stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בני חפץ
מאמרים נבחרים

Chefetz, B., Hatcher, P.G., Hadar, Y., & Chen, Y. (1996). Chemical and biological characterization of organic matter during composting of municipal solid waste. Journal of Environmental Quality, 25(4), 776-785.
Malchi, T., Maor, Y., Tadmor, G., Shenker, M., & Chefetz, B. (2014). Irrigation of root vegetables with treated wastewater: evaluating uptake of pharmaceuticals and the associated human health risks. Environmental Science & Technology, 48(16), 9325-9333.
Chefetz, B., Deshmukh, A.P., Hatcher, P.G., & Guthrie, E.A. (2000). Pyrene sorption by natural organic matter. *Environmental Science & Technology*, 34(14), 2925-2930.
Chefetz, B., Mualem, T., & Ben-Ari, J. (2008). Sorption and mobility of pharmaceutical compounds in soil irrigated with reclaimed wastewater. Chemosphere, 73(8), 1335-1343.
Chefetz, B., Chen, Y., & Hadar, Y. (1998). Purification and characterization of laccase from Chaetomium thermophilium and its role in humification. Applied and Environmental Microbiology, 64(9), 3175-3179.
Salloum, M.J., Chefetz, B., & Hatcher, P.G. (2002). Phenanthrene sorption by aliphatic-rich natural organic matter. Environmental Science & Technology* 36(9), 1953-1958.
Goldstein, M., Shenker, M., & Chefetz, B. (2014). Insights into the uptake processes of wastewater-borne pharmaceuticals by vegetables. Environmental Science & Technology, 48(10), 5593-5600.
Shenker, M., Harush, D., Ben-Ari, J., & Chefetz, B. (2011). Uptake of carbamazepine by cucumber plants–a case study related to irrigation with reclaimed wastewater. Chemosphere, 82(6), 905-910.
Chen, B., Johnson, E.J., Chefetz, B., Zhu, L., & Xing, B. (2005). Sorption of polar and nonpolar aromatic organic contaminants by plant cuticular materials: role of polarity and accessibility. Environmental Science & Technology, 39(16), 6138-6146.
Chefetz, B., & Xing, B. (2009). Relative role of aliphatic and aromatic moieties as sorption domains for organic compounds: a review. Environmental Science & Technology, 43(6), 1680-1688.
Ben Mordechay, E., T. Sinai, T. Berman, R. Dichtiar, L. Keinan-Boker, J. Tarchitzky, Y. Maor, V. Mordehay, O. Manor, & B. Chefetz. (2022). Wastewater-derived organic contaminants in fresh produce: Dietary exposure and human health concerns. Water Res. 118986.
Madmon, M., Y. Zvuluni, V. Mordehay, A. Hindi, T. Malchi, E. Drug, M. Shenker, A. Weissberg, & B. Chefetz. (2023). Pharmacokinetics of the recalcitrant drug lamotrigine: Identification and distribution of metabolites in cucumber plants. Environ. Sci. Technol. 57:20228-20237.
Topaz T., N. Gridish, T. Sade, H. Zedaka, Y. Suari, A. Konomi, G. Gkotsis, E. Aleiferi, M.C. Nika, N.S. Thomaidis, & B. Chefetz. (2024). Exploring PFAS in micro-estuaries: Occurrence, distribution and risks. Environ. Sci. Technol. Lett. 11:466-471.
הערות שוליים

1 2 3  שמעון וילנאי, סוף סוף מנהל לוולקני – בלעדי!, באתר כנס מדיה, ‏21 במרץ 2024
↑  בני חפץ, באתר אלבום המשפחות ראשון לציון
↑  Benny Chefetz, Transformation of organic matter during composting of municipal solid waste, ספריות האוניברסיטה העברית, ‏1998
↑  שני אשכנזי, פרופ' בני חפץ: "לא יודע באיזה טלפון נדבר ב־2050, אבל עדיין נאכל מלפפונים ותירס", באתר כלכליסט, 10 ביוני 2024
↑  אחרי 3 שנים ללא ראש מינהל קבוע: פרופסור בני חפץ נכנס הבוקר לתפקיד ראש מינהל המחקר החקלאי - מכון וולקני, באתר משרד החקלאות ופיתוח הכפר, ‏19 במאי 2024
↑  Prof. Benny Chefetz, Soil and Water Sciences - The Robert H Smith Faculty of Agriculture, Food and Environment
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301633505171  ORCID: 0000-0003-0100-7661  VIAF: 297502849   WorldCat (עם VIAF): 297502849
מאטביי ברמן

תמונתו מ-1938
מאטביי דווידוביץ' ברמן (ברוסית: Матвей Давыдович Берман;‏ 10 באפריל 1898 – 7 במרץ 1939) היה יהודי-רוסי, קצין במשטרת הביטחון של ברית המועצות. עמד בראש מערכת הגולאגים בשנים 1932–1937.
ביוגרפיה

