stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרנס-פמיניזם
בהשוואה לפמיניזמים אחרים > הבדלים

למרות קווי הדמיון, יש גם הבדלים בין טרנס-פמיניזם לבין צורות רבות אחרות של פמיניזם. לדוגמה, טרנס-פמיניזם עומד בניגוד מוחלט לזרם המרכזי של פמיניזם הגל השני. טרנס-פמיניסטיות מותחות לעיתים קרובות ביקורת על רעיונות של אחיוּת אוניברסלית, ותומכות יותר בהצטלבויות ובהערכת מגוון החוויות של נשים, שאופייניות יותר לזרם המרכזי של הגל השלישי. בהסתמך על ניסיונן המשותף, טרנס-פמיניסטיות רבות קוראות תיגר ישירות על הרעיון, שנשיות היא לחלוטין הבנייה חברתית או לחלוטין ביולוגית. במקום זאת, הן רואות מגדר כמערך רב-פנים של תכונות פנימיות וחברתיות מגוונות. לדוגמה, ישנם גברים/נשים/טרנס/סיסג'נדרים המבטאים את עצמם באופן נשי או גברי באופן מוגבר. מכיוון שהדבר משפיע מאוד על האופן שבו האדם חווה ומבטא את המגדר שלו, וגם את מעמדו בתוך הפטריארכיה, טרנס-פמיניסטיות אלה יטענו שביטוי גברי/נשי זה הוא מושג חשוב, שראוי לחקירה פמיניסטית, שיש להשוותו ולהנגידו הן עם המגדר שהוקצה בלידה, והן עם הזהות המגדרית. כלומר, ביטוי מגדרי (כמו למשל צורת לבוש) משפיע על היחס של החברה כלפי אותו אדם ומעמדו החברתי, לכן חשוב להתייחס גם לביטוי המגדרי (פרפורמנס) ולא רק לזהות.
הפמיניסטיות הטרנסג'נדריות המוקדמות דיברו על הציפייה הבינארית ממין, כלומר – אלה שנולדים ממין זכר צפויים לגדול כדי להזדהות כגבר, להיות גברי בביטוי מגדרי ולהימשך אך ורק לנשים; אלה שנולדים ממין נקבה צפויים לגדול כדי להזדהות כאישה, להיות נשית בביטוי מגדרי ולהימשך באופן בלעדי לגברים.
כל מי שלא מצליח להתאים למודל בינארי מגדרי זה, בין אם הוא אינטרסקס, נערה טומבוי, הומוסקסואלים, אדם טרנסג'נדרי וכדומה – לא תואם את הציפייה החברתית, אם כי בדרכים שונות.
הרעיון לפיו כל מי שלא תואם את הנורמה המגדרית הבינארית הזו נחשב לחריג היה ניסיון ליצור סינתזה בין אקטיביזם פמיניסטי, הומוסקסואלים וטרנסג'נדריות, כי הוא קישר בין טרנסג'נדריות ויתר הקבוצות המוחלשות על בסיס נטייה מינית ועוד פרמטרים. רעיון זה הפך לפופולרי בקרב פמיניסטיות רבות ופעילי להט"ב. הפמיניסטיות הטרנסג'נדריות התמקדו גם באופנים שבהם אנשים טרנסג'נדרים מושפעים על ידי סיסקסיזם ממוסד – צורות של סקסיזם המפרשות את הזהויות המגדריות של אנשים טרנסג'נדרים וביטויים כפחות לגיטימיים מאלו של אנשים סיסג'נדרים. הן בדקו כיצד בסיסקסיזם – או הפועל היוצא שלו, טרנספוביה – ניתן לראות איך אנשים, ארגונים וממשלות מסרבים לעיתים קרובות לכבד את חוויותיהם של אנשים טרנסג'נדרים, וכיצד אנשים טרנסג'נדרים הופכים לעיתים קרובות למטרה להטרדות ולאלימות.
טרנס-פמיניזם מצביע על כך שסיסקסיזם לא מתרחש בתוך בועה. הוא מתרחש בעולם שבו קיימות צורות אחרות של סקסיזם ודיכוי.
בהשוואה לפמיניזמים אחרים > אחיות

"אחיוּת" הוא מונח עיקרי שמפריד בין טרנס-פמיניזם לבין הזרם המרכזי של פמיניזם הגל השני. המושג מעיד על כך שהפטריארכיה והטקטיקות שלה כל כך אוניברסליות, שהחוויות החשובות ביותר של נשים בכל מקום שקולות זו לזו. עם זאת, נשים בחברות מגוונות מבחינה תרבותית, אתנית או כלכלית, נשים צעירות ונערות, נשים עם מוגבלות ואחרות, מתנגדות לרעיון של אחיוּת אוניברסלית והשלכותיה הלוגיות, הכוללות שני רעיונות: הראשון, שלפעול לטובת אישה כלשהי, משמעותו לפעול לטובת כולן כאחת; השני, שבחברה סקסיסטית לכל הנשים יש אותה רמה של כוח לפעול.
התנגדויות אלה למושג האחיות הנשית היו מחוץ לזרם המרכזי מאז הגל השני, וקראו עליו תיגר בצורות רבות לפני שהמונח טרנס-פמיניזם הוטבע. למשל, הספר "להרוג את הגוף השחור" תיאר כיצד תנועות זכויות הרבייה, המיוחסות לתנועות לבנות בפמיניזם, הובילו לפעמים לפגיעה בנשים עניות ובנשות מיעוטים. "גשר זה, שנקרא הגב שלי" בעריכת צ'רי מורגה וגלוריה אנזלדואה, היא אנתולוגיה של כתבים פמיניסטיים מהעולם השלישי, שערערה על הרעיון של שוויון ביחסי כוחות של נשים.
בהשוואה לפמיניזמים אחרים > מרחבים פמיניסטיים

