stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחמד חסנין

| --- | --- |

 לידה:  31 באוקטובר 1889 קהיר, מצרים 
 פטירה:  19 בפברואר 1946 (בגיל 56) קהיר, מצרים 
 מדינה:  ממלכת מצרים 
 השכלה:  בליול קולג', אוקספורד
 תפקיד:  ראש ממשלת מצרים 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית הצרפתית (1929)  עמית החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית  מדליית המייסדים (זהב) של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית (1924)  חבר במסדר האימפריה הבריטית  אביר מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי
 
אחמד חַסנֵין בּאשׁא (أحمد حسنين باشا; 31 באוקטובר 1889, קהיר, מצרים – 19 בפברואר 1946, קהיר, מצרים), היה מדינאי מצרי, חונכו ויועצו של המלך פארוק הראשון; דיפלומט, סייף אולימפי, צלם וסופר; מחלוצי החוקרים של מדבר לוב.
קורות חייו

אחמד חסנין היה בנו של מורה הלכה באל-אזהר, המקורב לח'דיו עבאס ולסולטאן חוסיין כאמל, והיה נכדו של האדמירל האחרון של הצי המצרי. חסנין סיים לימודי משפטים בקולג' בּאליוֹל באוקספורד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 מוּנה חסנין למזכירו בשפה הערבית של הגנרל מקסוול (אנ'), מפקד הכוחות הבריטיים במצרים, וב-1916 התמנה למפקח במשרד הפנים המצרי. ב-1921 ערך חסנין מסע אל לב מדבר לוב (כפי שנקרא אז חלקו המזרחי של מדבר סהרה), שבו הגיע עד נאת אל-כופרה. ב-1922 התמנה למזכיר ראשון בנציגות מצרים בוושינגטון, וב-1923, משקיבל חופשה משירותו, ערך את מסעו הגדול במדבר לוב, שבו הגיע עד לב סודאן. בתום המסע חזר לשירות החוץ המצרי בוושינגטון ואחרי כן בלונדון. 
ב-1925 נקרא למצרים לשרת בלשכתו של המלך פואד הראשון, ומאז ועד מותו ב-1946 פעל בקרבת המלוכה המצרית. חסנין היה חונכו של נסיך הכתר פארוק והוא שהכשירוֹ לדיבור רהוט בערבית כהלכתה (שלא אפיינה את שליטי מצרים לפניו). עם הכתרתו של פארוק ב-1936 הועלה חסנין לדרגת בּאשא וכיהן כראש לשכתו של המלך.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה אחמד חסנין אחד האישים המשפיעים ביותר במצרים, וזאת בשל תלותו של המלך הצעיר בו ובשל יחסי הקרבה של חסנין עם המלכה-האֵם נאזלי. כוחו של חסנין, איש אמונם של הבריטים, בא לביטוי בפעולות מדיניות מאחורי הקלעים. דוגמה לכך היא הפשרה שהשיג בעת משבר ה-4 בפברואר 1942 (אנ'), שעה שטנקים בריטים הקיפו את ארמון עאבדין בהוראת השגריר הבריטי מיילס לאמפסון שחשש משיתוף פעולה של החצר עם מדינות הציר. חסנין הציל אז הן את המלך והן את המלוכה המצרית. יש גורסים כי הידרדרותו הפוליטית של המלך הצעיר החלה עם מותו של חסנין בתאונת דרכים ב-1946.
אחמד חסנין נקבר בקהיר במאוזוליאום הדוּר שעוצב במחווה לאדריכלות הממלוכית המצרית ומוקם בפאתי  עיר המתים ההיסטורית של קהיר, לא הרחק ממשכנו של אימאם אל-אזהר.
אותות הוקרה

