stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גנייזנו
היסטוריה

עדויות ליישוב במקום קיימות כבר מהתקופה הפלאוליתית. במאה ה-8 נוסד במקום יישוב סלאבי. ב-940 הפך המקום, שהיה מוקד פולחן פאגאני, לאחד ממבצרי שושלת פיאסט. המלך המוכתר הראשון של פולין, מיישקו הראשון העביר את בירתו מפוזנן לגנייזנו עם התנצרותו בסביבות שנת 1000 והיא הייתה בירתו של בנו, בולסלב הראשון. בשנת 997 הטמין בולסלב הראשון את שרידיו של אדלברט הקדוש (Adalbert) בקתדרלה של גנייזנו, שהפכה להיות המרכז הנוצרי המרכזי של פולין.
לדברי תיטמר ממרסבורג, במרץ 1000 בא אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לגנייזנו, על מנת לעלות לרגל לקברו של הקדוש ולחזק את שליטת האימפריה הרומית הקדושה בפולין והונגריה (במסגרת אותו מסע הכתיר את אישטוון הראשון, מלך הונגריה). הקיסר הכתיר את בולסלב לדוכס פולין כ"אח ושותף לאימפריה" (בלטינית: frater et cooperator Imperii). בנוסף, העלה את הדיוקסיה של גנייזנו לדרגת ארכיבישופות והכפיף לה את בישופויות קרקוב, ורוצלב ופומרניה. אירוע זה, הקרוי קונגרס גנייזנו(אנ') מהווה את ההכרה הראשונה בקיומה של ישות פולנית עצמאית.
ב-1025 הכתיר בולסלב את עצמו למלך בקתדרלה של גנייזנו ולאחר מותו באותה שנה הוכתר באותו מקום בנו, מיישקו השני למברט. כיבוש העיר על ידי הבוהמים ב-1038 דחק את החצר המלכותית לקרקוב, שהפכה לבירת פולין. הקתדרלה נותרה מקום הכתרה והמלך בולסלאב השני (הנדיב) הוכתר בה ב-1076. גם המלכים פשמיסל השני וואצלב השני הוכתרו בגנייזנו ב-1295 ו-1300, בהתאמה.
גנייזנו קיבלה כתב זכויות של עיר ב-1239 ושימשה מאז בירת מזרח פרובינציית פולין גדול. בשנת 1331 נהרסה העיר עקב פלישת האבירים הטבטונים וסבלה התדרדרות והרס מתמשך במסגרת מלחמות פולין-שוודיה במאות ה-17 וה-18. גנייזנו שוקמה לקראת סוף המאה ה-18 וב-1768 הפכה לבירת וויוודת גנייזנו. 25 שנה לאחר מכן, במסגרת החלוקה השלישית של פולין, סופחה הוויוודה לממלכת פרוסיה. במסגרת מרד קושצ'ושקו שחרר יאן הנריק דומברובסקי את העיר ב-1794 ובנובמבר 1806 הגיע דומברובסקי יחד עם צבא נפוליאון בונפרטה לגנייזנו, שסופחה לדוכסות ורשה. לאחר קונגרס וינה (1815) עברה העיר לידי הדוכסות הגדולה של פוזנן שהפכה לפרובינציית פוזנן של הקיסרות הגרמנית. בחוזה ורסאי (1919) שבה העיר לפולין. ב-11 בספטמבר 1939 נכבשה העיר על ידי הוורמכט ובנובמבר אותה שנה סופחה לגרמניה הנאצית במסגרת האזור המנהלי ורתגאו. ב-21 בינואר 1945 שוחררה העיר על ידי הצבא האדום והושבה לשלטון פולין.
יהודי גנייזנו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  חסר מידע על הפרעות ביהודי גניזן בימי הביניים, ופרטים ומקורות על גורלם בתקופת השואה.
