stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאטה זלקה
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X
Magyar Elektronikus Könyvtár|MEK. "A magyar irodalom története - VI. kötet - A realista epika - Zalka Máté" (בהונגרית).
Moly: Zalka Máté könyvei (magyar nyelven). (Hozzáférés: 2014. június 30.)
Encyclopaedia Hungarica. Főszerk. Bagossy László. [Calgary], Hungarian Ethnic Lexikon Foundation, 1992-1998.
R. Gilicz Márta: Ifjúságunk példaképei. Válogatott bibliográfia a magyar munkásmozgalom nagy harcosairól. Bp., Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár, 1965.
Nagy Csaba: A magyar emigráns irodalom lexikona. Bp., Argumentum Kiadó-Petőfi Irodalmi Múzeum és Kortárs Irodalmi Központ, 2000.
Magyar irodalmi lexikon. Főszerk. Benedek Marcell. Bp., Akadémiai Kiadó, 1963-1965.
Magyar Nagylexikon. Főszerk. Élesztős László (1-5. k.), Berényi Gábor (6. k.), Bárány Lászlóné (8-). Bp., Akadémiai Kiadó, 1993-.
Új magyar irodalmi lexikon. Főszerk. Péter László. Bp., Akadémiai Kiadó, 1994.
kiviszitovabb: Mocskos háború, szent küzdelem? (magyar nyelven). (Hozzáférés: 2014. június 30.)
הערות שוליים

1 2  Születése bejegyezve Matolcs állami akv. 47/1896. folyószám alatt.
↑  A Nemzetközi Vöröskereszt adatbázisában őrzött hadifogoly-karton szerint. https://grandeguerre.icrc.org/en/File/Details/5375536/4/2/ (Letöltés: 2020.08.12)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296590305171  PLWABN: 9810592126305606  GND: 119399377  ISNI: 0000 0000 7859 1366  LCCN: n82006386  LNB: 000066317  NKC: xx0004310  SNAC: w6044q29  VIAF: 820962   WorldCat (עם VIAF): 820962
בתי הכנסת האיטלקיים (סלוניקי)

בתי הכנסת האיטלקיים בסלוניקי היו שלושה בתי כנסת (קהלים) בעיר סלוניקי שבהם התפללו לפי נוסח איטליה.
הקהילה האיטלקית הייתה אחת משלוש הקהילות הוותיקות בסלוניקי שנוסדו עוד קודם גירוש ספרד (יחד עם הקהילה הרומניוטית הוותיקה, והאשכנזית מהמאה ה-14), ככל הנראה לקראת סוף המאה ה-14. בסוף המאה ה-16 התפצלה הקהילה האיטלקית לשני קהלים, "קהל קדוש איטליה ישן" ו"קהל קדוש איטליה חדש". כעבור מספר שנים חל פיצול נוסף והוקם "קהל קדוש איטליה שלום".
הקהילות האיטלקיות המשיכו את מסורת התפילה בנוסח היהודי האיטלקי במשך הדורות, והשתמשו במחזורים שהודפסו באיטליה. ברבות השנים נקלטו במנהגן שינויים שונים מהמנהג האיטלקי המקורי שנהג באיטליה גופא, בעיקר בשל השפעה ספרדית. בשל כך, החל משנת תרל"א הודפסו מחזורים עבור מנהג ק"ק איטליה בסלוניקי. בשנת 1926 כאשר באיטליה גופה לא היה ביקוש למחזורים בנוסח האיטלקי, ובשל כך הם לא הודפסו ואזלו מן השוק[דרוש מקור] נאלצו יחידי הקהלים האיטלקיים בסלוניקי להדפיס בעצמם מחזורים בנוסח איטליה שישמשו את הקהילות. הקהילות התקיימו עד השואה שפקדה את יהדות סלוניקי ומאז חדלו מלהתקיים.
הערות שוליים

↑  דניאל גולדשמידט, "מחזורים כמנהג קהילת יוון", ספונות יג (תשל"ח), עמ' קי–קי"ג, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום) [הדפסה נוספת בתוך: הנ"ל, מחקרי תפילה ופיוט, הוצאת מאגנס תשל"ח, עמ' 220–222].
ערך זה הוא קצרמרבנושא בתי כנסת ובנושא יוון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברונו לנדסברג

| --- | --- |

ברונו לנדסברג
 לידה:  8 באוגוסט 1920 צ'רנוביץ, ממלכת רומניה 
 פטירה:  19 באוקטובר 2017 (בגיל 97) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית עולם חורשים 
 
