stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB)

| --- | --- |


 אוניברסיטה
 מוטו:  Scientia Vincere Tenebras 
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1969 – הווה (55 שנים) 
 בעלי תפקידים
 סגל:  5,000 
 תלמידים
 :  31,606 (נכון ל־2020) 
 מיקום
 מדינה:  בלגיה בלגיה
 קואורדינטות:  50°48′48″N 4°22′56″E﻿ / ﻿50.8132068°N 4.3822222°E﻿ / 50.8132068; 4.3822222
 www.ulb.ac.be
  (למפת בריסל מוגדלת) האוניברסיטה החופשית של בריסל(למפת בריסל רגילה) האוניברסיטה החופשית של בריסל
 
האוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB) (בצרפתית: Université libre de Bruxelles) היא אוניברסיטה בלגית פרטית, חילונית ופרנקופונית (דוברת צרפתית) בעיר בריסל. בגרסתה הפרנקופונית הנפרדת, האוניברסיטה קיימת משנת 1969, לאחר פיצול האוניברסיטה החופשית של בריסל (1834–1969) לאוניברסיטה זו ולאוניברסיטה החופשית של בריסל (VUB) דוברת ההולנדית.
באוניברסיטה החופשית של בריסל BLU לומדים 24,000 סטודנטים, מתוכם 29% מחו"ל.
היסטוריה

היא הוקמה בשנת 1834 כאוניברסיטה בשפה הצרפתית. במהלך השנים הפכה לאוניברסיטה דו-לשונית – פרנקופונית ובשפה ההולנדית: החל מ-1890 קורסים בהולנדית הונהגו בפקולטה למשפטים ואחרי 1935 גם בפקולטות אחרות. החל משנת 1963 התקיימו קורסים בשתי השפות בכל הפקולטות. באוקטובר 1969 התפצלה לשתי אוניברסיטאות – פרנקופונית והולנדופונית. הפיצול אושר בחוק בשנת 1970.
האוניברסיטה החופשית של בריסל ULB היא עצמאית לחלוטין לגבי האוניברסיטה בעלת אותו שם בתרגום הולנדי VUB שנוסדה בשנים 1969–1970. לשתי האוניברסיטאות מתקנים שכנים בקמפוס דה לה פלן (de la Plaine). יש להן מגעים תכופים, בין אנשי הסגל, שאחדים מהם מלמדים בשני המוסדות ושיתוף פעולה בתוכניות הוראה ומחקר, בהן נעשות לפעמים עבודות מאסטר בצוותא.
מיקום ופקולטות

האוניברסיטה ממוקמת בשלושה קמפוסים: קמפוס סולבוס (Solbosch) באיקסל (Ixelles), הקמפוס "דה לה פלן" (de la Plaine), גם הוא באיקסל, וקמפוס ארסמוס (אראזם) באנדרלכט.
הקמפוס הראשי הוא בסולבוס. שם נמצאים מנהל האוניברסיטה והמשרדים הכלליים שלה, כמו כן רוב הפקולטות למדעי הרוח, בית הספר הפוליטכני, הספרייה הגדולה למדעי הרוח, ומספר מוזיאונים של האוניברסיטה: מוזיאון לזואולוגיה, האולם לאמנות בת זמננו איינדה והמוזיאון מ. דה גלדרוד.
הקמפוס דה לה פלן מאחסן את הפקולטה למדעים ואת הפקולטה לרוקחות, כמו כן מעבדות הניסוי (Experimentariums) לפיזיקה ולכימיה, המוזיאון לצמחי מרפא ושל הרוקחות ומעונות סטודנטים.
הקמפוס אראזם כולל את בית החולים אראזם ואת "פול סאנטה" – "הקוטב: בריאות" (Pôle Santé) המורכב מבית הספר לרפואה, בית הספר לבריאות ציבורית והפקולטה למדעי המוטוריקה (התנועה) (בעוד הפקולטה לרוקחות שוכנת כאמור בלה פלן). כאן נמצאים גם בית הספר לאחיות יחד עם בית הספר הגבולה החופשי של בריסל על שם איליה פריגוז'ין, מוזיאון הרפואה והמוזיאון לאנטומיה ולפיזיולוגיה של האדם.
לאוניברסיטה שייך גם מתחם נוסף ב"ביופארק שארלרואה בריסל דרום" (Biopark Charleroi Brussels South), בפארק המדע אירופול של גוסלי (l'Aéropole de Gosselies. כאן שוכנים המכון לביולוגיה ולרפואה מולקולרית IBMM, המכון לאימונולוגיה רפואית IMI, המעבדה לביוטכנולוגיה צמחית LBV, המרכז המולטימודלי להדמיה CMMI, כמה חברות ספין-אוף, חממה טכנולוגית (ואלוניה ביוטק בע"מ) והמרכז הראשון המשולב לחיסונים של האזור הוואלוני.
לאוניברסיטה יש בניינים ומתקנים גם ביישובים פראנוויל (Parentville), טרן (Treignes) וניבל (Nivelles).
סיסמת האוניברסיטה

