stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארתור זייס-אינקווארט
קורותיו > תחילת דרכו

זייס-אינקווארט נולד בסטונארוב שבמוראביה, באותה עת חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא עבר עם הוריו לווינה בשנת 1907 ולמד משפטים באוניברסיטת וינה. בתחילת מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרי, ושירת כקצין ברוסיה, ברומניה ובאיטליה. הוא קיבל מספר עיטורים על גבורה במלחמה, שבה נפצע ב-1917, ולאחר המלחמה השלים את לימודי המשפטים.
בשנת 1921 ייסד משרד עצמאי לעריכת דין. כעורך דין מצליח הוזמן, בשנת 1933, לשרת בממשלתו של הקנצלר האוסטרי אנגלברט דולפוס. לאחר רצח דולפוס הפך ל"יועץ המדינה" משנת 1937 בממשלתו של הקנצלר קורט שושניג. בשנת 1931 הצטרף למפלגה הנאצית האוסטרית, ואף שהרחיק עצמו מהם, לאחר שהמפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק באוסטריה בשנת 1933, חידש את חברותו בה בשנת 1936. כאוסטרים רבים תמך באיחוד עם גרמניה, ומסיבה זו תמך במפלגה הנאצית האוסטרית, כפי שהעיד במשפטו בנירנברג, אם כי טען כי הסתייג ממעשיהם הפרועים. בתקופה זו היה במעמד המוזר של איש אמונם של הקנצלר שושניג והנשיא וילהלם מיקלָס, תוך שהוא חותר, יחד עם בכירי הנאצים בגרמניה, תחת עצם קיומה של המדינה האוסטרית.
קורותיו > ה"אנשלוס"

בחודש פברואר 1938, בפגישה בין אדולף היטלר לבין הקנצלר האוסטרי קורט שושניג, הסכים שושניג למינויו של זייס-אינקוורט לשר הפנים והממונה על המשטרה והביטחון, כדי למנוע את ה"אנשלוס" – איחודה של אוסטריה (ארץ הולדתו של הפיהרר) עם גרמניה. זייס-אינקווארט יצא לפגוש את היטלר בברלין במה שנתפס כהבלטת כפיפותה של אוסטריה לגרמניה. זייס-אינקווארט פעל כמי שגורס כי יש לפעול בהדרגה לאיחוד עם גרמניה, ובהתאם לכך הסכים להמשך האיסורים על הפגנות של הנאצים האוסטרים, והצהיר שינקוט את כל האמצעים נגדם אם יפרו את הסדר. כן טען שטרם הגיעה השעה לביטול שוויון הזכויות של יהודי אוסטריה.
לאחר התפטרותו של שושניג תחת לחץ צבאי גרמני כבד, ולמרות ניסיונות של הנשיא מיקלס לדחות את הקץ, מונה זייס-אינקווארט לקנצלר, בראש קבינט שהיה מורכב כולו מנאצים. תוכניתו של היטלר הייתה כי לאחר מינויו של זייס-אינקווארט, יזמין הקנצלר החדש את הכוחות הגרמניים לעשות סדר במדינה, על מנת "למנוע שפיכות דמים", וכך תינתן הלגיטימציה הבין-לאומית הדרושה לביצוע ה"אנשלוס". למחרת, ב-12 במרץ 1938, נפגש זייס-אינקווארט עם היטלר בלינץ, עיר נעוריו של היטלר, והכריז על ביטול עצמאותה של אוסטריה. ב-13 במרץ חתם זייס-אינקווארט על חוק המאחד את גרמניה עם אוסטריה (הנשיא מיקלס סירב לחתום על חוק זה, ולפיכך חתם עליו זייס-אינקווארט אף שלא היה מוסמך לכך), ומעשה האנשלוס תם ונשלם מבחינה רשמית. "אוסטריה", הכריז החוק החדש, "היא מחוז של הרייך הגרמני". צורף לרייכסטאג הגרמני יחד עם צירים נוספים מאוסטריה.
המחוז החדש, שכונה "אוסטמרק", נותר תחת שלטונו של זייס-אינקווארט, כשארנסט קלטנברונר, איש האס אס הברוטלי, כראש המיניסטריום שלו. תשומת לב מיוחדת הוקדשה לפתרון "השאלה היהודית". זייס-אינקווארט קיבל דרגת כבוד באס-אס, ובמאי 1939 מונה לשר בלי תיק בממשלת הרייך הגרמני.
קורותיו > מושל פולין והולנד

לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה זייס-אינקווארט למושל דרום פולין, אך בטרם הספיק להיכנס לתפקידו, הוקם הגנרלגוברנמן, יחידת המינהל המדינית שהקימו הגרמנים בשטחי פולין שלא סופחו לרייך עצמו. זייס-אינקווארט מונה לסגנו של מושל הגנרלגוברנמן הנס פרנק. תחת שלטונם היו שנים עשר מיליון איש, ובהם מיליון ושמונה מאות אלף יהודים. בתפקידו היה זייס-אינקווארט אחראי להתחלת "הפתרון הסופי" – החרמת רכוש יהודי, גירוש היהודים לגטאות, והפעלת צעדים קשים נגד כלל האוכלוסייה. בפברואר 1940 הצהיר כי בוצעו הוצאות להורג המוניות של מי שפעל נגד השלטון הגרמני.
במאי 1940, לאחר כיבוש ארצות השפלה, מונה זייס-אינקווארט למושל הולנד ותחתיו הנס במקר כמושל אמסטרדם. הוא תמך במפלגה הנאצית ההולנדית והתיר לאנשיה להקים מיליציה מזוינת משלהם. מפלגות פוליטיות אחרות נאסרו, ורבים מעובדי המדינה נאסרו. הממשל במדינה היה נתון לשרירות לבו של זייס-אינקווארט עצמו. בין היתר גבה "מס כיבוש" בסך 50 מיליון מרק לחודש.
כ-530,000 הולנדים עבדו עבור הגרמנים, מהם 250,000 נשלחו לעבודות כפייה בגרמניה עצמה.
הוא פיתח שיטות להילחם ב"טרור", ובמאי 1943, כאשר פרצה שביתה כללית באמסטרדם, בארנהם ובהילברסום, שפט את מנהיגי השובתים בבית דין צבאי והטיל על האוכלוסייה קנס קולקטיבי של 18 מיליון גילדן הולנדי. עד סיום הכיבוש היה זייס-אינקווארט אחראי להוצאה להורג באופן "חוקי" של כ-800 איש, אם כי בפועל היו עד 3,500 קורבנות. מיולי 1944 נמסרו רוב סמכויותיו למפקד הצבאי של הולנד ולגסטפו.
קורותיו > אחריותו לשואה

זייס-אינקווארט היה אנטישמי מובהק. עם כניסתו לתפקידו בהולנד פיטר את כל היהודים משירות המדינה ומעמדות מפתח בתקשורת ובכלכלה, הכריז על רישום היהודים, ויצר גטו באמסטרדם. ממאה וארבעים האלף שנרשמו כיהודים בהולנד, שרדו רק 13,500.
ב-25 בפברואר 1942 הכריזו ההולנדים על שביתה כללית בתביעה להפסיק את הפעולות נגד היהודים. השביתה דוכאה בכוחות גדולים. בנאום פומבי ב-12 במרץ העמיד זייס-אינקווארט את העם ההולנדי בפני הברירה – אהדה ליהודים או שיתוף פעולה עם שלטונות הכיבוש.
בהולנד היו שלושה מחנות ריכוז – פיכט, אמרספורט, ו"מחנה המעבר" וסטרבורק. המחנות פיכט ואמרספורט שימשו כמחנות ריכוז לעבודות כפייה, אך בסופו של דבר נשלחו אנשי המחנות לווסטרבורק, ומשם נשלחו במהרה ברכבות להשמדה במזרח. כמאה אלף מיהודי הולנד עברו במחנה וסטרבורק בדרכם להשמדה. בשנת 1941 נשלחו ראשוני היהודים למאוטהאוזן ולבוכנוואלד, אך החל מיולי 1942 נשלחו להשמדה בסוביבור, אושוויץ, טרזיינשטט וברגן-בלזן. חלקו של זייס-אינקווארט בפעולות אלו היה מכריע.
קורותיו > תבוסה והעמדה לדין

