stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אימפריאליזם לשוני
ראו גם

אימפריאליזם
אנגלית
שפה בסכנת הכחדה
שפת אם
בלשנות חברתית
יואהן גלטונג
אנטוניו גראמשי
לקריאה נוספת

Phillipson, R. (1992). Linguistic imperialism. Oxford, England: Oxford University Press.
הערות שוליים

↑  Gerald Knowles, Encyclopædia Britannica.
↑  Phillipson, Robert (1992), p. 36.
↑  Phillipson, Robert, Linguistic imperialism, Oxford University Press
↑  Davies, Alan, Review Article: ironising the Myth of Linguicism, Journal of Multilingual and Multicultural Development
↑  Rajagopalan (1999), p. 200.
↑  Davies (1996), p. 488
↑  Bisong (1995 [1994]), p. 125.
↑  Henry Widdowson (1998a), p. 398.
↑  Holborrow (1993), p. 359; ראו גם Bisong (1995 [1994]), p. 124.
↑  Davies (1997), p. 248.
1 2  Hyde, Douglas (25 בנובמבר 1892). "The Necessity for De-Anglicising Ireland". נבדק ב-2010-08-21. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "De-Anglicisation - Free Online Dictionary". the elimination of English influence, language, customs, etc.
↑  E.g.
↑  Bobda (1997), p. 225.
↑  Bobda (1997), p. 234.
↑  Kramsch and Sullivan (1996).
↑  Malik (1993), pp. 5, 6, 7.
↑  Punjab Text Book Board (1997).
ניי (עיר מדינה)

נִיִי (במכתבי אל-עמארנה התעתיק הוא נִיִ) הוא שמה של עיר עתיקה ששכנה באלף השני לפנה"ס באזור סוריה של היום ליד נהר האורונטס. העיר מוזכרת במקורות מהעת העתיקה ובהם מכתבי אל-עמארנה.
העיר מוזכרת באנלים מימי המלך המצרי אמנחותפ השני שמלך במחצית המאה ה-15 לפנה"ס. אמנחותפ יצא לשלושה מסעות כיבוש לכנען ולצפון סוריה. במסעו השני (שהוא מכנה הראשון), עלה לאורך דרך הים והגיע לבקעת הלבנון משם המשיך ל"ארץ ניי", והגיע לאוגרית. הוא חצה את האורונטס ליד קטנה וחזר בחזרה באותו מסלול.. הטקסט מציין שמלכה ואנשיה של ניי דברו שלום עם אמנחותפ. העיר מוזכרת גם בכתובת המופיעה על גבי פסלו של המלך אִדרימי, שליט אללח' המספרת על קורות חייו. המלך מלך במאה ה-15 לפנה"ס, ועל פי הכתובת הוא היה שליט גם של ניי.
ניי מופיעה במכתבי א"ע 53 ו-59. השם מופיע בתכתובת של מושלי המדינות הקטנות שבסוריה שהיו בחסות מצרים. מסעות הכיבוש של שופילוליומש השני מלך האימפריה החתית, עוררה את חשש המדינות. הם רצו להישאר בחסות מצרית, בזמן שעזירו שליט ממלכת אמורו ואתגמה שליט קדש רצו לעבור לחסות חתית. מכתב א"ע 53, הוא מכתבו של אכיזי מושל קטנה לאמנחותפ הרביעי, הוא מספר לו את מה שקורה ומבקש את עזרתו. במכתבו מוזכרים מספר שליטים הרוצים להישאר נאמנים למצרים. אחד השליטים הוא מלך ארץ נִיִי.
מכתב א"ע 59 הוא מכתבם של תושבי תוּנִיפּ (אנ') למלך מצרים. הם מתלוננים שעשרים שנה כתבו למלך ולא קיבלו עזרה והמלך לא עשה דבר, למרות מעשיו של עזירו שנכנס לצומור ועשה בה כרצונו. הם מספרים שעזירו עשה להם בדיוק כמו שעשה לניי, והעיר בוכה. ממכתב זה עולה שעזירו כבש את ניי.
הערות שוליים

↑  ציפורה כוכבי־רייני, למלך אדוני: מכתבי אל-עמראנה, כמד, תענך, ומכתבים נוספים מהמאה הארבע-עשרה לפסה"נ מוסד ביאליק, עמ' 340
↑  יוחנן אהרוני, ארץ ישראל בתקופת המקרא : גאוגרפיה היסטורית, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1987, עמ' 135
↑  בנימין מזר, כנען וישראל: מחקרים היסטוריים, מוסד ביאליק, 1980, עמ' 86, 184
אוריינות מקצוע התיאטרון

אוריינות תיאטרון הוא תחום באוריינות העוסק בגישה של תחומי דעת, כגון ספרות ופסיכולוגיה, אל מרכיבי המבע והשפה התיאטרונית.
רקע

