stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטסיס רשטיקיס

| --- | --- |

סטסיס רשטיקיס
 לידה:  13 בספטמבר 1896 האימפריה הרוסית (1883–1917) קורשן, האימפריה הרוסית
 פטירה:  3 במאי 1985 (בגיל 88) ארצות הברית לוס אנג'לס, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות פטרשיונאי 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, ליטא, ארצות הברית 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית  צבא ליטא
 תקופת הפעילות:  1914–1940 (כ־26 שנים)
 דרגה:   גנרולס מאיורס
 תפקידים בשירות
 מפקד הצבא
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה המלחמה הליטאית-סובייטית מרד קלייפדה
 עיטורים
 מסדר שלושת הכוכבים, דרגה ראשונה  קצין גבוה בלגיון הכבוד  מפקד במסדר ואסה  מסדר החרב  Aizsargi Cross of Merit  הצלב הגדול של מסדר פולוניה רסטיטוטה  מפקד של מסדר הדוכס גדימינאס הגדול  Independence Medal  צלב ויטיס  Grand cross of the Order of Vytautas the Great  Medal of the Founding Volunteers of the Lithuanian Army 
 
סטסיס רשטיקיס (בליטאית: Stasys Raštikis;‏ 13 בספטמבר 1896 – 3 במאי 1985) היה גנרל ופוליטיקאי ליטאי. שימש כמפקד צבא ליטא בין השנים 1935–1940, והיה מועמד פעמיים לתפקיד ראש ממשלת ליטא. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש כשר ההגנה של הממשלה הזמנית של ליטא. לאחר המלחמה עזב את ליטא והיגר לארצות הברית.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

רשטיקיס נולד בקורשן ב-13 בספטמבר 1896. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ולחם במערכה בקווקז וברומניה. בעקבות מהפכת אוקטובר הוא עזב את הצבא הרוסי וחזר לליטא. הוא שקל להתחיל ללמוד תאולוגיה ולהפוך לכומר, אולם ליטא הכריזה על עצמאות והצבא האדום פלש לשטחה. רשטיקיס התגייס לצבא ליטא. ב-28 באוגוסט 1919 הוא נורה ונפל בשבי הסובייטי. הוא שהה בשבי במשך 20 חודשים. לאחר שחרורו, הצטרף רשטיקיס למודיעין הליטאי. בינואר 1923 הוא השתתף במרד קלייפדה - מרד מוצלח של אזרחים ליטאיים כנגד שלטון הכיבוש הצרפתי בקלייפדה. בדצמבר 1926 הוא מונה למפקד מחלקת המודיעין של צבא ליטא. ביוני 1929 הוא התחתן עם אלנה מריה סמטונה, אחייניתו של נשיא ליטא דאז, אנטאנס סמטונה ששלט בפועל כרודן. בין 1930–1932 הוא שהה בגרמניה ולמד באקדמיית הרייכסווהר.
ביוגרפיה > מפקד צבא ליטא

בספטמבר 1933 מונה רשטיקיס למפקד רגימנט הרגלים ה-5. בתחילת 1934 הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-3. בנובמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת פולקיניקאס ומונה למפקד הצבא הליטאי. מיד עם כניסתו לתפקיד, הוא החל בתכנון רפורמה מקיפה לצבא הליטאי, שנועדה להפוך אותו למצבא מודרני ועדכני. הוא הגדיל את יחידות השריון יחידות הנ"מ וחיל האוויר. כמו כן הוא עשה מאמצים להעניק למטכ"ל עצמאות ממשרד ההגנה, והפוך את הצבא לא-פוליטי. תוכניותיו אושרו בידי הנשיא סמטונה, שסמך עליו בעיניים עצומות. במרץ 1939 הציבה גרמניה הנאצית אולטימטום בפני ליטא, ודרשה ממנה להעביר לה את קלייפדה. הליטאים נאלצו להסכים, ובעקבות כך התפטר ראש הממשלה ואלדס מירונאס מתפקידו. סמטונה שקל למנות את רשטיקיס לתפקיד במקומו, אולם הוא סירב.
עם תחילת הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, הכריזה ליטא על נייטרליות. ככל שהמלחמה התקדמה אל גבולותיה, נאלץ רשטיקיס להורות על גיוס כללי. בהמשך המלחמה, גם הצבא האדום פלש לפולין, וכבש ממנה את וילנה - עיר הבירה ההיסטורית של ליטא. יוסיף סטלין הציע לליטא עסקה: החזרת וילנה לידיים ליטאיות בתמורה להצבת 20,000 חיילים סובייטיים על אדמת ליטא. רשטיקיס היה חבר במשלחת הליטאית שיצאה למוסקבה וחתמה על ההסכם. בתקופה זו החל קרע משמעותי בינו לבין סמטונה. בתחילת 1940 הוא הודיע על התפטרותו. מחשש לסערה ציבורית, הוא יצא לחופשה של שלושה חודשים, ורק לאחר מכן התפטר באופן רשמי.
ביוגרפיה > תחת הכיבוש הסובייטי והנאצי