כאשר התקדמו בעלות הברית אל עבר הולנד, הורה היטלר על הפעלת תוכנית "אדמה חרוכה", שכללה הריסת נמלים בהולנד, והצפת חלק ניכר מהמדינה. התוצאות היו הרות אסון – רעב ברוב המדינה, שגבה כשלושים אלף קורבנות הולנדים. בצוואתו הורה היטלר למנות את זייס-אינקווארט לשר החוץ בממשלה החדשה, אך קרל דניץ, שמונה לנשיא גרמניה, התעלם מהוראתו של היטלר ולא מינה את זייס-אינקווארט לממשלת פלנסבורג, ככל הנראה בגלל רצונו למצוא חן בעיני בעלות הברית שיסתייגו מפושע מלחמה מסדר הגודל של זייס-אינקווארט.
עם התקדמות כוחות בעלות הברית אל תוך הולנד, באפריל 1945, נמלט זייס-אינקווארט מהולנד. הוא נתפס לאחר המלחמה בהמבורג. הוא הועמד לדין במשפטי נירנברג והואשם בקשירת קשר לביצוע פשעים נגד השלום, תכנון וייזום מלחמה תוקפנית, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. במשפט, הוא היה היחיד מבין הנאשמים שלא התנער מהיטלר. הוא טען שלא ביקש להרוג את היהודים אלא רק לגרש אותם מאירופה בהיותם אויביה הכלכליים של גרמניה. זייס-אינקווארט נמצא אשם בכל ארבעת סעיפי האישום פרט לקשירת הקשר, ונידון למוות בתלייה. הוא פנה בבקשת חנינה ואף ביקש את התערבותה של וילהלמינה, מלכת הולנד, אך בקשתו נדחתה. הוא הוצא להורג בנירנברג ב-16 באוקטובר 1946, האחרון מבין המוצאים להורג. בדרכו לגרדום אמר: "אני מקווה כי ההוצאה הזאת להורג תהיה הפעולה האחרונה בטרגדיה של מלחמת העולם השנייה, ואני מקווה כי האסון הזה ישרה תבונה על העם".
ארתור זייס-אינקווארט לאחר תלייתו בנירנברג
class=notpageimage|הצגה
ארנולף השלישי, רוזן פלנדריה

ארנולף השלישי, רוזן פלנדריה (נפטר ב-22 בפברואר 1071) היה רוזן פלנדריה משנת 1070 ועד מותו בקרב קאסל ב-1071.
ביוגרפיה

ארנולף נולד בערך בשנת 1055, והיה בנם הבכור של בלדווין השישי, רוזן פלנדריה וריצ'ילדה, רוזנת מונס ואנו. על ערש דווי בשנת 1070, הוריש בלדווין את פלנדריה לבנו הבכור, ארנולף, ואת אנו לבן הצעיר, בלדווין, בתנאי שאם אחד יקדים את השני במותו, הוא יירש גם את הרוזנות של השני. עוד הפקיד בלדווין השישי לאחיו רובר את ההגנה על בנו ארנולף, שעדיין היה קטין, שרובר נתן לו את שבועת ההוקרה שלו והבטחתו החגיגית להגן על אחיינו. ריצ'ילדה הייתה אמורה להיות עוצרת בפלנדריה עד אשר ארנולף יגיע לבגרות.
לאחר מות אביו בשנת 1070, דודו רובר הפר את שבועתו וחלק על הירושה. ריצ'ילדה פנתה לפיליפ הראשון, מלך צרפת, שזימן את רובר להופיע בפניו. רובר סירב והמשיך בתוקפנותו נגד ריצ'ילדה וארנולף, ואז פיליפ צבר צבא שהביא לפלנדריה. הצבא הצרפתי לווה בכוחות נורמנים, כנראה שנשלחו על ידי דודתו של ארנולף המלכה מתילדה ובראשם ויליאם פיצאוסברן. עם ארנולף השלישי היה גם אוסטאס השני, רוזן בולון שגייס תמיכה ניכרת ברוזן הצעיר ובאמו.  שני הכוחות נפגשו בקרב קאסל ב-22 בפברואר 1071. בקרב זה כוחותיו של רובר ניצחו בסופו של דבר אך רובר עצמו נתפס וכוחותיו בתורם לכדו את הרוזנת ריצ'ילדה. שניהם שוחררו בתמורה והקרב המשיך עד לסיומו. בין ההרוגים היה ארנולף, שנהרג על ידי גרבוד הפלמינג, הרוזן הראשון מצ'סטר, אולי במקרה.  כתוצאה מהקרב תבע רובר את רוזנות פלנדריה. הרוזנת ריצ'ילדה ובנה בלדווין חזרו לאנו אך המשיכו לעורר פעולות איבה נגד רובר. מכיוון שהיה קטין במותו ולא נשוי, לארנולף השלישי לא היו יורשים.
הערות שוליים

1 2  Detlev Schwennicke, Europäische Stammtafeln: Stammtafeln zur Geschichte der Europäischen Staaten, Neue folge, Band II (Marburg, Germany: Verlag von J. A. Stargardt, 1984), Tafel 5
1 2  Gilbert of Mons, Chronicle of Hainaut, Trans. Laura Napran (Woodbridge: The Boydell Press, 2005), p. 5
1 2 3  Renée Nip, 'The Political Relations between England and Flanders (1066–1128)', Anglo-Norman Studies 21: Proceedings of the Battle Conference 1998, Ed. Christopher Harper-Bill (Woodbridge: The Boydell Press, 1999), p. 154
1 2  Jim Bradbury, The Capetians: The History of a Dynasty (987–1328) (London & New York: Hambledon Continuum, 2007), p. 114
1 2 3 4 5  Gilbert of Mons, Chronicle of Hainaut, Trans. Laura Napran (Woodbridge: The Boydell Press, 2005), p. 6
↑  Heather J. Tanner, Families, Friends, and Allies: Boulogne and Politics in Northern France and England, c.879–1160 (Leiden: Konninklijke Brill NV, 2004), p. 104
↑  Renée Nip, 'The Political Relations between England and Flanders (1066–1128)', Anglo-Norman Studies 21: Proceedings of the Battle Conference 1998, Ed. Christopher Harper-Bill (Woodbridge: The Boydell Press, 1999), p. 155
ביטול שיטת ההאן