אף על פי שלרוב לא זכו להכרה, אנשים מהקשת הטרנסג'נדרית היו חלק מתנועות פמיניסטיות גם בעבר. הופעתם של אנשים מהקשת הטרנסג'נדרית בגלוי בחללים פמיניסטיים קראה תיגר על הרעיון שכל הנשים שוות מבחינה חברתית, ערעור המסתמך על ההנחה כי נשים טרנס הן נשים, דבר שלא תמיד נחשב למובן מאליו בתנועות פמיניזם רדיקלי. הדבר הפך טרנס-פמיניסטיות לבעלות בריתן הטבעיות של נשים לא לבנות, למשל, שחוות גזענות בסביבה פמיניסטית לבנה. בעוד ג'ניס ריימונד ופמיניסטיות גל-שני אחרות ניסו להגדיר נשים טרנס כנמצאות מחוץ לפמיניזם, כי הן טענו שהן אינן נשים.
טרנס-פמיניסטיות מדווחות על מצבים רבים שלא נבחנו במיינסטרים הפמיניסטי, שבהם פעולה של אישה אחת לשם העצמה עשויה לפגוע באישה אחרת. לדוגמה, מקלטי נשים שאינם מקבלים נשים טרנסיות, או יועצות אלימות מינית שאינן מוכשרות לטיפול באלימות כלפי נשים טרנסיות ומגבירות את הפגיעה בפונות, ומצבים אחרים שמשפיעים על נשים ספציפית בתחומי גזע או נכות או דיכוי אחר. לכן טרנס-פמיניסטיות מציעות שינויים במרחבים המיועדים לרווחתן וטובתן של נשים, כמו להקים מועצות מייעצות של לקוחות של קווים חמים ומקלטים לנשים, להפסיק את התופעה של התמחויות פמיניסטיות ללא שכר, או בשכר נמוך, לשלב נשים ממעמד העובדים בוועדות מנהלות של ארגונים ללא כוונת רווח, להקצות סכומי כסף המיועדים לסיוע לעובדים טרנסג'נדרים שיש להם בעיות בריאות שאינן טיפוסיות לאנשים סיסג'נדרים, שילוב קריטריונים אנטי-גזעניים ואנטי-דיכויים אחרים בטופסי הערכת עובדים ועוד. המחקר הטרנס-פמיניסטי בנושא של פמיניזם ונכות, פמיניזם ומין, והשילוב בין השלושה הוא פורה במיוחד.
בהשוואה לפמיניזמים אחרים > נשיות