מאטביי ברמן נולד באנדריאנובקה, במחוז צ'יטה בסיביר. הוא היה בנו של סוחר לבנים יהודי. הצטרף לצבא הרוסי ונכנס לבית הספר הצבאי באירקוטסק. לאחר מכן הוא הפך צוער של גדוד הרגלים ה-25 של חיל הרגלים.
ברמן הצטרף לבולשביקים ביוני 1917. בשנת 1918 הצטרף לצבא האדום והוצב בטומסק וביוני עבד ביחידת תעמולה. באוגוסט 1918 הוא הצטרף לצ'קה ומונה לממונה על ביטחון המדינה בעיר גלזוב.
מ-1923 עד 1924 הוא היה הקומיסר העממי לביטחון המדינה במחוז האוטונומי בוריאטיה של ברית המועצות. אז הוא עמד בראש ה- OGPU (מגלגולי המשטרה החשאית הסובייטית) במרכז אסיה.
מפברואר 1927 עד אוקטובר 1927 הוא היה יו"ר ה- OGPU ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית.
בנובמבר 1929 הוא עזר לפתח את מערכת המחנות של הגולאגים בשנת 1930 נתמנה לסגן ראש מערכת הגולאגים. מ 9 ביוני 1932 עד 17 באוגוסט 1937 הוא היה ראש מערכת הגולאגים. הוא קיבל את עיטור לנין ב-4 באוגוסט 1933, זמן קצר לאחר סיום בניית תעלת הים הלבן-הים הבלטי. ב-1935, על פי ספירתו, היה ברמן אחראי ליותר מ-740,000 אסירים שעבדו על 15 פרויקטים גדולים בגולאגים.
לאחר סילוקו של גנריך יגודה המשיך ברמן לעלות בהיררכיה של ה-נ.ק.ו.ד., עמד בראש פרויקט תעלת מוסקבה והיה סגן ראש הנ.ק.ו.ד. בשנים 1936–1937.
באוגוסט 1937 החלה נפילתו של ברמן בתקופת הטרור הגדול. ב -17 באוגוסט 1937 הוא איבד את תפקידו כראש הגולאגים ומונה לקומיסר העם של הודעות ותקשורת (רוסית: Наркомпочтель). ב -23 בדצמבר 1938 גורש מהמפלגה הקומוניסטית הסובייטית, ונעצר למחרת במשרדו של גאורגי מלנקוב ונשלח לכלא בלוביאנקה. הוא נמצא אשם על ידי הרכב צבאי בית המשפט העליון של ברית המועצות בעוון "חברות בארגון טרור חבלה" ונידון למוות. הוא הוצא להורג ביריה ב -7 במרץ 1939.
ב -17 באוקטובר 1957 טוהר שמו של מאטביי ברמן.
אחיו הצעיר של מטביי, בוריס, עבד גם ב-נ.ק.ו.ד. ובמערכת הגולאגים בתפקידי ניהול ופיקוח. בוריס קיבל את עיטור לנין ב-19 בדצמבר 1937. הוא נעצר ב-24 בספטמבר 1938 והוצא להורג ב-22 בפברואר 1939.
רוברטו קוואלי

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1940 פירנצה, פירנצה, ממלכת איטליה 
 פטירה:  12 באפריל 2024 (בגיל 83) פירנצה, איטליה 
 מדינה:  איטליה
 ידוע בשל:  מייסד בית האופנה רוברטו קוואלי
 מקצוע:  מעצב אופנה
 מספר צאצאים:  6 
 www.robertocavalli.com
 
חנות של רוברטו קוואלי בהונג קונג
רוברטו קוואלי (באיטלקית: Roberto Cavalli;‏ 15 בנובמבר 1940 – 12 באפריל 2024) היה מעצב אופנה איטלקי.
ביוגרפיה

