stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ייסון רוברדס
קריירה קולנועית

רוברדס הופיע בשנת 1959 בסרט "המסע" ובשנה שלאחר מכן בסרט הטלוויזיה של סידני לומט "איש הקרח". רוברדס עבד עם לומט גם בעיבוד נוסף למחזהו יוג'ין אוניל, "מסע ארוך אל תוך הלילה" וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר של "פסטיבל קאן".
בשנות ה-60 הופיע בסרטים: "איזדורה" המבוסס על חייה של הרקדנית איזדורה דאנקן, "ענוג הוא הלילה", עיבוד קולנועי לספר של פרנסיס סקוט פיצג'רלד, "אלף ליצנים" קומדיה בה השתתף והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט קומי/מוזיקלי ו"גירושין בסטייל אמריקאי".
גילם את ראש המאפיה אל קפונה בסרט פשע המבוסס על אירועי "טבח יום ולנטיין" ואת הפושע שייאן בסרט המערבון של סרג'יו ליאונה "היו זמנים במערב".
רוברדס גילם את דמותו של אל"ם וולטר שורט שפיקח על כוחות הצבא הימיים של צבא ארצות הברית בדרמת המלחמה "טורה! טורה! טורה!" העוקבת אחר המהלכים הפוליטיים, הדיפלומטיים והצבאיים שהובילו למתקפת הפתע של חיל האוויר היפני על בסיס הצי של ארצות הברית פרל הארבור.
הופיע במערבון של סם פקינפה "פט גארט ובילי הנער".
זכה להערכה בשנת 1976 עבור משחקו בדרמה הפוליטית "כל אנשי הנשיא" המספרת את הרקע ל"פרשת ווטרגייט". בסרט גילם רוברדס את דמותו של עורך עיתון ה"וושינגטון פוסט" בן בראדלי שחושב שהפרשה הפוליטית שחשפו זוג העיתונאים קארל ברנסטין (דאסטין הופמן) ובוב וודוורד (רוברט רדפורד) לא שווה כותרת ראשית.
על הופעתו זכה רוברדס בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
ב-1977 הפך לשחקן הקולנוע הראשון והיחיד עד היום שזכה שנתיים רצופות בשני פרסי אוסקר בקטגוריית שחקן המשנה.
את פרס האוסקר השני קיבל על הופעתו בדרמה הביוגרפית של פרד זינמן "ג'וליה" בה הופיע בתור דשיל האמט, סופר אמריקאי, אחד הבולטים שבמחברי ספרי הבלשים שמוצג בסרט גם בתור מאהבה של המחזאית ליליאן הלמן (ג'יין פונדה).
זכה בפרס אמי בשנת 1988 על תפקידו בסרט הטלוויזיה "כנגד החוק".
לאחר מכן הופיע רוברדס במערבון "בא פרש פראי וחופשי", בדרמה הקומית של ג'ונתן דמי "מלווין והווארד" בה הופיע בתור הווארד יוז והיה מועמד בשלישית לפרס האוסקר וברביעית לפרס גלובוס הזהב, בקומדיה הריאלסטית של רון הווארד "הורים במשרה מלאה" ובדרמה "פילדלפיה" בו גילם את צ'ארלס ווילר ראש חברת פרקליטים שמחליט לפטר את אנדרו באקט (טום הנקס) כי נדבק במחלת האיידס.
הופעתו האחרונה של רוברטס הייתה בסרטו של פול תומאס אנדרסון "מגנוליה", מהחשובים ביותר שנעשו במהלך שנות ה-90.
בסרט גילם רוברדס את ארל פארטרידג', מפיק טלוויזיה עשיר שגוסס ממחלת סרטן הריאה.
קיבל בשנת 1999 את פרס מרכז קנדי על תרומתו רבת השנים לתרבות האמריקאית.
חיים אישיים

לרוברדס שישה ילדים מארבעת נישואיו, שניים מהם משמשים גם הם כשחקני קולנוע: ג'ייסון רוברדס השלישי מאשתו הראשונה אלינור פיטמן וסם רוברדס מאשתו השלישית שחקנית הקולנוע לורן באקול לה היה נשוי במשך שבע שנים.
ב-1972 היה רוברדס מעורב בתאונת דרכים קשה באזור הררי פיתולי בקליפורניה, כתוצאה מהפגיעה הקטלנית נאלץ לעבור מספר רב של ניתוחים מקיפים וטיפולים קוסמטיים.
הסיבה לתאונה הייתה ככל הנראה אלכוהוליזם שליווה אותו במרבית חייו.
רוברדס נפטר ב-26 בדצמבר 2000 בברידג'פורט, קונטיקט ממחלת סרטן הריאה, גופתו נשרפה על פי בקשתו האחרונה.
פילמוגרפיה נבחרת

