stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם שריר
ביוגרפיה

אברהם שריר (שרייר) נולד ביאשי שברומניה, ובילדותו, בשנות ה-40, עלה לארץ ישראל ובה החל ללמוד בבית ספר בורוכוב בגבעתיים. לאחר מכן למד בתיכון חדש בתל אביב. מיד לאחר שחרורו מהצבא עבר לגור בירושלים ונרשם ללימודים בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית והוסמך כעורך דין. הוא היה מתומכיו של שמחה ארליך והתקדם עימו במפלגה הליברלית. הוא היה המזכיר הפרלמנטרי של סיעת הציונים הכלליים בכנסת בשנים 1954–1964, תפקיד בו החל לעבוד בהיותו סטודנט שנה ראשונה למשפטים.
בשנים 1964–1967 היה מנהל המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית בארצות הברית תפקיד בו עסק בעליית בני המעמד הבינוני לישראל. בשובו לישראל, בשנים 1967–1970 עבד כמנהל לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים. עם הקמת בית הדין לעבודה ב-1969 נכלל שריר ברשימת נציגי המעסיקים בבית הדין הארצי לעבודה, על פי המלצת לשכת התיאום.
בשנים 1970–1974 כיהן כקונסול כלכלי של ישראל באטלנטה ובמערב ארצות הברית. בשנת 1974 התמנה למזכ"ל המפלגה הליברלית, תפקיד שכיהן בו עד כניסתו לכנסת ב-1977. באותן השנים תמכו בשריר אנשי העסקים מיכאל אלבין ומנחם עצמון, וסייעו לפלג במפלגה הליברלית שהיה בראשותו של שריר. אלבין סיפק לשריר משרדים בבית אסיה אותו ניהל עבור איש העסקים שאול אייזנברג. שריר, בתמורה, עזר לאלבין במאבקו בהנהלת הבורסה כשהיה חבר ועדת הכספים של הכנסת. לאחר מותו של אלבין בשנת 1985, נחקר שריר במשטרה לגבי הכספים שקיבל לחשבונו מאלבין, להגנתו אמר שאלו היו כספי מתנה לחתונת בתו.
בשנת 1977 נבחר לכנסת התשיעית מטעם הליכוד. באותה הכנסת היה חבר בוועדת הכנסת, ועדת החוץ והביטחון וועדת הכספים. בכנסת ה-10 היה גם חבר בוועדת החוץ והביטחון.
בשנת 1981 מונה לשר התיירות, ובשנת 1986 כיהן גם כשר המשפטים. באותה תקופה נפוצה ביקורת על נהנתנותו, לכאורה – הוא היה חבר הכנסת ששהה בחו"ל הכי הרבה פעמים, ונטען שהשתמש בתפקידו כשר התיירות כדי להתארח במלונות יוקרה. שריר בנה קשרים טובים עם חברי מועצת המפלגה הליברלית ודאג לרבים מהם לתפקידים בחברות ממשלתיות שנמצאו בשליטתו. לאחר הבחירות של נובמבר 1988, בישיבת מרכז הליכוד שנערכה בהיכל יד אליהו, ישב שריר על הבמה ביחד עם כל השרים המיועדים בעת שיצחק שמיר הקריא את שמות חברי ממשלתו. שריר נדהם לגלות שהוא אינו נמנה עם השרים המיועדים. בינואר 1990 עזב שריר את הליכוד ביחד עם ארבעה חברים נוספים מהמפלגה הליברלית, אשר לא היו מרוצים מהאיחוד הסופי של המפלגה הליברלית לתוך הליכוד, והם הקימו את "המפלגה לקידום הרעיון הציוני".
שריר נודע בציבור כ"גיבור" "התרגיל המסריח". בעת ששמעון פרס ניסה להקים ממשלה, לאחר שמפלגת ש"ס הודיעה בלחצו של הרב שך שתתמוך בשמיר, הוא נזקק לעריק מהליכוד והצליח להשיג הסכם עם שריר על הצטרפותו לממשלתו. ההסכם הושג בתיווכו של אברהם בריר, ידיד של שריר, וכלל הבטחה לכך ששריר יהיה שר בממשלה האחראי על שני משרדים, שריון מקום עבור שריר ברשימת המערך לכנסת ה־13, מינוי של מקורבים של שריר למשרות בכירות בחברות ממשלתיות, תמיכה בהקמת מפלגה חדשה בראשות שריר וסיוע כספי למפלגה שתקום. שריר הסביר את חבירתו למפלגת העבודה בכך שנפגע כששמיר לא צירף אותו לממשלתו האחרונה, ולא הכין אותו לצעדו מראש ובכך נגרמה לו עוגמת נפש. לאחר כישלון "התרגיל המסריח" שב לליכוד לאחר קריאתו של שמיר: "אברשה, חזור הביתה!". הקריירה הפוליטית שלו באה אל סיומה למרות היענותו לשמיר. שנים לאחר מכן אמר שריר כי הוא "שמח שהתרגיל התמסמס", טען כי לא יכול היה לחיות עם זה, וכי הוא מניח שהיה מתפטר מממשלתו של פרס תוך זמן קצר אילו קמה.
ב-24 במרץ 2017 שריר הלך לעולמו בבית החולים איכילוב. הותיר אחריו את אשתו רבקה שריר, יושבת ראש קופת חולים מאוחדת לשעבר, ילדים ונכדים.
עמדותיו

