stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכז (פוליטיקה)

מרכז (פוליטיקה) היא עמדה פוליטית הכוללת תמיכה באיזון של שוויון חברתי (אנ') והיררכיה חברתית תוך התנגדות לשינויים פוליטיים שיביאו לשינוי משמעותי של החברה שמאלה או ימינה.
מרכז-שמאל ומרכז-ימין הם סוגים של מרכז המשולבים עם נטייה מסוימת לצדדים של הקשת הפוליטית משמאל ומימין. אידאולוגיות פוליטיות שונות נחשבו ל"מרכז", כמו דמוקרטיה נוצרית, פנקסילה (אנ'), צורות שונות של ליברליזם כמו ליברליזם חברתי, והדרך השלישית, תנועה פוליטית מודרנית המנסה לגשר בין השמאל והימין הפוליטיים, על ידי תמיכה וקידום מיזוג מגוון של עמדות כלכליות ימניות מסוימות, הכוללות תמיכה בשוק החופשי לצד תוכניות חברתיות וסוציאליות.
המרכז הפוליטי לפי מדינה > אוסטרליה

אנשי מרכז נמצאים משני הצדדים של הפוליטיקה, בהמפלגה הליברלית של אוסטרליה ובמפלגת הלייבור האוסטרלית ומיוצגים על ידי המתונים (אנ') במפלגה הליברלית ולייבור ימין (אנ') במפלגת הלייבור.
הדמוקרטים האוסטרליים (אנ') הם מפלגת המרכז הבולטת ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה. למפלגה הייתה נציגות בהסנאט האוסטרלי מ-1977 עד 2007, והיא שימשה כלשון מאזניים.
בנוסף, הסנאטור הדרום אוסטרלי ניק קסנופון (אנ') השיק מפלגת מרכז בשם "צוות ניק קסנופון" ב-2014, ושמה שונה למרכז אליאנס (אנ') ב-2018.
המרכז הפוליטי לפי מדינה > בלגיה

מפלגת המרכז בפלנדריה הייתה איגוד העם (אנ') שתמכה בליברליזם החברתי. הברית הפלמית החדשה היא מפלגת המרכז הגדולה ביותר.
בקרב הבלגים דוברי הצרפתית, המרכז ההומניסטי הדמוקרטי (אנ') היא מפלגת מרכז מכיוון שהיא הרבה פחות שמרנית ממקבילה הפלמי, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (פלמים).
המרכז הפוליטי לפי מדינה > ברזיל

ישנן מספר מפלגות מרכז בברזיל, כמו התנועה הדמוקרטית הברזילאית (אנ'), אחת המפלגות הפוליטיות הגדולות בברזיל, ומפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית.
קיימות עוד מספר מפלגות מרכז בברזיל: המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (ברזיל, 2011) (אנ'), מפלגת הירוקים (ברזיל) (אנ'), אזרחות (ברזיל) (אנ'), PODEMOS (אנ') והמפלגה הרפובליקנית של המסדר החברתי (אנ')
המרכז הפוליטי לפי מדינה > קנדה

לממשלות קנדה ברובן הייתה עמדה פוליטית מרכזית. גם המפלגה הליברלית של קנדה וגם המפלגה השמרנית של קנדה נתמכות על ידי קשת רחבה של בוחרים. בסוף שנות ה-70 טען ראש הממשלה פייר אליוט טרודו כי המפלגה הליברלית שלו היא ה"מרכז הרדיקלי".
המרכז הפוליטי לפי מדינה > קרואטיה

מפלגת העם הקרואטית ומפלגת העם - רפורמיסטים (אנ') הן מפלגות המרכז בקרואטיה. מפלגת האיכרים הקרואטית (אנ') הפכה למרכזית בשנותיה האחרונות.
המרכז הפוליטי לפי מדינה > הרפובליקה הצ'כית

בצ'כיה יש מפלגות מרכז רבות, כמו התנועה הפופוליסטית הסינקרטית (אנ') ANO 2011 (אנ'), מפלגת הפיראטים הצ'כית (אנ') האזרחית הליברטריאנית, האיחוד הנוצרי והדמוקרטי הוותיק - מפלגת העם של צ'כוסלובקיה (אנ') והמפלגה המקומית ראשי ערים (אנ').
המרכז הפוליטי לפי מדינה > צרפת

מפלגת המרכז הבולטת ביותר בצרפת היא הרפובליקה בתנועה!, שהוקמה על ידי עמנואל מקרון, שנבחר לנשיא צרפת במאי 2017. מפלגה נוספת היא התנועה הדמוקרטית (אנ') שהייתה היורשת של האיחוד הנוצרי-דמוקרטי לדמוקרטיה צרפתית (אנ').
המרכז הפוליטי לפי מדינה > גרמניה

