stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויקטור יעקובי
סרטים, טלוויזיה

סיביל (סרט אופרה) (1980)
יריד בנות (קומדיה רומנטית הונגרית) (1941) (86 דקות) במאי: פליקס פודמניצקי
יריד בנות (סרט טלוויזיה) (1985) (98 דקות) במאית: אווה ז'ורז'
לקריאה נוספת

בריטניקה הונגאריקה. האנציקלופדיה העולמית. יאנוש שייקי. בודפשט, מסת"ב 9637815899
ג'רג' שאנדור גאל - וילמוש שומוג'י : ספר האופרטות בודפשט, 1976. ISBN 9633301378
לקסיקון ביוגרפי הונגרי. (1978-1991).
ויקטור יעקובי נפטר לפני 85 שנה
מאמר מאת אנדראש בטה באתר האקדמיה למוזיקה
כתיבה מאת ויקטור לאני במערב בקשר לבכורה של "מיאמי"
גיליון נתונים של בכורות ברודוויי
הערות שוליים

↑  https://familysearch.org/ark:/61903/3:1:3QS7-L9G9-FJVZ?i=178&cat=292437
↑  https://adtplus.arcanum.hu/hu/view/VasarnapiUjsag_1913/?query=Jacobi%20Sakk&pg=264&layout=s
↑  Voctor Jacobi dias New York Times, 1921. dec.11.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286980805171  PLWABN: 9810659490405606  BNE: XX1208651  BnF: cb14002846q (data)  GND: 126676607  ISNI: 0000 0001 0890 271X  LCCN: no88006249  LNB: 000191367  MusicBrainz: 204b2873-a430-49ac-836f-0744c038c321  NKC: mzk2013768151  NLA: 49116986  NSK: 000055834  RERO: 02-A005634365  SNAC: w6xh2gnf  Trove: 1489266  VIAF: 39573276   WorldCat (עם VIAF): 39573276 
גרטי מילר וריימונד לאוזרט ב"יריד הבנות" (1913)
זיאבליקובו

נפת זיאבליקובו (ברוסית: район Зябликово) היא נפה במחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה 4.3795 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 133,501 תושבים (2020).
בנפה ממוקם מתחם ספורט "אורחובו-בוריסובו". הוא מבנה יוצא דופן - למעשה הוא נבנה בעזרת חומרי עץ, ולכן קיבל את כינוי החיבה "דרביאשקה" מתושבי המקום. חדרי בגדים משופצים, אולמות וחדרי כושר, בריכת שחייה באורך 25 מטר עם ארבעה נתיבים מוכנים לשימוש המבקרים.
אתרים ראויים לציון

תחנת האוטובוסים הבינלאומית "קרסנוגברדסקי" (רו')
כנסיית השילוש הקדוש בבוריסוב
מרכז קניות ובילוי "אובלקה"
אצטדיון "זיאבליקובו ארנה"
תחנות מטרו "קרסנוגברדסקאיה" (אנ') "זיאבליקובו" (אנ') ו"שיפילובסקאיה" (אנ')
חומוס FULL טריילר

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אסף קוברובסקי
 הופק בידי:  איתי ברקן קרן בלז עמי גלאם אסף קוברובסקיי
 תסריט:  אסף קוברובסקי איתי ברקן יונתן ברק
 עריכה:  דדן עוזיאל חמי סולומון
 שחקנים ראשיים:  אלכסה לרנר דניס סנדלר קרן מור מנשה נוי מוני מושונוב מיכאל מושונוב צחי גראד יניב ביטון פולי רשף סמדר וולפמן דיאנה גולבי ג'לאל מסראווה תאמר נפאר רונן דוידוב יובל סגל
 צילום:  גיורא ביח
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  9 ביוני 2022
 משך הקרנה:  92 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  קומדיה, אקשן
 דף הסרט ב־IMDb
חומוס FULL טריילר הוא סרט קולנוע קומי ישראלי שיצא לאקרנים ב-9 ביוני 2022.
תקציר העלילה

חתונה של עולה מצרפת והייטקיסט תמים נמצאת תחת מלחמת עולם של טיפוסים מחמישה מקומות שונים ומפוקפקים ביניהם: סוחרי נשק חרדים, מגדלי פרחים הומואים, מבריחים ערבים, גנגסטרים סלוניקאים והמבוקש מספר 1 בעולם.
שחקנים