שריר היה ידוע בעמדותיו הנוקשות כלפי המחבלים. הוא התבטא בממשלה נגד עסקת ג'יבריל, לאחר שקבוצת מטיילים הותקפה בעת מעבר ליד הכפר ביתא, הוא דרש גירוש מחבלים ואף את מחיקת הכפר כליל וצוטט כאומר שהערבים שקרנים מלידה. כשר משפטים סירב להסגיר את ויליאם נקש לצרפת, שהיה עבריין נמלט, לאחר שהורשע ברצח בצרפת וברח לישראל. שריר סירב לאשר את ההסגרה בטענה שלחייו של נקש נשקפת סכנה אם יוסגר, למרות שבית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון אישרו שהוא בר הסגרה. כנגד החלטה זאת הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי שולמית אלוני ודדי צוקר ומספר פרופסורים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובתחילה אנשי פרקליטות המדינה סירבו לייצג את שריר בפני בית המשפט. לבסוף הסכימה נילי ארד לייצג את עמדת שר המשפטים, אך בג"ץ הכריע שהחלטתו של שריר לא נשענה על בירור עובדתי ועל כן בטלה.
לקריאה נוספת

יאיר קוטלר, הנבחרת הלאומית, ב, פרק א'(1), תל אביב: ירדן, 1988, עמ' 12–37.
הערות שוליים

↑  ככל הנראה, החל ללמוד בו בכיתה ו'; ראו יאיר קוטלר, הנבחרת הלאומית, ב, תל אביב: ירדן, 1988, עמ' 12.
↑  אברהם שריר, המזכירים - חלק בלתי נפרד מהסיעות, מעריב, 6 במרץ 1962
↑  לשכת התיאום ייצגה את חברת העובדים, מעריב, 10 בפברואר 1970
↑  פגישות עסקים והזמנה לבר מצווה, מעריב, 23 ביולי 1970
↑  מינוי נציגי ציבור לבית הדין לעבודה, ילקוט הפרסומים 1556, 2 באוקטובר 1969, עמ' 66
↑  היתמוך שריר בדולצ'ן תמורת מכירת ״רסקו״ לאייינברג?, "העולם הזה", גיליון 2227 מ-7 במאי 1980, עמוד 27
↑  גבי קסלר, ח"כ שריר הזמין ברוקר בעל־ענין לדיון על הבורסה בוועדת הכספים, מעריב, 10 בדצמבר 1980
↑  השר שריר נחקר, מעריב, 20 בדצמבר 1985
↑  "שותים את דמי ואוכלים מבשרי", מעריב, 6 בספטמבר 1985
1 2  גדעון אלון, הבחירה הישירה, ביתן, 1995, עמוד 75
↑  מדבריו בתוכניתו של דניאל בן סימון, "היו ימים" בערוץ הכנסת, 2008
↑  גיא לשם, מנכ"ל קופת חולים מאוחדת מאשים: "שר המשפטים לשעבר שריר ורעייתו מנסים להשתלט על קופת חולים מאוחדת", באתר הארץ, 4 ביולי 2006
↑  Edward Alexander, The Jewish idea and its enemies: personalities, issues, events, Transaction Publishers, 1988, page 187
↑  Punishing a nation, South End Press, 1990, page 113
↑  Noam Chomsky, Fateful triangle: the United States, Israel, and the Palestinians, South End Press, 1999, page 482
↑  גלעד שר, איך הציל רודי אטלן את ויליאם נקש, כותרת ראשית, 17 בדצמבר 1986
↑  נאשם ברצח בצרפת התקבל כחבר באלון מורה, מעריב, 22 באפריל 1986
↑  שריר: תנו לי חוק נקש, כותרת ראשית, 12 בנובמבר 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007334139105171  ISNI: 0000 0000 8007 9505  VIAF: 2139149368831485980003   WorldCat (עם VIAF): 2139149368831485980003
בריל (חברה)

| --- | --- |


סניף סולוג וגלי
 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 סימול:  בריל
 מייסדים:  יוסף בריל
 תקופת הפעילות:  11 ביולי 1988 – הווה
 שווי שוק:  130 מיליון ש"ח (8 בדצמבר 2024)
 הכנסות:  521 מיליון ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  הפסד של 1.98 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  הפסד של 23.7 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  134 מיליון ש"ח (2023)
 סך המאזן:  589 מיליון ש"ח (2023)
 יו"ר:  שחר תורג'מן
 מנכ"ל:  יהודה אלבז
  