אוריינות מקצוע התיאטרון מתייחסת למרכיבי השפה התאטרונית המאפשרת את מיומנות העיסוק במקצוע.
מושגים אורייניים התפתחו לאורך ההיסטוריה וכוללים התייחסות לכל מרכיבי התיאטרון החל מהבנת וניתוח המחזה, דרך סגנון הכתיבה, המבע הדרמטי, הוראות הבימוי, התפאורה, המוזיקה, המשחק וביקורת התיאטרון. דוגמאות למושגים תאטרוניים רווחים: סצנה, מזנסצנה, מוסכמת הקיר הרביעי, סאב-טקסט, אקספוזיציה, פרולוג, אפילוג.
כמו בכל אומנות אחרת הושפעה האוריינות מתהליכים חברתיים ופוליטיים והולידה מתוכה תתי סוגות המשתייכים לה, כדוגמת: תיאטרון בובות, הצגות לילדים, מחזות זמר, קומדיה דל ארטה (התיאטרון בתקופת הרנסאנס), תיאטרון חזותי, תיאטרון סיפור, תיאטרון של התקופה האליזבתנית (ויליאם שייקספיר), תיאטרון תנועה, תיאטרון רחוב, תיאטרון מיצג וסוגות התיאטרון המודרני-התיאטרון הריאליסטי, התיאטרון הסוריאליסטי, התיאטרון האפי (ברטולט ברכט),
תיאטרון האבסורד, תיאטרון בידורי/עממי ועוד.
שפת הדימויים בתיאטרון

הטקסט התאטרוני עשיר בדימויים שפתיים וחזותיים אשר מתבססים על הנחת היסוד הטוענת כי למוח האנושי קיימת יכולת לפענח דימויים מנטליים באופן זהה.
לדוגמה- ייצוגי "הטוב" והרע" מאופיינים בפרשנות זהה במדינות ובתרבויות שונות.
הדימוי החזותי בתיאטרון

הדימויים החזותיים נשענים על מראות, תמונות, וחזיונות מגוונים אשר ביכולתם להמחיש רעיונות מופשטים (מחשבה, אווירה, רעיון, אמונה) באמצעות אובייקטים פיזיים. נהוג להתייחס לדימוי, מוטיב וסמל:
מוטיב הוא חזרה של מספר פעמים על יסוד חזותי מסוים. העגלה במחזה "אמא קוראז'" מאת ברטולט ברכט אשר מופיעה במקומות רבים לאורך העלילה באה לייצג את אומללותו של הפליט במלחמה.
סמל הוא ייצוגו של רעיון מופשט המקבל משמעות שמעבר לו. למשל הנדנדה במחזה משחקים בחצר האחורית של עדנה מזי"א המייצגת תמימות שתופר.
מערכת הדימויים והסמלים באה לידי ביטוי באמצעות תלבושות, תפאורה, תאורה ובמרכיבים חזותיים נוספים.
דימויים ויזואליים תאטרוניים הם תלויי תרבות. למשל: בתיאטרון הסיני (אופרת פקין) השחקנים עוטים מסיכה צבעונית. לכל צבע משמעות שונה, לדוגמה, הצבע האדום מייצג נאמנות מוחלטת, השחור אצילות ויושרה ואילו הלבן ערמומיות ואכזריות. בתרבות המערב לעומת זאת, מזוהה הצבע השחור עם ייצוגים שליליים כמו רוע, עצבות, אבל וכדומה.
מוסכמות התיאטרון

העוסקים במלאכת התיאטרון וכן הצופים עצמם מקבלים על עצמם שלא לצפות בהצגה ולהתייחס אליה רק מתוך ההקשר המציאותי/ריאליסטי, אלא גם להבין ולקבל את המוסכמות התיאטרוניות. המוסכמה היא למעשה החוזה הבלתי כתוב בין יוצרי תיאטרון לבין קהל הצופים, וכך פיסת בד יכולה לייצג או לסמל חוף ים, מקל מטאטא יכול לייצג כלי ירייה וכדומה.
מוסכמות תאטרוניות נולדו לעיתים מתוך המצוקה של יוצריה לגבי אופן המחשת המקומות או דמויות "כמו בחיים" אל הבמה וזאת עקב ממדיה המצומצמים והמוגבלים של בימת התיאטרון, לעיתים נולד הצורך בהבאת המוסכמה התיאטרונית אל הבמה מתוך רצון היוצרים כי הצופה ישלים בדמיונו את המתרחש לנגד עיניו.
המוסכמות נוצרות על ידי האמצעים התאטרונים: שחקנים, אביזרים, חלקי תפאורה וכדומה, הנתפסים על ידי הצופה כסימנים שעשויים בכל רגע נתון לקבל משמעות אחרת מצורתם/משמעותם המקורית עד כדי הפיכתם למערכת של דימויים. על יוצר ההצגה להיעזר במוסכמות שמלכתחילה ידועות ומוכרות לצופה מתוך התרבות שלו ומעולמו התרבותי.
מוסכמות התיאטרון משתנות במהלך התקופות ומסוגה אחת לאחרת, אך ככל שהתיאטרון מסוגנן קימות יותר קונבנציות (מוסכמות) תיאטרוניות בכל הנוגע בשימוש במרכיבי ההצגה.
המחזה כסוגה ראשית

