stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב הערבה
תקציר העלילה

הסיפור מוצג ככתב יד על ידי הפרוטגוניסט בסיפור, איש בשם הארי האלר, אשר מותיר אותו לאחיין של בעלת הבית שלו. האחיין מוסיף הקדמה משלו ומפרסם את כתב היד. השם של הספר בתוך ספר הוא "רשומותיו של הארי הלר".
הסיפור מתחיל כשהגיבור מוטרד מהיותו חריג בחברה. בעת שיטוט חסר תכלית בעיר הוא פוגש איש הנושא פרסומת לתיאטרון הקסמים. האיש מעניק לו ספר קטן, "מסה אודות זאב הערבה". המסה (במקור - "טרקטט"), המצוטטת במלואה ברומן בעוד הארי קורא אותה, פונה אל הארי בשמו. המסה היא אודות אדם דו-פרצופי: מחד הוא אדם רוחני, ומאידך הוא חייתי "זאב ערבות". אדם זה כבול בקונפליקט, שכן הוא אינו שבע רצון מאף פן באישיותו. במסה ניתן הסבר לטבע הרב-פרצופי והלא-מוגדר ששוכן בנשמתו של כל אדם. הארי אינו מוכן להכיר בהסבר. המסה גם דנה בנטיותיו האובדניות, אך לעומת זאת גם מהללת את הפוטנציאל שלו להיות "בן אלמוות".
ביום המחרת פוגש הארי ידיד ותיק ללימודים שעמו נהג לדון במיתולוגיה ההודית, וזה מזמינו לביתו. בבית חש הארי סלידה מתפישותיו הלאומניות של ידידו. הידיד מעביר ביקורת אודות טור שהוא עצמו כתב, ולאחר מכן מעליב הארי את אשתו בהעברת ביקורת על תפישת האישה את גתה שהיא תפישה רגשית מדי המעליבה את הגאוניות האמיתית של גתה. בעקבות המפגש מתחזקת בקרב הארי התחושה שהוא אינו מתאים לחברה הרגילה. בעודו משתהה בחזרה הביתה (שם בדעתו להתאבד), משוטט הארי ללא תכלית בעיירה במשך הלילה. הוא עוצר לנוח באולם ריקודים, שם הוא פוגש בבחורה צעירה בשם הרמינה, אשר במהרה מזהה אצל הארי את הייאוש. הם מדברים ארוכות בעוד הרמינה מעבירה ביקורת על רחמיו העצמיים. הארי חש הקלה עצומה. הרמינה מבטיחה להארי לפגוש אותו בשנית, ומעניקה לו סיבה ללמוד לחיות. בשבועות הבאים מפגישה הרמינה את הארי עם הנאות הבורגנים: היא מלמדת את הארי לרקוד, מפגישה אותו עם השימוש בסמים, מוצאת לו מאהבת (מריה), והחשוב מכל - מכריחה אותו להכיר בדברים הללו כלגיטימיים וכאספקטים הכרחיים בחיים שלמים.
תקציר העלילה > תיאטרון הקסמים

הרמינה מפגישה את הארי עם סקסופוניסט מסתורי בשם פאבלו אשר מצטייר בעיני הארי כאיש שאינו שקול ורציני. לאחר השתתפות בנשף מסכות מפואר, פאבלו מוביל את הארי ל"תיאטרון הקסמים" המטאפורי שלו. בתיאטרון מתפוגגות תפישותיו ודאגותיו לגבי הנפש שלו בעוד הוא משתתף במספר מערכות פנטסטיות. תיאטרון הקסמים הוא מקום שבו הארי יכול לממש מגוון אפשרויות ולחוות את הפנטזיות שלו. המקום מתואר כפרוזדור בצורת פרסת סוס. על קיר אחד תלויה מראה מקיר לקיר, ובקיר השני אינספור דלתות. הארי נכנס לחמש דלתות, כשכל דלת מסמלת אספקט אחר בחייו.
דמויות ראשיות

הארי הלר - פרוטגוניסט, באמצע חייו
פאבלו - סקסופוניסט
הרמינה - בחורה שהלר פוגש בנשף
מריה - חברתה של הרמינה
ניתוח

