stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפסד

בחשבונאות, הפסד הוא מצב בו הפעילות העסקית של יחיד או תאגיד מביאה לכך שההוצאות גדולות מההכנסות, כך שהתוספת לערך של העסק היא שלילית (בניגוד לרווח, שבו התוספת לערך חיובית). הפסד ניתן לזיהוי בפרויקט מסוים, כחלק מבחינת הכדאיות של פרויקט זה. בדו"חות הכספיים של התאגיד מוצג ההפסד בדו"ח רווח והפסד. בדומה לרווח, כך גם ההפסד עשוי להופיע בשלבים שונים: הפסד גולמי, הפסד תפעולי וכדומה.
מס הכנסה על ההפסד

מס הכנסה מוטל על הרווח המושג בפעילות העסקית. המס השנתי לעולם אינו שלילי, ולכן בשנה שבה נגרם הפסד, היחיד או התאגיד אינו משלם מס הכנסה, אך לא מקבל החזרי מס בגין ההפסד. עם זאת, ניתן להעביר את ההפסד לשנות המס הבאות, לשם קיזוזו מרווחים באותן שנים.
בישראל עוסקים בכך סעיפים 28 ו-29 לפקודת מס הכנסה.
הזכות לקזז הפסדים מרווחי השנים הבאות יוצרת שווי כלכלי להפסד לצורכי מס של חברה. את ההפסד יכולה לנצל החברה עצמה, בהמשך פעילותה העסקית, וכן יכולה לנצל אותו חברה שתרכוש את החברה המפסידה (במגבלות הקבועות בדיני המיסים). עובדה זו עומדת בבסיס המוטיבציה לרכישת חברה עם הפסדים. מדובר בתכנון מס לגיטימי.
פסיקת ביהמ"ש העליון קבעה כללים וסייגים לאפשרות לקזז רווחים מהפסדי עבר שנצברו בחברה שנרכשה, אולם פסיקה זו קובעת כי לא כל רכישה של חברה בהפסדים מהווה עסקה מלאכותית (הפסולה לפי סעיף 86 לפקודת מס הכנסה). כאשר מדובר בחברה הממשיכה את פעילותה המקורית או כאשר המוטיבציה העיקרית היא הניסיון לשקם את החברה המפסידה, סביר שיתאפשר לנישום לקזז את הרווחים שייווצרו לאחר הרכישה מהפסדי המס הצבורים של החברה.
לאור כל האמור מחושב בדרך כלל השווי של חברה בהפסדים כשווי מגן המס שלה, בתוספת ההון העצמי הנקי שלה (נכסים בניכוי התחייבויות). שווי מגן המס של הפסדים צבורים שווה לרוב לסך ההפסדים המוכרים לצורך מס כפול שיעור המס האפקטיבי של הנישום-הרוכש, שכן זהו סך המס הצפוי להיחסך אצל הנישום-הרוכש בגין הרכישה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293396505171  LCCN: sh85018307
הצליבה (פייטרו לורנצטי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פייטרו לורנצטי
 תאריך יצירה:  1340 בקירוב
 טכניקה וחומרים:  טמפרה ועלי זהב על עץ
 ממדים בס"מ
 רוחב:  25.7 ס״מ 
 גובה:  35.9 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  2002.436 (מוזיאון המטרופוליטן לאמנות) 
 מיקום:  מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק, ארצות הברית
 
"הצליבה" (1340 בקירוב) הוא ציור מאת פייטרו לורנצטי המתאר את צליבת ישו. מאז שנת 2002 נמצא הציור באוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
תיאור

"הצליבה" שייך לעבודתו המאוחרת של לורנצטי, הנחשב לאחר ממבשרי הציור של תקופת הרנסאנס, כנראה בשל השתייכות הציור לקבוצה של עבודות בנושא הפסיון של ישו. על פי חוקרים, ציור שנושאו "ישו בפני פונטיוס פילטוס", הנמצא באוסף מוזיאון הוותיקן, עשוי להיות אחד מהם.
בדומה לפרסקו של צליבת ישו מן הכנסייה התחתונה של הבזיליקה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי (1320), גם כאן העבודה מחולקת למעיין שני מישורים. במישור העליון מופיע ישו על הצלב, ולצידו שני הגנבים. לרגליהם מתוארים חיילים רומאים. למרות שלורנצטי איננו מתאר את דמויות הנצלבים באופן אנטומי, הוא עושה שימוש בדם המתפרץ מן הגוף כביטוי לדרמה האנושית של הצליבה. מתחת לשלושת הצלבים מתוארת התרחשות רבת משתתפים. את מרכזה תופשת דמותה של מרים, אם ישו, המתוארת כמתעלפת ונתמכת על ידי מספר נשים. בצידו הימני של התיאור מופיעים שני פרשים. אחד מהם, המתואר עם הילה משושה, מזוהה כלונגינוס הקדוש, החייל הרומי שדקר את ישו, ובידו הרומח של לונגינוס.
הדרמה, המאפיינת את יצירתו של לורנצטי מובססת לא רק על הברית החדשה, כי אם גם על מקורות בני זמנו של הצייר, כגון כתיבתו של בונוונטורה הקדוש, בן המאה ה-13.
הערות שוליים

