stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון גרישם

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1955 (בן 70) ג'ונסבורו, ארצות הברית 
 שם לידה:  John Ray Grisham II 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  סאות'הייבן, וירג'יניה, ארקנסו, ג'ונסבורו, צ'אפל היל, אוקספורד, שארלוטסוויל, מיסיסיפי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי, אוניברסיטת מיסיסיפי - בית ספר למשפט, אוניברסיטת מדינה דלתא, אוניברסיטת מיסיסיפי, הקולג' הקהילתי של נורת'ווסט מיסיסיפי, תיכון סאות' הייבן 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן משפטי 
 יצירות בולטות:  The Firm 
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 הושפע מ:  ג'ון לה קארה, ג'ון סטיינבק, ויליאם פוקנר 
 בן או בת זוג:  רנה גרישם (1981–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס הלמרייך (2005)  Harper Lee Prize for Legal Fiction (2014)  Harper Lee Prize for Legal Fiction (2011)  פרס לסיפורת אמריקנית של ספריית הקונגרס (2009)  פרס בנקרלה (1994) 
 www.jgrisham.com
 
עטיפת הספר "משחק המושבעים" מאת ג'ון גרישם
ג'ון גרישם (באנגלית: John Grisham; נולד ב-8 בפברואר 1955) הוא סופר אמריקאי העוסק בתחום ספרות המתח והספרות הבלשית.
ביוגרפיה

גרישם נולד בשנת 1955 במדינת ארקנסו, ארצות הברית, כבכור מתוך חמישה אחים. אביו היה פועל בניין ומגדל כותנה. לאחר מעברים תכופים, השתקעה המשפחה בשנת 1967 בעיירה סאות'הייבן שבמחוז דה סוטו, מיסיסיפי. גרישם הצעיר נהג להרבות בקריאה, בעידודה של אמו. בייחוד הושפע מכתיבתו של ג'ון סטיינבק, שבהירות כתיבתו עוררה בו התפעלות.
בשנת 1977 סיים גרישם לימודים אקדמיים בהנהלת חשבונות באוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי, ובשנת 1981 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת מיסיסיפי(אנ'). במהלך אותן שנים ניהל יומן, נוהג שעזר לו בהמשך בכתיבתו היוצרת. במשך כעשור שנים עסק בעריכת דין בסאות'הייבן, שם קצה נפשו בתחום הפלילי והוא עבר לתחום האזרחי.
בשנים 1983 עד 1990 כיהן בבית הנבחרים של מדינת מיסיסיפי.
בשנת 1984 החל לכתוב את ספרו הראשון, לאחר שהיה עד למתן עדות בבית משפט של ילדה בת 12 שהייתה קורבן לאונס אכזרי. בספרו ניסה לבחון את הסוגיה: מה היה קורה אילו אביה של אותה ילדה היה יורה למוות באנס שפגע בבתו. הוא עבד במשך שלוש שנים על הרומן "עת להרוג" (A Time to Kill), וסיים לכתוב אותו בשנת 1987. גרישם פנה עם ספרו לחברות הוצאה לאור רבות, ולמרבה הפליאה נדחה על ידי כולן. בחודש יוני 1988 הסכימה חברת ההוצאה לאור Wynwood Press להדפיס 5,000 עותקים מן הספר, כמחווה אישית לסופר. כיום ניתן למצוא את יצירותיו של גרישם בכל חנויות הספרים, במדפי "רבי-המכר".
יום לאחר שסיים את "עת להרוג", החל גרישם לעבוד על ספר שני, סיפורו של עורך דין צעיר, שמתפתה לעבוד במשרד עורכי-דין מושלם, לכאורה, שאיננו מה שהוא נראה. הרומן השני, הפירמה, היה לרב-מכר של שנת 1991. גרישם המשיך לכתוב ולהוציא לאור לפחות ספר אחד לשנה, רובם רבי-מכר פופולריים ביותר. החל בבית צבוע בשנת 2001 שינה הסופר את מוקד עניינו ממשפטים לדרום הכפרי בכלל. בד בבד המשיך לעסוק במותחניו המשפטיים.
ספריו נמכרים במיליונים בארצות הברית, והוא נחשב בחוגי ההוצאה לאור לגדול רבי-המכר של שנות ה-90.
בשנת 1996 חזר גרישם לזמן קצר לעיסוק פעיל בעריכת דין, כאשר ייצג בהצלחה את משפחתו של אדם שנהרג בתאונת רכבת.
גרישם נשוי ואב לשניים. הוא נוצרי בפטיסטי, ומשתייך לזרם "האחווה הקואופרטיבית הבפטיסטית" הליברלי.
הערות שוליים