ברונו לנדסברג (8 באוגוסט 1920 – 19 באוקטובר 2017) היה איש עסקים ישראלי. מייסד ויושב ראש חברת סנו.
ביוגרפיה

נולד בצ'רנוביץ (כיום באוקראינה) למשה ולאווה. אביו, שהיה סוחר ויבואן, נפטר ממחלת ריאות כשברונו היה בן שנתיים וחצי, והותיר אחריו רכוש שאפשר לאימו אווה לגדל אותו ואת אחיו הצעיר גניו. בגיל 14 עבר עמם לבוקרשט. ב-1940, ברח עם אחיו מאימת הנאצים מזרחה חזרה לצ'רנוביץ. שם הכיר את רעיה ונישא לה. ביוני 1941 נמלט עמה לברית המועצות, תחילה לסראטוב, בה למד באוניברסיטה ספרות, היסטוריה וכלכלה; ולאחר מכן לבוכרה, שם נולד להם הבן אלכס.
ב-1944, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, חזר לבוקרשט וסיים את לימודיו. הוא התברג במערכת הקומוניסטית שהתגבשה ברומניה, וקיבל אות הצטיינות על השתתפותו כחבר המחתרת הקומוניסטית במאבק האנטי-פשיסטי. תרגם מספר יצירות מרוסית לרומנית. הוא עבד בעיריית בוקרשט, ובמקביל עבד בעסקי הטקסטיל של חותנו והקים מפעל טקסטיל קטן, אך הוא הולאם על ידי המדינה.
ב-3 במרץ 1952 עלה עם אשתו ובנו לישראל. תחילה התיישבו בקבוצת שילר, ולנדסברג עבד במטע הבננות, שיחק בתיאטרון המקומי וארגן במקום ריקודים סלוניים. לאחר מכן עברו בני המשפחה לתל אביב. לנדסברג החל את הקריירה כעוזר מחסנאי במכון המחקר של רפאל (נקרא אז "חיל המדע"). הוא התקדם לתפקיד קצין קישור בין אגף האספקה לצה"ל.
לאחר שלוש שנים עזב את משרד הביטחון והחל לעסוק בעולם חומרי הניקוי כשעבד כמנהל מכירות בחברה ליצור חומרי ניקוי "קדימה כימיקלים קורפוריישן", שלימים הפכה לחברת "קלין". ב-1958 מישכן את ביתו, שיעבד את רכושו וקיבל חוזה כמפיץ של החברה, לאחר שהסתכסכה עם המפיץ הקודם. הוא רכש קו חלוקה והקים את "החברה הדרומית לשיווק" ובכך הפך משכיר לעצמאי.
בשלבים הראשונים העסק נקלע לקשיי נזילות, אך לנדסברג התפרנס גם מהרצאות בנושאי שיווק וניהול מכירות במסגרת המרכז הישראלי לניהול. בעקבותיהן זכה במלגה בת חמישה חודשים להתמחות בשיווק בינלאומי באוניברסיטת הרווארד. ב-1961 חזר מארצות הברית והקים מפעל בבת ים, בו ייצר עם קבוצה קטנה של עובדים מוצר לניקוי אסלות, ובהמשך כדורי נפטלין ומטהר אוויר. ב-1963 קיבלה החברה זיכיון להפצת מוצרי "סקוטש ברייט" של חברת 3M, שזכו לפופולריות גבוהה בישראל.
ב-1965 נרשמה חברת "סנו", וזכתה בהדרגה להצלחה רבה בתחום מוצרי הניקוי. ב-1982 היא הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1987 זכה לנדסברג בפרס התעשייה בקטגוריית הכימיה.
לנדסברג היה חבר המועצה הציבורית של יוזמת ז'נבה. היה ידוע כתומך נדיב בתרבות בישראל. בין השאר תרם לתיאטרון יידישפיל ולאופרה הישראלית החדשה. ב-1984 הקים עם חנן זוז ושלום רונלי-ריקליס את התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה. בנוסף היה שחקן טניס חובב וחבר מועצת הכבוד של מרכזי הטניס בישראל.
ב-2014 הופיע בתפקיד אב בית דין בסרט "טוביאנסקי" בבימויו של ריקי שלח.
ב-2011 חלה בלימפומה. הוא נפטר בשנת 2017, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ חורשים.
דבר מספר שפות, בהן צרפתית, גרמנית ועברית.
חיים פרטיים

