stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוכסות וירטמברג
היסטוריה > מלחמות הדת

אולריך סייע למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במהלך מלחמת לנדסהוט בשנת 1503, ובמהלך מסעו לרומא בשנת 1508. בשל פזרנותו הרבה והכבדת המיסים על התושבים, פרץ בשנת 1514 מרד נגדו, ואולריך העניק חירויות מסוימות לתושבים. בשנת 1519 הסתכסך אולריך עם הליגה השוואבית, ובתגובה פלשו כוחות הליגה לווירטמברג, וגירשו את אולריך, ומכרו את הדוכסות לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שמסר אותה לאחיו פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה. בשנת 1523 המיר אולריך את דתו לדת הלותרנית, ובשנת 1525 עמד בראש מרד האיכרים הגרמני, אולם הובס ונמלט שוב.
בשנת 1526 חבר אולריך לפיליפ הראשון, רוזן הסן, ובשנת 1526 הכריז פיליפ על כוונתו להחזיר את אולריך לשלטון. בשנת 1534 התמוססה הליגה השוואבית, ואולריך ניצל את ההזדמנות וכבש את הדוכסות בחזרה. לאחר דין ודברים עם בית הבסבורג, קיבל אולריך את הדוכסות, אולם היה כפוף לריבונות אוסטרית. במהלך המלחמה השמלקלדית לחם אולריך נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם הובס ונדרש לשלם סכום כסף גדול מאוד בעד המשך שלטונו.
בשנת 1550 מת אולריך, ובנו כריסטוף, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. כריסטוף המשיך במלאכת המרת הדת שהחל אביו, וסייע למעמד האצולה להתעשר על חשבון התושבים. בשנת 1568 מת כריסטוף, ובנו לודוויג השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1593 מת לודוויג ערירי, וקרוב משפחתו פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. פרידריך ניתק את וירטמברג מחסותה של אוסטריה, והגיע על כך לידי הסכם עם רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1599. בשנת 1608 מת פרידריך, ובנו יוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. במהלך שלטונו פרצה מלחמת שלושים השנים, אך יוהאן פרידריך לא נטל בה חלק.
היסטוריה > מלחמת שלושים השנים

בשנת 1628 מת יוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג, ובנו אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. מכיוון שהיה קטין, שימשו דודיו לודוויג פרידריך, דוכס וירטמברג-ממפלגארד, ולאחר מותו בשנת 1631 יוליוס פרידריך, דוכס וירטמברג-וייטינגן כעוצרים עד לשנת 1633.
בשנת 1629 איבדה הדוכסות שליש משטחה במהלך מלחמת שלושים השנים, ובשנת 1634 נחל צבאה מפלה בקרב נורדלינגן, ובעקבות כך נבזזה הדוכסות. בשנת 1637 ברח אברהרד מהדוכסות לשטרסבורג, ובשנת 1638 חזר לוירטמברג לאחר משא ומתן עם פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשלום וסטפאליה בשנת 1648 אושרה שליטתו בדוכסות. בשנת 1649 מסר אברהרד לאחיו פרידריך את דוכסות וירטמברג-נוישנשטיין, ובשנת 1651 מסר לאחיו אולריך את דוכסות וירטמברג-נויינבירג.
היסטוריה > המאה ה-18