המחזה הוא סוגה ספרותית והוא מהווה את ליבת היצירה התיאטרונית הכוללת את כל מרכיבי המימוש המלא של ההצגה. את הטקסט התאטרוני (המחזה), ניתן לחלק ולנתח על פי המאפיינים הספרותיים שקיימים בו. בדרך כלל, מחפשים אחר תבניות שפתיות, מוטיבים ואמצעים אמנותיים המאפשרים להבין את כל רובדי הטקסט. המחזות עצמם נחלקים לתתי סוגות שלכל אחד מהם מאפיינים טקסטואליים שונים. מחזות קלסיים של העת העתיקה אינם דומים בשפתם למחזות שייקספיריים ואלו לא ידמו למחזות אבסורד, קומדיות מודרניות וכך הלאה. מחזות נלמדים גם בבתי ספר ומגמות לתיאטרון וגם בלימודי הספרות העיוניים מתוך המחשבה שהמחזה מכיל בתוכו אלמנטים ספרותיים חשובים רבים התורמים לנו להבין את רוח האדם, מחשבותיו, רצונותיו והמניע לפעולותיו.
מבנה הטקסט התיאטרוני משתנה ומותאם לאופי הסוגה אליו הוא משתייך. התיאטרון הריאליסטי יחולק למערכות, במערכות עצמן תהיה חלוקה פנימית לסצנות,(תמונות) והוא יכלול בתוכו בעיקר מונולוגים ודיאלוגים, קו עלילתי רציף ותהיה בו (ממש כמו בעקרונות הסיפור הקצר בספרות), גם סיבוך בעלילה ולבסוף התרה וקתרזיס. בסוגות האחרות מבנה המחזה יהיה שונה בתכלית, ולעיתים כלל לא יכלול קו עלילתי רציף, ואף עשוי להיות בנוי כמקשה אחת ללא חלוקה פנימית למערכות ותמונות,(כפי שמתקיים במחזאות האבסורד). ניתן ללמוד מתוך שפתה ואופן דיבורה של הדמות במחזה על קווי האופי שלה, מניעיה ומעמדה החברתי.
המחזה ניתן לפרשנות אישית, וכיוון שאיננו מיועד לקריאה בלבד, אלא גם ליישום על הבמה, יש לדעת כיצד "להשתמש" בו. קריאת המחזה היא אינטואיטיבית בייסודה, אך יש להתייחס לדגשים אותם מעלה המחזאי ואף להערות והוראות הבימוי שלו,(המובאים בדרך כלל בסוגריים), יחד עם זאת ניתן לרוב לשנות/להוסיף/לקצר מתוך הטקסט הכתוב על פי ראות עיניו של הבמאי ואת כל מה שחשוב לו להדגיש על מנת להנגיש את הטקסט הכתוב לקהל.
הוראת תיאטרון

בתהליך הוראת המקצוע נחשפים תחילה התלמידים לתפישות ורעיונות המתייחסים למצב האנושי, החברתי והפוליטי אשר הוליד את הצורך ביצירת התיאטרון ומתוודעים למוסכמות אשר עיצבו את אופי הכתיבה הפרשנות והמימוש החזותי.
הנגשת הטקסט התאטרלי מתבצע בדרכים שונות על פי התפישה האמנותית של העוסקים במלאכת ההוראה. המורה לתיאטרון מטפל בהיבטים טקסטואליים ובימתיים ויכול להציע מספר פרשנויות משל עצמו אשר מגובות בידע מוקדם. ישנם חוקרי תיאטרון הטוענים כי המפגש הראשוני עם הטקסט צריך להיעשות בערוץ הקרוב ביותר לזה שאליו כיוון המחזאי. כמו כן יש ללמד את המשמעויות הרגשיות והקוגניטיביות תוך התייחסות לכוונתו הראשונית של המחזאי בעת הכתיבה. נהוג לגבש משמעויות בהתאם לרוח התקופה, מתוך מטרה לאפשר את המשכיותו של המחזה ואת משמעויותיו האקטואליות.
מאפייני התקופה הללו השפיעו על אמצעי ההבעה המילולית, סגנון הכתיבה, בחירת הניסוחים ואופן התבטאותן של הדמויות.
בנוסף יש צורך להכיר את מערכת המוסכמות החברתיות והדרמטיות שלתוכן יצק המחזאי את העלילה, מוסכמות אלו הושפעו ישירות מן הדת, התרבות והחברה, על-כן מחזה אשר נכתב בעת העתיקה לא ייקרא, ינותח או יפורש כמו מחזה אשר נכתב בתקופה המודרנית.
כאשר מלמדים יצירה אשר נכתבה בעת העתיקה, רצוי להתייחס בזמן הלמידה גם לפואטיקה של אריסטו, ספר העוסק במגוון סוגות הדרמה ומקיף את כל תחומי הטרגדיה והקומדיה.
אריסטו הגדיר לראשונה מהי אחדות העלילה וממה היא מורכבת, אילו קשרים נסיבתיים צריכים להיבנות בין הדמויות ואילו אמצעים דרמטיים.
תקפות הכללים שניסח אריסטו משמשים עד היום כחלק מהידע התאורטי שבאמצעותו מעוצבות אמנויות הביטוי התקשורתי.
חלק מהמושגים שטבע אריסטו הם: זיהוי, סיבוך, התרה וקתרזיס.
מחזאים רבים ובראשם ויליאם שייקספיר השפיעו על עיצובה המודרני של השפה, דרך הבלשנות, החריזה ומשחקי המילים התפתחה לה "שפה חדשה".
משפטים, פתגמים וחריזה שהפכו לחלק אינטגרלי מהקנון הלאומי, סייעו ומסייעים עד ימינו לאוריינות ולהגשמת מטרות חינוכיות.
ביקורת תיאטרון וחשיבות השיח התיאטרוני

