stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיבר

| --- | --- |
הטיבר ברומא
הטיבר ברומא
 מידע כללי
 אורך:  405 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  267 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  17,375 קמ"ר
 מוצא:  הר פומאיולו
 גובה מוצא הנהר:  1,250 מטרים
 יובלים:  Naia, Paglia, Cremera, Magliana, Farfa, Nestore, Almone, Treja, Allia, Nera, Aniene, Chiascio, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 שפך:  הים הטירני
 מדינות באגן הניקוז:  איטליה איטליה קריית הוותיקן קריית הוותיקן
 מפת הטיבר
 
גשר סנטאנג'לו עובר מעל הטיבר בשעות היום
אי הטיבר
הטיבר (באיטלקית: Tevere; בלטינית: Tiberis; בשפה העממית נקרא "הנהר הבהיר") הוא נהר באיטליה המזרחית, השלישי באורכו מכל נהרות איטליה.
גאוגרפיה

אורכו של הטיבר 405 ק"מ. הוא יוצא מהמדרונות הדרומיים של הר פומאיולו (ואז הוא בגובה של כ-1,250 מטרים). שם הוא זורם במדרון צר, אך לאחר כמה מאות קילומטרים, הוא עובר לזרימה במדרון רחב ומתון.
לאחר שהוא מתנקז באגן וממשיך לרמת לאציו, הוא מתפתל ומתמזג עם יובל הנרה. הטיבר מגיע לרומא, עובר דרכה בפרברים הנקראים אוסטיה (בדרום), ופיומיצ'ינו (בצפון), כ-35 ק"מ לפני שנשפך לים הטירני, דרך מישור מרובה ביצות. לפני שהוא נשפך, הוא מתפלג לשתי זרועות, שנשפכות ביחד לים הטירני.
בחלקו הדרומי של עיקול נהר הטיבר ברומא, נמצא אי הטיבר.
הנהר נושא איתו כמויות עצומות של סחף, ולכן מימיו כה דלוחים, והסחף גם מרחיב את היבשה שסביב הנהר ב־2-3 מטרים כל שנה. ספינות נהר קטנות, בעלות משקל כולל של עד 150 טון, יכולות להפליג במימי הנהר, אפילו לכמה עשרות קילומטרים מעבר לרומא.
סביר להניח שהשם טיבר הוא שם טרום לטיני (כמו השם שנתנו הרומאים לפרבר האיטלקי שליד רומא ששמו בעברית הוא טיבולי - Tibur). טיברינוס היה מלך אגדי של אלבה לונגה, וככל הנראה, טבע בנהר האלבולה, שלאחר מכן הוחלף שמו לטיבר. לנהר ערך היסטורי הקשור לייסודה של רומא. נאמר כי האחים רמוס ורומולוס ננטשו בנהר, עד שהזאבה הידועה הצילה אותם ממוות.
נהר הטיבר היה חשוב מאוד בתקופה שלאחר המלחמות הפוניות, בשעה שהנמל של אוסטיה נהיה לבסיס ימי מפתח. אך הנמל נסתם בסחופת, והתחילו לבנות דרך חדשה, ה-via Portuense, שנבנתה במאה ה-1 לספירת הנוצרים, וזאת כדי להתחבר לרומא על ידי נמל מלכותי ששמו היה פיומיצ'ינו, שם עבר נהר הטיבר.
זרוע נהר הטיבר שחוצה את פיומיצ'ינו היא תעלה שנבנתה בתקופת שלטונו של הקיסר הרומאי קלאודיוס, ושופרה לאחר מכן בתקופת שלטונו של הקיסר הרומאי טראיאנוס.
בשנת 1612 נסתם נהר הטיבר בסחופת, ולכן היה בלתי יעיל לשיט, אך בתקופת האפיפיור פאולוס החמישי הוא נפתח שוב לשיט.
נהר הטיבר שימש את הרומאים למערכת הביוב שלהם, ובעזרת ערוצים ותעלות תת-קרקעיות הצליחו להביא מי שפכים אפילו מאמצע העיר. סוללות האבנים המודרניות החלו בשנת 1876.
שיטפונות מתועדים בנהר הטיבר התרחשו בשנים 1519, 1870 ובשנת 1900.
מוסוליני, שחי בעיר רג'ו אמיליה, הסדיר את קו הגבול בין טוסקנה לרג'ו אמיליה כך שנהר הטיבר ישכון בשטח של רג'ו אמיליה.
מבצע סערת חורף

