אשרה (אלה)
ארכאולוגיה וממצאים אפיגרפיים מתקופת הברזל > פרשנות הכתובות

אזכור "אשרתה" מקובל במחקר כציון האלה אשרה. ה"אשרים" מתפרשים כחפצי פולחן מעץ שייצגו את האלוהות אשרה ונשאו את שמה, ככל הנראה עצים נטועים וגזומים. אשרה נחשבה בישראל וביהודה כבת הזוג של יהוה, אלה נושאת ברכה ואולי אף מתווכת בין האדם לבין בן זוגה, כפי שמעידה כתובת מחורבת אל כום: ברֻך אריהו ליהוה ולאשרתה ומצריה הושע לה וכן היותה של אשרה בשירת אוגרית כאלה מתווכת בפני בן זוגה אל. המקרא מתעד את פולחנה, והיא נותרה במקדש בית אל אף לאחר הטיהור שביצעו בו הקנאים היהויסטים (אנ') מבית יהוא, בשל היותה כה מוטמעת במסורות העממיות והממלכתיות ומעמדה כחלק יסודי מהאורתודוקסיה של הדת הישראלית באותה עת. היעדרה של אשרה מהמקרא נובע מעריכתו בירושלים בתקופה שלאחר חורבן בית ראשון, שהוציאה כל אזכור לה במקרא שהחל לעבור קאנוניזציה בימיהם. הצורה "אשרתה" היא, ככל הנראה, השם "אשרה"/"אשרת" עם כינוי שייכות; אין בצירוף השייכות לשם פרטי עדות לאי־היותו שם פרטי (כינוי שייכות המצורף לשם אלוהות נמצא, למשל, בשירת אוגרית).
הבלשן מרדכי גילולה היה הראשון לפרסם מאמר בנוגע לכתובת. לשיטתו, יש לקרוא "ליהוה שומרון ולאשרתו". כלומר, שם האל הוא "יהוה שומרון". הדבר עשוי להיות מוסבר או על ידי ביטויים כמו "ה' נסי" ו"ה' יראה" – צימוד שם מקום לשם האל; או על ידי הבחנה כי באותה העת המאמינים הבדילו בין "יהוה שומרון" לאחרים, למשל, "יהוה צבאות", כשם אלוהות נפרדת. לדעת גילולה לא מסתבר ש"אשרתה" הוא מקום קדוש, שכן אשרה במקרא היא חלק מן הפנתאון הפוליתאיסטי, או עצם המייצג את האלה, והמילה "אשר" או "אשרה" למקום קדוש (הקיימת בפיניקית) לא קיימת במקרא. לדעתו: תהיה האשרה אשר תהיה... אפשר ... לפרשה כעצם הקדוש ליהוה וקשור אליו... אך אין לזהותה בשום פנים כעצם המסמל את יהוה. פירוש זה מחדד את ההבנה שפולחן אשרה רווח במשך דורות, הן בממלכת יהודה, שם, על פי המקרא, נעבדה אשרה בימי מספר מלכים, והן בממלכת ישראל, שם ניצבה אשרה בשומרון מימי אחאב ועד חורבן העיר, ולאחר מכן אצל המזבח בבית אל, עד ששרפה המלך יאשיהו. עורכי המקרא המאוחרים הם אלה ששיוו לעבודת אשרה אופי בלתי־לגיטימי שלא היה קיים בתקופה קדומה יותר. גילולה מסכם – נראה כי אין מנוס מן המסקנה שהיא [אשרה] נחשבה לבת זוגו של יהוה, או שלפחות בתקופה מסוימת שייכו אותה אליו כבת זוג.
