stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודייה (עבאסייה)
היסטוריה

יישוב בשם "יהוד" מוזכר בספר יהושע כחלק מנחלת שבט דן. בתקופה הרומית הוא כונה Iudaea – כשמה של ארץ יהודה כולה בפי הרומאים, ובתקופה הערבית השם שוערב ל"אל-יהודייה", שמשמעותו "היהודי".
בתקופה הממלוכית נבנה ביהודייה קבר מפואר, שיוחס ליהודה בן יעקב (א-נבי הודא אבן סידנא יעקוב). בשנת 1552 הקדישה הורם סולטאן, אשתו של סולימאן המפואר, את הכנסות המיסים מהכפר למוסד צדקה שהקימה בירושלים.  במפקד העת'מאני שנערך בשנת 1871 לספירה, נמנו 246 משפחות בכפר והוא הוגדר כגדול ישובי בקעת אונו. תושביו הרבו להרחיב את גבולו על חשבון הכפרים השכנים. בשנת 1865 השתלטו תושבי אל-יהודיה על כ-5000 דונם מאדמת יער אומלבס.
ב-1882 הוקמה בשולי הכפר מושבה על ידי מקימי פתח תקווה בשם יהוד שנעזבה בשנת 1893.
במאורעות תרפ"א (1921) תקפו ערביי יהודייה, יחד עם ערביי פג'ה, ראס אל-עין ואחרים את המושבות פתח תקווה וכפר סבא. ב-1932 שם הכפר שונה ל"אל-עבאסייה", על שמו של שיח' מקומי בשם עבאס. במהלך המרד הערבי הגדול נקנס הכפר בכך שהוצבו בו 10 שוטרים על חשבון תושבי הכפר.
במאה העשרים צמח הכפר במהירות, במאה התשע-עשרה מנה הכפר כאלף תושבים. בסקר הכפרים שנעשה ב-1945, הוערך מספר תושבי הכפר בכ-5,800 תושבים, מתוכם 150 יהודים ושטח הכפר הוערך בסך של 20,540 דונם עות'מאני מתוכם 1,135 בבעלות יהודית ו-1,906 בבעלות ציבורית.
המועצה המקומית עבאסייה הוקמה ב-1945, במטרה לשפר את השירותים הסוציאליים ולרצף את הרחובות. באותה תקופה נוסדו שני בתי ספר (לבנים ולבנות). בכפר היו שני מסגדים, הגדול מהם בעל צריח בגובה 21 מטרים (בתמונה), ועוד מסגד קטן יותר.
ביום 30 בנובמבר 1947 תקפו אנשי הכפר אוטובוס נוסעים, שעבר בקרבת הכפר והרגו שבעה מנוסעיו.
ב-13 בדצמבר 1947 תקף האצ"ל את עבאסייה במסגרת פעולות איבה שפרצו לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה. במתקפה נהרגו שני אנשים ונפצעו עשרה. בתחילת אפריל 1948, בעקבות ההתקפה על מפקדת חסן סלאמה ליד רמלה, העביר חסן סלאמה את מרכז פעילותו לכפר יהודיה. בדיווח מ-30 באפריל נמסר כי תושבי יהודיה עזבו את הכפר. ב-4 במאי 1948, מעט לאחר מבצע חמץ של ההגנה, תקף שוב האצ"ל את הכפר וגירש את אנשי הכנופיות ששהו בו. ב-6 במאי נהדפה התקפת נגד ערבית על עמדות האצ"ל בכפר.
האצ"ל החזיק במקום כחמישה שבועות, עד ל-11 ביוני, כשמספר שעות לפני כניסת ההפוגה הראשונה לתוקפה, כבש אותו הלגיון הערבי. טור משוריינים ומאחוריו חיל רגלים של הלגיון וכוחות בלתי סדירים תקף את כוחות האצ"ל, שקריאותיהם לתגבורת לא נענו. תוך זמן קצר החליטו כוחות האצ"ל לסגת. לכוחות האצ"ל היו ארבע עשרה אבדות, ובהן שתי לוחמות.
כיבוש יהודיה הושלם במבצע דני ב-10 ביולי 1948. ב-13 בספטמבר נהרסו מרבית בתי הכפר. ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי כתב כי מהכפר נותרו מספר בתים וכן המסגד המרכזי ו"מקדש אל-הודא". במסגרת "תוכנית לוגאנו" של עיריית יהוד-מונוסון, אשר כוללת תכנון, פיתוח ובינוי מחודש של מרכז העיר הישן, מתוכננת הריסתם של השרידים הערביים ביהוד, למעט צריח המסגד הגדול, בית העירייה הישן ו"קבר יהודה".
הערות שוליים

