stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר פופוב (שחיין)
ביוגרפיה > 1992

באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא זכה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 21.92 שניות, לפני האלוף היוצא מאט ביונדי (22.09 שניות) וטום ג'אגר (22.30 שניות), שניהם מארצות הברית וב-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.02 שניות, לפני גוסטבו בורג'ס מברזיל (49.43 שניות) וסטפן קארון מצרפת (49.50 שניות). מדליות כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:17.56 דקות, אחרי ארצות הברית (3:16.74 דקות) ולפני גרמניה (3:17.90 דקות). כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.83 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.56 דקות, אחרי ארצות הברית שהשוותה את שיא העולם (3:36.93 דקות) ולפני קנדה (3:39.66 דקות). כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.91 שניות.
ביוגרפיה > 1993

באליפות אירופה בשחייה ב-1993 זכה ב-4 מדליות זהב (50 מטר חופשי, 100 מטר חופשי, 4x100 מטר חופשי, 4x100 מטר מעורב). הוא חזר על הישג זה בעוד שלוש (וינה 1995, סביליה 1997 והלסינקי 2000).
ביוגרפיה > 1994

באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994, הוא זכה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.17 שניות, לפני גארי הול ג'וניור מארצות הברית (22.40 שניות) וריימונדאס מאזוליס מליטא (22.52 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.12 שניות, לפני גארי הול ג'וניור (49.41 שניות) וגוסטבו בורג'ס (49.52 שניות). מדליות כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:18.12 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 3:16.90 דקות ולפני ברזיל (3:19.35 דקות). במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.28 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 3:37.74 דקות ולפני הונגריה (3:39.47 דקות).
ביוגרפיה > 1996

באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוא הגן על תואריו לאחר שזכה שוב ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.13 שניות, לפני גארי הול ג'וניור (22.26 שניות) ופרננדו שרר מברזיל (22.29 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.74 שניות, לפני גארי הול ג'וניור (48.81 שניות) וגוסטבו בורג'ס (49.02 שניות) ובכך היה לשחיין הראשון לאחר 68 שנים שזכה בשתי אולימפיאדות רצופות במשחה זה, אחרי ג'וני וייסמילר מארצות הברית (אמסטרדם 1928). מדליות כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:17.06 דקות, אחרי ארצות הברית (3:15.41 דקות) ולפני גרמניה (3:17.20 דקות), כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.88 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:37.55 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:34.84 דקות ולפני אוסטרליה (3:39.56 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.61 שניות.
חודש לאחר המשחקים האולימפיים באטלנטה הוא נדקר בבטנו בסכין במהלך קטטה עם שלושה רוכלים ברחובות מוסקבה. הסכין חתכה עורק, פגעה באחת הכליות ופגעה בפליאורה. הוא נזקק לניתוח דחוף, ושהה בשיקום שלושה חודשים.
ביוגרפיה > 1997

באליפות אירופה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1997 המשיך פופוב במסע ניצחונותיו כשזכה ב-4 מדליות זהב בפעם הרביעית ברציפות.
ביוגרפיה > 1998

באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998, הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 48.93 שניות, לפני מייקל קלים מאוסטרליה (49.20 שניות) ולארס פרולאנדר משוודיה (49.53 שניות), מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.43 שניות, אחרי ביל פילקצ'וק מארצות הברית (22.29 שניות) ולפני מייקל קלים וריקארדו בוסקט מפוארטו ריקו (22.47 שניות) ומדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:18.45 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 3:16.69 דקות ואוסטרליה (3:16.97 דקות). כשחיין ראשון הוא קבע שיא אליפות חדש של 48.74 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:41.85 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.00 שניות.
ביוגרפיה > 2000

באולימפיאדת סידני (2000) הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.69 שניות, אחרי שיאן העולם הטרי פיטר ואן דן הוחנבאנד מהולנד שקבע תוצאה של 48.30 שניות ולפני גארי הול ג'וניור (48.73 שניות). בשלב חצי הגמר פיטר ואן דן הוחנבאד קבע שיא עולם חדש של 47.84 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.24 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי הרביעייה הרוסית פסלה במשחה הגמר ובכך לא הצליח להגן על תואריו.
ביוגרפיה > 2003

באליפות העולם שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 2003, הוא זכה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 21.92 שניות, לפני מארק פוסטר מבריטניה (22.20 שניות) ופיטר ואן דן הוחנבאנד (22.29 שניות), במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.42 שניות, לפני פיטר ואן דן הוחנבאנד (48.68 שניות) ואיאן ת'ורפ מאוסטרליה (48.77 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:14.06 דקות, לפני ארצות הברית (3:14.80 דקות) וצרפת (3:15.66 דקות). כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.71 שניות מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:34.72 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:31.54 דקות ולפני יפן (3:36.12 דקות). כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.95 שניות.
ביוגרפיה > 2004

