stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריבוי מעוולים
היחסים בין המזיקים לבין עצמם – "עקרון ההשתתפות" > סקירת הדין ומשמעויותיו

זכות ההשתתפות קבועה בסעיף 84(א) לפקודת הנזיקין, הקובע כי כל מעוול החב על הנזק רשאי להיפרע דמי השתתפות מכל מעוול אחר שחב, או היה חב לו נתבע, על אותו נזק. השופט אור קובע כי "גם אלמלא הייתה זכות זו מופיעה בפקודה, היה מקום להכיר בה. הטעם לכך הוא, שמן הבחינה המהותית יונקת זכות ההשתתפות מעקרונות כלליים שבדין. היא שייכת, מבחינת מהותה, לדיני "עשיית עושר ולא במשפט".
זכות ההשתתפות במשפטנו היא רחבה ביותר, וכוללת את מי שחב על הנזק מכוח פסק דין או אפילו מכוח פשרה מחוץ לביהמ"ש, לאחר שהודה באחריותו. בעניין שירוטו, נקבע כי פשרה וסילוק הנזק בין התובע למזיק/ים, אשר מסיימת את עילת התביעה לפי סעיף 77(א), אינה מונעת מאחד המזיקים לתבוע השתתפות ממעוול יחד איתו, בהתאם לסעיף 84(א) לפקודה.

אף על פי שבמקור הוגבלה זכות ההשתתפות בשל חוסר הרצון של מערכת המשפט לסייע למעוולים ("מעילה בת עוולה..."), כיום נראה שההלכה בישראל היא שזכות ההשתתפות אינה נגרעת אפילו כשהעוולה נעשתה במכוון ומתוך הכרה שמדובר בעוולה.
לפי לשון החוק, חייב בהשתתפות כל מעוול ה"חב יחד או באופן אחר, או שהיה חב לו נתבע, על אותו נזק". בעוד הסוג הראשון הוא מובן מאליו, וכולל מעוולים אשר נקבע בפסק דין כי הם חייבים, הרי שלא כך לגבי הסוג השני, והיה צורך בפרשנות הפסיקה כדי לקבוע אילו מעוולים נכנסים להגדרה זו:
א. מזיק שלא נתבע, אך היה נמצא חייב לו נתבע.
ב. מזיק שלא נתבע, אך לו נתבע הייתה התביעה נדחית בשל חסינותו - בעניין אפלשטיין למשל, נקבע שבעל, שיחד עם אחר גרם לאשתו נזק בשל תאונת דרכים, אמנם לא יפצה כמובן את אשתו כמזיק, אך ייאלץ להשתתף בפיצוי של המעוול השני את האישה. לכאורה, אפשרות זו מנוגדת ללשון החוק, כיוון שלא מדובר במעוול שלו נתבע היה חב, אלא במעוול שלו נתבע לא היה חב. אולם, הפרשנות הנכונה של החוק היא שהמונח "היה חב", מתייחס לחבות מהותית, ולא דיונית גרידא.
ג. מזיק שנתבע והתביעה אכן נדחתה בשל חסינותו – למשל, בפס"ד קופ"ח כללית נ' קבוצת כנרת, נקבע שקופת החולים תצטרך להשתתף בפיצוי עתידי (אם ייפסק) של קבוצת כנרת לחבר הקבוצה, אף שתביעת החבר נגד קופת החולים עצמה נדחתה בשל התיישנות.
היחסים בין המזיקים לבין עצמם – "עקרון ההשתתפות" > המבחן למידת ההשתתפות

המבחן לקביעת מידת ההשתתפות בין המעוולים יחד קבוע בסעיף 84(ב)לפקודת הנזיקין, הקובע שביהמ"ש יפסוק דמי השתתפות, בהתאם לצדק וליושר, ולמידת אחריותו של האדם לנזק.
במשפט המקובל האנגלי, נחלקו הדעות מהו המבחן הנובע מהוראת חוק זו:

1. מבחן הסיבתיות – חלוקת הנטל תהיה בהתאם למידת האחריות המעשית (הסיבתית) של כל מעוול לגרימת הנזק.

2. מבחן האשמה המוסרית - חלוקת הנטל תהא לא בהתאם למידת האחריות הסיבתית לנזק, אלא בהתאם למידת האשם של המעוול. לדוגמה, ייתכן שמזיק שאחריותו היא שילוחית בלבד, לא ישלם כלל, בהתאם למידת האשם של המעוול הנוסף.

3. גישה משולבת בין שני המבחנים הנ"ל.

4. גישה נוספת אף מתירה התחשבות בשיקולים של יכולת עמידת המעוול בנטל הכספי.