1 2  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
↑  ספר יהושע, פרק י"ט, פסוק מ"ה
↑  רועי מרום, גִ'נְדַאס בשערה של לוד: אבן פינה לחקר העורף הכפרי של העיר 1948-1459, לוד-דיוספוליס 7, 2021, עמ'18-16
↑  רועי מרום, מלבס: הכפר ותושביו לפני הקמת פתח-תקוה, קתדרה 176, 2020, עמ' 60
↑  יהודה סלוצקי, קיצור תולדות ההגנה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, מהדורת "עם עובד", 1978 עמוד 102: "ההתנפלות על פתח תקווה החלה ביום חמישי עם שחר. ... המתקיפים נחלקו לשני ראשים... והשני – בשעה מאוחרת יותר, מן הדרום, יהודייה."
↑  מעשה ב"שם שנוא", דואר היום, 10 בינואר 1933
↑  כפר נקנס, הארץ, 7 באפריל 1938
↑  ד"ר זאב וילנאי, אריאל אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, כרך ח-י, עמ' 2736
↑  פרובוקאציה של אצ"ל בכפר יהודיה, דבר, 14 בדצמבר 1947
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948,  אור יהודה: דביר, תשס"ד 2004, 119.
↑  מנוסת הבהלה של הערבים מאזור יפו נמשכת, דבר, 2 במאי 1948
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949 (באנגלית), עמ' 217. ניתן לצפייה בגוגל ספרים: http://books.google.co.il/books?id=uM_kFX6edX8C&printsec=frontcover&dq=benny+morris&q=&hl=en#v=onepage&q=benny%20morris&f=false
↑  אצ"ל בכפר יהודיה, דבר, 5 במאי 1948 
 סיור עיתונאים ב"יהודיה" הכבושה, דבר, 6 במאי 1948
↑  נהדפה התקפת הלגיון על יהודיה, דבר, 7 במאי 1948; אנשי הלגיון הערבי הונסו מיהודיה, מעריב, 6 במאי 1948
↑  סיכום שלוש יממות, דבר, 14 ביוני 1948 
 סוכלה מזימת האויב בגזרת לוד-רמלה, דבר, 14 ביוני 1948
↑  אחת הלוחמות-מרים אהרוני הייתה בעמדת תצפית בצריח המסגד. מפקדתה, רות מוריץ, סירבה להתפנות בטרם תציל את חברתה. מאז הן לא נראו בחיים. מחקירות שבויים מסתבר ששתיהן קפצו אל מותן כדי לא ליפול חיים בידי כוחות הלגיון. עצמותיהן נמצאו רק כעבור ארבע שנים והן הובאו לקבורה בבית הקברות בקרית שאול בתל אביב ב-6 במאי 1952.
↑  צבא ישראל פתח בהסתערות אדירה בחזית המרכז, דבר, 11 ביולי 1948
↑  מירון רפופורט, מה שטוב ללוגאנו טוב ליהוד, באתר הארץ, 30 ביוני 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403679305171
טוני ג'אט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בינואר 1948 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  6 באוגוסט 2010 (בגיל 62) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג'  קינגס קולג'  בית ספר עמנואל 
 מוסדות:  אוניברסיטת ניו יורק  אוניברסיטת וירג'יניה 
 פרסים והוקרה:  פרס חנה ארדנט (2007)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1996)  The Sidney Award (2009)  מלגת גוגנהיים 
 
טוני רוברט ג'אט (באנגלית: Tony Robert Judt; ‏2 בינואר 1948 – 6 באוגוסט 2010) היה היסטוריון ומסאי יהודי בריטי-אמריקאי, שהתמחה בהיסטוריה אירופית.
כתיבתו > היסטוריה אירופית

חוויותיו של ג'אט בפריז תרמו למה שייהפך לקשר ארוך ופורה עם התרבות הפוליטית הצרפתית. הוא תרגם את הדוקטורט שלו מקיימברידג' לצרפתית והוציא אותו לאור ב-1976 תחת הכותר "La reconstruction du parti socialiste: 1921-1926". אנני קריגל כתבה את המבוא לספר וביחד עם מוריס אגילון (Maurice Agulhon) השפיעה עמוקות על עבודתו המוקדמת כהיסטוריונית חברתית צרפתית. ספרו השני של ג'אט, "Socialism in Provence 1871-1914: A Study in the Origins of the French Modern Left", היה "חקירה של המסורת הפוליטית שעיצבה את האומה", נעשה ניסיון להסביר את המקורות המוקדמים וההמשכיות של השמאל הפוליטי באזור. יותר מכל עבודה אחרת של ג'אט, Socialism in Provence התבסס על מחקר ארכיבי נרחב. היה זה ניסיונו הראשון והיחידי למצב עצמו באסכולת ההיסטוריה החברתית שרווחה בשנות השבעים.
כתיבתו > היסטוריה צרפתית מודרנית

