חיל האוויר הישראלי במלחמת העצמאות
מבנה חיל האוויר במלחמת העצמאות

טייסת 101 - הוקמה ב-29 במאי 1948, יום יציאתה למשימתה הראשונה - הפצצת הטור המצרי אשר הגיע סמוך ליבנא. למחרת הפציצה את הטור העיראקי שהתקדם מטול-כרם מערבה. לשתי הפצצות אלה מיוחסת, על-פי מקורות מספר, חשיבות בעצירת הצבאות הערביים מלהתקדם למרכז הארץ, או מלבתרה לשניים, בהתאמה. הטייסת חנתה מאז הקמה במאי 1948 בעקרון (תל נוף) ועברה ביוני להרצליה. בסוף יולי עברה הטייסת למעברות, ששימש גם כשדה עזר להרצליה. בסוף אוגוסט חזרה להרצליה, כאשר משך זמן מה פעלה משני הבסיסים. בנובמבר, עם התרחק החזית המצרית, עברה הטייסת לחצור (קסטינה). מפקדיה היו תחילה הישראלי מודי אלון ואחרי שנהרג ב-16 באוקטובר 1948, סיד כהן, איש מח"ל מדרום אפריקה. הטייסת השליטה עליונות אווירית ישראלית במבצע יואב, ואחר כך במבצע "חורב", בו הסתיימו הקרבות בנגב. כל טייסי 101 חוץ מארבעה - ששניים מהם נהרגו - היו אנשי מח"ל. לדוגמה, ב-29 באוקטובר היו בה תשעה יוצאי ארצות הברית, ארבעה מדרום אפריקה, שני ישראלים, אחד מבריטניה ואחד מקנדה. שניים מהארבעה שלא היו מח"ל, היו יוצאי דרום אפריקה שעלו לפני 1948. ביו אותם אנשי מח"ל היו טייסים מצטיינים בחילות האוויר של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. הטייסת הפעילה את מטוסי ה"אוויה" אשר נקנו בצ'כוסלובקיה, למרות מגרעותיהם הבולטות. ביולי הורכב, מגרוטאות מטוסים שהותירו הבריטים, ומשברי מטוסים מצריים שהופלו, מטוס "ספיטפייר" שצורף לטייסת ואחריו מטוס נוסף. החל מספטמבר נרכשו מטוסי "ספיטפייר" בצ'כוסלובקיה, וטייסי הטייסת הטיסו אותם ישירות לארץ במבצע ולווטה. לקראת סוף המלחמה הטייסת קיבלה מספר מטוסי מוסטנג שהוברחו מארצות הברית.
טייסת 103 - נוסדה בסוף יוני ותחילת יולי 1948 וחנתה ברמת דוד. הייתה זו טייסת תובלה והפצצה כאחד. מצבת מטוסיה כללה ברובה צירוף של מטוסי "דקוטה" ו"בופייטר", ובנוסף כמה מטוסים בודדים מדגמים שונים. כיוון שכך, הטייסת חולקה לגפים, גף אחד כלל מטוסי קרב 'בופייטר' ו'מוסקיטו'. גף אחר כלל את ה"דקוטות", שמספר מטוסיו לרוב נע בין שלושה לחמישה. מקורם של מטוסי הדקוטה הראשונים בחברת התעופה (Pan African Air Charter (PAAC שהופעלה על ידי יהודים מדרום אפריקה, והייתה בבעלותם של יהודים מבריטניה, תחת מסווה גס של 'שירותי דואר' במקום אלה של הבריטים שעזבו. עם הזמן הושגו מטוסי 'דקוטה' גם ממקומות אחרים. מפקדי הטייסת היו ג'ימי בלקווד (Blackwood), לא-יהודי מארצות הברית ומספטמבר 1948 דני רוזין מדרום אפריקה. צוותי האוויר היו בעיקר דרום אפריקנים (14, מהם שלושה טייסים), שמונה אחרים, מהם שישה טייסים, היו יוצאי ארצות הברית (המספרים נכונים ל-29 באוקטובר). היה בה טייס ישראלי יחיד. פרט להפצצה עסקה בהספקה, במסגרת מבצע אבק, וכן לסדום המנותקת, למשל.
