stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שדרות ויצמן (ירושלים)

| --- | --- |

גשר המיתרים וצומת הרחובות ויצמן (למטה), הרצל (מימין) שזר (משמאל באמצע) ויפו  (משמאל למטה). בחלק העליון של התמונה, ליד חניון האוטובוסים, נראה חלקן השני של שדרות ויצמן
 מידע כללי
 על שם:  חיים ויצמן
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיר:  ירושלים 
 
  (למפת ירושלים מוגדלת) שדרות ויצמן(למפת ירושלים רגילה) שדרות ויצמן(למפת הרי ירושלים רגילה) שדרות ויצמן(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שדרות ויצמן
 
שדרות חיים ויצמן הן כביש הכניסה המרכזי לירושלים מצד מערב, הקרויות על שמו של נשיא מדינת ישראל הראשון, חיים ויצמן.
תיחום וסביבה

שדרות ויצמן מתחילות במחלף גבעת שאול, שם הן מחליפות את כביש 333 (שדרות בן-גוריון) ופוגשות את כביש בגין ושכונת גבעת שאול (רחוב גבעת שאול). בהמשכן, חולף מעליהן גשר המיתרים ובכיכר ש. שלום שטרית הן מתפצלות לרחוב יפו, רחוב ירמיהו, שדרות הרצל ושדרות שזר.
קטע נוסף הנקרא "שדרות חיים ויצמן" ונחשב להמשכן יוצא משדרות הרצל מול שכונת קריית משה (רחוב הרב צבי יהודה) ומגיע עד לשדרות יצחק רבין בקריית הלאום. בפועל שם זה כמעט ולא נמצא בשימוש, וקטע זה קרוי במקביל גם שדרות ויצמן וגם רחוב הרב אברהם שפירא.
במקור, הוחלט כי גם הקטע משדרות הרצל שבין שני רחובות אלו ייקרא שדרות ויצמן (באופן שיוצר כעין צורת האות ל'), אולם בפועל החלטה זה אינה מיושמת כיום בשטח ובמפות.
קטע מכביש בגין עובר במנהרה מתחת לשדרות ויצמן.
היסטוריה

החל מהמאה ה-19, הקטע הנקרא כיום שדרות ויצמן היה חלק מהדרך מיפו לירושלים (עד אז, העולים לירושלים היו עוברים דרך מעלה רומאים). לאחר קום המדינה הוצע לקרוא לרחוב זה על שמם של מגיני ירושלים.
לקראת ציון עשור למותו של נשיא מדינת ישראל הראשון חיים ויצמן, הציע מקורבו של ויצמן, מאיר וייסגל, לראש העירייה דאז גרשון אגרון, לגייס כספים עבור שיפוץ שדרת הכניסה לעיר, ובתמורה שמו של ויצמן יונצח בה. וייסגל גייס את הכסף ולקראת יום השנה העשירי לפטירתו התכנסה מועצת עיריית ירושלים כדי לאשר את קריאת שם הרחוב על שמו. נציגי תנועת החרות ואגודת ישראל התנגדו להצעה, וב"חרות" הציעו שהקטע שבין חורבות הכפר ליפתא לשכונת גבעת שאול ייקרא על שם מגיני ירושלים והנשיא ויצמן יונצח בקטע שבין מוסד הרב קוק לקריית הממשלה. מועצת העירייה דחתה את הצעתם בתום דיון סוער, והחליטה כי הרחוב לכל אורכו ייקרא על שמו של ויצמן. בעת חנוכת הכביש, עברה לאורכו שדרת עצי זית. טקס חנוכת שם הרחוב התקיים ביום האזכרה של ויצמן, בכ"ג בחשוון ה'תשכ"ג (18 בנובמבר 1962).
עד סלילת דרך יצחק שמיר וכביש 16, רוב כלי הרכב שהגיעו לירושלים מכיוון תל אביב דרך כביש 1 היו נכנסים לעיר דרך שדרות ויצמן. מאז פתיחת כבישים אלו, מתפצלת הכניסה המערבית לירושלים, וכיום נכנסים דרך שדרות ויצמן בעיקר לכיוון מרכז העיר או שכונות גבעת שאול וקריית משה.
צומת הכניסה לשדרות ויצמן, בהיותו שער הכניסה הראשי לירושלים, נחסם פעמים רבות לצורכי מחאה. ב-2022 ארע פיגוע בתחנת האוטובוס בצומת זה, שבו נרצחו שני אזרחים וב-2023 בוצע פיגוע ירי בצומת, שבו נרצחו שלושה ישראלים ואחד נוסף נהרג בשוגג בידי חייל צה"ל.
הערות שוליים

