stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קנת

ערך זה עוסק בעיר בתקופת המקרא. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מפת הדקאפוליס
קְנָת הייתה עיר באזור הבשן המזרחי בתקופת המקרא, המשנה והתלמוד.
בספר במדבר מסופר כי בתקופת ההתנחלות נכבשה על ידי בני שבט מנשה, ובראשם נֹבח, אשר קרא לה על שמו:
”וַיִּתֵּן מֹשֶׁה אֶת הַגִּלְעָד לְמָכִיר בֶּן מְנַשֶּׁה וַיֵּשֶׁב בָּהּ:  וְיָאִיר בֶּן מְנַשֶּׁה הָלַךְ וַיִּלְכֹּד אֶת חַוֹּתֵיהֶם וַיִּקְרָא אֶתְהֶן חַוֹּת יָאִיר: וְנֹבַח הָלַךְ וַיִּלְכֹּד אֶת קְנָת וְאֶת בְּנֹתֶיהָ וַיִּקְרָא לָה נֹבַח בִּשְׁמוֹ.”
בספר דברי הימים מסופר כי היא הייתה בידי בני שבט יהודה, אולם אחר כך נכבשה על ידי הארמים במערכה צבאית:
”בְּנֵי יְהוּדָה עֵר וְאוֹנָן וְשֵׁלָה ... וְתָמָר כַּלָּתוֹ יָלְדָה לּוֹ אֶת פֶּרֶץ וְאֶת זָרַח כָּל בְּנֵי יְהוּדָה חֲמִשָּׁה:  בְּנֵי פֶרֶץ חֶצְרוֹן וְחָמוּל: ... וְאַחַר בָּא חֶצְרוֹן אֶל בַּת מָכִיר אֲבִי גִלְעָד וְהוּא לְקָחָהּ וְהוּא בֶּן שִׁשִּׁים שָׁנָה וַתֵּלֶד לוֹ אֶת שְׂגוּב: וּשְׂגוּב הוֹלִיד אֶת יָאִיר וַיְהִי לוֹ עֶשְׂרִים וְשָׁלוֹשׁ עָרִים בְּאֶרֶץ הַגִּלְעָד: וַיִּקַּח גְּשׁוּר וַאֲרָם אֶת חַוֹּת יָאִיר מֵאִתָּם אֶת קְנָת וְאֶת בְּנֹתֶיהָ שִׁשִּׁים עִיר כָּל אֵלֶּה בְּנֵי מָכִיר אֲבִי גִלְעָד.”
בתקופת שיבת ציון הייתה קנת בגבולם המזרחי של השבים.
בתקופה ההלניסטית והרומית

בתקופה ההלניסטית הייתה קנת, שנקראה קנתה או קנטה, אחת מערי הדקאפוליס
בתקופה הרומית התנהלה בקנת עיר גדולה.
יוסף בן-מתתיהו הזכיר את סביבות העיר כזירת קרבות בין כוחותיו של המלך הורדוס לבין הערבים.
במאה ה-20 הציעו חוקרים לזהות את קנת בכפר הדרוזי קַנַואת.
לקריאה נוספת

הערך: קְנָת, לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 790.
הערך: קנת, אנציקלופדיה מקראית, כרך ז, 1976. עמ' 204–205.
יוחנן אהרוני, אטלס כרטא לתקופת המקרא, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974.
הערות שוליים

↑  ספר במדבר, פרק ל"ב, פסוקים מ'–מ"ב.
↑  ספר דברי הימים א', פרק ב', פסוקים ג'–כ"ג.
↑  ראו: ירושלמי, מסכת שביעית, ו, א.
↑  יוסף בן-מתתיהו, מלחמות היהודים, א, י"ט.
ארקוסוליום

ארקוסוליום חצוב בסלע
ארקוסוליום בכנסייה
אַרְקוֹסוֹליום (ברבים ארקוסוליה, בעברית קבר מִקְמָר, מלטינית Arcosolium) היא גומחה שתקרתה מקומרת, ששימשה לקבורה בתרבות ההלניסטית ותרבות רומא העתיקה.
בארץ ישראל

בארץ ישראל החל מאמצע המאה ה-3 לפנה"ס, השתנו מנהגי הקבורה בהשפעת התרבות ההלניסטית והחלו לקבור בקברי כוכים, בהם כוך לכל נפטר. כל כוך נסגר עם לוח אבן למשך כל התקופה שבמהלכה הבשר והשרירים התכלו, בערך כשנה. קברי כוכים הקדומים ביתר בארץ ישראל התגלו בעיר מרשה. שיטת קבורה זו הגיעה למרשה כנראה מאלכסנדריה, או מפניקיה, וגם יהודים התחילו לקבור בכוכים. עם הנפטר הניחו חפצים, וכלים שנטמאו.
יתרונות הכוכים היו: ניצול החלל הפנימי בצורה טובה יותר על ידי חפירת כוכים בניצב לקירות, והאפשרות לנצל את הכוכים פעם נוספת. את העצמות פינו ל"מאספה" (קבורה משנית), לחדר מסוים או לתא מסוים ובו עצמות כל מתי המשפחה, והשתמשו שוב בכוכים. בתקופה ההלניסטית בארץ ישראל התפתח המנהג של שימוש בגלוסקמאות לקבורה משנית. במקביל לקברי הכוכים נמצאו מערות עם קברי ארקוסוליה. נישה מעוגלת בתוך המערה עם משטח ישר בו חצובה שוקת עם המת מכוסה בלוחות ולאחר שנה היו מעבירים את העצמות לקבורה משנית. הלוח ששימש לסגירת הכוך נקרא "לוח סגירה". כדי להשתמש בגומחה שוב, פינו את העצמות, ונעשה שימוש חוזר בשוקת.
בארץ ישראל > ממצאי ארקוסוליום