בהדרגה החלו הסובייטים להגדיל את הלחץ על ממשלת ליטא והציבו בפניה עוד ועוד דרישות. בכירי הצבא הפעילו על רשטיקיס לחץ לחזור לשירות. ב-7 ביוני 1940 הוא מונה למפקד בית הספר למלחמה בקובנה. ב-14 ביוני דרשו הסובייטים שכל ממשלת ליטא תתפטר ותוחלף בממשלה פרו-סובייטית יותר. הממשלה כינסה דיון חירום, וזימנה את רשטיקיס להשתתף בו. רשטיקיס סבר שההתנגדות לדרישות הסובייטים היא חסרת טעם לנוכח העובדה שחיילי הצבא האדום כבר נמצאים על אדמת ליטא. הוא המליץ לקבל את הדרישה הסובייטית, ואכן, הממשלה התפטרה. רשטיקיס היה מועמד לתפקיד ראש הממשלה החדש, אולם במוסקבה סירבו לאשר את מינויו ודרשו במקומו את יוסטאס פאלצקיס. ליטא בהדרגה את עצמאותה, והסובייטים החלו בתהליך שבמסגרתו פורק הצבא הליטאי ויחידותיו שולבו בצבא האדום. רשטיקיס נותר בתפקיד מפקד בית הספר הצבאי בקובנה גם כאשר תלמידיו סולקו מהלימודים ושובצו מחדש ביחידות. נאסר עליו להתפטר, והוא מונה לחבר בוועדה שארגנה את שילוב הצבא הליטאי בתוך הצבא האדום. ב-20 בדצמבר הותר לו להתפטר.
ב-13 בפברואר 1941, רשטיקיס עזב את ליטא מחשש שייעצר בידי הנ.ק.ו.ד. הוא הותיר את אשתו ושלוש בנותיו בקובנה, ונמלט לברלין. הוא התקבל באהדה בידי קהילת הליטאים הגולים בברלין, והפך לאחד ממנהיגי חזית הפעילים הליטאית. ב-22 ביוני של אותה שנה, פתח הוורמאכט במבצע ברברוסה, שבמסגרתו פלש לשטחי ברית המועצות. לנוכח ההתקדמות המהירה בכיוון ליטא, התמרדו הליטאים כנגד הסובייטים, ושחררו את ליטא. לרגע נראה היה שיש סיכוי לעצמאות ליטאית מחודשת בחסות הגרמנית. ממשלה זמנית כונסה בווילנה בחיפזון, וב-27 ביוני טס רשטיקיס לליטא כדי להפוך לשר ההגנה החדש שלה. במהרה הוא גילה שמרד ההגנה לא קיים הלכה למעשה, ושלמדינה הליטאית החדשה אין באמת צבא. הגרמנים לא הכירו בעצמאות הליטאית, וב-5 באוגוסט התפרקה הממשלה וליטא שולבה בתוך נציבות הרייך אוסטלנד. לרשטיקיס הוצע לשמש כיועץ המשפטי של נציבות הרייך, אולם הוא סרב.
רשטיקיס מצא עבודה במוזיאון המלחמה הליטאי, ועמל על ארגון ארכיוני הצבא הישנים. בתחילת 1943 הגו הגרמנים את הרעיון להקים יחידת מתנדבים ליטאים בתוך הוואפן אס אס. לשם כך, הם כינסו ועדה בת חמישה חברים (כולם גנרלים ליטאים בכירים), שמטרתה לעודד גיוס ליטאי לוואפן אס אס. רשטיקיס מונה ליו"ר הוועדה. במהרה הוא גילה שלוועדה אין באמת סמכות, והיא נועדה לשמש כחותמת גומי בלבד עבור הנחיות הגרמנים. אי לכך, התפטרו כל חברי הוועדה. הגסטאפו החל לרגל אחרי רשטיקיס בחשד שהוא משתף פעולה עם המחתרת.
ביוגרפיה > אחריתו

בקיץ 1944, החל הצבא האדום להתקרב במהירות לליטא. רשטיקיס נמלט מהארץ יחד עם אשתו, והתיישב ברגנסבורג שבגרמניה. הוא עבד בתחילה במפעל, ולאחר מכן בחברת חשמל. לאחר שצבא ארצות הברית כבש את הארץ, הוא הצטרף לצלב האדום וסייע לפליטים ליטאים. במאי 1949 הוא היגר עם אשתו לארצות הברית. הוא הפך לחבר בולט בקהילת הגולים הליטאים. הוא נשא נאומים והרצאות, כתב מאמרים לעיתונות הליטאית המחתרתית והשתתף באירועים שונים. בתחילה הוא התפרנס מעבודה במפעל, ובאפריל 1951 קיבל משרה של מרצה לרוסית באוניברסיטת סירקיוז. בנובמבר 1952 הוא החל לעבוד עבור הוועדה העליונה לשחרור ליטא, ולשם כך התגורר תקופה בבריטניה ובגרמניה המערבית. כמו כן, הוא עבד עבור ה-CIA בתוכנית שנועדה לחזק את ההתנגדות האנטי-קומוניסטית בליטא. ב-1968 הוא פרש מהחיים הציבוריים והתרכז בכתיבת זכרונותיו. הוא נפטר ב-3 במאי 1985.
סזאר ורוזאלי

