stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרמניה הנאצית
מינוח

גרמניה הנאצית לא הייתה ישות נפרדת מבחינה משפטית מ"רפובליקת ויימאר" שקדמה לה. אלה כינויים למשטרים השונים ששלטו במדינה. גם מבחינה רשמית, מאז איחוד גרמניה ב-1870 ועד להקמת אזורי הכיבוש בגרמניה ב־1945 התקיימה אותה ישות מדינית, אם כי גבולותיה ושיטת הממשל בה השתנו. שמה היה "הרייך הגרמני" מייסודה ועד לכניסתו לתוקף של צו קנצלריית הרייך 7669 (RK 7669 E) ב־26 ביוני 1943, ששינה את השם רשמית ל"רייך הגרמני רַבָּתִי" (Großdeutsches Reich). המונח חדר לשיח הציבורי כבר קודם לכן. אף כי נעשה מחייב מבחינה משפטית עם הצו והחלו להשתמש בו במסמכים פנימיים, הוא לא נקלט והמדינה גם לא עשתה מאמצים להפוך אותו למקובל: לא הייתה הכרזה מיוחדת בנידון. השם החדש היה התייחסות לדרישה שנשמעה באספה הלאומית של פרנקפורט לכונן "גרמניה רבתי", שתכלול גם את האימפריה האוסטרית ולא רק את הקונפדרציה הגרמנית, כפתרון לשאלה הלאומית (גר'). השם "הרייך השלישי" (שמקורו באסכטולוגיה של יואכים מפיורה במאה ה-12), אף שהיה נפוץ מאוד בתעמולה הנאצית ובעיתונות עד ל-1939 – אז הורו היטלר וגבלס להפסיק להשתמש בו, אם כי הוא לא נעלם מהשיח – מעולם לא היה רשמי בשום אופן. כמוהו גם כינויים אחרים כמו "רייך אלף השנים" וכדומה.
הקמתה של "גרמניה הנאצית" לא התרחשה בתאריך מובחן. היטלר מונה לקנצלר הרייך ב-30 בינואר 1933, והחל בתהליך ממושך של ביטול הדמוקרטיה המעורערת ויצירת דיקטטורה בראשותו, שהושלם לחלוטין עם מות הנשיא פאול פון הינדנבורג באוגוסט 1934 ונטילת משרתו בידי היטלר. לאחר התאבדותו של היטלר בשלהי מלחמת העולם השנייה, ירש אותו קרל דניץ (המפקד הראשי של הצי הגרמני) כראש המדינה והוביל את הכניעה ללא תנאי של הוורמאכט ב-8 במאי 1945. גם לאחר מכן, הותר לממשלת פלנסבורג להמשיך להתקיים במובלעת בשטח של 14 ק"מ סביב הבסיס הימי מירוויק (גר'), עד שחבריה נעצרו ב-23 במאי. בהצהרת ברלין (אנ') מ-5 ביוני 1945 נטלו על עצמן בעלות הברית את השלטון הישיר בגרמניה.
מדיניות הפנים > המדיניות הכלכלית

היטלר ראה בכלכלה ערובה לחוסנה של גרמניה. תחת ניהול ד"ר היילמאר שאכט הוא הורה להקים מפעלים אזרחיים וצבאיים; צמצם את ממדי האבטלה והורה למפעלים ובתי-עסקים לקלוט מובטלים; יצר תשתית מודרנית בגרמניה (כבישים, בנייה) והורה לבסס את המשק הגרמני כעצמאי ובלתי-תלוי. במקביל הוקצבו סכומי ענק לחימוש הצבא. חברות גדולות, משקיעים, תעשיינים ואנשי הון (קרופ בנשק ופארבן בכימיה) עזרו להיטלר בחיזוק התעשייה אשר התפתחה ויחד איתה גם הצבא.
באמצעי כפייה רודניים נאלצו רבבות של פועלים לעבוד בקצב מואץ לייצור נשק. בהוראת היטלר הועסקו מאות אלפי צעירים בשירות העבודה של הרייך, שם קיבלו הכשרה קדם צבאית, רוויה בהטפה אידאולוגית נאצית. ב-1936 יצאה לדרך "תוכנית ארבע השנים" בהנהלת הרמן גרינג, שנועדה להחיש את קצב חימוש גרמניה ולהצעיד את המשק לאוטרקיה כחלק מהתוכניות של היטלר לכלכלת גרמניה הנאצית. התוכנית הצליחה בתחום החימוש – יוצרו אלפי תותחים, מטוסים וטנקים אך נכשלה בתחום השני – ב-1939 שליש מחומרי הגלם להם זקוקה גרמניה באו מיבוא.
במצעה המקורי, "תוכנית עשרים-וחמש הנקודות" (אנ') מ-1920, קראה המפלגה הנאצית להלאמת כל הבנקים וחברות הנאמנות המוגבלת (אנ') (קרטלים ומונופולים פרטיים). עם זאת, לאחר עלייתם לשלטון, ניהלו הנאצים מדיניות הפרטה – בדרך כלל, הפרטה מחדש של נכסים שהולאמו על ידי המדינה בזמן השפל הגדול – נרחבת: המגזר הבנקאי, שהולאם ברובו ב-1931 ו-70% ממנו נשלטו על ידי המדינה ב-1934, הופרט מחדש בין 1935 ל-1937 במספר הנפקות גדולות.
גם אחוז המניות שהחזיקה הממשלה בקונגלומרט הפלדה Vereinigte Stahlwerke (אנ') ירד מ-52% ל-27%. גם נכסים שהיו מאז ומתמיד בשליטת המדינה, כמו תשתיות ציבוריות ברמה העירונית, הופרטו במידה רבה. פרופסור חרמה בל מאוניברסיטת ברצלונה, שחקר את הנושא, קבע כי גרמניה הנאצית הייתה המדינה היחידה שנקטה במדיניות של הפרטות בשנות ה-30, בניגוד למגמה של הגברת ההתערבות הממשלתית במשק ברחבי העולם. מדיניות זו נבעה מהצורך הפוליטי להשיג תמיכה בקרב חוגי התעשיינים ומהצורך הכלכלי לייצור הכנסה שתממן את החימוש-מחדש.
מדיניות החוץ הגרמנית בין השנים 1933–1939

