stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אש (סרט, 2020)
הערות שוליים

↑  אש באתר גזפרום מדיה
↑  טיזר הסרט ביוטיוב
↑  "אש" באתר קרן הקולנוע הרוסי
↑  אש באתר kinobusiness.com
↑  Вышел финальный трейлер фильма-катастрофы "Огонь" с Хабенским
↑  Фильм-катастрофа "Огонь": премьера тизер-трейлера», Vesti.ru
↑  קדימון הסרט באתר יוטיוב (ברוסית)
↑  "Огонь": телеканал "Россия" и студия "ТРИТЭ" снимут новый фильм-катастрофу
↑  Вышел первый трейлер экшн-катастрофы "Огонь" от создателей "Движения вверх" и "Экипажа"
↑  У "Огня" и "Корня зла" – богатырские сборы
↑  Огонь, 2020
↑  «Огонь» студии Михалкова возглавил список претендентов на господдержку
↑  Фильм «Огонь» студии Михалкова возглавил список претендентов на господдержку
↑  Фильм Михалкова о героях-пожарных стал главным претендентом на господдержку
↑  Создатели «Движения вверх» и «Экипажа» снимут фильм в Карелии
↑  Фильм-катастрофу «Огонь» снимут в Карелии
↑  Есенин, Стрельцов, идеальный мужчина и другие…
אסמאעיל חאן

| --- | --- |

 לידה:  1946 (בן 78 בערך) Shindand, אפגניסטן 
 מדינה:  אפגניסטן 
 מפלגה:  ג'מעאת-א-אסלאמי 
 
 
מוחמד אסמאעיל חאן (דארי/פשטו: محمد اسماعیل خان; נולד ב-1946) הוא איש צבא ומנהיג ציבור אפגני. שר האנרגיה והמים בממשלת אפגניסטן (2005–2013) וקודם לכן מושל מחוז הראת.
במהלך המלחמה באפגניסטן מול כוחות ברית המועצות עמד חאן בראש כוח מוג'אהדין גדול שכלל בעיקר טג'יקים ממערב אפגניסטן. חאן הוא דמות מפתח בתנועת ג'מעיאת-אי אסלאמי (אנ') והיה חבר במפלגת החזית הלאומית המאוחדת (אנ').
ביולי 2021 גייס אסמאעיל חאן מאות מנאמניו בעיר הראת כדי לתמוך בכוחות ההגנה על העיר מפני מתקפה של הטליבאן אך העיר נלכדה ב-12 באוגוסט ביד הטליבאן ואסמאעיל חאן הוסגר.
ארקדיוס, קיסר האימפריה הביזנטית

פסל של ארקדיוס
פלאביוס ארקדיוס אוגוסטוס (בלטינית: Flavius Arcadius Augustus;‏ 377\378 – 1 במאי 408) היה קיסר האימפריה הרומית המזרחית משנת 395 ועד מותו.
ארקדיוס נולד בספרד כבנו הבכור של תאודוסיוס הראשון, קיסר האימפריה הרומית. אחיו הצעיר  הונוריוס, עתיד היה לרשת את האימפריה הרומית המערבית.
שלטונו

ארקדיוס ידוע כקיסר חלש מאוד שנשלט על ידי אנשי חצר חזקים ממנו.
תאודוסיוס העניק לו את התואר אוגוסטוס ומינה אותו לשותף לשלטון במזרח בשנת 383 (כשהיה בן חמש או שש). עם מותו של תאודוסיוס הפך ארקדיוס לשליט היחיד במזרח והונוריוס לשליט במערב. שני הנערים היו צעירים מכדי לנהל כהלכה את מדינת הענק הרומית, ובפועל הנהיגו את שני חלקי האימפריה שרים ואנשי צללים שפעלו מאחורי הקלעים.
במערב היה זה פלביוס סטיליקו שניהל את מהלכי הונוריוס, ובמזרח היה ארקדיוס נתון להשפעתם של מספר אישים במהלך תקופת שלטונו. תחילה היה זה רופיניוס, אחד משריו, שהכתיב את מהלכיו. רופיניוס היה מסוכסך עם סטיליקו וככל הנראה נרצח על ידי שליחיו בשנת 395. לאחר מכן היה אוטרופיוס, יועצו החדש של ארקדיוס, האיש החזק בחצר הקיסר. ארקדיוס היה מושפע מאוד גם מאשתו, ששכנעה אותו לפטר את אוטרופיוס בשנת 399, והייתה להשפעה הגדולה ביותר על ארקדיוס עד מותה בשנת 404. מאז היה ארקדיוס מושפע בעיקר מאנטמיוס, שהיה להלכה המפקד הפרטוריאני (אף שלמעשה פורק המשמר הפרטוריאני כמעט מאה שנה לפני כן והתפקיד נגע יותר למנהל האזרחי מאשר למשמרו של הקיסר).
אנטמיוס, כאיש המשפיע ביותר באימפריה המזרחית, סיים את הסכסוך עם סטיליקו במערב, בזמן שארקדיוס עצמו היה עסוק יותר בהצגת מראית עין של נוצרי אדוק מאשר בשלטון באימפריה רחבת הידיים שלו, ומת בשנת 408, כששלטונו איננו יותר ממראית עין.
בורחה לאמה

