stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרך ההולכים
פינוי עטרות

ביום שישי ה' באייר (14 במאי 1948) – יום הכרזת המדינה, קבלו מגיני עטרות בהלם את פקודת פינוי היישוב. עם קבלת הודעת הפינוי. מפקד המקום כינס את התושבים שנשארו לטפל במשק החי וארבעים החיילים שהיו עימו והתארגנו לעזיבה. התושבים השמידו רכוש, מיקשו את הבתים, קברו את ספרי התורה, הניחו מזון לפרות, לתרנגולים ולכלבים, אספו חפצים בודדים שיכלו לשאת עימם ויצאו במסע לילי רגלי מזרחה כשהם עוקפים את הכפר א-רם ומשם לעבר נווה יעקב. אנשי נווה יעקב ידעו על בואם ויצאו לקראתם. ביום שבת בבוקר, ו' באייר תש"ח (15 במאי 1948), הם צפו מנווה יעקב לעבר עטרות וראו את הערבים נכנסים ליישוב, בוזזים מכל הבא ליד ושורפים את השאר. כך הגיעה לקיצה ההתיישבות של 28 שנים במושב עטרות.
פינוי נווה יעקב

הנסוגים מעטרות שהו בנווה יעקב כשהם עוזרים ומתַגברים את ההגנה במקום מתוך תקווה שבכוחות משותפים יחזיקו מעמד. לאחר יומיים בהם לחמו זה לצד זה אנשי עטרות ונווה יעקב, היה ברור שלא יוכלו להמשיך ולהחזיק במקום, התקבלה ההחלטה להתפנות לעבר הר הצופים בירושלים. כך בערב שבת, ה' באייר תש"ח צעדו תושבי ומגיני עטרות במסע לילי רגלי לנווה יעקב. אור ליום שני ח' באייר (17 במאי 1948) חמשת ההרוגים מימי הלחימה האחרונים נקברו בסמוך ליישוב. הושמד מה שהיה אפשר, וחלק מן הנשק והתחמושת נלקח. התארגנה שיירה של כ-150 איש בהם מגיני שני היישובים, חיילי ההגנה פצועים ופצועים קשה שנישאו על אלונקות. אברהם תימור המפקד של נווה יעקב הוביל את הטור, ולצידו שני סיירים שהכירו את השטח היטב - מיכה ושאול לוזינסקי מעטרות. סמוך לחצות יצאה שיירת ההולכים בהליכה מפרכת שקטה ואיטית כדי שלא יתגלו, ועם בוקר הגיעו להר הצופים.
סיפור הנסיגה

השופט צבי טל שהיה באותם ימים חייל בנווה יעקב כתב ביומנו:
"ההכנות ארכו שעה מרובה ובשעה אחת אחר חצות נערכנו ליציאה. הצער היה עמוק. רכוש ועמל שנים ועוד נקודה עברית נעזבת. מעשה הפינוי היה מפעל גבורה. יצאנו חרש להרים ועקפנו עמדות האויב. במספר כה מועט של בריאים נשאנו את האלונקות והנשק. ללא דרך עלינו הרים וירדנו בקעות. היו מקומות שהוכרחנו לטפס על ארבעה, אבני נגף הכשילונו אך את משאנו היקר לא הנחנו. היו רגעים קשים של ייאוש, הרגשנו שאם נתקדם בקצב כזה לא נגיע לעולם למחוז חפצנו. הוכרחנו לנוח כל רבע שעה. כל שריר היה מאומץ, כל נפש עייפה וכל עצם כואב. המשכנו דרכנו בקצב מהיר... עייפים ורצוצים הגענו בשלום לתעודתנו. אנו נמצאים כעת בין כותלי בית החולים הדסה בהר הצופים"
מסע זה חתם את פרשת ההתיישבות היהודית מצפון ירושלים עד מלחמת ששת הימים בשנת תשכ"ז (1967).
טיילת לזכר ההולכים

שבעים ושלוש שנים (תשפ"א – 2021) לאחר מסע הנסיגה, נחנכה טיילת ההולכים. הטיילת ממוקמת בתוואי שבו הלכו הנסוגים להר הצופים. ביוזמת המינהל הקהילתי של שכונת פסגת זאב, עירית ירושלים והעמותה למורשת עטרות נחנך הגן המספר את סיפור הנסיגה וסיום ההתיישבות החלוצית המפוארת שנהרסה בתש"ח (1948) מחוסר תחמושת ומגנים. במקום שבו היה היישוב עטרות הוקם אזור תעשייה ושכונות נווה יעקב וחלק משכונת פסגת זאב צפון הוקמו על אדמות הכפר העברי נווה יעקב.
בזכות אותם ימים

