stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המרכז לדמוקרטיה וזכויות עובדים
חשיבות הארגון

בשנת 2000 אישר הנשיא הפלסטיני את חוק העבודה הפלסטיני הראשון. עם זאת, על פיה- DWRC, חוק העבודה היה חסר שיניים,
ועורכי דין ומאגדי עובדים מטעם DWRC פעלו כדי לעבוד עם מומחים משפטיים של הרשות הפלסטינית כדי להכניס תיקונים לחוק; בשלהי 2005, ה-DWRC הצליחה להשיג הסכמה לחוק עבודה פלסטיני חלופי במועצה המחוקקת הפלסטינית.
איחוד האיגודים המקצועיים הגדול ביותר בין הפועלים ברשות הפלסטינית כבר מזמן חדל להיות דמוקרטי על פי מגוון משקיפים; ב-PGFTU שנשלט על ידי הפת"ח לא נערכו בחירות מאז 1981. ה-DWRC, כעמותה עצמאית שאינה עצמה איגוד עובדים, עמדה בחזית הקריאה ל-PGFTU לתת דין וחשבון בתקשורת הפלסטינית כמו גם בבינלאומית, וארגנה מאות ועדי עובדים דמוקרטיים, ודוחפת לקיום שקיפות מלאה בתנועת הפועלים הפלסטינית.
בשנת 2007 ארגון ה-DWRC ארגן את איגוד האיגודים והעובדים העובדים העצמאיים והדמוקרטים בפלסטין, ויזם את הקמת הוועידה הראשונה בסדר גודל ארצי של האיגודים המקצועיים הדמוקרטים והעצמאיים הפלסטינים מזה עשרות שנים, המייצגת למעלה מ-50,000 נשים וגברים.
לקריאה נוספת

אתר DWRC
פרויקט סינגור
משרד העבודה האמריקני
שערוריית DWRC ו-LAW
ReliefWeb - מבצע חומת מגן
צילום שיחת DWRC
נינה סוביץ'. "דמוקרטיה חנוקה בתוך האיגודים הפלסטיניים"; דוח המזרח התיכון, מס' 215 (קיץ, 2000), עמ' 2–3.
נינה סוביץ'. "איגודים מקצועיים פלסטיניים"; כתב העת ללימודי פלסטין, "כרך 29, מס' 4 (סתיו, 2000), עמ' 66-79.
ארכיון IFWEA - מחלוקת בין פדרציית ועדי העובדים העצמאיים לבין ה-PGFTU
"איגודי העובדים הפלסטיניים נפגעים מכל עבר", אל-ג'זירה, 14 ביולי 2007, 04:26
סוס ניסן. "כל דבר פרט לעובדים באיגודים המקצועיים הפלסטיניים" ; חדשות מבפנים, אפריל, 1996
"עובדים מובטלים מפגינים נגד עוני" (הקישור אינו פעיל, September 2017) סטנד אפ, נקוט פעולה - אתר UNDP, 17 באוקטובר 2007
"הצהרות באירוע קריאת חרם של עובדים" (אורכב 31.10.2020 בארכיון Wayback Machine) ; הפסיקו את קמפיין הכותל, 11 בפברואר 2007
"הקמת ועידה לקואליציה של איגודים מקצועיים ועדי עובדים ועצמאים עובדים בפלסטין, 25 ביולי 2007" ; Advocacynet, 25 ביולי 2007
הערות שוליים

↑  "Labourstart news". אורכב מ-המקור ב-2008-08-19. נבדק ב-2008-07-04.
↑  "bitterlemons.org - The courts and the fence/wall". www.bitterlemons.org. נבדק ב-2019-06-06.
↑  Bilal Barghouthi."Study on Palestinian Labor Disputes and the Role of Courts" DWRC, 2007
↑  "Palestinian Workers Claim Their Rights in Gaza Amidst Violence and Political Chaos"; AdvocacyNet News Bulletin 94, March 29, 2007
↑  "On the Record - Palestinian Civil Society Under Siege"; A voice for the Voiceless, Volume 15, Issue 6: Breaking the Cycle of Dependency, June 27, 2001
↑  Joost R. Hiltermann. "Mass Mobilization under Occupation: The Emerging Trade Union Movement in the West Bank"; MERIP Reports, No. 136/137, West Bank, Gaza, Israel: Marching toward Civil War (Oct. - Dec., 1985), pp. 26-31
↑  Joost R. Hiltermann. "Behind the Intifada"; Princeton University Press (January 25, 1993)
↑  Nina Sovich. "Stifling Democracy within Palestinian Unions"; Middle East Report, No. 215 (Summer, 2000), pp. 2-3
↑  Nina Sovich. "Palestinian Trade Unions"; Journal of Palestine Studies," Vol. 29, No. 4 (Autumn, 2000), pp. 66-79
↑  Sos Nissen."Anything but Workers in the Palestinian Trade Unions"; News from Within, April, 1996
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264901505171  ISNI: 0000 0001 2295 2182  LCCN: no98115525  VIAF: 147545902   WorldCat (עם VIAF): 147545902
ראלף צ'פלין