↑  Novelist John Grisham Says Church Politicking Hurts Baptist Image
↑  שירי לב-ארי, ספרי ג'ון גרישם יראו אור מחדש במודן, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2001
↑  עשרת הגדולים - רשימת רבי המכר ברשתות הספרים הגדולות, באתר גלובס, 19 במאי 2008
עשרת הגדולים - רשימת רבי המכר ברשתות הספרים הגדולות, באתר גלובס, 1 ביוני 2009
↑  אורן טצ'ר, שובר קופות / טום קרוז שוב מתחפש לעורר דין, חדשות, 14 ביולי 1993
↑  פביאנה חפץ, ספרים - מתח - "תיק שקנאי", חדשות, 13 באוגוסט 1993
↑  נסים דיין, ‏יותר סקסי מטבק, באתר גלובס, 19 בפברואר 2004
גואל פינטו, סרטים חדשים - משחק המושבעים, באתר הארץ, 4 בפברואר 2004
↑  מירי פז, ‏כסף, והרבה, באתר גלובס, 3 באפריל 2003
↑  מוסף "ספרים", מותחן חדש של גרישם, באתר הארץ, 6 בפברואר 2002
↑  אליזבת קנדי, איי.פי, ספר חדש של ג'ון גרישם זוכה לביקורות טובות, באתר הארץ, 14 בפברואר 2004
↑  אריק גלסנר, כשבגרישם היה חור, באתר ynet, 22 במרץ 2005
↑  איי.פי, ג'ון גרישם כותב לראשונה ספר המבוסס על סיפור אמיתי, באתר הארץ, 15 במרץ 2005
↑  דורון קורן, השטן לובש גלימת חוק, באתר ynet, 23 ביולי 2007
↑  איי.פי, ספר חדש של גרישם על שחקן פוטבול אמריקאי באיטליה, באתר הארץ, 3 ביוני 2007
↑  עלית קרפ, שלושה ספרים בקצרה | אם מישהו ידע, מחוז פורד ונערת השער, באתר הארץ, 16 ביוני 2010
↑  עלית קרפ, שלושה ספרים בקצרה: ההודאה, בניגוד להוראות היצרן וכל שבעת הגלים, באתר הארץ, 30 במרץ 2011
↑  עלית קרפ, לא קרה כלום, המייצגים, מעבר חד - בקצרה, באתר הארץ, 8 בפברואר 2012
↑   עלית קרפ, ג'ון גרישם: בדרן או מבקר אמיתי של המשפט האמריקאי, באתר הארץ, 12 במרץ 2013
↑   עלית קרפ, ג'ון גרישם חוזר לטפל בגזענות האמריקאית, באתר הארץ, 11 במרץ 2014
↑   אורי שאלתיאל, ״Camino Island״: בספר ה-38 של ג'ון גרישם, הפסקתי להתבייש שאני אוהב אותו, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2017
↑   רונן טל, "הנערים מבילוקסי": אם כבר אלימות, שיהיה עם ג'ון גרישם, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296885605171  PLWABN: 9810649185005606  BIBSYS: 90692779  BNC: 000197496  BNE: XX829006  BnF: cb12272423g (data)  CiNii: DA06610999  GND: 119521407  ICCU: CFIV107353  ISNI: 0000 0001 2119 4009  LCCN: n88231236  LNB: 000002684  MusicBrainz: 1d5b9aab-a247-4f23-bac5-479c559b9fe0  NDL: 00467603  NKC: jn20000602526  NLA: 35597353  NLG: 69030  NLK: KAC199610898  NSK: 000060545  NTA: 078755387  RERO: 02-A003321179  SELIBR: 312063  SUDOC: 031526365  Trove: 1009205  VIAF: 7449742   WorldCat (עם VIAF): 7449742
דרורה דומיני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בת 75 בערך) מרחביה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  אמנית ומרצה
 מעסיק:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (2001) 
 
דרורה דומיני (נולדה ב-1950) היא אמנית ישראלית ומרצה בכירה וותיקה במחלקה לאמנות בבצלאל. חוקר האמנות הישראלית גדעון עפרת העניק לה את הכינוי "הפסלת העברייה". דומיני החלה את פעילותה בראשית שנות ה-80 והייתה מהנשים הבודדות בקרב פסלי ישראל. יצירות בולטות שלה עוסקות בבחינה ובביקורת של החיים בקיבוץ ובכלל של המיתוס הגברי הישראלי, וזאת על ידי עיסוק בתכנים של גוף, זיכרון ומוות.
ביוגרפיה

דומיני נולדה בקיבוץ מרחביה בשנת 1950 להורים ממייסדי הקיבוץ. בשנת 1972, לאחר סיום שירותה הצבאי, עזבה דומיני את הקיבוץ ויצאה ללימודי אמנות מחוץ לישראל. את הכשרתה קיבלה דומיני באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי בוויסקונסין שבארצות הברית, ולאחר מכן בקולג' לאמנות בצ'לטנהם שבבריטניה. את לימודיה סיימה בשנת 1980 באקדמיה לאמנות סנט מרטין שבלונדון.
יצירתה

