קונגו (שפה)
רקע היסטורי > אבאקו והוועדה לבלשנות אפריקה

בשנת 1950, כתב אדמונד נזזה-לנדו, מקונגו, מנשר שנחשב בדרך כלל לטקסט הלידה של האגודה. תכלית המניפסט הייתה לשונית-תרבותית במהותו, והוא היה נטול כל שאיפות פוליטיות, עצמאיות, מובנות. נזזה-לנדו הצהיר כי קבוצה של באקנגו של לאופולבילה רוצה להקים עמותה כדי לאחד, לשמר ולשכלל את השפה. "איחוד לשוני", היה מושג בשימוש נרחב במעגלים הקולוניאליים והמיסיונרים בבלגיה. מטרתו היא לצמצם את מגוון השפות על ידי בחירה וקידום של שפה אחת בה דיברו במסגרות הפורמליות. הוועדה לאיחוד זנים של קיקונגו, שהורכבה ממיסיונרים של כמה קהילות קתוליות, הוקמה בשנת 1935, אך פוזרה שנה לאחר מכן מבלי להביא תוצאות משביעות רצון, בין השאר בשל חילוקי דעות בין כמה נציגים קתוליים לבין הרחקתם של מיסיונרים פרוטסטנטים מן הוועדה (ועדת האיחוד של קיקונגו 1935).
הצורך הורגש ב-1950, על ידי נזזה-לנדו והבאקונגו, שהביעו את דעתם, שכן חידוש המאמצים המאוחדים הללו היה תגובה לדומיננטיות ארוכת הטווח של שפת הלינגלה בבירה. הם הגיבו נגד העובדה שאף על פי שקונגו היוותה "לפחות שני שלישים" מתושבי הבירה, נאלצו ילדיהם לקבל השכלה בשפת הלינגלה. הם היו משוכנעים כי שכיחותה של שפת הלינגלה בעיר הבירה יכולה להיות מנוגדת רק באמצעות שפת "קיקונגו" חזקה, "ספרותית" ומאוחדת. ולא פחות מכך, על ידי תפוצה רחבה מבחינה גאוגרפית: נזזה-לנדו רצה להתאחד בתוך העמותה התרבותית שלו. המניפסט כלל הזמנה למיסיונרים שעבדו באזור בטונגו ולבלשנים המעוניינים בשפה לתמוך בתנועה. בתגובת התגוננות למניפסט של נזזה-לנדו, התארגנו כמה אינטלקטואלים מאנגליה, ב-1951, באגודת "ליבוקה לייה בנגלה". אחד המייסדים היה יוסף אילאו, אשר בשנת 1958 יהפוך השותף של פטריס לומובה (Patrice Lumumba) להקים את המפלגה הלאומנית "Mouvement National Congolais".
התלונות והתביעות של בקונגו נדונו בהרחבה בוועדה הבריטית ללימודי אפריקה (CAL), שהוקמה על ידי שר המושבות אנדרה דקואה בספטמבר 1950. הוועדה פעלה כגוף מייעץ המסייע לשר בקבלת החלטותיו למדיניות השפה בקונגו הבלגית. הוא היה מורכב מעשרה אנשים, כולם מעמד גבוה, לבנים רובם בעלי ידע מבוסס בבלשנות ובאתנולוגיה אפריקאית, ו-28 חברים מקבילים, רובם מיסיונרים פלמיים קתולים העובדים בקונגו. רוב חברי ה-CAL הגנו על השימוש בשפה מקומית כמקומית בכל היחסים בין הקולוניאליסטים לבין הקולוניאליזם, בניגוד לשפה הקולוניאלית הצרפתית, וגם בניגוד לשפה אפריקאית כמו לינגלה.