בורחה לאמה בניטו (בספרדית: Borja Lema Benito; נולד ב-7 בנובמבר 1990) הוא מאמן כדורגל ספרדי.
קריירת אימון

לאמה התחיל לאמן בקבוצות מהליגות הנמוכות בספרד. בגיל 27 עבר לאמן בקבוצת כדורגל באוניברסיטה ביפן ולאחר מכן הצטרף למחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד.
בשנת 2019 הצטרף לצוות המקוצעי במחלקת הנוער של הפועל באר שבע כחלק משיתוף הפעולה בין שני המועדונים. שנתיים לאחר מכן מונה למאמן קבוצת הנוער של המועדון וכעבור חצי שנה מונה לעוזרו של קרלוס גארסיה בבית"ר תל אביב בת ים. בעונת 2022/2023 שימש כעוזר מאמן ומאמן גופני בהפועל כפר סבא.
בקיץ 2023 מונה לעוזרו של מייקל ואלקאניס בהפועל תל אביב. ב-30 באוקטובר 2023 מונה למאמן ראשי לאחר שוואלקאניס עזב לאייאקס. לקראת סוף ינואר, לאחר שהקבוצה הודחה מגביע המדינה ועם 28% הצלחה בלבד פוטר מתפקיד המאמן.
הערות שוליים

↑  איציק כלפי, ‏הפועל ת"א מינתה את בורחה לאמה כעוזר מאמן, באתר ONE‏, 22 ביוני 2023
↑  איציק כלפי, ‏רשמי: בורחה לאמה מונה למאמן הפועל תל אביב, באתר ONE‏, 30 באוקטובר 2023
↑  אופיר סער‏, למה פוטר מהפועל תל אביב, טועמה מאמן זמני, בלבול מועמד, באתר וואלה, 27 בינואר 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בורחה סאנצ'ס

בורחה סאנצ'ס לבורד (בספרדית: Borja Sánchez Laborde; נולד ב-26 בפברואר 1996 באוביידו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר הכנף בקבוצת ריאל אוביידו מהליגה הספרדית השנייה.
קריירת מועדונים

סאנצ'ס גדל במחלקות הנוער של ריאל אוביידו ושל ריאל מדריד. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד, ממנה הושאל לפואנלברדה ולקבוצות המילואים של מיורקה ושל ריאל אוביידו.
ב-13 ביולי 2018 חתם על חוזה קבוע בריאל אוביידו מהליגה הספרדית השנייה.
הערות שוליים

↑  Borja Sánchez, a new player for Real Oviedo Vetusta באתר הרשמי של ריאל אוביידו, 13 ביולי 2018 (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "בורחה סאנצ'ס".
אנדרה פיליפ

אנדרה פיליפ (בצרפתית: André Philip;‏ 28 ביוני 1902 - 5 ביולי 1970) היה מדינאי וכלכלן צרפתי איש המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. במהלך מלחמת העולם השנייה לחם פיליפ בשורות הרזיסטאנס ולאחר מכן שימש בתפקידים בכירים בהנהגה הפוליטית של צרפת החופשית. לאחר שחרור צרפת שימש פיליפ כשר בממשלה הזמנית ובממשלת הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
מוצא ונעורים, קריירה מוקדמת

פיליפ נולד למשפחה פרוטסטנטית בעיירה פונט-סנט-אספרי במחוז לנגדוק-רוסיון בדרום צרפת. הוא למד כלכלה ושימש כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת ליון. בשנת 1920 הצטרף אל המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. בשנת 1924 נישא למיריי קורמן (Mireille Cooreman) ולזוג נולדו חמישה ילדים.
פיליפ היה יושב ראש החזית העממית בליון, וכבר משלב מוקדם של פעילותו הביע תמיכה ביהודים, וביישוב היהודי בארץ ישראל, ושימש כיושב ראש הוועד נגד אנטישמיות בדרום מזרח צרפת. בשנת 1935 ביקר בארץ ישראל, והביע תמיכה בהתיישבות העובדת. בשנת 1936 נבחר לראשונה לפרלמנט הצרפתי, ושירת בתפקיד חבר הפרלמנט עד לתבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה, בשנת 1940. ביולי 1940 היה בין שמונים הצירים שהצביעו נגד כינון ממשלת צרפת של וישי. לאחר מכן ירד למחתרת ולחם כנגד הגרמנים בשורות הרזיסטאנס. בשנת 1942 נערך אחר פיליפ מצוד על ידי הגסטפו, אך הוא הצליח להגיע ללונדון ולהצטרף שם אל כוחות הגנרל שארל דה גול. דה גול צירפו אל "הוועד הלאומי הצרפתי", מעין ממשלה גולה שהקים דה גול, כאות לקשר בין אנשי הרזיסטאנס שלחמו בצרפת, ואנשי צרפת החופשית שלחמו מחוץ לגבולות צרפת.
אשתו של פיליפ, מיריי פיליפ, נשארה בצרפת, ועסקה בהצלת יהודים בכפר לה שמבון-סור-ליניון. היא הייתה חלק ממחתרת שהעבירה יהודים אל מעבר לגבול השווייצרי, והייתה פעילה בהעברת קבוצות ובהשגת אשרות מעבר. על פעילותה זו זכתה פיליפ ממוסד יד ושם לתואר חסידת אומות העולם. כאשר הגיע אנדרה פיליפ עצמו ללונדון, חשף את יחסה של ממשלת צרפת של וישי ליהודים, והצטרף לקול קורא בינלאומי שיצא ביזמת מפלגת הלייבור הבריטית שהביע תמיכה ביהודים הסובלים.
בשירות צרפת החופשית