מבצע סערת חורף (בגרמנית: Unternehmen Wintergewitter ידוע גם בשם מבצע סופת חורף) הייתה מתקפה גרמנית כושלת, שנערכה באזור העיר סטלינגרד, בדרום רוסיה, בין 12 ל-23 בדצמבר 1942, במסגרת המערכה על סטלינגרד בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. במסגרת המבצע ניסתה ארמיית הפאנצר הרביעית, ללא הצלחה, לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית סביב "כיס סטלינגרד", ולחבור אל הארמייה הגרמנית השישית הנצורה בעיר ובסביבתה הקרובה.
לקראת סוף נובמבר 1942, השלים הצבא האדום את מבצע אורנוס, במסגרתו כותרו למעלה מ-300,000 מחיילי מדינות הציר בתוך ומסביב לעיר סטלינגרד, והחל בהכנות לביצוע מבצע סטורן, שנועד לנצל את הצלחת מבצע אורנוס לצורך התקדמות לכיוון רוסטוב על הדון, במטרה לנתק ולהשמיד את קבוצת ארמיות A הגרמנית באזור הקווקז. במקביל פתח הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) במאמץ לתספק את הכוחות הגרמניים הנצורים בסטלינגרד בדרך האוויר באמצעות רכבת אווירית. כאשר התברר לאריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דון החדשה, כי הלופטוופה אינו מסוגל לעמוד במשימה שנטל על עצמו, הוא הבין, שהדרך היחידה להציל את הארמייה השישית מהשמדה, היא באמצעות מתקפה קרקעית, שתפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית ותחבור לכוחות הגרמנים בסטלינגרד .
המשימה לחבור אל הכוחות הנצורים בסטלינגרד הוטלה על כוחות מארמיית הפאנצר הרביעית בפיקוד הרמן הות. המתקפה הגרמנית, שנפתחה ב-12 בדצמבר 1942, הפתיעה את הפיקוד הסובייטי, והגיעה להישגים משמעותיים ביומה הראשון. אולם לאחר שהעתודות הסובייטיות הגיעו לשדה הקרב, הם הצליחו להאט באופן משמעותי את התקדמות כוח החילוץ הגרמני. ב-16 בדצמבר פתח הצבא האדום במבצע סטורן קטן, הביס את הארמייה השמינית האיטלקית באגף המערבי של קבוצת ארמיות דון, ויצר איום חמור על עורפה של קבוצת הארמיות. ב-19 בדצמבר הגיעו כוחותיו של הות לקו נהר מישקובה, מרחק קצר מכיס סטלינגרד, אך המשך התקדמותם נבלם על ידי כוחות העתודה הסובייטיים. מאנשטיין ניסה לשכנע את פיקוד הארמייה השישית לפרוץ החוצה מטבעת הכיתור הסובייטית ולחבור לכוח החילוץ, אולם מפקד הארמייה פרידריך פאולוס סירב לפעול ללא אישור מהיטלר, אישור שהאחרון סירב לתת. ב-23 בדצמבר 1942 הורה מאנשטיין על ביטול המבצע ועל נסיגת כוחו של הות לקו נהר אקסאי. למחרת פתחו הכוחות הסובייטיים במתקפת נגד עזה, ואילצו את הות לסגת במהירות לעמדות המוצא שלו.
הכוחות הלוחמים > הכוח הגרמני

מאנשטיין החליט להטיל את משימת החילוץ של הכוחות, שכותרו בכיס סטלינגרד, על ארמיית הפאנצר הרביעית בפיקודו של הרמן הות. מכיוון שקורפוס הפאנצר ה-48 (דיוויזיות הפאנצר ה-11 וה-22) רותק למקומו על ידי המתקפה הסובייטית באזור נהר צ'יר התחתון, הוא הסתמך בעיקר על קורפוס הפאנצר ה-57 בפיקודו של פרידריך קירכנר, שהועבר תחת פיקודו מחזית הקווקז. הקורפוס כלל שלוש דיוויזיות פאנצר: דיוויזיית הפאנצר ה-6 (ארהרד ראוס), שהגיעה זה עתה מעתודת ה־OKW במערב אירופה, וכללה כ-200 טנקים ותותחי סער, דיוויזיית הפאנצר ה-23 (ניקולאוס פון פורמן) ודיוויזיית הפאנצר ה-17 (פון זנגר), מקבוצת ארמיות מרכז. אולם האחרונה, שכללה רק כ-30 טנקים מבצעיים, עוכבה בפקודת היטלר באזור מילארובו, כדי שתשמש עתודה ניידת מאחרי החזית, שהוחזקה על ידי הארמייה השמינית האיטלקית, ולכן לא יכלה להשתתף בשלבים הראשונים של מבצע החילוץ של הארמייה השישית. כתוצאה מכך, קורפוס הפאנצר ה-57 פתח את המתקפה שלו עם שתי דיווזיות פאנצר בלבד, שכללו 232 טנקים ותותחי סער. גדוד הפאנצר הכבד ה-503, שהיה מצויד בטנקים כבדים חדשים מדגם טיגר, ונועד להשתתף במבצע החילוץ, הגיע מאוחר מדי מכדי לקחת בו חלק. הכוח הגרמני התוקף כלל גם שתי דיוויזיות שדה של הלופטוואפה, שהורכבו ברובן מחיילים חסרי ניסיון קרבי, ולא היו מצוידות כראוי בארטילריה ובתותחי נ"ט.
בנוסף לכוחות הגרמנים השתתפה במבצע החילוץ גם הארמייה הרומנית הרביעית, בפיקודו של קונסטנטין קריסטסקו, שנועדה להגן על האגפים של הכוח הגרמני. הארמייה הרביעית כללה את הקורפוס השישי (דיוויזיות חי"ר ה-1, ה-2, ה-4, ה-18 וה-20), ואת הקורפוס השביעי. האחרון כלל במקור שתי דיוויזיות פרשים (ה-5 וה-8), אולם הן ספגו אבדות כבדות במבצע אורנוס, ולכן אוחדו במסגרת חדשה, שנקראה "קבוצת הפרשים פופסקו". מאנשטיין קיווה שהארמייה הגרמנית השישית בפיקודו של פרידריך פאולוס תפתח במתקפה משלה, ותנסה לפרוץ החוצה מטבעת הכיתור הסובייטית, כאשר כוח החילוץ יגיע למרחק קצר ממנה, ובכך תתרום את חלקה להצלחת מבצע החילוץ.
הכוחות הלוחמים > הכוח הסובייטי

