stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרסל ינקו

| --- | --- |

מרסל ינקו, 1980
 לידה:  24 במאי 1895 בוקרשט, רומניה
 פטירה:  21 באפריל 1984 (בגיל 88) עין הוד, ישראל
 שם לידה:  Marcel Herman Iancu
 לאום:  יהודי
 מקום לימודים:  המכללה הלאומית "גאורגה לאזר"  המכון הטכנולוגי של ציריך 
 תקופת הפעילות:  1912–1984 (כ־72 שנים)
 תחום יצירה:  ציור, אדריכלות
 זרם באמנות:  דאדא, אופקים חדשים, סימבוליזם, קוביזם
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1967)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול  הסתדרות העובדים הכללית החדשה 
 צאצאים:  דבורה ינקו, ג׳וספין ינקו 
 
מרסל ינקו ביציאה מבית הקפה, "קפה הפוך", עין הוד, 1964
"קריתא דירושלם כד יכנש גלותא" (1951) מאת מרסל ינקו, אוניברסיטת בר-אילן.
הסטודיו של מרסל ינקו, עין הוד
מרסל ינקו (24 במאי 1895 – 21 באפריל 1984) היה צייר, תאורטיקן אמנות ואדריכל ישראלי ורומני. ממייסדי זרם ה"דאדא" באמנות, ממנהיגי הקונסטרוקטיביזם במזרח אירופה. ב-1910 הוא והמשוררים טריסטן צארה ויון וינאה התחילו לכתוב טור שבועי במגזין האמנות הרומנית "Simbolul". את עבודותיו הראשונות הקדיש לזרם אר נובו אבל אחר כך מצא את דרכו לזרמי הפוטוריזם והאקספרסיוניזם, לפני שהתחיל להקדיש את כל מפעל חייו באמנות לזרם הדאדאיזם. לימים קיבלו ינקו ולון וינה, חברו לעט בעיתון "Simbolul", את משרת העריכה בעיתון "Contimporanul", המגזין המוביל של תנועת האוונגרד הרומנית. בזמן שכתב בעיתון הרומני חזה לראשונה את חזונו לתיכון אורבני. חבר בתנועת "אופקים חדשים" ומייסד כפר האמנים עין הוד. חתן פרס ישראל לציור לשנת תשכ"ז (1967).
קורות חיים

מרסל ינקו נולד ב-24 במאי 1895 בבוקרשט, רומניה, בשם מרצ'ל הרמן ינקו, הבן הבכור מבין שלושת ילדיהם של הסוחר המבוסס הרמן צבי ינקו ושל רחל לבית יוסטר. אחריו נולדו עוד שני אחים, יוליו וג'ורג'ה, ובת אחת, לוצ'יה. למד בבית הספר היסודי ע"ש גאורגה שינקאי ובו זמנית, ביוזמת אימו, קיבל שיעורים פרטיים בפסנתר, ובנוסף, שיעורים בציור מהצייר והקריקטוריסט הידוע יוסיף איסר. כבר בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון "גיאורגה לאזר", בשנת 1912, הפיק ינקו, יחד עם טריסטן צארה ויון ויניה (Ion Vinea), פולדי שאפייה וז'אק קוסטין, כתב עת נונקונפורמיסטי בשם סימבולול ("הסימבול"). ינקו הגיע לציריך בשנת 1915, כדי ללמוד אדריכלות במכון הפוליטכני. הצטרפו אליו בציריך גם שני אחיו, ז'ול וז'ורז'. מרסל השתתף במפגשים האמנותיים של קברט וולטר, שם הכיר את ז'אן ארפ ופגש שוב את טריסטן צארה. הוא היה ממקימי קבוצת "אמנים רדיקליים", בה היו שותפים גם טריסטן צארה, הוגו באל, ארפ, אלברטו ג'אקומטי ועוד. מהקבוצה הזאת צמחה תנועת הדאדא. התנועה הייתה אוונגרדית ומעוררת סערה, והובילה את האמנות, הספרות והשירה לסדרה של חידושים.
בשנת 1921 עבר ינקו לפריז ונפרד מתנועת ה"דאדא". בשנת 1922 חזר לרומניה והיה ממקדמי אמנות האוונגרד. הוא לקח חלק בחוג שהנהיג המשורר יון וינאה, שהפיק את כתב העת "קונטימפורנול" Contimporanul בין השנים 1924 - 1936. ינקו השתתף בתערוכות שארגנה הפסלת מיליצה פטרשקו (Miliţa Petraşcu).
יצירותיו המוקדמות עוסקות ביחסים שבין צורה וצבע. סגנונו באותה תקופה כלל גם טכניקות של קולאז' ואסמבלאז' ושימוש בחומרים כגון בדי יוטה, צבעים, חבלים ועוד. עם עלייתו לארץ ישראל בשנת 1941 הושפע מהנופים והמראות, והחל לצייר בסגנון פיגורטיבי יותר נושאים הקשורים לארץ ישראל ולמדינת ישראל המתפתחת כגון "נוקטורן (מות החייל)", צופרים ועוד, בסגנון השואב מן הקוביזם והאקספרסיוניזם. בנוסף עבד בעיריית תל אביב ולאחר מכן במשרד ראש הממשלה, והיה אחראי במידה רבה לאיתור מקומות להקמת פארקים לאומיים. היה ממייסדי כפר האמנים בעין הוד. בשנת 1948 השתתף בביאנלה של ונציה. הוא ארגן את קבוצת "אופקים חדשים" ואת קבוצת היצירה האמנותית של עין הוד.
ינקו גם יצר תבליטים ובנה בשנת 1929 את "בית יוסטר" בבוקרשט.
בשנות חייו האחרונות הוקם בעין הוד מוזיאון ינקו דאדא המוקדש ליצירותיו ולסגנון הדאדאיסטי. בשנת 2009 נוסף למוזיאון נדבך נוסף, הסטודיו של מרסל ינקו.
הסטודיו הצמוד למבנה המוזיאון זכה לשימור קפדני בעזרת תצלומים היסטוריים, התצלומים חשפו את העובדה שקירות הבית היו מכוסים בציורי קיר משעשעים על הקיר המזרחי, ואת שימורו עשה מומחה השימור שי פרקש. הסטודיו פתוח למבקרים.
במוזיאון ישראל קיימות כמה עבודות מתקופת הדאדא.
ינקו חתן פרס ישראל לציור לשנת התשכ"ז-1967. הוא גם קיבל את פרס דיזנגוף מטעם עיריית תל אביב.
הוא נפטר בעין הוד ב-21 באפריל 1984.
רחוב הקרוי על שמו נמצא בתל אביב, למרגלות גבעת-הפרחים בשכונת נאות אפקה ב'.
השכלה

