stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' גוואר
ביוגרפיה

מעט מאוד ידוע על חייו המוקדמים אלא שהוא היה נכדו של סר ג'ון גובר מסטיטנהאם, צפון יורקשייר.
עבודותיו המתועדות המוקדמות ביותר הן שני הדיוקנאות של סר תומאס קיטסון ואשתו ליידי קיטסון משנת 1573, כעת בגלריית טייט בלונדון.
גאוור צייר דיוקן עצמי בשנת 1579 המציג את סמל האצולה שלו ואת כלי האמן של מקצועו, בתקופה באנגליה בה צייר עדיין נתפס כלא יותר מאשר אומן.
גאוור מפורסם גם בזכות ציור דיוקנו של המלכה אליזבת בשנת 1579, כעת בספריית פולגר שייקספיר. המלכה מחזיקה נפה המסמלת את הבתולה הרומית טוצ'יה, שהובילה מים במסננת כדי להוכיח את צניעותה, ובכך מייצגת את מעמדה של אליזבת כמלכה בתולה. הגלובוס מעבר לכתפה הימנית מסמל את מעמדה כמנהיגת האימפריה העולמית.
גאוור מונה לצייר המלכה אליזבת בשנת 1581. מה שאפשר לו לצייר את רוב האריסטוקרטיה של אנגליה. התפקיד גם הפך אותו לאחראי על קישוטים בבתי המגורים המלכותיים, ועל הרהיטים. בין עבודותיו היו מזרקה והשעון האסטרונומי, שניהם בארמון המפטון קורט. הוא בדק גם דיוקנאות של המלכה על ידי אמנים אחרים לפני שחרורם הרשמי.
הגרסה של דיוקן הארמדה של אליזבת שנמצאת כעת במנזר וובורן, שצוירה לציון התבוסה של הארמדה הספרדית בשנת 1588, יוחסה בעבר לגאוור, וכך גם גרסה מצומצמת בגלריה הלאומית לפורטרטים (בריטניה). כל שלוש הגרסאות הקיימות נחשבות כעת ליצירתם של אמנים אנגלים לא ידועים שונים.
גלריה

דיוקן המלכה אליזבת
תומאס קיסטון
צ'ארלס סומרסט
ריצ'רד דרייק
הערות שוליים

↑  Hearn, Karen, ed. Dynasties: Painting in Tudor and Jacobean England 1530-1630, p. 107
↑  Hearn, Karen, ed. Dynasties: Painting in Tudor and Jacobean England 1530-1630, p. 107
↑  Cooper, Tarnya and Charlotte Bolland: The Real Tudors : kings and queens rediscovered., London: National Portrait Gallery
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AGSA: 2582  GND: 135583837  ISNI: 0000 0000 8251 2456  LCCN: nr00039827  RKD: 33098  ULAN: 500032228  VIAF: 65226012   WorldCat (עם VIAF): 65226012 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'ורג' גוואר".
ג'ורג' גופה-פנפיי

ג'ורג' גופה-פנפיי (בצרפתית: Georges Gope-Fenepej; נולד ב-23 באוקטובר 1988) הוא כדורגלן ניו קלדוני, המשחק בעמדת החלוץ בסנט-פרייב סנט-הילר.
קריירת מועדונים

גופה-פנפיי, התחיל את הקריירה שלו בקירקטיר המקומית, ממנה עבר למאגנטה. ב-29 ביוני 2012, חתם בטרואה מליגת העל הצרפתית עד לסיום העונה. ב-4 בפברואר 2013, גופה-פנפיי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה כאשר נכנס בדקה ה-87 של המשחק.
ב-8 באוקטובר 2014, גופה-פנפיי הושאל לבולון מהליגה הצרפתית השלישית עד לסיום העונה.
בנובמבר 2015, חתם באמיין.
ב-13 ביולי 2018, גופה-פנפיי חתם בלה מאן.
בקיץ 2021 חתם בקונסרנאו.
קריירה בינלאומית

גופה-פנפיי, זומן לראשונה לסגל נבחרת קלדוניה החדשה, לקראת משחקי האוקיינוס השקט 2011. ב-27 באוגוסט 2011, גופה-פנפיי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–5 נגד ונואטו, בו כבש את השער הראשון, השני והחמישי. גופה-פנפיי, כבש שבעה שערים וזכה עם הנבחרת בגביע.
בנוסף, גופה-פנפיי, השתתף עם הנבחרת בגביע אוקיאניה לאומות 2012 וגביע אוקיאניה לאומות 2016.
תארים