השיח התאטרוני אינו משתייך רק לתרבות המודרנית ולמעשה קיים עוד מימיו הראשונים של התיאטרון ביוון העתיקה. התיאטרון נוצר על מנת לעודד שאלת שאלות וחשיבה ביקורתית על נושאי החברה, הפוליטיקה ועל המצב האנושי. כדי לבקר את התיאטרון יש לתת את הדעת למימושו המלא הכולל את הטקסט והפעולה התיאטרונית. ביקורת התיאטרון מתייחסת בעיקר לאיכות המשחק והבימוי, ליצירתיות, למקוריות, לפרשנות הבימתית ולשאר מרכיבי המופע התיאטרוני למוזיקה, לתלבושות ולתפאורה.
ראו גם

אוריינות
לקריאה נוספת

רבן, איתמר/בורנשטיין חמוטל, חולמים ולומדים-הוראת הדרמה, התיאטרון ואוריינות תקשורתית תוך למידת המחזה חלום ליל קיץ, מכון מופת 2006.
אוסקר ג' ברוקט, תולדות הדרמה והתיאטרון, תרגום:נילי קרסין ונלי רכלר, הוצאת מודן, 1998.
שלומית ארוטה, שילוב דרמה יוצרת בהוראה, הוראת טקסטים בשיטת הקריאה הפעילה. המכון לאמצעי הוראה, משרד החינוך והתרבות,1971.
אלי רוז'יק, שפת התיאטרון, מה דע, 1991.
אלי רוז'יק, יצירת המשמעות התיאטרונית, התאוריה והמתודולוגיה של ניתוח המופע, 2008.
רמון-קינן, ש. הפואטיקה של הסיפורת בימינו, פרקים ו', ז', ט'. תל אביב: ספריית פועלים.1984.
אריסטו, פואטיקה. תרגום מיוונית-מרדכי הק. הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר.1992.
דן אוריין, ורדה קנול-יהלום, שפרה שינמן. דרמה בחינוך:כתיבה, משחק וצפייה. מכון מופ"ת
הפואטיקה/אריסטו-מונחים, הסברים וציטוטים נבחרים. ד"ר שרה הלפרין, אוניברסיטת בר-אילן, הוצאת הקיבוץ המאוחד
הערות שוליים

↑  דימוי מוטיב וסמל
↑  The Colorful Masks of the Chinese Opera, באתר "Sensational Color"
↑  אפי וישניצקי-לוי, מפמ"ר תיאטרון, מטרות תוכנית הלימודים בתיאטרון, מתוך אתר משרד החינוך
↑  דיוויד קמרון, ראש ממשלת בריטניה, ההשפעה של שייקספיר נמצאת בכל מקום, באתר ynet, 7 בינואר 2016
בעיית איינשטיין

בעיית איינשטיין היא מונח בגאומטריה של המישור ושואלת לגבי קיומו של אריח יחיד אשר כשלעצמו מהווה קבוצה של אריחים א-פריודיים, כלומר, צורה שיכולה לרצף את המישור, אבל רק באופן לא-מחזורי. צורה כזו נקראת "איינשטיין" (אין להתבלבל עם הפיזיקאי אלברט איינשטיין), ומשמעותה נובע ממשחק המילים הגרמניות "איינ" (אחד) "שטיין" (אריח).
את בעיית איינשטיין ניתן לראות כהרחבה טבעית של החלק השני של הבעיה השמונה-עשרה של הילברט, המבקשת פוליהדרון יחיד המרצף את המרחב האוקלידי התלת־ממדי, אך כזה שאין ריצוף של רצפה בעזרת הפוליהדרון הוא איזוהדרלי. אריחים אניזו-הדרליים כאלה נמצאו על ידי קארל ריינהרדט בשנת 1928, אך אריחים אניזו-הדרליים אלו מרצפים במחזוריות את המרחב.
פתרונות מוצעים