נשיות הפכה לסלע מחלוקת בין טרנס-פמיניסטיות לבין פמיניסטיות אחרות. נשים טרנסיות מואשמות תכופות בהגזמה בתכונותיהן הנשיות, אשר לטענת פמיניסטיות אחרות מחזקת ומקבעת סטריאוטיפים מגדריים פוגעניים כלפי כלל הנשים. מקלוסקי, בספרה Crossing, משיבה לסוגיה זו בכך שעבור נשים טרנסיות רבות הקצנת התכונות ה"נשיות" היא צורך הישרדותי, ועדיפה על פני האפשרות האחרת שהיא להירצח בשל ניראות חריגה מבחינה מגדרית. היא טוענת שלנוכח הסכנה של פשעי שנאה וענישה חברתית נגד נשים טרנסיות, הצגה חד משמעית של מגדר יכולה להגביר את תחושת הבטיחות של נשים טרנסיות. כל חריגה מהנורמה, אפילו מזערית, בסימני הנשיות הנראים לעין, עלולה להיחשב כבלתי הולמת באורח קיצוני. ג'וליה סרנו כתבה בספרה Whipping Girl: A Transsexual Woman on Sexism and the Scapegoating of Femininity שהבעיה היא שבפטריארכיה הנשיות נחשבת לקלת דעת, חלשה ופסיבית, ועל פי וגם פמיניזם גל שני יש למגר תופעה זו, כי היא קיימת רק כדי למשוך ולרצות את תשוקת הגברים ולהשאיר נשים במצב של כפיפות ושעבוד. אך סרנו טוענת שהפמיניסטיות והפעילות הטרנסג'נדריות של ימינו חייבות לפעול לאמץ ולהעצים את הנשיות בכל צורותיה המופלאות, וכי נשיות כזהות וכפרפורמנס היא לגיטימית ושזו הסטיגמה לגביה שצריך למגר.
כמו כן, האשמת נשים טרנסיות בנשיות יתר אינה בהכרח תואמת את המציאות בפועל, מכיוון שייתכן וקיימת דגימה מוטה כהסבר לכך שפמיניסטיות מסוימות מבחינות בביטוי נשי מאוד אצל מספר לא פרופורציונלי של נשים טרנס. אנשים טרנס נתפשים כחריגים במידה מופרכת מנורמות החברה, אשר מניחה כברירת מחדל שכולם סיסג'נדרים. וכך, כאשר אדם נראה כמתאים לנורמות החברתיות, או כמעט מתאים להן, מניחים שאינו טרנסג'נדר. וכאשר רואים מישהו שקשה לסווגו כגבר או אישה, כמעט תמיד אין הצופה מניח שמדובר באדם טרנס. דוגמה לכך היא הדמות "פאט" בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "סאטרדיי נייט לייב. האפקט הקומי מבוסס על סקרנותן של דמויות אחרות לגבי המגדר של פאט. הם שואלים שאלות מנחות, אך מקובלות מבחינה חברתית, שהתשובה עליהן עשויה להוכיח שפט הוא גבר או שהיא אישה. פאט עונה תמיד בלי לעשות זאת. גם לאחר כמה סיבובים של תשאול כזה, הדמויות לעולם אינן מסיקות שפאט הוא/היא טרנס. ההנחה המתמשכת היא שיש זהות מהותית ובינרית שתהיה נכונה, ורק צריך לחשוף אותה. ואלה הם כללי החברה המנומסת: יהיה זה גס רוח להניח שאדם אחר הוא טרנס. כיוון שהחינוך הזה טבוע עמוק (ולא ניתן לקרוא מחשבות של אחרים), לא ניתן להבחין בכל אדם טרנס בו פוגשים. לכן, הרעיון שבאופן כלשהו, נשים טרנס הן נשיות יותר, הוא קביעה בלתי ניתנת להוכחה, ואולי מבוססת על התמקדות יתר בנשים בעלות ניראות פחות קונבנציונלית שהן לאו דווקא רוב מספרי; קביעה שבדרך כלל באה מצד אלה המבקשים להשמיץ נשים טרנס כחסרות השכלה, בלתי משוחררות מכבלי הפטריארכיה, וכעלולות לשמש ככלי בידי תנועות אנטי-פמיניסטיות.
נשיות אצל נשים טרנסג'נדריות זוכה ליותר תשומת לב, וסופגת יותר ענישה, מאותן התנהגויות אצל נשים סיסג'נדריות. מוסר כפול זה חושף שההתנהגות עצמה פחות בעייתית בעיני מבקרים רבים, אלא שהבעיה האמיתית בעיניהם היא קיומם של אנשים טרנס, כלומר – שהנשיות מאומצת על ידי מי שהמבקרות רוצות לראות כגברים ולא כנשים. ג'וליה סרנו טבעה את המונח "טרנסמיזוגיניה" כדי לתאר את הגישות השליליות מסוג זה שהן ספציפיות לנשים טרנסג'נדריות.
סוגיות נוספות בטרנס-פמיניזם > הכללה בפמיניזם של הזרם המרכזי

טרנס-פמיניסטיות רבות נאבקות כדי להיכלל במרחבים של הזרם המרכזי של הפמיניזם. קבוצות כמו "הנוקמות הלסביות" קיבלו טרנס-פמיניסטיות, בעוד שקבוצות אחרות דחו אותן. ארגונים פמיניסטיים הכוללים נשים גם הטרוסקסואליות וגם לא-הטרוסקסואליות לעיתים קרובות מסבירים פנים יותר מארגונים הייחודיים ללא-הטרוסקסואליות. סרבנים במיוחד הם מקלטים שבהם נהוגה הפרדה מגדרית ומרכזי התמיכה לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.
סוגיות נוספות בטרנס-פמיניזם > הכללת גברים טרנסים בטרנס-פמיניזם

השאלה אם גברים טרנס מקובלים בקבוצה, במקום או באירוע עשויה להיות תלויה בניואנסים של זהות, חברות או יחסים אישיים. קבלתו או דחייתו של גבר תלויה לעיתים קרובות בתרומות העבר שלו לפמיניזם ובידידותו עם חברה בולטת בקבוצה. אין מגמה ברורה לגבי קבלה פמיניסטית של גברים טרנס.
סוגיות נוספות בטרנס-פמיניזם > דיספוריה מגדרית

