stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאקופו דה ברברי

| --- | --- |

 לידה:  כנראה בעשור שבין 1460 ל 1470 ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  לפני 1516 מכלן, בלגיה 
 תחום יצירה:  Italian painting, פיתוח עץ, ציור רנסנס, תחריט 
 יצירות ידועות:  Portrait of Henri V. of Mecklenburg, Portrait of Luca Pacioli, Still-Life with Partridge and Iron Gloves, View of Venice 
 
יאקופו דה ברברי (באיטלקית: Jacopo de' Barbari; בקירוב 1460/70 – לפני 1516), מכונה לעיתים דה'ברברי, ברברו, ברברינו, ברבריגו או ברבריאגו, היה צייר, אמן דפוס ומיניאטורות איטלקי בתקופת הרנסאנס בעל סגנון ייחודי לתקופה. הוא עבר מוונציה לגרמניה בשנת 1500, ובכך הפך לאמן הרנסאנס האיטלקי המפורסם הראשון שפעל בצפון אירופה. ציוריו המעטים ששרדו (כשנים עשר) כוללים את הדוגמה הידועה הראשונה לטרומפ-לויל מאז העת העתיקה. עשרים ותשעה תחריטים שלו ושלושה חיתוכי עץ גדולים גם הם היו בעלי השפעה רבה.
ביוגרפיה

מקום ותאריך לידתו אינם ידועים, אך הוא תואר כוונציאני על ידי בני זמנו, כולל אלברכט דירר ("ואן ונדיג גפורן"), וכ-"זקן וחלש" בשנת 1511, כך שמשוער כי נולד בין 1450 ל-1470. היו שסברו שהיה יליד גרמניה לפני שהיגר לאיטליה. אולם אמונה זו אינה חד משמעית ונשארת בגדר השערה עבור חוקרים. טווח תאריכים מוקדם יותר יצביע על פריצה פתאומית בגיל קרוב לחמישים, לכן טווח תאריכים מאוחר מזה יהיה סביר יותר. דה ברברי חתם על רוב תחריטיו במטה הרמס או בסימן מרקורי ואת הציור טבע דומם עם חוגלה וכפפות חתם עם: "Jac.o de barbarj p 1504" (שמו באיטלקית ותאריך הציור) על פיסת הנייר המצוירת. הוא כנראה לא היה ממשפחת ברברו (אנ') הוונציאנית החשובה, שכן הוא מעולם לא היה רשום בשושלת היוחסין של משפחה זו.
שום דבר לא ידוע על העשורים הראשונים שלו, אם כי קיימת סברה שהיה תלמיד של האמן אלוויסה ויוריני. הוא היגר מוונציה לגרמניה בשנת 1500, ולאחר מכן קיים תיעוד טוב יותר. שם עבד אצל הקיסר מקסימיליאן הראשון בנירנברג במשך שנה, אחר כך במקומות שונים אצל פרידריך השלישי מסקסוניה בשנים 1503–5, לפני שעבר לחצרו של הנסיך יואכים הראשון מברנדנבורג בערך בשנים 1506–1508. בגרמניה הוא היה ידוע לעיתים קרובות כ-"יאקופ וולך", כנראה מ-"וולש" שפירושו זר, מונח המשמש במיוחד לתיאור איטלקים.
ייתכן שהוא חזר לוונציה עם פיליפ הראשון מבורגונדי, עבורו עבד מאוחר יותר בהולנד. עד מרץ 1510 הוא עבד עבור היורשת של פיליפ הארכידוכסית מרגרט בבריסל ובמכלן. בינואר 1511 חלה וערך צוואה, ובמארס הארכידוכסית נתנה לו קצבה לשארית חייו בשל גילו וחולשתו. עד שנת 1516 הוא מת, והותיר את הארכידוכסית עם עשרים ושלושה לוחות חריטה. מכיוון שרבים מלוחותיו היו כנראה חקוקים משני הצדדים, ייתכן שחלק מהתחריטים לא שרדו.
עבודה > מפת ונציה וחיתוכי עץ אחרים