אחמד חסנין היה סייף מצטיין, שהתחרה במשחקים האולימפיים בסטוקהולם ב-1912, בעת לימודיו באוניברסיטת אוקספורד. חסנין עמד בראש המשלחת המצרית לאולימפיאדה השביעית באנטוורפן ב-1920 והשתתף באולימפיאדה השמינית בפריס ב-1924. חסנין כיהן כנשיא מועדון הסיִף המלכותי המצרי ובשנתיים שלפני מותו היה נשיא מועדון הספורט אל-אהלי. בנוסף היה חסנין טייס חובב, וב-1930 היה הראשון שניסה להשיג שיא מהירות בטיסת סולו מאירופה למצרים. הוא המריא מלונדון, אך אחרי נחיתת חירום בפיזה שבאיטליה ואחרי תאונת המטוס המחליף הסתיימה ההרפתקה בפקודת המלך פואד.
אחמד חסנין זכה לאותות ולכיבודים לרוב. על שירותו במלחמת העולם הראשונה קיבל את אות המערכה (כוכב 1914-1915), את מדליית המלחמה הבריטית ואת מדליית הניצחון. בעקבות מסעו במדבר לוב הוענקה לו ב-1924 מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית. ב-1927 הוענקה לו דרגת חבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE) כהוקרה על תרומתו ליצירת גשרים בין בריטניה למצרים, וכן הועלה לדרגת אביר-מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי (KCVO). בין היתר הוענקו לו עיטור מסדר הנילוס וכן עיטורים של מסדר הקדושים מאוריציוס ולאזארוס (איט') ושל מסדר האפיפיור פיוס ה-9 (אנ') (איט').
הישגו המרשים ביותר של אחמד חסנין היה המסע שערך ב-1923 במדבר לוב. הוא היה הזר הראשון שחצה את המדבר מצפון לדרום והגיע עד לב סודאן, ומסעו המריץ נוסעים וחוקרים להגיע בעקבותיו למקומות שגילה, סקר ותיאר.
לקריאה נוספת

A.M. Hassanein, The Lost Oases, London: Thornton Butterworth, 1925 מהדורה מחודשת מ-2006 (באנגלית)
מחמד אלתאבעי, מן אלאסראר אלסאסה ואלסיאסה: אחמד חסנין באשא חיאתה אלח'אצה ואלעאמה (אלקאהרה, דאר אלשרוק, 2008) (על סודות של פוליטיקאים ושל פוליטיקה: אחמד מוחמד חסנין באשא – חייו הפרטיים וחייו הציבוריים) (בערבית)
הערות שוליים