לקראת מבצע אורנוס, נפרסו באזור סטלינגרד עשר ארמיות סובייטיות, בנוסף לארמייה ה-62 שלחמה בתוך העיר. חזית סטלינגרד, תוגברה בלמעלה מ-111,000 חיילים, 420 טנקים ו-556 תותחים, שחצו את נהר הוולגה בתוך פרק זמן של שלושה שבועות. אולם, הכוחות הסובייטיים בגזרה הדרומית של טבעת הכיתור החיצונית של "כיס סטלינגרד" היו חלשים יחסית. מול כוחותיו של הות ניצבה רק הארמייה ה-51 הסובייטית, אשר כללה רק ארבע דיוויזיות חי"ר, בריגדת טנקים וקורפוס פרשים, שמנו כ-34 אלף חיילים ו-77 טנקים, ולא היוותה יריב של ממש לקורפוס הפאנצר ה-57 המתוגבר. דרומית-מזרחית לעמדותיה של הארמייה ה-51 הוצבה הארמייה ה-28, שהגנה על התפר בין הכוחות הסובייטיים באזור סטלינגרד לבין הכוחות באזור הקווקז. היא כללה 44,000 חיילים, 40 טנקים ו-707 תותחים ומרגמות, אולם הסיוע שיכלה להגיש לארמייה ה-51 היה מועט.
מהלך הקרב > המתקפה הגרמנית

ב-12 בדצמבר 1942 נתן הות פקודה לכוחות ארמיית הפאנצר הרביעית לנוע לכיוון צפון-מזרח אל הכוחות המכותרים בסטלינגרד. המתקפה הפתיעה את הפיקוד הסובייטי, שלא ציפה שמאנשטיין יצא למתקפה בשלב מוקדם כל כך, לפני השלמת ריכוז כוחות העתודה הגרמניים. הגרמנים נעו עד 50 ק"מ ביום, והתקדמותם הייתה כה מהירה עד שבמספר הזדמנויות הם לכדו יחידות ארטילריה סובייטיות בשלמותן, לפני שהאחרונים הספיקו להשתמש בהן נגדם. כבר ביום המתקפה הראשון הגיעו דיוויזיות הפאנצר ה-6 וה-23 להישגים גדולים ואיימו על עורפה של הארמייה ה-51 הסובייטית. עד סוף היום התמוטטה דיוויזיית הרובאים הסובייטית ה-302, וקורפוס הפרשים הסובייטי, שהיה מותש משבועות של לחימה רצופה, לא הצליח להציב התנגדות רצינית למתקפה הגרמנית. עם זאת, גם הגרמנים ספגו אבדות ניכרות, במיוחד בקרב יחידות דיוויזיית הפאנצר ה-23.
פיקוד חזית סטלינגרד הגיב במהירות לאיום החדש שיצרה המתקפה הגרמנית, ושלח שני קורפוסים ממונעים (ה-4 וה-13) מעתודת החזית ומארמיית ההלם החמישית לתגבר את הארמייה ה-51. מול התנגדות סובייטית קלה, הגיעו הגרמנים לנהר אקסאי יסאולובסקי והצליחו להקים ראש גשר בגדה הצפונית של הנהר. אולם ב-13 בדצמבר החלו כוחות העתודה הסובייטיים להנחית שורת התקפות על ראש הגשר הגרמני, והצליחו לבלום את ההתקדמות הגרמנית. ברמה שסביב הכפר ורחניה קומסקי התפתח קרב שריון קשה, ואף על פי שספגו אבדות כבדות, הצליחו כוחות השריון הסובייטיים למנוע מהגרמנים לכבוש את הכפר, והדפו אותם חזרה אל האקסאי יסאולובסקי. עם זאת, הגרמנים לא התייאשו, והקרב סביב ורחניה קומסקי נמשך שלושה ימים. בסופו של דבר, תודות לסיוע אווירי, הצליחו הגרמנים להדוף את הסובייטים אל הנהר מישקובה. הקרב על ורחניה קומסקי היה קשה במיוחד עבור הדיוויזיה השישית הגרמנית, שיצאה להפוגה לאחר הקרב כדי לשפץ את כלי הרכב שלה.
מהלך הקרב > מתקפת הנגד הסובייטית