 www.gali.co.il
קבוצת בריל תעשיות נעליים בע"מ מורכבת מהחברה הציבורית "בריל תעשיות נעליים", שנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והחברות הבנות שלה: "סופר ברנדס", "בריל פאשן", ו"כל נעל סנטר". הקבוצה פועלת בתחום האופנה ועוסקת בעיקר בעיצוב אופנה, ייצור, ייבוא, רכש ושיווק קמעונאי של נעליים, ביגוד ואביזרי אופנה אחרים. הקבוצה משווקת את מוצריה באמצעות רשתות חנויות (בעלת המותגים: "גלי", "סולוג" ו"כל נעל סנטר") שהיא מנהלת ומפעילה ישירות או על ידי זכיינים בריל היא הזכיינית בישראל של המותגים ניין ווסט, טימברלנד, האש פאפיס, קטרפילר, קדס, לי קופר, נאוטיקה שואו אוף ואמפוריום. וכן במכירה ישירה וסיטונאית של נעליים ומוצרי הלבשה לחנויות ולרשתות קמעונאיות. בעבר הייתה ספקית מרכזית של נעליים למשרד הביטחון.
היסטוריה > השנים הראשונות

בריל הוקמה במקור בשנת 1971 בשם "נעלי בריל בע"מ", על ידי יוסף בריל, כמפעל משפחתי לייצור נעליים ברחוב בן אביגדור בשכונת מונטיפיורי בתל אביב. המפעל היה הראשון בישראל לייצר נעליים עם סוליות יצוקות קלות מפוליאוריתן. מפעל בריל ייצר נעליי צבא עבור צה"ל, ונעלי איכות מודרניות לנשים וגברים. ב-1988 נקלע המפעל לקשיים, לאחר שצבר הפסדים במשך מספר שנים, ומונה לו כונס נכסים זמני. המפעל נמכר לקבוצת משקיעים בראשות היהלומן לואיס בק, שהעבירה את פעילותו לחברה חדשה בשם "בריל תעשיות נעליים בע"מ". ב-1989 רכשה בריל את מפעל נעלי "פאואר" בקריית גת שייצר נעלי ספורט.
בתחילת 1993 הונפקה החברה בבורסת תל אביב, בנוסף החלה לשווק מותגי נעליים בינלאומיים בישראל. רוב פעילות החברה עברה לעסוק ביבוא ושיווק נעליים וחלקו של הייצור המקומי ירד לפחות מ-50%. ב-1996 העבירה החברה את מפעל הנעליים ואת המטה שלה למתחם משותף בראשון לציון.
היסטוריה > נעלי גלי

בסוף 1999 רכשו את השליטה בבריל האחים עופר ומשה גנזי ואליעזר בוסקילה. זמן קצר אחר כך הודיעו כי בריל תתמזג עם חברת נעלי גלי. חברת נעלי גלי נכנסה להקפאת הליכים בינואר 1998, לאחר שנקלעה לחובות של 88 מיליון שקל. לחברה היו שתי פעילויות עיקריות באותה עת, רשת של 12 חנויות נעליים ומפעל נעליים בנצרת. באפריל 1988 רכשו בוסקילה והאחים גנזי, את רשת השיווק של גלי במסגרת הסדר הנושים של החברה, תמורת 7.3 מיליון שקל. חודש לאחר מכן רכשו מידי מפרק החברה את המפעל בנצרת, תמורת 1.2 מיליון שקל. אליעזר בוסקילה, שעלה לישראל ממרוקו ב-1965, עבד תחילה כיצרן נעליים. ב-1985 הקים מפעל לאספקת עורות לענפי ההנעלה וההלבשה, וכשגלי קרסה, היה המפעל לנושה הגדול ביותר שלה, עקב היותו ספק חומרי הגלם של החברה.
חברת "נעלי גלי" הוקמה על ידי משפחת אורון (במקור וקנין). אבי המשפחה שאול היה בעל בית מלאכה לייצור נעליים בהזמנה אישית בקזבלנקה, שזכו להצלחה בקרב קהילת עשירי העיר. ב-1948 עלתה המשפחה לישראל והתגוררה תחילה במחנה העולים בפרדס חנה. לאחר שלושה חודשים עברה המשפחה ליפו וב-1950 רכש האב חנות בשוק הכרמל, שם הקים בית מלאכה לסנדלים, אחר כך רכש חנות גדולה יותר ביפו שם גם ייצר נעליים. ילדי המשפחה השתלבו בעסק, אחד מהם, גבי אורון, רצה להרחיב את העסק ולהתחיל למתג את הנעליים שהם מייצרים ובחר בשם "גלי" על שם בתו. הוא השקיע לראשונה בפרסום ו"נעלי גלי" החלו להיות משווקת בישראל החל מ-1970. בהמשך החלו לייצר תחת המותג גם סנדלים אופנתיים, שב-1975 שווקו לכ-50 חנויות. ב-1976 עבר מפעל "נעלי גלי" למבנה גדול יותר באזור התעשייה של ראשון לציון. לצורך מימון רכישת מכונות ייצור מאיטליה למפעל החדש מכרו גבי ואחיו את דירותיהם. ב-1977 החלו להשתמש בדמות צפרדע כסמליל של "נעלי גלי".
ב-1978 לאחר ביקור בתערוכה בניו יורק מחליט אורון להיכנס לתחום של ייצור נעלי ספורט. לצורך כך רכשה החברה מכונת ייצור מגרמניה אך מבנה המפעל היה קטן מדי עבורה והיא רכשה מבנה נוסף בסמוך. החברה החלה בפרסום נרחב ובמתן חסויות ספורט, והפכה תוך שנים ספורות למותג הנעליים המוביל בישראל. ב-1983 העסיק המפעל 300 עובדים בשלוש משמרות. הוא החל גם לייצר בגדי ספורט בעיצוב של מעצב האופנה שוקי לוי. בנוסף החלה החברה לייצא לארצות הברית, פתחה שם גם רשת חנויות, וחתמה על הסכם לייצור נעלי גלי בדרום אפריקה תמורת תמלוגים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נפגע פעילותה של גלי מהורדת המכסים וההגנות על תוצרת הארץ, וכניסה של מותגי נעליים בינלאומיים לישראל. גלי עצמה החלה לייצר באמצעות קבלן משנה בדרום קוריאה. הפעילות העיקרית של החברה הפכה הפעלת רשת החנויות, שמכירות של נעלי גלי היו רק כ-35% מההכנסותיה, ושאר ההכנסות הגיעו ממכירת מוצרי אופנה.
היסטוריה > בריל הופכת לקבוצת ההנעלה הגדולה בישראל