בזכות המתיישבים בצפון ירושלים במשך שני עשורים, יכולנו לחזור לכאן לאחר מלחמת ששת הימים (תשכ"ז, 1967) ולבנות את נווה-יעקב ופסגת-זאב. שתיהן יחד מהוות כיום כ 12% מהאוכלוסייה היהודית בירושלים. רוב חברי מושב עטרות המשיכו יחד כקבוצה והתיישבו במקום הנקרא כיום בני עטרות בסמוך לשדה התעופה לוד. חברי הכפר העברי נווה יעקב התפזרו וחלקם התיישבו כקבוצה במושב נחלים הסמוך לפתח תקווה.
פסגת זאב היא שכונה מגוונת בתושביה ובאתריה, יש בה מוסדות ציבור, חינוך, תעסוקה וחברה. כל אלה התאפשרו תודות לנחישות, למסירות ואהבת העם והארץ של המתיישבים כאן עד תש"ח (1948).
התמצאות במרחב

מיקום הטיילת: נקודת ההתחלה מצויה בסמוך למפגש הרחובות שמחה הולצברג ורא"ל משה לוי. בהמשך הטיילת לכיוון צפון ממוקמת "טיילת הגבורה" אשר מסתיימת ב"גן הגבורה" שהוקם לזכר גבורת המתיישבים והמגנים ביישוב העברי מצפון לירושלים בתש"ח, המושב עטרות והכפר העברי נווה יעקב. הקמת גן הגבורה הסתייעו ויצאו אל הפועל ביוזמת העמותה למורשת עטרות ובראשה הגב' רות דנון.
חנוכת הטיילת וקריאתה בשם זה, משלימה פרק היסטורי המנציח את סיפורו של היישוב היהודי מצפון לירושלים בתש"ח ואת סיפורם של המתיישבים והמגנים על היישוב וירושלים.
מעורבות הקהילה וחנוכת הטיילת

הקמת הטיילת וקריאתה בשם יצאה אל הפועל ביוזמת הד"ר יוסי שפנייר, חוקר ההיסטוריה של צפון ירושלים ומתנדב בפסגת זאב להעלאת המודעות ושימור המורשת של צפון ירושלים ופסגת זאב בפרט.
ביום רביעי (כ' תמוז תשפ"א, 30.07.21) התקיים טקס מרגש בנוכחות ראש העיר מר משה ליאון, בני משפחות ההולכים והמתיישבים מתש"ח. כמו כן נכחו בטקס בכבוד רב ארבעה מן ההולכים שעוד עמנו: מאיר היימן, יששכר ספירטוס, אפרים בר-ניר (ברונר) ונחום מזרחי. בטקס היה אמור לנכוח ולשאת דברים השופט (בדימוס) צבי טל, לצערנו מספר ימים לפני הטקס השופט צבי טל הלך לעולמו. הדבר מדגיש את חשיבות הפעולות לשימור המורשת והנגשת ההיסטוריה המקומית לתושבי השכונות.
קידום הטקס וחנוכת הטיילת היו בהובלת המינהל הקהילתי פסגת זאב, אגף טבע ומורשת בפסגת זאב שהוקם בשנת 2020. האגף דואג להנגשת הטבע והמורשת בפסגת זאב לתושבים, לצד שימור הערכים וקיום שיח מקיים בפסגת זאב. לצד קיום הטקס הרשמי, בשיתוף אגף טבע ומורשת וד"ר יוסי שפנייר נכתבה דפדפת מידע ומערך הדרכה למדריכים, מורים וכל מי שמעוניין להכיר לעומק את סיפור הנסיגה והגבורה. ניתן להשיג את החומרים דרך המינהל הקהילתי פסגת זאב.
גלריה

אות הקוממיות של נווה יעקב
אות הקוממיות של עטרות
קישורים רלוונטיים

דפדפת מידע דרך ההולכים
דפדפת מידע גן הגבורה
מערך פעילות בטיילת דרך ההולכים (יוסי שפנייר ונתנאל הוכנר)
רשומת רקע לטיילת דרך ההולכים
"מעשה הפינוי היה מפעל גבורה": הסיפור הנשכח של ההתיישבות היהודית במלחמת השחרור, יפעת ארליך, ישראל היום (29/04/21)
קובץ ציטוטים נבחרים (באדיבות ד"ר יוסי שפנייר)
מידע נוסף להרחבה