המטרה של מדיניות החוץ הגרמנית הייתה מימוש האידאולוגיה הנאצית – מחיקת "חרפת ורסאי" (התבוסה במלחמת העולם הראשונה ו"השפלת נובמבר 1918", כפי שכונתה על ידי היטלר, וחוזה ורסאי שנחתם אחריה) והרעיון ההיטלראי על "מרחב מחיה" (לבנסראום) במזרח על חשבון העמים הסלאביים, אותם תפס כנחותים משמעותית מהגזע הארי. היטלר שאף להגיע לכיבושים והישגים ללא מלחמה על ידי הטעיית העולם – הצגת היטלר כשוחר שלום, וניצול פייסנותן של מדינות המערב. הוא חתם על שרשרת של הסכמי ידידות עם מדינות רבות. היטלר החליט לבדו על מדיניות החוץ. הוא הצליח לממש כוונותיו במדיניות עקבית חסרת פשרות.
מדיניות החוץ הגרמנית בין השנים 1933–1939 > ה"אנשלוס": סיפוח אוסטריה

בראשית 1938 נפגשו היטלר וקורט שושניג, קנצלר אוסטריה. היטלר דרש משושניג לחתום על הסכם לפיו תשחרר אוסטריה את הנאצים הנמצאים בבתי-כלא באוסטריה, תמסור לידי הנאצים כמה תפקידים בממשלת אוסטריה ותכריז על המפלגה הנאצית באוסטריה כעל מפלגה חוקית. שושניג ביקש לערוך משאל עם באוסטריה בעניין ההסכם עם גרמניה, היטלר חשש כי לא יהיה רוב במשאל עם לאיחוד אוסטריה עם גרמניה. היטלר טען ששושניג אינו מקיים את הבטחותיו כלפיו, ודרש ממנו להתפטר. שושניג, שחשש שפלישה גרמנית אלימה תגרום למוות מיותר של אזרחים אוסטרים וחיילים אוסטרים ובסוף ישיגו הגרמנים את מבוקשם, התפטר מתפקידו כראש הממשלה ובמקומו התמנה לקנצלר ארתור זייס-אינקווארט, מנהיג הנאצים האוסטרים.
במרץ 1938 פלשו צבאות גרמניה לאוסטריה. המוני אוסטרים קיבלו את הגרמנים בתשואות אהדה. היטלר ערך משאל עם בקרב העם האוסטרי בעניין איחוד שתי המדינות, גרמניה ואוסטריה. באווירת הטרור והאיום הושג רוב כמעט מוחלט בעד האיחוד. אוסטריה סופחה לגרמניה ללא שפיכות דמים.
משמעות הסיפוח הייתה עצומה. גרמניה התעצמה עד מאוד וכל המשאבים, התעשייה והחימוש האוסטרים עברו לרשותה. אוסטריה הפכה לחלק מהרייך ובכך הוגשם חלום של היטלר והוא השיג בסיס להמשך כיבושיו. מדינות המערב, הממלכה המאוחדת וצרפת בעיקר, התגלו כמפוחדות ופייסניות, ולא הגיבו בכוח על כיבוש אוסטריה. מכך הבין היטלר כי הוא יכול לעבור לכבוש את צ'כוסלובקיה.
מדיניות החוץ הגרמנית בין השנים 1933–1939 > סיפוח צ'כוסלובקיה