1915 לימודי אדריכלות בבית הספר הפוליטכני, ציריך, שווייץ
הוראה

1953 סמינר הקיבוצים באורנים
פרסים

1945-46 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב, תל אביב
1950-51 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב-יפו
1958 פרס ההסתדרות
1967 פרס ישראל בתחום הציור
1982 תואר יקיר העיר תל אביב, עיריית תל אביב-יפו, תל אביב-יפו
תערוכות

תערוכות אישיות:
בבוקרשט בין השנים 1939-1932
בניו יורק בשנת 1950
במילאנו בשנת 1961
בפריז בשנת 1963
תערוכות משותפות:
תערוכת דאדא בניו יורק בשנת 1954
תערוכות רטרוספקטיביות:
תל אביב בשנת 1959
תל אביב בשנת 1972
מאז פתיחת מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד (1983) מוצגת תצוגת קבע ונערכות לאמן תערוכות מתחלפות
תערוכה בתחום אדריכלות: (תערוכה משותפת).
"האדריכלות המודרנית בבוקרשט, רומניה בשנים 1929-1945", במוזיאון האדריכלות הפועל על יד האוניברסיטה הטכנית במינכן, גרמניה, (עבודותיו של ינקו מהשנים 1926–1938, חלק מהעבודות בוצעו עם אחיו יוליוס), 2004.
ספרים שאייר

ההידלגו החריף דון קיחוטה מן למנצ’ה , מיגל דה סרוונטס סאאוורדה, מספרדית לעברית - נתן ביסטריצקי, הציורים - מארסל יאנקו, מרחביה, 1958.
ערכי מקרא ערכי אדם, מרדכי סגל, (משה-מרסל ינקו: י"ב ציורים), מוציא לאור: סמינר הקיבוצים, תל אביב, תשי"ט, 1959, (168 עמודים).
על קפה הפוך: (מסות), מחבר: בנימין גלאי, רישומים - מרסל ינקו, מוציא לאור: ירגזי, עין הוד, תש"ך, 1959, (419 עמודים).
עלילות דון קיכוטה, מצוירות בידי מארסל יאנקו, עם מבא מאת צבי זהר, ספרית פועלים, 1960.
מסדר הלוחמים, חיים חפר, מרסל ינקו, הוצאת "עמיקם", הביא לדפוס - עמיקם גורביץ', תל אביב, 1968.
ארצות הצמאון, שירים, יוסי גמזו, איורים - מרסל ינקו, תל אביב, ספריית הפועלים, 1971.
קו הקץ , אלבום מהכיבוש הנאצי ברומניה, רישומים מ. ינקו, העורכים - חיים באר, חיים גורי, אברהם יבין, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1981.
מרסל ינקו, אלבום איורים, מסת-מבוא מאת א. ב. יפה, גבעתיים, 1982.
איורים לסיפורי המקרא והאגדה , מרסל ינקו, ערכה יהודית שן-דר, תל אביב, 1985.
סיפורי אגדה, ליקט: מרדכי סגל, הוצאת עמיר, / סמינר הקיבוצים, לא ידועה שנת ההוצאה.
רעיה זומר-טל ומיכאלה ינקו-מנדה, "גן העדן האבוד", 2006.
ספרים שאייר > מספריו שאייר, שתורגמו ליידיש