המרכז הגרמני הוא המפלגה הדמוקרטית הגרמנית -הסוציאל-ליברלית של רפובליקת ויימאר (1918–1933).
במהלך רפובליקת ויימאר הייתה מפלגת המרכז הגרמנית, מפלגה של קתולים גרמנים שנוסדה ב-1870.
היורשת של מפלגת המרכז הגרמנית היא המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
מפלגת הירוקים (גרמניה), גם היא מפלגת מרכז, נוסדה בשנת 1993.
המרכז הפוליטי לפי מדינה > הודו

הקונגרס הלאומי ההודי ומפלגת הקונגרס הלאומית (אנ') הן שתי מפלגות המרכז בהודו.
המרכז הפוליטי לפי מדינה > אירלנד

ברפובליקה של אירלנד, שתי המפלגות הפוליטיות העיקריות (פיאנה פול ופינה גייל) הן מפלגות מרכז. לשתי המפלגות יש מדיניות דומה, וההבדל בניהן הוא ההתייחסות למלחמת האזרחים האירית.
המרכז הפוליטי לפי מדינה > ישראל

עד 1977 מפלגות המרכז בישראל אופיינו כאנשי העלייה הרביעית, לרוב אמידים ממוצא אירופאי. שאיפתם העיקרית הייתה שוק חופשי ופרגמטיות מדינית. הקמת ד"ש וחבירת יגאל ידין למנחם בגין הולידה את "המהפך". מפלגות השלטון היחידות בישראל ממחנה המרכז הן בעבר מפלגת קדימה וכיום מפלגת יש עתיד.
מפלגת יש עתיד בראשות יאיר לפיד נוסדה ב-2013 ונשארה שחקן מרכזי בזירה הפוליטית. היא כיהנה בממשלה בין השנים 2013–2015, כאשר לפיד כיהן כשר האוצר של ישראל וחבר הקבינט הביטחוני. בשנת 2020 הפך יאיר לפיד לראש האופוזיציה לממשלת נתניהו-גנץ, ובשנת 2021 הושבע לתפקיד שר החוץ בממשלת בנט-לפיד. לאחר מכן הפך ראש ממשלת ישראל ביוני 2022.
יאיר לפיד פרסם חיבור פוליטי ארוך שכותרתו "רק המרכז יכול להחזיק: דמוקרטיה וקרב הרעיונות" ובו פרש את חזונו לגבי ריכוזיות פוליטית בישראל. החיבור פורסם במקור בעברית ב"הארץ" תחת הכותרת "לא רק לא ביבי. בקרב הרעיונות הזה יש למרכז פתרונות".
המרכז הפוליטי לפי מדינה > הולנד

בהולנד קיימות ארבע מפלגות מרכז עיקריות. המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, מפלגת העם לחופש ודמוקרטיה, דמוקרטים 66, והאיחוד הנוצרי (אנ').
המרכז הפוליטי לפי מדינה > מדינות נורדיות

ברוב המדינות הנורדיות קיימות מפלגות מרכז אגרריות נורדיות (אנ').
עמדתם מתמקדת בנוסף למרכז הקלאסי, בביזור, מחויבות לעסקים קטנים (אנ') והגנת הסביבה.
המרכז הפוליטי לפי מדינה > הרשות הפלסטינית

הדרך השלישית (הרשות הפלסטינית) היא מפלגה פוליטית פלסטינית קטנה שנחשבת במרכז הפוליטיקה הפלסטינית. המפלגה, שנוסדה ב-16 בדצמבר 2005, מנוהלת על ידי סלאם פיאד וחנן אשראווי.
בבחירות בינואר 2006, היא קיבלה 2.4% מהקולות וזכתה בשניים מ-132 המושבים של המועצה המחוקקת הפלסטינית. המפלגה מציגה את עצמה כאלטרנטיבה למערכת הדו-מפלגתית של חמאס ופתח.
המרכז הפוליטי לפי מדינה > ספרד

המפלגה הלאומית היחידה שמחשיבה את עצמה כמפלגת מרכז בספרד היא מפלגת האזרחים (ספרד).
המרכז הפוליטי לפי מדינה > הממלכה המאוחדת