1 2  ראו: The Crucifixion, באתר מוזיאון המטרופולין לאמנות (באנגלית).
הרנאנס

אנדרסון הרנאנס דה קרוואליו ויאנה לימה (בפורטוגזית: Anderson Hernanes de Carvalho Viana Lima), המכונה הרנאנס, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים

הרנאנס התחיל את קריירת הנוער שלו בקבוצת אוניבול פרנמבוקו, קבוצת כדורגל קטנה מהעיר בה נולד אליאנסה, בקבוצה הוא שיחק משנת 1999 עד שנת 2000, עד שעזב את אוניבול לקבוצת סאו פאולו הברזילאית, בה הוא שיחק שלוש שנים עד שעלה לקבוצת הבוגרים של סאו פאולו.
בסאו פאולו הרנאנס בילה ארבע שנים, בשנת 2006 הושאל לעונה לקבוצת סנטו אנדרה. כעבור עונה, הרנאנס שב לקבוצת סאו פאולו מההשאלה, בשנת 2010, נגמר להרנאנס החוזה עם קבוצתו סאו פאולו, ב-6 באוקטובר 2010, נמכר הרנאנס לקבוצת לאציו מהסרייה א'.
לאחר חמש שנים בברזיל, הרנאנס נמכר לקבוצת לאציו האיטלקית, סאו פאולו קיבלה בתמורתו של הרנאנס 11.1 מיליון אירו.
ב-31 בינואר 2014 חתם באינטר מילאנו לארבע וחצי שנים. ב-31 באוגוסט 2015 חתם ביובנטוס עבור 11 מיליון אירו.
ב-9 בפברואר 2017 חתם בחביי צ'יינה פורצ'ן הסינית עבור 10 מיליון אירו. ב-19 ביולי 2017 הושאל לקבוצת נעוריו סאו פאולו. בדצמבר 2018 חתם באופן קבוע בסאו פאולו.
ב-3 באוגוסט 2021 חתם ברסיפה. ב-2 במאי 2022 הודיע על פרישה ממשחק.
קריירת מועדונים > נבחרת לאומית

הרנאנס שיחק ביחד עם נבחרת ברזיל עד גיל 23, באולימפיאדת בייג'ינג, ושיחק בחמישה מתוך ששת המשחקים של ברזיל באותו טורניר, במשחקו הראשון באולימפיאדה, מול נבחרת בלגיה, הבקיע את שערו היחיד באולימפיאדה, והשער האחרון לפני שעלה לנבחרת הבוגרת, בנבחרת ברזיל, השתתף רק במשחקי ידידות, והבקיע שער אחד בניצחון 0–2 של ברזיל על נבחרת גבון.
תארים

אליפות ברזיל (2) :‏ 2007, 2008
קופה איטליה (1): 2012/2013
אליפות איטליה (1): 2015/2016
הגביע האיטלקי (1): 2015/2016
גביע הקונפדרציות (1): 2013
סילבר בול (2) - 2007 2008
הכדורגלן הברזילאי של השנה (1) - 2008
השחקן הטוב ביותר באולימפיאדת בייג'ינג.
הפסד הובר

בסטטיסטיקה, הפסד הובר (Huber loss) היא פונקציית הפסד המהווה שילוב של שגיאה מוחלטת ממוצעת (MAE) ושגיאה ריבועית ממוצעת (MSE), ולמעשה היא הכללה שלהן. היא רגישה לחריגים פחות מאשר MSE אך יותר מאשר MAE. היא הוגדרה על ידי הסטטיסטיקאי השווייצרי פיטר ג'וסט הובר כך:
הפונקציה תלויה בפרמטר דלתא, ככל שהוא גדול יותר כך הפונקציה תהיה ריבועית ביותר נקודות (ליתר דיוק עבור כל הנקודות בסביבת דלתא של 0), ובנקודות שמחוץ לטווח הפונקציה תהיה בצורה ליניארית.
הדרך בה משתמשים בפונקציה זאת בתור מטריקת הערכה היא כאשר  a מסמל את ההפרש בין הערך האמיתי לערך המנובא מן המודל, כלומר  a=y-f(x) ואז מקבלים את הנוסחא:
כשכנהוג ש  y מסמל את הערך האמיתי, ו  f(x) את הערך הלא אמיתי (הערך שהמודל ניבא או שמדדנו בניסוי/מעבדה).
שימושים והשוואות

משתמשים במטריקה זאת בשביל להעריך נכונות ניבויים של מודלי למידת מכונה (בתחום זה הן נקראות מטריקות הערכה).
הערות שוליים