הכפר העברי נווה יעקב ועטרות, דוגמה להתיישבות הציונית מצפון לירושלים, ד"ר יוסי שפנייר
בה' באייר הגיע המסר: תגבורת לא תגיע / יוסי שפנייר
עורי צפון: ההתיישבות [היהודית] מצפון לירושלים עד תש"ח: פרקי יומן, זיכרונות ומחקר, ד"ר יוסי שפנייר, תשס"ט (2009).
הערות שוליים

1 2 3 4  מתוך דפדפת המידע "דרך ההולכים" (מינהל קהילתי פסגת זאב: ד"ר יוסי שפנייר)
↑  דנון, רות, עטרות : מושב ראשון בהרי יהודה, אריאל, תשס"ז, 2007
1 2  מתוך דפדפת המידע "גן הגבורה" (מינהל קהילתי פסגת זאב: ד"ר יוסי שפנייר)
↑  יוסי שפנייר, עורי צפון, עמ' 132
עטרות בתצ"א (1946)
קברי חמשת הנופלים בנווה יעקב בבית העלמין הצבאי הר הרצל: מיכאל שטראוס, תמר פיטובסקי, דניאל צפניה, יעקב כהן (במקור נטמנו בנווה יעקב).
רחוב בכפר העברי נווה יעקב
מפת הנסיגה (סטודיו שיפט)
שלושה מההולכים (מימין): צבי טל, עשירה היימן, אברהם גת
"דרך ההולכים" לכיוון דרום
שילוט בכניסה לגן הגבורה
הדיוויזיה ה-70 (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1943–1945 (כשנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
הדיוויזיה ה-70 (באנגלית: 70th Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

הדיוויזיה הוקמה ב-15 ביוני 1943, והיא כללה את הרגימנטים ה-274, ה-275 וה-276. הדיוויזיה נחתה במרסיי, צרפת בדצמבר 1944, והועברה תחת פיקוד הארמייה השביעית, עימה לחמה במהלך הקרבות על קו זיגפריד. בהמשך חצתה הדיוויזיה את הריין, ולחמה בקרבות בגרמניה עד סוף המלחמה. במהלך הקרבות נהרגו 755 מחיילי הדיוויזיה ו-2,713 נפצעו.
היסטוריה > לאחר המלחמה

בשנת 1952 הוקמה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית מילואים, ומאוחר יותר באותה שנה ה-70 הוגדרה מחדש כדיוויזיה ה-70 (אימונים). היא נשארה בדטרויט עד 1968, אז הועברה לליבוניה, מישיגן. הדיוויזיה ה-70 (אימונים) הושבתה רשמית במישיגן ב-15 בנובמבר 1996. כבר למחרת, הופעל פיקוד התמיכה האזורי ה-70 בפורט לוטון, והחזיר את שמה של ה-70 לצפון-מערב ארצות הברית. בהתבסס על המלצות BRAC משנת 2005, פורט לוטון נסגר ופיקוד התמיכה האזורי ה-70 הושבת ב-2009.
הדיוויזיה ה-69 (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1943   1954 – 1945   1956
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
הדיוויזיה ה-69 הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם השנייה, והייתה הדיוויזיה הראשונה שנפגשה עם כוחות הצבא האדום.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במאי 1943 החלה הקמת הדיוויזיה, ולמפקדה מונה צ'ארלס בולטה. ב-4 בספטמבר 1944 מונה אמיל ריינהרדט למפקד הדיוויזיה, וב-12 בדצמבר נשלחה הדיוויזיה לבריטניה שם המשיכה באימוניה. ב-24 בינואר 1945 נחתה הדיוויזיה בצרפת, וב-12 בפברואר החליפה את הדיוויזיה ה-99 בזירת הקרבות כנגד הוורמאכט בבלגיה. הדיוויזיה השתתפה בשחרור שארית הארץ, וב-27 במרץ חצתה את הריין ופלשה לגרמניה. היא כבשה את לייפציג באמצע אפריל. ב-25 באפריל הגיעה הדיוויזיה אל האלבה, ונפגשה עם כוחות של ארמיית המשמר החמישית, ובכך הייתה לדיוויזיה הראשונה שנפגשה עם כוחות הצבא האדום.
היסטוריה > לאחר המלחמה