המסע (1959)
איש הקרח (1960)
מסע ארוך אל תוך הלילה (1962)
ענוג הוא הלילה (1962)
אלף ליצנים (1965)
יום רביעי כל שהוא (1966)
יד גדולה לגברת קטנה (1966)
גירושין בנוסח אמריקה (1967)
שעתו של האקדח (1967)
איזדורה (1968)
סט. טבח יום ולנטיין (1968)
היו זמנים במערב (1968)
טיפשים (1970)
יוליוס קיסר (1970)
טורה! טורה! טורה! (1970)
הבלדה של קייבל הודג' (1970)
לג'וני יש אקדח (1971)
המלחמה בין הגבר לאשה (1972)
פט גארט ובילי הנער (1973)
כל אנשי הנשיא (1976)
ג'וליה (1977)
בא פרש פראי וחופשי (1978)
מלווין והווארד (1980)
הרם את הטיטאניק (1980)
קאבו בלאנקו (1980)
האגדה על ריינג'ר בודד (1981)
משהו מרושע בדרך (1983)
מקס דוגן חוזר (1983)
תמימות נעורים (1987)
אם במבחן (1988)
אלוף האורות של ניו יורק (1988)
קשת שחורה (1989)
הורים במשרה מלאה (1989)
איחוד (1980)
אם במבחן (1988)
חלום שהתגשם (1989)
כסף קטן (1990)
עדות מוקלטת (1992)
פילדלפיה (1993)
משפט (1993)
הרפתקאותיו של הקלברי פין (1993)
ליגה קטנה גדולה (1994)
עיתון (1994)
אויב מבית (1994) – סרט טלוויזיה של HBO
Journey‏ (1995) – סרט טלוויזיה של CBS
רסיסים של חיבה (1997)
אוייה המדינה (1998)
חמדת (1998)
מגנוליה (1999)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

רציחות הילדים באטלנטה (1985)
רננה פרס

| --- | --- |

 ענף מדעי:  מנהל עסקים, שיווק
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  פרס לנדאו (2024) 
 
רננה פרס היא פרופסור בתחום השיווק בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

פרס היא בוגרת תואר ראשון (1991) ושני (1994) בפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני נוסף במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (2004). השלימה את הדוקטורט בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב בשנת 2007.
קריירה

פרס שימשה כמרצה אורחת בבית הספר וורטון למנהל עסקים השייך לאוניברסיטת פנסילבניה.
פרס ייסדה את חברת Persay Ltd, חברת בת של קומברס המתמקדת בפיתוח מערכות המבצעות אימות משתמשים מבוסס-קול וכיהנה כמנכ"לית החברה. היא חברת מערכת של כתב העת International Journal of Research in Marketing ו-Journal of Marketing Research.
מחקר

תחומי המחקר של פרס מתמקדים בנושאים רחבים בתחום השיווק: מותגים, שיווק פה-לאוזן, דיפוזיה ופיתוח של מוצרים חדשניים (דיפוזיית החידושים), רשתות חברתיות, שימוש בשיטות ניתוח מתקדמות לצמיחה של שווקים למוצרים טכנולוגיים, Seeding ואסטרטגיות חדירה לשווקים, שיווק B2B ו-CRM.
מחקריה של פרס על מותגים ופה-לאוזן באים להכיר ולפענח את עושרה של התופעה. במחקריה היא משווה בין ערוצי פה-לאוזן שונים תוך קישור למאפייני המותג דרך קטגורית המותג, מוצר ותכונות. פרס מנתחת גם פה-לאוזן מקוון (בלוגים, פורומים, מיקרו בלוגים כגון Twitter, רשתות חברתיות מקוונות ועוד) וגם פה-לאוזן לא מקוון (בין-אישי, שיחות טלפון ועוד).
תחום מחקריה בפיזיקה מתמקד ברשתות עצביות מורכבות.
פרס פרסמה את מחקריה בכתבי עת כמו Journal of Marketing, Journal of Marketing Research, International Journal of Research in Marketing, Marketing Letters ו-The Economic Quarterly.
פרסים והוקרה

2024 - זוכת פרס מפעל הפיס לאמנויות ומדעים על שם לנדאו על טיפול והתמודדות עם טראומה בקהילה. הפרס הוענק לה על המיזם לשיקום עסקים קטנים ובינוניים שנפגעו במלחמת חרבות ברזל.
פרסומים נבחרים