↑  בשמו המלא (בערבית) أحمد محمد مخلوف حسنين البولاقى, אחמד מֻחמד מח'לוּף חסנֵין אלבּוּלאקי
↑  לפני שפורק ב-1882, עם ההשתלטות הבריטית על מצרים
↑  אחרי מות המלך פואד ב-1936 שימש חסנין בתפקיד ראש החצר של המלכה-האֵם, נַאזלי סַבּרי, וב-1942 אף נישאו כדת, אף כי ללא פרסום רשמי. הנישואין נערכו על ידי שייח' אלאזהר, מוסטפא אל-מע'ארי (אנ'),(ער'). מיד אחרי מותו של חסנין עזבה המלכה נאזלי את מצרים לבלי שוב, וב-1978 נפטרה ונקברה בקליפורניה שבארצות הברית
↑  מבנה המאוזוליאום של אחמד חסנין תוכנן בידי גיסו, האדריכל המצרי הנודע חסן פתחי
↑  למרות הישגיו במשחקים האולימפיים בתחרויות סיף (ברומח ובדקר) לא העפיל למקומות הראשונים
↑  למסע זה הצטרפה העיתונאית רוזיטה פורבס, ובתומו הקדימה ופרסמה את חוויותיה (בספרה The Secret of the Sahara: Kufara; הספר זמין לקריאה במרשתת) באורח שהעמיד את חסנין בצלהּ, כביכול היא שתכננה והנהיגה את המסע
↑  בשנים 1915–1918 כיהן פואד כנשיא החברה הגאוגרפית המלכותית המצרית (בתחילתה נקראה בשם "החברה הגאוגרפית הח'דיווית") והיה מהפעילים בהקמת אוניברסיטת קהיר
↑  מצוטט אצל מייקל האג, "אחמד חסנין: סופר, דיפלומט וחוקר מדבר"
Michael Haag, "Ahmed Hassanein: Writer, Diplomat and Desert Explorer", August 8, 2011 (באנגלית)
↑  זכרו כובד בקריאת אחת הרמות במזרח הר עווינאת על שמו – רמת חסנין
↑  עד אז נשא בתואר אפנדי. לימים הועלה לדרגת באשא
↑  Grande Médaille d’Or des Explorations et Voyages Découverte
↑  A.M. Hassanein, "Crossing the untraversed Lybian Desert", The National Geographic Magazine, 1924 (Vol. 46), pp. 233-277 (באנגלית)
↑  הספר ראה אור תחילה באנגלית בלונדון ומיד אחרי כן בתרגומים לערבית ולגרמנית; ראו בפרק "לקריאה נוספת". ב-2006 יצאה
הדפסה חדשה של ספרו בשפה האנגלית
בהוצאת האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, וכן ראו אור במצרים מהדורות חדשות של הספר בתרגומיו לערבית
↑  בחזית צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה הקים בגנולד, הודות למיומנויות התעבורה בחוֹליות שרכש במסעותיו במדבר לוב, את יחידת הקמע"ט הבריטית
↑  ראו בפרק "לקריאה נוספת"
↑  محمد التابعى. من أسرار الساسة والسياسة : أحمد حسنين باشا حياته الخاصة والعامة (القاهرة : دار الشروق, ٢٠٠٨)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305980105171  BnF: cb11334293s (data)  GND: 129504459  ISNI: 0000 0003 5638 0949  LCCN: nr92020002  NTA: 126514380  PIC: 384930  SELIBR: 106383  SUDOC: 140332227  VIAF: 187824362   WorldCat (עם VIAF): 187824362 
מפת המסע של חסנין ב-1923; נשיונל ג'יאוגרפיק, גיליון ספטמבר 1924
נתיב מסעו של חסנין ב-1923 מסומן על גבי תצלום לוויין; ציוני הדרך מסומנים בנקודות
ציורי סלע שנתגלו בעווינאת; תצלומים ראשוניים (בשחור-לבן) נעשו בידי חסנין, והמחזות שבציורים תוארו בכתביו
אוניברסיטת בריגהאם יאנג

| --- | --- |


 אוניברסיטה פרטית
 על שם:  בריגהם יאנג 
 מוטו:  "אינטליגנציה היא תהילת האל" או "היכנסו כדי ללמוד, עזבו כדי לשרת" או "העולם הוא הקמפוס שלנו"
 תקופת הפעילות:  16 באוקטובר 1875 – הווה (149 שנים)
 מייסדים:  בריגהם יאנג, Karl G. Maeser 
 בעלי תפקידים
 נשיא:  קווין וורתן
 צוות:  כ-1,200 במשרה מלאה, כ-900 במשרה-חלקית
 סגל:  1,264 במשרה מלאה, 486 במשרה חלקית
 סטודנטים
 :  30,200
 שונות
 כינוי קבוצת הספורט:  הפומות
 מיקום
 מיקום:  פרובו, יוטה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°15′06″N 111°39′06″W﻿ / ﻿40.251666666667°N 111.65166666667°W﻿ / 40.251666666667; -111.65166666667
 www.byu.edu
 he
 
אוניברסיטת בריגהאם יאנג (באנגלית: Brigham Young University, או בראשי תיבות: BYU) היא אוניברסיטת מחקר פרטית, בבעלות הכנסייה המורמונית, ועל כן בעלת צביון נוצרי-מורמוני. הקפמוס הראשי של אוניברסיטה אמנם שוכן בפרובו, יוטה שבארצות הברית - אולם בנוסף קיימות שלוש נוספות שלוחות בארצות הברית (הוואי, איידהו, וושינגטון ושלוחה נוספת ביוטה), וכן קמפוס נוסף במדינת ישראל, שכיום קיים בקיבוץ המשתייך למחוז ירושלים.
מטרת האוניברסיטה אינה להפיץ את הדת הנוצרית המורמונית, אלא לאפשר השכלה, ידע, ולימודים ברמה אקדמית לכל אחד, בשכר לימוד נמוך יחסית. עם זאת, הלומדים באוניברסיטת בריגהאם יאנג מתחייבים לכבד את קוד ההתנהגות הנוקשה המאפיין את הדת המורמונית, וכולל, למשל, הקפדה על לבוש נוצרי צנוע ואיסור על שתיית אלכוהול.
מקדש פרובו יוטה LDS ברקע, כשבחזית התצלום ניתן לראו את מגדל הפעמון של BYU
היסטוריה

