stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וו-שו
זרמים > וודאנג צ'ואן

הרי וודאנג נחשבים אחד המרכזים החשובים של הדאואיזם. את שם זה, "וו-דאנג", ההרים קיבלו לפי אגדה לאחר שנזיר ג'ן וו הפך לאלמוות ועלה לשמיים מול עיני קהל. לפי האגדה המפורסמת ג'אנג סאנפנג - יוצר השיטה טאי ג'י צ'ואן. הרי וודאנג הם ביתם של מנזרים בודהיסטים רבים. רובם נבנו לפני כ-600 שנה בתקופת שושלת מינג. וגם עד אז האזור היה מפורסם בסין כמקום התגוררות של מתבודדים קדושים רבים שיצרו שיטות של ניי ג'יה או צ'י גונג מתקדמים להארכת חיים ובריאות נצחית. אחד האנשים האלה הידוע בשם חואה טואו (המאה ה-3 לספירה) יצר שיטת תרגול "משחק חמשת החיות" שנשמרה ומפורסמת עד היום. סגנונות וודאנג מייחסים בעיקר למשפחת סגנונות "רכים" או פנימיים. שינג אי צ'ואן, טאי ג'י צ'ואן, בה גואה ג'אנג משויכים, שלא בצדק, מבחינה היסטורית ועובדתית, לזרם זה של סגנונות לחימה. אומנם, זרם סגנונות וודאנג הוא מאוד עשיר, מקורי ומשמעותי בהיסטוריית אמנויות לחימה של סין. כאן במאה ה-16 דאויסט-מומחה בלחימה בשם ג'אנג סאן פונג יצר סגנון ניי ג'יה צ'ואן, שמטרתו הייתה לעמוד מול שיטות לחימה של שאולין. הסגנון המפורסם ביותר היום מזרם זה הוא וודאנג צ'ואן, שנוצר בסוף מאה ה-15 על ידי דאויסט ז'אן שואוסין. ידוע גם סגנון קונמן צ'ואן הכולל חלקים מקודשים לחיות שונות. דרקון, טיגריס, פיניקס ועוד. יש עוד לא מעט סגנונות בזרם הזה הנשמרים ונלמדים היום בסין.
זרמים > זרם אמיי

אמיי-פאי. הר אומיי (מחוז סצ'ואן) מהווה מרכז דתי ותרבותי מעורב, בו מנזרים בודהיסטיים שכנים עם מנזרים דאויסטיים. ידועים ברבים 8 סגנונות אמיי – 4 "גדולים" ו-4 "קטנים". המוגדרים בחלקם כדרומיים ובחלקם כצפוניים. היסטוריה של שני הסגנונות מתוכם ידועה יותר ומתועדת טוב יותר. סגנון ג'או מן נוצר על ידי מאסטר בשם מה חייטסה בסוף מאה ה-19 שבנה אותו על בסיס סגנון "האגרוף האדום" ולימד את הסגנון לחיילים בצבא הסיני. יש בו עבודת רגליים ותנועה עם הימנעות מפותחות. הסגנון נקרא על שם מנהיג צבאי ג'או קואן-אין, אף על פי שאין לו כל קשר לנושא. סגנון דו מן נוצר במאה ה-18 על ידי מאסטר בשם דו גואן-אין ממחוז ג'יאנג סה שעבר לגור בסצ'ואן. סגנון זה בצורת חלק מהתרגילים שלו דומה לאייקידו המודרני. שאר הסגנונות נשמרו רק בצורה חלקית או נכנסו כחלק לסגנונות אחרים.
זרמים > זרם קונלון

ידוע גם זרם קונלון פאי שהתפתח בהרי קונלון בצפון סין ועד לא מזמן לא היה ידוע במערב. זה הוא זרם סגנונות דאואיסטיים המתבסס על מיתוסים ואמונות של דאו. היום משפחת סגנונות זו נשמרת במחוז חיילונג ג'אנג בעיר חרבין. המאסטר ה-52 של קונלון ווג'ימן – אחד הסגנונות המקוריים של זרם קונלון ביקר בשנת 2005 בישראל בבי"ס לאמנויות לחימה סיניות לונג דאו בחיפה. זאת הייתה פעם ראשונה שמאסטר בזרם הזה פתח את הידע של קונלונפאי לתלמידים מחוץ לסין. קונלון ווג'ימן משלב תכונות של שיטות רכות וקשיחות, ומקדיש תשומת לב רבה לפיתוח השליטה באנרגיה הפנימית צ'י. הוא מאופיין בתנועה מגוונת עם שינויים רבים בגובה העמידות, בעיטות בקפיצה פתאומיות וצורות יד שונות בהתקפה. יש לו תכונות של סגנון צפוני מובהק. טווח לחימה ארוך ובינוני. היום ניתן ללמוד את הסגנון בבי"ס לונג דאו בחיפה ולפי המלצתם ניתן לעבור הכשרה גם במרכז ללימוד אמנויות לחימה מסורתיות בעיר חרבין (מחוז חיילונג'אנג) אצל ראש השיטה, סון-לאושי.
זרמים > זרמים אחרים

