stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לה ג'וקונדה (אופרה)
היסטוריית הרכב וביצועים > עליות ותיקונים ראשוניים באיטליה

לה ג'וקונדה הוזמנה בשנת 1874 על ידי ג'וליו ריקורדי מחברת ההוצאה לאור למוזיקה קאזה ריקורדי. ריקורדי בחר באריגו בויטו לכתוב את הליברית לאופרה; למרות שהוא השתמש באנגרמה של שמו שלו, 'טוביה גוריו'. בויטו עיצב את היצירה בסגנון האופרה הגדולה של המחזאי הצרפתי יוג'ן סקריב; שימוש במסגרת היסטורית עם מגוון רחב של דמויות היכולות לספק מחזה מרהיב על הבמה והזדמנויות לקונפליקטים. במסורת האופרה הגדולה הצרפתית היצירה מכילה בלט מרכזי וסצנות מקהלה המוניות.
לה ג'וקונדה הוצגה לראשונה בתיאטרון לה סקאלה, מילאנו, ב-8 באפריל 1876 עם זמרת הסופרן האיטלקית מדלנה מריאני מאסי בתפקיד הראשי והטנור הספרדי חוליאן גאיאר כאנצו. היצירה התקבלה בחיוב בהקרנת הבכורה שלה עם מבקר המוזיקה המוביל של מילאנו, פיליפו פיליפי מהמגזין La perseveranza, שהכריז כי מלבד ג'וזפה ורדי, רק פונקיאלי יכול להפיק אופרה בעלת חשיבות כזו בקרב המלחינים החיים אז של איטליה. אשתו של פונקייאלי, זמרת הסופרן טרזינה ברמבילה, ביצעה את תפקיד לה ג'וקונדה בהופעות מאוחרות יותר של האופרה בלה סקאלה ב-1876, והפרשנות שלה לתפקיד הייתה מפורסמת ומוערכת.
לאחר הבכורה, המשיך פונקיאלי לשנות את היצירה מספר פעמים. להעלאת האופרה הראשונה בוונציה בתיאטרו רוסיני ב-18 באוקטובר 1876 בוצעו שינויים רבים; לרבות הוספת ה'פורלנה' במערכה 1; קבלטה חדשה ('O grido di quest' anima') לדואט בין אנצו לברנבה; פרגיירה ללורה במערכה 2; ואריה חדשה לאלוויסה במערכה 3, שנמחקה מאוחר יותר, אך המילים שלה נשמרו בתיקונים מאוחרים יותר ב-Credo של יאגו. האופרה שונתה שוב לקראת העלאתה הראשונה ברומא בתיאטרון אפולו ב-23 בינואר 1877. להפקה זו כתב פונקיאלי פרק סיום חדש למערכה 1 שהחליף את החזרה של ה"פורלנה" והחליף את הקרב הימי בסוף מערכה 2 בדואט לאנצו וג'וקונדה.
הגרסה הרביעית והאחרונה של האופרה עלתה בבכורה בגנואה ב-27 בנובמבר 1879. עם זאת, גרסה זו זכתה מאוחר יותר לשבחי הביקורת ולמעמד כגרסה הסופית של האופרה, כשהועלתה בלה סקאלה במילאנו בשנה שלאחר מכן ב-28 במרץ 1880. עבור גרסה זו, הלחין פונקייאלי מחדש את האריה של אלוויסה, "Si! Morir ella de!", והחליף את הסטרטה המקורית בסיום של מערכה 3 בהשמעה תזמורתית של הנושא העיקרי של הפצו קונצ'רטטו הקודם. מבנה זה היה חדשני באותה תקופה, ומאוחר יותר השפיע על מלחיני אופרה אחרים כמו תלמידו של פונקייאלי ג'אקומו פוצ'יני.
היסטוריית הרכב וביצועים > הופעות בינלאומיות באירופה ובדרום אמריקה