ממצאי קברי ארקוסוליום התגלו ב:
"מערת יהושפט" - מערת קבורה הצמודה למצבת יד אבשלום בירושלים.
"קברי הסנהדרין" - בשכונת סנהדריה בירושלים נתגלו קברי כוכים מעוגלים.
"חורבת טבק" (שלמרגלות תל גודד) - בה נמצאו קברי כוכים מעוגלים, עם לוחות סגירה, וכן שברי כלים מזכוכית.
"קבר בית הורדוס" - שבגן בלומפילד ליד מלון המלך דוד.
"חורבת מדרס" - שבשפלה נמצאה מערת קבורה עם גולל עגול בתוך מסילה המשמש כסוגר למערת הקבורה.
"חקל דמא" - שדה קבורה בחלקו התחתון של גיא בן הינום, ליד מפגשו עם נחל קדרון, ובו מערכות הקבורה מסועפות ומפוארות ביותר ומיוחסות לתקופה ההרודיאנית. בדפנותיהן של רבות מהמערות חקוקים צלבים, עדות לשימוש במערות בתקופה הביזנטית ובימי הביניים. בתקופה הצלבנית נבנה באתר מבנה קמרונות ששימש כמבנה קבורה לצליינים נוצרים שנפטרו בעת שהותם בירושלים.
קבר ארקוסוליום ושני כוכים במערת קברי הסנהדרין
"מערת העמוד" בחורבת בורגין
בעולם הנוצרי

בעולם הנוצרי מוצאים ארקוסוליה תחילה בקטקומבות והחל מתקופת הרנסאנס כחלק ממבני כנסיות לאורך הקירות, בהם נקברו אנשים בעלי מעמד או חשיבות.
ארקוסוליום מהמאה ה-4 בקטקומבה של רומא
ארקוסוליום בכנסייה בספרד
ראו גם

גלוסקמה
הערות שוליים

↑  ד"ר נחום שגיב, התקופה הרומית-ביזנטית, ארכאולוגיה קלאסית ויהודית
צוג

צוּג (בגרמנית וברומאנש: Zug ‏האזנהקובץ:De-Zug.ogg‏Ⓘ‏ בצרפתית: Zoug, באיטלקית: Zugo) היא עיר הבירה של קנטון צוג שבמרכז שווייץ, ממוקמת כ-23 קילומטרים דרומית לציריך, ושוכנת לחופו המזרחי של אגם צוג למרגלות הרי צוגברג.
השפה הרשמית בצוג היא גרמנית שווייצרית, אולם השפה העיקרית המדוברת היא ניב מקומי של אלמאנית.
תולדות העיר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תולדות העיר > התקופה הפרהיסטורית

העדויות המוקדמות ביותר להתיישבות אנושית באזור נמצאו בגדה הצפונית של אגם צוג, והם תוארכו לכ-14,000 לפני הספירה. ארכאולוגים אף מצאו בחופי האגם שרידים של למעלה מארבעים בתי כלונסאות. החקלאים הראשונים התיישבו באזור בתקופה הנאוליתית, בין השנים 5,500-2,200 לפנה"ס.
שיאה של התיישבות זו הייתה בתקופה שבין השנים 3800-2450 לפנה"ס. עדויות לשימוש בקרקע נמצאו בעיירה הסמוכה; מנצינגן ובעמק אגריזי השכן. בנוסף, נתגלו ממצאים רבים מתקופת הברזל (850-50 לפנה"ס) ומהתקופה הקלטית (50 לפנה"ס).
החיים היהודיים

בצוג מתקיימת פעילות יהודית על ידי שלוחים של תנועת חב"ד. מרכז לימודים ממוקם במרכז העיר בסמיכות לתחנת הרכבת.
הערות שוליים

↑  The Zug Chabad Learning Center
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557272105171  BnF: cb12197064d (data)  GND: 4068063-0  HDS: 000797  ISNI: 0000 0004 0531 3970  LCCN: n50061062  MusicBrainz: cc42e606-7590-4cc3-bcab-ac494b740c62  NKC: ge663905  RERO: 02-A004002933  SUDOC: 085465593  VIAF: 248535407   WorldCat (עם VIAF): 248535407
כדורגלן השנה של אופ"א

| --- | --- |
 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  2011
 ארגון מפעיל:  אופ"א
 יבשת:  אירופה
 זוכה:  נורווגיה ארלינג האלנד
 הכי הרבה זכיות:  פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו (3 זכיות)
 אתר רשמי
 