חוץ מהזרמים העיקריים אלה במשך מאות ואף אלפי שנים של התפתחות אמנויות לחימה בסין נוצרו ונשתמרו עד היום אין סוף סגנונות אחרים. כך משפחות סיניות צ'אן, יאנג, וו, סון ועוד כמה יצרו זרם סגנונות טאי ג'י צ'ואן. סגנונות אלה יצאו מגבולות סין ומפורסמים כיום בכל העולם. דונג חאי צ'ואן יצר במאה ה-19 את בה גואה ג'אנג או פא קואה המפורסם מתוך הידע שהוא צבר מרחבי סין. מספרים ששינג אי צ'ואן פותח על ידי הגנרל יואה פיי במאה ה-11, אבל ככל הנראה פותח על ידי ג'י ג'י קה (ג'י לונג פונג) על סמך כתבים של הגנרל. סגנון הונג גאר שמייחסים למנזר שאולין הדרומי נוצר במשפחת הונג ועל שמה נקרא. אין עדויות המוכיחות ששאולין הדרומי בכלל קיים בהיסטוריה. כנראה הסגנון התבסס על טכניקות של שאולין שנודעו והתפתחו בקרב העם בדרום סין.
בצפון סין התפתחו כמה סגנונות "מוסלמיים" בקרב העדות שקיבלו את הדת המוסלמית. דוגמה לכך ג'ה צ'ואן - סגנון שהיה אחד מכמה סגנונות אגרוף ארוך אשר שמשו כבסיס לצ'אנג צ'ואן של הוו-שו המודרני התחרותי.
ברוב הסגנונות מפתחי הסגנון הקדומים או המורים היום נוטים ליחס להם היסטוריה עתיקה ולעיתים מקשרים אותה עם הדמויות האגדיות מן המיתולוגיה הסינית. למשל פיתוח טאי ג'י צ'ואן מיוחס לחכם דאואיסט בשם ג'אנג סאן פונג. או שיטת אימון של "18 ידי הקדושים" (luo han quan 18) המיוחסת לבודהידרמה (בסינית - דה מו) שתוארה כאן בהקשר של השאולין. כמעט כל סגנון סיני ידוע שומר על מיתוס פנימי מסוים שמספר היסטוריה מופלאה של היווצרותו ושמירתו במשך מאות אם לא אלפי שנים, אבל ברוב המקרים הסיפורים האלה אינם קשורים למציאות.
נתחיל מכך שאמנות לחימה כנראה לא הייתה יכולה להתקיים בתקופת החברות הארכאיות או בתקופה פרה-היסטורית. בחברות כאלה עדיין חסרה חלוקה תעסוקתית ומקצועית. כל גבר בכפר הוא לא רק לוחם, אלא גם צייד, דייג, איכר, רועה, נגר, בנאי. אין שם לוחמים מקצועיים כמו שיהיו חיילים של הקיסר - ג'ון שי או נזירים לוחמים – ווסנים במנזר שאולין. להם, ללוחמים המקצועיים האלה שליטה בנשק ויכולת להילחם הם העיסוקים העיקריים. סגנונות של אמנויות לחימה הם מבחינה היסטורית תוצר של תרבות מפותחת. סגנונות כאלה היו יכולים להיווצר רק בתרבויות מחולקות לקבוצות חברתיות-מקצועיות מוגדרות היטב ויציבות. זה התאפשר רק בימי הביניים בהיסטוריית האנושות. וגם אז חשוב לציין עיקר המיומנויות של לוחמים התמקד ביכולת השליטה בנשק קר כמו חרב, חנית וכדומה. באמנויות לחימה מסורתיות ועתיקות לחימה עם נשק היא המרכז של השיטה, מפני שבמשך עשרות אלפי שנים הלחימה הייתה מתבצעת בעיקר בעזרת נשק קר. במקום השני בחשיבות הייתה לחימה בידיים ריקות נגד יריב עם נשק בידיו. אומנם, בהיסטוריה של סין הייתה תקופה ארוכה של מאות שנים בה שלטו במדינה פולשים מנצ'ורים שאסרו על אזרחיה לשאת נשק כלשהו, וכך, נולדו והתפתחו בקרב העם שיטות לחימה יעילות ומתוחכמות בלי נשק, ובצורה הזאת הן שרדו עד ימינו.
טעות לחשוב שהמומחים של אמנויות לחימה סיניות היו כולם כאחד אנשי סגולה במעלה עליונה, פילוסופים מתורבתים, אנשי רוח מכובדים. זהו רק חלק מהמיתוסים הדמיוניים והם לא בדיוק תואמים את המציאות. את שיטות הלחימה, קרי דרכי הרג והשמדה של האויב, היו יוצרים לוחמים מקצועיים, שודדים ופושעים, שומרי שיירות משכר, שומרי ראש ורכוש לסוגיהם.
וו-שו בתקופה המודרנית

במאות ה-16–17 עם ירידה בחשיבות של לחימת פנים אל פנים ועלייה בשימוש בנשק חם אמנויות לחימה רבות התפתחו לכיוונים ספורטיביים. בעוד ההיבט הצבאי של אמנויות הלחימה הסיניות איבד את חשיבותו, ההיבטים הרוחניים והבריאותיים זכו להכרה ולפריחה מחודשת בתקופה המודרנית.
וו-שו בתקופה המודרנית > וו-שו ספורטיבי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
וו-שו בתקופה המודרנית > וו-שו ספורטיבי > סאנדה

