stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זירת חצי האי האפניני במלחמת פירוס
הצדדים הלוחמים > הרפובליקה הרומית > הטקטיקה הרומאית

בראשית ימיו של הצבא הרומי, הייתה טקטיקת הקרב הרומאית מבוססת על הפלנקס היווני. הרומאים למדו במהרה את חולשותיו של הפלנקס - חוסר גמישות, הקושי להיערך בקרקע לא שטוחה והקושי להתגונן כאשר הפלנקס מותקף מהאגפים. חולשות אלו הודגמו כאשר הצבא הרומי נאלץ להילחם בשבטים גאלים בהרי צפון איטליה. התורה החדשה שיושמה במהלך המלחמות נגד הסאמניטים ומלחמת פירוס, הייתה מבוססת על יחידה צבאית חדשה שנקראה מאניפולוס. המאניפולוס הורכב מקבוצה הומוגנית של חיילים רגלים, בת 60 או 120 חיילים (כתלות בסוג החיילים). בכל מאניפולוס היו שני קצינים בדרגת שר מאה, מפקד וסגן. מאניפולוס בן 120 חיילים, נערכו לקרב בשש שורות בנות עשרים חיילים כל אחת. במאניפולוס של 60 חיילים, נערכו הלוחמים בשלוש שורות, כך שאורך המאניפולים היה זהה. כל מאניפולוס כלל שלושה סוגי חיילים. על האגפים הגנו 10 להקות בנות 30 פרשים כל אחת. בכל להקה היו שלושה דקוריונים מלפנים, שאחד מהם פיקד על הלהקה כולה, ושלושה אופטיונים מאחור.
בתחילת הקרב, נערך הלגיון כאשר בחזיתו שורת וליטים רציפה, ומאחוריה שלושה דרגים של רגלים כבדים, שכל אחד מהם כלל עשרה מאניפולים, העומדים זה לצד זה עם רווחים ביניהם. המאניפולים של הדרג השני והשלישי של הלגיון הוצבו מאחורי הרווחים במערך המאניפולים של הדרג שלפניהם, ויצרו תבנית של לוח שחמט. כאשר הגיע הלגיון לטווח מגע, נפתח הקרב: בתחילת הקרב הטילו הווליטים את כידוניהם, לאחר מכן הם נסוגו בין הרווחים של המאניפולים, והמשיכו להילחם בחרב. לדעת חלק מהחוקרים, לאחר הטלת הכידונים נסוגו הווליטים לאגפים. אחרי שהווליטים הטילו את כידוניהם, הטילו ההאסטאטים את חניתותיהם, ולאחר מכן נלחמו בחרבות. הפרינקיפים נלחמו מאחורי ההאסטאטים, ויכלו גם כן להטיל את כידוניהם מעל ראשי הלוחמים בקו הקדמי. הטריאריים נשארו מאחור והצטרפו לקרב רק במידת הצורך. לאחר הקרב, ערכו הרומאים בדרך כלל מרדף, שסייע להגדיל את אבדות הצד השני. חיל הפרשים הרומי היווה באופן מסורתי זרוע משנית ולא מפותחת בקרב הצבא הרומי, והוא גויס לרוב מקרב בעלות הברית.
הצדדים הלוחמים > הרפובליקה הרומית > הפיקוד הרומאי

