stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הירסוטיזם
בדיקות מעבדה

חוקרים חלוקים באשר לשאלה אילו אנדרוגנים יש לבדוק בדם לצורך הערכה של הירסוטיזם. להלן מספר דרכים לצורך הערכה של פתולוגיות שונות המביאות להירסוטיזם:
טסטוסטרון- רמות הנמוכות מ-200 ננוגרם לד"ל כמעט תמיד ישללו גידולים המפרישים טסטוסטרון. במידה ולאישה יש הירסוטיזם, בנוכחות רמות נורמליות של טסטוסטרון, ייתכן ויש עליה באפקט של האנדרוגן- יש לבחון האם רמות החלבון SHBG ירדו וכתוצאה מכך עלו הרמות "החופשיות" של טסטוסטרון.
DHEAS- גם רמות נורמליות או מעט גבוהות של הורמון זה שוללות פתולוגיה משמעותית באדרנל.
אבחון של היפרפלזיה מולדת של בלוטת האדרנל נעשית על ידי מדידת ההורמון 17a-hydroxyprogesterone. רמותיו גבוהות של הורמון זה (בעיקר, מעל 400 ננוגרם לד"ל) מעידות על מחסור באנזים 21 hydroxylase.
רמות ההורמונים FSH, LH: רמות גבוהות של ההורמון LH, בפרט כאשר היחס LH:FSH גבוה מ-3, מחשידות לקיום תסמונת השחלות הפוליציסטיות. עם זאת, מדד זה אינו רגיש וספציפי מספיק.
רמת פרולקטין גבוהה מעט יכולה להצביע גם על תסמונת השחלות הפוליציסטיות, כאשר רמות הגבוהות מ-200 לרוב מצביעות על קיום פרולקטינומה.
מבחנים נוספים להערכת תסמונת קושינג.
אבחנה מבדלת

יש להבחין בין תופעה של הירסוטיזם לבין מצבים אחרים- כגון ויריליזם (הכוללת סממני גבריות נוספים כגון אקנה, שמנוניות של העור, התקרחות גברית, קליטוריס מוגדל, התעבות הקול, התפתחות גברית שרירית ואטרופיה של השדיים), או היפרטריכוזיס - זהו מצב של גדילה עודפת של שיער, אולם לא שיער המופיע באזורים "גבריים" אלא יותר שיער בזרוע, ברגל התחתונה או בראש עצמו. היפרטריכוזיס נובע בחלק מן המקרים כתוצאה משימוש בתרופות מסוימות (מינוקסידיל, דיאזוקסיד, פניטואין), מצבי רעב, טראומה לעור, או מחלות כגון פורפיריה, יתר פעילות בלוטת התריס ומחלות נוספות.
טיפול