סאנדה הוא ענף ספורט הלחימה הרשמי של הרפובליקה העממית של סין והוא מבוסס על טכניקות וושו מסורתיות ומודרניות. תחרויות סאנדה דומות בחוקיהן לתחרויות קיקבוקס שונות.
וו שו בישראל

התאחדות האו שו בישראל חברה בהתאחדות אילת - ארגון הגג של ענפי הספורט בישראל, שאינם אולימפיים.
נבחרת הוו שו של ישראל נמצאת בעיר רחובות, קריית גת, ראשון לציון, ומתאמנים שם מתעמלים בגילאים שונים.
בשנת 2011 נטליה גורביץ' זכתה במדליית זהב באליפות אירופה.
לקריאה נוספת

פיטר גווין, נלחמים על נשמת אמנות הקונג פו, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 149, אוקטובר 2010
הערות שוליים

↑  כל המידע על וושו – Wushu שיטת קונג פו ואקרובטיקה – פורטל אומנויות הלחימה והתנועה, באתר www.israeldojo.co.il
↑  אומניות לחימה ביפן וסין
↑  Jiao Li (or Gok lihk, 角力)
| אמנויות לחימה |
| --- | --- | --- |
| אמנויות לחימה סיניות | וו-שו • באג'י צ'ואן • בה גואה ג'אנג • וינג צ'ון • שינג אי צ'ואן • קונג פו גמל שלמה דרומי • טאי ג'י צ'ואן • אגרוף ארוך • אגרוף שאולין • אגרוף שיכור • אי צ'ואן • ג'ין גאנג בה שי • גמל שלמה צפוני • הונג גאר • טאן טוי • טונג ביי צ'ואן • יין-יאנג בה פאן ז'אנג • ליו חה בה פה • מיזונג אי • עגור לבן פוג'יאני • פאק מיי • פנגיי-נון • פיגואה ז'אנג • צ'ואו ג'יאו • שוואי ג'יאו • סאנדה (ספורט) |  |
| אמנויות לחימה יפניות | איאיידו • אייקידו • ג'ו ג'וטסו • ג'ודו • גנדאי בודו • נין ג'וטסו • סומו • שוטוקאן • שיטוריו • קיוקושינקאי • קיודו • קנדו • שורינג'י קמפו • קיקבוקסינג יפני • שוט-בוקסינג • טנשין שודן קאטורי שינטו ריו |  |
| אוקינוואיות | קראטה • גוג'ו ריו • וויצ'י ריו • שוריי-ריו • שורין-ריו • ריוקיו קמפו • קובודו אוקינאווי |  |
| קוריאניות | הפקידו • טאקוונדו • טאי קיון • טאנג סו דו • טוקונג • סון קואן מו • קוק סול וון |  |
| הודיות | קאלרי-פאיאט • אדיטאדה • אמנויות לחימה הודיות • עגור לבן טיבטי |  |
| טיבטיות | עגור לבן טיבטי |  |
| פיליפיניות | ארניס • יו-יאן |  |
| תאילנדיות | אגרוף תאילנדי |  |
| קמבודיות | פראדאל סראי |  |
| בורמזיות | לאטוואי |  |
| לאוסיות | אגרוף לאוסי |  |
| אירופאיות | היאבקות בסגנון יווני-רומי • פאנקרטיון • סבאט • ברטיטסו • אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות |  |
| רוסיות | סיסטמה • סמבו • קיקבוקסינג רוסי |  |
| ארצות הברית | היאבקות מקצועית • ג'יט קון דו • וו-ווי גונג-פו • קנפו אמריקאי • קג'וקנבו • קיקבוקסינג אמריקאי |  |
| ברזילאיות | ג'ו ג'יטסו ברזילאי • קפואירה • ואלה טודו |  |
| ישראליות | אייקי • דניס הישרדות • קרב מגן ישראלי • קרב מגע • קרב פנים אל פנים |  |
| טורקיות | היאבקות בשמן |  |
| אחרות | אגרוף • סיף • קיקבוקס • היאבקות • אמנויות לחימה משולבות (MMA) • גראפלינג • ספורט לחימה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548478005171  BnF: cb11932185f (data)  LCCN: sh85073443 
מופע של שאולין
סגנון ווינג צ'ון קונג פו
נזיר מהריי אמיי שאן מדגים תנוחת וו-שו בסגנון אמיי
סון לאושי - מומחה בסגנונות קונלון
ג'י בן גונג - תרגול בסיסי בוו-שו מודרני
וו-שו מודרני
בוהומיל בוצ'ק

| --- | --- |

בוהומיל בוצ'ק
 לידה:  4 בנובמבר 1894 סיביצה, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  16 באוקטובר 1952 (בגיל 57) ולדיצה, צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
 מדינה:  צ'כוסלובקיה 
 השתייכות:   הצבא האוסטרו-הונגרי  צבא צ'כוסלובקיה
 תקופת הפעילות:  1914–1948 (כ־34 שנים)
 דרגה:  גנרל ארמייה
 תפקידים בשירות
 ממלא מקום מפקד הקורפוס ה-1 ראש המטה הכללי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 Order of the Slovak National Uprising 1st Class (1946)  אזרחות כבוד של ברנו (2 באפריל 1946)  מדליית הניצחון  מדליית "אומץ מול האויב"  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה על שחרור פראג  עיטור קוטוזוב, דרגה 1  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
בוהומיל בוצ'ק (בצ'כית: Bohumil Boček‏; 4 בנובמבר 1894 – 16 באוקטובר 1952) היה גנרל ארמייה צ'כוסלובקי, אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה מונה לראש המטה הכללי של צ'כוסלובקיה. נהרג במהלך הטיהורים שליוו את עליית הקומוניסטים לשלטון בצ'כוסלובקיה.
ביוגרפיה

