stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ה'תר"ח
נולדו

רבי יעקב אריה לייב טברסקי, האדמו"ר השני מטריסק (נפטר בכ"ח באייר ה'תרע"ח)
כ"ד בתמוז - ארתור ג'יימס בלפור, ראש ממשלת בריטניה (נתן את הצהרת בלפור בעת שהיה שר החוץ הבריטי) (נפטר ב-ה'תר"ץ)
נפטרו

י"ט באדר א' - ג'ון קווינסי אדמס, נשיאה השישי של ארצות הברית (נולד ב-ה'תקכ"ז)
כ"א בניסן - רבי יצחק מוורקא היה תלמידו של רבי שמחה בונים מפשיסחא, שימש כאדמו"ר לאחר פטירתו של רבי שמחה בונים
ר' אהרן פולד, דיין וראש ישיבה בפרנקפורט.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זחג, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר ב' חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר ב'.
היסטוריה של עם ישראל
שלושה בני עורב

איור מאת ארתור רקהאם לבלדה הסקוטית "שני עורבים"
"שלושה בני עורב" (או "שלושה עורבים", באנגלית: "The Three Ravens") היא בלדה עממית אנגלית. הבלדה תועדה לראשונה על ידי המלחין תומאס רייבנסקרופט (אנ') בשנת 1611, אך קרוב לוודאי שהיא עתיקה אף יותר. נוסח שלה מופיע גם כמספר 26 באוסף הבלדות צ'יילד (Child Ballads) מן המאה ה-19. לבלדה גרסאות רבות, וכן גרסה עממית סקוטית אפלה יותר בשם "שני עורבים" (The Twa Corbies).
עלילה

הבלדה פותחת בשיחתם של שלושה עורבים (אוכלי נבלות) הדנים היכן יאכלו את ארוחת הבוקר שלהם. אחד מהם מזכיר את גופתו המוטלת בשדה של אביר שנהרג. אך העורבים מגלים כי על גופת האביר שומרים נאמניו - כלבי ציד ונץ (או בגרסאות אחדות, נצים בלשון ריבוי). בנוסף, איילה (במקור האנגלי של הבלדה: Fallow doe) מגיעה לנשק את פצעי האביר המת. האיילה היא בבירור תיאור סמלי לאהובתו של האביר, ומתואר שהיא בהריון מתקדם (Great with young, בתרגום נתן אלתרמן לעברית: "מלאו ימיה"). היא עומסת את גופת האביר על גבה, ומביאה אותו לקבורה.
בבית האחרון של הבלדה מסופר כי היא קברה את האביר בבוקר, "ועד ערב הייתה היא עצמה במתים". הבלדה נחתמת באמירה: "הלוואי ואלוהים ישלח לכל ג'נטלמן נץ כזה, כלבים כאלה ואהובה שכזו" (God send every gentleman / Such haukes, such hounds, and such a leman).
תרגום לשפות זרות

הבלדה תורגמה לשפות רבות, בהן דנית (Ravnene), גרמנית (Die drei Raben) ורוסית (Шотландская песня, "שיר סקוטי"). גרסאות מאוחרות יותר נכתבו גם בפינית (Kaksi korppia), צ'כית ונורווגית. הבלדה תורגמה גם לעברית. נתן אלתרמן תרגם את הבלדה ל"שלושה בני עורב". יעקב שבתאי תרגם את השיר העממי ל"שלושה עורבים", אשר עובד לשיר על ידי הדודאים עם סוזן ופרן.
ביצועים

הביצוע הפופולרי המוכר ביותר של הבלדה באנגלית הוא על ידי שלישיית הפולק האמריקאית פיטר, פול ומרי. הבלדה בוצעה, בנוסחיה ובלחניה השונים, גם על ידי זמרים ומוזיקאים רבים נוספים, למשל להקת הפולק רוק הבריטית "Steeleye Span", וגיטריסט הפולק הסקוטי ברט יאנש. ביצועים קלאסיים הם בין השאר על ידי זמר הקונטרה-טנור הבריטי אלפרד דלר, זמר הקונטרה-טנור הגרמני אנדריאס שול, וזמרת הסופרן הבריטית אמה קרקבי.
שני עורבים

גרסה סקוטית לבלדה, אפלה וצינית יותר, קרויה "שני עורבים". גם בגרסה זו דנים עורבים באביר המת, אך בה כל שומריו עזבוהו.
גרסה זו תורגמה לעברית בידי שאול טשרניחובסקי, תוך החלפת גיבור הבלדה מאביר סקוטי למשורר בהרי יהודה.
אביר, אהובתו ונץ, איור מתוך קודקס מאנסה מן המאה ה-14.
כרם נבות