העבודות שיצרה דומיני בתקופת לימודיה מתאפיינות בעיסוק בנושא העקירה, אותו חוותה לא רק כסטודנטית ישראלית בניכר, כי אם גם מעצם העובדה שעזבה את קיבוצה ומקום ילדותה. בתקופה זו התנסתה דומיני בשלל טכניקות ובהן ציור, פיסול על גבי ציור, פיסול, מודלים אדריכליים וגאומטריים וביצירת מבנים קונסטרוקטיביים שליוו גם בשנות ה-80 של המאה ה-20. גם בעבודותיה משנות ה-90 ועד היום ממשיכה דומיני להתייחס לנושאים המיתיים שהעסיקו אותה מראשית דרכה. כך בין השאר עסקה באנדרטאות ובפסלו של יצחק דנציגר "נמרוד" ועוד. בשנת 2002 הוציאה דומיני בשיתוף הצלמת פראנס לבה-נדב את הספר "כל מקום: נוף ישראלי עם אנדרטה". ספר זה מסכם פרויקט רחב היקף בהן הגישו שתי האמנויות פרשנות ביקורתית לאנדרטאות הרבות המפוזרות ברחבי ישראל.
בשנת 2007 זכתה בפרס שר המדע התרבות והספורט, נימוקי השופטים מבטאים את ייחודה של דומיני בשדה האמנות הישראלי: "[דומיני] הביאה איתה שפת פיסול פורמליסטית שעברה, מהר למדי, הסבה לדיבור תלת-ממדי על תרבות, על ביוגרפיה ועל זהות. דרורה דומיני הוכיחה יכולת התחדשות בפיתוח חומרים לא-שגרתיים ובניסוח דימויים טעונים".
בפברואר 2008 הציגה דומיני את תערוכתה "ציפורים נגזרות", בגלריה גורדון. בשנת 2009 הוצב פסל חוצות עשוי ברונזה, לזכר רצח חיים ארלוזורוב במקום בו נרצח על חוף ימה של תל אביב סמוך למרינה. בשנת 2010 הציגה בסדנא לאמנות בראשון לציון עבודות שנוצרו באמצע שנות ה-80 והוצגו במקום באותה העת, לצד עבודה חדשה שנוצרה במשותף עם ילדים. בקיץ 2011 הציגה את התערוכה "משחק קבוצתי", שהורכבה בעיקר מעבודות על נייר בגלריה ברבור בירושלים.
ב-2020 זכתה בפרס רפפורט לאמנית בכירה, ובנובמבר 2022 נפתחה תערוכת יחיד שלה במוזיאון תל אביב - "צידה לדרך ארוכה", אותה אצרה דלית מתתיהו. הערוכה כוללת את פעילותה משנות ה־80 של המאה ה־20. בתערוכה מוצגים אובייקטים הנדמים לחפצים שימושיים, כמו כיסא, שולחן, לוח, כוננית, מדף, ארון, אך מבט נוסף מגלה כי הם אינם שימושיים כלל.
יצירתה > הוראה

עם שובה לישראל בשנת 1980, היא הצטרפה לסגל ההוראה של המחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים. בין השאר היא לימדה פיסול, ציור ותולדות האמנות הישראלית.
פרסים בהם זכתה

1987 - פרס היצירה, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1989 - פרס בנק דיסקונט לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות
1991 - פרס שר החינוך לאמניות פלסטיות
1989 - קרן ארטור גולדרייך, בצלאל / קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב (עבור מחקר אנדרטאות תקומה בישראל)
1999 - פרס עידוד היצירה, משרד החינוך
2001 - פרס מאיר דיזנגוף לאמנות פלסטית, עיריית תל אביב-יפו
2007 - פרס שר המדע, התרבות והספורט
2018 - פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית, משרד התרבות
2020 - פרס רפפורט לאמנית בכירה
תערוכות > תערוכות יחיד

1982 - גלריית תיאטרון ירושלים
1984 - גלריה שרה גילת, ירושלים
1984 - גלריית הסדנה לאומנות, יבנה
1987 - "עבודות על נייר", גלריה שרה לוי, תל אביב
1988 - גלריה דביר, תל אביב
1991 - הגלריה בקיבוץ כברי
1993 - "אנטרייר בשדה הפיסול", גלריית אוניברסיטת חיפה
1993 - "פסלים 1990 – 1993" מוזיאון תל אביב לאומנות
1996 - "שיעור בתהליכי עבודה", גלריית המכון לאומנות, אורנים
1997 - "מיתלהפהפיתה", גלריית סדנאות האומנים, תל אביב
2000 - "כל מקום", סדנאות האומנים, תל אביב (בשיתוף עם הצלמת פראנס לבה נדב)
2000 - "נוף עם אנדרטה" – צילומים מתוך התערוכה "כל מקום", הגלריה במכללה ע"ש דוד ילין – ירושלים
2001 - פראנס לבה נדב, צילומים מתוך התערוכה "כל מקום", גלריית מכללת ויצו, חיפה
2002 - הוצאה לאור של הספר "כל מקום"
2003 - "ירח שחור" – גלריה גבעון תל אביב
2005 - "כסף שחור", קו 16, תל אביב
2005 - "נוף עם אנדרטה", מוזיאון אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב
2008 - "ציפורים נגזרות", גלריה גורדון תל אביב
2010 - "בין שמים לארץ", הסדנא לאומנות רמת אליהו
2011 - "לאור הפלואורסצנט", סדנאות האמנים תל אביב
2011 - "אקספרימנט" עם יעקב קאופמן, סדנאות האמנים תל אביב
2001 - "משחק קבוצתי" (רישום ופיסול), גלריה ברבור ירושלים
2011 - "שחזורים", גלריית המכללה לאמנות אורנים
2014 - "ד. דיגינג", גלריית המחלקה לאמנות, בצלאל
2016 - "הרוח בפיגומים", הגלריה לאמנות ישראלית, מכללת אורנים
2016 - "פ נ פועל נופל", גלריה חזי כהן, תל אביב
2021 - "קבורת חמור", גלריה אלמסן, יפו
2022 - "צידה לדרך ארוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות
תערוכות > פסלי חוץ