בוצ'ק נולד בסיביצה ב-4 בנובמבר 1894. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא האוסטרו-הונגרי ולחם בחזית המזרחית. בדצמבר 1916 הוא נפל בשבי הרוסי, ושם התגייס ללגיונות הצ'כוסלובקיים שלחמו לצד הרוסים למען שחרור ארצם. עם סיום המלחמה הוא חזר לצ'כוסלובקיה שבינתיים זכתה בעצמאותה, והתגייס לצבא הצ'כוסלובקי כמפקד פלוגה.
ב-1935 מונה בוצ'ק למפקד גדוד במשמר הגבול הצ'כוסלובקי. בעקבות הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה במרץ 1939, עבר בוצ'ק לשרת בצבא הממשלה - כוח הביטחון הרשמי של הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה. כעבור זמן קצר הוא עזב והצטרף לארגון המחתרת "אובראנה נארודנה" ("הגנה על האומה"). בפברואר 1940, הצליחו הגרמנים לחסל את מרבית הנהגת הארגון, ובוצ'ק נאלץ להימלט לצרפת. הוא הצטרף אל הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה, ולאחר נפילת צרפת נמלט עמה לבריטניה. הוא מילא תפקידים מנהליים במשרד ההגנה של הממשלה הגולה, ובמקביל עבר קורס צניחה במטרה לצאת לפעולות בעורף האויב. עם זאת, פציעה בעמוד השדרה מנעה ממנו לצאת לשירות פעיל. משפחתו נותרה בצ'כוסלובקיה כל אותו הזמן, וב-26 באוקטובר 1942, נרצחה אשתו בידי הגרמנים במחנה מאוטהאוזן.
ב-15 באפריל 1944 הוא מונה לסגן מפקד בריגדת השריון הצ'כוסלובקית העצמאית. באוגוסט של אותה שנה, הוא נשלח לברית המועצות, ומונה למפקד הבריגדה ה-1 שלחמה לצד הצבא האדום בחזית המזרחית. בדצמבר של אותה שנה, הוא קודם לתפקיד סגן מפקד הקורפוס ה-1. ב-8 במרץ 1945 הוא מונה כממלא מקום מפקד הקורפוס, עד להחלמתו של גנרל קרל קלפלק מהפציעה. מילא את התפקיד עד ה-6 באפריל. ב-12 באפריל 1945 הוא מונה לראש המטה הכללי. לאחר סיום המלחמה, הוא מילא תפקיד מפתח בשיקום הצבא הצ'כוסלובקי.
בפברואר 1948, השתלטו הקומוניסטים על צ'כוסלובקיה. בוצ'ק תמך בהשתלטות, ואף פעל לטהר את הצבא מגורמים אנטי-קומוניסטיים. עם זאת, בנו התנגד לשלטון הקומוניסטי, נעצר ונידון למאסר עולם. בעקבות כך, סר חינו של בוצ'ק בעיני השלטון, והוא פוטר מתפקיד הרמטכ"ל ב-31 ביולי 1948. הוא מונה למפקד הקולג' הצבאי, וב-1950 סולק מהצבא. בפברואר 1952 הוא נעצר, וביולי של אותה שנה נערך לו משפט מכור מראש. הוא הואשם בבגידה ובריגול, ונידון למאסר עולם. הוא נפטר בכלא ולדיצה ב-16 באוקטובר 1952 כתוצאה מהתנאים הירודים בכלא.
ב-22 במאי 1962 ביטל בית המשפט צבאי צ'כוסלובקי את ההאשמה בריגול נגדו, אולם הותיר על כנה את ההאשמה בבגידה. ב-8 בינואר 1972 בוטלה גם האשמה זו. לאחר מהפכת הקטיפה הוחזרו לו דרגתו ועיטוריו.
יצחק

ערך זה עוסק באחד משלושת אבות עם ישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

יצחק מברך את יעקב (פירוט) מאת חריט וילמש הורסט
 לידה:  ארץ כנען
 פטירה:  ארץ כנען
 כינוי:  יצחק אבינו
 גיל פטירה:  180 (בתיאור המקראי)
 מקום קבורה:  מערת המכפלה
 אב:  אברהם
 אם:  שרה
 בת זוג:  רבקה
 צאצאים:  עשו ויעקב
 תקופה:  תקופת האבות
 עיסוק:  רועה צאן
 בתנ"ך:  בראשית
 