לאחר הרכישה ומיזוג הפעילות של גלי לתוך בריל, נסגר מפעל גלי בנצרת אך פעילות הייצור במפעל בראשון לציון נמשכה בכמויות קטנות. ביולי 2001 רכשה בריל תמורת 10 מיליון שקל את רשת חנויות נעלי דפנה (שהייתה בבעלות הקיבוצים דפנה וחולתה), שנקלעה לקשיים, פשטה את הרגל ונכנסה לכינוס נכסים. החברה החליטה לא להשתמש במותג דפנה, לסגור את הרשת ולהשתמש במיקומים הטובים שבין חנויותיה, כדי להפוך אותם לחנויות גלי, והיא הפכה לקבוצת ההנעלה הגדולה בישראל. ב-2002 גדל מספר סניפי הרשת ל-55, ושנה אחר כך ל-65 סניפים. ביולי 2010 רכשה בריל 51% מרשת "כל נעל סנטר".
ב-2024 רכשה קבוצת בריל את הזיכיון בישראל של רשת הנעליים "אלדו" (ALDO)(אנ'), מחברת ירוטקס טקסטיל בע"מ תמורת 8 מיליון שקלים.
היסטוריה > כניסה לתחום האופנה

ב-2008 רכשה בריל 50% מהבעלות בחברת "סופר ברנדס" מידי קבוצת סקאל. "סופר ברנדס" היא יבואנית של מותגי האופנה ניין ווסט, קדס, אן קליין ואיזי ספיריט
ב-2010 מכרה קבוצת סקאל את מלוא הבעלות בחברה לבריל. 
ב-2010 רכשה קבוצת בריל את רשת האופנה "לי קופר" (Lee Cooper)(אנ'), תמורת 24 מיליון שקלים.
ב-2014 רכשה בריל 50% מפעילות יבוא מותגי האופנה של חברת "סקאל ספורט" לקבוצת בריל שעברה לחברה חדשה בשם חברת SBN, כולל רשת החנויות בישראל של המותג טימברלנד ב-2019 חברת SBN רכשה את פעילות רשת חנויות "אמפוריום" שהייתה בבעלות מלאה של קבוצת סקאל. ב-2021 מכרה סקאל את מלוא הבעלות בחברת SBN לבריל.
היסטוריה > שינוי בעלות

בדצמבר 2020, עינב כהן, מנכ"ל חברת "ישראל בורסה", הוביל קבוצת משקיעים פרטיים בעסקה לרכישת 20% ממניות בריל ממשקיעים מוסדיים.
במאי 2021, רכש איש העסקים ג'קי בן-זקן 13% מבריל תמורת 8 מיליון שקל. מניות שהיו בידי מגדל חברה לביטוח. בהמשך ביצע רכישות נוספות והגיע להחזקה של כ-24% ממניותיה של החברה. בספטמבר 2021 נפטר בעל השליטה בחברה אליעזר בוסקילה, והיא עברה לילדיו, יחד עם המנכ"ל יהודה אלבז השותף לגרעין השליטה של החברה.
תחומי פעילות