הטיפול הרפואי מתחלק בהתאם לרמת החומרה של ההירסוטיזם, בממצאים הגופניים בבדיקה וברצון האישה להרות, במידה וקיים.
הטיפול התרופתי המוצע לנשים כולל 4 קבוצות תרופות עיקריות: גלולות למניעת הריון, אנלוגים של GNRH, אנטגוניסטים של הרצפטור לאנדרוגן, וסטרואידים.
גלולות למניעת הריון - הגלולה המשולבת ניתנת במקרים רבים של תלונות על הירסוטיזם, כששני מרכיביה - פרוגסטרון ואסטרוגן, מביאים להפחתת התשעורת. פרוגסטרון פועל בדרך של חסימת ההורמון LH, המביא לכך שתהליך ייצור הטסטוסטרון בשחלה יורד, וניתן לראות תוך שבוע ממועד תחילת השימוש בגלולות ירידה ברמות הטסטוסטרון בדם. הרמות יכולות לחזור לרמות נורמליות תוך 3 חודשי שימוש. המרכיב האסטרוגני פועל להעלאת הייצור של החלבון SHBG בכבד, אותו חלבון הנושא טסטוסטרון. ככל שרמת חלבון זה עולה, כך קטן אחוז הטסטוסטרון החופשי בדם. בנוסף לפעולות אלו, גלולות למניעת הריון משפיעות גם על הורדת אנדרוגנים המיוצרים בבלוטת האדרנל.
אגוניסטים של GNRH - אנלוגים או אגוניסטים של ההורמון GNRH המופרש מההיפותלמוס, מביאים להקטנת ההפרשה של גונדוטרופינים- LH ו- FSH, ומכאן להפחתת ההפרשה של אנדרוגנים ואסטרוגנים מהשחלה. יצוין כי לטווח הקצר GNRH מגרה ייצור של אסטרוגנים ואנדרוגנים מהשחלה, אולם בשימוש ארוך טווח הוא מביא לירידה בייצור של אסטרדיול, טסטוסטרון ואנדרוסטנדיון. יצוין, כי שימוש ממושך של GNRH אגוניסטים עלול להביא לתופעות כגון אוסטאופורוזיס לאור הדיכוי של אסטרוגן.
אנטגוניסטים לרצפטורים אנדרוגניים: קיימות כיום 4 תרופות שהן אנטגוניסטיות לרצפטורים אנדרוגניים: ציפרוטרון אצטט: תרופה שפועלת כמעכב תחרותי של דהידרוטסטוסטרון, והורדת רמות האנזים 5α-Reductase. לתרופה זו קיימות תופעות לוואי שונות ובכמה מחקרים נמצא כי התרופה ספירונולקטון יעילה כמוה אולם כוללת פחות תופעות לוואי. ספירונולקטון היא תרופה אנטגוניסטית לאלדוסטרון ובאופן מסורתי משמשת לטיפול ביתר לחץ דם. עם זאת לתרופה זו נמצא אפקט נגד הירסוטיזם- כמעכב ברצפטורים לדהידרוטסטוסטרון. תרופה זו גם מורידה רמות טסטוסטרון על ידי עיכוב פעילות ציטוכרום P450. תוצאות לרוב נראות תוך 2-5 חודשים. פלוטמיד היא תרופה פוטנטית יחסית, אנטי-אנדרוגנית, אשר מעכבת באופן תחרותי רצפטורים לאנדרוגנים. תרופה זו כוללת מספר תופעות לוואי, ולרוב ניתנת במקרים של הירסוטיזם עיקש. יש לבדוק את רמת אנזימי הכבד מדי פעם בעת שמשתמשים בתרופה זו, הנחשבת גם לתרופה טרטוגנית (ועל כן אין להשתמש בה בהריון). פינסטריד היא תרופה חדשה יחסית לשימוש נגד הירסוטיזם. התרופה היא מעכב סלקטיבי של האנזים 5α-Reductase, והיא מונעת את המעבר של טסטוסטרון למטבוליט היותר פוטנטי שלו - דיהידרוטסטוסטרון. תרופה זו הוכיחה יעילות בכעד 86% מן המטופלים, ותופעות הלוואי בשימוש בה קלות וכללות כאבי ראש וכאבי בטן.
גלוקוקורטיקואידים (סטרואידים): התרופה דקסמתזון ניתנת למקרים בהם ההירוסטיזם משולב עם היפר-אנדרוגניזם שמקורו מהאדרנל. עם זאת, השימוש בתרופה זו הוא פחות נפוץ לאור תופעות הלוואי הקיימות בשימוש בסטרואידים לטווח ארוך, והעובדה שתרופות אלו פחות יעילות מתרופות אנטי-אנדרוגניות. עם זאת, השימוש בהן יכול להיות מוצדק אצל חולות מסוימות, היות שמידע עדכני גורס כי שימוש בדקסמתזון יחד עם שימוש ב- GNRH אגוניסטים, העלה את משך הזמן ללא הירסוטיזם גם לאחר הפסקת הטיפול. הטיפול בגלוקוקורטיקואידים הוא גם קו הטיפול הראשון למקרים של היפרפלזיה מולדת של האדרנל.
קיימות תרופות נוספות שיכולות לטפל בהירסוטיזם. למשל, דופמין, סימטידין, טרוגליטזון וקטוקונזול.
ראו גם

הסרת שיער
היפרטריכוזיס
הערות שוליים

↑  שַׂעֲרָנוּת במילון מונחי רפואה (תרצ"ט–תש"ט), באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000296763  NKC: ph684612 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
עולם המתים בתרבות הקלאסית

ערך זה עוסק בעולם המתים במיתולוגיה, הנקרא בעברית גם "השְׁאוֹל". אם התכוונתם ל"שְׁאוֹל" במשמעותו התנ"כית, ראו .
כד עם דמותו של הרמס היושב על סלע ומתכונן ללוות נשמה לעולם המתים (450 לפנה"ס בערך)
עולם המתים בתרבויות היוונית והרומית שימש לרוב כחלק בלתי נפרד מהמיתולוגיות, מהפילוסופיות השונות ומהפולחנים שרווחו בקרב אנשי העת העתיקה. עולם המתים נזכר כמקום שאליו הגיעו נשמות בני האדם לאחר המוות, שם נשפטו וקיבלו גורל חדש מידי אלי עולם השְאוֹל בהתאם לאופן שבו התנהגו בחייהם. במקביל לסיפורי המיתולוגיה על עולם זה, התפתחו פולחנים ואמונות שונות בכל הנוגע לפילוסופיה וקבורה, אשר השפיעו על התרבות היוונית והרומית במרחב הציבורי והפרטי.
עולם המתים במיתולוגיה היוונית והרומית

ניתן לראות אזכור לעולם המתים ביצירות שונות לאורך התקופה, בהן "אינאיס" מאת ורגיליוס, "האודיסאה" מאת הומרוס, "המיתוס של אר" (אנ') מאת אפלטון ועוד.
עולם המתים במיתולוגיה היוונית והרומית > גאוגרפיה

על פי המיתולוגיות, אף על פי שהמבנה הגאוגרפי של עולם המתים לא ברור, ניתן לראות קווים דומים ביצירות השונות, וכמו כן, לרוב מופיעים או מוזכרים אותם אלים ומקומות – כך שלעיתים רק שמם שונה, אך תפקידם בדרך כלל נשאר זהה.
עולם המתים במיתולוגיה היוונית והרומית > גאוגרפיה > מקומות