המונח דיספוריה מגדרית מתאר את מצבם של אנשים שחווים דיספוריה משמעותית בשל ההמגדר שהוקצה להם בלידה או קיום תפקידי המגדר הקשורים למגדר זה. המונח "הפרעת זהות מגדרית" (GID) משמש גם לעיתים בעיקר באבחון הפורמלי המשמש בין פסיכולוגים ורופאים. הפרעת הזהות המגדרית מסווגת כהפרעה רפואית על ידי ה-ICD-10 CM ו-DSM-4. ה-DSM-5, לעומת זאת, משתמש במושג הפחות פתולוגי "דיספוריה מגדרית". רבים מהאנשים הטרנסג'נדרים, טרנס-פמיניסטיות והחוקרים הרפואיים תומכים בסילוק ה-GID מסיווג ההפרעות הנפשיות מכיוון שהם אומרים שהאבחנה מבצעת פתולוגיזציה של שונות מגדרית, מחזקת את המודל הבינארי של המגדר, ויכולה לגרום לסטיגמות. טרנס-פמיניסטיות רבות ופמיניסטיות מסורתיות מציעות גם את מחיקת האבחנה הזאת, משום שניתן לעשות בה שימוש לרעה על ידי בעלי כוח כמו פתולוגיזציה של זהות טרנסג'נדרית, בעוד הן טוענות כי שונות מגדרית היא זכות בסיסית של כלל האנשים. טרנס-פמיניסטיות התומכות בסיווג ה-GID אומרות שאכן נעשה באבחנה שימוש לרעה בעבר, אך שהפתרון הוא החלת אחריות מקצועית רבה יותר.
סיבה עיקרית להתנגדות למחיקת השיוך להפרעות הנפשיות היא שתיתכן פגיעה באנשים טרנסג'נדרים משום שבמצבים רבים, או במערכות משפטיות רבות, אנשים טרנסג'נדרים יכולים לקבל כיסוי ביטוחי לניתוח או צורות אחרות של רווחה ממסדית רק כתוצאה מהאבחנה. ישנם חוקים נגד אפליה אשר מגנים על אנשים עם מוגבלות המוכרת בחוק, והם חלים על אנשים טרנסג'נדרים רק כל עוד קיימת אבחנה מוצהרת. במקרים אחרים, אנשים טרנסג'נדרים מוגנים על ידי חוקים נגד אפליה על רקע מין או כקטגוריה נפרדת, ושם האבחון אינו תנאי.
סוגיות נוספות בטרנס-פמיניזם > ניתוח להתאמה מגדרית

אחד הכיוונים של טרנס-פמיניזם דן בניתוחים להתאמה מגדרית ולטענתו, למרות חשיבותו הרבה של ניתוח להתאמה מגדרית בהקשרים בריאותיים ונפשיים לאנשים שונים מהקשת הטרנסג'נדרית, והשפעתו לטובה גם על איכות החיים, חיוני להבין את ההשלכות של ההתמקדות באיברי המין. גישה זו מבקשת להבין את ההתפתחות של הנרטיב הטרנסג'נדרי ואקטיביזם טרנסג'נדרי בעשורים האחרונים, אשר שונים מתחילת הדרך אז ההתמקדות הייתה על שינוי אבסולוטית מזכר לנקבה. בשנים האחרונות יש יותר הכרה ביכולת להכיר בגוף כהשלכה של לחץ חברתי ואידיאליזם מושרש, המאפשרת לנוע מעבר לחומריות ולפתח דרך חדשה לראות גוף ומגדר. לצורך זה, חובה להתנתק מההתמקדות על איברי מין. מבחינה זו, הטרנס-פמיניזם מציע דרך להילחם בהבנה הרפואית של זהות מגדרית ונרטיב טרנסג'נדרי שכיח אשר רק מנציח את המערכת הקפיטליסטית – כלומר, ניתוחים להתאמה מגדרית הם סוג של מוצר צריכה עבור אנשים מהקשת הטרנסג'נדרת, והאג'נדה שמדברת על כך שכל מי שמשתייך לקטגורית טרנס חייב לרצות לשנות את הגוף באופן קבוע ולעבור ניתוח גניטלי פולשני, מדרבנת אנשים טרנסג'נדרים לעבור ניתוחים אלו. על פי גישה זו, חשוב להבהיר שניתוח להתאמה מגדרית הוא אפשרות שקיימת, ואפשרות חשובה, אך שזו לא הדרך היחידה להיות טרנס, ולא דרך שמתאימה לכולם. אחד מעקרונות הטרנס-פמיניזם על פי הסתכלות זו הוא שאין דרך אחת להיות אישה או גבר.
טרנס-פמיניזם בישראל

