stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יונתן קוניאק
ביוגרפיה

בשנים 1984–1987 למד במגמת תיאטרון בבית הספר תיכון אלון רמת השרון.
בשנים 1987–1990 שירת בצה״ל ביחידת הקישור לכוחות הזרים.
בשנים 1990–1993 לאחר שירותו הצבאי נסע קוניאק ללמוד תיאטרון בלונדון. קוניאק למד משחק ובימוי בבית ספר יוקרתי בלונדון, שניהלו אותו סר לורנס אוליבייה ומגי סמית', שנקרא ״Central School of Speech and Drama״.
בשנים 1993–1996 ניהל להקת שחקנים נודדת בשם ״generation X״ בלונדון.
כעבור שנים ספורות חזר לארץ והשתתף בסדרת הטלוויזיה "רמת אביב גימל", שם גילם את לאון, מעצב אופנה הומוסקסואל.
לאחר מכן כתב את הסדרה "ג'וני", סדרה פורצת דרך בכך שהדמות הראשית, אותה קוניאק גילם, הייתה של הומוסקסואל, ובדיאלוגים השנונים היו רמיזות רבות לתרבות ההומוסקסואלית. הסדרה שודרה בשתי עונות בערוץ 2.
בשנת 2004 התארח בתפקיד עצמו בסדרת הדרמה ״אהבה זה כואב״ ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2005 שימש כעורך תוכנית הנוער "אקזיט", ונמנה עם יוצרי הטלנובלה "פיק אפ" וגם השתתף בסדרה במספר פרקים גילם את דמותו של אריק.
בשנת 2008 יצר יחד עם דנה מודן את התוכנית "טינופת" עבור חברת הכבלים HOT.
יונתן קוניאק יצר את התוכנית "טריני וסוזאנה עושות את ישראל". התוכנית עלתה בשנת 2011 בערוץ 10, וכן יצר יחד עם יעל פוליאקוב את הסדרה הדוקו-ריאליטי פוליאקובים, המשודרת ב־HOT.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לקוניאק שני ילדים.
הערות שוליים

1 2 3 4  bennyk, יונתן קוניאק, באתר קנלר ייצוג אמנים, ‏2016-10-25
1 2 3  רינת גור-נחום, הומו? הבן שלי?, באתר ynet, 24 באפריל 2002
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לירון אורפלי

| --- | --- |

אורפלי ב-2020
 לידה:  19 במאי 1975 (בן 49) תל אביב-יפו, ישראל
 כינוי:  טילטיל
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  נהג מונית • מנחה
 מספר צאצאים:  2
לירון אורפלי (מוכר בכינויו "טילטיל"; נולד ב-19 במאי 1975) הוא ידוען ונהג מונית ישראלי. הוא השתתף במספר תוכניות מציאות, ואף זכה במקום הראשון ובפרס הגדול ב"הישרדות הונדורס" בשנת 2016.
ביוגרפיה

אורפלי נולד וגדל בשכונת נחלת יצחק שבתל אביב, כבן יחיד להוריו. בגיל 17 עבד כלוטש יהלומים. לאחר מכן החל לעבוד כנהג מונית. את שירותו בצה"ל עשה כספק.
בשנת 2014 שודרה העונה הרביעית של "המירוץ למיליון", בה השתתף בצוות עם חברו. השניים הודחו בהדחה הרביעית.
ביולי 2015 השתתף בתוכנית "הישרדות" שצולמה בהונדורס. הוא זכה בתחרות לאחר שנבחר לאהוב הקהל ועל ידי חבר המושבעים בתוכנית. לאחר זכייתו
בשנת 2016 הגיש את התוכנית "במונית של טילטיל" ששודרה בזכיינית רשת מדיה, תוכנית אירוח שהתרחשה במונית, ובה אירח ידוענים שונים. באותה השנה גם היה שופט אורח בתוכנית הקיץ של ערוץ הילדים "הבנים והבנות".
ב-2017 שיחק בסרט "מבצע ביצה" בתור מנהל חומוסייה. באותה השנה גם היה מנחה אורח בתוכנית הילדים של ערוץ טין ניק שנקראת ״טין ניק סטנדאפ שואו״.
בשנת 2018 השתתף בעונה התשיעית של "האח הגדול" ששודרה ברשת 13 כדייר זמני, כחלק ממשימה סודית. בשנה זאת השתתף גם בעונה השלישית בתוכנית הריאלטי "היחידה", ששודרה בערוץ HOT3.
השתתף גם בכמה פרסומות בניהם: השתתף עם בתו בפרסומת של "תנובה" ליום המשפחה, חברת המכוניות "switch", ובפרסומת של "המכללה למינהל".
חיים אישיים