יצחק מברך את יעקב, גוברט פלינק, 1638
יצחק, מכונה במסורת היהודית יצחק אבינו, הוא דמות מקראית, השני בשלושת האבות. בנם של אברהם ושרה, ואחיו למחצה מאביו של ישמעאל. סיפור חייו מסופר בספר בראשית, בעיקר בפרקים כ'-כ"ח.
מבין שלוש דמויותיהם המקראיות של האבות, יצחק הוא דמות פחות מרכזית, והוא מהווה מעין חוליה מקשרת בין האב הראשון אברהם, לבין יעקב, שממנו יצאו שנים-עשר השבטים. אחד הסיפורים המרכזיים העוסקים בו הוא העקדה, שהוא אחד מהסיפורים הידועים והמשפיעים ביותר בתנ"ך. סיפור מרכזי נוסף בחייו של יצחק המופיע במקרא הוא ירידתו לגרר וסיפור היחסים בינו לבין אבימלך מלך גרר וסיפור המריבה של רועי גרר על הבארות שחפרו עבדי יצחק, וכן סיפור התעשרותו של יצחק בגרר והברית שלו עם אבימלך. סיפור שלישי המתואר באריכות במקרא הקשור ביצחק הוא סיפור הברכות שרצה יצחק לברך את עשיו, שנלקחו בידי יעקב.
סיפור הלידה

הבשורה על לידת יצחק מסופרת פעמיים, בשני פרקים עוקבים: בפרק י"ז מתבשר על כך אברהם לבדו על ידי האלוהים לאחר שהוא מצווה על ברית המילה, ובפרק י"ח מתבשרים על כך אברהם ושרה יחדיו במסגרת ביקורם של שלושת המלאכים באוהלם. ההבדלים בין שני סיפורי הבשורה, ובייחוד השימוש בשם "אלוהים" בפרק י"ז ובשם המפורש בפרק י"ח, הביאו חוקרי מקרא לייחס את הראשון למקור הכהני ואת השני למקור היהוויסטי.
סיפור לידתו של יצחק משתייך לסצנת דפוס של הולדת גיבור בתנ"ך. הטרגדיה היא עקרותה וגילה המופלג של שרה, וכן כמיהתה לבן משלה. בדומה לסיפור יעקב ורחל, אברהם אוהב את שרה יותר מאשר את הגר, וגם בסיפור זה ניכרת העדפת האישה העקרה. הבשורה והתפנית בסיפור לידת יצחק היא החזרה על ההבטחה מפי האל ומפי המלאכים. הנס בסיפור הוא פתיחת רחמה של שרה וההיריון שלה מתאפשר כתוצאה ממעשה האל. מעשה זה בא להדגיש שהאל הוא אוניברסלי, בלעדי וכל יכול.
סיפור לידת יצחק שונה מסיפורי לידה אחרים במקרא, משום שההכנה ללידה והאירועים שקודמים לה ומובילים אליה, רבים ומפורטים יותר משאר סיפורי הלידה המופיעים במקרא.
סיפור הלידה > ההבטחה לאברהם

לידת יצחק מתרחשת בתקופה שבה אלוהים בוחן את אברהם. אלוהים מבצע סדרה של מבחנים, המהווים הכשרת קרקע והכנה להתחלת יצירתו של עם חדש – עם ישראל. אלוהים מבטיח לאברהם כבר מפרק י"ב: ”ואעשך לגוי גדול ואברכך ואגדלה שמך והיה ברכה” (פסוק ב').
בפרק י"ז, אלוהים מבטיח לאברהם שיהיו לו צאצאים משרה אשתו: ”וברכתי אותה וגם נתתי ממנה לך בן וברכתיה והייתה לגוים מלכי עמים ממנה יהיו” (פסוק ט"ז).
בשלב הזה, אברהם כבר בן 100 שנים ושרה בת 90 שנים: ”הלבן מאה שנה יולד ואם שרה הבת תשעים שנה תלד” (פסוק י"ז).
ההבטחה הזו גורמת לאברהם צחוק: ”ויפל אברהם על פניו ויצחק ויאמר בלבו הלבן מאה שנה יולד ואם שרה הבת תשעים שנה תלד” (פסוק י"ז) לפי פירוש רש"י, אברהם, בניגוד לשרה, צחק מתוך שמחה ולא מתוך חוסר אמונה. אלוהים הורה לאברהם שיקרא לבן שיוולד בשם יצחק, כשם שצחק אברהם, והאל ירבה את זרעו ויהפוך אותו לגוי גדול: ”ויאמר אלהים אבל שרה אשתך יולדת לך בן וקראת את שמו יצחק והקמתי את בריתי איתו לברית עולם לזרעו אחריו” (פסוק כ').
סיפור הלידה > ביקור המלאכים

המבחן המשמעותי שמוביל ללידת יצחק מובא בסיפור על שלושת המלאכים ואברהם בפרק י"ח. שלושת המלאכים לובשים דמויות אדם ומגיעים כביכול ממסע ארוך במדבר: ”וישא עיניו וירא והנה שלשה אנשים ניצבים עליו וירא וירץ לקראתם מפתח האהל וישתחו ארצה” (פסוק ב'). בפסוקים הבאים מכבד אברהם את אורחיו בהכנסת אורחים למופת. משהוא עובר את המבחן הזה בהצלחה, מבשרים לו המלאכים כגמול, שיוולד לו ולשרה בן. שרה שמאזינה מפתח האוהל, מפקפקת בהיתכנות ההבטחה וצוחקת ”ושרה שמעת פתח האהל והוא אחריו... ותצחק שרה בקרבה לאמר אחרי בלתי היתה לי עדנה ואדני זקן” (פסוקים י'-י"ב). בפרק כ"א, אלוהים מקיים את הבטחתו לאברהם, ולאחר 25 שנים מההבטחה הראשונה שרה הרתה וילדה את יצחק.
עקדת יצחק