הסה כתב ש"זאב הערבה" הובן שלא כהלכה, וחש שקוראיו התמקדו רק בסבל וביאוש המשתקפים בחייו של הארי הלר ולא בהשתקמות. הדבר נובע מכך שבאותה תקופה לא היו מודעים הקוראים המערביים לפילוסופיה הבודהיסטית, לפיה האדם הוא אוסף של נפשות שונות, בסתירה לתאולוגיות היהודית והנוצרית.
הסה הוא אומן בטשטוש ההפרדה שבין מציאות ודמיון. ברגע השיא לא ברור האם הלר רוצח את הרמין, או שהרצח הוא הזיה נוספת בתיאטרון הקסמים. המציאות של הסה אינה המציאות המתרחשת בזמן ובמקום הפיזיים.
הדואליות של טבע האדם היא התמה המרכזית ברומן. הרמין והארי הלר משקפים זאת באמצעות קונפליקטים פנימי וחיצוני.
כלפי פנים, הארי מאמין ששני סוגים של אדם נאבקים להשתלט עליו, אדם וזאב, גבוה ונמוך, רוח וחייה. בעוד הארי שואף לחיות כזאב חופשי ממוסכמות החיים הוא חי כרווק בורגני, אבל טבעו הזאבי גם מבודדו מאחרים עד לפגישתו עם הרמין.
הרמין משקפת את הדואליות של טבע האדם באמצעות קונפליקט חיצוני. הרמין היא חברותית, עטיפה לרווק הבודד. היא משכנעת את הארי להיחשף אל החברה ולבסוף נרצחת. כתוצאה מניסיונו של הארי להיטיב את האינטראקציה החברתית שלו, מתפוגגת בדידותו והוא והרמין מתקרבים זה לזה עד לרגע מותה. השיא של המאבק הדואלי מגיע בתיאטרון הקסמים, שם רוצח הארי הזאב את הרמין החברותית.
קבלה ביקורתית

הרמן הסה ראה ב"זאב הערבה" את הרומן הכי בלתי מובן בהשוואה לכל הרומנים האחרים שלו. הסופר האמריקני ג'ק קרואק ביקר אותו בספרו "בדרכים" משנת 1951. באופן כללי זכה הספר לביקורת רבה.
כבר כשיצא לאור ניגחה הביקורת את הרומן. פעילים פוליטיים שכבר זעמו על הרומן סידהרתא עטו על ההזדמנות לנגח את הסה. אפילו ידידים של הסה וקוראים ותיקים ביקרו את הרומן בשל חוסר המוסר מצטייר בתיאורים הבוטים של מין ושימוש בסמים. ברם השינויים שעברה החברה והשיח החופשי אודות מין וסמים שינו גם את אופי הביקורת. הביקורת כעת כעסה על היות הספר פסימי מדי ועל היותו מסע בעקבות מטורף ושיקוף נקודת מבטו של מטורף על החברה. להגנתו טען הסה שהרומן מסתיים בתקווה חדשה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נוצרה התעניינות מחודשת ברומן בעיקר משום שנתפס כספר של "תרבות הנגד" ובשל תיאורי האהבה החופשית והשימוש בסמים. הספר גם הוכנס לתוכנית הלימודים של מכללות חדשות והעניין בספר ובהרמן הסה גבר באמריקה למשך יותר מעשור לאחר מכן.
בתרבות הפופולרית

באלבומו של אריק ברמן "II" משנת 2009, נכתב השיר "זאב הערבה", בהשפעת הספר.
הערות שוליים

↑  Poplawski, p. 176
↑  Halkin, p. 126
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007371217105171  BnF: cb119447566 (data)  GND: 4099234-2  SUDOC: 027396223  VIAF: 210995942   WorldCat (עם VIAF): 210995942 
דיאגרמת היחסים בין הדמויות
הרמן הסה בשנת 1926
חולות ניצנים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  חולות
 נתונים ומידות
 שטח:  30 קמ"ר
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  בין אשדוד לאשקלון
 קואורדינטות:  31°44′23″N 34°37′49″E﻿ / ﻿31.739779°N 34.630366°E﻿ / 31.739779; 34.630366
  (למפת השפלה מוגדלת) חולות ניצנים(למפת השפלה רגילה) חולות ניצנים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חולות ניצנים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חולות ניצנים he
 
מבט מהאוויר על האזור
חוף ניצנים
חוֹלוֹת נִצָּנִים (או חולות אשדוד) הוא אזור המשתרע על פני 30 אלף דונמים דרומית לאשדוד וצפונית לאשקלון, על חוף הים התיכון. למעט היישוב ניצן השטח כמעט ולא מיושב. חלק מאזור החולות הוכרז כשמורת טבע על מנת להגן על הדיונות המעטות שקיימות בארץ ישראל, ולאחר שנעשה שימוש לא יעיל בחולות למען תעשיית הבנייה בארץ. החולות בניצנים מאופיינים בקרקע הכורכר הטיפוסית למישור החוף הדרומי.
בשמורה יש מגוון צמחים ובעלי חיים הכוללים צבי מצוי ארצישראלי (מעל 100 פרטים), צב יבשה מצוי, תן זהוב, חזיר בר, שועל מצוי, ארנבות, נמיות וחוגלות.
במרחק של כקילומטר מחוף הים משתרעת שורה של בריכות מי תהום. הבריכות נוצרו כתוצאה מחפירתן של מחצבות כורכר בין שנות ה-60 לשנות ה-90, ואורכן הכולל כקילומטר אחד מצפון לדרום. החפירה בין צוקי הכורכר בגובה של כ-20 מטרים אפשרה למי התהום להציף את המחצבות, וכך נוצרו בריכות מלאכותיות שסביבן גדלים צמחים הידרופיליים.
מלבד שמורת הטבע והיישוב הדתי-לאומי ניצן שוכנים במתחם גם בסיס טירונות (בט"ר ניצנים), חוף רחצה בתשלום וכן פארק המשמש להופעות רוק.
היסטוריה של האזור