בנובמבר 2019 סיפר כי הוא משתמש במכשירי שמיעה.
אורפלי נשוי לוורד, והם הורים לשניים. אביו, יוסי אורפלי, השתתף בעונה העשירית של "האח הגדול" והודח שלושה ימים בלבד לפני הגמר.
הערות שוליים

↑  רן בוקר, טילטיל: "הריאליטי הציל לי את החיים", באתר ynet, 2 בספטמבר 2018
↑  רחלי רוטנר‏, לירון "טילטיל" אורפלי מתכונן ל"הישרדות": "האסטרטגיה שלי? החיוך", באתר וואלה, 28 באוקטובר 2015
↑  רן בוקר, טילטיל זכה בגמר "הישרדות", באתר ynet, 1 במרץ 2016
↑  ינאי בן גיגי, "המונית של טילטיל": מביך לקחת על זה קרדיט, באתר nrg‏, 25 במאי 2016
↑  טילטיל חושף: ״אני מאבד את השמיעה שלי״, בעמוד הפייסבוק של סיפור מבית רשת, 19 בנובמבר 2019
| הישרדות |
| --- | --- | --- |
| מנחה | גיא זו-ארץ (2007–) |  |
| עונות | 2007–2008: האיים הקריביים • 2008–2009: איי הפנינה • 2009: הפיליפינים • 2010: אולסטארס • 2011: איי קמרינס • 2012: VIP • הונדורס • 2017: פאלאוון • 2019: VIP‏ 2 • 2020: VIP‏ 3 • 2021: VIP‏ 4 • 2022–2023: מנילה • 2024 הישרדות באש ובמים |  |
| זוכים | נעמה קסרי (האיים הקריביים) • אריק אלפר (איי הפנינה) • שי אראל (הפיליפינים) • נתן בשבקין (אולסטארס) • אירית רחמים-בסיס (איי קמרינס) • איתי שגב (VIP) • לירון (טילטיל) אורפלי (הונדורס) • ענבר פיניאבסקי-בסון (פאלאוון)  • ג'ובאני רוסו (VIP 2) • אסי בוזגלו (VIP 3) • אלה אייבינדר (VIP 4) • אלית מוסאיוף (מנילה) |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מנשה קדישמן

| --- | --- |

מנשה קדישמן (1954)
 לידה:  21 באוגוסט 1932 תל אביב, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 פטירה:  8 במאי 2015 (בגיל 82) תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  אומן  בית הספר סלייד לאמנות יפה  מכון אבני 
 תקופת הפעילות:  1947–2015 (כ־68 שנים)
 תחום יצירה:  ציור, פיסול
 זרם באמנות:  אמנות מושגית, פוסטמודרניזם
 יצירות ידועות:  ציורי כבשים, פסל התרוממות
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1995)  פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית (1981)  פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית (1984)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 www.kadishman.com
 
לוחית זיכרון למנשה קדישמן בכניסה לביתו
מנשה קדישמן (21 באוגוסט 1932 – 8 במאי 2015) היה צייר ופסל ישראלי, חתן פרס ישראל בתחום הפיסול.
ביוגרפיה