יצירתו המתועדת המוקדמת ביותר היא חיתוך עץ ענקי (1.345 x ‏2.818 מטרים, משישה לוחות עץ) המציג נקודת מבט אווירית על ונציה, מפה זו עברה הדפס ופורסמה בשנת 1500, היצירה נמשכה שלוש שנים. מודדים רבים נדרשו ליצירתה של עבודה זו, אך בכל זאת היה זה הישג מרהיב עבור דה ברברי, והיצירה עוררה סערה ניכרת מהראשון. מאוחר יותר תוקן חיתוך העץ על ידי אחרים כדי לשקף פרויקטי בנייה חדשים גדולים במהדורה השנייה של ההדפסה.
מלבד מפת ונציה, הוא הפיק שני חיתוכי עץ נוספים, הן של גברים והן של סאטירים, שהיו חיתוכי העץ הפיגורטיביים הגדולים והמרשימים ביותר שיוצרו עד אותה עת, ואשר ביססו את המסורת האיטלקית של חיתוכי עץ משובחים וגדולים לעשורים הבאים. ייתכן שגם אלה יוצרו לפני 1500; ניכרת השפעה חזקה בהם מאנדראה מנטניה.
ניצחון הגברים על הסאטירים, שהושלם בתחילת המאה ה-16, היה הדפס עץ רב-לוחות בולט נוסף של דה ברברי, המדגיש נושאים שונים הקשורים למיתולוגיה היוונית. הדפס זה הבנוי משלוש לוחות מייצג סצנות מיד לאחר קרב - גברים ונשים עירומים צועדים לעבר מקדש, מציגים את הסאטירים המובסים כבולים כאסירים ונושאים אותם בסלים. חוקרים רבים כמו יורגן שולץ ודייוויד לנדאו הציעו את הקשר עם חיתוך עץ אחר שכותרתו, "קרב בין סאטירים וגברים", שבו אחת הכרזות ביצירה המאוחרת בעלת דמיון רב לסצנת הקרב של דה ברברי. קשרים בין הארכיטקטורה של ונציה ברקע ההדפס מתייחסים לציורים אחרים באותה תקופה כמו "התהליך בכיכר סן מרקו", שהושלם על ידי ג'נטילה בליני ב-1496.
עבודה > מגעים עם דירר

בזמן שפורסמה מפת ונציה כבר יצא דה ברברי לגרמניה, שם פגש את דירר, שאותו אולי כבר פגש בעבר ממסעו הראשון של דירר באיטליה (קטע במכתבו של דירר אינו חד משמעי). הם דנו בפרופורציה האנושית, שהיא לא מחוזקותיו הניכרות של דה ברברי, אבל דירר היה מסוקרן ממה שהיה לו לומר, אף על פי שהוא רשם שדה ברברי לא סיפר לו את כל מה שידע:
איני מצאתי איש הכתב דבר על חוקי היסוד ביחסי האדם מלבד איש ושמו יאקופ, נולד בוונציה וצייר מקסים. הוא הראה לי גבר ואישה אותם צייר לפי מדידה, בכדי שאני אראה כעת למה התכוון ולא אצפה בממלכה חדשה... בבירור יאקובוס אינו רצה להראות לי את עקרונותיו, זאת ראיתי טוב.
עשרים שנה מאוחר יותר ניסה דירר ללא הצלחה לגרום לארכידוכסית מרגרט, יורשת העצר ההבסבורגית של הולנד, לתת לו ספר כתבי יד שהיה לה על הנושא מאת דה ברברי, שעד אז נפטר; הספר לא שרד.
עבודה > תיארוך של יצירות אמנות

דה ברברי שהה שנה בנירנברג, שבה חי דירר, בשנים 1500–1501, והשפעות זרמו לשני הכיוונים בינו לבין דירר במשך מספר שנים. אף אחד מהתחריטים שלו אינו מתוארך, ולכן חלק ניכר מהתיארוך שלהם תלוי בדמיון להדפסים מתוארכים של דירר; קיים חוסר ודאות במקרים מסוימים לגבי מי השפיע על מי. חמישה מתחריטיו היו באלבום של הרטמן שדל, שנקשר בדצמבר 1504, מה שנותן עדות נוספת לתיארוך. דה ברברי כנראה עשה כמה תחריטים לפני שעזב את איטליה, אבל התחריטים הטובים ביותר שלו (ואולי כולם) נעשו כנראה לאחר מעברו לגרמניה בשנת 1500.
כמה מציוריו מתוארכים: 1500, 1503, 1504, 1508. מסמכים הנוגעים להעסקתו על ידי מקסימיליאן מראים שעבודתו הייתה לכלול כתבי יד מאירים, אבל שום עבודה בסדר גודל זה לא יוחסה לו בדרך כלל. הרישום היחיד המקובל על פי רוב שנעשה על ידו הוא של קלאופטרה ומוצג במוזיאון הבריטי, שנעשה ככל הנראה כמחקר לחריטה שלא שרדה.
עבודה > חריטות

סגנונו קשור למורה האפשרי שלו, אלוויסה ויוריני ולג'ובאני בליני, אך בעלת פחות ייחודיות. מלבד דירר, השפעת הטכניקה של מנטניה מופיעה גם בתחריטיו המוקדמים יותר ככל הנראה, שנעשו בסביבות תחילת המאה, עם שבר מקביל. התחריטים שלו קטנים ברובם, מציגים רק כמה דמויות. לוחמים סאטירים מופיעים במספר הדפסים; ישנם מספר נושאים מיתולוגיים, כולל שני קורבנות לפריאפוס.
ההדפסים המוקדמים יותר מציגים דמויות בעלות "ראשים קטנים וגופים חסרי צורה ברורה, עם כתפיים משופעות וחזה עבה הנתמך ברגליים דקות" - בדומה לציוריו. כנראה מתקופת הביניים שלו מגיעות מספר יצירות עירום, המפורסמת שבהן היא אפולו ודיאנה, סבסטיאן הקדוש, ושלושת השבויים הכבולים. יצירות אלו שיפרו מאוד יכולות הקומפוזיציה שלו.
בעתו האחרונה, סגנונו הופך לאיטלקי יותר, והקומפוזיציות מורכבות יותר. לאלה יש אווירה מסתורית, רדופה וטכניקה מעודנת מאוד. לבנסון הציע שהם מתקופתו בהולנד והושפעו מלוקאס ואן ליידן הצעיר. ההשפעה בין הולנד לוונציה בתקופה זו גם הייתה בולטת שכן שני האזורים היו ערי נמל משגשגות במסחר. כתוצאה מכך, לא רק הכלכלות היו קשורות זו לזו, אלא גם האמנות.
עבודה > ציורים