Mitch Lovett, Ron Shachar and Renana Peres (2014).  "A Dataset of Brands and their Characteristics,” Marketing Science Institute, 33 (4) 609-617.
Eitan Muller, Renana Peres, and Vijay Mahajan (2009), “Innovation Diffusion and New Product Growth,” Marketing Science Institute, relevant Knowledge Series, December 2009
Mitch Lovett, Renana Peres, and Ron Shachar (2013). “On Brands and Word-of-Mouth”(הקישור אינו פעיל). Journal of Marketing Research, (ja), 1-47.
Barak Libai, Eitan Muller and Renana Peres(2013).“Decomposing the Value of Word of Mouth Seeding Programs: Acceleration vs. Expansion".Journal of Marketing Research, 50 (2) 161-176. Lead Article.
Renana Peres, Eitan Muller, and Vijay Mahajan (2010). “Innovation Diffusion and New Product Growth Models: A Critical Review and Research Directions”.International Journal of Research in Marketing, 27 (2) 91-106. Lead Article.
Stefan Stremersch, Renana Peres and Eitan Muller (2010), “Does New Product Growth Accelerate Across Technology Generations?” Marketing Letters, 21 (2) 103-120.
Barak Libai, Eitan Muller and Renana Peres (2009)“The Effect of Within-Brand and Cross Brand Word of Mouth on Competitive Growth,” Journal of Marketing, 73 (3), 19-34.
Barak Libai, Eitan Muller and Renana Peres (2009), “The Diffusion of Services,” Journal of Marketing Research, 46 (2) 163-175. Final nominee for the Paul Green award.
הערות שוליים

↑  Yale School of Management, Renana Peres's lecture on "New product Innovations" at the Customer Insights Conference(הקישור אינו פעיל)
↑  The Israeli Presidential Conference - Summation of the The Humanities Sphere (ארכיון)
↑  "MSI awards Dr. Renana Peres and Prof. Ron Shachar for their research proposal on “Multichannel word of mouth: the effect of brand characteristics" (ארכיון)
↑  The Wall Street Journal - Social Media Can Have Added Influence On Repeat Viewers Of A TV Show
↑  קובי אוז ושמעון אדף הם בין הזוכים בפרס לנדאו 2024, באתר ynet, 30 ביוני 2024
↑  דינה חלוץ, פרופ' רננה פרס: "המיזם הוא הצו 8 שלי. כל מה שאני יודעת, כל מה שלמדתי כל החיים", באתר ynet, 8 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296532605171  VIAF: 98398523   WorldCat (עם VIAF): 98398523
מעברת קיסריה

מעברת קיסריה או מעברת חוף הכרמל הוקמה ב-17 באפריל 1951 באזור דיונות החול שליד קיסריה והתקיימה עד מאי 1955.
היסטוריה

בשנת 1949 החליטו בפיק"א להקים יישוב תעשייתי על אדמות החברה בקיסריה. לצורך כך, בתחילת 1951 הוחלט להקים מעברה בקיסריה שתספק פועלים להקמת העיר התעשייתית. ב-17 באפריל 1951 יישבה הסוכנות היהודית שתי משפחות בדיונות החול השוממות של קיסריה בשני אוהלי בד רעועים, לאחר שמשרד השיכון יחד עם פיק"א קנו את הקרקע והניחו צינור מים שיעביר מים מבנימינה למעברה. ב-29 באפריל 1951 הגיעה קבוצה של 38 משפחות מרומניה למעברה ובכך התחילה המעברה לפעול כמחנה קליטה לעולים. בתחילת יוני 1951 היו במעברה 150 משפחות ובלחץ העלייה הועברו למעברה עולים רבים נוספים והמעברה הגיעה לכ-1000 משפחות. בתחילת 1952 עברו 150 משפחות ראשונות לדיור קבע.
בשנים 1951–1952 הגיעו עולים נוספים למעברה מרומניה, מהונגריה, ממרוקו, מתימן, מלוב, מפולין, מעיראק ומפרס, והביאו לגידול מהיר באוכלוסיית המעברה - מ-200 נפשות בשנת 1951, גדלה אוכלוסיית המעברה ל-1,200 נפשות בשנת 1952.
במאי 1952 צורפה המעברה לתחום שיפוטה של מועצת הפועלים המקומית חדרה.
בספטמבר 1953 הוחלט על מתן סטטוס מוניציפלי ליישוב ויחיאל וייסנברג נבחר לראש המועצה הראשון.
בסוף מאי 1955 התפנו תושבי המעברה ל-292 יחידות דיור שהוקמו צפונית למעברה ביישוב הסמוך אור עקיבא.
תנאי המחיה