בריל היא בעלת רשת הנעליים גלי המחזיקה 74 סניפים, רשת בגדי הילדים סולוג המפעילה 25 סניפים, וכן מנהלת את מחלקות ההנעלה במשביר לצרכן ב-22 סניפים. כמו כן משווקת לנקודות המכירה את המותגים האש פאפיס, קטרפילר ובריל.
שיווק נעליים מיבוא ורכש
שיווק נעליים מייצור עצמי
שיווק ביגוד ואביזרי אופנה מיבוא ורכש
שיווק נעליים מיבוא ב"סופר ברנדס"
שיווק ביגוד מיבוא ב"אס.בי.אן הלבשה"
שיווק ביגוד ב"בריל פאשן"
שיווק נעליים ב"כל נעל סנטר"
תחומי פעילות > יצור נעלי צבא

מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 שימשה בריל כספקית נעליים לצה"ל. לצורך כך החברה התמודדה מדי מספר שנים במכרזים של משרד הביטחון. בסוף 2000 זכתה במכרז של משרד הביטחון לייצור נעליים צבאיות חדשות עבור צה"ל בהיקף של 30 מיליון דולר. אולם משרד הביטחון, הודיע לחברה באוקטובר 2002 על ביטול הזמנת הנעליים, בטענה שסדרת הניסוי של ההזמנה נכשלה ולא עומדת בתקן הדרוש. החברה החליטה למרות זאת להמשיך בפיתוח נעל צבאית מודרנית, בהשקעה של כ-15 מיליון שקל, שתעמוד בדרישות של משרד הביטחון, שכללו: עמידות לתנאים קשים של לחום ולקור, גם באחסון, עמידות לשמנים ולדלקים, לשמור על רגלי החיילים מפני שברי הליכה במידת האפשר, ובנוסף לכל אלה גם להיות נוחה. באוגוסט 2003 קיבלה בריל הזמנה ממשרד הביטחון ליצור הנעל החדשה לסדרת ניסוי. הנעל הצבאית החדשה הוגדרה כאחת הטובות בעולם והחל מאפריל 2004 בריל סיפקה את רוב נעלי החיילים המשרתים בחי"ר, תמורת כ-30 מיליון שקל בשנה. אחר כך זכתה במכרז של משרד הביטחון לאספקת נעליים גם לחיילות צה"ל.
בשנת 2010 היו מכירות החברה למשרד הביטחון כ-11.4% מסך הכנסות החברה. בשנה קיבלה בריל את ההזמנה המשמעותית האחרונה ממשרד הביטחון. בשנת 2011 החליט משרד הביטחון בהמלצת תאגיד הייעוץ "מקינזי ושות'", להעביר את רכישות הנעליים ליצרנים בארצות הברית החל מ-2013 ולרכוש במסגרת כספי הסיוע האמריקאי, ולא ממפעלי הנעליים בישראל. הסערה הציבורית שהתחוללה ופעילות חברי כנסת, בהם שלי יחימוביץ' ממפלגת העבודה הישראלית, לא גרמה לשינוי ההחלטה והחל מ-2014 נסגר מפעל ייצור הנעליים של החברה.
אילן בן דב

ערך זה עוסק באיש עסקים ישראלי. אם התכוונתם לאילן בן-דב דיפלומטר ושגריר ישראלי, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בינואר 1957 (בן 67) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  תל אביב
 מקצוע:  איש עסקים
 
אילן בן דב (נולד ב-16 בינואר 1957) הוא איש עסקים ישראלי שבעבר שלט במספר חברות פירמידה שנסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובהן סאני אלקטרוניקה, סקיילקס קורפוריישן, פרטנר תקשורת יוזר טרנד וטאו תשואות. את השליטה בחלק מחברות אלו איבד או מכר.
חיים אישיים

אילן בן דב נולד וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב למשפחה מעוטת יכולת. למד בתיכון עירוני ט' ומשעות הצהריים עבד לפרנסתו במגוון עבודות: מוכר נחושת, מוכר סברס, גנן, מוכר קרח.
בשנת 1974 הפעיל מכונות משחקים אלקטרוניים בבריכות שחייה.
בצבא שירת כקצין במערך טילי ההוק של חיל האוויר, ובמקביל ניהל חנות למכירת אביזרי רכב. כשהשתחרר העביר שנה בלימודי משפטים וכלכלה באוניברסיטת תל אביב, אותם הפסיק מחוסר עניין והחל לבנות את עצמו כאיש עסקים.
ב-1983 בן דב נישא לאשתו הראשונה, שירלי. לזוג נולדו שלושה ילדים ולאחר 18 שנות נישואים הזוג התגרש. ב-2008 נישא לדוגמנית קרן מיכאלי איתה הביא לעולם 3 ילדים. ב-2015 התגרש בשנית.
בספטמבר 2013 בנק לאומי עיקל לבן־דב את הקרקע לאחוזה בכפר שמריהו. ובינואר 2014 בנק לאומי החל לממש את נכסי אילן בן דב בנוסף הבנק הגיש תביעה על סך 88 מיליון שקל נגד בן דב.
בנובמבר 2015 הורשעו בן דב ואשתו בהעסקת עובדת זרה שלא כדין, ונקנסו ב-13 אלף ש"ח כל אחד.
במרץ 2017 הנאמן להסדר הנושים של סאני עורך הדין גיא גיסין הגיש נגד בן דב תביעה על סך 100 מיליון שקל, שנדחתה ב-2019. שלושה חודשים לאחר מכך הוגשה נגדו תביעה נוספת מצד עורך הדין אופיר נאור על סך 250 מיליון שקל, שנדחתה ב-2021.
פעילות עסקית