ציוריו הם בעיקר דיוקנים או דמויות דתיות בחצי אורך. הוא צייר נץ חי (הגלריה הלאומית, לונדון), שהוא כנראה שבר של יצירה גדולה יותר. טבע דומם מוקדם מאוד בציורו "טבע דומם עם חוגלה וכפפות" (פינקוטק, מינכן) הנקרא לעיתים קרובות הציור הראשון בקנה מידה קטן של טרומפ-לויל מאז העת העתיקה; ייתכן מאוד שזה היה הכריכה או הצד האחורי של דיוקן (עם זאת, בלוח מקוטע של ונציאני אחר, ויטוריו קרפצ'יו, יש מתלה מכתבים עם צד אחורי המצויר בסגנון טרוימפ-לויל מבערך 1490). בגמלדה-גאלרי, בברלין, מוצג דיוקן גבר גרמני ורקע דתי. בלובר יש קבוצת דמויות דתית, ובפילדלפיה זוג דמויות.
יצירה שנויה במחלוקת אך מפורסמת, דיוקן לוקה פאצ'ולי, נמצא במוזיאון קאפודימונטה בנאפולי. דיוקן זה מראה את המתמטיקאי הפרנציסקני ומומחה הפרספקטיבה מדגים חישובי גאומטריה בשולחן שעליו עבודתו של אוקלידס. הוא מלווה בתלמיד לא מזוהה. העבודה חתומה ב-"IACO. BAR VIGEN/NIS 1495". ליאקופו דה ברברי מיוחסת ברכת ישו המוצגת במוזיאון סניטה לאמנות באוניברסיטת נוטרדאם, אינדיאנה.
הערות שוליים

1 2  Jacopo de' Barbari, Apollo and Diana in the Metropolitan Museum
1 2  Early Italian Engravings from the National Gallery of Art; JA Levinson (ed); National Gallery of Art, 1973, LOC 7379624.
1 2  Alte Pinakothek, Alte Pinakothek München : Erläuterungen zu den ausgestellten Gemälden : korrigierte und durch einen Anhang erweitere Ausgabe., 2. Aufl, München: Bayerische Staatsgemäldesammlungen, 1986, ISBN 3-87490-701-5
↑  David Landau in Jane Martineau (ed), The Genius of Venice, 1500–1600, 1983, Royal Academy of Arts, London.
↑  Plan of Venice Musei Civici Veneziani.
1 2  Six centuries of master prints : treasures from the Herbert Greer French collection, Cincinnati: Cincinnati Art Museum, 1993, ISBN 0-931537-15-0
↑  n/a, n/a. "The Battle Between Satyrs and Men". The Metropolitan Museum of Art. The Metropolitan Museum of Art. נבדק ב-16 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bellini, Gentile. "Procession in St. Mark's Square". Web Gallery of Art. n/a. נבדק ב-16 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "St. Sebastian". Museum of Fine Arts, Boston. נבדק ב-2021-07-20..
↑  Ritratto Pacioli.
↑  National Gallery (אורכב 29.09.2007 בארכיון Wayback Machine).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521047505171  PLWABN: 9810597268705606  BnF: cb122700603 (data)  DSI: 40  GND: 118657100  ICCU: VEAV017813  ISNI: 0000 0000 8368 3396  LCCN: n87146260  NGV: 3882  NKC: xx0250400  NTA: 088253295  RKD: 4288  SUDOC: 031496725  ULAN: 500001733  VcBA: 495/24698  VIAF: 238017651   WorldCat (עם VIAF): 238017651 
חיתוך העץ הגדול שלו "נוף ונציה", 1500. במכון מיניאפוליס לאמנות.
"טבע דומם עם חוגלה וכפפות", 1504, נחשב בעיני רבים לציור הטבע דומם הראשון
ויקטוריה שוכבת בין גביעים, חריטה, בקירוב 1510.
ציור של לוקה פאצ'ולי, מיוחס ליאקופו דה ברברי, 1495 (ייחוס שנוי במחלוקת). השולחן מלא בכלים גאומטריים: צפחה, גיר, מצפן, דגם תריסרון. מהתקרה תלוי רומביקובואוקטדרון המלא למחצה במים. פאצ'ולי מדגים משפט מאת אוקלידס.
דניאל זעפרני

| --- | --- |

דניאל זעפרני, זוכה מדליית זהב בפסטיבל הבינלאומי ללהטוטנים וקברט בקובלנץ, 2011
 לידה:  19 ביולי 1960 (בן 64) קזבלנקה, מרוקו
 תאריך עלייה:  1970
 תחום יצירה:  פנטומימה / תיאטרון
 הושפע על ידי:  מרסל מרסו
דניאל זעפרני, הידוע בשם Le Mime Daniel (נולד ב-19 ביולי 1960), הוא אמן פנטומימה, כוריאוגרף ושחקן תיאטרון ישראלי-צרפתי.
ביוגרפיה