במהלך שנות השבעים והשמונים עסק ג'אט במחקר היסטורי של צרפת המודרנית. הספר "Marxism and the French Left: Studies in Labour and Politics in France 1830-1981" מאגד כמה ממאמריו שטרם ראו אור לפני כן, העוסקים במאות ה-19 וה-20, ומסתיים במסה על מיטראן. בספרו "Past Imperfect: French Intellectuals, 1944-1956", עובר ג'אט עובר מהיסטוריה חברתית להיסטוריה אינטלקטואלית, ומתמיכה במסורות הצרפתיות המרקסיסטיות להיות מבקריהן. ב-"Past Imperfect", הוא מגנה את האינטלקטואלים הצרפתיים של התקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, ומעל כולם את ז'אן-פול סארטר על "השכחה המוסרית שכפו על עצמם".
ג'אט מבקר את מה שהוא רואה כאמונה עיוורת בקומוניזם של סטלין. לדעתו של ג'אט, הוגים צרפתים כמו ז'אן-פול סארטר היו עיוורים בשל הקרתנות שלהם, ולא היו מסוגלים לראות שקריאתם לאותנטיות אינטלקטואלית צריכה לדרוש מהם לחקור את קשריהם שלהם לקומוניזם ולבקר את ברית המועצות בשל מדיניותה בעידן של אירופה אחרי המלחמה. הייתה זו במידה מסוימת ביקורת מבפנים, בהשתמשו במקורות צרפתים ובסגנון וכחני נגד אינטלקטואלים צרפתים מפורסמים. ג'אט העלה טענה דומה בכמה מכתביו הפופולריים. לשם דוגמה, בעקבות הודאתו של הנשיא ז'אק שיראק, ב-1995, באחריותה של צרפת בשיתוף הפעולה של צרפת של וישי עם מדינות הציר ביום השנה לגירוש היהודים מפריז הוא טען במאמר פובליציסטי שהתפרסם בניו יורק טיימס ש:
אנשים כמו ז'אן-פול סארטר ומישל פוקו שתקו באופן מעורר חשד. סיבה אחת לכך היא יחסם הכמעט אובססיבי לקומוניזם. בעוד שהם הצהירו שצריך "להיות מעורבים", לנקוט עמדה, שני דורות של אינטלקטואלים נמנעו מסוגיות מוסריות שלא יוכלו לקדם, או במקרים אחדים, לפגוע במטרה המרקסיסטית. הם התייחסו לוישי כמפעלם של פשיסטיים סניליים בודדים. אף אחד לא נתן את הדעת למה שקרה במהלך הכיבוש, אולי כיוון שמעט מאוד אינטלקטואלים מזרם פוליטי כלשהו יכלו לטעון שהם לחמו בצד "הטוב" של המלחמה כפי שעשה אלבר קאמי. אף אחד לא עמד וצעק "אני מאשים...!" בפני הנושאים באחריות כפי שעשה אמיל זולא במהלכה של פרשת דרייפוס. כשסימון דה בובואר, רולאן בארת וז'אק דרידה נכנסו לזירה הציבורית, היה זה בדרך כלל בהבעת דעה על משבר שהתרחש הרחק מצרפת - במדגסקר, וייטנאם או קמבודיה. אפילו כיום, כותבים מעורבים פוליטית קוראים לפעולה בבוסניה אבל נוטלים חלק רק לפעמים בדיונים לגבי העבר הצרפתי.
כתיבתו > אחרי המלחמה