ראלף הוסאה צ'פלין (באנגלית: Ralph Chaplin;‏ 1887–1961) היה פעיל איגוד מקצועי אמריקאי.
ראלף צ'פלין
ביוגרפיה

כניסתו של צ'פלין לפעילות באיגודים המקצועיים הושפעה מאירוע שהתרחש ב-1894, כשהיה בן שבע, בו ראה פועל נורה למוות תוך כדי שביתת פולמן בשיקגו. הוא נדד עם משפחתו מקנזס לשיקגו ב-1893. בשעה ששהה תקופה מסוימת במקסיקו הושפע רבות מחשיפתו לחוליות ההוצאה להורג של פורפיריו דיאז והפך לתומך של אמיליאנו ספאטה. כשחזר לארצות הברית, החל לעבוד במשרות שונות כפעיל איגודים מקצועיים. על רבות ממשרותיו קיבל שכר נמוך במיוחד.
עבודותיו האומנותיות הראשונות, נעשו בשביל ה-International Socialis Review ופרסומים אחרים של צ'ארלס ה.קר. במשך שנתיים עבד צ'פלין בוועדת השביתה עם "אמא" מרי האריס ג'ונס למען שביתת הכורים בין 1912 ל-1913 במערב וירג'יניה. פעילות זו השפיעה על שירים שכתב, שהיו בעלי זיקה לפועלים. אחד משירים אלה, "סולידריות לנצח", הפך לאחד משירי איגודי העובדים הפופולריים ביותר.
בהמשך הפך צ'פלין לפעיל באיגוד פועלי התעשייה של העולם, ארגון פועלים רדיקלי-קומוניסטי אשר תמך בביטול שיטת השכר ושינוי המבנה החברתי הקפיטליסטי, וקידם בהתאם מאבקים לשיפור תנאי העובדים דרך שביתות, הפגנות, נאומים פומביים וחבלה. כחלק מפעילותו בארגון, צ'פלין נהיה עורך המגזין של ה-IWW, "סולידריות".
ב-1917, צ'פלין ו-100 מאנשי הארגון נשפטו ונכלאו בשל האשמתם כי זממו להימנע מגיוס לצבא וכן לתמוך בעריקות, על רקע חוק הריגול של 1917. צ'פלין, שנמנה עם בכירי הארגון, נשפט יחד עם עוד 13 חברים בכירים נוספים (דוגמת ביל הייווד) ל-20 שנות מאסר. הוא ישב בכלא ארבע מתוך עשרים שנות המאסר שנגזרו עליו, ובתקופה זו כתב את "סורגים וצללים: שירי הכלא".
אף על פי שהמשיך לעבוד למען זכויות עובדים גם אחרי שחרורו מהכלא, צ'פלין התפכח אחרי מהפכת 1917 ברוסיה. הוא גם לא היה מרוצה מכיוון הליברליזם של מדיניות הניו דיל. צ'פלין תמרן בין מעורבות ב"איגוד העובדים התעשייתיים של העולם" לבין עריכת עיתונים בין השנים 1932 ו-1936. הוא היה מעורב במניעת קומוניסטים מלהצטרף לאיגודי העובדים האמריקאים. לבסוף התיישב בטקומה שבוושינגטון, שם ערך את פרסומי העובדים המקומיים. מ-1949 עד מותו היה אוצר כתבי היד של החברה להיסטוריה של מדינת וושינגטון.
צ'פלין עיצב את סמל החתול השחור, סמל המציין את האנרכו-סינדיקליזם בתור האנרכיזם. כמשחק מילים בו החתול מסמל שביתות פראיות (Wild cat strikes), כלומר שביתות ללא הסכמת האיגוד המקצועי. החתול אמור גם לסמל אחידות רדיקלית.
מכּתביו

Ralph Chaplin, Wobbly: The Rough-and-Tumble Story of an American Radical (The University of Chicago Press, 1948).
Ralph Chaplin, "Confessions of a Radical," two-part article in Empire Magazine of the Denver Post, Feb. 17, 1957, pp. 12-13, and Feb. 24, 1957, pp. 10-11.
Ralph Chaplin, "Why I Wrote Solidarity Forever," American West, vol. 5, no. 1 (January 1968), 18-27, 73.
עמוד קדמי של העיתון סולידריות, אשר צויר על ידי צ'פלין, 31 ביולי 1915
אייקון החתול השחור שעיצב צ'פלין עבור ה-IWW, אשר נמצא כיום גם בשימוש של קבוצות אנרכו-סינדיקליסטיות
על מצבו של האדם