מנשה קדישמן נולד בתל אביב לבלהה ובן-ציון קדישמן. למרות הרוח החלוצית של המשפחה, הייתה בבית אווירה תומכת לעיסוק באמנות. אביו נהג ליצור, כתחביב, חיתוכי אלומיניום בנושאי חלוצים. בנעוריו למד קדישמן ציור אצל אהרון אבני. לאחר מכן למד פיסול אצל משה שטרנשוס. במקביל היה קדישמן פעיל בתנועת הנוער "גורדוניה" (התנועה המאוחדת). בשנת 1950 נפטר אביו. קדישמן סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר המקצועי ע"ש מקס פיין בתל אביב. עם גיוסו לצה"ל הצטרף ליחידת הנח"ל הראשונה, שהוקמה באותה עת. קדישמן הוצב בקיבוץ מעיין ברוך שבאצבע הגליל. הוא היה רועה צאן, דבר שהשפיע רבות על יצירותיו. זכרונותיו כרועה מתועדים וערוכים בדייקנות ברישומי פחם ועיפרון. התוכן בדרך כלל עוסק בכבשים. הכבשים צוירו בעיקר בסביבת גבול ישראל, גדרות תיל. מה שהשפיע עליו ביותר זו העובדה שגם הכבשים למעשה מוגבלות בגבול בין-לאומי.
בשנים 1947–1950 למד פיסול אצל משה שטרנשוס, ולאחר מכן אצל רודי להמן. היה חבר קיבוץ יזרעאל מספר שנים, אך עזב את הקיבוץ, בגלל שסירב לממן את לימודיו האקדמיים.
בשנים 1959–1960 למד בסט. מרטינ'ס סקול אוף ארט (אנ') אצל אנתוני קארו (אנ') (למד שם יחד עם בוקי שוורץ), ובסלייד סקול; שני המוסדות בלונדון. בשנות ה-60 חי ויצר בלונדון ואף החל להצליח שם.
בשנת 1968 ייצג את ישראל בדוקומנטה בקאסל, גרמניה, ובשנת 1978 הציג בביאנאלה של ונציה 18 כבשים שעל גבן צבע כחול בשם "פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע". מיצג זה שוחזר במוזיאון תל אביב לאמנות בתערוכה של יצירותיו שנפתחה בדצמבר 2005 ונקראה "צייר לי כבשה". התפרסם גם בציורי דיוקנאות הכבשים הצבעוניים שלו, אותם החל לצייר בשנת 1995; מאז יצר אלפי דיוקנאות מסדרה זו.
בפסליו הוא נהג להשתמש בברזל ובחומרים נוספים כדי ליצור אמנות סביבתית אפית. בתחילתה, בשנות ה-60, נהג לפסל בסגנון מופשט על ידי שימוש בצורות גאומטריות חדות, ובהמשך פיסל גם פסלים פחות מופשטים, בהם "עקדת יצחק", פסל רחוב עשוי פלדת קורטן שנמצא בתל אביב מול מוזיאון תל אביב ובניין בית המשפט.
פסל הרחוב שלו "התרוממות" עשוי פלדה וגובהו 15 מטר. הפסל נמצא בסמוך לבית תיאטרון "הבימה" בתל אביב, והוא סימן היכר בולט של סביבתו.
בשנת תשנ"ה (1995) נבחר לחתן פרס ישראל בתחום הפיסול. בשנת 2005 הוקרן בפסטיבל ירושלים הסרט "הכבשה הכחולה" (בבימוי דני דותן ודליה מבורך) המתעד את חייו ויצירתו.
בשנים 1976–1977 שיחק בסרטים בבימויו של זאב רווח "רק היום" ו"הגונב מגנב פטור" בתפקיד המהרישי.
קדישמן היה גרוש ואב לשניים. בנו, בן, הוא צייר. בתו השחקנית מאיה קדישמן הייתה נשואה לאמן ערן שקין.
מנשה קדישמן נפטר ב-8 במאי 2015, בגיל 82, ונטמן בבית הקברות קריית שאול.
מוזיאונים ואוספים פרטיים

גלריה לאמנות של אונטריו, טורונטו (קנדה);
Centro d'Arte Contemporanea, פראטו (איטליה);
אוסף המנזר הדומיניקני, בראונשווייג (FRG);
קולקציית גבי ועמי בראון, תל אביב (ישראל);
מוזיאון הארה לאמנות עכשווית, טוקיו (יפן);
קולקציית הלן וג'רום שטרן, ניו יורק (ארצות הברית);
קולקציית הרטה ופול אמיר, לוס אנג'לס (ארצות הברית);
המוזיאון ישראל, ירושלים (ישראל);
המוזיאון היהודי בברלין (FRG);
מוזיאון להמברוק של העיר דואיסבורג (FRG);
קולקציית ליזי וזאב אברם, לונדון (בריטניה);
אוסף מוריאל ופיל ברמן, פנסילבניה (ארצות הברית);
מוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק (ארצות הברית);
הגלריה הלאומית לאמנות, בייג'ינג (סין);
אוסף נילס סיטאלר, ברלין (FRG);
גלרי טייט, לונדון (בריטניה).
הנצחה

במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי תרבות תושבי העיר, נקבעה לוחית זיכרון על ביתו ברחוב בר כוכבא 2.
גלריית תמונות