במשך השנים שילב לנדסברג כמה מצאצאיו בחברה. בנו הבכור אלכס משמש כסגן היו"ר, ועד ראשית 2011 שימש כמנכ"ל. הבת אווה כיהנה אף היא בהנהלה. הנכדה איה, בתה של אווה, ממונה על פיתוח הייצוא, והנכד יובל, בנו של אלכס, החליף את אביו כמנכ"ל, כאשר עד קבלת מינוי זה שימש סמנכ"ל שיווק. תמר, בִתו של אלכס, משמשת כאחראית לפיתוח. התגורר ברמת אביב.
לקריאה נוספת

הדס מנור, עורך איתמר לוין, ", אני יכול לא להפסיק לעבוד", ברונו לנדסברג - הבין את המיתוג הרבה לפני הענקים, בלי כפית של כסף - 10 סיפורי הצלחה עסקיים, הוצאת ידיעות אחרונות - גלובס, 2006, עמודים 85 -108.
אלה (שיר)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע דפנה ארמוני
 מתוך האלבום דפנה ארמוני
 יצא לאור:  1984 
 שפה:  עברית 
 אורך:  3.17 דק' 
 כתיבה:  שלום חנוך 
 לחן:  שלום חנוך 
 
"אלה" הוא שיר שנכתב והולחן על ידי שלום חנוך ובוצע על ידי דפנה ארמוני.
רקע

השיר נכתב והולחן על ידי שלום חנוך, שהיה אז בן זוגה של דפנה ארמוני, ועובד על ידי משה לוי.
"אלה" יצא בתחילה על גבי תקליט שדרים של דפנה ארמוני בשנת 1984, ולאחר שנתיים הוקלט מחדש בגרסה אחרת ונכלל באלבום הבכורה של ארמוני שנקרא "דפנה ארמוני".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל הגיע השיר למקום ה-12, ובמצעד רשת ג' הוא הגיע למקום ה-24.
שלום חנוך הקליט את השיר עבור אלבום האוסף שלו "לא יכול לישון עכשיו" שיצא בשנת 1992.
בשנת 2016 השתתפה דפנה ארמוני בפרסומת לבנק מזרחי טפחות, לצדו של פרזנטור הבנק דביר בנדק, וביצעה את השיר בפרסומת.
תוכן השיר

השיר מדבר על היחסים המיוחדים בין ישראל לארצות הברית. בתחילה נקרא השיר "ישראלה", אך בהמשך שמו קוצר ל"אלה". ישראל מדומה לילדה קטנה ותמימה, לה זו אהבה ראשונה. ארצות הברית מדומה לגבר חזק, "מלך השכונה עם אופנוע חדיש". בשיר מובע חשש כי מלך השכונה עלול לנטוש את "אלה".
על כתיבת השיר סיפר חנוך: "ההתחלה שלו הייתה בכלל 'י־ש־ר־א־ל־ה, תגידו לי מה קורה לה'. הדימוי שלי היה התלות שלנו בארצות־הברית, אופנוע, כן? ההוא. באיזשהו שלב פתאום אמרתי, אני יותר מדי מבקר ומטיף, אז שיניתי ל'אלה'".
הערות שוליים

1 2  רז שכניק, "בתוך עצמו הוא שר", מוסף 7 לילות של ידיעות אחרונות, 11 בספטמבר 2015, עמ' 15 (הכתבה כולה בעמ' 12–15).
1 2  דודי פטימר, ‏תפקיד ב"משיח", אלבום ופרסומת: דפנה ארמוני גם לא תסרב לאח הגדול, באתר מעריב אונליין, 9 ביולי 2018
↑  גלי זנדר, הסודות מאחורי השירים הישראלים, באתר ynet, 30 במאי 2016
לוסיין לזר

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1924  (בן 100) שטרסבורג, צרפת 
 מדינה:  צרפת, ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה של שטרסבורג  אוניברסיטת שטרסבורג 
 פרסים והוקרה:  פרס האגודה לידידות יהודית-נוצרית בצרפת (2003)  אביר בלגיון הכבוד 
 
לוסיין לזר (בצרפתית: Lucien Lazare; ‏נולד ב-24 בנובמבר 1924 בשטרסבורג) היה חבר במחתרת היהודית בצרפת ופרסם מחקרים רבים בנושא זה וכן בנושא חסידי אומות העולם.
קורות חיים