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פנחס שדה
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת עם עובד
 תאריך הוצאה:  1967
 מספר עמודים:  243
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001326287, 002257568, 002110666
על מצבו של האדם - רומן שכתב פנחס שדה בשנת 1967. הספר (או "סיפור המעשים" כפי שמכנה אותו המספר) מגולל את עלילותיהן של מספר דמויות בשבוע אחד בקיץ ירושלמי חם במיוחד.
נאמן לדרכו הספרותית, כפי שבאה לידי ביטוי בספרו "החיים כמשל", גם כאן מתעלם שדה מהחיים הציבוריים בישראל ומתמקד בעולמו של היחיד.
אף שהמספר כותב כי בכוונתו לספר את סיפור המעשים כפי שקרו במשך שבעה ימים, ואף שותל רמזים לאירועים שיתרחשו בהם, העלילה מתרחשת במשך שלושה ימים בלבד.
ניתן לראות בסיפור הקצר "העשב האדום בוער לאט הנהר הירוק זורם לעד", שכתב שדה בשנת 1970, מעין המשך לספר.
פרטי עלילה

הספר מתחיל עם עזיבתו של המספר מושב בעמק הירדן אליו הגיע במסגרת עבודתו כאגרונום, לירושלים. עם התפתחות העלילה נפרשות לעיני הקורא הנפשות הפועלות ברומן, על עליבותן וקסמן.
הדמויות
המספר - אגרונום העובד בחברה המספקת ייעוץ חקלאי למשקים. כאיש מדעי הטבע הוא מרבה לספר מעשים ועובדות מעולם החי והצומח ולהשליכם על אורחות בני האדם.
אביגיל רייכלין - נערה בשנות העשרה המאוחרות של חייה, יפה וחולמת. מתגוררת במושבה כנרת. בשבוע בו מתרחש "סיפור המעשים" עולה לירושלים כדי לפגוש את אחיה אבשלום.
אבשלום רייכלין - בחור בתחילת שנות העשרים, מתגורר בדירתו של חייט בשכונת מחנה יהודה. קורות חייו אינם ברורים והוא מרבה להגות בסבלותיו של האדם ובשאלות קיומיות אחרות.
הדוקטור רייכלין - מנהל החברה לייעוץ חקלאי, אביהם של אביגיל ואבשלום. הבנים ניתקו את הקשר עמו בעקבות אופיו הקשה. מוזכר לעיתים בספר אך הוא עצמו אינו מופיע.
יונה בן דוד - האנטי גיבור בסיפור. פקיד בחברה הנ"ל, בשנות העשרים המאוחרות של חייו. מתואר כיצור בודד וחסר ידידים המבקש בצורה נואשת, ולפרקים מעוררת חמלה, חברת אישה.
עזריאל בן דוד - מזכיר החברה, אחיו של יונה. מתואר כאדם קשה וקפדן.
מר יפה - אדם מבוגר וערירי ששימש כסוכן החברה ופוטר ממשרתו, איש נעים וחברותי ובמידה מסוימת אף משכיל. מנסה לשוב למשרתו או לפחות לזכות בפיצויים אך נתקל באטימות מצד ראשי החברה.
סימן טוב הגדול - דון ז'ואן מקומי. טיפוס חיובי אך לא משכיל במיוחד ובעל נטייה להתפרצויות אלימות. ככל הנראה, הדמות המזרחית היחידה בספר.
לקריאה נוספת

מרדכי אבישי, "אדם מול בדידותו האנושית והפילוסופית", מאזנים ,25 (6), 1967. עמ' 448-446.
דב רפל

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  20 באוקטובר 1916 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 בדצמבר 2003 (בגיל 87) קבוצת יבנה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 ידוע בשל:  כ-200 מאמרים וכ-20 ספרים בתחומי הפילוסופיה של החינוך, מחשבת ישראל ותולדות עם ישראל
 תפקיד:  מרצה וסופר
 תואר:  רב ופרופסור
 השקפה דתית:  ציונות דתית
 בת זוג:  פנינה (פאולה) שטייגר
 
דב רַפֶּל (כ"ב בתשרי ה'תרע"ז, 19 באוקטובר 1916 – כ"ח בכסלו ה'תשס"ד, 23 בדצמבר 2003) היה פרופסור ורב, חוקר נודע בפילוסופיה של החינוך, של תולדות עם ישראל ומחשבת ישראל.
ביוגרפיה