↑  Huber, Peter J, Robust Estimation of a Location Parameter, Annals of Statistics, 1964, עמ' 73–101
המסגד הכחול (תבריז)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסגד, קניין תרבותי 
 מיקום:  תבריז 
 מדינה:  איראן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1465
 תאריך פתיחה רשמי:  1465 
 קואורדינטות:  38°04′25″N 46°18′04″E﻿ / ﻿38.073586°N 46.301078°E﻿ / 38.073586; 46.301078
 he
 
מסדרונות קמרון של המסגד הכחול, תבריז
מבט פנים אל המסדרון הראשי
המסגד הכחול (בפרסית: مسجد کبود או مسجد جهانشاه - מסגד ג'האן שאה) הוא מסגד היסטורי בתבריז, שבאיראן. המסגד נבנה בשנת 1465 בהוראת ג'האן שאה, שליט קארה קויונלו.
ברעידת אדמה חזקה בשנת 1780 ניזוק המסגד קשות, ורק אולם הכניסה נותר ללא פגע. השחזור החל בשנת 1973 על ידי מוחמד-רזא מעמראן בנאם בפיקוח משרד התרבות האיראני. למרות זאת, השחזור טרם הושלם.
היסטוריה

המסגד הכחול של תבריז נבנה בהוראת ג'האן שאה, שליט קארה קויונלו. אשתו של ג'האן שאה, ח'אתון ג'אן בגום (נפטרה ב-1469), הרימה תרומת הקדש (וקף) לבניית המסגד. שנים ספורות לאחר מכן, ג'האן שאה והקארה קויונלו הופלו מהשלטון על ידי אוזון חסן מהאק קויונלו. בתו של ג'האן שאה, סאלחה ח'אתון, הורשתה לפקח על שאר עבודות הבנייה מטעם השליטים החדשים. בתקופת שלטונו של יעקוב בן אוזון חסן הסתיימה בניית הכיפה של המאוזוליאום של המסגד ושאר חלקיו המרכזיים. בחינת פרטי פנים של המאוזוליאום, כדוגמת חלקי אלבסטר מלוחות הקיר ומן המחראב, גילתה כי המאוזוליאום מעולם לא הושלם לחלוטין.
אף כי המאוזוליאום מעולם לא הושלם, כאשר השושלת הספווית השתלטה על תבריז והפכה אותה לבירתה במחצית הראשונה של המאה ה-16, המסגד הכחול עצמו שימש את השליטים החדשים כמסגד. בשנת 1514, לאחר שהובסו הספווים בקרב המכריע על צ'לדיראן, כבשו העות'מאנים את תבריז ובזזו אותה, כולל את המסגד הכחול. רעידות אדמה רבות פגעו בבניין בין המאות ה-16 וה-18. המסגד נפגע קשה במיוחד מרעידת אדמה בשנת 1780. עם זאת, במאה ה-17 כבר היה המסגד הרוס ונטוש. במאה ה-19 בזזו תושבי העיר תבריז את חורבות הבניין. רק במאה העשרים, בתקופת שושלת פהלווי, נבנה המסגד מחדש. השיקום בוצע בעזרת תוכניות ופיקוח של מוחמד-רזא מעמראן בנאם, אדריכל מסורתי מתבריז, תחת חסותו של הארגון למורשת תרבותית באיראן.
קליגרפיה

העיטורים הקליגרפיים המגוונים נעשו בידי הקליגרף המפורסם נעמת-אללה בן מוחמד אל-בוואב. הם כוללים כתב כופי וכתב משולש, ערבסקות ויצירות בצבע. הקירות הפנימיים והחיצוניים מכוסים באריחי פסיפס.
גלריית תמונות

הכניסה למסגד הכחול, ביום מושלג
כניסה
בפנים
אחת הדלתות הפנימיות
כניסה (לילה)
המסגד הכחול בשנת 1969
בפנים (לילה)
בפנים (לילה)
בפנים (לילה)
קברו של ג'האן שאה בחלקו הדרומי של המסגד
ציור של המסגד הכחול מאת התייר הצרפתי ז'ול לורן, 1872
שרידי הריצוף המקוריים שנשברו ברעידת אדמה במאה ה-17
אריחים על אחד הקירות במסגד הכחול
נוף פנורמי של הכניסה למסגד הכחול מהרחוב
הערות שוליים

