stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאומיות שחורה
דמויות וארגוני מפתח בלאומיות שחורה > מלקולם אקס

מלקולם אקס נולד ב-1925 באומהה, נברסקה, בשם מלקולם ליטל. הוא היה מנהיג ממוצא אפרו-אמריקאי, נואם ופעיל זכויות אדם. הוא שימש כדובר של אומת האסלאם בשנות החמישים והשישים, ובשל מאמציו הגדולים בתנועה הוא הצליח לסחוף אחריו אלפים. הוא הצטרף לתנועה בזמן ששהה בכלא. עם שחרורו ב-1952 מנתה התנועה כ-400 חברים. הוא הפך למנהיג ודובר התנועה, וב-1960 התנועה גדלה לכ-40 אלף חברים. אקס תמך בעוצמה ובלאומיות שחורה, ובהחזרת גאווה וגבריות לשחורים. הוא האשים את האמריקאים הלבנים והתבטא נגדם במילים קשות. הוא הטיף לשחורים להשליך את "כבלי הגזענות" מעליהם ולהילחם בגזענות בכל האמצעים הדרושים, גם בדרך אלימות, בטענה כי "אין מהפכה לא אלימה". מטרת המהפכה, לדבריו, הייתה לבסס את עצמאות העם השחור, הצעה אשר זכתה לתומכים רבים, אך בו בזמן גם לביקורות עזות.
אקס טען כי יש צביעות בערכים של התרבות המערבית, מהערכים הדתיים של הנצרות ועד לערכים של המוסדות הפוליטיים והכלכליים של הלבנים. הוא תמך בבדלנות שחורה. הוא טען כי קהילה נפרדת של שחורים אשר ישלטו בפוליטיקה ובכלכלה הפנים קהילתית יטיבו עמם יותר מאשר התמזגות בתפקידים פוליטיים או כלכליים בקהילה הלבנה. הוא הטיף לאפריקאים אמריקאים לחדש את זהותם הלאומית, לאמץ את הזכויות הכלולות בתיקון השני ולהגן על עצמם מפני הגמוניה לבנה. בתחילת שנות השישים הופיע מלקולם אקס כקול מוביל של אגף רדיקלי בתנועה לזכויות האזרח, בה הציע אלטרנטיבה פילוסופית לחזון של מרטין לותר קינג, אשר הטיף למען חברה משולבת גזעית, עם אינטגרציה מלאה בין שחורים ללבנים. קינג דגל במאבק לא אלים. לנאום המפורסם של קינג "יש לי חלום" הגיב אקס כי "בזמן שלקינג יש חלום, לשאר השחורים יש סיוט". ("while King was having a dream, the rest of us Negros are having a nightmare") ב-1964 עזב מלקולם אקס את אומת האסלאם בשל קרע ומחלוקת בינו לבין אלייז'ה מוחמד. אקס גילה כי המורה שלו מפר את תורתו שלו, ופועל בניגוד לאידאולוגיה של התנועה, וניהל רומנים מחוץ לנישואיו עם מזכירותיו הצעירות. אקס התאכזב ויצא למסע ארוך דרך צפון אפריקה והמזרח התיכון. במסעו אקס הפך למוסלמי סוני, ושינה את שמו בפעם השנייה לשם "אל-חאג' מאלִכּ אל-שבאז". בערב הסעודית הוא עלה לרגל למכה, העיר הקדושה בדת האסלאם. כשחזר אקס לארצות הברית הוא נטש את מחויבותו לבדלנות הגזעית ומיתן את השקפותיו. עם זאת, הוא המשיך לתמוך בהגדרה עצמית לשחורים, הגנה עצמית וזכויות אדם. ב-21 בפברואר 1965, בזמן שנאם אקס באולם במנהטן בכנס של ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי, הוא נורה למוות על ידי שלושה מחברי אומת האסלם.
דמויות וארגוני מפתח בלאומיות שחורה > פרנץ פנון

