אלכסנדר מיטשל פאלמר
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית

פאלמר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1909–1915. מתחילת דרכו בקונגרס הוא מונה לתפקידים חשובים ושימש כסגן יושב ראש מערכת הבחירות לקונגרס של המפלגה הדמוקרטית בתקופת כהונתו הראשונה וכאחראי על השיבוץ בלשכות בתקופת כהונתו השנייה.
כחבר בית הנבחרים זיהה פאלמר את עצמו עם האגף הפרוגרסיבי של המפלגה הדמוקרטית, דחף להפחתת המיסים על אף הדעה המנוגדת שרווחה בנוגע לכך במחוז הבחירה שלו. בתקופת כהונתו השנייה בקונגרס הוא היה חבר בוועדת המיסוי והתקצוב בראשותו של אוסקר אנדרווד, שם הוא היה המנסח הראשי של תוכניות המיסוי המפורטות שאחד הסנאטורים הרפובליקנים גינה כ"מסע הרדיקלי ביותר בכיוון של סחר חופשי שהוצע על ידי מפלגה כלשהי בשבעים השנים האחרונות". הוא טען שהמיסים מועילים לעסקים ומביאים רווחים לעובדים. התעשייה בפנסילבניה, בעיקר חברות הכרייה והייצור הגדולות, התנגדה לתוכנית המיסוי שלו, ומכך פאלמר היה מרוצה.
ב-1912 הביס פאלמר את נציג פנסילבניה לוועדה הדמוקרטית הלאומית, קולונל ג'יימס קאפי, כאשר זכה ב-110 קולות מול 71 של גאפי בכינוס השנתי של המפלגה במדינה. גאפי היה כוח בולט בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית במדינה במשך חצי מאה. תבוסתו מידי פאלמר נראתה כניצחון מרכזי לאגף הפרוגרסיבי של המפלגה במדינה, אף על פי שאחיינו של גאפי, ג'ו גאפי, יירש את פאלמר כנציג המדינה בוועדה ב-1920. פאלמר שימש כנציג בוועידה הארצית של המפלגה, הן ב-1912 והן ב-1916. בוועידה של 1912 היה לו תפקיד מפתח בהתלכדות כל המשלחת של פנסילבניה בהצבעה עבור וודרו וילסון. לאחר בחירות לנשיאות של 1912 קיווה פאלמר להצטרף לקבינט של וילסון כתובע הכללי. כאשר הוצע לו תחת זאת תפקיד מזכיר המלחמה, הוא סירב, בציינו את אמונותיו ומורשתו הקווייקריות. הוא כתב לנשיא:
כמזכיר מלחמה קווייקרי, אצטרך לראות בעצמי כהמחשה חיה של חוסר התאמה איום ...במקרה שארצנו תקלע לעימות מזוין עם ארץ אחרת, ארחיק לכת כמו כל אחד אחר לטובת הגנתה. אך איני יכול, ללא להפר את כל המסוכות של אנשי ולצאת נגד כל האינסטינקטים של האופי שלי, שהושרשו בי ברוח המסורת, הסביב והחינוך, לשבת בדם קר בתפקיד ניהולי וליישם את כישורי לצורך ההכנה לקראת עימות  שכזה.
בתקופת כהונתו השלישית בקונגרס היה פאלמר מנהיג סיעת הדמוקרטים בבית הנבחרים והיה חבר בוועדה של חמישה חברים שניהלה את הפעילות הארצית של המפלגה. הוא המשיך לדחוף להורדת המיסים והצליח להשיג הפחתת מיסים עבור מגזר שעליו הוא ניסה להגן, תעשיית הצמר. הוא הציע לכסות כל אובדן הכנסות במיסוי מדורג שנועד רק לעשירים. בעיתון ניו יורק טיימס נכתב שהוא נשא "את הנאום הטוב ביותר של אותו יום" כאשר התנהל בבית הנבחרים דיון בנושא זה באפריל 1913. בנאומו זה אמר פאלמר:
כעת המגזר העסקי עשוי להבחין שבנוגע למפעלים שלא מסוגלים לעמוד בתנאים החדשים, בגלל הזנחה, סירוב, או חוסר יכולת להתייעל. התנאים החדשים יאפשרו לתעשייה לעמוד על רגליה עם תמיכה פחותה יותר מצד הממשלה.
פעילותו של פאלמר הייתה חלק מהרקע לחקיקתו של חוק המיסים של אנדרווד, על פיו חודשה גביית מס הכנסה בארצות הברית.
צעדי חקיקה פרוגרסיביים נוספים שהוצעו על ידי פאלמר כללו הצעת חוק לאיסור העסקת עובדים מתחת לגיל מסוים במחצבות ודרישה לפיקוח על המחצבות. הוא ציין שקרבנות תאונות העבודה במחצבות ממוצא ולשי היו "עובדים ברמה גבוהה, לא עובדים זרים בשכר נמוך". בשלב מאוחר של הקריירה שלו בקונגרס, קידם פאלמר הצעת חוק לקידום זכות בחירה לנשים. בשם הוועד הלאומי לעבודת ילדים הוא הציע הצעת חוק נוספת לשים קץ להעסקת ילדים ברוב המכרות ובתי החרושת בארצות הברית. הנשיא וילסון ראה בהצעה זו כלקויה מבחינה חוקתית ולאחר שב-15 בפברואר 1915 הצביעו 232 חברי בית הנבחרים בעדה מול 44 שהתנגדו, הוא אפשר את קבורתה בסנאט. על כל פנים, ההיסטוריון ארתור לינק כינה את ההצעה הזאת "נקודת מפנה בהיסטוריה החוקתית האמריקאית" בשל ניסיונה למסד בפעם הראשונה את "השימוש בסעיף הסחר כדי להצדיק כל צורה של שליטה פדרלית על תנאי העבודה והשכר".
ב-1914 שכנע הנשיא וילסון את פאלמר לוותר על מושבו בבית הנבחרים כדי להתמודד במקום זאת על מושב בסנאט של ארצות הברית. בהתמודדות בה השתתפו שלושה מועמדים, הגיע פאלמר למקום השלישי אחרי גיפורד פינצ'ו, לימים מושל פנסילבניה, שהתמודד מטעם המפלגה הפרוגרסיבית והגיע למקום השני, ואחרי הסנאטור המכהן, ביוז פנרוז.