בנובמבר 1942 פלשו כוחות בעלות הברית לשטחי צפון אפריקה הצרפתית במסגרת מבצע לפיד. האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, אחד הבכירים במשטר וישי, ששהה במקרה באלג'יריה, ניהל את ההתנגדות לפלישה, אך לאחר מספר ימים הכריז על הפסקת אש, וניהל משא ומתן עם הכוח הפולש, שלאחריו הוכרז כמפקד הצבאי והאזרחי של כוחות צרפת בצפון אפריקה. מבחינת אנשי דה גול, שניהלו מזה שנתיים את ההתנגדות למשטר וישי, ושפכו את דמם בקרבות כנגד אנשיו באפריקה ובלבאנט, הייתה זו בגידה. מיד לאחר המבצע נשלח פיליפ, ועמו אדריאן טיסייה לפגישה עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לנסות ולהסביר לו את עמדת אנשי צרפת החופשית. הפגישה, שהתקיימה ב-23 בנובמבר 1942 כשלה. רוזוולט, שהיה רווי משקעים אישיים כנגד דה גול, וסבר כי יש ביד דרלאן לקדם את מטרת בעלות הברית ולהביא לתוצאות טובות יותר מאשר דה גול, הגיב לפונים במילים - "כל מי שמוכן לעזור לי, ברוך הבא. היום דרלאן נותן לי את אלג'יר, אז אני קורא 'יחי דרלאן!', אם מחר לאוואל ייתן לי את פריז, אני אקרא: 'יחי לאוואל!" מקורות אחרים תיארו את הפגישה כנאום חד צדדי של פיליפ, שבו שפך את חמתו במשך ארבעים דקות על המדיניות האמריקאית, עד שנקטע על ידי רוזוולט שסיים את השיחה בקרירות, ובסיומה העביר רוזוולט פתק אל השגריר ג'ון גילברט וינאנט שארגן את הפגישה, "לשם מה שלחת אלי את אותו האדם, פיליפ?".
לאחר רצח דרלאן, והחלפתו בגנרל אנרי ז'ירו, השכילו אנשי צרפת החופשית ליצור ועד משותף עם אנשי ז'ירו. בוועד, הוועד הצרפתי לשחרור לאומי, קיבל פיליפ את תפקיד שר הפנים.
שר בממשלות צרפת

לאחר שחרור צרפת, חידש פיליפ את פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הסוציאליסטית. במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית כיהן כשר הכלכלה בממשלתו של הסוציאליסט פליקס גואן בין 26 בינואר ל-26 ביוני 1946. בבחירות שנערכו בשנה זו שב ונבחר לפרלמנט, ועמד בראש הוועדה הפרלמנטרית שניסחה את החוקה הצרפתית, שהייתה לבסיס להקמת הרפובליקה הצרפתית הרביעית. פיליפ שב ושימש כשר הכלכלה הלאומית והכספים בממשלת לאון בלום בין דצמבר 1946 לינואר 1947, ובמסגרת הרפובליקה הרביעית שימש כשר הכלכלה בממשלתו של פול רמדיה בין ינואר 1947 ליולי 1947.
לאחר פרישתו מהממשלה

בתקופת הקמת מדינת ישראל נמנה פיליפ על התומכים במדינה הצעירה, השתתף בעצרות השמחה על הקמתה, והיה בין הלוחצים על הממשלה הצרפתית לקיים עם ישראל קשרים דיפלומטיים.
בשנת 1951 כשל בבחירות, אך המשיך בפעילות ציבורית. הוא היה בין הפעילים לאיחוד אירופה, והיה בין הפועלים להקמת קהילת הפחם והפלדה האירופית, מסגרת אירופית מוקדמת לשיתוף פעולה כלכלי, ששימשה כבסיס להתפתחות ההיסטורית שהביאה ליצירת הקהילה הכלכלית האירופית והאיחוד האירופי. בשנת 1957 הוצא משורות המפלגה הסוציאליסטית עקב מאבקו במנהיג המפלגה גי מולה, אותו האשים ב'בגידה בסוציאליזם'. לאחר מכן הצטרף למפלגת השמאל הקטנה "המפלגה הסוציאליסטית העצמאית".
בין 1951 ל-1957 לימד כלכלה באוניברסיטת זאארבריקן, ולאחר מכן לימד כלכלה בפריז עד 1967. בין 1964 ל-1968 היה פעיל במסגרת ועידת האו"ם לסחר ופיתוח. ב-1970 מת בפריז.
הערות שוליים