פעילות טרנס-פמיניסטית בארץ קיימת, אך אין התארגנות מסיבית תחת כותרת זו. עדיין ניתן למצוא דוגמאות של פעילות טרנס-פמיניסטית, לעיתים קרובות בתוך מסגרות אחרות, בין אם תחת מטריית הפעילות הטרנסג'נדרית או זו הפמיניסטית. למשל: הבלוק הטרנסג'נדרי הירוק הוא התארגנות של אנשים מהקשת הטרנסג'נדרית שפועלים למען נראות ברורה ובולטת של הקהילה הטרנסג'נדרית. פעילי הבלוק הטרנסג'נדרי הירוק השתתפו בציון המאבק הבינלאומי באלימות נגד נשים, וצעדו בבלוק הירוק עם דגלים טרנסג'נדרים ירוקים (הגרסה הישראלית של הדגל) מכיוון שאלימות נגד טרנסג'נדריות היא אלימות נגד נשים.
דוגמה נוספת של טרנס-פמיניזם בארץ הייתה בצעדת השרמוטות. למשל, בצעדות של 2013 ו-2014 בתל אביב נמנו בין מארגנות הצעדה נשים טרנסג'נדריות וג'נדרקוויריות, וכן בקמפיין של הצעדות, בעיקר זה של 2013 שהיה הנרחב ביותר, הובעו עקרונות הצעדה לפיהן המלחמה באלימות מינית חייבת להכיר, מתוך ראייה הצטלבותית, את ההשפעה הייחודית של תרבות האונס על קבוצות שונות: נשים מזרחיות, סיסג'נדריות, טרנסג'נדריות וג'נדרקוויריות, לסביות, ביסקסואליות, פאנסקסואליות, הטרוסקסואלית, נכות, שמנות, גברים הומוסקסואלים ועוד. צעדת השרמוטות הדגישה באותן שנים את האופן שבו ניתן להיאבק במאבק פמיניסטי משותף בין סיסג'נדריות וטרנסג'נריות, מבלי להתעלם מהסוגיות של כל אחת מהקבוצות.
רוב הפעילות הטרנס-פמיניסטית בישראל מתרחשת ברשת, בין אם בבלוגים או בדפי וקבוצות פייסבוק. דוגמאות כוללות את הבלוגים "רווחים לפני חיים" וה"הפרשדונה", ואת דפי הפייסבוק "שולפת ציפורניים" ו"משפריצות".
למרות הפעילות המצומצמת יחסית של טרנס-פמיניסטיות בארץ, היחסים בין טרנס-פמיניסטיות לפמיניסטיות סיסג'נדריות חוות משברים דומים למחלוקות ההיסטוריות בין פמיניסטיות בארצות הברית. דוגמה לאחד המשברים הגדולים נגעה ישירות בנוכחות בולטת של טרנס-פמיניסטיות בצעדת השרמוטות ב-2013, כאשר אחת מהצועדות כתבה בבלוג שלה שהנוכחות הג'נדרקווירית הבולטת במצעד נטלה ממנה את המקום שלה, ודחקה אותה למקום של בעלת ברית במאבק שהוא שלה. היא ציינה כי "ג'נדרקווירים, טרנסיות, לסביות וביסקסואליות לקחו את הבמה הזו, וזה כאב לי." בנוסף, היא כתבה שההטרדה שהיא עוברת היא אופציונלית עבור אלו שיכולות לבחור לעבור כגברים, ולכן המאבק שלהן לא זהה. המקרה עורר סערה שאף יצרה פיצול בתנועה הפמיניסטית המרושתת, שהייתה אז יחסית בחיתוליה, באופן מקביל לפיצולים בין מחנות "נשים מלידה" ו-TERF לבין נשים טרנס מעשורים קודמים במקומות אחרים.
אתר הנופש דיסנילנד הונג קונג

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  מתקן נופש 
 מיקום:  האיים החיצוניים 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 מפעיל:  Hong Kong International Theme Parks 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 12 בספטמבר 2005
 תאריך פתיחה רשמי:  12 בספטמבר 2005 
 מידות
 שטח:  1.3 קמ"ר 
 קואורדינטות:  22°18′48″N 114°02′36″E﻿ / ﻿22.313333333333°N 114.04333333333°E﻿ / 22.313333333333; 114.04333333333
 www.hongkongdisneyland.com
  (למפת הונג קונג מוגדלת) גואנגדונג ים סין הדרומיאתר הנופש דיסנילנד הונג קונג(למפת הונג קונג רגילה) גואנגדונג ים סין הדרומיאתר הנופש דיסנילנד הונג קונג
 
אתר הנופש דיסנילנד הונג קונג (בסינית: 香港迪士尼樂園度假區) נבנה בידי ממשלת הונג קונג וחברת וולט דיסני. אתר הנופש נפתח רשמית ב-12 בספטמבר 2005 וכולל פארק שעשועים: דיסנילנד ושני מלונות (מלון דיסנילנד, ומלון הוליווד). האתר נמצא על האי לנטאו במפרץ פני שבהונג קונג, על שטח של 1.3 קמ"ר שיובש מן הים.
הקמת אתר הנופש