הגישה שנתקבלה בישראל קובעת שהמבחן המשתקף מהוראת פקודת הנזיקין, הוא מבחן האשמה המוסרית, ה"מביא לתוצאות צודקות ומניחות את הדעת".הוראת החוק אף מאפשרת מפורשות לקבוע השתתפות עד כדי מאה אחוז (או לחלופין – אי השתתפות כלל), למשל לטובת מזיק תמים שאחריותו שילוחית בלבד. אם ביהמ"ש אינו יודע כיצד לחלק את הנטל לאור המבחנים שפורטו לעיל, ההלכה שנפסקה בעניין אדרי, אשר עסק בהולך רגל תמים שחצה את רחוב הטיילת בתל אביב ונפגע בזה אחר זה הן מקטנוע והן ממכונית פג'ו, קובעת שהוא יחולק שווה בשווה בין המעוולים יחד.
היבטים רלוונטיים בהצעת הקודיפיקציה

נושא ריבוי המעוולים כולו הוצא בהצעת הקודיפיקציה מהחלק העוסק בנזיקין, והוכנס לחלק הכללי, כסעיף העוסק במצב של ריבוי חייבים ונושים.

לחלק כללי זה, הועתקו, לעיתים בשינויים קלים, כלל ההוראות מפקודת הנזיקין שעסקו בדיני ריבוי מעוולים. בכלל זה, ההוראות שקבעו את עקרון האחריות ביחד ולחוד (סעיפים 80 ו-81 בהצעת החוק) ועקרון ההשתתפות (סעיפים 84 ו-85).

חלק מהכללים שהיו נהוגים עד כה מכוח פסיקה, הוכנסו בצורה מפורשת להצעת החוק: כך לגבי אימוצו של מבחן האשמה היחסית לפיו אם ניתן לייחס חלק מסוים בנזק לכל מעוול, הרי שכל אחד ישלם בהתאם לאשמתו היחסית (סעיף 85(ב)), כך גם לגבי העיקרון לפיו אם לא ניתן לחלק את החיוב בין המעוולים הרי שהם יחויבו באופן שווה (סעיף 85(ג)) וכו'.

בנוסף, כוללת הצעת החוק, בפרק הנזיקי שבה, קביעה מפורשת לגבי המצבים שבהם ייחשבו מעוולים כמעוולים יחד (סעיף 371), ונקבע בה מפורשות שמצב של נזק בלתי ניתן לחלוקה נכלל בהגדרה זו, בהתאם למדיניות הפסיקה כיום.

בסיכומו של דבר, נראה כי הצעת חוק הקודיפיקציה מעגנת באופן סטטוטורי דינים והלכות שונות שנקבעו בנושא ריבוי המעוולים בפסיקה. מעבר לכך אין ההצעה מוסיפה או מחדשת על ההלכות הקיימות.
מבט לעתיד

להערכתנו, ניתן לזהות מגמה מתמשכת, החל מקום המדינה וחקיקת פקודת הנזיקין, של גמישות רבה ביותר במשפט הישראלי בכל הנוגע לנושא של ריבוי מעוולים. הדברים אמורים הן באשר ליחסי הניזוק מול המעוולים והן בנוגע ליחסים בין המעוולים לבין עצמם. האפשרויות העומדות בפני הניזוק במשפט הישראלי הן רבות ומגוונות, במיוחד בהשוואה למצב באנגליה, כאשר לדוגמה, בישראל, שחרור אחד המזיקים מאחריות (בפשרה או על ידי ביהמ"ש) לא יחסום את הניזוק מלהגיש תביעה נגד מעוול אחר באותו נזק, בעוד שבאנגליה ההלכה בנושא אינה ברורה, אך נראה שבתי המשפט נוטים לשחרר מאחריות במקרה כזה את שאר המעוולים. נראה כי הדבר נובע מההשתחררות האיטית של בתי המשפט באנגליה מצילן של פסיקות היסטוריות דוגמת Duck ו-Merryweather שחסמו אפשרויות לגמישות כלשהי, בעוד שבארץ, אומצה מראש החקיקה האנגלית החדשה, שאפשרה גמישות זו. לאורך השנים קבעו בתי המשפט יותר ויותר הלכות בנושא המאפשרות גמישות, הצעת הקודיפיקציה מעגנת כללים אלו בחקיקה. להערכתנו, המגמה המאפשרת גמישות מרבית לניזוק בהחלטה את מי לתבוע, תוך מתן אפשרויות שיפוי הוגנות גם למעוולים מכוח זכות ההשתתפות, תימשך ואף תגבר.

עם זאת, לתחושתנו, כמות הכתיבה האקדמית שנעשתה בארץ בתחום זה בעשורים האחרונים היא מועטה ביותר, בהשוואה לתחומי משפט אחרים ולמדינות אחרות. על מנת להזרים רעיונות חדשים להתמודדות עם הסוגיה הסבוכה של ריבוי מעוולים, נדרשת מעורבות רבה יותר של האקדמיה המשפטית, במחקר וכתיבה חדשנית בנושא.
לקריאה נוספת

ג' טדסקי, דיני הנזיקין – תורת הנזיקין הכללית (ירושלים, תשל"ז)
Winfild & Jolowicz, TORT, (Sweet & Maxwel 2006
Cooter & Ulen, Law & Economics (Pearson Publishing, 2004
מקויה

| --- | --- |

 מדינה:  יפן 
 חברים:  60,000 
 תקופת הפעילות:  1948–הווה (כ־77 שנים) 
 www.makuya.org
 