בשנת 1981, רוי ג'נקינס (אנ'), דייוויד אוון (אנ'), שירלי וויליאמס וביל רודג'רס (אנ'), השיקו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. הם היו אנשי מרכז שערקו ממפלגת הלייבור בעקבות השמאל הקיצוני. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התמזגה עם המפלגה הליברלית ב-1988 ויצרה את מפלגת המרכז הליברל-דמוקרטית.
באמצע שנות התשעים המאוחרות, הלייבור, בהנהגתו של טוני בלייר, החלה להתמרכז לכיוון הדרך השלישית. ההתמרכזות הסתיימה כאשר יורשו של בלייר גורדון בראון הפסיד בבחירות 2010 לשמרנים. יורשו של בראון, אד מיליבנד, החזיר את המפלגה שמאלה.
בשנת 2011, ניק קלג, אז מנהיג הליברל-דמוקרטים וסגן ראש ממשלת בריטניה, הצהיר כי מפלגתו שייכת למרכז.
באמצע עד סוף שנות ה-2000, דייוויד קמרון הניע את המפלגה השמרנית לכיוון המרכז ולאחר הבחירות הכלליות של 2010, הקים קואליציה עם הליברל-דמוקרטים (אנ'). בבחירות 2015 השמרנים השיגו רוב, והליברל-דמוקרטים איבדו את רוב המושבים שלהם. הם החזירו לעצמם מספר קטן של מושבים בבחירות 2017. עם מינויה לראש ממשלה, מחליפתה של קמרון, תרזה מיי, הצהירה על רצונה להתמודד עם אי-שוויון חברתי ואימצה חלק מהמדיניות של אד מיליבנד, כמו הסדרת חברות אנרגיה.
בעקבות משאל העם על הברקזיט, הפוליטיקה בבריטניה נתפסה ככזו שחזרה לפוליטיקה מקוטבת מסורתית של "שמאל וימין".
המרכז הפוליטי לפי מדינה > ארצות הברית

לאחר מלחמת העולם השנייה, המרכז היה דומיננטי בארצות הברית, אך לא הייתה מפלגה כזו והדו-מפלגתיות המסורתית נשארה. הארי טרומן, שכיהן כנשיא ארצות הברית מ-1945 עד 1953, נחשב כדמוקרט מרכז, בעוד דווייט אייזנהאואר נחשב כרפובליקני מרכזי.
סקר של גאלופ בסוף 2011 על עמדותיהם של אמריקאים לממשלה דיווח כי 17% הביעו דעות שמרניות, 22% הביעו דעות ליברטריאניות, 20% הביעו דעות קומוניטריות, 17% הביעו דעות מרכז ו-24% הביעו דעות ליברליות.
ברק אובמה זוהה כנשיא דמוקרטי מרכזי, וכך גם ג'ו ביידן.
מרצדס-בנץ W111