פרנץ פנון היה הוגה דעות אנטי קולוניאלי. הוא כתב ספרים שעסקו במאבק בקולוניאליזם והעמיק בבעיה של השחורים בעולם הנשלט על ידי האדם הלבן. פנון נולד ביולי 1925, באי הקריבי מרטיניק, שנשלט על ידי צרפת. ב-1943, בגיל 18, התגייס ונלחם לצד הכוחות הצרפתיים במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נשאר בצרפת, שם למד פסיכיאטריה ורפואה באוניברסיטה בעיר ליון, שם הוא נתקל בגזענות נגד שחורים. ב-1952 הוא עבר לאלג'יריה והחל לכהן כראש המחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים בלידה-ג'ונוויל. שנה לאחר מכן, ב-1954 פרצה מלחמת העצמאות של אלג'יריה, כאשר אלג'יריה דרשה להשתחרר משלטון צרפת. את המלחמה ניהלה החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, FLN, אשר הובסה על ידי הכוחות המזוינים הצרפתים שהשמידו את תשתיותיה הצבאיות של ה-FLN ומנהיגיה חוסלו או נכלאו. בבית החולים הצרפתי פנון טיפל במצוקות הפסיכולוגיות של החיילים הצרפתים שביצעו עינויים כדי לדכא את ההתנגדות האנטי-קולוניאלית. פנון טיפל במקביל בפצועים האלג'יריים שהיו קרבנות לעינויים. ב-1956 פנון הבין כי הוא אינו יכול לעזור ולסייע למאמצים הצרפתיים לדכא את תנועת הדה-קולוניזציה, והוא התפטר מתפקידו בבית החולים. הוא עבר לתוניסיה, שם החל לעבוד עם תנועת ה-FLN, והכשיר אחיות לטפל בפצועים. הוא הפך לעורך הראשי של עיתון התנועה "אל-מוג'היד". הוא עצמו כתב מאמרים אוהדים על התנועה אשר פורסמו בעיתונים שונים ברחבי העולם. באותה השנה הוא מונה לשגריר הממשלה האלג'ירית הזמנית בגאנה, שם לקה במחלת הלוקמיה. בשנה האחרונה לחייו הספיק לכתוב את אחד הספרים הזכורים והמשפיעים שלו בשם "מקוללים עלי אדמות". ב-1961 הוא נפטר ממחלת הלוקמיה בארצות הברית שם קיבל טיפול. לאחר פטירתו, לבקשת ה-FLN הוחזרה גופתו לאלג'יריה, שם נקבר.
מכתביו החשובים נמצא ספרו הראשון "עור שחור, מסכות לבנות" שיצא לאור בשנת 1952. זהו ספר אנטי-קולוניאלי בו פנון חולק מחוויותיו האישיות. בספר הוא מציג ביקורת על ההשפעות של השליטה הקולוניאלית על נפש האדם השחור. הוא כותב כי הקולוניאליזם טומן בחובו גזענות ודה-הומניזציה כלפי האדם השחור. בספר הוא מיישם את הפסיכואנליזה ואת התאוריה הפסיכואנליטית כדי להסביר את תחושות התלות ואי-שביעות הרצון של אנשים שחורים. על פי פנון, האדם השחור מאבד את זהותו התרבותית ומחבק את תרבות "ארץ האם", וכתוצאה מכך נוצרת תחושת נחיתות אצלו, והשחור ינסה לחקות ולהתאים עצמו לתרבות האדם הלבן. זוהי המסכה הלבנה שעוטרים אנשים שחורים על מנת להידמות לאדם הלבן. בספר זה הציג פנון את השקפותיו על התפקיד של האלימות למען הקולוניאליזם, כמו גם הצורך הכללי באלימות במאבק האנטי-קולוניאלי. הספר "מקוללים על פני האדמה"' בדומה לספריו הקודמים של פנון, מנסה לבחון את מאפייני השליטה הקולוניאלית ואת השפעותיה על העמים הנשלטים. בספר הוא מדגיש את האלימות הפיזית הישירה של השלטון הקולוניאלי ומתאר את תהליך הדה-קולוניזציה ככזה שיחייב אלימות נגדית, עד להפיכתה המוחלטת של המערכת הקולוניאלית. שני הספרים עסקו במאבק למען דה-קולוניזציה, הם ביססו את פנון בעיני רוב העולם השלישי כאחד ההוגים האנטי-קולוניאליים המובילים של המאה ה -20.
לאומיות שחורה בדרום אפריקה > שלטון האפרטהייד