Scientia vincere tenebras
בתרגום חופשי: לנצח את החושך באמצעות הידע.
פרסים ואותות כבוד > פרסי נובל

אנרי לה פונטן – חתן פרס נובל לשלום ב-1913
ז'ול בורדה – חתן פרס נובל לרפואה ב-1919
אלבר קלוד – חתן פרס נובל לרפואה ב-1974
איליה פריגוז'ין – פיזיקאי וכימאי, חתן פרס נובל לכימיה ב-1977
פרנסואה אנגלר – חתן פרס נובל לפיזיקה ב-2013
פרסים ואותות כבוד > פרסי וולף

רוברט בראוט
פייר דלין
פרנסואה אנגלר
ז'אק טיץ
פרסים ואותות כבוד > מדליית פילדס

פייר דלין – 1978
פרסים ואותות כבוד > פרס אבל

ז'אק טיץ' – 2008
תוארי דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה

1973: סלבדור איינדה
1979: מוריס בז'אר, פול דלבו
1984: סימון וייל, וילי ברנדט, נלסון מנדלה, אנדריי סחרוב, אלטיירו ספינלי
1987: עבדו דיוף, שמעון פרס, סנדרו פרטיני, מריו סוארש
1989: דוינה קורניה, פאנג לי ז'י
1990: אלכסנדר דובצ'ק
1991: ברוניסלב גרמק, ארפאד גנץ, ואצלב האוול
1992: פדריקו מאיור, יוברט ריבס
1993: אדגר מורן
1994: שמעון ויזנטל, אלברט השני, מלך הבלגים, פייר אלשינסקי
1995: תאו אנגלופולוס, אנדרה דלבו, אנרי סטורק, אנדז'יי ויידה
1996: עמנואל ולרשטיין, ארתור אולו, מרק אדלמן
1997: מרק ון מונטגו, אנדרה קפרון
1998: קלוד אלגר
1999: ז'אן-דידייה ונסאן
2000: לואיז ארבור, נורה אירמה מוראלס דה קורטינס, סימון זוסקינד, ואסילה טמזאלי, ז'ואקים שיסאנו
2001: טוטס טילמנס, האוניברסיטה החופשית של בריסל (Vrije Universiteit Brussels- VUB)
2002: הייוול סרי ג'ונס, דומניקו לנרדוצי, אלן סמית, אנז'ליק ורלי
2004: פיליפ בוסקן
2005: פדלה אמארה, בלטסר גארסון, פייר גולדשמידט, אלפא עומר קונארה, רובר מסטריו, רד'יה נצראווי
2007: נוואל א-סעדאווי
2010: פרנסואז בארה-סינוסי, מריו רנאטו קאפקי, אלן קון, פייר דלין, כריסטיאן דה דיב, רונלד דבורקין, גאו שינג'יאן, דייוויד גרוס, רונלד אינגלהארט, אריק מסקין, מריו חוסה מולינה, אדמונד פלפס, רולף צינקרנאגל.
פרובינציית קרוליינה הצפונית

פרובינציית קרוליינה הצפונית הייתה במקור חלק מפרובינציית קרוליינה באמריקה הבריטית, שהוענקה לשמונה אצילים שכונו הבעלים-הלורדים בשנת 1663. הפרובינציה הפכה מאוחר יותר למדינת קרוליינה הצפונית.
היסטוריה > פרובינציית קרוליינה

הקרוליינות נקראו על שם צ'ארלס השני, מלך אנגליה. נגזר מהמילה הלטינית קרולוס, שם המושבה היה במקור "Carolana", בסופו של דבר האיות שונה ל"קרוליינה". צ'ארלס טאון היה היישוב הראשון, שהוקם בשנת 1670.
צ'ארלס השני נתן את האדמה לקבוצה של שמונה אצילים שנקראו הבעלים-הלורדים על אדמות מדרום למושבת וירג'יניה ומצפון לפלורידה הספרדית; הוא העניק להם את האדמה בתמורה לסיוע הכספי והפוליטי שלהם בהשבתו לכס המלוכה בשנת 1660. המחצית הצפונית של המושבה נבדלה באופן משמעותי מהמחצית הדרומית, והתחבורה והתקשורת היו קשים בין שני האזורים ולכן נקבע סגן מושל נפרד לניהול המחצית הצפונית של המושבה החל משנת 1691. חילוקי הדעות על ממשל הפרובינציה הובילו למינוי סגן מושל לניהול המחצית הצפונית של המושבה קרולינה בשנת 1691. חלוקת פרובינציית קרוליינה לקרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית הושלמה בשנת 1712.
היסטוריה > חלוקת המושבה