| --- | --- |

Mercedes-Benz W111
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  מרצדס-בנץ
 שנות ייצור:  1959 – 1968 (דגמי סדאן)  1961–1971 (דגמי קופה)
 יחידות שיוצרו:  370,807
 הרכבה:  גרמניה גרמניה  אוסטרליה אוסטרליה  דרום אפריקה דרום אפריקה
 מודל קודם:  Mercedes-Benz Ponton (אנ')
 מודל אחריו:  מרצדס-בנץ W105
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  4,875 מ"מ (דגמי סדאן)  4,820 מ"מ (דגמי קופה וקבריולה)
 רוחב:  1,795 מ"מ (דגמי סדאן)  1,790 מ"מ (דגמי קופה וקבריולה)
 גובה:  1,510 מ"מ (דגמי סדאן)  1,400 מ"מ (דגמי קופה וקבריולה)
 משקל:  1,345-1,575 ק"ג (דגמי סדאן)  1,510 ק"ג (דגם קבריולה)
 בסיס גלגלים:  2,750 מ"מ (דגמי סדאן, קופה, קבריולה)
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים 2,195 סמ"ק, המפיק 95 כ"ס, 105 כ"ס, 120 כ"ס, מנוע מרצדס-בנץ מסוג "M127"  6 צילינדרים 2,295 סמ"ק, המפיק 120 כ"ס, מנוע מרצדס-בנץ מסוג "M180"  6 צילינדרים 2,496 סמ"ק, המפיק 150 כ"ס, מנוע מרצדס-בנץ מסוג "M129"  6 צילינדרים 2,778 סמ"ק, המפיק 160 כ"ס, מנוע מרצדס-בנץ מסוג "M130"  6 צילינדרים 2,996 סמ"ק, המפיק 178 כ"ס ב-5,500 סל"ד, מנוע מרצדס-בנץ מסוג "M189"  V8 צילינדרים 3,499 סמ"ק, המפיק 200 כ"ס ב-5,800 סל"ד, יחס דחיסה 9.5:1, מנוע מרצדס-בנץ מסוג "Mercedes-Benz M116 engine" ([[:en:{Mercedes-Benz M116 engine|אנ']])
 הילוכים:  תמסורת ידנית  תמסורת אוטומטית מתוצרת "Daimler-Benz"
 מהירות מרבית:  155 קמ"ש (מנוע 2,195 סמ"ק, המפיק 95 כ"ס, דגם סדאן)  165 קמ"ש, דגם תמסורת אוטומטית - 155 קמ"ש (מנוע 2,195 סמ"ק, המפיק 105 כ"ס, דגם סדאן)  172 קמ"ש, דגם תמסורת אוטומטית - 168 קמ"ש (מנוע 2,195 סמ"ק, המפיק 120 כ"ס, דגם סדאן)  170 קמ"ש, דגם תמסורת אוטומטית - 165 קמ"ש (מנוע 2,195 סמ"ק, המפיק 120 כ"ס, דגמי קופה, קבריולה)  176 קמ"ש, דגם תמסורת אוטומטית - 174 קמ"ש (מנוע 2,295 סמ"ק, המפיק 120 כ"ס, דגם סדאן)  193 קמ"ש, דגם תמסורת אוטומטית - 188 קמ"ש (מנוע 2,496 סמ"ק, המפיק 150 כ"ס, דגמי קופה, קבריולה)  190 קמ"ש, דגם תמסורת אוטומטית - 185 קמ"ש (מנוע 2,778 סמ"ק, המפיק 160 כ"ס, דגמי קופה, קבריולה)  210 קמ"ש, דגם תמסורת אוטומטית - 205 קמ"ש (מנוע V8 צילינדרים, 3,499 סמ"ק, המפיק 200 כ"ס, דגמי קופה, קבריולה)
 מעצב:  Friedrich Geiger (אנ')
מרצדס-בנץ W111 (בגרמנית: Mercedes-Benz W111) היא מכונית סלון בעלת 4 דלתות מסדרת "Ponton-Mercedes", אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ בין השנים 1959–1968 בתצורת סדאן, ובין השנים 1961–1971 בתצורות קופה וקבריולה.
יוצרו 370,807 יחידות.
תצורות "מרצדס-בנץ W111"

4 דלתות - סדאן.
2 דלתות - קופה.
2 דלתות - קבריולה.
תצורות "מרצדס-בנץ W111" > דגמי סדאן סדרה ראשונה (1959-1965)

"220b".
"220Sb".
"220SEb".
תצורות "מרצדס-בנץ W111" > דגמי סדאן סדרה שנייה (1965-1968)

"220S".
"230S".
תצורות "מרצדס-בנץ W111" > דגמים

"220Sedan" - יוצר בין אוגוסט 1959 - אוגוסט 1965.
"220S Sedan" - יוצר בין אוגוסט 1959 - אוגוסט 1965.
"220SE Sedan" - יוצר בין אוגוסט 1959 - אוגוסט 1965.
"220SE Coupé" - יוצר בין פברואר 1961 - אוקטובר 1965.
"220SE Cabriolet" - יוצר בין ספטמבר 1961 - אוקטובר 1965.
"230S Sedan" - יוצר בין יולי 1965 - ינואר 1968.
"250SE Coupé" - יוצר בין ספטמבר 1965 - דצמבר 1967.
"250SE Cabriolet" - יוצר בין ספטמבר 1965 - דצמבר 1967.
"280SE Coupé " - יוצר בין נובמבר 1967 - מאי 1971.
"280SE Cabriolet" - יוצר בין נובמבר 1967 - מאי 1971.
"280SE 3.5 Coupé" - יוצר בין נובמבר 1967 - מאי 1971.
"280SE 3.5 Cabriolet" - יוצר בין נובמבר 1967 - מאי 1971.
גלריה

דגמי סדאן, 4 דלתות
"מרצדס-בנץ W111", שנת 1965
"מרצדס-בנץ W111"
"מרצדס-בנץ W111"
"מרצדס-בנץ W111"
"מרצדס-בנץ W111"
"מרצדס-בנץ W111", שנת 1965
"מרצדס-בנץ W111"
"מרצדס-בנץ W111"
דגמי קופה וקבריולט
"מרצדס-בנץ W111"  דגם "SE" - קופה
"מרצדס-בנץ W111" - קבריולט
"מרצדס-בנץ W111"  דגם "280SE"  - קבריולט
"מרצדס-בנץ W111"  דגם "SEb" קופה, שנת 1963
"מרצדס-בנץ W111"  דגם "SE"  - קבריולט
"מרצדס-בנץ W111"  דגם "SE"  - קבריולט
"מרצדס-בנץ W111" קופה, דגם "SE"
"מרצדס-בנץ W111"  דגם "SEb" קופה, שנת 1964 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
ראו גם