מתח, 1966
פלדה צבועה, גובה 302 ס"מ
מוזיאון ישראל, ירושלים.
עצים בתשליל, 1975
פלדת קורטן
שדרות רוקח 77, תל אביב
התרוממות, 1976
ברזל, גובה 15 מ'
מתחם הבימה, תל אביב-יפו
המשכיות, 1979
פלדת קורטן
מכון ויצמן למדע, רחובות
קטעים
בית חולים בילינסון, פתח תקווה
עקדת יצחק, 1982-1985
פלדת קורטן
רחבת מוזיאון תל אביב ובית המשפט
לידה, 1989
ברזל, 230/300/250 ס"מ
המוזיאון הפתוח, תפן
נגנית חליל
מכון ון ליר, ירושלים
פרומתאוס
פלדת קורטן 
מרכז מאירהוף לחינוך לאמנות, תל אביב
עקדת יצחק, אוניברסיטת תל אביב
זוג ציפורים, רח' אסתר המלכה, תל אביב
הפסל "שלכת" במוזיאון היהודי בברלין
אנדרטת המחתרות רמת גן
שני ציורים של קדישמן מוצגים בחלון ראווה של חנות בכיכר רבין.
השכלה

1947–1950 – פיסול, עם הפסל משה שטרנשוס
1954 – פיסול, עם הפסל רודי להמן
1959–1960 – אמנות, בית הספר לאמנות "סנט מרטין", לונדון
1961 – אמנות, בית הספר לאמנות יפה סלייד, לונדון.
פרסים והוקרה

1960 – קרן התרבות אמריקה-ישראל
1961 – מלגה מטעם קרן סיינסבורי, לונדון
1967 – פרס ראשון לפיסול, הביאנאלה של פריז
1978 – פרס סנדברג מוזיאון ישראל, ירושלים
1980 – מלגה מטעם קרן תרבות אמריקה-ישראל
1981 – פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית, מוזיאון תל אביב
1981 – פרס חבר השופטים, הביאנאלה הנורווגית הבין-לאומית להדפס, פרדריקשטאט
1984 – פרס קרן מנדל פונדיק לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב
1990 – פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב
1995 – פרס ישראל בתחום הפיסול
2002 – עמית כבוד, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
אמנות במרחב הציבורי

| --- | --- |
 ישראל 1960 – "מתח", בכניסה למוזיאון ישראל, ירושלים (תמונה)  1966 – "מתח" / "רחיפה גדולה", האוניברסיטה העברית, ירושלים  1967 – "מתח" / "רחיפה גדולה", מכון ויצמן, רחובות  1967–1974 – "התרוממות", פלדת קורטן, כיכר התזמורת, תל אביב (תמונה)  1975 – "רחיפה גדולה", אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו (תמונה)  1975 – "רחיפה גדולה", רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו (תמונה)  1977 – "מעגלים", האוניברסיטה העברית, הר הצופים, ירושלים  1979 – "המשכיות", מכון ויצמן, רחובות  1982–1985 – "עקדת יצחק", רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (תמונה)  1984 – "גבעת הכבשים", המוזיאון הפתוח תפן (תמונה)  1975–1985 – "עצים", גן הפסלים ע"ש בילי רוז, מוזיאון ישראל, ירושלים  1985 – "עקדת יצחק", אוניברסיטת תל אביב", תל אביב-יפו (תמונה)  1989 – "לידה", המוזיאון הפתוח תפן (תמונה)  1990 – "עצים", רחביה, ירושלים  1990 – "לידה", ליד מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה (תמונה)  1995 – כיכר המשפחה, יד ושם, ירושלים  1998 – "צעקה", גן הפסלים ע"ש לולה בר אבנר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו (תמונה)  2006 – אנדרטת המחתרות – אנדרטת זיכרון למחתרות האצ"ל, ההגנה והלח"י, רחוב אבא הלל, רמת גן (תמונה)  2009 – "איל", רחבת מנשה קדישמן (פינת רח' אבא אבן), ירושלים [ראש האיל מהפסל "עקדת יצחק" (1985)]  "קטעים", מרכז רפואי רבין, פתח תקווה (תמונה)  "סוס" (?), גן הפסלים ע"ש יואב דגון, רמת השרון (תמונה)  פסל אבן, גן הפסלים ע"ש לולה בר אבנר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו (תמונה)  פסל במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא, תל השומר (תמונה)  "עצים", גן דובנוב, תל אביב-יפו (תמונה)  "פרומתאוס", מרכז מאירהוף לחינוך לאמנות, רח' דובנוב מס' 8, תל אביב-יפו (תמונה):  ארצות הברית 1967 – שלוש דסקיות, אוניברסיטת ססקוהנה (Susquehanna University), סלינסגרוב (Selinsgrove), פנסילבניה  1968 – "קטעים", מרכז נאשר לפיסול (Nasher Sculpture Center), טקסס  1969 – "אום" (Om), אוניברסיטת יוסטון, יוסטון, טקסס  1970 – "היער", מרכז נאשר לפיסול (Nasher Sculpture Center), טקסס  1977 – "מתח II", מרכז האמנות סטורם קינג (Storm King Art Center), מאונטיינוויל (Mountainville), ניו יורק  1977 – "שמונה עצים פוזטיבים", מרכז סטורם קינג לאמנות (Storm King Art Center), מונטוויל (Mountainville), ניו יורק  1985 – "עקדת יצחק", מוזיאון פרד ג'ונס הצעיר לאמנות (Fred Jones Jr. Museum of Art), נורמן (Norman) אוקלהומה  2001 – "עצים נגאטיביים", מוזיאון פילברוקס לאמנות (Philbrook Museum of Art), טולסה (Tulsa), אוקלהומה קנדה 1967 – "שלוש דסקיות", היי פארק (High Park), טורונטו (תמונה) גרמניה 1974 – "עצים נגאטיבים", פארק וולדה (Wedau Sports Park), דיסבורג  1999 – "פייטה", Dominikanerkloster, בראונשווייג (תמונה)  1997–2001 – "שלכת", המוזיאון היהודי בברלין (תמונה) הולנד "החלום", תבליט בכיכר בודינג 20, דורדרכט (תמונה) יפן 1986–1987 – "פרומתאוס", מוזיאון הארה (Hara) לאמנות עכשווית, טוקיו
איור ספרים