המתקפה הגרמנית גרמה לפיקוד הסובייטי לשקול מחדש את תוכניותיו האסטרטגיות ולשנות אותן בהתאם. אלכסנדר ואסילבסקי, נציג הסטאבקה באזור סטלינגרד, הפציר בסטלין לשלוח במהירות תגבורות לחזית סטלינגרד מכוחות העתודה שהוכנו לקראת המבצע לחיסול כיס סטלינגרד ("מבצע טבעת"). ב-13 בדצמבר קיבל סטלין את בקשתם של אנדריי יריומנקו, מפקד חזית סטלינגרד, ושל ואסילבסקי, ואישר את העברת ארמיית המשמר השנייה בפיקוד רודיון מלינובסקי, תחת פיקוד חזית סטלינגרד, החל מה-15 בחודש, כדי לבלום את מאמץ החילוץ הגרמני. ואסילבסקי מונה לפקד על כלל הכוחות הסובייטיים שנועדו לבלום את המתקפה הגרמנית ולמנוע חבירה של כוח החילוץ עם הארמייה השישית בכיס סטלינגרד.
ארמיית המשמר השנייה הוקמה רק ב-23 באוקטובר של אותה שנה, וכללה כ-90 אלף חיילים רעננים. הארמייה עברה מרחק של למעלה מ-180 ק"מ מהגדה המזרחית של הוולגה בתנאי מזג אוויר קשים כדי להגיע ליעדה, והגעתה התעכבה למשך מספר ימים קריטיים. מבצע סטורן נדחה, והוחלט על גרסה מצומצמת יותר שלו, שכללה רק 3 ארמיות. מטרת המבצע המעודכן הייתה: למוטט את האגף השמאלי של קבוצת ארמיות דון ולהתקדם דרומה במטרה לאיים על עורפו של ריכוז הכוחות הגרמני באזור הצ'יר התחתון ולאלץ את מאנשטיין לנטוש את ניסיון החילוץ של הארמייה השישית. תאריך המבצע נדחה ל-16 בדצמבר. במקביל, פתחו הקורפוס הממוכן ה-4 וקורפוס הטנקים ה-13 בסדרת התקפות חדשה על ראש הגשר הגרמני, במטרה לעכב את הגרמנים עד הגעתה של ארמיית המשמר השנייה.
ב-16 בדצמבר פתחו הסובייטים במבצע סטורן קטן. ארמיות המשמר הראשונה והשלישית יחד עם הארמייה השישית, פתחו בהתקדמות מהירה דרומה בכיוון מורוזובסק ומילארובו, תוך שהם משמידים בדרכם מצבורי אספקה גרמניים ומשתלטים על צומתי מסילות ברזל חיוניים. תוך מספר ימים הביסו הכוחות הסובייטיים את הארמייה השמינית האיטלקית (שאיבדה כמחצית מכוחה) ואת שרידי הארמייה הרומנית השלישית, והסבו אבדות כבדות לפלגת הארמייה הולידט. במקביל, נעו הכוחות הגרמניים אל נהר מישקובה, תוך שהם סופגים אבדות כבדות. הצלחת מבצע "סטורן קטן" העמידה את מאנשטיין בפני דילמה קשה - להמשיך במבצע סופת חורף, ולהסתכן בהתמוטטות קבוצת הארמיות שלו ובכיתור כוחותיו מעורפם, או להפסיק את ניסיון החילוץ של הות במרחק קצר מיעדו, ולהעביר את כוחותיו מערבה כדי לסייע בבלימת המתקפה הסובייטית ובייצוב החזית הגרמנית. בשלב ראשון, נטש מאנשטיין את תוכניתו לצרף את קורפוס הפאנצר ה-48 להתקפה של הות ולתקוף מאזור ניז'ני צ'ירסקאיה מזרחה, והורה לקורפוס לנטוש את עמדותיו על נהר צ'יר ולנוע במהירות מערבה, כדי לבלום את פריצת הכוחות הניידים הסובייטיים דרומה. ב-18 בדצמבר ביקש מאנשטיין מהיטלר שהארמייה השישית תפתח במתקפה, אולם היטלר סירב.
מהלך הקרב > התמוטטות המתקפה הגרמנית