קוואלי נולד בפירנצה, במחוז טוסקנה שבאיטליה. סבו, ג'זפה רוסי, היה חבר פעיל בתנועת מאקיאיולי, אשר יצירותיה מוצגות בגלריית אופיצי. קוואלי החל ללמוד במכון לאומנויות המקומי, וכסטודנט יצר הדפסים של פרחים, אשר משכו את תשומת לבם של מפעלי הלבשה תחתונה איטלקיים.
בשנות השבעים המציא פטנט מהפכני להדפסה על עור. הוא השתמש בטכניקות האלו בפריז, והחל לקבל עמלות מבתי אופנה ידועים, בהם הרמס ופייר קרדן. בגיל 30 השיק את הקולקציה הראשונה שנשאה את שמו. הוא הציג את הקולקציה בפריז ובארמון פאלאצו פיטי שבפירנצה. בשנת 1972 פתח חנות קטנה בסן טרופה, בה מכר פריטים שעיצב. הוא התפרסם כשבריז'יט בארדו לבשה בגד שהוא עיצב.
בשנות השמונים החל המותג קוואלי להיות מזוהה עם סלבריטאים, ובהן היתר עיצב בגדים למייקל ג'קסון, ג'ניפר לופז, בריטני ספירס, ויקטוריה בקהאם, סינדי קרופורד ולני קרביץ.
בשנות התשעים פתח קאוולי חנויות נוספות ברחבי אירופה. כיום עיצוביו נמכרים ביותר מ-50 מדינות. בנוסף לקו אופנה של בגדי נשים וגברים, המותג מייצר גם אביזרי אופנה, בהם בשמים, משקפי שמש, נעליים, שעונים והלבשה תחתונה.
ב-2002 פתח קאוולי את בית הקפה הראשון שלו, שהיה מעוצב בהדפס של חיות המזוהה עמו. ב-2007 לקח חלק מהפקת הסרט "שטח בתולין".
ב-2014 פתח קאוולי קו ייצור לוודקה פרימיום הנושא את שמו.
סגנון עיצובי

מספר בגדים בעיצובו של קוואלי הופיעו בסדרת הטלוויזיה המצליחה סקס והעיר הגדולה. הסדרה עזרה למצב אותו כמעצב של אופנה נהנתנית שחוגגת את החיים הטובים.
הסגנון שלו היה מנוגד למינימליזם של שנות ה-90, והוגדר אקזוטי וצעקני, סקסי ורוקנרולי. הבגדים בעיצובו היו עמוסים בהדפסים והוא היה ידוע בטיפול מיוחד לבדים שלו שכלל מניפולציות עיצוביות כגון קילוף, גילוח, צביעה והדבקה של חומרים כמו עלי זהב לבגדים, ליצירת מראה רנסאנסי.
חיים אישיים

קוואלי נישא ב-1964 לסילוואנלה ג'יאנוני ונולדו להם שני ילדים. הם התגרשו ב-1974.
בשנת 1980 נישא קוואלי בשנית לאווה דירינגר, מיס אוסטריה וסגנית ראשונה בתחרות מיס תבל 1977, אותה הכיר בעת שהיה שופט בתחרות. לקוואלי חמישה ילדים, שניים מנישואיו הראשונים ושלושה מנישואיו השניים עם דירינגר; השניים התגרשו בשנת 2010.
ב-2023 הכריז על הולדת ילדו השישי, בן, עם בת זוגו, הדוגמנית והשחקנית השוודית סנדרה נילסון.
קוואלי נפטר ב-12 באפריל 2024, לאחר שחלה במחלה קשה.
הערות שוליים

1 2 3 4   אופיר חובב, מעצב האופנה האיטלקי רוברטו קוואלי מת בגיל 83, באתר הארץ, 12 באפריל 2024
1 2   אופיר חובב, מעצב האופנה האיטלקי רוברטו קוואלי מת בגיל 83, באתר הארץ, 12 באפריל 2024
1 2 3  Donnell, Chloe Mac (2024-04-13). "Roberto Cavalli, flamboyant Italian fashion designer, dies aged 83". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-04-13.
↑  מעצב האופנה רוברטו קוואלי מת בגיל 83, באתר כלכליסט, 12 באפריל 2024
↑  מעצב העל רוברטו קוואלי הלך לעולמו, באתר ישראל היום, 12 באפריל 2024.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010473034905171  PLWABN: 9810614958605606  BIBSYS: 14068680  BNE: XX4789745  BnF: cb145169492 (data)  GND: 128942878  ICCU: VEAV307166  ISNI: 0000 0001 1774 2981  KulturNav: c432a340-8f91-45bf-910d-dca4acfea506  LCCN: nb2008021975  LNB: 000181540  NGV: 8691  NKC: xx0098260  SNAC: w61z6g53  SUDOC: 162216289  ULAN: 500277320  VIAF: 90620689   WorldCat (עם VIAF): 90620689
תל אביב במלחמת העצמאות