אלוהים ציווה על אברהם להקריב את יצחק, בנו האהוב והמועדף שנולד בדרך נס. המקרא מתאר דו-שיח קצר בין האב לבנו שנושא עליו את עצי העולה, שתמה על כך שאין שה לקורבן, ואת תשובתו של אברהם שמסתיר זאת ממנו: "אֱלֹהִים יִרְאֶה-לּוֹ הַשֶּׂה לְעֹלָה, בְּנִי". לאחר שהבן מבין שהוא למעשה השה, נראה שאיננו מתנגד למעשה ואברהם עוקד אותו על גבי מזבח ומתכונן להקרבתו. בעוד שלפי פשט המקרא יצחק מתואר בזמן המעשה כנער, על פי חישוב הפרשנים היה בן 37.
על פי התורה אברהם התכוון לשחוט את יצחק וכששלח ידו לקחת את סכין השחיטה (מאכלת) שמע מלאך קורא בשמו ואומר לו להפסיק את המעשה ולא לשלוח ידו אל הנער. אברהם מרים עיניו ורואה איל, שהסתבך בסבך בקרניו ואותו הוא מעלה לעולה, במקום את יצחק. מעשה זה ידוע בשם עקדת יצחק ועל פי ספר הזהר בעקבותיו נאסר על יצחק לצאת מארץ כנען, אף בזמן הרעב, מכיוון שהוגדר כ"עולה תמימה".
על פי האגדה השטן בא בצורות שונות, והפריע לאברהם ויצחק להגיע אל הר המוריה (הוא הר הבית). השטן נכשל בכל פעם עקב נחישותם של אברהם ויצחק, ולאחר שנכשל בניסיונו הלך אל שרה ואמר לה שאברהם יצא לשחוט את בנה היחיד, ושרה מתה בעקבות זאת.
לפי ספר הזוהר, לכל צדיק יש רוח אחת שמשמשת בעולם הזה, ובו בזמן רוח נוספת שמשמשת בעולם הבא, וזו הסיבה שהקב"ה קורא לצדיקים פעמיים, "משה משה" "יעקב יעקב" וכו'. לפי פירוש זה, יצחק שבאופן חריג הקב"ה לא קורא לו "יצחק יצחק" הוא הצדיק היחיד שמשתמש רק ברוח של העולם הבא, מפני שנשמתו יצאה ממנו במעשה העקידה, ושבה לגופו לאחר מכן במעין תחיית המתים, רק נשמת העולם הבא.
משפחתו של יצחק > רבקה

בהגיע יצחק לגיל 40, לאחר מותה של שרה בסמיכות לעקדה, שלח אברהם את עבדו (המזוהה במדרש עם אליעזר) לחרן בראש משלחת על מנת למצוא ליצחק כלה מבנות חרן, כך שלא יצטרך להינשא לבנות הארץ. העבד שמגיע לחרן עם עשרה גמלים וכבודה רבה, עוצר על יד הבאר ומתפלל לאלוהים שייתן לו סימן לזהות את הנערה המתאימה ליצחק, ומתרשם מאוד מרבקה שהשקתה אותו ואת גמליו במים, ושמח לגלות שהיא בת אחיו של אברהם. אחיה של רבקה, לבן הארמי, מזמין את אליעזר לבית אביהם בתואל, והעבד פורש לפניהם את הצעת הנישואין ומקבל את הסכמתם. רבקה ונערותיה מגיעות איתו מחרן וכאשר הם מגיעים לסביבות בית אברהם רבקה רואה את יצחק שיצא "לשוח בשדה" ונופלת מעל הגמל. לאחר שמתבררת לה זהותו של האיש היא מתכסה בצעיף. יצחק נושא אותה לאישה ומתנחם בה על מות אימו. כאשר מתברר שהיא עקרה הוא מתפלל לאלוהים שתיפקד בבנים. גם כאשר הוא בגרר וחושש לחייו, שמא יהרגוהו כדי להתחתן עם אשתו, והוא מנסה להסתיר שרבקה היא אשתו, הדבר קשה עליו ומתגלה במהרה. "וַיַּרְא, וְהִנֵּה יִצְחָק מְצַחֵק, אֵת רִבְקָה אִשְׁתּוֹ.". וגם כאשר רבקה עמדה מאחרי המזימה להעביר את הברכות ליעקב, יצחק מקבל את הדין, ולא פונה אליה בשום טרוניות.
משפחתו של יצחק > עשו ויעקב