לזר גדל בעיר מץ, השלים את לימודיו התיכוניים בליון במהלך הכיבוש הנאצי בצרפת במלחמת העולם השנייה. הוא היה חבר בתנועת הצופים היהודים בצרפת. הוא הצטרף לרשת המחתרת "השישית" (La Sixième) מ-1942 עד 1944, היה לוחם בפלוגת מארק אגנו מהמאקי והשתתף בהצלת ילדים יהודים.
לזר למד ב"ישיבת חכמי צרפת" באקס-לה-בן ב-1948. הוא עבר לפאריס והתחתן ב-12 במרץ 1949 בשטרסבורג עם ז'נין המנדינגר, פסיכולוגית ילידת שטרסבורג, 1928.
לזר לימד בצרפת ובבלגיה והיה העורך הראשי הראשון של Hamoré (המורה), עלון הביקורת הרבעונית של מורים יהודים, החל מ-1957. לזר היה מזכיר הקהילה היהודית של שטרסבורג (CIS). הוא השלים דוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת שטרסבורג ב-1967.
בשנת 1968 עברו לזר ומשפחתו לישראל. הוא הקים בירושלים את בית הספר רנה קסין והיה מנהלו בין השנים 1971–1978 (לפי מקורות אחרים, עד 1983). הוא חבר בוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
בשל העמדות הפוליטיות שנקט חתנו אברהם בורג (בתו של לזר, יעל לזר, נישאה לבורג ב-1978 בירושלים) ובשל העובדה שתרגם מידע זה לצרפתית, לפרסום בעיתון לה מונד, לזר הוחרם על ידי קהילתו לתקופת-מה.
יחד עם סימון וייל יזם לזר את הנצחתם של חסידי אומות העולם הצרפתים בפנתאון של פריז ב-2007.
ספרים שכתב

La Résistance juive en France, Stock, 1987
L'abbé Glasberg, Le Cerf, 1990. ISBN 2-204-04073-8
Le Livre des Justes, Lattès, 1993. ISBN 2-7096-1319-0, ISBN 978-2-7096-1319-4
La Résistance juive, un combat pour la survie, Éditions du Nadir de l'Alliance Israélite universelle, 2000, ISBN 2-902969-73-2
Dictionnaire des Justes de France (Coordination du). Fayard/Yad Vashem, 2003.
Introduction à Organisation juive de combat. France 1940-1945 (ouvrage collectif), éd. Autrement, 2006, ISBN 2-7467-0902-3
Le tapissier de Jérusalem, mémoires, Seuil, 2015 ISBN 978-2021230017
(באנגלית) The Mission of Abbé Glasberg in the French Resistance during WWII, translated by Leo Michel Abrami, Amsterdam Publishers, 2016. ISBN 978-1522840954
המחתרת היהודית בצרפת (יד ושם, ירושלים, 2012).
הערות שוליים

↑  הודעה על אירוע לרגל הוצאתו לאור של הספר בהוצאת יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290450305171  BIBSYS: 98035419  BnF: cb120960373 (data)  GND: 1075181208  ISNI: 0000 0001 1885 2605  LCCN: n88649547  NTA: 073787132  SUDOC: 029306272  VIAF: 66494971   WorldCat (עם VIAF): 66494971
מטוהרים

| --- | --- |
 כתיבה:  שרה קיין 
 הצגת בכורה:  30 באפריל 1998 
 שפה:  אנגלית 
 
מטוהרים (באנגלית: Cleansed) הוא המחזה הרביעי פרי עטה של המחזאית האנגליה שרה קיין.
אודות המחזה

עלילת המחזה מתרחשת באוניברסיטה שהוסבה למוסד מוזר שמתפקד יותר כמחנה עינויים או מחנה ריכוז, בשליטתו של טינקר הסדיסט. גיבורי המחזה הם אישה צעירה ואחיה המת/חי, נער מופרע, זוג גאים ורקדנית פיפשואו. הוא מתרחש בעולם של אכזריות קיצונית שבה בוחנים הצהרות אהבה, מגדר ומיניות. המחזה מותח את גבולות התיאטרון. הוראות הבמה כוללות: "מהאדמה צומחים נרקיסים. הם מתפרצים מעלה. הצהוב שלהם מכסה את הבמה כולה." 
 ו"העכברושים סוחבים את רגליו של קרל החוצה.
תקציר העלילה