האנדרטה לזכר מגיני תל אביב וכובשי יפו, מאת מיכאל קארה, בגן הכובשים
במהלך מלחמת העצמאות הייתה תל אביב עיר הבירה דה פקטו של מדינת ישראל ושל היישוב העברי שקדם לה. ירושלים הייתה נצורה, ומשרדי הממשלה ומפקדות הצבא, כמו גם מוסדות השלטון וגוף השידור הציבורי, קול ישראל, קבעו את מקומם בתל אביב. הכרזת העצמאות, ככתוב במגילת העצמאות, הוכרזה "על אדמת המולדת, בעיר תל אביב".
אוכלוסיית העיר, שכונתה "העיר העברית הראשונה", הייתה אוכלוסייה יהודית הומוגנית, ולכן לא נחשבה כמו חיפה או ירושלים לעיר מעורבת. עם זאת, עדיין ניטשו קרבות בסביבת העיר. התפתחותה המהירה של תל אביב הביאה לכך ששכונותיה נשקו לריכוזי אוכלוסייה ערבים, שיצרו למעשה גוש עירוני אחד עם העיר תל אביב, והיישובים הסמוכים לה כמו חולון ובת ים. במהלך המלחמה נוהלו קרבות על דרכי הגישה לעיר ועל צירי התנועה העיקריים לירושלים ולחיפה, כמו גם קרבות עם הערבים בשכנותיה של תל אביב, העיר יפו שבה הייתה אוכלוסייה ערבית בת עשרות אלפי אנשים, וכפרים סמוכים. בתחילת המערכה הביא מצב זה לסיכון תושבי העיר שסבלו מירי צלפים, אשר גרם לעשרות הרוגים, וממתקפות על שכונותיה הדרומיות של העיר.
במבצע חמץ בחודש אפריל 1948, נכבשה העיר יפו, כמו גם ריכוזי אוכלוסייה ערביים אחרים באזור, ורבים מתושביה הערבים נמלטו. כיבוש ריכוזי האוכלוסייה הערבים שמסביב לעיר הביא לסיום תופעות הצליפה והמתקפות, ולהקלה על תושבי העיר. עם זאת, לעיר עדיין נשקפה סכנה עקב פלישת צבאות ערב אל המדינה הצעירה לאחר הכרזת העצמאות. במאי 1948 הגיע הצבא המצרי הפולש עד גשר עד הלום, כ-35 קילומטר מדרום לתל אביב, אך שם נעצר. העיר המשיכה להיות מטרה לתקיפות מן האוויר ומן הים, שנמשכו עד לסיום המלחמה.
ביוני 1948 הייתה תל אביב זירת המאבק בין שלטונות המדינה ובין אנשי האצ"ל שהסתיים בהטבעת ספינת הנשק אלטלנה.
מצבה האסטרטגי של העיר עם תחילת מעשי האיבה

סמוך לפתיחת מלחמת העצמאות, הייתה העיר תל אביב היישוב העברי המרכזי וההומוגני ביותר, ובו 230,000[דרוש מקור] יהודים מתוך 650,000 יהודי הארץ. העיר הייתה מרכזה של שדרת ההתיישבות היהודית בשפלת החוף, מאזור חיפה ועד לגדרה. באזורים אלו התאפשרה התיישבות חופשית ורכישת קרקע של יהודים על פי תקנות הקרקעות המנדטוריות שהגבילו את ההתיישבות היהודית באזורים אחרים. רוב האזור סומן כחלק מהמדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה, והעיר תל אביב הייתה לב השטח היהודי. אולם יפו הסמוכה הייתה מובלעת בשטח היהודי, שנועדה להיות חלק מהמדינה הערבית.
דרכי הגישה העיקריות אל העיר עמדו בסכנה מתמדת. הדרך לחיפה הותקפה על ידי התושבים הערבים של כפרי מישור חוף הכרמל, כטנטורה, והדרך לירושלים עמדה בסכנה לכל אורכה. דרך הביטחון נסללה במיוחד בינואר 1948 על מנת לקשר בין תל אביב וראשון לציון, ולעקוף את שכונת אבו כביר והכפר יאזור.
העיר עצמה הייתה מוקפת ביישובים ערבים, רובם עוינים. יפו היוותה את האיום העיקרי, ובה ריכוז של למעלה מ-80,000 ערבים, אך הכפרים שממזרח ליפו - יאזור, בית דג'אן, סלמה, אל-ח'ירייה וסיקיה היוו איום מתמיד על התחבורה היוצאת מתל אביב, וכך גם שייח מוניס בצפון. המחנה הבריטי הגדול בתל השומר, הוא תל ליטווינסקי, עדיין היה מאוכלס בבריטים, ולא היה ברור לידי מי ימסר.
עם כל זאת היה מצבה של העיר טוב בהרבה ממצב רוב היישובים והשכונות היהודיות בארץ ישראל. היא לא עמדה בסכנת ניתוק או מצור כירושלים, גוש עציון או יישובי הנגב והגליל. על אף שההתפתחות העירונית הביאה ליצירת גוש עירוני אחד עם יפו, לא ניתן היה להגדיר את העיר כ"מעורבת". אוכלוסייתה הייתה הומוגנית, ושלא כבערים אחרות, לא היו בה שכונות ערביות. אלא שהקרבה ליפו ולכפרים הערבים הביאה לתופעה של תקיפות וצליפות, ושל לוחמת טרור בין שני הצדדים, שהפכה גם את העיר תל אביב לשדה קרב עירוני.
נמל תל אביב היה בעל חשיבות גדולה. נמל חיפה היה הנמל העיקרי של ארץ ישראל, אך הוא נשלט בידי הבריטים ושימש את הצבא הבריטי עד לעזיבת אחרון החיילים הבריטים. נמל יפו הוחזק בידי הערבים. נמל תל אביב לא היה פעיל מאז מלחמת העולם השנייה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עמדו בו שלדי הספינות "פאריטה" ו"טייגר היל" שהביאו מעפילים ועלו על שרטון. הצבא הבריטי הטביע אותן בהפצצה מהאוויר כדי שלא ישמשו כנקודות ציון למטוסי אויב. מאז, לא הייתה תנועה של ספינות בנמל עד למאי 1948.
ההגנה בתל אביב (שכללה גם את קו חולון-אזור) התבססה על גדודי חי"ש וחי"ם, כ-1,200 איש בנובמבר 1947. עד פברואר 1948 שהה בעיר כוח שמנה שתי חטיבות - חטיבת קרייתי וחטיבת גבעתי. על האחרונה נמנה מיטב כוח החי"ש שהתגבש בתל אביב והתבסס על חברי תנועות הנוער והגדנ"ע של בני הפרברים, והיה הכוח המאומן והמגובש ביותר בעיר. בני תל אביב וסביבתה שהיו חברים בפלמ"ח גובשו במסגרת חטיבת הנגב ולא השתתפו בהגנת העיר. בפברואר 1948 נשלחו גם לוחמי "גבעתי" לסיע לנגב, לירושלים ולגוש עציון, והעיר תל אביב עצמה נותרה עם כוח הגנה חלש יחסית ובלתי מיומן.
תל אביב - בירה דה פקטו