האזכור הראשון בכתובים לקיום יהודים בפולין הוא מעיירה זו.
האגדה מספרת שכבר בשנת 893 הגיעה משלחת של סוחרים יהודים מגרמניה לגנייזנו על מנת לבקש מלֶסְטֶק, דוכס פולין, רשות להתיישב בארצו. על דלתות הברונזה של הקתדרלה של גנייזנו, המתוארכות למחצית השנייה של המאה ה-12, מצוי התיאור האמנותי הראשון של יהודים בפולין, שם הם מופיעים כסוחרי עבדים. השרידים הראשונים לקהילה יהודית במקום היו מן המאה ה-13, אז חכרו יהודים את המטבעה המלכותית במקום. העדות הכתובה הראשונה לקהילה יהודית בעיר הייתה מצויה במסמך משנת 1458.
ועד ארבע ארצות - הנהגת היהודים במזרח אירופה, נהג להתכנס בעת "יריד גניזן", יריד מסחרי גדול שנערך שם פעמיים בשנה, בסתיו באלול ובאביב באייר, ויריד זה שימש אף כמציין זמן חוקי בהחלטותיהם.
על גט של ילידת העיירה נרשמו דרכים אחדות בה כתבו את שם העיר בעברית: ...'צירל בת אהרן המכונה זעליג בגניזדן דמיתקרי׳ גניזכץ - מתא (כלומר: עיר) דיתבא על יְאֹר כילידלא ועל יאר שווענטא ועל מי מעיינות'.
בשנת 1267 יצאו מידי גווידו, החשמן של גניזן - אז בירת פולין, הוראות לנוצרים נגד היהודים ובהן חידוש האיסור לקניית בשר מיהודים וההוראה ליהודים לחבוש את כובע היהודים המחודד עם הכדור בראשו.
על פי נתוני גביית מיסים הייתה הקהילה היהודית במקום אחת הגדולות בפולין. אליעזר אשכנזי, רבה של פוזנא, חנך במקום ב-1582 את בית הכנסת החדש.
לדעת חוקרים בשנות מלחמת שלושים השנה, הגיעו ליריד בגניזן יהודים רבים, מהם שנשארו בעיירה ורבים אחרים שהתיישבו לראשונה בפולין, שפתחה את דלתותיה בפניהם.
גם קהילת גנייזנו סבלה מפרעות ת"ח-ת"ט (1648). הקהילה התאוששה לאחר מכן וקיבלה זכויות מידי המלך יאן השני קז'ימייז'. בית כנסת חדש הוקם ב-1680. יהודי העיר הואשמו בשתי עלילות דם, ב-1722 וב-1738.
החזן הראשון של קהילת אמשטרדם בהולנד, היה מגניזן.
ב-1847 נחנך בעיר בית כנסת גדול ומפואר. בשנת 1857, כאשר העיר הייתה שייכת לקיסרות הגרמנית, מנתה האוכלוסייה היהודית 1,600 נפש והיוותה 27% מהאוכלוסייה הכללית בעיר. ב-1871 צנחה האוכלוסייה היהודית ל-1,400 נפש, 14.5% מהאוכלוסייה הכללית, עקב מעבר חופשי לערי גרמניה לצורכי פרנסה, רכישת השכלה והגירה לארצות הברית.
האוכלוסייה היהודית בעיר נעלמה כמעט כליל לאחר החזרתה לפולין לאחר מלחמת העולם הראשונה ושוב צנחה מ-395 נפשות בשנת 1921 ל-150 ב-1939.
בין מלחמות העולם הייתה בעיר ישיבה אליה הגיעו תלמידים ממקומות מרוחקים. לאחר השואה אחד מתלמידים אלו, הרב ד"ר עקיבא ברוך פוזנר, כתב ספר זיכרון לקהילה יהודית זו בשם "לקורות יהודי גניזן".
יהודי גנייזנו > שואת יהודי גנייזנו וחורבן הקהילה