לצורך הקמת הפארק הוקם מיזם משותף הנקרא "פארקי השעשועים הבינלאומיים הונג קונג בע"מ (Hong Kong International Theme Parks Limited -HKITP). 43% ממניות מיזם זה נמצאות בבעלות חברת וולט דיסני (שהשקיעה בפרויקט 316 מיליון דולרים) והיתרה (57%) בבעלות ממשלת הונג קונג שהשקיעה 1.8 מיליארד דולרים.
ממשלת הונג קונג השקיעה בפרויקט משום שהפארק צפוי לספק 18,400 מקומות עבודה ביום הפתיחה, ועם גידולו להגיע ל-35,800 מקומות עבודה. ההכנסות המשוערות שהפארק יניב לאזור הונג קונג הן 19 מיליארד דולרים על פני 40 שנה (למעלה מ-6% מהתל"ג הכולל של הונג קונג).
הקמת הפארק החלה בינואר 2003 והפארק נפתח ב-12 בספטמבר 2005.
על מנת למנוע התנגשויות תרבותיות כפי שאירע בעת פתיחת פארק דיסנילנד בצרפת חברת וולט דיסני עשתה מאמצים רבים להתאים את הפארק לתרבות המקומית, ואף שכרה מומחי פנג שווי לעניין זה.
בפארק מתוכננים לבקר בין חמישה לשישה מיליון מבקרים בשנת הפתיחה - ברובם מסין. ארגון התיירות העולמי צופה כי הפארק יהפוך בתוך 15 שנים לאחר מאתרי התיירות המובילים בעולם.
בסוף שנת תפעולו הראשונה הפארק הניב רווחים. הפארק מנצל כיום רק 40% משטחו והוא צפוי לגדול ולנצל את מלוא השטח. ממשלת הונג קונג הבהירה כי סביב הפארק שטחים נוספים שניתן לנצל, אולם המחיר יהיה גבוה יותר, וממשלת הונג קונג רמזה כי היא מוכנה למכור את השטח ליריבים של חברת דיסני כגון אנ בי סי יוניברסל, ששת הדגלים ואנהוזר בוש.
פארק השעשועים

כיום, פארק השעשועים היחיד באתר הנופש הוא דיסנילנד הונג קונג. השלב השני של בניית הפארק יסתיים בשנת 2008. האפשרות לבניית פארק שעשועים נוסף באתר הנופש נדונה בין חברת דיסני לבין ממשלת הונג קונג.
מלונות

באתר הנפש שני מלונות - מלון הונג קונג דיסנילנד (חמישה כוכבים) ומלון דיסני הוליווד (ארבעה כוכבים). המלונות הוקמו על שטחי ים שיובשו ובהם כ-1,000 חדרים.
מחלוקת מרק סנפירי כריש

בתכנון המקורי שאפו להגיש בפארק מטבח סיני עילי ובו, בין היתר, מרק סנפירי כריש - מעדן סיני מסורתי המוגש בחתונות. בשל לחץ של קבוצות ירוקים אשר מחו על שיטות הדייג האכזריות בהן כורתים את סנפיר הכריש ומשאירים אותו לדמם למוות החליטה החברה להסיר את המעדן מהתפריט אולם להמשיך להגיש אותו אם האורחים יתעקשו על המרק בחתונות, אולם בשל לחץ מתמשך של ארגוני איכות סביבה והגנת הטבע וחשש של החברה לתדמיתה הוחלט להפסיק את הגשת המרק.
טריוויה

בעת הקמת הפארק היה ברור שהפארק יכלול רק ארבעה אזורים: הרחוב הראשי של ארצות הברית,
ארץ הפנטזיה, ארץ ההרפתקאות וארץ המחר (התכנון התבסס על התוכניות המקוריות של פארק דיסנילנד משנת 1954). בעקבות לחץ ציבורי הוחלט להוסיף את ארץ המערב הפרוע בשלב השני של הפארק.
תאריכון

אוגוסט 1998 - חברת וולט דיסני וממשלת הונג קונג מכריזות על תוכניתם להקים בהונג קונג פארק שעשועים.
פברואר 1999 - מפרץ פניז בלאנטאו מוכרז כאתר בו יוקם אתר הנופש.
12 בספטמבר 2005 - פתיחת אתר הנופש לקהל.
תצלום אוויר של האתר בעת הקמתו (אוקטובר2004)
זלמן שניאור

ערך זה עוסק במשורר והסופר. אם התכוונתם לנשיאה השלישי של מדינת ישראל, ראו .
| --- | --- |

זלמן שניאור, 1949
 לידה:  11 בפברואר 1887 שקלוב, בלארוס 
 פטירה:  20 בפברואר 1959 (בגיל 72) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 מקום לימודים:  סורבון 
 שפות היצירה:  יידיש, עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1951)  פרס ישראל (1955) 
 
זלמן שְׁנֵיאוּר (י"ז בשבט ה'תרמ"ז, 11 בפברואר 1887 – י"ב באדר א' ה'תשי"ט, 20 בפברואר 1959) הוא שם העט של שניאור זלקינד, משורר וסופר ביידיש ובעברית. חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת תשט"ו (1955). יצירתו נחשבת לציון דרך בספרות העברית החדשה ובתרבות היהודית החילונית.
תולדות חייו