יבי, נגד שירה ומכתמים, מו"ל: רצון-טוב, ירושלים, 1979.
יהודה אראל, דורון בא תשמע סיפור, מו"ל: י. אראל, תשמ"?
יהודה אראל, רוני בואי תשמעי סיפור, מו"ל: י. אראל, תשמ"?
יהודה אראל, מיכל בואי תשמעי סיפור, מו"ל: י. אראל 1989.
שנינו אהבנו שירת כוכבים, שירים מאת אברהם חלפי, תרגם ליידיש יוסף ארליך, עיטר מנשה קדישמן, מכון הברמן למחקרי ספרות, לוד, תשנ"א 1991.
דן מירון, מול האח השותק: עיונים בשירת מלחמת העצמאות בלויית י"ב רישומים מאת מנשה קדישמן, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1992.
חיים נגד, סיור באזור האסור, (שירים), מו"ל: תג, בת-ים, תשנ"ד, 1994.
משה שמיר, אברהם בבוקר, עם שלושה פיתוחי מתכת של מנשה קדישמן, הוצאת אבן חושן, תשנ"ו, 1995.
אליעזר כגן, על גדות הלתה, הוצאת תג, תל אביב, תשנ"ח, 1998.
חיים חפר, אף מילה רעה <כמעט>, (מקאמות), הוצאת זמורה ביתן, תשנ"ח, 1998.
יבי, מחוץ לקונצנזוס: אולי בזכות הכוסית הטובה תימנע המלחמה הבאה, שירים וכתמים, מבוא: יצחק בן אהרון, הוצאה לא ידועה, 1998.
אליעזר כגן, גבעת המורה: 81 מרובעים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני-ברק, 2000.
ש. שפרה, עלילות גלגמש: סיפור הידידות...בין גלגמש המלך וידידו אנכידו..., איור ביחד עם בלהה קדישמן, הוצאת עם עובד, תש"ס, 2000.
אריה בן-גוריון (ליקט וערך),אל תשלח ידך אל הנער: שירים ודברי הגות על העקידה, הציורים: מנשה קדישמן, כתר הוצאה לאור, ירושלים, 2002.
שולמית חוה הלוי, אות הבל, מוציא לאור כרמל, ירושלים, תשס"ג, 2003.
יאיר רחלי, דיור מוגן - סיפורים, הוצאת חלונות, תל אביב, תשס"ה, 2004.
פנינה עמיר, קול ובראשית, הוצאת כרמל, ירושלים, תשס"ה, 2004.
מנשה קדישמן מצייר הגדה של פסח, הוצאת ויצו - תנועה ציונית בינלאומית של נשים מתנדבות לשפור החברה בישראל, תל אביב, 2005.
עשי וינשטיין, ספורי כבשים, קריית גת, קוראים, 2005.
אבי אליאס, אלוהים ואיש שמן בג'יפ צהוב, עריכה: לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
הדסה טל, שיר ערש לתינוק שכמעט, הוצאת כרמל, ירושלים, תשס"ה, 2005.
רחל חלפי, מקלעת השמש: משירים תת-ימיים ואחרים, (1975), ועד נוסעת סמויה (1999), מסות: דן מירון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
בטין אמיר, כל אשר לי, (שירים), תרגום מצרפתית: אהרן אמיר, הוצאת כרמל, ירושלים, תשס"ו, 2006.
פנינה עמית, צדפים קונכיות ומלחמה, מוציא לאור אבן חשן, רעננה, תשס"ט, 2009.
אלעזר גלעד, אין פה דבר רק נוף, מו"ל לא ידוע, 2009.
אמנון שמוש, גלויות מעולם האמת: הגיגים, מאמרים, אמרות כנף, הוצאת מסדה, תש"ע, 2010.
חיים נגיד, ימינה לסמטת גן-עדן, (מבחר שירים), הוצאת ספרא, תל אביב, 2012.
פנינה עמי, שברים - שירים, ספרא בית הוצאה לאור, איגוד כללי של סופרים בישראל, 2013.
'שרה יודפת, המיתר ממשיך לנגן, הוצאת סער, תל אביב, 2015.
ספרים וקטלוגים אודות יצירתו