ב-1948 המפלגה הלאומית בדרום אפריקה רצה לבחירות עם הסיסמה אפרטהייד שפירושו הפרדה, וניצחה בבחירות לרשות הממשלה. שלטון האפרטהייד יישם מדיניות הפרדה גזעית בין הלבנים לשחורים ויצר שליטה ועליונות לבנה. חוקי האפרטהייד היו רבים, בניהם ניתן למצוא חוקים שאוסרים נישואים בין לבנים ושחורים, שליטה בתנועת השחורים ואיסור לשהות בשטחים המיועדים ללבנים ללא אישור. לשחורים לא היו כל זכויות דמוקרטיות, לא הזכות לבחור או הזכות לייצוג הולם במוסדות הפוליטיים. בעצם למיעוט הלבן הייתה השליטה הטוטלית בפוליטיקה, בכלכלה, תוך הדרה ודיכוי של כל שאר הקבוצות במדינה שהיו הרוב. לאורך כל תקופת שלטון האפרטהייד הייתה התנגדות שחורה שבאה לידי ביטוי באופנים שונים. התנגדות אלימה ושאינה אלימה. ה-ANC הוא הקונגרס הלאומי האפריקני שפעל בזמן האפרטהייד כתנועת מחתרת לא חוקית שהצמיחה חלק ניכר ממנהיגי המאבק נגד האפרטהייד. המפורסם שבהם היה נלסון מנדלה שנבחר בבחירות דמוקרטיות ראשונות ב-1994 כנשיא השחור הראשון בדרום אפריקה.
הלאומיות האפריקאית בדרום אפריקה באה לידי ביטוי בפעולות פוליטיות ורכיבים אידאולוגיים שמטרתם לשפר את מעמדם וזכויותיהם של האפריקאים השחורים, בחברה שחיה תחת שלטון הפרדה גזעי. הלאומיות האפריקאית בדרום אפריקה מאמצת את הרעיון של פאן-אפריקניזם, תופעה מודרנית המנסה לבנות אומה בתוך אזור מסוים. חברי התנועה הלאומית—אפריקאית דגלו באידיאל לפיו החברה הדרום אפריקאית תהיה דמוקרטיה רב גזעית. המשמעות היא, שתהיה לאומיות רחבה ושיוונית, ללא אפליה, אי שוויון וחסמים על בסיס גזע או צבע. לאומיות זו ביקשה לאחד את קבוצות הילידים במאבק לחופש וכנגד גזענות בדרום אפריקה. הממד החשוב ביותר שלה, היה בהקמת הקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC) שביקש להקים חברה לא-גזענית, לא-סקסיסטית ודמוקרטית. בדרום אפריקה לאומיות אפריקאית ולאומיות אפרית לבנה נמצאות בקונפליקט. המתח בין תפיסת העולם של ה-ANC לבין הלאומיות האפריקאית הצרה המבוססת על גזע, הוא נושא שעדיין קיים ובתי ספר מתמודדים עמו.
לאומיות שחורה בדרום אפריקה > נלסון מנדלה

נלסון מנדלה נולד בשנת 1918, היה פעיל כנגד האפרטהייד, פוליטיקאי ופילנתרופ. הוא כיהן כנשיא דרום אפריקה בין השנים 1994–1999. בשנת 1939 נרשם לאוניברסיטת "פורט האר" שהיוותה המוסד היחיד להשכלה גבוהה עבור שחורים בדרום אפריקה באותה עת, שם הוא נבחר למועצת הסטודנטים. בשנות ה-20 לחייו היה מעורב בתנועת האנטי-אפרטהייד ובשנת 1942 הצטרף לתנועת הקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC). בתוך ה-ANC התארגנה קבוצה קטנה של אפריקאים צעירים שנקראה "הליגה הצעירה של הקונגרס הלאומי האפריקאי". הם ביקשו להפוך את ה-ANC לתנועה עממית המונית, ששואבת את כוחה ממיליוני כפריים ואנשים עובדים שלא היה להם קול תחת המשטר באותם ימים. הקבוצה האמינה כי הטקטיקות הישנות והמנומסות של ה-ANC לא היו יעילות. בשנת 1949 ANC אימץ באופן רשמי את שיטת החרם והשביתה של ארגון הצעירים עם מטרות המדיניות של אזרחות מלאה, חלוקה מחדש של קרקעות, זכויות איגוד מקצועי וחינוך חופשי וחובה לכל הילדים.
ב-1956 מנדלה ו-150 פעילים נוספים נעצרו באשמת בגידה, אשמה שממנה זוכו בהמשך. באותו זמן, ה-ANC אותגר על ידי "אפריקניסטים", תנועה חדשה של פעילים שחורים שהאמינו כי השיטה הפציפיסטית של ANC לא הייתה יעילה. הם הקימו את ה"קונגרס הפאן-אפריקאי" שהשפיע לרעה על ה-ANC. בעברו מנדלה התחייב למחאה לא אלימה, אך עם הזמן הוא החל להאמין כי המאבק המזוין הוא הדרך היחידה להשגת שינוי. בשנת 1961 מנדלה ייסד את ה-MK, זרוע של ANC, המוקדשת לשיטות חבלה ושימוש בטקטיקות מלחמת גורילה שמטרתן סיום האפרטהייד. מנדלה בילה 27 שנות מאסר בכלא החל מ-1962 בגין עבירות פוליטיות, כולל חבלה. בתקופת מאסרו, כאסיר פוליטי שחור קיבל את רמת הטיפול הנמוכה ביותר מעובדי הכלא. עם זאת, בזמן כליאתו השלים תואר ראשון במשפטים בהתכתבות מאוניברסיטת לונדון. מנדלה הפך לסמל חזק להתנגדות השחורה ונערך קמפיין בינלאומי לשחרורו. בשנים שלאחר מכן, גברו המאמצים הבינלאומיים לשחרורו. בסופו של דבר מנדלה שחורר ב-11 בפברואר 1990. עם שחרורו, מנדלה קרא לכוחות זרים שלא להקטין את הלחץ על ממשלת דרום אפריקה לרפורמה חוקתית. הוא הצהיר כי הוא מחויב לפעול למען שלום, אך המאבק המזוין של ה-ANC יימשך עד שהרוב השחור יקבל את זכות הבחירה.
בשנת 1991 נבחר מנדלה לנשיא "הקונגרס הלאומי האפרי", יחד עם חברו אוליבר טמבו, ששימש כיושב ראש ארצי. בשנת 1993 הוא זכה יחד עם נשיא דרום אפריקה, פרדריק וילם דה קלארק, בפרס נובל לשלום על מאמציהם להפיל את שלטון האפרטהייד במדינה. לאחר שחרורו של מנדלה מהכלא, הוא ניהל משא ומתן עם הנשיא דה קלארק לקראת בחירות בהן ישתתפו כל הגזעים. דרום אפריקאים לבנים היו מוכנים לחלוק את השלטון, אך רבים מהדרום אפריקאים השחורים דרשו העברה מלאה של הכוח לידיהם. ב-27 באפריל 1994 דרום אפריקה ערכה את הבחירות הדמוקרטיות הראשונות שלה. בגיל 77, נלסון מנדלה נבחר לנשיא השחור הראשון של המדינה ב-10 במאי 1994. במשך כהונתו, עד שנת 1999, מנדלה פעל על מנת להעביר את השלטון מאפרטהייד בו שולט המיעוט הלבן לשלטון של הרוב השחור. ב-1996 מנדלה חתם על חוקה חדשה לאומה ובכך הקים ממשלה מרכזית חזקה המבוססת על שלטון הרוב ומבטיחה הן את זכויותיהם של המיעוטים והן את חופש הביטוי. בבחירות הכלליות של 1999 מנדלה פרש מפוליטיקה פעילה, אך המשיך לפעול בחיים הציבוריים. ב-2001 אובחן כחולה בסרטן הערמונית. ב-2004 הודיע על פרישתו מהחיים הציבוריים. מנדלה נפטר בדצמבר 2013, בגיל 95.
לאומיות שחורה בדרום אפריקה > סטיב ביקו