באזור ניצנים התרחשו קרבות מרכזיים במלחמת העצמאות, שבמהלכם כבש הצבא המצרי את האזור, ובפרט את קיבוץ ניצנים, ולאחר מכן גורש בידי צה"ל.
בשנת 1962 זוהה אזור ניצנים ביחד עם שלושה אתרים אחרים לחוף הים התיכון, כמתאים להקמת כור גרעיני משולב לאספקת חשמל והתפלת מי ים. בשנת 1974 התקדמו הדיונים להקמת כור גרעיני בישראל וניצנים נחשב לאתר המוביל. במקום בוצעו בדיקות גאולוגיות מחשש שבקע בים או תנודות קרקע בקרבת חולות ניצנים יסכנו את הכור. באוגוסט 1980 הוחלט סופית שלא להקים בחולות ניצנים כור גרעיני, בגלל הקרבה למרכזי אוכלוסייה. בשנת 1976 צולם הסרט "גבעת חלפון אינה עונה" בחולות ניצנים.
בעקבות תוכנית ההתנתקות הועלתה הצעה להעתיק את כל יישובי גוש קטיף לאזור ניצנים, וליישבם בארבעה יישובים באזור. תוכנית זו זכתה להתנגדות רבה מצד ארגוני איכות הסביבה, אך לתמיכתו של ראש הממשלה אריאל שרון, שהכריז שיש להקל על המתיישבים המפונים ככל האפשר. תוכנית התיישבות במתחם ניצנים גררה ספקות רבים לגבי עתיד הדיונות הייחודיות בישראל. מתחם ארבעת היישובים על פי התוכנית היה אמור לקום על כ-500 דונם בלבד, אך רבים מהמפונים רצו לייעד עוד כ-4,500 דונם גם לחקלאות, דבר שהיה גורם להרס הדיונות ולהרס שמורת הטבע. כתוצאה ממאבק סביבתי, נבנה בסופו של דבר יישוב אחד בלבד - באר גנים, ובנוסף הורחב היישוב ניצן, שניהם על חשבון שטחים חקלאיים.
שמורת הטבע

שמורת טבע חולות ניצנים היא שמורת טבע באזור החולות המתפרשת על פני שטח של 7,700 דונם, והיא הוכרזה כשמורת טבע ב-2 ביוני 2005.
גלריה

נוף בחולות ניצנים
נוף בחולות ניצנים
הכניסה לשמורת הטבע סמוך לחניון חורשת האקליפטוס
מראה בבריכות מי התהום בניצנים
שלט ובו מפת השמורה
מבט אווירי על חוף ניצנים
ראו גם