1986 - "עפיפון", גן הפסלים הפתוח, תפן
1987 - "כנפיים", גן הפסלים, בסיס חיל האוויר, תל-נוף
1987 - "ערוגה", יבנה
1988 - "כד", שכונת נווה יעקב, ירושלים
1989 - "אביב", שד' רוטשילד, תל אביב
1998 - "מלאכית", גינת סדנאות-האומנים, תל אביב
1999 - "צפרדעה", בית הספר התיכון "עירוני א'", חיפה
2006 - הצעה לאנדרטה לנופלים רחבת הכנסת, ירושלים
2009 - "העיר שצמחה מהחול" / "פסל הדיונות" לזכרו של חיים ארלוזורוב, תל אביב
2013 - פרחי אבן קמפוס אוניברסיטת חיפה.
גלריה

עבודה משנת 2007
"אביב", פסל בטון, שדרות רוטשילד, 5/05
חול וחול, סדנאות האמנים, 11/08
"פסל הדיונות" - פסל חוצות לזכר רצח חיים ארלוזורוב, חוף הים של תל אביב, 4/09
עבודות נייר בתערוכה בגלריה ברבור, 7/11
פסל רצפה כפי שהוצג במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, 4/18
מראה ההצבה בתערוכה "קבורת חמור" בגלריה אלמסן, יפו, 7/21
תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב, 2023
"מדף ובקבוקים", מוזיאון תל אביב, 2023
"קבורת חמור", מוזיאון תל אביב, 2023
לקריאה נוספת

דרורה דומיני: פסלים 1993 - 1990, אוצרת ועורכת: אלן גינתון, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1993.
כל מקום, נוף ישראלי עם אנדרטה, דרורה דומיני ופראנס לבה-נדב, הוצאת חרגול, 2002.
Volleyball, דרורה דומיני, ספר שיצא לרגל התערוכה "דרורה דומיני / משחק קבוצתי", גלריה ברבור, 2011.
הערות שוליים

↑  רותי דירקטור, הפסל והעדשה, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2002
↑  דרורה דומיני: צידה לדרך ארוכה, באתר מוזיאון תל אביב לאמנות
↑   נעמה ריבה, דרורה דומיני: "המילה 'למכור' מפריעה לי לעבוד. זה רעל בשבילי", באתר הארץ, 15 בינואר 2023
↑   עוזי צור, חמדת אוזני חמור, באתר הארץ, 7 ביולי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273140  NLI: 987007298005505171  GND: 12261495X  ISNI: 0000 0000 7848 0922  LCCN: n97102267  VIAF: 61853918   WorldCat (עם VIAF): 61853918 
"בית עם אנדרטה" (1993)
"כנפיים" (1987), גן הפסלים, בסיס חיל האוויר תל נוף
מראה תערוכת היחיד שהוצגה בפברואר 2005 בגלריית קו 16 בתל אביב
אידליון

| --- | --- |

חדרים בארמון המבוצר הרב־תכליתי באידליון
 מידות
 גובה מעל פני הים:  294 מ' 
 היסטוריה
 תרבויות:  יוון העתיקה, פיניקים
 נבנה:  המאה ה־12 לפנה״ס 
 אתר ארכאולוגי
 גישה לציבור:  נגיש ברובו
 מיקום
 מדינה:  קפריסין
 קואורדינטות:  35°00′57″N 33°25′23″E﻿ / ﻿35.015833333333°N 33.423055555556°E﻿ / 35.015833333333; 33.423055555556
 he
 
אידליון (ביוונית: באלפבית יווני – Ιδάλιον, בכתב קיפרי הברתי (אנ') – 𐠁𐠭𐠑𐠃𐠚 (e-ta-li-o-ne), כלומר Ἐδάλιον או Ἐδαλίōν) או אדיל (בפיניקית: 𐤀𐤃𐤉𐤋, באכדית: Ed-di-al) הייתה עיר ממלכה בקפריסין, באזור העיירה המודרנית דאלי. הן תרבויות מזרח הים התיכון והן תרבויות הים האגאי ניכרות, לסירוגין ובמיזוג, בתולדות העיר.
חפירות ארכאולוגיות באתר חשפו מבנים מרכזיים באתר הפתוחים למבקרים. בכניסה לאתר הארכאולוגי נמצא מוזיאון.
היסטוריה > התקופות הקפריסאיות