באוגוסט 1945 מונה רוברט מארסייט למפקד הדיוויזיה, ובספטמבר חזרה הדיוויזיה לארצות הברית ופורקה.
בשנת 1954 הוקמה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית אימונים, במקום הדיוויזיה ה-9 שנשלחה לאירופה, אולם במרץ 1956 פורקה שוב הדיוויזיה.
הדוכס מבקינגהם

סמל האבירים של האמפרי סטאפורד, הדוכס הראשון מבקינגהאם
סמל האבירים של ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם
הדוכס מבקינגהם (באנגלית: Duke of Buckingham) הוא תואר אצולה שנוצר מספר פעמים בהיסטוריה של אנגליה, בריטניה הגדולה והממלכה המאוחדת. היו גם מרקיזים ורוזנים (Earls) מבקינגהם.
יצירה ראשונה של התואר (1444)

ב-1444 יצר הנרי השישי, מלך אנגליה את התואר והעניק אותו להאמפרי סטאפורד, הדוכס הראשון מבקינגהאם.
נכדו, הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם סייע לעלייתו לשלטון של ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה. אולם ב-1483 ניצב בראש מרד נגד המלך, ראשו נערף והתואר נושל מצאצאיו.
הנרי השביעי, מלך אנגליה השיב עם עלייתו לשלטון ב-1485 את התואר לאדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם, בנו של הנרי. הוא היה אציל בחצרם של הנרי השביעי והנרי השמיני, מלך אנגליה. במהלך 1520 חקר המלך עדויות בנוגע לבגידה שתכנן בקינגהאם כביכול ובאפריל 1521 השליך אותו למצודת לונדון. בקינגהאם נשפט והוצא להורג כבוגד במלכות בגבעת מצודת לונדון. הנרי השמיני שלל את התואר וביטל אותו. ב-31 ביולי 1523 זוכה בקינגהאם מכל חשד במסגרת החלטה של הפרלמנט הבריטי ושמו טוהר.
יצירה שנייה של התואר (1623)

ג'יימס הראשון, מלך אנגליה יצר מחדש את התואר ב-1623 העניק אותו לבן לווייתו האהוב, ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם, שהיה גם יועצו הקרוב של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה וניהל את מסעותיו הצבאיים הכושלים לטובת ההוגנוטים בצרפת עד שנרצח ב-1628. בנו, ג'ורג' וילרס, הדוכס השני מבקינגהם, היה אף הוא יועץ בחצרו של צ'ארלס הראשון וחבר, יחד עם לורד אשלי לממשל הקאבא"ל (CABAL) של צ'ארלס השני, מלך אנגליה. לאחר מותו ב-1687 לא חודש התואר.
יצירה שנייה של התואר (1623) > בספר "שלושת המוסקטרים"

הופעתו הידועה ביותר של הדוכס מבקינגהם, כדמות דמיונית למחצה, מצויה בספרו של אלכסנדר דיומא האב "שלושת המוסקטרים" ושלל עיבודיו והכוונה היא לג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם. הוא מתואר שם כ"אביר הנאה ביותר בצרפת ואנגליה", חביבם של מלך אנגליה ושל מלך צרפת, עשיר ובעל עוצמה עצומה בחצר ומאהבה של אן מאוסטריה.
יצירה שלישית של התואר (1703)

ב-1703 יצרה אן, מלכת בריטניה את התואר "דוכס בקינגהאם ונורמנבי" (Duke of Buckingham and Normanby) והעניקה אותו ללורד שומר החותם ג'ון שפילד, הדוכס הראשון מבקינגהם ונורמנבי עבורו נבנה גם ארמון בקינגהאם בלונדון. תוארו עבר לבנו הלא חוקי אדמונד שפילד, הדוכס השני מבקינגהם ונורמנבי.
יצירה רביעית של התואר (1822)

ב-1822 יצר ג'ורג' הרביעי מחדש את התואר כדוכס בקינגהאם וושאנדוס (Duke of Buckingham and Chandos) עבור ריצ'רד טמפל-נגנט-בריידג'ס-שאנדוס-גרנוויל, הדוכס הראשון מבקינגהם ושאנדוס. סבו, ג'ורג' גרנוויל היה ראש-ממשלת בריטניה ומונה למרקיז בקינגהאם ב-1784. בנו, ריצ'רד, שהיה הלורד שומר החותם והלורד נשיא המועצה, ירש את התואר כדוכס בקינגהאם ושאנדוס השני. עם מותו ללא יורש זכר ב-1889, נכחד התואר.
הערות שוליים