משחקי האוקיינוס השקט: 2011
ג'סיקה סלואן

ג'סיקה סלואן (באנגלית: Jessica Sloan; נולדה ב-2 בנובמבר 1982) היא שחיינית קנדית. סלואן התחרתה במשחקים הפאראלימפיים בעבור המשלחת הקנדית פעם אחת בלבד, וזכתה בשש מדליות זהב פאראלימפיות.
קריירה

במשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) השתתפה סלואן במשחקים הפאראלימפיים בפעם היחידה בקריירה, וזכתה בשש מדליות זהב. במשחה ל-50 מטר חופשי (קטגוריה S10) היא קבעה שיא עולם של 28.52 שניות במקצה המוקדם, אותו שיפרה במקצה הגמר וזכתה במדליית הזהב עם תוצאה של 28.44 שניות. במקצה ל-100 מטר פרפר קבעה במקצה המוקדם שיא פאראלימפי של 1:18.35 דקות, ובמקצה הגמר שיפרה אותו והעמידה שיא עולם חדש של 1:16.93 דקות, ובמקצה ל-100 מטר חופשי שוב קבעה שיא עולם במקצה המוקדם, עם 1:02.84 דקות, אותו שיפרה במקצה הגמר כשעצרה את השעון על 1:01.67 דקות.
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי זכתה סלואן במדליית זהב נוספת כשקבעה שיא עולם של 2:33.64 דקות, לפני ג'מה דשווד האוסטרלית שזכתה במדליית הכסף עם 2:41.39 דקות, והגרמנייה קלאודיה הנגסט עם 2:43.02 דקות. במקצה השליחות ל-4X100 חופשי שברה שיא עולם לצידן של סטפני דיקסון, דניאל קמפו ואנדראה קול כשקבעו 4:38.01 דקות, ובמשחה הקבוצתי ל-4X100 מעורב, לצידן של דיקסון, אליזבת ווקר ודרדה בייגר סייעה לנבחרתה לקבוע שיא עולם נוסף של 5:07.56 דקות.
סלואן השתתפה במשחקים גם במשחה ל-100 מטר בסגנון גב, בו סיימה אחרונה במקצה הגמר עם תוצאה של 1:19.06 דקות, ובמקצה ל-400 מטרים בסגנון חופשי בו סיימה במקום הרביעי עם תוצאה של 4:54.00 דקות.
הערות שוליים

↑  Sydney 2000 Paralympic Games Swimming Women's 50 m Freestyle S10
↑  Sydney 2000 Paralympic Games Swimming Women's 100 m Breaststroke SB9
↑  Sydney 2000 Paralympic Games Swimming Women's 100 m Freestyle S10
↑  Sydney 2000 Paralympic Games Swimming Women's 200 m Medley SM10
↑  Sydney 2000 Paralympic Games Swimming Women's 4x100 m Freestyle 34 pts
↑  Sydney 2000 Paralympic Games Swimming Women's 4x100 m Medley 34 pts
↑  Sydney 2000 Paralympic Games Swimming Women's 100 m Backstroke S10
↑  2000 Paralympic Games Swimming Women's 400 m Freestyle S10
בניין המשביר לצרכן (ירושלים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים, חנות כלבו 
 על שם:  המשביר לצרכן 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1970
 תאריך פתיחה רשמי:  1970 
 אדריכל:  דוד אנטול ברוצקוס 
 מידות
 שטח:  5,000 מ"ר 
 קואורדינטות:  31°46′54″N 35°12′58″E﻿ / ﻿31.78155°N 35.21605°E﻿ / 31.78155; 35.21605
  (למפת ירושלים מוגדלת) בניין המשביר לצרכן(למפת ירושלים רגילה) בניין המשביר לצרכן(למפת הרי ירושלים רגילה) בניין המשביר לצרכן(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בניין המשביר לצרכן
 
מראה בניין המשביר לצרכן עד לפני השיפוץ
הבניין ביולי 2016
בניין המשביר לצרכן בירושלים, הממוקם ברחוב המלך ג'ורג' 28, באחד מקודקודי "המשולש הירושלמי", בקרבת מדרחוב בן-יהודה ומגדל העיר, נבנה בשנים 1967-1970 על ידי חברת הכשרת היישוב על פי תוכניות של האדריכל דוד אנטול ברוצקוס. במבנה שכנה חנות הכלבו של המשביר לצרכן עד שנת 2010. בשנת 2018, לאחר שיפוץ נרחב שהחליף את מראה החזיתות והחלוקה הפנימית, נפתח בבניין סניף של חברת חללי העבודה המשותפים WeWork.
מבנה הבניין