יעדו הבא של היטלר היה צ'כוסלובקיה, המדינה שרצה בחורבנה משום שסימלה בעיניו את השפלת גרמניה. הייתה זו מדינה דמוקרטית ומתקדמת בעלת צבא חזק ותעשייה מפותחת, שנוצרה על ידי חוזה ורסאי שפגע בגרמניה. צ'כוסלובקיה גם הייתה בעלת בריתן של ברית המועצות וצרפת, מדינות שהיטלר שנא במיוחד. כמו כן כיבוש צ'כוסלובקיה היווה איגוף בדרך לכיבוש פולין. בהתאם לגזענות הנאציזם, הצ'כים נחותים ופוגמים בעליונות הגרמנים.
היטלר תירץ את הכיבוש בטענה כי חבל הסודטים של צ'כוסלובקיה שייך לרייך הגרמני, וזאת משום שהתגוררו בו שלושה מיליון גרמנים. היטלר טען כי הגרמנים תושבי החבל סובלים מעול הדיכוי הצ'כי וכי יש צורך לשחררם באמצעות כיבוש גרמני. בחבל הייתה מפלגה נאצית שפעלה למען סיפוחו לגרמניה.
כשהיטלר המשיך לאיים על נשיא צ'כוסלובקיה, אדווארד בנש, כי לא יהסס לכבוש את צ'כוסלובקיה, נאלצה הממלכה המאוחדת – שהייתה בעלת בריתה – להתערב. ראש ממשלת בריטניה, נוויל צ'מברלין, טס לגרמניה ונפגש עם היטלר כדי לשכנעו לא להיכנס לצ'כוסלובקיה. צ'מברלין הסכים לוותר על חבל הסודטים לטובת גרמניה, כדי לעצור את היטלר מלכבוש את צ'כוסלובקיה כולה. צרפת תמכה בגישתו של צ'מברלין, שאפיינה את מדיניות הפיוס המערבית כלפי גרמניה בשנות השלושים.
ביוזמת צ'מברלין ומוסוליני (שהיה מעוניין בהעלאת יוקרתו) התכנסו נציגי ארבע המעצמות – הממלכה המאוחדת, גרמניה, צרפת ואיטליה – בעיר מינכן שבגרמניה, כדי לדון במצבה של צ'כוסלובקיה. ברית המועצות וצ'כוסלובקיה לא הוזמנו כלל לוועידה. נציגי המעצמות היו: צ'מברלין, היטלר, דאלאדיה ומוסוליני. הסכם מינכן שנחתם ב-30 בספטמבר 1938, קובע כי חבל הסודטים יעבור לידי גרמניה הנאצית.
השלכות הסכם מינכן היו מרובות. היטלר השיג את מבוקשו לגבי חבל הסודטים ללא לחימה. והדבר היווה מעין הוכחה לעוצמתו ויוקרתו של היטלר, שהצליח לספח לגרמניה תוך תקופה קצרה שטחים עצומים (אוסטריה וחבל הסודטים), שהתגוררו בהם 10 מיליון איש. לאחר הסיפוח, גרמניה עצמה הפכה למעצמה, שמעתה נכלל בה שטח גדול נוסף בעל חשיבות אסטרטגית וכלכלית. הסיפוח היה מקפצה לעתיד – כיבוש כל צ'כוסלובקיה ובכך איגוף פולין מדרום.
הסיפוח חולל שינוי במצבה המדיני של אירופה. חלק מהציבוריות והמנהיגים בבריטניה ובצרפת חש הקלה בעקבותיו בשל ההנחה, כי עלה בידם לעצור בעד היטלר מלכבוש את צ'כוסלובקיה, ולמנוע מלחמה עולמית נוספת, אולם למעשה, מניעת סיפוחה של צ'כוסלובקיה עודדה את היטלר להמשיך בתוקפנותו. סטלין ראה את גרמניה כאיום על ברית המועצות, ונוכח כי בריטניה וצרפת נסוגות מול תובענותה של גרמניה הנאצית. לכן מעתה הוא ניסה לרכוש את אהדת היטלר ולחבור אליו בחוזה אי-תקיפה.
בעקבות סיפוח חבל הסודטים נשיא צ'כוסלובקיה התפטר. במרץ 1939 נכנסו צבאות גרמניה לצ'כוסלובקיה והיטלר הצהיר כי מעתה צ'כוסלובקיה היא ארץ חסות גרמנית.
מדיניות החוץ הגרמנית בין השנים 1933–1939 > הסכם ריבנטרופ–מולוטוב

לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה, שינה צ'מברלין את מדיניות הפיוס שלו. הממלכה המאוחדת וצרפת התחייבו לתת ערבות לפולין במקרה של תקיפה. היטלר הבין שמעשה זה יכול לסכל את כוונותיו לכבוש את פולין ולכן ראה בהסכם עם ברית המועצות פתרון לבעיה. כך יוכל לכבוש את פולין ללא חשש ממנה וממתקפה של מדינות המערב שיתקשו להביא כוחות עד לפולין כנגד חזית רוסית-גרמנית. ב-23 באוגוסט 1939 נחתם ההסכם, שבו היה סעיף סודי ובו דנים בחלוקת פולין בין שתי המדינות.
מדיניות החוץ הגרמנית בין השנים 1933–1939 > מלחמת העולם השנייה

ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין. היטלר הניע את העם לפלוש בעזרת שימושו בטיעון ל"לבנסראום" – "מרחב מחיה לגזע הגרמני העליון". לאחר שפלשה גרמניה לפולין, הסכמי השלום והבריתות, החשאיות והגלויות, הניעו את גלגלי העולם עד למלחמה כוללת של בעלות הברית: הממלכה המאוחדת, צרפת, אוסטרליה, ארצות הברית וברית המועצות ועוד מדינות רבות נגד מעצמות הציר: גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית, האימפריה היפנית ועוד מדינות ברחבי העולם. שלימים ניתן למלחמה השם מלחמת העולם השנייה.
האנטישמיות בגרמניה הנאצית

ברפובליקת ויימאר רבים מהיהודים בחברה הגרמנית היו משולבים בעמדות בכירות בתחומי המדע והמקצועות הפרופסיונלים. 25% מזוכי פרס נובל בגרמניה היו יהודים, על אף שהם מנו אחוז אחד בלבד מהאוכלוסייה בה. התערערות הדמוקרטיה, הלאומנות הקיצונית ועליית הפופולריות של המפלגה הנאצית הביאה רעיונות אנטישמיים למרכז המפה הפוליטית.
הגזענות שימשה יסוד מוסד לבניינה של כל הפילוסופיה הנאצית. בתוכנית של המפלגה הנאצית, שפורסמה בפברואר 1920, במינכן, הוקדשו כמה מן הסעיפים המשמעותיים והראשיים לדוקטרינה האנטישמית. "אזרח המדינה", כך נטען, "יכול להיות רק בן האומה. בן-האומה, יכול להיות רק מי שדם גרמני זורם בעורקיו, תהא דתו מה שתהיה. שום יהודי לא יכול, אפוא, להשתייך לעם הגרמני". בהתאם לכך, הודרו בהדרגה היהודים מהמרחב הציבורי הגרמני על ידי קביעת מקומות אסורים להם, והחל מסוף 1941, על ידי הטלאי הצהוב וריכוז בבתי יהודים.
בהסבר רשמי לתוכנית הנאצית נטען כי "האנטישמיות היא במידה ידועה היסוד הרגשי של תנועתנו. כל חבר המפלגה הנאציונאל-סוציאליסטית הוא אנטישמי", נאמר בפירוש בהסבר רשמי לתוכנית הנאצית. אכן, ככל שהתנועה הנאצית הלכה והגדילה את פעילותה ואת מספר חבריה בקרב המוני העם הגרמני – כן האנטישמיות נעשתה יותר ויותר המניע הפנימי שלה. היטלר עצמו כותב בספרו מיין קאמפף ("מאבקי"): "התנועה הנאציונאל-סוציאליסטית הצליחה להפוך את הבעיה היהודית לכוח-דוחף עצום בשביל תנועה עממית גדולה, ועל ידי כך לצייד את העם הגרמני באידיאה מאוחדת גדולה בשביל הקרב".
האנטישמיות הייתה שלובה בתורת הגזע הנאצית שטענה כי ישנה היררכיה בין גזעים. בראש הסולם עומד הגזע הארי. הנאצים ניסו להפוך את האידאולוגיה הלאומנית, הגזענית והאנטישמית לסוג של דת. כאשר תפסו הנאצים את השלטון בגרמניה הפכו אותה למדינה טוטליטרית. בתהליך הדרגתי נקטו בשורה של צעדים כלפי היהודים. הרדיפות בין השנים 1933–1939 הביאו את מחצית מהיהודים בגרמניה להימלט ממנה. רובם הגיעו לארצות הברית, דרום אמריקה, ארץ ישראל ובריטניה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו הנאצים ביישום צעדים אנטי-יהודיים במדינות הכבושות, ואחר כך החלו לפעול במדיניות של רצח עם עד להשמדתם של כ-6 מיליון מיהודי אירופה. הנאצים המשיכו עד ימי הסיום של המלחמה העולמית להישאר נאמנים לאידאולוגיה האנטישמית והגזענית שלהם.
ההתנגדות למשטר הנאצי