אלכסה לרנר - נטלי חדד
דניס סנדלר - לב קבקוב
קרן מור - שמרית
מנשה נוי - יעקב
מוני מושונוב - סלומון סלוניקי
מיכאל מושונוב - ג'וני סלוניקי
צחי גראד - ניל
יניב ביטון - איזי
פולי רשף - הרב פליישמן
סמדר וולפמן - ריטה
דיאנה גולבי
ג'לאל מסראווה
תאמר נפאר
רונן דוידוב - גולן סלוניקי
יובל סגל
גיל וסרמן - צ'רלי
חומצה חנקתית

| --- | --- |

 
 שם סיסטמטי:  Nitric acid
 שמות נוספים:  aqua fortis
 כתיב כימי:  HNO₃ 
 מסה מולרית:  63.01 גרם/מול
 מראה:  נוזל שקוף או צהבהב (אם נוצר בו NO2)
 מספר CAS:  7697-37-2
 צפיפות:  1.5129 גרם/סמ"ק
 מצב צבירה:  נוזל
 מסיסות:  מסיס לחלוטין במים (תגובה אקסותרמית קלה)
 טמפרטורת היתוך:  -42 °C   231.15 K
 טמפרטורת רתיחה:  83 °C   356.15 K
 מקדם שבירה:  1.397
 חומציות:  -1.4 ‏pKa
 אנתלפיית התהוות סטנדרטית:  −174.1 קילוג'ול למול
 NFPA 704:       0 OX 4 2 
 
חומצה חנקתית (HNO3) היא חומצה מינרלית חזקה. משמשת בתגובות כימיות רבות בין המפורסמות שבהן היא תגובת הניטרציה.
ייצור

חומצה חנקתית מופקת בתגובה בין מים לחנקן דו־חמצני:
{\ce {3NO2+H2O -> 2HNO3 + NO}}  \qquad \Delta H=-117\mathrm {kJ/mol}
לרוב מחמצנים את החנקן החמצני המתקבל לחנקן דו־חמצני המוחזר לתהליך. בתהליך אוסטוולד – הקרוי על שם מפתחו, וילהלם אוסטוולד – מחמצנים אמוניה עם חמצן בקטליזה של סגסוגת פלטינה המכילה 10% רודיום בתגובה האקסותרמית:
{\ce {4NH3(g) +5O2(g) -> 4NO(g) + 6H2O(g)}}  \qquad \Delta H=-905\mathrm {kJ}
התגובה מתבצעת ביעילות גבוהה בטמפרטורה של 800-900°C ובלחץ של 4–10 אטמוספירות. בשלבים הבאים החנקן החמצני מגיב עם חמצן לקבלת חנקן דו-חמצני:
{\ce {2NO(g) +O2(g) -> 2NO2(g)}} \qquad \Delta H=-114\mathrm {kJ}
והחנקן הדו־חמצני מגיב עם מים לתת חומצה חנקתית. בהיקף מעבדתי חומצה חנקתית מופקת בעזרת אשלגן חנקתי (KNO3) או נתרן חנקתי (NaNO3) וחומצה גופרתית (H2SO4) בתגובה:
{\ce {NaNO3 + H2SO4 -> NaHSO4 +HNO3}}.
תכונות

כאשר חומצה חנקתית חשופה לאור או לחום היא משחררת חנקן דו-חמצני בתגובת הפירוק  {\ce {4HNO3 -> 4NO2 + 2H2O + O2}}, החנקן הדו־חמצני המומס מקנה צבע צהבהב לנוזל.
חומצה חנקתית מהולה מגיבה עם רוב המתכות בתגובות הדומות לאלו של חומצות מינרליות אחרות כלומר תוך יצירת גז מימן. החומצה החנקתית יכולה לחמצן מתכות כנחושת או כסף תוך יצירת חנקן דו־חמצני:
{\ce {Cu(S) +4HNO3(aq) -> CU^{2+}(aq) + 2NO2(g) +2H2O(l) +2NO3^{-}(aq)}}
תגובה עם רוב היסודות האל מתכתיים מביאה אותם למצב החמצון הגבוה ביותר. כך למשל התגובה עם פחמן:
{\ce {C + 4HNO3 -> CO2 + 4NO2 +2H2O}}
החומצה החנקתית מסוכנת מאוד למגע. בחומצה החנקתית משתמשים בין היתר לייצר דשנים, חומרי נפץ ובטון. חומצה חנקתית היא מחמצן חזק.
בתחום האמנות משמשת החומצה החנקתית לצריבה עמוקה של כסף ושל מתכות צבעוניות - נחושת (הנמסה בחומצה בתהליך אקסותרמי), פליז ואלפקה.
מולקולת חומצה חנקתית
ורוניקה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  פאקו פלאזה 
 הופק בידי:  אנריקה לופז לאבין
 תסריט:  פרננדו נבארו
 עריכה:  מרטי רוקה 
 שחקנים ראשיים:  סנדרה אסקנה
 מוזיקה:  צ'אקי נמנרה
 צילום:  פבלו רוסו 
 מדינה:  ספרד 
 חברת הפקה:  הטלוויזיה הספרדית 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  25 באוגוסט 2017
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  ספרדית 
 סוגה:  אימה • על-טבעי
 הכנסות:  6.3 מיליון דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
"ורוניקה" (בספרדית: Verónica) הוא סרט אימה על-טבעי ספרדי, אשר בוים על ידי פאקו פלאזה, הופק על ידי אנריקה לופז לאבין, הוסרט על ידי פרננדו נבארו ונערך על ידי מרטי רוקה. השחקנית הראשית בסרט היא סנדרה אסקנה, שמגלמת את דמותה של ורוניקה, עליה מתבסס הסרט.
הסרט יצא לאקרנים ב-25 באוגוסט 2017. הסרט היה זמין לצפייה בנטפליקס.
עלילה