רפל נולד בוורשה שבפולין. הוסמך לרבנות בבית הספר תחכמוני בעירו, ולמד אצל ההיסטוריון מאיר בלבן. בשנת 1936, בגיל 20, עלה לארץ ישראל, ולבניו הסביר זאת יותר מ-60 שנים מאוחר יותר: ”לא רציתי להיות כמו יאנוש קורצ'אק, עמו נפגשתי, ולא רציתי לעשות את התורה קרדום לחפור בה. ביקשתי להגשים את רעיון גרעין "ירדן" של בח"ד, ולעלות לארץ ישראל.” בעקבות כך החביא את תעודת ההסמכה שלו, ופנה ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיו שם, קיבל שלוש מלגות הצטיינות מהן התקיים עד תום הלימודים, ולאחר מכן החל ללמד ב"בית צעירות מזרחי" בירושלים, שם הפכה אחת התלמידות לאשתו לעתיד – פנינה (פאולה) שטייגר, להם נולדו חמישה ילדים, ביניהם יואל רפל ונחמיה רפל.
בהמשך הוא לימד בבתי הספר מקוה ישראל ו"מוריה" בתל אביב-יפו. ב-1946 עבר לגור בקבוצת יבנה, שם ייסד את ישיבת כרם ביבנה ואת המכללה למורים שבגבעת וושינגטון – אותה ניהל במשך שנים רבות, וכן לימד בישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים. כן שימש במשך כ-30 שנים מרצה באוניברסיטת בר-אילן, בתחילה לפילוסופיה ובהמשך לפילוסופיה של החינוך, והקים בה את המחלקה ללימודי יסוד ביהדות, כמו כן הרצה באוניברסיטאות נוספות בעולם. בחייו פרסם כ-200 מאמרים מדעיים, וכ-20 ספרים, ביניהם יסודיים בתחומם, כמו "הוויכוח על הפלפול" ו"שבע החכמות".
נפטר בקבוצת יבנה ב-23 בדצמבר 2003.
פרסומיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
"טעמי המצוות: ילקוט דברי ראשונים ואחרונים", תש"ז
"הנבואה: באספקלריה של המחשבה היהודית מימי המקרא ועד ימינו", תשל"א
"משנתו הפילוסופית של הרמב"ם – מבחר פרקים", תשל"ו
"המשפחה היהודית כגורם מחנך", תשל"ז
"פילוסופיה של החינוך: דו-שיח פילוסופי", עם יוסף אגסי, האוניברסיטה המשודרת, תשל"ט 1979
"הוויכוח על הפלפול", הוצאת דביר, תש"ם 1979
"תרגום אונקלוס כפירוש לתורה", ספריית הילל בן חיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה 1985
"שבע החכמות: הוויכוח על לימודי חול בספרות החינוך היהודית עד ראשית ההשכלה", תש"ן
"רש"י – תמונת עולמו היהודית", תשנ"ה
"הרמב"ם כמחנך", מכללת ליפשיץ, תשנ"ח
"פתחי שערים: עיונים ומחקרים על נושא התפילה", ידיעות ספרים, 2001
לקריאה נוספת

זאב ספראי, 'דב רפל ז"ל – מחנך וחוקר', כנישתא 3 (תשס"ז), יא–כ. (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
רפאל בנימין פוזן, "דב רפל: 'אני הרי קיבוצניק וממון אין לי...'", בתוך: דב שוורץ (עורך), אוניברסיטת בר-אילן – מרעיון למעש, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו, כרך ב, עמ' 257–273.
הערות שוליים

↑  דב רפל, אתר קבוצת יבנה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277457705171  BnF: cb12484947w (data)  GND: 113825147X  ISNI: 0000 0000 6649 5895  LCCN: n88194804  NKC: ola20221171682  NTA: 174301820  SUDOC: 238250156  VIAF: 59186506   WorldCat (עם VIAF): 59186506
המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה

| --- | --- |
 תחום:  תעשיית האנרגיה 
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  תל אביב-יפו 
 תקופת הפעילות:  1964–הווה (כ־60 שנה) 
 www.energy.org.il
 
המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה (לשעבר "מכון הנפט") הוקם בתל אביב בשנת 1964, כדי לקדם ולהגביר את הידע הטכנולוגי והכלכלי בנושאי נפט ואנרגיה בישראל. בשנת 1973 הוקם בו בית הספר ללימודי נפט ואנרגיה. פעילות המכון כוללת מעבדה לבדיקה סביבתית, מרכז מידע, מרכז לימוד, קונגרסים וסמינרים בנושא נפט ואנרגיה. המכון מייעץ גם לחברות וארגונים פרטיים.
היסטוריה