באולימפיאדת אתונה (2004) הוא סיים פעמים במקום רביעי, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:15.75 דקות, כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.06 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מערוב בתוצאנה של 3:35.91 דקות, כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.02 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.23 שניות ובמקום 18 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.58 שניות.
תארים והישגים

פופוב זכה בתואר שחיין השנה באירופה בשנים 1994 ו-2003.
פופוב נבחר כחבר בוועד האולימפי הבינלאומי בדצמבר 1999.
שיאי עולם > בריכה אולימפית

50 מטר חופשי: 21.64 שניות, החזיק בשיא מ-16 ביוני 2000 עד 17 בפברואר 2008.
100 מטר חופשי: 48.21 שניות, החזיק בשיא מ-18 ביוני 1994 עד 16 בספטמבר 2000.
שיאי עולם > בריכת 25 מטר

50 מטר חופשי: 21.50 שניות, החזיק בשיא מ-13 במרץ 1993 עד 13 בדצמבר 1998.
100 מטר חופשי: 47.83 שניות (שיפר את השיא עוד 3 פעמים עד ל-46.74 שניות), החזיק בשיא מ-1 בינואר 1994 עד 27 במרץ 2004.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
התפתחות שיא העולם במשחה ל-50 מטר חופשי
התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר חופשי
התפתחות שיא העולם במשחה ל-50 מטר גב
הערות שוליים

↑  אליפות אירופה בשחייה - פופוב וקאסביו בחופשי, חדשות, 8 באוגוסט 1993
אצטדיון שיי

| --- | --- |

אצטדיון שיי, 2005
 על שם:  ויליאם שיאה 
 כתובת:  123-01 Roosevelt Ave, New York NY 11368 
 מיקום:  ארצות הברית קווינס, ניו יורק, ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°45′20″N 73°50′53″W﻿ / ﻿40.755555555556°N 73.848055555556°W﻿ / 40.755555555556; -73.848055555556
 תקופת הפעילות:  17 באפריל 1964 – 28 בספטמבר 2008 (44 שנים) 
 נהרס:  18 בפברואר 2009
 עלות הבנייה:  28,500,000 דולר
 בעלים:  עיריית ניו יורק
 מפעיל:  מחלקת הפארקים של עיריית ניו יורק
 משטח:  דשא
 אדריכל:  פראגר - קאבאנה - ווטרברי
 קבוצות:  ניו יורק מטס 1964-2008 ניו יורק יאנקיז 1974-1975 ניו יורק ג'טס 1964-1983 ניו יורק ג'איינטס 1975
 מושבים:  57,333
 he
 
אצטדיון שיי ביולי 2007 במשחק של ניו יורק מטס נגד בוסטון רד סוקס
אצטדיון שיי בעת הריסתו
האצטדיון העירוני על שם ויליאם א. שיי (באנגלית: William A. Shea Municipal Stadium), שהיה ממוקם ברובע קווינס בעיר ניו יורק, היה המגרש הביתי של קבוצת הבייסבול ניו יורק מטס, בשנים 1964–2008. האצטדיון הוחלף בשנת 2009 באצטדיון סיטי פילד כמגרש הביתי של הקבוצה.
האצטדיון היה קרוי על שמו של עורך הדין ויליאם שיי, שהיה ממייסדי קבוצת הניו יורק מטס.
היסטוריה

בשתי העונות הראשונות לקיומם, בזמן בניית אצטדיון שיי, שיחקו המטס את משחקי הבית שלהם באצטדיון הפולו גראונדס שבו שיחקו עד שנת 1957 הניו יורק ג'איינטס, לפני שעברו לסן פרנסיסקו והפכו לסן פרנסיסקו ג'איינטס.
אצטדיון שיי נפתח ב-17 באפריל 1964. המשחק הראשון היה הפסד של המטס לפיטסבורג פיירטס. המשחק האחרון היה הפסד של המטס לפלורידה מארלינס ב-28 בספטמבר 2008. הפסד שמנע מהמטס את האפשרות להעפיל לפלייאוף.
באצטדיון היה מקום ל-57,333 צופים.
חוץ מהמטס שיחקו באצטדיון גם קבוצות הפוטבול ניו יורק ג'טס וניו יורק ג'איינטס. גם היריבה העירונית בבייסבול, ניו יורק יאנקיז שיחקו באצטדיון כאשר אצטדיונם, יאנקי סטדיום היה בשיפוצים.
האצטדיון היה סמוך מאוד לנמל התעופה לה גוארדיה, ולעיתים קרובות התעכבו המשחקים שניות מספר עקב רעש נחיתת המטוסים.
משחק האול-סטארס התקיים באצטדיון בשנת 1964, כמו גם משחקים ב-4 סדרות וורלד סיריז, מתוכן שתיים שבהן זכו המטס באליפות. בשתיהן (1969, 1986) התקיים המשחק המכריע באצטדיון שיי.
תפוח ההום ראן