הסרט נפתח בשנת 1991 באמצע הדברים, כאשר שירותי החירום נענו לקריאה של נערה צעירה. היא נשמעת מבוהלת וצורחת על אחיה אנטוניטו עד שהשיחה מתנתקת. לאחר מכן, הסרט חוזר בזמן שלושה ימים לפני כן. ורוניקה היא ילדה בת 15 המתגוררת עם אמה ושלושת אחיה בדירה ברובע הפועלים בוולקאס, מדריד. אביהם נפטר לאחרונה ואמם עובדת שעות ארוכות בבר כדי לפרנס את המשפחה, תוך שהיא הותירה את ורוניקה כאחראית על אחיה הקטנים: התאומים לוסיה ואירן ואנטוניטו. ביום ליקוי החמה הסביר המורה של ורוניקה בבית הספר כיצד כמה תרבויות עתיקות השתמשו בליקויי החמה כדי לזמן רוחות אפלות.
בזמן שבית הספר מתכנס על הגג כדי לצפות בליקוי החמה, ורוניקה, חברתה רוזה וחברתם לכיתה דיאנה נכנסות למרתף כדי לערוך סיאנס באמצעות לוח ויג'י.
שחקנים

סנדרה אסקנה – ורוניקה
ברונה גונזלס – לוסיה
קלאודיה פלאסר – איירין
איבן צ'אברו – אנטוניטו
אנה טורנט – אנה
קונסואלו טרוחיו – הרמנה מורטה
סוניה אלמרצ'ה
מארו ואלדווילסו
לטיסיה דולרה
אנג'לה פאביאן – רוזה
סמואל רומרו
קרלה קמברה – דיאנה
השראה

הסרט נכתב בהשראתה של אסטפניה גוטיירז לזרו (1973–1991) שסבלה על פי הדיווחים מהזיות והתקפים לאחר שביצעה את סיאנס בבית ספרה במדריד, כדי לנסות ליצור קשר עם החבר המנוח של חברתה שנפטר חצי שנה קודם לכן. סיבת המוות המדויקת שלה נותרה בגדר תעלומה. על פי החשדות, ביתה הפך לרדוף אחרי מותה על פי מגזין המוזיקה הבריטי NME. המגזין האמריקאי ניוזוויק, פרסם הצהרה על הסרט גם כן ולמרות שמאמין שהמקרה אמיתי, הוא השווה את האירוע לתופעה דומה ומוכרת בשם אימה באמטוויל.
הערות שוליים

↑  Verónica (2017) - Financial Information, The Numbers
1 2 3  ‘Veronica’: Film Review | Hollywood Reporter, www.hollywoodreporter.com
↑  Veronica | Netflix, www.netflix.com (באנגלית)
↑  Is Veronica a true story? The real-life inspiration behind the horror film, NME Music News, Reviews, Videos, Galleries, Tickets and Blogs | NME.COM, ‏2018-03-05 (באנגלית)
זהב הריין

האל לוגה ובנות הריין, איור מאת ארתור רקהאם
"זהב הריין" (בגרמנית: Das Rheingold) היא האופרה הראשונה במחזור האופרות פרי יצירתו של ריכרד וגנר "טבעת הניבלונג". טבעת הניבלונג היא טטרלוגיה אפית המבוססת באופן רופף על "שירת הניבלונגים" ועל אגדות גרמניות פגאניות.
האופרה "זהב הריין" הושלמה בשנת 1854. עם זאת, היא הוצגה לראשונה רק ב-1869 במינכן.
הנפשות הפועלות

ווטאן, אל - באריטון
דונר, אל - באס
פרו, אל - טנור
לוגה, אל - טנור
פריקה, אלה - סופרן
פריה, אלה - סופרן
ארדה, אלת האדמה - קונטראלט
פאזולט, ענק - באס
פאפנר, ענק - באס
אלבריך, ניבלונג - באריטון
מימה, ניבלונג - טנור
ווגלינדה, בת הריין - סופרן
וולגונדה, בת הריין - סופרן
פלוסהילדה, בת הריין - סופרן
עלילה > מערכה I

הסיפור מתחיל כאשר אלבריך, גמד ניבלונגי מכוער, מגיע לנהר הריין. בתחתית הנהר הוא רואה שלוש מבנות הריין משחקות ולרגליהן גוש זהב. אלבריך מנסה לחזר אחר שלוש הנערות. בנות הריין, אשר מראהו המכוער דוחה אותן, מתחילות לעלוב בו ולהתגרות ברגשותיו. אלבריך המצוי בסערת רגשות שם לב לזהב ושואל את בנות הריין לפשרו. הן מספרות לו שהן שומרות את הזהב עבור אביהן. זהו זהב מכושף אשר ניתן ליצור ממנו טבעת קסמים, שבאמצעותה ניתן לשלוט על העולם.
דבר אחד לא יישאר ליוצר הטבעת - אהבה. זלזולן של בנות הריין, והרצון לנקמה, דוחפים את אלבריך לגנוב את הזהב היישר מתחתית הנהר.
עלילה > מערכה II