אברהם איקורו טשימה, מייסד תנועת המקויה.
יער המקויה בגליל התחתון
הגן היפני בקיבוץ חפציבה
אבן הוקרה של קק"ל לתנועת מקויה בפארק גולדה
מָקוּיה (ביפנית: キリストの幕屋; מילולית: "אוֹהֶל מוֹעֵד" או "משכן", ובהגייה עממית שגויה בישראל מקוֹיה) היא תנועה דתית נוצרית פילושמית שנוסדה ביפן ב-1948 על ידי איקורו טשימה. עקרונותיה המרכזיים הם תמיכה בעם ישראל ובמדינת ישראל וחזרה לפולחן הנוצרי המוקדם, כפי שהיה נהוג לפני הפילוג היהודי-נוצרי.
על התנועה

מרכזה של תנועת המקויה בעיר טוקיו, יפן. לתנועה מועצה עליונה שאנשיה מקבלים החלטות שונות בנוגע לקהילה. אנשיה מאורגנים בכ-200 קהילות, רובן ביפן, אך גם בארצות הברית, קוריאה וטאיוואן. מספר אנשיה נאמד בכ-50 אלף. ביטאונה מופץ בכל חודש בכ-­300 אלף עותקים. אנשי המקויה חוגגים חגים נוצריים כחג המולד, הפסחא והפנטקוסט, אך מציינים גם את ערב הפסח היהודי, חג הסוכות שבו הם נוהגים לעלות לרגל לירושלים, ועוד. המקויה מאמינים שהדת הנוצרית כדת מאורגנת באירופה הפכה לדוגמטית וההיררכית מדי, והם שואפים לקיים פולחן דינמי כפי שלדעתם נראה הפולחן היהודי-נוצרי המוקדם. מסיבה זו למקויה אין ממסד דתי מסודר ואין מצוות בכתב. התנועה מתארגנת סביב לימוד ופרשנות התנ"ך, וספצפית ב"סמינר טוקיו לתנ"ך".
התפילה מונהגת על ידי מדריך ומלווה בשירים רבים, הכוללים מזמורי תהילים ושירים עבריים וכן שירים שחוברו על ידי אנשי התנועה. השיר הישראלי העיקרי של המקויה הוא ירושלים של זהב של נעמי שמר. למקויה תזמורת פילהרמונית המנגנת מנגינות יהודיות, כליזמר וישראליות, בסגנון קלאסי. תזמורת זו הוציאה תקליט. כמו כן יש להם תיאטרון המציג הצגות יהודיות וישראליות, ככנר על הגג, ולהקות מוזיקה המבצעות בין היתר חזנות. פעם בעשור הם נוהגים לממן מופע נגינה משותפת עם התזמורת הסימפונית ירושלים. שולי נתן הופיעה עם לחנה של מרים מיאורה (בת התנועה) למלים 'והוא יושיעני' (מתוך תהלים נ"ה) עם בנות המקויה.
אנשי המקויה מעניקים לחלק מילדיהם שמות תנ"כיים וישראליים. את טקס המעבר של ילדים לבגרות הם חוגגים בגיל 13 בתפילות ובמבחן הליכה על גחלים למתבגרים, ששורשיו נעוצים במסורת היפנית.
היסטוריה ומאפיינים

התנועה נוסדה במאי 1948 על ידי פרופסור אברהם איקורו טשימה, איש עסקים מקומאמוטו שבדרום יפן. טשימה הגה את רעיון התנועה בעקבות התגלות שחווה כאשר התבודד במשך שבועיים בהר אסו. הוא ביקר בישראל ונפגש עם הוגי דעות יהודיים באוניברסיטה העברית כפרופ' מרטין (מרדכי) בובר ופרופ' שמואל הוגו ברגמן. כן השפיע על דעותיו הוגה הדעות היפני הפציפיסט טוהויקו טגאווה. אנשי הקבוצה עמדו בקשר עם הוגים יהודים ורבנים נוספים, כמו הרב צבי יהודה הכהן קוק, אברהם יהושע השל, פינחס פלאי, שלום רוזנברג ובנימין אלון.
קשרים עם ישראל

אנשי התנועה נוהגים לעלות לרגל לישראל ולשלוח נציגים לאירועים ישראליים. בחג הסוכות מגיעה משלחת גדולה להשתתפות בצעדת העמים בירושלים. מסע זה מגיע לשיאו בטקס מיוחד הנערך בכותל המערבי.
חלק מצעירי המקויה מגיעים לתקופת לימוד בישראל ומאמצים בה שם ישראלי. הם מטיילים בארץ, כדי להכיר את ההיסטוריה ואת המקומות הקדושים ליהודים ולנוצרים. הם לומדים עברית באולפן בקיבוץ חפציבה במטרה להגיע ליכולת לקרוא את התנ"ך בשפת המקור. הקשר עם הקיבוץ החל ב-1962. לרגל היובל של הקיבוץ הקימה התנועה את "הגן היפני" בקיבוץ. בגן צמחים המוזכרים בתנ"ך לצד אלמנטים יפניים כגשר אבן, מנורות אבן (סורו), סוכת מנוחה לתה (אזומאיה), דגי קוי ופסלי עגור יפני. חלק מאנשי התנועה לומדים באוניברסיטאות ובמכללות בישראל.
מלבד המרכז בחפציבה, לתנועה ישנו מרכז נוסף בירושלים.
הקרן הקיימת לישראל נטעה ליד מצפה נטופה, בשלהי שנות השבעים, את "יער מקויה", לזכרו של טשימה. מאוחר יותר נטעה המקויה יער נוסף לזכרו של טשימה, ברמות, שבירושלים. עם הקמת שכונת המגורים "רמת שלמה", הועתק יער זה לשער הגיא. מתחם נטיעה חדש לאנשי הקבוצה, המקפידים על נטיעת עץ כחלק מביקורם בישראל – הוקצה בשנות האלפיים בצומת גולני.
בשנת 2011 התקבלה משלחת של המקויה בכנסת.
מאמיני המקויה מרבים להשתמש בסמלים ישראליים, כגון מנורת שבעת הקנים ודגלי ישראל, ורבים מהם עונדים מגן דוד. הם מארגנים תפילות, תרומות, ואירועי הסברה ביפן למען מדינת ישראל.
ראו גם

