שמעון בר גיורא
ביוגרפיה

שמעון בר גיורא נולד ביישוב גרשׂה. היו שהניחו כי המדובר בג'רש הידועה שבעבר הירדן, מערי הדקאפוליס, אך כיום מקובלת הסברה כי המדובר בכפר ג'וריש שבשומרון, הסמוך לעיירה עקרבה, לאור תיאורו של יוסף בן מתתיהו כי תחילת פעילותו של שמעון הייתה במחוז עקרבת. קיימות דעות כי שמו, בר גיורא, מעיד על היותו בן לגר (אם כי ייתכן שטענה זו הופצה על ידי מתנגדיו, במטרה להפחית מערכו).
שמעון ולוחמיו היו שותפים בעיכוב הצבא הרומי בראשות נציב סוריה קסטיוס גאלוס, בדרכו לירושלים כדי לדכא את המרד בראשיתו. במהלך הקרב שבו נהדפו כוחות המורדים שיצאו לקראתו מירושלים בחזרה אל החומות, הסתערו אנשי בר גיורא על הרומאים מאחור ליד בית חורון, וגרמו לפיזור כוח המאסף ולפגיעה לוגיסטית בצבא הרומי. העיכוב איפשר לכוחות היהודים שיצאו מהעיר להשתלט על כמה נקודות אסטרטגיות מסביבה. חרף זאת, הצליח צבא קסטיוס להגיע לחומות ולהטיל עליהן מצור; מספר ימים אחר כך הוא נסוג, כשהכוחות היהודיים מזנבים ברומאים, הורגים רבים מהחיילים ובוזזים אמצעי לחימה. אותו ניצחון אזורי על הצבא הרומי היווה נקודת מפנה במהלך המרד. הוא נטע ביטחון בצדקת הדרך והתפרש כהוכחה לתמיכה אלוהית. רבים הצטרפו לשורות המורדים. אפשר להניח, אם כי אין ציון מפורש לכך בספרו של יוסף בן מתתיהו, כי לבר גיורא וצבאו היה חלק נכבד במרדף המוצלח אחרי צבא גאלוס והכרעתו במורד בית חורון, שכן הם כבר פעלו באותו שטח לפני כן והכירוהו היטב.
דרכו של בר גיורא בפיקוד על לוחמים החלה באזור עקרבת שמדרום לשכם, עוד בטרם פרוץ המרד; משם ערך פשיטות ומסעי שוד כנגד בעלי הממון.
בתגובה לפעילותו זו, גירש אותו חנן בן חנן (הכהן הגדול לשעבר שעמד בראש ממשלת המרד) מטופרכיה זו שהייתה תחת שליטתו של בר גיורא, ובעקבות זאת הוא עבר למצדה וחבר שם לסיקריים שבפיקודו של אלעזר בן יאיר. בתחילה הללו חשדו בו, אך מאוחר יותר ראו שהוא יכול להועיל להם כבעל ברית נאמן. ייתכן שהוא שיתף פעולה עם אלעזר בן יאיר כשזה יצא עם אנשיו בשנת 68 לבזוז את היישוב העשיר עין גדי תוך שהם הורגים מאות נשים וילדים, אחרי שהגברים ברחו – בהאמינם שהשודדים לא יפגעו לרעה בבני משפחותיהם.
לימים, כשמאס בפעילותם המקומית של קנאי אלעזר בן יאיר, ולאחר מות הכהן הגדול חנן בן חנן, עבר בר גיורא לאזור הר חברון. שם הוא קשר קשרים עם אחד מראשי האדומים, יעקב בן סוסא, שסייע להתמסרות בני עמו לידיו (יש הרואים באדומים 'יהודים דרומיים' שהיו נתונים בעבר תחת שלטון אדום, ולא היו אדומים במוצאם). בר גיורא שחרר עבדים, סייע לעניים והתנכל לעשירים, אותם נהג לשדוד. על השפעתו אז כותב יוסף בן מתתיהו:
"ומיום ליום הלך מספר אנשיו הלוך וגדול... וכבר נתן את פחדו על הערים, וגם רבים מגדולי העם ראו כי עצמה ידו והוא עושה חיל בכל דרכיו, ונפתו ללכת אחריו. וחילו לא היה עוד אספסוף עבדים ושודדים לבד, כי נמצאו בקרבו גם אזרחים רבים, אשר שמרו את פקודותיו כדבר מלך שליט".
על מידת הכריזמה של בר גיורא מספר יוסף בן מתתיהו, כי חייליו היו נכונים לאבד עצמם לדעת אם יורה להם.
הוא גם משווה בינו לבין יוחנן מגוש חלב, שהיה המנהיג הבכיר באותה עת מקרב המורדים שבירושלים: "הוא היה צעיר, ונפל אמנם מעורמתו מיוחנן אשר השליטה בעיר הייתה בידיו, אך הוא עלה עליו בכוח גופו ובעזות מצחו".
במהלך אותה תקופה הוא ניסה להצטרף להנהגת המאבק על ירושלים. בתחילה קנאי ירושלים בראשות יוחנן מגוש חלב קמו עליו למלחמה והרחיקו אותו, והוא הכה בהם והסב להם אבדות. לימים, כשחטפו הללו את אשתו, הגיב במסע נקמה אכזרי בעיר; כך מתאר זאת יוסף בן מתתיהו: "אף תפש רבים וקצץ את ידיהם ושלח אותם העירה". תגובתו הפילה עליהם אימה עד כי נכנעו ושחררו את אשתו.
כביכול הייתה האידאולוגיה של יוחנן מגוש חלב ושל שמעון בר גיורא זהה, ואין זה ברור לגמרי מדוע רחשו משטמה עזה איש לרעהו. כל אחד מהם רצה לכפות שליטתו על היהודים, אך ייתכן שתחת פני השטח היה גם רובד רעיוני: לדעתו של יוסף קלוזנר, יוחנן התנגד לגישה המהפכנית של בר גיורא;[דרוש מקור] נראה לכאורה שמשנתו של שמעון הייתה קרובה לזו של הסיקריים, ואכן מסתבר שרבים מאנשי פלג זה חברו אליו, בעיקר מבין אלה ששכנו מחוץ למצדה.