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  קלוד סוטה
 הופק בידי:  מישל דה ברוקה
 תסריט:  קלוד סוטה, ז'אן לופ דבדי
 עריכה:  ז'קלין תיידו (אנ')
 שחקנים ראשיים:  איב מונטאן רומי שניידר סמי פריי
 מוזיקה:  פיליפ סארד
 צילום:  ז'אן בופי
 מדינה:  צרפת צרפת
 חברה מפיצה:  Cinema 5
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 באוקטובר 1972
 משך הקרנה:  107 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  דרמה קומית, סרט רומנטי, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
סזאר ורוזאלי (בצרפתית: César et Rosalie) הוא סרט רומנטי צרפתי משנת 1972 בבימויו של קלוד סוטה, עם איב מונטאן, רומי שניידר וסמי פריי (אנ') בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר משולש אהבה בין שני גברים ואישה.
איב מונטאן זכה בפרס פרס דויד די דונטלו לשחקן הזר הטוב ביותר בשנת 1973
תקציר העלילה

רוזאלי (רומי שניידר) היא אם יחידנית לילדה קטנה, גרושה מאנטונין (אומברטו אורסיני). היא נמצאת ביחסים עם סזאר (איב מונטאן), אדם אמיד בעל עסק לגריטת גרוטאות מתכת.
רוזאלי ובתה מתגררות אצל אמה לוסי (אווה מריה מיינקה) שעומדת להתחתן בפעם השלישית. בחתונה פוגש סזאר את דויד (סמי פריי), צעיר ויפה ממנו, בעל סטודיו לציור עם מישל (ברנאר לה קוק). סזאר מגלה שדויד היה פעם המאהב של רוזאלי והוא מתחיל לחשוד.
רוזאלי נפגשת עם דויד בסטודיו וזה מעלה את חמתו של סזאר. הוא נפגש עם דויד ואומר לו שיניח לרוזאלי כי היא "בהריון".
רוזאלי כועסת עליו ורוצה לעזוב והוא נוקט כלפיה באלימות כולל שליפת סכין. היא בורחת עם בתה ודויד לעיר סט.
סזאר לא מוותר, הוא רוכש את בית נעוריה באי נוארמונטייה (אנ'), מגיע לחוף הים בו נופשים רוזלי ובתה עם דויד, מתנצל על התנהגותו ומזמין את כולם לגור יחד בבית שרכש. הם סולחים לו ועוברים לגור ביחד. סזאר ודוד נעשים חברים טובים עד שדוד עוזב וסזאר שם לב שרוזאלי מדוכאת בשל זה. הוא מגיע לדויד ומתחנן שיחזור שוב ולאחר סירוב בתחילה הוא מסכים.
הכל שמחים ומרוצים עד שיום אחד עוזבת אותם רוזאלי עם בתה. העלילה בסוף מסופרת בקולו של מישל פיקולי - סזאר מוכר את העסק ודוד עוזב לארצות הברית ומצליח שם במכירת ציוריו.
בסוף הסרט הם נפגשים בבית של סזאר, סועדים ביחד ומחליפים חוויות. מונית נעצרת וממנה יוצאת רוזאלי והם מתבוננים בה בפליאה ובהתרגשות.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| איב מונטאן | סזאר |  |
| רומי שניידר | רוזאלי |  |
| סמי פריי | דויד |  |
| אווה מריה מיינקה | לוסי | אמא של רוזאלי |
| ברנאר לה קוק | מישל | צייר |
| אומברטו אורסיני | אנטונין | הגרוש של רוזאלי |
מתקפת הסייבר על קולוניאל פייפליין

מפת צינורות הנפט של "קולוניאל פייפליין" בדרום-מזרח ארצות הברית.
ב-7 במאי 2021 התרחשה מתקפת סייבר נגד חברת הנפט האמריקאית קולוניאל פייפליין (אנ'), המספקת נפט ומזוט בעיקר לדרום-מזרח ארצות הברית (אנ'). יממה לפני כן נגנבו נתונים בנפח 100 ג"ב משרתי החברה. המתקפה בוצעה באמצעות תוכנת כופר ששיתקה את ציוד המחשוב המנהל את צינור הנפט המרכזי של החברה. כתוצאה מכך, החברה עצרה את כל פעולותיה למשך מספר ימים, עד להתאוששות מהמתקפה.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן הכריז על מצב חירום ב-9 במאי. מתקפה זו היא מתקפת הסייבר הגדולה ביותר על תשתיות נפט בארצות הברית אי-פעם. לדברי ה-FBI ומקורות נוספים, קבוצת "DarkSide" היא האחראית לתקיפה.
רקע