↑  ויכוח סוער במועצת ירושלים על קריאת רחוב ע"ש וייצמן, הארץ, 22 באוקטובר 1962
↑  רחוב בכניסה לירושלים ייקרא בשם "שדרות וייצמן", על המשמר, 22 באוקטובר 1962
↑  מ. אבידן, פרשת ואלה שמות הרחובות בירושלים, חרות, 8 בינואר 1963
↑  שדרה ע"ש וייצמן במבואות ירושלים, חרות, 19 בנובמבר 1962
↑  שדרת הכניסה לירושלים נקראה ע"ש וייצמן, קול העם, 19 בנובמבר 1962
↑  מפגיני ימין חוסמים את הכניסה לירושלים, באתר ynet, 13 באוגוסט 2023
↑  אהרן רבינוביץ ורן שמעוני, חרדים חסמו את כביש 4 באזור פתח תקווה ואת הכניסה לירושלים במחאה על מעצר עריק, באתר הארץ, 13 בספטמבר 2023
↑  בר פולג, עשרות נכים חסמו את הכניסה לירושלים בכביש 1 ובגשר המיתרים, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2021
גשר רוברט פ. קנדי

| --- | --- |
מבט אווירי על גשר רוברט פ. קנדי' (משמאל) וגשר הל גייט (מימין)
מבט אווירי על גשר רוברט פ. קנדי' (משמאל) וגשר הל גייט (מימין)
 מידע כללי
 סוג:  גשר תלוי, גשר, גשר מסבך, גשר פלדה, גשר מעלית, גשר אגרה 
 על שם:  רוברט קנדי 
 כתובת:  ניו יורק 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 11 ביולי 1936
 תאריך פתיחה רשמי:  11 ביולי 1936 
 אדריכל:  אות'מאר אמאן 
 
 קואורדינטות:  40°46′48″N 73°55′36″W﻿ / ﻿40.78°N 73.926666666667°W﻿ / 40.78; -73.926666666667
 אתר רשמי
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיגשר רוברט פ. קנדי(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיגשר רוברט פ. קנדי
 
גשר רוברט פ. קנדי ובשמו הקודם גשר טרייבורו (באנגלית: Robert F. Kennedy Bridge) הוא מבנה המורכב משלושה גשרים, המחברים את הרבעים השונים של העיר ניו יורק: הברונקס, מנהטן וקווינס. הגשר עובר מעל האי וורד והאי רנדל שהיו מצויים בין הרבעים ואוחדו יחד על ידי ייבוש הים.
הקומפלקס הוא, גשר אגרה, הנושא את הכביש המהיר 278 (I-278)(אנ') וכן את הכביש המהיר של מדינת ניו יורק 900G(אנ'). הוא מתחבר עם כביש ה-FDR(אנ') ו-Harlem River Drive(אנ') במנהטן, הכביש המהיר ברוקנר (I-278)(אנ') והכביש המהיר של מייג'ור דיגן (הכביש המהיר 87)(אנ') בברונקס, ו-Grand Central Parkway (I-278)(אנ') ושדרת אסטוריה(אנ') בקווינס . שלושת הגשרים העיקריים של מתחם גשר RFK הם: 1. גשר המעלית האנכי, הגדול בעולם, מעל נהר הארלם, המחבר בין מנהטן לאי רנדלס (הכל בתוך מנהטן); 2. גשר המסבך מעל מצר ברונקס(אנ'), המחבר את האי רנדלס לברונקס; 3. הגשר התלוי (גשר טרייבורו) מעל הל גייט (מיצר של איסט ריבר שמפריד בין אסטוריה שבקווינס לאיים וורדס ורנדלס(אנ')), המחבר בין האי וורדס לאסטוריה בקווינס.
בניית הגשר

גשר רוברט פ. קנדי תוכנן בשנת 1929 והכוונה הייתה לבנותו על ידי הנפקת איגרות חוב של העיר ניו יורק. אולם עם קריסת הבורסה בשנת 1929, לא היה ניתן לגייס כספים לבניית הגשר. עוזר מושל מדינת ניו יורק, רוברט מוזס, לקח על עצמו את פרויקט בניית הגשר והקים לצורך כך את רשות גשר טרייבורו. עבודות בניית הגשר החלו בשנת 1930. היחסים העכורים בין מוזס לנשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט איימו למנוע תמיכה פדרלית בפרויקט במסגרת הניו דיל, אולם לחץ בדעת הקהל שהציג את רוזוולט כפוליטיקאי קטן הכריחה אותו להעביר את הכספים והגשר נפתח לתנועה ב-11 ביולי 1936 במעמד הנשיא. עם השלמתו עברו הכנסות הגשר את הציפיות, והוא היה לפרויקט לדוגמה של הרשות לעבודות ציבוריות.
עלותו של הגשר עלתה על עלות הקמת סכר הובר. על מנת להקים את הגשר הובאו לעיר ניו יורק מלט ממפעלים צפוניים המצויים במדינת מיין ועד מפעלים דרומיים המצויים במדינת מיסיסיפי. כמו כן יער שלם במדינת אורגון נכרת על מנת לשמש פיגומים עבור הגשר.
שימוש בגשר