הפיקוד העליון על הצבא נמסר לפוליטיקאי, לרוב בעל מאגיסטרטורה של פראיטור או קונסול או פרומגיסטראט (פרופראיטור ופרוקנוסול בהתאמה). לכן, פעמים רבות המצביא העליון היה חסר ניסיון פיקודי משמעותי, אם כי שירת בצבא במסגרת גיוס חובה. המצביא היה מאבד את האימפריום עם תום תקופת כהונתו. אף על פי שניסיון פיקודי לא היה תנאי הכרחי, פעמים רבות היו מגיסטראטים רומאים בכירים בעלי ניסיון צבאי ניכר. בדרך כלל הכהונה הייתה מוגבלת לשנה אחת (בתקופת היותו פראיטור או קונסול) ולשנה אחת נוספת במסגרת תפקיד של פרוקונסול, אך לעיתים הוארך המינוי לכמה שנים. הפרוקונסולים שהיו למעשה קונסולים או פראיטורים לשעבר, מונו על פי "החלטת הסנאט" ולא על–פי חוק מיוחד, ולכן, כמו פעולות אחרות של הסנאט הרומי, היו ניתנות לביטול על ידי אסיפות העם. במהלך המלחמה נעשה צעד חריג במסגרתו מונה "דיקטטור" שהקונסולים הוכפפו לו כאשר לצד הדיקטטור היה "מגיסטר אקוויטום" (תרגום מילולי: "אדון הסוסים", תרגום חופשי: "מפקד הפרשים"), ששימש למעשה כסגן הדיקטטור וייעץ לו.
על הלגיון פיקדו במשותף שישה טריבונים צבאיים, שמונו בידי אספת העם, נדרשו לוותק צבאי של חמש שנים לפחות, וכיהנו למשך חודשיים. הטריבונים שימשו בעיקר בתפקידי מטה, שימשו כעוזרי הקונסול, והיו אחראים על המשמעת בלגיון, לפעמים הם שימשו גם כמפקדים ישירים של חלקים מלגיון, מיחידות בסדר גודל קוהורטה ומעלה. הלגיון חולק לקנטוריות, שכללו לרוב בין 100 ל-80 חיילים. על כל קנטוריה פיקד "קנטוריון" (שר מאה). בתחומי אחריותו של הקנטוריון היו ענייני השגרה של החיילים: לאמן אותם לקרב, ולוודא שהם שומרים על הציוד שלהם במצב תקין ומקפידים על משמעת. לקנטוריון הייתה סמכות שיפוט על חייליו במקרים של עברות פעוטות והוא יכול היה להטיל עונשים גופניים. על הפרשים פיקדו ה"דקוריונים", שכל אחד מהם פיקד על "טורמה" (להקה) בת 30 פרשים.
שרשרת הפיקוד המסודרת אפשרה מקצועיות רבה וביצוע יעיל של הפקודות שניתנו על ידי הפיקוד הגבוה. יתרה מכך, הקצונה המקצועית בדמותם של הקנטוריונים אפשרה לגייס לגיונות חדשים ולאמנם תוך כדי המלחמה ובכך לדאוג להזרמה מתמדת של כוח אדם איכותי לצבא שהתדלדל בקרבות.
מהלך המערכה > המערכה הראשונה > קרב הרקלאה

בינתיים, עם התבססות צבאו של פירוס בדרום חצי האי האפניני, הרומאים שלחו מטעמם את הקונסול פובליוס ואלריוס ליביוס בראשות צבא להתעמת מול צבא אפירוס והמושבות היווניות. צבאו - שני לגיונות רומיים בני 4,200 איש, שני לגיונות של עמים ילידים באותו הקנה מידה, ו-1,200 פרשים - היה קטן יותר מזה של פירוס, אבל הבעיה העיקרית של הרומאים הייתה שהם עדיין לא הסתגלו ללוחמה מול הטקטיקות ושיטות הלוחמה היווניות שפותחו במידה רבה מאז ימיהם של פיליפוס השני ואלכסנדר הגדול, מלכי מוקדון. המשמעות של איך שני הצדדים התייצבו במערך לקראת קרב הייתה שהקו הרומי הרחב יותר יכול היה לאיים לאגף את הצדדים של קו אויב צר יותר מולו, שאותו יוכל לתקוף על אגפיהם. לעומתם, השיטה היוונית התבססה על מערך פלנקס צפוף שהיה מיועד להגנה והיה יכול להתפרץ למתקפה במהרה. פירוס השתמש בפילי המלחמה שלו כקלף מפתח, שכן קודם לכן הרומאים מעולם לא ראו פילים.
הצבאות היריבים נפגשו מול הרקלאה, דרום מערבית לטרנטום, גם כן לחופי מפרץ טאראנטו. תחילה שלח פירוס חיל קטן לבלום את התנועה הרומאית מעבר לגשר שמעל לנהר סיני אותו היה על הרומאים לחצות כדי להגיע למחנה יריביהם. בזמן שהרומאים התעכבו התארגן מערך הכוחות האפירוטי לקראת הקרב. הלגיונרים תקפו את קווי מערך ההופליטים באגפים הצדדיים של מערך הפלנקס האפירוטי, אך לא הצליחו לחדור את ההגנות שלהם. בעוד שני מערכי החי"ר האפירוטים נעולים בהגנתם וסופגים את עיקר האש של הרומאים, תקפו הפרשים והפילים של פירוס את האגפים הרומאים הלא מוגנים, שהיו מרוכזים במתקפתם נגד ההופליטים, דרך פעולת איגוף מסביב למערך התקיפה הרומאי. הרומאים, שהיו בעלי פרשים נחותים למקביליהם האפירוטים, לא היו מסוגלים להתמודד עם המתקפה, וכוחותיהם בשני האגפים החלו בנסיגה.
הרומאים איבדו 7,000 איש אך הצליחו לחזור לצפון כשהמשמעת הצבאית עדיין שוררת בקרב כוחותיהם. פירוס איבד 4,000 חיילים, אותם לא יכול היה להחליף. הניצחון בקרב הרקלאה היה ניצחון יקר, אבל התוצאות היו מבטיחות עבור פירוס: כמה שבטים ילידים בפנים הארץ (הלוקאנים, הברוטים והמספים) הצטרפו אליו, והמושבות היווניות קרוטון ולוקרי גם כן פנו לקבל את חסות צבאו בהגנה מפני הרומאים. הרומאים איבדו כמעט לחלוטין את השליטה וההשפעה שהייתה להם על הדרום.
מהלך המערכה > המערכה הראשונה > בין שני הקרבות