בשנת 1674 מת אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג, ובנו וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1677 מת וילהלם לודוויג במפתיע, ובנו אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. מכיוון שאברהרד לודוויג היה רק בן שנה, מונה דודו פרידריך קרל, דוכס וירטמברג-ויננטל כעוצר. אברהרד לודוויג שהיה מאוד רדוד ושטחי, השאיר את השלטון בידי יועציו, ובילה את מרבית זמנו במסעות ציד. בשנת 1700 ביקר אברהרד לודוויג בצרפת אצל לואי הארבעה עשר, מלך צרפת והתרשם מחצרו ומארמון ורסאי, והחל בעקבות כך בשנת 1704 בבניית ארמון לודוויגסבורג. על אף העלאת המיסים בדוכסות, נתקל אברהד לודוויג בבעיות מימון, ובניית הארמון נמשכה כ-15 שנים. סביב הארמון הוקמה העיר לודוויגסבורג.
בשנת 1707 מונה אברהרד לודוויג למפקד הכוחות השוואביים שלחמו במלחמת הירושה הספרדית, והועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל. בשנת 1731 מת בנו פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של וירטמברג, ואברהרד לודוויג ניסה לחזור לאשתו יוהאנה אליזבת מבאדן-דורלאך, על מנת להעמיד עוד בן, אולם היא סירבה לחזור אליו. בשנת 1733 מת אברהרד לודוויג, ובן דודו קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג עלה לשלטון אחריו. עם עלותו לשלטון מינה קרל אלכסנדר את יוזף זיסקינד אופנהיימר ליועצו הכלכלי. מהלכיו הכלכליים של אופנייהמר הצילו את כלכלת וירטמברג שהייתה הרוסה בעקבות מלחמת הירושה הספרדית (1702-1713), אך גררו תגובות קשות הן מהמעמד העליון שכלל את האצילים והבורגנים והן ממעמד הצמיתים והאיכרים, אך אלכסנדר התעקש ושמר על אופנהיימר כיועצו. במשך כל תקופת כהונתו של אופנהיימר הצליח אלכסנדר לצבור לעצמו ולאנשיו כסף רב וחיי פאר ועושר רב, אך גם הצליח לחזק את צבאו. בשנת 1737 נפטר אלכסנדר משבץ מוחי פתאומי, ובנו קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. מכיוון שהיה קטין, שימשו קרל רודולף, דוכס וירטמברג-נוישטדט ולאחריו קרל פרידריך השני, דוכס וירטמברג-אלס כעוצרים. מיד לאחר עלותו לשלטון הוצא להורג יוזף זיסקינד אופנהיימר - יהודי החצר של אביו, וגופתו הושמה בכלוב ברזל. קרל אויגן התחנך בבית המלוכה הפרוסי, אצל פרידריך הגדול, ובשנת 1744 תפס לבדו את השלטון, והורה לקבור את גופתו של אופנהיימר. במהלך מלחמת שבע השנים לחם קרל אויגן לצד פרוסיה, והוביל את כוחותיו לנסיכות הבוחר מסקסוניה. קרל אויגן הרחיב מאוד את חצרו ופיאר אותה, ואף בנה טירות מרשימות, אולם ההוצאות האדירות הביאו את וירטמברג למצב כלכלי גרוע ביותר. קרל אויגן השקיע מאוד בחינוך ובחקלאות, ואף ייסד בשנת 1765 את הספרייה הלאומית של וירטמברג.
היסטוריה > מלחמות צרפת המהפכנית

בשנת 1793 מת קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג ללא ילדים, ובמקומו עלה לשלטון אחיו לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג, ולאחר מותו בשנת 1795 עלה לשלטון אחיו הצעיר פרידריך השני, דוכס וירטמברג. פרידריך ששירת בצבאו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, והיה קשור אליו בקשרי נישואים, עבר לנצרות הפרוטסטנטית ואף חינך את בניו כך. במהלך שלטונו פלשה צרפת לשטח הדוכסות, ואילצה את פרידריך למשוך את כוחותיו מהצבא הקיסרי ולשלם פיצויים. אולם בעזרת ניהול יעיל, שמר פרידריך על עצמאות הדוכסות. בשנת 1797 מת פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך השלישי, דוכס וירטמברג. פרידריך חזר ונטל חלק במלחמה נגד צרפת נגד רצון נתיניו, וכאשר פלשו הצרפתים שוב לשטחי הדוכסות, פרש פרידריך לארלנגן, שם שהה עד לשלום לונוויל בשנת 1801.
במרץ 1802 נחתם הסכם עם צרפת, ובו הוסכם שפרידריך יעביר לצרפת את נחלותיו בגדה השמאלית של הריין, בתמורה לתשע ערים חופשיות ובכללן את רויטלינגן והיילברון, וכן עוד שטחים שיסופחו לדוכסות.
לאחר מכן

בשנת 1803 שודרגה הדוכסות למעמד של נסיכות הבוחר, וסופחו אליה עוד שטחים כחלק מחילוט נכסי הכנסייה באימפריה.
בשנת 1805 הצטרפה וירטמברג לנפוליאון במלחמותיו כנגד מדינות הקואליציה השלישית, וכהוקרה על כך שודרגה הנסיכות בחוזה פרסבורג למעמד של ממלכה.
פרשת אורון שאול

נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין מקבל את פני נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בבית הנשיא ומציג את תמונותיהם של החיילים הנעדרים ממבצע צוק איתן: אורון שאול משמאל והדר גולדין מימין
אורון שאול היה חייל צה"ל שנהרג ב-20 ביולי 2014 בתקרית אש בקרב שג'אעייה במהלך מבצע צוק איתן, והוכר כחלל צה"ל שמקום קבורתו לא נודע. מותו משך לראשונה תשומת לב בין-לאומית כאשר החמאס הודיע כי נלקח בשבי, ושוב לאחר מכן כשדרש שחרור מחבלים בתמורה להחזרת גופתו. ב-18 בינואר 2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל, חולצה גופתו מרצועת עזה בפעילות של צה"ל ושב"כ, כעשור לאחר שנהרג.
רקע