↑  ארבע מפלגות נאבקות בבחירות צרפת, משמר, 22 באוקטובר 1945
↑  André Philip, פלסטיין פוסט, 8 בנובמבר 1935
↑  French socialist leader escapes to britain, פלסטיין פוסט, 27 ביולי 1942
↑  לבנה (ז'נין) פרנק, "הצלת יהודים בצרפת, שמבון סיר ליניון והסביבה", ג'נוסייד, כדי שלא אהיה בין השותקים, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2010, עמ' 111
↑  רשימת חסידי אומות העולם בצרפת אתר יד ושם.
↑  Six nations pay tribute to Jews' suffering, פלסטיין פוסט, 4 בספטמבר 1942
↑  מארק פרו, שבעה גברים במלחמה, הוצאת דביר, 2010, עמ' 255
↑  ההזדמנות האחרונה של דה גול, מעריב, 30 באוגוסט 1948
↑  שארל דה גול, המאבק לחרות, כרך שני, "אחדות במערכה", הוצאת עם הספר, תשי"ח, 1958, עמ' 119
↑  לקראת סיום מצב הארעי בצרפת?, משמר, 9 ביולי 1946
↑  ל. בלום הרכיב ממשלת סוציאליסטים בלבד, משמר, 17 בדצמבר 1946
↑  ברגע האחרון, דבר, 28 במאי 1948
↑  יהודי פריס חוגגים את הקמת המדינה, על המשמר, 24 במאי 1948
↑  במערכות העבודה בעולם, דבר, 25 בפברואר 1958
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277796805171  PLWABN: 9810648086705606  BnF: cb11919554j (data)  GND: 118860461  ICCU: RAVV058548  ISNI: 0000 0001 0890 9786  LCCN: n84109935  NKC: mub2013789255  NLG: 150016  NTA: 06751460X  SNAC: w64k6t21  SUDOC: 027070387  VIAF: 41844988   WorldCat (עם VIAF): 41844988
אלכס ג'יימס

אלכסנדר וילסון ג'יימס (באנגלית: Alexander Wilson James;‏ 14 בספטמבר 1901 - 1 ביוני 1953) היה כדורגלן סקוטי.
ג'יימס נחשב לאחד מהשחקנים הטובים ביותר בהיסטוריה של ארסנל, ושיחק בעמדת החלוץ השני שהיה מצטרף מאחור לחלוצים הקדמיים של ארסנל שתקפו את שער היריב. הוא התפרסם בזכות יכולת המסירה שלו ובשליטתו הגבוהה בכדור, והושווה מספר פעמים לדניס ברגקאמפ. כתוצאה מהשיגרון שממנו סבל הוא נאלץ ללבוש מכנסיים ארוכים יחסית כדי לכסות את הגטקעס ששמרו על חום גופו. הבגדים הללו הפכו לסימן ההיכר שלו.
ביוגרפיה

