תור הזהב של יהודי ספרד
שירה

על נסיבות התעוררות רוח השיר העברי בספרד כתב רבי יהודה אלחריזי:
דְּעוּ כִּי הַשִּׁיר הַנִּפְלָא. אֲשֶׁר בִּפְנִינִים מְמֻלָּא. הָיָה בַתְּחִלָּה לִבְנֵי עֲרָב לְנַחֲלָה. וְהֵם חִזְּקוּ בוֹ כָל בֶּדֶק. וּשְׁקָלוּהוּ בְּמֹאזְנֵי צֶדֶק. וְהִצִּיבוּהוּ עַל מְכוֹנוֹ. וְהֵקִימוּ מִשְכָנוֹ. וְעָרְכוּ שֻׁלְחָנוֹ. וְהֶאֱכִילוּ מָנוֹ. וּבָנוּ עֲלִיּוֹתָיו. וּפִסְּגוּ אַרְמְנוֹתָיו. הֵם קֵרוּהוּ וַיַּעֲמִידוּ דַלְתוֹתָיו. וְלָהֶם עַל מְשׁוֹרְרֵי תֵבֵל הַמַּעֲלָה הָעֶלְיוֹנָה.
וַיְהִי בִשְׁנַת אַרְבַּעַת אֲלָפִים וּשְׁבַע מֵאוֹת לַיְצִירָה. צָלְחָה עַל בְּנֵי סְפָרַד בַּמֵּאָה הַשְּׁבִיעִית רוּחַ עֵצָה וּגְבוּרָה. וְשָׂפָה בְּרוּרָה. וְאָז הִתְחִילוּ הָעִבְרִים. לְהַרְגִּיל לְשׁוֹנָם בְּדַרְכֵי הַשִּׁירִים. וְהִתְחִילוּ יְקוֹדֵי הַמְּלִיצוֹת אֶת לִבָּם לְהַבְעִיר. וְהַמַּשְׂאֵת הֵחֵלָה לַעֲלוֹת מִן הָעִיר. אַךְ מְלִיצָתָם בָּעֵת הַהִיא הָיְתָה גְרוּעָה. וּלְשׁוֹנָם בִּנְתִיב הַשִּׁיר צְלוּעָה. עַד בּוֹא הַמֵּאָה הַשְּׁמִינִית. וְאָז הִתְעוֹרְרוּ לְנַגֵּן עַל הַשְּׁמִינִית. וְהֵכִינוּ בֵית הַשִּׁיר כַּמִּשְׁפָּט וְכַתַּבְנִית. וּמָדְדוּ אֶת תָּכְנִית.
שירת תור הזהב נחשבת על ידי רבים למבע השירי המקורי והיפה והעשיר ביותר בלשון עברית מאז ימי המקרא הקדמונים. כתב דוד ילין: "רק מקצוע אחד נשאר קודש ומקודש במשך כל התקופה הזאת ללשון העברית הוא מקצוע השירה. כל מה שנובע מהרגש ויוצא מהלב הובּע רק בלשון הלאומית. משוררינו הגדולים, שידעו כולם את הערבית הספרותית על בוריה, כאשר הננו רואים בספרי הפרוזה שלהם שנכתבו ערבית צחה, ובהקדמותיהם לדיואניהם שנכתבו בערבית של פרוזה חרוזה – לא ראו לנכון לחבר שירים בשפה זו. ובאותה שעה שנכתבו בערבית ספרים קדושים, כגון: פירושים לתורה ושאלות ותשובות בהלכה וכיוצא בהם, חוברו שירים בעלי נושאים חילוניים לגמרי: שירי אהבה, שירי יין ותענוגות החיים – רק בעברית."