כאשר שחקן המטס חבט הום ראן היה תפוח גדול מפלסטיק יוצא מכובע גדול. התפוח סימל את כינוייה של העיר ניו יורק, "התפוח הגדול". בשנת 2009 הועבר התפוח לתצוגה בפתח האצטדיון החדש, סיטי פילד, ובמקומו הוצב תפוח חדש וגדול יותר המשמש לסימון הום ראן.
אירועים שאינם קשורים לספורט

האירוע המפורסם ביותר, שאינו קשור לספורט, שאירע באצטדיון הוא הופעת להקת הביטלס בשנת 1965. בשנת 2008, עם סגירת האצטדיון, הופיע בו הזמר בילי ג'ואל.
גם האפיפיור יוחנן פאולוס השני הופיע וערך מיסה באצטדיון בשנת 1979.
הריסת האצטדיון

בהתאם לחוקי העיר ניו יורק, האצטדיון פורק ולא פוצץ. הריסתו הושלמה ב-18 בפברואר 2009. במקומו נבנה מגרש חנייה שישמש את האוהדים שיגיעו לסיטי פילד.
הערות שוליים

↑  כתבה באתר mlb.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: cf9c9bf1-814e-456e-8cff-8ca9ac2e4f9a 
תפוח ההום ראן באצטדיון שיי
אמילי קיני

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1985 (בת 39) ויין, נברסקה, ארצות הברית
 סוגה מועדפת:  מוזיקת פופ 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 מקום לימודים:  Nebraska Wesleyan University 
 emilykinneymusic.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אמילי רבקה קיני (באנגלית: Emily Rebecca Kinney; נולדה ב-‏15 באוגוסט 1985) היא שחקנית וזמרת-יוצרת אמריקאית המוכרת בזכות תפקידה בתור בת' גרין בסדרה "המתים המהלכים" ברשת AMC, ובזכות תפקידה בתור טס לארסון בסדרת הדרמה המשפטית "תובעת על עקבים" ברשת ABC.
ביוגרפיה

קיני נולדה בעיר ויין שבנברסקה, בתם של ווהן וג'יין קיני. במהלך ילדותה היא ומשפחתה התגוררו במספר מקומות בין היתר בנבדה, אורגון ועוד מקומות בנברסקה. למדה באוניברסיטת ניו יורק במשך סמסטר אך פרשה וזו בשביל ללמוד באוניברסיטת וסלייאן נברסקה, שם סיימה את לימודיה בשנת 2006 עם תואר באמנויות הבמה. לאחר שסיימה ללמוד עברה להתגורר בניו יורק כדי לפתח את קריירת המשחק שלה.
קריירה

בשנת 2007 החלה את דרכה בתחום כשחקנית תיאטרון בהצגה "אביב מתעורר", כאנה, תלמידת תיכון גרמנייה. בשנת 2009 היא הופיעה בסיבוב ההופעות העולמי למחזה "אוגוסט: מחוז אוסייג'". היא הופיעה כשחקנית אורחת בטלוויזיה בין היתר בסדרות "חוק וסדר: כוונה פלילית", "האישה הטובה", "מזל סרטן" עד לשנת 2011 בה קיבלה תפקיד משני בעונה השנייה והשלישית של סדרת האימה הפופולרית "המתים המהלכים" ברשת AMC. בסדרה שיחקה קיני בתפקיד בת' גרין בתור בתו הצעירה של הרשל (סקוט וילסון). בעונה הרביעית דמות של קיני הפכה לדמות ראשית, והמשיכה איתה עד לעונה החמישית.
בשנת 2013 שיחקה בסרט הדרמה העצמאי "תשוקה", לצד בן שנקמן ומגי סיף. בשנת 2015 גילמה את דמותה של נורה אוורט בסדרת הדרמה התקופתית "הסקס של מאסטרס".
בשנת 2016 שיחקה קיני את התפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "אהבה על הקווים", סרט מקורי של הולמרק.
ב-26 בינואר 2017, הוכרז כי קיני תצטרף לקאסט של סדרת הטלוויזיה "עשרה ימים בוואלי" ברשת ABC, לצדה של קירה סדג'וויק. קיני גילמה את קייסי, "העוזרת הצעירה והאמפתית של ג'יין, שרואה את הבוס שלה כמודל לחיקוי."
באוקטובר 2017, שוחרר הסינגל של קיני "Mermaid Song". ב-24 באוגוסט 2018 הוציאה קיני את אלבום סולו הראשון שלה "Oh Jonathan", שכלל את הסינגל "Boy Band Hero" שיצא מוקדם יותר באותו חודש. קיני הודיעה על סיבוב הופעות לתמיכה באלבום.
בשנת 2020 החלה לשחק בסדרה הפוליטית "איש הניסים" של רשת נטפליקס.
חיים אישיים