עם תחילת מעשי האיבה, לאחר הכרזת האו"ם על קבלת תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947, שכנו מרכז היישוב העברי, מנהיגותו, מוסדותיו והמנהלה שלו, בתל אביב. לעומתה הייתה ירושלים נתונה במצור והתנועה אליה לא הייתה חופשית; ובנוסף על כך, על פי תוכנית החלוקה, היא הוגדרה כעיר "בינלאומית" ולא כחלק מהמדינה היהודית. על אף שדוד בן-גוריון ראה בחזונו את ירושלים כבירת מדינת ישראל, לא התאפשרה ההכרזה הרשמית עליה כבירה עד לדצמבר 1949. כיוון שכך, החליט בן-גוריון, בדצמבר 1947, כי הוא עצמו ישתקע בתל אביב, שכן בה היה מרכז ההגנה (ולאחר מכן משרד הביטחון הנמצא בתל אביב עד היום). גולדה מאיר, שהייתה שרת החוץ בפועל בעת שהותו של משה שרת בניו יורק, נשארה בירושלים, וכך גם הנהלת הסוכנות היהודית בניהולו של יצחק גרינבוים, כך שירושלים הייתה "המרכז המדיני". שרת לא הסכים עם בן-גוריון בנושא זה, ועם שובו לארץ ישראל המשיך לנהל את ענייני משרד החוץ מתל אביב (המשרד עבר לירושלים רק בשנת 1953).
סמוך להקמת המדינה הוקמו בתל אביב שתי זרועות הממשל העיקריות, הפרלמנט הזמני, הוא מועצת העם, והממשלה, היא מנהלת העם. 14 מתוך 37 חברי מועצת המדינה היו בירושלים הנצורה, וזו התכנסה בסך הכל ארבע פעמים בהרכב חסר. לעומת זאת, מנהלת העם התכנסה מדי יום בתל אביב. ב-14 במאי 1948 הוכרז בתל אביב על הקמת מדינת ישראל. ההכרזה הייתה במוזיאון תל אביב הישן בשדרות רוטשילד, שהיה במקור ביתו של ראש העיר מאיר דיזנגוף, וכיום שוכנים בו "בית התנ"ך" ו"מוזיאון היכל העצמאות". באותה עת הייתה ירושלים נצורה ומנותקת, ולפיכך בינתיים שימשה תל אביב כמושב השלטון ובה פעלו הממשלה והכנסת. ישיבות הכנסת הראשונות שנפתחו בירושלים הועברו לתל אביב אל בית האופרה הישן ברחוב הרברט סמואל, במקום בו שוכן היום מגדל האופרה. רק בסוף שנת 1949 הוכרזה ירושלים כבירת ישראל והכנסת שבה אליה. במהלך כל המלחמה הייתה תל אביב מרכז הממשל, המרכז האדמיניסטרטיבי והמדיני של מדינת ישראל, ולמעשה שימשה כבירה דה פקטו.
שיכון פליטי שכונות הספר