כעת, כשהמומנטום בידו, פירוס נקט יוזמה ונע במהירות צפונה, בתקווה שבעלי בריתה של רומא יערקו ויצטרפו לכוחותיו. הילידים הסאמניטים אכן עמדו בציפיותיו ועברו מחסות רומית לחסות הצבא האפירוטי. עם זאת, הלאטינים סירבו לעמוד לצד המלך האפירוטי והברית שלהם עם הרפובליקה הרומית שרדה. פירוס צעד לכיוון רומא כשהוא בוזז את כל שבדרכו. הוא הגיע לאנגניה והחליט לדחות את הקרב על הבירה הרומאית על רקע העומס שלו בשלל. בנוסף, הקונסול הרומי ליביוס עקב אחר פירוס עם צבאו בכל תנועותיו, למרות שצבאו הובס, וגם הקונסול השני, אמיליוס ברבולה, שבזמן זה הספיק להחריב את טרנטום, התקרב בראש חילותיו לעבר צבאו הנע של פירוס. מתוך הבנה שבקרוב הוא יהיה במלכוד, פירוס חזר על צעדיו. נוכח תחילתו של החורף, פירוס החליט להקים מחנה בקמפניה.
במהלך החורף פתח פירוס במשא ומתן עם הרומאים, שרצו להחליף שבויים. הוא שלח את איש החצר שלו קינאס לנהל את המגעים מול הסנאט הרומי. קינאס, יועצו הראשי של פירוס, שהתחנך על ידי הנואם האתונאי דמוסתנס, הציע תנאים נדיבים מאוד: הרומאים יקיימו שלום עם טרנטום ויאלצו להכיר בעצמאותם של השבטים האיטלקיים וכמה מושבות יווניות. כמקובל בעולם היווני, קינאס הציע מתנות לסנאטורים, שחשבו שהם מקבלים שוחד וסירבו להמשיך במגעים, במיוחד כשהסנאטור הזקן והמכובד אפיוס קלאודיוס קאקוס נזף בהם על כך שהם מקיימים משא ומתן ועושים עסקים עם אויב זר שעדיין היה נוכח עם צבאו על אדמת איטליה. לנוכח התמוטטות זאת במשא ומתן, המלחמה המשיכה.
מהלך המערכה > המערכה הראשונה > קרב אסקולום

באביב 279 לפנה"ס, פירוס תקף את המושבות הרומיות בלוצ'רה ובוונוסה, ששכנו בדרום-מזרח איטליה. יחד עם ערים אחרות, הם השתייכו לטבעת של יישובים צבאיים רומאים שהקיפו את הסמניטים, בעלי בריתו החדשים של פירוס. פירוס רצה לשבור את הטבעת כדי להגיע לבעלי בריתו, מתוך צורך לגייס את אנשיהם לצבאו. גם רומא התכוננה למלחמה ארוכה. היא החלה במגעים כלכליים להשיג בעלי ברית יוונים פוטנציאליים בדרום. במקביל, שלחה רומא למזרח שני צבאות, בראשם של פובליוס סולפיציוס סאווריו ופובליוס דציוס מוס, שני הקונסולים החדשים. לא הרחק מאסקולום, בין לוצ'רה לוונוסה, פגש הצבא המאוחד שלהם - שמנה 40,000 איש - את פירוס וצבאו.
במהלך הקרב היה הצבא האפירוטי בעמדה נחותה ביחס למקבילו הרומי, ולכן פירוס החליט לצופף את השורות של הקשתים והקלעים בין פילי המלחמה, והורה על מתקפה חזיתית עם תנופה רחבה. הרומאים, נוכח מרווח תנועה קטן גם כן, התמודדו חזיתית נגד הצבא האפירוטי ונערך מרחץ דמים. הקרב נמשך יממה, ובסופו היה על הרומאים לסגת, אך פירוס לא הצליח להשתלט על המחנה שלהם. הרומאים איבדו 6,000 איש כולל הקונסול פובליוס דציוס מוס שנהרג; היוונים 3,505 איש. בסיום הקרב נשמע פירוס, שנפצע מכידון וראה את המחנה שלו הרוס, מצהיר: ”אם ננצח את הרומאים בעוד קרב אחד, נאבד אובדן גמור.” על רקע אמרה זאת הפך "ניצחון פירוס" למטבע לשון, ביטוי המשמש לתיאור ניצחון שעלה במחיר כה רב, עד שיצא שכרו בהפסדו.
מהלך המערכה > המערכה הראשונה > המצור על ונוסיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מהלך המערכה > המערכה הראשונה > קרב רגיום