מכוני נפט שניהלו פעילויות מחקריות וחינוכיות בנושאי השימוש בנפט התקיימו במדינות שונות ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 עלה הרעיון להקים מכון נפט ישראלי. כנס לייסוד מכון הנפט התקיים בנוכחות לוי אשכול, שר האוצר, ביוני 1963 וסימפוזיון ראשון של המכון התקיים בספטמבר 1963. באפריל 1964 אושרה הקמת המכון באופן רשמי על ידי ועדת השרים לענייני כלכלה ובאוגוסט 1964 נבחרו מוסדות המכון בו יוצגו חברות הנפט, צרכניות הנפט הגדולות והממשלה, שנציגה, צבי דינשטיין, היה יו"ר מועצת המנהלים של המכון.
משרדי המכון פעלו באופן זמני במקומות שונים עד חנוכת משכנו הקבוע של המכון ברמת אביב באפריל 1966. משכנו של המכון הוקם בתרומת איל הנפט האיטלקי יהודי, אלכסנדר מילמן על שטח שהוקצה על ידי עיריית תל אביב.
במאי 1968 נחנכה הספרייה של מכון הנפט ובמרץ 1969 נחנכו מעבדות של מכון הנפט. באוקטובר 1970 הונחה אבן פינה לבית הספר ללימודי נפט, בסמוך לבניין המכון. בית הספר נחנך ביוני 1973.
מנהלים

יו"ר מועצת המנהלים של המכון מאז ייסודו ועד סוף שנות ה-70 היה צבי דינשטיין. כסגנו כיהן עמנואל רסין ומנהל המכון היה מנחם חן. בשנת 1981 פרש חן לגמלאות והחליף אותו תא"ל (מיל.) חיים ודאי. המנכ"ל הנוכחי הוא יוסי אריה.
בשנים 1991-2000 כיהן צבי זמיר כיו"ר המכון ובשנת 2000 החליף אותו יאיר רותם, שכיהן עד תחילת שנת 2003. בשנים 2003-2012 כיהן כיו"ר המכון עמיר מקוב, ובשנת 2012 החליפו יוסי רוזן, היו"ר הנוכחי.
ביקורת

המכון ספג ביקורת ממדענים ופעילי על הטעיית הציבור הרחב, כי הוא ארגון שרק נחזה להיות מכון סביבתי, על אף שאינו עוסק כלל בסביבה ואינו מקדם מדיניות סביבתית אלא להפך, מקדם שריפת נפט ודלקים פוסיליים על פני אנרגיות מתחדשות. כן נטען כי המכון הוא למעשה לובי של החברות המזהמות ביותר בישראל, כמו חברות הדלקים המאובנים, בתי הזיקוק והתעשיות הפטרוכימיות המזהמות, והוא עוסק בקידום האינטרסים של החברות בענייני רגולציה וגם בענייני יחסי ציבור ותדמית.
בתגובה לטענות כי בניגוד למשתמע משמו של המכון המרמז כי מדובר בארגון סביבה הפועל למען הציבור, הרי שבפועל מדובר בגוף המופעל על ידי החברות המזהמות ולמענן, הודיע העיתון הכלכלי "גלובס" כי למאמרים אשר יפורסמו בעיתון על ידי מנכ"ל המכון, יתווסף גילוי נאות בנוסח זה: "הכותב הוא מנכ"ל המכון הישראלי לאנרגיה וסביבה, המייצג בין היתר חברות עם אינטרסים עסקיים בתחום הדלק".
הערות שוליים

↑  ד"ר משה נאמן, יש להקים מכון נפט ישראלי, חרות, 28 באוגוסט 1962
↑  הוחלט על הקמת מכון הנפט הישראלי, דבר, 7 ביוני 1963
↑  אושרה הקמת קרן הלוואות לסטודנטים, חרות, 20 באפריל 1964
↑  המכון הישראלי לנפט בחר במוסדותיו, חרות, 12 באוגוסט 1964
↑  בשבועות הקרובים יוקם המכון למחקר בסיסי לחיפושי נפט, דבר, 21 בינואר 1964
↑  מכון הנפט הישראלי, מעריב, 24 בדצמבר 1964
↑  נחנך בית מכון הנפט הישראלי ברמת אביב, דבר, 22 באפריל 1966
↑  יוחל בבניית מכון הנפש, דבר, 6 בספטמבר 1963
↑  מכון הנפט הישראלי, דבר, 16 במאי 1968
↑  נחנכו מעבדות מכון הנפט ברמת אביב, דבר, 14 במרץ 1969
↑  מחר - אבן פינה לבי"ס למדעי הנפט, דבר, 28 באוקטובר 1970
↑  יונה שמשי, חבר הדירקטוריון התנגד, דבר, 3 ביוני 1973
יונה שמשי, בניין פאר ללא תוכן ברור, דבר, 4 ביוני 1973
↑  עמנואל רסין, המלגות נתרמו על ידי הקרן לקדמה, מכתב למערכת, מעריב, 11 בדצמבר 1978
↑  אנשים ומעשים במשק, דבר, 9 בפברואר 1981
↑  דוד חיון, ‏יאיר רותם - יו"ר המכון לנפט ואנרגיה; מחליף את צבי זמיר, באתר גלובס, 16 בפברואר 2000
↑  עמיר מקוב מונה ליו"ר המכון הישראלי לנפט ואנרגיה, באתר TheMarker‏, 4 בפברואר 2003
↑  איתי טרילניק, יוסי רוזן יחליף את עמיר מקוב במכון הישראלי לאנרגיה וסביבה, באתר TheMarker‏, 5 ביוני 2012
↑  אריאל חי סלוצקר, לקחת את גורלנו מידיהם, באתר העין השביעית, 9 במאי 2024
↑  עדי וולפסון, לנפט אין ריח, באתר העין השביעית, 25 בדצמבר 2023
↑  שוקי טאוסיג, "גלובס": נוסיף גילוי נאות למאמרים של יוסי אריה, באתר העין השביעית, 20 ביוני 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית המלין