טינקר מכין ומזריק לגראם הרואין וגראם נפטר ממנת יתר. רוד וקרל מאוהבים. גרייס מגיעה לחדר ההחלמה של האוניברסיטה ומבקשת מטינקר את בגדיו של אחיה גראם, שנפטר שישה חודשים קודם לכן. טינקר נתן אותם לרובין בן ה-19. גרייס וטינקר מורים לרובין לפשוט את בגדיו, גרייס לובשת את בגדיו של גראם ואילו רובין לובש את בגדיה של גרייס.
באולם הספורט של האוניברסיטה קרל מוכה עד אובדן הכרה על ידי קבוצת אנשים בלתי נראית לפי הוראותיו של טינקר. כשקרל מתעורר טינקר דוחף לו מוט לפי הטבעת. רוד נופל למקום מגובה רב, וטינקר חותך לקרל את הלשון עם מספריים. טינקר לוקח את הטבעת מאצבעו של רוד ומורה לקרל לבלוע אותה.
גראם המת מבקר את אחותו גרייס, הם רוקדים, מתנשקים ועושים אהבה.
מקלחות האוניברסיטה מומרים בתאי הצצה, טינקר צופה ברקדנית. בספריית האוניברסיטה יושבים רובין וגרייס. הוא אומר לה שהוא אוהב אותה. היא מספרת לו שאחיה נתן לה שוקולד ואחר-כך חנק אותה והם קיימו יחסי מין.
קרל ורוד בחלקת בוץ באוניברסיטה. קרל מנסה לדבר ואינו יכול. טינקר חותך לקרל את כפות הידיים. העכברוש מכרסם את כף ידו של קרל.
גרייס מוכה על ידי קבוצת קולות בלתי נראית ואחר-כך נאנסת עד זוב דם. גראם אחיה צופה בה ומנחם אותה. טינקר מפעיל זרם חשמלי חזק שנשלח לראשה של גרייס, עד שגופה מתעוות וחלקים ממוחה נשרפים.
בחלקת הבוץ קרל רוקד ריקוד אהבה לרוד. טינקר מפיל את קרל וחותך את כפות רגליו. העכברושים סוחבים את רגלו. גרייס רוקדת בתאי ההצצה לעיניו של טינקר שמאונן. היא מבקשת ממנו שיהפוך אותה לגבר.
טינקר זורק על רובין חבילת שוקולד שרובין קנה לגרייס. הוא מכריח את רובין הבוכה לאכול אותה. רובין משתין במכנסיים מרוב פחד. טינקר דוחף לו את הראש לרצפה המלאה בשתן ודורש ממנו לנקות. רובין סופג את השתן בעזרת הספרים שלו ואחר-כך שורף אותם.
קרל ורוד בחלקת הבוץ מתנשקים ועושים אהבה. טינקר חותך לרוד את הגרון והוא מת. רובין תולה את עצמו בעזרתו של גראם. גרייס שוכבת חסרת הכרה במיטה, לצידה קרל. לגופה של גרייס שתי תחבושות: במפשעתה ובשדיה ולגופו של קרל תחבושת במפשעתו. טינקר חתך את איברי מינו של קרל וחיבר אותם לגרייס והוא חתך את שדיה.
טינקר מגיע לחדרי ההצצה, מתנשק עם הרקדנית והם עושים אהבה. הם מתוודים על אהבתם זה לזה וטינקר בוכה.
קרל וגרייס יושבים בחלקת הבוץ. היא לובשת את בגדיו והוא לובש את הבגדים של רובין, שהיו בעבר של גרייס. העכברושים מכרסמים את פצעיהם. קרל בוכה וגראם גרייס מחייך.
אודות ההפקה

הצגת הבכורה של "מטוהרים" התקיימה בתיאטרון רויאל קורט, לונדון, ב-30 באפריל 1998, בבימויו של ג'יימס מקדונלד. זו הייתה ההפקה היקרה ביותר בהיסטוריה של תיאטרון הרויאל קורט שרה קיין גילמה את דמותה של גרייס במהלך שלוש ההצגות האחרונות, מכיוון שהשחקנית המקורית נפצעה.
כתיבת המחזה

קיין כתבה את המחזה אחרי שקראה את טענתו של רולאן בארת ש: "להיות מאוהב זה כמו להיות באושוויץ."
ישנה סברה שטינקר נקרא על שמו של ג'ק טינקר, כתב העיתון הבריטי דיילי מייל, שכתב ביקורת שלילית על הצגת "ארורים", המחזה הראשון שקיין כתבה. כותרת הביקורת הייתה "הילולה מבחילה של זוהמה" (this disgusting feast of filth), אולם שרה קיין לא אישרה זאת בשום מקום.
ביבליוגרפיה

Kane, Sarah, Sarah Kane: Complete Plays. London: Methuen (2001), ISBN 0-413-74260-1
Saunders, Graham (2002). Love me or kill me: Sarah Kane and the theatre of extremes. Manchester ; Manchester University
Mark Ravenhill, Guardian 28 October 2006.
הערות שוליים