כאמור אוכלוסייתה היהודית של העיר נידלדלה כשכבשו הגרמנים את העיר. בר"ח כסליו (ל' בחשוון) ת"ש (12 בנובמבר 1939) ניתנה הוראתו של וילהלם קופ, קצין ס"ס וראש המשטרה בחבל וורטגאו, לגרש את כל יהודי גנייזנו לגבולות הגנרל-גוברן כלומר פולין הכבושה.
יהודים מעטים הצליחו לברוח לפני הכיבוש ותוך כדי שליטת הגרמנים במקום. יהודי העיירה הובלו לגטו ראדום וגטו פיוטרקוב טריבונלסקי. בראש חודש טבת ת"ש (13 בדצמבר 1939) הובלו 65 יהודים כנראה אחרוני יהודי קהילת גניזן, לגטו פיוטרקוב טריבונלסקי. בית הכנסת נשדד ובית הקברות נהרס בידי הגרמנים ותושבים מקומיים. הקהילה לא שוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה ולא נותרו יהודים בעיר זו.
בין רבני העיירה היו הרב חנוך מגניזן, מחבר ויכוח יוסף והשבטים, ומנותני ההסכמות החשובים בתקופתו.
יהודי גנייזנו > רבני העיר וסופריה

רבה של העיירה מעט לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה היה הרב יואל הלפרין.
רבה האחרון של העיירה היה הרב משה יעקבזון (נינו של רבי משה בן יעקב מהמבורג).
ספר חשוב מאת הרב יעקב בן נפתלי מגניזן - בן העיירה, הוא נחלת יעקב - מליצות ובו רשומים קינות קדומים על חורבן קהילות יהודיות בגזרות ת"ח ות"ט. לספר הסכמות שכתבו רבני העיירה ובהן גם תיאור קצר של מצב הקהילה באותה תקופה. בספר זה נמצאת גם קינה על חורבן קהילת נמירוב שנכתבה בידי בן העיירה. מחבר הספר נחלת יעקב - מליצות, נאלץ לעזב את עירו בעת פרעות חמלניצקי, וארבע שנים אחריהן התקבל כרב באמסטרדם, והוציא את ספרו. שנתיים אחר כך נשלח לרומא כנציג היהודים לגבי עלילת דם מול האפיפיור אינוצנטוס העשירי, אך לכשהגיע נודע שהאפיפיור מת.
ערים תאומות

הערים התאומות של גנייזנו הן:
איטליה אנאני, איטליה
הונגריה אסטרגום, הונגריה
שוודיה פלקנברג, שוודיה
צרפת סן-מלו, צרפת
רוסיה סרגייב פוסאד, רוסיה
גרמניה שפייר, גרמניה
ליטא רדווילישקיס, ליטא
אוקראינה אומן, אוקראינה
הולנד וינדאם, הולנד
לקריאה נוספת

עק"ב פוזנר, לקורות קהִלת גניזן, ירושלים: ארז, תשי"ח.
הערות שוליים

1 2  היסטוריה של הקהילה היהודית בגנייזנו באתר השטעטל הווירטואלי (באנגלית).
↑  פולין: פרקים בתולדות יהודי מזרח אירופה ותרבותם כרכים ב'-ג' עמוד 142 (הוצאת האוניברסיטה הפתוחה)
↑  על ועד ארבע ארצות הרב צ'צ'יק. ישורון חלק ט"ז, אלול תשס"ה
↑  מקורות לתולדות החינוך שמחה אסף, כרך ד', עמוד נ"ט (אתר 'שלום חברים' - קהילה יהודית אורתודוקסית מודרנית בניו יורק)
↑  דיון על גיטין מהעיירה היהודית 'גניזין' בספר מזכרת גיטין מפוזנא. מצוטט ב'סדר גיטין' אסופת פענוח כתבי יד בנושא, יצחק הרשקוביץ, הוצאת קהת.
↑  אוכלוסיית היהודים בימי הביניים עמוד 298 (אנגלית, ספרי גוגל)
↑  על הגעת היהודים לפולין המעיין המתגבר - קציר פירות השטעטל, חצקל קלפפשיץ, עמוד 34 (אנגלית, אתר ספרי גוגל)
1 2 3  http://www.yivoencyclopedia.org/article.aspx/Gniezno
↑  החזן מגניזן מחקר על תולדות יהודי אמשטרדם, בידי בלומנדל הנס. (כרטסת הספרייה הלאומית)
↑  על לימודיו בעיירה בהספד לרב עקיבא פוזנר (אתר כתבים עבריים)
↑  יהודי פיטריקוב טריבונלסקי באתר קישורי קהילה (אנגלית)
↑  גנייזנו באתר הספרייה היהודית המקוונת (אנגלית)
↑  על הרב חנוך מגניזין בספר כנסת ישראל (אתר כתבים עבריים)
↑  ויכוח יוסף והשבטים ספרו של הרב חנוך הניך בן אברהם מגניזן
↑  תשובת הרב יואל הלפרין מ'גניזען' נשתמר בדיון הלכתי בספר דרשות גבר"י
↑  הספר נחלת יעקב - מליצות (מהדורה קדומה, מודפסת בכתב רש"י, סרוקה באתר אוצר החכמה)
↑  ברשימת הספרות היהודית 'אוצר ספרים' (וילנה תר"ם) מספר 339: קינה על הריגת יהודי נעמרוב לר' אפרים בן יוסף חעלמא (חלם - חלמנו) מגניזען
↑  על רבי יעקב בן נפתלי, הסופר (כלומר: סופר סת"ם) מגניזן, הספר היהודי במאה השבע עשרה, מרווין י' הלר (אנגלית, אתר ספרי גוגל)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562179105171  PLWABN: 9810580172705606  BnF: cb119520309 (data)  GND: 4093630-2  LCCN: n81056597  MusicBrainz: d84b0fb8-f971-40bc-a6a7-bc8f54d09b8a  NKC: ge193137  VIAF: 234160645   WorldCat (עם VIAF): 234160645 
יהודים כסוחרי עבדים, בתחריט מהמאה הי"ב שעל דלתות קתדרלת גנייזנו (משמאל, שני עבדים נוצרים כפותים בידיהם, לצידם, על פי מצנפותיהם המחודדות, שני סוחרי עבדים יהודיים)
האספן (סרט, 1965)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  The Collector 
 בימוי:  ויליאם ויילר 
 הופק בידי:  ג'אד קינברג, ג'ון קון
 תסריט:  טרי סאות'רן, John Kohn, סטנלי מאן 
 עריכה:  דייוויד הוקינס, רוברט סווינק
 שחקנים ראשיים:  טרנס סטמפ סמנתה אגר
 מוזיקה:  מוריס ז'אר
 צילום:  רוברט קרסקר, רוברט סורטיס 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  20 במאי 1965
 משך הקרנה:  119 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מותחן פשע, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  אנגליה 
 הכנסות:  3,500,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
האספן (באנגלית: The Collector) הוא סרט מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 1965 בבימויו של ויליאם ויילר, עם טרנס סטמפ וסמנתה אגר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר "האספן" של ג'ון פאולס (1963).
תקציר העלילה