כדורגלן השנה הרלינג הולנד
פרס כדורגלן השנה של אופ"א (באנגלית: UEFA Men's Player of the Year Award ובעבר UEFA Best Player in Europe Award), הוא תואר אישי בכדורגל הניתן לכדורגלן המשחק באחד ממועדוני הכדורגל באירופה, ונחשב לזה שהיה הטוב ביותר בעונת הכדורגל החולפת בליגות באירופה. הפרס נוצר על ידי אופ"א בשנת 2011, מתוך כוונה שיחליף את פרס ה"בלון ד'אור", שאוחד עם פרס כדורגלן השנה בעולם בשנת 2010 לכדי פרס יחיד, כדור הזהב של פיפ"א. פרס זה מהווה גם גרסה חדשה לפרס קודם שייסדה אופ"א (UEFA Club Footballer of the Year), שבו חולקו גם פרסים לפי עמדות השחקנים במגרש.
הזוכה הראשון בפרס החדש היה ליונל מסי, שגבר על חברו לקבוצה צ'אבי ועל כריסטיאנו רונאלדו. הזוכה הנוכחי הוא הכדורגלן הנורווגי ארלינג האלנד.
הצבעה

בדומה לפרס ה"בלון ד'אור", זהות הזוכה נקבעת על ידי עיתונאי ספורט מרחבי אירופה. בסיבוב הראשון, 53 עיתונאים המייצגים את התאחדויות הכדורגל השונות מרכיבים רשימה של שלושה כדורגלנים, שלפי דעתם ראויים לפרס, כשהשחקן הממוקם במקום הראשון מקבל 5 נקודות, השחקן במקום השני מקבל 3 נקודות, והשחקן במקום השלישי נקודה אחת. לאחר מכן, יש סיכום של סך הנקודות, ושלושת השחקנים בעלי מספר הנקודות הגבוה ביותר מעפילים לסיבוב הגמר. ההצבעה המכריעה נערכת במונקו בזמן טקס הגרלת משחקי ליגת האלופות של העונה הבאה, כשהעיתונאים מצביעים ישירות באמצעות מערכת אלקטרונית.
רשימת הזוכים

| שנה | מקום | שחקן | קבוצה | מס' נקודות סיבוב מכריע/מס' נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010/2011 | ראשון | ארגנטינה ליונל מסי | ספרד ברצלונה | 39 |
| 2010/2011 | שני | ספרד צ'אבי | ספרד ברצלונה | 11 |
| 2010/2011 | שלישי | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | ספרד ריאל מדריד | 3 |
| 2011/2012 | ראשון | ספרד אנדרס אינייסטה | ספרד ברצלונה | 19 |
| 2011/2012 | שני | ארגנטינה ליונל מסי | ספרד ברצלונה | 17 |
| 2011/2012 | שלישי | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | ספרד ריאל מדריד | 17 |
| 2012/2013 | ראשון | צרפת פרנק ריברי | גרמניה באיירן מינכן | 36 |
| 2012/2013 | שני | ארגנטינה ליונל מסי | ספרד ברצלונה | 14 |
| 2012/2013 | שלישי | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | ספרד ריאל מדריד | 3 |
| 2013/2014 | ראשון | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | ספרד ריאל מדריד | 27 |
| 2013/2014 | שני | גרמניה מנואל נוייר | גרמניה באיירן מינכן | 18 |
| 2013/2014 | שלישי | הולנד אריאן רובן | גרמניה באיירן מינכן | 9 |
| 2014/2015 | ראשון | ארגנטינה ליונל מסי | ספרד ברצלונה | 49 |
| 2014/2015 | שני | אורוגוואי לואיס סוארס | ספרד ברצלונה | 3 |
| 2014/2015 | שלישי | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | ספרד ריאל מדריד | 2 |
| 2015/2016 | ראשון | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | ספרד ריאל מדריד | 40 |
| 2015/2016 | שני | צרפת אנטואן גריזמן | ספרד אתלטיקו מדריד | 8 |
| 2015/2016 | שלישי | ויילס גארת' בייל | ספרד ריאל מדריד | 7 |
| 2016/2017 | ראשון | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | ספרד ריאל מדריד | 482 נק' |
| 2016/2017 | שני | ארגנטינה ליונל מסי | ספרד ברצלונה | 141 נק' |
| 2016/2017 | שלישי | איטליה ג'אנלואיג'י בופון | איטליה יובנטוס | 109 נק' |
| 2017/2018 | ראשון | קרואטיה לוקה מודריץ' | ספרד ריאל מדריד | 313 נק' |
| 2017/2018 | שני | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | ספרד ריאל מדריד | 223 נק' |
| 2017/2018 | שלישי | מצרים מוחמד סלאח | אנגליה ליברפול | 134 נק' |
| 2018/2019 | ראשון | הולנד וירג'יל ואן דייק | אנגליה ליברפול | 305 נק' |
| 2018/2019 | שני | ארגנטינה ליונל מסי | ספרד ברצלונה | 207 נק' |
| 2018/2019 | שלישי | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | איטליה יובנטוס | 74 נק' |
| 2019/2020 | ראשון | פולין רוברט לבנדובסקי | גרמניה באיירן מינכן | 477 נק' |
| 2019/2020 | שני | בלגיה קווין דה בראונה | אנגליה מנצ'סטר סיטי | 90 נק' |
| 2019/2020 | שלישי | גרמניה מנואל נוייר | גרמניה באיירן מינכן | 66 נק' |
| 2020/2021 | ראשון | איטליה ז'ורז'יניו | אנגליה צ'לסי | 175 נק' |
| 2020/2021 | שני | בלגיה קווין דה בראונה | אנגליה מנצ'סטר סיטי | 167 נק' |
| 2020/2021 | שלישי | צרפת אנגולו קאנטה | אנגליה צ'לסי | 160 נק' |
| 2021/2022 | ראשון | צרפת כרים בנזמה | ספרד ריאל מדריד | 523 נק' |
| 2021/2022 | שני | בלגיה קווין דה בראונה | אנגליה מנצ'סטר סיטי | 122 נק' |
| 2021/2022 | שלישי | בלגיה טיבו קורטואה | ספרד ריאל מדריד | 118 נק' |
| 2022/2023 | ראשון | נורווגיה ארלינג האלנד | אנגליה מנצ'סטר סיטי | 352 נק' |
| 2022/2023 | שני | ארגנטינה ליונל מסי | צרפת פריז סן-ז'רמן | 227 נק' |
| 2022/2023 | שלישי | בלגיה קווין דה בראונה | אנגליה מנצ'סטר סיטי | 225 נק' |
כדורגלנית השנה של אופ"א