חולות חלוצה
הערות שוליים

↑  דוד מושיוב, לא שאלת יוקרה, דבר, 15 בנובמבר 1972
↑  האם כדאי יהיה להמתיק מי ים בכור גרעיני דו תכליתי?, דבר, 10 במרץ 1966
↑  עזרא ינוב, ראשי רשויות בדרום נגד הקמת כור גרעיני, מעריב, 30 בדצמבר 1974
↑  עזרא ינוב, "בקע בים" מעמיד בספק הקמת כור גרעיני בניצנים, מעריב, 19 ביוני 1975
עמוס לבב, תנודות קרקע בחוף ניצנים מטילות בספק בטיחות הכור, מעריב, 18 ביולי 1976
↑  שמעון רפפורט, בניצנים לא תוקם תתנת כח גרעינית, מעריב, 6 באוגוסט 1980
|  שמורות טבע בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן | אירוס הביצות נוב • אלי על • בריכת בראון • גמלא • הר אביטל • הר חרמון • הר חרמונית • הר פרס • הר שיפון • יער אודם • יער יהודיה • נחל גילבון • נחל משושים • נחל הבניאס • מג'רסה • סוסיתא |  |
| צפון | אבוקה • אלון • אלונה • אלוני אבא • אלוני בית קשת • נחל בית העמק • בריכת פסוטה • אלוני ברעם • אלוני יצחק • בוריקה • גאון הירדן •  החולה • הר ארבל • הר חורשן • הר יונה • הר מירון • הר שכניה • חוטם הכרמל • חוף דור-הבונים • חורבת קרתא • חורשת טל • חי-בר כרמל • מערת פער •  נחל בזק • נחל בצת • נחל דישון • נחל הקיבוצים • נחל כזיב • נחל מערות • נחל עמוד • נחל ראש פינה • נחל שניר • נחל שרך • נחל תבור • נחל תות • נחל עיון • עין אפק • עין ארובות • עין נוטרה • עין נימפית • עין תאו • פארק הכרמל • ראש הנקרה • רמות מנשה • תל דן • תל אנפה • תל סהרון • תל שמרון |  |
| מרכז | ביצת זיתא • בני ציון (חרוצים) • בריכת דורה • בריכת יער • גבעת האירוסים • גדור • געש • האירוסים • הדסים • המסרק • חולות ניצנים • מבוא אשדוד • חורבת מדרס • חורבת סעדים • מערת אבשלום • מערת התאומים • נאות קדומים • נחל דולב • נחל כפירה • נחל פולג • נחל קטלב • נחל שורק • נחל התנינים • עינות גיבתון • שער פולג |  |
| יהודה | אלוני שמואל • אל כנוב • הר הטייסים • ואדי מכוך • נחל אוג • נחל בזק עילי • נחל פרת • עינות צוקים • קנה וסמר |  |
| השומרון | הר כביר • יער אום צפא • יער ריחן • נבי רביח • נחל פצאל • נחל קנה • עינות זרקא • רכס טמון • ביצת ואדי מלחה • בור הציפורים • נחל שילה עילי |  |
| הנגב | בקעת תמנע • בתרונות רוחמה • גבעות להב • הבשור • המכתש הגדול • המכתש הקטן • הר הנגב • הר חירן • הר עמשא • הרי אילת • חולות משאבים • חולות סמר • חוף האלמוגים • חי-בר יטבתה • מכתשים בנגב • מצוק הצינים • נחל גרר • נחל ערוגות • נחל עשוש • נחל צין • עין גדי • ערבת עברונה • פארק הלס • פורה |  |
| שמורות ימיות | איי חוף ראש הנקרה • ים ראש הנקרה-אכזיב • שקמונה • ים ראש הכרמל • ים דור-הבונים • ים שקמה • איי חוף דור-מעגן מיכאל • ים גדור • ים האלמוגים • חוף האלמוגים • הים הדרומי • הפרעת פלמחים |  |
ויניפרד נייטס

| --- | --- |

נערת האווזים
 לידה:  5 ביוני 1899 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  7 בפברואר 1947 (בגיל 47) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר סלייד לאמנות יפה  בית הספר לבנות "ג'יימס אלן" 
 יצירות ידועות:  The Deluge 
 בן או בת זוג:  Walter Thomas Monnington 
 
ויניפרד נייטס (באנגלית: Winifred Knights‏; 1899 – 1947) הייתה ציירת בריטית. בין עבודותיה הבולטות ביותר הם "הנישואין בקאנה" שצויר עבור בית הספר הבריטי ברומא, והציור עבור מלגת רומא "המבול", שמוחזק על ידי טייט בריטניה. היא הייתה אחת מכמה אמנים בריטיים שהשתתפו בתחיית הדימויים הדתיים בשנות העשרים, תוך שמירה על אלמנטים של סגנון מודרניסטי.
ביוגרפיה

ויניפרד נייטס נולדה ב -5 ביוני 1899 בפרבר סטרייתאם בדרום לונדון. משנת 1912 למדה בבית הספר לבנות של ג'יימס אלן בדולוויץ' שם גילתה כישרון אמנותי מוקדם. היא למדה הכשרה לאמנות פורמלית בבית הספר לאמנות סלייד בשנים 1915–1917 ושוב בשנים 20–1918, בהדרכת הנרי טונקס ופרד בראון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נייטס הייתה בטראומה לאחר שהייתה עדה לפיצוץ סילברטאון בעבודות עיבוד של חומר הנפץ בינואר 1917, מה שהוביל להפסקה בלימודיה שם. היא הסתתרה בחווה של אביה בוורסטרשייר. בתום המלחמה, כשחזרה אל בית הספר, החלה לבנות נושאים אישיים כדי לעורר את עבודתה, כולל מלחמה ושלום, עיר ומדינה והמעמד החברתי של גברים ונשים.
בשנת 1919 ציירה נייטס את "נטישת עבודות התחמושת" וזכתה בפרס הקיץ של סלייד. בשנה שלאחר מכן היא הפכה לאישה הראשונה באנגליה שזכתה במלגה היוקרתית לציור דקורטיבי שהוענק על ידי בית הספר הבריטי ברומא על ציורה עטור השבחים "המבול". בשנת 1920 התארסה לסטודנט העמית ארנולד מייסון ועברה להתגורר באיטליה כדי להשלים את מלגת לימודיה והתגוררה באנטיקולי קוראדו, כפר קטן מדרום רומא.
בשנת 1922 רכש הטייט נוף איטלקי שצוירה על ידי נייטס. היא נשארה ברומא בין השנים 1920–1925. היחסים עם מייסון הסתיימו והיא נישאה לחוקר רומא תומאס מונינגטון ב־23 באפריל 1924.
עבודתה הגדולה הראשונה ברומא, "הנישואין בקאנה", הושלמה בשנת 1923. הציור סייר ברחבי העולם. נדחה לאחסון בטייט ואחר כך לחדר מדרגות בלתי נגיש במשרד בית הספר הבריטי בלונדון. בשל גודלו הרב, אוספים בריטים כמו מוזיאון טייט ופיצוויליאם בקיימברידג' לא הציעו להוסיף את הציור לאוספי הקבע שלהם. בסופו של דבר בשנת 1958 הוענק הציור מבית הספר הבריטי ברומא לגלריה הלאומית לאמנות של ניו זילנד.
נייטס חזרה לסלייד בשנים 27–1926 והציגה בגלריה האימפריאלית בקנסינגטון והן בגלריה דובין. בתקופה 33–1928 נייט ביצעה סצנות מזבח מחייו של סנט מרטין מטורס עבור קפלת הזיכרון מילנר בקתדרלת קנטרברי. בשנת 1929 נבחרה נייטס למועדון האמנות האנגלי החדש, אך מעולם לא הציגה איתם.
בשנת 1933 קנו סטיבן קורטולד ואשתו וירג'יניה את ארמון אלת'ם. הם הזמינו את נייטס ומונינגטון, ששיתפו פעולה עם מעצב הפנים השוודי רולף אנגסטרומר והמעצב האיטלקי פיטר מלכרידה, לעבוד על קישוט חללי הפנים של הבניין.
נמייטס מתה מגידול במוח בלונדון בשנת 1947 בגיל 47.
הרטרוספקטיבה הגדולה הראשונה של ויניפרד נייטס נערכה בגלריית התמונות של דוליץ' מיוני עד ספטמבר 2016.
המבול