בשנת 1988, פיטר שמיט גילה פרוטוטיל א-מחזורי יחיד במרחב האוקלידי התלת-ממדי. בעוד שאף ריצוף על ידי פרוטוטיל זה לא אפשר הזזה כסימטריה, לחלקם יש סימטריה של בורג (אנ'). פעולת ההברגה כוללת שילוב של הזזה וסיבוב דרך כפולה אי-רציונלית של π, כך ששום מספר של פעולות חוזרות אינן מניבות הזזה טהורה. בנייה זו הורחבה לאחר מכן על ידי ג'ון הורטון קונוויי ולודוויג דנצר לקבוצה קמורה א-מחזורית, אריח שמיט-קונווי-דנזר (אנ'). נוכחות הסימטריה של הבורג הביאה להערכה מחדש של הדרישות לאי-מחזוריות. חיים גודמן-שטראוס (אנ') הציע כי ריצוף ייחשב מאוד א-מחזורי אם הוא לא מאפשר בשום קבוצה מחזורית אינסופית של תנועות אוקלידיות (אנ') כסימטריות, ושרק קבוצות אריחים האוכפות א-מחזוריות חזקה ייקראו א-מחזוריות חזקה, בעוד שקבוצות אחרות ייקראו א-מחזוריות חלשה.
בשנת 1996 בנתה פטרה גומלט אריח מעוטר מעוצב והראתה שכאשר מותרים שני סוגים של חפיפות בין זוגות אריחים, האריחים יכולים לכסות את המישור, אך ורק באופן לא מחזורי. בדרך כלל, פירוש המילה ריצוף הוא חיפוי ללא חפיפות, ולכן אריח הגומלט אינו נחשב לפרוטוטיל א-מחזורי. אריח א-מחזורי שנקבע במישור האוקלידי המורכב מאריח אחד בלבד - אריח סוקולאר-טיילור (אנ') - הוצע בתחילת 2010 על ידי ג'ושוע סוקולאר וג'ואן טיילור. בנייה זו מחייבת כללים תואמים, כללים המגבילים את הכיוון היחסי של שני אריחים ואשר מתייחסים לעיטורים המצוירים על האריחים, וכללים אלו חלים על זוגות של אריחים לא צמודים. לחלופין, ניתן לבנות אריח לא מעוטר ללא כללים תואמים, אך האריח אינו מחובר. ניתן להרחיב את הקונסטרוקציה לאריח תלת־ממדי מחובר ללא כללים תואמים, אך אריח זה מאפשר ריצוף מחזורי בכיוון אחד, ולכן הוא א-מחזורי חלש בלבד. יתר על כן, האריח אינו פשוט מחובר.
בשנת 2022, חובב החידות, דייוויד סמית, גילה אריח בצורת "כובע" שנוצר משמונה עותקים של דלתון 60°–90°–120°–90°, מודבק מקצה לקצה, שנראה היה כמרצף את המישור רק מדי פעם. סמית' גייס עזרה מהמתמטיקאים קרייג ס. קפלן, ג'וזף סמואל מאיירס וחיים גודמן-שטראוס, ובשנת 2023 פרסמה הקבוצה הדפסה מוקדמת המוכיחה ש"הכובע", כאשר הוא מורכב עם תמונת המראה שלו, יוצר מערכת פרוטוטיל א-מחזורית. יתר על כן, ניתן להכליל את "הכובע" למשפחה אינסופית של אריחים עם אותה תכונה א-מחזורית. ההוכחה שלהם ממתינה לביקורת עמיתים ולפרסום רשמי.
בשנת 2023, אותו הצוות (סמית', מאיירס, קפלן וגודמן-שטראוס) פרסמו טיוטה בנושא משפחה של צורות, הנקראות "ספקטרים". כמו אצל ה"כובע", כל צורה כזו יכולה לרצף את המישור בעזרת הזזה וסיבוב בלבד. יתר על כן, אריח ה"ספקטר" נחשב אריח "כיראלי מוחלט": אפילו אם תמונות המראה היו מותרות, כל הריצופים היו משתמשים רק בכיראליות אחת של הספקטר. במילים אחרות, אין שום ריצופים של המישור שמשתמשים גם בספקטר וגם בתמונת המראה שלו.
הערות שוליים