תושבי המעברה התגוררו תחילה באוהלי בד, ואחר כך בצריפי פח שקירותיהם היו משוחים בזפת כדי למנוע חדירת גשם בחורף. לרשות כל תושבי המעברה עמדה מקלחת אחת בלבד, שנבנתה בפחון והייתה מיועדת לגברים בלבד. המים היו לוהטים ומלוחים ולא ראויים לשתייה מכיוון שצינור המים היה חשוף לשמש.
בנוסף, אף על פי שהובטחו למשפחות תשתיות חשמל, מים וביוב טרם הגיען למעברה, הגנרטור הראשון הגיע למעברה רק מספר שבועות לאחר הקמתה, ובעיית המים לא סודרה עד סוף שנת 1951, כשחברת מקורות קדחה את הבאר הראשונה ביישוב.
רוב תושבי המעברה היו מובטלים ומעטים הועסקו בעבודות קטיף ובציר, נטיעת עצים או חפירות ארכאולוגיות בקיסריה. כפתרון לבעיית התעסוקה במעברה הוקמה בה לראשונה לשכת עבודה בשנת 1951 בצריף רעוע, ובשנת 1952 הוקם במעברה בעזרת פיק"א מחסן למיון בוטנים שסיפק תעסוקה לכ-20 עובדים.
במעברה שרר באופן תמידי מחסור במצרכי מזון בסיסיים כמו ירקות, ביצים או שמן. התשלום על מצרכי המזון נעשה באמצעות תלושים שהוקצבו מראש לכל משפחה בהתאם למספר הנפשות בה, ופעמים רבות לא הספיקו בשביל לענות על צורכי המשפחה.
במעברה היה רופא אחד שהיה אחראי על שירותי הבריאות במעברה. עקיצות יתושים לצד מחלות מעיים היוו את גורם התחלואה העיקרי במעברה, ומות תינוקות במהלך הלידה היה שכיח בקרב נשות המעברה.
בשנתה הראשונה של המעברה הוקמו בה ארבעה גני ילדים ושני בתי ספר יסודיים, ממלכתי וממלכתי דתי, שכללו יחד 16 כיתות לימוד.
הערות שוליים

↑  מפת האזור עם סימון מיקום 'מעברת קיסריה', 1955, באתר אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית
1 2 3 4  שלום שבתאי, אור עקיבא - סיפורו של מקום, חבצלת, 2001, עמ' 10-13
↑  ישוב תעשייתי לפיק"א בקיסריה, הַבֹּקֶר, 24 ביולי 1950
↑  תוקם מעברת ענק ל-1000 משפחות, על המשמר, 27 בפברואר 1951
↑  דב שובל, משפחות ראשונות הגיעו לקיסריה עיר חדשה בשומרון, על המשמר, 2 במאי 1951
↑  ש. מרקוס, מעברת ענק ליד קיסריה?, על המשמר, 4 ביוני 1951
↑  י. שיוו, מעברת קיסריה - מעברה משונה, דבר, 30 במרץ 1952
↑  מעברת קיסריה בתחום שיפוטה של מ.פ. חדרה, דבר, 20 במאי 1952
↑  חוסלו מעברות קיסריה ועתלית, דבר, 3 ביוני 1955
↑  "בדונים ופחונים" עבודות בנין גדולות בשומרון, דבר, 15 במרץ 1954
1 2  על חיבור קוו החשמל למעברת קיסריה, על המשמר, 18 ביוני 1952
↑  חוסר עבודה בחדרה, על המשמר, 8 בספטמבר 1952
↑  כ-300 מחוסרי עבודה, הַבֹּקֶר, 13 במרץ 1953
חוסר עבודה חמור בקיסריה, קול העם, 24 במאי 1953
האבטלה גוברת בכל הארץ, על המשמר, 7 ביולי 1953
ירון ברובינסקי

| --- | --- |

 לידה:  18 בדצמבר 1975 (בן 48) תל אביב, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 בן או בת זוג:  מירב שירום 
 פרופיל ב-IMDb
 