ההכנסות מהאגרה של המעבר בגשר מגיעות ל-933 מיליון דולר מדי שנה (נכון ל-2002) - וכיום משמש כמקור מימון עיקרי לרשות התחבורה העירונית של ניו יורק. עוברים בגשר כ-200,000 כלי רכב מדי יום.
שימוש בגשר > הגשר התלוי על איסט ריבר (כביש I-278)

אורך חלקו המרכזי של הגשר: 421 מטרים.
אורך כל אחד מחלקיו הצדדיים של הגשר: 213 מטרים.
אורכו הכולל של הגשר: 847 מטרים.
רוחב הגשר: 30 מטרים.
מספר נתיבי התנועה: 8.
גובה המגדלים מעל פנים המים (בגאות): 96 מטרים.
גובה מרכז הגשר מעל פני המים (בגאות): 44 מטרים.
שימוש בגשר > הגשר מעל נהר הארלם (דרך 900G)

אורך חלקו המרכזי של הגשר: 94 מטרים.
אורך כל אחד מהחלקים הצדדיים: 70 מטרים.
אורך מקצה אל קצה: 235 מטרים.
גובה מגדלי הגשר: 64 מטרים.
מספר נתיבי תנועה: 6.
שימוש בגשר > הגשר מעל לשון הים ברונקס (I-278)

אורך חלקו המרכזי של הגשר: 117 מטרים.
מערך של חלקי הגשר התלויים: 371 מטרים.
אורך מקצה לקצה: 488 מטרים.
גובה מעל פנים הים (גאות): 17 מטרים.
מספר נתיבים: 8.
ראו גם

הגשרים לאורך הארלם ריבר
ביאורים

↑  לעיון במפת תצלום שמבהירה את מיקום הגשרים והאתרים המגושרים, ראו כאן. הגשר הראשון נמצא בקצה העליון של המפה; הגשר השני מעט "מעליו" ומימינו (מְגָשֵר מעל ה-Bronx Kill); והשלישי, גשר טרייבורו שמגשר מעל האיסט ריבר, ולא שייך לגשרים לאורך נהר הארלם.
הערות שוליים

1 2   יעקב לזוביק, רבע מיליון אזרחים נזרקו מבתיהם לטובת אוטוסטרדות, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2024
↑  Robert F. Kennedy Bridge, MTA, Aug 20, 2024
1 2  Peter W. Colby, James Barron, New York State today, SUNY Press, 1985, page 184
| תחבורה בניו יורק |
| --- | --- | --- |
| שדרות אורכיות | השדרה הראשונה • השדרה השנייה • השדרה השלישית • שדרת לקסינגטון • השדרה הרביעית (שדרת פארק) • שדרת מדיסון • השדרה החמישית • השדרה השישית (שדרת האמריקות) • השדרה השביעית • השדרה השמינית / סנטרל פארק וסט • השדרה התשיעית • השדרה העשירית • השדרה ה-11 • השדרה ה-12 • שדרה A • שדרה B • שדרה C • שדרה D |  |
| רחובות רוחביים | וול סטריט • רחוב קאנאל • רחוב 34 • רחוב 42 • רחוב 52 • רחוב 57 • רחוב 59 • רחוב 110 • רחוב 125 • רחוב 155 |  |
| רחובות אחרים | ברודוויי • רחוב בליקר • רחוב האוסטון |  |
| כיכרות | כיכר טיימס • גראנד ארמי פלאזה • כיכר וושינגטון • כיכר יוניון • כיכר קולומבוס |  |
| גשרים | גשר רוברט פ. קנדי • גשר ברונקס וייטסטון • גשר וראזאנו נארוז • גשר ת'רוגס נק • גשר הנרי הדסון • גשר קווינסבורו • גשר ברוקלין • גשר מנהטן • גשר ויליאמסבורג • גשר ג'ורג' וושינגטון • גשר מארין פארקוויי גיל הודג'ס ממוריאל • גשר קרוס ביי וטרנס ממוריאל |  |
| מנהרות | מנהרת ברוקלין בטרי • מנהרת קווינס מידטאון • מנהרת הולנד • מנהרת לינקולן |  |
| נמלי תעופה | נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי • נמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי • נמל התעופה לה גוארדיה |  |
| כללי | תחנת גרנד סנטרל • הרכבת התחתית של ניו יורק • תוכנית חברי הוועדה (1811) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544207405171  LCCN: sh93007598  VIAF: 315530020   WorldCat (עם VIAF): 315530020
נתיב המים וולגה-בלטי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תעלת מים 
 מדינה:  רוסיה 
 
 קואורדינטות:  59°58′00″N 30°10′00″E﻿ / ﻿59.966666666667°N 30.166666666667°E﻿ / 59.966666666667; 30.166666666667
 