חלוקת המושבה לצפון ולדרום הושלמה בפגישת בעלי הלורדים שהתקיימה בבית קרייבן בלונדון ב-7 בדצמבר 1710, אם כי אותם בעלים המשיכו לשלוט בשתי המושבות. המושל הראשון של מחוז צפון קרוליינה הנפרד היה אדוארד הייד. תסיסה נגד הבעלים בדרום קרוליינה בשנת 1719 הביאה את המלך ג'ורג' הראשון למנות מושל מלכותי באותה מושבה, ואילו הבעלים הלורדים המשיכו למנות את מושל צפון קרוליינה. שתי הקרוליינות הפכו למושבות מלכותיות בשנת 1729, לאחר שממשלת בריטניה ניסתה במשך כמעט עשר שנים לאתר ולקנות את חלקם של שבעה מתוך שמונה בעלי הלורדים. ג'ון קרטרט, רוזן גרנוויל השני, הבעלים של חלקה השמיני הנותר של הפרובינציה, לא הסכים למכור את חלקו, והוא נשמר על ידי בני משפחת קרטרט (אנ')  עד 1776, חלק מצפון קרוליינה המכונה נפת גרנוויל (אנ').
היסטוריה > צמיחת המושבה

בסוף המאה ה-18 החלה גאות ההגירה לקרוליינה הצפונית מווירג'יניה ופנסילבניה לצמוח. הסקוטים-אירים מצפון אירלנד של ימינו היו קבוצת המהגרים הגדולה ביותר מהאיים הבריטיים למושבות לפני המהפכה. בסך הכל, מהגרים אנגלים מהשכבות הנמוכות, שהגיעו בעיקר במאה השבע עשרה והשמונה עשרה, היוו את רוב המתיישבים האנגלים לפני המהפכה. ערב המהפכה האמריקאית, צפון קרוליינה הייתה המושבה הבריטית הפורחת ביותר בצפון אמריקה. החוות המשפחתיות הקטנות של פיימונטה עמדו בניגוד חד לכלכלת המטעים של אזור החוף, שבו בעלי אדמות עשירים הקימו חברת עבדים, גידלו טבק וארזו אותו בעזרת עבודת פרך.
הבדלים בדפוסי ההתיישבות של מזרח ומערב קרוליינה הצפונית, השפיעו על החיים הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים של המדינה מהמאה ה-18 ועד המאה ה-20. טיידווטר במזרח צפון קרוליינה יושבה בעיקר על ידי מהגרים מאנגליה הכפרית וסקוטלנד ההררית, בעוד שבאזור ההררי של מערב צפון קרוליינה יושב בעיקר על ידי הסקוטים והאירים, אנגלים וגרמנים פרוטסטנטים. במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, הסקוטים האנגלים וההיילנדיים במזרח צפון קרוליינה נטו להישאר נאמנים לכתר הבריטי, בגלל קשרים עסקיים ואישיים ארוכי שנים עם בריטניה. המתיישבים האנגלים, הוולשים, הסקוטים-אירים והגרמנים במערב צפון קרוליינה נטו להעדיף את עצמאות אמריקה מבריטניה.
ללא ערים ומעט מאוד עיירות או כפרים, המושבה הייתה כפרית ומאוכלסת מאוד בדלילות. טברנות מקומיות סיפקו שירותים מרובים החל ממשקה חזק, מיטות למטיילים וחדרי ישיבות לפוליטיקאים ואנשי עסקים. בית המשפט היה בדרך כלל הבניין המרשים ביותר במחוז. בתי כלא היו לעיתים קרובות חלק חשוב מבית המשפט, אך נבנו לעיתים בנפרד. כמה ממשלות מחוזיות בנו מחסני טבק כדי לספק שירות משותף לגידול היבוא החשוב ביותר שלהם.
היסטוריה > התפשטות מערבה