ירון ברובינסקי (נולד ב-18 בדצמבר 1975) הוא שחקן ומנחה ישראלי.
ביוגרפיה

ירון נולד לגרי ברובינסקי, כנר בפילהרמונית, והתגורר בילדותו בכיכר המדינה. לאחר שירות ביחידת חיל הקשר, האלקטרוניקה והמחשבים בקריה, למד משחק בבית צבי. תפקידו הראשון בטלוויזיה היה לשחק כעץ בתוכנית "דפנה ודודידו". בשנת 2002 גילם את אחד התפקידים הראשיים בסדרת הטלוויזיה "בקצב הקצב" ששודרה בערוץ 3. לאחר מכן נסע ללמוד בפריז, ועם שובו לארץ שימש כמנהל הנסיעות של להקת מיומנה.
ב-2007 גילם את דמותו של ערן אגמון בסדרת הדרמה "אולי הפעם", ששודרה בערוץ yes stars ישראלי ושיחק בסדרת הטלוויזיה "אלטלנה".
ב-2009 השתתף בסדרה "15 דקות", שאף היא שודרה ב-yes. בנוסף, שיחק במספר מחזות של תיאטרון הקאמרי, ובהם "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" ו"כסף עובר ושווא".
ב-2008 גילם את דמותו של יותם בל, שהגיש את תחזית מזג האוויר בתוכנית הלילה של ערוץ 10, "היום שהיה", באופן סאטירי. ב-2010 הנחה פינה בתוכנית התחקירים "אורלי וגיא בע"מ", ובסיום אותה שנה החל להנחות את השעשועון "לעוף על המיליון", אף הוא בערוץ 10.
ב-2010 שיחק בסרטו של רוני ניניו "היו לילות".
החל ממאי 2011 הנחה ברובינסקי את תוכנית הבידור של ערוץ 10 "נבחרת ישראל בטלוויזיה".
בשנת 2012 החל לשחק בסדרה היומית "יומני החופש הגדול", ששודרה בערוץ דיסני ישראל. באותה שנה הופיע בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "2 בלילה". הוא מנחה את התוכנית "דייט בחשכה" בערוץ 2. בפרק הראשון, בעונה השלישית, ששודרה בספטמבר 2013, אף השתתף ברובינסקי כמתמודד בתוכנית. בתקופת ערוץ עשר ירון ברובינסקי השתתף כמתמודד ראשי בלעוף על המיליון (עונה 5 פרק 23) כשבמקומו הנחה אסי ישראלוף.
בשנת 2013 הגיש יחד עם עדן הראל את השעשועון המוזיקלי "MUSIXBOX" בערוץ 24, וכן השתתף בסדרת הדרמה "שולחן לשישה".
החל משנת 2014 הגיש בגלי צה"ל את תוכנית הסאטירה "סטטוס קוו". בשנה זו שיחק בסרטה של תמר ירום, "פנסיון פראכט".
ב-2015 החל לגלם את המורה ישי בסדרת הנוער "החממה". כמו כן השתתף בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולשי ספות", לצד חברו אורי גוטליב. בשנה זו הועלתה בערוץ 10 תוכנית בהגשתו בשם "איך להיות". בשל נתוני רייטינג נמוכים, ירדה הסדרה כעבור זמן קצר.
ב-2016 החל להנחות את תוכנית הבידור "זה המצב" יחד עם מולי שולמן.
ב-2017 החל להנחות את תוכנית האירוח "הערב יהיו כאן" בכאן 11. באותה שנה גם שיחק במחזה "גן הדובדבנים" מאת אנטון צ'כוב בתיאטרון באר שבע.
ב-2018 החל להנחות את השעשועון "חמש טבעות זהב" בערוץ עשר, ואת השעשועון "הקו האדום (תוכנית טלוויזיה)" בכאן 11.
ב-2019 שיחק בסרטו של יוסף אל-דרור "בלי דם".
בשנת 2019 גילם את דמותו של סידני צ'פלין, אחיו של צ'ארלי צ'פלין, במחזמר "צ'פלין" בתיאטרון תל אביב, וכן גילם את אלון בסדרת הטלוויזיה "אבא משתדל", המשודרת בערוץ כאן 11. הופיע גם כשחקן אורח בסדרות הקומיות "קופה ראשית" ו"שב"ס".
בשנת 2020 כיכב בסדרה "ספיידרז" בתפקיד אריק והחל לשמש כפרזנטור הראשי של בית ההשקעות "אלטשולר שחם".
בשנת 2021 הופיע בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה "מצולמים".
ב-10 באפריל 2023 שודר ברשת 13 סרטו "אבאל'ה אחד" אשר מתעד את מסעו, שבמהלכו בדק האם הורים לילד אחד מאושרים יותר או כאלה שעשו את טעות חייהם.
בשנת 2024 שיחק בסדרה טיפול לילי, וגילם בה את נועם, מנהל מחלקת טיפול נמרץ, שמגיע לפגישות אצל פסיכולוג בשעות הלילה על מנת לקבל אישור לחזור לעבודתו לאחר אירוע במחלקה שלו.
חיים אישיים

אחיו של ברובינסקי הוא ד"ר אריאל בר.
ברובינסקי הוא בן זוגה של השחקנית מירב שירום, ולהם בן.
הערות שוליים