בדצמבר 1947 התלונן ועד לשכת המסחר תל אביב-יפו על פלישות לעסקים ומשרדים של פליטים מאזורי הספר של העיר (בעיקר מאזור הגבול העירוני בין תל אביב ליפו, ויהודים שהתגוררו בתוך יפו עצמה), ובינואר 1948 החליטה עיריית תל אביב להטיל מס חד פעמי לצורכי שיכון הפליטים. ועד מרץ 1948 כבר נרשמו 3480 משפחות פליטים בעיריית תל אביב. 1640 משפחות שוכנו על ידי העירייה בכפרים הערביים הנטושים ג'מוסין, סומייל ושייח' מוניס. בנוסף הוקמה שכונה חדשה לפליטים, שכונת רמת ישראל (הרחוב הראשי בשכונה נקרא על שמם "רחוב פליטי הספר").
המתקפות על העיר עם תחילת המלחמה

בתחילת המלחמה חולקה תל אביב לשתי חזיתות:
חזית מס' 1 - חזית הדרום ("דרומי"), כללה את כל הגבול העירוני בין תל אביב ליפו משפת הים, בצפון שכונת מנשיה עד לשכונת התקווה ושכונת עזרא. מפקד החזית היה ישראל שחורי. זו הייתה החזית העיקרית בתל אביב עד לכיבוש יפו.
חזית מס' 2 - חזית הצפון, נועדה להגן על גבולה הצפוני של תל אביב מול הכפרים הערביים ג'מוסין, סומייל ושייח' מוניס.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על מטה חזית הדרום ברחוב דרך שלמה (אז - סלמה) מס' 60.
עם החלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, החריפה הלוחמה העירונית בקו התפר שבין תל אביב ובנותיה לבין היישובים הערבים שמסביבן. אנשים נמלטו מהבתים ששכנו באזורי הספר, והתפתחה לוחמה עירונית בין שני הצדדים, שהתמקדה בשכונות הדרומיות של העיר, אך התפשטה גם לאזורים אחרים, במיוחד בצורת אש צלפים. יום לאחר ההחלטה, ב-30 בנובמבר 1947, נפל ההרוג הראשון, סוחר תל אביבי שנרצח ברחוב סלמה ביפו. ניסיונם של ראשי העיריות של תל אביב ושל יפו, ישראל רוקח ויוסוף הייכל, להביא להרגעת הרוחות, נכשל. המאבק לבש צורות שונות - אש צלפים מיררה את חיי העוברים ושבים בשתי הערים, מלחמת מכוניות תופת התפתחה בארץ כולה, ופורעים מאורגנים פשטו על שכונות הספר של תל אביב. המאבק על דרכי התחבורה אל העיר וממנה היה אף הוא מאבק מר שגבה קורבנות רבים.
המתקפות על העיר עם תחילת המלחמה > אש צלפים

מסגד חסן בק הפך לקן צלפים ומירר את חיי תושבי תל אביב. ירי הצלפים גבה עשרות הרוגים בחודשיה הראשונים של הלוחמה. בשבועיים הראשונים של הלחימה, עד 14 בדצמבר 1947, נהרגו 35 איש בתל אביב רק מירי הצלפים. עד לכיבוש יפו נהרגו עוד עשרות רבות.
המתקפות על העיר עם תחילת המלחמה > הקרב על שכונת התקווה

שכונותיה הדרומיות של תל אביב, שכונת שפירא, שכונת עזרא ושכונת התקווה, היוו מוקד להתקפות מאורגנות. הכפר סלמה ממזרח לשכונת התקווה, היה מגדולי הכפרים בסביבה והתגוררו בו יותר מ-7,600 תושבים. ב-5 בדצמבר 1947 וב-6 נהרגו 3 אנשי הגנה בקרבות עם תושבי סלמה. ב-7 בדצמבר פוצץ בית בסלמה על ידי לוחמי ההגנה, והדבר גרר סערה בכפר ודרישה לפעולת נגד. חסן סלאמה, סגנו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני תכנן מתקפה נגד שכונת התקווה מבעוד מועד, בגלל המבנה הטופוגרפי שהקנה לו יתרון. הוא תכנן הפגזת מרגמות והתקפת הטעייה שתמשוך את כוחות ההגנה למקום אחד, ואחר כך - הסתערות מחץ על שכונת "בית יעקב". הוא גייס לשם ההתקפה 400 לוחמים חמושים מלוד, רמלה ושכם. היה זה העימות הצבאי הגדול הראשון במלחמת העצמאות.
מפקדת ההגנה קיבלה התרעת מודיעין קיום המתקפה וגודל הכוח הלוחם אבל לא את מיקומה. ב-8 בדצמבר 1947 בשעה 19.00 החלה ההתקפה באש רובים ומקלעים עזה הסתערות של מאות לוחמים וכן של אנשי כפר סלמה. עקב תקלות נשק נסוגו המגינים, אנשי יחידת החי"מ. הערבים לא ניצלו את הצלחתם הראשונה להמשך ההתקפה, אלא החלו בשוד, ביזה והצתה. כ-30 בתי השכונה שהיו ברובם צריפים, הוצתו ושני יהודים נרצחו. כעבור כמה שעות הגיעה יחידת חי"ש למקום והצליחה לתפוס מחדש את בתי השכונה, תוך שהיא גורמת לעשרות הרוגים בקרב התוקפים. התבוסה פגעה קשה ביוקרתו של חסן סלמה. הוא לא ניסה אחר כך לתקוף יישובים יהודיים והפנה את מאמציו לפגיעה בתחבורה היהודית.
המתקפות על העיר עם תחילת המלחמה > מכוניות תופת