בשנת 2017 החלה זוגיות עם הזמר פול מקדונלד, והשניים הקימו להקה בשם "The Sweetheart Deal".
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009 | זה מסובך | מלצרית |  |
| 2013 | תשוקה | הבחורה |  |
| 2016 | Luo shan ji dao dan ji hua | קרולין |  |
| 2021 | The Enormity of Life | ג'ס |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | The Gamekillers | הנחיל | ספיישל טלוויזיוני של MTV |
| 2008 | חוק וסדר: כוונה פלילית | ג'יני ריצ'מונד | פרק: "Contract" |
| 2009 | הבלתי רגילים | אמנדה מיינט | פרק: "The Apology Line" |
| 2010 | האישה הטובה | מילה ברצ'פילד | פרק: "Bad Girls" |
| 2011 | מזל סרטן | אמילי | 3 פרקים |
| 2011–2015 | המתים המהלכים | בת' גרין | תפקיד חוזר (עונות 2–3) תפקיד ראשי (עונות 5-4); 50 פרקים |
| 2012 | חוק וסדר: מדור מיוחד | היילי קול | פרק: "Hunting Ground" |
| 2014 | המעקב | מלורי הודג' | פרק: "Teacher's Pet" |
| 2015 | Forever | ג'ניפר שרדר | פרק: "Memories of Murder" |
| 2015 | הסקס של מאסטרס | נוורה אוורט | 4 פרקים |
| 2015 | הניק | דייזי ריאן | 3 פרקים |
| 2015, 2019 | הפלאש | ברטרם לרוואן | 2 פרקים |
| 2016 | החץ | ברטרם לרוואן | פרק: "Beacon of Hope" |
| 2016 | אהבה על הקווים | לוראל וולק | סרט טלוויזיה של הולמרק |
| 2016–2017 | תובעת על עקבים | טס לארסון | תפקיד ראשי; 13 פרקים |
| 2017 | עשרה ימים בוואלי | קייסי | 5 פרקים |
| 2018–2019 | Princess Rap Battle | אליס | סדרת רשת; 2 פרקים |
| 2020 | איש הניסים | סטייסי הארדוויק | 5 פרקים |
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2015: This Is War
2018: Oh Jonathan
2021: The Supporting Character
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2011: Blue Toothbrush
2013: Expired Love
אסיה הקטנה בתקופה ההלניסטית

העידן ההלניסטי נפתח בסוף המאה ה-4 לפנה"ס, עם תחילת מסעות אלכסנדר הגדול, מלך מוקדון, בצפון יוון ודרום מקדוניה של היום, לכיבוש הממלכה האחמנית הפרסית, ועם הכרעתה תוך כמה שנים. אסיה הקטנה הייתה חלק חשוב מהעולם ההלניסטי וממלכות הלניסטיות רבות שכנו בה.  באסיה הקטנה רווחה התרבות היוונית לצידה של התרבות הפרסית עוד לפני בואו של אלכסנדר הגדול, ושתי אלה התערבבו בירושות חתיות ואחרות מימים ימימה.
אסיה הקטנה, השוכנת בנקודת המפגש של אסיה ואירופה, הייתה הטריטוריה הפרסית הראשונה שנכבשה על ידי אלכסנדר הגדול. הצלחותיו במלחמותיו בחבל ארץ זה במשך השנה הראשונה למסעות כיבושיו שימשו במידה רבה מפתח להמשך משימתו בהכרעת הפרסים. התקופה ההלניסטית נמשכה באסיה הקטנה עד לכיבושה ההדרגתי בידי הרומאים, שהחל במאה ה-2 לפנה"ס והסתיים באמצע המאה ה-1 לפנה"ס.
כיבוש אסיה הקטנה בידי אלכסנדר הגדול