סטיב בנטו ביקו נולד ב-18 בדצמבר 1946 בעיר קינג ויליא'ז טאון שבדרום אפריקה. מגיל צעיר החל לעסוק בפעילות פוליטית ואף גורש מבית הספר תיכון בשל פעילותו האקטיביסטית. הוא למד באוניברסיטת סנט פרנסיס, ולאחר מכן, בשנת 1966 התחיל ללמוד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת נטאל. באוניברסיטה הוא היה פעיל ב"איחוד הלאומי של סטודנטים דרום אפריקאים", ארגון רב גזעי אשר דגל בשיפור זכויותיהם של אזרחים שחורים. בשנת 1968 הוא ייסד את "ארגון הסטודנטים של דרום אמריקה" (SASO), בו כל החברים היו שחורים, ומטרתו המרכזית הייתה התנגדות לאפרטהייד. מאוחר יותר הוא הקים את תנועת "התודעה השחורה החדשה בדרום אפריקה" (BCM). התודעה השחורה היא אידאולוגיה של העצמת השחורים, ביקו האמין כי יש להעצים את הנוער האפריקאי, לגרום לו להיות גאה בתרבות האפריקאית ובכך להשתחרר מרגשי הנחיתות והבניית הזהות השחורה על ידי הלבנים. על "תודעה שחורה" הוא נאם בכנס SASO ב-1971, ודבריו הובאו על כתב, הוא דיבר על התרבות האפריקאית ובין היתר התייחס למוזיקה. הוא טוען כי התרבות האפריקאית רואה במוזיקה כתקשורת בינאישית, השירים והמקצבים הם חלק מדרכי התקשורת של האפריקאים. ניתן לראות זאת אצל פועלים אפריקאים אשר משתמשים בכלי העבודה שלהם בתזמון מדויק לרקע שיר עם מקצב. ילדים אשר משחקים לצליליו של שיר. וכי אין ספק כי שירי העבדים השחורים בארצות הברית הם זכר למורשת האפריקאית. ביקו המשיך ואמר שהייחוד של השירים האפריקאיים נובע מאחר שאלו מעולם לא היו שירים של יחידים, אלא המנגינה שסוחפת רבים אחריה מגיעה להמון, ומאפשרת להם להבין או להביע את אותם הדברים מתוך החוויה המשותפת.
ב-1972 גורש מאוניברסיטת נטאל בשל פעילותו הפוליטית. באותה שנה הקים קבוצת פעילים נוספת, "ועידת העם השחור" (BPC) והיה למנהיג הקבוצה. קבוצה זו הפכה לארגון המרכזי של ה-BCM שהלך והתרחב בדרום אפריקה במהלך שנות ה-70. ביקו נכלא על ידי משטר האפרטהייד בשנת 1973 ונאסר עליו לכתוב או לדבר בפומבי, לדבר עם נציגי תקשורת או לדבר עם יותר מאדם אחד בכל פעם. ביקו יצר את "קרן זימלה" שמטרתה לסייע לאסירים פוליטיים ולמשפחותיהם. במהלך שנות ה-70 המאוחרות, ביקו נעצר ארבע פעמים, למשך כמה חודשים כל פעם. באוגוסט 1977 הוא נעצר והוחזק בפורט אליזבת. ב-11 בספטמבר של אותה שנה ביקו נמצא ערום ואזוק מספר קילומטרים משם. למחרת הוא מת מפצעיו ונקבע כי סיבת המוות היא דימום מוחי הנגרם כתוצאה מפציעות בעת מעצרו. הידיעה על מותו הובילה לזעם ומחאה לאומית בדרום אפריקה והוא נחשב לסמל בינלאומי נגד האפרטהייד. השוטרים שהחזיקו אותו נחקרו, אך לא הואשמו בפשעים רשמיים. בשנת 1997, חמישה קצינים לשעבר הודו בהריגתו. הקצינים הגישו בקשות לחנינה לוועדת האמת והפיוס ובשנת 1999 נדחתה החנינה.
לאומיות שחורה במאה ה-21