פרדריק קלג (טרנס סטמפ) הוא פקיד בנק מתוסכל וסובל מתסביך נחיתות. הוא אנטמולוג חובב ואספן פרפרים כפייתי. פקידי הבנק לועגים לו עד שהוא זוכה בסכום גבוה בהימורי ספורט. הוא רוכש לו בית עתיק בסביבה כפרית עם מרתף, מעביר לשם את אוסף הפרפרים שלו ומצייד אותו לקראת מזימת חטיפה.
הוא מסתובב בלונדון ועוקב אחרי סטודנטית יפהפייה לציור בשם מירנדה גריי (סמנתה אגר). הוא יודע שאף פעם אינו יכול לגרום שתתאהב בו ומחליט לחטוף אותה. הוא מצליח לחטוף אותה באמצע היום בעזרת הרדמה בכלורופורם ונועל אותה במרתף. מירנדה חושבת שנחטפה בגלל כופר אבל הוא מרגיע אותה ואמר שתשהה במקום ארבעה שבועות ותלמד להכיר אותו ולהתאהב בו. לאחר ניסיון בריחה שכשל היא מחליטה לשתף פעולה. פרדריק מביא אותה לבית ומראה לה את אוסף הפרפרים שלו והיא נתקפת חרדה ומטיחה בו שהיא למעשה גם פרפר באוסף שלו.
לאחר ארבעה שבועות הוא מביא אותה שוב לביתו ומכין לה ארוחת פרידה. לאחר שמתברר לה שהוא אינו מתכוון לשחרר אותה היא מנסה לברוח והוא תופס אותה בכוח ומרדים אותה שוב בכלורופורם. היא נרדמת והוא נשכב צמוד אליה אבל לא שוכב איתה.
כשהיא מתעוררת, הוא מוביל אותה כפותה למרתף בגשם שוטף. בדרך היא מוצאת את חפירה ופוגעת בראשו. הוא נופל שטוף דם אך מצליח לגבור עליה, ולהכניסה למרתף. הוא נוסע לבית חולים וחוזר כעבור שלושה ימים אך מוצא אותה מתה לאחר שלקתה בדלקת ריאות. הוא קובר אותה ליד הבית ויוצא שוב ללונדון לחטוף בחורה שיש לה פחות דרישות.
תקציר העלילה > פרסים

סמנתה אגר זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה ובפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ויליאם ויילר היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה.
טרנס סטמפ זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט זכה גם בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
וילי בלאונט

וילי בלאונט (באנגלית: Willie Blount‏; 18 באפריל 1768 – 10 בספטמבר 1835) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל טנסי השלישי בין השנים 1809 ל-1815. מאמציו של בלאונט לגייס כספים וחיילים במהלך מלחמת 1812 זיכו את טנסי בכינוי, "מדינת מתנדבים". הוא היה אחיו למחצה הצעיר של מושל הטריטוריה הדרום-מערבית, ויליאם בלאונט. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

