גוף

אמנות גוף היא תחום אמנות רחב מאוד ונפוץ באפריקה שמדרום לסהרה. זהו כלי לביטוי עצמי הן מבחינה אסתטית, והן מבחינה רוחנית.
ציורי גוף בקרב שבט הדנגמה (dangme) בדרום גאנה נפוצים בעיקר בקרב הנשים בשבט, והם נעשים באמצעות גירים, תערובות של ירקות ופחמים. כוהנות הדת האפריקאיות נוהגות לצייר על גופן לקראת אירועים מיוחדים, טקסים וריטואלים דתיים. כוהנות הדת מעטרות את גופן או בעיטורים מקובלים המציינים את המאפיינים של האל הספציפי אותו מייצגת הכוהנת, או שבמקרים מיוחדים מתרחש תהליך שבו נכנסת הכוהנת לטראנס, והאל הספציפי מביא לידי ביטוי דרישה לעיטורים שהוא רוצה שיעטרו את גופה של הכוהנת. תהליך הציור על הגוף עשוי להימשך שעות רבות, ולהתלוות בחוויה עוצמתית ומיוחדת.
הפיגמנט הלבן הוא הפיגמנט הנפוץ ביותר בציורי הגוף של שבט הדנגמה בדרום גאנה, ועיצובים וסימונים שונים מצביעים על האלים השונים, על דתות ועל מעמדות חברתיים (צ'יפים ומלכים סומנו בעיטורים מיוחדים וכך הובדלו מיתר האנשים).
מסורת מיוחדת של אמנות גוף ופנים נפוצה בקבוצות נשים בליבריה ובסיירה לאון, אשר מדריכות נערות בתהליך התבגרותן. תהליך זה מלווה באמצעות טקסים מסורתיים שונים, אשר במהלכם המשתתפות עוסקות בצביעת הפנים ובציורי גוף.
תחום עיסוק נוסף של נשים באפריקה, ובייחוד בניגריה, הוא סימון הגוף וצילוקים. הצילוקים נעשים על ידי נשים בתהליך הכולל מספר שלבים, מתחיל מגיל שש ומסתיים בבגרות. כל שלב בתהליך הזה מלווה בריטואלים קבועים. הצורות והסמלים של הצילוקים משקפים שלבים חשובים בתהליך ההתבגרות של הילדה. הצלקת הראשונה למשל, נעשית ליד הטבור, כדי להדגיש את הפוטנציאל שלה לפריון. צילוקים אלו נמשכים שנים כואבות וטקסים רבים, עד שנחשבים לבעלי השפעה. תהליך זה נתפס כתוסף אסתטי ומדגיש את זהות הנערה בהפיכתה לאישה בוגרת, עם כל המשמעויות הנלוות לכך בחברה.
טקסטיל

בקרב שבט היורובה, בדרום-מערב ניגריה ובדרום מזרח בנין, האגונגון (Egungun) מתייחס לכלל הדמויות חובשות המסכות במסגרת מיצגי מסכות או טקסים אחרים. לרוב, הכוונה בשימוש במונח זה מתייחסת לטקסים שנתיים של התקשרות עם האבות הקדמונים וזימונם. במהלך טקסים אלו מבקשים המשתתפים לכבד את השושלת של אבותיהם הקדמונים ולקבל את ברכתם. תלבושות האגונגון חובות בתוכן עוצמות אשר משתחררות עם לבישתן והתחלת טקס האגונגון.
משמעות הבדים בעולמם של היורובה היא מרכזית מאוד, ומלווה אותם בכל תחומי החיים. עירום מבחינתם משקף ינקות, חוסר שפיות או חוסר אחריות חברתית. תלבושותיהם משקפות את מעמדם החברתי ורמת היוקרה המיוחסת להם – ככל שעולה רמת התכנון והפירוט של הבגד, כך מזוהה האדם כבעל מעמד חברתי גבוה יותר. תלבושות האגונגון מורכבות ממספר שכבות בד יקר, אשר משקף את העושר והסטטוס החברתי של המשפחה, כמו גם את כוחו של האב הקדמון.