↑  שרה קיין, מטוהרים, נוסח עברי: לילך דקל-אבנרי, עמ' 19.
↑  מטוהרים, עמ' 22.
לאיוש יאמבור

| --- | --- |

 לידה:  31 באוקטובר 1869 פשט 
 פטירה:  6 בנובמבר 1955 (בגיל 86) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Frommer Lajos 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 זרם באמנות:  אר נובו 
 
לאיוש יאמבור (במקור פרומר, בהונגרית: Jámbor Lajos; פשט, 31 באוקטובר 1869 – בודפשט, 6 בנובמבר 1955) היה אדריכל יהודי-הונגרי, אחת הדמויות המצטיינות בארכיטקטורת האר-נובו ההונגרית.
ביוגרפיה

לאיוש פרומר נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר איגנץ פרומר ושל פאני וינטר (1837–1902). הוא למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה ואחר כך עבד זמן מה במשרדו של אלאיוש האוזמן. מאוחר יותר עבד בקבוצת הבניינים ההיסטוריים של הפארק העירוני של בודפשט וניהל אותה לצד איגנץ אלפר, ולאחר מכן הועסק במשרד האדריכלות של אדן לכנר. בשנת 1897 הוא פתח את משרד האדריכלים שלו יחד עם זולטאן באלינט. הוא יצר איתו כמה וכמה עבודות, למשל הביתן ההונגרי של התערוכה העולמית של פריז (1889), בניין מטה המחוז בדברצן, הארמון של בנק החיסכון באסטרגום ולשכת ביקורת המדינה לשעבר (כיום משרד החוץ).
בשנת 1901 התקבל ל"תא דמוקרטיה" של הבונים החופשיים, למעשה הלך בעקבות שותפו, זולטאן באלינט. כיצירת מופת של הבונים החופשיים, הם תכננו את אכסנייתו של "תא המלך לאסלו" באוראדיה בשנת 1901.
בהנהגת אדן לכנר הוקמה אגודת האדריכלים ההונגרים באביב 1902 שלאיוש יאמבור היה אחד החברים המייסדים שלה. באמנותו המשיך את הצורות האדריכליות של אדן לכנר.
לאיוש יאמבור הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
יצירותיהם > הבניינים המפורסמים שלהם

1898–1899. Budapest, Bajza utca 44., Baruch Sámuel háza
1899–1900. Szatmár [RO], Pannonia Szálló és Vigadó
1901. Budapest, Ajtósi Dürer sor 25. – Stefánia út 111., Zala György műteremháza (Lechnerrel Ödönnel)
1901. Torontál-Erzsébetlak [SRB], református templom
1901. Nagyvárad [RO], László király páholy, páholyház
1902. Budapest, Bajza utca 42. – Aradi utca 70., Léderer Artúr háza és enteriőrök
1902–1903. Nagyvárad [RO], Füchsl-palota
1904. Nagykanizsa, Főgimnázium és rendház
1904–1905. Budapest, Stefánia út 20., Ligeti Miklós műteremháza és enteriőre
1904–1928. Esztergom, Lőrinc utca, Takarékpénztári bérpalota
1905. Vízaknafürdő [RO], Szálloda és gyógyfürdőépületek
1905. Budapest, Rökk Szilárd utca 3. – Mária utca 2/B.
1906–1907. Budapest, Illés utca 22–24. – Kálvária utca 21/A–B. – Illés köz, Léderer Artúr és Léderer Károly bérháza
1906. Budapest, Gutenberg tér 3. – Rökk Szilárd utca 1. - Mária utca 2/A., Léderer Gusztáv háza
1906–1908. Nagybánya [RO], István király szálloda és vigadó
1907 k. Budapest, Bartók Béla út 10–12. – Csiky utca 3., Stein Manó bérháza
1907–1908. Budapest, Akácfa utca 30. – Wesselényi utca 36., lakóház
1908. Budapest, Váci utca 42., dr. Korányi Sándor bérháza
1908. Budapest, Budafoki út 9–11. – Csiky utca 1., Bálint Zoltán saját bérháza
1908–1909. Budapest, Munkácsy Mihály utca 16. – Kmetty György utca 31., Hirsch-villa
1909/1912. Budapest, Fiumei út 21–23. – Alföldi utca 15., székesfővárosi kislakásos bérházak
1909–1914. Budapest, Fő utca 81. – Ganz utca 1–3. – Bem rakpart 47., Állami Számvevőszék (ma Külügyminisztérium)
1910–1911. Budapest, Andrássy út 130., Hirsch Jakab háza
1910–1913. Debrecen, Piac utca 54., Vármegyeháza
1910–1911. Irányi utca 25. – Veres Pálné utca 12., gr. Károlyi-háza
1911–1913. Debrecen, Hatvan utca 1., református egyház bérpalotája („Püspöki palota”)
1912. Budapest, Thököly út 48–50., Felsőkereskedelmi Iskola (ma Petrik Lajos sz.k.i.)
1913. Fiume [HR], Főgimnázium
1913–1914. Liptószentmiklós [SK], M. Kir. Állami Főgimnázium
1915. Budapest, Jávor utca 5/a., villaépület
1922. Budapest, Kertész utca 36., Fészek klub átépítése
1925–1926. Budapest, Üllői út 122–124. – Somfa köz – Zágrábi utca 5. – Zágrábi köz, székesfővárosi kislakásos bérházak
1928. Budapest, Hermann Ottó út 40. – Gábor Áron utca 19., dr. Koós Zoltán és neje családi háza/nyaralójának átépítése és toldalékai (eredeti: Kallina Géza, 1924)
1928. Jászberény, Rákóczi út 51/B, Tanítóképző
לקריאה נוספת