לאחר הצגת הבכורה של היצירה ב-1876, לה סקאלה ביצעה את לה ג'וקונדה מספר פעמים בתולדותיה; במיוחד זכור הבצוע שביים ניקולה אלכסנדרוביץ' בנואה עם צוות שחקנים בכיכובם של מריה קאלאס וג'וזפה די סטפנו בשנות ה-50. קאלאס התמודדה בעבר עם תפקיד לה ג'וקונדה; שרה את התפקיד להופעת הבכורה שלה באופרה המקצועית בארנה די ורונה ב-2 באוגוסט 1947. ההפקה של בנואה נשארה ברפרטואר של לה סקאלה עד 1997; אם כי עם מבצעים שונים. בלה סקאלה בוצעה ההקלטה השלמה הראשונה של האופרה שנעשתה ב-1931 עם ג'אנינה ארנגי-לומברדי בתפקיד הראשי. בשנת 2022 עלתה בלה סקאלה בבכורה, האופרה בבימוי חדש של הבמאי דויד ליברמור עם צוות שחקנים בראשות סופרן סאיואה הרננדס ואירינה צ'ורילובה שהתחלפו בתפקיד הראשי.
הבכורה של לה ג'וקונדה בבריטניה התקימה בבית האופרה המלכותי, קובנט גארדן ב-31 במאי 1883 עם הסופרן האמריקאית מריה דוראנד (ילידת 1846) בתפקיד הראשי. הבכורה הספרדית של האופרה בוצעה בברצלונה ב-1886. לאחר מכן נערכו הופעות ב-1887 בבריסל, וינה וורשה.
הטנור המהולל אנריקו קארוסו זכה להצלחה הגדולה הראשונה בקריירה שלו בתפקיד אנצו כאשר ביצע את התפקיד בתיאטרון מאסימו בפלרמו ב-1897.
זמרת הסופרן האיטלקית טינה פולי רנדאצ'יו זכתה לשבחים רבים על ביצועה את תפקיד לה ג'וקונדה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 על הבמה הבינלאומית. היא ביצעה לראשונה את התפקיד באירופה בתיאטרון מאסימו ויטוריו עמנואלה בפאלרמו ב-1907; לאחר שכבר שרה את לה ג'וקונדה בסיבוב הופעות בדרום אמריקה בשנים 1904–1905 בתיאטרון העירוני (סאו פאולו) ובתיאטרון העירוני (ריו דה ז'ניירו). היא המשיכה לגלם את התפקיד בכמה תיאטראות אחרים, כולל לה פניצ'ה (1908), תיאטרון ריאל (1910), תיאטרון רג'יו די פארמה (1911), תיאטרון קרלו פליצ'ה (1911), תיאטרון קוסטנצי ברומא (1915). התיאטרון העירוני של סנטיאגו (1915), תיאטרון קולון בבואנוס איירס (1915), תיאטרון סן קרלו בנאפולי (1915), תאטרו דאל ורמה במילאנו (1917), תיאטרון גראן דה לה הבנה בקובה (1918), תיאטרו קומונלה די בולוניה (1919), תיאטרו קומונלה מודנה (1927), תיאטרו ליריקו במילאנו (1929), ותיאטרו פוליטאמה גריבלדי בפלרמו (1931) בין היתר. היא גם ביצעה את תפקיד לה ג'וקונדה עבור שידורי רדיו של האופרה עם תזמורות ברומא ובטורינו ב-1931.
ב-1909 הועלתה האופרה בתיאטרון דל'אופרה ברומא עם צוות מצוין שביים אנג'לו מסיני פייראלי, ג'אנינה ראס, לואיסה גריבלדי וטיטה רופו.
בשנת 2017 האופרה הועלתה לראשונה בצ'כיה בתיאטרון הלאומי של ברנו, תיאטרון Janáček עם שילה בורוז בתפקיד הראשי. בשנת 2022 ג'וזף קאייחה גילם את אנצו ואמנדה אקלאז את לה ג'וקונדה באופרה של גראנג' פארק.
הועלתה באופרה הישראלית ב-2008.
תקציר

כותרת האופרה הנקראת "האישה המאושרת", מתורגמת לאנגלית כ"זמרת הבלדה". עם זאת, מכיוון שהאירוניה הטמונה בשם המקורי אינה מתבטאת בתרגום, בדרך כלל משתמשים באיטלקית. לכל מערכה של לה ג'וקונדה יש כותרת.
הסיפור סובב סביב אישה, ג'וקונדה, שכל כך אוהבת את אמה, עד שלורה, יריבתה המאוהבת באנצו, מצילה את חייה של אמה. ג'וקונדה מניחה בצד את אהבתה הרומנטית כדי לגמול לה. הנבל ברנבה מנסה לפתות את ג'וקונדה, אך היא מעדיפה את המוות.
תקציר > מערכה 1 לוע הארי

חצר ארמון הדוג'ים
במהלך חגיגות הקרנבל לפני התענית, בזמן שכולם עסוקים בריגאטה (תחרות השיט בתעלות), ברנבה, מלשן אינקויזיציה, צופה בתאווה בלה ג'וקונדה כשהיא מובילה את אמה העיוורת, מעבר לכיכר. הוא מנסה לכפות עצמו עליה ונדחה בתוקף. הוא נוקם את נקמתו בהוקעת הגברת הזקנה כמכשפה שכוחות הרשע שלה השפיעו על תוצאות תחרות הגונדולות. רק התערבותו של קפטן ים צעיר (אנצו המחופש) מרחיקה את ההמון הזועם.
השקט מוחזר לגישתם של אלוויסה באדוארו, חבר באינקוויזיציה הוונציאנית, ואשתו, לורה. לורה מציבה את לה סייקה תחת חסותה האישית, ובהכרת תודה הזקנה מציגה לה את הרכוש היקר ביותר שלה, מחרוזת תפילה. ברנבה חד העין מבחין בהתנהגות חשאית בין לורה לקפטן הים המעידה על מערכת יחסים סודית. כשהוא נזכר שלורה הייתה מאורסת לאציל הגורש כעת אנזו גרימלדו לפני נישואיה הכפויים לאלוויסה, ברנבה מבין שקברניט הים הוא אנזו בתחפושת.
ברנבה מתעמת עם אנצו, שמודה שמטרתו בחזרתו לוונציה היא לקחת את לורה ולהתחיל חיים חדשים במקום אחר. ברנבה יודע שג'וקונדה מאוהבת באנצו והוא רואה הזדמנות לשפר את סיכוייו איתה על ידי סיוע לאנצו בתוכנית הבריחה שלו.
כאשר אנצו הלך, ברנבה מכתיב מכתב שיישלח לאלוויסה, וחושף את בגידתה של אשתו ואת תוכנית הבריחה של האוהבים. הוא לא מודע לכך שג'וקונדה שמעה אותו. המעשה מסתיים בכך שברנבה משליך את המכתב ללוע האריה, שם מתפרסם כל המידע הסודי עבור האינקוויזיציה, בעוד שג'וקונדה מקוננת על הבוגדנות של אנצו, והקהל חוזר לחגיגות שלו.
תקציר > מערכה 2 המחרוזת