זעפרני נולד בקזבלנקה שבמרוקו ועלה עם הוריו ושבעת אחיו לחיפה ב-1970. יעקב, אחיו המבוגר של דניאל הוא חרש אילם, וכדי לתקשר אתו, האחים, עשו הצגות ללא מילים וממנו למד את שפת הסימנים ואיך להתבטא באמצעות תנועות גוף. לאחר שירותו הצבאי עבד כשלוש שנים בכפר הנוער אלוני יצחק כמדריך בפנימייה.
בשנים 1980–1983 למד פנטומימה בהדרכת דני לוצאטו בבית הספר לאמנות הבמה בבית רוטשילד (כיום בית הכט) בחיפה.
משנת 1985 המשיך ללימודי פנטומימה בפריז, בסטודיו Magenia בהדרכת אלה ירושביץ (צר') (אשתו של מרסל מרסו). במשך 3 שנים היה חלק מלהקת Magenia (להקת יוצרים של בית הספר וסטודיו לפנטומימה). בהמשך הופיע עם ירושביץ בהופעה אשר יצרו יחדיו.
זעפרני קנה לעצמו שם בצרפת כפנטומימאי מוערך על ידי הקהל והמבקרים, הידוע בשם Le Mime Daniel, ובמשך יותר מעשור הופיע ברחבי העולם במופעים פרי יצירתו וזכה במספר פרסים בינלאומיים. בין ההופעות היוקרתיות ביותר שלו היו הופעותיו עבור משפחת המלוכה של מרוקו ועבור נשיא צרפת בארמון האליזה. חלק מהופעתיו שודרו גם ב-TF1 (צרפת), Rai 1 (אנ') (איטליה), TVE (אנ') (ספרד) ו-Marte 13 (ספ') (צ'ילה). בנוסף, הופיע באירועי תרבות ובתוכניות טלוויזיה בצרפת, בלגיה, שווייץ, צ'ילה, דנמרק וספרד.
הוא חבר קבוע באנסמבל השחקנים והיוצרים של קבוצת התיאטרון אורתו-דה ואנסמבל השחקנים של תיאטרון דימונה.
ב-2015 השתתף בפסטיבל הליצנים העולמי יקטרינבורג (The World Festival of Clowns in Yekaterinburg).
פרסים

מדליית ארד ב"פסטיבל העולמי לקרקס המחר" ה-14 בפריז - 1991
ליצן הזהב ב"פסטיבל הצחוק הבינלאומי בסירקיוז"
ליצן הזהב ב"פסטיבל הצחוק בצ'ילה"
זכה בשתי מדליות זהב ב-2006 וב-2011 בפסטיבל הבינלאומי ללהטוטנים וקברט בקובלנץ (Gaukler- und Kleinkunstfestival, Koblenz)
הערות שוליים

↑  Ecole de mime, théâtre corporel - Studio Magenia - Paris - Accueil-, www.magenia.com
↑  תכנית הפסטיבל הבינלאומי לקרקס המחר ה-36 בפריז, הופעת אורח של Mime Daniel כזוכה מדלית ארד בפסטיבל ה-14 (עמ' 46), באתר issuu.com, ‏2015 (בצרפתית)
אסף הרץ

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1991 (בן 33) הרצליה, ישראל
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2011
 עיסוק:  זמר, שחקן, רקדן
 פרופיל ב-IMDb
 
אסף יעקב הרץ (נולד ב-13 בדצמבר 1991) הוא שחקן, מוזיקאי, רקדן וזמר ישראלי.
ביוגרפיה

הרץ הוא בוגר תיכון "היובל" בהרצליה ובוגר "להקת על הבמה" והתיאטרון של העיר.
קריירה