↑  "שלושת המוסקטרים", פרק 12 - טקסט חופשי של הפרק באנגלית
↑  צורת ביטוי השם
דילי נוקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביולי 1884 אוקספורד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  27 בפברואר 1943 (בגיל 58) Hughenden, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Alfred Dillwyn Knox 
 ענף מדעי:  לימודים קלאסיים, קריפטוגרפיה 
 מקום לימודים:  קינגס קולג'  איטון קולג'  סאמר פילדס סקול 
 מוסדות:  חדר 40 
 פרסים והוקרה:  עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש 
 
אלפרד דילווין "דילי" נוקס, CMG (באנגלית: Alfred Dillwyn "Dilly" Knox;‏ 23 ביולי 1884 – 27 בפברואר 1943) היה חוקר לימודים קלאסיים ופפירולוג בריטי בקינגס קולג' (קיימברידג') ומפצח צפנים. כחבר ביחידת פיצוח הצפנים חדר 40, השתתף נוקס בפיענוח מברק צימרמן שהביא את ארצות הברית להצטרף למלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן הצטרף לבית הספר הממשלתי לצפנים (GC&CS).
נוקס מילא תפקיד של קריפטוגרף ראשי, בפגישות הפולניות־צרפתיות־בריטיות ערב מלחמת העולם השנייה, אשר חשפו בפני בעלות הברית את הקריפטואנליזה הפולנית של מכונת האניגמה של מדינות הציר.
בבלצ'לי פארק עבד נוקס על קריפטואנליזה של צפני אניגמה עד מותו ב־1943. הוא בנה את הצוות וגילה את השיטה שפיצחה את האניגמה של הצי האיטלקי, וסיפקה מודיעין שלו מייחסים את ניצחון בעלות הברית בקרב כף מטפן. ב־1941 פיצח נוקס את האניגמה של האבווהר (מנגנון המודיעין הגרמני). עד סוף המלחמה, הפיצה יחידת שירות המודיעין נוקס 140,800 פענוחי אבווהר, כולל מידע מודיעיני חשוב לפלישה לנורמנדי.
משפחה

דילווין נוקס, הרביעי מבין שישה ילדים, היה בנו של אדמונד ארבת'נוט נוקס, מורה במרטון קולג', אוקספורד, ולימים בישוף העיר מנצ'סטר; הוא היה אחיהם של המשורר הסאטירי אדמונד ואלפי נוקס, של חוקר כתבי הקודש וילפרד נוקס, של התאולוג ומחבר ספרי הבלש רונלד נוקס, ושל הסופרת ויניפרד פק, ודודה של הסופרת פנלופי פיצג'רלד. אביו היה צאצא של ג'ון ארבת'נוט, הוויקונט השמיני של ארבת'נוט.
דילווין – שכונה "דילי" בפי כל – נוקס התחנך בבית הספר סאמר פילדס, אוקספורד, ולאחר מכן באיטון קולג'. הוא למד לימודים קלאסיים בקינגס קולג', קיימברידג' משנת 1903, ובשנת 1909 נבחר לעמית באותו קולג', בעקבות מותו של וולטר הדלם, שממנו ירש נוקס מחקר מקיף על יצירותיו של הרודאס. בעודו סטודנט היה מיודד עם ליטון סטרייצ'י, לימים ביוגרף ידוע, ועם ג'ון מיינרד קיינס, לימים כלכלן חשוב. יש עדויות לפיהן נוקס וקיינס קיימו זוגיות עוד כשלמדו יחד באיטון. במשך כמה שבועות ב־1910 בקינגס קולג לימד נוקס באופן פרטי את הרולד מקמילן, לימים ראש ממשלת בריטניה, אבל מקמילן סבר שהוא "קמצן ולא נעים".
נוקס נישא לאוליב רודמן ב־1920, ושכח להזמין לחתונתו שניים משלושת אחיו. לזוג נולדו שני בנים, אוליבר וכריסטופר.[דרוש מקור]
הוא היה אתאיסט.
קריירה אקדמית