בגיל 60 לאחר כשהתברר שרבקה עקרה, התפללו יצחק ורבקה לאלוהים שיפקוד אותם בבן, ואכן באותה שנה נולדו להם תאומים: יעקב ועשו.
לכל אחד מהבנים אופי שונה. בעוד שרבקה מעדיפה את יעקב איש האוהלים התם, יצחק דווקא מעדיף את עשו הצייד איש השדה, כי ציד בפיו. כאשר הוא מזקין ועיניו כהות הוא מבקש לברך את עשו, אך אשתו זוממת ומדרבנת את יעקב להיכנס במקומו וליטול את הברכות. גם לאחר מעשה הרמיה לא שומעים טרוניות מיצחק הן כלפי רבקה והן כלפי בנו יעקב. ולהפך הוא מאשרר את ברכתו ואומר "גם ברוך יהיה" ולפני שהוא שולחו לחרן, הוא מאשש שוב את הברכה: "וְאֵל שַׁדַּי יְבָרֵךְ אֹתְךָ, וְיַפְרְךָ וְיַרְבֶּךָ; וְהָיִיתָ, לִקְהַל עַמִּים. וְיִתֶּן-לְךָ אֶת-בִּרְכַּת אַבְרָהָם, לְךָ וּלְזַרְעֲךָ אִתָּךְ, לְרִשְׁתְּךָ אֶת-אֶרֶץ מְגֻרֶיךָ, אֲשֶׁר-נָתַן אֱלֹהִים לְאַבְרָהָם.".
עיסוקו ואופיו

יצחק הוא הילד המונותאיסט הראשון. על פי המתואר במקרא הוא היה חקלאי, שעיבד קרקע וגידל צאן ובקר, מה שהצריך מים וחפירת בארות. המקרא מתאר כי עשה חיל בעבודתו, וראה ברכה מעבר למידה בגידוליו ובמקניו, עד כי צבר נכסים מרובים כל כך, שהפלשתים מקנאים בו ומגרשים אותו מהם. לאחר מכן אבימלך מלך גרר מלך פלשתים מתחרט, וכורת איתו את ברית יצחק ואבימלך, כי הוא רואה בהתעשרות הגדולה שלו סימן שה' איתו, ואיננו רוצה להיות איתו במצב של עימות.
את דמותו של יצחק מאפיינת תכונת הפסיביות. אברהם עוקד אותו על גבי המזבח וקולו לא נשמע במחזה המבעית. עבד אביו בוחר בעבורו את אשתו, בניגוד ליעקב שמתאהב ברחל ובוחר אותה. הוא היחיד מבין האבות שלא עזב בחייו את ארץ ישראל. הוא חופר את הבארות אשר חפר אביו, וקורא להן בשמות שקרא להן אביו. אפילו את הברכות שרצה לתת, לא נתן בסופו של דבר למי שביקש לתיתן. לבסוף הוא שולח את יעקב לחרן לא בשל רצונו אלא בשל הפצרותיה של רבקה.
על פי הקבלה מידתו של יצחק היא גבורה ודין. מידה זו נרמזת בתורה כאשר לבן הארמי דולק אחרי יעקב, יעקב אומר לו: "לוּלֵי אֱלֹהֵי אָבִי אֱלֹהֵי אַבְרָהָם וּפַחַד יִצְחָק, הָיָה לִי, כִּי עַתָּה, רֵיקָם שִׁלַּחְתָּנִי" (שם ל"א מ"ב) ואחר כאשר כל אחד מהם נשבע בשם אלוהיו, יעקב נשבע בְּפַחַד אָבִיו יִצְחָק.
דמותו באסלאם

יצחק (בערבית: إسحٰق, כתיב חלופי: إسحاق, תעתיק: אִסְחַאק) נחשב באסלאם לנביא ולאחד משליחיו של אללה. יחס זה ליצחק נובע מהתפיסה שבדומה לישמעאל, יצחק נושא את מורשת בשורת המונותאיזם של אברהם. יצחק מוזכר בקוראן 15 פעמים, פעמים רבות יחד עם אברהם ועם יעקב. הוא מתואר בפסוקים רבים כמתנה שניתנה לאברהם, ובסורת א-צאפאת כ"נביא מעושי הטוב" (نَبِيًّا مِنَ الصَّالِحِينَ).
סיפור מקור השם של יצחק בקוראן מופיע אף הוא בקוראן, בסורת הוד:
עב וּלְפָנִים בָּאוּ שְׁלִיחֵינוּ אֶל אַבְרָהָם בַּבְּשׂוֹרָה, וַיֹּאמְרוּ: “שָׁלוֹם”, וַיֹּאמֶר: “שָׁלוֹם”. וְלֹא אַחַר לְהָבִיא עֵגֶל צָלוּי: עג וַיְהִי כִּרְאוֹתוֹ, כִּי יְדֵיהֶם לֹא תִגַּעְנָה בוֹ, זָרוּ בְעֵינָיו, וַיָּבוֹא בְּלִבּוֹ פַּחַד מִפְּנֵיהֶם, וַיֹּאמְרוּ: אַל תִּפְחַד, כִּי שְׁלוּחִים אֲנַחְנוּ אֶל עַם לוֹט: עד וְאִשְׁתּוֹ עוֹמֶדֶת וַתִּצְחָק. וַנְּבַשְּׂרָהּ בְּיִצְחָק וְאַחֲרֵי יִצְחָק יַעֲקֹב: עה וַתֹּאמֶר: “אוֹי לִי, הַאֵלֵד וַאֲנִי זְקֵנָה וְזֶה בַּעֲלִי זָקֵן? אָכֵן דְּבַר פֶּלֶא הוּא זֶה”: עו וַיֹּאמְרוּ: “הֲתִתְמְהִי עַל דְּבַר אֱלֹהִים. רַחֲמֵי אֱלֹהִים וּבִרְכוֹתָיו עֲלֵיכֶם בְּנֵי-הַבָּיִת, כִּי הוּא מְהֻלָּל וּמְפֹאָר”:
על פי המסורת האסלאמית, לא יצחק הוא שנעקד, אלא ישמעאל. אף שבסיפור העקדה בקוראן אין מצוין מי מבניו של אברהם נעקד, נזכרת בשורת לידתו של יצחק לאחר סיפור העקדה.
בחקר המקרא