הסיבות המדויקות לשאיפתו של אלכסנדר הגדול לצאת למסע לכיבוש האימפריה הפרסית נתונות לספקולציות. יש שטענו כי האמין בשליחות אלוהית לאיחוד העולם אשר הוטלה עליו, ויש שסברו כי היה מגלומן ותו לא. השערות אחרות טענו כי דובר ב"מסע נקמה בפרסים" בשל העוולות שחוללו ביוון בעת מלחמת פרס–יוון, או בשל רצח אביו, פיליפוס השני, שהושלך באופן רשמי לפתחם.
בשל נחיתות הצי של אלכסנדר, שהורכב מכ-160 ספינות והיה צפוי להתמודד נגד מאות ספינות פיניקיות ואחרות שעמדו לשירותו של הצבא הפרסי, בחר אלכסנדר להפנות את תשומת לבו לקרבות היבשתיים ולנשל את הפרסים מציים על ידי כיבוש נמליהם. בנוסף לכך חשש אלכסנדר מפלישה של שבטים תראקים מצפון ומהתמרדות של ערי יוון, וכן ביקש לסיים את המערכה בהקדם בשל עלותה הכספית. המפקד הפרסי ממנון הציע לסבך את אלכסנדר במלחמת גרילה ופשיטות קטנות, ואף להמריד את ערי יוון כנגדו תוך משיכתו למערכה ארוכה ומייגעת, אולם הפרסים לא שמעו להצעותיו וביקשו להכניע את אלכסנדר במלחמה מסורתית.
בשנת 334 לפנה"ס, כשאיתו 30,000 חיילים רגלים ו-5,000 פרשים, חצה אלכסנדר הגדול את ההלספונטוס (כיום מצר הדרדנלים) אל אסיה הקטנה. הנחיתה עברה בשלום והצי הפרסי החזק לא הפריע לה, מסיבה לא ברורה. אסיה הקטנה הורכבה ממחוזות פרסיים, שבאחדים מהם (במיוחד במערב) הייתה התרבות היוונית מושרשת היטב. איוניה, ובמידה פחותה גם קאריה, היו בעלות קשר חזק לתרבות זו. חלק מהערים היווניות ראו באלכסנדר משחרר מהעול הפרסי, ואחרות כמו הליקרנסוס, היא בודרום של ימינו, התנגדו לו ולהכנעתן נדרש מצור ממושך.
הקרב המשמעותי הראשון בין צבאו של אלכסנדר הגדול לצבא הפרסי היה קרב גרניקוס שהתחולל בשנת 334 לפנה"ס במישור טרואד, סמוך לאתר העיר טרויה בצפון מערב טורקיה של ימינו. ניצחונו בקרב זה, סייע לאלכסנדר לבסס את שלטונו בכל חלקה המערבי של אסיה הקטנה, ולהגיע עד שערי קיליקיה בכניסה הצפונית למישור צ'וקורובה (Çukurova), סמוך לעיר אדנה של ימינו.
בחודש נובמבר של שנת 333 לפנה"ס, אסף דריווש השלישי, מלך פרס, את הצבא הפרסי והדביק את אלכסנדר ליד נהר איסוס, סמוך לעיר איסכנדרון (İskenderun) שבדרום טורקיה של ימינו. דריווש השלישי לא שמע לעצת יועציו ופתח בקרב בשטח הררי שלא התאים לניצול היתרון המספרי ממנו נהנה. קרב איסוס בו נחל הצבא הפרסי תבוסה מוחלטת, היה הקרב האחרון שהתקיים על אדמת טורקיה של ימינו, וכיבוש אסיה הקטנה כולה (למעט מובלעות בהרי צפון אנטוליה) הסתיים בתוך כשנה בלבד.
לאחר אלכסנדר