הבניין תוכנן במקור בסגנון מודרני בצורת קובייה אטומה, פרט לקומת הקרקע, בה יש קיר מסך רצוף מזכוכית. בכך מחקה המבנה בנייה של קניונים אמריקאים. גם בניין המשביר לצרכן בחיפה נבנה בסגנון דומה. בהתאם לחוקי הבנייה בירושלים, הבניין צופה אבן נסורה. שטחו הבנוי של המבנה הוא 5,000 מ"ר, והוא היה בבעלות משותפת של חברת הכשרת היישוב וקו-אופ ישראל. רשת המשביר לצרכן שכרה את המבנה לשימוש סניפה הירושלמי בשכירות ארוכת טווח מאז הקמתו. שכירות זו הסתיימה בשנת 2011, אז עבר סניף המשביר לבניין חדש ליד כיכר ציון.
לפני הבניין רחבה קטנה ("רחבת הכשרת היישוב" לפי שמה הרשמי ו"רחבת המשביר" בפי העם), אשר משמשת כמעין כיכר עירונית ומתקיימים בה מדי פעם הפגנות ומופעי רחוב. רחבה זו מתוארת בספר "מישהו לרוץ אתו" מאת דויד גרוסמן. חשיבות רחבה זו ירדה עם בניית מגדל העיר בסמוך לבניין המשביר לצרכן, משום שהמגדל ריכז רוח חזקה אל רחבה זו.
היסטוריה

המגרש עליו הוקם הבניין נרכש על ידי המשביר לצרכן בשנת 1963. הבניין נחנך לאחר 3 שנות בנייה בעלות של 8 מיליון ל"י בספטמבר 1970, בטקס בנוכחות ראש העירייה טדי קולק.
לאחר הריסת בית טליתא קומי שעמד בסמוך למשביר ב-1980 (במקומו הוקם בניין משרדים ומסחר - בית רג'ואן), הוצבו ברחבת המשביר חלקי אדריכלות מקוריים מהבניין העתיק, דוגמת חלון מקושת, ארובה וחזית מרפסת, כמצבת זיכרון לבניין שנהרס.
בשנות השמונים המאוחרות פרצה שרפה בבניין המשביר לצרכן, וכוחות הכבאים התקשו לפרוץ אל הקומות הגבוהות של הבניין בשל החלונות הצרים והמעטים שבו. כלקח מהשרפה הותקנו דלתות חירום בחזית האחורית של המבנה.
עם צאתו של סניף המשביר מן המבנה למבנה חדש בכיכר ציון, תכננו בעליו להסב אותו לקניון, תוך שינוי משמעותי במבנהו החיצוני והפנימי, שכלל בין היתר את הריסת חזיתו הדרומית הפונה למגדל העיר והחלפתה בקיר זכוכית. אולם תוכנית זאת לא יצאה לפועל ובהמשך נעשו שינויי בעלות על שטחי המתחם.
בתאריך 19 בספטמבר 2015 פרצה שרפה נוספת בבניין אשר גרמה לנזק רב.
בפברואר 2016 נחשפה תוכנית חדשה למתחם האמורה להתבצע בשני שלבים. השלב הראשון נועד להכשיר את שתי קומותיו התחתונות של הבניין לשטחי מסחר בעוד קומותיו העליונות מיועדות לשמש כמשרדי סטארט-אפים של חברת WeWork המפעילה רשת משרדים שכזאת ברחבי העולם ויש לה סניפים נוספים באזור המרכז. חלק מהשיפוץ המתוכנן כולל פעירת חלונות רבים בחזית המבנה האטומה וכן הכשרת כניסה לקומות המשרדים מכיוון רחוב עליאש בחלקו האחורי של המבנה. בשלב השני מקווים הבעלים לקבל היתרי בנייה לבניית יחידות דיור קטנות להשכרה מעל המבנה הקיים. בדצמבר 2018 נחנך בבניין מרכז WeWork בירושלים.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, כתר הוצאה לאור, 1996
הערות שוליים

↑  נחנך כל בו של המשביר לצרכן בירושלים, דבר, 2 בספטמבר 1970
אהרן להב, ענק צמח בירושלים, דבר, 4 בפברואר 1971
↑  י. משולח, המשביר לצרכן יקים כלבו בן חמש קומות בירושלים, דבר, 8 באפריל 1963
↑  רזי גוטרמן, 8 מיליון ל"י הושקעו ב"כל־בו" החדיש של "המשביר" בירושלים, מעריב, 25 באוגוסט 1970
↑  הקניון השקוף של מרכז העיר, mynet
שרידי מתחם טליתא קומי ברחבת המשביר
ג'מייקה במשחקים הפאראלימפיים

