מרי וולסטונקראפט
מורשת

בינואר 1798 פרסם גודווין את: 'זכרונות מחברת הגנת זכויות האישה'. אף על פי שגודווין התכוון לתאר את דמותה של אשתו באהבה, בחמלה ובכנות, קוראים רבים לא ראו בעין יפה פרטים רבים שחשף מחייה, כגון ילדיה הלא חוקיים, חיי האהבה שלה וניסיונותיה לשים קץ לחייה. המשורר הרומנטי רוברט סאות'י האשים אותו ב"רצון להפשיט את גופת אשתו המתה מכל רגש". כמו כן פורסמו סאטירות מרושעות כגון: "הנקבות הלא מיניות". זכרונותיו של גודווין מתארים את וולסטונקראפט כאישה אמוציונלית שאוזנה על ידי הרציונליות שלו וכספקנית מבחינה דתית יותר מכפי שתואר בכתביה. השגותיו של גודווין באשר לאישיותה של וולסטונקראפט הונצחו במהלך המאה התשע עשרה וכמו כן הונצחה בשיריהם של מספר משוררים, ביניהם רוברט בראונינג וויליאם רוסק.
בעקבות זכרונותיו של גודווין, הושמצה וולסטונקראפט במשך מאה שנה והוקעה על ידי סופרים רבים. מרי הייז (חברתה הקרובה שסייעה לסעוד אותה בימיה האחרונים), שרלוט טרנר סמית, פאני ברני וגיין ווסט, יצרו בכתיבתן דמויות דומות לדמותה של וולסטונקראפט, כדי ללמד לקח מוסרי את קוראיהן. החוקרת קורה קפלן כתבה בשנת 2002, כי מורשתה של וולסטונקראפט "מסקרנת" ותיארה אותה כ"סופרת פעילה ומיומנת בז'אנרים רבים...עד לרבע המאה האחרונה קורות חייה של וולסטונקראפט נקראו בקפידה יותר מאשר כתביה". ברוח דומה כתבה החוקרת וירג'יניה ספירו, כי מעטים קראו את יצירותיה של וולסטונקראפט במאה התשע עשרה "כפי שתוקפיה רמזו או הכריזו שאף אישה המכבדת את עצמה לא תקרא את יצירותיה".
מהדורות חדשות של הגנה על זכויות האישה האישה הופיעו בבריטניה בשנת 1840 ובארצות הברית בשנים 1830, 1840, ו-1850. אליזבט בארט בראונינג, הייתה מהבודדים שקראו את 'זכויות האישה'. ג'ורג' אליוט, סופרת פורה שכתבה ביקורות, מאמרים, רומנים ותרגומים קראה אף היא את כתביה של וולסטונקראפט. בשנת 1855 הקדישה מאמר לתפקידיהן של הנשים וזכויותיהן וערכה השוואה בין וולסטונקראפט ומרגרט פולר, שהייתה עיתונאית אמריקנית, מבקרת ופעילה למען זכויות הנשים, שבדומה לוולסטונקראפט ילדה ילד מבלי להינשא.
ארון בר, שהיה סגן נשיא ארה״ב ואחד ממקימי המפלגה הדמוקרטית, הזמין פורטרט של וולסטונקראפט לבתו, תאודוסיה, אותה גידל על פי עקרונות השוויון של וולסטונקראפט וספרה "הגנה על זכויות האישה". הפורטרט צויר על ידי הצייר הבריטי ג'ון אופי בזמן שוולסטונקראפט הייתה בהריון עם בתה לעתיד מרי שלי. הפורטרט נמצא בספריית העיר ניו יורק.
עם עלייתה של התנועה לשוויון זכויות לנשים, עבודתה של וולסטונקראפט קמה לתחייה. אליזבט רובינס פאנל, כתבה ביוגרפיה על חייה של וולסטונקראפט שהופיעה בשנת 1884, כחלק מסדרה של האחים רוברט על נשים מפורסמות. מיליסנט גרט פאוסט, סופרז'יסטית ולימים נשיאת ההתאחדות הארצית של אגודות זכות בחירה לנשים, כתבה את ההקדמה למהדורה של 'זכויות האישה', שבה טיהרה את זכרה של וולסטונקראפט והכריזה עליה כאם המאבק לזכות הבחירה. נשים כגון וירג'יניה וולף ואמה גולדמן שזוהו עם התנועה הפמיניסטית המודרנית, אימצו את סיפור חייה של וולסטונקראפט. וולף תיארה את כתיבתה, טיעוניה וחוויות חייה כאלמותיים: "היא חיה ופועלת, היא טוענת ומתנסה, אנו שומעים את קולה ואת עקבות השפעתה גם עכשיו בין החיים". אחרים, לעומת זאת, המשיכו לגנות את אורח חייה.
עם הופעתה של הביקורת הפמיניסטית באקדמיה בשנות השישים והשבעים, ערכם של עבודותיה השתקף בגל השני של התנועה הפמיניסטית. בתחילת שנות השבעים, 6 ביוגרפיות עיקריות שנכתבו על וולסטונקראפט פורסמו והציגו את חייה כ"חיים מלאי תשוקה בניגוד לאג'נדה הרדיקלית והרציונלית שלה". בשנות השמונים והתשעים, תוארה וולסטונקראפט כאישה בת זמנה. חוקרים כמו קלאודיה ג'ונסון, גארי קלי ווירג'יניה שפירו סברו כי יש קו ליניארי בין מחשבתה של וולסטונקראפט לרעיונות חשובים אחרים מהמאה השמונה עשרה המתייחסים לנושאים כגון: כלכלה, רגישות ותאוריה פוליטית.
לעבודתה של וולסטונקראפט הייתה השפעה גם על הפמיניזם שפרח מחוץ לכותלי האקדמיה. עיאן הירסי עלי, סופרת פוליטית ומוסלמית לשעבר, מבקרת של האסלאם ותכתיביו כלפי נשים בפרט, התייחסה לזכויות האישה בספרה האוטוביוגרפי 'הכופרת', בו כתבה על ההשראה שהעניקה לה "מרי וולסטונקראפט, חלוצת ההגות הפמיניסטית, שאמרה לנשים כי יש להן אותה היכולת לנמק כלגברים ומגיע להן זכויות שוות".
חתן פרס נובל אמרטיה סן, כלכלן ופילוסוף הודי שזיהה לראשונה את הנשים המודרות של אסיה, תיאר את וולסטונקראפט כפילוסופית פוליטית בספרו רעיון הצדק שיצא לאור בשנת 2009 .
בשנת 2020 נחנך בניואינגטון גרין פסל ברונזה לזכרה (A Sculpture for Mary Wollstonecraft) שיצרה מגי המבלינג (אנ'), שבבסיסו חרותים דבריה: "אני לא מייחלת לכך שנשים ישלטו בגברים, אלא שתהיה להן שליטה על עצמן".