ראשיתה של אוניברסיטת בריגהאם יאנג ניתן היה בשנת 1862, כאשר וורן דוסנברי (פעיל מורמוני) הקים בית ספר בעיר סולט לייק סיטי. לאחר שזכה להכרה מסוימת באיכותו, אומץ והפך לסניף טימפנוגוס של אוניברסיטת דזרט (University of Deseret). בעקבות קשיים כלכליים נסגר הסניף, וב-16 באוקטובר 1875, בריגהאם יאנג, מנהיגה השני של תנועת הנוצרים המורמונים, ומייסד האוטונומיה המורמונית, לימים מדינת יוטה, העביר את הנכס לנאמנים כדי להקים את האקדמיה של בריגהאם יאנג. לאחר שבמשך כמה שנים העלה את הרעיון של הקמת אוניברסיטה של הכנסייה המורמונית. יאנג אמר על חזונו: "אני מקווה לראות אקדמיה ... בה ילדי הקדושים האחרונים יוכלו לקבל חינוך טוב ללא שילוב עם ההשפעות האתאיסטיות המזיקות שנמצאות בכל כך הרבה מבתי הספר הגבוהים. של המדינה".
בשנת 1979 נחנך באוניברסיטה ארכיון הויולה הבינלאומי על שם פרימרוז.
הקמפוס המורמוני בירושלים

המרכז הירושלמי, ששמו המלא הוא "Brigham Young University - The Jerusalem Center For Near Eastern Studies" הוקם על גבול הר הזיתים והר הצופים, בירושלים. שגשוגה של מדינת ישראל, כמדינת היהודים, הוא מרכיב חשוב בפלג הדת הנוצרי-מורמוני. לכן, הקמת קמפוס של אוניברסיטת בריגהאם יאנג בירושלים, נראתה מבחינת הכנסייה המורמונית כחלק מההתייחסות החיובית כלפי העיר והעם. ראשיתו של המרכז הירושלמי הוא בשנת 1968, כאשר הלימודים התקיימו במלון במזרח ירושלים. בשנת 1978 עבר הקמפוס לשטחי קיבוץ רמת רחל הסמוך, אם כי קיבוץ זה שוכן גם הוא במחוז ירושלים.
הקמפוס המורמוני בירושלים > המאבק נגד הקמת קמפוס הר הצופים