בשנת 2011 התארח בתוכנית האירוח ״סבבבנט״ שהנחו אודי ואביעד וששודרה בערוץ הילדים.
בשנים 2011-2013 גילם את גדי צימבל במשך שלוש העונות של סדרת הנעורים של Yes, "אליפים" בערוץ הילדים.
בשנת 2012 זכה הרץ במקום הראשון בתוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים" לצד הרקדנית מאשה טרויאנסקי. באותה שנה השתתף בפסטיגל. באותה השנה השתתף בתוכנית הראיונות ״אליפים - אחד על אחד״, שני שחקנים מאליפים מתארחים כל שבוע, התוכנית שודרה באינטרנט. באותה השנה גם השתתף בתוכנית הספיישל של ערוץ הילדים ״הביטלס בערוץ הילדים״, תוכנית מיוחד באירוח של ערוץ הילדים וכוכבי הפסטיגל באירוע מיוחד שכולו מוקדש ללהקה האגדית, להקת ה"הביטלס". כמו כן השתתף בטקס נבחרי הילדים של ערוץ הילדים, שר עם כוכבי ״גאליס״ ו״אליפים״ את השיר ״GLAD YOU CAME״.
בקיץ 2013 הנחה את תוכנית הקיץ של ערוץ הילדים "הבנים והבנות" לצדו של עומר דרור. באותה שנה נבחר לפרזנטור של רשת נעלי TOGO לצד עדי הימלבלוי, עם סכום של 80,000 דולר לשנה. באותה שנה השתתף בסרט הקולנוע "שש פעמים", שזכה לשבחים רבים.
הוא שיחק בתיאטרון הרצליה במחזה "החתול במגפיים". כמו כן שיחק במחזות "Welcome to the 60’s", "החוש השישי", "סוד הגן הנעלם", "שמשון ודלילה", "צ'כונה", "חשמלית ושמה תשוקה", "מזריץ" ו"הנחשול". השתתף עם עומר דרור בשעשועון "כלוב הזהב" בסבב ה-V.I.P.
בשנת 2014 הופיע הרץ עם רועי ראמי, רון בקל, יובל גנץ ועומרי שני, בסיבוב הופעות משלו. באותה שנה הוא לוהק למופע "המגזימנים" לצידם של דנה פרידר, איזי ועמית פרקש עם שירים של עוזי חיטמן. בחנוכה אותה שנה הופיע בהצגה "עמי ותמי - הרפתקה מתוקה" לצד ליאור כהן וניקול ראידמן וגילם את עמי.
בשנים 2016-2014 שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "שכונה" במשך שתי עונות בערוץ ניקלודיאון למנויי HOT אותה יצר גיורא חמיצר. בסדרה הוא מגלם את דמותו של איתן שרוני.
בחנוכה 2015 הופיע הרץ במחזמר "המכבים" בתפקיד שמעון, לצד לי בירן, דנה פרידר ורינת גבאי. בחנוכה 2017 גילם את אלאדין במחזמר "אלאדין והנסיכה יסמין".
בשנים 2017-2018 גילם תפקיד משני בסדרת הטלוויזיה "ג'ינג'י", גילם את רני מדר.
בשנת 2019 גילם הרץ את דמותו של איתן שפי במחזמר המבוסס על הסרט באותו שם "אפס ביחסי אנוש" בתיאטרון בית ליסין.
ב-2022 גילם את תפקיד סולן מקהלת הרבנות הצבאית בסדרה "שישו ושמחו", ששודרה בכאן 11. באותה השנה שיחק בסרט ״אדמה בוערת״, שם גילם את יאיר קגן.
ב-2023 היה אורח בתוכנית ראשונה של "עכשיו קרוב".
ב-2024 גילם את אושרי (אוש) פלדמן, התפקיד הראשי בסדרה אנדרגראונד מאה שערים ששודרה בכאן דיגיטל.
חיים אישיים

ביולי 2022 החל הרץ בתהליך של חזרה בתשובה.  בפברואר 2023 פרסם תמונה שלו במרכז חב"ד העולמי – 770, עם כיפה וזקן.
ב-4 ביוני 2023 הרץ נישא להדר קניאל.
פילמוגרפיה

| שנה | סדרה/סרט/מופע | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | סבבבנט | בתפקיד עצמו | תפקיד אורח |
| 2011-2013 | אליפים | גדי צימבל | תפקיד ראשי |
| 2012 | פסטיגל (מופע) | סטארטר | תפקיד ראשי |
| 2012 | רוקדים עם כוכבים | זוכה | עונה שביעית |
| 2012 | אליפים - אחד על אחד | בתפקיד עצמו | תפקיד אורח |
| 2012 | הביטלס בערוץ הילדים | בתפקיד עצמו | תפקיד אורח |
| 2012 | טקס נבחרי הילדים | בתפקיד עצמו | תפקיד אורח |
| 2013 | שש פעמים (סרט) | אייל | תפקיד משני |
| 2013 | הבנים והבנות | מנחה | עונה ראשונה |
| 2014 | המגזימנים (מופע) | עצמו | תפקיד ראשי |
| 2014 | עמי ותמי (מחזמר) | עמי | תפקיד ראשי |
| 2014 | שכונה | איתן שרוני | תפקיד ראשי |
| 2015 | המכבים (מחזמר) | שמעון | תפקיד ראשי |
| 2016 | מרי לו (מחזמר) | גבריאל | תפקיד ראשי |
| 2017 | אלאדין והנסיכה יסמין (מחזמר) | אלאדין | תפקיד ראשי |
| 2017-2018 | ג'ינג'י | רני מדר | תפקיד משני |
| 2019 | אפס ביחסי אנוש (מחזמר) | איתן שפי | תפקיד משני |
| 2022 | שישו ושמחו | דודי זילברנגל | תפקיד משני |
| 2022 | אדמה בוערת | יאיר קגן | תפקיד משני |
| 2023 | עכשיו קרוב | בתפקיד עצמו | תפקיד אורח |
| 2024 | אנדרגראונד מאה שערים | אושרי (אוש) פלדמן | ראשי |
הערות שוליים