בארצות הברית, בעשור השני למאה ה-21, התחזקה תחושה בקרב הציבור השחור כי קיימת דומיננטיות לבנה. תחושה זו התחזקה בעיקר בעקבות מספר אירועי ירי בהם נהרגו אזרחים שחורים שלא היו חמושים, על ידי שוטרים לבנים. כל אלו הביאו להקמתם של ארגונים שחורים וקבוצות שנאה שחורות. תנועה אחת בולטת במיוחד נקראת בשם "Black Lives Matter", כלומר "חיי שחורים נחשבים", או בקיצור BLM. התנועה קמה בשנת 2013 ומקורה בקהילה האפרו-אמריקאית. מטרתה היא להיאבק באלימות ובגזענות ממוסדת כלפי השחורים. היא מבקשת להגן על האפרו־אמריקאים מפני אלימות השוטרים כלפי הקהילה השחורה. התנועה מארגנת הפגנות וכנסים בהם מובעת מחאה נגד הרג לא מוצדק של שחורים על ידי גורמי אכיפת החוק, וכן נדונות בהם סוגיות רחבות יותר של אפיון גזעי, אלימות משטרתית ואי-שוויון גזעי במערכת המשפט בארצות הברית. בתחילתה של התנועה נעשה שימוש רב ברשתות החברתיות, תוך שימוש בתיוג BlackLivesMatter"". זאת לאחר זיכויו של שוטר בשם ג'ורג' צימרמן שהרג את מרטין טרוויון, אפרו-אמריקאי. כמו כן, באותה הסיסמה "חיי שחורים חשובים" נעשה שימוש רב בהפרות הסדר בפרגוסון, מיזורי, בשנת 2014. מהומות אלו פרצו בעקבות מקרה שבו שוטר לבן ירה למוות במייקל בראון, אמריקאי-אפריקאי בן 18, בעיר פרגוסון, מיזורי. הפרות הסדר כללו הפגנות של קבוצות שחורים בטענה לחוסר צדק ואלימות כלפיהם מצד המשטרה והממסד. לצד ההפגנות השקטות התפתחו במהרה תופעות רחבות של הפרות סדר כגון ונדליזם, שוד חנויות, הצתה של עסקים והתפרעויות אלימות. המהומות התפשטו לערים נוספות ברחבי ארצות הברית ונקראו בשם "מהומות הגזע בארצות הברית".
בשנת 2016, בעקבות שני מקרי מוות של אפרו-אמריקאים על ידי כוחות המשטרה. הראשון, אלטון סטרלינג (Alton Sterling) בבאטון רוז', והשני, פילנדו קסטיל (Philando Castile) בפלקון הייטס, מינסוטה, נערכו הפגנות שקטות ולא אלימות. במהלך ההפגנה בדאלאס, אדם בשם מיכה חאווייר ג'ונסון (Micah Xavier Johnson) ירה בכוחות המשטרה, בעקבות הירי חמישה שוטרים נהרגו ותשעה נפצעו. כעשרה ימים לאחר מכן, גאווין יוג'ין לונג, (Gavin Eugene Long), ירה בשישה שוטרים בבאטון רוז', לואיזיאנה, והרג שלושה מהם. שני היורים היו ממוצא אפרו-אמריקאי, ולאחר חקירה התברר כי שניהם היו קשורים לקבוצות שנאה שחורות. ההתקפות בדאלאס ובבאטון רוז' הפנו את תשומת הלב להתעוררותו של איום שעלה מחדש, כזה שלא נראה מאז שנות השבעים. התקפות אלו הביאו עמם את חזרתו של הלאום השחור האלים. דוגמאות לקבוצות לאום שחורות הקיימות כיום בארצות הברית הן "אומות האסלם" (NOI), "מפלגת הפנתרים השחורים החדשה" (NBPP), "אומת הפנתרים השחורים החדשה" (NBPN) ועוד. קבוצות אלו אינן בהכרח אלימות, אך הן מושכות אליהן אנשים אלימים, מורים להם אידאולוגיה ובכך דוחפים אותם אל הקיצוניות. אם כך, ניתן להיווכח כי הלאומיות השחורה נוכחת באמריקה גם כיום, כשניתן לייחס את הופעתה, לגורמים חברתיים, כלכליים ופוליטיים עכשוויים, מהעשור האחרון. יתר על כן, מאז שנת 2000, ישנה עלייה במספר הקבוצות הלאומניות השחורות בארצות הברית, כך שאם בשנת 2000 מספר הקבוצות הללו עמד על 48 קבוצות, בשנת 2016 מספר הקבוצות הגיע ל-193. יש הטוענים כי חלק מהסיבות לעלייה זו, טמונות בעלייתה של העליונות הלבנה ובעוינות של הממשל הנשיאותי כלפי המוסלמים.
ראו גם