כדי להתמודד על מלגת רומא, התלמידים התבקשו לצייר סצנה של המבול, בשמן או טמפרה בגודל של מטר וחצי על שני מטר, ואשר היה צריך להסתיים בפרק זמן של שמונה שבועות (החל מה -5 ביולי). עשרת השופטים כללו את ג'ורג' קלוזן, ג'ון זינגר סרג'נט, פיליפ וילסון סטיר ודייוויד יאנג קמרון. תיאור המבול של נייטס נמסר במספר גרסאות, כולל סצנה בחזית התמונה של נח ומשפחתו שהעמיסו את החיות על התיבה. עם זאת, ככל שהזמן חלף נאלצה נייטס לפשט את הציור שלה עם אנשים שנמלטו מהמים העולים, וניתן לראות את תיבת נח מרחוק מימין. אמה של נייט דגמנה את הדמות המרכזית הנושאת תינוק ובן זוגה ארנולד מייסון דגמן את הדמות הגברית לצידה. נייטס הציגה את עצמה כדמות שנמצאת במרכז, מימין החזית. המבול הוצג בביתן הבריטי בתערוכת פריז בשנת 1925.
נייטס הייתה ידועה בשמלתה הייחודית, גרסה מסוגננת של תלבושת איכרים איטלקית מהמאה התשע עשרה, המאופיינת בחצאית רופפת באורך הקרסול, חולצה מכופתרת רגילה, כובע שחור רחב שוליים ושרשרת אלמוגים ועגילים. [12] כמה מציורי נייטס כוללים דיוקנאות עצמיים, כולל המבול והנישואין בקאנה. את נייטס ניתן לראות בחזית ציור המבול שהיא הדמות השלישית בצד שמאל, וכן היא יושבת ליד השולחן ב"נישואין בקאנה". בשני הציורים נייטס תארה את עצמה לבושה בשמלתה ייחודית.
גלריה

סירה עם דמויות
נטישת מפעל החימוש
הנישואין בקאנה
איסוף תפוחי אדמה
עיצוב הקיר
חיי סנט מרטין מטורס
הערות שוליים

↑  Tate, Winifred Knights 1899–1947, Tate (באנגלית)
↑  Winifred Knights, www.winifredknights.com
↑  Tate, ‘Italian Landscape’, Winifred Knights, 1921, Tate (באנגלית)
↑  Loading... | Collections Online - Museum of New Zealand Te Papa Tongarewa, collections.tepapa.govt.nz
↑  Cumming, Laura (2016-06-12). "Winifred Knights (1899-1947); Mary Heilmann: Looking at Pictures – review". The Observer (באנגלית בריטית). ISSN 0029-7712. נבדק ב-2020-11-03.
↑  Tate, ‘The Deluge’, Winifred Knights, 1920, Tate (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1103682237  ISNI: 0000 0000 6705 4709  LCCN: nr2002013068  RKD: 56889  SUDOC: 201020254  TePapa: 1276  ULAN: 500030030  VIAF: 31931088   WorldCat (עם VIAF): 31931088 
ויניפרד נייטס, המבול
חיים פריימן