לשירה העברית בספרד המאפיינים הבאים:
צחות לשון תוך דיוק בחוקי הלשון ודקות בהוראותיהן של מילים
הברה ספרדית (מלרע)
שימוש במשקל היתדות ובמקצבים ובקישוטים ובדימויים ובחריזה חוזרת בהשפעת הספרות הערבית היפה
מנעד רחב של סוגות פיוטים
ביסוס פיוטים על שיבוץ פסוקים מהמקרא
חיבור שירי חול, כגון שירי ידידות, שירי תהילה, שירי אהבה, שירי יין, חידות, שנינה, מהתלות, ועוד
חיבור שירים ארוכים המביעים השקפה פילוסופית
על דרכם של משוררי ספרד במלאכת השיר אפשר ללמוד מדברי רבי משה אבן עזרא:
צלול בים המחשבה ודלה פנינים יקרות. סור מדברים מסובכים, וברח ממאמרים ריקים. נוס מלזות שפתיים והתרחק מניבים מוזרים. מי שילך בדרך סלולה ימלט ממכשולים. וכבר נאמר: "הטוב שבשירים הוא מה שדעת בני עליה נוחה הימנו וההמון מבין אותו". דבריך יהיו פשוטים, שלא יצטרכו לפירוש, וכוונתם מובנה, שלא תהיה זקוקה להוראה. מנה את הדברים שבהם תדע את הדרך לבחון בעצמך את כל שערי השיר ולהבדיל בין שיר שיש בו פגימות לבין שיר הנקי מפגימות. בעל שכל ילמוד קודם שיעשה איזה דבר. פעם אחת נשאלה השאלה: "מיהו המשורר היותר גדול", והשיבו "המצטיין בדבריו הרכים והמעולה במקוריותו". ונאמר: "הטוב שבמאמרים הוא מה שהוא מועט המחזיק את המרובה, מורה ואינו נופל למשא על הקורא". ונאמר: "המעולה שבמאמרים הוא מה שיכנס לאוזן בלי רשות". ונאמר: "אין שום מאמר ראוי להיקרא בשם מליצה עד שמילותיו תרוצנה לאוזן השומע במהירות יתירה מאשר לרעיון מחברו".
במהלך תור הזהב השירה העברית הלכה והשתפרה מדור לדור. תור הזהב כולל עשרות רבות של משוררים, מהם נודעו לתהילה בעבור טיב שירתם והיקף יצירתם רבי שמואל הנגיד, רבי שלמה אבן גבירול, רבי יצחק אבן גיאת, רבי משה אבן עזרא, ורבי יהודה הלוי. להלן דברי הערכה על שיריהם מלוקטים מדברי רבי משה אבן עזרא (בספר "שירת ישראל", תשובה על השאלה החמישית) ומדברי רבי יהודה אלחריזי (בספר תחכמוני, שער שלישי):
| המשורר | תכונות שיריו לפי רבי משה אבן עזרא, רבי יהודה אלחריזי |
| --- | --- |
רבי שמואל הנגיד: שיריו הם כמעיין הנובע, מיוסדים במילים נעימות, מרובים גוונים, חזקים בתוכנם, יפים בבנייתם, מקורים ברעיונותיהם, ובהירים במליצותיהם.
רבי שלמה אבן גבירול: הוא היה אמן נפלא, ומליץ נשגב. הוא הגדיל לעשות ברוחו הפיוטי, וקלע אל המטרה היותר גבוהה, והשיג את המחשבה היותר עליונה. דרכו בשיר עדינה, ודומה הוא למשוררים האחרונים של המוסלמים. הוא נקרא פרש המליצה ואמן השיר. יש עדינות ורוך לדבריו, ונעימות לכוונותיהם. הוא שם בשיריו את הרעיונות המיוסדים על פי חוקי התורה והמתאימים אל הקבלה. הצעיר הזה כתב שירי תהילה וקינות, והשיג את תכלית השלמות ברעיונותיו. הוא חיבר גם שירי התפארות ואהבים נעימים ושירי מוסר שהצטיין בהם, גם כתב שירי התנצלות עדינים, ושירי מהתלות שנונים. אף על פי שהוא נמנה בין הפילוסופים בטבעו ובהשכלתו, בכל זאת שלטה נפשו הרגזנית על שכלו, לא יכול לכבוש את כעסו. נקל היה בעיניו להתקלס באנשים גדולים ולכתוב עליהם דברי לעג ובוז.
רבי יצחק אבן גיאת: הוא היה מעיין השירה ומקור הצחות, מושל במכמני השפה העברית ומולך על הלשון הסורסית. הוא כתב מאמרי מליצה וחיבר שירים בהירים. בחיבה רבה הילל את חכמי זמנו וקונן את מנהיגי בני דורו. הוא הירבה לחבר יותר מאלה שקדמוהו דברי מוסר ותפילות, שירי תהילה וקינות, אבל לא כתב הרבה שירים שקולים מפני שידיעותיו בחכמת בני ערב היו מעטות. הוא השתמש במילים נעימות שכוונתן פשוטה.
רבי משה אבן עזרא: וְרַ' מֹשֶה בֶּן עֶזְרָא מוֹשֶה הַפְּנִינִים. מִמְצוּלוֹת הָרַעְיוֹנִים. וְשִׁירוֹ אֲשֶׁר חִבֵּר לְלֵילוֹת הַתַּחֲנוּנִים. דּוֹבֵב שִׂפְתֵי יְשֵׁנִים. גַם הוּא עָשָׂה סֵדֶר לְיוֹם הַכִּפּוּרִים. מִלָּיו מִכְּלֵי פָּז יְקָרִים.