ג'מייקה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בתל אביב (1968) ונטלה חלק בכל אירועי הקיץ הפאראלימפיים מאז, מלבד המשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) ממנה נעדרה. ג'מייקה מעולם לא נטלה חלק במשחקי החורף הפאראלימפיים.
היסטוריה

המשלחת הג'מייקנית הראשונה למשחקים הפאראלימפיים הגיעה למשחקים אשר נערכו בתל אביב בשנת 1968. המשלחת כללה 11 ספורטאים (7 גברים ו-4 נשים), שבעה מהספורטאים התחרו במקצועות האתלטיקה וזכו בשתי מדליות, שתיהן מזהב בהטלת כידון (אחת במקצה הגברים ואחת במקצה הנשים). ארבעה מהספורטאים התחרו במקצועות השחייה, בהם זכתה השחיינית מיקלה במדליית זהב, ובמדליית כסף. במדליית ארד נוספת זכה מרים כוח.
אל המשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972), בה זכתה בשיא של שמונה מדליות זהב פאראלימפיות, שלחה ג'מייקה 20 ספורטאים (13 גברים ו-7 שנים). במשחקי האתלטיקה בלט פטריק ריד שזכה בשתי מדליות זהב (בקרב חמש וזריקת דיסקוס). לאחר היעדרות מהמשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) חזרה ג'מייקה להתחרות במשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980). המשלחת הג'מייקנית זכתה בכמות המדליות הגבוהה בתולדותיה עם 19 זכיות (7 זהב, 7 כסף ו-5 ארד), עם שתי מדליות זהב של שרה ניולנד (ב-100 מטר חזה ובמרוץ ל-100 מטר) עליהם הוסיפה מדליית כסף.
מאז המשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980), בה לא זכתה ג'מייקה ולו במדליה בודדת, הצליחה המשלחת הג'מייקנית לזכות בשתי מדליות זהב פאראלימפיות בלבד. מינטה וילסון זכתה בסיאול (1988) במדליית הזהב בתחרות הטלת כידון ואלפונסו קאנינגהאם זכה באתונה (2004) בתחרות זריקת הדיסקוס.
מדליות לפי אולימפיאדה

| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968) | 3 | 1 | 1 | 5 |
| המשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972) | 8 | 3 | 4 | 15 |
| המשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980) | 7 | 7 | 5 | 19 |
המשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984): 0
| המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) | 1 | 4 | 3 | 8 |
| המשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) | 0 | 1 | 2 | 3 |
| המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) | 0 | 0 | 1 | 1 |
המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000): 0
| המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) | 1 | 0 | 1 | 2 |
| המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) | 0 | 0 | 1 | 1 |
| המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) | 1 | 0 | 0 | 1 |
המשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016): 0
המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020): 0
| סה"כ | 21 | 16 | 18 | 55 |
ראו גם

ג'מייקה במשחקים האולימפיים
ג'מייקה במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

↑  Participation Numbers Tel Aviv 1968 Paralympic Games הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
↑  Participants Heidelberg 1972 Paralympic Games הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
בניין המזכירות של האומות המאוחדות

| --- | --- |

הצד המערבי של בניין המזכירות
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  משרדים
 כתובת:  שטח אקסטריטוריאלי במנהטן ניו יורק
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  שטח אקסטריטוריאלי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1948–1952 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1952 
 אדריכל:  לה קורבוזיה, אוסקר נימאייר, וולאס הריסון 
 מידות
 קומות:  39 
 קואורדינטות:  40°44′56″N 73°58′05″W﻿ / ﻿40.749°N 73.968°W﻿ / 40.749; -73.968
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין המזכירות(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין המזכירות(למפת מנהטן רגילה) בניין המזכירות(למפת מנהטן מוגדלת) בניין המזכירות
 
בניין המזכירות של האומות המאוחדות (באנגלית: United Nations Secretariat Building) הוא גורד שחקים בגובה 154 מטרים והמבנה המרכזי במטה האומות המאוחדת השוכן בטרטל ביי (Turtle Bay) באזור מידטאון מנהטן של מנהטן בניו יורק. החלקה עליה שוכן הבניין נחשבת לטריטוריה של האומות המאוחדות, אף שנשארה חלק מארצות הברית.
הבניין תוכנן על ידי שניים מחשובי האדריכלים המודרניסטים, האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר והאדריכל השווייצרי-צרפתי לה קורבוזיה, והיה המגדל הראשון בניו יורק בו נעשה שימוש בקירות מסך. מראה הבניין היווה השראה לכמה חיקויים ראויים לציון, ביניהם מטה מחוז צפון לנרקשייר בהמילטון שבסקוטלנד.
היסטוריה