קעמפער-פאראד, חיים חפר, מארסעל יאנקא, יידיש - יצחק לודען, מוציא לאור: עמיקם, תל אביב, 1968, (תרגום ליידיש של הספר "מסדר הלוחמים").
ספרים שאייר > ינקו באלבומי ציורים

חיים גמזו, עשרה ציירים בישראל, חיים אתר, יוסף זריצקי, מרסל ינקו, מרדכי לבנון, אריה לובין, משה מוקדי, יוחנן סימון, משה קסטל, ראובן רובין, מנחם שמי, מוציא לאור: אשכול, תל אביב, תשי"ב, 1952.
שישה אמנים ישראליים: משה קסטל - יום של תקוה, אהרן כהנא - סעודה, מנחם שמי - צפת, מרסל ינקו - עין הוד, יחזקאל שטרייכמן - מאיר בעל הנס, יוחנן סימון - יושבי אוהלים, מוציא לאור: סונול, חיפה, תש"כ"-?
אברהם בנימין יפה, מרסל ינקו / אלבום איורים, (כולל מסת מבוא), מו"ל: גבעתיים, 1982, (191 עמודים).
אלבום מרסל ינקו, פתח דבר: יוג'ן יונסקי, הוצאת מסדה, 1982.
ליטוגרפיות מרסל ינקו, הוצאת עם עובד, לא ידועה שנת ההוצאה.
ספרים שאייר > ינקו במבוא לספרים

שמעון צבר, עשרה רישומי נוף בצירוף מבוא מאת מרסל ינקו, ספרי גדיש, תל אביב, תשט"ז, 1955.
מליטה שיפר, מליטה, הקדמה מרסל ינקו, מו"ל לא ידוע, ישראל, תשל"-?
עצים וקווים: עשרה רישומים, ציירה: בתיה גרוסברד, דברי מבוא: מרסל ינקו, מוציא לאור: כפר האמנים עין הוד, מדפיס: דפוס אמנות, חיפה, 1966.
מולה בן חיים, (קטלוג תערוכה), מאמרי מבוא - מרסל ינקו, אלפרד וורנר, מוזיאון הרצליה, הרצליה, 1971.
סרט על ינקו

דיוקנו של אמן: מרסל ינקו, הופק על ידי שירות הסרטים הישראלי, בשנת 1978, (בימוי: ליאו פילר, מפיקים: יגאל אפרתי, שמואל אלטמן), גרסאות: עברית, אנגלית, גרמנית, ספרדית, (40 דקות), (מאוסף המרכז לתיעוד אמנות ישראלית). הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל הבינלאומי במרכז פומפידו בפריז, 1981.
מחקר אוניברסיטאי

Marcel Janco : Dadaist, Zeitgenosse, wohltemperierter morgenländischer Konstruktivist / Harry Seiwert, 1993, Frankfurt am main. p. lang [Europäische Hochschulschriften. Reihe 28, Kunstgeschichte ; Bd. 173 ]
לקריאה נוספת