↑  Senechal, Marjorie (1996) [1995]. Quasicrystals and Geometry (corrected paperback ed.). Cambridge University Press. pp. 22–24. ISBN 0-521-57541-9.
↑  Radin, Charles (1995). "Aperiodic tilings in higher dimensions". Proceedings of the American Mathematical Society. American Mathematical Society. 123 (11): 3543–3548. doi:10.2307/2161105. JSTOR 2161105. MR 1277129.
↑  Goodman-Strauss, Chaim (10 Jan 2000). "Open Questions in Tiling" (PDF). Archived (PDF) from the original on 2007-04-18. Retrieved 2007-03-24.
↑  Gummelt, Petra (1996). "Penrose Tilings as Coverings of Congruent Decagons". Geometriae Dedicata. 62 (1): 1–17. doi:10.1007/BF00239998. S2CID 120127686.
↑  Socolar, Joshua E. S.; Taylor, Joan M. (2011). "An Aperiodic Hexagonal Tile". Journal of Combinatorial Theory, Series A. 118 (8): 2207–2231. arXiv:1003.4279. doi:10.1016/j.jcta.2011.05.001. S2CID 27912253.
↑  Klarreich, Erica (4 Apr 2023). "Hobbyist Finds Math's Elusive 'Einstein' Tile". Quanta.
↑  Smith, David; Myers, Joseph Samuel; Kaplan, Craig S.; Goodman-Strauss, Chaim (Mar 2023). "An aperiodic monotile". arXiv:2303.10798 math.CO.
↑  Lawson-Perfect, Christian; Steckles, Katie; Rowlett, Peter (22 Mar 2023). "An aperiodic monotile exists!". The Aperiodical.
↑  Conover, Emily (24 Mar 2023). "Mathematicians have finally discovered an elusive 'einstein' tile". Science News. Retrieved 2023-03-25.
↑  Roberts, Siobhan (29 Mar 2023). "Elusive 'Einstein' Solves a Longstanding Math Problem". New York Times. Retrieved 2023-03-29.
"אריח סוקולאר-טיילור" הוא פתרון מוצע לבעיית איינשטיין.
"הכובע" הוא אחד מהמשפחה האינסופית של אריחי סמית'-מאיירס-קפלן-גודמן-שטראוס. האריחים הצהובים הם תמונת ראי של האריחים הכחולים.
אריקה טים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1934 (בת 91 בערך) המבורג, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה 
 מעסיק:  אוניברסיטת טריר 
 
אריקה טים (בגרמנית: Erika Timm;‏ נולדה ב-1934) היא בלשנית גרמנית, חוקרת יידיש מהיבטים בלשניים ופילולוגיים.
קורות חייה

בשנת 1985 כתבה הביליטציה באוניברסיטת טריר (במחלקה ללימודים יידיים). כיום היא פרופסור אמריטה באותו מוסד. בעלה, גוסטאב אדולף בקמן, פילולוג שעוסק בשפות רומאניות, חיבר יחד איתה כמה מהספרים שכתבה.
מחקרים שכתבה עוסקים בעיקר בהיבט הפונטי, הסמנטי והמורפולוגי של היידיש העתיקה, בהשוואה בין יידיש מזרחית ליידיש מערבית, וביחסים בין יידיש לניבים גרמניים. תרומתה החשובה ביותר לנושא, הספר "Historische jiddische Semantik" (סמנטיקה היסטורית של יידיש, 2005), עליו עבדה כעשרים שנה, מתמקד בתרגומים יידיים לתנ"ך שנכתבו בין 1400 ל-1750. טים מדגימה כיצד תרגום התנ"ך ב'חדר' בתקופה המוקדמת של הופעת היידיש השפיע על עיצוב הרכיב הגרמני שבה, מוכיחה שההשפעה של הצרפתית היהודית בהקשר זה גדולה משנהוג לחשוב, ושלמעשה חלק חשוב מאוצר המילים בתרגום המקורי נמצא גם ביידיש המזרחית המודרנית המדוברת. בעברית נמצא מאמר שלה (בתרגום מגרמנית של מיכל פרץ) על לשונה של גליקל מהמלין, בספר "גליקל, זיכרונות 1691–1719" שההדירה חברתה חוה טורניאנסקי. כמו כן ערכה לצד כמה חוקרים נוספים את ספר היובל לכבוד טורניאנסקי.
טים ההדירה מספר ספרים מיידיש עתיקה, וכתבה מספר ספרים בנושאי פילולוגיה של הגרמנית.
עבודות מרכזיות

Etymologische Studien zum Jiddischen. Zugleich ein Beitrag zur Problematik der jiddischen Südost- und Ostflanke (co-author: Gustav Adolf Beckmann). Hamburg: Buske, 2006.
Frau Holle, Frau Percht und verwandte Gestalten. 160 Jahre nach Jacob Grimm aus germanistischer Sicht betrachtet. Stuttgart: Hirzel, 2003.
Historische jiddische Semantik. Die Bibelübersetzungssprache als Faktor der Auseinanderentwicklung des jiddischen und des deutschen Wortschatzes. Tübingen: Niemeyer, 2005.
Matronymika im aschkenasischen Kulturbereich. Ein Beitrag zur Mentalitäts- und Sozialgeschichte der europäischen Juden. Tübingen: Niemeyer, 1999.
Graphische und phonische Struktur des Westjiddischen unter besonderer Berücksichtigung der Zeit um 1600 (Hermaea 52). Tübingen: Niemeyer, 1987.
הערות שוליים