מרצדס-בנץ W108
מרצדס-בנץ W110
מרצדס-בנץ W112
מרצדס-בנץ W114
מרצדס-בנץ W120
מרצדס-בנץ W180
הערות שוליים

↑  מרצדס-בנץ סדרת Ponton mbzponton.org/valueadded/other/overview
↑  דגמי מרצדס-בנץ בשנות ה-60 heckflosse.nl
↑  "מרצדס-בנץ W111"  car.info/en-se/mercedes-benz/w111
↑  "מרצדס-בנץ W111" niemoeller.de/en/catalog
↑  "מרצדס-בנץ W111", דגם "250se", קבריולה curbsideclassic.com/curbside-classics-european/curbside-classic-1966-mercedes-250se-cabriolet-w111-the-classiest-mercedes-of-them-all
נועה ברקמן

| --- | --- |

נועה ברקמן אליפות העולם בלייזר ראן, דבלין 2018
 לידה:  17 במרץ 1989 (בת 35) חדרה, ישראל 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  קרב חמש מודרני, ריצה, רכיבה אמנותית, לייזר ראן, ירי ספורטיבי 
 
נועה ברקמן (נולדה ב-17 במרץ 1989) היא אתלטית וספורטאית ישראלית. הספורטאית הישראלית הראשונה והיחידה שמייצגת את ישראל בקרב חמש מודרני ובלייזר ראן. מקום רביעי בעולם בלייזר ראן (2018, 2019), אלופת ישראל בריצת 10 ק"מ כביש (2010), אלופת ישראל ברכיבה אומנותית (רמה ג', 2009) ואלופת מרתון ירושלים (2024).
ביוגרפיה

ברקמן נולדה בחדרה וגדלה בכפר ויתקין. בגיל 9 החלה להתאמן ברכיבה על סוסים ובשנת 2007 סיימה במקום השני באליפות העולם בנעיצת רומח. באותה שנה החלה להתחרות ברכיבה אומנותית ושנה לאחר מכן החלה להתאמן בריצה.
בשנת 2009 זכתה באליפות ישראל ברכיבה אומנותית (רמה ג') ובשנת 2010 זכתה באליפות ישראל בריצת 10 ק"מ (כביש) ,וסיימה שנייה באליפות ישראל ברכיבה אומנותית (רמה ג').
בשנת 2013 החלה להתחרות בקרב חמש מודרני, והפכה לנציגה הישראלית היחידה בענף זה.
בשנת 2016 העפילה לגמר אליפות אירופה שנערכה בסופיה, בולגריה, וסיימה במקום ה-29 בתחרות.
בשנת 2017 העפילה לגמר בטורניר גביע העולם שנערך בלוס אנג'לס, ארצות הברית, וסיימה במקום ה-30 בתחרות.
היא החלה להתחרות בשנת 2018 בלייזר ראן (תת ענף בקרב חמש מודרני המשלב ריצת שדה וירי באקדח לייזר), וסיימה במקום הרביעי באליפויות העולם בשנים 2018 ו-2019.
בשנת 2019 התחרתה לראשונה בריצת מרתון באליפות ישראל, וסיימה במקום הרביעי (תוצאה 2:57:48).
בשנת 2024 התחרתה במרתון ירושלים וסיימה במקום הראשון בתוצאה 2:55:42.
כיום, היא מתאמנת בריצה בקבוצת רצי רמת השרון בהדרכת זהבה שמואלי ומשתייכת למועדון הקליעה "הפועל מעברות" בהדרכת גיא סטריק.
הערות שוליים

↑  מערכת שוונג, מלקמו ג'מבר ונועה ברקמן ניצחו במרתון ירושלים 2024, באתר ריצה, אופניים, טריאתלון, שחייה | שוונג, ‏2024-03-08
מקום רביעי באליפות העולם בלייזר ראן בדבלין אירלנד, ספטמבר 2018
מרתה ביבסקו

| --- | --- |

 לידה:  28 בינואר 1886 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  28 בנובמבר 1973 (בגיל 87) הרובע הרביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Marthe Lucie Lahovary 
 מדינה:  צרפת, רומניה 
 שם עט:  Lucile Decaux 
 שפות היצירה:  צרפתית, רומנית 
 בן או בת זוג:  ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו 
 צאצאים:  Valentine Bibesco 
 פרסים והוקרה:  פרס מרסלן גרן (1909)  Prix Gustave Le Métais-Larivière (1966)  אבירה בלגיון הצרפתי 
 