↑  מיקי לוין, "רוקדים עם כוכבים": אסף הרץ ומאשה טרויאנסקי ניצחו, באתר nrg‏, 21 ביולי 2012
↑  ערן בר-און, אסף הרץ ומאשה זכו ב"רוקדים עם כוכבים", באתר ynet, 21 ביולי 2012
↑  "רוקדים עם כוכבים": אסף הרץ זכה גמר העונה השביעית, באתר וואלה, 21 ביולי 2012
↑  רן בוקר, מנחי הפסטיגל הבא - אלי ומריאנו, באתר ynet, 16 במאי 2012
↑    נבחרי הילדים 2012- כוכבי הילדים בשיר GLAD YOU CAME, סרטון בערוץ "kidstv", באתר יוטיוב (אורך: 03:11)
↑  רשת נעלי TOGO MEN, בחרה בשחקן אסף הרץ להיות הפרזנטור הגברי הראשון שלה
↑  בידור - אדמה בוערת, באתר www.habama.co.il
↑  איציק אוחנה, ‏אסף הרץ מספר על המהפך: כך חזרתי בתשובה | האזינו, באתר כיכר השבת, 6 במרץ 2023;
וואלה! תרבות‏, המהפך המפתיע של אסף הרץ: צפו בשחקן אחרי החזרה בתשובה, באתר וואלה, 6 בפברואר 2023
↑  איציק אוחנה, מהיכלי הקולנוע לציצית וכיפה: המהפך המפתיע של השחקן והזמר, באתר כיכר השבת, ‏6 בפברואר 2023 (בעברית)
↑  ענבל חייט, מזל טוב: אסף הרץ נישא לבת זוגו, אתר ישראל היום, 4 ביוני 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010651214905171  VIAF: 1294164120376010470000   WorldCat (עם VIAF): 1294164120376010470000
אורית ליבוביץ נוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 ביוני 1959 (בת 65) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  תלמה ילין  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  בית הספר לתיאטרון בובות בחולון 
 www.oritln.com
 
אורית ליבוביץ' נוביץ (נולדה ב-29 ביוני 1959) היא בובנאית, מאיירת וצלמת ישראלית.
למדה בתיכון תלמה ילין, ובהמשך למדה צילום בבצלאל, ו-3 שנים במרכז תיאטרון בובות חולון.
מאז 2004 יוצרת בובות לתיאטרון ולהצגות רחוב. ב-2010 השתתפה בפסטיבל תיאטרון הבובות הבינלאומי בשרלוויל-מזייר.
ידועה בעיקר בזכות הבובה "אמיליה", בובת תיאטרון בגודל טבעי של אישה בת 86, שיצרה בשנת 2015 עבור ההצגה "התיאטרון של אמיליה" שהוצגה בפסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים, ומאז כיכבה בתערוכה ומתחזקת עמוד אינסטגרם.
קריירה מקצועית

מיצב – תערוכת צילומים בגלריה ארטיפקט בתל אביב, 1987
נימוסים והליכות על פי חנה בבלי – איורים לספר בעריכתה של תמי לנצוט על פי רשימות בכתב יד של חנה בבלי. הוצאת ליתם מנרס, 1995
מגרב עד ערב – ספר ילדים בהוצאת תמוז, 1999
טרנקילה – עיצוב ובניית בובות להצגה זוכת פרס יוצרים בפסטיבל עכו 2007 ופרס השפה הבימתית בקיפוד הזהב 2008 בבימויה של אביטל דבורי
תופר החלומות – הצגת ילדים בהשראת "זולל החלומות הקטן", מאת מיכאל אנדה. תיאטרון חיפה, 2013
הריקוד של פלורה – משחק והפעלת בובות בהצגה של הבמאית אביטל דבורי. צוותא, 2013
גולמיות – הומאז' ללואיז בורז'ואה בבימויה של גליה פרדקין. תיאטרון תמונע, 2018
אמיליה, יומן מצולם – תערוכת צילומים במרכז תיאטרון בובות חולון, 2022
סיפור מנייר – הצגה עם יהונתן רון בפסטיבל הבינלאומי ה-24 לתיאטרון בובות בחולון, 2022
חיים אישיים