ההתרחבות מערבה התרחשה החל מתחילת המאה ה-18 מהיישובים בחוף, במיוחד לאחר סיום מלחמות Tuscarora ו-Yamasee, שבהן המכשול הגדול להתיישבות קולוניאלית הוסר. התיישבות במספרים גדולים הפכה יותר ריאלית מעבר להרי האפלצ'ים לאחר מלחמת הצרפתים והאינדיאנים והמלחמה האנגלו-צ'ירוקי, שבה שבטי צ'ירוקי ו-Catawba נוטרלו ביעילות. המלך ג'ורג' השלישי הוציא את הכרזת 1763 במטרה להחניק סכסוך פוטנציאלי עם האינדיאנים באזור זה, כולל צ'ירוקי. ההצהרה חסמה כל יישוב ליד מקורות נהרות או נחלים שזרמו מערבה לכיוון נהר המיסיסיפי. היא כללה כמה נהרות בצפון קרוליינה, כגון הנהר הרחב הצרפתי ונהר Watauga. הכרזה זו לא נאכפה בקפדנות בצפון קרוליינה, אך היא עיכבה מעט את ההגירה מערבה עד לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית.
המתנחלים המשיכו לזרום מערבה בכמויות קטנות יותר, למרות האיסור, וכמה יישובים חוצי אפלצ'ים הוקמו. הבולטת ביותר הייתה אגודת וואטוגה, שהוקמה בשנת 1772 כשטח עצמאי בגבולות צפון קרוליינה שאימצה חוקה כתובה משלה.
הערות שוליים

↑  D.J. McCord (1839). The Statutes at Large of South Carolina. Vol. 6. A.S. Johnston. p. 616. ISBN 978-5-87571-708-6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533970105171  GND: 5036854-0  LCCN: sh85092484
המושבות המאוחדות

המושבות המאוחדות היה השם ששימש את הקונגרס הקונטיננטלי השני בפילדלפיה כדי לתאר את הישות דמוית מדינה הכוללת את שלוש עשרה המושבות בשנים 1775 ו-1776, לפני וכאשר הוכרזה עצמאותה. שטרות במטבע קונטיננטלי הציגו את השם 'המושבות המאוחדות' ממאי 1775 עד פברואר 1777, והשם שימש כביטוי כדי להתייחס למושבות בכללותן לפני התכנסות הקונגרס השני, אם כי מקור הביטוי אינו ידוע.
האב המייסד ג'ון אדמס השתמש בביטוי "מושבות מאוחדות" כבר ב-27 בפברואר 1775, במכתב שכותרתו "לתושבי מושבת מפרץ מסצ'וסטס" שפורסם ב-Boston Gazette:
הם הכריזו על ענייננו כעצמם - שהם לעולם לא ייכנעו לתקדים בשום חלק של המושבות המאוחדות, שבאמצעותו יוכל הפרלמנט לקחת רציפים ואחוזות חוקיות אחרות, או להרוס צ'רטרים; כי אם כן, יש להם ודאות שבמהלך כמה שנים, כל זכות של האמריקאים תילקח, ומושלים ומועצות, המחזיקים ברצונו של שר, יהיו המחוקקים היחידים במושבות.
ב-19 ביוני 1775, חברי הקונגרס הקונטיננטלי השני כינו את עצמם "הנציגים של המושבות המאוחדות" ומינו את ג'ורג' וושינגטון ל"גנרל והמפקד העליון של צבא המושבות המאוחדות".

ב-7 ביוני 1776, ריצ'רד הנרי לי, לאחר שקיבל הוראות וניסוח מאספת וירג'יניה החמישית, הציע לקונגרס לנתק את קשריהם הפוליטיים עם בריטניה, להכריז על עצמם כעצמאיים ולכונן חוקה. ההחלטה הידועה בשם החלטת לי, הועברה על ידי הנציגים ב-2 ביולי 1776, והיא התייחסה למושבות המאוחדות, בקריאה חלקית:
הוחלט, שהמושבות המאוחדות הללו הן, ובצדק, צריכות להיות, מדינות חופשיות ועצמאיות, שהן משוחררות מכל נאמנות לכתר הבריטי, ושכל הקשר הפוליטי בינן לבין מדינת בריטניה הוא וצריך להיות, מנותק לחלוטין.
יומיים לאחר מכן, ב-4 ביולי 1776, 56 הנציגים לקונגרס הקונטיננטלי השני, אימצו פה אחד את הכרזת העצמאות, שנוהלה על ידי ועדת החמישה ונכתבה בעיקר על ידי תומאס ג'פרסון בפילדלפיה במשך תקופה של שבועיים ביוני 1776.
ב-9 בספטמבר 1776, הסיר הקונגרס הקונטיננטלי השני באופן רשמי את השם "המושבות המאוחדות של צפון אמריקה" לטובת "ארצות הברית של אמריקה" בהכרזת העצמאות של יולי.
התגייסות קולוניאלית