ג'יימס נולד במוסנד שבלנרקשייר, סקוטלנד, וגדל בכפר הסמוך בלסהיל, שבו התיידד עם יואי גלאגר. ג'יימס החל את הקריירה שלו במועדוני נוער מקומיים. ג'יימס הצטרף לריית' רוברס ב-1922, ושיחק במדי המועדון במשך שלוש עונות שבהן הופיע בלמעלה מ-100 משחקים. ב-1925 הוא עבר לפרסטון נורת' אנד תמורת 3,000£.
ג'יימס שיחק בפרסטון במשך ארבע שנים בהן המועדון היה בליגה השנייה, והבקיע 55 שערים ב-157 משחקים; לקראת סוף התקופה שלו בפרסטון הוא נכנס למספר מחלוקות עם הנהלת המועדון. המחלוקות עסקו בנושא שכרו של ג'יימס (הפוטבול ליג קבעה באותה תקופה תקרת שכר של 8£ לשבוע) ובכך שהנהלת המועדון סירבה לשחררו למשחקיה של נבחרת סקוטלנד.
ב-1929 הועבר ג'יימס לארסנל של הרברט צ'פמן תמורת 8,750£, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד לידס יונייטד ב-31 באוגוסט 1929. על מנת להעלות את שכרו מבלי להפר את תקנות הליגה ארגנו עבורו במועדון תפקיד של "דוגמן ספורט" בחנות הכלבו הלונדונית סלפרידג'ס. ג'יימס לא התבלט בעונתו הראשונה בארסנל בגלל פציעה שספג בזמן ששיחק בליגה השנייה; אולם, הוא שיחק במשחק גמר גביע ה-FA של 1930 נגד האדרספילד טאון, והבקיע את השער הראשון מתוך שניים בניצחון ארסנל. היה זה התואר החשוב ביותר שהמועדון זכה בו עד לאותה עונה.
ג'יימס היה חלק מהסגל של ארסנל שזכה לדומיננטיות רבה בכדורגל האנגלי בשנות ה-30. כיוון שלא היה חלוץ מרכזי הוא הבקיע מעט שערים באופן יחסי, אך חיפה על כך באמצעות מספר רב של בישולים. יכולת המסירה וראיית המשחק של ג'יימס סייעו לו בהעברת הכדורים לחלוצים הקדמיים דייוויד ג'ק, קליף באסטין, טד דרייק וג'ק למברט.
ג'יימס היה שחקן מרכזי בארסנל בעונת האליפות של 1930/1931, אך נפצע בעונה שלאחר מכן; ללא ג'יימס המועדון סיים במקום השני לאחר אברטון, ובגמר גביע ה-FA של 1932 הפסיד המועדון לניוקאסל יונייטד בנסיבות שנויות במחלוקת.
ג'יימס החלים מפציעתו וסייע לארסנל לזכות באליפות שנייה בעונת 1932/1933, כאשר שחקני המועדון קובעים שיא מועדון של 118 שערי ליגה. הוא מיעט לשחק בעונת 1933/1934 כתוצאה מפציעות נוספות, והמועדון הצליח להגן על תוארו עם מספר שערים נמוך בהרבה (75). לאחר החלמתו של ג'יימס המועדון זכה באליפות רביעית (שלישית ברצף) בעונת 1934/1935, כאשר טד דרייק מבקיע 42 שערי ליגה, רבים מתוכם בסיועו של ג'יימס. בעונה שלאחר מכן הוא זכה במדליה על השתתפות בגמר גביע ה-FA לאחר ששימש קפטן המועדון בניצחון 1 - 0 על שפילד יונייטד.
למרות יכולתו הגבוהה במועדונים השונים שבהם שיחק הוא הופיע רק שמונה פעמים במדי הנבחרת הסקוטית, בעיקר בגלל אי הנכונות של פרסטון לשחררו למשחקים בינלאומיים. ג'יימס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד נבחרת ויילס ב-31 באוקטובר 1925, שהסתיים בניצחון 3 - 0 של סקוטלנד. אחד המשחקים הידועים של ג'יימס במדי נבחרתו היה בניצחון 5 - 1 על נבחרת אנגליה בוומבלי ב-1928, כאשר ג'יימס כובש שני שערים וההרכב הסקוטי זוכה לכינוי "ומבלי ויזארדס" (הקוסמים מוומבלי). משחק זה היה אחד מהשישה שבהם ג'יימס ויואי גלאגר שיתפו פעולה בחוד הנבחרת הסקוטית, ובכולם היא ניצחה.
בשתי העונות האחרונות בקריירה שלו ג'יימס סבל מהשפעות פציעותיו וגילו המתקדם, ולבסוף החליט לפרוש בקיץ 1937. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא שירת בארטילריה המלכותית, ולאחר המלחמה החל לעבוד כעיתונאי ולנהל משחקי הימורים על כדורגל. בקיץ 1939 הוא שהה בפולין למשך תקופה קצרה, וסייע לנבחרת המקומית באמצעות לימוד שיטות משחק מודרניות. ב-1949 הוא הוזמן על ידי ארסנל על מנת לאמן את קבוצת הנוער של המועדון, אך הוא מת בפתאומיות ממחלת הסרטן. שמו של ג'יימס הוסף להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי ב-2005 כהכרה בתרומתו הרבה למשחק הכדורגל באנגליה.
לקריאה נוספת

Harris, Jeff & Hogg, Tony (ed.) (1995). Arsenal Who's Who, Independent UK Sports. ISBN 1-899429-03-4
ארל סנל

ארל וילקוקס סנל (באנגלית: Earl Wilcox Snell;‏ 11 ביולי 1895 –  28 באוקטובר 1947) היה איש עסקים ופוליטיקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של אורגון כמזכיר המדינה של אורגון, וכמושל אורגון ה-23 מ-1943 ועד למותו בהתרסקות מטוס.
ראשית חייו

ארל סנל נולד בחווה ליד העיירה הקטנה אולקס שבאורגון. הוא גדל בעיר ארלינגטון שבאורגון, התחנך בבתי ספר ציבוריים ולמד במכון הטכנולוגי של אורגון, אך מבלי לסיים לימודי תואר. לאחר לימודיו הוא היה לשותף בעסק למכירת מכוניות בארלינגטון. לאחר שירות צבאי במלחמת העולם הראשונה הוא התיישב בעיר קונדון הסמוכה, שם הוא נשא לאישה את אדית ולשונס, ולשניים נולד בן אחד. סנל הוציא לאור את העיתון המקומי והיה לבעלים היחידים של סוכנות מכירת רכב בארלינגטון. עיסוקים אלו היו המרכזיים במשך כל ימי חייו, ובהמשך הוא הרחיב את עסקיו לגידול בקר ולבנקאות.
חצוצרן הג'אז הנודע דוק סוורינסן (אנ'), שמוצאו גם מארלינגטון, סיפר בראיון שהוא נהג לחיות עם סנל ועם רעייתו במהלך תקופות הקיץ כאשר היה ילד. הוא סיפר שסנל העניק לו את כלי הנגינה הראשון שלו, חצוצרה צבאית, והשפיע עליו רבות. כאשר כיהן סנל כמושל הוא נהג לקחת עמו את סוורינסן לקפיטול המדינתי.
קריירה פוליטית