העיר אידליון נוסדה בין סוף המאה ה־13 לתחילת המאה ה־12 לפנה"ס, על ידי ילידי האי הטרום־הודו־אירופיים (אנ'), הידועים כ"אטאו־קיפריים"; אלה המשיכו לחיות בה לפחות עד התקופה ההלניסטית (כפי שמעידה כתובת בשפתם שנמצאה באתר) ואולי גם בתקופה הרומית. העיר שכנה בעמק הפורה שעל הגדה הדרומית של נהר גיאליאס (אנ') (שמאז הטה את מסלולו), וכללה שני אקרופוליסים: מערבי (כיום Ampileri או Ambelleri) ומזרחי (כיום Mouti tou Arvili או Moutti tou Arvili), עיר תחתית מצפון להם, ובתי קברות בצפונה, מערבה וצפון־מזרחה. שגשוג העיר נבע מקרבתה למכרות הנחושת במרגלות המזרחיים של הרי טרודוס ולערים ונמלים בחוף הדרומי והמערבי (במיוחד כתיון ואנקומי (אנ')). כמו ערים עתיקות אחרות בקפריסין, גם לאידליון היה אתר אב קרוב מתקופת הברונזה: המרכז העירוני הגדול בקקוסקלין שליד אגיוס סוזומנוס (אנ'). חרסים מהתקופות המוקדמות של העיר (סוף התקופה הקיפרית המאוחרת) מעידים על מגעים מתקדמים עם החוף (במיוחד כתיון ואנקומי) והעולם המיקני ביחס לשאר מרכז האי, ואולי אף מתיישבים אגאים בה.
בעיר התחתית נמצאו בתים, וכן מתקנים תעשייתיים נרחבים בקנה מידה קטן שהיו בשימוש החל מהמאה ה־13 לפנה"ס (בתקופה הקיפרית המאוחרת), באזור האקרופוליס המערבי; אלה העדויות הראשונות ליישוב באתר אידליון עצמו. המתקנים כללו עיבוד קרניים, הפקת שמן זית והכנת חומר לקרמיקה, והמשיכו להיות בשימוש לפחות עד המאה ה־1 לספירה. בנוסף, בדרום העיר התחתית בקרבת האקרופוליס המערבי, נמצא מקדש לזוג אלוהויות זכר ונקבה. רצפת המקדש מתוארכת למאה ה־8 לפנה"ס (התקופה הקיפרו־גאומטרית). מאפייני המקדש גילו קרבה רבה הרבה יותר לפולחן הישראלי והכנעני מאשר לעולם האגאי: מצבות האבן העומדות, שהיו מושא הפולחן במקדש, דומות ביותר למצבות המקדש שנמצאו בערד; זוג המזבחות (אחד עתיק מהשני) ולידם כלי טרקוטה לאיסוף אפר, כמו שנמצא במקדש הקטן בדן; ובמתחם הפנימי נמצא בית אל (אבן קדושה), במתקן זהה לזה שנמצא בשכבות הכנעניות בבית שאן. מעבר לכך שהתקיימו במקדש טקסי פולחן לזוג האלוהי המקבילים לטקסים בלבנט, לא ידוע הרבה על אופי הפולחן בו, אף לא זהות האלוהויות. חלק מפסליו מתוארכים לתקופה הקיפרו־ארכאית, שבהמשך, בהיותם פסלי קודש אך גם אבני בנייה איכותיות, שולבו בקירות המקדש שנבנו מחדש במאה ה־1 לפנה"ס (סוף התקופה ההלניסטית ותחילת התקופה הרומית); אמנם, הפסלים לא נגנזו בבותרוס (אנ') הרומי שבעיר התחתית, אך הם שולבו רק בקירות המקדש (הבותרוס שימש וודאי גם את המקדש הזה, שכן שני שברי קרטר (אנ') נמצאו אחד במקדש ושני בבותרוס).
ישנן עדויות מהתקופה הקיפרית המאוחרת III (1200–1050 לפנה"ס) בפסגת האקרופוליס המערבי, הכוללות יישוב מבוצר ומקדש. מהתקופות העוקבות, התקופה הקיפרו־גאומטרית I ו־II (1050–850 לפנה"ס) התגלו שם בעיקר חרסים לא רבים. בתקופה הקיפרו־גאומטרית III בוצר האתר מחדש ונבנה מקדש חדש עם חצר ומזבח, המוקדש לאלה ענת־אתנה, ואלה המשיכו להתקיים עד התקופה הקיפרו־קלאסית המוקדמת (בערך 475 לפנה"ס).
בסוף התקופה הקיפרו־גאומטרית או תחילת התקופה הקיפרו־ארכאית (כלומר, סביבות המאה ה־8 לפנה"ס) נבנה על האקרופוליס המזרחי מקדש (הידוע כ"מקדש אפולו"), שהוקדש אז ל"ואנאקס" (שמשמעות שמו "אדון", והוא היה בן הזוג של וַנַסַּה, ה"גבירה") מהפנתאון האטאו־קיפרי, שנחשב (לפחות במסאוריה) לאדון החיות, וזוהה עם אדוניס, כנראה בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומית, ומדובר במקדש הקדום ביותר לאדוניס. הטמנוס המשיך לפעול עד התקופה הרומית.
העיר מוזכרת לראשונה במקורות נאו־אשוריים, אולם ברור שהייתה קיימת כממלכה זמן רב לפני כן, אף שלא ידוע מה היה המבנה הארגוני בה או איך הוכפפה לעול האשורים.
היסטוריה > התקופה האשורית