ערך זה עוסק ברב ומהדיר התוספתא. אם התכוונתם לדודו, חוקר המשפט העברי מחללי שיירת הדסה, ראו .
| --- | --- |

הרב חיים פריימן  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  19 ביוני 1932 ט"ו בסיון תרצ"ב פרנקפורט דמיין
 פטירה:  21 באוקטובר 2014  (בגיל 82) כ"ח בתשרי תשע"ה בני ברק
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת פוניבז' 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 באוקטובר 2014 
 תחומי עיסוק:  רב ישראלי, מחבר מדריכים הלכתיים פופולריים, מהדיר ספרות חז"ל
 חיבוריו:  הטיפול בתינוק בשבת וביום טוב קיצור הלכות לשון הרע ורכילות תוספתא: כתב יד וינה: סדרי קדשים וטהרות (מהדיר)
 
הרב חיים פריימן (ט"ו בסיון תרצ"ב, 19 ביוני 1932[דרוש מקור], פרנקפורט דמיין - ליל כ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014, בני ברק) היה רב ישראלי, מחבר מדריכים הלכתיים פופולריים, ומהדיר ספרות חז"ל.
קורות חיים

נולד ב-19 ביוני 1932 בפרנקפורט דמיין שבגרמניה, בנם של חוה בת הרב אברהם הקשר וישראל מאיר פריימן. אביו היה בן למשפחת רבנים וחוקרים מפורסמת ביהדות גרמניה. בנו של הרב יעקב פריימן, רבה של ברלין ואחיו של אברהם חיים פריימן שהיה חוקר המשפט העברי; ואחיינו של אהרן פריימאן, מגדולי הביבליוגרפים העבריים; אבי-סבו היה הרב ישראל מאיר פריימן מפילנה, חתנו של רבי יעקב אטלינגר, רבה של אלטונה ומחבר "ערוך לנר".
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה חיפשו הוריו דרך לעקור מהמדינה, אך בסופו של דבר נשארו בה עד ערב מלחמת העולם השנייה. פריימן נשלח לאנגליה במסגרת ה"קינדר-טרנספורט", ולאחר זמן מה הצליחו הוריו אף הם לצאת מגרמניה. לאחר המלחמה היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה במנהטן.
בצעירותו למד בישיבת תורה ודעת, ובמסגרת לימודיו בבית מדרש סמוך לישיבה הכיר את רבו הראשון, הרב ישראל זאב סת"ם מקלם. הוא זכה גם לקרבתו של הרב אהרן קוטלר. את המשך לימודיו עשה בישיבת ראדין בארצות הברית, שהוקמה מחדש על ידי רבי מנחם מנדל זקס (חתנו של החפץ חיים), שאף סמך אותו לרבנות למרות גילו הצעיר ולמרות התנגדותם של כמה מבני הישיבה על הצעד החריג בגיל זה. בהקשר לנתינת ה"סמיכה" לפריימן הצעיר צוטט הרב זקס כמי שאמר: "אם לו לא, אזי למי כן?". בישיבה זו למד בחברותא עם צבי קושלבסקי, שלימים עלה אף הוא לישראל ועומד בראש ישיבת "היכל התורה" בירושלים.
בשנת תשי"ב, בהיותו בן 21, עלה לישראל כדי ללמוד בישיבת פוניבז'. גם לאחר נישואיו עם ביתיה מונק בשנת תשי"ט המשיך את לימודיו במסגרת ישיבת פוניבז' והיה מקורבם של ראשי הישיבה. הוא גר בסמיכות לישיבת סלבודקה בבני ברק, ורבים היו באים לביתו לבירור עניינים מוקשים בספרות חז"ל ובספרות הראשונים. בין ידידיו היו הרב אברהם גנחובסקי והרבנים דוב לנדו ואהרן יהושע צוקר (צוקער).
הוא שימש כמרצה להלכה בסמינר הרב וולף בבני ברק במשך חמש עשרה שנים, חיבר "קיצורי הלכה" – מדריכים פופולריים להלכות מצויות כמו לשון הרע, וטיפול בתינוקות בשבת ויום טוב, עם פתרונות הלכתיים לטיפולים שגרתיים שכרוכה בצורתם הרגילה פעילות האסורה בשבת, כמו סחיטת נוזלים. אחר כך שימש כר"מ בישיבת "אור התלמוד" בבני ברק במשך שתים עשרה שנים.
את עיקר מפעלו התורני עשה במהדורתו המתוקנת לתוספתא לסוף סדר נזיקין, לסדר קדשים ולסדר טהרות, ובמהדורת ספרו של הראב"ד "כתוב שם".
נפטר בליל כ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014 בבני ברק, לאחר מחלה קשה, בגיל 83, ונקבר למחרת בהר המנוחות בירושלים.
מספריו