בשנים שאחרי פרסום הספר "Past Imperfect", התחיל ג'אט להתמקד בסוגיות רחבות יותר של ההיסטוריה האירופית. הוא שהה בשנות השמונים ובמרבית משנות התשעים באמורי, אוקספורד, סטנפורד ווינה, שם לימד תאוריה פוליטית, למד צ'כית, והתיידד עם כמה אינטלקטואלים מזרח אירופאים. השחקנית פולט גודארד, אלמנתו של אריך מריה רמרק, הורישה את הונה לאוניברסיטת ניו יורק והדבר איפשר למכון ללימודים אירופים שנשא את שמו של בעלה המנוח לפרוח בהנהלתו של ג'אט.
ספרו רחב היריעה הראשון של ג'אט על תקופה זו - התוצאה של נאום שנשא במרכז בולוניה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ב-1995, היה "?A Grand Illusion" במסה ארוכה זו, הוא התמקד באיחוד האירופי ובסיכוייו לעתיד, שלפי השקפתו, היו עגומים. לדעתו של ג'אט, תחושת החלוקה של אירופה, הייתה מזה זמן רב אחת מ"האובססיות המגדירות את תושביה".
הוא טען כי המעלות של איחוד אירופה, לא חולקו בצורה שווה וכי לאזורים שהיו בעדיפות האיחוד האירופי היה יותר מן המשותף זה עם זה, מאשר עם השכנים שדרו באותה מדינה.
מדינת באדן-וירטמברג בדרום-מערב גרמניה, חבל הארץ רון-אלפ בצרפת, לומברדיה וקטלוניה הם דוגמאות ל"אזורי-על" המחולקים בצורה לא-שוויונית. לדעתו של ג'אט ניתן לראות חלוקה אחרת באמנת שנגן. לא יותר מאשר "הגורם המשותף הגבוה ביותר של אריתמטיקה פוליטית מפלה", אמנת שנגן הפכה את ארצות מזרח אירופה למדינות חיץ המיועדות לשמור על מהגרים בלתי רצויים דחוקים אל הקיר. סכנות דומות קיימות במזרח אירופה, שם מבקרים לשעבר של האוניברסליזם הסובייטי הפכו עצמם לאנטי-אירופאים ולאומנים מוסתים.
ג'אט כתב כי בעיות אלו יוכלו לבוא על פתרונן רק בהתערבות לאומית מוגברת. צריך לפנות למדינות על-מנת שיחלקו מחדש את עושרן וישמרו את הרקמה החברתית המתפוררת של החברות עליהן הן שולטות. לדעתו של ג'אט יש לשנות את התפישה של תפקיד המדינה, כפי שתיאר זאת בספרו "אחרי המלחמה".
בספרו "אחרי המלחמה", ג'אט בחן את ההיסטוריה האירופית החל מתום מלחמת העולם השנייה ב-1945 ועד לשנת 2000. היה זה המחקר מקיף היריעה הראשון בו ג'אט כתב על נושא רחב כל-כך, שעבודותיו המוקדמות, "Socialism in Provence" ו-"Past Imperfect" התמקדו בהטלת ספק בהנחות המקובלות על השמאל הצרפתי. "אחרי המלחמה", הכולל קרוב לאלף עמודים, זכה בשבחים רבים בשל ההיקף האנציקלופדי שלו ונכלל ברשימת המועמדים הסופיים של פרס פוליצר לספרות תעודית לשנת 2006.
ה-BBC תיארו בהספד של ג'אט את "אחרי המלחמה" כ"מוכר בידי היסטוריונים כאחת מהעבודות הטובות ביותר שנכתבו על הנושא" של היסטוריה אירופית מודרנית. הספר נבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים ביותר של שנת 2005 בידי מדור הספרים של הניו יורק טיימס וב-2009, הכתיר אותו העיתון "Toronto Star" כספר ההיסטוריה הטוב ביותר של העשור.
כתיבתו > רבה רעת הארץ

ספרו האחרון של ג'אט שהתפרסם בעודו בחיים, "רבה רעת הארץ", מנסה ללמוד מלקחי העבר ולעודד את הקוראים לחשוב "מה יקרה מעתה?" הספר מעודד חזרה לסוציאל-דמוקרטיה וקיבל ביקורות מעורבות.
ספר זה, שיצא לאור ב-2010, נכתב תחת השפעותיה המחלישות של מחלת ה-ALS‏, ותואר כ"ספרו הפוליטי ביותר של ג'אט" וכמגלה "עניין עז" בדעיכת אידיאלי התנועה הפרוגרסיבית בראשית המאה העשרים. ג'אט מבכה את התפרקותה של המדיניות הקונצנזואלית הקיינסיאנית שלאחר המלחמה, כמו גם את עלייתה הכלכלות הנאו-ליברליות, שבאו לידי ביטוי פוליטי במשטריהם של תאצ'ר, רייגן ואחרים. בנתחו את ההצלחה המוגבלת שהשיגה מדיניות הדרך השלישית והתחייה הפרדוקסלית של הקפיטליזם החופשי אחרי המשבר הכלכלי העולמי בעשור הראשון של המאה ה-21, מתאר ג'אט את העבר הקרוב כ"עשורים אבודים" שעמדו בסימן "פנטזיות של שגשוג." הממשלות לא דאגו לקידמה חברתית, וג'אט חוקר כיצד אמנה חברתית שהוגדרה בעולם שאחרי המלחמה - שגילמה הבטחה של ביטחון, יציבות, והוגנות - אינה נחשבת עוד מטרה חברתית לגיטימית. הוא מסכם את ספרו ב"פנייה נרגשת לשיבה לאידיאלי הסוציאל-דמוקרטיה."[דרוש מקור: Harper’s Magazine דורש הרשמה].
תגובות הביקורת