בניגוד לדתות מסוימות בו עולם המתים מתואר עם אש תמידית, במיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הרומית המקום מוצג כקר, חשוך, מלא רוחות ונהרות זורמים. על פי המיתולוגיות, בעולם המתים קיימים שישה נהרות – סטיכס, אכרון, לתה, פלגתון (Phlegethon), קוקיטוס (Cocytus), ואוקאנוס, שלחלקם תפקיד משמעותי בחייהם של האלים ושל נשמות המתים.
הנהר אוקאנוס מוזכר ביצירות רבות גם כאחד מהטיטאנים (ילדיה של גאיה) וגם כנהר המקיף את עולם החיים תשע פעמים בצורת טבעת, ממנו נשפכים שאר נהרות עולם המתים – כמו נהר הסטיקס.
נהר הסטיכס מוזכר ביצירות אינאיס, האודיסאה, תיאוגוניה ועוד. לנהר הסטיכס היה תפקיד חשוב בעולמם של האלים שנשבעו במימיו. אם אל או אלה הפרו את שבועתם, הם היו נכנסים לתרדמת של כשנה, שלאחריה היו מגורשים מחברת האלים לתשע שנים נוספות. אף על פי שנהר הסטיכס מתואר לרוב כמקיף את עולם המתים, במיתולוגיות מוזכר כי הנהר הראשון אליו הגיעו הנשמות היה נהר ה-"אכרון", שם כארון העביר את נשמות המתים לצד השני, והדבר אף התקבע בפולחנים השונים בתרבות הרומית והיוונית.
בפואמה תאוגוניה, שנכתבה על ידי הסיודוס במאה ה-8 לפנה"ס, המשורר מכנה את עולם השאול בשם טרטרוס, מתאר את דיירי המקום, את האזורים השונים בו ואף מסביר כמה רחוק הטרטרוס נמצא מתחת לאדמה עלייה חיים בני-האדם:
"אם סדן ארד יושלך משמים,
הוא ייפול תשעה ימים ולילות
עד שינחת על פני הארץ ביום העשירי.
כך, סדן ארד שיושלך מן הארץ
ייפול תשעה ימים ולילות
עד שינחת בטרטרוס ביום העשירי".
המרחק המתואר ביצירה של הסיודוס, חוזר גם ביצירות אחרות, כמו בספר השישי בפואמה אינאיס, שנכתבה במאה ה-1 לפנה"ס על ידי ורגיליוס. בספר זה, ורגיליוס מתאר את הירידה של הגיבור אינאס אל עולם השאול, ואף על פי שהמשורר מציין כי "הטרטרוס" הוא חלק נפרד בתוך עולם המתים, התיאור של מרחק הטרטרוס מהאדמה, דומה לזה של הסיודוס ב-תאוגוניה: "[...] מאחור שוקע הטרטר, מטה פי שנים עמוק הוא משיא הררי האולימפוס, המתנוסס לשחקים וראשו לשמים יגיע". כלומר, תפקיד המקום שונה בהקשרו לעולם המתים, אך תיאורו דומה בין היצירות השונות.
ניתן לראות במיתולוגיות גם אזכור למקומות שונים בתוך עולם השאול, הנקשרים עם נשמות המתים החיות שם – כמו שדות האליסיום. ביצירה האודיסאה, שנכתבה על ידי הומרוס במאה ה-8 לפנה"ס, מסופר כי מנלאוס יגיע לאחר מותו לשדות האליסיום, שמתוארים כמקום הנמצא בקצה העולם, בו אנשים חיים ללא דאגה וללא איתני הטבע שעלולים לפגוע בהם. ביצירה מעשים וימים, שנכתבה על ידי הסיודוס, גם היא במאה ה-8 לפנה"ס, מוזכרים שדות האליסיום בשם "איי הברוכים", אך המראה שלהם לא מתואר, והמשורר מציין כי רק הדור הרביעי של בני-האדם זוכה להגיע אליו: "[...] גזע נוסף, רביעי, עם יתרון בסגולה ובצדק [...] דור אלוהי של אישים גיבורים שזכו לתואר חצאי האלים, [...] אלה מתגוררים בנפש פנויה מכל צער באיי הברוכים שליד סאון נבכי אוקיינוס". בפואמה אינאיס, שנכתבה במאה ה-1 לפנה"ס, המקום מתואר כחלק מהממלכה של הדס, ואף מתואר הטקס שאותו היה צריך לבצע אינאס על מנת לפתוח את הדלת לשדות האליסיום: "חרש נגע אז אינאס בסף ויז ממי-נחל על שמלתו ויתקע את זמורת הזהב מול הפתח. ובהקריבם מנחתם לאלה, [...] גן-השמחה יפתח לקראתם [...]"
כלומר, "שדות האליסיום" מתואר ביצירות באופן דומה, אך הנשמות הזכאיות להיכנס אליו משתנות מיצירה ליצירה בהתאם לתקופה שבה נכתבו, כך שבדרך כלל, מדובר בנשמות של חצאי-אלים או אנשים שהיו טובים בחייהם. כמו: קדמוס, אכילס, פלאוס (Peleus) ועוד.
עולם המתים במיתולוגיה היוונית והרומית > גאוגרפיה > נשמות המתים