מרסל ינקו, מאת מרסל ל' מנדלסון, (עברית - ורה שווארץ), הוצאת מסדה, 1963, (136 עמודים).
בנימין גלאי, מרסל ינקו, נדפס במאזנים, כרך ל"ה, חוברת 5/6 אוקטובר-נובמבר 1972. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
מרסל ינקו: תערוכה רטרוספקטיבית, הקדמה: חיים גמזו, הוצאת מוזיאון תל אביב, מרכז מידע ע"ש גבריאל שרובר, תמוז תשל"ב.
מרסל ינקו: אמן בי עם ועל ינקו: (9 בספטמבר 1921 - 30 בנובמבר 1982), מוציא לאור: רשפים (קבוץ), תשמ"ד, 1983.
מרסל ינקו: אמן בינתחומי: יצירתו התכנונית והאדריכלית, הוצאת מרכז באוהאוס, 2005
מרסל ינקו: גן העדן האבוד הוצאת מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, 19 במרץ 2005.
גדעון עפרת, מרסל ינקו: במאבק שנות ה-40, נדפס בביקורי אמנות, 2005.
מרסל ינקו: קו הקץ רישומי השואה הוצאת מוזיאון ינקו דאדא.
שמואל יבין, מרסל ינקו אמן בינתחומי - יצירתו התכנונית והאדריכלית, הוצאת מרכז באוהאוס, 2006.
הערות שוליים

↑  רשימת האדריכלים הבולטים, שפעלו בארץ ישראל, בתקופת העלייה החמישית, כולל סיכום קורות החיים המקצועיים של כל אחד מהם, מתוך חומר עזר בקורס לתולדות האמנות, מאת אליעזר פרנקל
↑  ספריית יהודה דקל, הסטודיו של מרסל ינקו, עין הוד, מדריך לאתרי מורשת - אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים, עמ' 90
↑  זכה בפרס בפסטיבל לסרטי אמנות, דבר, 5 בנובמבר 1981
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279567  NLI: 987007263334005171  BnF: cb13191628w (data)  GND: 118711695  HDS: 046852  ICCU: DDSV290676  ISNI: 0000 0000 7835 9946  LCCN: n85173776  MusicBrainz: 39604da7-c0d3-4083-993e-7c5908ac3a86  NKC: jx20140612002  NTA: 074676954  RKD: 41653  SELIBR: 137743  SIKART: 4005522  SNAC: w6rj4rg2  SUDOC: 035469609  ULAN: 500029855  VIAF: 29501079   WorldCat (עם VIAF): 29501079
קווין שטגר

קווין שְׁטֶגֶר (בגרמנית: Kevin Stöger; נולד ב-27 באוגוסט 1993) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת הקשר בבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה. הוא אחיו הצעיר של הכדורגלן פסקל שטגר.
קריירה

שטגר נולד בשטייר שבאוסטריה.
ב-22 בינואר 2011, קווין שטגר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה השנייה של שטוטגרט, דאז בליגה השלישית בגרמניה נגד קרל צייס יינה.
בעונת 2012/13 קודם לקבוצה הראשונה של שטוטגרט. שטגר ערך את הופעת הבכורה שלו עבור שטוטגרט ב-31 באוקטובר 2012 במהלך הסיבוב השני של הגביע הגרמני בניצחון ביתי 3–0 נגד סנט פאולי.
ב-יולי 2013 חתם שטגר בפ.צ. קייזרסלאוטרן בהשאלה עד יוני 2015.
ב-26 באוגוסט 2015 חתם שטגר בפאדרבורן 07.
הוא עבר לפורטונה דיסלדורף, אחת העולות החדשות לבונדסליגה ב-28 במאי 2018. הוא קיבל את המספר 22.
ב-7 באוקטובר 2020 חתם שטגר במיינץ בהעברה חופשית, על חוזה לשנתיים.
ב-10 ביוני 2022 חתם שטגר בבוכום בהעברה חופשית, גם כן על חוזה לשנתיים.
ב-4 ביוני 2024 חתם שטגר על חוזה לשלוש שנים עד ליוני 2027 בבורוסיה מנשנגלדבך בהעברה חופשית.
קריירה בינלאומית

בגיל 17 זומן שטגר לסגל האוסטרי למונדיאל עד גיל 20 ב-2011.
סטטיסטיקות קריירה > מועדונים