 
מערכת המים העמוקה המאוחדת של רוסיה האירופאית
נתיב המים וולגה–בלטי, אשר היה ידוע בעבר בשם תעלת מארינסק (ברוסית: Мариинская водная система), הוא מערכת של תעלות ונהרות ברוסיה היוצרות נתיב מים המקשר בין נהר הוולגה לים הבלטי דרך נהר נייבה. חלק ממערכת המים העמוקה המאוחדת של רוסיה האירופאית (אנ').
אורכו הכולל של נתיב המים בין העיר צ'רפובץ וימת אונגה הוא 368 קילומטר.[דרושה הבהרה]
נתיב המים נבנה במקור בתחילת המאה ה-19, הנתיב הורחב כדי לאפשר מעבר כלי שיט גדולים יותר בשנות ה-60 של המאה ה-20 והיה לחלק ממערכת נתיבי השיט העמוקים של רוסיה האירופית.
שמו המקורי של נתיב השיט "מרינסקי" מיוחס למריה פיודורובנה, קיסרית רוסיה, אשתו השנייה של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
היסטוריה

אחרי שפטר הגדול כבש את המפרץ הפיני משוודיה, התעורר צורך לנתיב שיט מאובטח בין סנקט פטרבורג על הים הבלטי ובין פנים היבשה במדינה הרוסית. תעלת השיט המוקדמת ביותר, תעלת וישני וולוצ'יק, הושלמה בשנת 1709, וחיברה סנקט פטרבורג על הים הבלטי עם ימת לדוגה. אולם מזג האוויר בימת לדוגה גרם לעיתים קרובות להרס אסדות מטען והביא לפרויקט תעלות לדוגה, על חופה הדרומי של ימת לדוגה.
בתקופת אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה הושלמה בניית נתיב מים דרך וישני וולצ'יק בחיבורה לתעלת טיחווין (1811) ולתעלת מרינסק (1810), האחרונה שבהן הפכה לנתיב המים העמוס משלושתם.
תעלת מרינסק היוותה עדות להתפתחות הנדסת משאבי מים וסביבה בתחילת המאה ה-19, תחום ידע שהפך חיוני למשק הלאומי הרוסי. המערכת החלה בעיר ריבינסק, עברה בנהר שקסנה, אגם בלוי, תעלת נובומרינסק, נהר ויטגרה ואגם אונגה. לאחר מכן כלי השיט הפליג דרך תעלת אונגה, נהר סביר, תעלת לדוגה, ונהר נייבה עד המפרץ הפיני.
בשנת 1829, נפתחה תעלת צפון דבינה וחיברה בין נהר שקסנה (אחד מיובלי הוולגה) דרך אגם קובנסקוי עם את צפון דבינה, והסתיימה בים הלבן. בעשורים הבאים של המאה ה-19 המשיכו העבודות להרחבת המערכת ונוספו לה עוד שלוש תעלות: בלוזרסקי, אונזסקי, ונובולדוזסקי, אשר נחנכו בשלהי המאה ואפשרו לכלי שיט קטנים לעקוף את נתיב השיט המסוכן המים בשלושת הימות הגדולות (בלוי, אונגה, לדוגה).
חיבור נוסף נוצר בשנות ה-30 של המאה ה-20, תעלת הים הלבן-הים הבלטי נפתחה לשימוש לאחר שנבנתה, במחיר כבד בחיי אדם, על ידי אסירי גולאג.
במאה ה-21 עלה השימוש בנתיב המים וולגה–בלטי כמסלול תיירותי עליו מפליגות אוניות נהר לאורך טבעת הזהב של רוסיה.
נתיב המים החדש וולגה-בלטי

בתקופה סובייטית נערכו עבודות מתמידות לשיפור תעלת מרינסק. שני תא שיט נבנו על נהר סביר (ב-1936 ו-1952); שלושה תאי שיט נבנו על נהר שקסנה. בולטים בנתיב המים וולגה–בלטי הוכנסו בין השנים 1960–1964, וב-5 ביוני 1964 נחנך נתיב המים החדש וולגה–בלטי. 39 תאי שיט ישנים עם דלתות עץ הוחלפו ב-7 תאי שיט חדשים, בשנת 1995 נבנה תא שיט אחד מקביל. ממדי תאי השיט: 210 מטר אורך, 17.6 מטר רוחב ו-4.2 מטר עומק, מאפשרים מעבר של ספינות נהר-ים בהדחק של עד 5,000 טונות. ספינות כאלה היו מסוגלות לחצות את האגמים הגדולים במקום להשתמש לעקוף בתעלות העוקפות. נתיב המים החדש קיצר באופן משמעותי את זמני ההפלגה והשיט מצ'רפובץ לסנקט פטרבורג ירד ל–2.5-3 ימים לעומת 10–15 ימים במערכת התעלות הישנה.
חלק מנתיב המים וולגה-בלטי הוא בתוואי של תעלת מרינסק הישנה ולעיתים סוטה ממנה. שישה מתוך שמונת תאי השיט לאורך הנתיב ממוקמים בקטע של 35 ק"מ במדרון הצפוני, עם הפרש גבהים כולל של 80 מטרים. רק שני תאי שיט (מקבילים) נמצאים במדרון הדרומי, עם הפרש גבהים של 13 מטרים והם ממוקמים ליד שקסנה על נהר שקסנה כ-50 ק"מ במעלה הנהר מצ'רפובץ. מסלול התעלה במדרון הצפוני הוא לאורך תוואי נהר ויטגרה, אשר הועמק. הנתיב בין מאגר המים הגבוה ביותר של התעלה בין תאי השיט פחומוב על נהר ויטגרה וסכר מאגר המים שקסנה, הוא 278 ק"מ. הנתיב כולל תעלה שנחפרה לאורך 40 ק"מ.
השימוש בנתיב