↑  רוגל אלפר, שכיית חמדה תלושה, באתר הארץ, 17 בפברואר 2002
אורי קליין, חדש על המסך, באתר הארץ, 29 בינואר 2002
ניר קיפניס, ‏לא עומד בקצב, באתר גלובס, 4 בפברואר 2002
↑  יניב משיח, עכבר העיר, אהבה זה כואב, באתר הארץ, 15 בינואר 2007
↑  ליאת להב, 15 דקות: שי גולדשטיין הוא ארי גולד הישראלי?, באתר הארץ, 25 בינואר 2010
↑  ניר קיפניס, ‏אוף על המיליון, באתר גלובס, 16 באוקטובר 2011
↑  אורי קליין, "היו לילות": הפסד במגרש הביתי, באתר הארץ, 11 במרץ 2010
↑  לראות או
לא לראות- ניר קיפניס, ‏כשמה כן היא, באתר גלובס, 31 במאי 2011
↑  גילי איזיקוביץ, "יומני החופש הגדול" תשודר בערוצי דיסני, באתר הארץ, 11 ביוני 2013
↑  עידן חגואל, עכבר העיר, עף בחשיכה: ירון ברובינסקי משתלט על המסך, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2012
↑   רוגל אלפר, גולשי ספות: אם כבר לראות ריאליטי, אז לראות את זה, באתר הארץ, 1 באפריל 2015
↑  רן בוקר, מחפשים את ברובינסקי: תוכנית החיקויים נעלמה אחרי פרק 1, באתר ynet, 11 באוגוסט 2015
↑  רון שוורץ, ‏צ'כוב עירום מניואנסים, באתר גלובס, 3 באוקטובר 2017
עידית סוסליק, עכבר העיר, "גן הדובדבנים": דרמטיות מאתגרת, באתר הארץ, 22 ביוני 2017
↑   אריאנה מלמד, "חמש טבעות זהב": הייפ ממוסחר, מזויף ומתיש, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2019
↑   אורי קליין, "בלי דם": על מה הסרט הזה מדבר לעזאזל?, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2018
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏אפילו רוס מ"חברים" גויס: למה בתי ההשקעות פותחים את הכיס ומשתלטים על הפריים-טיים, באתר גלובס, 2 במאי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401275205171  VIAF: 18157222699884971056   WorldCat (עם VIAF): 18157222699884971056
אנז'ה (כדורגל)