וילי (מבוטא "ויילי") נולד ב-18 באפריל 1768 בבלאונט הול במחוז ברטי בפרובינציית קרוליינה הצפונית, לג'ייקוב בלאונט ולאשתו השנייה, האנה סלטר בלאונט. הוא למד בקולג' של ניו ג'רזי (פרינסטון המודרנית) ובקינג'ס קולג' (קולומביה המודרנית). הוא קרא משפטים עם השופט ג'ון סיטגריבס בניו ברן, צפון קרוליינה, בשנות ה-80 של המאה ה-18, והתקבל ללשכת עורכי הדין בקרוליינה הצפונית.
בשנת 1790, אחיו של וילי, ויליאם, מונה למושל הטריטוריה הדרום-מערבית החדשה, ווילי ליווה אותו לטריטוריה החדשה כדי לשמש כמזכירו הפרטי. כאשר טנסי התקבלה כמדינה ב-1796, בית המחוקקים של המדינה מינה את וילי בלאונט לבית המשפט העליון למשפט ולשוויון (בית המשפט העליון של המדינה באותה תקופה), אם כי הוא דחה את המינוי או התפטר לפני שהוציא חוות דעת כלשהן.
לאחר מותו של ויליאם בלאונט בשנת 1800, וילי בלאונט לקח אחריות על כלכלת המשפחה, וגילה במהירות שהשקעות הקרקע המסוכנות של אחיו הותירו את המשפחה בחובות עמוקים. בשנת 1802, הוא עבר למחוז מונטגומרי, טנסי, שם הקים מטע גדול, והחל בהדרגה לשקם את ענייניה הכספיים של המשפחה. הוא ייצג את מחוז מונטגומרי בבית הנבחרים של טנסי מ-1807 עד 1809.
ביוגרפיה > מושל טנסי

ב-1809, בלאונט התמודד על תפקיד המושל נגד הסנאטור לשעבר ואיש הגבול של ארצות הברית, ויליאם קוק (המושל המכהן ג'ון סווייר, היה מוגבל לתקופת כהונה). שינויי אוכלוסייה החלו להעדיף את טנסי התיכונה ומערב טנסי על פני ביתו של קוק במזרח טנסי, ובלאונט ניצח בבחירות, 13,686 קולות מול 8,435. הוא נבחר מחדש ללא התנגדות ב-1811 וב-1813.
כמו קודמיו, סווייר וארצ'יבלד רואן, חלק ניכר מתפקיד המושל של בלאונט הוקדש להתמודדות עם סכסוכים בין אינדיאנים ומתיישבים לבנים. הוא ביקש בהתמדה לרכוש אדמות מהצ'רוקי והצ'יקסאו, וניסה לדכא את פעילותם של צ'וקטאו וקריק עוינים. בתחילת כהונתו, הוא הציע במכתב לשר המלחמה ויליאם יוסטיס להעביר את הצ'ירוקי לאדמות ממערב לנהר המיסיסיפי, מעשה שבוצע שני עשורים מאוחר יותר על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון. הוא האשים גם את השבטים הצפוניים בכך שעודדו את בני קריק להתנכל למתיישבים לבנים, ובשלב מסוים ביקש מיוסטיס לשלוח חיילים לנתק את התקשורת בין השבטים הצפוניים והדרומיים.
במהלך כהונתו של בלאונט, טנסי חולקה לחמישה מחוזות שיפוטיים. הוא חתם על צעדים נגד זיוף, וחוקק חקיקה ליישוב תביעות קרקע סותרות מתקופת טנסי לפני הקמת המדינה. בלאונט גם חיפש שיפורי ניווט, פיקח על השלמת מסלול הכביש של קמברלנד (המחבר את נאשוויל לנוקסוויל), וקרא לנתיב מים שניתן לשייט מטנסי למוביל, אלבמה.
במהלך כהונתו השנייה והשלישית, בלאונט היה תפוס במלחמת 1812. במהלך החודשים הראשונים של המלחמה, הוא נאבק בחוסר תקשורת עם מחלקת המלחמה כשהמתין לאישור להורות למיליציה (בהנהגת אנדרו ג'קסון חסר סבלנות הולכת וגוברת) דרומה לניו אורלינס. לאחר הטבח בפורט מימס ב-1813, קריאה לנשק שפרסם בלונט נענתה על ידי 3,500 מתנדבים. אלה חולקו לשתי דיוויזיות בראשות ג'קסון וג'ון קוק, והורו דרומה לדכא את שבטי קריק העוינים. בלאונט הצליח לגייס למעלה מ-300,000 דולר עבור המשלחת, סכום כסף מדהים לאותה תקופה. המספר המפתיע של המתנדבים זיכה את טנסי בכינוי, "מדינת מתנדבים".
בסוף מלחמת 1812, בלאונט היה בשיא הפופולריות שלו. ההיסטוריון JGM Ramsey כתב, "הפופולריות של ווילי בקרב ההמונים זכתה לשוויון רק לעיתים רחוקות." בשנת 1815, מגבלות כהונה חוקתיות מנעו ממנו לבקש כהונה רביעית ברציפות.
ביוגרפיה > אחרית חייו