אידליון שגשגה בתקופה האשורית, ותחת המלך E-ki-iš-tu-ra (משוחזר ליוונית כ־Ἀκέστωρ, "מושיע") הראשונה מבין עשר ערי־הממלכה הקפריסאיות המוזכרות כמגישות מנחה לבניית הארמון בנינוה על המנסרה של המלך האשורי אסרחדון (680–669 לפנה"ס); גם בכתובת אשורבניפל על מסעו הראשון נגד מצרים, בו עשרים ושניים מלכי הלבנט וקפריסין באו אליו להגיש לו מנחות ולנשק את רגליו, מוזכרת אידליון תחת אותו מלך כראשונה בין עשר ערי־הממלכה הקפריסאיות המוזכרות; אשורבניפל הכריחם ללוות עם כוחותיהם ואניותיהם את חייליו בים וביבשה.
בניית מבנים בעלי אופי מונומנטלי באקרופוליס המערבי מתוארכת למאה ה־7 לפנה"ס, והיא כללה מומחיות בחציבת אבנים ממקומות רחוקים, סחיבתן וסיתותן.
העדות הראשונה לייבוא לאדליון מיוון מתוארכת למאה ה־8 לפנה"ס; הקשר עם יוון הפך לסחר אינטנסיבי במאה ה־6 והמשיך למאות ה־5 וה־4 לפנה"ס, דבר המעיד על תפקידה של אידליון כמתווכת בין המכרות לנמלים ומעורבותה בפוליטיקה במזרח הים התיכון.
היסטוריה > בין התקופה האשורית לפרסית

לאחר התקופה האשורית הייתה העיר, כנראה, תחת מרות הבבלים. בסביבות 500 לפנה"ס הוקפו המקדשים באקרופוליס והעיר התחתית בחומת ביצור, יחד עם ביצור למרכז המנהלי באקרופוליס המערבי. כמה ממלכי אידליון הקודמים לכיבוש הכִּתי היו יווניים, כפי שמעידות כתובות על מטבעות (שנטבעו מסוף המאה ה־6 עד המאה ה־5 לפנה"ס עם קיצור שם המלך בכתב קיפרי הברתי, ספינקס ולוטוס, עד המלך האחרון סטאסיקיפרוס הידוע מלוחית אידליון) ועל לוחית אידליון (אנ') (לוח ביוונית בכתב קיפרי הברתי שנמצא בעיר). הלוחית מראה שהמלך האחרון, סטאסיקיפרוס, פעל בהענקת אדמות לצד מועצה אזרחית כלשהי המכונה בלוחית "העיר". היא מספרת שכתגמול על עזרתם של הרופא אונסילוס בן אונסיקיפרוס ואחיו במהלך מצור כושל של המדים (אחמנים) והכתים (פיניקים), הם קיבלו חלקה מאדמות המלך באלמפריה (אנ') הקרובה לאידליון ואת הנטוע בה, וחלקה נוספת לאונסילוס לבדו. בתיאור החלקות הוזכרו ותוארו כמה מהחלקות הסמוכות להן. הלוחית הוגשה, לפי הכתוב בה, לאתנה מגינת העיר, ובהגשתה נשבעו מגישיה (המלך והעיר) לא להפר אותה. עם זאת, נוכחות פיניקית ידועה לפחות מהמאה ה־7 לפנה"ס, כפי שעולה משמות פיניקיים של בעלי אדמות על לוחות ברונזה קיפריים אחרים מאידליון (כמו בטמסוס ואמתוס (אנ')), וכן מחפצים מיובאים, בעיקר קטנים ויקרים, מהלבנט, מהמאות ה־8–6 לפנה"ס, ביניהם כדים, מסכות, שנהבים, חרוזי זהב וזכוכית ודגמי מקדשים מטרקוטה.
היסטוריה > התקופה הפרסית־פיניקית