בין שתי מלחמות העולם עבד נוקס על מהדורה מבוארת גדולה של יצירת הרודאס, שאותה התחיל וולטר הדלאם. נוקס הזיק לעיניו בזמן שחקר את אוסף קרעי הפפירוס של המוזיאון הבריטי, אך לבסוף הצליח לפענח את הטקסט של הפפירוס של הרודאס. מהדורת נוקס-הדלאם של הרודס הופיעה בסופו של דבר ב־1922.
פיצוח צפנים > מלחמת העולם הראשונה

זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב־1914, גויס נוקס למאמץ ההצפנה של הצי המלכותי בחדר 40 של הבניין הישן של מפקדת הצי, שם נאמר כי הגיע לחלק מהישגיו הגדולים ביותר באמבטיה (בחדר 53). בשנת 1917, כשחדר 40 התרחב לכדי ID25, המשיך נוקס לשרת שם.
בין יתר המשימות, הוא היה מעורב בפיצוח:
מברק צימרמן שהביא את ארצות הברית למלחמה.
חלק גדול מצופן הדגלים של האדמירל הגרמני, תוך ניצול אהבתו של צפּן גרמני לשירה רומנטית.
פיצוח צפנים > בין המלחמות > בית הספר הממשלתי לצפנים

במהלך מלחמת העולם הראשונה נבחר נוקס למשרת מנהל הספרייה בקינגס קולג', אך מעולם לא קיבל על עצמו את המשרה. לאחר המלחמה התכוון לחדש את מחקריו האקדמיים, אך אשתו שכנעה אותו להישאר בעבודתו המסווגת; הסודיות נשמרה בקפדנות, עד כדי כך שלילדיו לא היה מושג, עד שנים רבות לאחר מותו, מה עשה נוקס למחייתו, ומה הייתה תרומתו למאמץ המלחמתי.
פיצוח צפנים > בין המלחמות > אניגמה מסחרית

מכונת ההצפנה אניגמה שווקה לשימוש מסחרי בשנות ה־20. בווינה בשנת 1925 רכש נוקס מכונה מדגם Enigma C, שנבדקה על ידי יו פוס בשנת 1927 מטעם בית הספר הממשלתי לצפנים. פֿוֹס מצא שהמכונה מספקת "רמה גבוהה של אבטחה", אך כתב מאמר סודי שתיאר כיצד לתקוף את המכונה אם ניתן יהיה לנחש קטעים קצרים של טקסט פשוט. עשור לאחר מכן, כאשר המשיך נוקס את העבודה הזו, הוא פיתח מערכת אלגברית יעילה יותר, שהתבססה על העקרונות שתיאר פוס.
פיצוח צפנים > בין המלחמות > האניגמה הספרדית

הצי של גרמניה אימץ את השימוש באניגמה ב־1926, והוסיף לוח תקעים ('שְׁטֶקֶר') כדי לשפר את האבטחה. גרמניה הנאצית סיפקה מכונות ללא לוחות תקעים ללאומנים של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד. ב־24 באפריל 1937 פיצח נוקס את האניגמה של פרנקו, אך את הידע על פריצת דרך זו לא מסר ללוחמים בצד הרפובליקני של אותה מלחמה. זמן קצר לאחר מכן, נוקס החל לתקוף אותות בין ספרד לגרמניה, שהוצפנו באמצעות מכונות אניגמה עם לוחות תקעים.
פיצוח צפנים > בין המלחמות > ערב מלחמת העולם השנייה