עם תחילת הלוחמה השתמשו שני הצדדים בפיצוץ מכוניות תופת כאמצעי להטלת אימה על הצד השני ולפגיעה במטרות איכות. בינואר 1948 ערכו האצ"ל והלח"י מספר ניסיונות לפגיעה ביפו באמצעי זה. לאחר מספר כישלונות, הצליחו אנשי הלח"י, ב-4 בינואר 1948, לפגוע בבניין הסראיה ביפו שבו שכנו משרדי הוועד הערבי הלאומי בעיר. בפיצוץ נהרגו 28 איש ועשרות נפצעו. אורי מילשטיין מספר שהפעולה הקדימה בכמה ימים פעולה דומה שתכננה ההגנה בניסיון לחסל מנהיגים ערבים, והביאה לביטולה. המתקפה עוררה בהלה רבה, והחישה את בואם של המתנדבים ממדינות ערב ליפו - אנשי צבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י שהיו ברובם מתנדבים עיראקים ובוסנים.
המתקפות על העיר עם תחילת המלחמה > המאבק על התחבורה

התחבורה לתל אביב וממנה עמדה במוקד המתקפות הערביות בימיה הראשונים של המלחמה. הכפרים הערבים אבו כביר, א-ריש ויאזור חלשו על הדרכים היוצאות מתל אביב, וההגנה על הדרכים והנסיעה בהן גבתה קורבנות רבים באירועים כנפילת שבעת הנוטרים ב-22 בינואר 1948. בינואר 1948 נסללה דרך הביטחון, בתחילה בין שכונת התקווה ומקווה ישראל ולאחר מכן עד לאזור צומת בית דגן. דרך זו פתרה את הבעיה רק באופן חלקי. גם דרך הביטחון עמדה תחת מתקפה בלתי פוסקת, שהגיעה לשיאה בפרשת היוצק. שני מוצבים של ההגנה ששמרו על דרך הביטחון, היו בית החרושת "היוצק" ובית חרושת סמוך לספירט. ב-29 בפברואר 1948 ערכו אנשי צבא בריטים "חיפוש" במוצבים אלו והחרימו את הנשק שנמצא שם. 11 אנשי ההגנה ששמרו על המוצבים נותרו בלתי חמושים, ושמונה מהם נטבחו על ידי המון ערבי זועם. בתקרית דומה, מספר ימים לאחר מכן, בבית הקרן הקיימת סמוך לבית דגן, הטילו הערבים מצור על חבורת אנשי ההגנה, אך הבריטים הצליחו לחלצם.
כיבוש אבו כביר ויאזור