| --- | --- |

בית המלין שנות ה-60
 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 כתובת:  רחוב ויצמן 30
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1956
 תאריך פתיחה רשמי:  1956 
 תאריך פירוק:  2018
 אדריכל:  בנימין אידלסון ואריה שרון
 קואורדינטות:  32°05′04″N 34°47′22″E﻿ / ﻿32.084583°N 34.7895°E﻿ / 32.084583; 34.7895
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית המלין(למפת תל אביב רגילה) בית המלין(למפת גוש דן רגילה) בית המלין(למפת גוש דן מוגדלת) בית המלין  he בית המליןhe בית המליןמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית הַמְלין היה מבנה ששימש כמרכז ארגוני, תרבותי וחינוכי של פעילי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל וחלל תצוגה לאמנים. המבנה, בפינת הרחובות ויצמן וזכרון יעקב בתל אביב, תוכנן על ידי האדריכלים (לימים שניהם זוכי פרס ישראל) בנימין אידלסון ואריה שרון.
היסטוריה

הבית נחנך בשנת 1956 על ידי ה"יידיש נאציאָנאלער ארבעטער פארבאנד" (ברית הפועלים הלאומית היהודית) האמריקאי וההסתדרות, ונקרא על שמו של מייסד מגבית ההסתדרות בארצות הברית, אייזיק המלין (Hamlin).
המתכננים של בית המלין, אריה שרון ובנימין אידלסון, הם אותם אדריכלים שתכננו את בית ליסין שהוקם בשנת 1953, שני המבנים צמודים זה לזה.
בית המלין שימש תקופות ממושכות כחלל תצוגה לאמנים, בשנת 1959 נערכה במקום תערוכה של פורשי קבוצת אופקים חדשים בה השתתפו מרסל ינקו, אהרן כהנא, משה מוקדי, צבי מאירוביץ, אביגדור סטימצקי, ז'אן דוד, משה קסטל, דוד פלומבו, לואיז ובצלאל שץ. בשנת 1960, ארגנו הצייר משה מוקדי והפסל קוסו אלול תערוכה במתכונת של "סלון פתוח" אליה הוזמנו אמנים שונים ללא מגבלה של סגנון או ותק.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 מכרה ההסתדרות את הבניין והוא הוסב למשרדים, חנויות וחדר כושר.
ב-19 בפברואר 2018 נהרס "בית המלין" לטובת הקמת מגדל מגורי יוקרה בשם "מגדל בית ליסין".
תיאור המבנה

המבנה, לו צורה של טרפז צר, נבנה באלכסון לבית ליסין ובמקביל לרחוב זכרון יעקב, כשדופנו המערבית של המבנה מתיישרת עם רחוב ויצמן. בצדו הצפוני של המבנה הייתה קומה כפולה ששימשה כאולם אירועים ותערוכות ולפניה חלל כניסה מאורך שנמתח מהכניסה ברחוב ויצמן. על הקיר הראשי באולם התנוסס ציור קיר גדול (גובהו 5 מ' ורוחבו 10 מ'), "אחווה" שמו, אשר תיאר את פגישת יוסף ואחיו, שאותו צייר האמן הנודע שלום סבא בשנים 1956 עד 1958. (לאחר שהבניין נמכר הקיר שעליו היה הציור כוסה בקיר גבס, ובעקבות כך במשך שנים נחשב הציור בטעות כאבוד. עם תחילת ההריסה הסתבר כי הקיר המקורי ועליו הציור קיים, אך ניסיונות של הרגע האחרון להצילו שנעשו מול היזם ומול עיריית תל אביב עלו בתוהו).
בקומה השנייה מוקמו חדרי משרדים ואולם נוסף שתפס שטח של קומה שלמה, מואר באמצעות חלונות עיליים בגג הבניין.
ראו גם