תאוריית המוצא המשותף ליפנים ויהודים
הערות שוליים

↑  "Ben-Ami Shillony - Collected Writings", 2013
↑  "הקצפת שבדובדבן", 20 בפברואר 2002, מעריבnrg
↑  קונצרט חזנות עם להקת המקויה כולל השמעה קולית של 'שיבנה בית המקדש' עם דביר שפיגל. (אתר בחדרי חרדים)
↑  Every 10 years, the very pro-Israel Makuya sect from Japan has sponsored a concert with the Jerusalem Symphony Orchestra - IBA to mark the unification of Jerusalem. כתבתה של מרים שביב, בג'רוזלם פוסט 19 בפברואר 2007 9:19:05
↑  אנשי המקויה בצעדה המסורתית בסוכות ברחוב יפו בירושלים (2008, באתר יוטיוב)
↑  גן יפני
↑  "טיול - הר תורען", באתר "צופית"
↑  ביקור המקויה בכנסת משנת 2011 לפי הזמנת יושב ראש הכנסת רובי ריבלין (סרטון באתר יוטיוב)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264944805171  VIAF: 145956267   WorldCat (עם VIAF): 145956267
לוחם (מבוכים ודרקונים)

גמד לוחם, חמוש במספר גרזני קרב, שריון גוף וקסדה.
האביר (פלדין או אביר קודש) הוא לוחם פרש אצילי וטוב-לב (נטייה סדר-טוב) הנלחם נגד הרשע, ומנהיג צבאות בכוח הכריזמה שלו ודוגמה אישית.
הלוחם הוא אחד מן מקצועות השחקן במשחק התפקידים הפופולרי "מבוכים ודרקונים". הלוחם הוא מקצוע רב-תכליתי, שנלחם באויביו באמצעות כוח פיזי, שריון כבד ומגוון כלי נשק (כגון חרב ומגן, גרזן קרב, נשק מוט וחץ וקשת), מיומנות, אסטרטגיה וטקטיקה. הדרישות העיקריות מבחינת תכונות הן כוח פיזי רב (היכולת להניף כלי נשק כבדים ולגרום נזק גבוה לאויב) וחוסן גופני (היכולת לספוג כמות גדולה של נזק), כאשר גם זריזות/זמישות גבוהה נחשבת למועילה.
הלוחם הוא מקצוע כללי מאוד; ללוחמים בודדים יש מגוון רקעים וסגנונות שונים; שומרי ראש, הרפתקנים, חיילים לשעבר, שכירי חרב, אבירים, מלכים של עמי נוודים, או סייפים רבי-אומן - כולם לוחמים, אך הם מגיעים מכל תחומי החיים. בני כל הגזעים בעולם מבוכים ודרקונים יכולים להתמחות כלוחמים, אך מקצוע זה נפוץ בעיקר בקרב בני אדם, גמדים וחצי-אורקים. מקצוע הלוחם נפוץ גם בקרב האלפים, אך אלה מעדיפים להתמחות בחץ וקשת ובסיף במקום להסתמך על חוסן גופני וכוח גס.
המכניקה של מקצוע הלוחם > יכולות

ללוחם אין כוחות מיוחדים (כמו שימוש בקסם או עשיית נסים) אבל כוחו הרב, הסיבולת הגופנית הרבה שלו והמיקוד הרב באימון עם נשק מפצים על כך. עם זאת, הוא יכול להגיע לרמת ההתמחות הגבוהה ביותר בלחימה: הוא יכול להשתמש כמעט בכל סוגי הנשק (כולל כלי נשק גדולים כמו חרב דו-ידנית ונשק מוט), להתמחות במספר סוגים לנזק מוגבר (יותר מכל דמות אחרת) וללבוש כל שריון, כולל שריון גוף כבד. התכונות החשובות ללוחמים הם כוח וחוסן. תכונת זריזות גבוהה גם עוזרת. לוחמים בדרך כלל לא נהנים מערכי חכמה או כריזמה גבוהים, מכיוון שאלו אינן מסייעים להם.
המכניקה של מקצוע הלוחם > תכונות