ג'אט זכה לשבחים מעמיתיו בשל הידע רחב האופקים והניתוח הרב-גוני שלו. ג'ונתן פרילנד כתב ב-"The New York Review of Books": "אין הרבה פרופסורים בשום שטח שהוא שמסוגלים, לדוגמה, להפיק מאמרים מלומדים על רומנים של פרימו לוי ועל כתיבתו של הסופר שכיום נשכח מאנס שפרבר ועדיין יש ביכולתם להוציא תחת ידם ניתוח מדוקדק ודיפלומטי של משבר הטילים בקובה של 1962.
פרילנד המשיך וטען שג'אט הדגים "במשך למעלה מעשור במסותיו שכתב לכתבי העת החשובים ביותר באמריקה... כי הוא שייך לזן נדיר של מלומדים."
בסקירתו את ספרו של ג'אט, "Reappraisals: Reflections on the Forgotten Twentieth Century", כתב פרילנד ש"ג'אט שם את המצפון לפני החברות במהלך חייו ודרש מאחרים אותו אומץ הלב."
ב-2009 זכה ג'אט בפרס מיוחד למפעל חיים על-שם ג'ורג' אורוול, בשל תרומתו לכתיבה הפוליטית הבריטית.
מחלתו ומותו

ב-2008 אובחן ג'אט כחולה ב-ALS, הידועה גם כמחלת לו גריג. החל מאוקטובר 2009 הוא נעשה משותק מהצוואר ומטה. אף-על-פי כן עלה בידו לשאת הרצאה פומבית בת שעתיים.
בינואר 2010 כתב ג'אט מאמר קצר על מצבו, והראשון בסדרה של זכרונות שפורסמו ב-The New York Review of Books.
במרץ 2010, התראיין ג'אט בתוכנית הרדיו של טרי גרוס Fresh Air ברשת הרדיו NPR. וביוני ראיין אותו הכתב לענייני נכויות פיטר וייט ברדיו 4 של רשת ה-BBC בתוכנית "No Triumph, No Tragedy".
ג'אט נפטר בביתו במנהטן, כתוצאה ממחלת ה-ALS, ב-6 באוגוסט 2010.
היה זה שבועיים אחרי שנתן ראיון מקיף ורטרוספקטיבה של עבודתו לכתב העת פרוספקט ויום לפני שהתפרסם מאמר על מחלתו בעיתון "Irish Independent" המציין ש"הוא לא ייכנע בזמן הקרוב" והשווה את סבלו לזה של טרי פראצ'ט, שאובחן ב-2007 כחולה במחלת אלצהיימר.
לדברי הגארדיאן, מעט לפני מותו, הוא אמר שהוא בעל "המוח החי ביותר בעיר ניו יורק". הוא המשיך להיות פעיל כאינטלקטואל ציבורי עד למותו, וכתב מסות ל-"The New York Review of Books" והכין והשלים ספר על ההיסטוריה האינטלקטואלית של המאה העשרים בשם "Thinking The Twentieth Century", ביחד עם עמיתו ההיסטוריון טימותי סניידר הוא כתב ספר זכרונות שראה אור לאחר מותו בנובמבר 2010, תחת הכותר "The Memory Chalet" ("זכרונות הבקתה האלפינית").
בזמן מחלתו השתמש ג'אט בטכניקת ה-Memory Palace, על מנת לזכור קטעי טקסט במהלך הלילה, אותם הוא הציב במוחו בחדרים של "בקתה אלפינית" והכתיב אותם לעוזרו ביום המחרת.
לאחר מותו נכתב בטיים מגזין כי הוא היה: "היסטוריון מהמעלה הראשונה, אינטלקטואל ציבורי מהדור הישן - ובדרכים רבות - אדם אמיץ מאוד." הוא גם זכה לשבחים בשל מה כך שביצע את מה שהגדיר כמשימתו של ההיסטוריון "לספר מה שהוא כמעט תמיד סיפור לא נעים ולהסביר למה חוסר הנעימות הזה הוא חלק מהאמת, עלינו לחיות היטב ולחיות כהלכה. חברה מאורגנת היטב היא כזו שבה אנו יודעים את האמת על עצמנו כקולקטיב, לא זו שבה אנו מספרים שקרים נעימים אודות עצמנו."
מארק לוין, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, אמר שג'אט "כתב על היסטוריה אירופית ועל הצורך שלנו באמנה חברתית חדשה בין השליטים לנשלטים יכולה לעורר השראה בדור חדש של מלומדים ופעילים בתרבויות אחרות. בהספד שכתב ב-The New York Review of Books, מיקם טימותי גרטון אש את ג'אט ב"מסורת הגדולה של ה-Spectateur Engagé, האינטלקטואל המעורב פוליטית, אבל עצמאי וביקורתי."
ביבליוגרפיה > ספריו שתורגמו לעברית

