סטיבן קריין
קורות חיים > מלחמת ספרד-ארצות הברית

לאחר ששהו בלימפספילד (אנ'), סארי, במשך כמה ימים, קריין וטיילור התיישבו ברוונסברוק, וילת לבנים פשוטה באוקסטד (אנ'). בהתייחסם לעצמם כמר וגברת קריין, בני הזוג חיו בגלוי באנגליה, אך קריין הסתיר את הקשר מחבריו ומשפחתו בארצות הברית. קריין, שזכה להערצה באנגליה, חשב שהוא מותקף במולדתו: "נראה שיש כל כך הרבה מהם באמריקה שרוצים להרוג, לקבור ולשכוח אותי אך ורק מתוך רוע לב וקנאה – ואם תרצה, תחושת חוסר הערך שלי", כך כתב. ולסטינו הכלב חלה ומת זמן קצר לאחר הגעתם לאנגליה, ב-1 באוגוסט. קריין, שאהב מאוד כלבים, כתב מכתב נרגש לחבר שעה לאחר מותו של הכלב, וקבע כי "במשך אחד עשר ימים נלחמנו במוות למענו, ולא חשבנו על שום דבר מלבד חייו". אזור לימפספילד-אוקסטד היה ביתם של חברי האגודה הפביאנית הסוציאליסטית ואבן שואבת לסופרים כמו אדמונד גוס (אנ'), פורד מדוקס פורד ואדוארד גארנט (אנ'). קריין פגש גם את הסופר יליד פולין ג'וזף קונרד באוקטובר 1897, איתו יהיה לו מה שקריין כינה "ידידות חמה ואינסופית".
אף על פי שקריין היה בטוח בעצמו בקרב עמיתים, ביקורות שליליות מאוד על הספר "הסיגלית השלישית" שפורסם זמן קצר לפני כן גרמו למוניטין הספרותי שלו להיפגע. המבקרים מתחו ביקורת רבה גם על מאמרי המלחמה של קריין, וטענו שבהם הוא שם את עצמו במרכז. אף על פי ש"התג האדום של האומץ" כבר הודפס בארבע-עשרה מהדורות בארצות הברית ושש באנגליה, לקריין נגמר הכסף. כדי לשרוד כלכלית, הוא עבד בקדחתנות, וכתב רבות עבור השוק האנגלי והאמריקאי. הוא כתב ברצף מהיר סיפורים כמו "המפלצת" (The Monster), "הכלה מגיעה לשמים צהובים" (The Bride Comes to Yellow Sky), "המוות והילד" (Death and the Child) ו"המלון הכחול" (The Blue Hotel). קריין החל לצרף תגי מחיר ליצירות הסיפורת החדשות שלו, בתקווה ש"הכלה", למשל, תניב 175 דולר.
עם תום 1897, המשבר הכספי של קריין החמיר. איימי לזלי (אנ'), כתבת משיקגו ומאהבת לשעבר, תבעה אותו בסכום של 550 דולר. הניו יורק טיימס דיווח שלזלי נתנה לו 800 דולר בנובמבר 1896, אך הוא החזיר לה רק רבע מהסכום. בפברואר הוא זומן לענות לטענתה של לזלי. התביעה נידונה ככל הנראה מחוץ לבית המשפט, משום שלא קיים תיעוד של פסיקה. בינתיים, קריין הרגיש "שקוע בצרות" ו"נלחץ אל הקיר" בשל הוצאות. הוא הודה לסוכנו שהוא חייב 2,000 דולר, אבל שהוא "יתגבר על כך" עם יותר תפוקה ספרותית.
זמן קצר לאחר התפוצצות ספינת המלחמה מיין בנמל הוואנה (אנ') ב-15 בפברואר 1898, בנסיבות חשודות, הוצעה לקריין מקדמה של 60 ליש"ט על ידי Blackwood's Magazine (אנ') עבור מאמרים "מאזור המלחמה במקרה שתפרוץ מלחמה" בין ארצות הברית וספרד. בריאותו כשלה, ומאמינים שהתגלו סימנים לשחפת שלו, שאולי חלה בה בילדותו. מכיוון שכמעט לא הגיע עוד כסף מהסיפורים שכתב, קריין קיבל את המשימה ועזב את אוקסטד לניו יורק. טיילור ושאר בני הבית נשארו מאחור כדי להתמודד עם נושים מקומיים. קריין פנה לקבל דרכון ועזב את ניו יורק לקי וסט יומיים לפני שהקונגרס של ארצות הברית הכריז מלחמה על ספרד. בתחילה בזמן שלפני שפרצו קרבות, הוא ראיין אנשים והפיק מדי פעם מאמר.
בתחילת יוני, הוא צפה בהקמת בסיס אמריקאי בקובה כאשר הנחתים השתלטו על מפרץ גואנטנמו. הוא עלה לחוף עם הנחתים, בתכנון "לאסוף רשמים ולכתוב אותם כשהנפש נרגשת". אף על פי שכתב בכנות על הפחד שלו בקרב, אחרים הבחינו בשלוותו ובקור הרוח שלו. מאוחר יותר הוא יזכור את "הטרגדיה הממושכת הזו של הלילה" בסיפור המלחמה "נחתים מאותתים תחת אש בגואנטנמו"(Marines Signaling Under Fire at Guantanamo). לאחר שהראה נכונות לשרת במהלך הלחימה בקוסקו, קובה, על ידי העברת הודעות למפקדי הפלוגות, קריין זכה לציון לשבח רשמית בשל "הסיוע החומרי שלו במהלך הפעולה".
הוא המשיך לדווח על קרבות שונים ועל החמרה בתנאים הצבאיים ושיבח את גדוד הפרשים המתנדבים בפיקודו של תאודור רוזוולט המכונים Rough Riders (אנ'), למרות המתיחות בעבר עם מפכ"ל משטרת ניו יורק. בתחילת יולי נשלח קריין לארצות הברית לקבלת טיפול רפואי בשל חום גבוה. הוא אובחן כחולה בקדחת צהובה ולאחר מכן במלריה. עם הגעתו לאולד פוינט קומפורט (אנ') בווירג'יניה, הוא שהה כמה שבועות במנוחה במלון. אף על פי שקריין שלח יותר מעשרים מברקים בשלושת החודשים שבהם סיקר את המלחמה, מנהל העסקים של העיתון World's האמין שהעיתון לא קיבל את התמורה לכספו ופיטר אותו. כנקמה, קריין חתם ב"ניו יורק ג'ורנל" של הרסט במטרה לחזור לקובה. הוא הפליג תחילה לפוארטו ריקו ואחר כך להוואנה. בספטמבר החלו להתפשט שמועות כי קריין, שעבד בעילום שם, נהרג או נעלם. הוא שלח באופן ספורדי מברקים וסיפורים; הוא כתב על מצב הרוח בהוואנה, על מדרכות העיר הצפופות ועל נושאים אחרים, אבל עד מהרה שוב היה נואש לכסף. גם טיילור, שנותרה לבדה באנגליה, הייתה בלא כל מקור הכנסה. היא נעשתה מטורפת מדאגה לגבי מקום הימצאו של אהובה; הם לא היו בקשר ישיר עד סוף השנה. קריין עזב את הוואנה והגיע לאנגליה ב-11 בינואר 1899.