ביטול שיטת ההאן ויצירת שיטת המחוזות (ביפנית: haihan-chiken 廃藩置県) היה חוק משנת 1871 של ממשלת מייג'י של האימפריה היפנית שנועד להחליף את שיטת הנחלות הפאודליות המסורתית (האן) ולהקים שיטת שלטון ריכוזית של הממשלה (מחוזות יפן). תהליך זה היה שיאה של רסטורציית מייג'י בכך שכל הדאימיו (אדונים פאודלים) נדרשו להשיב את סמכויותיהם לקיסר.
מלחמת בושין

לאחר תבוסת הכוחות הנאמנים לשוגונות טוקוגאווה במלחמת בושין ב-1868, החרימה ממשלת מייג'י החדשה את כל האדמות שהיו תחת שליטת השוגון או תחת שליטת הדאימיו הנאמנים לו. אדמות אלה היוו כרבע מכלל השטח של יפן, והן אורגנו מחדש בצורת מחוזות עם מושלים שמונו ישירות מטעם השלטון המרכזי.
השלב השני בביטול שיטת ההאן התרחש ב-1869. את התנועה הוביל טקיושי קידו מנחלת צ'ושו, ששכנע את אדוני הנחלות צ'ושו וסצומה, שתי הנחלות ששיחקו תפקיד ראשי בהדחת השוגון, לוותר על נחלותיהם לטובת הקיסר. בין 25 ביולי ו-2 באוגוסט 1869 עשו כדוגמתם דאימיו של 260 נחלות אחרות, מתוך חשש שנאמנותם לקיסר תועמד בספק. בראשית סירבו רק 14 דאימיו לוותר על נחלותיהם, אך הם נכנעו לאחר שבית המשפט הזהיר אותם מפני פעולה צבאית במקרה שיעמדו בסירובם.
בתמורה לוויתור על סמכויותיהם לממשל המרכזי מונו הדאימיו למושלים של נחלותיהם-לשעבר (שקיבלו את השם "מחוזות"), והותר להם לשמור עשרה אחוז מהכנסות המיסים של המחוז. כמושלים, היו הדאימיו זכאים למנות את הכפופים להם רק במקרה בו המועמד עמד בתנאי הקבלה שהכתיב הממשל המרכזי. בנוסף, קצבאות שעברו בירושה לסגניו של הדאימיו שולמו על ידי הממשלה ולא על ידי הדאימיו, בצעד שנועד להחליש את הקשרים הפאודליים. התואר "דאימיו" בוטל סופית ביולי 1869.
ביסוס השיטה החדשה

אף על פי שהדאימיו הפכו לעובדי הממשלה, הם המשיכו לשמר מידה מסוימת של עצמאות כלכלית וצבאית. מצב זה היווה איום על הממשל המרכזי, וגרם לדאגה בצמרת המדינית בעקבות מספר מרידות סמוראים שאירעו באותה תקופה. באוגוסט 1871 פרסמה הממשלה צו קיסרי שקבע ש-261 נחלות הפאודליות-לשעבר יהפכו לשלושה מחוזות עירוניים ו-302 מחוזות. המספר ירד עם השנים וב-1888 הוא עמד על שלושה מחוזות עירוניים ו-47 מחוזות, מספרים שעומדים על כנם על היום.
ארגון-מחדש זה הצליח מכיוון שהממשל המרכזי הבטיח לדאימיו לשעבר קצבאות נדיבות, ביטול חובותיהן של הנחלות והחלפת המטבע של הנחלה במטבע הלאומי החדש בערך הנקוב. האוצר היפני לא עמד בהבטחות נדיבות אלה, ולכן ב-1874 הפכו הקצבאות לאיגרות חוב ממשלתיות שהיו שוות ערך לחמש שנות קצבאות.
ראו גם