מותו של נבות. קספר לויקן 1712.
סיפור כרם נבות הוא סיפור מקראי המופיע בספר מלכים א', פרק כ"א. על פי הסיפור, אחאב מלך ישראל חשק בכרמו של נבות היזרעאלי, ששכן בסמוך לארמון המלך ביזרעאל, והציע לנבות למכור לו אותו. נבות סירב להצעה. כששמעה על כך איזבל, אשתו של אחאב, החליטה לעשות מעשה. היא ארגנה משפט ראווה שבסופו נבות הוצא להורג, ובזכות זאת התאפשר לאחאב לרשת את הכרם. לאחר המעשה התגלה אליהו הנביא לאחאב, הטיל עליו את האחריות לפשע ובישר לו על עונשו: מותו והכרתת שושלתו. אחאב הפגין חרטה ובעקבותיה נדחתה השמדת שושלתו לימי בנו, אך עונשו הפרטי נותר בעינו, וכעבור שלוש שנים הוא נהרג בקרב נגד ארם על רמות גלעד.
אזכור קצר נוסף של נבות היזרעאלי מופיע בפרשת מרד יהוא, בתיאור הריגתו של יהורם בן אחאב מלך ישראל. על פי הפרשנות המסורתית, אזכור זה מתייחס ישירות למתואר בסיפור כרם נבות, ומהווה את מימושה של נבואת אליהו בימי בנו של אחאב.
במחקר רווחת הדעה, שסיפור כרם נבות איננו אחדותי והוא בנוי משכבות עריכה שונות. חוקרים מדגישים בנוסף את ההבדלים בין סיפור כרם נבות לבין האזכור, שבתיאור הריגתו של יהורם. רובם סבורים, שאף על פי שיש זיקה כלשהי בין הפרשיות, שתיהן מתארות אירועים שונים מעיקרם והן פרי עטם של מחברים שונים. הובעו סברות שונות ביחס לזיקה בין שתי הפרשיות וביחס למהימנותן ההיסטורית.
הסיפור המקראי

על פי המסופר בספר מלכים א', פרק כ"א, כרמו של נבות היזרעאלי שכן בסמוך לארמונו של אחאב מלך ישראל ביזרעאל. אחאב ביקש לספח את השטח לארמונו ולהופכו לגינת ירק. הוא פנה לנבות בהצעה לקנות את הכרם בתמורה לכרם אחר מאיכות טובה יותר, או בתמורה לתשלום. נבות סירב להצעה במילים: ”חָלִילָה לִּי מֵ-ה' מִתִּתִּי אֶת נַחֲלַת אֲבֹתַי לָךְ”. אחאב שב לביתו מדוכדך, שכב במיטתו וסירב לאכול. אשתו איזבל הבחינה במצוקתו ושאלה לשלומו. כשסיפר לה אחאב את המעשה, עודדה איזבל את רוחו והבטיחה לו: ”אֲנִי אֶתֵּן לְךָ אֶת כֶּרֶם נָבוֹת הַיִּזְרְעֵאלִי”.
איזבל שלחה איגרות, חתומות בחותמו של אחאב, אל נכבדי יזרעאל ובהן הורתה להם להכריז על צום ולכנס את תושבי העיר לאספה מיוחדת. באספה יתנהל משפט מבוים: שני עדי שקר יעידו נגד נבות, שקילל את אלוהים ואת המלך, ונבות ייענש בהתאם בסקילה. המשפט התנהל כמתוכנן, ונבות הוצא להורג. איזבל הודיעה על כך לאחאב: ”קוּם רֵשׁ אֶת כֶּרֶם נָבוֹת הַיִּזְרְעֵאלִי אֲשֶׁר מֵאֵן לָתֶת לְךָ בְכֶסֶף, כִּי אֵין נָבוֹת חַי כִּי מֵת”, ואחאב עשה כמצוותה וירד לרשת את הכרם.
בתגובה למאורעות התגלה ה' לאליהו הנביא ושלח אותו אל אחאב. במעמד זה קרא אליהו אל אחאב את קריאתו המפורסמת: ”הֲרָצַחְתָּ וְגַם יָרָשְׁתָּ?!”. אליהו הטיל על אחאב את האחריות לפשע וניבא את מותו: ”בִּמְקוֹם אֲשֶׁר לָקְקוּ הַכְּלָבִים אֶת דַּם נָבוֹת יָלֹקּוּ הַכְּלָבִים אֶת דָּמְךָ גַּם אָתָּה”, ואת הכרתת שושלתו. על איזבל התנבא אליהו, שגופתה תיאכל על ידי כלבים. למשמע הנבואה הפגין אחאב חרטה כנה, ובעקבות זאת נדחתה השמדת שושלתו לימי בנו, אך עונשו הפרטי נותר בעינו וכעבור שלוש שנים נהרג אחאב בקרב נגד הארמים על רמות גלעד, והכלבים לקקו את דמו ממרכבתו, כנבואת אליהו.
עונשה של איזבל בוצע על ידי יהוא, שנמשח למלך תחת יורם בן אחאב על ידי אלישע הנביא, תלמידו של אליהו. במהלך המרד הרג יהוא את יורם מלך ישראל ואת אחזיה מלך יהודה, והשמיד את כל בית אחאב. כשהגיע לבירה שומרון הרג יהוא את איזבל, על ידי כך שהורה למשרתיה להשליכה מחלון ארמונה, והכלבים עטו על בשרה כפי שניבא אליהו לאחאב.
פרשת חלקת נבות