↑  אריקה טים, לשונה של גליקל, עמ' סא-פד, בתוך המבוא לגליקל, זיכרונות 1691–1719, ההדירה ותרגמה מיידיש חוה טורניאנסקי, ירושלים: מרכז דינור לחקר תולדות ישראל – האוניברסיטה העברית בירושלים, מרכז שזר לתולדות ישראל, 2006.
↑  חוט של חן: שי לחוה טורניאנסקי (שני כרכים), מרכז זלמן שזר בשיתוף עם המרכז לחקר תולדות יהודי פולין ותרבותם, 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268954805171  PLWABN: 9810604857805606  BnF: cb120670351 (data)  GND: 121629716  ISNI: 0000 0001 1648 3439  LCCN: n86046631  NKC: zmp2012726844  NTA: 07322202X  SUDOC: 028938097  VIAF: 56631839   WorldCat (עם VIAF): 56631839
אוקטביה א. באטלר

| --- | --- |

באטלר באירוע חתימה של ספרה "Fledgling"
 לידה:  22 ביוני 1947 פסדינה, קליפורניה
 פטירה:  24 בפברואר 2006 (בגיל 58) וושינגטון
 שם לידה:  Octavia Estelle Butler 
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אפרו-אמריקאית
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונטיין ויו 
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  מכללת העיר פסדינה, אוניברסיטת המדינה של קליפורניה, לוס אנג'לס, בית הספר התיכון ג'ון מויר 
 שפות היצירה:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני
 זרם ספרותי:  אפרופוטוריזם 
 יצירות בולטות:  Kindred, Lilith's Brood
 תקופת הפעילות:  1970–2006 (כ־36 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס הוגו, פרס נבולה
 www.octaviabutler.com
 חתימה:   
 
אוקטביה אסטל באטלר (באנגלית: Octavia Estelle Butler; ‏22 ביוני 1947 - 24 בפברואר 2006) הייתה סופרת מדע בדיוני אפרו-אמריקאית. זכתה בפרסי הוגו ונבולה, והייתה אחת הנשים המובילות בתחומה. ב-1995 נהייתה לראשונה - ועד היום גם היחידה - מתחום המדע הבדיוני שזכתה במלגת מקארתור, המכונה גם "מענק הגאונות".
ביוגרפיה > ראשית חייה

באטלר נולדה ב-1947 בפסדינה, קליפורניה, בתם היחידה של אוקטביה מרגרט גאי, עוזרת בית, ולוריס ג'יימס באטלר, מצחצח נעליים. אביה נפטר כשהייתה בת 7, והיא חיה לאחר מכן עם אמה וסבתה, באווירה בפטיסטית קפדנית. בתקופת הסגרגציה הגזעית בארצות הברית, פסדינה הייתה עיירה מעורבת, ובאטלר זכתה להיחשף לגיוון תרבותי ואתני. אך גם היא חוותה את עול העליונות הלבנה כאשר ליוותה את אמה לעבודה וראתה אותה נכנסת לבית מעבידיה דרך הדלת האחורית, ושמעה את אופן הדיבור המזלזל המכוון אליה.
מגיל צעיר, באטלר סבלה מביישנות יתר שגרמה לה להתקשות ליצור קשרים חברתיים עם ילדים אחרים. המבוכה החברתית שלה, יחד עם דיסלקסיה קלה, גרמו לה לסבול קשות בסביבת הלימודים, והיא האמינה בעקבות זאת שהיא "מכוערת, וטפשה, מסורבלת, וחסרת תקווה מבחינה חברתית". בגיל תיכון היא כבר הגיעה לגובה של 1.83 מ', מה שהפך אותה למטרה ללעג. כדי לחמוק מהסביבה העוינת, באטלר הייתה מבלה את זמנה בספריה בקריאה וכתיבה. היא התעניינה במיוחד במגזינים של מדע בדיוני, והחלה לקרוא סיפורים של כותבים כמו תיאודור סטרג'ן, זנה הנדרסון, וג'ון ברונר.
בגיל עשר, התחננה בפני אמה שתקנה לה מכונת כתיבה, והייתה מתקתקת בה את סיפוריה בשתי אצבעות. בגיל עשר, לאחר שצפתה בגרסה הטלוויזיונית לסרט "ילדת השטן ממאדים", היא הייתה משוכנעת שהיא יכולה לכתוב סיפור טוב יותר, ואז כתבה את מה שנהיה לבסיס לסדרת ה-Patternist. בגיל זה היא עדיין לא הייתה מודעת לאתגרים שעשויים לעמוד בפניה בתור אישה שחורה, אך בגיל 13 דודתה גרמה לה להבין זאת בפעם הראשונה, באומרה, "יקירה... שחורים אינם יכולים להיות סופרים". אך באטלר לא ויתרה על חלומה לפרסם סיפור, ואפילו נעזרה במורה למדע בחטיבת הביניים לה, מר פאף, בהקלדת הסיפור הראשון שהיא הגישה למגזין מדע בדיוני.
לאחר שסיימה תיכון ב-1965, באטלר עבדה במשך היום ולמדה במכללה העירונית בערבים. היא זכתה בתחרות סיפורים קצרים, ובזאת הרוויחה את ה-$15 הראשונים שלה כסופרת. היא גם פיתחה את גרעין הסיפור שהפך בשנים מאוחרות יותר לרב המכר שלה Kindred, כשחבר לכיתה שהיה פעיל בתנועת "הכוח השחור" העביר ביקורת קשה על דורות קודמים של שחורים ש"התרפסו" בפני הלבנים. כפי שהסבירה בראיונות לאחר פרסום הספר, היא רצתה לכתוב כתגובה לביקורת זו ספר שייתן הקשר היסטורי לכפיפות של שחורים בפני לבנים, כדי שזה יובן כהשרדות אמיצה, אם שקטה.
ביוגרפיה > הצלחה מקצועית