שניאור נולד בעיירה שְׁקְלוֹב שבפלך מוהילב, במזרח תחום המושב של האימפריה הרוסית (מאז 1991 במחוז מוהילב בבלארוס). גדל בבית מסורתי כצאצא של מייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מליאדי[דרוש מקור], והיה בעל השכלה תורנית וכללית. כבן ארבע-עשרה עבר לחיות באודסה, ובאמתחתו פנקס שירים קטן ותוכנית ללמוד באוניברסיטה. באודסה, לאחר שלא מצא את מקומו, ביאליק קיבלו בסבר פנים יפות, דאג לצרכיו, לימדו יום-יום מקרא וספרות ושירה, עד ששניאור הצעיר נתקשר אליו והיה קורא לו "אבא".
בשנת 1902 עבר לוורשה. בתקופת חייו בוורשה התקבל לעבודה, בהמלצתו של ביאליק, בהוצאה לאור מקומית, והחל לפרסם את שיריו הראשונים.
בשנת 1904 עבר לווילנה, והחל לכתוב עבור עיתון עברי מקומי. בתקופה זו הוציא לאור קובץ משיריו ומסיפוריו, ובשנת 1906 הוציא לאור את ספר שיריו "עם שקיעת החמה". ספרו זה זכה להצלחה מרובה, הודפס במספר מהדורות והביא את שניאור למעמד משורר מוכר. כעבור שנה מפרסום הספר עבר לחיות בפריז ולמד בסורבון לימודי ספרות, פילוסופיה ומדעי הטבע.
בין השנים 1908–1913 סייר ברחבי אירופה וצפון אפריקה, ולמשך תקופות קצרות למד בשווייץ ובגרמניה. בטרם פרצה המלחמה ביקר באודסה, ובה הוציא את ספר שיריו השני. כשפרצה המלחמה הוא שהה בברלין, שם הוא נעצר בגלל אזרחותו הרוסית, יחד עם נתינים זרים אחרים. הקשר עם משפחתו ומכריו ברוסיה נותק בשנות המלחמה, ולאחריה נודע לו על מותם של אביו ושני אחיו. הוא, ככל הנראה, מעולם לא חזר לעיר הולדתו, שהפכה לאחר המלחמה לנושא מרכזי ביצירתו.
לאורך שלושים השנים שלאחר המלחמה פרסם שניאור כ-50 ספרי פרוזה ושירה ביידיש ובעברית. ספריו תורגמו למספר שפות והופצו ברחבי אירופה, ובהם הרומנים "אנשי שקלוב" ו"פנדרי הגיבור".
בשנת 1923 קבע שניאור את מקום מושבו בצרפת, בה חי עד לפלישת הנאצים בשנת 1940 ובריחתו לספרד וממנה לארצות הברית. הוא חי בניו יורק עד לעלייתו ארצה, בשנת 1949. באמריקה זכתה עבודתו להצלחה בקרב העיתונות בשפה היידית.
לאחר עלייתו ארצה החל שניאור לכתוב לעיתונים היומיים, וערך את מהדורות ספריו. ספרו "פנדרי הגיבור" הותאם על ידו לתיאטרון והוצג ב"הבימה". תרומתו המתמשכת לתרבות העברית זיכתה אותו בפרס ביאליק (1951) ובפרס ישראל לספרות יפה (1955).
שניים משיריו נתפרסמו בזמר העברי. השיר "יד ענוגה" שבוצע על ידי אמנים רבים והשיר היידי "מרגניות" (מארגריטקלעך) שנתפרסם בביצוע היידי של חוה אלברשטיין ובביצוע העברי של חנן יובל.
זלמן שניאור נפטר במהלך עבודתו בניו יורק בשנת 1959, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
על שמו רחובות בכמה ערים בישראל.
חלק מאוספו האישי שמור בספרייה הלאומית.
בשנת 2018, נמצאו בבית בִּיתו שבמדריד, זמן קצר לאחר שנפטרה, שני ארגזים של מכתבים ורשימות אחרות, שאיש לא ידע על קיומם עד אז. החוקרת והמרצה לילך נתנאל נקראה לאסוף את תכולתם, ובתחילת שנת 2023 היא הוציאה לאור מסה על המכתבים האבודים הללו.
ספריו > ספריו בשפה העברית

עם שקיעת החמה: שירים, 1900–1906, ורשה: תושיה, תרס"ז.
מן החיים והמוות: רשימות וסיפורים, ורשה: תושיה, תר"ע.
עם צלילי המנדולינה: שירים, תרע"ב.
שירים ופואימות: 1900–1913, אודסה: מוריה, תרע"ד.
גשרים: שירים ופואמות תר"ס–תרע"ב, ברלין: הספר, תרפ"ב.
במצר: קבץ ספורים תרס"ג–תרע"א, ברלין: הספר, תרפ"ג.
וילנה, ברלין: הספר, תרפ"ג.
חזיונות: שירים ופואמות תרע"ב–תרפ"א, ברלין: הספר, תרפ"ד.
לילדי ישראל: שירי ילדים, פריז: הוצאת ועד היובל, תר"ץ.
פרקי יער, תל אביב: דביר, תרצ"ג.
אנשי שקלוב, תל אביב: עם עובד, תש"ד. (הוצאה מחודשת בהוצאת דביר 1958, ובמהדורה מתוקנת 1999.)
פנדרי הגיבור, עם עובד
לוחות גנוזים, עם עובד, תש"ח
שירי זלמן שניאור, הוצאת עם עובד, תשי"א
הגאון והרב, תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
ח.נ. ביאליק ובני דורו, תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
דור דור ואנשיו: סיפורים, תל אביב: יבנה, תשי"ז.
שירים, דביר, תשי"ח.
ימי הביניים מתקרבים!: מבחר שירים, קשב, תשע"א.
ספריו > ספריו ביידיש