הקונגרס קרא למושבות לשנות את שמם למדינות, עם חוקות חדשות. ב-14 במרץ 1775, כפי שהציע ג'ון אדמס לקונגרס:
לאחר קרבות לקסינגטון וקנקורד באפריל 1775, התגייסו מיליציות פטריוטים אמריקאים בניו אינגלנד לכתר את הצבא הבריטי בבוסטון. ב-6 ביולי 1775, הקונגרס הקונטיננטלי השני בפילדלפיה פרסם הצהרה של נציגי המושבות המאוחדות של צפון אמריקה, שנפגשו כעת בקונגרס הכללי בפילדלפיה, תוך פירוט הסיבות והכורח של הפעלת הנשק שלהם. הם סיכמו, "אנחנו מתכוונים לא לפרק את האיחוד הזה, שכל כך הרבה זמן וכל כך בשמחה התקיים בינינו, שבו אנחנו באמת רוצים לראות מחדש .... לא הקמנו צבאות עם תכנונים שאפתניים של הפרדה מבריטניה הגדולה, והקמת מדינות עצמאיות".
ב-10 במאי 1776, הקונגרס הקונטיננטלי השני החליט פה אחד:
כהכנה לעצמאות, הקונגרס הגדיר בגידה כגביית מלחמה נגד המושבות המאוחדות, דבקות במלך או מתן סיוע או נחמה לאויב.
בתחילת 1776, סיבת העצמאות הוכרזה בהרחבה בחוברת השכל הישר של תומאס פיין. הוא קרא ל-13 המושבות לכתוב חוקה חדשה:
הקונגרס הצביע על עצמאות בהחלטת לי ב-2 ביולי 1776, ויומיים לאחר מכן, ב-4 ביולי, אימץ פה אחד את "הכרזת העצמאות", שנכתבה בעיקרה על ידי תומאס ג'פרסון, שבה נכתב בחלקה:
סוכנויות חדשות

הקונגרס מינה את ג'ורג' וושינגטון ל"גנרל והמפקד העליון של צבא המושבות המאוחדות ושל כל הכוחות שגויסו או יועלו על ידם" ב-19 ביוני 1775, וב-22 ביוני הורה לו לקחת אחריות על מצור על בוסטון. הקונגרס יצר סדרה של סוכנויות חדשות בשם המושבות המאוחדות, כולל צי.
ב-14 בספטמבר 1775, וושינגטון, כ"מפקד העליון של צבא המושבות המאוחדות של צפון אמריקה", הורה לקולונל בנדיקט ארנולד לפלוש לקוויבק, לתפוס אספקה צבאית ולנסות לשכנע קנדים צרפתים להצטרף למהפכה האמריקאית.
ב-9 בספטמבר 1776, הקונגרס הקונטיננטלי השני הסיר רשמית את השם "המושבות המאוחדות" לטובת "ארצות הברית של אמריקה." הקונגרס הורה, "בכל הוועדות היבשתיות, וכלים אחרים, שבהם, עד כה, נעשה שימוש במילים ה'מושבות המאוחדות', הסגנון ישתנה לעתיד ל'ארצות הברית'."
הערות שוליים

↑  "Adams Papers Digital Edition - Massachusetts Historical Society". www.masshist.org. נבדק ב-2021-08-25.
↑  ""To the Inhabitants of the Colony of Massachusetts-Bay."". AAS Catalog Record. 1775-01-23. נבדק ב-2021-08-25.
1 2  Founders Online, Commission to George Washington, 19 June 1775
↑  See "Thursday March 14. 1776"
↑  Merrill Jensen, ed., English Historical Documents: volume IX: American Colonial Documents to 1776 (1955) pp 843–847; also see online.
↑  John R. Vile (2015). Founding Documents of America. ABC-CLIO. p. 94. ISBN 9781440839290.
↑  Holger Hoock (2017). Scars of Independence: America's Violent Birth. Crown/Archetype. p. 118. ISBN 9780804137294.
↑  Thomas Paine, Common Sense (1776)
↑  Mary Beth Norton (2007). A People and a Nation: A History of the United States, Volume I: To 1877. Cengage Learning. p. 466. ISBN 9780618947164.
↑  See "Instructions from the Continental Congress"
↑  See "Rules for the Regulation of the Navy of the United Colonies" November 28, 1775
↑  see "Instructions to Colonel Benedict Arnold"
↑  George Henry Moore (1886). Prytaneum Bostoniense: Notes on the History of the Old State House, Formerly Known as the Town House in Boston, the Court House in Boston, the Province Court House, the State House, and the City Hall. Cupples, Upham. p. 40.
שטר 1776 של שמונה דולר קונטיננטלי עם השם "המושבות המאוחדות".
ריצ'רד באסט