אף שלמעשה אין דרישת סף למקצוע הלוחם וכל דמות מכל גזע יכולה להתמחות בו, התכונות הבאות חשובות כדי להיות לוחם מוצלח:
כוח (Strength) – הכוח הפיזי של הדמות המתבטא ביכולתה להניף כלי נשק כבדים ולגרום נזק רב לאויב. הכוח שימושי לא רק ללחימה, אלא גם לסחיבת השריון הכבד במסעות מפרכים וטיפול פיזי במכשולים שונים (כגון פריצת דלתות תקועות בכוח).
חוסן (Constitution) – היכולת של הדמות לספוג נזק ועדיין לתפקד, כמו גם יכולתו לעמוד בעומס של משקלים כבדים ונשיאת ציוד רב במסעות מפרכים. חוסן גבוה מתבטא במספר גבוה של נקודות פגיעה, דבר חיוני ללוחם שנמצא בחזית הלחימה וסופג פגיעות רבות במהלך הקרבות. החוסן הגבוה ביותר נמצא לרוב בקרב לוחמים גמדים שבנוסף לחוסן פיזי הם בעלי עמידות גבוהה גם נגד כשפים ומתקפות קסומות.
קלות תנועה/זמישות/זריזות (Dexterity) – תכונה פחות חשובה ללוחם כבד בקרבות פנים-אל-פנים אך מועילה מאוד. בלחימה, הזמישות מתבטאת בהורדת דירוג השריון של הדמות ובכך מקשה על הפגיעה בו, ומנגד מוסיפה בונוסים לפגיעה ללוחמים שמשתמשים בחץ וקשת, כמו גם בקביעת יוזמה בקרב. לוחמים המתבססים יותר על זמישות מאשר על כוח הם הקשתים (האלפים הם קשתים מעולים מלידה) והסייפים האלגנטיים.
לוחמים בדרך כלל לא נהנים מערכי חוכמה, תבונה או כריזמה גבוהים, מכיוון שאלו אינם מסייעים להם. חריג לכך הוא לוחם המתמקצע כפלדין, והוא נדרש גם לתבונה גבוהה (כדי להטיל לחשי קודש) וכריזמה (דרישת סף למקצוע), שכן מצופה ממנו להוות דוגמה אישית ולהנהיג במלחמה נגד כוחות הרשע.
המכניקה של מקצוע הלוחם > אמצעי לחימה

הלוחם יכול להשתמש בכל סוג של כלי נשק ושריון, אם כי לשימוש במספר כלי נשק אקזוטיים נדרשת התמחות מיוחדת. מלבד יכולת זו, ללוחם יש יכולת להתמחות בכלי נשק מסוים או במספר כלי נשק (עליית דרגה מעניקה מספר נקודות התמחות אותם הלוחם יכול להשקיע בכלי נשק שונים כראות עיניו). ההתמחות מגבירה את הקטלניות של הלוחם בשימוש בנשק בו בחר להתמחות במספר היבטים:
בונוס לגלגול הפגיעה – מעלה את הסיכוי של הלוחם לפגוע במטרה.
בונוס לגלגול הנזק – מעלה את הנזק שהלוחם גורם בעת פגיעה מוצלחת.
קצב תקיפה – מעלה את מספר ההתקפות שהלוחם יכול לבצע בסיבוב קרב.
אף שהלוחמים יכולים להתמקצע בכל כלי הנשק, רבים מעדיפים להתמחות במספר כלי נשק אופייניים:
חרבות – כלי הנשק הבסיסי של רוב הלוחמים. החרבות באות במספר גדלים וצורות. הלוחם הבסיסי יעדיף את החרב הארוכה (1ק8 נזק) בעוד שלוחם גדול ורב-כוח יעדיף חרב דו-ידנית כבדה (הנזק שלה נע בין 1ק10 ל-2ק6, תלוי במהדורה). לוחמים חזקים פחות (כגון קשתים אלפים) יתמקצעו גם בחרב קצרה, בעיקר בתור נשק גיבוי. החרב ככלי נשק עיקרי נפוצה מאוד בקרב בני האדם ובעיקר בקרב אלו המתמחים כאבירים.
חרב קצרה ופגיון – כלי נשק קלים וזמינים שנועדו (עבור הלוחם) לשמש כגיבוי כאשר כלי הנשק העיקרי איננו זמין. החרב הקצרה גורמת 1ק6 נזק בעוד שהפגיון גורם רק ל-1ק4 נזק.
גרזן קרב – כלי נשק המבוסס על כוח, נמצא בעיקר בשימוש הגמדים והברברים. הגרזנים באים במגוון גדלים והנזק שהם גורמים נע בין 1ק6 ל-1ק12.
חץ וקשת ורובה קשת – כלי נשק המאפשרים פגיעה מרחוק באויבים. לצד הקשתות הרגילות יש קשתות מיוחדות וקשתות כוח שמקנות בונוס ללוחמים חזקים המשתמשים בהן. הנזק תלוי בחצים שבשימוש, ולרוב נע בין 1ק6 ל-1ק8. האלפים נחשבים לקשתים מעולים, וזאת הודות לזמישות הגבוהה שלהם.
לוחמי קרב פנים אל פנים יעדיפו לעטות על עצמם שריון כבד הכולל שריון גוף, קסדה ולעיתים קרובות גם מגן. השריון שמעניק את ההגנה הטובה ביותר הוא שריון לוחות, אך מחירו הגבוה מונע ממנו להיות בשימוש לוחמים מתחילים או חסרי אמצעים. אלו יתפשרו לרוב על שריון שרשראות שמעניק הגנה טובה במחיר סביר. לוחמים זריזים המתמחים בחץ וקשת יעדיפו שריונות קלים יותר (כגון שריון עור) כדי לא לפגוע בבונוסים ויכולות המתקבלים מזמישות גבוהה.
המכניקה של מקצוע הלוחם > מקצועות יוקרה