בשנת 1827, בלאונט התמודד על המושל מול חבר הקונגרס סם יוסטון וחבר הקונגרס לשעבר ניוטון קנון (המושל המכהן, ויליאם קרול, היה מוגבל לתקופת כהונה), אך הגיע למקום השלישי הרחוק, וזכה רק ב-1,784 קולות מול 44,243 ליוסטון ו-32,929 לקנון. ב-1834, בלאונט ייצג את מחוז מונטגומרי בוועידה החוקתית של המדינה, אשר ניסחה מסמך חדש שיחליף את המסמך שהיה בתוקף מאז שהמדינה התקבלה ב-1796, ושיש לו קווי דמיון רבים לחוקת 1870 שעדיין בתוקף. אחד ההבדלים העיקריים בין חוקת 1834 לקודמתה היה סמכויות גדולות בהרבה שהוענקו לרשות המבצעת מאשר במסמך הקודם.
בלאונט מת בנאשוויל, טנסי ב-10 בספטמבר 1835, ונקבר בבית הקברות גרינווד בקלארקסוויל. בשנת 1878 הציבה המדינה אנדרטה גדולה על קברו.
משפחה ומורשת

בלאונט התחתן עם לוסינדה בייקר ב-1802. נולדו להם שתי בנות, אלייזה אן בלאונט ולוסינדה בלאנט.
בלאונט היה אחיו למחצה הצעיר של ויליאם בלאונט, חתום על חוקת ארצות הברית ומושל הטריטוריה הדרום-מערבית. אח למחצה אחר, תומאס בלאונט, היה חבר קונגרס מקרוליינה הצפונית, ואחיין, ויליאם גריינג'ר בלאונט, ייצג את המחוז השני של טנסי בקונגרס בין השנים 1815–1819. וילי בלאונט היה סבא רבא של היל מקאליסטר, ששימש כמושל טנסי בשנות ה-30.
בשנת 1803 פרסם בלאונט ספר לימוד בבית הספר, A Catechetical Exposition of the Constitution of the State of Tennessee, אשר הודפס על ידי עורך עיתון בנוקסוויל, ג'ורג' רולסטון. מאוחר יותר תכנן בלאונט לכתוב היסטוריה מקיפה של המדינה, אך עבודה זו מעולם לא הושלמה.
מחוז בלאנט, אלבמה, נקרא על שמו של וילי בלאונט על סיועו במהלך מלחמת קריק.
הערות שוליים

↑  Our Campaigns - Candidate - Willie Blount, www.ourcampaigns.com
↑  "Tennessee Governor Willie Blount". National Governors Association. נבדק ב-19 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Profile for Blount County, Alabama, AL". ePodunk. נבדק ב-19 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1200684923  ISNI: 0000 0000 3825 8083  LCCN: n98009970  SNAC: w6bk1pgq  VIAF: 38684468   WorldCat (עם VIAF): 38684468
וולנובאחה

וולנובאחה (אוקראינית: Волнова́ха, רוסית: Волнова́ха) היא עיירה באוקראינה המשמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז וולנובאחה, אחד מ-33 מחוזות המשנה של מחוז דונצק במזרח אוקראינה. תחנת הרכבת של העיירה מהווה מרכז תחבורתי חשוב עבור קו הרכבת היבשתי היחיד המקשר בין רוסיה לקרים, המתחבר גם לעיר מריופול.
לפני הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, אוכלוסיית העיירה מנתה 21,166 תושבים.
במהלך הפלישה, שהתפתחה בהמשך למלחמת אוקראינה-רוסיה, חלקים ניכרים מהעיירה נחרבו וניזוקו קשות, ובמספר דיווחים העיירה כולה תוארה כהרוסה. ב-12 במרץ 2022, מושל מחוז דונצק פבלו קירילנקו הצהיר כי העיירה נהרסה כליל בעקבות הלחימה.
היסטוריה > מלחמת העולם ה-2

במהלך מלחמת העולם השנייה התקיימו באזור וולנובאחה קרבות משמעותיים בין הוורמאכט לכוחות הצבא האדום, במהלך החודשים אוגוסט וספטמבר 1943. לאחר תום הקרבות, מספר יחידות סובייטיות זכו לתוארי כבוד הודות לעמידתם כנגד הפולשים.
היסטוריה > הסכסוך האוקראיני-רוסי (2014 ואילך)