סיפון הספינה של אנצו
אנצו מחכה שברנבה יבריח את לורה מהעיר אל כלי השיט שלו. המפגש המשמח שלהם מואפל על ידי הפחדים של לורה מכיוון שהיא לא סומכת על ברנבה. בהדרגה אנצו מסוגל להרגיע אותה, והוא משאיר אותה על הסיפון כשהוא הולך להתארגן לעזיבתם.
לה ג'וקונדה עקבה אחרי לורה מתוך כוונה לנקום ביריבתה. אלוויסה ואנשיו החמושים נמצאים גם הם במרדף לוהט, אבל כשג'וקונדה עומדת לדקור את לורה היא רואה את מחרוזת התפילה של אמה תלויה על צווארה, וכשהיא מבינה שלורה היא שהצילה את אמה, היא משנה את דעתה. היא ממהרת להיכנס עם לורה לסירה שלה כדי שתוכל להתחמק מהרודפים אותה.
אנצו חוזר לסיפון כדי לגלות שלורה ברחה והשאירה את ג'וקונדה מאחור. יתר על כן, אנשיו של אלוויסה מתקרבים במהירות. אנצו מצית את הספינה במקום לתת לה ליפול לידי אויביו לפני שהוא צולל לתוך הלגונה.
תקציר > מערכה 3 הקאה ד'אורו (בית הזהב)

הארמון של אלוויסה
לורה נתפסה, ובעלה הנקמני מתעקש שהיא חייבת למות על ידי הרעלה (למעשה התאבדות, ואז היא דנה את עצמה לגיהנום). שוב ג'וקונדה עקבה אחריה ומצאה את דרכה לארמון, הפעם מתוך כוונה להציל את יריבתה. למצוא את לורה לבדה ג'וקונדה מחליפה את בקבוקון הרעל בשיקוי רב עוצמה שיוצר מראית עין של מוות. הסצנה השנייה מתחילה עם אלוויסה מברך את חבריו לאצולה לארמון; ברנבה ואנצו הם בין הנוכחים. בידור מפואר והנשף מסתיים עם הבלט המפורסם מחול השעות. מצב הרוח של ההילולה משתנה כשפעמון הלוויה מתחיל לצלצל וגופתה של לורה נחשפת בהמתנה לקבורה. אנצו המבולבל מעיף את התחפושת שלו ונתפס מיד על ידי אנשיו של אלוויסה.
תקציר > מערכה 4 תעלת אורפנו

חורבה מתפוררת באי ג'ודקה
בתמורה לשחרורו של אנצו מהכלא, לה ג'וקונדה הסכימה להתמסר לברנבה. כאשר אנצו מובא, הוא כועס בתחילה כאשר ג'וקונדה מגלה כי היא הביאה את גופתה של לורה מקברה. הוא עומד לדקור אותה כשקולה של לורה נשמע והחלק של ג'וקונדה באיחוד האוהבים מתברר. אנצו ולורה בורחים, ומשאירים את לה ג'וקונדה להתמודד עם הזוועות שמחכות לה עם ברנבה. קולות הגונדוליירים נשמעים מרחוק ומספרים שיש גוויות צפות בתעלות. כשג'וקונדה מנסה לעזוב, היא נתפסת על ידי ברנבה. לאחר מכן היא מעמידה פנים שהיא מקדמת בברכה את הגעתו, אך בתואנה של התקשטות בתכשיטיה, תופסת פגיון ודוקרת את עצמה למוות. בזעם מתוסכל ברנבה מנסה לבצע מעשה רשע אחרון, וצועק על הגוף חסר החיים "אתמול בלילה אמא שלך פגעה בי. אני הטבעתי אותה!"
ריקוד השעות