↑  Andrew J. Newman, Safavid Iran: Rebirth of a Persian Empire, I.B. Tauris, 2006, p. 158
↑  Charles Melville, "Historical Monuments and Earthquakes in Tabriz", Iran 19(1981): 159–177, p. 170
↑  Manuel Berberian, Earthquakes and Coseismic Surface Faulting on the Iranian Plateau, 17. Elsevier, 2014, p. 224
↑  Newman, Safavid Iran, p. 158
↑  Sandra Aube, "TABRIZ x. MONUMENTS x(1). The Blue Mosque", Encyclopaedia Iranica
1 2 3 4  Aube, "The Blue Mosque"
↑  Melville, "Historical Monuments and Earthquakes in Tabriz," p. 170
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr92001764  VIAF: 150536042   WorldCat (עם VIAF): 150536042
הקורפוס הראשון (בונדסוור)

| --- | --- |
סמל הקורפוס
סמל הקורפוס
 פרטים
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 שיוך:   בונדסוור
 בסיס האם:  מינסטר
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2 ביולי 1956 – 31 באוגוסט 1995 (39 שנים)
 פיקוד
 דרגת המפקד:   גנרל-לויטננט
 מפקד נוכחי:  Hannsjörn Boës 
 
הקורפוס הראשון (בגרמנית: I. Korps) היה קורפוס של הבונדסוור אשר התקיים בין השנים 1956–1995.
היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-2 ביולי 1956 וכלל בתחילה את דיוויזיית הגרנדיר ה-1 ואת דיוויזיית הפאנצר ה-3. בהמשך סופחה אל הקורפוס דיוויזיית הגרנדיר ה-6 ובשנת 1959 דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-11. יחידות הקורפוס הוגדלו בהדרגה ככל שגבר החשש לפרוץ מלחמה עם ברית ורשה, ובשיאו הוא כלל 114,000 חיילים - כרבע מכלל הבונדסוור. בעקבות סיום המלחמה הקרה ואיחוד גרמניה מחדש, עבר הבונדסוור צמצום משמעותי אשר במסגרתו פורק הקורפוס הראשון. על בסיסו הוקם הקורפוס הראשון הגרמני-הולנדי.
הקורפוס הראשון (הולנד)

| --- | --- |
משוריינים הולנדים מהקורפוס הראשון במהלך תרגיל במערב גרמניה, 1973
משוריינים הולנדים מהקורפוס הראשון במהלך תרגיל במערב גרמניה, 1973
 פרטים
 מדינה:  הולנד הולנד
 שיוך:   צבא הולנד
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  15 בנובמבר 1952 – 18 ביולי 1995 (42 שנים)
הקורפוס הראשון (בהולנדית: 1e Legerkorps) היה קורפוס של צבא הולנד אשר פעל בין השנים 1952–1995.
היסטוריה

עם הקמתה של ברית נאט"ו ב-1949, החליטה ממשלת הולנד על הקמת כוח צבאי גדול שיאפשר להולנד לתרום את חלקה לברית. ב-1952 הוקם הקורפוס והוצב בתחילה בהולנד עצמה. ב-1955 הצטרפה גרמניה המערבית לנאט"ו, ונעשה ברור שהמלחמה הבאה תתרחש בשטח מדינה זו. אי לכך, נדרשו כל המדינות חברות הברית לתרום את חלקן לכוח הגנה משותף שהוצב בארץ. הולנד שלחה את הקורפוס הראשון, שהוצב כחלק מקבוצת הארמיות הצפונית במישור הצפון גרמני. עם סיום המלחמה הקרה, בטל הצורך בהגנה על גרמניה, והולנד פינתה את חייליה חזרה למולדת. הקורפוס הראשון פורק ב-1995.
הקורפוס הראשון (בלגיה)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  בלגיה בלגיה
 שיוך:   הכוחות המזוינים של בלגיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1940–1995 (כ־55 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה המלחמה הקרה
הקורפוס הראשון (בצרפתית: 1er Corps d'Armée belge) היה קורפוס של צבא בלגיה אשר לחם במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן פעל במהלך המלחמה הקרה ופורק ב-1995.
היסטוריה

הקורפוס הוקם במהלך הקרב על בלגיה במלחמת העולם השנייה. יחידותיו שמרו על קו הגנה ליד לייז', אולם הקו נשבר לנוכח מתקפה של הקורפוס הממונע ה-16 של הוורמאכט.
לאחר המלחמה הוקם הקורפוס מחדש והיה חלק מהכוחות הבלגיים בגרמניה. במהלך המלחמה הקרה הוא הוצב בריינלנד כחלק מקבוצת הארמיות הצפונית של נאט"ו. הקורפוס כלל שתי דיוויזיות (ה-1 וה-16) אשר כללו שלוש בריגדות כל אחת. בשעות מלחמה, הקורפוס היה אמור להיות מתוגבר בכוחות אמריקניים וקנדיים. ב-1966 עבר הצבא הבלגי צמצום, וכל אחת מהדיוויזיות כללה רק שתי בריגדות. ב-1985 קיבלה כל אחת מהדיוויזיות בריגדת מילואים. בעקבות סיום המלחמה הקרה, ב-1995 פורק הקורפוס. שנה לאחר מכן הוחזרו החיילים הבלגים מגרמניה.
הציפורים (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  סיפור "הציפורים" מאת דפנה דה מוריאה
 בימוי:  אלפרד היצ'קוק
 הופק בידי:  אלפרד היצ'קוק
 תסריט:  אוון האנטר
 עריכה:  ג'ורג' תומסיני 
 שחקנים ראשיים:  טיפי הדרן   רוד טיילור ג'סיקה טנדי סוזן פלאשט 
 מוזיקה:  ברנרד הרמן 
 צילום:  רוברט בורקס
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 במרץ 1963
 משך הקרנה:  119 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט אימה, סרט מדע בדיוני, סרט דרמה 
 תקציב:  3,500,000 דולר
 הכנסות:  11,403,529 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   birds
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה – שחקנית (אלקה זומר) 
 סרט הבא:  The Birds II: Land's End 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הציפורים (באנגלית: The Birds) הוא מותחן אימה משנת 1963, שבוים בידי אלפרד היצ'קוק ומבוסס באופן רופף על הסיפור "הציפורים" מאת דפנה דה מוריאה. הסרט מספר על כפר לחוף האוקיינוס בקליפורניה, בודגה ביי, שמותקף לפתע מסיבות בלתי מוסברות על ידי אלפי ציפורים אלימות במשך כמה ימים.
התסריט נכתב על ידי אוון האנטר. היצ'קוק ביקש ממנו לפתח דמויות חדשות ועלילה מורכבת יותר, אך לשמור על הכותרת של דה מוריאה ועל הרעיון של התקפות בלתי מוסברות של ציפורים.
עלילה