ריצ'רד באסט (באנגלית: Richard Bassett;‏ 2 באפריל 1745 –  15 בספטמבר 1815) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, מחזיק עבדים ולאחר מכן תומך בביטול העבדות, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מהחותמים על חוקת ארצות הברית, ואחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית. הוא כיהן כסנאטור מטעם דלאוור, כנשיא בית המשפט לפניות רגילות של דלאוור, כמושל דלאוור, וכשופט פדרלי בסבב השלישי.
ביוגרפיה

ריצ'רד באסט נולד במחוז ססיל שבפרובינציית מרילנד. הוא למד משפטים בקריאה עצמית, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק במקצוע במושבת דלאוור. באסט התרכז בעיסוק בחקלאות וכן במטרות דתיות ובמטרות צדקה, ועד מהרה יצר לעצמו שם בקרב החברה הגבוהה המקומית וקנה לעצמו מוניטין בשל הכנסת האורחים שלו ונדבנותו. היה נציג לוועידות החוקה של דלאוור ב-1776 וב-1792. היה חבר בוועדת הביטחון של דלאוור בדובר בשנים 1776–1786. שירת במיליציה המדינתית של דלאוור כקפטן בפלוגה של רגימנט הפרשים הקלים של דובר בשנים 1777–1781. היה חבר במועצה המחוקקת של דלאוור (כיום הסנאט של דלאוור) ב-1782. היה חבר בית הנבחרים של דלאוור ב-1786. היה נציג לועידת החוקה של ארצות הברית ב-1787 ונמנה עם חותמי חוקת ארצות הברית. היה נציג בוועידה בדלאוור לאשרור החוקה. בשנים 1787–1789 עסק באסט בעריכת דין במגזר הפרטי בוילמינגטון.
באסט נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו מ-4 במרץ 1789 ועד 3 במרץ 1793, בתחילה מטעם מפלגת מתנגדי הממשל (Anti-Administration party), ולאחר מכן מטעם המפלגה הפדרליסטית. בשל היותו ראשון בסדר האלף-בית ברשימת עשרים הסנאטורים שהחלו את תקופת כהונתו הראשונה במרץ 1789, הוא היה ראשון הסנאטורים שהושבע לכהונתו. בשנים 1793–1799 כיהן באסט כנשיא בית המשפט לפניות רגילות של דלאוור. לאחר מכן ועד 1801 הוא כיהן כמושל דלאוור ה-13.
ב-18 בפברואר 1801 מונה באסט על ידי הנשיא ג'ון אדמס כשופט פדרלי בבית המשפט בסבב השלישי. ב-20 בפברואר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית, ובאותו יום הוא החל לכהן על כס השיפוט. כהונתו הסתיימה ב-1 ביולי 1802 עקב פירוקו של בית המשפט.
לאחר תום כהונתו הציבורית היה באסט לבעל מטעים במחוז ססיל במרילנד. בעת שכבעל חווה הוא החזיק בעבדים, לאחר שהמיר את אמונתו הדתית למתודיזם בשנות ה-80 של המאה ה-18, הוא שחרר את כל עבדיו ופתח במערכה לביטול העבדות בדלאוור.
מותו

ריצ'רד באסט נפטר ב-15 בספטמבר 1815 באחוזתו, בוהמיה מנור, שבמחוז ססיל. בתחילה הוא נטמן במחוז ססיל, וב-1865 הוא נקבר מחדש בבית הקברות וילמינגטון וברנדיויין שבווילמינגטון.
באסט היה סבם של ריצ'רד ה. בייארד וג'יימס א. בייארד, שניהם סנאטורים מטעם דלאוור. על שמו קרוי רחוב במדיסון, ויסקונסין.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 212-213.
הערות שוליים

↑  Wright Jr., Robert K.; MacGregor Jr., Morris J. (1987). "Richard Bassett". Soldier-Statesmen of the Constitution. Washington D.C.: United States Army Center of Military History. CMH Pub 71-25.
↑  "Senators of the United States 1789-present A chronological list of senators since the First Congress in 1789" (PDF). United States Senate.
↑  "Congress slaveowners", The Washington Post, January 19, 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007355125705171  PLWABN: 9810669874505606  BnF: cb169791609 (data)  GND: 1194660827  ISNI: 0000 0001 0947 7321  LCCN: n85075129  NARA: 10569895  SNAC: w6g168x6  SUDOC: 061282413  US Congress: B000226  VIAF: 30963884   WorldCat (עם VIAF): 30963884
ארון בר