במאה ה-21 נתיב המים משמש להובלת נפט ועץ לייצוא, וכן כנתיב תיירות לספינות נהר. על פי נתוני משרד הימיה של ממשלת רוסיה היקף המטען שעבר בנתיב זה בשנת 2004 היה 17.6 מיליון טונות, נתון קרוב מאוד לקיבולת המרבית של נתיב המים. תא השיט התחתון בנהר סביר היה אחד משני תאי השיט העמוסים ביותר בנתיבי השיט של רוסיה.
ראו גם

תעלת הוולגה-דון
הערות שוליים

↑  СУДОХОДСТВО НА БЕЛОМ ОЗЕРЕ ДО И ПОСЛЕ ПРОРЫТИЯ БЕЛОЗЕРСКОГО ОБВОДНОГО КАНАЛА
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543694605171  LCCN: sh85144285  VIAF: 244316277   WorldCat (עם VIAF): 244316277 
מיקום נתיב המים וולגה–בלטי מים (תחום במלבן) במרחב כל נהר הוולגה וביחס לים הכספי והים השחור
סולי אן

| --- | --- |

החצר הפנימית של סולי אן
 מידע כללי
 סוג:  חאן 
 מיקום:  סקופיה 
 מדינה:  מקדוניה הצפונית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־15
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־15 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות עות'מאנית 
 
 קואורדינטות:  42°00′06″N 21°26′16″E﻿ / ﻿42.001666666667°N 21.437777777778°E﻿ / 42.001666666667; 21.437777777778
  (למפת סקופיה מוגדלת) סולי אן(למפת סקופיה רגילה) סולי אן
 
סולי אן (במקדונית: Сули ан; באלבנית: Suli hani) הוא חאן ששימש בעבר כפונדק שנמצא בבזאר הישן, סקופיה, מקדוניה הצפונית. החאן נמצא ליד צ'יפטה אמאם (מק') ומסגד מוראט-פאשינה (מק'). כיום, מוזיאון הבזאר הישן של סקופיה (מק') והאקדמיה לאמנויות נמצאים בסולי אן.
אטימולוגיה

בנדרו של איסה-בג איסקוביץ' (אנ') מוזכר הפונדק בשם "פונדק ישן". השם "סולי אן", שפירושו בטורקית הוא "פונדק מים", ניתן לו מאוחר יותר מאחר שהוא היה נמצא ליד נהר הסרבה (מק').
היסטוריה

הבניין נבנה במחצית הראשונה של המאה ה-15 על ידי איסה-בג איסקוביץ' (אנ'), ובצוואתו הושאר כחלק מהרכוש של מסגד יצחק-בגובה (מק'). סולי אן מוזכר לראשונה במסמכים מתקופתו של איסה-בג, בנו של יצחק-בג, המציג סיכום הכנסות והוצאות הוואקף של המסגד. במהלך המאה ה-16, נפתחו חנויות, בעיקר בבעלותם של יהודים. הפונדק נבנה מחדש לאחר שניזוק קשות בשרפה הגדולה (אנ') של 1689. לאחר הבינוי מחדש, הבניין המשיך לפעול כמבנה מסחרי. לאחר רעידת האדמה ב-1963, הבניין נהרס כמעט לחלוטין ונבנה מחדש מאוחר יותר.
ארכיטקטורה

הבניין הוא מייצג אופייני לאדריכלות העולם האסלאמי, ובצורתו הוא דומה לקורשומלי אן. בסיסו מרובע ומשתרע על שטח של כ-2.101 מ"ר. קומת הקרקע שימשה לאחסון סחורות, ואילו נוסעים וסוחרים בילו את הלילה בקומה העליונה. המרפסת נבנתה על 18 עמודים, והחדרים היו מסודרים בשורה והיה ניתן לצאת מכל ארבעת הצדדים. ישנן שתי כניסות לפונדק, במזרח ובמערב, שהראשית שבהן הייתה במזרח ובעבר נהר הסרבה (מק') זרם לפניו. בשל המספר הרב של חנויות מסביב, הפונדק עושה רושם שהוא נמשך לחלל.
ראו גם