אורון שאול נולד ב-27 בדצמבר 1993 בבית החולים פוריה, בנם השני מתוך שלושת בניהם של זהבה והרצל. הוא למד בתיכון בית ירח והיה תלמיד מצטיין. שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת גולני.
ביום העצמאות ה'תשע"ד (2014), חודשיים בלבד לפני מותו, הוענק לשאול אות מצטיין הנשיא על ידי נשיא מדינת ישראל שמעון פרס.
בעקבות ירי רב של ארטילריה רקטית מרצועת עזה לעבר דרום ישראל, שהחל כתגובה ל"מבצע שובו אחים" ביהודה ושומרון ומעצרם של כ-400 פעילי טרור, בעיקר מארגון חמאס, לאחר חטיפת שלושת הנערים הישראלים ורציחתם ב-12 ביוני אותה שנה, הוכרז על יציאה למבצע צוק איתן ב-8 ביולי 2014. המבצע החל בשלב של הפצצות כבדות של חיל האוויר הישראלי, חיל השריון וחיל התותחנים על רצועת עזה, כשבמקביל ישראל ספגה ירי רקטי מרצועת עזה והתמודדה עם חדירה של מחבלים חמושים לשטחה שהגיעו מרצועת עזה דרך הים או דרך מנהרות. בשלב השני, שהחל ב-17 ביולי, נכנסו כוחות קרקעיים של צה"ל לרצועה, תחילה לבית חאנון, במטרה להרוס מנהרות טרור שחדרו לשטח ישראל, וכעבור שלושה ימים החל קרב שג'אעייה.
החטיפה

במהלך הלחימה של חטיבת גולני בשכונת שג'אעייה ב-20 ביולי 2014, נפגע נגמ"ש מדגם M-113 מירי טיל נ"ט, שהביא למותם של שישה חיילי צה"ל ולהגדרתו של החייל השביעי בנגמ"ש, אורון שאול, כנעדר. חמאס טען במהירות כי לכד את חייל צה"ל בשם אורון שאול, וגיבה את טענתו בהצגת התצלום והתעודות של החייל. בהמשך אישר צה"ל כי גופתו לא זוהתה בין ההרוגים בנגמ"ש.
חמאס היה מודע לרגישות הישראלית לשבויים ועשה ניסיונות לחטוף חיילים. חטיפת שאול הובילה לחגיגות בקרב פלסטינים ברצועת עזה וביהודה ושומרון. בערוץ אל-אקצא נחגגה החטיפה בלגלוג על צער משפחתו של שאול ובשיר: "לקחנו שליט נוסף, בחור צעיר ובלונדיני". עד 22 ביולי הטילו דוברים מטעם ישראל ספק בטענות הלכידה אולם ב-25 ביולי אישרה ישראל כי שאול מת.
המשא ומתן להחזרת גופת החייל

ב-11 באוגוסט ביקר שר הביטחון משה יעלון בבית משפחת שאול, כדי להודיע להם שהממשלה עושה כל מאמץ להשיג את גופת בנם מחמאס. ישראל פנתה לחמאס בבקשה להחזיר את גופותיהם של שאול והדר גולדין, בסוף הקיץ ותחילת הסתיו של 2014. השאלה אם על ישראל לשחרר מחבלים פלסטינים מורשעים בתמורה לגופות החיילים עוררה דיון פוליטי בישראל. חמאס השתמש בגופות החיילים כקלף מיקוח. המשא ומתן המתמשך לחילופי אסירים פלסטינים שנעצרו בישראל בגופות של שני החיילים היה מוקד לסיקור עיתונאי בין-לאומי.
מלחמת חרבות ברזל

ב-2 בדצמבר 2023, בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל, חוסל וסאם פרחאת, בנה של אום נידאל ומהאחראים לאסון הנגמ"ש, לפיגוע במכינה בעצמונה והמתקפה על אוטובוס התלמידים בשער הנגב. ב-18 בדצמבר השמידה יחידה של חטיבת גולני את "כיכר פלסטין" בעזה, בה הוקמה אנדרטה שבמרכזה הוצב פסל של נגמ"ש ממנו יוצא אגרוף האוחז בדיסקית הזיהוי של אורון שאול.
ב-18 בינואר 2025, יום לפני כניסת עסקת החטופים השנייה לתוקפה, חולצה גופתו מרצועת עזה במבצע של צה"ל ושב"כ, והובאה לקבורה בבית העלמין בפוריה עילית.
הנצחה

באוגוסט 2014, יצא לזכרו השיר "אורון", בביצועו של אריק סיני (מילים: דודו ברק, לחן: אפי נצר).
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל תשע"ה, אפריל 2015, הוקם לזכרו, מצפה אורון, ביער שווייץ סמוך לפוריה עילית.
ראו גם