החל משנת 2013 מחולק הפרס גם לכדורגלנית הטובה באירופה.
ראו גם

פרס נשיא אופ"א
מאמן השנה של אופ"א
The Best
כדורגלן השנה בעולם
כדור הזהב
כדור הזהב לנשים
הערות שוליים

↑  Uefa Launches Best Player In Europe Award, באתר גול, 18 ביולי 2011 (באנגלית)
1 2  UEFA Best Player in Europe Award launched, באתר אופ"א, 18 ביולי 2011 (באנגלית)
↑  UEFA Club Footballer of the Year, באתר אופ"א, 1 במאי 2011 (באנגלית)
↑  ליאונל מסי זכה בתואר שחקן העונה של אופ"א, באתר וואלה, 25 באוגוסט 2011
קרדיגיון

קרדיגיון (בוולשית: Ceredigion) הוא מחוז בויילס, לשעבר נקרא קרדיגנשייר (Cardiganshire). מן המאה החמישית ועד המאה ה-13 היה המקום ממלכת קרדיגיון שעל שמה קרוי. המחוז הוא בעל אוכלוסייה כפרית בעיקר וכולל 50 ק"מ חוף ים לאורכו של מפרץ קרדיגן ופנים-ארץ הררי.
במאה ה-18 וה-19 היה האזור מרכזי מבחינת מסחר ומכרות עופרת, כסף ואבץ. בנוסף, נשען האזור על כלכלת בקר לחלב. עם זאת, במהלך המאה ה-19 ומאה ה-20 הפכה כלכלת המחוז לרווחית פחות ואוכלוסייתו התדלדלה. תמיכה ממשלתית, תיירות ותמיכה בפנסיונרים שיבחרו במחוז להשתקעות לאחר פרישתם, שיפרו את מצב המחוז. בירת המחוז, אבריסטווית', היא עיר אוניברסיטאית, משכנה של הספרייה הלאומית של ויילס ומרכז תרבות ולשית. למעלה ממחצית תושבי המחוז דוברים ולשית.
היסטוריה

קיימות עדויות להתיישבות באזור מתקופת הברונזה. בתקופה הרומית נכלל האזור במסגרת פרובינקיית האורדוביקים והיה בעל חשיבות כאתר מכרות זהב. לאחר השלטון הרומי, במאה ה-5, הפך האזור לממלכת קרדיגיון (שעל שמה נקרא המחוז). לפי ההיסטוריון נניוס, מקים הממלכה היה קרדיג, בנו של קונד'ה. רודרי הגדול איחד במאה ה-9 את קרדיגיון עם ממלכת גוויניד'. ב-1282 כבש אדוארד הראשון, מלך אנגליה את ויילס, חילק אותה למחוזות ויצר את מחוז קרדיגנשייר.
במהלך ימי הביניים נודע האזור במלומדים שישבו במנזריו. במאה ה-18 הפך האזור למרכז מתודיסטי. העיר קרדיגן, בדרום המחוז, על גבול פמברוקשייר, הייתה בירתו והנמל החשוב ביותר של דרום ויילס. דרך הנמל יוצאו עופרת, כסף ואבץ שנכרו במחוז. בין 1790 ל-1860 היגרו ממנו לארצות הברית אלפי תושבים, דבר שגרם להתדלדלות אוכלוסייתו.
ב-1974 נקבע בחלוקה של ויילס שהאזור יהיה נפה מנהלית בשם הוולשי המקורי, קרדיגיון ובירתו באברארון (אנ'). ב-1986 הוא הוכרז כמחוז. ב-1996 נקבעה אברסטווית' כבירת המחוז.
גאוגרפיה