וַיֹּאמֶר יְהוֹרָם אֱסֹר, וַיֶּאְסֹר רִכְבּוֹ; וַיֵּצֵא יְהוֹרָם מֶלֶךְ-יִשְׂרָאֵל וַאֲחַזְיָהוּ מֶלֶךְ-יְהוּדָה אִישׁ בְּרִכְבּוֹ, וַיֵּצְאוּ לִקְרַאת יֵהוּא, וַיִּמְצָאֻהוּ, בְּחֶלְקַת נָבוֹת הַיִּזְרְעֵאלִי. וַיְהִי, כִּרְאוֹת יְהוֹרָם אֶת-יֵהוּא, וַיֹּאמֶר, הֲשָׁלוֹם יֵהוּא; וַיֹּאמֶר, מָה הַשָּׁלוֹם--עַד-זְנוּנֵי אִיזֶבֶל אִמְּךָ וּכְשָׁפֶיהָ, הָרַבִּים. וַיַּהֲפֹךְ יְהוֹרָם יָדָיו, וַיָּנֹס; וַיֹּאמֶר אֶל-אֲחַזְיָהוּ, מִרְמָה אֲחַזְיָה. וְיֵהוּא מִלֵּא יָדוֹ בַקֶּשֶׁת, וַיַּךְ אֶת-יְהוֹרָם בֵּין זְרֹעָיו, וַיֵּצֵא הַחֵצִי, מִלִּבּוֹ; וַיִּכְרַע, בְּרִכְבּוֹ. כה וַיֹּאמֶר, אֶל-בִּדְקַר שָׁלִשֹׁה, שָׂא הַשְׁלִכֵהוּ, בְּחֶלְקַת שְׂדֵה נָבוֹת הַיִּזְרְעֵאלִי: כִּי-זְכֹר אֲנִי וָאַתָּה, אֵת רֹכְבִים צְמָדִים אַחֲרֵי אַחְאָב אָבִיו, וַ-ה' נָשָׂא עָלָיו, אֶת-הַמַּשָּׂא הַזֶּה. אִם-לֹא אֶת-דְּמֵי נָבוֹת וְאֶת-דְּמֵי בָנָיו רָאִיתִי אֶמֶשׁ, נְאֻם-ה', וְשִׁלַּמְתִּי לְךָ בַּחֶלְקָה הַזֹּאת, נְאֻם-ה'; וְעַתָּה, שָׂא הַשְׁלִכֵהוּ בַּחֶלְקָה--כִּדְבַר ה'.
אזכור נוסף של נבות היזרעאלי נמצא בתיאור הריגתו של יורם בן אחאב בזמן מרד יהוא. לאחר שנפצע בקרב עם הארמים, שכב יורם בארמונו שביזרעאל על מנת להתאושש מפצעיו ועמו שהה אחזיהו מלך יהודה. באותה שעה הניף יהוא את נס המרד, ורכב בראש חיל המורדים לעבר ארמונו של יהורם. ליהורם נודע כי יהוא רוכב לכיוונו, ולאחר ששליחים ששלח אליו כדי לברר אם פניו לשלום לא שבו, יצאו יהורם ואחזיהו מלך יהודה לקראתו במרכבותיהם. הם נפגשו בחלקת נבות היזרעאלי. שם נודע ליורם שיהוא בא להורגו והוא פנה לנוס על נפשו, ואותת לאחזיהו, שינוס גם הוא, אך חץ שנורה מקשתו של יהוא הכריע את יהורם. יהוא הורה לאחד ממלוויו להשליך את גופתו של יורם בחלקת נבות היזרעאלי. הוא העיד, שבזמן ששימש בשירותו של אחאב, אביו של יהורם, הוא שמע את ההתגלות או הנבואה, שבישרה על עונשו הצפוי של אחאב בחלקת נבות, בעקבות רצח נבות ובניו.
פרשת חלקת נבות > זיקת סיפור כרם נבות לסיפור חלקת נבות

לפי המסופר בספר מלכים ב', פרק ט', אחאב היה מעוניין בחלקת קרקע שאינה מכונה כרם. החלקה הייתה מרוחקת מרחק רכיבה מהיכל אחאב. לפי סיפור זה במלכים ב' נבות נרצח בידי מרצחים באישון לילה.
סיפור כרם נבות משולב בסיפור מרד יהוא. לסיפור המובא בספר מלכים ב', פרק ט', פסוקים כ"א–כ"ו, נדרשו פרשנים וחוקרי מקרא רבים. בסיפור במלכים ב' אחאב הרג את נבות ובניו ואילו בסיפור כרם נבות במלכים א', כ"א, איזבל מביימת משפט שתוצאתו גזר דין מוות לנבות. במלכים א', כ"א מכונה המקום כֶּרֶם ואילו בסיפור במלכים ב', ט' הנכס מכונה חלקה כלומר שדה. בסיפור כרם נבות אחאב יורד לכרמו של נבות ואילו בסיפור המובא במלכים ב', ט' נדרשת ליהורם מלך ישראל ולאחזיהו מלך יהודה רכיבה. לדעת אהובה אשמן החזרה על סיפור זה בשתי גרסאות מלמדת כי האירוע המסופר במלכים ב', ט' מצביע על כך, שסיפור כרם נבות היה מפורסם והוא משמש רקע לסיפור, שסופר כדי לבקר את נישואי אחאב לאישה נוכרייה.
התהוות הסיפור