במהדורות החדשות של מבוכים ודרקונים הלוחם יכול לשכלל את דמותו לאחד ממקצועות היוקרה, שמעניקים יכולות מיוחדות לדמות מלבד לחימה. מקצועות היוקרה כוללים:
אביר קודש/פלדין – לוחם טוב-לב, הגון וישר, הנלחם למען הטוב והצדק, ונגד כוחות הרשע. לוחם פלדין, המשרת את אלי הטוב, זוכה ליכולות דתיות קסומות (הדומות לאלו של אנשי דת וכהנים) כגון יכולת ריפוי פצעים במגע, יכולת לגרש אל-מתים ויכולת מוגבלת של הטלת לחשי קודש. האביר האציל בשריון נוצץ, שרוכב עם חרב ומגן על סוס מלחמה חזק, הוא דוגמה לאביר קודש.
סייר – לוחם החי בטבע ושומר עליו. הוא שדאי וגשש מצטיין, בעל יכולת לתקשר עם בעלי החיים וזמישות גבוהה המאפשרת לו להילחם בו-זמנית עם שני כלי נשק (לרוב שתי חרבות). עם זאת, הוא נמנע מללבוש שריון גוף כבד, דבר ההופך אותו לפגיע יותר מלוחם רגיל. כלי הנשק האופיינים לסייר הם חרב ארוכה או חרב קצרה לצד חץ וקשת המשמשים אותו גם לציד לשם השרדות.
ברברי – לוחם חזק וחסון המסתמך על כוח גופני גס וזעם עיוור ("שכרון קרב", Berserk) כדי להביס את אויביו. מקצוע זה נפוץ בקרב בני-אדם וחצי-אורקים, וכלי הנשק האופיינים לו הם גרזני קרב כבדים, פטיש קרב ואלות כבדות למיניהן אך גם חרבות דו-ידניות כבדות.
המכניקה של מקצוע הלוחם > דמויות שאינן שחקן

מחוץ למקצועות שחקן רגילים, במהדורה שלוש, ישנו מקצוע לדמויות ללא שחקן באותו השם.
רקע למקצוע

הלוחם לוקח את השראתו ממגוון רחב של מקורות: אגדות ומיתוסים קדומים (הרקולס, פרסאוס, גילגמש), אפוסים (אבירי השולחן העגול, המסע למערב, ביאוולף) ומקורות מודרניים (ספריו של טולקין, לדוגמה). גיבורים, שומרי ראש, הרפתקנים, חיילים לשעבר, אבירים, מלכים של עמי נוודים, ברברים קשוחים או סייפים רבי-אומן - כולם לוחמים, אך הם מגיעים מכל תחומי החיים.
הלוחם בחבורת הרפתקנים

כמעט כל חבורה של הרפתקנים (בייחוד כאלו המורכבות מדמויות שחקן) כוללת לפחות לוחם אחד, ולרוב אף יותר. הלוחמים שומרים על שאר הדמויות בחבורה, בייחוד על המכשפים, ולרוב ניצבים בחזית מוכנים להיתקלות במפלצות ואויבים למיניהם. מלבד לחימה הלוחמים מנצלים את כוחם הרב למשימות רבות, בהן פריצת דלתות תקועות, הרמת חפצים כבדים, סחיבת אוצר משותף ועוד.
חרב ארוכה
גרזן קרב חד-ידני
ואנג ג'ינג-ויי

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
ואנג ג'ינג-ויי (בסינית: 汪精卫, בתעתיק פיניין: Wang Jingwei;‏ 4 במאי 1883 – 10 בנובמבר 1944), נולד כוואנג ז'אומינג, אך ידוע בעיקר בשם העט שלו "ג'ינג-ויי", היה פוליטיקאי סיני. היה בתחילת דרכו חבר באגף השמאלי של הקוומינטנג (KMT), והוביל ממשלה בווהאן נגד ממשלת הימין, אך מאוחר הפך לאנטי קומוניסטי לאחר כישלון מאמציו לשתף פעולה עם המפלגה הקומוניסטית הסינית. האוריינטציה הפוליטית שלו פנתה ימינה לאחר ששיתף פעולה עם היפנים.
דמותו של ואנג, בשער הטיים מגזין, 1935
ואנג היה מקורב לסון יאט-סן בעשרים השנים האחרונות לחייו של סון. לאחר מותו של סון, ואנג ניהל מאבק פוליטי עם צ'יאנג קאי שק על השליטה בקוומינטנג, אך הפסיד. ואנג נשאר בתוך הקוומינטנג, אך המשיך להתווכח עם צ'יאנג עד פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937, ולאחר מכן הוא קיבל הזמנה מהאימפריה היפנית להקים ממשלת בובות שתתנהל תחת פיקוחה של יפן, בעיר נאנג'ינג. ואנג כיהן כראש המדינה של ממשלת הבובות היפנית עד מותו, זמן קצר לפני תום מלחמת העולם השנייה. אף על פי שהוא נחשב עדיין לתורם חשוב במהפכת שינהאי, שיתוף הפעולה שלו עם האימפריה היפנית הוא נושא לוויכוח אקדמי, הניתוחים האופייניים מתייחסים אליו כבוגד.
ילדות וחינוך