אחרי המלחמה : תולדות אירופה מאז 1945 ; מאנגלית - גרשון גירון. ירושלים : הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשס"ט 2009.
רבה רעת הארץ, תרגם יפתח בריל, הוצאת חרגול, 2014.
ביבליוגרפיה > ספרים שכתב

Judt, Tony (2010). The Memory Chalet. London: William Heinemann. ISBN 9780434020966.
Judt, Tony (2010). Ill Fares the Land. Penguin Press. ISBN 1-59420-276-1.
Judt, Tony (2008). Reappraisals: Reflections on the Forgotten Twentieth Century. Penguin Press. ISBN 1-59420-136-6.
Judt, Tony (2005). Postwar: A History of Europe Since 1945. Penguin Press. ISBN 1-59420-065-3.
Judt, Tony (1998). The Burden of Responsibility: Blum, Camus, Aron, and the French Twentieth Century. University of Chicago Press. ISBN 0-226-41418-3.
Judt, Tony (1996). A Grand Illusion?: An Essay on Europe. Douglas & McIntyre. ISBN 0-8090-5093-5.
Judt, Tony (1992). Past Imperfect: French Intellectuals, 1944-1956. University of California Press. ISBN 0520079213.
Judt, Tony (1990). Marxism and the French Left: Studies on Labour and Politics in France 1830-1982. Clarendon. ISBN 0-19-821578-9.
Judt, Tony (1979). Socialism in Provence 1871-1914: A Study in the Origins of the Modern French Left. Cambridge University Press. ISBN 0-521-22172-2.
Judt, Tony (1976). La reconstruction du parti socialiste : 1921-1926. Presses de la Fondation nationale des sciences politique.
ביבליוגרפיה > ספרים שערך

Judt, Tony, and Lacorne, Denis (2005). With Us Or Against Us : Studies in Global Anti-Americanism. Palgrave. ISBN 0230602266.
Judt, Tony, and Lacorne, Denis (2004). Language, Nation, and State: Identity Politics In A Multilingual Age. Palgrave. ISBN 1-4039-6393-2.
Déak, István, Gross, Jan T., and Judt, Tony (2000). The Politics of Retribution in Europe: World War II and its Aftermath. Princeton University Press. ISBN 1-4039-6393-2.
Judt, Tony (1989). Resistance and Revolution in Mediterranean Europe 1939-1948. Routledge. ISBN 0415015804.
טכניקות התערבות בטיפול בתנועה

טכניקות התערבות בטיפול בתנועה הן מכלול שיטות של התערבות טיפולית מתחום הטיפול בתנועה שנועדו לסייע למטופל ולקדם את התהליך הטיפולי.
שיקוף

בתחומי הטיפול השונים השיקוף הוא חזרה של המטפל על דברי המטופל באופן מדויק או בשינוי כלשהו כדי לחזק את ההבנה הרגשית והאמפתיה בין המטפל לבין המטופל או בין חברי קבוצה טיפולית. באופן דומה, בטיפול בתנועה, השיקוף הוא עשיית תנועות דומות בו-זמנית או עם השהייה קצרה בזמן והוא נושא אופי של חיקוי. ההנחה התאורטית של תהליך השיקוף הוא פשוט: יש לקחת את התקשורת הלא מילולית והסמלית של המטופל ולהתייחס אליה ברצינות, לעזור לו להעצים ולהבהיר אותה. בצורה זו ניתן להדגים את השאיפה והיכולת של המטפל לפגוש את המטופל במקום שבו הוא נמצא רגשית ובכך להבין ולקבל את המטופל ברמה עמוקה ואותנטית.
השיקוף דורש מהמטפל את היכולת לנוע ולראות את מה שהמטופל מרגיש ולנסות לתקשר את זה. על המטפל לשקף ולהחזיר על ידי מערכת השרירים שלו והנרטיב המילולי שלו כיצד הוא חווה ומקבל את הגוף של המטופל.
לעומת חיקוי, כלומר העתקה של צורת התנועה ללא שילוב משמעות, שיקוף של תנועה ופרשנות, מתייחס לאמפתיה תנועתית - שיקוף אמפאטי. המטפל עשוי לנוע בדיוק כפי שהמטופל נע או עשוי לחקות את איכויות התנועה של המטופל אשר משקפות את הנימה הרגשית של המטופל.
מטפלים בתנועה מאומנים בהתבוננות וניתוח תנועה ומסוגלים ללמוד את תנועתו של המטופל ולחלץ ממנה איכויות תנועתיות מסוימות על ידי חיקוי בדרגות עוצמה שונות. ברמה המעודנת ביותר המטופל עשוי לא להיות מודע כלל לכך שהשיקוף מתבצע. לעומת זאת, ברמה הבסיסית, מתקיים חיקוי פשוט של התנועות או הגזמה של נושאים תנועתיים. התוצאה הסופית היא הבנה גופנית ורגשית מוגברת של המטפל את המטופל.
במושגים של ניתוח התנועה על פי לאבאן בשיקוף תהיה התאמה לאיכויות של עוצמה, משך, צורה מרחבית, קצב או תבניות קצביות. בטיפול בתנועה השיקוף יכול להתבטא באופן גלוי בצורה אחת או בשילוב כמה דרכים - במאמץ אחד, או בשילוב כמה מאמצים הבאים לידי ביטוי על ידי תנועות, הבעות פנים או קול.
אפשרות נוספת לשיקוף הקבוצה והתהליך שעובר על היחיד היא על ידי שימוש בליווי מילולי. השיקוף יכול לשמש נקודת מוצא למשחקיות או לחלופין לאינטראקציות רציניות מאוד. נושאים שעשויים לעלות בעקבות שיקוף כוללים למשל את החוויה של להיות מוביל, החוויה של להיות מובל.
שיקוף > קשר בין שיקוף לנויורוני מראה