קיימת הסכמה רחבה בקרב חוקרי המקרא כי הסיפור איננו אחדותי מבחינה ספרותית, והוא מורכב מכמה רובדי עריכה. הדעות חלוקות בנוגע לדרך המדויקת שבה התהווה הסיפור כפי שהוא לפנינו. החוקרים מבחינים בשני רבדים לכל הפחות: האחד כולל את מרבית הסיפור, מהמשא ומתן עם נבות ועד לירושת הכרם בידי אחאב (א-טז); והשני מתאר את הנבואה על עונשו של אחאב ואת תגובתו (יז-כט). החוקרים מצביעים על מתחים ואי-התאמות שונות בין שני הקטעים המעידים, לדעתם, כי לא יצאו מתחת ידו של מחבר אחד. כך לדוגמה, בקטע הראשון איזבל מתוארת כמי שיזמה וניהלה את מעשה הפשע מתחילתו ועד סופו, ואחאב מוצג כמלך חלש ופסיבי שנגרר אחרי אשתו. לעומת זאת, בקטע השני עיקר האשמה מוטלת על אחאב, ואיזבל רק נספחת אליו.
חוקרים רבים מבחינים ברובדי עריכה נוספים מלבד השניים שהוזכרו. קיימות סברות שונות בנוגע לתיארוך הרבדים השונים. יש המאחרים את הרובד העיקרי עד לתקופה הפרסית, על סמך עדויות לשוניות.
פטריק קרונאואר מייחס את עיצוב הרובד השני של הסיפור לעורך הדויטרונומיסטי. לדעת קרונאואר, רובד זה הוא עיבוד והרחבה דויטרונומיסטית של מקור עצמאי, שרק סופו הגיע לידינו. מקור זה היה סיפור, שתוכנו אינו ידוע, אך יש להניח שבשונה מהסיפור השלם שלפנינו, הטיל את מלוא האשמה ברצח נבות על אחאב. המקור הסתיים בנבואתו של אליהו על מות אחאב. העורך הדויטרונומיסטי נטל מקור זה, עיבדו והרחיבו בהתאם למגמותיו התאולוגיות, ובהתאמה לסיפור שבספר מלכים ב', פרק ט' שבו בנו של אחאב ולא הוא עצמו מומת כעונש על פשעו של אחאב.
מבנה הסיפור

סיפור כרם נבות בנוי בסגנון של מבנה מצטלב. קיימים קווים מקבילים בין חלקי הסיפור שבמרכזו המשפט המבוים שארגנה איזבל. היחסים בין חלקי הסיפור המקבילים מבליטים מיהי הדמות שהאשמה נופלת עליה.
פרשנות > שיחת אחאב ונבות