מלאני דניאלס, אישה צעירה מהחברה הגבוהה, פוגשת במיץ' ברנר, עורך דין, בחנות חיות מחמד בסן פרנסיסקו. ברנר מעוניין לרכוש זוג ציפורי אהבה ליום הולדתה ה-11 של אחותו, ומעמיד פנים שהוא טועה לראות בדניאלס מוכרת בחנות, מה שמכעיס אותה ומוביל אותה לבירור הסיבה להתנהגותו. הוא מזכיר את המפגש הקודם שהיה לו עמה. הוא מסקרן אותה, והיא מוצאת את כתובת ביתו בבודגה ביי שבקליפורניה. היא רוכשת זוג ציפורי אהבה, ונוסעת לבודגה ביי. שם היא שוכרת סירת מנוע, עוגנת ליד הבית, מתגנבת פנימה, ומשאירה בסלון את הכלוב עם הציפורים ומכתב עבור אחותו. בעודה עוזבת, מיץ' רואה אותה בסירה ונוסע לפגוש אותה. במהלך ההפלגה שחף מסתער עליה וגורם לחתך בראשה.
במהלך הימים הקרובים ממשיכות התקפות הציפורים, ומתפתחות מערכות יחסים בין מלאני לבין מיץ', אמו לידיה, אחותו הצעירה קאתי, וכן עם אנני הייוורת, המורה של קאתי, שהייתה בעבר חברתו של מיץ'. אירוע מוזר נוסף מתרחש כאשר מלאני נשארת ללון בביתה של אנני, ושחף מסתער על דלת הכניסה ומת. ההתקפה הבאה מתרחשת במסיבת יום ההולדת של קאתי, שם הילדים מותקפים על ידי שחפים. באותו ערב, דרורים ועורבים פולשים לבית ברנר דרך ארובת האח. בהמשך לידיה מגלה חבר הרוג בחדר השינה שלו כשחלונות חדרו מנופצים, עיניו מנוקרות, וציפורים מתות סביבו. לידיה חוזרת הביתה שם מיץ' ומלאני מנחמים אותה. לידיה מודאגת לגבי הבטיחות של קאתי בבית הספר, ומבקשת ממלאני לנסוע לשם. בעוד מלאני מחכה על ספסל מחוץ לבית הספר, עורבים מתאספים לאט על מתקני מגרש משחקים מאחוריה. מלאני מבועתת כשהיא מגלה את הציפורים. היא מזהירה את אנני, והשתיים מנסות לפנות את הילדים בבטחה. כשהם מתרחקים מבית הספר הציפורים מתקיפות את הילדים ופוצעות כמה מהם.
בעקבות המתקפה פורץ ויכוח במסעדה מקומית בנוגע להתנהגות המוזרה של הציפורים. שיכור מאמין שהמתקפות הן סימן של קץ העולם, אבל אם צעירה נוזפת בו ובאחרים על הפחדת ילדיה. גברת באנדי, חובבת אורניתולוגיה, עומדת על כך שלא ייתכן שמיני עופות שונים ישתפו פעולה בלהקה אחת או יתקפו יחד. למרות טענתה, ציפורים תוקפות נהג בתחנת דלק כשהוא ממלא בנזין במכוניתו; הוא מאבד את ההכרה והבנזין ממשיך להישפך החוצה לרחוב. נהג אחר, שאינו מודע לכך שהוא עומד בתוך שלולית גדולה של דלק, לא שומע את אזהרות האנשים במסעדה ומצית סיגר, שומט את הגפרור על הקרקע, וגורם לפיצוץ תחנת הדלק ולשרפה. הציפורים תוקפות אנשים, ומלאני נאלצת לתפוס מחסה בתא טלפון. מיץ' מציל אותה והם חוזרים אל המסעדה, שם מאשימה האם הצעירה את מלאני שהיא הסיבה להתקפות, שהחלו עם בואה של מלאני לבודגה ביי. מלאני ומיץ' מוצאים לאחר מכן את אנני מתה מנקירות הציפורים במרפסת ביתה, ואת קאתי הבוכיה שהייתה עדה למאורע מתוך הבית.
מלאני ומשפחתו של מיץ' מתבצרים בבית ברנר ואוטמים את הפתחים בלוחות עץ. הבית מותקף על ידי הציפורים באכזריות רבה יותר מאשר אי פעם בעבר, והן כמעט מצליחות לפרוץ פנימה. מיץ' נפגע כאשר כמה ציפורים פורצות דרך החלון ומנקרות את ידיו. בערב, כשכולם ישנים, מלאני שומעת רעשים מהקומה העליונה והולכת לבדוק. היא מגלה כי הציפורים הצליחו להיכנס דרך הגג. הן תוקפות אותה באלימות עד שמיץ' בא ומציל אותה. הוא ולידיה מטפלים בה, אך מלאני נמצאת בהתקף קטטוני, והם חייבים לפנות אותה לבית החולים. הציפורים מתקבצות סביב הבית, אך אינן תוקפות כשמיץ', מלאני, לידיה וקאתי בורחים במכוניתם. הרדיו מדווח על תקיפות של ציפורים ביישובים הסמוכים. הסרט מסתיים, כשהמכונית עושה את דרכה לאט אל עבר הזריחה דרך להקות אינסופיות של ציפורים המכסות את הקרקע עד האופק.
אין הסבר חד משמעי לאלימות המוזרה של הציפורים אך נרמז כי הציפורים תוקפות בגלל כליאתן של ציפורי האהבה בתחילת הסרט.
צוות שחקנים

