חכם עדיף מנביא
מקור

האימרה מופיעה בתלמוד הבבלי בשם האמורא אמימר, שתולה את אמרתו בדרשתו לפסוק מתהילים "וְנָבִא, לְבַב חָכְמָה" - מי נתלה במי? הוי אומר קטן נתלה בגדול". שם גם מצוין בשם רבי אבדימי דמן חיפה, שמזמן חורבן בית המקדש, הנבואה ניטלה מן הנביאים והועברה אל החכמים. את העדיפות לחכם הם ביטאו בדבריהם (שם) "אטו חכם לאו נביא הוא?" (=האם חכם לא נביא הוא?), כלומר שיש לחכם בתורה גם כח נבואי מסוים, ובאמרה "אין השכינה שורה אלא על חכם, גבור ועשיר ובעל קומה". ואכן לפי תפיסת חז"ל מתבטאת נחיתותו של הנביא למול החכם, בכך שלאחר מתן תורה, אין הנביא בניגוד לחכם רשאי לחדש ולפסוק הלכות, ודברי נביא בדיון הלכתי אף מכונים בתלמוד בזלזול מסוים "דברי נביאות" - דברים רעיוניים שאין להם תוקף הלכתי מחייב.
בדיון בנושא הלכתי נאמר בפירוש בתלמוד:
" 'אלה המצות' - שאין הנביא רשאי לחדש דבר מעתה."
וכן פסק הרמב"ם: "ונאמר 'והנגלות לנו ולבנינו עד עולם לעשות את כל דברי התורה הזאת', הא למדת שכל דברי תורה מצווין אנו לעשותן עד עולם, וכן הוא אומר 'חוקת עולם לדורותיכם', ונאמר 'לא בשמים היא', הא למדת שאין נביא רשאי לחדש דבר מעתה." (משנה תורה, הלכות יסודי התורה ט א).
בניגוד לתפיסה זו הרואה בחכמי התורה כבעלי מעמד עדיף באופן תמידי על נביאים, יש הרואים באמרה זו ביטוי לתפנית ביהדות בתקופת בית שני כאשר חז"ל דאגו להשליט את תרבות בית המדרש על פני בית המקדש, ואת שיקולי ההיגיון והלוגיקה הצרופה על פני הכרעה באמצעות רוח הקודש ואינטואיציה רוחנית פנימית, בהכריזם "לא בשמים היא", בתקופה שבה קרנה של הנבואה ירדה. שכן בימי בית ראשון ולפניו, נביאים כמשה, יהושע, דבורה, שמואל, נתן הנביא, חולדה, דניאל ורבים אחרים שימשו כשופטי העם, מנהיגיו וכיועצי המלך, אך באמצע תקופת בית שני (או בחורבנו) כאשר הנבואה פסקה, היה צורך לחזק את מעמד החכמים, שאינם מעוטרים בהילה נבואית, בשל החלל המנהיגותי שנוצר.
הקונטקסט ההיסטורי חשוב, שכן מדובר בתקופה שבה "נביאים" ואנשי בשורות צצו כפטריות אחרי הגשם, והיו בעלי כוח משיכה לא מבוטל, ולעיתים רבות איחזו את עיני העם בנבואות שקר מאכזבות. גם בעולם היווני התרחש מהלך דומה, במעבר מאורקלים ופיתיות לפילוסופים כדוגמת סוקרטס ואריסטו. לא ברור מי השפיע על מי, אך הגישה הפילוסופית היוונית הייתה דומה. הפילוסופים (בתרגום מיוונית "אוהבי החכמה") שקדו על חיזוק מעמד החוכמה וההיגיון, התאוריה, הלוגיקה והרציונל. (עיינו בפילוסופיה יוונית). כך למשל אפלטון קיצץ את כנפי הנביאים, והכריז (ב"המדינה") כי ראוי היה לתלות את הומרוס בכיכר העיר.
בסיפור תנורו של עכנאי חכמי המשנה אומרים בפירוש כנגד רבי אליעזר "אין אנו משגיחין בבת קול, שכבר כתבת בהר סיני בתורה: 'אחרי רבים להטות'". גישה זו של העדפת החכם מומחשת באופן חריף וקיצוני, באגדה תלמודית המסופרת בידי רב יהודה בשם רב, שכאשר משה - גדול נביאי ישראל, עלה למרום לקבל את התורה, הוא חזה את רבי עקיבא ובית מדרשו בשעת לימוד, כאשר רבי עקיבא "דורש על כל קוץ וקוץ [של אות], תילין תילין של הלכות...ולא היה יודע מה הן אומרים." ותשש כוחו, עד שאמר רבי עקיבא בהלכה אחת, שמקורה ב"הלכה למשה מסיני" ונתיישבה דעתו של משה. באגדה זו רב יהודה כנראה ביקש בין היתר להמחיש את עדיפותו של החכם על פני הנביא, כאשר רבי עקיבא מייצג את אב הטיפוס של החכם ואילו משה את אב הטיפוס של הנביא.
גם בתלמוד הירושלמי ניכרת מגמה זו של העדפת החכם על פני הנביא. חכמי התלמוד הירושלמי מפליגים בדבריהם ואומרים, "דברי סופרין [חכמים] חביבין יותר מדברי תורה", ואף "חמורין דברי זקנים מדברי נביאים". בשלושת המקומות גם מובא משל על ההבדל בין נביא לחכם, שהמלך קבע כי הנביא צריך להראות את חותם המלך, ולתת אות או מופת, כדי להעיד על אמיתתו, ואילו החכם אינו צריך להראות את חותם המלך, אלא חכמתו מעידה עליו, והוא בעצמו קובע את התורה ואת ההלכה.
המדרש ששאב כנראה ממקור דומה לירושלמי, מסביר אף הוא כי עדיפותו של החכם על פני הנביא נובעת מכך, שהנביא צריך אות ומופת לכך שהוא נשלח, ואילו החכם אינו צריך לכך, מכיוון שהוא נכלל בחכמים אשר ניתן להם מראש ממשלה, על פי הפסוק - ”על פי התורה אשר יורוך” (ספר דברים, פרק י"ז, פסוק י"א).
גם ספר הזוהר נוקט בגישה שמעדיפה את חכמי התורה, וטוען שבניגוד לנביאים, שלעיתים יש להם רוח הקודש ולעיתים אין, מחכמים רוח הקודש לא סר אפילו לרגע אחד קטן ולא זו בלבד, אלא שהחכמים שעוסקים בתורה, נמצאים במקום רוחני שבו קיום האמונה. מקום גבוה יותר ממקום הנביאים.