מועדון ספורט אנז'ה (בצרפתית: Angers Sporting Club de l'Ouest) הוא מועדון כדורגל צרפתי מקצועני, המשחק בעיר אנז'ה שבמערב צרפת. המועדון משחק בליגת המשנה הצרפתית.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1919 ושיחק בליגת חובבים ובליגות הנמוכות של צרפת עד עונת 1945/1946. בעונת 1930/1931 הגיע לשלב רבע גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת ניס. מעונת 1945/1946 שיחק בליגה השנייה בצרפת. בעונות 1946/1947, 1947/1948, 1954/1955 ו-1955/1956 הגיע לשלב שמינית גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצות סטאד ריימס, ליל, לה האבר וסנט אטיין בהתאמה. בסוף עונת 1955/1956 עלה מהליגה השנייה לעונתו הראשונה בליגה הראשונה בצרפת. בעונתו הראשונה בליגה הראשונה בצרפת, 1956/1957, הגיע לגמר הגביע הצרפתי, הישג השיא בגביע נכון להיום.
המועדון שיחק בליגה הראשונה בצרפת במשך 12 עונות ברציפות מעונת 1956/1957 ועד עונת 1967/1968. בעונות 1958/1959 ו-1959/1960 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצות סושו וניס בהתאמה. בעונת 1961/1962 הגיע לחצי גמר הגביע והפסיד לקבוצת סנט אטיין. בעונת 1962/1963 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת ספורטינג טולון ור. בעונת 1965/1966 הגיע לחצי גמר הגביע והפסיד לקבוצת נאנט. בעונת 1966/1967 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת אולימפיק ליון. בעונת 1967/1968 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת סנט אטיין ובסוף העונה ירד לליגה השנייה.
לאחר עונה אחת בליגה השנייה שבה הגיע לשלב חצי גמר הגביע והפסיד לקבוצת אולימפיק מרסיי עלה המועדון לליגת העל של צרפת ושיחק במשך 6 עונות ברציפות מעונת 1969/1970 ועד עונת 1974/1975. בעונת 1969/1970 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת נאנט. בעונת 1971/1972 סיים במקום הרביעי בליגה הראשונה ושיחק בפעם היחידה במפעלים האירופאיים במסגרת גביע אופ"א בעונת 1972/1973. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת דינמו ברלין והודח מהטורניר. בעונת 1973/1974 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת סנט אטיין. בעונת 1974/1975 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת בסטיה ובסוף העונה ירד לליגה השנייה.
מעונת 1975/1976 ועד עונת 1978/1979 שיחק המועדון לסירוגין בליגה השנייה ובליגה הראשונה. מעונת 1978/1979 ועד עונת 1980/1981 שיחק 3 עונות ברציפות בליגה הראשונה. בעונת 1978/1979 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת אולימפיק מרסיי. בסוף עונת 1980/1981 ירד לליגה השנייה.
המועדון שיחק בליגה השנייה במשך 12 עונות ברציפות מעונת 1981/1982 ועד עונת 1992/1993. בעונת 1988/1989 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת סטאד רן. בעונת 1991/1992 הגיע לגמר גביע הליגה הצרפתית והפסיד לקבוצת מונפלייה. בסוף עונת 1992/1993 עלה המועדון לליגת העל של צרפת. המועדון שיחק עונה אחת 1993/1994 בליגה הראשונה וירד לליגה השנייה. מעונת 1994/1995 ועד עונת 2006/2007 שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה השלישית.
המועדון שיחק בליגה השנייה במשך 8 עונות ברציפות מעונת 2007/2008 ועד עונת 2014/2015. בעונות 2010/2011 ו-2013/2014 הגיע לשלב חצי גמר הגביע והפסיד לקבוצות פריז סן-ז'רמן וסטאד רן בהתאמה. בסוף עונת 2014/2015 חזר המועדון לליגת העל הצרפתית אחרי 21 שנים. בעונת 2016/2017 העפילה לגמר הגביע הצרפתי לראשונה לאחר 60 שנה והפסידה לפריז סן ז'רמן בתוספת הזמן משער עצמי.
ב-30 באפריל 2021 אסרה פיפ"א על העברות שחקנים לאנז'ה, יחד עם קבוצת פריז, בשל הפרת תקנות לגבי פניות לשחקנים באוגוסט 2020. האיסור היה בתוקף עד לחלון ההעברות בקיץ 2021.
בעונת 2022/2023, לאחר הפסד 4–2 לראן (ב־30 באפריל 2023) הקבוצה ירדה לליגה השנייה.
בעונה שלאחר מכן חזרה לליגה הראשונה.
הישגים

הגביע הצרפתי
סגנית (2): 1957, 2017
גביע הליגה הצרפתית
סגנית (1): 1992
שחקנים בולטים

צרפת סטפן ברוי
צרפת קארים דז'לאבי
צרפת ז'אן מרק גילו
צרפת רמון קופה
צרפת אולריך ראמה
הערות שוליים

↑  Accueil | Angers SCO, www.angers-sco.fr
גזייה

ערך זה עוסק בכלי לחימום באמצעות גז. אם התכוונתם למס גולגולת על נתינים לא-מוסלמים בעולם המוסלמי, ראו .
גזייה
גזִייה היא כלי לחימום באמצעות גז בישול.
הגזייה משמשת לצורך בישול שדה בטיולים ובמחנאות.
את הגזייה ניתן להדליק באמצעות גפרורים או מצית. על הלהבה שלה ניתן להניח מחבת או סיר קטנים בהם ניתן לבשל מזון.
בלון הגז הוא חלק הניתן להפרדה לצורך החלפה או מילוי מחדש של המכל.
כפיר אודי

כפיר אודי (נולד ב-28 באוגוסט 1979) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה

אודי נולד להורים שעלו מקהיר וגדל בשכונת יפו ד'. הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב, וזכה עם נבחרת הנערים של ישראל במדליית הארד באליפות אירופה שנערכה בגרמניה ב-1996, מהישגי השיא של הכדורגל הישראלי בכל הזמנים. בעונת 1996/1997 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב, והפריצה הגדולה שלו הגיעה בעונת 1999/2000, עת זכה עם הקבוצה בדאבל, כאשר נחשב לאחד מארבעת "תינוקות קשטן" (ביחד עם פיני בלילי, סלים טועמה ועמרי אפק), שטופחו על ידי מאמן הקבוצה דרור קשטן. אודי היה גם שותף להעפלת הקבוצה לרבע גמר גביע אופ"א בעונת 2001/2002, הישג השיא של קבוצה ישראלית באירופה. באותה עונה גם זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו.
אודי החל כחלוץ צעיר ומבטיח, אולם סבל מפציעות רבות במהלך הקריירה. אודי נפצע לראשונה לקראת סוף עונת הדאבל של הפועל תל אביב והחמיץ את מחזורי הסיום של העונה, אך בעונה הבאה חזר להפגין יכולת טובה ואף הוזמן לראשונה לנבחרת ישראל על ידי המאמן ריצ'רד נילסן. במשחק הבכורה שלו בנבחרת, משחק ידידות נגד נבחרת רוסיה, ב-23 בפברואר 2000, הבקיע אודי את שער הבכורה שלו בניצחון 1-4. במשחק הבא נגד נבחרת גאורגיה, ב-29 במרץ 2000, אודי נפגע על ידי השוער, והושבת לשנה. לאחר שהחלים מהפציעה, חזר להרכב הפועל תל אביב והיה שותף להצלחותיה באירופה, ואף חזר למספר הופעות נוספות בנבחרת, אולם נפצע פעם נוספת.
ב-2003 עזב אודי את קבוצת נעוריו ושיחק בבני יהודה, מכבי פתח תקווה ומ.ס. אשדוד. בתחילת עונת 2006/2007 ניסה אודי לבצע קאמבק לשורות הפועל תל אביב, קבוצת נעוריו, אולם כושרו הירוד גרם לו להיחתך מהקבוצה באמצע העונה. הוא החל להתאמן בשורות הכח עמידר רמת גן, במטרה לעבור אליה, אולם לפני ששיחק אפילו משחק אחד, פרש מכדורגל בגיל 27. לאחר כשנה חזר אודי מהפרישה וחתם בקבוצת הפועל רמת גן מהליגה הלאומית. לקראת עונת 2008/2009 עבר לשחק בהפועל ראשון לציון מהליגה הארצית, ועלה עמה לליגה הלאומית. בעונת 2009/2010 שיחק משחקים בודדים עם הקבוצה בליגה הלאומית, ואת שערו האחרון בקריירה כבש ב-18 בינואר 2010, במשחק מול בית"ר תל אביב רמלה.
תארים

אליפות: 1999/2000
גביע המדינה: 1998/1999, 1999/2000
גביע הטוטו: 2001/2002
הערות שוליים

1 2  אשר גולדברג‏, "באמבולנס חשבתי איך לפני כמה דקות רצתי על המגרש", באתר וואלה, 24 במרץ 2023
↑  ניר איסקוב, כפיר אודי: "חזרתי, כי התאהבתי מחדש בכדורגל", באתר nrg‏, 13 במרץ 2009
↑  אבי נעים, פרויקט הכפיר בראשון לציון, באתר ynet, ‏1 בינואר 2009
↑  איזי עין דור ורותם גרוסמן, יממה אחרי שחתם בהכח, כפיר אודי פרש מכדורגל, באתר ynet, 26 בדצמבר 2006
דיאן קנון

| --- | --- |
Dyan Cannon
Dyan Cannon
 לידה:  4 בינואר 1937 (בת 87) טקומה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Samile Diane Friesen 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1958
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וושינגטון  תיכון וסט סיאטל 
 בן או בת זוג:  קרי גרנט (1965, 22 ביולי 1965–1968)  סטנלי פימברג (18 באפריל 1985–1991) 
 צאצאים:  ג'ניפר גרנט 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
דיאן קנון (באנגלית: Dyan Cannon; נולדה ב-4 בינואר 1937) היא שחקנית קולנוע, תסריטאית, מפיקה ובמאית אמריקאית יהודייה מומרת, זוכת פרס גלובוס הזהב. הייתה מועמדת לשלושה פרסי אוסקר על הופעותייה בסרטים "בוב וקרול וטד ואליס" ו"השמיים יכולים לחכות" ועל סרטה הקצר "מספר אחד".
קורות חיים

נולדה בשם סמיל דיאן פריזן (Samille Diane Friesen) בעיר טקומה שבמדינת וושינגטון לקלייר לבית פורטנוי ולבן פריזן. אמה הייתה יהודייה שהיגרה מרוסיה ואביה היה נוצרי בפטיסטי. היא חונכה כיהודייה.
בשנת 1965 התחתנה קנון עם השחקן הבריטי מועמד שני פרסי אוסקר קרי גרנט שהיה מבוגר ממנה ב-33 שנה. משלוש שנות נישואיהם נולדה ב-1966 השחקנית ג'ניפר גרנט.
בשנת 1985 נישאה לבעלה השני המפיק סטנלי פימברג, ממנו התגרשה לאחר שש שנים.
קנון התנצרה והיום היא מחשיבה את עצמה כנוצרית אדוקה.