ב-1982 החל את דרכו בעולם העסקים כאשר הקים את חברת תוכנה אשר ייבאה שלטים אלקטרונים ממוחשבים. ב-1986 הקים עם אילון גינזבורג את חברת קומפיוטשר, שפיתחה טכנולוגיות שלטי חוצות מאירים ונמכרה לחברת מלל.
ב-1991 פרץ לעולם העסקים כאשר הקים את חברת "סאני אלקטרוניקה", אשר ייבאה משחקי וידאו מתוצרת SEGA וכשנתיים לאחר מכן הנפיק אותה בבורסה. ב-1994 הקים באמצעותה את רשת החנויות דינמיקה סלולר (משווקת מוצרי סלקום). ב-1995 הקים את חברת מיראז' מולטימדיה. בשנת 1998 קיבלה סאני זיכיון בלעדי לייבוא מכשירי טלפון סלולריים מתוצרת סמסונג, שהפך למנוע הצמיחה העיקרי בשווי החזקותיו. ב-2001 רכש את אתר האינטרנט תפוז אנשים ומיזג אליו את פורטל אחלה. במרץ 2005 רכש ‏19% ממניות הכשרת הישוב (בעלת מעריב). ב-2005 רכש את חברת ההשקעות ירדן ומכר לה את תיק ההשקעות של סאני בעסקת בעלי עניין. לאחר הרכישה, שינה את שם החברה לטאו תשואות. ב-2006 הקים חברה לתועלת הציבור בשם "דרך הלוטוס". ב-2007 מימן את הוצאתו לאור של ספר המיסטיקה "אנחנו לא לבד".
ביולי 2008 רכש את השליטה בחברת סקיילקס מידי מפעלים פטרוכימיים בישראל. בשנת 2009 רכש מחברת "האצ'יסון ומפואה" את השליטה (51.31%) בחברת "פרטנר תקשורת" באמצעות חברת "סקיילקס" שהייתה בבעלותו, תמורת 5.3 מיליארד שקל, שמרביתם גויסו על ידי "סקיילקס" באמצעות הנפקת אג"חים לציבור, הלוואת מוכר של "האצ'יסון ומפואה", הלוואה מבנק לאומי, ומכירת חלק מהמניות הנרכשות (חלק קטן בלבד על ידי הון עצמי).
באמצע 2012, לאחר משיכת דיבידנדים גבוהים ביותר בשנים קודמות, ולאור ירידה ברווחים ובשווי השוק של פרטנר תקשורת, בן דב חתם על הסכם עם חברת "האצ'יסון ומפואה". במסגרת העסקה, בהתקיים תנאים מתלים כגון הסכמת בעלי האג"ח לרכישה חוזרת (מתחת לפארי) של 50% מהאג"חים, הייתה אמורה לעבור השליטה ב"סקיילקס" וב"פרטנר" ל"האצ'יסון ומפואה", אך זו הודיעה על ביטול העסקה באוגוסט 2012.
בינואר 2013 מכר בן דב את רוב החזקותיו בפרטנר תקשורת לחברת ההחזקות של חיים סבן, "סבן קפיטל". סבן רכש כ-33 אחוז ממניות החברה. בספטמבר 2013 מכר את אתר תפוז אנשים לקבוצת קו מנחה. ב-23 ביוני 2014 דירקטוריון סקיילקס הדיח את אילן בן דב מתפקיד היושב ראש ובתגובה חשף את פרשת הסוללות המתפוצצות. בספטמבר 2014 מכר את כל החזקותיו בחברת סקיילקס.
באוקטובר 2015 העביר 51 מיליון שקל לקופת הכינוס של טאו תשואות, וזאת בהתאם להחלטת בית המשפט העליון שהורה לו לעשות כן.
החזקות

בן דב אחזקות בע"מ
דרך הלוטוס - פועלת למען אנשים נזקקים
רפואת הלוטוס - מממנת טיפולי שיניים חינם לילדים
בן דב א. תשואות נדל"ן - מחזיקה כ-25% מקניון מול הים באילת
יהודה הלוי 16 בע"מ - בעלת בניין המצוי ברחוב יהודה הלוי 16 בתל אביב
הרמוניה (בן דב) בע"מ
א. בן -דב השקעות בע"מ
הערות שוליים