מעודכן ל-27 במאי 2024
| מועדון | עונה | ליגה | ליגה> הופעות | ליגה> שערים | גביע> הופעות | גביע> שערים | בסך הכל> הופעות | בסך הכל> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שטוטגרט II | 2010/11 | הליגה הגרמנית השלישית | 6 | 0 | — | — | 6 | 0 |
| שטוטגרט II | 2011/12 | הליגה הגרמנית השלישית | 23 | 2 | — | — | 23 | 2 |
| שטוטגרט II | 2012/13 | הליגה הגרמנית השלישית | 22 | 2 | — | — | 22 | 2 |
| שטוטגרט II | בסך הכל | בסך הכל | 51 | 4 | 0 | 0 | 51 | 4 |
| שטוטגרט | 2012/13 | בונדסליגה | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 0 |
| קייזרסלאוטרן II | 2013/14 | הליגה הגרמנית הרביעית | 6 | 0 | — | — | 6 | 0 |
| קייזרסלאוטרן | 2013/14 | בונדסליגה 2 | 6 | 1 | 1 | 0 | 7 | 1 |
| קייזרסלאוטרן | 2014/15 | בונדסליגה 2 | 30 | 2 | 3 | 0 | 33 | 2 |
| קייזרסלאוטרן | בסך הכל | בסך הכל | 36 | 3 | 4 | 0 | 40 | 3 |
| פאדרבורן | 2015/16 | בונדסליגה 2 | 25 | 1 | 1 | 0 | 26 | 1 |
| בוכום | 2016/17 | בונדסליגה 2 | 7 | 1 | 1 | 2 | 8 | 3 |
| בוכום | 2017/18 | בונדסליגה 2 | 30 | 4 | 2 | 0 | 32 | 4 |
| בוכום | בסך הכל | בסך הכל | 37 | 5 | 3 | 2 | 40 | 7 |
| פורטונה דיסלדורף | 2018/19 | בונדסליגה | 25 | 1 | 3 | 1 | 28 | 2 |
| פורטונה דיסלדורף | 2019/20 | בונדסליגה | 17 | 0 | 2 | 1 | 19 | 1 |
| פורטונה דיסלדורף | בסך הכל | בסך הכל | 42 | 1 | 5 | 2 | 47 | 3 |
| מיינץ | 2020/21 | בונדסליגה | 19 | 3 | 1 | 0 | 20 | 3 |
| מיינץ | 2021/22 | בונדסליגה | 23 | 1 | 2 | 0 | 25 | 1 |
| מיינץ | בסך הכל | בסך הכל | 42 | 4 | 3 | 0 | 45 | 4 |
| בוכום | 2022/23 | בונדסליגה | 32 | 5 | 3 | 1 | 35 | 6 |
| בוכום | 2023/24 | בונדסליגה | 34 | 8 | 1 | 0 | 35 | 8 |
| בוכום | בסך הכל | בסך הכל | 66 | 13 | 4 | 1 | 70 | 14 |
| נתוני קריירה | נתוני קריירה | נתוני קריירה | 305 | 31 | 22 | 5 | 327 | 36 |
יושיג'ירו אומזו

| --- | --- |
גנרל יושיג'ירו אומזו
גנרל יושיג'ירו אומזו
 לידה:  4 בינואר 1882 האימפריה היפנית נקאטסו, האימפריה היפנית
 פטירה:  8 בינואר 1949 (בגיל 67) האימפריה היפנית טוקיו, יפן
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 השתייכות:  הצבא הקיסרי היפני הצבא היפני הקיסרי
 תקופת הפעילות:  1903–1945 (כ־42 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הארמייה הראשונה מפקד צבא קוואנטונג
 פעולות ומבצעים
 מלחמת סין–יפן השנייה  המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט
 תפקידים אזרחיים
 ראש המטה של הצבא
 
יושיג'ירו אומזו (ביפנית: 阿南 惟幾;‏ 4 בינואר 1882 – 8 בינואר 1949) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי בזמן מלחמת העולם השנייה. לאחר כניעת האימפריה היפנית הוא הורשע בפשעי מלחמה ונידון למאסר עולם.
ביוגרפיה