מרתה ביבסקו (ברומנית: Martha Bibescu ובצרפתית: Marthe Bibesco‏; 28 בינואר 1886 – 28 בנובמבר 1973) הייתה סופרת ומשוררת רומניה שכתבה בצרפתית ופרסמה קרוב לארבעים ספרים, בחלקם תחת שם העט "לוסיל דקו" (Lucile Decaux). בתו של יון לאחוברי שהיה שר חוץ של רומניה ושגרירה בצרפת, בתה של סמרנדה ממשפחת מברוקורדט, משפחת שליטים בנסיכויות הרומניות, ורעייתו של הנסיך ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו.
מי, שעתידה הייתה להיות מרתה ביבסקו, נולדה כמרתה לאחוברי במשפחה מיוחסת מאוד, בבוקרשט, בירת רומניה. היא חונכה במנזר בבלגיה והוקנו לה שתי שפות ושתי תרבויות, רומנית וצרפתית. מרתה הייתה השלישית מבין ארבעת ילדי הזוג לאחוברי, בן ושלוש בנות. הבן מת בצעירותו והאם לא התנחמה על כך. עיקר הטיפול במרתה נפל בחלקם של שני גברים, אביה וסבה מצד אימה, אלכסנדרו מברוקורדט, שכונה גם "הדוב".
ב-1901, כשמרתה הייתה בת 15, פגשה את ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו ושני הצעירים היפים והעשירים נמשכו הדדית, ב-24 באוקטובר נחתמו האירוסים. ב-21 ביוני 1902 התחתנו מרתה וג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו וב-27 באוגוסט 1903 נולדה בתם היחידה, ולנטינה.
לאחר הלידה המליץ הרופא למרתה להימנע מיחסי מין במשך שנתיים. ג'ורג'ה ביבסקו לקח לעצמו מאהבות ובהמשך נהגה כך גם רעייתו. למרות קישריהם מחוץ לנישואין הם היו ביחסים טובים ותמכו האחד בזולתו בעיתות מצוקה, כך כשמרתה עברה ניתוח ב-1924 וכך לאחר התאונה האווירית של בעלה ב-1931.
בני הזוג התגוררו בארמון של משפחת ביבסקו, בפוסדה, לא רחוק מבית החרושת למלט של משפחת ביבסקו, שנוהל על ידי ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו והכנסותיו היוו עיקר ההכנסה של הזוג.
ביבסקו היה אחד משלושת הראשונים שהביאו מכוניות לרומניה. ב-5 באפריל 1904 הקים את מועדון המכונית ברומניה, המועדון השישי מסוגו בעולם, שהיו בו 27 חברים, כולל שתי נשים, אחת הנשים הייתה רעייתו, מרתה ביבסקו.
הנסיעה לאספהאן

החיים בפוסדה היו שקטים ומשעממים, לכן ביבסקו שמח לקבל על עצמו שליחות מטעם קרול הראשון, מלך רומניה אל השאה הפרסי. חלק נכבד מהדרך עד אספהאן ובחזרה עשו ביבסקו ומלוויו בשיירת מכוניות. ביבסקו כלל במשלחת את רעיתו, מרתה ביבסקו, את בני דודיו, הזוג מיכאי ומריה פרקידה, את עמנואל ביבסקו, ששימש גם כמתורגמן מול דוברי הרוסית ואת הטניסאי והסופר הצרפתי יליד שווייץ, ז'אן שופר (Jean Schopfer), שהיה מוכר תחת שם העט קלוד אנט וכתב ספר על הנסיעה הזאת. התלוו גם שלושה מכונאים, אחד שווייצרי, קלר, אחד צרפתי, יוג'ן, ואחד רומני, גיורגי.
החבורה יצאה ב-11 באפריל 1905, ברכבת, מבוקרשט אל ג'יורג'יו ומשם הפליגו בספינה אוסטרית עד גאלאץ, שם המתינו להם שלוש מכוניות, שתיים תוצרת מרצדס ואחת תוצרת פיאט. מכונית מרצדס אחת הייתה בעלת 40 כוח סוס, השנייה בעלת 20 כוח סוס והפיאט בעלת 16 כוח סוס. הם נסעו בדרכים שלא שימשו בעבר למכוניות, אלא לעגלות וכרכרות. מגאלאץ הפליגו בספינה רוסית עד איזמאיל, שם ירדו עם מכוניותיהם וחלק ממטענם, בעוד שחלק נוסף של המטען נשלח עם הספינה לאודסה. הם חצו במכוניות את בסרביה והגיעו לחצי האי קרים, שם ביקרו את מקסים גורקי ששהה שם ביאלטה, במגורים כפויים. הם הפליגו בספינה בים השחור עד בטומי ונסעו בהרי הקווקז דרך טביליסי ובאקו עד שהגיעו ללנצ'ראן, בממלכת פרס, שלושה שבועות אחרי שיצאו מבוקרשט.
המסלול בפרס עבר דרך ראשת, טהראן וקום עד שהגיעו לאיספהן. הם שבו לרומניה דרך קום, טהראן וראשת ובבטומי הפליגו בספינה עד קונסטנטינופול עם עצירה בדרך בטרבזון. מכאן המשיכו בנסיעה דרך חצי האי הבלקני בחזרה לרומניה.
המסע, שהיה חדשני וחלוצי מאוד לתקופתו, עורר סקרנות רבה ונכתבו עליו שני ספרים, שזכו להצלחה, Les roses d'Ispahan. La Perse au automobile (ורדי איספהן. לפרס במכונית), מאת קלוד אנט, שיצא לאור בצרפתית ב-1906 ו-Les Huit Paradis (שמונת גני העדן) מאת מרתה ביבסקו, שיצא לאור בצרפתית, ב-1908.
ארמון מוגושואיה