מחקר ענף ומתרחב מצביע על קיומם של מעגלים עצביים הנקראים נוירוני מראה (Mirror Neuron System) המופעלים במידה דומה כאשר אדם מבצע תנועה או כאשר הוא צופה בתנועה. דבר זה הוביל כמה חוקרים להאמין כי אותם תהליכים נמצאים בבסיס תפיסת התנועה ובבסיס יצירת התנועה. נראה כי מעגלים אלו רגישים להתכוונות של התנועה, כך שהם מגיבים באופן דומה לתבניות תנועה שונות אשר להן כוונה זהה באופן חד-משמעי.
אם כך, באופן תאורטי, מערכים דומים של נוירונים מופעלים במערכת העצבים המרכזית של המטפל כאשר הוא נע בהתאמה למטופל או כאשר הוא פשוט עד לתנועתו של המטופל מבלי להתנועע בהתאמה. במקרה הראשון הרשת של נוירוני המראה המתואמים באופן פעיל, יוצרים למעשה חיבוריות בין-עיצבית בין המטפל והמטופל. יש המאמינים שאימון המשלב שיקוף מוביל לתפקוד מוגבר של נוירונוי המראה הן אצל המשקף והן אצל המשוקף.
שיקוף > יתרונות השיקוף

ייתכן כי אפשר להשתמש בתרגול שיקוף כטיפול בפני עצמו, בשימושם של אנשים אשר להם נטיות פחותות לחיקוי טבעי.
כאשר הוא משקף תנועה רגשית של המטופל, בנוסף לכך שהמטפל מקבל הבנה יתירה של המטופל הוא גם מעביר למטופל מסר של הבנה וקבלה. לכן, בה בעת שהשיקוף מגביר את האמפתיה של המטפל כלפי המטופל, סביר גם שהוא יגביר את תחושת החיבור של המטופל אל המטפל.
מחקרים מראים כי כאשר תנוחה רגשית מבוצעת באופן מוגזם, הפנמה גופנית (embodiment) של תנוחה זו מובילה להכרה וחוויה מוגברת של הרגש הרלוונטי.
שימוש במוזיקה קצבית תוך כדי ההתנועעות ושיקוף עשוי להגביר את ההתכוונות הרגשית המתאפשרת הודות לשיקוף.
מריאן צ'ייס, ממייסדות הטיפול בתנועה, הבינה באופן אינטואיטיבי כי יצירת קשר אמפאתי מהווה כלי עיקרי לתקשורת. על ידי שיקוף מצב הרוח של המטופלים, תנועותיהם וקולותיהם היא הצליחה ליצור איחוד אינטרסובייקטיבי עם המטופלים.
שיקוף > הייחודיות של השיקוף בשירות המטפל

בעוד הפסיכותרפיות המסורתיות נמנעות באופן פעיל מהעברה נגדית, תוך הדגשת גישה של נפרדות על מנת לספק שירות מקצועי למטופל, המטפלים בתנועה נוטים להיות מעורבים באופן פעיל בשיקוף על מנת להגביר דווקא את ההעברה הנגדית הגופנית.
שיקוף > תפקיד השיקוף מבחינה התפתחותית

מרגע שמופיע החיוך הראשון על פני התינוק, בדרך כלל בגיל 4 עד 6 שבועות, האם תגיב על ידי חיקוי ההבעה הזו. לאחר מכן, הבעות פנים נוספות, מחוות גופניות וקולות ישוקפו אף הם.
התכונות המובנות האלו של השיקוף עוזרות להסביר את המנגנון של ההבנה וההכרה החברתית, תנועתית, רגשית.
יש חשיבות למבט משקף בקשר הדיאדי של האם והתינוק, בגיל המוקדם, כניצן ראשוני של האינטרסובייקטיביות.
השתתפות פעילה בשיקוף נחשבת חיונית ליצירת סכמת התקשרות נורמלית.
קשיבות