ההתנגדות הגרמנית לנאציזם הקיפה יחידים וקבוצות בגרמניה הנאצית אשר התנגדו למשטרו של אדולף היטלר ולשלטון האימים של המפלגה הנאצית בין השנים 1933–1945. "תנועת ההתנגדות" לא הייתה מורכבת מגוף אחד, דומיננטי, או ממחתרת מאורגנת, בעלת היררכיה בדומה לתנועות מחתרת בארצות הכבושות כדוגמת תנועת ההתנגדות הצרפתית. ההתנגדות הגרמנית הקיפה מספר גופים, קציני צבא, פקידים בכירים בדימוס, אנשי אקדמיה, אנשי עסקים, תנועות סטודנטים, פועלים, תנועות פוליטיות שמאליות, מלוכניות וימניות-מתונות, גורמים דתיים, ופעולתם של יחידים שקצו במשטר האימים. התנועה פעלה במצב שבו רוב העם הגרמני תמך בהיטלר ובמשטרו, באופן פנטי, ובו עצם הבעת התנגדות למשטר, ולו בשיחה פרטית ובאופן מתון, סיכנה את המשתתפים בשיחה בעונש מוות. בתנאים אלו הייתה ההתנגדות לנחלתן של אליטות מבודדות ומפוזרות בצבא, בכמורה, באקדמיה ובממשל הציבורי, אשר הקשרים שקיימו ביניהן היו אמנם רציפים יחסית אך רצופי מכשולים, קצרים ואי הבנות.
המתנגדים נכשלו כמעט בכל מטרותיהם. כל ניסיונות ההתנקשות בהיטלר כשלו, תנועת התנגדות עממית, רחבה, לא נוצרה מעולם. עם כל זאת, פעולתו של מיעוט זה מקרב העם הגרמני מועלית על נס כסמל להפגנת אנושיות, עוז רוח וגבורה, גם בתנאים הקשים והאפלים ביותר.
יש המבקרים את נתינת הדגש הרב על פעולות ההתנגדות למשטר, משום שבכך מוסתרת שותפותו (האקטיבית והפסיבית) של העם הגרמני בקיום המשטר הנאצי. על אף שרוב הציבור הסכים, לפחות בשתיקה, לזוועות המשטר הנאצי, כשמעשי הזוועה התגברו, קמו מספר קבוצות מתנגדים. העיקריות שבהן היא הוורד הלבן, שהייתה קבוצת סטודנטים שפעלה בין 1942 ל-1943 עד שנחשפה. קבוצה נוספת, היא קבוצה של קצינים בכירים, אשר ניסו להתנקש בהיטלר ביולי 1944. הקשר קיבל את השם "קשר העשרים ביולי", היות שניסיון ההתנקשות היה בתאריך זה.
ראו גם

עליית הנאצים לשלטון
לקריאה נוספת

ויליאם שיירר, עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי, תל אביב וירושלים: הוצאת שוקן, 1961. (הספר בקטלוג ULI)
יואכים פסט, פני הרייך השלישי, תל אביב: הוצאת מערכות, 1987. (הספר בקטלוג ULI)
אלברט שפר, בתוככי הרייך השלישי, תל אביב: הוצאת בוסתן 1979. (הספר בקטלוג ULI)
מייקל ברליי, הרייך השלישי: היסטוריה חדשה, תל אביב: כנרת זב"מ, 2007. (הספר בקטלוג ULI)
קרל דיטריך בראכר, הדיקטטורה הגרמנית, השרשים, המבנה והתוצאות של הנציונאל-סוציאליזם, א–ב, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשמ"ז–1987. (הספר בקטלוג ULI)
שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1933–1939; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997. (הספר בקטלוג ULI)
שאול פרידלנדר, שנות ההשמדה, 1939–1945, גרמניה הנאצית והיהודים, ירושלים: הוצאת יד ושם, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
עמנואל מרקס, אלימות מצד המדינה, גרמניה הנאצית בשנים 1938–1941, הוצאת רסלינג, 2021
Kyle Jantzen, Faith and fatherland: parish politics in Hitler's Germany (הספר בקטלוג ULI)
אמריקן האני (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  אנדראה ארנולד 
 הופק בידי:  לארס קנודסן 
 תסריט:  אנדראה ארנולד 
 עריכה:  ג'ו ביני 
 שחקנים ראשיים:  סשה ליין שיה לה-באף
 מוזיקה:  מגוון אמנים
 צילום:  רובי ראיין 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  יוניברסל
 חברה מפיצה:  תעשיית הסרטים הבריטית FILM4
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 במאי 2016 (פסטיבל הקולנוע בקאן)   ארצות הברית 30 בספטמבר 2016  בריטניה 14 באוקטובר 2016
 משך הקרנה:  163 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סיפור התבגרות, סרט מסע, סרט דרמה, סרט קומדיה 
 תקציב:  3.5 מיליון דולר
 הכנסות:  1.5 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   americanhoney
 פרסים:  פרס חבר השופטים פסטיבל הקולנוע בקאן  
 americanhoneymovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
אמריקן האני (באנגלית: American Honey), הוא סרט דרמה בריטי-אמריקאי משנת 2016 שנכתב ובוים על ידי אנדריאה ארנולד. הסרט נבחר להתחרות בתחרות פרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-2016, שם הוא זכה בפרס חבר השופטים. באותה שנה הוצג הסרט גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בפסטיבל הסרטים של לונדון ובפסטיבל הסרטים אוסטין טקסס. בסרט מככבים סשה ליין, ושיה לה-באף.
עלילה