ב-1911, קנה ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו את ארמון מוגושואיה כשהוא הרוס וחרב. גם במהלך מלחמת העולם הראשונה הופצץ המקום. הארמון נקנה על ידי ביבסקו כמתנה לרעייתו, מרתה ביבסקו, אשר דאגה לשיפוצו על חשבונה.
מיצירותיה

1908 Les Huit Paradis (שמונת גני העדן).
1912 Alexandre Asiatique (ou l'histoire du plus grand bonheur possible) (אלכסנדר האסיאתי או ההיסטוריה של האושר הגדול ביותר שבנמצא).
1923 Isvor, Le Pays de Saules (מעין, ארץ עצי הערבה).
1923 Le Perroquet Vert (התוכי הירוק).
1927 Le destin du lord Thomson of Cardington (גורלו של לורד תומסון מקרדינטון).
1927 Catherine-Paris (קתרין-פריז).
1927 Une victime royale, Ferdinand de Roumanie (קורבן מלכותי, פרדיננד מרומניה).
1928 Au bal avec Marcel Proust (בנשף עם מרסל פרוסט).
1928 Noblesse de robe (אצילות הגלימה).
1931 Croisade pour l’anémone (מסע צלב למען כלנית).
1935 Une fille inconnue de Napoléon (בת לא ידועה של נפולאון).
1935 Le rire de la Naïade (הצחוק של הנאיאדות).
1935 Égalité (שוויון).
1953 Théodora, le cadeau de Dieu (תאודורה, מתנת האל).
1956 Churchill ou le Courage (צ'רצ'יל והאומץ).
1957 Elizabeth II (אליזבת השנייה).
1960 La Nymphe Europe (נימפת אירופה).
1970 Le Confesseur et les poètes (כומר הווידוים והמשוררים).
1972 Échanges avec Paul Claudel (ההתכתבות עם פול קלודל).
מיצירותיה > יצירות שפרסמה תחת שם העט לוסיל דקו

Le Tendre Amour de Napoléon : Marie Walewska 1936 (אהבתו העדינה של נפולאון: מרי ולסקה)
Charlotte et Maximilien : les Amants chimériques 1937 (שרלוט ומקסימיליאן: הנאהבים הדמיוניים)
Katia : le Démon bleu du tsar Alexandre 1938 (קטיה: השטן הכחול של הצר אלכסנדר)
Louison : le Bel Amour du dernier roi de France 1938 (לואיסון: האהבה היפה של המלך האחרון של צרפת)
Loulou, prince impérial 1939 (לולו, נסיך אימפריאלי)
Pont-l'Abîme : ou la Grande passion de la duchesse de Baume 1947 (פונט ל'אבים או התשוקה הגדולה של הדוכסית דה בום)
הערות שוליים

↑  Tinerețea Marthei Bibescu - Prințesa și cele opt paradisuri (ברומנית)
↑  Scandalul plăcuțelor. De la Bibescu a plecat totul! El a avut primul număr preferențial din România: ”0”. Prefectura Capitalei i-a dat ”prin spate” bucata de metal (ברומנית)
↑  La Perse en automobile עמוד XII (בצרפתית)
↑  Claude Anet, „Trandafirii Ispahanului” (ברומנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299893705171  PLWABN: 9810562717205606  BIBSYS: 90781590  BNE: XX1647186  BnF: cb130919423 (data)  CANTIC: a10452734  GND: 118658794  ICCU: CFIV101585  ISNI: 0000 0001 2130 487X  LCCN: n84091452  Léonore: 34213  NDL: 00520034  NKC: jn20000600858  NLA: 35775775  NSK: 000402709  NTA: 071363041  RERO: 02-A000019638  SELIBR: 329943  SNAC: w6sw4388  SUDOC: 028171330  Trove: 279730  VcBA: 495/319698  VIAF: 44435686   WorldCat (עם VIAF): 44435686 
ארמון מוגושואיה במראה מכיוון גן הוורדים
משחק הציד