אומזו נולד בעיר נקאטסו שבמחוז אויטה שביפן. משפחתו ניהלה בעיר חנות ספרים מאז המאה ה-18. בעת לימודיו בתיכון, החליט אומזו כי ברצונו לפתח קריירה צבאית. הוא התקבל לאקדמיה הצבאית הקיסרית כחלק מהמחזור ה-15 ובסיום לימודיו בנובמבר 1903 קיבל דרגת לוטננט שני והוצב בחיל הרגלים. אומזו המשיך בקריירה צבאית, קודם לדרגת לוטננט וב-1911 סיים את לימודיו במכללה הצבאית למלחמה במקום הראשון בכיתתו. בעקבות קידמו לדרגת קפטן במרץ 1912 נשלח אומזו לגרמניה ולאחר מכן לדנמרק ללימודים נוספים. בזמן שהותו בדנמרק, הוא שימש כנספח הצבאי במדינה. ביוני 1918 קודם אומזו לדרגת מייג'ור ובין השנים 1919 ל-1921 שימש כנספח הצבאי בשווייץ.
בפברואר 1922 קודם אומזו לדרגת לוטננט-קולונל. בשנים 1924-1923 הוא שימש כמדריך במכללה הצבאית למלחמה ובין השנים 1926-1924 פיקד על גדוד של חיל רגלים. בדצמבר 1925 קודם אומזו לדרגת קולונל. במהלך שנים אלה הוא היה חבר בטוסיי-הא, סיעה פוליטית בצבא האימפריה היפנית שמנהיגיה היו גנרל קאזושיגה אוגאקי, גנרל האג'ימה שוגיימה, טטסוזן נגאטה, קוניאקי קויסו והידקי טוג'ו. הסיעה תמכה בהגברת השפעת הצבא בניהול ענייני החוץ והפנים של המדינה, אך שללה לחלוטין אלימות וטרור. בכך היוותה הסיעה משקל נגד לסיעת קודו-הא בהנהגתו של סדאו אראקי שתמכה בשימוש באמצעים קיצוניים כדי להביא להחלפת השלטון ביפן.
במהלך סוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 שימש אומזו במספר תפקידים במטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי. ב-1 באוגוסט 1930 קודם אומזו לדרגת מייג'ור גנרל וארבע שנים לאחר מכן הוא קודם לדרגת לוטננט גנרל. במהלך השנים 1935-1934 שימש אומזו כמפקד חיל המצב היפני בסין ובשנים 1936-1935 הוא שימש כמפקד האוגדה השנייה.
ב-1936 נקרא אומזו לחזור ליפן ומונה לסגן שר המלחמה. הוא שימש בתפקיד זה בין השנים 1936 ל-1938. ב-1938 הוא חזר לסין ומונה למפקד של הארמייה הראשונה וב-1939 מונה למפקד צבא קוואנטונג. ב-1 באוגוסט 1940 קודם אומזו לדרגת גנרל.
ביולי 1944, מונה אומזו לראש המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי. בכך הפך אומזו לחבר במועצת המלחמה העליונה. בעת הדיונים על כניעתה של יפן, השתייך אומזו למחנה הנצי וביחד עם שר המלחמה קורצ'יקה אנאמי וראש המטה של הצי סואמו טויודה הביע התנגדות לכניעתה של יפן במהלך דיוני קבינט המלחמה היפני שהתקיימו בחודש אוגוסט 1945. בדומה לאנאמי, טען אומזו כי יש לאפשר לצבא להמשיך ולהילחם עד אשר בעלות הברית יפלשו ליפן ויספגו אבדות כה קשות שיאפשרו ליפן לנהל משא ומתן לסיום המלחמה בתנאים נוחים לה. אומזו ידע על ההפיכה הצבאית אותה תכננו קצינים זוטרים בצבא שהתנגדו לכניעתה של יפן אולם הוא לא עשה דבר כדי לסייע או להפריע להם. ניסיון ההפיכה נכשל בסופו של דבר.
בהוראתו הישירה של הירוהיטו, קיסר יפן, חתם אומזו ב-2 בספטמבר 1945 על הסכם הכניעה הרשמי לבעלות הברית ובכך היה לקצין היפני הבכיר ביותר שלקח חלק בטקס הכניעה שהתקיים על סיפונה של אוניית המערכה "מיזורי". כניעת יפן הביאה לסיומה של מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה נעצר אומזו על ידי בעלות הברית והועמד למשפט כפושע מלחמה בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק שבטוקיו. הוא נמצא אשם בניהול מלחמה תוקפנית וב-12 בנובמבר 1948 נידון למאסר עולם.
בזמן שהותו בכלא המיר אומזו את דתו לנצרות. הוא נפטר ב-8 בינואר 1949 כתוצאה מסרטן המעי הגס.
לקריאה נוספת

Butow, Robert J. C. (1954). Japan's Decision to Surrender. Stanford University Press. .
Dupuy, Trevor N. (1992). Encyclopedia of Military Biography. I B Tauris & Co Ltd. .
Frank, Richard B. (1999). Downfall: the End of the Imperial Japanese Empire. Penguin, non-classics. .
Fuller, Richard (1992). Shokan: Hirohito's Samurai. London: Arms and Armor. .
Hayashi, Saburo; Cox, Alvin D (1959). Kogun: The Japanese Army in the Pacific War. Quantico, Virginia: The Marine Corps Association.
Kase, Toshikazu (1950). Journey to the Missouri.
Maga, Timothy P. (2001). Judgment at Tokyo: The Japanese War Crimes Trials. University Press of Kentucky. .
אומזו חותם על הסכם הכניעה מטעם הצבא היפני הקיסרי בעת טקס הכניעה שהתקיים על סיפונה של אוניית המערכה מיזורי
דער איזראעליט

| --- | --- |

מהדורה משנת 1869
 מייסד:  מאיר מרכוס להמן
 תאריכי הופעה:  15 במאי 1860 – נובמבר 1938 (כ־78 שנים)
 שפה:  גרמנית 
 מערכת:  מיינץ 1906-1860   פרנקפורט 1938-1906
 מדינה:  הדוכסות הגדולה של הסן   הרייך הגרמני (הקיסרות הגרמנית)   הרייך הגרמני (רפובליקת ויימאר)   הרייך הגרמני רבתי (הרייך השלישי)
 