דיודורוס סיקולוס כתב כי לאחר כריתת הברית ולפני חציית פירוס מאיטליה לסיציליה, העלו הקרתגים 500 לגיונרים רומיים על סיפון ספינותיהם והפליגו לעבר רגיום (ככל הנראה מסיציליה). הם צררו על חיל המצב הרומי המורד שכבש את העיר, אך ויתרו על המצור, אך לא לפני שהציתו קצת עצים שנאספו לבניית ספינות. הם נשארו ושמרו על מצר מסינה הצר שבין איטליה לסיציליה, והסתכלו על כל ניסיון של פירוס לחצות אותו. זו בוודאי הייתה הפעולה הראשונה נגד חיל המצב הרומי המורד ברגיום. הקונסול גאיוס פבריציוס לוקיינוס הביס בסופו של דבר את חיל המצב והחזיר את העיר לאנשיה.
מהלך המערכה > תוצאות

כעוסים מהאובדן הרב של הכוחות בקרב אסקולום, אויביו הרומאים של פירוס לא הגיעו עימו לכדי משא ומתן. בעולם היווני, שני ניצחונות הספיקו בדרך כלל כדי לסיים מלחמה בין שתי ארצות יווניות, אך בשונה מכך הרומאים לא הסכימו לקבל את ההפסד בחזית כחד משמעי. היו תלונות שנשמעו גם מקרב צבאו של פירוס עצמו, ורופאו האישי בגד בו והציע לרומאים להרוג את המלך בהרעלה. הקונסולים של 278 לפנה"ס, גאיוס פבריקיוס לוסינוס וקווינטוס אמיליוס פאפוס הודיעו לפירוס על כוונותיו של רופאו, והוסיפו את ההלצה המפורסמת על מלך אפירוס לפיה "נראה כי אינו מסוכל לשפוט הן את חבריו והן את אויביו." פירוס יכול היה להעריך את האבירות הרומית, הסכים לחילופי שבויים, וכשהרומאים הצהירו שהם ימנעו מלתקוף את טרנטום לזמן מה, פירוס הכריז על מעין שביתת נשק, ובעצם הקריב את בני בריתו, הסאמניטים והלוקאנים, לפעולות תגמול רומיות שבאו בתגובה לבוגדנותם.
הרומאים אולי הופתעו מכך שאויבם הצהיר על עצירת המלחמה לעת עתה, אבל הם לא ידעו שפירוס קיבל קריאה לעזרה מהמושבה היוונית סירקוסאי בסיציליה, שאוימה על ידי קרתגו, וגם קיבל קריאה לעזרה ממקדוניה ויוון, שהותקפו על ידי שבטים קלטים. המלך המקדוני תלמי קראונוס, הובס על ידי הקלטים, שהתקדמו כעת הרבה מעבר לאפירוס ותסליה ועד לדלפי. פירוס העדיף להתרכז בזירת הקרב הסיציליאנית, הרי שסיציליה הייתה המטרה הראשונית של מסע המלחמה לחצי האי האיטלקי. הפנייה של פירוס נתנה לרומא הזדמנות לאלץ את הסאמניטים להיכנע שוב לכוחותיהם, ולהכניע את הלוקאנים והברוטים גם כן.
מהלך המערכה > המערכה השנייה > קרב גבעות קרניטה

לאחר שפירוס עזב את חצי האי האפניני, הרומאים החלו להשתלט מחדש על חצי האי. אחד הקרבות היה קרב גבעות קרניטה, שנערך בין הרומאים לסאמניטים. בקרב זה, הסאמניטים התאספו בגבעות קרניטה, הרומאים טיפסו על הגבעות למרות קושי השטח, אבל הסבך והתלילות הפכו אותם למטרות קלות לסאמניטים.
מהלך המערכה > המערכה השנייה > קרב בנוונטום