הבלט "מחול השעות" (באיטלקית: Danza delle ore) מהמערכה השלישית של האופרה הפך ללהיט בינלאומי ברפרטואר הקונצרטים לאחר שהוצג בתערוכת פריז ב-1878. מועלה מהאופרה בקונצרטים תזמורתיים ובלט בינלאומיים. הבלט, שנחשב לאחד הבלטים הפופולריים ביותר בהיסטוריה, שימש בסרט האנימציה של וולט דיסני משנת 1940 "פנטזיה". הקטע מורכב מכל הבלט, אך מבוצע באופן קומי על ידי בעלי חיים. את רקדני הבוקר מייצגים מאדאם אופאנובה והיענים שלה. הרקדנים של היום מיוצגים על ידי Hyacinth Hippo וההיפופוטמים שלה. (עבור חלק זה היצירה מורחבת על ידי חזרה מתוקנת ומתוזמרת מחדש על מוזיקת "הבוקר"). רקדני הערב מיוצגים על ידי אלפנצ'ין ולהקת הפילים הנושפת בבועות שלה. את רקדני הלילה מייצגים בן עלי גטור וחבורת התנינים שלו. כל הרקדנים שמחים באולם הגדול לקראת הגמר הגדול, שהוא כל כך אקסטרווגנטי עד שהארמון כולו קורס בסופו.
פארודיה מפורסמת נוספת על ריקוד השעות היא שירו של אלן שרמן " Hello Muddah, Hello Fadduh", המתאר תקופה אומללה במחנה קיץ. הוא משתמש בנושא המרכזי של הבלט כמנגינה שלו. מאוחר יותר התייחסו לשיר של שרמן בפרסומת בטלוויזיה משנת 1985.
הקלטות > שמע

1931: ג'יאנינה ארנג'י-לומברדי, אלסנדרו גרנדה, גאטנו ויויאני, אב סטיגני, קוראדו זמבלי - Coro e Orchestra del Teatro alla Scala, לורנצו מולאג'ולי - (קולומביה, נקסוס)
1952: מריה קאלאס, ג'יאני פוגי, פאולו סילברי, פדורה ברביירי, ג'וליו נרי - Coro e Orchestra della RAI Torino, אנטונינו וטו - (סטרה, נקסוס)
1957: זינקה מילאנוב, ג'וזפה די סטפנו, ליאונרד וארן, רוזלינד אליאס, פליניו קלאבסי, בלן אמפארן – Coro e Orchestra de l'Accademia di Santa Cecilia, Fernando Previtali – (RCA Victor, לימים Decca/London)
1957: אניטה צ'רקטי, מריו דל מונקו, אטורה בסטיאניני, ג'ולייטה סימיאנטו, צ'זארה סיפי - Coro e Orchestra della Maggio Musicale Fiorentino, Gianandrea Gavazzeni - (Decca)
1959: מריה קאלאס, פייר מירנדה פרארו, פיירו קפוצ'ילי, פיורנצה קוסוטו, איבו וינקו – Coro e Orchestra del Teatro alla Scala, אנטונינו וטו – (EMI)
1964: מרי קרטיס-ורנה, פרנקו קורלי, צ'זארה ברדלי, מיניון דאן, בונאלדו ג'יוטי. – מקהלה ותזמורת של האופרה הלירית של פילדלפיה, אנתוני גואדנגו – (אגודת בל קאנטו)
1967: רנאטה טבאלדי, קרלו ברגונצי, רוברט מריל, מרילין הורן, ניקולה גיוסלב – Coro e Orchestra dell'Accademia di Santa Cecilia, Lamberto Gardelli – (Decca)
1980: Montserrat Caballé, Luciano Pavarotti, Sherrill Milnes, Agnes Baltsa, Nicolai Ghiaurov – מקהלת האופרה של לונדון, התזמורת הפילהרמונית הלאומית, ברונו ברטולטי – (דקה)
1986: אווה מרטון, ג'ורג'ו למברטי, סמואל ראמי, ליביה בודאי-באטקי, אן ג'בנג, שריל מילנס - מקהלת האופרה של הונגרוטון, תזמורת המדינה ההונגרית ג'וזפה פאטאנה - (הונגרוטון)
2001: ויולטה אורמנה, פלאסידו דומינגו, לאדו אטנלי, לוסיאנה ד'אינטינו, רוברטו סקנדיוזי, אליזבטה פיורילו - מינכר רונדפונקרצ'סטר ופזמון מרצ'לו ויוטי - (EMI)
2005: אנדראה גרובר, מרקו ברטי, אלברטו מסטרומרינו, קרלו קולומברה, אילדיקו קומלושי, אליזבטה פיורילו – תזמורת, קורו וקורפו די בלא ארנה די ורונה, דונאטו רנצטי – דינמי
הקלטות > סרט או וידאו

1979: קירק בראונינג ביים סרט טלוויזיה עם רנטה סקוטו (לה ג'וקונדה) - עבורו זכה סקטו באמי, לוצ'אנו פבארוטי (אנזו גרימלדו), סטפניה טוצ'יסקה (לורה אדורנו), מרגריטה לילובה (לה צ'יקה), נורמן מיטלמן (ברנבה), ו־Ferruccio Furlanetto (Alvise Badoero).
1986: הוגו קאך ביים סרט טלוויזיה עם אווה מרטון (לה ג'וקונדה), פלאסידו דומינגו (אנצו גרימלדו), לודמילה סמטצ'וק (לורה אדורנו), קורט רידל (אלוויסה באדוארו), מרגריטה לילובה (לה צ'יקה) ומתאו מנוגרה (ברנבה).
1988: סרט טלוויזיה נעשה בברצלונה ב־Liceu, עם גרייס בומברי (לה ג'וקונדה), פיורנצה קוסוטו (לורה אדורנו), ויריקה קורטז (לה סייקה), ארמנו מאורו (אנצו גרימלדו), איבו וינקו (אלוויסה באדוארו), מתאו מנוגורה (ברנבה).
2005: הקלטת וידאו חיה בוצעה בארנה די ורונה : דונאטו רנצטי (מנצח) - פייר לואיג'י פיצי (במאי)
 שחקנים: אנדריאה גרובר, מרקו ברטי, קרלו קולומברה, אלברטו מסטרומרינו, אילדיקו קומלושי, אליזבטה פיורילו – דינמי DVD Cat.33500
עיבודים במדיות אחרות