↑  אורית מרלין רוזנצוויג, קרן מיכאלי: "כשאת חיה עם מישהו עשיר, את מתארחת, זה לא שלך", באתר Xnet‏, 17 באפריל 2016
↑  זוהר שחר לוי, לא מחכה להסדר: לאומי עיקל לבן־דב את הקרקע לאחוזה, באתר כלכליסט, 11 בספטמבר 2013
↑   שלי אפלברג, בנק לאומי החל לממש את נכסי אילן בן דב: מכר ני"ע בשווי 6 מיליון ש', באתר TheMarker‏, 12 בינואר 2014
↑  זוהר שחר לוי, ביה"ד לעבודה דחה את בקשת אילן בן דב לבטל את הרשעתו בהעסקת עובדת זרה, באתר כלכליסט, 25 בספטמבר 2016
↑   אפרת נוימן, שנתיים אחרי שהגיש תביעת ענק נגד בן דב ונושאי משרה בסאני - גיסין חזר בו, באתר TheMarker‏, 2 ביולי 2019
↑   אפרת נוימן, נדחתה תביעה של 250 מיליון שקל נגד אילן בן דב ומנהלים לשעבר בסקיילקס, באתר TheMarker‏, 22 במרץ 2021
↑  נתן ליפסון, אילן בן דב רכש את החזקות גבור ספורט בהכשרת הישוב, באתר הארץ, 4 במרץ 2005
↑  אילן גטניו, האצ'יסון הודיעה על ביטול עיסקת פרטנר, באתר ישראל היום, 21 באוגוסט 2012
↑   מיכאל רוכוורגר, השליטה בחברת פרטנר עברה לידי חיים סבן: יחזיק ב-33% מהמניות, באתר TheMarker‏, 29 בינואר 2013
↑  ענת רואה, אילן בן דב החזיר לחברת טאו 51 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 28 באוקטובר 2015
איתי תורג'מן

| --- | --- |

איתי תורגמן, 2023
 לידה:  26 באוקטובר 1983 (בן 41) קריית מלאכי, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1999
 עיסוק:  שחקן, מנחה טלוויזיה
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2002  טקס פרסי הטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2020
 פרופיל ב-IMDb
איתי (תורג'י) תורג'מן (נולד ב-26 באוקטובר 1983) הוא שחקן ומנחה טלוויזיה ישראלי. זוכה פרס אופיר לשנת 2002, והשחקן הצעיר ביותר שזכה בפרס זה. זוכה טקס פרסי הטלוויזיה לשנת 2020.
ביוגרפיה

תורג'מן נולד וגדל בקריית מלאכי. לאחר מכן עבר ליישוב גן יבנה, שם סיים את לימודיו במגמת התיאטרון בתיכון אורט רבין (אנ').
קריירה

הוא הופיע לראשונה על המרקע בשנת 2000, בסדרת הטלוויזיה של איתן פוקס "פלורנטין", בה התארח מספר פעמים בדמותו הקומית של שוקו, ילד בן 13 המנסה ליצור מערכת יחסים עם דמותה של איילת זורר, המסרבת ל"הצעותיו". את התפקיד ב"פלורנטין" קיבל במקרה כאשר ליווה חבר מבית הספר לאודישן. בהמשך שיחק בסדרות שונות, בהן לא התבלט במיוחד, כמו "צימרים" ששודרה בערוץ הראשון ו"כן או לא".
תורג'מן התפרסם לראשונה בשנת 2002 כאשר גילם את דמותו של שלומי חזי, כדורגלן צעיר בעל שאיפות גדולות ואמצעים מעטים, לצד זאב רווח ודאנה איבגי, בסרט "בית"ר פרובנס". הסרט זכה בשלושה פרסי אופיר לאותה שנה, מתוכם פרס אופיר בקטגוריית שחקן המשנה עבור תורג'מן, ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שזכה אי-פעם בפרס אופיר.
בשנת 2003 החל להופיע בתיאטרון הקאמרי בהצגה "אשה, בעל, בית", לצד רבקה מיכאלי וקרן מור, ובהצגה "מילאנו", לצד דב נבון.
ב-2004 שיחק תורג'מן תפקיד משנה בסרטו של יוסף סידר, "מדורת השבט". באותה שנה השתתף בסדרת הטלוויזיה של אורי ענבר, "בזמן אמת", המשודרת בשידור חי, לצד מירב גרובר.
בשנת 2005 השתתף בסרט "אבודים לרגע".
בשנת 2006 הצטרף לצוות המנחים של תוכנית הנוער "אקזיט" והופיע בתפקיד משנה בסרט "אביבה אהובתי" בכיכובן של אסי לוי ורותם אבוהב.
בשנת 2007 הופיע בסרטו של יוסף סידר "בופור". באותה שנה שיחק בעונה השנייה של הטלנובלה "האלופה". הוא שיחק גם בסדרה "הכל דבש" בערוץ 2 ובסדרה "מסכים" ששודרה בלוויין.
בשנת 2009 השתתף כשחקן אורח בסדרת הטלוויזיה "שירות חדרים". באותה שנה שיחק בעונה השנייה של הסדרה "דאוס", ששודרה בערוץ הילדים.
באותה שנה אף שיחק את "עידו לוי" בסדרת הנוער היומית "ראש גדול".
בשנת 2010 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "הכל דבש" ובסדרה "חסמבה דור 3".
ב-2011 שיחק בסדרה "סימני שאלה", ובסדרה "ילדי ראש הממשלה". כמו כן שיחק בסרטו של מרקו כרמל, "אחותי היפה", בתפקיד קובי.
ב-2012 שיחק בסדרת הטלוויזיה "נויורק" ובסרט הקולנוע "הדילרים". באותה שנה השתתף בתוכנית הריאליטי "הישרדות ישראל V.I.P", בה היה אחד מהמתמודדים הבולטים במשחק.
בשנת 2014 החל להנחות את תוכנית הריאליטי בה מתחרים זוגות מפורסמים "זוג מנצח VIP" בערוץ עשר.
בשנת 2017 שב להנחות את העונה השנייה של התוכנית.
בשנת 2019 שיחק בסדרה "מורובוט" בערוץ "KidZ" בתפקיד יזהר, מנהל בית הספר.
בשנת 2020 שיחק בסדרה "חזרות" את עפר מרציאנו.
בשנת 2021 שב להנחות את העונה השלישית של תוכנית המציאות "זוג מנצח VIP".
בשנת 2023 החל לשחק בסדרה "שקשוקה" בערוץ "כאן חינוכית" את זוהר בן שושן ובסדרה "גוף שלישי" את יניב.
ביקורת ציבורית