לאחר שהיה חבר מועצת העיר ארלינגטון, נבחר סנל לתקופת הכהונה הראשונה מבין ארבע כחבר בית הנבחרים של אורגון, ובתקופת הכהונה האחרונה הוא כיהן כיושב ראש הבית. ב-1934, על אף ניצחונם של הדמוקרטים באורגון, שקודם לכן נשלטה על ידי הרפובליקנים, נבחר סנל כמזכיר המדינה של אורגון, תפקידו בו הוא כיהן בשנים 1935–1943.
בשל הגבלת כהונה, נמנע מסנל להיבחר לכהונה נוספות כמזכיר המדינה, והוא החליט להתמודד מול המושל המכהן מטעם מפלגתו שלו, צ'ארלס ספראג בבחירות המקדימות של המפלגה. הוא זכה לתמיכה מאיגוד מוכרי המכוניות של אורגון, הצליח בהתמודדות, ובבחירות הכלליות הוא זכה ב-78 אחוזים מהקולות. ב-11 בינואר 1943 הושבע סנל כמושל אורגון ה-23.
תקופת כהונתו של סנל עמדה בסימן של צעדים לקידום הסביבתנות, מיזמי עבודות ציבוריות ותוכניות רווחה ברוח מדיניות הניו דיל הפדרלית, ויוזמות שנועדו לקדם את החקלאות, תעשיית העץ והתעשייה כדי להרחיב את כלכלת אורגון. ב-1946 נבחר סנל לכהונה שנייה כמושל ברוב של כשני-שלישים של הקולות.
מותו

ב-28 באוקטובר 1947, בשעה 10 בערב, יצאו סנל, מזכיר המדינה של אורגון, רוברט ס. פארל הבן, ונשיא הסנאט של אורגון, מרשל י. קורנט, יחד עם הטייס קליף הוג במטוס ביצ'קראפט בוננזה מקלמאת' פולס שבאורגון. הם התכוונו לנחות באזור הנחיתה שבקולמן לייק בדרכם לחווה שבבעלותו של אוסקר קיטרדג' בעמק ורנר ליד העיירה לייקוויו. המטוס התרסק מדרום-מערב לדוג לייק וכל נוסעיו נהרגו. הלוויה ממלכתית נערכה לסנל, פארל וקורנט בקפיטול של סיילם, וסנל נטמן בפארק הזיכרון בלקרסט שבעיר. קורנט, כנשיא הסנאט, היה הראשון בסדר הירושה למשרת המושל, ולפיכך, ב-30 באוקטובר, לאחר שהתגלו שרידי המטוס והגופות, הושבע ג'ון יוברט הול, מתוקף תפקידו כיושב ראש בית הנבחרים, כמושל אורגון הבא.
הערות שוליים

↑  ארל סנל, באתר האנציקלופדיה של אורוגון (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194034179  LCCN: no97070886  SNAC: w6fb5bmd  VIAF: 48837410   WorldCat (עם VIAF): 48837410
ארלדו מונצליו

ארלדו מונצליו (באיטלקית: Eraldo Monzeglio;‏ 5 ביוני 1906 – 3 בנובמבר 1981) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הבלם. זכה עם נבחרת איטליה במונדיאל 1934 ו-1938.
ביוגרפיה

מונצליו נולד ב-5 ביוני 1906 בוויניאלה מונפרטו, שנמצא במחוז אלסנדריה, שבאיטליה.
במשך 19 שנות קריירה שיחק בעמדת הבלם, בקבוצות קזאלה, בולוניה ורומא. עם בולוניה זכה בליגה האיטלקית של עונת 1928/29, וגם בשני גביעי מיטרופה בשנים 1932 ו-1934.
בנבחרת איטליה ערך 35 הופעות, ושיחק במשך שמונה שנים בין 1930–1938. היה שותף לשתי הזכיות של איטליה במונדיאל בשנים 1934 ו-1938. במונדיאל 1934 נבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר. מונצליו הוא מבין שלושת השחקנים האיטלקיים היחידים שזכו במונדיאל פעמיים, כאשר חבריו לנבחרת באותו זמן, ג'וזפה מאצה וג'ובאני פרארי, עשו זאת גם כן. בנוסף לזכיות במונדיאל הוא גם זכה פעמיים בגביע מרכז אירופה.
למרות הקריירה המצליחה שעשה כשחקן, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, עורר מחלוקת בציבור עקב חברותו לדיקטטור הפשיסטי האיטלקי, בניטו מוסוליני. מונצליו היה למאמן, ואימן את הקבוצות האיטלקיות רומא, קומו, פרו ססטו, נאפולי, סמפדוריה, יובנטוס ואת קיאסו השווייצרית. זכה עם נאפולי בליגה השנייה באיטליה בעונת 1949/50.
הוא נפטר ב-3 בנובמבר 1981, בטורינו שבאיטליה, בגיל 75. בשנת 2013 הוכנס להיכל התהילה של הכדורגל האיטלקי.
תארים > כשחקן