קיים פיצול כמעט תהומי בין הסבורים כי בקשת אחאב מנבות הייתה באופן הגון ומנומס להפליא, במיוחד בשל מעמדי הכוחות בין השניים, לבין הסבורים כי הצעתו של אחאב היא ביטוי לעבריינות על החוק המקראי וסגנונה בוטה ומאיים.
כעת נעבור לניתוח תשובתו של נבות להצעת אחאב. בתשובת אחאב ישנם שני ביטויים אשר יחדיו מהווים את הבריח התיכון ברוב ההצעות הפרשניות. הביטוי הראשון הוא " חָלִילָה לִּי מֵה'" והשני הוא " נַחֲלַת אֲבֹתַי". החוקרים סבורים שליבת דבריו של נבות טמונה בשני הביטויים הללו.
על ידי השימוש במינוח "חלילה לי מה'" מבטא נבות את רתיעתו הדתית מהסכמה להצעתו של אחאב. כלומר, לדבריו, היענות לבקשה תהווה חילול של דבר ה'. במקרה של התנגשות בין הצו האלוהי לבין בקשת המלך – נבות לא מהסס. הביטוי השני "נחלת אבות" מבהיר איזה ציווי נבות לא מתכוון להפר – מדובר על הציווי להעביר נחלה של בית אב או שבט אחד למשנהו. בקריאה משפטית-טכנית ניתן לחשוב שלנבות אין שום בעיה אישית במהלך העסקי המוצע, אולם משיקולי חוק – הוא נאלץ לסרב. יש לו מקור מחויבות קודם וחשוב יותר. קריאה אחרת, רגישה יותר ומעט חופשית יותר, תראה בתגובתו של נבות רגש עז – המילה 'חלילה' משמשת אצלו כביטוי לרתיעה העזה שיש לו מנטישת נחלת אבותיו, שורשיו, מולדתו. עבור איש ומשפחה בתקופה המקראית, הנחלה משמשת קשר ישיר לאבות הקדמונים ואיבודה מהווה הפרת אמון ביחס לדורות קודמים וביחס לדורות העתידיים. הסכמה להצעת עסקית תהפוך את נבות למנתק השלשלת. לאור התפקיד הדומיננטי שיש לנחלת האבות בתפיסתו של נבות, ישנם כאלו שמציעים שנבות הוא מדרש שם ל'נחלת אבות'.
מעבר למגמה המרכזית הזו בדבריו של נבות, ישנן עוד מספר דקויות הבאות לידי ביטוי בדבריו וראוי לתת את הדעת גם עליהן. גרסיאל מבחין בכך שתגובתו של נבות, הגם שהיא ראויה מבחינת תוכנה, חריפה מאוד מבחינת סגנונה. תגובה בסגנון זה אינה תואמת את יחסי הכוחות והבדל המעמדות שבין נבות לבין אחאב המלך.
בהמשך, ניתן להבחין בשתי חזרות שעורך אחאב על תשובת נבות אליו. בשתי החזרות הללו אנו רואים שינויים ביחס לדברים המקוריים שנאמרו על ידי נבות ומכאן אנו גם יכולים להבין כיצד תפס אחאב את הסירוב. נראה, כי על אף דברינו לעיל, תפס אחאב את מוקד הסירוב באופן אישי. להבנתו, מסיבות שניתן רק לנסות לשער אותן, נבות נמנע מלהעביר את הקרקעות דווקא לאחאב אך למישהו אחר, היה מוכן להעבירן.
גישות נוספות מזהות בתשובתו של נבות מאפיינים אחרים. צפירה בן ברק טוענת שהתנגדותו של נבות נבעה משיקולים גאו-פוליטיים. משפחת המלוכה שמקורה (לפי חלק מהחוקרים) בשבט מנשה, מנסה להגדיל את השפעה במרחב הגלילי ובאזור יזרעאל. נבות, בתור אחד מחשובי האזור, מתנגד לפעילות זו והדבר מתבטא גם בסירוב להצעות עסקיות מצידו של אחאב. לפי הצעה זו, ברורים יותר גם האישומים כנגד נבות – "בֵּרַךְ נָבוֹת אֱלֹהִים וָמֶלֶךְ".
מכיוון אחר, ובהתאם לשיטתה שהוצגה לעיל, טוענת סוצקובר כי התנגדותו של נבות אינה מבוססת שכן לא ייתכן שליזרעאלי תהיה נחלת אבות באזור שומרון. אולם, הבדלי הסמכות שבין הצו האלוהי האוסר על העברת נחלות לבין הצעת המלך לסחר בקרקע לא מאפשרים לאחאב לנקוט באמצעים כנגד נבות (וזאת על אף שהוא מפקפק במהימנות תשובתו של נבות). הצעה זו מעניינת במיוחד לאור העובדה שאחאב נתפס כמלך שלילי ועבריין ביחס לחוקי ה' (בעיקר ביחס לחוקים הפולחניים) והקפדה כזו שלו על קיום צו אלוהי משפטי בתחום דיני המקרקעין אולי מהווה חריגה בעיצוב דמותו בשאר הספר.
תפיסה נוספת, המופיעה בדברי המלבי"ם על הפסוק, רואה את תשובתו של נבות כאלגורית. לדבריו, נבות מקפיד לשמור על נחלת אבותיו ורומז בכך לאחאב על שאינו שומר את נחלת אבותיו. לא במובן הארצי, אלא במובן המטאפיזי.
ייצוגו של סיפור כרם נבות בתרבות

בהשראת הסיפור המקראי כתב שלום הכהן בשנת 1807 את "מעשה כרם נבות היזרעאלי" – מחזה בשתי מערכות, שבו משולבים רעיונות של רומנטיקה ושל צדק חברתי.
סיפור כרם נבות הומחז בידי יעקב שבתאי ונקרא "אוכלים". זהו מחזהו האחרון של שבתאי. המחזה מופיע בקובץ המחזות "כתר בראש ואחרים". המחזה הוצג במספר תיאטראות בארץ.
בכנס הפרישה מהוראה באוניברסיטת חיפה סיפרה פרופ' ניצה בן-דב, כלת פרס ישראל לחקר הספרות, כיצד אביה, דב פרוכטמן, שידל אותה בילדותה לשתות מיץ ענבים באמצעות קריאה במלכים א', כ"א. כמובן שלסיפורה האוטביוגרפי יש השלכוות פוליטיות ואחרות. דבריה נדפסו בעיתון הארץ תחת הכותרת "עסיסו של כרם ענבים", והם פותחים את קובץ המאמרים הספרות העברית כגיבורת תרבות,, הוצאת שוקן, 2021, עמ' 13-7.
בעונה הרביעית של היהודים באים הוצג מערכון על סיפור כרם נבות.
לקריאה נוספת

בית מקרא, כרך ס, חוברת א, תשע"ה - גיליון המוקדש לפרשת כרם נבות (הגיליון זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
זאב ויסמן, עם ומלך במשפט המקראי, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1991, עמ' 93–119.
‎
Patrick T. Cronauer, The Stories about Naboth the Jezreelite: A Source, Composition, and Redaction Investigation of 1 Kings 21 and Passages in 2 Kings 9 (Library of Hebrew Bible/Old Testament Studies 424), London/New York: T & T Clark, 2005
אירואסיאניות