ארון בֶּר הבן (באנגלית: Aaron Burr Jr.‎;‏ 6 בפברואר 1756 – 14 בספטמבר 1836) היה פוליטיקאי אמריקאי, ממייסדי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ואחד הפעילים המרכזים בה. על אף שכיהן כסגן הנשיא השלישי של ארצות הברית, בר זכור דווקא כאדם שירה למוות באלכסנדר המילטון במהלך דו-קרב ביניהם. בנוסף, לאחר כהונתו כסגן נשיא ואכזבתו מהממשל, ניסה בר לכונן מדינה חדשה במערב ארצות הברית; בעקבות קשירת קשר זו הועמד לדין באשמת בגידה, אך לבסוף זוכה.
ביוגרפיה > נעוריו ושירותו הצבאי

בר נולד בניוארק, ניו ג'רזי, לכומר אהרון בר האב, שהיה נשיאהּ השני של אוניברסיטת פרינסטון (אז "הקולג' של ניו ג'רזי"). אמו הייתה אסתר אדוארדס, בתו של ג'ונתן אדוארדס, תאולוג קלוויניסטי מפורסם. בר הלך בדרכו של סבו והחל ללמוד תאולוגיה בפרינסטון, אך נשר מלימודיו כשנתיים לאחר מכן. עתה החליט בר ללמוד משפטים, ולשם כך החל ללמוד בבית הספר למשפטים בליצ'פילד, קונטיקט, שהיה הראשון שעסק במשפטים בשלוש עשרה המושבות ושהיה בבעלות גיסו.
לימודיו הופסקו כאשר פרצה מלחמת העצמאות האמריקנית, בה שירת כקצין תחת בנדיקט ארנולד, ג'ורג' וושינגטון וישראל פטנאם, והגיע לדרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף). אז גם הצטלבה דרכו עם זו של אלכסנדר המילטון לראשונה, כאשר הוא הציל את החטיבה בה המילטון היה קצין מנפילה בשבי. ביוני 1778 השתתף בקרב מונמות, בו סבל ממכת חום שפגעה בבריאותו גם בהמשך חייו.
בעקבות כך השתחרר מהשירות במרץ 1779 וחזר ללימודי המשפטים. ב-1782 הוסמך כעורך דין במדינת ניו יורק, ואז שוב נתקל בהמילטון, עורך דין בולט במדינה גם הוא.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית ומשפטית

את הקריירה הפוליטית שלו התחיל בר בשנת 1789, כאשר מונה בידי המושל ג'ורג' קלינטון לתפקיד פרקליט המדינה של ניו יורק. ב-1791 התמודד בהצלחה מול פיליפ סקיילר (חמיו של אלכסנדר המילטון) על מושב בסנאט ארצות הברית. על אף שנתקלו זה בזה בעיקר במאבקים פוליטיים ומשפטיים, בר והמילטון שמרו על יחסי ידידות. מבחינה זו, ניצחונו הסנסציוני של בר על סקיילר, גנרל מפורסם ממלחמת העצמאות וקרוב משפחה של המילטון, סימן נקודת שפל חדשה בין השניים.
במהלך שהותו בפילדלפיה, מושב הממשל הפדרלי, שוב נתקל בר ביריבו הנצחי המילטון. בצעד שגם כיום מניעיו אינם ברורים, שידך בר בין חברתו לשעבר של המילטון לג'יימס מדיסון. אישה זו הייתה דולי פיין, לעתיד הגברת הראשונה דולי מדיסון.
לאחר סיום כהונתו בסנאט ב-1797, חזר בר לניו יורק ושם כיהן כחבר ברשות המחוקקת של המדינה עד 1801. במהרה הפך בר לדמות מפתח בפוליטיקה של המדינה.
ביוגרפיה > כסגן נשיא