בסביבות 450 לפנה"ס נכבשה על־ידי כתיון הפיניקית בהנהגת המלך עזבעל בן בעלמלך ובתמיכת הפרסים (ששלטו בכל קפריסין). הטבעה של אחד ממלכי אידליון היוונים שהוטבעה על מטבע של בעלמלך הראשון מלך כתיון (שעלה למלוכה אחרי 480 לפנה"ס), מראה שמאחר שסטאסיקיפרוס היה הדור השלישי אחריו (לפחות) ושמלכי אידליון הטביעו סדרות מטבעות משמעותיות (סימן לשלטון ארוך), ולכן מקובל לתארך את כיבוש אידליון לאמצע המאה ה־5 לפנה"ס (ייתכן שהדבר קשור לקריסת המצור של קימון על כתיון ב־449/450 לפנה"ס). העניין של כתיון באידליון נבע מרצונה לשלוט בכל הליך הסחר בנחושת, מהכרייה במכרות (השופעים בתחום אידליון, כמו גם בתחום טמסוס שנכבשה בעקבותיה) ועד הסחר בנמלים (שבכתיון עצמה). בעקבות הכיבוש, הרחיב עזבעל את תוארו "מלך כתי" (מלך כתיון) ל"מלך כתי ואדיל" (מלך כתיון ואידליון). הכיבוש ככל הנראה הפיל את ביצורי העיר, אך לא פגע כהוא־זה בעיר התחתית ובתעשיותיה. בכתובות פיניקיות מכתיון ומאידליון עצמה נזכרים כמה ממלכי העיר הפיניקיים: פמייתן (361–312 לפנה"ס) מלך כתי, אדיל ותמש בן מלכיתן (392–361 לפנה"ס) מלך כתי ואדיל בן בעלרם האדון (ϝάναξ), ועזבעל מלך כתי ואדיל בן בעלמלך (הראשון) מלך כתי.
בתקופה הפיניקית, הארמון הפך למרכז המנהלי של ממלכת כתי ואדיל (כתיון ואידליון) הפיניקית. בחפירה שחשפה רק חלק מהארמון התגלו חדרי אחסון, בתי בד, מגדלים, חצרות פנימיות גדולות, מתחמי עיבוד מתכות וחדרים נוספים. בכל שטחי החפירה, בריכוזים משתנים, התגלו חרסים המשתייכים לארכיון המנהלי הפיניקי הגדול של הארמון; עד 2016 התגלו 733 חרסים: 702 בפיניקית ו־31 ביוונית בכתב קיפרי הברתי (אנ'). החרסים השונים מתוארכים בין התקופה הפרסית לממלכות הדיאדוכים ההלניסטיות (החרסים האחרונים הם מימי תלמי הראשון ואנטיגונוס מונופתלמוס). פענוח החרסים מעיד על מעורבות של אנשי חצר המלכות של כתי ואדיל בפעילות הכלכלית, וחלקם בוודאות הגיעו במקור מכתי. עיקר החרסים הם תיעודים כלכליים, ומיעוטם דתיים, ומוזכרים בהם בעל כתיון ו"כל אלי כתיון", רשף והאפיתט הידוע שלו "מכל", וטקס המרזח הקשור לעשתרת ולמלקרת. ניתן להשוות את הארכיון לכתבי אוגרית העשירים, חרסי שומרון, חלק מחרסי ערד, חרסים מבאר שבע ותל גמה, והארכיון הארמי מחורבת אל כום (מקדה).
תחת כתיון הפכה העיר למרכז פולחן עשתרת (אפרודיטה) ורשף־אפולון.
אוסטרקון אחד ביוונית מהעיר מסביבות 300 לפנה"ס מפרט את שעריה:
השער הטמסי

שער ארון הצב[אות]

שער השקי[ם]

שער כתיון
המקור ביוונית עתיקה
ΠΥΛΑΙ ΤΑΜΑΣΙΑΙ

[Π]ΥΛΑΙ ΑΡΟΝ ΕΣΒΑ

[ΟΥΤ Π]ΥΛΑΙ ΕΣΑΚΚΕΙ[Μ]

[ΠΥΛΑΙ ΚΙ]ΤΙΟΝ
השער הטמסי הוא שער טמסוס, עיר פיניקית נוספת שמילאה יחד עם כתיון ואידליון תפקיד חשוב בתעשיית הנחושת. "שער ארון הצבאות" (מופיעה בפיניקית בתעתיק יווני) מתייחס, כנראה, לפלדיום (אנ') צבאי כלשהו – בדומה לארון הברית שהובא לקרב מול הפלשתים לעזור במלחמה, ולאחר שנשבה הוחזר על עגלת פרות (שמואל א', ד'–ו'), וכן אוהל קודש ולידו מזבח במרכז מחנה צבאי קרתחדשתי במלחמתם נגד אגתוקלס, או מבנה קודש קטן המוסע על־ידי שוורים, כפי שמתאר סכניתן. שער השקים (גם הוא בפיניקית בתעתיק יווני) מתייחס לשקים המשמשים להעברת סחורות. שער כתיון הוא השער הפונה לכתיון, עיר הנמל החשובה והעיר הראשית בממלכת כתיון.
היסטוריה > התקופה ההלניסטית

בסביבות 300 לפנה"ס, בהשתלטות היוונית על העיר, ניטשו הארמון והאקרופוליס המערבי והעיר התרכזה באקרופוליס המזרחי, וליד מקדש אדוניס (אדון) נבנה מרכז אדמיניסטרטיבי מונומנטלי חדש; בהמשך נבנו על שרידי הארמון באקרופוליס המערבי מתקני תעשייה הלניסטיים. כתובת 5 ממקדש אידליון, המתוארכת לסביבות 252 לפנה"ס, מונה את תאריך הצבתה לפי שנות מלכותו של תלמי השני ושל "אש כתי" (אנשי כתיון, כינוי לאוליגרכיה שהושלטה על כתיון לאחר שתלמי הראשון הרג את פמייתן מלך כתיון בשנת 311 לפנה"ס), דבר המעיד שגם עשורים לאחר הריגת המלך וביטול מלכות כתיון ואידליון האחרון, אידליון נותרה קשורה לכתיון ותלויה בה. השימוש בפיניקית בעיר פחת משמעותית בסוף המאה ה־3 לפנה"ס, ובתקופה זאת התרחש עיקר המעבר מכתב קיפרי־הברתי לאלפבית יווני.
בהמשך, בעוד לדרה שמצפון גדלה והפכה למרכז מנהלי, העיר אידליון הידלדלה.
היסטוריה > התקופה הרומית