ב-18 בדצמבר חודשה המתקפה הגרמנית לאחר שכוחו של הות תוגבר בדיוויזיית הפאנצר ה-17, שכללה רק 30 טנקים. ההתקפה לא הביאה בתחילה פירות מרובים, והגרמנים השיגו יעדים מעטים מאוד. ב-19 בדצמבר פתחו הגרמנים בהתקפה על הבסיס האחרון של הסובייטים בוורחניה קומסקי, ועוד לפני שהושלם כיתורו של זה, נעה הדיוויזיה ה-17, בלי לחכות לפקודה, לעבר ניש-קומסקי בתקווה לכבוש את הכפר ואף להקים ראש גשר מעבר לנהר מישקובה. לאחר מאות גיחות של צי האוויר הרביעי, הצליחו הגרמנים להשתלט על העמדות על נהר מישקובה, ואף להקים ראש גשר מעבר לו. עם זאת, ארמיית המשמר השנייה, בסיוע כוחות מארמיית ההלם החמישית הצליחה לעצור את המתקפה הגרמנית, כ-50 ק"מ בלבד מכוחות הארמייה השישית בסטלינגרד.
ב-19 בדצמבר שלח מאנשטיין את קצין המודיעין של קבוצת ארמיות דון, מיור אייסמן (Eismann), אל מפקדת הארמייה השישית, כדי להורות לפאולוס להתכונן לביצוע "מבצע דונרשלג" (הלמות רעם), שם הקוד שניתן לפריצה החוצה של כוחות הארמייה דרך טבעת הכיתור הסובייטית, במטרה לחבור לכוח החילוץ של הות. פאולוס לא התרשם, אולם הסכים עם אייסמן שהפתרון הטוב ביותר העומד לרשותו הוא פריצה החוצה. בניגוד לו, ראש המטה של הארמייה השישית, גנרל-לוטננט ארתור שמיט (שהיה נאצי קנאי), התנגד לביצוע פריצה החוצה בניגוד להוראה של היטלר, וטען שהפתרון הטוב ביותר הוא שקבוצת ארמיות דון תפרוץ את טבעת הכיתור, ותזרים עוד אספקה לארמייה השישית. פאולוס חזר בו מדעתו, והוא ושמיט העלו תירוצים שונים מדוע לא ניתן לבצע את מבצע דונרשלג. בתחילה הם טענו שיידרשו מספר ימים כדי להכין את מבצע הפריצה החוצה, ולאחר מכן טענו שהמבצע בלתי אפשרי עקב מצבם הפיזי הירוד של הגייסות והמחסור בדלק. נראה שהסיבה העיקרית להתנגדותם של פאולוס ושמיט לפריצה החוצה מכיס סטלינגרד הייתה, שמהלך כזה היה מנוגד לפקודה המפורשת של היטלר להמשיך להחזיק בסטלינגרד בכל מחיר. מאנשטיין מצדו, לא העז לתת פקודה חד משמעית לפאולוס לבצע פריצה החוצה מטבעת הכיתור, מבלי שקיבל אישור לכך מהיטלר ומהפיקוד הגרמני העליון.
במשך היומיים הבאים ניסה מאנשטיין ללא הצלחה לקבל אישור מהיטלר לפינוי כיס סטלינגרד. בינתיים ספגו כוחותיו של הות אבדות כבדות בלחימה סביב ראש הגשר שלהם מצפון לנהר מישקובה, ומצבה של קבוצת הארמיות דון הידרדר במהירות נוכח המשך התקדמות הכוחות הניידים הסובייטיים לאזורי העורף שלה. ב-23 בדצמבר הורה מאנשטיין לדיוויזיה השישית לסיים את המתקפה, ולהתחיל לסגת אל נהר אקסאי מתוך כוונה להתפרס באזור נהר הצ'יר הדרומי כדי לתגבר את קורפוס הפאנצר ה-48. למחרת פתחו הארמייה ה-51 וארמיית המשמר השנייה, שתוגברו עד שכללו כ-150 אלף חיילים ו-630 טנקים, במתקפת נגד מדרום לסטלינגרד. המתקפה הסובייטית העיקרית הונחתה על הכוחות הרומניים, שהגנו על שני האגפים של קורפוס הפאנצר ה-57, גרמה להם אבדות כבדות ואילצה את כוחותיו של הות לסגת במהירות בחזרה לעמדות המוצא שלהם כדי להינצל מכיתור. ב-29 בדצמבר פינו שארית כוחות הציר גם את קוטלניקובו ונסוגו לעבר נהר סאל. כישלון מבצע החילוץ של הות, ביחד עם הצלחת מבצע "סטורן קטן", שאילץ את מאנשטיין להתרכז במאמץ למנוע מהכוחות הסובייטיים לסגור את פתחת רוסטוב, חרצו למעשה את גורל הארמייה השישית הנצורה בסטלינגרד.
תוצאות