לאומיות
התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח
פאן אפריקניזם
התנועה לביטול העבדות
תנועת החזרה לאפריקה
בלאק פאוור
לקריאה נוספת

Gavins, Raymond, ed. The Cambridge Guide to African American History (2015).
Levy, Peter B. ed. The Civil Rights Movement in America: From Black Nationalism to the Women's Political Council (2015).
Bush, Roderick D. We Are Not What We Seem: Black Nationalism and Class Struggle in the American (2000)
Moses, Wilson. Classical Black Nationalism: From the American Revolution to Marcus Garvey (1996), excerpt and text search
Price, Melanye T. Dreaming Blackness: Black Nationalism and African American Public Opinion (2009), excerpt and a text search
Robinson, Dean E. Black Nationalism in American Politics and Thought (2001)
Taylor, James Lance. Black Nationalism in the United States: From Malcolm X to Barack Obama (Lynne Rienner Publishers; 2011), 414 pages
Van Deburg, William. Modern Black Nationalism: From Marcus Garvey to Louis Farrakhan (1996)
Ture, Kwame. "Black Power The Politics of Liberation" (1967)
הערות שוליים

↑  "Black Nationalism", Encyclopedia.com
↑  נויברגר, ב', וקרן, א' (1997). צמיחת המדינות החדשות באפריקה—לאומיות אנטי-קולוניאלית—הממד הרעיוני. יחידה 4, רמת אביב: בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה.
↑  נויברגר, קרן,1997, עמ' 13–14.
↑  נויברגר, קרן,1997, עמ' 16.
↑  נויברגר, קרן,1997, עמ' 18.
↑  נויברגר, קרן,1997, עמ' 33.
↑  Hall, Prince (C.1735-1807), The Black Past
↑  Martin Robison Delany Biography, Biography.com
↑  נויברגר, קרן,1997, עמ' 25.
1 2  Nation of Islam (1930– ): Remembered and Reclaimed, The Black Past
↑  Malcolm X and the Nation of Islam, U.S. History.org
↑  Elijah Muhammad Biography, Biography.com
↑  Malcolm X Biography, Biography.com
↑  Malcolm X: A life of reinvention. Marable, Manning. 2011. Penguin
↑  Frantz Fanon (1925—1961), Tracey Nicholls, IEP
↑  Macey, David. 2012. Frantz Fanon: a biography. Verso Books.
↑  וורדן, נייג'ל. 2002. התהוותה של דרום אפריקה המודרנית: כיבוש, הפרדה ואפרטהייד. תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה.
↑  African Nationalism, South African History Online
↑  Nelson Mandela Biography, Biography.com
↑  Biko, Steve. 1971. "Some African Culture Concept" p. 40-47
↑  Steve Biko Biography, Biography.com
↑  Return of the Violent Black Nationalist, SPLC, Daryl Johnson, 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283263705171  BNE: XX4437820  BnF: cb11940709q (data)  LCCN: sh85014592 
אילוסטרציה אמנותית של פרינס הול
מרטין דלייני
מרקוס גארבי
אלייז'ה מוחמד, 1964
מלקולם אקס
נלסון מנדלה בשנת 2008
סטיב ביקו
מורנה (כלי שיט)

| --- | --- |
סירת פשיטה 'מורנה' מובילה כח קומנדו ימי, 2012.
סירת פשיטה 'מורנה' מובילה כח קומנדו ימי, 2012.
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סירת פשיטה
 צי:  חיל הים, צי ארצות הברית 
 מידות
 הֶדְחֶק:  7.82 טון
 אורך:  11 מטר
 שוקע:  0.90 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  יותר מ-75 קמ"ש
 גודל הצוות:  8 לוחמים על ציודם ובהם 3 להפעלת הכלי ומערכותיו
 טווח שיוט:  יותר מ-360 ק"מ
 הנעה:  2 מנועי טורבו-דיזל מתוצרת קטרפילר, 470 כוחות סוס כל אחד
 צורת הנעה:  סילון ימי, דחף: 2700 ק"ג
 אמצעי לחימה
 חימוש:  2 עמדות, קדמית ואחורית, המתאימות למקלע כבד או למקלע רימונים
 אמצעי גילוי ול"א:  מכ"ם ימי, מערכת איתור GPS, מערכת זיהוי עמית/טורף
 
