זאב איבינסקי
ביוגרפיה > מחנך והיסטוריון

בשנת 1963, בהיותו בן 40, יצא זאב מטעם עין חרוד מאוחד ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, שם למד בחוגים להיסטוריה ולפילוסופיה, גמר תואר מ.א. בהצטיינות יתרה ב-1967, והשלים את לימודיו עד לקבלת תואר ד"ר ב-1973 על מחקרו החלוצי "הטרור האישי" כשלב באלימות המהפכנית בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20", שפורסם לאחר מכן בספרו "הטרור האישי – הרעיון והמעש". מחקר זה היה חלוץ וראשון בהיסטוריוגרפיה, שעמד על הגנזה ההיסטורית של הטרור המודרני, בעקבות המצאת הדינמיט ואמצעי התקשורת המודרניים. במחקרו זה והצביע עוד בראשית שנות השבעים, על הסכנה האורבת להפיכתו לנשק מפלצתי חסר סייגים, בשירותם של פנאטיות רעיונית ודתית. עם חלוף השנים פרסם מחקרים ראשוניים רבים, בעברית ובאנגלית, בתולדות תנועת המרד והמהפכה במאה ה-19 וה-20, כולל בתולדות המהפכה הציונית.
במהלך לימודיו באוניברסיטה המשיך ללמד בסמינר הרעיוני של הקיבוץ המאוחד באפעל ובעין חרוד. החל מ-1967 שימש בהוראה באוניברסיטה של חיפה ובסמינר אורנים, ובשנים 1972–1981 שימש כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים להיסטוריה ולימודים רוסיים. בין השאר נעתר לבקשותיו של יצחק (אנטק) צוקרמן, להקדיש מזמנו לפעילות במוזיאון בית לוחמי הגטאות. לבקשתו זו, החל משנות השישים הקדיש יום בשבוע לפעילות בבית לוחמי הגטאות. אנטק, כמו איבינסקי, היה אף הוא בוגר הגימנסיה העברית "תרבות" בווילנה אם כי שנים רבות לפניו, ונקשרו ביניהם, וגם עם צביה רעייתו, קשרים אמיצים. עוד בחייו של אנטק היה איבינסקי היוזם והמקדם של "המכון ללימודי השואה" בבית לוחמי הגטאות. לאחר מותו של אנטק היה איבינסקי, בהתאם לצוואתו ולרצונו של אנטק, היוזם והמקדם של הקמת מרכז "יד לילד" בבית לוחמי הגטאות. בעקבות ההחלטה לקיים קשרים בין הבית ובין גרמניה ומשלחות גרמניות – בניגוד לצוואתו של אנטק – התפטר איבינסקי מפעילותו בבית לוחמי הגטאות.
בשנת 2003 היה זאב איבינסקי היוזם של הוצאת המהדורה העברית של האנתולוגיה "פיין און גבורה – אין דעם יידישן עבר אין ליכט פון דער קעגנווארט" תמוז ת"ש, היא אנתולוגיית הענות והגבורה, ביידיש, שראתה אור לראשונה בסמינר מחתרתי של תנועת דרור בגטו ורשה על ידי יצחק (אנטק) צוקרמן ואליהו גוטקובסקי, והייתה למסד הרעיוני המכונן של ההתנגדות המזוינת בגטאות ובפרט במרד גטו ורשה. האנתולוגיה ראתה אור לראשונה בעברית ביוזמתו של זאב על ידי תנועת "הנוער העובד והלומד", במהדורה פנימית, ומשמשת כמסד רוחני ל"מסע לגילוי שורשי המהפכה הציונית ומרד תנועות הנוער בשואה" שמקיימת תנועת הנוער העובד והלומד מדי שנה לכלל חניכיה בכיתה י"א. בשנת 2011 ראתה האנתולוגיה אור מחדש בהוצאת דרור לנפש, ההוצאה של תנועת דרור ישראל.
במשך שנים ארוכות, מאז שנות ה-90, קיים זאב איבינסקי קשר אמיץ עם מדריכים ומחנכים במערכת החינוך והפעילות של התנועה, תוך פגישות, שיחות והרצאות עם מדריכיה וראשיה של התנועה, בהכנות מדריכי מסעותיה לפולין, תוך התמודדות אקטואלית עם שאלות ההיסטוריה והמרטירולוגיה היהודית, בסוגיות הגבורה, ההקרבה, והמרד בזיקה למציאות הקרובה והאקטואלית. כל זאת תוך הדגשת החשיבות אותה מצא בעיסוק המתמיד בלימוד ההיסטוריה – ככלי ללימוד עצמנו:
העבר וזיכרון העבר הוא מרכיב מרכזי בזהות האנושית הפרטית והכללית. אתה יכול לנסות למחוק את הזיכרון, אינך יכול למחוק את העבר. כאשר אתה בוחן משמעות זהותך האישית והלאומית, העבר עולה כנדבך יסודי בה. הוא מצוי בתוכנו, בהכרה ובתת-הכרה, במודע ובבלתי מודע. העבר נוכח באישיותנו, וזהותנו, בכל מערך נפשנו, בכל הווייתנו, בתגובותינו ורגשותינו, גם כאשר לא תמיד אנחנו מודעים למעמקי משקעיו ולמשקלם הגדול. במסע לבחינת סוגיית "היות יהודי" ומשמעותה, מצאתי לנכון 'לרדת' לנבכי נוכחות העבר בתוכנו, והיא נושא הפרק השני, "על נוכחותו של העבר" שבאסופה זאת...
...למידת ההיסטוריה היא במובנים רבים למידת עצמנו וזהותנו, היא חשיפת השורש האנושי – האישי שלנו – זהותנו, ואין זהות בלי עבר ובלי היסטוריה, אם במודע ואם בבלתי-מודע. למידה זו של העבר אינה למידת חומר חנוט, אלא בעיקרו של דבר למידת שאלות ותשובות שנתנו, במהלך אלפי שנות קיומנו ההיסטורי, בגלגולי חורבן ותחייה, שאלות ותשובות משתנות. בכל התמורות והגלגולים האלה, העולות בנסיבות עולם וגורל משתנים, עמדו נפתוליה הרוחניים של האומה, בסימן שאלות חדשות ותשובות חדשות. גם בימינו, ימי תחייתה של האומה בארצה, עולות שאלות חדשות המחייבות תשובות חדשות. ואין תשובה אחת פסוקה....
...ההיסטוריה, מבחינת תולדות התרבות והמחשבה, היא חשיפת השאלות והתשובות של דורות אבותינו, דור דור ודורשיו. השאלות הן שאלות קיומיות, והתשובות הן תשובות קיומיות, התשובות האפשריות. רובן תשובות לשעתן ומקומן – אשר עליהן גדלנו וטיפסנו אנחנו, והגענו לאן שהגענו. מצד שני איננו חייבים לאמץ את התשובות שניתנו במצבים היסטוריים שונים. במציאות האנושית יש הרבה יותר שאלות מאשר תשובות. ההיסטוריה, מבחינה זאת, גם מלמדת אותנו לשאול את השאלות הנכונות, וידיעה זו היא מפתח לכל תשובה אפשרית. כאמור, אינני מציג תשובות פסוקות. אני מנסה להבהיר ולבחון שאלות שהוצגו, ותשובות שניתנו. נראה לי שצירופן, הוא הטעם לזהותנו היהודית, לצדקת דרכנו ולהמשך מאבקנו לקיום כאומה וכמדינת יהודים.