קרב רפיח (2014)
מצפה אורון
דמיטרי הכוזב הראשון

דמיטרי הכוזב הראשון (? - 17 במאי 1606) (ברוסית: Лжедмитрий I) היה הצאר של רוסיה במשך כשנה, בטענה כי הוא בנו של איוואן הרביעי. הדעות חלוקות באשר לאמיתות טענתו, ולפי הגרסה הרווחת היום, הוא היה מתחזה.
רקע

לפיודור הראשון, יורשו של איוואן הרביעי, היה אח בשם דמיטרי. הנסיך דמיטרי נולד בשנת 1582 מאשתו השישית של איוואן הרביעי, אך לפי חוקי הכנסייה, הוא לא יכול היה להיות יורש הצאר. בהתאם להחלטת השלטונות הוא ואימו נשלחו לעיר אוגליץ'. עם זאת לאצולה היו חששות שדמיטרי יכול להפוך למרכז של מתנגדי השלטון של פיודור. ב-15 במאי 1591 הוא נהרג במהלך משחק ילדים. ועדת החקירה שחקרה את הנושא אכן אישרה שמדובר בתאונה למרות הגרסה שהילד נהרג לפי ההנחיות שהגיעו ממוסקבה. במקביל החלו להתפשט שמועות שהנסיך הצליח להינצל והוא חי.
לאחר פטירת פיודור הראשון נכרת הענף המוסקבאי של שושלת ריוריק. בזמסקי סובור שנערך, בוריס גודונוב נבחר להיות הצאר. הוא גם היה קרוב משפחה של הצאר הקודם - אשתו של פיודור הייתה אחות של בוריס. בוריס גודונוב היה צאר דומיננטי ומנהיג חזק. בתקופתו החלו בהקטנת זכויות הביוארים שהיו האצולה הגבוהה במדינה. בתחילת המאה ה-17 פקדו את רוסיה מספר מגפות, עקב מזג האוויר הקשה היו יבולים קטנים במיוחד במשך שלוש שנים. לאור הרעב שפקד את המדינה נפטרו מאות אלפי אנשים. כל זה, על רקע השמועות על "הנסיך האמיתי" היוו קרקע מתאימה להופעת הנסיך הכוזב.
גרסאות למוצא

קיימות מספר גרסאות למוצאו של נסיך השקר.
נזיר איטלקי או מולדבי. גרסה זו נכתבה על ידי היסטוריון שוודי. בספרו אין הוכחות לגרסתו ואין לה תומכים.
בן לא-חוקי של סטפאן באטורי. גרסה זו הוצעה על ידי בן התקופה ממוצא גרמני. ההיסטוריונים גורסים שגרסה זו אינה נכונה לאור העובדה שדמיטרי כתב בשגיאות כתיב בפולנית והיה חלש בלטינית, ולפיכך לא סביר שהיה בן אצולה פולני.
הנסיך האמיתי גרסה לפיה הנסיך הצליח לברוח לפולין, אך אין לה תומכים רבים.
גרגורי אוטרפייב. גרגורי היה נזיר במנזר בצפון רוסיה. זה הייתה הגרסה הרשמית בתקופת בוריס גודונוב וזו גם הגרסה המקובלת היום. גרגורי היה בן למשפחת אצולה שירדה מנכסיה. הוא נולד בגאליץ' ואביו נהרג כאשר היה ילד קטן. לאור כישוריו הוא נשלח למוסקבה והתחנך אצל מיכאל רומנוב (דודו של הצאר מיכאל הראשון). כאשר משפחת רומנוב החלה לסבול מהתקפות איוואן הרביעי הוא נהיה נזיר. לפי ההערכה, בהיותו נזיר הוא החל בהכנות לתפקיד חייו.
התקדמות לשלטון