המחוז שוכן על שפת מפרץ קרדיגן במרכז ויילס ורובו כולל את הרי קמבריאן (אנ') שהפסגה הגבוהה בהם, פלינלימון (אנ'), מתנשאת לגובה של 752 מטרים מעל פני הים. בצפונו הוא גובל עם מחוז גוויניד' (אך אין כל דרך ראשית למעבר ביניהם בשל תוואי השטח), בדרום עם פמברוקשייר, במזרח עם פוויס ובדרום-מערב עם קרמרת'נשייר (הגבול בין המחוזות הוא הנהר הגדול ביותר הזורם באזור נהר טייפי (אנ')). שטח המחוז 1,795 קמ"ר ואוכלוסייתו מנתה (נכון ל-2010) 76,938 נפש, מה ההופך אותו למחוז השני הכי דליל באוכלוסייה בוויילס. עם זאת, זהו המחוז הצומח ביותר מבחינת אוכלוסייה בווילס. אוכלוסייתו גדלה ב-19.5% בין 1999 ל-2003.
הערות שוליים

↑  Peace and Religion
↑  Lloyd, Thomas; Orbach, Julian; Scourfield, Robert (2006). Carmarthenshire and Ceredigion. Yale University Press. pp. 2–3. ISBN 0-300-10179-1.
↑  מועצת המחוז
↑  Nienaber, Birte (2016). Globalization and Europe's Rural Regions. Routledge. pp. 76–83. ISBN 978-1-317-12709-3.
↑  Census shows Welsh language rise, 14 Febuary 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566983905171  GND: 4069856-7  LCCN: n97018592  MusicBrainz: c80e1519-df6f-4d12-9859-fdd1b1ad695f  VIAF: 158296428   WorldCat (עם VIAF): 158296428
החינוך העצמאי

ביקור בבית ספר חינוך העצמאי בקטמונים, במרכז התמונה נראים מנחם פרוש הרב זלמן סורוצקין הרב אליעזר יהודה פינקל ומשה פרוש
רבי אהרן קוטלר נואם בכנס של החינוך העצמאי.
החינוך העצמאי הוא ממערכות החינוך המרכזיות לחרדים בישראל. הוא מאגד בעיקר בתי ספר יסודיים לבנות במגזר החרדי, כמו רשת בית יעקב, ורשתות חינוך תורני לבנים המיועדות למגזר הדתי והמסורתי, כמו רשתות החינוך שובו ונתיבות משה. מסגרות חינוך המזוהות עם המפלגות החרדיות-אשכנזיות, אגודת ישראל ודגל התורה, פועלות במסגרתו.
השליטה והפיקוח של משרד החינוך על מסגרות החינוך העצמאי מצומצמים ביחס למסגרות הממלכתיות. מבחינת רשויות המדינה, בית ספר המשתייך לחינוך העצמאי מוגדר כמוסד לימודים "מוכר שאינו רשמי".
בשנת הלימודים ה'תשע"ה (2015) פעלו במסגרת החינוך העצמאי כ-240 בתי ספר שבהם למדו כ-90 אלף תלמידים. בשנת הלימודים תשפ"ב למדו בחינוך העצמאי 113,000 ילדים בכ-285 בתי ספר.
הקמת החינוך העצמאי

בתקופת המנדט, רוב מוסדות החינוך החרדיים היו בבעלות פרטית וקיבלו תמיכה מוגבלת מ'אגודת ישראל' העולמית. חוק חינוך ממלכתי, שנחקק בשנת 1953, איחד את הזרמים השונים שהתקיימו במערכת החינוך בישראל לשתי מסגרות: חינוך ממלכתי וחינוך ממלכתי דתי. מסגרות אלה נמצאות בניהולו ובפיקוחו של משרד החינוך. מחוץ למסגרת זו נותרו בתי הספר של אגודת ישראל שפעלו עד אז במסגרת "הזרם הרביעי". הם סירבו להשתלב במסגרות אלו מחשש שתיפגע עצמאותם וקיבלו בחוק מעמד מיוחד.
החינוך העצמאי הוקם על ידי מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, וחברי המועצה מונו לחברי הדירקטוריון שלו. הקמתו לוותה בהתנגדות, הן מצד גורמים חרדיים מתונים כמו פא"י וחב"ד שפעלו עד אז במסגרת הזרם הרביעי אולם פקפקו ביכולת החינוך העצמאי להתקיים מבחינה כלכלית ולכן חברו למסגרת החינוך הממלכתי דתי, והן מצד גורמים קיצוניים אשר חששו כי הפיקוח החלקי של משרד החינוך עלול לפגוע בעצמאות החינוך החרדי.
למסגרת החינוך העצמאי נכנסו בתי הספר המזוהים עם אגודת ישראל. הבולטים בהם היו המוסדות בירושלים של הרב הלל ליברמן, והרב פנחס לוין (בנות) ומשה פרוש (בנים); בתל אביב - "בית יעקב" בראשות מאיר שצ'רנסקי, הראשון ביישוב החדש בארץ ישראל (נוסד בה'תרצ"ג), ובחיפה - בית הספר לבנות של הרב מאיר ווידיסלבסקי.
עם השנים הצטרפו לזרם החינוך העצמאי זרמים נוספים כגון בן יוסף אשר הוקם בשנת 1984 על ידי תנועת ש"ס.
מבנה ארגוני ובעלי תפקידים