בשנת 1981 ביקשה אוניברסיטת בריגהאם יאנג להקים קמפוס משלה על גבול הר הזיתים והר הצופים בירושלים, וחכרה שטח במורדות ההר ממינהל מקרקעי ישראל. תהליך התכנון וקבלת אישורי הבנייה נמשך כשלוש שנים. בסוף 1984 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים את התוכנית והבנייה החלה זמן קצר אחר כך. על האישורים שניתנו לקמפוס חתם גם שר הפנים יוסף בורג, שר החקלאות אריאל שרון (שהיה אחראי על מינהל מקרקעי ישראל) ושר החינוך זבולון המר.
במהלך 1985, החלו גופים דתיים וחרדיים בניסיונות לטרפד את הבנייה, וטענו שמטרת האוניברסיטה היא לקיים פעילות מיסיונרית. את המאבק החל ארגון יד לאחים, ובמהרה הצטרפו אליו גופים נוספים, כולל הרבנים הראשיים, חסידות גור, מנהיגי העדה החרדית ורבני שכונות מכל הארץ. באוגוסט 1985 הגיע לישראל פרופסור ג'פרי הולנד, נשיא אוניברסיטת "בריגהאם יאנג", והביא עמו התחייבות בכתב שלא תבוצע פעילות מיסיונרית במקום. גם הרב הראשי של הקהילה היהודית בסולט לייק סיטי ערב להתחייבות. למרות זאת ההפגנות נגד הקמת הקמפוס נמשכו, כולל חבלות בעבודות הבנייה באתר הקמפוס.
בדצמבר 1985 מונה שר הדתות יוסף בורג לעמוד בראש ועדת שרים, שתדון בהקמת השלוחה של האוניברסיטה המורמונית בהר הצופים. לאחר שהמפלגות אגודת ישראל וש"ס הודיעו שיעלו הצעת אי-אמון בממשלה. הוועדה בדקה בעיקר את האפשרות המשפטית להפסיק את הבנייה, ולבטל את האישור שניתן למורמונים. באוגוסט 1986, החליטה ועדת השרים לענייני האוניברסיטה המורמונית, לקבל את חוות הדעת של מי שהיה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, עורך דין יורם בר־סלע, שקבע שהממשלה אינה יכולה להפסיק את בניית הקמפוס. ועדת השרים החליטה להטיל על מינהל מקרקעי ישראל ועל אנשי היועץ המשפטי לחתום עם הנהלת האוניברסיטה על התחייבות במסגרת חוזה החכירה של השטח, לפיה לא יעסקו התלמידים והמורים בפעילות מיסיונרית.
בקיץ 1987 הסתיימה בנייתו של הקמפוס החדש, על הר הצופים, המשקיף על מזרח העיר. וכ-80 סטודנטים ראשונים הגיעו ללמוד במקום במשך 4 חודשים, ולשמוע הרצאות על ארכאולוגיה, גאוגרפיה, שפות ודתות בהקשר של המזרח התיכון. כל הסטודנטים המשתתפים בתוכנית חתמו על הצהרה בכתב המחייבת אותם לא לעסוק בפעילות מיסיונרית. במקביל נמשך המשא ומתן בין נציגי הממשלה ומינהל מקרקעי ישראל לבין המורמונים, על נוסח ההתחייבות שלא לעסוק בפעילות מיסיונרית, וגם המאבק נגד הקמפוס. במאי 1988 אושר חוזה החכירה של האוניברסיטה המורמונית. בתגובה קרא חבר הכנסת מנחם פרוש, מעל במת הכנסת, לפוצץ את מבנה האוניברסיטה מכיוון שהיא "מרכז מפלצתי למיסיונריות".
הקמפוס המורמוני בירושלים > מבנה הקמפוס

הקמפוס תוכנן על ידי האדריכל דוד רזניק, והוא כולל מלבד כיתות לימוד ופנימייה לתלמידי המוסד, גם גנים מעוצבים ואולם כנסייה מרשים המשמש גם כאולם קונצרטים, אשר נערכים במקום באופן קבוע. בסמיכות לקמפוס, במורד לנחל קדרון, נמצא "גן אורסון הייד" שהוקם לזכרו של חלוץ המורמונים בירושלים. בתכנון האוניברסיטה נלקח בחשבון הבניה הפתוחה לנוף. קירות מרבית החדרים והאולמות, שפונים לעבר העיר העתיקה, עשויים זכוכית. למרות גודל המבנה, המשתרע על פני 11,500 מטרים מרובעים, הוא אינו בולט מעל קו הרקיע מאחר שהמסה שלו מחולקת באופן מדורג לתשעה מפלסים, שהם מעין טרסות על צלע ההר. מעליהם מתנשא, בתשע קשתות ענקיות, האודיטוריום, ובו 325 מקומות ושלושה קירות זכוכית. בשנת 2013 נפתח המבנה למבקרים במסגרת פסטיבל בתים מבפנים.
המרכז משמש שלוחה של אוניברסיטת בריגהאם יאנג ביוטה ארצות הברית, ולומדים בו אך ורק תלמידים המגיעים מארצות הברית כחלק מלימודיהם באוניברסיטה ביוטה. הם מבלים בקמפוס סמסטר אחד במהלכו הם לומדים על הארץ והמזרח הקרוב, ומסיירים באזור.
בשנת 2000 נסגר הקמפוס לסטודנטים, עקב פריצתה של האינתיפאדה השנייה, והוא נותר לא פעיל עד יוני 2006, אז הכריז מנהיג המורמונים בארצות הברית על פתיחתה מחדש של האוניברסיטה בירושלים בקרוב, ועל הפניית כ-1000 תלמידים אליה לשנת הלימודים הבאה. עקב פריצת מלחמת לבנון השנייה, נדחתה מעט הפתיחה המחודשת של המקום, אך לאחר תום המלחמה הוא חזר לפעול באופן מלא.
קמפוס בריגהאם יאנג בירושלים
העוגב הענק בקמפוס בריגהאם יאנג בירושלים
מראה פנים בקמפוס בריגהאם יאנג בירושלים
ראו גם