האזכור הראשון באשר לנסיך התרחש בקייב בשנת 1601. אך הדבר לא תפס תאוצה. בשנת 1603 הוא הופיע בעיר ברגין בחצר של הנסיך הפולני בעל ההשפעה אדם וישנבצקי. באותה תקופה הוא פגש את מרינה מנישק שאיתה התחתן בהמשך. השמועות הגיעו למוסקבה ובוריס גודונוב ניסה להגיע עם הנסיך וישנבצקי לעסקה במהלכה דמיטרי יוסגר לצאר ווישנבצקי בתמורה יקבל שטחים לשליטתו. העסקה לא יצאה לפועל. בתחילת 1604 דמיטרי והנסיך ושנבצקי הגיעו לחצר סיגיסמונד השלישי. המלך נפגש איתם בנוכחות שליח של האפיפיור. במהלך הפגישה הוא הכיר בו כבן של איוואן הרביעי, נתן לו 40 אלף זלוטי כמלגה שנתית ונתן לו רשות לאסוף מתנדבים פולנים לצורך ארגון פשיטה לרוסיה הצארית. בתמורה, דמיטרי הבטיח להחזיר לפולין שטחים באזור סמולנסק, לתמוך בנצרות הקתולית ברוסיה, לאפשר לישועים לפעול ברוסיה, לתמוך במלך פולין בניסיונותיו לקבל את כס המלוכה השוודי ובסופו של דבר לפעול לאיחוד פולני-רוסי. כבר בשלב זה חלק מהאצולה הפולנית טענה שדמיטרי הוא נסיך כוזב. עם חזרתם לאחוזת וישנבצקי, דמיטרי הציע נישואים למרינה מנישק אך סוכם שהחתונה תתקיים רק לאחר שיהפוך לצאר.
במקביל הם הצליחו לארגן צבא של כ-3500 לוחמים והחלו בפלישה לרוסיה הצארית. עקב בעיות ארגוניות הכוח לא הצליח להתחיל את הפשיטה במהלך בקיץ 1604 ורק באוקטובר 1604 הם עברו את הגבול. הדבר סימל את תחילת מלחמת רוסיה-פולין (1605 - 1618). חאנות קרים הבטיחה לקיים במקביל פשיטה מדרום, אך תוכנית זו לא יצאה אל הפועל. הכוח התקדם מעיר לעיר. בחלק מהערים הייתה התנגדות משמעותית ובחלק מהערים הכוחות התקבלו בשמחה. הקרב הגדול הראשון עם צבא הצאר התקיים ב-18 בדצמבר 1604. למרות הנחיתות המספרית כוחות דמיטרי נחלו הצלחה גדולה. בינואר 1605 היה קרב נוסף שבמהלכו כמעט כל הכוח של דמיטרי נהרג או פוזר. הוא עצמו הצליח להימלט. למרות הצלחתם בקרב, הכוחות שתמכו בבוריס גודונוב לא ניצלו את ההצלחה ופעולות ענישה שלהם נגד תומכי דמיטרי ותושבי הסביבה גרמו לכך שתומכים רבים החלו לזרום למחנה של דמיטרי בעיר פוטיבל. בפוטיבל דמיטרי החל בהכנות ממשיות לכהונה עתידית. הוא החל בקבלת שגרירים, ראשי כנסייה ואצולה מקומית. הוא הבטיח לפתוח אוניברסיטה במוסקבה, ועוד. במאי 1605 מת בוריס גודונוב. זמן קצר לאחר מכך, וויוודה פיוטר בסמנוב, ראש הצבא של הצאר בוריס גודונוב, ערק לצידו של דמיטרי תוך כדי הכנות לקרב עימו. כתוצאה ממהלך זה, החל דמיטרי בהתקדמות לכיוון מוסקבה. ב-20 ביוני 1605 הוא נכנס למוסקבה והתיישב בקרמלין. ב-18 ביולי 1605 הגיעה לעיר גם אימו של הנסיך דמיטרי האמיתי (אשתו של איוואן הרביעי). היא נפגשה עם דמיטרי והודיעה שהוא אכן בנה. לאחר הודעה זו הוא התיישב על כס הצאר.
כל משפחת גודונוב למעט קסניה, בתו של בוריס גודונוב, הוצאה להורג. קסניה נאנסה על ידי דמיטרי וחויבה לגור בארמונו.
תוך מספר ימים התגלה ניסיון של וסילי שויסקי להרוג את דמיטרי. לפי וסילי שויסקי, דמיטרי היה נסיך כוזב ובכוונתו להרוס כנסיות ולפעול להעברת הרוסים לנצרות הקתולית. וסילי נתפס ובהתאם להחלטת זמסקי סובור נגזר עליו עונש מוות. ב-25 ביולי 1605 הוא קיבל חנינה מהצאר. עם זאת, מספר מתומכיו הוצאו להורג.
מדיניות פנים וחוץ

בתחילת כהונתו דמיטרי החזיר מהגלות בויארים ונסיכים שהוגלו בתקופת בוריס גודונוב. הוא גם החזיר להם את כל הרכוש. כל המיסים בדרום המדינה בוטלו, אך בחלקים אחרים הם הוגדלו. הנושא היה בסיס למהומות. הוא יצר מספר תפקידים חדשים בחצרו, אך כולם ניתנו לפולנים שבאו איתו. גם בראש כוחות ביטחון הפנים הועמדו פולנים.
במדיניות חוץ הוא התכונן למלחמה נגד הטורקים. יחד עם זאת הוא לא עמד בהתחייבויות שנתן למלך פולין. במקום העברת שטחים הוא הציע תמורה כספית ולא נתן אישור לנציגי הישועים להיכנס למדינה.
קשר הבויארים והנפילה