מורנה היא סירת פשיטה (NSW-Naval Special Warfare), לפעילות משולבת הן בים העמוק והן בקרבת החוף של יחידות הקומנדו הימי של ישראל (שייטת 13), ארצות הברית ומדינות נוספות.
הסירה בנויה מתחתית קשיחה ודפנות מתנפחות, (RIB-Rigid Inflatable Boat). נתונים אלה מקנים לסירה מהירות גבוהה וכושר ציפה גבוה גם בתנאים של ים סוער (דרגה 6[דרושה הבהרה][דרוש מקור]) ורוחות מעל 80 קמ"ש.
התחתית הקשיחה בנויה בצורת V עמוק ועשויה מפיברגלס וקוולר המחוזקים בשרף פולימרי. מבנה זה מאפשר גישה עד לקרבת החוף למטרת הנחתה של הלוחמים או פינוי וחילוץ. הדפנות המתנפחות העשויות משתי שכבות של ניילון המחוזקות בגומי סינתטי, בעלות מבנה מעוגל הנוטה כלפי חוץ, מקנות יציבות בפניות ותימרונים חדים, ומפחיתות משמעותית את הרסס המותז על הלוחמים בזמן ההפלגה.
מבנה הסירה והרכב החומרים מהם היא עשויה מאפשרים בשעת הצורך גם את השלכתה לים מתוך מטוס תובלה, מבלי שתיפגע ותינזק.
כלי שיט מדגם מורנה בשימוש שייטת 13
צוות פשיטה של חיל הים האמריקני על סיפון מורנה (אם כי באנגלית אין לה שם ייחודי, אלא היא מוגדרת כסוג של "סירה מתנפחת קשיחת גוף", ובראשי תיבות RHIB), המצויה בשימוש הצי האמריקני
ראו גם

כלי שיט של חיל הים הישראלי
לוחמה אמפיבית
הערות שוליים

↑  ראו Rigid-hulled inflatable boat בוויקיפדיה האנגלית
מוחמד אלאך

מוחמד אלאך (בהולנדית: Mohammed Allach; נולד ב-20 בספטמבר 1973 בהאג, הולנד. מכונה בעיתוני הספורט בישראל גם בשם "מו אלאך") הוא כדורגלן עבר ומנהל ספורטיבי בהווה ממוצא הולנדי-מרוקאי.
קריירה כשחקן

אלאך שיחק בעמדת המגן. הוא החל את הקריירה המקצועית שלו בגיל מאוחר יחסית לאחר שלמד סיוע פדגוגי חברתי. תחילה שיחק בליגות חובבים ורק בגיל 23 עבר לקבוצתו המקצוענית הראשונה, אקסלסיור רוטרדם בה שיחק בין השנים 1996–1999, באמצע עונת 1999/00 עבר לפיינורד אך לא שיחק באף משחק רשמי במועדון והושאל מיד. לאחר כשנה עזב לחרונינגן שם שיחק עד שנת 2003 והיה שחקן הרכב קבוע במשך שנתיים עד שהסתכסך עם המאמן ולבסוף אולץ לעזוב. אחר כך עבר לדורדרכט מליגת המשנה ההולנדית ולאחר מכן לטוונטה מליגת העל ההולנדית. את הקריירה סיים בפנלו, הוא פרש ממשחק פעיל בשנת 2006. עם 247 הופעות בקריירה ו-2 שערים.
| עונה | מועדון | הופעות | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1996/97 | הולנד אקסלסיור רוטרדם | 2 | 0 |
| 1997/98 | הולנד אקסלסיור רוטרדם | 28 | 0 |
| 1998/99 | הולנד אקסלסיור רוטרדם | 33 | 1 |
| 1999/00 | הולנד פיינורד | 0 | 0 |
| 1999/00 | הולנד אקסלסיור רוטרדם | 17 | 0 |
| 2000/01 | הולנד חרונינגן | 30 | 0 |
| 2001/02 | הולנד חרונינגן | 33 | 1 |
| 2002/03 | הולנד חרונינגן | 6 | 0 |
|  | הולנדדורדרכט | 22 | 0 |
| 2003/04 | הולנד טוונטה | 12 | 0 |
| 2004/05 | הולנד פנלו | 33 | 0 |
| 2005/06 | הולנד פנלו | 31 | 0 |
קריירה כמנהל ספורטיבי