ווטאן, ראש האלים, עושה עסקה עם שני ענקים - פאזולט ופאפנר. הם יבנו לו טירה חדשה - את ולהאלה - והוא בתמורה ימסור לרשותם את אלת האהבה פריאה. לאחר שהענקים משלימים את המשימה, אשתו של ווטאן, פריקה, שהיא אחותה של פריאה, מפצירה בבעלה שלא ייתן לענקים את אחותה. ווטאן מסכים.
הענקים באים לדרוש תשלום עבור עבודתם ומצביעים על המטה של ווטאן, שעליו חתמו את החוזה. ווטאן מבין שאין לו ברירה אלא לתת לענקים את מבוקשם. הבעיה היא שללא פריאה והתפוחים המוזהבים שלה, האלים מזדקנים בקצב מהיר. בינתיים נכנס לתמונה לוגה, אל האש, ומספר להם על הטבעת שיצר אלבריך. הענקים מוכנים לוותר על פריאה תמורת הטבעת, אך נוטלים אותה כבת ערובה. ווטאן מתחפש יחד עם לוגה ויחד הם יורדים לכדור הארץ.
עלילה > מערכה III

אלבריך משעבד את כל הניבלונגים האחרים ומאלץ אותם לחצוב עבורו אבנים טובות וזהב. על אחיו מימה הוא מצווה ליצור קסדת קסמים אשר תאפשר לו להיות רואה ובלתי נראה או להפוך לבעל חיים.
ווטאן ולוגה פוגשים באלבריך. אלבריך מספר בגאווה על תוכניות השליטה העולמית שלו, אך לוגה מערים עליו וגורם לו לשנות צורה לדרקון, ואחר כך לקרפדה. בהיותו קרפדה ווטאן דורך עליו, ולוגה נוטל את קסדת הקסמים. אלבריך חוזר לצורתו הטבעית ושני האלים כופתים אותו ועולים איתו אל משכן האלים.
עלילה > מערכה IV

במשכן האלים ווטאן ולוגה מבטיחים לאלבריך לשחרר אותו תמורת זהב הריין. אלבריך מסכים בלית ברירה. אך כאשר הם מבקשים גם את הטבעת, הוא אינו מוכן לוותר עליה. לאחר מאבק קצר מצליח ווטאן להסיר את הטבעת מאצבעו של אלבריך ולענוד אותה על שלו, לא לפני שאלבריך מקלל את הטבעת. אלבריך מטיל עליה קללה, שכל מי שאינו עונד את הטבעת ירצה אותה - וכל מי שיענוד אותה יהיה אומלל וימות מוות אל-טבעי.
כאשר הענקים שבים, ווטאן עושה איתם עסקה חדשה. הם מוכנים לשחרר את פריאה, אם ווטאן יוכל לכסות את כל גופה בזהב. ווטאן מכסה אותה בכל הזהב של אלבריך ובעזרת קסדת הקסם, אך חריץ קטן של עינה עדיין גלוי. הענקים דורשים ממנו להסתיר את עינה בטבעת, אך ווטאן מסרב.
או אז מגיעה ארדה, אלת האדמה, ומשכנעת את ווטאן להימנע מהקללה ולתת את הטבעת. "הישמר לך, ווטאן, הטבעת ארורה היא".
ווטאן מתרצה לבסוף, ומכסה את עינה של פריאה בטבעת. הענקים המרוצים מחלקים את השלל ביניהם שווה בשווה עד אשר הם מגיעים לטבעת. אז נוכח ווטאן בכוחה האמיתי של הקללה. פפנר חובט בפאזולט למוות ובורח עם כל השלל. עתה יכולים כל האלים להיכנס למשכנם החדש, ולהאלה, שבנו הענקים על פני קשת בענן שמתח עבורם דונר, אל הרעם.
ברקע מבכות בנות הריין את זהבן.
ורוניקה וואל

| --- | --- |

 לידה:  1887 סארי, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1967 (בגיל 80 בערך) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי לאמנות ועיצוב 
 תחום יצירה:  ויטראז' 
 זרם באמנות:  תנועת האמנויות והאומנויות 
 
ורוניקה וואל (באנגלית: Veronica Whall‏; 1887–1967) הייתה אמנית ויטראז'ים חשובה, ציירת ומאיירת הקשורה לתנועת האומנות והמלאכה. אביה, כריסטופר וואל, היה מנהיג תנועת האומנויות והמלאכה בזכוכית צבעונית. היא התחנכה בטכניקות של ציור ויצירת ויטראז'ים בסטודיו של אביה. בשנת 1922, וול ואביה הקימו יחד סטודיו לוויטראז'ים, אותו ניהלה במשך כמעט שלושים שנה לאחר מותו בשנת 1924.
ביוגרפיה