המצב במוסקבה לא היה יציב. התייחסותו של דמיטרי לכנסייה הרוסית גרמה להתמרמרות בקרב התושבים. הבטחות להתחתן עם פולנייה וקידום האצולה הפולנית גרמו להתנגדות של האצולה הרוסית. ב-8 בינואר 1606 היה ניסיון כושל להורגו. המתנקשים נתפסו ונהרגו.
באפריל 1606 הגיעו למוסקבה פולנים רבים במטרה להשתתף בחתונה. החתונה התקיימה ב-8 במאי תוך פזרנות רבה. בניגוד לנוהג שלפיו אשתו של הצאר עוברת לנצרות אורתודוקסית, מרינה מנישק נשארה קתולית. הדבר דרדר עוד יותר את היחסים של דמיטרי עם הכנסייה וגרם להתמרמרות רבה במוסקבה. ב-14 במאי 1606 וסילי שויסקי אסף את תומכיו והחל בהכנות להתקוממות. הדבר דווח לדמיטרי אך הוא לא האמין והמשיך בחגיגות. גרמנים שהופקדו על השמירה האישית אליו הודיעו לו על המצב והסכנות הצפויות. דמיטרי לא התייחס לכך ברצינות וענה שיטפל בזה לאחר סיום החגיגות.
בלילה של 17 במאי 1606 וסילי שויסקי הקטין באופן משמעותי את הכוח השומר על הקרמלין ופתח את שערי בתי המעצר. הוא ותומכיו הודיעו שפולנים מתכוונים להרוג את הצאר ותושבי מוסקבה חייבים להגן עליו. השקר הצליח ותושבי מוסקבה החלו בהריגת פולנים שבתיהם סומנו מראש על ידי הקושרים. במהומה שנוצרה דמיטרי נעצר. מרפה, אמו של הנסיך הגיעה לקרמלין והודיעה שהבן האמיתי שלה נהרג באוגליץ בהיותו ילד. מיד לאחר מכך דמיטרי נהרג. אשתו מרינה מנישק ואביה הצליחו להימלט.
ראו גם

בוריס גודונוב - עלילת האופרה מבוססת על חייו של דימטרי הכוזב.
הריגת דמיטרי הכוזב לאחר הודעת אימו של הנסיך האמיתי; ציור מאמצע המאה ה-19, אוסף המוזיאון ההיסטורי הממלכתי, מוסקבה
מוני חורב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בנובמבר 1957 (בן 67)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1976–2001 (כ־25 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד צבר  מפקד חטיבה 408  מפקד חטיבת בנימין  מפקד חטיבת גבעתי  מפקד בה"ד 1  מפקד אוגדה 560
 פעולות ומבצעים
 מבצע ליטני    מלחמת לבנון  האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון
 
מוני חורב (נולד ב-15 בנובמבר 1957) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל. פיקד על חטיבת גבעתי, על בית הספר לקצינים של צה"ל ועל אוגדה 560.
נולד בשם מוני מרחוביץ. בילדותו שיחק כדורגל בתפקיד בלם בקבוצת הילדים של הפועל רמת-גן. למד בבית הספר היסודי כצנלסון בגבעתיים.
שירותו הצבאי

חורב התגייס לצה"ל בשנת 1976 ובחר לשרת בחטיבת גולני ועבר במסגרתה מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבת גולני ושימש כמפקד מחלקה ופלוגה בגדוד 12. במלחמת לבנון הראשונה לחם חורב כסגן מפקד גדוד 12. לאחר שסיים את לימודיו בפו"ם בהצטיינות מונה למפקד גדוד צבר בחטיבת גבעתי והיה מעורב בהקמתו. לאחר שהועלה לדרגת אל"ם מונה למפקד חטיבת בנימין בין השנים 1990–1991, ובהמשך שימש כמפקד חטיבת גבעתי.
מינויו של חורב למפקד בה"ד 1 לווה בסערה תקשורתית עקב מעורבותו בפרשת מותו של החייל סמ"ר ינאי שושן בתאונה מבצעית. סמ"ר שושן נהרג בזמן הכנה לפעילות מבצעית ברצועת הביטחון בדרום לבנון כשרימון יד שנשא כחלק מציוד הלחימה שלו התפוצץ. בעקבות תחקור הפרשה הוחלט להגיש כתב אישום בגין גרימת מוות ברשלנות נגד חמישה מקציני חטיבת גבעתי, ביניהם חורב, שהיה מפקד החטיבה בזמן התאונה. בזמן הגשת כתב האישום שהה חורב בהשתלמות בחו"ל וב-1996 שב לישראל והחליף את אלעזר שטרן בתפקיד מפקד בית הספר לקצינים. הוריו של סמ"ר שושן עתרו לבג"ץ כנגד החלטת הרמטכ"ל למנות את חורב למפקד בה"ד 1 בזמן שתלויה ועומדת כנגדו האשמה חמורה. בג"ץ בראשותו של השופט אהרן ברק קבע כי החלטתו של הרמטכ"ל דאז, אמנון ליפקין-שחק, למנותו מצויה במתחם הסבירות. קידומו לא נעצר ובהמשך הקריירה הצבאית שלו מונה חורב למפקד אוגדה 560 בדרגת תא"ל. הוא פרש מצה"ל בשנת 2001.
באוקטובר 2010 העיד חורב כעד מטעם ההגנה במשפטם של שני לוחמי גבעתי שהואשמו בביצוע "נוהל ילד" בזמן מבצע עופרת יצוקה. בעדותו אמר חורב: "קשה לי לתפוס שחבר'ה שנשלחו להילחם בעזה מקבלים רישום פלילי. קשה לי המסע המאשים הזה של חקירות במצ"ח, מתן עדויות שהם כבר יותר מהעונש עצמו. צריך לעצור את זה".
לאחר שחרורו הקים חורב את חברת עמדה שעסקה בייעוץ ביטחוני בתחום מערכות השו"ב והרובוטיקה. משנת 2016 חורב עוסק ביזמות נדל"ן בישראל ופורטוגל. לחורב תואר שני במנהל עסקים ותואר דוקטור במדע המדינה. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בחדשנות צבאית במאה ה-21.
הערות שוליים

