פיוס העשירי
משנתו הדתית ופועלו המדיני

פיוס נקט בעמדה פושרת לקראת הרפורמות החברתיות של קודמו לאו השלושה עשר, והחליט להתרכז בבעיות השליחים ולהפוך את ההגנה על הכנסייה הרומית קתולית למטרה העיקרית שלו בכהונתו כאפיפיור. שלושה היבטים של מדיניותו עוררו מחלוקת מרה במיוחד: דיכוי המודרניזם, תנועה אינטלקטואלית עכשווית המבקשת לפרש מחדש את ההוראה הקתולית המסורתית לאור התיאוריות הפילוסופיות, ההיסטוריות והפסיכולוגיות של המאה ה-19; תגובתו נגד האידאולוגיה העולה של דמוקרטיה-נוצרית; ויחסו להפרדת הדת מהמדינה המוחלטת ברפובליקה הצרפתית השלישית.
במהלך כהונתו כאפיפיור קידם פיוס העשירי סדרת רפורמות במנהל הכנסייה ובדוקטרינה התאולוגית, זאת לצד התנגדות לכל סטייה מן העמדה השמרנית חסרת הפשרות בה נקט. בנוסף לכף הוסיף האפיפיור לאגד את שלל קובצי המשפטים הקתולים המבוססים תאולוגית לכדי קובץ אחיד, 'הקטכיזה של הדוקטרינה הנוצרית' (Catechismo della Dottrina Cristiana), המוכרת יותר בכינוי 'הקטכיזה של הקדוש פיוס העשירי'. במסגרת הרדיפה שהנהיג נגד כל התנועות הדתיות שקראו לליברליזציה מסוימת במערכת הדתית הקתולית הקיימת, פיוס העשירי הכניס מספר ספרים חדשים לשורות רשימת הספרים האסורים (בלטינית: Index Librorum Prohibitorum; אִינְדֶקְס לִיבְּרוֹרוּם פְּרוֹהִיבִּיטוֹרוּם). בסדרת כתבים שפרסם, דחה לחלוטין את התורות המודרניסטיות והציע דרכי פעולה של הכנסייה להכחדתן. הוא גם דחק לציות מיידי לתוכנית הצנזורה הקפדנית שלו. ב-1 בספטמבר 1910, הוא הורה לכל המורים בסמינרים ואנשי דת לפני הסמיכה להישבע בגנות המודרניזם ולתמוך בכתביו.
כאפיפיור החל פיוס לפרסם דרך דרשותיו את אמונתו בחשיבות של טקס הסקרמנט. לאורך חייו דגל באמונה לפיה הליכה לקהילה והזדהות דתית עמה לעיתים קרובות היא אחת הדרכים שבהן אדם יכול להיות הכי קרוב לאלוהים. פיוס הרגיש בתוקף שככל שאדם יכול לקבל את הסקרמנט הראשון שלו, כך ייטב. אמונה והערכה זאת היא שהובילה את פיוס לחוקק חוק שהפך את גיל ההשתתפות המינימלי בסעודת סקרמנט לשבע שנים. כמה מהנחיותיו, על אף שהוחלפו על ידי התפתחויות חברתיות-דתיות מאוחרות יותר, סימנו אותו כאחד ממבשרי הפעולה הקתולית - כלומר, ארגון ההדיוטות לשיתוף פעולה מיוחד וישיר בעבודת השליחים של הכנסייה. גזירותיו האאוכריסטיות הקלו על התקנות המסדירות את הקהילה היומית, והחייאתו של שיר המישורים הגרגוריאני וגיבושה מחדש המערכת הליטורגית היו לרפורמות חשובות בפעילות האחידה של הכנסייה הקתולית. החלטתו להתאים ולסדר את החוק הקנוני הובילה לפרסום הקוד הקאנוני החדש בשנת 1917, תחת כהונת יורשו, בנדיקטוס החמישה עשר. הארגון מחדש של הקוריה (Curia) והרפורמה הנרחבת בתוך הממשל המרכזי של הכנסייה, הפכו לחלק עיקרי בתוך מורשתו.
למרות שהוא נקט בצעדים הטנטטיביים הראשונים לשיפור היחסים עם ממלכת איטליה הליברלית ואיפשר למאמיניו הקתולים בפעם הראשונה להצביע בבחירות הלאומיות באיטליה, פיוס הוביל את התגובה נגד הדמוקרטיה הנוצרית מכיוון שלא יכול היה לסבול את הרעיון של חלק מהקתולים להפוך את העבודה הסוציאלית שלהם לעניין בלתי תלוי בהיררכיה הדתית ולנהלה באורח שהפך עם הזמן ליותר ויותר מעורב עם המערכת הפוליטית. הוא התנגד למגמה שהתקיימה בשעתו במדינות אירופה לפיה נוצרים הגיבו נגד דוקטרינות של חומרנות על ידי הקמת תנועות חברתיות משלהם או קבוצות פעולה עממיות. לפיכך, הוא גינה רשמית את תנועת הפעולה העממית של הכומר האיטלקי רומולו מורי ב-1903 ואת תנועת סילון של הכומר הליברלי הנוצרי מארק סנגנייה שישב בצרפת. תנועת הסילון פרשה מהכנסייה הקתולית בעקבות המאבק שנוצר. עם עלייתו של פיוס לכדי אפיפיור, ההפרדה בין הכנסייה והמדינה בצרפת כבר הייתה גלויה, והקרע התרחש על רקע אנטי-קלריקליזם שגאה בצרפת. ב-1905 הפרידה ממשלת צרפת רשמית את הכנסייה מהמדינה, מהלך שאותו גינה פיוס ב-11 בפברואר 1906. רוב הבישופים הצרפתים היו מוכנים לשתף פעולה עם החקיקה הצרפתית החדשה, ששמרה על חלק רחב מהאינטרסים החומריים של הכנסייה, אבל פיוס דחה את הפשרה.