מורמונים
בלאף פורט
המסע אל סן חואן (אנ')
התנועה של קדושי אחרית הימים (נקראת גם כנסיית LDS)
הערות שוליים

↑  אילן כפיר, פאר לי שחר, בורג אישר את הקמת האוניברסיטה המורמונית, חדשות, 19 בדצמבר 1985
↑  עמנואל רוזן, "המורמונים רוצים לחדור אל חדר המיטות של עם ישראל", מעריב, 22 בדצמבר 1985
↑  אילן בכר, נגד האוניברסיטה המורמונית, מעריב, 29 באפריל 1986
↑  אילן בכר ויצחק בן חורין, רבני השכונות הפגינו גם נגד המורמנים, מעריב, 30 בדצמבר 1985
אמנון לוי, בעזרת השם נעצור את המורמונים, חדשות, 2 במאי 1986
↑  עתי"ם, המורמונים התחייבו: לא נהיה מיסיונרים, חדשות, 8 באוגוסט 1985
אריה בנדר, "אנו מתחייבים בכתב לא לעסוק במיסיונריות", מעריב, 7 באוגוסט 1985
↑  איגרת לאחי ולאחיותי בישראל, חדשות, 11 בפברואר 1986
↑  רן לוי, החרדים יפגינו היום נגד המורמונים בהר הצופים, חדשות, 28 באפריל 1986
↑  אילן כפיר, אמנון לוי, המורמונים חוזרים לידיו של בורג, חדשות, 23 בדצמבר 1985
↑  האוניברסיטה המורמונית האם תופסק הבנייה, כותרת ראשית, 12 במרץ 1986
↑  אמנון לוי, דוד גולן, האוניברסיטה המורמונית: הבנייה תימשך, חדשות, 11 באוגוסט 1986
↑  רן לוי, מעקב / האוניברסיטה המורמונית, חדשות, 24 ביולי 1987
↑  אילן בכר, אושר חוזה החכירה של האוניברסיטה המורמונית, מעריב, 9 במאי 1988
↑  אמנון לוי, הציע לכנסת לפוצץ את האוני׳ המורמונית, חדשות, 12 במאי 1988
↑  אסתר זנדברג, האיש שכבש את ההר, באתר הארץ, 17 בפברואר 2005
↑  מנחם הדר, המורמונית עובדת, חדשות, 11 בדצמבר 1987
↑   קשת רוזנבלום, המסרים התת-הכרתיים של מבנה האוניברסיטה המורמונית, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2013
↑  יצחק בן-חורין, וושינגטון, המורמונים הודיעו: חוזרים לבקר בישראל, באתר ynet, 22 ביוני 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007405384105171  PLWABN: 9811987489505606  BnF: cb12148491m (data)  CiNii: DA03079051  GND: 35653-0  ISNI: 0000 0004 1936 9115  LCCN: n79022921  MusicBrainz: 8a1ec6f8-c532-4287-bcdc-e96ca90ed6b8  NKC: ko2002149472  NLA: 35021855  RERO: 02-A000192938  SUDOC: 031995047  Trove: 795991  VcBA: 494/40392  VIAF: 127156005   WorldCat (עם VIAF): 127156005
אוסטריטה

| --- | --- |
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 גובה:  196 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  3,686 (2001)
 קואורדינטות:  48°15′31″N 26°02′31″E﻿ / ﻿48.258611111111°N 26.041944444444°E﻿ / 48.258611111111; 26.041944444444 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםאוסטריטה(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםאוסטריטה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אוסטריטה (באוקראינית: Острица, ברומנית: Ostrița) הוא כפר הנמצא במחוז צ'רנוביץ שבאוקראינה.
היסטוריה