חברת הנפט האמריקאית קולוניאל פייפליין (אנ'), שבסיסה ביוסטון שבטקסס, מספקת בנזין, סולר ודלק סילוני באזור המשתרע מטקסס ועד ניו יורק. כ-45% מסך כל הדלקים הנצרכים בחוף המזרחי מגיעים דרך צינור הנפט של החברה.
מתקפת הסייבר התרחשה על רקע חששות גוברים מתקיפת מערכות תשתית, לאחר מספר תקיפות בולטות שהתרחשו לפני כן, בהן מתקפת הסייבר על הממשלה הפדרלית של ארצות הברית שהתרחשה בדצמבר 2020 ופגעה בגופי ממשל רבים, בהם מחלקת האוצר של ארצות הברית, מחלקת האנרגיה והמחלקה לביטחון המולדת.
השפעה

לאחר דיווח של נציגי החברה כי הרשת הארגונית נפגעה מהתקפת תוכנת כופר, החברה סגרה את צינור הנפט כאמצעי זהירות, מפאת החשש לתקיפות נוספות שעלולות לפגוע בתפקוד הצינור.
התוקפים הצליחו לגנוב נתונים משרתי החברה בנפח של כ-100 ג"ב ואיימו לפרסם אותם באינטרנט אם הכופר לא ישולם.
המתקפה גרמה למחסור בדלק מטוסים בנמל התעופה הבינלאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה ובנמל תעופה בשארלוט (קרוליינה הצפונית). כתוצאה מכך חברת התעופה אמריקן איירליינס נאלצה לשנות זמני ומסלולי טיסות.
כמו כן נרשם מחסור בדלק בתחנות הדלק באלבמה, פלורידה, ג'ורג'יה, קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית. מחירי הדלק עלו במדינות אלה, והחלה בהלת קניות של דלק. ב-9 במאי הכריז נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן על מצב חירום, המאפשר הובלת דלק ללא מגבלות כדי להתגבר על המחסור.
תגובות

לטענת הנשיא, ג'ו ביידן, ישנן עדויות לכך שקבוצת ההאקרים הרוסית "DarkSide" ביצעה את התקיפה, ולפיכך "יש לממשלת רוסיה אחריות מסוימת לטפל בתקרית".
שיתוף פעולה של ה-FBI, הסוכנות לביטחון לאומי וחברות פרטיות לאבטחת מידע עצרו את מתקפת הסייבר, בין השאר בעזרת כיבוי שרתים חשובים.
ב-12 במאי חודשה באופן חלקי פעילות צינור הנפט.
הערות שוליים

↑  יוסי הטוני, ‏כיצד הותקף בסייבר צינור הנפט הגדול במזרח ארה"ב?, באתר "אנשים ומחשבים", 13 במאי 2021.
↑  בעקבות מתקפת סייבר: חברת הולכת הדלקים הגדולה בארה"ב משותקת, באתר כלכליסט, 8 במאי 2021.
↑  חשש ממחסור בדלק בארה"ב: האקרים השביתו צינור ענק, באתר ynet, 10 במאי 2021.
↑   בלומברג, כך שובשה מתקפת הסייבר על צינור הדלק הגדול בארה"ב, באתר TheMarker‏, 11 במאי 2021.
מתקפת הסייבר על ארכיון המדינה (2023)

מתקפת הסייבר על ארכיון מדינת ישראל אירעה בנובמבר 2023 כשהאקרים תקפו את המאגר הדיגיטלי של ארכיון המדינה והשביתו אותו. היקף הנזק לא דווח. בדיעבד הסתבר שהאתר שהותקף היה מיושן ולא מוגן כיאות בפני מתקפות סייבר. בעקבות המקרה החליטה הנהלת הארכיון לבנות אתר חדש כשבמאי 2024 פורסם שהאתר חזר להיות נגיש לציבור בפתרון ביניים עד השלמת פיתוח אתר קבוע. החשד הוא שההאקרים השתייכו לקבוצה פרו-פלסטינית שביצעה את המתקפה כתגובה לפעילות ישראל בעזה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
רקע

ארכיון המדינה אחראי לשימור כל המסמכים ההיסטוריים הקשורים להיסטוריה של ארץ ישראל ומדינת ישראל. ב-2004 החל הארכיון בפרויקט דיגיטציה של חומרי הארכיון והנגשתם לציבור. תהליך זה ייתר את הצורך להגיע אישית לחדר העיון בארכיון והעלה את היקף הכניסות לאתר. המידע הארכיוני נשמר בחברת האחסון signature-it.
מתקפת הסייבר