בספטמבר 1951, ה"שומו רומאוטייז" הסוציאליסטי, כתב הצעה ל-CAL ובה כתב כי הממשלה צריכה "לשנות באופן מוחלט את מדיניותה ולהתקין את השפה קיקונגו בבתי הספר של הבירה". הוא טען כי, כ-70 אחוזים מתושבי לאופולדוויל הינפ בקונגו וכי יהיה זה פשע לכפות את לינגאלה, "שפה מלאכותית", עליהם. לדברי רומבאוטס, זה היה די שמרני כי רומבאוטס דגל בייצור של קונגו שכן הקהילה שלו ובמיוחד הממונה הישיר שלו, ג'וריס שש, היו ידועים כמקדמי השפה לינגאלה. יחד עם כמה מחברי העבודה האחרים, ג'וזף ואן ווינג הישועי, חוקר ידוע ואהוד לתרבות קונגו, חבר לשעבר בוועדת האיחוד של 1935, ואיש סודו ויועציו של נזה-לנדו, לקח את המקרה. ואן וינג העלה את הצעתו של רומאוטיס הפרו-קיקונגו ב-CAL, שבמהלך פגישתם במאי 1952 הסכימו להגיש את ההצעה לשר. עם זאת, בפגישה הבאה, טען פרסי דה ויטה הסוציאליסט כי יש לשמוע גם קולות פרו לינגאלה. בחודש אוגוסט של אותה שנה, שש הוזמן לפגישה כדי להגן על הסטטוס קוו של לינגאלה בלאופולדווילה. לדברי שש, ההצעה של קיקונגו על ידי רומבאוטס וואן ווינג הייתה בעייתית, שכן בקיקונגו עדיין חסרה אחדות לשונית. הוא הגיב על הטענות כי לינגלה היא שפה עירונית לא מכובדת על ידי הצבעה על העשרתה המתמדת באמצעות מגע עם שפות אחרות דווקא בגלל אופייה העירוני, השימוש המתמשך שלה בעיתונים, והפנייה שלה לצעירים של בקונגו.
לואי ב. דה בואק, תמך בעמדה זו באומרו כי לינגלה תפקידה כשפה נייטרלית, ואילו קונגו טעונה יותר אתנית. עם זאת, לא היה ניתן לפספס את הסיכונים הקולוניאלים שהמודעות הלשונית של קונגו עלולה להגדיל. לדברי רומבאוט, לא היה זה סביר שאם הדרישות בקונגו לא יתקיימו, הם ידרשו זכויות שפה ביוזמתם. בנוסף טען דה בוק כי הכנסתה של קונגו לבתי הספר של לאופולדוויל רק תגביר את המתח בין בקונגו לבנגלה (1952). דברי סיקס, "בעיית באקונגו", כלומר, הלאומיות של באקונגו, העלולה לאיים על השלטון הקולוניאלי, הייתה מסוגלת רק לעלות על פני השטח משום שעודדו אותה שחקנים לבנים, אירופאים, אשר הגיעו מהשלטון הקולוניאלי. מאחר שחברי ה-CAL לא יכלו להסכים, הם החליטו לעכב את ההצעה המוקדמת של פרו-קונגו. במארס 1953 קיבל ה-CAL בפה אחד את ההצעה להשתמש בקיקונגו כאמצעי הוראה לילדי בקונגו בבתי הספר של לאופולדוויל.
במהלך הפגישה הזאת הציג ואן ווינג גם את המניפסט של נזה-לנדו משנת 1950, שכלל גם את רצון האבאקו להשיק את כתב העת "קונגו דיה נגונגה". CAL היה מאוד בעד שאיפות של Nzeza-Landu. הוא הציע לשר להתקין "ועדת יועצים בקרב הלבנים שנהנו מאמון בקונגו", ובכך לעודד, תחת חסות קולוניאלית, פעילויות משחררות בקונגו. המעבר מ"לינגלה" לקונגו כאמצעי הוראה בבתי הספר של לאופולדוויל מעולם לא התממש, בין השאר משום שיורשו של דווי, אוגוס בויסרט, שר המושבות מאפריל 1954, ניסה להציג תוכנית פרו - מדיניות בשפה הצרפתית במערכת החינוך הקונגולית. אבל העצה של CAL לטובת השליחות הלשונית-תרבותית של אבאקו אכן השפיעה - ביולי 1953 העניקו השלטונות הקולוניאליים בקונגו את ההכרה הרשמית של אבאקו וכן את רשותם להפיץ את כתב העת שלה.