↑  ריאיון עם יוסף קאשי באתר המכתש בגבעתיים ז"ל
↑  בית ספר כצנלסון באתר "חברה", חפש את "תגובה ל: תמונת מחזור 63"
↑  יוסי יהושוע ועינת פישביין, "המיועד", ידיעות אחרונות, ‏ 15.09.2006.
↑  עמיר רפפורט, באתי נכוויתי וזוכיתי, ידיעות אחרונות מוסף 7 ימים, ‏ 27.04.2001, עמודים 14–18, 63, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  "כך הקמתי את גבעתי" - תא"ל (מיל') יהודה דובדבני - המח"ט הראשון, באתר חטיבת גבעתי
↑  אל"ם מוני חורב, באתר חטיבת גבעתי.
↑  טובה דדון,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'עוזי דיין בנוהל ילד: להפסיק מצעד נחקרי מצ"ח, באתר ynet, 25 באוקטובר 2010
ג'ון אדמס (מיני-סדרה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  "ג'ון אדמס" מאת דייוויד מקולו
 סוגה:  סדרת טלוויזיה היסטורית, סרט מלחמה, סרט שמבוסס על ספרים 
 יוצרים:  טום הופר 
 כותבים:  קירק אליס
 בימוי:  טום הופר 
 שחקנים:  פול ג'יאמטי (ג'ון אדמס)   לורה ליני (אביגייל אדמס)   סטיבן דיליין (תומאס ג'פרסון)   דייוויד מורס (ג'ורג' וושינגטון)   טום וילקינסון (בנג'מין פרנקלין)   רופוס סוול (אלכסנדר המילטון)   ג'סטין ת'רו (ג'ון הנקוק)   דני יוסטון (סמואל אדמס)
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  ארצות הברית 
 תקופת התרחשות:  1770 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  7 
 הפקה
 מפיק:  טום הנקס 
 הפצה:  הולו, HBO Max 
 עורכים:  מלאני אוליבר 
 צלמים:  טאק פוג'ימוטו 
 מוזיקה:  רוברט ליין   יוסף ויטארלי
 אורך פרק:  60–88 דקות
 שידור
 רשת שידור:  HBO 
 תקופת שידור מקורית:  16 במרץ 2008 – 20 באפריל 2008 
 קישורים חיצוניים
 www.hbo.com/john-adams
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ג'ון אדמס (באנגלית: John Adams) היא מיני-סדרה ביוגרפית בת שבעה פרקים, המתארת את רוב חייו הפוליטיים של נשיא ארצות הברית ג'ון אדמס והתפקיד שמילא בהקמת ארצות הברית. הסדרה נוצרה ובוימה על ידי טום הופר, ומככב בה פול ג'יאמטי בתפקיד הראשי. התסריט נכתב על ידי קירק אליס, בהסתמך על הביוגרפיה עטורת השבחים של דייוויד מקולו משנת 2001. הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית על ידי HBO בשבעה חלקים, בין 16 במרץ ועד 20 באפריל 2008. הביוגרפיה של ג'ון אדמס וסיפור 50 שנותיה הראשונות של ארצות הברית, זכה לשבחי המבקרים ועוטר בפרסים יוקרתיים. הסדרה קטפה ארבעה פרסי גלובוס הזהב ושלושה עשר פרסי אמי, יותר מכל מיני סדרה אחרת בהיסטוריה.
עלילה > חלק I: הצטרף או מות (1770–1774)