בבחירות לנשיאות ב-1796 הורץ בר על ידי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית יחד עם תומאס ג'פרסון, אולם שיטת הבחירה על ידי חבר האלקטורים הייתה אז שונה - לא היו הצבעות נפרדות לנשיא וסגן נשיא, אלא כל אלקטור הצביע עבור שני מועמדים. וזה שזכה ברוב הקולות מונה לנשיא, וזה שאחריו לסגנו (אלא אם כן הם לא זכו במספיק קולות או שנוצר תיקו, ואז הבחירה עברה לקונגרס). כך זכה ג'ון אדמס הפדרליסט בנשיאות, ואילו ג'פרסון היה לסגנו.
בבחירות לנשיאות ב-1800 שוב הריצו הדמוקרטים-רפובליקנים את ג'פרסון ובר, מתוך כוונה שג'פרסון יהיה לנשיא. בבחירות ניצחה המפלגה את הפדרליסטים, אולם על אף שהיה ברור לכולם כי ג'פרסון היה המועמד לנשיאות ולא בר, שניהם קיבלו את אותו מספר הקולות האלקטוראליים, והבחירה עברה לבית הנבחרים. רבים מהפדרליסטים בבית הנבחרים, העדיפו את בר על פני ג'פרסון שנוא נפשם, וכך במשך 35 סיבובים לא זכה ג'פרסון לרוב הדרוש. בשלב זה המילטון התערב במהלך העניינים, והשפיע על חבריו הפדרליסטים להצביע בעד ג'פרסון שבעיניו נראה "הרבה פחות מסוכן מאשר בר". רק בסיבוב ה-36, בזכות שינוי הצבעה של שני חברי הבית, שנעשה כנראה בהשראתו של המילטון, נבחר ג'פרסון לנשיא ובר כסגנו.
בעקבות בחירות אלו חוקק התיקון ה-12, שהסדיר את הסוגיה וקבע כי ייערכו בחירות נפרדות לנשיא ולסגן הנשיא.
מפני שבמהלך הבחירות בר שתק, ולא הסכים להודיע על תמיכתו במינויו של ג'פרסון כנשיא, הוא איבד את אמונו של ג'פרסון, ונודה ממשלו ומהמפלגה. אולם תפקודו כנשיא הסנאט זיכה אותו במוניטין של אדם ישר והגון.
ביוגרפיה > הדו-קרב עם המילטון

כאשר נעשה ברור לכל כי בר לא ימשיך לקדנציה נוספת תחת ג'פרסון, החליט לרוץ למשרת מושל ניו יורק. בר הפסיד בהתמודדות, ובחר להטיל את האשמה על חברי מפלגתו. גם במקרה זה היה המילטון, ידידו-אויבו משכבר הימים, מעורב - בתקופה שלאחר הבחירות למושלות ניו יורק דווח בעיתונות כי המילטון ייחס לבר "דעה נבזית" במהלך מפגש פוליטי. תוך זמן קצר הגיב בר ודרש תגובה מהמילטון. נראה שהמילטון, הפוליטיקאי המנוסה, ערך מספר רב כל-כך של מפגשים פוליטיים וכתב מזכרים רבים כל כך בהם ציין את חוסר שביעות רצונו מבר, עד שלא היה יכול להגיב לדיווח העיתונאי ולהכחיש בתוקף את הדברים. המילטון, שנפגע פוליטית קשות כאשר שמו נעשה מעורב בשערוריית בגידה וזיוף כספים ונאלץ לפרסם הודעת התנצלות פומבית, בחר הפעם שלא למחול על כבודו ולהתנצל שוב בפומבי.
בתגובה, בר דרש דו-קרב. המילטון, מלא כבוד עצמי, הסכים לאתגר למרות התנגדותו לדרך זו של יישוב סכסוכים. בין השניים סוכם כי הקרב יתנהל בוויהוקן, ניו ג'רזי, באותו המקום שבנו של המילטון, פיליפ, נהרג בדו-קרב שלוש שנים קודם לכן. הדו-קרב החל עם שחר 11 ביולי 1804, וסגן הנשיא בר ירה בהמילטון מתחת לחזה. המילטון ירה באוויר, והחטיא בכוונה. מאוחר יותר נמצאו שני מכתבים שלו בהם כתב, כי לא ינסה לפגוע ביריה הראשונה שלו. לאחר פגיעתו הקשה פונה המילטון למנהטן לביתו של חבר, ושהה שם עד למותו מפציעתו ביום למחרת.
בעקבות מותו המפתיע של שר האוצר לשעבר בידי סגן הנשיא, הואשם בר במספר פשעים חמורים, ביניהם רצח, אך מעולם לא הועמד לדין עליהם. למרות זאת, בר ברח לדרום קרוליינה, שם גרה בתו, אך חזר תוך זמן קצר לוושינגטון הבירה על-מנת לסיים את כהונתו כסגן נשיא (שעתידה הייתה להסתיים ב-3 במרץ 1805). במהלך חצי שנה האחרונה בתפקידו, הספיק בר לנהל את תהליך ההדחה כנגד השופט העליון סמואל צ'ייס מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט. על התנהלותו במשפט הדחה זה נאמר כי "משוא פניו היה כמלאך וקפדנותו כשטן".