חוקרים רבים מאשימים את היטלר בהשמדת הכוחות הגרמניים שכותרו בכיס סטלינגרד בגלל סירובו העקשני לאשר פריצה החוצה של כוחותיו של פאולוס. אולם קשה להעריך מה היו התוצאות של ניסיון פריצה של הכוחות המכותרים, שסבלו בשלב זה מתת תזונה ומחסור חמור בדלק לטנקים ולכלי הרכב הממונעים, מול כוחות סובייטיים רעננים ועדיפים. יש חוקרים הסבורים שמבצע כזה היה חסר סיכוי בכל מקרה, והיה גורם להשמדת כוחותיו של פאולוס בערבה הפתוחה באזור סטלינגרד. מאנשטיין עצמו טען, כי אלמלא רותקו רוב הכוחות הסובייטיים באזור סטלינגרד למצור על הכוחות הנצורים ב"כיס סטלינגרד", הם היו יכולים לגרום להתמוטטות מהירה של כל החזית הגרמנית בחזית הדרום, ולכיתור הכוחות הגרמניים באזור הקווקז. הכוחות שעמדו לרשותו של מאנשטיין היו חלשים מכדי לבלום מתקפה סובייטית בקנה מידה גדול, ולכן קורבנה של הארמייה השישית לא היה לשווא.
לאחר שנכשל ניסיון החילוץ הגרמני, היה הסטאבקה חופשי להמשיך במאמציו להחריב את כוחות הציר בכיס סטלינגרד, במסגרת "מבצע קולטסו". עד מהרה החלה לאזול האספקה לכוחות הגרמניים המכותרים, וחלקם ניזונו מבשר סוסים. עד סוף שנת 1942 הגיע המרחק בין הארמייה השישית לבין הכוחות הגרמניים החיצוניים ללמעלה מ-65 ק"מ, ורוב המוצבים הגרמניים באזור היו חלשים מאוד. ב-10 בינואר 1943 נפתח מבצע קולטסו, ותוך שבוע כבשו הכוחות הסובייטיים את החצי המערבי של הכיס, כולל שדה התעופה פיטומניק. רוב היחידות הגרמניות התגוננו בעוז ונלחמו עד הסוף, תוך שהן מסבות אבדות כבדות לכוחות התוקפים, ורק כמה אלפי חיילים נפלו בשבי. הכוחות הסובייטיים המשיכו לדחוק את שרידי הארמייה השישית מערבה אל חורבות סטלינגרד. לקראת סוף ינואר החלה ההתגוננות הגרמנית הנואשת להתמוטט, וב-2 בפברואר נכנעו אחרוני הגרמנים בסטלינגרד.
היטלר הורה על פירוק קבוצת ארמיות דון, ומינה את מאנשטיין למפקד קבוצת ארמיות דרום. פלגת הארמייה הולידט פורקה גם היא, ושמה שונה ל"הארמייה השישית" החדשה.
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור, "סטלינגרד", תל אביב: הוצאת יבנה, 2000.
פרידולין פון זנגר אטרלין, "ללא תקווה וללא פחד", הוצאת מערכות, 1973.
אלן קלארק, "מבצע ברברוסה", תל אביב: הוצאת מערכות, 1979.
אלכסנדר ורט, "רוסיה במלחמה 1941 - 1945", תל אביב: הוצאת מערכות, 1968.
אנטוני ביוור, "מלחמת העולם השנייה", הוצאת ידיעות אחרונות, 2014.
אנדרו רוברטס, "סערת המלחמה", הוצאת דביר, 2011.
מקס הייסטינגס, "נפתחו שערי הגיהנום", הוצאת מודן, 2015.
Erickson, John (1983). "The Road to Berlin: Stalin's War with Germany". New Haven, Connecticut: Yale University Press.
Raus, Erhard (2002). "Panzers on the Eastern Front: General Erhard Raus and his Panzer Divisions in Russia 1941–1945". Mechanicsburg, PA: Military Book Club.
הערות שוליים

↑  Erickson, p. 23
↑  Erickson, p. 4
↑  במסגרת הורמאכט, "פלגת ארמייה" (Armeeabteilung) הייתה יחידה צבאית מאולתרת, בדרך כלל בסדר כוחות של ארמייה מוקטנת, שהוקמה לצורך ביצוע משימות אד הוק
↑  Erickson, p. 8
↑  Erickson, p. 9
↑  Erickson, p. 7-8
↑  Erickson, p. 10
↑  Erickson, p. 10-11
↑  אנטוני ביוור, סטלינגרד (הוצאת יבנה, 2000), עמ' 248
↑  פון זנגר, עמ' 19.
↑  .Raus, p. 128
↑  .Raus, pp. 128–129
↑  .Raus, p. 147
↑  .Raus, pp. 147-149
↑  .Raus, pp. 147-158
↑  .Raus, pp. 158-159
↑  .Erickson, p. 13-14
↑  Erickson, p. 14-15
↑  פון זנגר, עמ' 18-19.
↑  על לחימת הכוחות הגרמניים ראו: פון זנגר, עמ' 22-26.
↑  פון זנגר, עמ' 26-27.
↑  ביוור, סטלינגרד, עמ' 245-252.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1250350
אודם, זהב ומלכיט

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  הנרי סקוט טיוק 
 תאריך יצירה:  1902 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  159 ס"מ 
 גובה:  117 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  635 (גלריית האמנות גילדהול) 
 מיקום:  גלריית האמנות גילדהול
 