המפקח הראשון של הרשת היה הרב זלמן ינקלביץ. כשנה לאחר הקמתו מונה למנהל החינוך העצמאי הרב צבי שרגא גרוסברד, שניהל אותו עד פטירתו. לאחריו במשך שנתיים כיהן הרב יצחק מאיר מחסידות גור כשלאחריו ניהל את החינוך העצמאי מאיר לוריא, חסיד סלונים עד לפטירתו בשנת ה'תשס"ח (2008). לאחריו שימש המשנה למנכ"ל, צבי בוימל כמנהל בפועל עד אוקטובר 2015, אז פרש מתפקידו הניהולי ומנכ"ל לב לאחים, הרב אליעזר סורוצקין, מונה למנכ"ל קבוע.
ביולי 2009 התקיימה אספה במלון נובוטל בירושלים לצורך הקמת עמותת החינוך העצמאי החדשה במקום האגודה העות'מאנית שהתקיימה עד אז. הוחלט כי הנהלת החינוך העצמאי תורכב מ-14 חברים, מחציתם מאגודת ישראל ומחציתם מדגל התורה. בתוך אגודת ישראל מוקצים שלושה נציגים לחסידות גור, נציג אחד לחסידות ויז'ניץ, נציג אחד לחסידות סלונים ושני נציגים לסיעת שלומי אמונים. חסידי גור מחו על ששליטתם פחתה, לא איישו את המושבים שהוקצו להם והגישו תביעה בבית משפט נגד המהלך, אך פרשו באמצע הדיונים. תחילה המשיך לשמש כיו"ר החינוך העצמאי אברהם יוסף לייזרזון מטעם חסידות גור. לייזרזון נפטר בשנת 2020, ומאז מתנהלים מגעים על איוש התפקיד.
תקציב החינוך העצמאי

כאשר הוקם החינוך העצמאי, נקבע כי הוא יתוקצב בחלקו על ידי המדינה ובחלקו מתרומות ושכר לימוד. בתחילת דרכו מומן על ידי המדינה בשיעור של 60%. שיעור השתתפות המדינה עלה במשך השנים, אולם בשנת 1992 נקבע בתיקון לחוק יסודות התקציב כי החינוך העצמאי ומעיין החינוך התורני המזוהה עם מפלגת ש"ס, יקבלו תקצוב זהה לתקצוב החינוך הממלכתי בארץ, ולאור פסיקת בג"ץ נקבע בחוזר מנכ"ל משנת 2003 כי התקצוב המלא מותנה בכך שבית הספר עומד בתנאים של רישום אינטגרטיבי. זאת בשונה ממוסדות לא-רשמיים אחרים, המקבלים תקצוב מופחת. מוסדות בלתי-רשמיים אחרים, בהם בתי ספר פרטיים ומוסדות לימוד חרדיים שאינם חלק משתי הרשתות האמורות, מתוקצבים בשיעורים שבין 55% ל-75% מתקציבם של מוסדות רשמיים.
מערך ההסעות של הרשת

החינוך העצמאי מפעיל מערך הסעות לתלמידים המתגוררים במרחק מבית הספר. בשנת 2006 עצרה המדינה את תקציב ההסעות לתלמידי החינוך העצמאי, בסך של 40 מיליון ש"ח לשנה, לאחר שמשרד היועץ המשפטי לממשלה קבע כי כספים שהועברו למטרה זו לא הגיעו ליעדם המקורי והם נותבו תוך העדפת תלמידים במוסדות של החזרה בתשובה, שהמערך מנוהל ללא סדרי מנהל תקין ושהמערך מופלה לטובה לעומת תלמידי החינוך הממלכתי. בעקבות הצורך במימון הסעות אלו הקימו מנהיגי הציבור החרדי הרב אלישיב והרב שטינמן את "קרן ההסעות", שמגייסת תרומות להשלמת התקציב החסר.בראשות הקרן עומד מרדכי קרליץ, קרן ההסעות מפעילה אף מערך של הכוונה ורישום של בוגרי בתי הספר לישיבות קטנות.
הסתבכות משפטית