הנשמות הנמצאות בעולם המתים (בין אם הן מופיעות ב"שדות האליסיום", "טרטרוס", "אכרון" וכדומה) מתוארות כמופיעות בצורתן הגופנית, כפי שנראו בחייהן, אך למרות זאת נראו ערטילאיות, ומי שהיה בין החיים וביקר אותן, לא היה יכול לגעת בהן. בנוסף, הנשמות התהלכו במעין מצב של חוסר-הכרה ולא היה ניתן לתקשר איתן עד אשר הן שתו מספיק דם שהקריבו עבורן. כלומר, שתו מספיק מתמצית החיים.
נשמות המתים לרוב מתוארות בסיפורים על גיבורים שירדו אל עולם השאול, בדרך כלל על מנת לדבר עם הרוחות, לקבל נבואה או לבצע משימות שהטילו עליהם האלים.
אחד מהסיפורים הידועים ביותר המתאר מסע לעולם המתים, מתואר בספר האחד-עשר בפואמה של האודיסאה, ובו מסופר על המסע לשאול שעשה אודיסאוס, בעצת קירקה, כדי שיוכל לשאול את רוחו של הנביא טירסיאס, כיצד עליו לחזור לביתו באיתקה. הרוח הראשונה שאותה פוגש אודיסאוס היא רוחו של אלפנור, חברו שמת בביתה של קירקה ולא נקבר כראוי. אלפנור מפציר באודיסאוס לחזור לבית קירקה ולהעניק לגופתו קבורה ראויה, על מנת שרוחו תוכל להמשיך הלאה: "אל תשאיר אותי מאחור בלי קינה ובלי קבר כשתפליג, פן בגללי חרון האלים ילווך". כלומר, ניתן לראות כי טקס קבורה נאות היה חלק בלתי נפרד של מעבר הנשמה אל עולם המתים, והדבר אף התקבע בתרבות היוונית והרומית, שייחסו לטקסי הקבורה חשיבות עליונה בהמשכיות הנשמה.
בנוסף, לאחר שאודיסאוס נפגש עם חברו ועם הנביא טיירסיאס, רוחה של אמו ניגשה אליו, וכאשר הוא מנסה לחבק אותה ולא מצליח, היא מסבירה לו את משמעות המוות:
"[...] זו דרכם של בני האדם, בבוא המוות.
אין הגידים אוחזים עוד בבשר ובעצם,
את העצמות הלבנות עוזבת הרוח,
אז את הגוף מכלה כוח האש הלוהטת,
וכחלום פורחת ממנו הנפש ועפה".
כלומר, אמו מסבירה כי הגוף והנפש נפרדים בעת המוות, ובעוד הגוף מתכלה, הנשמה ממשיכה הלאה. ניתן לראות כי אמונה זו התקבעה בתפיסות פילוסופיות שונות מהעת העתיקה, שהאמינו כי המוות מתרחש רק כאשר הנשמה נפרדת מהגוף הגשמי – כמו בפילוסופיה הפיתגוראית ובפילוסופיה האפלטונית.
סיפור נוסף המתאר גיבור שמבקר בעולם המתים, ניתן למצוא בספר אינאיס, בו מסופר על הגיבור הטרויאני, אינאס. הגיבור הגיע לעיר קומאי (באנגלית: Cumae) ופגש בסביליה (הנביאה) של העיר, שהתלוותה אליו בדרך לעולם המתים – על מנת לקבל את הנבואה על עתיד רומא מרוחו של אביו. כלומר, דרך סיפורו של אינאס ובזכות הנבואה שקיבל, ניתן לראות את הקשר בין הגיבור לבין הקמתה של העיר רומא, שממנה צמחה כל התרבות הרומית.
בנוסף, כמו באודיסאה, בסיפור זה מתוארת החשיבות של קבורה נאותה על מנת שרוח המת תוכל להמשיך הלאה:
"חארון פה המסיע: השטים שם – נשמות הקבורים הן.
אלה שלא נקברו מחכים בקהל בלי תוחלת.
אין מעבר בגלי תהומות לנשמת המנוח
עד אם הובאו עצמותיו לקבורה כנהוג עלי-ארץ".
אף על פי שהיצירות נכתבו בתקופות זמן שונות, התיאורים של נשמות המתים וגורלן לאחר המוות, הכילו קווי בסיס דומים כמו בכל הקשור לקבורה נאותה, על מנת שרוח המת תוכל להמשיך הלאה.
עולם המתים במיתולוגיה היוונית והרומית > גאוגרפיה > אלי עולם המתים