הטיפול בתינוק בשבת וביום טוב, בני ברק, תשל"ד (ואחריה מהדורות רבות)
קיצור הלכות לשון הרע ורכילות, בני ברק: המסורה, תשמ"ג
תוספתא: כתב יד וינה: סדר קדשים, עם השוואה לנוסח דפוס ראשון וניציא רפ"ב וקטעים מהגניזה, בני ברק: מישור, תשס"ט
תוספתא: כתב יד וינה: סדר טהרות, עם פירוש הר"ש מלוקט מתוך פירושו על משניות טהרות (בשני כרכים), בני ברק: מישור, תשע"א
לקריאה נוספת

י. שכטר, הגאון רבי חיים פריימן זצוק"ל, הפלס, כ"ט בתשרי ה'תשע"ה, עמ' 4–11.
זאב הים (ספר)

| --- | --- |

כריכת הספר
 מידע כללי
 מאת:  ג'ק לונדון 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  מפרץ סן פרנסיסקו, האוקיינוס הצפון פסיפי, האזור הארקטי 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת מקמילן 
 תאריך הוצאה:  1904 
 מספר עמודים:  365 (הוצאת משכל)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת משכל (ידיעות ספרים)
 תרגום:  גרשון גירון, 2013
 
זאב הים (באנגלית: The Sea-Wolf) הוא רומן הרפתקאות פסיכולוגי משנת 1904, פרי עטו של הסופר האמריקני ג'ק לונדון. גיבור הספר, האמפרי ואן ויידן, הוא מבקר ספרותי אשר ניצל מטביעה ומוצא עצמו שבוי על הספינה "גוסט", סקונר בפיקודו של וולף לארסן, קפטן מרשים ומרתק, בעל מערכת מוסרית חריגה. ההוצאה הראשונה, בת 40 אלף עותקים, נמכרה כולה מראש, בשל הפופולריות של לונדון לאחר הצלחת ספרו "קול מיער". אמברוז בירס כתב, "הדבר המדהים, בין שלל הדברים כולם, הוא יצירתו המופלאה של וולף לארסן - עיצובה ומיקומה של דמות בעלת היקף שכזה היא הישג ספרותי יוצא דופן... אלמנט האהבה שיוצר לונדון בנובלה, המודחק עד כדי אבסורד, הוא מרהיב ממש".
רקע

דמותו של לארסן בוססה על מלח אמיתי שלונדון הכיר, קפטן אלכס מקלין. לדברי לונדון עצמו, "חלק גדול מזאב הים בדוי, אך הבסיס הוא אלכסנדר מקלין". קפטן אלכס מקלין נולד ב-15 במאי 1858, באיסט ביי, נובה סקוטיה. הוא הפליג בעיקר במימי צפון מערב האוקיינוס השקט, עם אחיו, קפטן דן מקלין. מקלין שימש בעבר כשריף של נום, אלסקה. למרות היותם מרוחקים גאוגרפית רוב הזמן, האחים שמרו על קשריהם באי קייפ ברטון, שם עדיין מצויים צאצאיהם.
לונדון, אשר כונה "זאב" על ידי חבריו הקרובים, השתמש בתמונה של החיה ב-Bookplate (דף מידע אודות בעליו של הספר המודבק בתוך הספר) שלו ואף העניק לאחוזתו את השם "בית הזאב".
החוויות והמעללים שחווה גיבור הספר האמפרי ואן ויידן שאובים במידת מה מאירועים שחווה לונדון עצמו, או מסיפורים ששמע, כשהפליג ב-1893 על סיפונה של ציידת דובי הים, ה"סופיה סאת'רלנד". את אופיו האוטודידקטי של הקפטן לארסן, סביר להניח שירש ממקרהו הפרטי של ג'ק לונדון עצמו.
ב"זאב הים" יוצא לונדון ל"מתקפה על פילוסופיית העל-אדם (של פרידריך ניטשה)". ניטשה ושופנאואר מוזכרים בתחילת הספר ככותבים החביבים על אחד מידידיו של ואן ויידן, אליו הייתה כוונתו להגיע לפני שטבעה האנייה בה שט במפרץ סן פרנסיסקו. בספר הקשרים גם לכותבים חשובים אחרים, כהרברט ספנסר, צ'ארלס דרווין, עומר ח'יאם, שייקספיר וג'ון מילטון.
לעלילה כמה קווים מקבילים ל"קפיטנים אמיצים" של רודיארד קיפלינג, בכך שבשניהם ג'נטלמן צעיר ניצל מטביעה ונלקח כעובד בכפייה על הספינה שחילצה אותו. אולם, שני הספרים נבדלים באופן ניכר בעלילתם ובטון המוסרי שלהם.
דמויות > האמפרי "האמפ" ואן ויידן