אלכסנדר מת בשנת 323 לפנה"ס והשאיר אימפריה ענקית ליורשיו, הדיאדוכים, אשר נלחמו על השליטה בה. על אסיה הקטנה שלט אנטיגונוס מונופתלמוס וליסימאכוס קיבל לרשותו את תראקיה והקים בה את בירתו ליסימאכיה בשנת 309 לפנה"ס. מקץ 20 שנים סוערות של מאבקי כוח, מלחמות ותככים בלתי פוסקים, נערך בשנת 301 לפנה"ס קרב איפסוס בפריגיה שבמערב אסיה הקטנה. בקרב זה ניצב אנטיגונוס מונופתלמוס מול צבאות סלאוקוס הראשון וליסימאכוס. צבא אנטיגונוס נחל תבוסה מוחצת בקרב ואנטיגונוס עצמו נהרג. המנצחים חילקו ביניהם את השלל - סלאוקוס שלט במזרחה של אסיה הקטנה וליסימאכוס במערבה.
מצב זה נשמר עד קרב קורופדיום בשנת 281 לפנה"ס, שהתרחש בלידיה, כ-65 ק"מ צפונית-מזרחית לאיזמיר של ימינו. בקרב זה, שהיה האחרון במלחמות הדיאדוכים, הביס סלאוקוס הראשון את ליסימאכוס, שמצא בו את מותו, וממלכתו התמוטטה. על חורבותיה של ממלכת ליסימאכוס הוקמה ממלכה קטנה שמרכזה בעיר פרגמון (יוונית Πέργαμος, כיום ברגמה Bergama סמוך לאיזמיר), ואשר נשלטה על ידי השושלת האטלידית. ממלכה זו הקיפה את שטחיה של לידיה ואיוניה, ומאוחר יותר כללה גם חלקים מפריגיה. אחרון מלכי פרגמון אטלוס השלישי, ציווה עם מותו בלא יורש בשנת 133 לפנה"ס, להעבירה לשלטון הרפובליקה הרומית כדי להימנע ממלחמת ירושה או מכיבוש רומי כוחני. בתוך 4 שנים הכריעו הרומאים את הטוען לכתר והקימו במערב אנטוליה את הפרובינקיה "אסיה".
מהמאה ה-3 לפנה"ס עד הכיבוש הרומאי > תחת בית סלאוקוס

מרכזה ומזרחה של אסיה הקטנה נותרו בחזקת הממלכה הסלאוקית, אשר התקיימה עד שנת 63 לפנה"ס. מקימה של הממלכה, סלאוקוס הראשון, בנה את אחת מבירותיו באנטיוכיה, היא אנטקיה (Antakia) שעל נהר עאסי (אורונטס) בדרום טורקיה של ימינו. הממלכה הגיעה לשיא התפשטותה לאחר קרב קורופדיום בשנת 281 לפנה"ס, וסלאוקוס הראשון ביסס את השפעתו גם בחלקים ממערב אסיה הקטנה. שאיפותיו לכבוש גם את תראקיה הסתיימו עם רציחתו כאשר נחת על אדמת אירופה באותה שנה. עם זאת אחיזתה של הממלכה הענקית באסיה הקטנה הייתה שברירית. שבטים גאליים פלשו לאזור באמצע המאה ה-3 לפנה"ס והתיישבו בגלטיה במרכז אסיה הקטנה, תוך שהם מעניקים לה את שמם. לצידה של השושלת האטלידית מפרגמון, בת בריתם של הרומאים, התבססו מספר ממלכות חצי עצמאיות ברחבי אסיה הקטנה. קפדוקיה שבמרכז מערבה של אסיה הקטנה הכריזה על עצמה כממלכה עצמאית בסביבות שנת 250 לפנה"ס והייתה גם היא לבת בריתם של הרומאים. לאורך חופי הים השחור הוקמו פונטוס בצפון-מזרחה של אסיה הקטנה וביתיניה בצפון-מערבה. ממלכת ארמניה הוקמה בשנת 189 לפנה"ס סביב ימת ואן במזרח אנטוליה, והחלה גם היא לנגוס בשטחיה של הממלכה הסלאוקית לאורך מאה השנים שלאחר מכן.
אנטיוכוס השלישי אשר מלך בממלכה הסלאוקית בשנת 223 לפנה"ס בקירוב, הצליח לבסס שוב את שליטתו במרכז אסיה הקטנה החל בשנת 216 לפנה"ס. הוא נלחם כנגד שר הצבא הפורש אכאוס, והכריעו לאחר מצור על העיר סרדיס בשנת 213 לפנה"ס. עם זאת בשנת 197 לפנה"ס פלש אנטיוכוס השלישי ליוון והובס על ידי הרומאים בקרב תרמופילי בשנת 191 לפנה"ס. שנה לאחר מכן, התחולל הקרב המכריע בין צבאותיו של אנטיוכוס לבין הרומאים, הפעם סמוך למגנסיה בלידיה שבאסיה הקטנה. התבוסה בקרב מגנסיה חייבה את אנטיוכוס השלישי לכרות בשנת 188 לפנה"ס את שלום אפאמיאה המשפיל, שחייב את הסלאוקים לנטוש את כל השטחים שמצפון להרי הטאורוס, לשלוח בני ערובה לרומא כולל שני בניו של אנטיוכוס, לשלם לרומא פיצויי מלחמה, וכן הוגבל כוחם הצבאי. בכך הסתיימה השפעת הסלאוקים באסיה הקטנה רובה ככולה.
מהמאה ה-3 לפנה"ס עד הכיבוש הרומאי > פונטוס