אליפות איטליה: 1928/29
גביע מיטרופה (2): 1932, 1934
מונדיאל (2): 1934, 1938
גביע מרכז אירופה (2): 1927-30, 1933-1935
תארים > כמאמן

הליגה האיטלקית השנייה: 1949/50
תארים > אישיים

הנבחרת המצטיינת במונדיאל: 1934
פרס סמינטורה: 1959/60
היכל התהילה של הכדורגל האיטלקי 2013
אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה

אנסטסיה בשנת 1906
אנסטסיה במהלך משחק בשנת 1910
אנה אנדרסון, תמונה משנת 1922
אנסטסיה מחבקת את אחיה הקטן אלכסיי
אנסטסיה בבגדים רשמיים
אנסטסיה (מימין) עם אחותה טטיאנה, תמונה משנת 1917
אנסטסיה עם אמה, הקיסרית אלכסנדרה, בשנת 1908
אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית Великая Княжна Анастасия Николаевна Романова‏; 18 ביוני 1901 – 17 ביולי 1918) הייתה דוכסית גדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי השני, אחרון קיסרי רוסיה, ושל אלכסנדרה, נסיכת הסן. אנסטסיה נרצחה על ידי הצ'קה יחד עם כל משפחתה ב-17 ביולי 1918, אולם גופתה לא נמצאה במשך עשרות שנים, מה שעורר את הסברה שהיא הצליחה להימלט. במשך השנים, נשים רבות טענו שהן אנסטסיה, ועל בסיס חייה של המפורסמת מביניהן, אנה אנדרסון, נעשה בשנת 1956 סרט בשם "אנסטסיה". אנדרסון אכן ידעה פרטים רבים על המשפחה הקיסרית, אולם בדיקות DNA שנערכו בשנת 1994 הראו שאין לה כל קשר לבית רומנוב.
בשנת 1991 נמצא קבר האחים שבו נקברה המשפחה הקיסרית, אולם גופה אחת הייתה חסרה, מה שהעלה מחדש את הסברה שאנסטסיה או אחותה הגדולה מריה, אכן הצליחה להימלט. אולם סיפור ההימלטות הופרך סופית בשנת 2007 עת נמצא קבר נוסף ובו הגופה החסרה. בדיקות DNA אישרו כי אלו אכן בני המשפחה הקיסרית.
ביוגרפיה > ילדות ואופי

אנסטסיה נולדה בארמון פטרהוף שבסנקט פטרבורג ב-18 ביוני 1901. אביה היה ניקולאי השני, קיסר רוסיה ואמה הייתה אלכסנדרה, נסיכת הסן. מכיוון שהיו לה שלוש אחיות גדולות, אולגה, טטיאנה ומריה, ואף לא אח אחד, התקבלה לידתה באכזבה בקרב בני משפחתה שציפו לבן זכר שיירש את הכתר. אביה נאלץ לצאת לטיול ארוך כדי להירגע לפני שהלך לבקר את היולדת ואת התינוקת בפעם הראשונה. משמעות שמה הוא "התחייה", מה שלימים רק הגביר את השמועות על הישרדותה.
ילדי הצאר גדלו בצורה פשוטה ביותר. הם ישנו במיטות מחנה קשות ללא כריות למעט כשהיו חולים, בבוקר התרחצו באמבטיה קרה והיו אמורים לסדר בעצמם את חדריהם. כאשר הם לא היו עסוקים בדבר מה אחר, היה עליהם להכין מעשי רקמה שנמכרו באירועי צדקה שונים. רוב בני הבית, כולל המשרתים, לרוב פנו אל הנסיכה בשמה הפרטי, או בשמות החיבה "נסטיה" ו"נאסטינקה". אנסטסיה תוארה לרוב כילדה מלאת אנרגיה, נמוכה ושמנמנה מעט, עם עיניים כחולות ושיער תות-בלונדיני. מרגרטה אגר, אומנת אירית שלה ושל אחיותיה, מספרת בזיכרונותיה כי אחד מהאנשים שנפגש עם אנסטסיה הקטנה ציין שיש לה קסם אישי גדול יותר מכל ילד שפגש מעודו.
בניגוד לשאר אחיותיה, אנסטסיה הקפידה אך מעט על מראה החיצוני. על פי עדותו של גלב בוטקין (בנו של רופא החצר יבגני בוטקין), היא החזיקה בשיא של קבלת העונשים במשפחה. היא הייתה תוססת ושובבה במיוחד, ולעיתים אף מרושעת. היא נהגה להתקיל את המשרתים, לטפס על עץ ולסרב לרדת ממנו, ובמהלך משחקים לבעוט ולשרוט את חברותיה למשחק. באחת הפעמים היא פצעה את אחותה טטיאנה כאשר זרקה לכיוונה אבן מצופה בשלג במהלך מלחמת כדורי שלג שניהלו. עם זאת, אנסטסיה סבלה משרירים חלשים, ולפיכך נזקקה לעיסוי פעמיים בשבוע. היא נהגה להתחבא מתחת למטה או בארון כדי להתחמק מכך.
ביוגרפיה > החברות עם רספוטין