בשובו לחצי האי האפניני, לאחר המערכה שלו בסיציליה נגד הקרתגים, החל פירוס במערכה חדשה נגד הרומאים. שאיפותיו להקמת אימפריה מערבית למולדת היוונית כבר התנפצו, והמלחמה המחודשת נגד רומא, כשרק שליש מכוחותיו הראשוניים נותרו, הייתה בקנה מידה מינורי ביחס למערכה הראשונית כפי שנערכה בקרבות הרקלאה ואסקולום. הוא נזקק לתגבורת, אך לא הצליח לגייס את הילידים המקומיים שוב לעזרתו. הסאמניטים איבדו את אמונם בפירוס בנקודה זאת, ועוד ליקקו את פצעיהם מהמערכה שלהם נגד הרומאים. כתוצאה מכך רק מעטים מקרבם פנו שוב לתמוך במחנה של פירוס. מלך אפירוס החליט לפצל את כוחותיו לשניים, את החיל הראשון שלח ללוקאניה כדי לבלום את תנועתו של אחד הקונסולים, כדי שצבאותיהם לא יתאחדו. בינתיים נשאר בראש החיל השני, שהתמודד מול צבאו של הקונסול השני, מאניוס קוריוס, שחנה בבטחה בראש כוחותיו ליד העיר בנוונטום, צפונית ללוקאניה, והמתין לסיוע מלוקאניה. מתקפת הפתע הלילית שלו על הקונסול מאניוס קוריוס ליד בנוונטום נכשלה, ובמהלך היום, הוא הובס בפעם הראשונה והאחרונה על ידי הצבא הרומאי.
תוצאות

לפירוס כבר לא נותרו עוד ברירות, הוא נאלץ לחזור לטרנטום, שם נחשב לעריץ מדכא. כשהוא משאיר כוח סמלי מאחור, הפליג בחזרה לאפירוס בחורף שבין 275 ל-274 לפנה"ס. הוא הבטיח ליוונים תושבי טרנטום שהוא יחזור, אבל הוא מעולם לא הצליח לקיים הבטחה זאת. בזו אחר זו נכנעו מושבות יוון הגדולה לרומא, שהתבררה כשליט מתון להפתעתם של היוונים. הניצחון הרומאי במלחמת פירוס הפך את רומא למעצמה בעלת הכרה עולמית, ומצרים התלמיית קידמה עמם מגעים להסכם ידידות נוכח תוצאות המלחמה. פירוס שב לאפירוס לאחר שש שנים בהן שהה באיטליה, וכל צבאו נחרב לחלוטין. שאיפותיו כאמור התנפצו, אך הוא נותר נחוש בדעתו להטביע חותם בתוך יוון עצמה.
ביאורים

↑  בהמשך השתנה מנהג זה, והפרובינקיות הוכרזו עוד בטרם נערכו הבחירות - זאת על מנת למנוע מצב שבו קונסול מסוים זוכה בבחירות ואז מקבל, בדרך לא דרך, פרובינקיה עשירה שיוכל למצוץ את לשדה.
↑  חולשות אלו הודגמו מאוחר יותר במהלך קרב קינוסקאפאלאי, במהלכו לחמו חיילים רומאים המסודרים במאניפולוס בחיילים מוקדונים מסודרים בפלנקס. הגמישות של המאניפולוס והכבדות של הפלנקס הכריעו לבסוף את הקרב.
הערות שוליים