טקס הנחת אבן הפינה לבניין המזכירות התקיים ב-14 בספטמבר 1948. קונסורציום של ארבע חברות קבלניות ממנהטן ומקווינס נבחר לבנות את בניין המזכירות, כחלק מחוזה בסך 30 מיליון דולר.
בניין המזכירות כולל 39 קומות והוא הושלם ב-1952. הבניין מקושר מצפון לבניין הכנסים, בו שוכנים העצרת הכללית ומועצת הביטחון, ולבניין הספרייה מדרום. בבניין המזכירות עובדים פקידים המופקדים על תפקידי הניהול של האו"ם, כולל הטיפול במטלות יומיומיות כמו כספים ותרגום. כחלק ממתחם האו"ם, הבניין כפוף להסכם בין האו"ם לבין המדינה המארחת, ארצות הברית.
בניין המזכירות של האו"ם שופץ החל ממאי 2010 ונפתח מחדש בשלבים. העובדים הראשונים נכנסו מחדש לבניין ביולי 2012.
ב-29 באוקטובר 2012 הוצפו המרתפים של המתחם של האו"ם בשל הוריקן סנדי, מה שגרם לסגירה של הבניין לשלושה ימים ולהעתקה של כמה מהמשרדים.
גלריה

בניין המזכירות מכיוון נהר ההדסון
בניין המזכירות לצד הספרייה
חזית הבניין
חדר ישיבות
לקריאה נוספת

Stichweh, Dirk (2009). New York Skyscrapers. Munich: Prestel. ISBN 3-7913-4054-9.
הערות שוליים

↑  The Law of the United Nations: A Critical Analysis of Its Fundamental Problems : with Supplement
↑  Morrone, Francis (8 באוגוסט 2008). "In Midtown, Modernist Perfection in a Glass Box". Ny Sun. New York. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hamilton, Thomas J. (10 באוקטובר 1953). "Work Completed on U.N. Buildings". The New York Times. p. 1. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-4 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
↑  "Storm Sandy: New York inquiry into overpricing". BBC. 5 בנובמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: c7e8cf42-b190-4c29-b3d6-11994254e3a7 
דאג המרשלד, המזכיר הכללי השני של האומות המאוחדות לפני בניין העצרת הכללית (שנות ה-50)
ג'נדריקה

אין תמונה חופשית
אריקה היסטריקה ג'נדריקה מיס אמריקה (אריק קולוסוב) היא מלכת דראג ישראלית, די ג'יי, פרפורמרית ומפיקה.
ביוגרפיה

אריק נולד בשנת 1996 בתל אביב, בגיל 5 הוריו התגרשו והוא עבר לגור עם אימו ואחיו בבת ים. בגיל 15, עבר עם המשפחה לגור בבית דגן.
בגיל 14 יצא מהארון, ובגיל 18 החליט לעזוב את הבית. בתחילה התגורר לבד בבת ים ואז עבר לתל אביב. שם החל לעבוד כדראג קווין, די ג'יי ומפיק בעיר.
היא החלה את דרכה בעולם הדראג בשנת 2018 בהופעה במועדון "השפגאט" ומאז, החלה לטפח את קריירת הדראג ובליין המקווה שבכולי עלמא.
בשנת 2021, הקימה את ליין ה"היסטריקה שואו", ליין מופעי דראג קלאברים, אשר הופיע בבית ליסין ומוזיאון ישראל ומקומות אחרים. המופע מופק על ידי אריקה יחד עם איתן טל.
מופעי דראג

בתחילת דרכה, הנחתה ערבי צפייה בהמירוץ לדראג של רו פול.
הערב הראשון שהפיקה אריקה היה במועדון ה"כולי עלמא" בתל אביב, שם אירחה מלכות דראג שונות אחת לשבוע בערב שנקרא "המקווה", עד שפרצה מגפת הקורונה בישראל והליין נסגר.
בשנת 2020, עם סוף התפרצות הקורונה אריקה הקימה את "ההיסטריקה שואו" מתוך הרצון לתת לדראג הישראלי יותר מקום בתרבות הישראלית, במיוחד לאחר תקופת הקורונה.
המופע הראשון עלה במועדון ה"ארט קלאב" בתל אביב ועם הזמן עבר לבמה הגדולה של "האומן 17". המופע עולה אחת לחודש, כשכל מופע סובב סביב קונספט אחר ומספר סיפור אחר. עד 2023 היו כ-20 מופעים, ביניהם: בית כלא, מועדון הלבבות השבורים, פלישת חייזרים, בריטני ספירס, ליידי גאגא, ביונסה, האלווין, טרולים, מופע גאווה בבית ליסין, סיבוב הופעות חורף בחיפה ואשדוד ועוד.
בשנת 2023, עיריית תל אביב-יפו החליטה שהמשאית שלה במצעד הגאווה בעיר הולכת להיות מוקדשת לליין דראג וההיסטריקה שואו נבחר כליין שיוביל את המשאית הזו.
בפעילותה תרמה לפרסום סצנת הדראג בישראל, כשהובילה את הגעת מלכות הדראג הבינלאומיות גוטמיק וג'ימבו ובפעילות ברשתות החברתיות לטובת קהילת הלהט"ב ובפרט הקווירים.
מוזיקה