החינוך העצמאי עמד במוקד סערה משפטית כשהועלו תלונות מצד מורים המועסקים ברשת, על כך שהרשת אינה ממלאה כלפיהם את חובותיה הסוציאליים על פי חוק וחוסר יכולת של משרד האוצר לפקח על הכספים המתוקצבים על ידי המדינה ב-2.5 מיליארד ש"ח מדי שנה.
משנת 2022 אושרו על ידי בית המשפט כשמונה תביעות ייצוגיות בנושאים שונים, בין היתר עלו הטענות: כי הרשת קיזזה 2 אחוזים משכרם כתרומה, אי תשלום למורות על עבודתם בשעת תפילה וחיוב מורות למלא שעות בהתנדבות, הפרשות חסרות לקרנות השתלמות ותוספת מעונות, תשלום למורות מחנכות כשכר של ממלאות מקום, אי תשלום למורות ממלאות מקום “תוספת פגרות חג וקיץ בחופשת לידה”, “שעת הנקה” ו”הפרשי הבראה”, הלנת שכר.
סך כל התביעות הייצוגיות העומדות בפני בית המשפט עומדות על סך של 674 מיליון ש"ח
הערות שוליים

↑  במסגרת האגף לחינוך חרדי
↑   יאיר אטינגר, מהפכה ברשתות החינוך החרדי? תלוי את מי שואלים, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2013
↑  יתד השבוע שנת העולמות המלאים יתד נאמן, 11 בספטמבר 2015 עמוד 56
↑  מנחם פרידמן, 'על הניסים' – פריחתו של 'עולם התורה' (הישיבות והכוללים) בישראל, עמ' 439, בתוך הספר: ישיבות ובתי מדרשות, עורך עמנואל אטקס, ירושלים : מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ז 2006.
↑  "חוק החינוך הממלכתי" אושר, חרות, 13 באוגוסט 1953
↑  צבי אשל, עצמאותו של החינוך האגודאי, הצופה, 12 ביוני 1953
↑  חלופי גברי במרכז החינוך העצמאי, הצופה, 8 באוגוסט 1954
↑  מחלוקת בין האדמו"רים מאגודת ישראל לרב שך על מינוי מנכ"ל החינוך העצמאי [22/01/1995 - נח זבולוני - רנ"ז - מאמרים], באתר ranaz.co.il
↑  על חומותיך בני ברק, עמ'158–162, מאת הרב יצחק מאיר, הוצאת האגודה לחקר תולדות בני-ברק, תשנ"ג
↑  ישראל כהן, ‏הרב צבי בוימל פרש, הרב אליעזר סורוצקין מונה למנכ"ל, באתר כיכר השבת, 18 באוקטובר 2015
אבי בלום, רוקדים, דוקרים ובוכים • טורו של אבי בלום, באתר בחדרי חרדים
↑  יצחק לב ארי,כינוס גדולי התורה: ההחלטות באתר בחדרי חרדים
↑  אלי כהן ועקיבא ווייס, הנספחים נחשפים: 'דגל' התחייבה ל-50% חסידים בחינוך העצמאי, באתר בחדרי חרדים, 3 באפריל 2016
↑  פורום: בחדרי חרדים - גור ביקשו להעביר את פרשת החינוך העצמאי לדין תורה! – בחדרי חרדים, באתר www.bhol.co.il
↑  הקרב על היו"ר: גור דורשת, דגל מתעלמת, ליצמן פנה לראש הישיבה, באתר בחדרי חרדים
↑  סכסוכי תקציב ב"חינוך העצמאי", הצופה, 11 בינואר 1954
↑  אייל ברגר, "מממלכתיות לשוויון": מדיניות התקצוב של בתי ספר במעמד 'מוכר שאינו רשמי' בין השנים 1949-2007, ינואר 2013
↑  "תקצוב מערכת החינוך היסודי – מעבר לתקן דיפרנציאלי לתלמיד", חוזר מנכ"ל משרד החינוך (התשס"ג)
↑  שחר אילן‏, היועמ"ש עצר המימון של הסעות החינוך העצמאי, באתר וואלה, 26 במרץ 2006
↑  יהודה הלוי, במהלך הכנס: גדולי ישראל בארה"ב פרצו בבכי, באתר בחדרי חרדים
↑  יחיאל סבר, סיפוק רב מרישום מאות תלמידים מסיימי כיתות ח' בחינוך העצמאי לישיבות הקדושות, יתד נאמן 14 בפברואר 2017
↑  שחר אילן, "על האוצר להפסיק לכסות את הגירעונות של החינוך העצמאי", באתר כלכליסט, 8 במאי 2024
↑  חיים טוויל, 28 מיליון ש”ח: השופט אישר בקשה לתביעה ייצוגית נגד החינוך העצמאי, באתר חרדים10, ‏9 באוגוסט 2022
↑  חיים טוויל, תביעת מיליונים נגד החינוך העצמאי: למה לא משלמים על תפילה?, באתר חרדים10, ‏13 באוקטובר 2021
↑  חיים טוויל, החינוך העצמאי מקבל תקציב – ולא משלם למורים על זמן תפילה, באתר חרדים10, ‏15 בדצמבר 2022
↑  חיים טוויל, שתי מורות חרדיות דורשות 151 מיליון שקלים מ’החינוך העצמאי’, באתר חרדים10, ‏9 בספטמבר 2021
1 2  חיים טוויל, בקשה מס’ 7 לאישור תובענה ייצוגית נגד ‘החינוך העצמאי’, באתר חרדים10, ‏25 בפברואר 2024
↑  חיים טוויל, הניצול המחפיר: בקשה 8 לאישור תובענה ייצוגית נגד החינוך העצמאי, באתר חרדים10, ‏12 במרץ 2024
↑  שחר אילן, הבקשות לייצוגיות נגד החינוך העצמאי נערמות, באתר כלכליסט, 12 במרץ 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312813105171
דני אורבך