באמצע נובמבר 2023 נתקלו משתמשי האתר בהודעה, מטעם ארכיון המדינה, שהחברה שאחסנה את הארכיון הדיגיטלי שלה עברה מתקפת סייבר ושחומרי הארכיון אינם זמינים.
לפי הפרסומים מאותה תקופה היו התוקפים האקרים השייכים לקבוצה פרו-פלסטינית בשם "CyberToufan" והתקיפה בוצעה כתגובה למלחמת חרבות ברזל. באותם פרסומים נטען שבנוסף לפגיעה במאגר הנתונים הצליחו ההאקרים להשיג פרטים של משתמשים שנרשמו באתר או שהגישו בקשות למידע. ביקורת הועלתה כלפי הנהלת הארכיון על שלא עידכנה את משתמשי האתר על כך שפרטיהם האישיים נגנבו.
בהודעה שפרסם הארכיון, כשלושה שבועות לאחר האירוע, נמסר שבמתקפת הסייבר נמחק מידע רב אך לא הייתה דליפה של חומר מסווג. כמו כן נמסר מהארכיון שהחומר הארכיוני המקורי לרבות החומר הסרוק והדיגיטלי שמור במערכות המידע של ארכיון המדינה ולא נפגע ובהתאם לכך שהמידע יועלה לאתר לאחר שחזורו. יחד עם זאת הנהלת הארכיון לא מסרה צפי לחזרת האתר לאוויר.
ב-11 במרץ 2024 קיימה ועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת דיון בנושא אליו הוזמנו גורמים רשמיים ונציגי ציבור. את מערך הסייבר הלאומי ייצג ממלא מקום ראש היחידה להגנת הסייבר בממשלה, ניר בר יוסף, ואת הארכיון ייצגה גנזת המדינה, רות אברמוביץ. לטענות חוקרים עצמאיים, שהשתתפו בדיון, ארכיון המדינה לא נערך למקרה החירום כך שבקשות למידע שנשלחות במייל אינן נענות וכן שלא נפתח חדר עיון בארכיון כתחליף לחיפוש אונליין. אברמוביץ הדפה את הטענות של נציגי הציבור ולגבי המתקפה הצהירה: ”כל מה שעלה לאתר - נמחק. הארכיון כמובן נשמר אבל מה שהיה לנו באתר נמחק. ביום שלמחרת להרים את השאלטר היה בלתי אפשרי וגם הקוד של החברה נמחק ולא ניתן לשחזר בצורה טובה. השחזור שכן התאפשר לבסוף לא קיבל הכשר ממערך הסייבר”. אברמוביץ הסבירה שמול האופציה להחזיר את האתר ישן (שמערך הסייבר לא לקח אחריות עליו) במחיר של מתקפה חוזרת החליטה ההנהלה להקים אתר חדש ומאובטח. נציג מערך הסייבר ציין שאכן האתר הנוכחי של הארכיון מבוסס על "תשתיות ישנות" וכי יש סיכון ל"כל החומרים המוגנים" ולכן המלצת המערך לארכיון המדינה לא לנסות לשקם את האתר הישן אלא להתמקד בהקמת אתר חדש לגמרי.
החזרת הארכיון

ביוני 2024 פורסמה בדף הפייסבוק של ארכיון המדינה ההודעה: ”העלינו, לטובת הציבור, אתר אינטרנט לחיפוש וצפייה בחומרי ארכיון המדינה. מדובר באתר זמני, שישמש אתכם עד להקמת אתר חדש לארכיון במהלך השנה הבאה. כרגע האתר עובד במחשב בלבד, בהמשך יותאם גם לסלולרי”. בהודעה זו או באתר הארגון לא נמסר לוח הזמנים להעלאת האתר הקבוע. עיון באתר הזמני מצביע על עיצוב שונה ביחס לאתר הישן וכן שפונקציית החיפוש והגישה למסמכים פועלת. יחד עם זאת לא קיים דווח אם כל המידע הישן זמין כעת או שישנם עדיין מסמכים שלא שוחזרו.
הערות שוליים

↑   עופר אדרת ועודד ירון, אתר ארכיון המדינה נפרץ בידי האקרים פרו-פלסטינים, פרטי משתמשים דלפו, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2023
↑  מתקפת סייבר באתר ארכיון המדינה: "משבשת את שירותי החיפוש והעיון", באתר מעריב אונליין, 8 בדצמבר 2023
↑  מתקפת סייבר באתר ארכיון המדינה: "מידע רב נמחק", באתר ‏מאקו‏, 8 בדצמבר 2023
↑  השבתת אתר ארכיון המדינה בגלל מתקפת הסייבר - דיון ב"ועדת המדע והטכנולוגיה", באתר הכנסת, 11 במרץ 2024
↑  חדר העיון הקודם נסגר ב-2018
↑   עופר אדרת, מערך הסייבר הזהיר את ארכיון המדינה: תיעוד ההיסטוריה של המדינה עלול להימחק, באתר הארץ, 11 במרץ 2024
סטפס