רובי, זהב ומלכיט (באנגלית: Ruby, Gold and Malachite) הוא ציור שמן על בד מאת האמן הבריטי הנרי סקוט טיוק. הציור מתאר שישה נערים בסירה ומסביבה, רוחצים בים. היצירה צוירה בקרבת פלאמות', קורנוול והוצגה בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1902, לצד שני ציורים נוספים של טיוק, "המרוץ הביתה" ("The Run Home") ו"דיוקן אלפרד דה פאס" ("Portrait of Alfred de Pass"). הציור נחשב לאחד מיצירותיו הגדולות והמפורסמות של טיוק.
גודלו של הציור 117 סנטימטרים על 159 סנטימטרים. הוא נרכש על ידי תאגיד העיר לונדון ומוצג בגלריית האמנות גילדהול.
הנרי סקוט טיוק, "כחול של אוגוסט" ("August_Blue") (1893–1894; גלריית טייט, לונדון.
רקע

הנרי סקוט טיוק נולד בעיר יורק בשנת 1858, אך משפחתו עברה לפאלמות' כבר בשנה שלאחר מכן, מתוך תקווה שאקלימו המתון של מחוז קורנוול ישפר את מצבו הבריאותי של אביו, הרופא דניאל האק טיוק, שסבל משחפת. טיוק הפגין כישרון אמנותי כבר בילדותו, ולמד בבית הספר סלייד לאמנות בלונדון בין השנים 1874–1879, ולאחר מכן בפריז בשנים 1881–1883, וכן נסע לאיטליה. בשנת 1883 חזר להתגורר בפאלמות' (אנ') שבקורנוול, והוא מזוהה בדרך כלל עם אסכולת ניולין. רבות מיצירותיו מתמקדות בנערים או צעירים, לעיתים קרובות כשהם נמצאים בקרבת הים או בתוכו, לרוב בעירום, אך בדרך כלל בתנוחות שבהן איבריהם המוצנעים נותרים מחוץ לשדה הראייה כמו ביצירה מים בוהקים, יצירה של טיוק משנת 1910.
תיאור הציור

היצירה מתארת שישה נערים בחוף ניופורת' הסמוך לפאלמות' ביום קיץ, כשהם נמצאים בתוך סירת חתירה ומסביבה, בסמוך לקו החוף. הציור אינו כולל קו אופק, מה שמעניק לחלל הפתוח תחושה אינטימית וסגורה יותר. ארבע מתוך הדמויות מתוארות בעירום: אחת שוחה בפינה השמאלית העליונה, שנייה נחה על הסלעים בפינה השמאלית התחתונה, שלישית הולכת במים ואוחזת בסירה בפינה הימנית התחתונה, ורביעית יושבת על דופן הסירה במרכז. שני הנערים האחרים לבושים: האחד עומד בירכתי הסירה ולבוש במכנסיים לבנים תוך שהוא אוחז במשוט, והשני יושב בתוכה, חובש כובע לבן ולבוש במכנסיים לבנים ובחולצה אדומה בולטת.
לציור משמעויות רבות וניתן לפרש אותו באופנים שונים: כהאדרת הגוף הגברי האתלטי; כהתבוננות בתמימות ובטהרה של נעורים נטולי מודעות עצמית בסביבה טבעית; כדימוי של אידיליה כפרית אבודה; כהצגת בניהם של האימפריה הבריטית; או, על רקע מלחמת הבורים, כביטוי לתענוגות החיים וכביקורת משתמעת על המיליטריזציה של הנוער. חוקרים רבים מציינים את היכרותו של טיוק עם התנועה האוראנית ומזהים ביצירתו מטען הומוארוטי.
שם הציור, "אודם, זהב ומלכיט" – המתייחס לגוני האדום (אודם), הצהוב (זהב) והירוק (מלכיט) השולטים ביצירה – עשוי להדהד מאמר מאת ג'ון אדינגטון סימונדס, ואף לשוב אל שורות הפתיחה של השיר "הטללית" (The Sundew) מאת אלג'רנון סווינברן, שפורסם בשנת 1866: "צמח ביצות קטן, ירקרק-צהבהב, // ועקוץ בשפתו באדום ענוג". השיר מתאר מפגש אוהבים בשטח ביצתי, הנצפה על ידי צמח הטללית. יצירה זו של סווינברן שימשה השראה לציורו של טיוק "כחול של אוגוסט" משנת 1894, ושם הציור נגזר משורות הסיום של השיר.
טיוק השתמש בכמה מדוגמניו הקבועים לצורך יצירה זו, בהם האחים ריצ'רד וג'ורג'י פוראקר, ברט וייט, הארי קליב וצ'ארלי מיטשל (1885–1957), המופיע בכמי שנמצא במנוחה על הסלעים בפינה השמאלית התחתונה. מיטשל שימש כספן הפרטי של טיוק במשך 30 שנה, ובצוואתו הוריש לו טיוק 1,000 ליש"ט.
קבלה וביקורת