בשנת 2022 אריקה החלה ללמוד הפקה מוזיקלית לצד עבודה כדי ג'יי.
בחלוף השנה, אריקה הוציאה מיני-אלבום (EP), הכולל את השירים "can you feel it", בשילוב עם צמד הדיג'יים "רד אקסס", "Bumpers",‏ "Hasta La Vista" ועוד.
בלנקה פצ'י

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1894 פץ', הונגריה 
 פטירה:  6 ביולי 1988 (בגיל 93) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Greiner Blanka 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 השכלה:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1914) 
 בן או בת זוג:  פאל רלה (1925–1934)  לאיוש מדיאר 
 פרסים והוקרה:  אמן מצטיין של הונגריה (1959)  עט הזהב (1986)  אזרחות כבוד של גיור (1979)  פרס SZOT (1964)  Erzsébet-díj (1987) 
 חתימה:   
 
בלנקה פצ'י (במקור גריינר, בהונגרית: Péchy Blanka; פץ', 21 בספטמבר 1894 – בודפשט, 6 ביולי 1988) הייתה שחקנית, סופרת, מטפחת השפה, מגישה ברדיו, נספחת התרבות בשגרירות הונגריה בווינה, יהודייה-הונגרייה מנהלת קולגיום הונגריקום (Collegium Hungaricum) בווינה, מייסדת קרן ופרס קזינצי, זוכת פרס האמן המצטיין.
קרן קזינצי הקימה פרס על שמה (בשנת 1994 לאחר מותה) שנקרא פרס פצ'י בלנקה (Péchy Blanka-díj).
ביוגרפיה

בלנקה פצ'י נולדה במשפחה יהודית כבתם של מור גריינר (1861–1915) סוחר, ושל סידוניה זור (Sohr). סבה וסבתה מצד אביה היו מאיר גריינר ואנה לוי. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בשנת 1914, שם הייתה בת כיתתה של גיזי ביור. (לימים אחת השחקניות המפורסמות של הונגריה). החוזה הראשון שלה היה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט ואחרי שנתיים עברה ל"תיאטרון ההונגרי" (Magyar Színház) ואחרי זה ל"תיאטרון מרכז העיר" (Belvárosi Színház) של ארתור בארדוש. בלנקה פצ'י בלטה בתקופתה ביכולותיה לקרוא ודקלם שירה. היא הייתה אחת ממקדמי השירה של המשורר אנדרה אדי.
בשנים 1928 עד 1934 הופיעה עם להקתו הווינאית של מקס ריינהרדט ולאחר שובה לבודפשט שיחקה כמעט בכל תיאטראות הדרמה של בירת הונגריה. אחרי ששרדה את השואה ואת מלחמת העולם השנייה, משנת 1945 הייתה חברה בתיאטרון הלאומי של בודפשט. בשנת 1948 עברה שוב לבירת אוסטריה למשך שלוש שנים. היא הפכה לנספחת התרבות בשגרירות הונגריה בווינה ולמנהלת ה"קולגיום הונגריקום" בבירת אוסטריה. משנת 1952 שיחקה שוב בתיאטראות של בודפשט. בשנת 1956 כיכבה בתפקיד משנה בקומדית הקולנוע "סיפור על 12 ניחושים". על פי IMDb, היא הופיעה בסך הכל ב-26 סרטים. בשנת 1959 הוענק לה פרס האמן המעוטר. משנת 1962 לימדה דיבור על הבמה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
משנת 1964, לאחר פרישתה, לקחה על עצמה הופעות נוספות וכן השיקה סדרה ברדיו הממלכתי ההונגרי לטיפוח השפה ההונגרית בשם "קשה לדבר", ששודרה ביותר מ-300 פרקים. הוענק לה פרס SZOT בשנת 1964. היא החלה לעסוק בספרות יפה בשנת 1942, כאשר פורסם סיפורה הקצר הראשון ביומון ה"אומה הונגרית" (Magyar Nemzet). לאחר פרישתה מהבמה, עבדה בעיקר כסופרת והמשיכה גם את סדרת טיפוח השפה שלה ברדיו. בלנקה פצ'י הייתה תחילה אשתו של הסופר ועיתונאי לאיוש מדיאר שהוצא להורג בברית המועצות בטיהורים הגדולים שם. הם התגרשו בתחיל שנות ה-20 של המאה ה-20 והיא נישאה לעיתונאי פאל רלה (מקודם: רייכמן) ב-25 ביוני 1925. בשנת 1979 הפכה לאזרחית כבוד של העיר גיור.
פילמוגרפיה > סרטי קולנוע