בית הספר הממשלתי לצפנים החל לדון באניגמה עם המשרד השני של המטה הכללי הצרפתי בשנת 1938, וקיבל מהלשכה פרטים על מכשירי האניגמה של הוורמאכט, שסופק על ידי המרגל הנס תילו שמידט ובעזרת יירוט אותות, שחלקו מוכרח היה להיעשות במזרח אירופה. עובדה זו הובילה את הצרפתים לחשוף את קשריהם עם קריפטוגרפים פולנים. נוקס, יו פוס ואלסטיר דניסטון ייצגו את בית הספר הממשלתי לצפנים במפגש הפולני־צרפתי־בריטי הראשון בפריז בינואר 1939. הפולנים קיבלו הוראה לא לחשוף שום דבר חשוב בינתיים, וזה אכזב את מפצחי הצפנים הבריטיים. עם זאת, תיאורו של נוקס את שיטותיו הרשים את מפצחי הצפנים הפולנים, והם ביקשו את נוכחותו בפגישה שנייה.
"נוקס הבין הכל מאוד מהר, ממש בין רגע. ניכר היה שהבריטים כבר השקיעו עבודה רבה בפיצוח האניגמה [...] כך שלא נזקקו להסברים. הם היו מומחים מסוג שונה, ברמה שונה." – מריאן רייבסקי
נוקס השתתף בוועידה הפולנית־צרפתית־בריטית השנייה, שהתקיימה ב־25–26 ביולי 1939 במתקן לשכת הצופן הפולנית (ב־פירי, דרומית לוורשה, פולין). שם החלו הפולנים לחשוף בפני בעלי בריתם הצרפתים והבריטים את הישגיהם בפיצוח האניגמה.
אף על פי שמריאן רייבסקי, הקריפטוגרף והמתמטיקאי הפולני שפיצח את האניגמה המצוידת בלוח התקעים, ששימשה את גרמניה הנאצית, ניגש לבעיה באמצעות תורת החבורות (בעוד שנוקס נשען על בלשנות), נוצר ביניהם קשר אישי טוב באותה ועידה. הרושם הטוב שעשה רייבסקי על נוקס שיחק תפקיד חשוב בהגדלת הגיוס של מתמטיקאים לבלצ'לי פארק. נוקס תלש שערות – אך היה אסיר תודה – כשלמד מרייבסקי כמה פשוט היה הפתרון של טבעת הכניסה של האניגמה (סדר אלפביתי רגיל).
אלן טיורינג עבד על פיצוח האניגמה במהלך החודשים שהובילו לפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, וביקר מדי פעם במטה לונדון של בית הספר הממשלתי לצפנים כדי לדון בבעיה זו עם נוקס. במפקד אוכלוסין בשנת 1939 תועד טיורינג בנאפהיל, כששהה אצל נוקס ואשתו. עד נובמבר 1939 השלים טיורינג את תכנון הבומב – שיפור מהפכני של הבומבה הפולנית.
פיצוח צפנים > מלחמת העולם השנייה > שיטת הסימון של נוקס

כדי לפצח מכונות אניגמה חסרות לוח תקעים, פיתח נוקס (בהתבסס על מחקר מוקדם יותר של יו פוס) שיטת סימון, בהסתמך על בלשנות ועל סטטיסטיקה (בניגוד למתמטיקה). טכניקה זו פעלה היטב על האניגמה ששימשה את הצי האיטלקי ואת האבווהר, המודיעין הצבאי הגרמני. נוקס עבד ב'קוטג', בסמוך לאחוזת בלצ'לי פארק, כראש מדור מחקר, שתרם משמעותית לניתוח ההצפנה של האניגמה.
בין היתר, פיענח הצוות של נוקס אותות ימיים איטלקיים שתיארו את הפלגת צי קרב איטלקי, שהובילה לקרב כף מטפן במרץ 1941. אדמירל ג'ון גודפרי, מפקד המודיעין הימי, ייחס את ניצחון בעלות הברית במטפן למודיעין שהפיקו נוקס וצוותו; האדמירל סר אנדרו קנינגהם, שפיקד על הצי המנצח במטפן, נסע לבלצ'לי פארק כדי לברך באופן אישי את 'דילי והבחורות שלו'.
פיצוח צפנים > מלחמת העולם השנייה > שירותי מודיעין נוקס

באוקטובר 1941 פיצח נוקס את האניגמה של האבווהר. אז הוקמה יחידה שנקראה "שירותי המודיעין נוקס" (ISK), כדי לפענח באופן שוטף את התשדורות של האבווהר. בתחילת 1942, כשלקה נוקס בסרטן, נטל פיטר טווין אחריות על ניהול ISK ומונה לראש היחידה לאחר מותו של נוקס. עד סוף המלחמה פיענחה והפיצה ISK סך של 140,800 שדרים.
למודיעין שהושג מפענוחי האבווהר הללו היה חלק חשוב בהצלחת מבצעי ועדת XX של MI5 ו־MI6, ושל מבצע פורטיטיוד, היוזמה של בעלות הברית להטעות את הגרמנים בנוגע לפלישה לנורמנדי.
פיצוח צפנים > מלחמת העולם השנייה > מותו