אלאך החל בשנת 2006 בתפקיד מנהל ספורטיבי וראש מחלקת נוער של הקבוצה ההולנדית פנלו, שם סיים את קריירת המשחק הפעילה שלו. הוא עלה עם הקבוצה לליגת העל ההולנדית ולאחר כשנתיים עבר ללשמש כעוזר מנהל ספורטיבי בטוונטה, שסיימה במקום ה-2 והגיעה לגמר הגביע ההולנדי. בעונת 2009/10 עבר לשמש כמנהלה הספורטיבי של ואלבייק איתה ירד לליגה השנייה אך שנה לאחר מכן עלה איתה בחזרה לליגת העל. בעונת 2010/11 עבר לשמש כמנהלה הספורטיבי של נבחרת הולנד שם היה כשנתיים בתפקיד. בין השנים 2013–2017 שימש כמנהלה הספורטיבי של ויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית. בעונתו הראשונה בקבוצה היא סיימה במקום ה-6. בתקופתו זכתה הקבוצה בגביע ההולנדי, התואר הראשון בתולדות הקבוצה ואף העפילה לראשונה לשלב הבתים בליגה האירופית. אל ויסטה ארנהם הגיעו בתקופתו השחקנים הישראלים שרן ייני ודן מורי. אלאך נחשב כמי שלוקח את הגישה המדעית במסגרת תפקידו הוא נעזר בסטטיסטיקות מתקדמות והרחיב את צוות האנליסטים בקבוצות בהן עבד, כמו כן במסגרת תפקידו פיתח בוויסטה ארנהם ביחד עם הצוות תוכנה לבניית סגל תוך התבססות על החוזה וסיכוי לעזיבת שחקנים
בנובמבר 2017 מונה אלאך למנהלה הספורטיבי של מכבי חיפה הוא הביא צוות אימון הולנדי בראשות המאמן פרד רוטן. הקבוצה לא זכתה להצלחה תחתיו בעונה הראשונה. היכולת החלשה נמשכה גם בעונת 2018/2019 וב-31 באוקטובר 2018 התפטר אלאך מתפקידו במכבי חיפה.
| עונה | מועדון | תארים והישגים |
| --- | --- | --- |
| 2006/07 | הולנד פנלו |  |
| 2007/08 | הולנד פנלו | עליית ליגה לליגת העל ההולנדית |
| 2008/09 | הולנד טוונטה |  |
| 2009/10 | הולנד ואלבייק | ירד ליגה לליגת המשנה ההולנדית |
| 2010/11 | הולנד ואלבייק | עליית ליגה לליגת העל ההולנדית |
| 2011/12 | הולנד KNVB (נבחרת) |  |
| 2012/13 | הולנד KNVB (נבחרת) |  |
| 2013/14 | הולנד ויטסה ארנהם |  |
| 2014/15 | הולנד ויטסה ארנהם |  |
| 2015/16 | הולנד ויטסה ארנהם |  |
| 2016/17 | הולנד ויטסה ארנהם | זכייה בגביע ההולנדי |
| 2017/18 | הולנד ויטסה ארנהם |  |
| 2017/18 | ישראל מכבי חיפה |  |
| 2018/19 | ישראל מכבי חיפה |  |
הערות שוליים

↑  מיכאל יוכין‏, איש חזון ומדע: מו אלאך, המנהל הספורטיבי של מכבי חיפה, באתר וואלה, 6 בנובמבר 2017
↑  מכבי חיפה, מו אלאך, מונה למנהל הטכני, באתר האתר הרשמי של מכבי חיפה בכדורגל, ‏06.11.2017.
מורנו גרציאני

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1872 שומן, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  יולי 1941 (בגיל 69) סופיה, ממלכת בולגריה ממלכת בולגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של סופיה 
 כינוי:  "האלוף"
 השכלה:  האוניברסיטה הצבאית הלאומית ע"ש וסיל לבסקי 
 השתייכות:  ממלכת בולגריה צבא ממלכת בולגריה
 תקופת הפעילות:  1896–1919 (כ־23 שנים)
 דרגה:  פולקובניק
 תפקידים בשירות
 מלחמת הבלקן הראשונה  מלחמת הבלקן השנייה  מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 צלב הברזל דרגה שנייה
 תפקידים אזרחיים
 חבר הוועד המנהל של בנק "נארודין טרוד"  חבר הנהלת אגוד החיילים היהודים המשוחררים
 
משמאל בתמונה אברהם תג'ר, לצידו מורנו גרציאני. מימין בתמונה רחמים מושונוב ולצידו יוסיף הרבסט ויושבת סולטנה מושונוב, רעייתו של רחמים. התמונה צולמה בינואר 1896
מורנו אברהם בן משה גרציאני (בבולגרית: Морено (Аврам) Моше Грасияни;‏ 1872, שומן, האימפריה העות'מאנית – 1941, סופיה, ממלכת בולגריה) היה קולונל יהודי בצבא בולגריה, אחד משלושת היהודים היחידים שהגיעו לדרגה זו, וגיבור מלחמה בולגרי.