בית ליסין
תיאטרון האהל בתל אביב, תוכנן גם הוא על ידי אריה שרון
הערות שוליים

↑  "בית המלין" ייחנך ביום א' בת"א, למרחב, 31 ביולי 1956
↑  דב בן-מאיר, לקסיקון ההסתדרות, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תש"ם 1980, עמ' 79
↑  קרע בקבוצת .אופקים חדשים־, דבר, 13 בינואר 1959
↑  יונה פישר, "אמנות מודרנית 1959", למרחב, 23 בינואר 1959
↑  עולם ומלואו בקליפת אגוז, דבר, 19 בפברואר 1960
↑  הילה ציאון‏, צפו: תיאטרון "בית ליסין" המיתולוגי בת"א נהרס לטובת מגדל יוקרה, באתר וואלה, 15 בפברואר 2018
↑  מיכאל יעקובסון, הריסה חסרת תרבות: ציור קיר חשוב ייחרב לטובת עוד מגדל מגורים, באתר Xnet‏, 19 בפברואר 2018
↑  דורון לוריא: "אל תבשרו בחוצות אשקלון, או - מזגנים עליך שמשון: גורל העבודות הציבוריות - מונומנטליות של שלום סבא", בתוך: שלום סבא: לגופם של דברים, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2023.
ארגון שחקני הכדורגל בישראל (1984-2014)

| --- | --- |
 ענפי ספורט:  כדורגל
 יושב ראש:  ניר סביליה
 מנכ"ל:  אריה אלטר
 תאריך ייסוד:  1985
 תאריך סגירה:  2014
 גוף יורש:  ארגון שחקניות ושחקני הכדורגל בישראל
 
ארגון שחקני הכדורגל בישראל הייתה עמותה רשומה שהוקמה בשנים 1984–1985 על ידי שחקני כדורגל ישראליים, אשר התאגדה בכדי לייצג את שחקני הכדורגל ולקדם את עניינם. הארגון פעל עד 2014, אז הוחלף בידי ארגון השחקנים החדש.
הערות שוליים

↑  ארגון שחקני הכדורגל בישראל (ע"ר) | גיידסטאר - אתר העמותות של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il
↑  יצחק נבון – שר הספורט: פעילותו של יצחק נבון בענייני הספורט בישראל |, באתר catalog.archives.gov.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399078705171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי ישראל–פרו

| יחסי ישראל–פרו |
| --- | --- |
ישראל: פרו
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

ישראל: פרו
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 1,285,216
אוכלוסייה
10,009,800: 34,338,347
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 267,603
תמ"ג לנפש (בדולרים)
50,940: 7,793
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

יחסי ישראל–פרו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין רפובליקת פרו.
לישראל יש שגרירות בלימה, ולפרו יש שגרירות בהרצליה.
היסטוריה

משנות השמונים של המאה ה-19 חיה קהילה יהודית קטנה בעיר איקיטוס שבפרו.
במהלך ההצבעה בנושא תוכנית החלוקה של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על חלוקת המנדט הבריטי למדינה יהודית וערבית, פרו נמנתה יחד עם 33 המדינות שתמכו בתוכנית בהצבעתן. בפברואר 1949, זמן קצר לאחר תום מלחמת העצמאות, הכירה בישראל. במרץ 1957 אישרה ממשלת ישראל את מינויו של מריו דה סולה כשגריר פרו בישראל, ובאוגוסט 1957 הגיש הציר הפרואני הראשון בישראל את כתב האמנתו לשרת החוץ ולנשיא המדינה.
במהלך רעידות האדמה שהתרחשו בפרו במהלך השנים: 1970, 2005, ו-2007, ישראל הייתה המדינה הראשונה ששלחה סיוע למקום. כחלק מסיועה, שלחה את יחידת החילוץ 669 מטעם צה"ל, יחד עם כוחות מחיל הרפואה אשר הקימו במקום בית חולים שדה.
בשנת 2011, הרמטכ"ל לשעבר של הכוחות המזוינים של פרו, הגנרל פרנסיסקו קונטררס, הצהיר: "אנחנו בהחלט צריכים להיות מודאגים מהנוכחות הגוברת של איראן בדרום אמריקה. נראה כי ארגונים איראנים מעניקים תמיכה לארגוני טרור אחרים, וכי יש ביניהם שיתוף פעולה. יש משהו מוזר ביחסים שצ'אווס יצר עם איראן, וכך גם נוכחותו של שר ההגנה האיראני בבוליביה בביקורו לאחרונה". קונטררס הוסיף באומרו כי "מדינות כמו ישראל ופרו צריכות להגביר את שיתוף הפעולה כדי להילחם באיום הטרור הגובר".
לאחר הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל על ידי הנשיא דונלד טראמפ בשנת 2017, חתמו חברי הפרלמנט הפרואני על עצומה הקוראת לממשלה להעביר את השגרירות הפרואנית בישראל לירושלים.
מסחר