קשיבות היא מצב תודעתי של התבוננות פאסיבית של ההווה, נעים או לא נעים כמו שהוא, לא להיצמד אליו ולא לדחות אותו. הקשיבות יוצרת קשר בין התודעה לחוויה, ממקדת את תשומת הלב ללא שיפוטיות.
ביום-יום ובכל רגע ורגע, התודעה נוטה לקפוץ ממקום למקום וטכניקת הקשיבות מאפשרת תשומת לב לחוויה. מתפתחת מודעות, ישנו מושג של עד צופה פנימי המתבונן בחוויה. בכל פעם שהמחשבות הולכות לאיבוד, מחזירים את תשומת הלב ואת עצמי מהמחשבות המסתובבות לכאן ועכשו. הקשב יכול להיות בכל דבר שעושים, לחוות את החוויה. אנחנו רוצים להיות כל הזמן בנוכחות, מודעות ותשומת לב וכך להאיר את ההזדהות עם התהליך נפשי-רגשי.
השיטה מתבססת על תורת הבודהיזם שעקרונותיה העיקריים הם להתגבר על ההרגל האנושי להתבונן עם ביקורת, השוואה ושיפוט ובאמצעות טכניקה של לימוד התודעה להישאר במצב קיים ולהתבונן בישות של האדם לשניות ואחר כך ממושכות. הבודהיזם טוען שאנחנו מצוידים עם היכולת להתבוננות פנימית ולפתח את הצופה הפנימי שבמידה ומתאמן נכון, יוכל להתבונן ללא שיפוט, בקור רוח, בנדיבות, בקבלה, בסקרנות, בפאסיביות וברוגע וכך להפחית את הסבל הקיים.
משתמשים בקשיבות בגלל העבודה עם החושים, רגשות והתבוננות בעולם הפנימי יותר מאשר לחשוב עליו. השימוש בקשיבות בפסיכותרפיה גופנית תורמת משום שהגוף הוא האובייקט הראשון והקל להתבוננות באמצעות קשיבות. המציאות הסומטית לא רק שטבועה עמוק בפנים אלא גם משקפת אותה בדיוק, מאפשרת לנו לגלות את הנושאים המהותיים והזכרונות שצפים.
כמו כן, מושג העד המתבונן בחוויה, שנמצא גם בשיטת התנועה האותנטית, שבה העד צופה במתנועע תוך תשומת לב למה קורה למתנועע ומה מתרחש בתוכו אילו דימויים ואסוציאציות נוצרים אצלו. וכשם שהעד צופה במתנועע ועולים בו דימויים ואסוציאציות כך גם נעשית ההתבוננות במחשבות ונוצר הקשר בין התודעה לחוויה. כאשר האדם מתחיל לשחרר את החוויה של המהות או מצב האגו כמציאות היחידה או משהו שהוא נגרר לתוכו ובמקום זה, הוא חווה מצב של צפייה שבו הוא רואה דברים באים והולכים ושמהם הוא יכול להסתקרן או להרגיש חמלה כלפיהם.
הנחיות אפשריות בקשיבות:
המודע מסדיר את תשומת הלב לכניסה פנימה ולנשימה.
להביא את תשומת הלב לשאיפה ולנשיפה ברגע ההווה.
לשים לב לתחושות שהנשימה יוצרת באזור הבטן.
כל פעם שהמחשבות נודדות צריך להחזיר את תשומת הלב ולהתמקד בנשימה.
מסמנים במילים את התחושות שעולות בעקבות הנשימה המתרחשת בהווה.
בכל פעם שהמחשבות נודדות מחזירים את תשומת הלב לחוויה בהווה.
תיוג המחשבות/רגשות שעולות, תשומת לב אילו מחשבות עלו: זכרונות, דאגות, תכנונים, דמיונות.
חזרה לחוויה בגוף ובתודעה.
המטפל כל הזמן מפקח על מצבו של המטופל והקשר שלו עם ההכרה/מודעות ומתקשר לניסיון שלו בדרכים שתומכות בצופה הפנימי. המטפל יכול לצפות אם המטופל נכנס לקשר חזק עם הרגש וכל הזמן להחזיר אותו למצב של התבוננות. התהליך הזה שבו המטפל מציע ניסוי הקשור לנושאים שנמצאים מתחת, ליד וקשורים להתבוננות של המטופל, בסופו של דבר ייצור חוויה מעוצבת שמשאירה חותם על הזיכרון העקיף, שהוא זה שיש לו את הכוח לארגן את חוויות היום-יומיות וההתנהגות.