שחייה תחרותית
זינוקים, פניות, יציאות ונגיעות

בתחילת כל משחה בשחייה תחרותית מתבצע זינוק בו קופצים השחיינים ומתחילים לשחות. הזינוק בכל הסגנונות זהה למעט בסגנון הגב שעליו יפורט בהמשך. הזינוק הרגיל מתבצע בשלבים הבאים:
נשמע אות ראשון (לרוב כמה שריקות מהירות). שלב זה אינו חובה – כל השחיינים מתכוננים לעלות על אדן הזינוק.
נשמע אות שני, שריקה ארוכה – כל השחיינים עולים על אדן הזינוק ומתכוננים לקפוץ.
נשמעת פקודת ה"למקומות" – בזמן פקודה זו חייב כל שחיין לשים לפחות רגל אחת על שפת אדן הזינוק. לאחר הפקודה אסור לשחיינים לזוז עד שיינתן אות הקפיצה. תזוזה תגרור פסילה. בתחרויות מקומיות נשמעת פקודת ה"למקומות" בשפה המקומית. בתחרויות בין-לאומיות נשמעת הפקודה באנגלית.
נשמע אות שלישי (שריקה, צפירה, ירייה או פקודה) – ברגע השמעת האות השלישי מופעל שעון העצר המודד לשחיינים את התוצאה. מרגע זה מותר לשחיינים לקפוץ למים ולשחות.
הקפיצה בזינוק היא קפיצת ראש. בעת הקפיצה מנסים השחיינים לקפוץ כמה שיותר רחוק ולהיכנס למים בחדות המרבית. צורת הקפיצה הזאת נחשבת לצורת הקפיצה הכי הידרודינמית, ולכן היא נחשבת לצורת הקפיצה האופטימלית. נוסף לכך, צורת קפיצה זו מאפשרת לשחיין להתחיל יציאה מימית במצב אופטימלי. ניתן להבדיל בין שני סוגי קפיצה עיקריים: קפיצה דו-רגלית וקפיצה חד-רגלית (או "זינוק פסיעה"). בקפיצה דו-רגלית מציב השחיין את שתי רגליו על שפת אדן הזינוק, גופו יוצר זווית של כ-90° בין השוק לירך. פלג גופו העליון מתקפל קדימה מהאגן ומעלה וידיו יורדות בין הרגליים בכיפוף קטן, כאשר הן נוגעות בשפת האדן. בהישמע אות הקפיצה (האות השלישי), דוחף השחיין את האדן עם שתי רגליו יחד והוא יכול גם להיעזר בידיו. לאחר הדחיפה מעביר השחיין את ידיו למצב "חץ", מצב בו הידיים מתוחות לגמרי וכפות הידיים נמצאות אחת על השנייה. בקפיצה חד-רגלית מציב השחיין רגל אחת על שפת האדן ואת השנייה כחצי מטר מאחוריה. השחיין מכופף את הברכיים בזווית של כ-100° מעלות ופלג גופו העליון מתקפל קדימה מהאגן ומעלה. השחיין תופס את אדן הזינוק עם ידיו ומותח את כל גופו אחורנית כמו קפיץ. בהישמע אות הקפיצה (האות השלישי) מושך השחיין את שפת האדן ודוחף את האדן עם רגליו. לאחר הדחיפה מעביר השחיין את ידיו למצב "חץ" כמו בקפיצה הדו-רגלית.
פנייה היא נגיעה בקיר שהשחיין מבצע לאחר שסיים אורך בריכה כדי להחליף כיוון ולשחות שוב את אורך הבריכה. לכל סגנון ישנן תקנות שונות בקשר לפנייה. כל פנייה שיש בה גלגול נקראת "קיפר". הפניות של שחיית החתירה וסגנון הגב וגם הפנייה שבין הגב לחזה בשחיית מעורב נחשבים קיפרים. כל הפניות מסתיימות בדחיפה מהקיר עם הרגליים ויציאה מימית.
יציאה מימית (מכונה גם יציאה תת-מימית) היא רצף תנועות צלילה שמבוצעות לאחר זינוק ולאחר פנייה. לאחר סיום הזינוק או פנייה נמצא גופו של השחיין מתחת למים. במצב זה מבצע השחיין רצף פעולות, המשתנה מסגנון לסגנון, שמטרתן לנצל את התנופה של הדחיפה מהקיר ולהביא את השחיין כמה שיותר רחוק מהקיר בכמה שפחות זמן ובניצול מינימלי של אנרגיה. יציאת ה"דולפין" המימית של שחיית החופשי, סגנון הגב ופרפר נחשבת למצב ההידרודינמי ביותר שגוף השחיין יכול להיות בו. לפי חוקת פינ"א, המרחק המקסימלי של יציאה מימית הוא 15 מטרים למעט בסגנון החזה. התקנה חוקקה בטענה שהשחיינים עלולים להתעלף מחוסר חמצן ובזבוז האנרגיה של היציאה המימית.
נגיעה היא הפעולה שמבצע השחיין כשהוא מגיע לקיר בסוף המשחה. הנגיעה משתנה מסגנון לסגנון ועליה לעמוד בכל התקנות של הסגנון שבו היא מבוצעת. לעיתים קרובות קורה שהשחיין "מפספס" את הנגיעה. הכוונה למצב בו השחיין מגיע למצב בו הוא רחוק מדי מהקיר בשביל לגעת בו אבל קרוב מדי אל הקיר בשביל לבצע עוד תנועת ידיים. לרוב במצב כזה נותן השחיין בעיטה חזקה במים שמביאה אותו לקיר, הבעיטה חייבת לעמוד בתקנות של הסגנון אותו השחיין שוחה. ברגע הנגיעה נעצר שעון העצר שמודד לשחיינים את התוצאה.
התוצאה של השחיין היא הזמן שעבר מרגע השמעת האות השלישי של הזינוק עד שהשחיין גומר לשחות את כל המרחק ונוגע בקיר.