דער איזראעליט (נהגה "איסרָאֶליט"; בגרמנית: Der Israelit; 'הישראלי' במובן של "יהודי", "בן לעם ישראל")
, היה שבועון יהודי גרמני אורתודוקסי שהופיע מ-15 במאי 1860 ועד לנובמבר 1938, ונסגר על ידי המשטר הנאצי.
היסטוריה

השבועון נוסד ב-15 במאי 1860 במיינץ על ידי הרב והסופר מאיר מרכוס להמן. בשנת 1870 הוא התאחד עם כתב העת "ישורון" (במהדורתו הישנה, שהוקם בשנת 1854). החל משנת 1871 ועד שנת 1882 הופיע העיתון יחד עם נספח שבועי בלשון הקודש (כלומר בעברית) בשם "הלבנון", אשר יצא לאור קודם לכן כעיתון עצמאי בפריז. בין השנים 1873-1879 הופיע "דער איזראעליט" במהדורה מקבילה ביידיש.
לאחר מות מייסד העיתון עבר תפקיד העורך לידי בנו, אוסקר להמן (1858-1928). בשנת 1906 העביר להמן את ההוצאה לאור של העיתון ממיינץ לפרנקפורט. באותה עת, רכש יעקב רוזנהיים את העיתון, וקידם בו את השקפותיו שלו ושל אגודת ישראל לגבי דרכה של האורתודוקסיה היהודית. בשנת 1908 מונה הסופר זליג שכנוביץ לעורך העיתון.
בתחילת נובמבר 1938 פסק העיתון לצאת לאור, לאחר שהמשטר הנאצי אסר על הפצתו.
תוכן

העיתון היה, כהגדרתו, "ביטאון מרכזי של היהדות האורתודוקסית". הוא נקט בגישה דתית שמרנית-מסורתית, והיווה תגובת-נגד לכתב העת הרפורמי-ליברלי, "אַלגֶמַיינֶה צַייטוּנג דֶס יוּדֶנטוּמס" עם הזמן הפך "דער איזראעליט" לדובר החשוב ביותר בתחום העיתונות של היהדות האורתודוקסית בגרמניה.
בעיתון הופיעו סיפורים עלילתיים-היסטוריים בהמשכים מאת הרב מאיר להמן, שנועדו למשוך את לב בני הנוער והיו שזורים בטענות נגד "המחדשים". הסיפורים, המשמשים כראי היסטורי לחיי יהדות מרכז אירופה במאה ה-19, כונסו ויצאו לאור בין השנים תשט"ז - ותשי"ח בסדרה בת עשרה כרכים, שהודפסה מאז כמה פעמים. הסיפורים אף עובדו מחדש בשנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי הסופרת ר. פרידמן, וזכו להצלחה מחודשת בציבור החרדי.
הערות שוליים

↑  - Israeliten, Israëlites, Israelites, Israeliti שם שהיה בשימוש כדי לציין את היהודים בשפות העמים באירופה בעיקר במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20. נותר בשימוש למשל בשם הצרפתי של "כל ישראל חברים" - Alliance Israëlite Universelle
↑  מנוחה גלבוע, לקסיקון העיתונות העברית במאה ה-18 וה-19
↑  Allgemeine Zeitung des Judentums, "העיתון הכללי של היהדות", שמאוחר יותר נקרא "עיתון ה-CV: ביטאון האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית" (C.V.-Zeitung. Organ des Central-Vereins deutscher Staatsbürger jüdischen Glaubens, "צֶה.פַאו.-צייטונג: אורגָן דֶס צֶנטרָל-פֶראַיינס דויטשֶר שטַאטסבִּירגֶר יִידישן גלַאוּבֶּנס").
ערך זה הוא קצרמרבנושא עיתונים ובנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נבטים (מושב)