לאיוש יאמבור
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 1222/1869. folyószáma alatt".
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi állami halotti akv. 2277/1955. folyószáma alatt".
↑  "Frommer Ignácné halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi állami halotti akv. 398/1902. folyószáma alatt".
↑  "Frommer Ignác és Winter Fanni házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 270/1860. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009754987005171  GND: 138999287  ISNI: 0000 0000 6963 5304  VIAF: 95600004   WorldCat (עם VIAF): 95600004 
ארמון בנק החיסכון של אסטרגום, עבודה משותפת עם זולטאן באלינט ברחוב לרינץ
יהדות טולדו

פנים בית הכנסת אל טרנסיטו, שנבנה בעיר בשנת 1356 (מומלץ ברזולוציה גבוהה)
נשיא המדינה, ראובן ריבלין ורעייתו נחמה ריבלין, בביקור בבית הכנסת אל טרנסיטו במהלך ביקורו הממלכתי בספרד, נובמבר 2017. משמאל לימין: שגריר ישראל בספרד דניאל קוטנר, ראשת העיר מילגרוס טולון (ספ'), נשיא המחוז אמיליאנו גארסיה-פייג' (אנ'), נשיא המדינה ורעייתו
היהודים בעיר טולדו, בירת ממלכת קסטיליה ובתקופות אחדות גם בירת שליטי ספרד, עמדו במוקד ההתפתחויות המדיניות, הדתיות והחברתיות בספרד. במהלך ימי הביניים חוו יהודי ספרד את תוצאות קשרי הגומלין בינם לבין הנוצרים והמוסלמים. הם קיימו יחסים חברתיים, תרבותיים ומדיניים עם כולם, תוך עליות וירידות. היהודים נטלו חלק חשוב במנגנון המלוכה וביצירת תרבותה של העיר. עם זאת, הם היו קורבנות לגזרות שהוטלו עליהם, בעיקר מצד הממסד הנוצרי, למהומות נגדם ולגירוש מביתם. תולדות יהדות טולדו מייצגות נאמנה את תולדות יהדות ספרד כולה.
תולדות היהודים

יהודים חיו בחצי האי האיברי בין המאה השישית למאה ה-15, כ-900 שנים, לצידם של בני דתות אחרות. בתחילת תקופה זו, חיו היהודים בדו-קיום יחסי עם בני דתות אחרות, תחת אותו שליט, והסתגלו לקיום בספרד. בחלק מהזמן הם היו חשופים לאווירה עוינת מצד הציבור הלא-יהודי, בעיקר מצד ראשי הכנסייה הקתולית וכמריה, ומצד השליטים, כל אחד בהתאם לרקע הדתי שלו.
החל מהמאה השתים עשרה, בעקבות הכיבוש הנוצרי של העיר, הפכה האווירה בעיר לעוינת במיוחד. נחקקו חוקים מיוחדים נגד היהודים, שהלכו והחמירו. עד המאה ה-14, מועד גזירות קנ"א, הצליחו היהודים להתקיים בספרד ולשמור על אמונתם. מפעם לפעם, היו התנכלויות נגדם, אבל הקיום הפיזי של הקהילות בכלל ויהודי טולדו בתוכם לא נפגע מהותית. כאשר היו אירועים נגד היהודים, הם התרחשו לפרקי זמן קצרים וקרו בתקופת שלטונם של חלק מהמלכים.
לאחר המאה ה-14, הלכו הגזירות והחמירו, וחלקן אף קיבל את הכינוי גזירות השמד, השמור לגזירות אנטיוכוס אפיפנס מימי החשמונאים במאה ה-2 לפנה"ס. בעקבות הגזרות הקשות היו המרות דת המוניות, בחלקן למראית עין ובחלקן הלכה למעשה. במקרים אלה חלק מהיהודים אשר רצו לשמור על דתם, ואף אלו אשר המירו את דתם, היגרו לארצות אחרות. בשנת 1492, עם גירוש ספרד, בא הקץ על יהדות טולדו.
תולדות היהודים > תחת שלטון הוויזיגותים