↑  יוון הגדולה (Magna Graecia): ערים יווניות, איטליה העתיקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (Encyclopædia Britannica)
↑  רומא העתיקה: מלחמת פירוס 280 לפנה"ס–275 לפנה"ס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (Encyclopædia Britannica)
↑  פלוטרכוס, 13.2, חיי אישים - פירוס
↑  קסיוס דיו, 9.40.5, היסטוריה רומית
↑  גולן, תולדות העולם ההלניסטי, 1983, עמ' 126
↑  פלוטרכוס, 14.4, חיי אישים - פירוס
↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1990, עמ' 244
1 2  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1990, עמ' 245
↑  פוליביוס, היסטוריות, כרך שישי, עמ' 20-21
1 2  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1990, עמ' 246
↑  פוליביוס, היסטוריות, כרך שישי, עמ' 21-24
↑  תמונות ותיאורים של חרבות גלאדיוס, באתר romancoins (באנגלית)
↑  וליטים, באתר הקולוסיאום הרומי (באנגלית)
↑  הצבא הרומי המוקדם, באתר האימפריה הרומית (באנגלית)
↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1990, עמ' 247
↑  פוליביוס, היסטוריות, כרך שישי, עמ' 25
↑  Delbrück, Hans (1964). "I Teil: Das Altertum". Geschichte der Kriegskunst im Rahmen der politischen Geschichte. Walter de Gruyter & Co. pp. 423–424.
↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1990, עמ' 248
↑  Roman Warfare in the Age of Pyrrhus (לוחמה רומאית בימיו של פירוס), באתר World History Encyclopedia
↑  יוסטינוס, 1, היסטוריקה פיליפיקה, כרך 18
↑  The Initial Clash: Republican Rome vs. Pyrrhus of Epirus by Jeff Jonas (העימות הראשוני: רומא הרפובליקנית נגד פירוס מאפירוס מאת ג'ף ג'ונס), ‏28 בינואר 2011
↑  פלורוס, 1.18.24, התגלמות ההיסטוריה הרומית
↑  פלוטרכוס, 20.1, חיי אישים - פירוס
↑  פלוטרכוס, 21.6, חיי אישים - פירוס
↑  פלוטרכוס, 21.9, חיי אישים - פירוס
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, כרך 22, 7.5
↑  Pyrrhus of Epirus (פירוס מאפירוס), באתר Livius
↑  פלוטרכוס, 22.1, חיי אישים - פירוס
↑  דיו קסיוס, היסטוריה רומית
↑  פלוטרכוס, 25.2, חיי אישים - פירוס
↑  Benevento, אנציקלופדיה בריטניקה (Encyclopædia Britannica)
| מלחמת פירוס |
| --- | --- | --- |
| זירת חצי האי האפניני | הרקלאה • אסקולום • ונוסיה • רגיום • קרניטה • בנוונטום | Pyrrhic War Italy en |
| הזירה הסיציליאנית | סירקוסאי • אריקס • ליליבאיום • מסינה | Pyrrhic War Italy en |
לגיונר רומאי טיפוסי
פרש רומאי, נמצא כיום בקלן, גרמניה.
עונת 2020/2021 בליגת העל הפורטוגלית

| --- | --- |

 תקופת התחרות:  18 בספטמבר 2020 – 19 במאי 2021 (244 ימים)
 מספר משתתפות:  18
 הזוכה:  ספורטינג ליסבון
 מספר משחקים:  306
 מספר שערים:  739 (2.42 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  פורטוגל פדרו גונסלבש    (23 שערים)
 → 2019/20202021/2022 ←
עונת 2020/2021 בליגת העל הפורטוגלית (בפורטוגזית: Primeira Liga, מוצגת גם בשם Liga NOS בשל חסות מסחרית) הייתה העונה ה-87 של ליגת העל הפורטוגלית, הליגה המקצוענית הבכירה בפורטוגל. העונה החלה באיחור בעקבות סיומה המאוחר של העונה הקודמת בשל מגפת הקורונה והיא החלה ב-18 בספטמבר 2020 והסתיימה ב-19 במאי 2021.  כמו כן בעקבות המגפה בעונה זו ברב המשחקים לא הותרה כניסת קהל למגרשים. בסיום העונה ספורטינג ליסבון זכתה באליפות מספר 19 שלה, ונסיונל מדיירה, ספורטינג פארנסה וריו אבה נשרו לליגה השנייה.
שחקנה הפורטוגלי של ספורטינג ליסבון פדרו גונסלבש זכה בתואר מלך השערים עם 23 כיבושים.
קבוצות ואצטדיונים

