ונדל וילקי
עורך דין ואיש עסקים (1919-39) > הקרב ברשות עמק טנסי

קצת לאחר שנכנס לתפקיד, הציע הנשיא רוזוולט חקיקה שיצרה את רשות עמק טנסי, סוכנות ממשלתית עם השפעה רחבה שהבטיחה למנוע שיטפונות ולספק חשמל זול לאזור עמק טנסי העני. הרשות התחרתה בחברות חשמל פרטיות, כולל ב-C&S ובשלוחותיה. וילקי הופיע בפני הוועדה לנושאים צבאיים בסנאט ב-14 באפריל 1933. הוא אישר את הרעיונות לפיתוח עמק טנסי, אולם הרגיש שיש להגביל את תפקיד הממשלה למכירת החשמל שייווצר בעזרת הסכרים. אף על פי שבית הנבחרים העביר חוק שהגביל את כוחותיה של הרשות, הסנאט התנגד לכך והצליח להרחיב את סמכויות הרשות.
המשא ומתן נמשך כל 1933, כדי ש-C&S תוכל למכור את נכסיה ותאפשר לרשות לספק חשמל. נחתם הסכם ב-1934. דייוויד ליליאנטאל, שהיה ראש הרשות, התרשם מווילקי. C&S הסכימה למכור חלק מרכושה בחלק מהעמק, והממשלה הסכימה שהרשות לא תתחרה ב-C&S באזורים רבים. באוקטובר 1934, מחזיקי ניירות ערך בשלוחה של החברה הגישו תביעה כדי למנוע את המכירה. וילקי הכחיש שתמך בתביעה, אולם לאחר מכן התברר שהייעוץ המשפטי זכה לתשלום מצד המכון החשמלי של אדיסון, איגוד יצרני החשמל, שבו היה וילקי חבר מועצה. וילקי הזהיר שאם הרשות תמשיך להתקיים, הון מניו יורק עלול לצאת מטנסי, וכשרוזוולט נאם נאום בזכות הרשות, הוא התנגד לווילקי. ב-1934 הפך וילקי לדובר של חברות החשמל הפרטיות.
בין כל המתח, נפגשו וילקי ורוזוולט לראשונה, בבית הלבן ב-13 בדצמבר 1934. המפגש היה לבבי, אולם לשניהם יש גרסה שונה למה שקרה שם: הנשיא טען שהצליח לשכנע את וילקי, ואילו וילקי שלח לאשתו מברק בו אמר שהוא לא סיפר לנשיא את מה שאשתו חשבה עליו. רוזוולט החליט לפרק את תאגידי החשמל הפרטיים ולהגביל אותם למדינה אחת, הודיע על כך בנאום מצב האומה שלו בתחילת 1935, ולאחר מכן נפגש עם וילקי כדי להודיע לו על כך. בינתיים, החברות הפרטיות ניסו לחבל במאמצי הרשות: נאמר לחקלאים שהקו החדש לא יוכל לספק מספיק חשמל, והחברות פרשו כבלים שאפילו לא הזרימו חשמל כדי למנוע מהרשות להניח בהן כבלים משלה.
ב-1935, החקיקה לפירוק תאגידי החשמל הפרטיים נדונה בקונגרס, ובבית המשפט, ואילו וילקי היה הדובר הראשי כנגד החוק. כשהסנאט העביר ברוב זעום את החוק, נאם וילקי לציבור והפציר בו להתנגד לחקיקה, מה שהוביל למבול מכתבים לחברי קונגרס. לאחר ביטול סעיף הפירוק בידי בית הנבחרים, החקירה חשפה שחברות החשמל מימנו את שליחת רוב המכתבים, וחתמו בשמות מספר הטלפונים, דבר שווילקי לא ידע. הכעס הציבורי הוביל ללחץ של רוזוולט על הקונגרס להעביר חוק שיגביל את התאגידים בתוך שלוש שנים.
בספטמבר 1936, נפגשו שוב וילקי ורוזוולט בבית הלבן. שני הצדדים החליטו לשים את המחלוקות בצד כיוון שחיכו לראות שרוזוולט ינצח בבחירות את המועמד הרפובליקני, מושל קנזס אלף לנדון. וילקי, שתמך בלנדון, ציפה לניצחון רפובליקני דחוק, אולם רוזוולט ניצח בקלות כשלנדון מנצח רק במיין ובורמונט. בדצמבר, שופט מחוזי העניק ל-C&S צו מניעה מול רשות עמק טנסי, והמשא ומתן נפל כשהדיונים נמשכו בבית המשפט. וילקי כתב טורים לעיתונים חשובים כדי לשכנע את הציבור, והציע הסכם שאותו תיאר הניו יורק טיימס כהסכם הגיוני ומציאותי. העיתונות הייתה לצידו.
בינואר 1938, פסק בית המשפט והחזיר את הצדדים אל שולחן המשא ומתן. וילקי המשיך לבצע לחץ ציבורי: כמו רוב אנשי העסקים, הוא לא דיבר כנגד מדיניות הניו דיל האהודה של רוזוולט אלא טען ברדיו בינואר שהחוק גורם לירידת מחירים ומונע ממשקיעים לשקם את הכלכלה.
וילקי וליליאנטאל המשיכו במשא ומתן במשך שנה, כשווילקי דורש 88 מיליון דולרים עבור נכסיה של C&S בסביבות העמק, והרשות מציעה 55 מיליון דולרים בלבד. לבסוף, בינואר 1939, הובסה שוב C&S בבית המשפט, וב-1 בפברואר מכרה C&S את נכסיה ב-78.6 מיליון. ויליאם אורוויל דאגלס, שהיה יו"ר הוועדה לניירות ערך ולבורסות, טען שווילקי ניצח במאבק. אף על פי שנוצח בבית המשפט, ההישג הכספי עזר לווילקי בקרב הציבור והפך אותו למועמד פוטנציאלי לנשיאות ב-1940.