אירו-אסיאניות (ברוסית: Евразийство) היא אידאולוגיה ותנועה חברתית-פוליטית ברוסיה שקמה בתחילת המאה ה-20 תחת האימפריה הרוסית, הקובעת כי רוסיה אינה שייכת לקטגוריות "אירופאיות" או "אסייתיות" אלא במקום זאת התפיסה הגאופוליטית של אירואסיה הנשלטת על ידי "העולם הרוסי" (ברוסית: Русский мир), היוצרות תרבות רוסית עצמאית לכאורה. האידאולוגיה מתנגדת לתרבות המערבית וליברליזם והיא מסבירה מדוע רוסיה חייבת להתנגד ל"קולונאליזם המערבי" ולהפוך בעצמה לאימפריה אזורית או עולמית. האידאולוגיה זכתה לפופולריות תחת משטרו של ולדימיר פוטין.
היסטוריה

פיוטר סביצקי היה המנהיג הראשון של התנועה האירו־אסיאנית שהתפתחה בגלות של רוסים במערב לאחר המהפכה הבולשביקית ומלחמת האזרחים ברוסיה. הספר Foundations of Eurasianism, הוא אסופת טקסטים שחיברו חברי התנועה, ורבים מהם מופיעים בו באנגלית לראשונה. סביצקי כתב בספר את המאמר "שני עולמות" בו כתב כי "גולים רוסים הם כמו מהגרים 'מעולם אחר', כמו תושבי כוכבי לכת אחרים". בניסיון ליצור זהות לעצמם, הגולים הרוסים פיתחו אידאולוגיה חדשה.
הערות שוליים

1 2 3 4  פרופ' גארי סול מורסון, הפיתוי האירו־אסייתי, "הזמן הזה", אפריל 2024
↑  Laruelle 2015, pp. 131-132.
↑  Bassin 2017, p. 52.
↑  Laruelle 2015, pp. 139.
↑  Bassin 2017, p. 38.
הערות שוליים > ביבליוגרפיה

Bassin, Mark, ed. (2017). The Politics of Eurasianism: Identity, Popular Culture and Russia's Foreign Policy. Rowman & Littlefield Publishers. ISBN 978-1786601612.
Laruelle, Marlene, ed. (2015). Eurasianism and the European Far Right: Reshaping the Europe–Russia Relationship. Lexington Books. ISBN 978-1-4985-1068-4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558087205171  BnF: cb15936138f (data)  GND: 7569002-0  LCCN: sh85045620  NKC: ph260648  SUDOC: 130998796
ג'יימס ג'מרסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בינואר 1936 צ'ארלסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  2 באוגוסט 1983 (בגיל 47) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  James Lee Jamerson
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1956 
 מקום לימודים:  Northwestern High School 
 סוגה:  רית'ם אנד בלוז 
 כלי נגינה:  גיטרה, גיטרה בס, קונטרבס 
 חברת תקליטים:  מוטאון 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2000) 
 
ג'יימס לי ג'מרסון (באנגלית: James Lee Jamerson;‏ 29 בינואר 1936 – 2 באוגוסט 1983) היה בסיסט אמריקאי מבוקש ורב השפעה, הנחשב כיום לאחד מנגני הבס המשפיעים ביותר אי פעם. הוא הקליט תפקידי בס ברוב ההקלטות של חברת מוטאון בשנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70, וזאת מבלי שזכה לקרדיט (מוטאון החלה להעניק קרדיט לנגני אולפן רק מ-1971). על כן, במשך מרבית חייו היה כמעט אנונימי. זאת על אף שכנגן אולפן הוא ניגן ב-23 להיטי של הבילבורד הוט 100, כמו גם ב-56 להיטים של מצעד שירי ה-R&B.
ג'מרסון זכה להכרה בעיקר לאחר מותו. בשנת 2000 הוא נכנס להיכל התהילה של הרוקנרול. בשנת 2017, מגזין "Bass Player" דירג את ג'מרסון במקום הראשון בגיליון המיוחד שלו "100 הבסיסטים הגדולים" וכינה אותו הבסיסט המשפיע ביותר. בשנת 2020, מגזין הרולינג סטון דירג את ג'מרסון במקום הראשון ברשימת "50 הבסיסטים הגדולים בכל הזמנים".
ביוגרפיה > ראשית חייו

