הרנסאנס האיטלקי
הרקע להתפתחות הרנסאנס > איטליה בסוף ימי הביניים

בחלק ניכר מההיסטוריה האיטלקית – וכולל בימי הביניים וברנסאנס, מדינה זו הייתה מפוצלת לכתריסר ערי-מדינה. החשובות מביניהן בצפון הן: מילאנו, פירנצה, פיזה, סיינה, גנואה, פרארה, מנטואה וונציה; בדרום: נאפולי; ובמרכז: ארץ האפיפיור, אשר הייתה מפוצלת אף היא לתת מדינות. לכל אחת מערי-מדינה עצמאיות אלו היה שפה או ניב משלה. הן דאגו לביטחונן וכלכלתן; אך בה בעת נלחמו זו בזו ללא הרף על היבשה ועל הים. בחצי האי האיטלקי חלקו הראשון של הרנסאנס אירע למעשה כבר בסוף ימי הביניים, וזאת בעקבות מקומו החשוב של המגף האיטלקי בנתיבי הסחר של התקופה.
עוצמתן הכלכלית של ערי איטליה, שנשענה על המסחר היוותה בסיס להתפתחות אינטלקטואלית ולצמיחת הרנסאנס מימי הביניים. בנוסף למסחר ועברה ההיסטורי העשיר של איטליה, היריבויות שבין מדינותיה והקנאה שביניהן תרמו אף הן להתפתחות הרנסאנס דווקא בה. הרנסאנס גם ניזון מההתדרדרות המתמדת במצבה של הקיסרות הביזנטית, אשר התחרתה כל העת עם הערים ונציה וגנואה. ב-1543, לאחר מלחמה ממושכת, הטורקים כבשו את קונסטנטינופול. כתוצאה מכך, חלק מהאינטליגנציה הביזנטית מצא מפלט באיטליה. דבר זה הזרים "דם חדש" בתרבות האירופית, לרבות משום שהוא תרם להתפתחות המודעות לתרבות היוונית הקלאסית, אשר נשכחה במערבה של אירופה.
את מקומה המרכזי במפת מסחר העולמי, קנתה צפון איטליה בעת מסעות הצלב, אשר פתחו את שערי המזרח בפני מדינות אירופה, ובעיקר בפני מדינות השוכנות על חופי הים התיכון. בפועל סחר התבלינים והמשי שהתנהל עם המזרח בתמורה לחיטה ומתכות מאירופה היה הכוח המניע הכלכלי של הרנסאנס האיטלקי. במאה ה-13 בעקבות שגשוג המסחר, התהווה באירופה מצב שבו הבורגנות הגבוהה תפסה את מקומה משכבר של האצולה ושל הכמורה. בורגנות זו המציאה מושגים כלכליים לא נודעים, כגון 'חברת מניות', 'בנק' ו'מערכת בנקאית בין-לאומית', 'שוק סחורות', 'חברות ביטוח' ו'חוב לאומי'. מסחר אינטנסיבי זה נתן תנופה חזקה לעיור, ולתופעה כמו תרבות, המאפיינת את הערים. בעקבות תהליכים אלו, עלה הביקוש למוצרי צריכה – לרבות מאיכות גבוהה. המסחר גם קיבל תנופה, עקב הירידה בכוחה של הכנסייה, אשר באה לידי ביטוי בהיתר לסחור עם לא-נוצרים ובגביית ריבית.
פירנצה הייתה למרכז של תעשייה פיננסית זו, והפלורין שהוא מטבעה הפך להלך הנפוץ במסחר הבין-לאומי. למעשה הרנסאנס האיטלקי לא היה מתהווה אלמלא כוחן הכלכלי של בעלי ההון באיטליה – לרבות משפחת מדיצ'י מפירנצה, משפחות ויסקונטי וספורצה ממילאנו, משפחת אסטה מפרארה, משפחת גונזגה ממנטובה, הדוג'ים הוונציאניים, בית בורג'ה, אשר אף הוציאה מתוכה שני אפיפיורים, וכמובן האפיפיורות בכללותה. לכל ערי המדינה הללו היה חלק בהתהוות הרנסאנס, אבל אין ספק כי בחסות משפתחת מדיצ'י, פירנצה הפכה למרכז תרבותי רב חשיבות, אשר אף הפך לאבן שואבת ולדוגמה לחיקוי בכל העולם הנאור.
משפחות אלו יצרו חברת שפע בתקופת מסעי הצלב – וזאת היטיבה עם התרבות. ואולם מצב זה נחלש במאה ה-14 שבה חלו שינויים אקלימיים מפליגים (עידן הקרח הקטן), אשר פגעו בכמות התוצרת החקלאית. כמו כן, התרחשה מלחמת מאה השנים, בין אנגליה לצרפת, אשר פגעה במסחר המתנהל באוקיינוס האטלנטי. מצדו, המוות השחור גבה קורבנות כמחצית מאוכלוסייתה של פירנצה כדוגמה, מבלי שהכנסייה תוכל להציע מענה כלשהו. האפיפיורות עצמה סבלה ממשבר עמוק, ומרכז הכובד שלה נדד מרומא לאביניון. כל אלו פגעו עוד יותר בכוחה המתדלדל, בעקבות השחיתות הפושה בין שורותיה. המערכת הבנקאית מצדה ספגה זעזוע בעקבות ההתכחשות לחובות, מצד מלך אנגליה. אבל איטליה ידעה להתגבר על אתגרים אלו, והיא יצאה מהם מחוזקת.
עוד לפני הרנסאנס האיטלקי, החל משלהי המאה ה-11 החלו לתפתח בצפון איטליה אוניבריסטאות חשובות כמו אוניברסיטת בולוניה ואוניברסיטת פדובה שהיו בין המוסדות אקדמיים הראשונים בעולם המודרני. מוסדות אלה היו ייחודיים לא רק בתאריך הקמתם המוקדם אלה גם בכך שהשפעת הדת והמלוכה עליהם הייתה נמוכה באופן יחסי למוסדות אקדמיים אחרים.