טיפי הדרן - מלאני דניאלס
רוד טיילור - מיץ' ברנר
ג'סיקה טנדי - לידיה ברנר
סוזן פלאשט - אנני הייוורת
ורוניקה קרטרייט - קאתי ברנר
אתל גריפיס - גברת באנדי
צ'ארלס מקגרו - סבסטיאן שולס
רות מקדוויט - גברת מאקגרוגר
מלקולם אטרבורי - סגן אלן מאלון
אליזבת וילסון - הלן קרטר
לוני צ'אפמן - דיקי קרטר
אלפרד היצ'קוק עושה הופעת אורח כאדם הולך עם כלבים מחוץ לחנות החיות בתחילת הסרט. שני הכלבים היו שייכים במציאות להיצ'קוק.
הפקה > פיתוח

ב-18 באוגוסט 1961, התעוררו תושבי העיר קפיטולה שבקליפורניה, ומצאו כי ציפורים ממין יסעור הפיה נחבטו לתוך גגות הבתים שלהם, ורחובות העיר מכוסים בציפורים מתות. בדיווחי החדשות הוצעה הסברה שהרעלת חומצה (הרעלת צדפות הגורמות לשכחה) היא הגורם לאירוע. על פי עיתון מקומי, "סנטה קרוז סנטינל", ביקש אלפרד היצ'קוק עותק של החדשות ב-1961 לשימוש כ"חומר מחקרי למותחן שלו".
הפקה > ליהוק

היצ'קוק תכנן ללהק את קרי גרנט וגרייס קלי לתפקידים הראשיים של הסרט, אך לא הצליח לעשות זאת. הוא לאחר מכן ליהק את רוד טיילור וטיפי הדרן וחתם עם שניהם על חוזים אישיים (אם כי רק הדרן חזרה לשתף פעולה עם היצ'קוק).
הפקה > אפקטים מיוחדים

צילומי האפקטים המיוחדים בסצנות מתקפות הציפורים, נערכו באולפני וולט דיסני בידי האנימטור המומחה אב אייוורקס. הוא השתמש בטכניקת "המסך הצהוב", שבה מצולם האובייקט על רקע מסך מואר בספקטרום צר של אורות אדי נתרן שהוכן וצולם מראש.
מכונית הספורט שכיכבה בסרט הייתה ה-אסטון מרטין DB2/4 גרסת קבריולה.
לקריאה נוספת

קמיל פאגליה, תרגום: מיכל סלע, הציפורים של היצ'קוק, תל אביב: רסלינג, 2003
הערות שוליים