ג'מרסון נולד באי אדיסטו (אנ'), בקרוליינה הדרומית, לג'יימס ג'מרסון האב ולאליזבת בייקון. הוא גדל בסביבה מוזיקלית, עם סבתו שניגנה בפסנתר, ודודתו ששרה במקהלה בכנסייה. כבר בילדותו גילה כישרון רב בנגינה בפסנתר והופיע בציבור. הוא ניגן לזמן קצר גם בטרומבון. כנער היה בעל מזג מאופק, אך תמיד היה נלהב ביחס למוזיקה. הוא האזין רבות למוזיקת גוספל, בלוז וג'אז ברדיו.
ביוגרפיה > קריירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ב-1954 ג'מרסון עבר עם אמו לדטרויט. הוא למד בתיכון נורת'ווסטרן; שם הוא התחיל לנגן בקונטרבס ולנגן במועדוני בלוז וג'אז באזור דטרויט. בתקופה זו הושפע מבסיסטי הג'אז ריי בראון, פול צ'יימברס ופרסי הית'. הוצעה לו מלגה ללימודי מוזיקה באוניברסיטת המדינה של וויין, והוא סירב. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הוא המשיך להופיע במועדונים של דטרויט. הוא הצטרף ללהקתו של זמר הבלוז Washboard Willie ומאוחר יותר התלווה לסיבוב הופעות עם ג'קי וילסון. המוניטין שלו התחיל לספק לו הזדמנויות למפגשים באולפני הקלטות מקומיים שונים. החל משנת 1959, הוא מצא עבודה קבועה באולפן Hitsville USA של ברי גורדי, ביתה של חברת התקליטים מוטאון. הוא ניגן בס בסינגל של סמוקי רובינסון "Way Over There (1959), באלבום של ג'ון לי הוקר "Burnin"‏ (1962) ו-"The "Reflections (Just Like)‏ "Romeo and Juliet"‏ (1964) (p12). שם הוא הפך לחבר בגרעין של מוזיקאי אולפן שכינו את עצמם באופן לא רשמי The Funk Brothers. קבוצת מוזיקאים מלוכדת זו הופיעה ברוב המוחלט של הקלטות מוטאון במהלך רוב שנות ה-60. ההקלטות המוקדמות של ג'מרסון בוצעו על קונטרבס, אך בתחילת שנות ה-60 הוא עבר לנגן על גיטרה בס "Precision Bass" של פנדר המזוהה איתו כיום.
הדיסקוגרפיה של ג'מרסון במוטאון מהווה קטלוג של מוזיקת נשמה של שנות ה-60 ותחילת ה-70. בין מאות הלהיטים שהקליט ניתן לציין את:
"You Can't Hurry Love" של הסופרימס
"My Girl" ו-"Get Ready" של The Temptations
"Shotgun" של Jr. Walker &amp; the All Stars
"For Once in My Life" ו-"I Was Made to Love Her" של סטיבי וונדר
"Going to a Go-Go" מאת The Miracles
"Dancing in the Street" מאת Martha and the Vandellas
רוב האלבום "What's Going On" של מרווין גיי
"Bernadette" של פור טופס
ג'מרסון הקליט לעיתים עבור לייבלים אחרים, כמו בלהיטים "Boom Boom" של ג'ון לי הוקר ו-"Higher and Higher" של ג'קי וילסון.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ג'מרסון התחתן עם אנני וולס זמן קצר לפני שסיים את התיכון. נולדו להם ארבעה ילדים. בנו, ג'יימס ג'מרסון ג'וניור (1957–2016), היה בסיסט מקצועי וחבר בלהקת הדיסקו Chanson. היו לו שני בנים נוספים, ג'ואי ודרק, ובת בשם דורין.
בעקבות אלכוהוליזם ממנו סבל במשך מרבית חייו ג'מרסון מת מסיבוכים של שחמת הכבד, אי ספיקת לב ודלקת ריאות ב-2 באוגוסט 1983 בלוס אנג'לס. הוא נקבר בבית הקברות ההיסטורי של דטרויט וודלון.
סגנון, השפעה והכרה