ממלכת פונטוס (יוונית Πόντος - "(ה)עיקרי") נוסדה בשנת 302 לפנה"ס על ידי מיתרידטס הראשון (יוונית Mιθριδάτης Α' Kτίστης - "מיתרידטס המייסד"), בנו של שליט פרסי שעשה בשירותיו של אנטיגונוס מונופתלמוס. ליבה של הממלכה השתרע לאורך חופי הים השחור, מזרחית לנהר הקיזילאירמאק, אך בשיאה כללה גם את קולכיס, וחלקים מביתיניה, פפלגוניה וארמניה הקטנה.
מלכה האחרון של פונטוס, מיתרידטס השישי, היה מאויביה המרים של הרפובליקה הרומית. הוא עלה לשלטון לאחר מאבקי ירושה מרים בינו לבין אימו ואחיו הצעיר בערך בשנת 111 לפנה"ס. בשנת 110 לפנה"ס פלש מיתרידטס לחצי האי קרים על פי בקשת ההתיישבויות היווניות שם. הוא הביס את הסקיתים שאיימו על מושבות אלו, והוכתר כמלך ממלכת בוספורוס.
במהלך מלכותו הגדיל את שטח ממלכתו עד למזרחה של יוון, ופתח בשלוש מלחמות כנגד הרומאים. מיתרידטס השישי הובס סופית בשנת 66 לפנה"ס על ידי גנאיוס פומפיוס מגנוס, אשר הפך את פונטוס לפרובינקיה רומית שנה לאחר מכן. מיתרידטס התאבד לאחר מכן עקב מרד שפרץ נגדו בהנהגת בנו, פארנקס השני. משעלה האחרון כל כס המלוכה, הוא ניצל את מלחמת האזרחים הרומית כדי לנסות להחזיר שטחים לממלכתו, אך ניגף בשנת 47 לפנה"ס בקרב זֵלה ליד טוקאט של ימינו. בעקבות קרב זה טבע יוליוס קיסר את האמרה "Veni, vidi, vici" (באתי, ראיתי, ניצחתי).
מהמאה ה-3 לפנה"ס עד הכיבוש הרומאי > ביתיניה

לפי הרודוטוס וסטראבון יישבו הביתינים, שבט ממוצא תראקי, בביתיניה שבצפון-מערב אסיה הקטנה, לאחר שגרשו משם או שיעבדו את המיסינים שקדמו להם ואשר לקחו חלק במלחמת טרויה. קרויסוס מלך לידיה השתלט על ביתיניה בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס ובשנת 546 כבש אותה כורש והכלילה במחוז פריגיה. עם זאת, נראה כי כבר לפני פלישת אלכסנדר הגדול לאסיה הקטנה בשנת 334 לפנה"ס, הצליחו הביתינים לקיים מידה מסוימת של עצמאות. בשנת 297 לפנה"ס לקח לעצמו זיפיטיס (Zιπoιτης) או זיוויטיס (Zιβoιτης) את התואר מלך, ובנו ניקומדס הראשון הקים את בירתו בניקומדיה, היא איזמיט (İzmit) של ימינו. הממלכה שגשגה ושמרה על עצמאות עד שהוכרעה על ידי מיתרידטס השישי מלך פונטוס. הרומאים השיבו את מלכה האחרון של ביתיניה לשלטון, אך בשנת 74 לפנה"ס הוא מסר את ממלכתו מרצונו לידי הרפובליקה הרומית.
מהמאה ה-3 לפנה"ס עד הכיבוש הרומאי > ממלכת ארמניה