למרות שאמה של באטלר רצתה שתעבוד כמזכירה עם משכורת קבועה, באטלר המשיכה לעבוד בעבודות מזדמנות כדי להתרכז בכתיבתה. אך היא התקשתה למצוא הצלחה מסחרית, בעיקר מכיוון[דרוש מקור] שבהיעדר ביקורת בונה, היא כתבה סיפורים מהסוג שגדלה עמם - מדע בדיוני של גברים לבנים, שסגנונם ותפישות חייהם לא באמת השיקו לשלה. את ההצלחה הראשונה שלה היא חוותה בסדנה של איגוד התסריטאים האמריקאי. אחד ממנחי הסדנה היה הסופר הידוע הרלן אליסון, והוא התרשם רבות מכתיבתה, ויעץ לה להשתתף בסדנת סופרי מדע בדיוני בפנסילבניה, שם פגשה את הסופר סמואל ר. דילייני, שגם הפך לחבר קרוב. היא מכרה את שני סיפוריה הראשונים: את "Child Finder" לאליסון, שכלל אותו באנתולוגיה שלו בשם "The Last Dangerous Visions", ואת "Crossover" לרובין סקון וילסון, מנכ"ל ארגון Clarion למדע בדיוני, שפרסם אותו באנתולוגיית הארגון של שנת 1971.
באטלר הייתה בטוחה בשלב זה שדלתות ההצלחה נפתחו בפניה. במציאות, לקח לה עוד חמש שנים של דחיות ועבודות מזדמנות עד ששוב חוותה הצלחה ספרותית. בינתיים, היא המשיכה לכתוב את מה שהפך מאוחר יותר לסדרה הידועה כסדרת Patternist, שעסקה בהיסטוריה ועתיד אלטרנטיביים של האנושות: הספר Patternmaster יצא ב-1976, והספר Mind of My Mind יצא ב-1977. ב-1978 היא לבסוף הצליחה להתפרנס מכתיבתה והפסיקה עם המשרות הזמניות. היא עשתה הפסקה מהסדרה כדי לחקור ולכתוב את הספר Kindred, שיצא לאור ב-1979, ועסק בעבדות ומסע בזמן. את הסדרה הראשונה היא סיימה בשנות השמונים עם הספרים זרע פרא (1980) - שהוא ספרה היחיד שתורגם לעברית - ו-"Clay's Ark" ‏(1984).
ההצלחה המקצועית של באטלר החלה לתפוס תאוצה ב-1984, כאשר הסיפור "Speech Sounds" זכה בפרס הוגו בקטגוריות סיפורים קצרים, וכעבור שנה, כשספרה "Blood Child" זכה בפרס הוגו, פרס לוקוס, ופרס הקוראים של מגזין Science Fiction Chronicle לנובלטה הטובה ביותר. בתקופה זו, באטלר נסעה ליער האמזונס כדי לחקור עבור הסדרה הבאה שלה, שנקרה טרילוגיית קסנוג'נסיס (Xenogenesis trilogy), אשר כלל את Dawn (1987), Adulthood Rites ‏ (1988), ו-Imago ‏ (1989).
בשנות התשעים פורסמו הספרים שגיבשו את מעמדה כסופרת מוכרת. אלה כללו את Parable of the Sower ‏ (1993) ו-Parable of the Talents ‏ (1998), שזכה בפרס נבולה למדע בדיוני.
ב-1995 הוענקה לבאטלר מלגת מקארתור, המכונה גם "מענק הגאונות", בסכום של $295,000. בהיסטוריה של הקרן, לא הוענקה מלגה לסופר מדע בדיוני אחר.
לאחר מות אמה ב-1999, עקרה באטלר לאזור סיאטל, והמשיכה לכתוב ספרים בסדרת Parable. אך בזמן כתיבת מה שהיה מיועד להיות הספר האחרון בסדרה, Parable of the Trickster, באטלר חוותה חסמי כתיבה, והחלה לסבול מדיכאון ותשישות. היא החליטה להפסיק את הכתיבה בנושא, ולעבור למשהו אחר, יותר "קליל" ו"כייפי", לדבריה. התוצאה הייתה ספרה האחרון, רומן ערפדים בשם Fledgling, שיצא ב-2005.