מלבד הנשמות שנמצאו בעולם המתים, הגיבורים שביקרו בעולם השאול פגשו גם את האלים השוכנים במקום, שחלקם היו אחראים על גורלן של הנשמות שהגיעו לתחומם.
מוזכר ביצירות כי שלושת האלים ששפטו את הנשמות לאחר המוות היו מינוס, רדמנתיס ואיאקוס, בניו של זאוס, שהעניק להם את המעמד כפרס על פועלם בביסוס סדר וחוקים בעולם, בזמן שהיו בין החיים. מתואר כי איאקוס היה האחראי על המפתחות לעולמו של הדס, רדמנתיס שפט את מוסריות הנשמה והחליט מה גודל חטאה, ומינוס היה הקול הסופי והמכריע, שהחליט על גורל נשמת המת – עינויים או חיים שלווים. כלומר, ניתן לראות כי המעשים של הנשמות לאחר המוות נשקלים כפי שהיו בחייהן.
אל נוסף שמוזכר במיתולוגיות, הוא האל הדס/פלוטו, שידוע כאל השולט על עולם המתים, לצד אשתו פרספונה/קורה. בהתחלה, השתמשו בשם טרטרוס כדי להתייחס לעולם המתים, אך לאחר מכן, המקום קיבל את שמו על שם האל הדס, ואף בנצרות, השם הדס משמש לעיתים כחלופה למילה שאול.
פילוסופיות

בתחום הפילוסופיה ניתן לראות כי היו תפיסות שונות – אף על פי שחלקן אף שאבו השראה זו מזו – ויחסן לגבי נושאים כגון עולם המתים, מהות הנשמה והחיים אחרי המוות, לא בהכרח היו דומות.
פילוסופיות > מאה שישית לפנה"ס – מאה חמישית לפנה"ס > האסכולה הפיתגוראית

נוסדה על ידי הפילוסוף היווני המפורסם, פיתגורס, שחי בין המאה ה-5 והמאה ה-6 לפנה"ס.
אף על פי שלא כתב דבר בעצמו, ולא נמצאו כתבים שנכתבו על ידי בני זמנו, רעיונותיו של פיתגורס השפיעו רבות על האסכולות הפילוסופיות המאוחרות יותר ביוון של העת העתיקה, וכבר במאה ה-1 לספירה, הוא נחשב לדמות ממנה נבעה כל המסורת של הפילוסופיה היוונית.
הפילוסופיה הפיתגוראית טענה כי הנשמה נצחית ולאחר המוות מתקיים גלגול נשמות, כאשר הרוח חוזרת לתוך חיה או בן-אדם. אך, אף על פי שהאסכולה האמינה בגלגול נשמות, לא ניתן למצוא הוכחות חד משמעיות לכך ששינו את אורח חייהם על מנת לזכות ב-"גורל" טוב יותר לאחר המוות.
ניתן לראות כי האמונה בנצחיות הנשמה, השפיעה על אסכולות מאוחרות יותר בעת העתיקה, שפיתחו את רעיון גלגול הנשמות ואת הרעיון כי מעשיו של אדם בזמן שהוא בחיים, משפיעים על "גורל" נשמתו והגוף אליו היא מגיעה לאחר המוות.
פילוסופיות > מאה חמישית לפנה"ס – מאה רביעית לפנה"ס > האסכולה האפלטונית

נוסדה על ידי הפילוסוף והמשורר אפלטון, שחי בין המאה ה-5 והמאה ה-4 לפנה"ס, וביסס חלק מרעיונותיו על רעיונות מהאסכולה הפיתגוראית.
האסכולה האפלטונית, טענה כי הגוף והנשמה נפרדים, וכי המוות של האדם מתרחש רק כאשר שני הגורמים מתנתקים סופית – כלומר, כאשר הנשמה עוזבת את הגוף. עם זאת, על פי תפיסתו, בעוד שהגוף הוא דבר מתכלה ודינו להיעלם, הנשמה ממשיכה להתקיים לנצח, והמעשים שביצעה בגוף שאליו השתייכה יקבעו וישפיעו על האופן בו הנשמה תמשיך לחיות בעולם הבא.
בנוסף, לפי התפיסה האפלטונית, העולם אחרי המוות הוא נצחי, נשגב ובעל רציונל. לכן, הנשמות שזכאיות לעבור אליו יטוהרו מכל מחלות ותאוות בני האדם, ויצטרפו לחברת האלים, אך הנשמות שלא יהיו זכאיות, יוחזרו לעולם בני האדם ויכלאו בתוך גוף חדש (בעל חיים או אדם) – עד שהתשוקות שהניעו אותן בחייהן הקודמים ייעלמו מחייהן החדשים.
אדם שהיה אלים בחייו, נשמתו תחזור לתוך גוף של נץ או זאב. אדם טוב, גם אם לא היה פילוסוף או הקדיש את חייו ללמידה, נשמתו לא בהכרח תעבור לעולם המתים, אלא יכולה לחזור לתוך גוף שחייו נוחים וקלים – דבורה, נמלה ואף בן-אדם. אך אלו שהקדישו את חייהם לפילוסופיה ואהבת הלמידה, ונפטרו במצב טהור לחלוטין, רק הם יהיו זכאים להמשיך לעולם הבא ובסופו של דבר – להצטרף לחברת האלים.
בנוסף, בדיאלוג המדינה, אפלטון מתייחס לעולם המתים ולמסע שעוברות הנשמות לאחר המוות, ומציג אותם בסיפור שנקרא "המיתוס של אר". בסיפור זה, אפלטון מתאר כיצד הנשמות מקבלות, או בוחרות, "גורל" חדש מהאלים של עולם המתים, ולאחר מכן ממשיכות במסען לפי גורל זה.
פילוסופיות > מאה רביעית לפנה"ס – מאה שלישית לספירה > האסכולה האפיקוראית