על פי ניתוחים נפוצים בחקר המקרא, הטקסטים העוסקים ביצחק, כמו גם יעקב, מקושרים למסורות מאזור ממלכת ישראל, להבדיל מהטקסטים העוסקים באברהם, המקושרים למסורות מאזור ממלכת יהודה. על פי ניתוחים אלו, בעקבות חורבן ממלכת ישראל, או אף מאוחר יותר, אוחדו המסורות יחד ליצירת מסורת שלושת האבות. חוקר המקרא יגאל בן נון מעריך שמסורת יצחק הייתה האחרונה שאוחדה מבין האבות.
על פי חוקרים אחרים יצחק היא דמות פיקטיבית שנוצרה רק בעת איחוד המסורות של אברהם ויעקב כדי לשמש חוליה מקשרת בעת חיבור יעקב כנכדו של אברהם, ואליה קושרו מסורות מוקדמות יותר.
מספר חוקרים טוענים שהמסורות העתיקות ייחסו ליצחק בולטות גדולה יותר, שכללה סיפורים שמיוחסים במקרא לאברהם, אך במהלך עריכת הטקסט דמותו של אברהם קיבלה מקום דומיננטי יותר ודמותו של יצחק נדחתה למקום משני.
על פי דעות אחרות, יצחק היה במקור דמות אלוהית שהפכה לדמות אנושית, או היה במקור אפונים של שבט. משה דוד קאסוטו כותב שטענות אלו התיישנו והופרכו.
ראו גם

עץ משפחה של דמויות מקראיות – מתרח ועד שלמה
לקריאה נוספת

עדין שטיינזלץ, ‏דמויות מן המקרא, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980, פרק ב' - "יצחק ועשיו"
אריה בן-גוריון, אל תשלח ידך אל הנער – שירים ודברי הגות על העקידה, ציורים מאת מנשה קדישמן, הוצאת כתר, 2002, תשס"ב, 134 עמודים
שרה שורץ, אלה תולדות יצחק : סיפור יצחק בספר בראשית. רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשפ"ד 2024.
איל זמיר

| --- | --- |

 לידה:  27 באפריל 1961 (בן 63) היוגב, ישראל 
 ענף מדעי:  משפטים
 עיסוק:  פרופסור מן המניין   מנהל מרכז אהרן ברק למחקר משפטי בינתחומי
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מנחה לדוקטורט:  גד טדסקי
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 פרסים והוקרה:  פרס זוסמן למשפט (תשמ"ח)   מלגת פולברייט למחקר (ה'תש"ן)   מלגת רוטשילד (ה'תש"ן)   מלגת אלון (תשנ"א-תשנ"ד)   פרס נשיא האוניברסיטה העברית לחוקר צעיר מצטיין על-שם פרופ' יורם בן פורת (תשנ"ה)   פרס חשין (2014)
 בת זוג:  דפנה לוינסון-זמיר
 
איל זמיר (נולד ב־27 באפריל 1961, במושב היוגב) הוא פרופסור מן המניין למשפטים באוניברסיטה העברית, המתמחה בדיני חוזים, וניתוח כלכלי והתנהגותי של המשפט, ומנהל מרכז אהרן ברק למחקר משפטי בינתחומי.
ביוגרפיה

זמיר סיים את לימודיו לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1982, במסגרת העתודה האקדמית. את לימודי הדוקטורט סיים בשנת 1989, באוניברסיטה העברית, תחת הנחייתו של פרופ' גד טדסקי.
בשנת 1998 מונה לפרופסור מן המניין, ובין השנים 2002–2005 כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנים 1990–1991 היה חוקר אורח באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 2005–2006 שימש עמית מחקר בכיר באוניברסיטת ניו יורק.
בשנים 2008–2009 שימש פרופסור אורח במרכז המשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
זמיר זכה בפרסים רבים, בהם פרס זוסמן למשפט לשנת תשמ"ח; מלגת פולברייט למחקר (תש"ן); מלגת רוטשילד (תש"ן); מלגת אלון (תשנ"א-תשנ"ד); פרס נשיא האוניברסיטה העברית לחוקר צעיר מצטיין על-שם פרופ' יורם בן פורת (תשנ"ה) ופרס חשין לשנת 2014.
זמיר חבר בהנהלת האגודה הישראלית למשפט פרטי.
זמיר נשוי לפרופ' דפנה לוינסון-זמיר.