עבודתו של נוקס נקטעה כאשר חלה בלימפומה. כשלא היה מסוגל עוד לנסוע לבלצ'לי פארק, המשיך בעבודתו הקריפטוגרפית מביתו בהיואנדן, בקינגהמשייר, שם קיבל את צלב מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. הוא נפטר ב־27 בפברואר 1943. בשנת 2009, פרסמה מייוויס בייטי, אחת מ'הבחורות של דילי', הנשים מפצחות הצפנים שעבדו בניהולו, ביוגרפיה של נוקס.
הערות שוליים

1 2  Gannon 2011
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Batey 2011
1 2 3 4 5 6 7  Smith 2010
1 2 3 4 5 6  Batey 2009, p. xi
1 2 3  Staff writer 2004
1 2 3 4 5  Batey 2004
↑  "Peck, Winifred Frances, (Lady Peck)", Who Was Who, online edition, Oxford University Press, 2014, retrieved 9 May 2014 (נדרשת הרשמה)
↑  Fitzgerald 2002
↑  Dod's Peerage, Baronetage and Knightage of Great Britain and Ireland, Sampson Low, Marston & Co., 1904, p. 983
↑  The Spectator, vol. 20, 1847, p. 1171
↑  The Gentleman's Magazine, vol. 177, 1845, p. 311
↑  Bt, Sir William Arbuthnot. "Table E part 2". www.kittybrewster.com.
1 2 3  Richmond, John Classics and Intelligence - 'Classics Ireland' Volume 9 (2002)
↑  Thorpe 2010, p. 27
↑  Batey 2009, p. xii
↑  "מימיו כסטודנט היה דילווין [נוקס] אתאיסט נחוש."
מתוך:
Alan Hollinghurst, "The Victory of Penelope Fitzgerald" (a review of Hermione Lee, Penelope Fitzgerald [a niece of Alfred Dillwyn Knox]: A Life, Knopf, 488 pp.), The New York Review of Books, vol. LXI, no. 19 (4 December 2014), p. 8
↑  Herodas (2010),  Hedlam, Walter; Knox, A. D. (eds.), The Mimes and Fragments, Hardpress, ISBN 978-1290531078
↑  Goebel
1 2  Foss 2011
↑  במאמר של Keeley משנת 2008 להלן, נכתב כי "פרופסור דניס סמית' מאוניברסיטת טורונטו, מומחה לביון במלחמת העולם השנייה, אמר שדילווין נוקס פיצח את מכונות האניגמה של פרנקו בשנת 1937, ושעם זאת, המידע על כך לא הועבר לרפובליקנים".
1 2  Budiansky 2000, p. 95,96
↑  Copeland 2011, p. 313
↑  Carter, p. 1
↑  Sebag-Montefiore 2000, p. 350
1 2  Fitzgerald 2002, pp. 249–250
↑  Batey 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272675705171  PLWABN: 9810541708805606  BIBSYS: 8082030  BnF: cb123385199 (data)  GND: 142834203  ISNI: 0000 0001 0903 0327  LCCN: n91125336  NLA: 35413139  NTA: 06962495X  SUDOC: 032335695  Trove: 943802  VcBA: 495/184932  VIAF: 54530537   WorldCat (עם VIAF): 54530537
הדיוויזיה ה-710 (ורמאכט)

| --- | --- |

סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2 במאי 1941 – 8 במאי 1945 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
הדיוויזיה ה-710 (בגרמנית: 710. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-2 במאי 1941 בפיקודו של תאודור פטש. בחודש יוני באותה שנה הוצבה הדיוויזיה בנורווגיה, כחלק מארמיית נורווגיה. הדיוויזיה הוצבה באוסלו, ולאחר מכן בקריסטיאנסנד. גודלה היה קטן מגודלה של דיוויזיה רגילה בוורמאכט, והיא לא הייתה מצוידת דיה בנשק מסייע. בשנת 1944 הועברה הדיוויזיה לדנמרק, וב-1 בינואר 1945 הועברה לאיטליה, שם הייתה חלק מהקורפוס ה-97 במסגרת הארמייה העשירית. באפריל 1945 הועברה הדיוויזיה לאוסטריה, שם לחמה כחלק מארמיית הפאנצר השישית, וב-8 במאי 1945 נכנעו שרידי הדיוויזיה בשטיריה.
מפקדים

תאודור פטש (2 במאי 1941 - 1 בנובמבר 1944)
רודולף-אדוארד ליכט (1 בנובמבר 1944 - 15 באפריל 1945)
ולטר גורן (15 באפריל 1945 - 8 במאי 1945)