האן (יחידה אדמיניסטרטיבית)
תקופת מייג'י
ארתחששתא הרביעי

אַרְתַּחְשַׁסְתְּא הרביעי (בפרסית עתיקה: 𐎠𐎼𐎫𐎧𐏁𐏂𐎠), הידוע גם כאַרְסֵס (מיוונית: Ἀρσής, מפרסית עתיקה: 𐎠𐎼𐏁𐎣, רְ'שָׁה) היה מלך פרס בין השנים 338–336 לפנה"ס. הוא היה בנם הצעיר של המלך ארתחשסתא השלישי והמלכה אטוסה, ולא היה אמור לרשת את כס המלוכה של פרס. עלייתו הבלתי צפויה לכתר באה ב-338 לפנה"ס כתוצאה מרצח אביו ורוב בני משפחתו, ככל הנראה על ידי בגווהיה (אנ'), השר החזק של פרס שסר חינו בעיני ארתחשסתא. בגואס ביקש להישאר בתפקידו על ידי החלפת ארתחשסתא עם ארסס הבן, איתו חשב שיהיה קל יותר לשלוט. ארסס היה לא יותר ממלך בובה בשתי שנות שלטונו, תוך שבגווהיה פעל ככוח שמאחורי הכתר. בסופו של דבר, ממורמר ממצב עניינים זה, ובהשפעת אצילי החצר שהתייחסו בבוז אל בגווהיה, ארסס תכנן לרצוח את בגווהיה. בגווהיה שוב הכה ראשון במטרה להגן על עצמו, והרעיל את ארסס. אז המליך את בן דודו של ארסס כמלך דריווש השלישי.
דאגתם הגדולה של הפרסים בעת שלטונו הקצר של מלך זה, הייתה אי השקט בגבול המערבי עם מוקדון תחת המלכים פיליפוס השני ואלכסנדר הגדול. אי השקט יוביל למלחמה בין שתי המדינות בתקופת שלטונו של יורשו של ארסס.
במקורות היווניים הוא היה ידוע בשם "ארסס" ונראה שזה היה שמו האמיתי. לפי הכתובת התלת לשונית מקסנתוס, ולפי חרסים משומרון נראה שהוא אימץ את השם המלכותי ארתחשסתא הרביעי, בעקבות אביו וסבו.
לקריאה נוספת

Matt Waters, Ancient Persia: A Concise History of the Achaemenid Empire, 550-330 BCE, Cambridge University Press 2014
הערות שוליים

↑  דיודורוס טוען שהרוצח הוא בגווהיה (17.5.3-6), אך תיאור זה משאיר קושי מחקרי; ראו להשוואה Matt Waters chapter: Twilight of the Achaemenids
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ארתחשסתא השלישי | השושלת האחמנית | הבא: דריווש השלישי |
ערך זה הוא קצרמרבנושא איראן ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הכנסת הגדול של טרגו מורש

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  טרגו מורש 
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1900
 תאריך פתיחה רשמי:  1900 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אקלקטית 
 קואורדינטות:  46°32′44″N 24°33′29″E﻿ / ﻿46.5454611111°N 24.5579416667°E﻿ / 46.5454611111; 24.5579416667
  (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בית הכנסת הגדול של טרגו מורש(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בית הכנסת הגדול של טרגו מורש
 
בית הכנסת הגדול של טרגו מורש (רומנית: Templul Mare din Târgu Mureş, "הטמפל הגדול של טרגו מורש", הונגרית: Iskola utcai zsinagóga, "בית הכנסת מרחוב בית הספר") הוקם על ידי קהילת הסטטוס קוו בעיר טרגו מורש שבטרנסילבניה.
היסטוריה

בית הכנסת נבנה בשנים 1899–1900, ברחוב "בית הספר" (מכאן כינויו ההונגרי), כיום אַאוּרל פילימון 23, בטרגו מוּרש, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. המבנה תוכנן על ידי האדריכל היהודי-וינאי יעקב גרטנר (Gartner Jacob). בעת חנוכת בית הכנסת, בשנת 1900, עמדו בראש הקהילה היו"ר אדאלברט בורגר (Burger Adalbert) וסגנו, מנדל פרקש (Farkas Mendel). הרב הראשי היה ד"ר וילהלם יואכים (Wilhelm Joachim) ולצדו הרב שמואל מרקוס (Sámuel Márkusz).
בבית הכנסת יש 552 מקומות ישיבה, 314 באולם ו-238 בעזרת הנשים שבקומה השנייה.
ארווין גווידו קולבנהייר

| --- | --- |

ארוין גווידו קולבנהייר סביב 1920
 לידה:  30 בדצמבר 1878 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  12 באפריל 1962 (בגיל 83) מינכן, גרמניה
 מדינה:  אוסטריה 
 פעילות בולטת:  סופר, משורר ומחזאי שתמך במשטר הנאצי בגרמניה
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 פרסים והוקרה:  פרס בלומנפלד (1911)  מדליית גתה לאמנות ומדעים (1932)  פרס פרנץ גרילפרצר (1944)  מגן הנשר של הרייך הגרמני (1938)  פרס גתה (1937)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מינכן 
 