לה ג'וקונדה (שם ארצות הברית: הנסיך הלוחם): בימוי: ג'יאצינטו סוליטו עם אלבה ארנובה (לה ג'וקונדה), פאולו קרליני (אנצו גרימלדי), וירג'יניה לוי (לורה אדורנו), פיטר טרנט (אלוויסה באדוארו), ויטוריו ואסר (ברנבה), ג'ינו סקוטי (ג'קופו) וג'וזפה קמפורה, אטיליו דוטסיו, אינה לה יאנה ו-וירה סילנטי (איטליה, 1953, שחור/לבן).
רשימת אופרות מאת פונצ'ילי
לקריאה נוספת

הליברית המלאה של La Gioconda באתר impresario.ch, (באנגלית) 2005 אוחזרה ב-10 ביולי 2011
Lascelles, George and Antony Peattie (עורכים), The New Kobbe's Opera Book London: Ebury Press, 1997.מסת"ב 0-09-181410-3
הולדן, אמנדה (עורך), The New Penguin Opera Guide, ניו יורק: Penguin Putnam, 2001.מסת"ב 0-14-029312-4
סיידי, סטנלי (עורך), The New Grove Book of Operas, London: Macmillan Publishers Ltd, 1996.מסת"ב 0-333-65107-3
קפלת אובטרי

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אנדראה מנטניה 
 תאריך יצירה:  1457 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  Padova
 קואורדינטות:  45°24′37″N 11°52′48″E﻿ / ﻿45.41027778°N 11.88°E﻿ / 45.41027778; 11.88
 
אנדריאה מנטניה, סיפורי ג'יימס הקדוש
אנסואינו מפורלי, בונו מפררה, אנדריאה מנטניה, סיפורי כריסטופר הקדוש
פרט מתוך עלית הבתולה
הקפלה אובטרי ממוקמת בזרוע הימנית של הטרנספט של הכנסייה הארמיטאנית בפאדובה. מפורסמת במחזור של ציורי קיר מאת אנדריאה מנטניה ואחרים, שצוירו בין 1450 ל-1460, בתקופת הרנסאנס של פדובה. במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה הקפלה ב-11 במרץ 1944 וציורי הקיר נהרסו כמעט לחלוטין (רק שתי סצנות שנתקו קודם לכן וכמה שברים נשמרו). עם זאת, ניתן לקבל מושג על כך באמצעות תמונות תקופתיות, בשחור-לבן, ובאמצעות כמה שברים מפוזרים שהורכבו מחדש במהלך השחזור שהושלם ב-2006.
היסטוריה