נעלי סטפס
סטפס (באנגלית: Tap dance) הוא סגנון ריקוד בו מכים ברצפה עם נעלי סטפס להפקת מקצבים שונים. שני סגנונות סטפס עיקריים: רית'ם (rhythm "קצבי") וברודוויי. סגנון הברודוויי מתמקד בריקוד ובאסתטיקה הגופנית ונראה לרוב במחזות זמר. רית'ם מתמקד במוזיקליות ומקצבים ומחשיב את עצמו כחלק מעולם הג'אז.
נעל הסטפס מורכבת משני חלקי מתכת הנמצאים בעקב הנעל ובאזור האצבעות המפיקים צלילי הקשה. קיימות מספר חברות שונות המייצרות נעלי סטפס וכל חברה מייצרת נעל הנשמעת מעט שונה.
סגנון soft shoe ("סופט שו" הנעל הרכה) הוא סגנון של ריקוד הסטפס בדינמיקה נמוכה ומקצב איטי.
ריקוד החול "Sand Dance" גם הוא סגנון של ריקוד הסטפס, בו רוקדים על חול להפקת צליל מחוספס.
היסטוריה

שורשי ריקוד הסטפס באיחוד התרבויות בין השבטים האפריקאים לבין הריקוד האירי, הסקוטי הקלוג הבריטי הורנפיפס וג'יגס. נראה כי ריקוד הסטפס החל באמצע המאה ה-18 במופעי המינסטריל.
וויליאם הנרי ליין הנקרא גם "מאסטר ג'ובה" היה רקדן אפרו-אמריקאי שהופיע על אותה הבמה יחד עם שחקנים לבנים ונחשב לאחד מראשון האבות של סגנון הסטפס.
כשמופעי המינסטרל החלו לאבד את הפופולריות שלהם, מופעי הסטפס החלו לעלות על במות הוודוויל.
בעקבות החוק שאסר על אפרו-אמריקאים להופיע במופעי סולו, רוב מופעי הוודוויל היו קטעי דואט. כך נוצר הצמד המפורסם "באק ובאבלס" בו הופיעו יחד רקדן בסטפס ג'ון "באבלס" סאבלט ונגן הפסנתר פורד "באק" וושינגטון. הצמד הופיע בריקוד הנקרא קלאס אקט ("Class act") בו לבשו שניהם חליפות טוקסידו ומאז ועד היום רקדני סטפס רבים מופיעים כאשר הם לבושים בטוקסידו מהודר. המופע מזכיר יריבות שהייתה נראית לעין במופעי המינסטריל הישנים כאשר רקדן הסטפס מציג עצמו כליצן רוקד.
רקדן סטפס נוסף מאותה התקופה היה ביל "בוג'נגלס" רובינסון שהיה בן חסותה של אליס וייתמן (האחיות וויתמן) בשנת 1904. בוג'נגלס, שהיה גם רקדן אירי וגם רקדן בסגנון "באק אנד ווינג" הצטרף לוודוויל בשנת 1902 כחלק מצמד יחד עם ג'ורג' דאבליו קופר. הצמד הפך למפורסם בארצות הברית ובאנגליה. בשנת 1908 הצמד התפרק כתוצאה מחוסר הסכמה בין השניים. בוג'נגלס עבר לקריירת סולו, דבר שהיה יוצא דופן לתקופה, וזכה להצלחה עולמית. קיבל תפקידים ראשיים בסרטים, גם לצד הילדה-רקדנית שירלי טמפל.
זמן קצר לאחר מכן ה"אחים ניקולאס": פאייארד והארולד ניקולאס היממו את הקהל בסטפס משולב בפעלולים אקרובטים. באחת הסצנות המפורסמות ביותר שלהם בסרט "מזג אוויר סגריר" ("Stormy Weather") האחים רוקדים על מדרגות וקופצים אחד מעל השני כאשר הם נוחתים בתנוחת שפגט ומייד עולים לעמידה ללא ידיים.
בשנות ה-20 החלה בצורת באירלנד, דבר שזרז עליית מהגרים לארצות הברית, ותרם לאיחוד בין התרבויות והצעדים בין הריקוד האירי לבין הסטפס שעד כה הושפע בעיקרו מאפריקה ומתעשיית הבידור בארצות הברית.
בשנות ה-30 סגנון לינדי הופ והסטפס החלו לחבור אחד לשני, ולקחת השראה מצעדים שונים זה מסגנונו של זה.
בשנות ה-50, סגנון הרוק אנד רול, וריקוד הג'אז נהיו פופולרים יותר ויותר ודחקו את הסטפס מעין הקהל. ריקוד הג'אז של היופ למעשה התפתח מסגנון הסטפס, כך לשני הסגנונות צעדי ריקוד משותפים. אך ריקוד הג'אז התפתח בנפרד מהסטפס והפך לסגנון ריקוד בזכות עצמו.
רקדנים מפורסמים משנות ה-60 וה-70 היו ג'ימי סלייד, ארתור דאנקן ("Arthur Duncan") וטומי טון ("Tommy Tune").
תעשיית הקולנוע תרמה להחייאת הסטפס כאשר יצא לאקרנים הסרט "No Maps On My Taps" בשנת 1979. כמו כן סרט האנימציה המצליח "תזיזו ת'רגליים" ("Happy Feet") בשנת 2006.
יום הסטפס הבינלאומי חל בתאריך 25 במאי, הוכרז על ידי הנשיא ג'ורג' בוש לפי חוק ב-7 בנובמבר 1989. הבחירה בתאריך 25 במאי אינה מקרית, מדובר ביום הולדתו של ביל "בוג`נגלס" רובינסון - אבי הסטפס, שאיחד בין הלבנים והשחורים בריקוד הסטפס באמריקה בתחילת המאה ה-20.
הריקוד תועד בסרטים רבים, ביניהם: "Tap", "שיר אשיר בגשם", "לילות לבנים", "תזיזו ת'רגליים", "מועדון הכותנה", "אמריקאי בפריז" "רקדני הפלדה".
בין רקדני הסטפס המצליחים בימינו:[דרוש מקור] ברנדה באפלינו, דיאן ווקר, סביון גלובר, סאם וובר, ג'יסון סמואל סמית', שרה רייך, מלינדה סוליבאן, מוריס היינס, מישל דוראנס, קלואי ארנולדס, ג'ייסון ג'אנאס, הת'ר קורנל, דורמישה סמברי אדוארדס.
מאפייני הסטפס