בסרט המסע והתבגרות, פוגשת סטאר (סשה ליין), בחורה צעירה המגיעה מרקע קשה של מצוקה, בג'ייק (שיה לה-באף), נמשכת לאישיות הכובשת שלו ומצטרפת איתו לחבורת צעירים שנפלטו מהחברה האמריקאית, הנוסעים ברחבי ארצות הברית ומוכרים מנויים למגזינים. עד מהרה נשאבת סטאר לסגנון החיים יוצא הדופן של הקבוצה הכולל ימים של עבודה קשה ולילות של שתייה ובילויים.
תסריט

ארנולד התחילה לכתוב את התסריט בשנת 2013 והוא הופיע בפסטיבל הקולנוע בקאן בשם "צוות מג". הסרט נכתב בהשראת חייהם של קבוצת צעירים אמריקאים "קרוז מגזין" שטיילו ברחבי ארצות הברית ומכרו מגזינים. במהלך המחקר עבור הסרט, ארנולד טיילה באזורים בהם מסתובבים קבוצות צעירים כאלו בין היתר בקליפורניה ובפלורידה.

בסוף שנת 2013, עבדה ארנולד כבמאית בפסטיבל הסרטים של ניו יורק. היא המשיכה בתהליך הטיוט של התסריט וניצלה את היותה בפסטיבל לפגישות עם מלהקים פוטנציאליים. בשנת 2014, סיימה ארנולד את כתיבת התסריט המחודש.
פסקול

ארנולד בחרה להעביר באמצעות הפסקול את האווירה החופשית והצעירה של קבוצת הצעירים באמצעות מוזיקה של ריהאנה, ברוס ספרינגסטין, ליידי אנטבלום ועוד.
שחקנים

סשה ליין כסטאר
שיה לה-באף כג'ייק
אריאלה הולמס כפגאן
ריילי קיאו כקריסטל
מקקאול לומברדי כקורני
קריסטל ב. אייס כקטנס
צ'אד מקנזי קוקס כבילי
גרי האול כאוסטין
קנת קורי טוקר כסין
ריימונד קואלסון כג'יי ג'יי
איסיא סטון מוסלי
דקוטה פאאורס כרונט
שאונה רי מוסילי כשונטה
כריסטופר דייוויד וויט כריילי
ורוניקה איזל כקיוטי
וויל פאטון כבקסיט
לורה קירק כלורה
הערות שוליים

↑  פורטל הסרטים הישראלי
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2015: אקס מכינה | פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לסרט הטוב ביותר   2016: אמריקן האני  | הבא: 2017: ארץ אלוהים |
ממשלת ישראל התשיעית

| --- | --- |
 
 ממשלת ישראל התשיעית בראשות דוד בן-גוריון בבית הנשיא יצחק בן-צבי. יושבים משמאל לימין: גולדה מאיר, יעקב משה טולידאנו, יצחק בן-צבי, דוד בן-גוריון ופנחס רוזן. עומדים משמאל לימין: משה דיין, גיורא יוספטל, זלמן ארן, בכור-שלום שטרית, מרדכי בנטוב, פנחס ספיר, חיים משה שפירא, ישראל ברזילי, אבא אבן, יוסף בורג, יצחק בן-אהרן וכתריאל כץ - מזכיר הממשלה
 מידע כללי
 17 בדצמבר 1959 – 2 בנובמבר 1961 (שנה)
 תחום שיפוט:  ישראל 
 ראש ממשלה:  דוד בן-גוריון
 הקבינט הקודם:  ממשלת ישראל השמינית
 הקבינט הבא:  ממשלת ישראל העשירית
 
ממשלת ישראל התשיעית, בראשותו של דוד בן-גוריון, פעלה מ-17 בדצמבר 1959 עד 2 בנובמבר 1961, והושבעה עם היבחרה של הכנסת הרביעית.
ב-31 בינואר 1961 הגיש ראש הממשלה דוד בן-גוריון את התפטרותו לנשיא המדינה יצחק בן-צבי, והממשלה הוסיפה לכהן כממשלת מעבר במשך כ-10 חודשים.
תוצאות הבחירות לכנסת הרביעית