ורוניקה וואל נולדה בשנת 1887 בסטונברידג', ליד דורקינג, סארי. היא גילתה כישרון אמנותי בגיל צעיר מאוד והייתה בת 13 בלבד כאשר ציירה את קתרין הקדושה כחלק מחלון לקפלת ליידי של קתדרלת גלוסטר.   אמה ואחיה היו משמשים לעיתים קרובות על ידי אביה כמודלים לעיצוביו של הויטראז'ים.
וואל השתתפה בשעורי בית הספר המרכזי לאומנות ומלאכה, כולל שיעורים שהעביר אביה. כמו תלמידים מוכשרים אחרים בבית הספר, וואל עבדה כשולייה בסדנת הסטודיו של אביה.
קריירה

וואל הועסקה על ידי אביה, כריסטופר וואל כעוזרת סטודיו לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר המרכזי לאומנויות ומלאכות. היא ועוזרים אחרים עבדו עם כריסטופר וואל בהשלמת עבודות הויטראז'ים הרבות שיצרו בסדנת הסטודיו של וואל. בנוסף לקריירה המצליחה כאמנית ויטראז'ים, היא גם ציירה. אחת מיצירותיה, שעת האלפים, הייתה ציור בצבעי מים פיות ויקטוריאניים. בשנת 1907 הוצג במהלך הקיץ בגלריה החדשה בלונדון.
במפקד האוכלוסין בשנת 1911 הגדירה וואל את עיסוקה כעצמאית "אמנית בצבעי מים". בשנת 1912 היא איירה וצבעה ביד ספר במהדורה מוגבלת של ג'ון לילי בשם Cupid & Campaspe. [8] היא גם כתבה, איירה וצבעה ביד את ספרה, סיפורו של פטרקין בעץ, שהודפס על ידי אחיה יו וואל בשנת 1912.  היא הציגה כמה מעבודותיה בתערוכת אמנות דקורטיבית בשנת 1914 בפריז.
כמו אביה, היא שיתפה פעולה עם צ'ארלס סידני ספונר, שלימד בבית הספר המרכזי לאמנות.  בשנת 1916 הוביל ספונר את הצוות שעבד על קפלת אפסידל לתצוגה בתערוכת ה -11 של החברה לתערוכת אומנויות ומלאכות באוקטובר – נובמבר 1916 באקדמיה המלכותית לאמנויות. וואל ואביה עבדו על אפריז הקפלה.  היא קודמה למעצבת בסטודיו של אביה בשנת 1914, ועבדה כמעצבת עד 1918.
בשנת 1922, וואל ואביה פתחו יחד סטודיו שאותו ניהלו ביחד. כשכריסטופר וואל נפטר בשנת 1924, ורוניקה וואל ניהלה את העסק בסיוע אחיה כריסטופר, עד שהאולפן נסגר בשנת 1953. העסק "וואל אנד וואל", במהלך פעילותו השלים עבודות ויטראז' רבות לקתדרלות באנגליה, אוסטרליה וניו זילנד.
בשנת 1953 עברה וואל להנטדונשיר, והקדישה חלק ניכר מזמנה להחזקת עזים.
היא נפטרה בשנת 1967.
עבודות ויטראז'ים

ורוניקה וואל הייתה אמנית ויטראז'ים בולטת ומכובדת במהלך הקריירה שלה. היא השלימה עבודות ויטראז' רבות. רבות מיצירותיה מחוץ לבריטניה נמצאות בניו זילנד, כמו אלה שבקפלת הזיכרון לאחיות בכרייסטצ'רץ', שהוזמנו על ידי ג'וזף דייוויס, חלונות אלה הן בין יצירותיה הטובות ביותר.
היא יצרה 73 חלונות עבור אולם המלך ארתור, טינטגל, קורנוול, שנפתחו בשנת 1933. החל משנת 1997 האוסף נחשב לגדול ביותר של לוחות ויטראז'ים של המלך ארתור שנוצרו במאה ה -20 ודוגמה מצוינת לעבודות אמנות ואומנות .
הערות שוליים