נוסדה על ידי אפיקורוס, שחי בין המאה ה-4 והמאה ה-3 לפנה"ס, והאמין בפילוסופיה המבוססת על חברות, הנאות פשוטות וחיי פרישות.
על פי התפיסה האפיקוראית, כל הדברים בעולם מורכבים מאטומים – גם בני-האדם והאלים. אך בניגוד לאטומים של בני-האדם, האטומים של האלים לא מתכלים לעולם מכיוון שהם נמצאים באיזון תמידי, ולכן, ניתן לומר עליהם כי הם נצחיים – דבר שהוא ביטוי נוסף לשלמותם ואושרם. בנוסף, התפיסה גם טוענת כי חוסר השגחה מצד אותם אלים נובע מעצם היותם מושלמים, ולכן הם אינם טרודים בבעיות של בני-האדם.
אחת מהאמירות הרווחות בתפיסה האפיקוראית הייתה: "המוות אינו ולא-כלום בעבורנו. כי מה שכבר התפרק אינו חש, ומה שאינו חש, אינו ולא-כלום בעבורנו". כלומר, הפילוסופיה האמינה כי אין סיבה לפחד מהמוות מכיוון שאין שום דבר לאחר מכן, ומכיוון שהוא מעולם לא היה שייך לבני האדם – שתמיד נשלטו על ידי הגורל, המקרה או הפעולות שעשו. התפיסה האפיקוראית גם האמינה כי הגוף והנפש נפרדים. ובנוסף, החיים תוארו כמחזור של חשק וסיפוק (משמע הנאה), וסוף ההנאה אינו אלא הופעת הכאב. כך, שעל פי תפיסה זו, סיום ההנאה (משמע המוות) הוא הסוף לכאבים, ולפיכך, אדם החי על פי תפיסה זו אינו פוחד מהמוות מפני שזה יביא לסוף כאביו.
פילוסופיות > מאה רביעית לפנה"ס – מאה שלישית לספירה > האסכולה הסטואית

נוסדה במאה ה-4 לפנה"ס, על ידי זנון מקיטיום, אליו מיוחסים הרעיונות העיקריים של הפילוסופיה הסטואית. מאוחר יותר, באימפריה הרומית, השיטה הסטואית שונתה מעט על ידי סנקה, אפיקטטוס ומרקוס אורליוס, אך שמרה על קווי הבסיס שאותם כתב מייסדה ונשארה חלק מהתרבות עד המאה ה-3 לספירה.
על פי הפילוסופיה הסטואית תכלית האדם מעל הכל הייתה לחיות בהרמוניה עם הטבע, אף על פי שעיקר עניינם ב-"טבע" הסתכם רק באופן בו הוא משפיע על חייו של האדם.
בניגוד לאפלטון, האסכולה הסטואית האמינה כי הגוף והנשמה אינם נפרדים ("חומר ורוח כאחד"), אך עדיין האסכולה ביצעה הפרדה בין הכח הפעיל לכח הסביל שפועלים בעולם. כך שעל פי הסטואיקנים, הכח הפעיל בעולם (ה-"לוגוס") הוא בעל התבונה האלוהית, והוא גם שליטו של העולם – ולכן הוא זה שמעצב את הכל, ומניע את הכח הסביל לפעולה.
בנוסף, הסטואיקנים האמינו כי ברגע שהאדם מאבד את תכליתו – כלומר, נוצר מצב שתשוקות ורצונות מערערים את שלמות תבונתו המוסרית – רשאי אותו אדם להתאבד, וזאת מכיוון שהאדם נועד ללכת רק בדרכים המובילות להגשמת תכליתו האלוהית בעולם. אך, למרות זאת, יש הטוענים כי התפיסה הסטואית לא האמינה בחיים שלאחר המוות.
פרקטיקה פולחנית וריטואלים

המיתולוגיות והתפיסות הפילוסופיות השונות, הובילו להתפתחות ריטואלים ופרקטיקה פולחנית, אשר השתנו לאורך כל תקופת העת העתיקה, מיוון הארכאית ועד התפרקות האימפריה הרומית.
פרקטיקה פולחנית וריטואלים > קבורה ושריפת המתים > שריפת המת