| --- | --- |

 לידה:  27 ביולי 1981 (בן 43) פתח תקווה, ישראל ישראל
 ענף מדעי:  היסטוריה צבאית 
 עיסוק:  היסטוריון, פרופסור ומרצה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת טוקיו  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 ביולי 2016) 
 פרסים והוקרה:  מלגת עזריאלי (2016-2019)
 dannyorbach.com
 
דני אורבך (נולד ב-27 ביולי 1981 בפתח תקווה) הוא היסטוריון צבאי ישראלי ופרופסור חבר באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה

דני אורבך נולד בפתח תקווה וגדל בכפר סבא. למד בתיכון גלילי, ושירת בחיל המודיעין. למד באוניברסיטת תל אביב תואר ראשון בהיסטוריה כללית ולימודי אסיה, היה סטודנט מחקר באוניברסיטת טוקיו, וקיבל את הדוקטורט שלו בהיסטוריה באוניברסיטת הרווארד.
ב-2003 ביקש אורבך משורה של היסטוריונים לערער בפני הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם של יד ושם על ההחלטה שלא להעניק את התואר להנס פון דוהנני, שופט גרמני ואחד מאנשיו של אדמירל וילהלם קנריס, ראש האבווהר, מנגנון המודיעין של הוורמאכט, ומראשי ההתנגדות הגרמנית לנאציזם. בעקבות מאמציו של אורבך, שונתה ההחלטה ופון דוהנני קיבל את התואר.
כיום הוא מרצה באוניברסיטה העברית על היסטוריה צבאית בחוג להיסטוריה כללית וכן משמש כיועץ מוסמך ומרצה במדור יפן בלימודי אסיה. ב-5 באפריל 2021 קודם לדרגת פרופסור חבר.
מרבה להופיע בטלוויזיה כפרשן לענייני צבא, היסטוריה ויפן. כותב גם באתרים "מידה", "שיחה מקומית", ו"דיומא". מפעיל את הפודקאסט "סוכן משולש", העוסק בתחומי המודיעין והריגול, וכן כותב בלוג ששמו "הינשוף".
מחקריו

אורבך מתמחה בחקר הפיכות, התנקשויות פוליטיות ואי־ציות צבאי, דינמיקה של פשעי מלחמה, הרפתקנים צבאיים וההיסטוריה של המודיעין.
ספרו הראשון, שפורסם ב-2009, הוא The Plots against Hitler, מחקר על רשתות הקשר נגד היטלר בצבא הגרמני. הספר יצא גם במהדורה עברית תחת השם "ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר" וכן הוצאו מהדורות בצ'כית, איטלקית, ספרדית, קרואטית, רומנית ותאית.
ספרו השני, שיצא ב-2016, Curse on this Country: The Rebellious Army of Imperial Japan, הוא מחקר על תרבות אי־הציות בצבא היפני והאופן שבו הובילה את יפן למלחמת העולם השנייה (הספר מבוסס על הדוקטורט של אורבך). הספר תורגם לעברית בהוצאת אוניברסיטת תל אביב בשנת 2019 תחת השם "בוגדים למען המולדת - המורדים הפטריוטים של יפן".
בפברואר 2022 יצא ספרו השלישי, Fugitives: A History of Nazi Mercenaries During the Cold War, על שכירי חרב נאצים שפעלו במהלך המלחמה הקרה. הספר תורגם לצרפתית, ותורגם גם לעברית תחת השם נמלטים: שכירי חרב נאצים במלחמה הקרה.
ספרים

ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר, ראשון לציון: ידיעות ספרים, 2009.
בוגדים למען המולדת - המורדים הפטריוטים של יפן, תרגמה: אינגה מיכאלי, תל אביב: הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2019.
נמלטים: שכירי חרב נאצים במלחמה הקרה, תרגם: אמיר צוקרמן, שוהם: כנרת זמורה-ביתן דביר, 2023.
הערות שוליים

1 2  דני אורבך, באתר history.huji.ac.il
↑  תום שגב, תום שגב על הקושרים נגד היטלר, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2009
↑  דני אורבך, באתר asia.huji.ac.il
↑  הינשוּף, הבלוג של דני אורבך, באתר הינשוּף
↑  Danny Orbach, Fugitives, Hurst Publishers, 2022-02-10, ISBN 978-1-78738-787-4. (באנגלית)
↑   יובל מנדלסון, אורבך מתחקה אחר התפקידים שמילאו פושעים נאצים, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300231105171  GND: 1154891623  ISNI: 0000 0000 8171 3475  LCCN: no2009175425  ORCID: 0000-0002-2826-4935  SUDOC: 21996078X  VIAF: 102993142   WorldCat (עם VIAF): 102993142