געזאמעלטע שריפטן, 2 כרכים, ורשה: וועלט ביבליאָטעק, תרס"ט.
א טוידט: שריפטען פון א זעלבסטמערדער א טירוף, ורשה: השחר, תר"ע.
געזאמעלטע שריפטען, ורשה: וועלט ביבליאטעק, תרע"ב.
געזאמעלטע שריפטען, ורשה: וועלט ביבליאָטעק, תרע"ג.
געזאמעלטע שריפטען, ניו יורק: ליטערארישער פערלאג, תרע"ח.
שלום עליכמס אנדיינקען, ברלין: כלל-פארלאג, תרפ"ג.
אהין: ראָמאן, ברלין: ילקוט, תרפ"ג.
שקלאָווער אידען: נאָוועלען, וילנה: ב. קלעצקין, תרפ"ט.
פעטער זשאמע, וילנה: וילנער פארלאג פון ב. קלעצקין, תר"ץ.
דער שקלאָווער גר, פריז: פארלאג פריז, תרצ"ד.
אָט אזוי איז דאָס אידישע לעבן, יוהנסבורג: דרום אפריקאנער ארט אזע, תרצ"ט.
פערציק יאר: לידער און פאעמען, 1903-1944, ניו יורק: ארויסגעגעבן פון יידישן נאציאנאלן ארבעטער-פארבאנד, תש"ה.
א טעג עולם הזה: ראָמאן, ניו יורק: יובל-פארלאג, תש"ח.
די משומדתטע: ראָמאן, ניו יורק: יובל-פארלאג, תש"ח.
שקלאָווער קינדער: דערציילונגען, ניו יורק: ציקאָ, תשי"א–תשי"ב.
דער ממזר, ניו יורק: דער קוואל, תשי"ז.
לקריאה נוספת

אהרן בן-אור, זלמן שניאור, בספרו "תולדות הספרות העברית החדשה", כרך ג, ע' 16–43, תל אביב: יזרעאל תש"י (1950).
משה קליינמן, ברחבו של עולם (ליובלו של ז. שניאור), ב-"התקופה" עשרים וחמשה, ע' 568–591, תל אביב" שטיבל תרצ"ה.
משה זאב סולה, חזון החיים בשירי זלמן שניאור, ב-"העולם", 10 בנובמבר 1949.
גדעון קצנלסון, בעקבות ובניגוד לעקבות: על שירי-הנעורים של זלמן שניאור, מאזנים, אדר תשכ"ט (מרץ 1969), ע' 283-275.
גדעון קצנלסון, אחרונים לשקיעה - הערות בשולי "פאנדרי הגיבור", מאזנים, ניסן-אייר תשי"ט (אפריל-מאי 1959), ע' 386-381.
דן מירון, "בין שני בתים: על ז' שניאור ועל אנשי שקלוב", בספרו הצד האפל בצחוקו של שלום עליכם: מסות על חשיבותה של הרצינות ביחס ליידיש ולספרותה, עם עובד, 2004, עמ' 117–197.
לילך נתנאל, שניאור: מן החיים והמוות: מונוגרפיה ספרותית. מוסד ביאליק 2019.
לילך נתנאל, נדון להיעלם: מסה על המכתבים האבודים של זלמן שניאור. הוצאת מגנס, 2023,  120 עמ'.
הערות שוליים

↑  בציבור (הסרת הלוט מעל מצבת זלמן שניאור), דבר, 24 בפברואר 1961
↑  לילך נתנאל, "יצירתו העברית המוקדמת של זלמן שניאור: בעקבות הרומן האבוד 'ספר הנדודים'", מחקרי ירושלים בספרות עברית כט (תשע"ז), עמ' 6-7
↑  חוה אלברשטיין - מארגאריטקעלעך, נבדק ב-2022-10-01
↑  מרגניות-חנן יובל, נבדק ב-2022-10-01
↑  זלמן שניאור באתר GRAVEZ
↑  ארכיון אוסף זלמן שניאור, בספרייה הלאומית
↑  קרן דותן, 10 מרץ 2023. נשות חייו. ישראל היום, מוסף ישראל השבוע -  מדור "ספרים": עמ' 16 - 17.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שמואל יוסף עגנון | פרס ביאליק לספרות יפה  1951 | הבא: יצחק דב ברקוביץ |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268013205171  PLWABN: 9810586960505606  BIBSYS: 7042318  BnF: cb12197926b (data)  CiNii: DA17325178  GND: 124306659  ISNI: 0000 0001 1757 3591  LCCN: no91010251  MusicBrainz: 7a77683c-cda8-4d8a-866e-366b417fb3fd  NLA: 35965705  NTA: 073825786  RERO: 02-A003828333  SELIBR: 211484  SNAC: w6rr25gb  SUDOC: 061072788  Trove: 1166042  VIAF: 34431049   WorldCat (עם VIAF): 34431049 
זלמן שניאור (מימין) יחד עם קבוצת סופרים בקונגרס הציוני בבזל, 1927
שלט רחוב בתל אביב על שמו של זלמן שניאור
זלמן שניאור (במרכז) בטקס הענקת פרס ביאליק, 1952. משמאלו דוד בן-גוריון ומימינו ישראל רוקח