דמותו הקטנה של אבי (גברת פרינץ הזקנה, 1970)
רק טלפון אחד (דודה מרישקה, 1970)
המומיה מתערבת (Mama Takács, 1967)
הארלקין ואהובתו (1967)
מתוק ומר (1966)
ואז הברנש. . . (האמא, 1966)
אור מאחורי התריס (אמו של טורדאי, 1966)
אימה (דודה, 1965)
אובססיבים (1962)
מותר לדרוך על הדשא (1960)
אהבה במחיר נמוך (1960)
מתחת לדרגה (1960)
אני מדווח בענווה (גברת בנדיקט המבודרת, 1959)
משחיתי הכבוד (קצר, 1959)
הברגל לגן העדן (1959)
שנים ללא שינה (1959)
בחצות (דודה אלה, 1957)
סיפור על 12 ניחושים (אמא, 1957)
מחלקת בית חולים 9 (מריה, מטפלת רשמית, 1955)
Pax vobiscum (1920)
זאבה (1919)
פילמוגרפיה > סרטי טלוויזיה

ארון קבורה משומש (1979)
האדם משתוקק לחום (אמו של לוונשטיין, 1973)
רחמים (דודה פרידה, 1973)
ביקורת כואבת (1965)
עששית שולית האופה (אשתו של פון מלדר, 1961)
עבודותיה

מרי יאסאי (בודפשט, 1958)
רומן (אוטוביוגרפיה, בודפשט, 1963)
הגייה והבנה (עם איבאן פנאג', בודפשט, 1965)
חסרי נאמנות נאמנים (רומן חייה של לילה בויובסקי, בודפשט, 1969)
קשה לדבר (מסות, בודפשט, 1974)
ערב בדנובה (זיכרונות, בודפשט, 1977)
הנצחה

כיכר נקראה על שמה בעיר פץ'.
פרסים

פרס האמן המצטיין (1959)
פרס SZOT (1964)
אזרחות כבוד של גיור (1979)
עט הזהב (1986)
פרס ארז'בט (1987)
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי . עורכת ראשית. אגנש קניירש. בודפשט, 1994.
לקסיקון התיאטרון ההונגרי . עורך ראשי ג'רג' סיקיי. בודפשט, 1994.
לקסיקון יהודי הונגרי. עורך פטר אויווארי. 1929 בלנקה פצ'י
אתר האינטרנט של קרן קאזינצי, שנוסדה לזכרה של פצ'י בלאנקה
תצלום קברה של בלקה פצ'י
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pécsi izraelita hitközség születési akv. 96/1894. folyószáma alatt".
↑  "Greiner Mór halotti bejegyzése a pécsi állami halotti akv. 371/1915. folyószáma alatt".
↑  "www.mommo.hu". אורכב מ-המקור ב-2009-02-07.
↑  "Blanka Péchy". IMDb.
↑  www.sulinet.hu, Péchy Blanka
↑  "Relle Pál és Greiner Blanka házasságkötési bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári házassági akv. 656/1925. folyószáma alatt".
↑  PIM.hu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1168284570  ISNI: 0000 0000 8014 0345  LCCN: n82142363  NTA: 217226167  VIAF: 121437417   WorldCat (עם VIAF): 121437417 
הנצחתה של בלנקה פצ'י ב"מוזיאון לשפה ההונגרית"
ג'קובו (מחנה ריכוז)