במאה ה-1 לפנה"ס, בסוף ימי הרפובליקה הרומית, על פי המשורר לוקרטיוס, היו שלוש דרכי טיפול בגופות שהיו נפוצות במרחב: שריפת המת, שימור גופת המת וקבורה של המת בתוך או מעל האדמה. אך, החל משנת 400 לפנה"ס ועמוק לתוך ימי האימפריה, שריפת המתים עדיין הייתה הפרקטיקה הרווחת במרחב, אף על פי שקבורה נחשבה לפרקטיקה קדומה יותר.
בנוסף, שריפת גופות המתים נחשבה לחלק בלתי נפרד מהמסורת בתרבות היוונית. המנהג של שריפת המתים, נמשך באזור זה גם תחת שלטון האימפריה הרומית, ואף היווה חלק מתפיסות המוות השונות שהתפתחו הן בתרבות הרומית והן בתרבות היוונית. במקורות שונים, ניתן למצוא תיאורים של טקס שריפת הגופה של הקיסר אוגוסטוס, ובסיפורים אלו קיים אזכור לעיט גדול שעלה לשמיים בעת השריפה – דבר שיכול להעיד על התפיסה כי נשמת הקיסר עלתה לספֵירה האלוהית לאחר מותו.
נהגי הקבורה השתנו בהתאם למעמד האנשים, אך רובם נהגו לשרוף את גופות המתים. תחת שלטונו של אוגוסטוס, העניים בקרב אנשי האימפריה בנו קברים קהילתיים בהם הם אחסנו את כדי-האפר של המתים. האנשים האמידים יותר, שמרו את אפר המתים במבנה אבן המכונה Cippus (אנ') או על מזבח-קבר (Grave-altar), והעשירים בנו מוזוליאום מפוארים.
פרקטיקה פולחנית וריטואלים > קבורה ושריפת המתים > קבורה > משריפה לקבורה

תחת שלטון האימפריה הרומית, בין המאה ה-1 לפנה"ס והמאה ה-5 לספירה, מנהג שריפת המתים נעלם בהדרגה וקבורת המתים הפכה לפופולרית בקרב האנשים במרחב.
פרקטיקה פולחנית וריטואלים > קבורה ושריפת המתים > קבורה > משריפה לקבורה > המאה הראשונה לפנה"ס – המאה הראשונה לספירה

ברומא: במאה האחרונה של הרפובליקה הרומית, מנהג שריפת המת עדיין היה הפרקטיקה הנפוצה – אף על פי שקבורה הייתה בשימוש ואף נחשבה לקדומה יותר – ולאחר מלחמת בעלות הברית (במאה ה-1 לפנה"ס), מנהג שריפת המת התפשט לחלקים אחרים באיטליה וצבר תאוצה גם באזורים שלפני כן דגלו בקבורת המתים. בנוסף, כבר באותה תקופה, ניתן לראות כי מהגרים וקבוצות אתניות שונות שגרו בעיר רומא, אימצו על עצמם את מנהג שריפת המתים, אף על פי שהיו להם מנהגים משלהם.
בפרובינציות: באזורים המערביים שהיו תחת שלטון האימפריה, ניתן לראות כי השינוי היה אף איטי יותר, ושריפת המתים עדיין נשארה הפרקטיקה הנפוצה במרחב זה.
פרקטיקה פולחנית וריטואלים > קבורה ושריפת המתים > קבורה > משריפה לקבורה > המאה הראשונה לספירה – המאה השלישית לספירה

ברומא: לאחר המאה ה-2 לספירה, לא נבנו קולומבריום חדשים בעיר, ובמבנים הקיימים, נמצאו שרידים שהעידו על קבורה ללא שריפת המת. בין המאות ה-2 וה-3 לספירה, ניתן לראות שילוב בין שתי המסורות של קבורת המתים בתוך מבני היפוגאום, ובין המסורת של שריפת המתים ושמירת כדי-האפר.
בפרובינציות: במאה ה-2 לספירה, מזבחי-הקבר הגיעו לאזור חבל הריין. ובאמצע אותה המאה, בפרובינציה של בריטניה, קבורת המתים החלה להחליף את מנהג השריפה, כך שכבר במאה ה-3 לספירה, קבורה הפכה לחוק הנהוג באזור במרחב זה. בנוסף, במאה ה-2 לספירה, באסיה הקטנה, ניתן לראות ממצאים שהעידו על חזרה לקבורה תחת אבנים, ובאזור יוון – אף על פי ששריפת המתים היוותה חלק מהמסורת – ניתן לראות מעבר לקבורה ללא שריפת המת, ככל הנראה מכיוון שמנהג זה היה זול יותר.
פרקטיקה פולחנית וריטואלים > קבורה ושריפת המתים > קבורה > משריפה לקבורה > המאה השלישית לספירה – המאה הרביעית לספירה

ברומא: בסוף המאה ה-4 לספירה, שריפת המתים כבר הייתה נחלת העבר וקבורה הפכה לפרקטיקה הנפוצה במרחב.
בפרובינציות: בין המאות ה-3 וה-4 לספירה, בגאליה, מנהג שריפת הגופות – שהיה חלק מהמסורת – עדיין היה נהוג באופן תדיר, ובחבל הריין, קבורת המתים החליפה את מנהג השריפה בתור המנהג הקבוע במרחב.
פרקטיקה פולחנית וריטואלים > קבורה ושריפת המתים > קבורה > מיקום בית הקברות

המיקום של בתי הקברות הוחלט על פי חוקים ברורים, והדבר יכול להעיד על התפיסה החברתית של האנשים לגבי המוות, הנקברים והחברה עצמה. כך שהצבת קברים מפוארים לצידי דרכים מרכזיות, יכולה להעיד על רצון להדגיש ולהציג את מעמד הנפטר.
פרקטיקה פולחנית וריטואלים > קבורה ושריפת המתים > קבורה > נהגי קבורה