נורית שילה-כהן (אוצרת), מתקשרים עם קדישמן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1979.
אדוארד פריי (אוצר), מיתוס וגלגולו: ציור ופיסול מונומנטלי של מנשה קדישמן, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1987.
יגאל צלמונה, מנשה קדישמן: לידה ופסלים אחרים 1990-1988, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1990.
מארק שפס, Menashe Kadishman: Sculpture and Drawings, גלריה Annely Juda Fine Art, לונדון, 1992.
אירית מילר, מנשה קדישמן: מרישום לפיסול, אודיטוריום חיפה, עיריית חיפה, 1994.
פייר רסטאני, מרדכי עומר, קדישמן, הוצאת גוטסמן ומוזיאון תל אביב לאמנות, 1996.
ארטורו שוורץ, מרדכי עומר, דן מירון, אמנון ברזל ואחרים, Menashe Kadishman - Shalechet, הוצאת Charta, מילאנו, ומוזיאון Suermondt-Ludwig, אאכן, 1999.
מאירה פרי-להמן (אוצרת), מנשה קדישמן: עמק העצבות, סיכום ביניים, 2014-2012, גלריה עירונית כפר סבא, 2014.
סרט דוקומנטרי

דני דותן, דליה מבורך (בימוי), הכבשה הכחולה, 2005.
לקריאה נוספת

רן שחורי, Art in Israel, הוצאת סדן, תל אביב, 1974.
בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980.
עמוס קינן (עורך), אדם ברוך, בנימין תמוז, שלמה שבא, גדעון עפרת, יגאל תומרקין ואחרים, אמנות הפיסול בישראל: חיפוש הזהות, המוזיאון הפתוח תפן, 1988.
גדעון עפרת, One Hundred Years of Art in Israel, בולדר, קולורדו, 1998, Westview Press.
מרדכי עומר, "מנשה קדישמן: המילה תסוכך על החושך", בתוך: אמנות ישראלית בת-זמננו - מקורות וזיקות, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2002.
מרדכי עומר (אוצר), מיכל היימן, תמר הרמן, גופי-עצמי, בתוך: 60 שנות אמנות בישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2008.
גליה בר-אור, אמנות ישראלית מאוסף גבי ועמי בראון, המשכן לאמנות עין חרוד, 2009.
יגאל צלמונה, 100 שנות אמנות ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010.
אריק קילמניק, גדעון עפרת ואירנה גורדון, 100 שנות אמנות הדפס בישראל, סדנת ההדפס ירושלים, 2015.
אמיתי מנדלסון, זה האיש - ישו באמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2016.
אליק מישורי, מ"אפקים חדשים" ל"רוח אחרת" אמנות ישראלית 1988-1948, הוצאת למדא האוניברסיטה הפתוחה, 2019.
הערות שוליים

↑  תל-אביב: טקס גמר הלימודים בביה"ס מכס פיין, דבר, 4 ביולי 1950
↑  שני ליטמן, בהלוויית מנשה קדישמן: "אמן ענק וחבר שאין כמוהו. גם את המלוחים בינינו הפכת לקצת מתוקים", באתר הארץ, 10 במאי 2015
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276705  NLI: 987007263469205171  BnF: cb12483388k (data)  GND: 120784378  ISNI: 0000 0000 7834 2247  KulturNav: a82172ec-5bce-4158-986a-20b91a8883df  LCCN: n88294743  NKC: zmp2016911223  NTA: 198050046  RKD: 43219  SNAC: w6d21zf1  SUDOC: 034037179  ULAN: 500008933  VIAF: 78774786   WorldCat (עם VIAF): 78774786
מבצע ראשית האור