| רשימה | ראש הרשימה | מנדטים | מספר קולות | אחוז מהקולות | מושב | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון | 47 | 370,585 | 38.2% | קואליציה |  |
| חרות | מנחם בגין | 17 | 130,515 | 13.5% | אופוזיציה |  |
| מפד"ל | חיים משה שפירא | 12 | 95,581 | 9.9% | קואליציה |  |
| מפ"ם | יעקב חזן, מאיר יערי | 9 | 69,468 | 7.2% | קואליציה |  |
| הציונים הכלליים |  | 8 | 59,700 | 6.2% | אופוזיציה | התאחדו מאוחר יותר עם המפלגה הפרוגרסיבית בהקמת המפלגה הליברלית |
| אחדות העבודה-פועלי ציון | יגאל אלון | 7 | 58,043 | 6.0% | קואליציה |  |
| חזית דתית תורתית |  | 6 | 45,569 | 4.7% | אופוזיציה (חלקה הצטרף לקואליציה במהלך כהונת הכנסת) | רשימה משותפת למפלגות אגודת ישראל ופא"י; התפלגה במהלך כהונת הכנסת לרכיביה |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן | 6 | 44,889 | 4.6% | קואליציה | התאחדה מאוחר יותר עם הציונים הכלליים בהקמת המפלגה הליברלית |
| מק"י | שמואל מיקוניס | 3 | 27,374 | 2.8% | אופוזיציה |  |
| קידמה ופיתוח |  | 2 | 12,347 | 1.3% | קואליציה |  |
| שיתוף ואחווה |  | 2 | 11.104 | 1.1% | קואליציה |  |
| חקלאות ופיתוח | מחמוד א-נאשף | 1 | 10,902 | 1.1% | קואליציה |  |
הקמת הממשלה

קשיי הרכבת הקואליציה, הצפויים לאחר כל בחירות, התגלעו הפעם לא במישור שבין מפא"י ובין שותפותיה לקואליציה, הדתיים, הפרוגרסיבים, ואנשי מפ"ם ואחדות העבודה, אלא במישור הפנימי והמפלגתי. עלייתם של ה"צעירים" הייתה לצנינים בעיני דור הביניים במפלגה. גולדה מאיר סירבה להצטרף לממשלה, שכן חששה כי אבא אבן, משה דיין, ושמעון פרס, ידחקו את רגליה ויטלו ממנה כל השפעה. בסופו של דבר התרצתה ונטלה את תיק החוץ, כאשר אבא אבן מונה לשר בלי תיק במשרד החוץ. משה דיין היה לשר החקלאות ושמעון פרס לסגן שר הביטחון. משה שרת, שנדחק מכל עמדות ההשפעה, נותר גם הפעם מחוץ לממשלה. במהלך השנים הבאות יהיה המאבק הבין דורי בתוך מפא"י הגורם המניע העיקרי בפוליטיקה הישראלית, כאשר הדלק המצית את הבערה הוא "הפרשה".
ציוני דרך ומדיניות

ב-19 ביולי 1960 הצטרפה פא"י לממשלה, לאחר שהתפצלה מסיעת החזית דתית תורתית, ונציגה בנימין מינץ מונה לשר הדואר. הממשלה קרסה אחרי התפטרותו של בן-גוריון ב-31 בינואר 1961 בעקבות רצונו לאלץ את מרכז מפא"י להדיח את פנחס לבון מן המפלגה.
סיעות הקואליציה

| סיעה | מנדטים | משרדי השרים | משרדי סגני השרים | תחילת חברות בממשלה | סיום חברות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מפא"י | 47 | משרד ראש הממשלה, משרד הביטחון,  משרד האוצר, משרד החוץ,  משרד החינוך והתרבות, משרד החקלאות,  משרד המסחר והתעשייה,  משרד המשטרה, משרד העבודה, משרד הדתות, משרד הדואר,  שר בלי תיק | משרד הביטחון,  משרד החינוך והתרבות | 17 בדצמבר 1959 | 2 בנובמבר 1961 |  |
| מפד"ל | 12 | משרד הסעד, משרד הפנים | משרד הפנים |  |  |  |
| מפ"ם | 9 | משרד הבריאות, משרד הפיתוח |  | 17 בדצמבר 1959 | 2 בנובמבר 1961 |  |
| אחדות העבודה-פועלי ציון | 7 | משרד התחבורה |  | 17 בדצמבר 1959 | 2 בנובמבר 1961 |  |
| פועלי אגודת ישראל | 3 | משרד הדואר |  | 19 ביולי 1960 | 2 בנובמבר 1961 |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | 6 | משרד המשפטים |  | 17 בדצמבר 1959 | 2 בנובמבר 1961 |  |
| קידמה ופיתוח | 2 |  |  | 17 בדצמבר 1959 | 2 בנובמבר 1961 | הייתה חברה בקואליציה ללא ייצוג  בממשלה |
| שיתוף ואחווה | 2 |  |  | 17 בדצמבר 1959 | 2 בנובמבר 1961 | הייתה חברה בקואליציה ללא ייצוג  בממשלה |
| חקלאות ופיתוח | 1 |  |  | 17 בדצמבר 1959 | 2 בנובמבר 1961 | הייתה חברה בקואליציה ללא ייצוג  בממשלה |
86 ח"כים עד הצטרפות פא"י (17 בדצמבר 1959 - 19 ביולי 1960)
89 ח"כים לאחר הצטרפות פא"י (19 ביולי 1960 - 2 בנובמבר 1961).
הרכב הממשלה