ג'מרסון נודע בשל הרחבת תפקיד הבס במוזיקה הפופולרית, שבשנות ה-50 וה-60 כללה לרוב רק נגנית תווי השורש של האקורד, קווינטות ותבניות פשוטות שחוזרות על עצמן. לעומת זאת, רבים מתפקידי הבס של ג'מרסון הסתמכו במידה רבה על נגינה זריזה, שימוש נרחב בסולם הכרומטי, סינקופות, תווי רפאים (ghost notes) והיפוכי אקורדים (לרוב בנגינת הדרגה השלישית, החמישית או השביעית של האקורד). הוא השתמש לעיתים תכופות במיתרים פתוחים משיקולי סאונד. הוא יצר קווים מלודיים שנשארו מחויבים לגרוב התופים ולתיאום עם מלא עם שאר חטיבת הקצב. נגינת הבס הזריזה שלו נחשבה לחלק בלתי נפרד מהסאונד של מוטאון.
המעבר של ג'מרסון מקונטרבס לגיטרה בס חשמלי התרחש בתקופה שבה היה מדובר בכלי חדש יחסית, והשימוש בו וסגנון הנגינה שלו לא היו מבוססים היטב. הרקע של ג'מרסון כמוזיקאי ג'אז השפיע על סגנון הנגינה שלו, ועם הזמן הטכניקה והגישה האלתורית שלו הפכו לניואנסים יותר. באמצע שנות ה-60, הסגנון שלו הפך לחלק הכרחי מהסאונד של מוטאון ובתורו השפיע על המוזיקה הפופולרית. דוגמאות מוקדמות להשפעה של ג'מרסון על אמנים אחרים הן "Rescue Me" של פונטלה באס ו-"You Won't See Me" ו-"Nowhere Man" של הביטלס (בניגנת הבס של פול מקרטני). עם זאץ, עבודתו לא זכתה להערכה עד לשלב מאוחר בקריירה שלו, והוא נשאר אנונימי במידה רבה, אפילו עבור הבסיסטים שהעריצו את הקלטותיו. הפעם הראשונה שבה הוא זוכה בקרדיט של מוטאון הייתה ב-1971 על הופעתו ב-"What's Going On" של מרווין גיי. הוא מוזכר כ"ג'יימס ג'מרסון שאין דומה לו" על גב התקליט.
בין הבסיסטים שציינו השפעתם מג'מסון ניתן למנות את אנתוני ג'קסון, פינו פלדינו, פול מקרטני, גדי לי, מייק מילס, מרקוס מילר, ג'ון אנטוויסל, סטינג, ג'ון פול ג'ונס, ויקטור ווטן, סוזי קוואטרו, פיטר סטרה, פלי, ג'אקו פסטוריוס, סטנלי קלארק, ג'ק ברוס, ג'ון פטיטוצ'י, ג'ייסון ניוסטד, ובריאן וילסון.
ג'מרסון נכנס להיכל התהילה של הרוקנרול בשנת 2000. הוא קיבל פרס גראמי על מפעל חיים ב-2004, ונכנס להיכל התהילה של המוזיקאים ב-2007, שניהם כחבר "the Funk Brothers". בשנת 2009 הוא הוכנס להיכל התהילה של פנדר על ידי הבסיסט והחבר מוטאון, בוב באביט. הוא קיבל את פרס מפעל חיים של מגזין "Bass Player" בשנת 2011. הוא קיבל את פרס הבסיסט הבינלאומי בשנת 2012. הוא זכה לפסל בדמותו ב-Rock Walk של מרכז הגיטרות של הוליווד, ובשנת 2013 קיבלו עם the Funk Brothers כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
לקריאה נוספת

Jim Roberts (2001). "St. James". How the Fender Bass Changed the World. Hal Leonard. pp. 68–77. ISBN 9780879306304.
Allan Slutsky (1989). Standing in the Shadows of Motown: The Life and Music of Legendary Bassist James Jamerson. Hal Leonard. ISBN 9780881888829.
Dave Rubin (2000). Motown Bass, Signature Licks. Hal Leonard. ISBN 9780634015205.
Motown Bass Classics (Songbook). Hal Leonard. 1998. ISBN 9781458452481.
הערות שוליים

↑  The 100 Greatest Bass Players of All Time - BassPlayer.com, web.archive.org, ‏27 במרץ 2019
↑  Jonathan Bernstein,David Browne,Jon Dolan,Brenna Ehrlich,David Fear,Jon Freeman,Andy Greene,Kory Grow,Elias Leight,Angie Martoccio,Jason Newman,Rob Sheffield,Hank Shteamer,Simon Vozick-Levinson, Jonathan Bernstein, David Browne, Jon Dolan, Brenna Ehrlich, David Fear, Jon Freeman, Andy Greene, Kory Grow, Elias Leight, Angie Martoccio, Jason Newman, Rob Sheffield, Hank Shteamer, Simon Vozick-Levinson, The 50 Greatest Bassists of All Time, Rolling Stone, ‏1 ביולי 2020 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 3123255  GND: 135608872  ISNI: 0000 0000 4205 3099  LCCN: no97012059  MusicBrainz: 2514f57f-bee5-4dc1-a2c7-589aea08cef1  NDL: 00627820  NLA: 49116997  NTA: 074653407  SNAC: w67h5jtf  Trove: 1488329  VIAF: 70149782   WorldCat (עם VIAF): 70149782 
קטע מתפקיד הבס בשיר "Get Ready" של The Temptations משנת 1966.
פואבי

תוכנית הקבר PG 800, שצוירה על ידי הארכאולוגית קתרין וולי
שרשראות כיסוי ראש שומריות משוחזרות שנמצאו בקברה של פואבי על שלושה מלווים שלה. נמצאות במוזיאון הבריטי
פואבי (באכדית : 𒅤𒀜 pu3-AD או Pu-abi "מילה של אבי"), המכונה גם שובד עקב פרשנות שגויה של סר צ'ארלס לאונרד וולי, הייתה מנכבדי העיר השומרית אור, במהלך השושלת המוקדמת של אור (באמצע האלף השלישי לפני הספירה). מעמדה של פואבי שנוי במחלוקת. עפ״י חותמות גליל בקברה, שכותרתו קבר PG 800 בבית הקברות המלכותי באור, כינויה "נין" או "ארש", מילה שומרית המציינת מלכה או כוהנת. לכן היא נקראת בדרך כלל "המלכה פואבי". החותם של פואבי אינו מציין קשר שלה למלך או בעל, וייתכן ששלטה בזכות עצמה. יש הסבורים שהייתה אשתו השנייה של המלך מסקלמדוג.