מבצע ראשית האור היה מבצע של שירות הביטחון הכללי בשילוב צה"ל במהלך הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל להחזרתה של התצפיתנית טוראית אורי מגידיש משבי חמאס ברצועת עזה לישראל.
החטיפה

בבוקר 7 באוקטובר 2023, יום שבת, שמחת תורה, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד, פתחו ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בטבח שבעה באוקטובר. בחסות שיגור כ-4,300 רקטות, חדרו כ-6,000 מחבלים מרצועת עזה לעשרות יישובים ישראליים ומתקנים צבאיים באזור עוטף עזה ובסביבתו, מ-119 פרצות שונות בגדר, תוך ניהול קרבות ירי נגד כוחות ביטחון מעטים. המחבלים ביצעו מעשי טבח ואונס, רצחו והרגו 1,163 בני אדם, מתוכם טבחו ב-779 אזרחים, וחטפו לרצועת עזה כ-251 אנשים, ובהם גברים, נשים, קשישים ותינוקות. בשעות הראשונות נלחמו נגדם כיתות הכוננות, שוטרי משטרת ישראל, לוחמי הימ"מ וחיילי צה"ל, שהיו בנחיתות מספרית. בקרבות נהרגו כ-1,609 מחבלים בשטח ישראל, ובצד הישראלי נהרגו 301 חיילים, 55 שוטרים ו-10 אנשי שירות הביטחון הכללי.
אורי מגידיש, בת 18 מקריית גת, שירתה כתצפיתנית במוצב נחל עוז על גבול רצועת עזה. היא נחטפה לעזה במהלך קרב מוצב נחל עוז בטבח שבעה באוקטובר יחד עם תצפיתניות אחרות שהופרדו ממנה והיא הוחזקה בנפרד על ידי אנשי חמאס מכוח הנוח'בה.
החילוץ

ב-28 באוקטובר 2023, הצליחו אנשי היחידה המבצעית של שב״כ בשיתוף אמ״ן לאתר את המבנה שבו מוחזקת אורי והניעו מבצע לחילוצה. הרמטכ"ל הרצי הלוי וראש השב"כ רונן בר הסכימו ש"נדלק חלון הזדמנויות יקר" לחילוצה, ובאישור ראש הממשלה נשלחה היחידה המבצעית של השב"כ לחלצה. בזמן החילוץ, הצליחו הלוחמים הישראלים להרוג או לפצוע את שומריה מכוח הנוח'בה מבלי שמגידיש ולוחמי השב"כ נפגעו. במהלך המבצע נותק הקשר לכמה דקות בין החיילים לחפ"ק ניהול המבצע.
מיד לאחר שחרורה, הועברה מגידיש למרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, ובהמשך לחקירת שב"כ, שנמשכה 12 שעות. גורמי ביטחון מסרו שבחקירתה היא מסרה מידע רב. לאחר מכן חזרה למשפחתה. השב"כ וצה"ל הורו למגידיש שלא להתראיין והציבו לצידה קצינה שתשגיח על כך.
לאחר החילוץ

בפברואר חזרה מגידיש, לבקשתה, לפעילות בשירותה הצבאי.
לרגל יום העצמאות ה-76, השיאה משואה בטקס הדלקת המשואות.
ראו גם