הבזאר הישן (סקופיה)
קורשומלי אן
קפאן אן
הערות שוליים

↑  Шест века Сули-ан е автентичен скопски белег (אורכב 04.03.2016 בארכיון Wayback Machine), Дневник, 18 март 2006.
1 2  Сули ан (אורכב 12.04.2012 בארכיון Wayback Machine), Old Skopje.
1 2  Сули ан(הקישור אינו פעיל), Проект „Стара скопска чаршија“.
פריי שטראסה (בזל)

| --- | --- |

 מיקום
 ערים ראשיות:  בזל 
 דרכים מסתעפות:  Marktplatz, Münsterberg, Streitgasse, Kaufhausgasse, Barfüssergasse, Bäumleingasse, Ringgässlein, Fahnengässlein, Pfluggässlein, Schlüsselberg, Rüdengasse, Steinenberg 
 
 קואורדינטות:  47°33′23″N 7°35′22″E﻿ / ﻿47.55646°N 7.589578°E﻿ / 47.55646; 7.589578
 he
 
פריי שטראסה, בזל (שווייץ)
לה פריי שטראסה (בגרמנית: Freie Strasse) הוא רחוב הקניות העתיק ביותר בעיר בזל שבשווייץ.
הרחוב שימש עוד מתקופת ההתיישבות הרומית באוגוסטה רוריקה כציר תחבורה ומסחר מערבה, והוא אחד מרחובות הקניות החשובים בעיר כולה.
מיקום וגישה

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים. (23 באוגוסט 2023)
ה-Freie Strasse ממוקם במרכז העיר בזל. הוא משתרע ישירות מנקודת הצמתים של החשמלית הנקראת "בנק וריין" (היום UBS) לשוק ("מרקטפלאץ") ובית העירייה של בזל. הרחוב עוקב אחר מהלך הבירסיג כמו גם כיכר הקתדרלה של בזל ומחובר אליו צפונה באמצעות ה"מונסטרברג", בעוד שמדרום הוא מחובר ל" Barfüsserplatz" דרך הרחובות "סטרייטגאסה" ו"קאופהאוסגאסה".
מקור השם

שם הרחוב מעיד לראשונה במסמכים בשנת 1241 תחת השם "שכבות חופשיות", בעוד שהייעוד הרשמי הוקם רק ב-1861. בנוסף, פריי שטראסה הוא הנתיב הראשון המוגדר כ"רְחוֹב בעיר העתיקה של בזל, בעוד שבחלק זה של העיר התנאים "גַזֶה" (סמטה) או "ברג" (הר) היו דומיננטיים באופן מסורתי. אולי ניתן להבין את השם הנתון מתוך ההסתכלות הבאה: הבישוף שבבזל ייתכן שלא היה יכולל הוציא עלות לשימוש בכביש הנדיב, וכך מתקיים חשיבותו המסחרית הגוברת, שהייתה בסופו של דבר התפתחות כלכלית של הרחוב, כאשר היא הייתה בעיקר ראשונית.
היסטוריה