הממשלה מנתה עם כינונה 16 שרים, בהרכב דומה לממשלה השמינית עם פיזורה, אך הנציגות של אחדות העבודה-פועלי ציון ירדה לשר אחד: יצחק בן אהרון שהיה פנים חדשות בממשלה, ושני שרי המפד"ל שבו אליה לאחר חזרת מפלגתם לקואליציה. בנוסף, חילופי משמרות בתוך מפא"י הביאו לכניסתם של אבא אבן, משה דיין וגיורא יוספטל במקום קדיש לוז, פרץ נפתלי ומרדכי נמיר. במהלך כהונת הממשלה ירד מספר חבריה ל-14, בעקבות התפטרות זלמן ארן ופטירתו של יעקב משה טולדאנו. בנימין מינץ, שנכנס באמצע כהונת הממשלה כנציג פא"י, נפטר במהלך כהונת הממשלה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | מפא"י |  | מפד"ל |  | מפ"ם |  | אחדות העבודה - פועלי ציון |  | פועלי אגודת ישראל |  | המפלגה הליברלית |
פער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
| משרד> שרי הממשלה | שר> שרי הממשלה | שר> שרי הממשלה | מפלגה> שרי הממשלה | מפלגה> שרי הממשלה | כהונה> שרי הממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| משרד ראש הממשלה |  | ראש הממשלה דוד בן-גוריון |  | מפא"י | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד הביטחון |  | ראש הממשלה דוד בן-גוריון |  | מפא"י | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד האוצר |  | לוי אשכול |  | מפא"י | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד הבריאות |  | ישראל ברזילי |  | מפ"ם | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד הדואר |  | ראש הממשלה דוד בן-גוריון |  | מפא"י | 17 בדצמבר 1959 - 5 במאי 1960 |
| משרד הדואר |  | בכור-שלום שטרית |  | מפא"י | 5 במאי 1960 - 18 ביולי 1960 |
| משרד הדואר |  | בנימין מינץ נפטר בכהונתו |  | פועלי אגודת ישראל | 18 ביולי 1960 - 30 במאי 1961 |
| משרד הדתות |  | יעקב משה טולידאנו |  | עצמאי | 24 בנובמבר 1958 - 15 באוקטובר 1960 |
| משרד הדתות |  | ראש הממשלה דוד בן-גוריון |  | מפא"י | 24 באוקטובר 1960 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד החוץ |  | גולדה מאיר |  | מפא"י | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד החינוך והתרבות |  | זלמן ארן |  | מפא"י | 17 בדצמבר 1959 - 10 במאי 1960 |
| משרד החינוך והתרבות |  | אבא אבן |  | מפא"י | 3 באוגוסט 1960 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד החקלאות |  | משה דיין |  | מפא"י | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד המסחר והתעשייה |  | פנחס ספיר |  | מפא"י | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד המשטרה |  | בכור-שלום שטרית |  | מפא"י | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד המשפטים |  | פנחס רוזן |  | המפלגה הליברלית | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד הסעד |  | יוסף בורג |  | מפד"ל | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד העבודה |  | גיורא יוספטל |  | מפא"י | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד הפיתוח |  | מרדכי בנטוב |  | מפ"ם | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד הפנים |  | חיים משה שפירא |  | מפד"ל | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד התחבורה |  | יצחק בן-אהרן |  | אחדות העבודה - פועלי ציון | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| ללא תיק |  | אבא אבן |  | מפא"י | 17 בדצמבר 1959 - 3 באוגוסט 1960 |
סגני השרים
| משרד הביטחון |  | שמעון פרס |  | מפא"י | 21 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד החינוך והתרבות |  | עמי אסף |  | מפא"י | 28 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
| משרד הפנים |  | ישראל שלמה בן-מאיר |  | מפד"ל | 28 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961 |
הרכב הממשלה > חילופי שרים

| השר היוצא | סיעה | משרד | עילת סיום התפקיד | תאריך סיום התפקיד | השר המחליף | סיעה | תאריך כניסה לתפקיד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| זלמן ארן | מפא"י | משרד החינוך והתרבות | התפטרות | 10 במאי 1960 | אבא אבן | מפא"י | 3 באוגוסט 1960 |
| יעקב משה טולידאנו | לא היה חבר כנסת | משרד הדתות | פטירה | 15 באוקטובר 1960 | דוד בן-גוריון | מפא"י | 15 באוקטובר 1960 |
| בנימין מינץ | חזית דתית תורתית | משרד הדואר | פטירה | 30 במאי 1961 | דוד בן-גוריון | מפא"י | 30 במאי 1961 |
ראו גם

הגדלות הרמטכ"ל
הערות שוליים

↑  הכנסת אשרה צירוף פא"י לממשלה, שערים, 19 ביולי 1960
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ממשלת ישראל השמינית   1958–1959 | ממשלת ישראל התשיעית  17 בדצמבר 1959 – 2 בנובמבר 1961 | הבא: ממשלת ישראל העשירית   1961–1963 |