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  הרלן קובן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מתח
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות ספרים
 תאריך הוצאה:  2010
 מספר עמודים:  350
 הוצאה בעברית
 תרגום:  ירון פריד
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002725129
"משחק הציד" (באנגלית: Caught) הוא ספר מתח שכתב הרלן קובן. חברת ההפצה לאור "ידיעות ספרים" ("פרוזה") הוציאה את הספר מתורגם לעברית על ידי המתרגם ירון פריד. זהו הספר ה-14 של הרלן קובן שתורגם לעברית, והוא נחשב לרב-מכר.
תקציר הספר

דן מרסר הוא עובד סוציאלי העובד עם נוער בסיכון. הוא מגיע לעזור לנערה במצוקה בשם צ'ינה אשר מבקשת ממנו להגיע לכתובת מסוימת, אך כשהוא מגיע הוא מצולם לתוכנית התחקירים של ונדי טיינס אשר מאשימה אותו בפדופיליה, אך בבית המשפט הוא נמצא זכאי, בעיקר בעזרת עורך-דינו הססגוני פלייר היקורי.
בהמשך חוקרת ונדי טיינס את הקשר של דן מרסר לנערה היילי מקווייד הנעדרת מביתה במשך שלושה חודשים ומכשיר ה-אייפון שלה מתגלה בחדר המלון של מרסר. היא גם עדה לרצח לכאורה של דן מרסר על ידי אד גרייסון, אביו של אחד מקורבנות הפדופיליה של מרסר, לכאורה.
טיינס חושדת שמדובר בהפללה ובניסיון להרוס את חייו, ומוצאת שתהליך דומה של הפללה אך זכאות התרחש אצל ארבעה מחמשת השותפים לחדר באוניברסיטת פרינסטון. היא מגלה שהחבורה השתתפה במשחק הנקרא "משחק הציד" ובו יש לבצע משימות נועזות על מנת לזכות בנקודות. באחת המשימות שבה היה לגנוב את תחתוני הבוקסר של הדקאן, נפצעה בטעות אחת מהסטודנטיות (כריסטה סטוקוול) באופן קשה בפניה. למרות שדן מרסר היה זה שגרם לפציעתה מי שלקח אחריות על הנעשה היה פיל טרנבול.
היא מגלה שמי שהפליל את השותפים לחדר היה פיל שהחליט שחייו נהרסו בעקבות כך שהוא לקח את האחריות על פציעתה של כריסטה והחליט להעניש גם את שאר חבריו לחדר על ידי שיווק ויראלי שלילי.
בתוך כך גופתה של היילי מקווייד נמצאת ולכולם נדמה כי דן מרסר רצח אותה לפני שנרצח בעצמו. מה שמתברר הוא שהיילי מתה מהרעלת אלכוהול במהלך מסיבה אצל משפחת וילר. ההורים שהבחינו בילדה המתה החליטו לקבור אותה ביער. הטלפון של היילי הושתל בחדר של מרסר על ידי ג'נה וילר, אשתו לשעבר של מרסר, שהחליטה לנצל את מותו כדי להעביר את האשמה של רצח היילי אליו.
בסוף מתברר כי מרסר לא נרצח, ואד גרייסון שגילה כי לא מרסר הוא זה שהטריד את בנו, מחליט לעזור לו לברוח ומביים את הרצח שלו, על מנת שמרסר יוכל להימלט לאנגולה.
נחום זולוטוב

| --- | --- |
נחום זולוטוב, ינואר 2013
נחום זולוטוב, ינואר 2013
 לידה:  17 בנובמבר 1926 ורשה, פולין
 פטירה:  15 במאי 2014 (בגיל 87) ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תקופת הפעילות:  1950–1990 (כ־40 שנה)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  ברוטליזם 
 יצירות ידועות:  בית תרבות וזיכרון בניצנים
 פרסים והוקרה:  פרס רוקח (פעמיים) ופרס רכטר
 
נחום זולוטוב (17 בנובמבר 1926, ורשה, פולין – 15 במאי 2014) היה אדריכל ישראלי, זוכה פרס רוקח (1961, 1973) ופרס רכטר (1963).