הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה
חיי האזרחים > חיי היום יום

חיי הצרפתים בתקופת הכיבוש הגרמני התאפיינו, מלכתחילה, במחסור אנדמי. הם מוסברים על ידי מספר גורמים:
אחד מתנאי שביתת הנשק היה תשלום עלויות הצבא הגרמני הכובש בן 300,000 איש, שהסתכמו ב-20 מיליון רייכסמארק ליום. שער החליפין המלאכותי של המטבע הגרמני מול הפרנק הצרפתי נקבע כתוצאה מכך כ-1 רייכסמארק ל-20 פרנק. זה איפשר לקיים דרישות ורכישות גרמניות בצורה של ביזה מאורגנת והביא למחסור אנדמי במזון ולתת תזונה, במיוחד בקרב ילדים, קשישים, והחלקים הפגיעים יותר של החברה הצרפתית כמו המעמד העירוני ופועלי הערים.
חוסר הארגון של התחבורה, למעט מערכת הרכבות שנשענה על אספקת פחם מקומית צרפתית.
ניתוק הסחר הבינלאומי והמצור של בעלות הברית, הגבלת היבוא למדינה.
המחסור הקיצוני בבנזין ובסולר. לצרפת לא היה ייצור נפט מקומי וכל היבוא הופסק.
מחסור בכוח אדם, במיוחד באזורים הכפריים, עקב מספרם הגדול של שבויי מלחמה צרפתים המוחזקים בגרמניה, ושירות חובת העבודה.
תחליפים מאולתרים, תפסו את מקומם של מוצרים רבים שהיו במחסור; מחוללי גז מעץ על משאיות ומכוניות שרפו פחם או כדורי עץ כתחליף לבנזין, וסוליות עץ לנעליים שימשו במקום עור. סבון היה נדיר ויוצר בכמה משקי בית משומנים וסודה קאוסטית. הקפה הוחלף בשעורה קלויה מעורבת בעולש, וסוכר עם סכרין.
הגרמנים תפסו כ-80% מייצור המזון הצרפתי, מה שגרם להפרעה חמורה בכלכלת הבית של העם הצרפתי. ייצור החוות הצרפתיות ירד בחצי בגלל מחסור בדלק, דשן ועובדים; למרות זאת הגרמנים תפסו מחצית מהבשר, 20 אחוז מהתוצרת ו-80 אחוז מהשמפניה. בעיות אספקה השפיעו במהירות על חנויות צרפתיות שחסרו בהן רוב הפריטים.
מול קשיים אלו בחיי היומיום, ענתה הממשלה בקיצוב, ויצירת טבלאות מזון וכרטיסים שהיו אמורים להיות מוחלפים בלחם, בשר, חמאה ושמן בישול. שיטת הקיצוב הייתה קפדנית אך מנוהלת בצורה גרועה, והובילה לתת תזונה, שווקים שחורים ועוינות לניהול המדינה של אספקת המזון. המנה הרשמית סיפקה דיאטות רעב של 1,300 או פחות קלוריות ביום, בתוספת גינות ביתיות ובעיקר רכישות בשוק השחור.
הרעב שרר, במיוחד פגע בנוער באזורים עירוניים. התורים התארכו מול החנויות. בהיעדר בשר ומזונות אחרים כולל תפוחי אדמה, אנשים אכלו ירקות יוצאי דופן, כמו לפת שוודית וארטישוק ירושלמי. המחסור במזון היה החריף ביותר בערים הגדולות. עם זאת, בכפרים הכפריים המרוחקים יותר, שחיטה חשאית, גינות ירק וזמינות מוצרי חלב אפשרו הישרדות טובה יותר.
חלק מהאנשים נהנו מהשוק השחור, שבו אוכל נמכר ללא כרטיסים במחירים גבוהים מאוד. חקלאים הפנו במיוחד בשר לשוק השחור, מה שאומר הרבה פחות לשוק הפתוח. גם כרטיסי מזון מזויפים היו במחזור. גם קנייה ישירה מחקלאים באזורים הכפריים וסחר חליפין נגד סיגריות היו נהוגים תכופות בתקופה זו. אולם פעולות אלו נאסרו בתכלית, ולכן בוצעו תוך סיכון של החרמה וקנסות.