רקדני הסטפס משתמשים בתכיפות בסינקופה. כוריאוגרפיה של סגנון הסטפס תתחיל בדרך כלל על הספירה הראשונה או האחרונה של בר המורכב מ-4 רבעים. היבט נוסף של סטפס הוא אלתור. ריקוד הסטפס יכול להיות מלווה על ידי מוזיקה או ללא מוזיקה, אקפלה, וכך מנגנים הרקדנים את המוזיקה בעת שרוקדים אותה.
"הופרס" (Hoofers) הוא מושג המתייחס בדר"כ לרקדני סטפס שרוקדים "קרוב יותר לרצפה" ובדר"כ משתמשים בעיקר ברגליים ופחות משתפים את הגוף והידיים בעת הריקוד. סגנון זה נקרא גם "רית'ם" (Rhythm Tap) סגנון שהתפתח על ידי העבדים באמריקה, כאשר אסרו עליהם לרקוד את הריקודים המסורתיים שלהם, ואלו, שאפו השראה מהריקודים האיריים בעיקר. כך שלמעשה מהמקור של סגנון הרית'ם צמח סגנון הברודוויי כאשר אנשים רבים חשבו[דרוש מקור] ששימוש בסגנון זה בשילוב עם תנועות גוף וידיים יצור סגנון מסעיר ומרענן והחל לעלות לבמות התיאטרון במחזות זמר בברודוויי בשלב מאוחר יותר.
רקדנים רבים, ביניהם סטיב קונדוס פיתחו סגנון חדשני לרית'ם טאפ, בהשראתם רקדנים כמו גרגורי היינס וסביון גלובר המשיכו את התפתחות סגנון הסטפס בעולם. רוב ההופרס היו ממוצא אפרו אמריקאי כמו סמי דייוויס ג'וניור, גרגורי היינס וסביון גלובר. בשנת 1989 עלתה תודעת הציבור לסטפס יחד עם הסרט "Tap" בו משחקים ורוקדים הופרס המוערכים עד היום: גרגורי היינס, סמי דייוויס ג'ונייור, סוזן דאגלס, סביון גלובר, באני בריגס, סטיב קונדוס, ארתור דאנקן, האוורד "סאנדמן" סימס, ג'ימי סלייד, הארולד ניקולאס, גיין גולדברג, דיאן ווקר, צ'אנס טיילור... בשנת 2006 יצא לאקרנים סרט מצליח נוסף העוסק בסטפס "תזיזו ת'רגליים" (Happy Feet) בכיכובו של סביון גלובר הרוקד את התפקיד של הפינגווין "ממבל".
רקדני עבר כמו פרד אסטר רקדו בסגנון שהזכיר מעט ריקודים סלונים, יחד עם ג'ין קלי ששילבו אלמנטים של בלט לסטפס, סגנון הנקרא ברודוויי ופופולרי בתרבות האמריקאית. סגנון זה לרוב משתמש במוזיקה המתאימה למחזות זמר ועבור בנות נרקד בעיקר בנעלי סטפס על עקבים. מחזות זמר מפורסמים בהם ניתן לראות את הסגנון הזה הם "Anything Goes" (הכל הולך) ו-42nd Street (רחוב 42).
שמות צעדים נפוצים בסגנון הסטפס: שאפל, שאפל בול צ'ינג', דאבל שאפל, סופר שאפל, הופ שאפל, פלאפ, פלאפ היל, קראמפרול, באפלו, מאקסיפורד, פול בק, ווינגס, אייריש, פדאל אנד רול, סטומפ, בראש, צ'אג, סקאף, ספאנק, ריף, טו, היל קליק, טיים סטפס, אובר דה טו, שוגי בופ, דרובק... לרוב מספר צעדים פשוטים יבוצעו יחד או אחד אחרי השני ליצירת צעד חדש. לרוב הצעדים יש גרסאות שונות כך שאותו הצעד יכול להשמיע צליל שונה עבור כל גרסה של עצמו. טיים סטפס הוא אוסף צעדים בעלי אותו הגרוב.
נעלי הסטפס