רבי יהודה הלוי: וְשִׁירֵי הַלֵּוִי רַבִּי יְהוּדָה. לִוְיַת חֵן לְרֹאש הַתְּעוּדָה. וְעַל צַוָּארָה טוּר אֹדֶם פִּטְדָה. הוּא לְבֵית הַשִׁיר הָעַמּוּד הַיְמָנִי. יוֹשֵׁב בְּשֶׁבֶת תַּחְכְּמוֹנִי. הוּא עֲדִינוֹ הָעֶצְנִי והוּא עוֹרֵר אֶת חֲנִיתוֹ עַל הַנְּפִילִים. וְעָזַב גִּבּוֹרֵי הַשִׁיר חֲלָלִים. וְכָל שִׁירָיו לֵב הַחֲכָמִים יְחִתּוּן. וְכִמְעַט לְפָנָיו סָף אָסָף וְאָזְלַת יַד יְדּותוּן. וַיְהִי שִׁיר בְּנֵי קֹרַח. לָטֹרַח. הוּא בָא בְאוֹצַר הַשִׁיר וְשָׁלַל בֵּית נְכֹתֹה. וְלָקַח כָּל כְּלֵי חֶמְדָּתוֹ. וְיָצָא וְסָגַר הַשַּׁעַר אַחֲרֵי צֵאתוֹ. וְכָֹל הַיוֹצְאֶים בְּעִקְבוֹתָיו. לִלְמוֹד מְלֶאכֶת שִׁירוֹתָיו. לֹא הִשִׁיגוֹ אֲבַק מַרְכְּבוֹתָיו. וְכָל הַמְשׁוֹרְרִים יִשְׂאוּ מִדַבְּרוֹתָיו. וְיִשְּׁקוּ מַרְגְּלוֹתָיו. כִּי בִמְלֶאכֶת הַפִּיוּט. לְשוֹנוֹ חֵץ בָּרוּר וְשָׁחוּט. וּבְשִׁירֵי תְהִילּוֹתָיו אֵין מִי יוֹעִידֶנּוּ. וּבְשִׁירֵי תְפִילוֹתָיו יִמְשֹׁךְ כָּל לֵב וְיִכְבְּשֶׁנוּ. וּבְשִׁירֵי חֵשֶׁק נִיבוֹ כְּשִׁכְבַת הַטַּל וְגֶחָלִים בָּעֲרוּ מִמֶּנּוּ. וּבְקִינוֹתָיו יַזִּיל עֲנַן הַבְּכִי וְיִבְקָעֶנּוּ. וְאִם יְחַבֵּר אִגֶּרֶת אוֹ מְגִילָּה. תִּמְצָא כָּל מְלִיָצה יָפָה בָּה כְּלוּלָה. כְּאִלוּ מִכּוֹכְבֵי רוֹם גְּלוּלָה. אוֹ מֵרוּם הַקֹּדֶשׁ אֲצוּלָה. וּבְאֹהֶל הַשִּׁיר נִפְתְּחוּ לוֹ שַׁעֲרֵי גְבוֹהִים. כִּי שָׁם נִגְלוּ אֵלָיו הָאֱלֹהִים. וּבְרוּח פִּיו גַּלֵּי חָכְמוֹת יַשְׁבִּיחַ. וְכָאֲרִי יָרִיעַ אַף יַצְרִיחַ. וְכָל אֲשֶׁר יַעֲשֶׂה יַצְלִיחַ.
לאחר תור הזהב השירה העברית הלכה וירדה במעלתה. וכעבור דורות ספורים כתב רבי יהודה אלחריזי על המשוררים בדור שלאחר רבי יהודה הלוי: "וְאַחֲרֵי הַדּוֹר הַהוּא נִסְתְּמוּ מְקוֹרֵי הַשִּׁירִים. בִּלְשׁוֹן הָעִבְרִים. וּמְלִיצַת הַשִּׁיר שֻׁלַּח בְּמִשְׁמַנֶּיהָ רָזוֹן. גַּם נְבִיאֶיהָ לֹא מָצְאוּ חָזוֹן. וְכָל הַבָּאִים אַחֲרֵי הַדּוֹר הַהוּא יָגְעוּ לַחֲקֹר מְקוֹר הַשִּׁירִים. וְחָצְבוּ בוֹרוֹת נִשְׁבָּרִים".