ערך זה עוסק במחנה ריכוז שפעל בקרואטיה בתקופת מלחמת העולם השנייה. אם התכוונתם לעיר בקרואטיה, ראו .
| --- | --- |
הפסל "שלווה שמימית" מאת דינה מרחב המוצב בחזית בית העלמין היהודי בג'קובו לזכרם של הנספים במחנה הריכוז
הפסל "שלווה שמימית" מאת דינה מרחב המוצב בחזית בית העלמין היהודי בג'קובו לזכרם של הנספים במחנה הריכוז
 מידע כללי
 סוג:  מחנה מעבר, מחנה ריכוז
 מדינה:  קרואטיה
 תאריכים
 תאריך הקמה:  דצמבר 1941
 תאריך סגירה:  יוני 1942
 אוכלוסייה
 צבא משחרר:  המחנה נסגר על ידי שלטונות האוסטאשה
 מספר אסירים בשיא:  3,000
 השתייכות האסירים:  יהודים, סרבים
 נתונים
 קואורדינטות:  45°18′36″N 18°24′36″E﻿ / ﻿45.31000°N 18.41000°E﻿ / 45.31000; 18.41000
  (למפת קרואטיה מוגדלת) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי גָ'קוֹבוֹ(למפת קרואטיה רגילה) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי גָ'קוֹבוֹ
בית העלמין היהודי המשוחזר במחנה
מחנה הריכוז גָ'קוֹבוֹ (בסרבו-קרואטית: Koncentracioni logor Đakovo, בסרבית קירילית: Концентрациони логор Ђаково), היה מחנה ריכוז אשר הוקם על ידי שלטון האוסטאשה בסמוך לג'קובו אשר במדינה העצמאית של קרואטיה, ופעל בין דצמבר 1941 לסוף יוני 1942. המחנה נועד לקלוט נשים וילדים רובם בני יהדות יוגוסלביה וכן מקרב האוכלוסייה הסרבית. ביוני 1942 גורשו מרבית העצירים היהודים למחנה ההשמדה יאסנובאץ.
לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוקמה מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה שהייתה למעשה מדינת בובות של הגרמנים. עם הקמתה הוחל במבצע ל"טיהור קרואטיה מיסודות זרים", בתחילה הסרבים ובהמשך יהודי המדינה. ביוני 1941 הוחל במעצרם של יהודי זאגרב, באוגוסט הוחל באקציות בכל רחבי בוסניה ובראשית ספטמבר בסרייבו עצמה.
במחצית השנייה של ספטמבר הגיע לסרייבו איוואן טולי (בסרבו-קרואטית: Ivan Tolj, בסרבית קירילית: Иван Тољ) אשר מונה למפקד המשטרה בסרייבו, ונודע עוד קודם לכן באכזריותו כלפי האוכלוסייה הסרבית. טולי פיקד אישית על האקציות בקרב יהודי העיר. באוקטובר גורשו 1,400 יהודים ובנובמבר גורשו כ-3,000 מבני הקהילה. הגברים נשלחו למחנה ההשמדה יאסנובאץ, שם נרצחו מרביתם, והנשים והילדים נשלחו למחנה הריכוז ג'קובו. בסך הכל הגיעו למחנה ג'קובו 1,865 יהודים ועוד 50 נשים סרביות
בסוף נובמבר 1941, קיבלו פרנסי הקהילה היהודית באוסייק הוראה מהשלטונות, כי עליהם למצוא מקום לכליאת כ-2,000 נשים וילדים יהודים תוך חמישה ימים. רב הקהילה, שטקל, ששהה באותו זמן בעיירה ג'קובו, שמע כי במקום נמצאת טחנת קמח נטושה, השייכת לכנסייה, ואפשר לשכן בה אנשים רבים. הבישוף של ג'קובו, אקשמוביץ', התנגד בכל תוקף להפיכת נכס של הכנסייה למחנה ריכוז. על אף התנגדות הכנסייה, פסקו השלטונות על החרמת טחנת הקמח ושני המשלוחים וכך, בסיועה של הקהילה היהודית באוסייק הורחב המחנה בשטחה של טחנת קמח סמוכה ובני הקהילה סיפקו מזון לכלואים. בראשית דצמבר 1941 הועברו לג'קובו 1,197 נשים יהודיות וסרביות וילדים מסטארה גרדישקה בשל מגפת טיפוס המעיים שפרצה שם.
מספר הכלואים הגיע לכ-3,000 נפשות שנכלאו בתנאי צפיפות ותברואה קשים. במקום פרצה מגפת טיפוס שהובילה למותם של כ-600 מהעצירות. בשלהי יוני 1942 החליטו שלטונות האוסטאשה לסגור את המחנה. העצירים הועברו למחנה ההשמדה יאסנובאץ ונרצחו עם הגעתם. שטפן קולב, שהועסק כקברן המחנה ניהל רישום של הנפטרים שנקברו ולאחר מלחמת העולם הוקמו במקום מצבות.