אֶרְוִין גְוִידוֹ קוֹלְבֶּנְהַיֶר (בגרמנית: Erwin Guido Kolbenheyer‏; 30 בדצמבר 1878 – 12 באפריל 1962) היה סופר, משורר ומחזאי אוסטרי. מאוחר יותר, כשהתבסס בגרמניה, הוא השתייך לקבוצת סופרים שכללה אנשים כמו הנס גרים (אנ'), רודולף גאורג בינדינג (אנ'), אמיל שטראוס (גר'), אגנס מיגל (אנ') והאנס יוהסט (אנ'), שכולם תמכו בנאציזם. הוא היה מועמד לפרס נובל לספרות חמש פעמים.
תחילת חייו

קולבנהייר היה פולקסדויטשה מהחלק ההונגרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא למד בבית ספר בבודפשט לפני שהמשיך את לימודיו בקרלסבאד ובווינה. קולבנהייר למד פילוסופיה, פסיכולוגיה וזואולוגיה באוניברסיטת וינה וקיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1905. הוא הפך לפרילנסר והגיע להתמחות ברומנים היסטוריים שהתאפיינו בקיבעון שלהם עם נושאים גרמניים. ב-1908 פרסם את "אמור דאי" (Amor Dei), רומן על חייו והגותו של הפילוסוף היהודי-הולנדי ברוך שפינוזה, שפרסם את קולבנהייר. קולבנהייר פרסם אנתולוגיה של שיריו תחת הכותרת Der Dornbusch brennt (כלומר הסנה הבוער) בשנת 1922. בין השנים 1917 ל-1925 הוא כתב את יצירותיו המפורסמות ביותר, טרילוגיית רומנים על פאראצלסוס. בספרים אלה חקר קולבנהייר את התפיסות של תנועת הפולקיזם שרווחו באותה תקופה על ידי הצגת הגיבור שלו כארכיטיפ של הגזע הנורדי (אנ') הנאבק נגד ניוון גזעי וחוסר מוסריות. בשנת 1929 הוא פרסם את "Heroische Leidenschaften" (כלומר תשוקות הרואיות), דרמה על האסטרונום האיטלקי ג'ורדנו ברונו. לאחר שהתיישב בקרב גרמנים מחבל הסודטים (אנ'), התגבשו עמדותיו הימניות של קולבנהייר והוא החל להקדים רעיונות רבים של הנאציזם, בעיקר בעבודה התאורטית שלו Die Bauhütte ("צריף הבנייה", 1925), שניבאה התרחקות מהמסורת היהודית-נוצרית כמקור. של הישועה הגרמנית. יצירה זו זוהתה כאחת ההשפעות העיקריות על הספר המיתוס של המאה העשרים (אנ') של אלפרד רוזנברג. במילותיו של קולבנהייר עצמו הנמען של ספרו "Bauhütte" הוא "המצפון הפילוסופי... של הגזע הלבן" שאותו רצה לעורר. מתנגד חריף לפוליטיקה השמאלנית, הוא הצטרף לווילהלם שפר (אנ') בפרישה מהאקדמיה לאומנויות של ברלין (אנ') ב-1931 בשל מה שהוא ראה כתמיכתה בפעילותם של היינריך מאן ואלפרד דבלין.
נאציזם

הוא המשיך לכתוב תחת הנאצים, כולל לשבח את אדולף היטלר בשיר ולהגן על שרפת ספרים בגרמניה הנאצית, כמו גם לכתוב רומנים מלחמתיים פרו-נאציים כמו Karlsbader Novellen‏ 1786 (רומנים של קרלסבאד 1786; 1935) ו-Das Gottgelobte Herz ("הלב המבורך על ידי אלוהים" 1938).‏ Das Gottgelobte Herz הוא רומן על הנזירה הדומיניקנית מרגרטה אבנר (אנ'). ואכן, כוכבו דרך תחת הנאצים משום שהספרות שלו התאימה לתפיסת עולמם. הוא היה אחד ממספר סופרים שנוספו לאקדמיה הפרוסית לאמנויות (אנ') לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 על חשבון אנשים כמו פרנץ ורפל, לודוויג פולדה ויעקב וסרמן, שאף אחד מהם לא היה שותף לתפיסת העולם (weltanschauung) הנאצית.
מחזהו Gregor und Heinrich (גרגוריוס והיינריך) משנת 1934, הנוגע להיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והאפיפיור גרגוריוס השביעי, היה דוגמה לעמדתו הפרו-נאצית כשהקדיש אותה ל"רוח הגרמנית בתהליך החייאה". כפרס על מעמדו הרם תחת הנאצים הוא היה אחד משישה סופרים שנכללו ב'רשימה א' או 'רשימת מחונני האל', הידועה בשם רשימת המבורכים, שקיבלו פטורים משירות צבאי בשל יוקרתם. הוא גם זכה בפרס גתה ב-1937. ב-1940 פרסם את האנתולוגיה Vox humana (בלטינית: "קול אנושי") והפך לחבר במפלגה הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה

על קולבנהייר נאסר לכתוב במשך חמש שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה. ב-1948 נדון קולבנהייר לעבודת-פרך ולהחרמת רכושו ונאסר פרסום ספריו, אך ב-1950 התקבל ערעורו. מבסיסו בגרמניה המערבית המשיך קולבנהייר לפרסם רומנים שהיו במידה רבה באותה רוח לאומנית כמו יצירותיו הקודמות. הוא גם הפך לתורם קבוע בכתב העת הלאומני הפאן-אירופי (אנ') של הימין הקיצוני, Nation Europa (אנ').
הערות שוליים

↑  "Nomination Database". www.nobelprize.org.
1 2 3 4  Robert S. Wistrich, Who's Who in Nazi Germany, 2001, p. 144
↑  Andrew Weeks, Paracelsus, 1997, pp. 25-6
↑  ay W. Baird, Hitler's War Poets, 2008, p. 54
↑  Karl-Heinz Schoeps & Kathleen M. Dell'Orto, Literature and film in the Third Reich, pp. 130-1
↑  האנציקלופדיה העברית כרך כ"ט עמוד 259
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263812805171  PLWABN: 9810675518905606  BIBSYS: 90258502  BnF: cb124457154 (data)  CiNii: DA04260331  GND: 118564803  ISNI: 0000 0001 1041 562X  LCCN: n84234021  LNB: 000055511  NDL: 00523334  NKC: jn19990004511  NTA: 069148902  SELIBR: 67872  SNAC: w66267t9  SUDOC: 033606722  Trove: 1087650  VIAF: 17316884   WorldCat (עם VIAF): 17316884
ארווין בלומנפלד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בינואר 1897 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  4 ביולי 1969 (בגיל 72) רומא, איטליה 
 מקום לימודים:  גימנסיה אסקנישר 
 תחום יצירה:  צילום 
 בן או בת זוג:  Lena Citroen (1921–1961)   Kathleen Blumenfeld (1947–1954) 
 צאצאים:  Yorick Blumenfeld, Heinz Blumenfeld, Lisette Blumenfeld 
 www.erwinblumenfeld.com
 
ארווין בלומנפלד (באנגלית: Erwin Blumenfeld; ‏ 26 בינואר 1897 – 4 ביולי 1969) היה צלם יהודי אמריקאי ממוצא גרמני.
קורות חיים

בלומנפלד נולד בברלין ב-26 בינואר 1897, להורים יהודים אתאיסטים. בצעירותו עבד במסחר בבגדים וכתב שירה. בשנת 1918 נסע לאמסטרדם, שם בא במגע עם פול סיטרואן וג'ורג' גרוס. בשנת 1933 הוא ערך פוטומונטאז' המראה את היטלר כגולגולת עם צלב קרס על מצחו ודם מטפטף מתוך עיניו ופיו. תמונה זו שימשה מאוחר יותר באת התעמולה של בעלות הברית בשנת 1943.
הוא התחתן עם לנה סיטרואן, איתה נולדו לו שלושה ילדים, בשנת 1921. ב-1922 הוא הקים חנות למוצרי עור. בשנת 1935 החנות נסגרה עקב פשיטת רגל. הוא עבר לפאריס, שם בשנת 1936 עסק בצילום ווצילם עבור מגזין ווג הצרפתי. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא נעצר כי נחשב כ-"אזרח זר" ושהה במספר מחנות מעצר צרפתיים, אך ב-1941 הצליח להגר לארצות הברית. שם הוא הפך עד מהרה לצלם אופנה מצליח, ועבד כעצמאי עבור מגזיני אופנה רבים בהם הרפרס בזאר, לייף והווג האמריקאי.
סגנון אמנותי

בשנת 1941 היגר לארצות הברית, שם הפך עד מהרה לצלם אופנה. צילומי האופנה אותם צילם הופיעו דרך קבע במגזיני אופנה רבים בהם הרפרס בזאר, לייף וווג האמריקאי. הוא הושפע מזרמי האמנות הדאדאיזם והסוריאליזם. שני תחומי העניין העיקריים שלו היו מוות ונשים. התנסה בטכניקות צילום בהן עיוות, חשיפה מרובה, פוטומונט'ז וסולריזציה.
תערוכות רטרוספקטיביות