מתוך 18 הקבוצות שהשתתפו בעונה זו, 16 המשיכו מהעונה שעברה. אליהן התווספו נסיונל מדיירה וספורטינג פארנסה שאיישו את שני המקומות הראשונים בליגה הפורטוגלית השנייה, בזמן שהוחלט על הפסקת הליגה בעונת 2019/2020 בעקבות מגפת הקורונה הן החליפו את ק.ד. אבס וויטוריה סטובל שסיימו ה-16 וה-18 בהתאמה בעונת 2019/2020. נסיונל העפילה לליגת העל לאחר היעדרות של שנה אחת, ויאלו פארנסה העפילה לליגה הבכירה לאחר היעדרות של 18 שנים.
| קבוצה | עיר | אצטדיון | תכולה |
| --- | --- | --- | --- |
| בואבישטה | פורטו | אצטדיון דו בסה | 28,263 |
| בלננסש | אויירש | האצטדיון הלאומי | 37,593 |
| בנפיקה ליסבון | ליסבון | אצטדיון האור | 64,642 |
| ויטוריה דה גימארייש | גימארייש | אצטדיון ד. אפונסו הנריקוס | 30,000 |
| ז'יל ויסנטה | ברסלוש | אצטדיון העיר ברסלוש | 12,504 |
| טונדלה | טונדלה | אצטדיון ז'ואו קרדוסו | 5,000 |
| מאריטימו | פונשל | אצטדיון דו מאריטימו | 10,932 |
| מוריירנסה | מוריירה דה קונגוס | פארק ז'ואקים אלמיידה פרייטס | 6,153 |
| נסיונל מדיירה | פונשל | אצטדיון מדיירה | 5,132 |
| ספורטינג בראגה | בראגה | האצטדיון העירוני בראגה | 30,286 |
| ספורטינג ליסבון | ליסבון | אצטדיון ז'וזה אלבלדה | 50,095 |
| ספורטינג פארנסה | פארו | אצטדיון סאו לואיס | 7,000 |
| פאסוש די פריירה | פאסוש די פריירה | אצטדיון מטה ריאל | 9,076 |
| פורטו | פורטו | אצטדיון הדרגאו | 50,033 |
| פורטימוננסה | פורטימאו | האצטדיון העירוני פורטימאו | 6,204 |
| פמליקאו | וילה-נובה דה פמליקאו | האצטדיון העירוני העשרים ושניים ביוני | 5,307 |
| ק.ד. סנטה קלרה | פונטה דלגדה | אצטדיון סאו מיגל | 13,277 |
| ריו אבה | וילה דו קונדה | אצטדיון דוס ארקוס | 9,065 |
טבלת הליגה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ספורטינג ליסבון | 34 | 26 | 7 | 1 | 65 | 20 | 45+ | 85 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 2 | פורטו | 34 | 24 | 8 | 2 | 74 | 29 | 45+ | 80 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 3 | בנפיקה ליסבון | 34 | 23 | 7 | 4 | 69 | 27 | 42+ | 76 | העפלה לשלב המוקדמות השלישי בליגת האלופות |
| 4 | ספורטינג בראגה | 34 | 19 | 7 | 8 | 53 | 33 | 20+ | 64 | העפלה לשלב הבתים בליגה האירופית |
| 5 | פאסוש די פריירה | 34 | 15 | 8 | 11 | 40 | 41 | 1− | 53 | העפלה לשלב המוקדמות השלישי בקונפרנס ליג |
| 6 | ק.ד. סנטה קלרה | 34 | 13 | 7 | 14 | 44 | 36 | 8+ | 46 | העפלה לשלב המוקדמות השני בקונפרנס ליג |
| 7 | ויטוריה דה גימארייש | 34 | 12 | 7 | 15 | 37 | 44 | 7− | 43 |  |
| 8 | מוריירנסה | 34 | 10 | 13 | 11 | 37 | 43 | 6− | 43 |  |
| 9 | פמליקאו | 34 | 10 | 10 | 14 | 40 | 48 | 8− | 40 |  |
| 10 | בלננסש | 34 | 9 | 13 | 12 | 25 | 35 | 10− | 40 |  |
| 11 | ז'יל ויסנטה | 34 | 11 | 6 | 17 | 33 | 42 | 9− | 39 |  |
| 12 | טונדלה | 34 | 10 | 6 | 18 | 36 | 57 | 21− | 36 |  |
| 13 | בואבישטה | 34 | 8 | 12 | 14 | 39 | 49 | 10− | 36 |  |
| 14 | פורטימוננסה | 34 | 9 | 8 | 17 | 34 | 41 | 7− | 35 |  |
| 15 | מאריטימו | 34 | 10 | 5 | 19 | 27 | 47 | 20− | 35 |  |
| 16 | ריו אבה | 34 | 7 | 13 | 14 | 25 | 40 | 15− | 34 | פלייאוף על הירידה לליגה השנייה |
| 17 | ספורטינג פארנסה | 34 | 7 | 10 | 17 | 31 | 48 | 17− | 31 | ירידה לליג השנייה |
| 18 | נסיונל מדיירה | 34 | 6 | 7 | 21 | 30 | 59 | 29− | 25 | ירידה לליג השנייה |
סטטיסטיקה > מלך השערים

| מיקום | שחקן | קבוצה | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | פורטוגל פדרו גונסלבש | ספורטינג ליסבון | 23 |
| 2 | שווייץ האריס ספארוביץ' | בנפיקה ליסבון | 22 |
| 3 | איראן מהדי טארמי | פורטו | 16 |
| 4 | ספרד מריו גונזלס | טונדלה | 15 |
| 5 | ברזיל קרלוס ז'וניור | ק.ד. סנטה קלרה | 14 |
| 6 | פורטוגל סרז'יו אוליביירה | פורטו | 13 |
| 7 | פורטוגל בטו | פורטימוננסה | 11 |
| 8 | קולומביה מתאו קסיירה | בלננסש | 10 |
סטטיסטיקה > מלך הבישולים