הנוטריון אנטוניו אובטרי, הגוסס, השאיר סכום כסף גדול לקישוט הקפלה המשפחתית בכנסיית הארמיטאני. יישום ההוראה טופל על ידי האלמנה, אשר הזמינה בשנת 1448 קבוצת אמנים הטרוגנית, החל מהאמנים הוותיקים של מוראנו ג'ובאני ד'אלמניה ואנטוניו ויוואריני, ועד לניקולו פיצולו ואנדריאה מנטניה הצעירים. מנטניה היה רק בן שבע עשרה, אז בתחילת דרכו לאחר התלמדותו בבית המלאכה של סקוורציונה, אבל הוא כבר נהנה מהערכה לא מבוטלת כאמן, עד כדי כך שהוזמן לבצע עבודות חשובות שונות. ניקולו היה אמן בעל יכולת בולטת להעביר נפח כמעט פיסולי לדמויות מצוירות, אותו לימד את עמיתו מנטניה. בפרויקט המקורי, המוראנים הוזמנו לעטר את הקשת הגדולה בסיפורי הפסיון של ישו (מעולם לא סיימו), הקמרון הצלב והקיר הימני (בסיפורי כריסטופורוס הקדוש), בעוד שני הפדואנים הצעירים היו אחראים על השאר, כלומר הקיר השמאלי (סיפורי יעקב בן זבדי) והאפסיס.
בשנת 1449 התעוררו הסכסוכים הראשונים בין מנטניה לפיצולו, כאשר הראשון נתבע על ידי האחרון עקב התערבות מתמשכת בביצוע מזבח הקפלה. זה הוביל לחלוקה מחדש של היצירה בין האמנים על ידי הלקוחות. כנראה בשל הסכסוכים האלה מנטניה השעה את עבודתו וביקר בפררה.
בשנת 1450 נפטר ג'ובאני, לאחר שהספיק לצייר רק את הפסלונים הדקורטיביים של הקשת, וזמן קצר לאחר מכן, בשנת 1451, נטש גם ויוואריני, אמן ונציאני בעל סגנון גותי מאוחר, שצייר את ארבעת האוונגליסטים על הקשת. הם הוחלפו על ידי בונו דה פרארה ואנסואינו דה פורלי, הקשורים סגנונית לפיירו דלה פרנצ'סקה.
מנטניה החל לצייר מקטעי אגן האפסיס, שם השאיר שלוש דמויות של קדושים, ביניהן המדליונים עם אבות הכנסייה מאת ניקולו פיצולו.
לאחר מכן, הקדיש את עצמו ללונטה של הקיר השמאלי, עם ייעודם של הקדושים ג'יימס וג'ון והדרשה של ג'יימס הקדוש, שהושלם עד 1450. לאחר מכן עבר לחלק האמצעי.
בסוף 1451 הופסקו העבודות עקב מחסור בכספים, שהתחדשו בנובמבר 1453 והסתיימו ב-1457. בשלב השני הזה עבד רק מנטניה. פיצולו נפטר ב־1453, לאחר שהשלים את סיפורי ג'יימס הקדוש, צייר את הקיר המרכזי עם עליית הבתולה ולבסוף התמסר להשלמת החלק התחתון של סיפורי כריסטופורו הקדוש, שהחלו על ידי בונו דה פרארה ואנסואינו דה פורלי. שם יצר שתי סצנות מאוחדות: מות הקדושים והובלת הגופה הערופה של כריסטופר הקדוש, השאפתני ביותר בכל המחזור. בשנת 1457 הגישה האלמנה אובטרי תביעה נגד מנטניה משום שבפרסקו של העלייה הוא צייר רק שמונה שליחים במקום שנים עשר. הציירים פייטרו דה מילאנו וג'ובאני סטורלאטו נקראו לתת חוות דעת והצדיקו את ההחלטה של מנטניה, בשל המחסור במקום.
בסביבות 1880, הוסרו שתי סצנות פגומות במיוחד, העלייה ומות הקדושים וההעברה של כריסטופר הקדוש. במהלך מלחמת העולם השנייה ציורי הקיר המנותקים נלקחו למעשה במקום אחר כאמצעי זהירות, ובכך ניצלו מהרס.
ב-11 במרץ 1944 הופצצה הכנסייה הארמיטאנית, ונהרסו יצירות אמנות רבות, כולל ציורי הקיר בקפלה אובטרי. מכל הפרסקאות האבודות נותר תיעוד צילומי בשחור-לבן, ברזולוציה לא גבוהה במיוחד, שאינו מאפשר לנו לפתור כמה ספקות ייחוס, אך עדיין מסוגל להעיד על הופעת המחזור.
שחזור שנערך לאחרונה, בסיוע שימוש בציוד ממוחשב, הסתיים ב-2006 לרגל חמש מאות שנה למותו של מנטניה. כל השברים שניצלו ב-1944 הועברו למקום אחר, גם אם התברר שכולו מקוטע ביותר. הקפלה נפתחה מחדש לתערוכה גדולה ב-16 בספטמבר 2006.
תיאור > ארכיטקטורה

הקפלה מורכבת מחדר גישה עם בסיס מלבני המכוסה בקמרון צולב, שבו מוכנס אפסיס מחומש המוכנס על ידי קשת, שבו יש פתח עגול וארבעה חלונות גבוהים המבטיחים תאורה.
תיאור > ציורי קיר