1979: מוזיאון ראת', ז'נבה, שווייץ
1981: מרכז ז'ורז' פומפידו, פריז
1996: מרכז האמנויות ברביקן, לונדון, תערוכה נודדת, מוצגת גם בציריך, לוזאן, ברלין, פריז ואמסטרדם
2006: ארווין בלומנפלד, שנותיו ההולנדיות, Fotomuseum Den Haag, האג, הולנד
2009: Erwin Blumenfeld Dada Montagen 1916-1933, Berlinische Galerie, ברלין
2012: "סטודיו בלומנפלד, ניו יורק, 1941-1960", מוזיאון "Nicéphore-Niépce", שאלון-סור-סון, צרפת
2013: "ארווין בלומנפלד", גלריית ז'ו דה פאום, פריז, אוקטובר 2013 עד ינואר 2014.
2022: "ארווין בלומנפלד: אופנה היא משחק", חנות הכלבו La Samaritaine, פריז, פברואר עד מאי, 2022
2022: "Les Tribulations d'Erwin Blumenfeld, 1930-1950", musée d'Art et d'Histoire du judaïsme, פריז, אוקטובר 2022 עד מרץ 2023
בין ה-13 באוקטובר 2022 ל-5 במרץ 2023, הכריז המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות בפריז על תערוכה שכותרתה "הניסויים והתלאות של ארווין בלומנפלד, 1930-1950". התערוכה הציגה 180 תצלומים וקטלוג נלווה, תערוכה זו משתרעת על התקופה המפורסמת והנסיונית ביותר של בלומנפלד בעיני האוצרים. בנוסף, הוא מציג מידע על חזונו האמנותי ועל חייו במהלך מלחמת העולם השנייה. מלבד צילומי האופנה הידועים שלו, נכללו סיפורים על תצלומיו שטרם פורסמו: האחד על משפחת צוענים בסנט-מארי-דה-לה-מר בפרובאנס, צרפת, והשני על ריקודים טקסיים של עמים ילידים בארצות הברית בניו מקסיקו.
הערות שוליים

↑  "Erwin blumenfeld, Fashion is a game Samaritaine | DFS Paris". www.dfs.com. נבדק ב-2022-11-27.
↑  "The Trials and Tribulations of Erwin Blumenfeld, 1930-1950". Musée d'Art et d'Histoire du Judaïsme (באנגלית). 2022-07-21. נבדק ב-2022-11-27.
↑  "Erwin Blumenfeld de Paris à New York - 16 novembre 2022 - Le Journal des Arts - n° 599". Le Journal Des Arts (בצרפתית). נבדק ב-2022-11-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313959205171  PLWABN: 9810621724005606  BIBSYS: 14202  BnF: cb11892452c (data)  CiNii: DA04959130  GND: 118512048  ISNI: 0000 0000 8088 4248  LCCN: n81089127  NDL: 001226883  NKC: xx0155157  NTA: 068735103  PIC: 274579  RKD: 105084  SNAC: w6356db6  SUDOC: 026733838  Trove: 1075443  ULAN: 500022598  VIAF: 9843372   WorldCat (עם VIAF): 9843372
אנדראש הראשון, מלך הונגריה

אנדראש הראשון, מלך הונגריה (לפעמים מופיע גם בצורת אנדרה - Endre; בהונגרית: I. András magyar király; בסביבות 1015 – לפני 5 בדצמבר 1060), היה מלך הונגריה בין השנים 1046 לבין 1060.
תמצית קצרה

אנדראש חזר מגלותו לממלכת הונגריה בשנת 1046, ולאחר מכן, בברית זמנית עם הפגאנים, במהלך מרד ואטה, הדיח את פטר, מלך הונגריה ואנדראש הוכתר למלך מאוחר יותר באותה שנה. במהלך שלטונו חיזק את הנצרות במדינה והתמודד בהצלחה עם התקפות האימפריה (הגרמנית) הרומית הקדושה. אף על פי שהכתיר את בנו שאלאמון (לימים שאלאמון, מלך הונגריה) כמלך עוד בימי חייו, הוא לא יכול היה למנוע מאחיו בלה (לימים בלה הראשון, מלך הונגריה) לעלות לכס המלכות. אנדראש מזוהה עם ייסוד מנזר טיהאן ועם הענקת אמנת היסוד של המנזר (בו ציין המלך אנדראש הראשון את חלקי אחוזת המנזר בשנת 1055, אחת התעודות החשובות ביותר בהונגרית, המילים ההונגריות משובצות בטקסט הלטיני).