באותה תקופה, תיאורים של נערים עירומים מחוץ להקשר קלאסי לא התקבלו לרוב בעין יפה, למעט חריגים בולטים של דימויי רחצה – דוגמה ידועה נוספת היא הציור "חורי השחייה" (The Swimming Hole", 1883–1885") מאת תומאס איקינס. טיוק נבחר כחבר נספח באקדמיה המלכותית בשנת 1900, והפך לחבר מן המניין בשנת 1914. יצירותיו זכו לפופולריות רבה עד תום מלחמת העולם הראשונה, ששמה קץ לתקופה המוזהבת של אנגליה הוויקטוריאנית המאוחרת והאדוארדית. לאחר המלחמה דעכה ההתעניינות ביצירתו, וטיוק הלך לעולמו בשנת 1929. בשנות ה-70 של המאה ה-20 גילו את יצירתו מחדש חובבי אמנות הומוסקסואלים מוצהרים, והיא שבה להיות פופולרית.
ראו גם

צעיר עירום יושב על שפת הים
פרט מתוך "אודם, זהב ומלכיט", עם צ'רלי מיטשל כדוגמן.
קבוצת מתרחצים (חום הצהריים)

קבוצת מתרחצים (חום הצהריים) (באנגלית: Bathing Group (Noonday Heat)) הוא ציור בצבעי מים מאת האמן הבריטי הנרי סקוט טיוק, שנוצר בשנת 1911. הציור נחשב לגרסה בעירום של ציור השמן "חום הצהריים" משנת 1902, והוא מציג שני נערים מתרחצים. בתחילה, סברו כי הציור נוצר בשנת 1911, אך בבדיקה מאוחרת יותר התגלו מתחת לשכבות הצבע הספרות "1921", מה שמעורר דיון בנוגע לתאריך היצירה המדויק. היצירה נמכרה לאספן האמנות לאונרד גורדון דיוק, שהיה מקורב לטיוק לאחר מלחמת העולם הראשונה. הציור עבר בין אספנים שונים ונחשב לדוגמה ייחודית לעבודתו של טיוק, המתמקדת בנושאי נעורים, אור וטבע. קבוצת מתרחצים (חום הצהריים) הוא דוגמה ייחודית לעבודתו של הנרי סקוט טיוק, המשקפת את נושאי הרחצה והנעורים שאפיינו את יצירתו. הקשר ההדוק בין הציור לגרסת השמן המקורית "חום הצהריים" חושף תהליך עבודה ממושך והיבטים צורניים שהשתנו עם הזמן.
רקע ויצירה

הציור "קבוצת מתרחצים (חום הצהריים)" מוזכר ברשומותיו של טיוק תחת השם "Bathing Group (R982)". בתחילה, הוא תוארך לשנת 1911, אך בבדיקה מעמיקה התגלו הספרות "1921" מתחת לשכבות הצבע, דבר שמעלה את האפשרות כי היצירה הושלמה רק כעשור מאוחר יותר. הציור מציג שני נערים רוחצים בעירום, בדומה לקומפוזיציה של "חום הצהריים", יצירה גדולה שנוצרה כמעט עשור קודם לכן. הציור המקורי מ-1902 התבסס על שני דוגמנים, ג'ורג'י פורקר וברט ווייט, והוא הוצג באגודה הפוליטכנית המלכותית של קורנוול ונמצא כיום באוסף גלריית פלמות'.
הקשר עם לאונרד דיוק

היצירה נמכרה לאספן האמנות לאונרד גורדון דיוק, שהיה אספן בריטי ידוע של רישומים וציורי מים. דיוק שירת כקצין בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפצע בקרב ונשבה על ידי הגרמנים. לאחר המלחמה עבד במשרד החינוך הבריטי והתפרסם כאספן אמנות. הקשר בין טיוק לדיוק נוצר משום שלאחר המלחמה, דיוק היה בין הדיירים ששכרו את "Lyndon Lodge", בית הוריו של טיוק בהנוול, לונדון, בין השנים 1919–1922. דיירים נוספים כללו את רולנד אלסטון , ג'ק הון וברנרד מילינג, אשר הכירו את דיוק בעת שהיו שבויים במלחמה. מילינג אף היה מייסד "Squire Gallery" בלונדון, שהתמחתה בציורי מים ורישומים. בשנת 1922, לאחר מכירת הבית, דיוק ושאר הדיירים המשיכו לשמור על קשר עם טיוק ואף ביקרו אותו בפאלמות'. באותה שנה, הצייר סידני פרדריק מקלרי לומר רכש את "חום הצהריים", ודיוק ככל הנראה ראה את היצירה בסטודיו של טיוק ושכנע אותו לצייר גרסת צבעי מים בעירום.
השוואה בין היצירות

הציור קבוצת מתרחצים (חום הצהריים) משחזר את הקומפוזיציה של "חום הצהריים", אך בעירום מלא, דבר המעיד כי גרסת השמן המקורית הייתה גם היא בעירום בשלביה הראשונים. לפי יומניו של טיוק, הוא הוסיף בגדים (מכנסי דונגרי) לדמויות רק ב-9 בנובמבר 1902, חודשים לאחר תחילת העבודה על הציור.
הערות שוליים

1 2 3 4  Adrian Hume-Sayer, [https://www.christies.com/en/lot/lot-6336386 HENRY SCOTT TUKE, R.A., R.W.S. (1858-1929)
Bathing Group (Noonday Heat)], Christies
חום הצהריים