הוא נולד בסאנשוי, גואנגדונג. ואנג נסע ליפן כסטודנט בחסות ממשל שושלת צ'ינג ב-1903. כאיש צעיר, ואנג האשים את שושלת צ'ינג בפיגור של סין, וחוסר האונים שלה להדוף את ניצולה על ידי המעצמות האימפריאליסטיות המערביות. עוד ביפן, ואנג התחיל לסמוך על סון יאט-סן, והפך מאוחר יותר לאחד החברים החשובים ביותר של הקוומינטנג. הוא היה בין הלאומנים הסינים ביפן שהושפעו מהאנרכיזם הרוסי ופרסם כמה מאמרים בכתבי עת של האנרכיסטים הסיניים בפאריס.
קריירה מוקדמת

בשנים שקדמו למהפכת שינהאי בשנת 1911, היה ואנג פעיל בהתנגדות לממשלת צ'ינג. ואנג נודע בתקופה זו כנואם מצוין, ותומך נלהב בלאומיות הסינית. הוא נכלא על שתכנן את רצח של יורש העצר, הנסיך צ'ון, והודה באשמתו במשפט. הוא נשאר בכלא עד למרד ווצ'אנג והפך לגיבור לאומי עם שחרורו.
במהלך המהפכה של שינהאי ולאחר מכן, חייו הפוליטיים של ואנג מתאפיינים בהתנגדותו לאימפריאליזם המערבי. בראשית המאה העשרים הוא החזיק בכמה משרות בממשלת המהפכה של סון יאט-סן בגואנגג'ואו, והיה היחיד מבין חבריו של סון שליווה אותו לנסיעות מחוץ לתחום הקוומינטנג בחודשים שקדמו למותו של סון.
הוא נחשב לאחד המתמודדים העיקריים להחליף את סון כמנהיג, אבל בסופו של דבר איבד שליטה על המפלגה והצבא לצ'יאנג קאי שק. ואנג איבד לחלוטין את השליטה במפלגה ב-1926, ונשלח עם משפחתו ל״חופשה באירופה״. באותו הזמן ציאנג קאי צ'ק נלחם בקומוניסטים, והוא חשש שוואנג יטרפד את מהלכיו כי ראה בוואנג אוהד השמאל.
מנהיג ממשלת ווהאן

במהלך המשלחת הצפונית, ואנג היה הדמות המובילה בקוומינטנג שקרא להמשך שיתוף הפעולה עם המפלגה הקומוניסטית הסינית. אף על פי שוואנג שיתף פעולה עם הקומוניסטים הסיניים בווהאן, הוא התנגד באופן פילוסופי לקומוניזם והתייחס בחשד ליועצי הקומינטרן. הוא לא האמין שקומוניסטים יכולים להיות פטריוטים אמיתיים או לאומנים סיניים אמיתיים.
בתחילת 1927, זמן קצר לפני שצ'יאנג כבש את שאנגחאי והעביר את הבירה לנאנג'ינג, סיעתו של ואנג הכריזה על בירת הרפובליקה כווהאן. בעודו מנסה להנהיג את הממשלה מווהאן, ואנג היה בשיתוף פעולה הדוק עם דמויות קומוניסטיות מובילות, כולל מאו דזה-דונג, צ'ן דו-שיו ובורודין. מאוחר יותר האשים ואנג את כישלון ממשלת ווהאן באימוץ יתר על המידה של סדר היום הקומוניסטי. ממשלתו של ואנג התנגדה לצ'יאנג קאי-שק, שהיה בעיצומו של טיהור דמים של קומוניסטים בשאנגחאי.
צ'יאנג קאי-שק כבש את שאנגחאי באפריל 1927, והחל בדיכוי דמים של קומוניסטים החשודים ב"טרור הלבן". בתוך שבועות ספורים לאחר דיכוי הקומוניסטים בשאנגחאי, הותקפה ממשלת השמאל של ואנג על ידי משטר הקוומינטנג והתפוררה, והותירה את צ'יאנג כמנהיגה הלגיטימי היחיד של הרפובליקה. כוחות צ'יאנג כבשו שטחים שנשלטו בעבר על ידי ואנג, וביצעו מעשי טבח של קומוניסטים חשודים באזורים אלה. סביב צ'אנגשה לבדה, למעלה מעשרת אלפים בני אדם נהרגו בעשרים יום. מתוך חשש מעונש כקומוניסטי, הביע ואנג בפומבי אמונים לצ'יאנג ונמלט לאירופה.
בממשלת צ'יאנג