| --- | --- |
מבט מהאוויר על המושב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: בני שמעון
גובה ממוצע: ‎324 מטר
תאריך ייסוד: 1946
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,137 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת צפון הנגב מוגדלת) נבטים(למפת צפון הנגב רגילה) נבטים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נבטים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נבטים31°13′20″N 34°52′58″E﻿ / ﻿31.2223578692622°N 34.8826658791028°E﻿ / 31.2223578692622; 34.8826658791028  heמפת היישובים של מועצה אזורית בני שמעון (in English: Bnei Shimon Regional Council) באדום - נבטים בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
http://www.nevatim.org.il
הכניסה למושב נבטים
פנים בית הכנסת הקוצ'יני בנבטים
בית הביטחון בנבטים הישנה
נְבָטִים הוא מושב בנגב הצפוני, ממזרח לבאר שבע (כ-8 ק"מ), והוא אחד מ-11 הנקודות שהוקמו ביחד באזור זה. היישוב משתייך לתנועת המושבים והוא מהווה חלק ממועצה אזורית בני שמעון.
היסטוריה

נבטים הוקמה על אדמות "מדסוס" שנרכשו על ידי הקרן הקיימת לישראל כחלק מגוש אדמות גדול ממזרח לבאר שבע שכלל את אדמות א-סיר, מדבח ומדסוס. בשנת 1943 הוקמה בית אשל על אדמות א-סיר בקרבת באר שבע, שם נמצאו, בקידוח, מים.
היסטוריה > גרעיני התיישבות

מושב נבטים נוסד ב-6 באוקטובר 1946, במוצאי יום כיפור, במבצע 11 הנקודות על ידי עולים יוצאי עיראק מגרעין "נבטים" שקיבלו את הכשרתם במספר קיבוצים בארץ והתמקמו לראשונה כגרעין בשימרון ליד נהלל, ומיעוט של יוצאי אירופה. היישוב השתייך מרגע הקמתו לתנועת המושבים (שאליה השתייכו גם מייסדי בית אשל). בסיס יציאתם היה מצפה בית אשל שהוקם שלוש שנים קודם. בחודשים מרץ-אפריל 1947 התפורר הגרעין מהעדר תקציב כשחלק מחבריו מצטרפים לבית אשל הסמוכה. בין השאר עובר מנבטים לבית אשל אהרון מוכתר אשר נרצח באוגוסט 1947 כאשר נסע באוטובוס ערבי מעזה לבאר שבע.
במקום גרעין נבטים הביאה תנועת המושבים גרעין של עולים מרומניה שאף הוא התפרק תוך זמן קצר. באוגוסט 1947 אוישה נבטים על ידי גוף שלישי גם כן של עולי רומניה. קבוצה זו איישה את נבטים במשך מלחמת העצמאות (יחד עם אנשי הפלמ"ח) עד נובמבר 1948, ולאחר כיבוש באר שבע התפרקה והמקום נעזב למשך כחודשיים. אז הגיע למקום קבוצה של חיילים משוחררים, אך הם עזבו בגלל רצונם להקים קיבוץ.
אז הובא למקום גרעין של תנועת "אלכסנדר" מיוצאי הונגריה, כולם עולים חדשים. הם החלו בבניית ישוב הקבע במקומו הנוכחי, כ-2 קילומטר מהאתר הזמני, בעזרת מחלקת ההתיישבות של הסוכנות בצמוד לדרך המנדטורית שהובילה לבאר שבע ממזרח - מכורנוב ומתל מלחתה. במקום הושקע מאמץ רב ונבנו בו, בין השאר, בתים מחימר. בשנים 1952–1953 עזבו רוב המתיישבים את המושב, לאחר שהמושב סבל מחובות כבדים, בצורת, מכת ארבה ומגנבות. לאחר נטישת יוצאי הונגריה נותר במקום מאחז צבאי ונעשו מספר ניסיונות ליישב את המקום[דרוש מקור]. באפריל 1954 התארגנה בשער העלייה קבוצה של 60 משפחות עולים מקוצ'ין להתיישבות בנבטים ולקראת סוף מאי 1954 הם התיישבו במקום. כדי לפנות את המקום עבור עולי קוצ'ין, פונו אחרוני העולים מהונגריה מהמושב על ידי הסוכנות. עבור עולי קוצ'ין, המעבר מאקלים טרופי בארץ מוצאם לאקלים מדברי בנגב
היווה אתגר מיוחד. צוות מדריכים קלט אותם והכשירם לחיי מושב ולעבודה חקלאית
עולי קוצ'ין בחרו לא לשנות את שם המושב והצליחו להקים מושב של מגדלי פרחים משגשגים. המתיישבים נטעו מטעים הכוללים משמשים וזיתים, ובהמשך הקימו משקי וורדים מצליחים מאוד. אולם מאז שסופה חזקה הכתה בגידולים, ענף החקלאות בקשיים.