הקפלה הוקדשה לקדושים ג'יימס הגדול וכריסטופר, כאשר שני הקירות הצדדיים מוקדשים לסיפוריהם של כל אחד משני הקדושים, מורכבים משישה פרקים המסודרים על שלושה רגיסטרים חופפים: תחתון, אמצעי ועליון, האחרון מורכב מלונטה מסביב. למרות ריבוי האמנים הפעילים באתר, שלא תמיד ניתן להבחין בבירור בין פעלם, סכימת הקומפוזיציה של המחזור כולו מיוחסת למנטניה, שכנראה הגה את המערכת המאוחדת של מסגרות אדריכליות הסיפורים המתוארים מקורם במקראת הזהב.
הקיר הצפוני (הצד השמאלי של הצופה במזבח) צויר כולו על ידי מנטניה, מוקדש לסיפורי סנט ג'יימס וכולל:
ייעוד הקדושים ג'יימס וג'ון מאת אנדריאה מנטנה
דרשת ג'יימס הקדוש מאת אנדריאה מנטנה
ג'יימס הקדוש מטביל את הרמוגנס מאת אנדריאה מנטנה
פסק הדין של ג'יימס הקדוש מאת אנדריאה מנטנה
נס ג'יימס הקדוש מאת אנדריאה מנטנה
מות הקדושים ג'יימס מאת אנדריאה מנטנה
הקיר הדרומי כולל את סיפורי כריסטופר הקדוש:
פרידת כריסטופר הקדוש מהמלך, מיוחס לאנסוינו מפורלי.
כריסטופר הקדוש ומלך השדים, מיוחס לאנסוינו מפורלי.
כריסטופר הקדוש מעביר את ישו התינוק, בונו מפררה (חתום)
הדרשה של כריסטופר הקדוש, אנסואינו מפורלי (חתום)
מות הקדושים כריסטופר מאת אנדריאה מנטניה
הובלת גופתו הערופה של כריסטופר הקדוש, צויר על ידי אנדריאה מנטניה.
על הקיר המרכזי, מקום בו נפתח החלון הקטן, יש ייצוג צר וגבוה של עליית הבתולה מאת מנטניה. יש גם כמה שברים, כמו שרף, שאולי מגיעים מהעמודים.
הקשת עוטרה בארבעת האוונגליסטים על ידי אנטוניו ויוריני בין הגלילים של ג'ובאני ד'אלמניה, בעוד אגן האפסיס היה מחולק למקטעים דקים, שם צייר מנטניה פרסקו של הקדושים פיטר, פול וכריסטופר בתוך מסגרת אבן מעוטרת בפודוני פירות. לדמויות אלו יש קווי דמיון עם ציורי הקיר של אנדריאה דל קסטניו בכנסייה הוונציאנית של סן זכריה (1442), הן בפורמט והן במוצקות פיסולית, המרוככת על ידי מעברי גוון רכים בווילונות. גם הענן שפועל כבסיס לדמויות דומה מאוד, והן נשענות עליו איתן.
בחללים הנותרים היו האב הנצחי המברך ואבות הכנסייה בתוך מדליונים, בציור פרסקו על ידי ניקולו פיצולו. אבות הכנסייה היו דמויות מלכותיות, כאשר הקדושים הוצגו כהומניסטים בעבודה במחקריהם, ממוסגרים על ידי מסגרות מעגליות.
לבסוף, בקשת הגדולה צויר פרסקו בו שני ראשים ענקיים, אשר זוהו בדרך כלל עם שני הדיוקנאות העצמיים של מנטניה ופיצולו.
עיטור הקפלה הושלם על ידי מזבח טרקוטה מצופה ברונזה מעשה ידי פיצולו, שאף על פי שניזוק נזק רב, עדיין קיים וניתן למצוא אותו עד היום בקפלה. זוהי שיחה מקודשת בתבליט, המשקפת מקרוב את סכימת החיבור של מזבח הקדוש של דונטלו.
סִגְנוֹן

כשצייר את ציורי הקיר בארמיטאני, מנטניה כבר עשה זאת עם יישום מדויק של פרספקטיבה פרי מחקר קפדני, הרבה יותר עמוק מזה של מורהו, סקוורציונה. עיטור הפרסקו, שנמשך כמעט עשור, מדגיש, במקרה של מנטניה, את העידון המתקדם של שפתו.
סִגְנוֹן > ג'יימס הקדוש

בסיפורים הראשונים של ג'יימס הקדוש, במיוחד בלונטה, השימוש בפרספקטיבה היה עדיין מהוסס, בעוד שבשתי הסצנות שלמטה, נראה כי היא נשלטת היטב. נקודת המבט, המרכזית ברישום העליון, מונמכת בסצנות למטה ומאחדת את החלל של שני הפרקים, כאשר נקודת ההיעלמות של שתי הסצנות ממוקמת על העמוד המרכזי המצויר. בסצנות הבאות מתרבים אלמנטים הלקוחים מהעת העתיקה, כמו שער הניצחון המלכותי התופס שני שלישים מהשטח, שעליו יש להוסיף מדליונים, עמודים, תבליטים פיגורטיביים וכתובות באותיות גדולות. אלה נגזרו כנראה מהדוגמה מתוך אלבומי הרישומים של יאקופו בליני, אביהם של ג'נטילה וג'ובאני, והחותן של מנטניה. השריון, התלבושות והארכיטקטורה הקלאסית, בניגוד לציירים ה"סקורקיונסקים" האחרים, לא היו עיטורים פשוטים בניחוח מלומד, אלא תרמו לספק שחזור היסטורי אמיתי של האירועים.
בין החידושים של ציורי הקיר המוקדמים הללו יש גם שימוש בנופים מסחררים, עושר הדמויות, כמו ברקע השופע של תקופת הקדושים, הנשלטת על ידי עיר אידיאלית מימי הביניים. הטכניקה מתפתחת בהדרגה מקו נוקשה ובחלק מהקטעים עדין, וקיארוסקורו, המעניק לדמויות מרקם של שיש ואבנים חצי יקרות. זה, יחד עם התפאורה המונומנטלית ה"עתיקה", תורמת להענקת קשיחות מסוימת לדמויות האדם, שגרמה להן להיראות כמו פסלים.
בהליכתו של ג'יימס הקדוש למותו, קו האופק נמצא מתחת לציור ומחוצה לו, ומייצר ראייה מקוצרת מלמטה למעלה. בדרך זו הדמויות רוכשות מונומנטליות ונפח. מאחורי הדמויות, יש קמרון חביות בקשת, שצדו האחד ממוקם מעל נקודת ההיעלמות, מה שמעניק לסצנה מלאכותיות מסוימת. החתך בקהל, המשמש לתת עומק, הוא ציטוט של דונטלו. התפאורה העתיקה, כמו בכל הסצנות האחרות משמשת בקומפוזיציה כדי לספק שחזור היסטורי של האירועים.
סִגְנוֹן > כריסטופר הקדוש