↑  Panel | Whall, Veronica | V&A Search the Collections, V and A Collections, ‏2020-11-11 (באנגלית)
↑  Veronica Whall - Mapping the Practice and Profession of Sculpture in Britain and Ireland 1851-1951, sculpture.gla.ac.uk
↑  Clitheroe Methodist Circuit, archive.is, ‏2013-04-19
↑  Halls: Stained Glass Windows by Veronica Whall.
↑  Veronica M. Whall, The Story of Peterkin in the Wood, privately printed, 1912. (באנגלית)
↑  Charles Sydney Spooner - Mapping the Practice and Profession of Sculpture in Britain and Ireland 1851-1951, sculpture.gla.ac.uk
↑  Apsidal Chapel by Charles Sydney Spooner - Mapping the Practice and Profession of Sculpture in Britain and Ireland 1851-1951, sculpture.gla.ac.uk
↑  Cormack, Peter (2015). Arts & Crafts Stained Glass. Paul Mellon Centre.
↑  Norris J. Lacy, Geoffrey Ashe, Debra N. Mancoff, The Arthurian Handbook, Taylor & Francis, 1997, ISBN 978-0-8153-2082-1. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 4097040  GND: 1060238896  ISNI: 0000 0003 9488 7927  LCCN: no2014138334  NTA: 263852113  VIAF: 289459698   WorldCat (עם VIAF): 289459698
ולטר נוריס קונגריב

| --- | --- |

 לידה:  20 בנובמבר 1862 צ'טהאם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  28 בפברואר 1927 (בגיל 64) מלטה, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  בית הספר הארו  קולג' פמברוק 
 בן או בת זוג:  Cecilia Henrietta Dolores La Touche (1890–?) 
 צאצאים:  Arthur Christopher John Congreve, Billy Congreve, Sir Geoffrey Cecil Congreve, 1st Baronet 
 השתייכות:  הצבא הבריטי 
 דרגה:  לוטננט גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הבורים  מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 צלב ויקטוריה  אביר בלגיון הכבוד  אביר מפקד במסדר האמבט 
 
ולטר נוריס קונגריב (באנגלית: Walter Norris Congreve; ‏20 בנובמבר 1862 – 28 בפברואר 1927) היה גנרל בצבא הבריטי, בעל עיטור הגבורה הגבוה ביותר ממלחמת הבורים. כיהן כמפקד הצבא הבריטי במצרים וארץ ישראל אחרי אלנבי. היה עוין להצהרת בלפור, לציונות וליישוב היהודי.
ראשית דרכו

ולטר קונגריב נולד בעיר צ'טהאם (אנ') באנגליה בשנת 1862, למשפחה מיוחסת שהתגוררה בעיר סטפורד (אנ') בחבל קנט. בנעוריו למד, כמקובל אצל בני מעמדו, בבית הספר הארו היוקרתי ולאחר מכן באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1885 התגייס לצבא הבריטי והוצב לחטיבת רובאים. הוא השתתף בדרגת סרן במלחמת הבורים השנייה בשנים 1899 – 1902.
במלחמת הבורים

מלחמת הבורים הייתה מערכה שבה נלחמה האימפריה הבריטית ברפובליקות העצמאיות של המתיישבים הבורים בדרום אפריקה. הבורים היו דרום אפריקאים לבנים שמוצאם בעיקר במהגרים מארצות צפון-מערב אירופה, ברובם הולנדים. מטרת כיבוש שטחי הבורים הונעה במידה רבה על ידי שאיפה בריטית לשלוט באוצרות הטבע העשירים שהתגלו בשטחים אלה, והייתה גם חלק מהחזון האימפריאליסטי הבריטי של השגת רצף טריטוריאלי בשליטה בריטית לאורך יבשת אפריקה, מהצפון ועד הדרום.
במהלך המלחמה השתתף קונגריב ב-15 בדצמבר 1899 קרב קולנסו (אנ'). סרן קונגריב ביחד עם שני קצינים נוספים ורב-טוראי יצאו להגן על סוללת תותחים של חיל התותחנים המלכותי הבריטי, לאחר שחלק מן התותחנים נהרגו וחלקם נמלטו. קונגריב ואנשיו הצליחו להשיב שניים מן התותחים אל קווי הבריטים. קונגריב נפצע במהלך הפעולה, אך בראותו את אחד הקצינים נפגע וצונח ארצה, הוא וקצין אחר חשו לעזרתו של הקצין שנפגע וחילצו אותו. לקונגריב הוענק צלב ויקטוריה, העיטור הגבוה ביותר הראשון המוענק לאנשי הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת בשל מעשה גבורה "אל מול פני האויב". עיטור זה הוענק גם לכל יתר משתתפי הפעולה.
במלחמת העולם הראשונה