| מיקום | שחקן | קבוצה | בישולים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | איראן מהדי טארמי | פורטו | 11 |
| 2 | אורוגוואי דרווין נונייס | בנפיקה ליסבון | 10 |
| 3 | ברזיל אברטון | בנפיקה ליסבון | 9 |
| 3 | ספרד אלכס גרימלדו | בנפיקה ליסבון | 9 |
| 5 | פורטוגל אוטביו | פורטו | 8 |
| 6 | מקסיקו חסוס קורונה | פורטו | 7 |
| 6 | הונדורס אלברט אליס | בואבישטה | 7 |
| 6 | סקוטלנד ריאן גאולד | ספורטינג פארנסה | 7 |
הערות שוליים

↑  "Direção da Liga Portugal em reunião extraordinária" [LPFP board extraordinary meeting]. LPFP (בפורטוגזית). 5 במאי 2020. נבדק ב-6 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| עונות בליגת הכדורגל הבכירה של פורטוגל |
| --- | --- | --- |
| אליפות הליגה הבכירה | 1934/1935 • 1935/1936 • 1936/1937 • 1937/1938 |  |
| פרימיירה דיביסאו | 1938/1939 • 1939/1940 • 1940/1941 •1941/1942 • 1942/1943 • 1943/1944 • 1944/1945 • 1945/1946 • 1946/1947 • 1947/1948 • 1948/1949 • 1949/1950 • 1950/1951 • 1951/1952 • 1952/1953 • 1953/1954 • 1954/1955 • 1955/1956 • 1956/1957 • 1957/1958 • 1958/1959 • 1959/1960 • 1960/1961 • 1961/1962 • 1962/1963 • 1963/1964 • 1964/1965 • 1965/1966 • 1966/1967 • 1967/1968 • 1968/1969 • 1969/1970 • 1970/19711971/1972 • 1972/1973 • 1973/1974 • 1974/1975 • 1975/1976 • 1976/1977 • 1977/1978 • 1978/1979 • 1979/1980 • 1980/1981 • 1981/1982 • 1982/1983 • 1983/1984 • 1984/1985 • 1985/1986 • 1986/1987 • 1987/1988 • 1988/1989 • 1989/1990 • 1990/1991 • 1991/1992 • 1992/1993 • 1993/1994 • 1994/1995 • 1995/1996 • 1996/1997 • 1997/1998 • 1998/1999 |  |
| פרימיירה ליגה | 1999/2000 • 2000/2001 • 2001/2002 • 2002/2003 • 2003/2004 • 2004/2005 • 2005/2006 • 2006/2007 • 2007/2008 • 2008/2009 • 2009/2010 • 2010/2011 • 2011/2012 • 2012/2013 • 2013/2014 • 2014/2015 • 2015/2016 • 2016/2017 • 2017/2018 • 2018/2019 • 2019/2020 • 2020/2021 • 2021/2022 • 2022/2023 • 2023/2024 • 2024/2025 |  |
אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  האגודה לזכויות האזרח בישראל 
 תקופת הפרס:  1981–הווה (כ־43 שנים) 
 נקרא על שם:  אמיל גרינצווייג 
 
אות זכויות האדם על שם אמיל גרינצוויג ז"ל מוענק מדי שנה על ידי האגודה לזכויות האזרח, לאדם או ארגון, כהוקרה על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל.
היסטוריה

הענקת האות החלה בשנת 1981, כיוזמה של חבר האגודה פרופ' יעקב לורך. שנתיים מאוחר יותר, ב-10 בפברואר 1983, נרצח אמיל גרינצווייג, פעיל שלום עכשיו וחבר האגודה לזכויות האזרח, בעת שהשתתף בהפגנת "שלום עכשיו" בירושלים. לנוכח המשמעות הציבורית של הרצח, החליטה האגודה לזכויות האזרח ב-1983 לקרוא את אות ההוקרה על שמו.
מדי שנה מפרסמת האגודה מודעות המזמינות את הציבור להגיש מועמדויות לקבלת האות. בחירת הזוכים נעשית על ידי ועדה בלתי תלויה. כיום (2024) חברים בוועדה פרופ' יוסי דהאן, עו"ד יהושע שופמן וחולוד מסאלחה. הענקת האות נעשית בדרך כלל במסגרת אירועי שבוע זכויות האדם המתקיים בחודש דצמבר מדי שנה.