נשואה למשה נוביץ, אם לשלושה וסבתא לנכדה. מתגוררת ברמת גן.
הערות שוליים

1 2  יעל גרטי, לאשה, להמציא את אמיליה: הכירו את בובת הספוג בת ה-86 שתשגע אתכם, באתר ynet, 24 בפברואר 2022
1 2  בת 86, כוכבת רשת: אמיליה מגיעה עם האמבטיה לגן המוזיאון בחולון, באתר mynetholon, ‏2022-02-07
↑  Emilia.gotman /אמיליה גוטמן, באתר www.instagram.com
↑  מוזיאון ישראל מרכז מידע לאמנות ישראלית - תערוכות: ליבוביץ נוביץ, אורית, באתר museum.imj.org.il
↑  פרטי כותר - שאלה של נימוס : נימוסים והליכות על פי חנה בבלי, באתר binyamina.library.org.il
↑  הסופר אורית ליבוביץ' נוביץ', באתר סימניה
↑  טרנקילה, באתר www.accofestival.co.il
↑  תיאטרון חיפה מציג את "תופר החלומות" | גמלאים, באתר www.hadiscontaim.co.il
↑  marthayodaat, לא לילדים בלבד, באתר מרתה יודעת, ‏2013-04-25
↑  גולמיות, באתר www.tmu-na.org.il
↑  פסטיבלים – "בובות זה החופש המוחלט", באתר www.habama.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305504505171  VIAF: 297881368   WorldCat (עם VIAF): 297881368
אילנה גור

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1936 (בת 88) טבריה, פלשתינה (א"י) 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1956) 
 תקופת הפעילות:  מ-1955
 תחום יצירה:  פיסול 
 
אילנה גור (באנגלית: Ilana Goor; נולדה ב-10 ביולי 1936) היא אמנית רב-תחומית, אוצרת ומעצבת ישראלית. עבודותיה מתאפיינות בפשטות פונקציונלית, לצד מורכבות אקספרסיבית הגובלת בסוריאליזם. את הטכניקות האמנותיות שלה פיתחה בעצמה מגיל צעיר כשחיברה חלקים שונים לכדי פסלים קטנים. יצירותיה כוללות פרטי אמנות, פסלי חוצות, רהיטים, גופי תאורה, כלים שימושים, תכשיטים ופרטי אופנה. הם עשויים על פי רוב מברזל, ברונזה, בשילוב של עץ, עור, בד, פלקסי וזכוכית, כמו גם תכשיטיה המשלבים זהב, כסף ועור.
ביוגרפיה

גור נולדה בטבריה לד"ר רחל יהודית ספיר-וילצ'יק ואנדרה וילצ'יק, כדור רביעי למשפחת רופאים ואמנים. אמה ניהלה את מחלקת הנשים בית החולים על שם שוויצר. סבה ד"ר יוסף ספיר ניהל את מחלקת היולדות בבית החולים ביקור חולים בירושלים. אחיה הוא פרופסור דני גור שהיה מנתח לב, מחלוצי מנתחי המעקפים בארץ. היא מעולם לא למדה אמנות ועיצוב במסגרת פורמלית.
בשנות ה-20 לחייה הגיעה לראשונה לארצות הברית ובאמצעות סדרת חגורות בעלות אבזמים גדולים שעיצבה לגברים, פילסה את דרכה האמנותית באמריקה. היא נישאה וילדה שלושה בנים, שאחד מהם טבע בגיל צעיר בבריכה, ובד בבד לא זנחה את עבודתה. תערוכת היחיד הראשונה של גור הוצגה בשנת 1972 במוזיאון קליפורניה למדע ותעשייה בלוס אנג'לס. מאז הוצגו יצירותיה במוזיאונים רבים ברחבי העולם ובישראל, בהם מוזיאון תל אביב לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית בהלסינקי, המוזיאון לאמנות בווארית במינכן, המוזיאון לאמנות המאה העשרים בווינה, המוזיאון הלאומי להיסטוריה יהודית בפילדלפיה ועוד.
בשנת 1986 זכתה בפרס רוסקו לעיצוב. פסליה מוצבים במספר אתרים בישראל, ביניהם הפסל "לעולם לא עוד" הניצב במוזיאון יד ושם בירושלים, הפסל "עיט" הצופה למרינה שבהרצליה פיתוח, והפסל "אישה ברוח" השוכן בפארק צ'ארלס קלור בתל אביב.
בשנת 2016 זכתה בפרס יקירת העיר תל–אביב יפו.
גור מתגוררת ביפו העתיקה ובניו יורק.
מוזיאון אילנה גור

בשנת 1995 פתחה גור את ביתה הפרטי ביפו העתיקה, ששימש בעבר כחאן, לקהל הרחב על ידי הפיכתו למוזיאון. המוזיאון משלב את האמנות והעיצובים של גור, וגם את אוסף האמנות שרכשה וצברה במהלך השנים.
אוספי המוזיאון מכילים למעלה מארבע מאות יצירות של אמנות ישראלית, בינלאומית ואתנית שנרכשו במהלך מסעותיה של גור בישראל ובעולם. האוסף אקלקטי, אך בעל מספר מאפיינים דומים: עיסוק בנושאי נשיות, מודעות עצמית, חברתית או פוליטית גבוהה, דיוקנאות ואמנות שימושית לצד יצירות עכשוויות של אמנים ישראליים צעירים. במוזיאון מוצג אוסף עשיר של אמנות אתנית שמקורה בעיקר ביבשת אפריקה ובדרום אמריקה.
לכל אחד מחללי המוזיאון אופי מיוחד משלו. ייחודו של המוזיאון נובע מההקשרים הבלתי צפויים המיוצרים על ידי האמנית, הן ברמה הנושאית והן ברמה הוויזואלית. המוזיאון כולל שלוש קומות בנוסף לקומת חנות המוזיאון. החללים בקומה הראשונה שמשו שטחי אורוות ומספוא לחיות. החללים בקומה השנייה מצומצמים ואינטימיים יחסית בשל ייעודם המקורי כחדרי מגורים. בקומה השלישית ממוקם גן הפסלים של המוזיאון.
תערוכות ופסלי חוצות > לימודים