האמפרי ואן ויידן מתחיל את הספר כבעל נפש חזקה בגוף חלש. מבחינה פיזית, הוא מתחזק ככל שהסיפור מתקדם, באמצעות יזע כפיים, הכולל למידת עבודות הספינה ויריבות עם הטבח תומאס מגרידג', ומבחינה מנטלית כשהוא נאלץ לעמוד בקשיים שהחיים על הגוסט מציבים, וכן יחסיו הבלתי יציבים עם לארסן. בפוגשו את מוד ברוסטר, האמפרי מבין את גודל השינוי שחל בו – כעת היה בעל מבנה גוף שרירי, חזות מחוספסת ובנוסף בעל זווית הסתכלות שונה על החיים.
לואן ויידן יחסים ייחודיים עם הקפטן לארסן. למרות שבפועל האמפרי הוא אסיר שלו, לארסן מראה לו העדפה ולפעמים אף משמש כדמות אב, נותן לו עצות כיצד יוכל לשרוד את חיי הסירה. למרות שלארסן מנמק את לקיחת את ואן ויידן בשל מחסור בכח אדם, נראה שהוא מאמין באמת שהוא עושה משהו טוב עבור האריסטוקרט. הוא טוען שואן ויידן מעולם לא נאלץ "לעמוד על רגליו שלו", כלומר אף פעם לא צריך היה לעבוד ותמיד נסמך על ירושת אביו כדי לשרוד. לאורך הספר הקפטן מחמיא להאמפרי על גדילתו, ולבסוף אף אומר לו כי הוא גאה בו, שהוא גבר אמיתי.
מבחינה אידאולוגית, זו של ואן ויידן מנוגדת בצורה חריפה לזו של לארסן. הוא מאמין בנצחיות הנשמה, טוב מולד ושגברים צריכים לפעול באופן צודק תחת כל הנסיבות האפשריות. האמפרי דוחה את ניסיונות ההשפעה של הקפטן ומשמר את דעותיו המקוריות. לקראת סוף הספר, לארסן מתכעס בשל היצמדותו של ואן ויידן לאמונותיו הנושנות, והוא מסרב להרוג את לארסן, למרות כל המרורים שהאכילו זה האחרון.
דמויות > וולף לארסן

פיזית, לארסן מתואר כ-1.8 מ' ובעל תצורת גוף מאסיבית: כתפיים רחבות וחזה עמוק. הוא מפגין את כוחו הרב לאורך הסיפור. ואן ויידן מתאר אותו כ"יפה" מספר פעמים, מושלם סימטרית, דוגמה מייצגת של גבריות. אולם, למרות זאת, כוחו האמיתי מתואר כמשהו ראשוני, פרימיטיבי וחייתי. הוא אינטליגנטי למדי, ולמד בעצמו מספר תחומים, כגון מתמטיקה, ספרות, מדע ופילוסופיה.
לארסן נולד בנורווגיה, אם כי הוא ממוצא דני. כל חייו עברו עליו בים: כבר כילד היה נער סיפון, ובגיל 16 נעשה למלח. לא ברור מתי הפך לקפטן ולבעליה של הגוסט. יש לו מספר אחים, אך רק "מוות" מוזכר בסיפור.
לארסן מתאפיין בתכונות סוציופתיות. אין לו שום נקיפות מצפון שיימנעו מבעדו להיות מניפולטור או להשליט טרור כדי שרצונותיו ייעשו. באופן תדיר הוא לוקח בני ערובה, ניצולים כמו ואן ויידן או ציידי דובי ים של ספינות אחרות, ומשתמש בהם לצרכיו. הוא רוצח ומתעלל באנשים ללא היסוס, בשל חוסר ערכם של החיים, לדעתו. הוא נהנה מהגירוי האינטלקטואלי שגב' ברוסטר וואן ויידן מספקים, ברם יחסיו עם האחרון מתוארים על ידו כיחס שבין מלך וליצן החצר. לפי ואן ויידן, הוא בסך הכל צעצוע עבור לארסן.
למרות כוחותיו הפנימיים העצומים, לארסן מגלה מדי פעם סימני חולשה ודיכאון. הוא מקנא באחיו, צר המחשבה, ושבשל כך מתנהלים חייו ללא דאגות. הוא גם טוען שהוא מקנא באמונתם של הגב' ברוסטר וואן ויידן, אם כי לאחר מכן גורס שזו רק תודעתו, ושהוא יודע כי מוטב עבורו בלעדיה. הוא מדבר גם על ייאוש מכך שלעולם לא הגיע למשהו גדול באמת. הוא טוען כי היו לו את הנחישות והרצון הדרושים לכך, אולם מעולם לא ניתנה לו ההזדמנות.
"וולף" (זאב) אינו שמו האמיתי של לארסן. השם המקורי אינו מוזכר בשום שלב. במהלך הספר נרמז עבותות כי נדבק בו כינוי זה בשל אופיו האכזרי, וכך, בשל אותה סיבה, אחיו מכונה "מוות".
המילה "זאב" היא החוזרת ביותר בספר, 422 פעמים. אחריה המילה "לארסן", 363 פעמים.