מבצע יד זהב
מבצע ארנון
חילוץ פרחאן קאדי
הערות שוליים

↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי (טבח ה-7 באוקטובר, שקף 4) מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ 100 ימי לחימה: 779 אזרחים נרצחו, 52,571 נפגעו, באתר ערוץ 7, 13 בינואר 2024
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ עמית סגל, ‏הבקשה של פיקוד הדרום בלילה שלפני הטבח - והסירוב, באתר ‏מאקו‏, 26 בפברואר 2024
↑  ※ אלון חכמון, ‏הותרו לפרסום שמותיהם של 55 שוטרים שנרצחו במתקפת הטרור, באתר מעריב אונליין, 18 באוקטובר 2023
↑  ※ ראיון של ראש השב"כ רונן בר לדני קושמרו, חדשות 12 – makoVOD (וידאו)
1 2 3  אור הלר, המודיעין והפעולה בלב עזה: כך חולצה התצפיתנית משבי חמאס, באתר חדשות 13, 31 באוקטובר 2023
↑  יואב זיתון, מתן צורי, איתמר אייכנר, לירן לוי, יעל צ'כנובר, חיילת שנחטפה שוחררה במבצע דרמטי בתוך רצועת עזה, באתר ynet, 30 באוקטובר 2023
↑  אילנה דיין, ‏פרטים חדשים על מבצע החילוץ של אורי מגידיש, באתר ‏מאקו‏, 2 בנובמבר 2023
↑  פרטים חדשים: כך חולצה החיילת אורי מגידיש משבי החמאס, באתר אייס, 3 בנובמבר 2023
↑  אליענה וולמן, שרה נתניהו נפגשה עם החיילת ששוחררה אורי מגידיש; "מחכה לחזור לצבא לשירות מלא", באתר Israel News, ‏11 בנובמבר 2023
↑  ניצן שפירא, ‏רב"ט אורי מגידיש חוזרת לצבא, באתר ‏מאקו‏, 26 בפברואר 2024
↑  שירית אביטן כהן, אורי מגידיש, התצפיתנית שחולצה מהשבי - תדליק משואה, באתר ישראל היום, 5 במאי 2024
שלמה גולדברג

ערך זה עוסק בשחקן ובדרן ישראלי. אם התכוונתם לכדורגלן מכבי יפו, ראו .
שלמה (ג'ינג'י) גולדברג
שלמה (ג'ינג'י) גולדברג (נולד ב-16 בספטמבר 1956) הוא שחקן, בדרן, כותב, מגיש וסטנדאפיסט ישראלי.
ביוגרפיה

גולדברג נולד בפולין לגולדה ופייבל גולדברג ועלה לישראל עם משפחתו כשהיה בן חודשיים. גדל ביפו, ולמד תיאטרון בבית הספר לאמנויות רננים בתל אביב. יש לו אח תאום.
החל את דרכו המקצועית בעולם הבידור ב"התיאטרון מארץ עוץ" כשהשתתף בהצגות הילדים "היידי בת ההרים" בשנת 1968 ו"חנהל'ה ושמלת השבת" בשנת 1971.
שירת בצה"ל בלהקת פיקוד המרכז בין השנים 1974–1977. לאחר סיום שירותו הצבאי, הופיע במשך שלוש שנים בהופעת יחיד ביחידות צה״ל השונות ברחבי ישראל מטעם הוועד למען החייל, ובהופעות סטנד-אפ בכל רחבי הארץ.
גולדברג מרצה בפני קבוצות, חברות, ארגונים ומוסדות על שימוש בהומור ככלי להתמודדות עם קשיים, מתחים וקונפליקטים בחיי העבודה ובחיי היומיום.
גולדברג רווק ומתגורר בתל אביב.
קריירה מקצועית > בתיאטרון

בשנת 1978 החל להופיע בהצגות ילדים במסגרת טדי הפקות. ב-1985 החל לשחק בתיאטרון חיפה במספר הצגות, בהן "העוזר", "הלם קרב" ו"מהומה רבה על לא דבר". בשנת 1990 השתתף במשך שנה בפרויקט התיאטרון של נולה צ'לטון.
קריירה מקצועית > בטלוויזיה

בשנת 1975 השתתף בסדרת הילדים "גם אנחנו שופטים", במסגרת הטלוויזיה החינוכית. בשנות ה-80 וה-90 התארח כאמן סטנד-אפ בתוכניות בידור רבות, בהן "סופשבוע", "רשות הבידור" ומאוחר יותר "הראשון בבידור". כמו כן שיחק במספר סדרות טלוויזיה בתפקידי משנה: "פאפא", "הופה היי" ו"דני הוליווד".
קריירה מקצועית > ברדיו

בשנות ה-80 היה חלק מצוות המשתתפים בתוכניות הרדיו "משיכת יתר". בנוסף הגיש פינה קבועה בתוכניות "לילה חי" ו"עשר קטנות".
קריירה מקצועית > בקולנוע

גולדברג שיחק בסרטים הישראלים "דיזנגוף 99" (1979), "האיש שבא לקחת" (1981), "נורית 2" (1983), "ספר נשים" (1984), "חסמבה ושודדי הסוסים" (1985), "תלווה לי את אשתך" (1989), "אחד באפריל" (1989), "תסתכל לי בעיניים" (1999) ו"ולנטינוס" (2022).
סנדרו רמירס

סנדרו רמירס קסטייו (בספרדית: Sandro Ramírez Castillo; נולד ב-9 ביולי 1995 בלאס פאלמאס דה גראן קנריה שבספרד), הידוע בשמו הפרטי, סנדרו, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת לאס פאלמאס.