שחרורו המוקדם של תורג'מן מצה"ל עורר ביקורת על בחירתו לתפקיד חייל קרבי בסרט "בופור", לצד ביקורת גם כלפי שחקנים אחרים בעלי אותו סיפור רקע. בזמן השתתפותו בתוכנית המציאות "הישרדות", נטען כנגדו וכנגד משתתפים אחרים, כי לא ברור כיצד התמודדו עם התנאים הקשים בתוכנית, אך לא יכלו לעמוד בתנאים של שירות בצה"ל.
חיים אישיים

לאחר "הישרדות VIP" ניהל מערכת יחסים מתוקשרת עם הרקדנית אנה ארונוב והשניים נפרדו לאחר שנתיים. במהלך שנת 2015 היה בזוגיות עם ליאן פישביין אך השניים נפרדו בינואר 2016. בסוף שנת 2020 החל לנהל מערכת יחסים עם לור כהן, השניים נפרדו באפריל 2022.
בשנת 2021 חשף כי הוא בתהליך של חזרה בתשובה. בהמשך פורסם כי שומר שבת, לומד תורה ומקפיד על טהרת המשפחה. וסיפר "היום התורה מלמדת אותי הכול, כל מה שאני צריך להבין על המורכבות של האדם, של האדם לאשתו, לעולם, אני לומד אך ורק מהתורה - החוקים שבתורה מייצרים חופש, דווקא כי יש גבולות ומסגרת שכביכול מגבילה, דווקא שם יש חופש ואור גדול". באוקטובר 2024 נישא כדת משה וישראל לבת זוגו טליה מזוז. מתגורר בהרצליה פיתוח.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | כותר | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | בית"ר פרובנס | שלומי חזי | זוכה פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר |
| 2004 | מדורת השבט | גוזלן |  |
| 2006 | אביבה אהובתי | אלון |  |
| 2007 | בופור | תומר זיתלאווי |  |
| 2009 | הבית בפינת הרחוב | יעקב |  |
| 2011 | אחותי היפה | קובי |  |
| 2012 | הדילרים | אבישי |  |
| 2012 | חיותה וברל | מוכר בחנות בגדים |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | כותר | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2000 | פלורנטין | שוקו |  |
| 2003 | תיק סגור | דורון בסטיקר |  |
| 2004 | בזמן אמת | שרעבי | סרט טלוויזיה |
| 2006 | אקזיט | מנחה |  |
| 2007 | האלופה | אסי תבריזאצ'י |  |
| 2007 | ראש גדול | עידו לוי |  |
| 2007 | מסכים | בני (בנימין) חגג' |  |
| 2007–2010 | הכל דבש | ערן פוליאקוב |  |
| 2010 | דאוס | תום מויאל |  |
| 2011 | סימני שאלה | חמי הרוש |  |
| 2012 | ילדי ראש הממשלה | קובי דהן |  |
| 2012–2014 | נויורק | לירון קפאח |  |
| 2010–2013 | חסמב"ה דור 3 | חופני |  |
| 2014 | זוג מנצח VIP | מנחה |  |
| 2019 | מורובוט | יזהר סימן טוב |  |
| 2020 | חזרות | עופר מרציאנו | זוכה פרס הטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר |
| 2023 | שקשוקה | זוהר בן-שושן |  |
| 2023 | גוף שלישי | יניב |  |
מועמדות ופרסים

| שנה | יצירה | ארגון | קטגוריה | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2002 | בית"ר פרובנס | פרס אופיר | שחקן המשנה הטוב ביותר | זכייה |  |
| 2020 | חזרות | טקס פרסי הטלוויזיה | שחקן המשנה הטוב ביותר | זכייה |  |