הסחר בין שתי מדינות עמד על 37 מיליון דולרים בשנת 1997. 31 מיליון דולרים מתוכם מגיעים מהיצוא הישראלי לפרו. היצוא הישראלי לפרו עלה ב-71.5% ברבעון הראשון של שנת 1998 בהשוואה לתקופה המקבילה בשנה הקודמת. היצוא הישראלי מורכב ממכונות ומוצרי פלסטיק. ישראל מייבאת מזון, משקאות וטבק מפרו. באותה שנה, ישראל ופרו קיימו שיחות משותפות בנושא יצירת סחר חופשי בין 2 המדינות.
קשרי ההגנה של ישראל עם פרו נמשכים מאז מספר עשורים אחורנית, וכוללים בשנים האחרונות את מכירת טיל הנ"ט ספייק של החברה הממשלתית הישראלית, רפאל לצבא פרו וכן מל"טים ישראלים לחיל האוויר הפרואני. בשנת 2009 חתמה ממשלת פרו על עסקה של 9 מיליון דולר עם "Global CST", חברת ייעוץ ביטחונית שבסיסה בפתח תקווה, המנוהלת על ידי האלוף לשעבר בצה"ל ישראל זיו. הגנרל הפרואני פרנסיסקו קונטררס הצהיר כי החליט לשכור את החברה כדי לסייע בהכשרת הצבא הפרואני כיצד להילחם בטרוריסטים מהארגון הטרור המאואיסטי בפרו, הנתיב הזוהר. לדברי קונטררס, החברה התמקדה בהכשרת כוחות עילית לפעולות סיכול מיוחדות, חיזוק רשתות המודיעין הפרואניות וסיוע לכוחות הביטחון בעבודה משותפת להרג או לכידת חברי ארגון הטרור.
ב-24 באוקטובר 2013, חתמו משרדי ההגנה של פרו וישראל על מזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה צבאי-טכני בנושאי הגנה, פיתוח טכנולוגיה צבאית, מחקר ותכנון על ידי שר ההגנה הפרואני, פדרו קטריאנו, בנוכחות שגריר ישראל בפרו, מודי אפרין.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה והתעשייה מפעיל נספחות מסחרית בלימה. הנספח הכלכלי בפרו הוא לאו מקוך.
במאי 2013 קיים שר החקלאות של פרו, מילטון פון הסה, שיחות עם מקבילו הישראלי יאיר שמיר לחיזוק שיתוף הפעולה בנושאי חקלאות ויישום פרויקטים בין 2 המדינות. במהלכן פון הסה אמר כי ישראל פיתחה טכנולוגיה חקלאית מודרנית כדי לטפל בבעיות הנגרמות על ידי מדבריות, טכנולוגיה שפרו מעוניינת מאוד ללמוד מניסיונה עבור השגת ניהול מים יעיל באזורים צחיחים.
בשנת 2014, כ-30 סטודנטים לאגרונומיה מפיורה, טרוחיו וארקיפה נסעו לישראל למשך 10 חודשים עבור קבלת הכשרה בתחום החקלאי.
שונות

בשנים 2001-2006 הישראלית לשעבר אליאן קרפ הפכה לאישה הראשונה של פרו בהיותה אשתו של הנשיא ה-92 אלחנדרו טולדו.
בפברואר 2019 פנה נשיא מדינת ישראל לנשיא פרו, בבקשה לחון אזרחית ישראל צעירה בעלת צרכים מיוחדים שנעצרה בגין החזקת 28 ק"ג של קוקאין וקריסטל. בספטמבר 2021 שוחררה חזרה לישראל.
נציגויות דיפלומטיות

לישראל שגרירות בלימה.
לפרו שגרירות בהרצליה.
ראו גם

יהדות פרו
לקריאה נוספת

משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 147–149.
האגודה הישראלית לדיפלומטיה

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  בני ברק 
 תקופת הפעילות:  2014–הווה (כ־10 שנים) 
 israelidiplomacy.org.il
 
האגודה הישראלית לדיפלומטיה היא עמותה שמטרתה חיזוק שירות החוץ והדיפלומטיה הישראלית. נשיאות האגודה משמשת כגוף הייצוגי העליון של העמותה ומכהנים בה אישי ציבור בעלי ניסיון בתחום הדיפלומטיה והמדינאות. היו"ר המכהן של האגודה הוא השגריר בדימוס פנחס (פיני) אביבי, לשעבר שגריר ישראל בטורקיה והמשנה למנכ"ל משרד החוץ.