בשנים הראשונות של הסטפס נעל הסטפס הייתה מורכבת מסוליית עץ או עור. היום סוליית הנעל מורכבת משני החומרים כאשר מחוברים לעקב הנעל ולאזור אצבעות הנעל שני חלקי מתכת להפקת צליל חזק בעזרת ברגים.
נעל מסוג שונה, משקל שונה ועל משטח שונה תפיק צליל שונה.
מבט צד של נעל סטפס עם לוחיות מתכת
לוחית המתכת בעקב נעל סטפס
לוחית המתכת באצבעות נעל סטפס
Masters of Lindy Hop and Tap 2009 - performance finale
סטפן טישקביץ'

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1894 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 בפברואר 1976 (בגיל 81) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות ברומפטון 
 בן או בת זוג:  Elena Georgievna of Leuchtenberg (18 ביולי 1917–?) 
 פרסים והוקרה:  צלב ההצטיינות המוזהב 
 
סטפן טישקביץ' (בפולנית: Stefan Eugeniusz Tyszkiewicz‏; 24 בנובמבר 1894, ורשה – 6 בפברואר 1976, לונדון) היה מהנדס וממציא פולני.
סטפן טישקביץ' נולד בשנת 1898 בוורשה שהייתה אז בתחומי האימפריה הרוסית. משפחתו הייתה משפחת אצולה - אביו היה רוזן ואמו דוכסית.
בגיל 14, בהיותו במילנו, קיבל טישקביץ' רישיון נהיגה. בשנת 1911 הוא קיבל פטנטים בתחום חימום מכוניות ומטוסים. בשנת 1913 הוא התחיל לימודים באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה טשקביץ' התנדב לצלב האדום הרוסי. על פעילותו להצלת פצועים הוענק לו עיטור גאורגי הקדוש. בשנת 1915 הוא התגייס לצבא ולאחר סיום קורס קצינים החל שרות במטה של נסיך הגדול ניקולאי ניקולייביץ'. בשנת 1917 הוא התחתן עם ילנה לויכטנברג, בתם של דוכס לויכטנברג ונסיכת מונטנגרו. לאחר מהפכת אוקטובר המשפחה התגוררה בחצי האי קרים ופונתה ממנו באונית הצי בריטי.
לאחר שהייה קצרה באיטליה, טישקביץ' חזר לפולין שקיבלה עצמאות. הוא חלק חלק פעיל בקרבות המלחמה הפולנית-סובייטית.
בשנת 1921 לזוג נולדה בת שנקראה נטלי רוזה מריה (חייה כל חייה בשווייץ, נפטרה ב-2003). בשנים 1921–1923 טישקביץ' למד הנדסה בפריז. באותה תקופה הוא החליט להתחיל בייצור מכוניות. הוא הקים חברה פעהלה בוורשה ותכנון מכונית מדגם Ralf-Stetysz. זמן קצר לאחר תחילת הייצור ומסירה מכוניות ראשונות ללקוחות השפרה שפרצה במפעל הרסה אותו. בעלי מניות לא הסכימו להשקעה נוספת וחברה נסגרה. טישקביץ' היה נציג של פיאט ומרסדס-בנץ בפולין.
בספטמבר 1939 טישקביץ' ומשפחתו היו באזור וילנה ונותרו שם. לאחר סיפוח ליטא לברית המועצות טישקביץ' נעצר והועבר למוסקבה. באוקטובר 1941 הוא שוחרר מהכלא ונקלט בצבא אנדרס. כחלק מהכוח הפולני הוא השתתף בקרבות באיטליה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה טישקביץ' זמן קצר היה בלונדון ובהמשך עבר לטורינו בה התחיל לעבוד בפיאט. הוא עבד בתחום אלקטרוניקה. משכיר שפותח על ידו הוצג בתערוכה עולמית בבריסל בשנת 1958 וקיבל גרן-פרי. מכשירים נוספים שהוא תכנן קיבלו מדליית זהב בתערוכות בז'נבה (1972) וניו יורק (1973).
טישקביץ היה פעיל בארגונים פולנים בגולה. הוא היה חבר במסדר הריבוני הצבאי של מלטה ושלוש פעמים נבחר למועצה גדולה של המסדר.
אשתו נפטרה בשנת 1971. בשנים אחרונות טישקביץ' התגורר בבריטניה. הוא נפטר בלונדון בשנת 1976.
נאוכרוס פינקניי

| נאוכרוס פינקניי |
| --- | --- |

תקופה
פליסטוקן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: Hystricognatha
משפחה:: קביתיים
סוג:: נאוכרוס
מין:: נאוכרוס פינקניי
שם מדעי
 Neochoerus pinckneyi

נאוכרוס פינקניי (שם מדעי: Neochoerus pinckneyi) הוא מין נכחד ממשפחת הקביתיים אשר חי באמריקה הצפונית ואמריקה המרכזית בתקופת הפליסטוקן. מאובניו נמצאו בין פלורידה לאריזונה וצפונה עד דרום קרוליינה.