↑  דוד גרינברג, על בד הקולנוע - הציפורים, למרחב, 17 בינואר 1964
↑  Gottlieb, Sidney & Brookhouse, Christopher An Interview with Evan Hunter in Framing Hitchcock: Selected Essays from the Hitchcock Annual Wayne State University Press. p. 201
↑  McCarthy, Michael (5 בפברואר 2009). "Final cut for Hollywood's favourite dog". The Independent. נבדק ב-26 בדצמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wally Trabing, Santa Cruz Sentinel (18, 21 August 1961)
↑  Stephen Vagg, Rod Taylor: An Aussie in Hollywood, Bear Manor Media. p. 84
| אלפרד היצ'קוק |
| --- | --- | --- |
| סרטים שביים | גן התענוגות (1925) • נשר ההר (1927) • הדייר (1927) ‏• הטבעת (1927) • במורד הגבעה (1927) • אשת החקלאי (1928) • קלת דעת (1928) • השמפניה (1928) • תושב האי מאן (1929) • סחיטה (1929)   ג'ונו והפייקוק (1930) • רצח! (1930) • אלסטרי מתקשרת (1930) • משחק העור (1931) • מארי (1931) • עשיר וזר (1931) • מספר 17 (1932) • וולטרס מוינה (1934) • האיש שידע יותר מדי (1934) • ‏ 39 המדרגות (1935) סוכן חשאי (1936) • סבוטז' (1936) • צעירים ותמימים (1937) • הגברת הנעלמת (1938) • ג'מייקה אין (1939)   רבקה (1940) כתב חוץ (1940) • מר וגברת סמית' (1941) • חשד (1941) • חבלן (1942) • צל של ספק (1943) • סירת הצלה (1944) • בכבלי השכחה (1945) • נודעת (1946) • משפט פאראדין (1947) • החבל (1948) • תחת חוג הגדי (1949)   פחד במה (1950) זרים ברכבת (1951) • אני מתוודה (1953) • אליבי (1954) • חלון אחורי (1954) • לתפוס גנב (1955) • מי רצח את הארי? (1955) • האיש שידע יותר מדי (1956) • הנאשם (1956) • ורטיגו (1958) • מזימות בינלאומיות (1959)   פסיכו (1960) הציפורים (1963) • מארני (1964) • המסך הקרוע (1966) • טופז (1969)   פרנזי (1972) מזימות (1976)   |  |
| ראו גם אלפרד היצ'קוק מגיש • היצ'קוק • עלמה רוויל • בייטס מוטל | ראו גם אלפרד היצ'קוק מגיש • היצ'קוק • עלמה רוויל • בייטס מוטל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289699305171  BNE: XX3897574  BnF: cb14662548v (data)  CANTIC: a12015155  GND: 4447249-3  LCCN: n98048584  SUDOC: 069006067  VIAF: 316751792   WorldCat (עם VIAF): 316751792 
מלאני (טיפי הדרן) במהלך מתקפת הציפורים
הצ'יזבטרון

| --- | --- |

להקת הצ'יזבטרון באוגוסט 1949. שורה ראשונה: נעמי פולני, חיים חפר. שורה שנייה: אדי גרינברג (באקורדיון), גדעון זינגר. שורה שלישית: שייקה אופיר, זם דגן (שמואל גרסטנר), שמואל בונים. מאחור (שורה רביעית): יואל זילברג.
 פיקוד:  פלמ"ח
 מקימים:  חיים חפר
 תקופת הפעילות:  ינואר 1948 – 1950
 תוכניות:  5
 התוכנית הראשונה:  תוכנית א'
 התוכנית האחרונה:  שטח הפקר
הצ'יזבטרון בהופעה לפני חיילים במבצע חורב. בקדמה נעמי פולני ושייקה אופיר. מלווה באקורדיון: אליקום שפירא
להקת הצ'יזבטרון מגיעה להופיע בערבה, 1949, מאוספי הספרייה הלאומית
הצ'יזבטרון בעת סיור במחנות המעצר בקפריסין, פברואר 1949. מתוך ארכיון נעמי פולני, הספרייה הלאומית
הצ'יזבטרון (הלחם בסיסים של צ'יזבט ותיאטרון) הייתה להקת הזמר והבידור של הפלמ"ח ושל צה"ל בראשית הקמתו, והתקיימה מינואר 1948 ועד שנת 1950. היא נחשבת כלהקה הצבאית הראשונה שהוקמה בישראל (קדמה לה להקת הבריגדה, אך זו הופיעה בפני החיילים העבריים בנכר).
הלהקה הייתה מורכבת מחבורה של שחקנים וזמרים צעירים בליווי אקורדיוניסט. היא כללה בין היתר את שייקה אופיר (אז ישעיהו גולדשטיין), נעמי פולני, גדעון זינגר, שלמה בר-שביט, יואל זילברג, רבקה מדניק (קרמר), אהלה הלוי, מרגלית בנאי, זהרירה חריפאי, אליקום שפירא ושמואל רוזן. מפקד הלהקה וכותב רוב שיריה היה חיים חפר, ובמאי הלהקה ברוב שנות פעילותה היה שמואל בונים.
היסטוריה > הקמה