הפרק של מות הקדושים כריסטופר נראה רופף יותר, מצויר בשלב השני של ציורי הקיר (1454–1457), שם האדריכלות רכשה תכונה אשליה שהייתה אחד המאפיינים הבסיסיים של כל היצירות של מנטניה. למעשה, נראה כי אכסדרה נפתחת בקיר, שם מתרחשת סצנת הקדושים, עם פריסה אוורירית יותר ומבנים הלקוחים לא רק מהעולם הקלאסי. הדמויות, שנלקחו גם הן מהתבוננות יומיומית, משוחררות יותר ואינדיבידואליות, עם צורות רכות יותר, המצביעות על השפעתו של הציור הוונציאני, בפרט של ג'ובאני בליני, שאחותו נישאה למנטניה ב-1454
כמו בעליה, כמה דמויות, הנראות כעת רק על עותקים עתיקים של המחזור (אחד למשל במוזיאון ז'קמארט-אנדרה בפריז), עלו על גדותיו מעבר לפריים, והרחיבו באשליות את החלל לעבר הצופה.
גלריית תמונות

מנטניה, סן כריסטופרו
מנטניה, סן פאולו
מנטניה, סנט פיטר
דיוקן עצמי מאת מנטניה
דיוקן עצמי מאת ניקולו פיצולו
לקקיאה נוספת

Tatjana Pauli, Mantegna, סדרת ספרי אמנות, לאונרדו ארטה, מילאנו 2001. מסת"ב 978-88-8310-187-8
אטורה קמססקה, מנטנה, ב-AA. VV., ציירי הרנסאנס, סקאלה, פירנצה 2007. מסת"ב 88-8117-099-X
Alberta De Nicolò Salmazo, Mantegna, אלקטה, מילאנו 1997.
פיירלואיג'י דה וקצ'י ואלדה צ'רקיארי, זמני האמנות, כרך 2, בומפיאני, מילאנו 1999. מסת"ב 88-451-7212-0
סטפנו זופי, איל קוואטרוצ'נטו, אלקטה, מילאנו 2004. מסת"ב 88-370-2315-4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259752305171  LCCN: n79039986  VIAF: 153591717   WorldCat (עם VIAF): 153591717 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קפלת אובטרי".
ניקולו פיצולו, סן גרגוריו
נס ג'יימס הקדוש
ציור הכנה של נס ג'יימס הקדוש. אוסף המוזיאון הבריטי, לונדון
נס ג'יימס הקדוש, לאחר שיקום
הובלה של גופתו של כריסטופר הקדוש, עותק של מוזיאון Jacquemart-André
גרגורי קריס

גרגורי יעקוביץ' קריס (באוקראינית: Григорій Якович Крісс; ‏24 בדצמבר 1940) הוא סייף עבר יהודי-סובייטי יליד אוקראינה. אלוף אולימפי (טוקיו 1964), סגן אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968), אלוף עולם (1971), סגן אלוף עולם (1967) ו-5 פעמים אלוף ברית המועצות בדקר אישי. בסך הכל זכה ב-4 מדליות אולימפיות, מהן 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד ב-3 אולימפיאדות וב-7 מדליות מאליפוות עולם, מהן 3 זהב, 3 כסף ו-1 ארד.
ביוגרפיה

קריס נולד וגדל בקייב, אוקראינה. שרת כקצין בצבא האדום. בשנים 1963–1973 חבר בנבחרת ברית המועצות בסיף.
ביוגרפיה > 1964 > אלוף אולימפי

באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית זהב בדקר אישי, לפני ביל הוסקינס מהממלכה המאוחדת וחברו לנבחרת גורם קוסטבה. שלושת הזוכים מהאולימפיאדה הקודמת השתפו במשחקים אלה.
ביוגרפיה > 1965

באליפות עולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1965 זכה במדליית ארד בדקר קבוצתי
ביוגרפיה > 1966

באליפות עולם שנערכה במוסקבה בשנת 1966 זכה במדליית כסף בדקר קבוצתי
ביוגרפיה > 1967 > אלוף עולם

באליפות עולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 1967 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בדקר קבוצתי ומדליית כסף בדקר אישי אחרי בן ארצו אלכסיי ניקנצ'יקוב ולפני רודולף טרוסט מאוסטריה.
ביוגרפיה > 1968 > סגן אלוף אולימפי

באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה בשתי מדליות כסף בדקר אישי, אחרי יוזו קולצ'ר מהונגריה ולפני ג'אנלואיג'י סאקר מאיטליה ולא הצליח להגן על תוארו ובדקר קבוצתי. לצידו בקבוצה השתתף היהודי יוסף ויטבסקי.
ביוגרפיה > 1969

באליפות עולם שנערכה בהוואנה, קובה בשנת 1969 הוא זכה במדליית זהב בדקר קבוצתי.
ביוגרפיה > 1971 > אלוף עולם אישי

באליפות עולם שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1971 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בדקר אישי לפני ניקולה גרניירי מאיטליה ורולף אדלינג משוודיה ומדליית כסף בדקר קבוצתי.
ביוגרפיה > 1972

באולימפיאדת מינכן זכה במדליית ארד בדקר קבוצתי וסיים במקום 11 בדקר אישי.