טייסת 69, שמטוסיה הגיעו לישראל מז'אטץ ביולי 1948, חנתה אף היא ברמת דוד. היא כללה שלושה מפציצים כבדים ("מבצרים מעופפים" B17) שהוברחו מארצות הברית. מפקדיה היו המתנדבים ריי קורץ (Kurtz), לשעבר מפקד טייסת B17 בחיל-האוויר האמריקני, ששימש בתפקידו זמן קצר, ואחריו ביל כץ. צוותי האוויר שהיו בטייסת ב-29 באוקטובר כללו 17 מצפון-אמריקה ותשעה מדרום-אפריקה, יחד עם ארבעה ישראלים, מהם שני טייסים. הטייסת, עוד בדרכה לישראל מז'אטץ, הפציצה את קהיר ואת רפיח. אחר-כך הפציצה את ראש-הגשר הסורי במשמר הירדן, את אל עריש, מג'דל (אשקלון), "כיס פלוג'ה" ועוד. משימה ייחודית שביצעה הטייסת הייתה במסגרת מבצע "שוטר", עת הפציצה מטרות בתוך גבולות המדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה.
גף 35, שנוסד באוגוסט, חנה בעקרון. הגף הפעיל מטוסי "נורסמן" לתובלה קלה. מפקדיו היו פיל מרמלשטיין ואחר-כך, מספטמבר, טד גיבסון (Gibson), לא-יהודי, שניהם מארצות הברית. היו בגף 15 טייסים, מהם שלושה ישראלים. הגף עסק בעיקר באספקה לסדום. אחר-כך, משנפתחה הדרך לסדום בנובמבר, הגף החל להפעיל מטוסי אימון "הרוורד", אשר הוסבו להפצצות צלילה, ועסק בהפצצה על כיס פלוג'ה עד לסוף הקרבות נגד המצרים.
טייסת 1 חנתה בשדה דב. הטייסת כללה את מטוסיו הקלים של שירות האוויר, ועסקה באספקה קלה, סיור ובמשימות תקיפה מאולתרות. חלק גדול ממצבת מטוסיה היו ה"אוסטֶרים", אשר נקנו כאמור מן הבריטים. לאלה נוספו מגוון מטוסים קלים שונים, מכל הבא ליד. טייסת הגליל (מס' 3) התפצלה מטייסת 1 בתחילת מרץ 1948 ובסיסה היה ביבנאל. טייסת הנגב (מס' 2) הוקמה בסוף מרץ 1948 כאשר התברר שקשה לקיים את הקשר עם הנגב על ידי טיסות מתל אביב, ומטוס אחד הועבר לנגב. היא חנתה תחילה בניר עם ואחר-כך, מ-19 במאי, בקיבוץ דורות. אז כללה שני מטוסי קישור, שני טייסים ושלושה-ארבעה אנשי צוות קרקע. לאחר מכן גדלה לשניים עד ארבעה טייסים ו־8–12 אנשי צוות קרקע. בדצמבר 1948, עברה הטייסת לבאר שבע ובסוף המלחמה מנתה כ-90 איש, מהם 13 טייסים ושבעה מטוסים. הטייסת עסקה בפיקוח ושמירה על קו המים לנגב, אספקה, חילוץ פצועים והפצצה בפצצות קטנות באזור הנגב הצפוני. טייסות הנגב, הגליל, וטייסת 1, אשר היו כולן יותר "ישראליות" באופיין (ללא דומיננטיות של אנשי המח"ל) אוחדו בינואר 1949 לטייסת 100.
טייסת 106 נקראה עד ינואר 1949, וברוב התקופה המתוארת, (ATC ,Air Transport Command) ובעברית, מ-1 ביולי 1948, לת"א (להק תובלה אווירית). עד אז, בשל הרכבה ואופי פעילותה הייחודי, הייתה גוף עצמאי וייחודי בתוך חיל האוויר. תחילתה של טייסת 106 בחברות הכיסוי Service Airways ו-LAPSA שנוצרו כדי להבריח את המטוסים והצוותים מאמריקה. בשל העובדה שאנשי הלהק לא גויסו על ידי חיל האוויר, ולא עבור חיל האוויר, אלא במשימות תובלה על ידי חברה אזרחית, נגרמו חיכוכים ואי-הבנות רבים. לאחר שהמטוסים והצוותים יצאו את אמריקה והתרכזו בצ'כוסלובקיה הפכו חברות כיסוי אלה ללת"א. למפקדה נתמנה הישראלי מאיר מרדר (מוניה מרדור), והחליף אותו בתחילת 1949, כבר כמפקד טייסת 106, גורדון לוויט (Levett), בריטי לא יהודי. בזמן שהותה של לת"א לגלגוליה השונים בצ'כוסלובקיה העמידה לרשותה הממשלה המקומית בסיס בז'אטץ. בסיס זה נסגר באוגוסט 1948, בעיקר עקב לחץ אמריקני. ואז עקר לת"א לבסיס עקרון.