בדומה לחוקים בקשר לבתי הקברות, גם לסוגי הקבורה השונים, היו לרוב חוקים ברורים ביחס לטיפול בגופת המת, אופן הקבורה והטקסים הנלווים.
על פי חפירות ארכאולוגיות שבוצעו בעיר יפו, בה נתגלו יותר מ-100 קברים עד היום, ניתן לראות מספר סוגי קבורה מהתקופה הרומית, שמתוארכים החל מהמאה ה-1 לספירה. על פי הקברים שנתגלו, ניתן לראות כי היו קווי הנחיה ברורים לאופן קבורת המת.
בחפירות התגלו שישה סוגי קברים עיקריים, שלחלקם אף תת-סוגים: קבר ארגז כרוי באדמה, קבורה במהמורות טבעיות, מערת קבורה, קבורה בקנקנים ועוד. בנוסף, סוגי הקבורה השונים שהתגלו ביפו מונים גם קבורת יחידים וגם קבורה קבוצתית, וניתן לחלקם לארבעה נְהָגִים עיקריים: הטמנה באדמה, הטמנה בארון, קבורה בהנחה וקבורה משנית.
נהגים אלו בוצעו בנסיבות שונות (למשל, קבורה קבוצתית כאשר משפחה נפטרה באותו זמן), וניתן לראות כי בהטמנה בהנחה – בה הניחו את גופת הנפטר בתוך חללים תת-קרקעיים – ובהטמנה בארון, נמנע מגע של גופת המת עם האדמה (לעומת נוהג של קבורה באדמה). בקבורה משנית, לרוב ליקטו את עצמות המת לתוך גלוסקמאות, וחוקרים רבים קישרו קבורה זו לתפיסות שונות לגבי המוות. חלק מהתפיסות היו שרקבון הרקמות מסמל את מעבר הנשמה לעולם המתים, וחלקן שהזזת עצמות המת יכלה להעיד כי לגוף כבר אין חשיבות לאחר המוות – כלומר, לאחר שהנשמה עזבה את הגוף. ביפו, נמצא כי רוב המתים נקברו בתנוחת פרקדן, דבר שיכול להעיד על תפיסת המוות כשינה זמנית או תמידית.
פרקטיקה פולחנית וריטואלים > קבורה ושריפת המתים > חפצים וריטואלים

לצד סוגי הקברים השונים שנמצאו ביפו – שהייתה גם היא תחת שלטון האימפריה הרומית – נתגלו בחפירות גם חפצים שנשתמרו בתוך הקברים עצמם, מהם ניתן ללמוד עוד על התפיסות שהיו נפוצות בעת העתיקה לגבי עולם המתים.
ניתן לשער כי חלק מהפריטים שימשו בטקס הקבורה, אך ניתן גם לשער כי החפצים היוו מנחות לנפטר, וככל הנראה היו בעלי משמעות סמלית עבורו – או נועדו לשמש אותו בחיים שלאחר המוות. בין החפצים נמצאו כלים מחרס, זכוכית, אבן ומתכת, ואף נמצאו תכשיטים ומטבעות שנקברו עם המת – שגם להם ברוב המקרים משמעות סמלית.
מטבעות שנמצאו בקברים בדרך כלל נקשרו לאמונה כי נשמות המתים היו צריכות לשלם לחארון על מנת לעבור את נהר הסטיכס אל עולם המתים. תפיסה זו הייתה ידועה ברחבי העת העתיקה ותיעוד ראשוני לנושא ניתן למצוא כבר במאה ה-5 לפנה"ס, אך רק באתרי קבורה מהמאה ה-4 לפנה"ס, נמצאו המטבעות עצמם – שהונחו בתוך פה הנפטר או בתוך כף ידם. במקרה ששרפו את הגופה, ניתן היה למצוא מטבעות בתוך האפר, דבר שככל הנראה גם סימן את התשלום ל-"משיט המעבורת".
כלי חרס רבים שנמצאו בקברים שימשו לאחסון מזון וחוקרים שונים קישרו את הכלים לאמונה כי אותו מזון, שהיה אמור לשמש את הנפטר בהיותו בחיים, עתה משמש אותו בחיים שלאחר המוות. בנוסף, כלי חרס קטנים יותר שנמצאו בקברים, וככל הנראה אחסנו שמן ובשמים, נועדו לטקס הקבורה ולטיהור גופת הנפטר – הן במובן הפיזי והן במובן הרוחני – ושימשו להכנת מעבר נשמת המת אל העולם הבא.
בנוסף לכלים שהוזכרו, נמצאו גם כלי מאור (כגון נרות), שייתכן ולהם מספר משמעויות סמליות. אפשרי כי הנרות נועדו להאיר את נשמת המת בדרכו לעולם המתים או סימלו את נשמות המתים עצמם, ואף ייתכן כי הנרות סימלו את המעבר מהחיים למוות – כאשר האש עצמה מסמלת את הניתוק שמתרחש בעת מות האדם.