ממלכת ארמניה העצמאית התקיימה בין שנת 189 ו-66 לפנה"ס. הממלכה הוקמה סביב ימת ואן במזרח טורקיה, והגיעה עד ימת סוואן בארמניה של ימינו בצפון ועד ימת אורמיה באיראן בדרום. במערב הגיעה ממלכת ארמניה עד לרמת אנטוליה. הממלכה נשלטה בידי השושלת הארטקסית לאחר שזו נישלה את השושלת האורונטידית ששורשיה היו באוררטו בסוף המאה ה-7 או בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס. לאחר שהסלאוקים ניגפו מפני הרומאים בקרב מגנסיה בשנת 190 לפנה"ס, מרד בהם גם ארטקסייס הראשון, מלכה הראשון של ממלכת ארמניה, ובהסכמת הרומאים הקים את ממלכתו. ארטקסייס שם לעצמו מטרה לאחד את כל האזורים דוברי הארמנית במסגרת ממלכתו, וייסד את בירתו בארטקסרטה (כיום ארטשט) בעמק נהר אראס.
בתקופתו של טיגרנס השני ("הגדול") התרחבה הממלכה דרומה על חשבון הממלכה הסלאוקית אל תוך סוריה והגיעה עד עכו בארץ ישראל תוך התעמתות קצרה עם בית חשמונאי. במזרח הגיעו הארמנים עד לים הכספי על חשבונם של הפרתים, ובמערב נמתחה השפעתם אל קפדוקיה וקיליקיה שלחופי הים התיכון. עם זאת, בשנת 66 לפנה"ס, ולאחר פחות מ-130 שנות עצמאות באה ממלכת ארמניה העצמאית אל קיצה. מיתרידטס השישי מפונטוס, קרוב משפחתו ובן בריתו של טיגרנס השני, מצא בארמניה מקלט מפני הרומאים אשר ניצלו עובדה זו להתעמת גם עם הארמנים. בשנת 69 לפנה"ס הובס טיגרנס השני על ידי הצבא הרומי ושלוש שנים לאחר מכן נכנע לצבאותיו של גנאיוס פומפיוס מגנוס. הוא המשיך והחזיק בכתר המלוכה עד מותו בשנת 55 לפנה"ס, וכך גם יורשיו, אך ארמניה הפכה למדינה למדינת חסות רומית.
מהמאה ה-3 לפנה"ס עד הכיבוש הרומאי > קומגנה

קומגנה הייתה ממלכה הלניסטית עצמאית נוספת בדרום מרכזה של אסיה הקטנה, אשר הניפה את נס המרד נגד בית סלאוקוס בשנת 163 לפנה"ס. הממלכה הצליחה לשמור על עצמאותה משך 235 שנים עד שסופחה לאימפריה הרומית בשנת 72 לספירה. בתקופה זו הייתה חלק מהפרובינקיה הרומית של סוריה. בכך הייתה קומגנה יוצאת דופן מבין יתר הממלכות הקטנות באסיה הקטנה, והיא ידועה במיוחד במקדש הקבורה המגלומני שהקים מלכה אנטיוכוס הראשון תאוס על פסגת הר נמרוט.
מהמאה ה-3 לפנה"ס עד הכיבוש הרומאי > גלטיה

גלטיה נוסדה על ידי גלי הגירה של שבטים קלטים שפלשו לבלקן בסוף המאה ה-3 לפנה"ס. היוונים הצליחו להדוף את הפלישה והקלטים עברו לאסיה הקטנה, בה התיישבו.
ראו גם

אסיה הקטנה בתקופה הרומית
לקריאה נוספת

דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, מגנס, מהדורה ראשונה תשמ"ג
האימפריה של אלכסנדר הגדול
קרב איסוס מתוך פסיפס אלכסנדר: אלכסנדר הגדול משמאל ודריווש השלישי מימין
חלוקת האימפריה לאחר קרב איפסוס (300 לפנה"ס)
אנטיוכוס השלישי
מטבע הנושא את דיוקנו של מיתרידטס השישי
ממלכת ארמניה העצמאית בשיאה בשנת 66 לפנה"ס
אנטי רינה

אנטי יוהאני רינה (בפינית: Antti Juhani Rinne; נולד ב-3 בנובמבר 1962) הוא פוליטיקאי פיני שכיהן כראש ממשלת פינלנד החל מ-6 ביוני 2019 עד 10 בדצמבר 2019.
הוא משמש גם כיושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בארצו החל משנת 2014. בשנים 2014–2015 כיהן כשר האוצר וכסגן ראש הממשלה והוא נבחר לראשונה בפרלמנט בשנת 2015. בבחירות הכלליות בשנת 2019 הוביל רינה את מפלגתו לניצחון והחליף את ראש הממשלה יוהה סיפילה. לפני מינויו לראש הממשלה ב-6 ביוני 2019 היה יושב ראש זמני של הפרלמנט.
רינה הוא עורך דין בהכשרתו.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

אנטי רינה נולד בהלסינקי בשנת 1962 כבן להורים עורכי דין. אביו, יוהאני רינה היה ראש עיריית לוהיה. בילדותו התגוררה המשפחה בלוביסה ואחר כך בהיווינקה.
למד מילדותו לנגן בקלרינט.
אחרי סיום בחינות הבגרות בשנת 1980 עבד רינה במנסרה וכנהג. אחר למשך שנתיים שיחק תיאטרון ושיתף פעולה עם השחקן וייקו סיניסאלו.
בשנים 1985–1987 תוך שנה וחצי למד משפטים לתואר ראשון.
רינה סיים לימודי משפטים באוניברסיטת הלסינקי.