פרק 1 נפתח בבוסטון של 1770, בלילה החורפי הקר בו אירע טבח בוסטון. הפרק מתאר את אדמס מגיע לזירה בעקבות היריות, מסייע לפצועים ואף מחזיק את ראשו של קריספוס אטוקס (אנ'), אדם שחור שנחשב באופן מסורתי להרוג הראשון של המהפכה האמריקאית. אדמס, עורך דין מכובד באמצע שנות ה־30 לחייו, מוכר בציבור בזכות השכלתו הרחבה ומסירותו לחוק ולצדק. אף עורך דין בבוסטון אינו מוכן לייצג את המעילים האדומים במשפט, ומתוך אמונה עמוקה כי כל אדם זכאי לייצוג משפטי הוגן, נעתר אדמס לבקשתו של מפקד החיילים, קפטן תומס פרסטון (אנ'), ולוקח על עצמו את ייצוגם. אדמס מתואר כחושש מתגובתם של מכריו, והוא אכן נקלע לעימות עם בן דודו, סמואל אדמס, מראשי תנועת בני החירות המתנגדים לפעולות הממשלה הבריטית. בסדרה מוצגים גם הכבוד וההערכה שרחש אדמס לאשתו אביגייל, והיא מתוארת כמי שמגיהה את נאום הסיכום שלו בבית המשפט. לאחר ישיבות רבות, מגיע חבר המושבעים למסקנה כי כל החיילים ומפקדם חפים מפשע. בנוסף, הפרק מציג את המתח הגובר סביב חוקי הכפייה, מזכיר באקראי את מאורעות מסיבת התה של בוסטון, ומתאר את בחירתו של אדמס לקונגרס הקונטיננטלי הראשון כנציגה החמישי של מסצ'וסטס. הפרק מסתיים ביציאתו לפילדלפיה שם נערך הקונגרס, יחד עם בן דודו סאם אדמס, ג'ון הנקוק, רוברט פיין ואלברידג' גרי.
עלילה > חלק II: עצמאות (1774–1776)

הפרק השני נפתח בקרבות לקסינגטון וקונקורד. אדמס הנסער חוזר למושבו השני של הקונגרס הקונטיננטלי והופך לנציג הבולט של הסיעה התומכת בעצמאות והיפרדות מוחלטת מבריטניה. נאומיו הקוראים לפעולה מיידית הקנו לו אויבים רבים בקונגרס, והוא הרחיק לכת עד כדי העלבת ג'ון דיקינסון, מי שעמד בראש התומכים בפיוס עם בריטניה, המוצג כמי שפחדיו העמוקים מעצמאות נובעים ממניעים דתיים. בנג'מין פרנקלין, חברו של דיקינסון למשלחת נציגי פנסילבניה ותומך בעצמאות, מוכיח בסתר את אדמס ומלמד אותו את רזי העשייה הפוליטית. פרשה זו מציגה את הפגם העיקרי באישיותו של אדמס: הבוטות כלפי יריביו הפוליטיים, דבר שיקנה לו אויבים רבים גם בעתיד ויפגע בקריירה הפוליטית שלו.
אדמס מצליח להעביר בקונגרס את ההחלטה על הקמתו של הצבא הקונטיננטלי ובחירתו של ג'ורג' וושינגטון מווירג'יניה למפקדה. וושינגטון מסייע למגיני בוסטון במערכה על העיר ואף מנצח אותה. האירועים מחלישים את כוחה של הסיעה המתנגדת לעצמאות, ובעת הצבעה על הצעתו של ריצ'רד הנרי לי הקוראת לעצמאות שלוש עשרה המושבות, ביקשו נציגי קרוליינה הדרומית דחייה בדיון עד ה־1 ביולי 1776. למרות שלהצעה יש רוב, אדמס פועל במרץ על מנת להביא לאישור פה אחד של ההצעה, הוא מסכם עם נציגי ניו יורק על הימנעות, עם קרוליינה הדרומית על תמיכה, ועם ג'ון דיקינסון הוא מגיע להסכם במסגרתו הוא מתגייס לצבא הקונטננטלי ונעדר מהקונגרס. בינתיים, אדמס מטיל על תומאס ג'פרסון את מלאכת כתיבת הכרזת העצמאות, ולאחר מכן מבצעים בה אדמס ופרנקלין שינויים קלים בלבד. ב־2 ביולי מתקבלת הצעתו של לי בתמיכה של 12 מושבות (רק ניו יורק נמנעה), והכרזת העצמאות של ג'פרסון מוקראת אל הקהל בפילדלפיה. במקביל, מתאר את הפרק את קשייה של אביגייל אדמס בהיעדרו של ג'ון. אביגייל מחסנת את עצמה ואת ילדיה מפני מגפת אבעבועות שחורות שפרצה בתקופה זו, בחיסון שנלקח היישר מגופו של חולה במחלה.