לאחר מלחמת הבורים מילא קונגריב שורת תפקידי פיקוד בבריטניה ובאירלנד. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, והוא כבר בדרגת בריגדיר גנרל ומפקד חטיבת הרגלים ה-6, נמצא קונגריב עם חטיבתו בתמרונים בוויילס. חטיבתו הוזעקה לחזית במסגרת חיל המשלוח הבריטי בצרפת והשתתפה בקרבות. הקרבות פסקו זמנית בחג המולד של 1914 בעקבות הפסקת האש של חג המולד.
במאי 1915 קיבל קונגריב פיקוד על הדיוויזיה ה-6, ובהמשך קודם לדרגת לויטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-13, עליו פיקד בקרב על הסום שנערך בשנת 1916 שהיה האחד הקרבות הגדולים במלחמה ובו ניסו כוחות של מדינות ההסכמה לפרוץ את קווי הגרמנים במחוז סום שבצפון צרפת. בסוף הקרב הצליחו הכוחות להתקדם כעשרה ק"מ, במחיר של יותר ממיליון נפגעים לשני הצדדים. בקרב איבד קונגריב את ידו השמאלית.
חרף פציעתו המשיך קונגריב לשרת כמפקד קורפוס לוחם, ובשנת 1918 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-7. בשנת 1919 הוא מונה למפקד חיל המשלוח המצרי והוענקה לו דרגת קצין גנרל (General officer) (אנ'), הגבוהה מסולם הדרגות הנהוג בצה"ל ונמוכה בדרגה אחת מדרגת מרשל. כמו כן הוענק לו תואר אצולה. בשנת 1923 הוא מונה למפקד פיקוד דרום, ובשנת 1924 הוא מונה למושל מלטה עד מותו ב-28 בפברואר 1927.
בנו, בילי קונגריב (אנ'), ששירת גם הוא בצבא הבריטי בדרגת רב-סרן, לחם בחזית צרפת וזכה גם הוא לעיטור צלב ויקטוריה, נהרג בקרב ב-20 ביולי 1916, כשהוא בן 25.
שארית חייו

בשנת 1923 נתמנה קונגריב למפקד פיקוד הדרום של הצבא הבריטי (אנ'), החולש על החלק הדרומי של האי הבריטי. לאחר זמן לא רב בשנת 1924 הוא נתמנה למושל הכללי של האי מלטה, שהיה אז מושבה בריטית. הוא החזיק בתפקיד זה שלוש שנים ומת בשנת 1927 והוא בן 65 שנים. על פי בקשתו בחייו הוטלה גופתו למימי הים התיכון, כמקובל בצי המלכותי הבריטי ביחס לימאים שנפלו בעת מילוי תפקידם.
לקריאה נוספת

תום שגב, ימי הכלניות - ארץ ישראל התקופת המנדט, הוצאת כתר, 1999.
חיים ויצמן, מסה ומעש, הוצאת שוקן, 1954, עמ' 249.
הערות שוליים

↑  תום שגב, ימי הכלניות, הוצאת כתר, 1999, עמ' 83.
1 2  תום שגב, ימי הכלניות, הוצאת כתר, 1999, עמ' 81.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, הוצאת כתר, 1999, עמ' 13.
↑  ישעיהו פרידמן, כיצד נקרע עבר הירדן מעל הבית הלאומי היהודי בארץ־ישראל, עיונים בתקומת ישראל 15, 2005, עמ' 125–146, בעמ' 135
↑  תום שגב, ימי הכלניות, הוצאת כתר, 1999, עמ' 124-123.
↑  ספר תולדות ההגנה, כרך ב' חלק שלישי, עמ' 1267.
↑  ספר תולדות ההגנה, כרך ב' חלק שלישי, עמ' 1267 בהערת שוליים.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, הוצאת כתר, 1999, עמ' 161.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb167429240 (data)  GND: 1181529581  ISNI: 0000 0004 5099 7945  TePapa: 33918  VIAF: 316738149   WorldCat (עם VIAF): 316738149 
אנדרטה לזכרו של קונגריב במלטה
זיאד אבו זיאד

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1940 (בן 84) אלעיזריה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 
זיאד עלי ח'ליל אבו זיאד (בערבית: زياد علي خليل أبو زياد; נולד ב-3 באפריל 1940) הוא עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי פלסטיני.
ביוגרפיה

אבו זיאד נולד בירושלים. ב-1965 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת דמשק. לאחר מלחמת ששת הימים למד עברית באולפן והיה ממובילי הקו המתון בפוליטיקה הפלסטינית.
ב-1986 יצא הספר "The West Bank handbook : a political lexicon" שערך יחד עם מירון בנבנישתי ודני רובינשטיין.
במשך 6 חודשים (נובמבר 1990 - מאי 1991) היה נתון במעצר מינהלי. עם שחרורו היה מעורב בהכנות לוועידת מדריד.
ב-1994 ייסד עם העיתונאי ויקטור ציגלמן את הרבעון Palestine–Israel Journal.
ב-1996 נבחר כנציג ירושלים למועצה המחוקקת הפלסטינית, בה כיהן עד 2006.
בסוף שנות ה-90 התמנה לתפקיד השר לענייני ירושלים בקבינט הפלסטיני. ב-18 במרץ 1999 הטילה עליו ישראל הגבלות תנועה, לאחר שנפגש עם דיפלומטים זרים באוריינט האוס. ב-27 במאי 1999 נעצר על ידי כח מג"ב במזרח ירושלים כאשר הפר צו האוסר עליו להיכנס לתחומי ירושלים. ב-8 בספטמבר 2001 פשטה המשטרה על משרדו במזרח ירושלים. לאחר חקירה גורש מירושלים.
ב-2006 יצא הספר "איסלאמופוביה ואנטישמיות" ("Islamophobia and Anti-semitism") אותו ערך יחד עם הלל שנקר.
אבו זיאד הוא בעל טור בעיתון אל-קודס. מתגורר באלעיזריה.
הערות שוליים