הקיסרית אלכסנדרה והצאר ניקולאי היו בקשר הדוק עם הנזיר גריגורי רספוטין שנודע כבעל כוחות מיסטיים. קשר זה נבע בעיקרו מהתקווה שרספוטין יצליח לרפא את מחלתו של אחיה הצעיר של אנסטסיה, נסיך הכתר אלכסיי. בעידוד הוריהם, למדו עד מהרה הנסיכות לחבב ולהעריך את רספוטין. הם חשו בנוח בחברתו, ולעיתים אף נפגשו עמו כשהן לבושות בכותנות הלילה שלהן. הנסיכות נהגו להתייחס אליו כאל "ידידנו" או "החבר שלנו". היחסים החמים של משפחת המלוכה עם רספוטין המשיכו עד רציחתו של זה האחרון ב-30 בדצמבר 1916. על פי תיאורי עדי ראייה, הנסיכות כעסו מאוד כששמעו על הרצח, והיו קודרות מאוד זמן רב לאחר מכן. לאחר מותן התגלה כי ארבע הנסיכות ענדו קמעות עם תמונתו של רספוטין.
ביוגרפיה > המוות

במהלך מלחמת העולם הראשונה, הקיסרית ושתי הבנות הגדולות שימשו כאחיות בצלב האדום וטיפלו בפצועי מלחמה. אנסטסיה ואחותה הגדולה מריה, היו צעירות מכדי לעשות זאת, ועל כן הן הסתובבו בין בתי החולים הצבאיים ועודדו את רוחם של החיילים הפצועים באמצעות משחקי דמקה וביליארד. בשנת 1917 אביה הודח משלטונו במהפכת פברואר, ומשפחת המלוכה הושמה במעצר בית בפושקין. לפי עדותו של אלכסנדר קרנסקי קיבלה ממשלת המעבר בקשות רבות של אזרחים להוציא להורג את הצאר המודח. באוגוסט 1917 הועברה משפחת הצאר לטובולסק. הכוונה הייתה להעביר אותה למקום מרוחק ממסילת רכבת כדי להקשות על הבריחה. לאחר מהפכת אוקטובר הוחלט להעביר את משפחת רומנוב למוסקבה ולהעמיד את הצאר לדין. באביב נפל אלכסיי, ובגלל מחלתו לקה בשיתוק ברגליו. בשל כך עברה המשפחה ליקטרינבורג בשני שלבים. ב-22 באפריל הגיעו ליקטרינבורג ניקולאי, אשתו ובתם מריה, וב-23 במאי הגיעו יתר בני המשפחה ומשרתים.
המשפחה שוכנה ב"בית איפטייב". מבנה שהיה שייך לפני כן לקצין הנדסה ונהרס בשנות ה-70 של המאה ה-20. חוץ ממשפחת המלוכה גרו בבית חמישה משרתים, ובהם רופא המשפחה. כמה פעמים הוצע למשרתים לעזוב את המשפחה אך הם העדיפו להישאר למרות הסכנות. המשפחה התגוררה בבית איפטייב 78 ימים. בני המשפחה סבלו מפחד ומחוסר וודאות. מעידים על כך המכתבים שאנסטסיה שלחה באותה תקופה, המלאים בשגיאות כתיב. הבנות תפרו את תכשיטיהן לתוך בגדיהן בתקווה למנוע את החרמתם. הן ואמן המציאו שמות קוד עבור כל אחד מפריטי הערך שלהם כדי להסתיר אותם (חלקם הוחרמו מיד עם הגיעם ליקטרינבורג).
בלילה שבין 17-16 ביולי 1918, נלקחו בני המשפחה ומעגל המשרתים המצומצם שלהם למרתף בטענה שהבית נמצא בסכנת התקפה של אנרכיסטים. כשירדו העצורים למרתף הבית והתאספו באחד החדרים, ביקשה הקיסרית שני כיסאות עבורה ועבור אלכסיי. הכיסאות הובאו, ולאחר מכן הודיע להם המפקד הבולשביקי שהם מוצאים להורג. הצאר רק הספיק להגיד "מה?" לפני שפתחו החיילים באש והרגו את כולם.