בתאריך 13 בינואר 2015, לאחר פרוץ המלחמה בדונבאס, נהרגו 12 אזרחים ו-18 נפצעו במהלך תקיפה של אוטובוס נוסעים במחסום בבוחאס, עיירה צפונית-מזרחית לוולנובאחה. אנדרטה לזכר ההרוגים בפיגוע נחנכה במקום ב-13 בינואר 2017.
לאחר תחילתה של הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, כוחות רוסים פתחו בהפצצות שטח על אזור וולנובאחה, לרבות אזורים בהם מתגוררת אוכלוסייה אזרחית. טקטיקה זו תואמת את השיטות בהן השתמשה רוסיה בעבר על מטרות אזרחיות בסוריה, והובילו למשבר הומניטרי חריף בוולנובאחה, ולהרס כמעט מלא של העיירה בתחילת חודש מרץ, כאשר כ-90% מהבניינים בה ניזוקו או נהרסו. התושבים ששרדו נותקו ממזון, מים וחשמל, וגופות שלא נקברו התפזרו ברחובות העיירה.
ב-11 במרץ, רוסיה טענה כי כוחות הרפובליקה העממית של דונצק כבשו את וולנובאחה.
ב-12 במרץ, פבלו קירילנקו, מושל מחוז דונצק, הצהיר כי העיירה נהרסה לחלוטין ולמעשה חדלה להתקיים, אך הלחימה נמשכה שם כדי למנוע מהכוחות הרוסים להמשיך ולהתקדם. Euronews דיווחה כי חלק ניכר מהעיירה הושמד לחלוטין במהלך הקרבות.
דמוגרפיה

העיירה מנתה 24,647 תושבים בשנת 2001. 52.9% מהאוכלוסייה הם ממוצא אוקראיני אתני, כאשר הרוסים מהווים 24.2% מהאוכלוסייה, 20% הם ממוצא יווני ו-0.7% הם ממוצא בלארוסי.
גלריה

אנדרטת שחרור מלחמת העולם השנייה
אנדרטת ואסילי צ'פאייב
תחנת הרכבת וולנובאחה
הערות שוליים

↑  "Ukraine: UN expert says war against multi-ethnic population must stop, calls for protection of all minorities". OHCHR (באנגלית). 16 במרץ 2022. ארכיון מ-26 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Diana Hodali, Mariupol and Volnovakha: Besieged cities appeal for help, Deutsche Welle (March 5, 2022).
↑  העיירה שנחרבה, המשוריינים הרוסיים שהושמדו: כך זה נראה, באתר ynet, 14 במרץ 2022
↑  "Eastern Ukrainian town of Volnovakha destroyed after Russia invasion, local governor says". Reuters (באנגלית בריטית). 2022-03-12.
↑  Information Bulletin (באנגלית). Embassy of the USSR. 1943.
1 2  Loza, Dmitri? Fedorovich (1998-01-01). Fighting for the Soviet Motherland: Recollections from the Eastern Front Hero of the Soviet Union (באנגלית). U of Nebraska Press. ISBN 978-0-8032-2929-7.
↑  Stalin, Joseph (1984). 1941-1944 (באנגלית). Red Star Press.
↑  "Ten killed, 13 injured after shell hits bus at roadblock near Volnovakha – regional administration". Interfax-Ukraine. 13 בינואר 2015. נבדק ב-13 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Shell hits bus in eastern Ukraine, 10 killed: regional spokesman". Reuters. 13 בינואר 2015. נבדק ב-13 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ten killed, 13 injured after shell hits bus at roadblock near Volnovakha". Kyiv Post. 13 בינואר 2015. נבדק ב-13 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Monument to bus passengers killed in Grad attack unveiled in Volnovakha. PHOTOS". Censor.net. 2017-01-14. נבדק ב-2017-01-14. A monument to 12 bus passengers killed in a Grad attack on Jan. 13, 2015 has been inaugurated in Volnovakha.
↑  יותר מ-4,300 מפגינים נעצרו היום ברוסיה במחאות נגד המלחמה, באתר כלכליסט, 6 במרץ 2022
↑  Yaroslav Trofimov, Ukraine, Russia Agreement on Evacuating Mariupol Civilians Collapses, Wall Street Journal (March 5, 2022).
1 2  Emma Graham-Harrison & Isobel Koshiw, '90% of houses are damaged': Russia's Syria-honed tactics lay waste Ukraine towns, The Guardian (March 4, 2022).
↑  "Russian invasion update: Volnovakha town on verge of humanitarian catastrophe". www.ukrinform.net. נבדק ב-2022-03-01.
↑  "Head of Donetsk Regional State Administration: Volnovakha almost destroyed". Interfax-Ukraine. נבדק ב-2022-03-01.
↑  Michelle Bachelet (2022-03-03). "Ukraine: High Commissioner cites "new and dangerous" threats to human rights". Office of the United Nations High Commissioner for Human Rights.
↑  Graham-Harrison, Emma (6 במרץ 2022). "'Nowhere to go and nowhere to go back to': Life under fire in Ukraine". The Guardian. נבדק ב-6 במרץ 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Russian-backed separatists capture Ukraine's Volnovakha - RIA". Reuters (באנגלית). 2022-03-11. נבדק ב-2022-03-11.
↑  "Eastern Ukrainian town of Volnovakha destroyed after Russia invasion, local governor says". Reuters. 12 במרץ 2022. נבדק ב-13 במרץ 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Richard Spencer (13 במרץ 2022). "Putin wipes out entire Ukrainian city of Volnovakha". The Times. נבדק ב-13 במרץ 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Heavy fighting leaves much of Volnovakha in ruins". Euronews. Associated Press. 12 במרץ 2022. נבדק ב-13 במרץ 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Archive.ph".
מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים

| --- | --- |

 סוג:  מצעד הגאווה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  ירושלים 
 
מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים הוא מצעד גאווה המתקיים בעיר ירושלים החל משנת 2002, במתכונת של מצעד ברחובות העיר. המצעדים נערכים ביוזמת ובארגון "הבית הפתוח".
המצעד בירושלים נושא אופי של צעדת מחאה, ונעדר את האלמנטים ההופכים את מצעד הגאווה בתל אביב לקרנבל. אין בו משאיות עם רקדנים ואף לא מושמעת בו מוזיקה קצבית. אף על פי שלא מונהג קוד לבוש רשמי במצעד, מרבית הצועדים לאורך השנים נמנעים מלבוש חשוף או מיני. כמות המשתתפים במצעדים גדלה וקטנה חליפות, בהתאם לנסיבות ולמתח סביב המצעד והוא נע בין 3,000 ל-6,000 משתתפים. בשנים 2016–2019, לאחר רצח שירה בנקי, אף הגיע מספרם ל-25,000 אלף איש. בשנת 2023 השתתפו במצעד 30 אלף איש.
בשני אירועים, במצעד ב-2005 ובמצעד ב-2015, דקר הישראלי ישי שליסל צועדים בסכין. באירוע הראשון, פצע שלושה מהצועדים ובאירוע השני (שאירע זמן קצר לאחר שחרורו ממאסר) רצח את שירה בנקי, נערה בת 15, ופצע חמישה צועדים.
היסטוריה > 2002–2004

החל משנת 2002 ובמשך שלוש שנים ברציפות הוביל הבית הפתוח את מצעד הגאווה בירושלים שצעד במרכז העיר. במצעדים השתתפו אלפים אחדים של צועדים, והם עברו בשקט יחסי.
בשנת 2002 הפיק את הפנינג הגאווה מושיקו משה. מיכל אמדורסקי הייתה האומנית המוכרת היחידה שהסכימה לבוא ולהתנדב להופיע. כמו כן הופיעו מלכות הדראג הירושלמיות דיווה די, טלולה בונט, ליידי די, קיארה דופלה.
היסטוריה > 2005

לקראת המצעד הרביעי בשנת 2005 התעצמה מחאת הציבור החרדי על קיום המצעד בירושלים. בעיצומו של המצעד, פרץ לתוך קהל הצועדים ישי שליסל. שליסל, ישראלי חרדי, ניסה לרצוח צועדים בדקירות סכין. הוא פצע בדקירות סכין שלושה מהצועדים, ונעצר בכח על ידי מספר שוטרים שאבטחו את המצעד. שליסל הורשע בפברואר 2006 בפגיעה בשלושת הקורבנות, בניסיון לרצח אחד מהם, בפציעה בנסיבות מחמירות של השנייה ובחבלה בכוונה מחמירה של השלישי, ונידון ל-12 שנות מאסר, ולתשלום פיצוי כספי בסכום כולל של 280,000 ש"ח.
בגזר דינו כתבו השופטים כי:
לאחר מכן בערעור לבית המשפט העליון הומר הסעיף של פציעה בנסיבות מחמירות לעבירה של רשלנות ובעקבות זאת שונה גזר הדין ל-10 שנות מאסר. בחקירה טען המפגע כי "בא לרצוח בשליחות ה'". זמן קצר לאחר מעצרו התגרש שליסל, לבקשת אשתו. במהלך מאסרו אושפז בשנת 2009 למשך כחודש וחצי לאחר שאובחן כסובל ממצב פסיכוטי פרנואידי.
באירועי הגאווה בשנים העוקבות, בעקבות איומים של גורמים קיצוניים, ובעקבות ניסיון הרצח בשנת 2005, הקצתה המשטרה אלפי שוטרים על מנת להגן על המשתתפים באירועי הגאווה.