באמצע המאה ה־1 לפנה"ס השתלטו הרומאים על האזור, ושיפרו את תעשיית הנחושת בעיר. תעשיות העיר התחתית המשיכו להתקיים עד התקופה הרומית; מהתקופה הרומית התגלו גם וילה ודרך רומית. אידליון מופיעה בשירת פרופרטיוס, כמקום בו ונוס (אפרודיטה הרומית) פגשה את אדוניס (מ'אדון' בשפות שמיות). היא מופיעה גם בשירת תיאוקריטוס בהקשר של מקדש אפרודיטה. ליד אידליון הייתה חורשה מקודשת לאפרודיטה, שלעיתים כונתה "אידליה" (האידליונית).
במאה ה־1 לפנה"ס הפך הגדול בין בורות עיבוד החומר, שנבנו במאה ה־13 לפנה"ס והמשיכו להיות בשימוש רציף, לבותרוס (אנ') – מאגר כלי קודש שאינם בשימוש עוד. קוטר הבור הסגלגל הוא 4–4.5 מטרים ועומקו 3 מטרים, הוא היה מלא בכלים וחפצים מחרס, ובחלקו העליון נמצא מזבח אבן (כאשר בקצה נמצאה מחת שוק טלה). חלק מכלי הקודש נוצרו בתקופה הקיפרו־גאומטרית, אך רובם נוצרו בתקופה הקיפרו־ארכאית; מיקום הבור בצפון העיר התחתית (הרחק משני האקרופוליסים) גודל הגניזה רומז בסבירות גבוהה על מתחם קודש בקרבת מקום.
בהמשך, בסוף העת העתיקה ובימי הביניים, הצטמקה אידליון לכפר חקלאי על גדות נהר הגיאליאס.
ארכאולוגיה

במאה ה־19 הגיע לאתר לואיג'י פלמה די צ'סנולה, קונסול ארצות הברית, וטען שפתח כ־15,000 קברים על ממצאים. אותה כמות אדירה של עתיקות ייסדה כמעט לבדה את מוזיאון המטרופוליטן לאמנות. אנשי האזור סיפרו לו שהם מצאו גם ממצאי ברונזה מרובים, כגון שברי שריונות, קסדות, חרבות, ראשי חניתות וכיוצא באלה.
בין 1868–1869, רוברט המילטון לאנג (אנ'), הקונסול הבריטי, מצא באקרופוליס המזרחי (הוא Mouti tou Arvili כיום) מתחם מקודש פתוח שאותו כינה "מקדש אפולו" המכיל 142 פסלי אבן גיר, כיום במוזיאון הבריטי. במקדש זה נמצאו גם כתובות מקדש אידליון, שש כתובות נדר פיניקיות מפורטות המוקדשות לרשף מכל/אפולון אמוכלי, ועל פיהן זוהתה אלוהות המקדש. במקדש אדוניס (מקדש אפולון) נמצאו פסלים וחפצים רבים שנמצאים כעת במוזיאונים.
הכתב הקיפרי ההברתי (אנ') (המאה ה־11 עד ה־2 לפנה"ס) פוענח על סמך הכתובת הדו־לשונית הפיניקית־קפריסאית מאידליון (הקדשה לאל רשף מכל – המזוהה כאפולון אמיקלוי – המאה הרביעית לפנה"ס) שנמצאת כעת באוסף המוזיאון הבריטי. החל מאותה כתובת ביצע ג'ורג' סמית' ניסיון ראשון לפרשנות ב־1871, שמאוחר יותר פותח ושופר, הודות גם ללוחית אידליון, על־ידי האגיפטולוג סמואל בירץ' (1872), הנומיסמטיסט יוהנס ברנדיס (1873), הפילולוגים מוריץ שמידט, וילהלם דיקה, יוסטוס זיגיסמונד (1874) והדיאלקטולוג ה. ל. אהרנס (1876).
הניסיון הראשון לעצב היסטוריה קוהרנטית לאידליון נעשה בידי מקס אוהנפאלש־ריכטר (אנ') שהגיע לאתר לראשונה ב־1883, ועוד פעמים רבות בהמשך. הוא איתר כמה מקדשים, ביניהם מקדש שזיהה כמקדש לאפרודיטה בקצה הדרומי של האקרופוליס המזרחי.
משנת 1927, המשלחת השוודית לקפריסין (אנ') החלה את עבודתה באי וחפרה רבות באידליון. הם חפרו באקרופוליס המערבי (הוא Ambelleri כיום), וחשפו ממצאים משמעותיים בפסגתו, וכן קברים מחוץ לביצורי העיר התחתית מהתקופה הקיפרו־ארכאית עד התקופה ההלניסטית.
ב־1969 הגיעו לאתר לורנס סטייגר ואניטה ווקר (ביוזמת המורה שלהם, ארנסט רייט (אנ')) והמשיכו את המחקר בו לכמה שנים. בהמשך חפרו כמה משלחות נוספות בראשות פמלה גייבר, ומשלחת של רשות העתיקות הקפריסאית בראשות מריה האדג'יקוסטי, שחשפו בעיקר חלק גדול מהארמון.
צפונית לאידליון נמצא הנימפאום של קפיזין, עם כתובות בכתב קיפרי הברתי המתוארכות ל־225–218 לפנה"ס.