הרחוב שימש מתקופת המושבה הרומית אוגוסטה רוריקה (כעשרה קילומטרים מזרחית למרכז העיר בזל של היום) כדרך מסחר לכיוון מערב (לכיוון קמבס בצרפת כיום). הוא הפך לנתיב המסחר והתחבורה החשוב ביותר באזור ושמר על מעמד זה גם לאחר שקיעת המושבה הרומית. כאשר בזל הפכה לאגורה העירונית העיקרית של האזור VII ה-7 המאה, חשיבותו של הרחוב עלתה שוב. עם הבנייה שלאחר מכן של מיטלר ברוק (1225) ופתיחת מעבר גוטהרד (1200), נפח המסחר של הרחוב גדל במידה ניכרת. לאחר מכן, הפך הרחוב למרכז הגילדות של העיר, שהקימו בו לא פעם מבנים ייצוגיים (הדוגמה המפורסמת ביותר ששרד היא מטה גילדת שלוסל בחלק התחתון של הרחוב). בין 1376 ל-1378, מה שנקרא "קאופהאוס"(אולם סחורות) נפתח ברחוב, והפך במהירות למקום המרכזי של סחר והובלה של סחורות מכל העולם בעיר, מסמן את הנוף האורבני עד לבניית ה" עמוד ראש (בניין הדואר הראשי) בשנת 1853. במאות הבאות הפך הרחוב גם למקום המגורים הפופולרי עבור משפחות עולות רבות של הבורגנות של בזל.
מאמצע ה-19 המאה, כחלק מהפיתוח העירוני הכללי של בזל בהתאם לרעיונות התכנון העירוני האירופי המודרני של אותה תקופה, שופץ הרחוב, הוארך ועבר שינויים אדריכליים משמעותיים לאורך מספר שלבי בנייה. לדוגמה, בכניסה לרחוב העליון, "שילטהוף נאו-קלאסי (1840) הוקם בניהולו של יוהאן יעקב סטלין האב, בניין מפואר בהשראת מקדש וסטה בפורום הרומי, עם עמודים קורינתיים בכמה קומות, המבטאים את היומרות הייצוגיות המוגברות של הבורגנים המעמדיים.
בשנת 1851 הוזמן אדריכל בזל יוהאן יאקוב סטלין הצעיר לבנות בניין ייצוגי עבור הדואר השווייצרי, שנוסד רק שנתיים קודם לכן, במקום המבנה הקודם. קאופהאוס". שם "עמוד ראש" של בזל הפך בכך לאחד המבנים היוקרתיים הראשונים של הקונסורציום הלאומי השווייצרי החדש ובשנת 1881, האדריכל הווינאי פרידריך פון שמידט הרחיב אותו ל"Rüdengasse". במהלך העשורים הבאים הורחב הרחוב מספר פעמים, כמו ב-1895, כאשר מה שנקרא "תיקון בוצע בחלק העליון של הרחוב, ממוסגר על ידי ארכיטקטורה אלגנטית של אחוזות פרטיות קטנות על פי הסטנדרטים והמושגים של הבל אפוק. הפריסה הארכיטקטונית של ארמונות העיר השונים, עם חלונות הראווה הגדולים, לרוב, הושפעה ממגוון סגנונות. אלה נעו בין נאו-בארוק למבנים נאו-גותיים ולאחר מכן ארט נובו, ונעשו בדרך כלל על ידי משרדי האדריכלות הראשיים בעיר.
במאה ה-20 מראה הרחוב השתנה שוב, בעיקר בשל מספר רב של מבנים חדשים אשר עוררו לעיתים מחלוקת גדולה משנת 1950 ואילך. בין הדוגמאות הידועות ביותר של טרנספורמציה אדריכלית של הרחוב היא בניית הבניין "Sodeck" על ידי מרקוס דינר ב-1978, שהחליף בניין מייצג בסגנון היסטוריסטי מ-1898 שתוכנן על ידי רודולף לינדר ווישר ואן גאשבק. אופיו של הרחוב השתנה שוב עקב תנועה ממונעת, שסימנה מאוד את התפתחותה של העיר בכלל. החל משנת 2020, הרחוב נסגר לתנועה ממונעת באופן כללי, על פי החלטת המועצה הגדולה של קנטון בזל-שטאדט, והוא נסלל כולו באבני קוורץ מאלפנך (קנטון אובוואלדן) כדי להסיר את ההבחנה הקודמת בין מדרכות ומדרכה.
הערות שוליים

↑  "Blicke auf das vormittelalterliche Basel". www.unibas.ch. נבדק ב-2023-08-22.
↑  "Basel im Römischen Reich – So sah die Freie Strasse vor 1600 Jahren aus". Basler Zeitung. 2020-08-31. נבדק ב-2023-08-22.
↑  Thomas Loretan, Die Entstehung der City, www.basler-bauten.ch (ב־)
1 2  peterhabicht (2017-04-23). "Strassengeschichten. 1: Die Freie Strasse". Blog des Staatsarchivs Basel-Stadt. נבדק ב-2023-08-22.
↑  "Geschichte – das Resultat vieler Geschichten". baselland.ch. נבדק ב-2023-08-22.
1 2  Loretan, Thomas. "Die Entstehung der City". www.basler-bauten.ch. נבדק ב-2023-08-22.
↑  "ArchitekturBasel – Schilthof | Klassizismus und Historismus in Basel #4". 2017-04-10. נבדק ב-2023-08-22.
↑  "„Nein, Schönheit ist recht objektiv." – ArchitekturBasel". 2022-08-05. נבדק ב-2023-08-22.
↑  "Wo man künftig auf Quarzsandstein flaniert – ArchitekturBasel". 2020-08-03. נבדק ב-2023-08-22.
פרייסטראסה 25: המטה של ה-Zunft zum Schlüssel מאז המאה ה-15
אחוזות פרטיות של פרייה שטראסה לאחר התיקון משנת 1895
כפר עאנה

| --- | --- |

מסגד הכפר, 2011
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז לוד
 נפה:  נפת יפו
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  לפני המאה ה-16
 שטח:  17,353 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מבצע חמץ
 תאריך נטישה:  25 באפריל 1948
 יישובים יורשים:  אור יהודה, נוה מונוסון
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  3,020 (1945)
 קואורדינטות:  32°01′38″N 34°52′05″E﻿ / ﻿32.02722222°N 34.86805556°E﻿ / 32.02722222; 34.86805556 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת #invoke:תבנית חוזרת tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
כפר עאנה (בערבית: كفْر عانة) היה כפר ערבי ששכן בבקעת אונו, כ-11 קילומטרים מזרחית ליפו, עד לשנת 1948. הכפר נכבש ותושביו פונו במבצע חמץ, במהלך מלחמת העצמאות. הכפר שכן סמוך לכביש שנקרא לימים כביש 412, במזרח אור יהודה.
היסטוריה