אחת הכתובות, "ליהוה שמרן ולאשרתה" שעל פיטס א', מופיעה מעל ציור של זוג דמויות. חלק מהחוקרים הציעו קשר ישיר בין שתי הדמויות שעל פיטס א' ל"יהוה ואשרתו" המוזכרים בכתובות, כולל בכתובת שמעליהם. חוקרים אחרים סוברים שאין קשר ישיר בין הציורים לכתובות, מלבד העובדה ששניהם מייצגים אמונות של מאמיני יהוה (בשומרון ובארץ "תימן" הדרומית); לדבריהם, הציורים מדגימים בעיקר את הזיקה האיקונוגרפית החזקה בין האמנות הישראלית לאמנות של שאר תרבויות הלבנט. חוקרים רבים רואים קשר בין עיצובן של זוג הדמויות לעיצוב המקובל של האל המצרי השולי בס, ננס גרוטסקי, הידוע מאוד גם מהאיקונוגרפיה הפיניקית. דחייתן של הדמויות כמייצגות את יהוה ואשרתו לא נובעת מהנחה מוקדמת שאלוהי ישראל לא יכול להיות מיוצג, אלא משום הסבירות הנמוכה שדמות זוטרה כמו בס תייצג את האלים הראשיים, וכן כי מיזוג חייתיות ואנושיות לא היה נפוץ בתיאור אלים ראשיים בתקופה זאת בלבנט ובנהריים.
תיתכן גם אפשרות לא לייחס לכל הופעות המונח "אשרה" או "אשר(ים)" משמעות זהה בכל הופעותיהם, בהתייחס למונחים הסמוכים להם (לבנות, להציב, להעמיד...), כאשר חלקם מציינים עצים (תוך הבדלה בין עצים גדולים לבין עצים קטנים הניתנים לעיצוב ולגיזום), חלקם חפצים ניצבים מעץ וחלקם מצבות ממש (כפי שעולה למשל מאחד הפסוקים בירמיהו, בו הסמיכות של אשרים ו"עץ רענן" מקשה על ההנחה שגם האשרים, לפחות בהקשר זה, היו עצים בעצמם). מיעוט חוקרים מציעים לראות בשם "אשרה", שציין אלוהות בתקופת הברונזה, מונח שמהותו האלוהית נשכחה בתקופת הברזל וציין רק עץ מקודש לאלוהות מסוימת, במקרה זה יהוה. הארכאולוג נדב נאמן התנגד לפירוש זה במילים: השערה זו [לראות ב"אשרת" חפץ פולחני ולא שם של אלה], נסמכת על הופעת האשרה במקרא כחפץ פולחני מקודש. אבל פירוש זה משקף אי־הבנה של הזיקה בין האלוהות לבין החפץ המייצג אותה, ששניהם נושאים אותו שם. לשיטת נאמן מופיעה אשרה במקרא כאלה (מלכים א', ט"ו, י"ג, י"ח, י"ט, מלכים ב', כ"ג, ד'), הן כעץ רענן המזוהה עמה (דברים, ט"ז, כ"א, שופטים, ו', כ"ה–ל'), והן כפסל, שאולי עוצב בצורת עץ והוצב במקדש (מלכים א', ט"ו, י"ג, ט"ז, ל"ג, מלכים ב', י"ח, ד', כ"א, ג', כ"ג, ו'); אלוהות יכולה להיות מיוצגת על ידי פסלה, החיה או הצמח המקודשים לה, או על ידי הסמל המיוחד לה, והעדות המקראית לא חורגת מכך. לאור זאת, גם הוא מסכם כי אשרה/אשרת נחשבה בישראל וביהודה כבת זוגו של יהוה, והייתה מיוצגת באתרי הפולחן באמצעות פסלה או באמצעות העץ המקודש לה. למסקנות אלו הגיעו גם חופר חורבת אל־כום, הארכאולוג המקראי האמריקאי ויליאם דיוור, בספרו המוקדש לנושא, וחוקר המקרא יגאל בן נון. טלי אורנן, ארכאולוגית וחוקרת אמנות המזרח הקדום, הוסיפה שכל הופעות אשרה במקרא מתייחסות לאלה, לעץ המקודש לה או לחפצים המקודשים לה, ואין חריגה מכך; גם במסופוטמיה נמצאה מורכבות איקונוגרפית־תאולוגית דומה.
קאסוטו הציע שברבים, אשרים או אשרות מורה על שם האלות בכלל או אף האלים והאלות יחד.