עדויות על הימצאות קהילה יהודית בטולדו מצויות מהמאה ה-6. לאחר כיבוש ספרד על ידי הוויזיגותים, מלכיהם קבעו את בירתם בעיר טולדו. בוועידות שהתקיימו בעיר בהשתתפות ראשי הכנסייה הקתולית ובית המלוכה, דנו גם ביחס שיש לנקוט כלפי היהודים וגיבשו גזירות נגדם. המלכים הוויזיגותים בקשו להכפיף את נתיני הממלכה שכבשו לכנסייה הקתולית. בשנת 589 הוחלט כי הילדים הנולדים לזוג מעורב, יהודי ונוצרייה, יוטבלו לנצרות, וכך נקבע התקדים. כן נגזר על היהודים שלא ישאו במשרות שלטוניות בעיר ולא ייקחו לעצמם נשים ועבדים מהנוצרים.
בשנת 613 המלך סיסבוט (Sisebut), אשר מלך בין השנים 612–625, ציווה על המרת דתם של היהודים, ואלו שלא עשו כן התחייבו בגירוש מהמדינה. היהודים הגיבו על כך בהמרת דת המונית ובבריחה לצרפת. בשנת 638 נקבע בטולדו כי המרת דת תהיה כרוכה בחתימה על שטר ההסכמה, "פלקיטום" (Placitum), ולא על החוזה המשפטי המקובל, ה"פקטום" (Pactum), אך שטר ההסכמה החדש היה בתוקף גם ללא רצון החותם. היהודי שחתם עליו נדרש להתחייב על הימנעות ממנהגים יהודיים מוגדרים, ובין השאר, ברית מילה, כשרות ולימוד התורה שבעל פה. הגזרות נגד היהודים הגיעו לשיא בשנת 694, כשבוועידה שנערכה בטולדו באותה שנה, המלך אגיקה (Egica), אשר מלך בין השנים 687–700, הביע דעתו כי היהודים קשרו קשר נגדו עם אחיהם מעבר לים. רכושם של היהודים הוחרם, והמלך תבע עונש נוסף ל"בוגדים": המרת דת, או מכירת היהודים לעבדות עבור אדונים שייבחרו על ידי המלך. רצון המלך היה שהאדונים ישגיחו על עבדיהם היהודים שינהגו כנוצרים, ושילדיהם של העבדים יועברו לחינוך בבתים נוצריים ויינשאו כשיגדלו רק לנוצרים. לא ברור האם הגזרות הוצאו לפועל
תולדות היהודים > ספרד המוסלמית

בשנת 711 חצה הצבא המוסלמי את מיצר גיברלטר וכבש את חצי האי האיברי. קיימת דעה כי יהודי טולדו סייעו למוסלמים לכבוש את עירם בשנת 715. בספרד המוסלמית התפתחה חברה עירונית חדשה לצד החברה הכפרית שהייתה קיימת. בערים המרכזיות, כולל טולדו, הוקמו קהילות אמידות. היהודים הצליחו לטפח קשרים עם הגויים, אשר בתוכם הם גרו. היהודים היו מדענים מהשורה הראשונה בשורה של תחומים: אסטרונומיה, מתמטיקה ופילוסופיה, והרופאים היהודים ששרתו בחצרות השליטים המוסלמים הגיעו למעמד מכובד. מצב היהודים הוטב והקהילה היהודית בטולדו, כמו קהילות רבות אחרות בספרד, שגשגה. היהודים למדו לדבר ערבית, ושנים רבות לאחר שהשליטה בספרד עברה לידיים נוצריות, המשיכו היהודים להשתמש בערבית כשפתם. כך למשל, פנקסי הקהילה היהודית במאה ה-13 נכתבו בערבית. המאה ה-10 כונתה בשם תור הזהב של היהודים בספרד המוסלמית.