מערכה ממושכת הייתה עם שכונת אבו כביר שחלשה על דרום תל אביב ואש צלפים ממנה שתקה רחובות רבים בדרום העיר. בסוף שנת 1947 חיו באבו כביר ובשכונות הערביות הסמוכות לה כ-5,000 תושבים. מיד לאחר כ"ט בנובמבר 1947 החלו ערביי אבו כביר לרגום מכוניות יהודיות שעברו בכביש הראשי בדרכן לירושלים ולמושבות הדרום. ב-2 בדצמבר 1947 נרצח נהג יהודי שהגיע למקום. ההגנה הגיבה על האירוע ב-3 בדצמבר 1947 על ידי פיצוץ בית ערבי ששלט על רחוב הרצל. מאז ובמשך מספר חודשים ירו הערבים מאבו כביר על רחוב הרצל, שכונת שפירא ושכונת פלורנטין.
ב-13 בפברואר 1948 נערך "מבצע דוד" בו ארבע מחלקות של ההגנה התקיפו את אבו כביר מכיוונים שונים. בקרב נהרגו 3 לוחמי הגנה וכ-30 ערבים. חוסר היכולת לפרוץ את ביצורי הערבים באבו כביר הביאה את ישראל שחורי, לזמן את הנשק דוד ליבוביץ ולבקש ממנו לבנות מרגמה שתוכל להפגיז את האויב ולהמם אותו לפני פריצת הכוחות. לימים דבק במרגמה זו שם החיבה דוידקה. ב-13 במרץ 1948 נערך "מבצע מרכז" בו השתמשו כוחות ההגנה ב-3 מרגמות כדי להפגיז את אבו כביר. ההשפעה הפסיכולוגית של ההפגזה הייתה עצומה וכתוצאה מכך החלה בריחה תושבים מאבו כביר. ב-21 במרץ 1948 נערכה המתקפה האחרונה שכונתה "מבצע מרכז 2", שבה נהרס חלק גדול מהכפר, שחדל להוות איום צבאי.
היישוב יאזור מנה 4000 תושבים ערבים. ב-9 בדצמבר 1947 נזרקה פצצה לבית הקפה ביאזור ממכונית נוסעת נהוגה בידי אנשי אצ"ל. במהלך דצמבר 1947 היו תקריות של ירי מצד תושבי המקום על שיירות יהודיות ומתקפות נגד של אנשי אצ"ל ופלמ"ח. ב-22 בינואר 1948 עלה באזור טנדר שבו שבעה נוטרים על מוקש, חלקם נהרגו מפיצוץ המוקש והשאר לאחר שהמון הסתער עליהם (ראו נפילת שבעת הנוטרים). בתגובה לכך פגעו כוחות פלמ"ח בתחבורה הערבית ליפו והרגו 20 ערבים.
ב-20 בפברואר 1948, יצאו ממקווה ישראל כוחות ה"הגנה" והפלמ"ח ותקפו את מפקדת אנשי חסן סלאמה ביאזור. הפעולה תוכננה על ידי קצין המבצעים של הפלמ"ח, יצחק רבין, כפעולת תגמול ליום השלושים לרצח השבעה במטרה לשים קץ להתקפות החוזרות על השיירות ממתחם זה. קרב זה היווה ציון דרך במעבר ה"הגנה" ללחימה של צבא סדיר במלחמת העצמאות: זה הקרב הראשון בו תקפו כוחות ה"הגנה" עם שחר, והראשון בו נעשה שימוש בנשק מסייע כבד. עם סיום "מבצע חמץ" נטשו התושבים את יאזור ורובם ברחו למחנה הפליטים ברפיח. ב-30 באפריל 1948 נכנס לאזור כוח של חטיבת גבעתי.
כיבוש יפו ומבצע חמץ > מצבה האסטרטגי של תל אביב במרץ 1948

תוכנית ד' היא התוכנית שהוכנה על ידי ארגון "ההגנה" במרץ 1948. התוכנית נסחה את המעבר מאסטרטגיה הגנתית לאסטרטגיה התקפית וליצירת רצף טריטוריאלי יהודי, וכללה גם פעולות באזור תל אביב ויפו.
יפו הייתה חלק מהמדינה הערבית על פי תוכנית החלוקה, וההנחה של מפקדת "ההגנה" הייתה כי ניסיון לכיבושה יביא לסיבוכים בינלאומיים, וכן לעימות עם הבריטים שעדיין לא פינו לחלוטין את מחנותיהם באזור. כמו כן היה חשש ממתקפה ישירה על העיר, ורצון להשתמש בכוחות הדרושים לכך במקומות אחרים, בהם היו נחוצים יותר.
התוכנית כללה מבצע שכונה מבצע חמץ, על שם חג הפסח שבו תוכנן להתבצע, על בסיס כוח בן שלוש חטיבות. אלכסנדרוני שפעלה בצפון, קרייתי שפעלה באזור תל אביב, וגבעתי שפעלה בדרום. שלוש החטיבות אמורות היו לכבוש את הכפרים הערבים במרחב - סלמה, סיקיה, בית דג'אן, תל א-ריש, יאזור ותל ליטווינסקי (שלאחר עזיבת הבריטים, נכבש חלקו הצפוני על ידי חטיבת אלכסנדרוני ב-15 באפריל, וחלקו הדרומי נמסר מהבריטים לכוחות עיראקים של צבא ההצלה). עוד נועד המבצע לכתר את העיר יפו, ליצור רצף טריטוריאלי יהודי באזור, ולפתוח את הדרך אל שדה התעופה בלוד, שהיה על פי החלטת החלוקה חלק מהמדינה היהודית. ההנחה הייתה כי כיתור העיר יביא לנפילתה, לאחר עזיבת כוחות הבריטים, וזאת מבלי שהדבר יצריך מתקפה שהייתה כרוכה במאמץ ובקורבנות.