↑  חבר בקבינט הפלשתיני נעצר במזרח ירושלים, באתר גלובס, 27 במאי 1999
↑  אפרת וייס ועלי ואקד, זיאד אבו זיאד נעצר וגורש מירושלים, באתר ynet, 9 בספטמבר 2001
וריד הזרוע והראש

| --- | --- |
 שיוך:  subdivision of superior vena caval tree 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (664) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  vena brachiocephalica 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A12.3.04.001 
 TA2 (2019):  4772 
 FMA:  4723 
 קוד MeSH:  A07.015.908.130 
 מזהה MeSH:  D016121 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0006095 
 
כלי הדם הגדולים בחזה
וְרִיד הַזְּרוֹעַ וְהָרֹאשׁ (TA: vena brachiocephalica), הקרוי לעיתים גם הַוְּרִיד הָאַלְמוֹנִי (vena innominata), הוא וריד גדול בבינה המנקז את הראש והיד.
ראשיתו של הווריד היא בהתמזגותם של וריד הצוואר הפנימי והווריד התת-בריחי בגובה מפרק החזה והבריח. וריד הזרוע והראש השמאלי, הארוך יותר ממקבילו הימני, מתמזג עם הווריד הימני, מאחורי החיבור בין סחוס הצלע הראשונה לידית עצם החזה, ליצירת הווריד הנבוב העליון.
הווריד הימני, שאורכו 2.5 ס"מ, יוצא ממפרק החזה והבריח בזווית כמעט אנכית. מיקומו קדמית ומימין לגזע הזרוע והראש. לימינו עצב הסרעפת והאדר. לעומתו, הווריד השמאלי, שאורכו 6 ס"מ, יורד באלכסון מטה וימינה, מאחורי החצי העליון של ידית עצם החזה, עד למפגשו עם הווריד הימני. הווריד השמאלי מופרד מידית עצם החזה על ידי שריר עצם החזה ועצם הלשון, שריר עצם החזה והתריס ושאריות התימוס. מאחוריו שלושת העורקים הגדולים היוצאים מקשת אבי העורקים, יחד עם העצב התועה ועצב הסרעפת. לעיתים הווריד השמאלי ממוקם גבוה יותר, קדמית לקנה הנשימה.
מלבד וריד הצוואר הפנימי והווריד התת-בריחי, מתנקזים אל וריד הזרוע והראש וריד החוליות, המתנקז אליו מיד בראשיתו, וריד החזה הפנימי, המתנקז אליו מלמטה, ווריד התריס התחתון, המתנקז אליו מלמעלה. בנוסף, הווריד הבין-צלעי העליון השמאלי מתנקז אל וריד הזרוע והראש השמאלי.
וריד הזרוע והראש השמאלי נוצר מהשקה בין הוורידים העיקריים (הקרדינליים) הקדמיים הימני והשמאלי, כאשר מתנוון החלק הזנבי של הווריד השמאלי מביניהם.
ז'אומה ברטומאו קסאני

ז'אומה ברטומאו קסאני (בקטלאנית: Jaume Bartumeu Cassany; נולד ב-10 בנובמבר 1954) הוא פוליטיקאי ועורך דין אנדורי ששמש כראש ממשלת אנדורה בשנים 2009–2011.
בין השנים 2005–2009 כיהן כראש האופוזיציה האנדורית. בבחירות לממשל האנדורי ב-26 באפריל 2009 זכתה מפלגתו ברוב הקולות האנדורים והפך לראש הממשלה. הושבע לתפקיד ב-5 ביוני 2009 והוחלף ב-11 במאי 2011 על ידי אנטוני מרטי.
תפקידים נוספים:
1990–1992: שר האוצר, המסחר והתעשייה.
מייסד ועדת תרבות וזכויות אדם של לשכת עורכי הדין באנדורה בשנת 1983.
חבר הוועד המנהל של האיגוד הבינלאומי לעורכי דין צעירים (A.I.J.A.) בשנים 1987–1990.
סגן נשיא ועדת המשנה לזכויות אדם של האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה בשנת 2004.
הערות שוליים

↑  Alchetron, Jaume Bartumeu, ‏11-8-2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 171420551  VIAF: 219570547   WorldCat (עם VIAF): 219570547 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חאאן

חָאאֵן (בספרדית: Jaén) היא עיר באנדלוסיה שבדרום ספרד. אוכלוסייתה כוללת 111 אלף תושבים.
כאשר המוסלמים שלטו במקום במשך 500 שנה היא נקראה בפיהם جيان (גָ'יַאן).
העיר ידועה בשל תעשיית שמן הזית המשגשגת בה.
בעשורים האחרונים גברה התיירות בעיר. תיירים מבקרים בעיקר ברחובות הצרים של הרובע ההיסטורי של העיר, ובהרי סנטה קטלינה המקיפים אותה.