השם כפר עאנה משמר את שם היישוב הקדום "כפר אונו", והמשכו ביישוב הביזנטי שנודע בשם "אונוס".. במאה ה-16 השתייך הכפר לנפת רמלהוהוא נזכר בכתב ההקדשה של בית התמחוי של האסקי סולטאן משנת 1552, ביחד עם מזרעה (אדמה חקלאית בלתי מיושבת) בבעלותו בכפר טאב (כפר טוב המשנאי, וכיום: כפר דניאל). בכתב ההקדש, תוארו הכפר והמזרעה באופן חריג כמקומות ,שאין צורך לבאר את מיקומם וגבולותיהם עקב פרסומם בקרב הנחות והאציל".
בשנת 1863 ביקר בכפר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן וכתב:
בשעה תשע וארבעים דקות הגעתי לכפר עאנא. בכפר הזה חמש מאות תושבים. הבתים בנויים בנייה גסה, מלבנים מיובשות בשמש, עשויות מחומר ותבן. פה ושם מיתמרים עצי תומר, שכפותיהם הירוקות מוסיפות לוויית חן לצובר זה של בתי מגורים. בחורף נקווים מי הגשמים לשתי ברכות רדודות, כרויות בקרקע בקרבת הכפר, אך לא בנויות. נוסף על כך מאפשרות כמה בארות להשקות את גני המקום הזה באמצעות אנטיליות. ליד אחת הבארות האלה ראיתי נציבי עמודי שיש אחדים, עתיקים למראה.
בראשית המאה ה-20 התפתח היישוב, ונפתחו בו שני בתי ספר. בשנת 1939 הוקם בסמוך היישוב היהודי כפר אונו על אדמות שנרכשו מתושבי הכפר. לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-3,020 תושבים, שהתיישבו בכ-450 בתים. שטח אדמות הכפר היה 17,353 דונם. הכפר נכבש על ידי חטיבת אלכסנדרוני במבצע חמץ, בסוף חודש אפריל 1948, תושבי הכפר לא התגוררו בו עוד ורוב בתיו נהרסו, למעט מסגד הכפר.
ב 17 דצמבר 1949 מסתננים רצחו בכפר הנטוש (כפר ענא) את בני הזוג ויקטוריה ואלברט שמעון ופצעו את אחת מבנותיהם התאומות. הזוג עלה מבולגריה כחודש קודם לכן.
בשנים 1953-1950 הוקמו מעברות כפר ענא א' וב' בשטחי הכפר. המעברות שימשו בעיקר לקליטת עולים מעיראק שעלו במסגרת מבצע עזרא ונחמיה. חלק מהעולים יושבו בבתים קיימים והאחרים התגוררו בצריפים ובאוהלים. מעברות דומות הוקמו גם בכפר הסמוך סקיה. בשנת 1955 צורף השטח של מרכז הכפר למועצה המקומית אור יהודה. על אדמותיו החקלאיות של היישוב הוקמו והתרחבו היישובים יהוד, נוה מונוסון, יגל, אחיעזר, גני יהודה וקריית אונו.
בשנת 1960 התרחש במעברה רצח כפול.
בראשית שנת 2000 נהרסו רוב שרידי הכפר, ועל מקומם הוקמה שכונת מגורים חדשה, בתכנונו של האדריכל גרשון צפור, בשם "נוה רבין". אתר ארכאולוגי שנתגלה במקום, כוסה ומשמש כגן משחקים. במזרח אור יהודה עומדים על תילם מספר בתים מן הכפר ומרכז מסחרי עליו מתנוסס השלט "כפר עאנה". בעבר היה קיים רחוב בעיר בשם "כפר ענה".
קבוצת פליטים גדולה מהכפר עברה להתגורר בירדן, והיא משמרת קשרים בין תושבי הכפר. קשרים אלו כוללים מפגשים ותערוכות, ובשנת 2001 ערכו הפליטים את תערוכתם החמישית לזכר כפרם שחרב, אותה פתח עבדאללה השני, מלך ירדן.
מבנים אחרונים מכפר עאנה, יוני 2007
שכונת "נוה רבין" במזרח אור יהודה, שהוקמה על שרידי הכפר
בריכת השקיה, שריד אחרון לענף החקלאות של כפר עאנה
פנים מבנה מסגד הכפר
שדה באתר של כפר עאנה, כאן שכנה כמשוער העיר אונו המקראית. ניתן להבחין בבריכת ההשקיה של הכפר בקצה השדה מימין