הלהקה הוקמה בתחילת מלחמת השחרור ביוזמת איש הפלמ"ח, הפזמונאי חיים חפר (אז חיים פיינר). חפר הקימהּ בהשראת ספר שקרא בשם "כוכב אדום בשמי סין", אשר מספר על להקה צבאית בסין שליוותה את מסע צבאו של מאו דזה-דונג בסין בשנות ה-30, ועל תרומתה למורל החיילים וחיבורם לאידאולוגיה הקומוניסטית. חפר הושפע מהספר וגמר בדעתו ליישם את הרעיון בפלמ"ח. חפר פנה אל מפקד הפלמ"ח יגאל אלון, שאישר את הקמת הלהקה, תוך הכרה בחשיבותו של גוף אמנותי לבידור החיילים. חפר שימש כמפקד הלהקה, וחיבר את מרבית פזמוניה. שם הלהקה נוצר כהלחם של המילים "צ'יזבט" ו"תיאטרון", עדות לרוח הלהקה ותכניה.
בהמלצתו של דן בן אמוץ, צירף חפר ללהקה את איש הפלי"ם שייקה אופיר (אז ישעיהו גולדשטיין). בהמלצתו של אופיר צורפה נעמי פולני, שהכיר באולפן של תיאטרון האהל. למשבצת המלווה המוזיקלי שובץ יואל זילברג, בהמלצתה של פולני.
בהרכב זה, שכלל את אופיר, פולני וזילברג, החלה הלהקה בחזרות בינואר 1948. במהלך אותו חודש צורפה ללהקה שחקנית נוספת, כרמית קליין (מירון), ועמה העלתה הלהקה את תוכניתה הראשונה.
היסטוריה > התוכנית הראשונה

התוכנית הראשונה כללה מערכונים של אופיר ופולני שהציגו השניים בעבר, וכן ארבעה שירים שכתב חפר על פי לחנים קיימים: "שיר הצ'יזבטרון", שהלחין שמואל פרשקו תחילה עבור שיר בשם "תקליטים" מהתוכנית "ארצנו הקטנטונת" של תיאטרון "לי-לה-לו"; "דחילק מוטקה", שכתב על פי לחנם של אלן רוברטס ודוריס פישר לשיר "Put the Blame on Mame" מתוך הסרט "גילדה" משנת 1946; "יש לאח שלי שפם", שהלחין פרנק פלג עבור ההצגה "הספר מסביליה"; ו"היה היה פלמ"חניק", בלחן עממי צרפתי.
הופעת הבכורה של הלהקה נערכה ב־2 בפברואר 1948 בג'וערה, בפני בוגרי קורס מ"כים. בשלושת החודשים הבאים הופיעה הלהקה למעלה מ־20 פעמים ברחבי ישראל, בעיקר בפני חיילים ביישובים ובחזיתות השונות.
בסוף אפריל 1948 החליטו במחת"ר (מחלקת התרבות של הצבא) לאחד את רוב גופי הבידור הצבאיים. הגוף החדש נקרא "הלהקה הצבאית המרכזית", והוא הורכב בעיקר מאמנים צעירים. לאחר ששייקה אופיר עזב את הלהקה על מנת לגלם תפקיד ראשי במחזה "הוא הלך בשדות", הוחלט כי הלהקה אינה יכולה להמשיך בלעדיו, והיא צורפה לגוף המרכזי. הניסיון לאחד את הצ'יזבטרון בלהקה צבאית מרכזית נכשל בסופו של דבר, וחפר החליט להשיב לצ'יזבטרון את עצמאותה. לימים הוא סיפר על כך:
היסטוריה > התוכנית השנייה

לאחר שהצ'יזבטרון חזר לפעול תחת פיקוד הפלמ"ח, עבר הרכב הלהקה שינויים. שמואל בונים מונה כבמאי הלהקה, והצטרפו אליה חברים חדשים, ובהם האקורדיוניסט אליקום שפירא במקומו של זילברג (שהמשיך לפעול בלהקה אך לא לנגן באקורדיון), השחקן שלמה בר-שביט ואוהלה הלוי. ב־20 ביולי 1948, לאחר ההפוגה הראשונה, עלתה תוכניתה השנייה של הלהקה. הלהקה הופיעה עשרות פעמים ברחבי ישראל, ועל שיריה בתוכנית זו נמנו להיטים רבים שכתב חפר: "בת שבע" (לחן: משה וילנסקי), "הפרוטה והירח" (על פי השיר "Boulevard of Broken Dreams" של הארי וורן), "מוטי" (שמואל פרשקו), "היו זמנים" (וילנסקי), "עקיבא" (דקלום של שייקה אופיר) ו"שיר מלווה אמריקאי". באוגוסט של אותה שנה, בעת נסיעה בדרום הארץ במכונית משוריינת, עלו חברי הלהקה על מוקש, ואוהלה הלוי נפצעה קשה ברגלה. בכך תמה פעילותה בלהקה. בונים מצא את רבקה מדניק וביקשה שתחליף את הלוי כסולנית.