1955-1956: "בצלאל", בית ספר לאמנות, ירושלים.
תערוכות ופסלי חוצות > תערוכות יחיד

1972 "האנשים של אילנה", מוזיאון קליפורניה למדע ותעשייה, לוס אנג'לס.
1976 "האנשים של אילנה II", מוזיאון קליפורניה למדע ותעשייה, לוס אנג'לס.
1976 גלריה לאמנות תוראל, תל אביב.
1978 גלריה קטיה גרנוף, פריז.
1978 גלריה ספקטרום, וינה.
1979 גלריה דניאל בלז-תורן, בזל.
1979 גלריה לאמנות תוראל, תל אביב.
1979 גלריה הוראס ריכטר, יפו.
1981 גלריה לאמנות (קונסטגלרי), אל-פלרדינגן, הולנד.
1981 גלריה אנגריד מנסנדיק, דיסלדורף.
1982 "שמונה פסלים", גלריה הוראס ריכטר, יפו.
1984 גלריה דניאל בלז-תורן, בזל.
1984 גלריה הוראס ריכטר, יפו.
1985 גלריה ארמנד האמר, ניו-יורק.
1985 גלריה Circle, ניו-יורק.
1986 גלריה הוראס ריכטר, יפו.
1986 ארט אקספו, ניו-יורק.
1987 "אילנה גור: רהיטי ברזל", מוזיאון ישראל ירושלים.
1994 המוזיאון לעיצוב, הלסינקי, פינלנד.
1995 מוזיאון אילנה גור, יפו העתיקה.
2006 "אילנה גור: הכלאות", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2014 "אילנה גור", גלריה מאנה קונטמפוררי, ניו ג'רזי.
2014 "אילנה גור", גלריה Urban Zen Center ודונה קרן ניו יורק, ניו יורק.
תערוכות ופסלי חוצות > מבחר תערוכות קבוצתיות

1972 יריד ירושלים, לציון "25 שנה למדינת ישראל", מרכז הקונגרסים, לוס-אנג'לס.
1977 "רב-פיסול", Venturi Arte, בולוניה, איטליה.
1982 "הומו ספיינס: דימוייו הרבים", מוזיאון אלדיץ' לאמנות עכשווית, קונטיקט.
1983 מנורות חנוכה, המוזיאון הלאומי להיסטוריה יהודית, פילדלפיה, פנסילבניה.
1992 "The Rocker", גלריה ברניס שטיינבאום, ניו-יורק.
תערוכות ופסלי חוצות > פרסים

1986: פרס רוסקו לעיצוב (Roscoe Award for the best design in residential seating)
2011: פרס מפעל חיים, מרכז הבנייה הישראלי
2016: פרס יקירת העיר תל–אביב יפו
תערוכות ופסלי חוצות > פסלי חוצות

1972 לעולם לא עוד, פסל, יד-ושם, ירושלים
1973 אם וילד, פסל, קמפוס אוניברסיטת חיפה
1977 בוקר, פסל, פרק הזיכרון, נהריה.
1977 אישה ברוח, פסל, פארק צ'ארלס קלור (לשעבר בגן לונדון), תל אביב.
1979 אמהות, פסל, בית עיריית תל אביב-יפו.
1985 הלוויתן המחייך, פסל, יפו העתיקה.
1986 משפחה, פסל, בית מועצת פועלי רמת-גן.
1988 עמוד הנצחה, בית יד לבנים, רעננה.
1991 מעלה, פסל, בית תלפיות, המכללה האקדמית לחינוך, תל אביב.
2001 פלמינגו, קבוצת פסלים, צי אוניות "קרנבל".
2002 עיט, פסל, מרינה הרצליה.
2007 שני חתולים על ספסל אחד, פסל, גן סיפור, חולון.
2009 ספינת האם, פסל, טיילת טבריה, טבריה.
הערות שוליים

↑  תמר אבישר, "אילנה בגדול", מעריב, 19 בספטמבר 1984, מוסף סגנון עמ' 19
↑  קורות חיים, באתר מוזיאון אילנה גור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272517  NLI: 987007298339505171  GND: 132272555  ISNI: 0000 0000 7876 7579  LCCN: nr2006021808  ULAN: 500483714  VIAF: 28226364   WorldCat (עם VIAF): 28226364 
מוזיאון אילנה גור
לעולם לא עוד - פסלה של אילנה גור באתר יד ושם בירושלים
עיט, מרינה הרצליה