ב־1931 הצטרף ואנג לממשלה נגד צ'יאנג בגואנגג'ואו. לאחר שצ'יאנג הביס את המשטר הזה, וונג השלים עם ממשלת נאנג'ינג של צ'יאנג והפך לדמות פוליטית בולטת במשך רוב העשור. ואנג מונה לראש הממשלה בדיוק כשהחל הקרב בשאנגחאי (1932). היו לו סכסוכים תכופים עם צ'יאנג והוא ניסה להתפטר במחאה כמה פעמים.
כתוצאה ממאבקי הכוח הללו בתוך הקוומינטנג, נאלץ ואנג לבלות את רוב זמנו בגלות. הוא נסע לגרמניה וקיים קשר עם אדולף היטלר. כמנהיג הפלג השמאלי של הקוומינטנג ואדם שהיה קשור קשר הדוק עם ד"ר סון.
צ'יאנג רצה שוואנג יכהן בממשלה גם כדי להגן על המוניטין ה"מתקדם" של ממשלתו, אשר מנהלת מלחמת אזרחים עם הקומוניסטים. בדרך זו חשב ציאנג להגן על ממשלתו מפני ביקורת ציבורית נרחבת על מדיניותו: קודם להביס את הקומוניסטים, ולאחר מכן להתעמת עם יפן. למרות העובדה שוואנג וצ'יאנג לא אהבו ולא האמינו זה בזה, צ'יאנג היה מוכן לעשות פשרות כדי לשמור על ואנג כראש ממשלה. ואנג וצ'יאנג היו שונים בדעתם - וואנג היה פסימי מאוד לגבי היכולת של סין לנצח במלחמה הבאה עם יפן והתנגד לבריתות עם כל המעצמות הזרות אם תפרוץ המלחמה.
בהיותו מתנגד לכל מאמץ שיכפיף את סין ליפן, ראה ואנג את המעצמות כברית המועצות, הממלכה המאוחדת וארצות הברית כאיום דומה על סין. הוא טען כי על סין להביס את יפן לבדה, אם הם רוצים לשמור על עצמאותם. אבל בו בזמן, האמין ואנג כי סין מפגרת מבחינה כלכלית כדי לנצח במלחמה את יפן, אשר עברה מודרניזציה אגרסיבית מאז 1867. לפיכך הפך לסנגור של הימנעות ממלחמה עם יפן כמעט בכל מחיר וניסה לנהל משא ומתן על הסכם עם יפן אשר ישמור על עצמאותה של סין.
צ'יאנג האמין כי אם תוכנית המודרניזציה שלו תתבצע, סין תנצח במלחמה הבאה, ואם תבוא המלחמה לפני שתוכניות המודרניזציה שלו תושלם, הוא יהיה מוכן להתקשר עם כל כוח זר להביס את יפן אפילו עם ברית המועצות הסובייטית, שתמכה בקומוניסטים הסינים במלחמת האזרחים. צ'יאנג היה אנטי-קומוניסט הרבה יותר מאשר ואנג, אבל צ'יאנג היה גם "ריאליסט" כשהכריז על עצמו כבעלת ברית עם ברית המועצות. בטווח הקצר, ואנג וצ'יאנג הסכימו על המדיניות של "פיוס פנימי תחילה, אחר כך התנגדות ליפן".
האפקטיביות של הקוומינטנג נפגעה ללא הרף על ידי מנהיגות לא מגובשת, ומאבקים אישיים, כמו בין ואנג לצ'יאנג. בדצמבר 1935 עזב ואנג לצמיתות את ראשות הממשלה לאחר שנפצע קשה במהלך ניסיון התנקשות חודש קודם לכן.
בשנת 1936, ואנג התעמת עם צ'יאנג על מדיניות החוץ. בתפנית אירונית, טען ואנג השמאלני כי הוא מקבל את ההצעה הגרמנית-יפנית כי סין תחתום על האמנה נגד הקומינטרן ואילו צ'יאנג ״הימני" הריאקציונר רצה להתקרב לברית המועצות. במהלך תקרית שיאן בשנת 1936, שבה צ'יאנג נלקח בשבי על ידי הגנרל שלו, ג'אנג שו'ליאנג, ואנג העדיף לשלוח צבא לתקוף את ג'אנג. אבל אשתו של צ'יאנג, סונג מיילינג וגיסה, סונג, חששו שפעולה כזו תוביל למותו של צ'יאנג ולהחלפתו על ידי ואנג, כך שהם התנגדו לפעולה זו.
ואנג ליווה את הממשלה עד הנסיגה לצ'ונגצ'ינג במהלך מלחמת סין–יפן השנייה (1937–1945). ואנג היה בתחילה חלק מהקבוצה שתמכה במלחמה, אך לאחר שהצליחו היפנים לכבוש שטחים גדולים של סין, ואנג נודע בהשקפתו הפסימית באשר לסיכוייה של סין במלחמה נגד יפן. הוא השמיע לעיתים קרובות דעות תבוסתניות בפגישות של אנשי המפלגה, והמשיך להביע את דעתו שהאימפריאליזם המערבי הוא הסכנה הגדולה ביותר לסין, למגינת לבם של מקורביו. ואנג האמין כי סין צריכה להגיע להסדר מוסכם עם יפן כדי שאסיה תתנגד למעצמות המערב.