השכבה הראשונה של הבגד, זו הקרובה ביותר לגוף האדם עשויה מ- "aso oke", בד מפוספס בגוונים לבן ואינדיגו (גוון כחול כהה). בד זה מדמה את המעטה איתו עוטפים את המת. בד זה, ביחד עם רשת לאזור הפנים והידיים, תפקידם לכסות את כל הגוף ובכך להבטיח את האנונימיות של לובש הבגד. מעל שכבת בד בסיסית זו, מתווספות שכבות בד נוספות, דשי בגד, כמעין כנפיים אשר מסתחררות ונפתחות עם תנועת הסיבוב של לובש התלבושת, ויוצרות "רוח של ברכה". שכבות אלו מעוטרות בטלאים, מקלעות, נצנצים וקמעות להגנה מפני אויבים.
תלבושות אלו נשמרות ומתחדשות בכל שנה לשימוש חוזר, אך קיימים מקרים בהם האב הקדמון דורש תלבושת חדשה, ומגויסים מאמצים רבים להכנתה.
חברת האגונגון מורכבת מגברים ונשים, אך הגברים הם היחידים שמורשים ללבוש את התלבושות לטקסים. הנשים יכולות להשתתף בשירה ובתפילה שמלווה את פסטיבל האגונגון.
הצבעים המזוהים עם הגברים באפריקה נהגו להיות צבעים חזקים ובולטים ואילו הצבעים המזוהים עם הנשים היו יותר עדינים. ניכר כי הגבולות הללו היטשטשו. בתרבויות אפריקאיות רבות הצבעים לבן ואדום מזוהים עם המוות.
הטקסטיל באפריקה מסמל קבוצות אתניות, ואת זהותן. בניגריה לדוגמה, כאשר יוצאים לטיול או הולכים לאירועים מחוץ לאזור מגוריהם, נהוג ללבוש את אותו סוג הבגד וצבעו, או לפחות להחזיק בקו אחיד וייחודי.
אחד מהסממנים המוכרים של התרבות והמורשת האפריקאית בתחום הטקסטיל הוא בד הקנטה שמקורו בגאנה. בד הקנטה הוא סוג של בד עשוי ממשי ומכותנה שזור ברצועות, אשר נוצר לראשונה על ידי בני שבט האקן בגאנה וממלכת אשנטי. לאורך השנים אומץ הבד על ידי אנשים מחוף השנהב ומדינות אפריקאיות אחרות. במקור בד הקנטה נחשב לתלבושת מלכותית שנלבשה על ידי המלכים אך ורק באירועים חגיגיים יוצאי דופן, אך עם הזמן הפך לנפוץ יותר ויותר וחגיגיותו נחלשה.
מקור השם קנטה (kente) מגיע מהמילה kenten שמשמעותה בשפתם של שבט האקן היא סל, ומתייחסים אליו כאל בד שארוג כמו סל.
ניתן לזהות את בד הקנטה על-פי הצורות והדוגמאות הססגוניות והמרהיבות, בצבעים בהירים, צורות גאומטריות ועיצובים נועזים. מעבר לכך, לצבעים של בד הקנטה יש משמעויות שונות:
שחור – התבגרות והעצמה של אנרגיות
כחול – שלווה, הרמוניה ואהבה
ירוק – צמחייה, שתילה, קצירה, גדילה והתחדשות רוחנית
זהב – מלוכה, עושר, סטטוס חברתי גבוה, תהילה וטוהר רוחני
אפור – טקסי ריפוי וטיהור הקשורים לאפר
בורדו – הצבע של אמא אדמה, מקושר לריפוי
ורוד – מהות החיים הנשית, תצורה עדינה ומתונה יותר של הצבע אדום
סגול – היבטים נשיים של החיים, נלבש בדרך כלל על ידי נשים
אדום – סיטואציות פוליטיות וחברתיות, שפיכות דמים, טקסי מוות והקרבה
כסף – שלווה, טוהר ושמחה. מזוהה עם הירח
לבן – טיהור, קדושה ואירועים חגיגיים
צהוב – יוקרה, מלכותיות, עושר, פריון ויופי