במהלך היום, תקנות רבות, צנזורה ותעמולה הפכו את הכיבוש לבלתי נסבל יותר ויותר. בלילה, התושבים נאלצו לעמוד בעוצר ואסור היה לצאת במהלך הלילה ללא קנקארטה. הם נאלצו לסגור את התריסים או החלונות שלהם ולכבות כל אור, כדי למנוע ממטוסי בעלות הברית להשתמש באורות העיר לצורך ניווט. חווית הכיבוש הייתה דיסאוריינטציה פסיכולוגית עמוקה עבור הצרפתים, שכן מה שהיה פעם מוכר ובטוח הפך פתאום למוזר ומאיים. פריזאים רבים לא הצליחו להתגבר על ההלם שחוו כאשר ראו לראשונה את דגלי צלב הקרס הענקיים עטופים מעל הוטל דה ויל ומתנוססים על גבי מגדל אייפל. ההיסטוריון הבריטי איאן אוסבי כתב:
”גם היום, כשאנשים שאינם צרפתים או לא עברו את הכיבוש מסתכלים בתמונות של חיילים גרמנים צועדים במורד השאנז אליזה או של שלטים גרמניים באותיות גותיות מחוץ לציוני הדרך הגדולים של פריז, הם עדיין יכולים להרגיש הלם קל של חוסר אמון. הסצנות נראות לא רק לא אמיתיות, אלא סוריאליסטיות כמעט במכוון, כאילו השילוב הבלתי צפוי של גרמנית וצרפתית, צרפתית וגרמנית, היה תוצאה של מתיחה של דאדא ולא התיעוד המפוכח של ההיסטוריה. ההלם הזה הוא רק הד רחוק למה שעברו הצרפתים ב-1940: לראות נוף מוכר שהשתנה בתוספת הלא מוכר, החיים בין מראות יומיומיים נעשו פתאום מוזרים, לא מרגישים עוד בבית במקומות שהם הכירו כל חייהם.”
אוסבי כתב שעד סוף קיץ 1940: "ולכן הנוכחות החייזרית, שנואה ומפחדת יותר ויותר בפרטיות, עלולה להיראות כה קבועה, עד שבמקומות הציבוריים שבהם התנהלו חיי היומיום, זה היה מובן מאליו". באותו זמן צרפת גם סבלה מהיעלמויות כאשר שמם של מבנים שונה, ספרים נאסרו, אמנות נגנבה כדי להילקח לגרמניה וככל שחלף הזמן, אנשים החלו להיעלם.
עם כמעט 75,000 תושבים הרוגים ו-550,000 טונות של פצצות שהוטלו, צרפת הייתה, אחרי גרמניה, המדינה השנייה בהרס הפצצות בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה. הפצצות בעלות הברית היו אינטנסיביות במיוחד לפני ובמהלך מבצע אוברלורד ב-1944.
תוכנית התחבורה של בעלות הברית שמטרתה הרס שיטתי של מגרשי הרכבת וגשרי רכבת צרפתיים, ב-1944, גבה גם מחיר כבד מחיי אזרחים. לדוגמה, ההפצצה ב-26 במאי 1944 פגעה ביעדי רכבת בחמש ערים בדרום מזרח צרפת ובסביבותיה, וגרמה ליותר מ-2,500 הרוגים אזרחיים.
חציית הגבול בין האזור הצפוני לאזור הדרומי הצריך גם קנקארטה, שהיה קשה לרכוש. אנשים יכלו לכתוב רק לבני משפחתם, והדבר היה מותר רק באמצעות כרטיס שמולא מראש שבו השולח סימן את המילים המתאימות (למשל 'בריאות טובה', 'פצוע', 'מת', 'אסיר'). האזור הכבוש התנהל לפי זמן גרמני, שהקדים את האזור הלא כבוש בשעה אחת. מדיניות נוספת שיושמה באזור הכבוש אך לא באזור החופשי היו עוצר מ-22:00 עד 05:00, איסור על סרטים אמריקאים, דיכוי הצגת דגל צרפת ושירת המרסייז, ואיסור על ארגונים צבאיים של וישי ולגיון הוותיקים.
תלמידי בית הספר נאלצו לשיר "Maréchal, nous voilà!" ("מרשל, הנה אנחנו!"). דיוקנו של המרשל פיליפ פטן עיטר את קירות הכיתות, ובכך יצר פולחן אישיות. תעמולה הייתה נוכחת בחינוך כדי להכשיר את הצעירים עם הרעיונות של משטר וישי החדש. עם זאת, לא היה חידוש באידאולוגיה כמו במדינות כבושות אחרות, למשל בפולין, שם חוסלה אליטת ההוראה. המורים לא נכלאו והתוכניות לא שונו באופן כללי. במגזר הקתולי הפרטי, מנהלי בתי ספר רבים החביאו ילדים יהודים (ובכך הצילו את חייהם) וסיפקו להם חינוך עד השחרור.