במפקד האוכלוסין שנערך באימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1900 נמנו בכפר 2,123 תושבים. ב-1914, בראשית ימיה של מלחמת העולם הראשונה, נכנס צבא האימפריה הרוסית לכפר וחולל בו הרס רב.
הערות שוליים

↑  Gemeindelexikon Der Im Reichsrate Vertretenen Königreiche und Länder: Bukowina, Wein, 1907, z. 4 (בגרמנית)
↑  תיאודור לביא, פנקס הקהילות, רומניה, כרך שני, ירושלים: יד ושם, 1980, עמ' 428
אוטומורפיזם

במתמטיקה, אוטומורפיזם של מבנה מתמטי הוא פונקציה ממבנה לעצמו, השומרת על כל פרטי המבנה, והפיכה  ככזו. כך למשל, אוטומורפיזם של חבורות הוא פונקציה הפיכה השומרת על פעולת הכפל, אוטומורפיזם של מרחב וקטורי הוא פונקציה הפיכה השומרת את החיבור והכפל בסקלר, ואוטומורפיזם של מרחב מטרי הוא פונקציה שומרת מרחק מן המרחב על עצמו. אוטומורפיזם של מרחב טופולוגי הוא פונקציה רציפה ופתוחה (לא די בכך שהפונקציה תהיה רציפה והפיכה, משום שעל הפונקציה ההפוכה להיות רציפה בעצמה).
לפונקציה בין שני מבנים מאותו סוג, השומרת על הפעולות, היחסים והקבועים, קוראים הומומורפיזם. לפיכך, אוטומורפיזם הוא הומומורפיזם הפיך ממבנה אל עצמו. לפונקציה בין שני מבנים מאותו סוג ששומרת מבנה והיא גם הפיכה קוראים איזומורפיזם ולכן אוטומורפיזם הוא איזומורפיזם מהמבנה אל עצמו.
אוסף האוטומורפיזמים של מבנה הוא תמיד חבורה (ביחס לפעולת ההרכבה), משום שהרכבת שתי פעולות השומרות תכונה מסוימת שומרת גם היא את אותה תכונה. לדוגמה, אם
הפונקציה ההפוכה לפונקציה השומרת תכונה, שומרת גם היא אותה התכונה. את חבורת האוטומורפיזמים של מבנה  X מסמנים בדרך-כלל בסימון  {\text{Aut}}(X).
חבורת האוטומורפיזמים כוללת את הסימטריות של המבנה; למבנים סימטריים יש חבורת אוטומורפיזמים גדולה ולהפך. במקרים רבים, כדי להבין עצם מתמטי, יש להכיר גם את חבורת האוטומורפיזמים שלו.
באופן טבעי, התורה המתמטית הרלוונטית ביותר לחקר חבורות של אוטומורפיזמים היא תורת החבורות, ובמסגרתה יש מעמד מיוחד לחבורות אוטומורפיזמים של חבורות: אלו נקראות פשוט חבורות אוטומורפיזמים.
בתורת גלואה, חבורת האוטומורפיזמים של שדה  K, כאלגברה מעל תת-שדה  F, נקראת חבורת גלואה של ההרחבה  K/F. חבורה זו כוללת את כל הפונקציות ההפיכות מן השדה לעצמו, השומרות על החיבור והכפל, ומכבדות את הכפל בסקלר; התכונה האחרונה שקולה לכך שהאוטומורפיזם מעביר את אברי  F לעצמם.
אבינסק

אבינסק (ברוסית: Аби́нск) היא בירת נפת אבינסק של חבל קרסנודאר במחוז הפדרלי הדרומי של רוסיה. היא שוכנת על גדות הנחל אבין, יובל של הנהר אדגום, שבאגן ההידרוגרפי קובאן. העיר נמצאת במרחק 75 ק"מ דרומית־מערבית לקרסנודאר. אוכלוסיית אבינסק מונה 36,018 תושבים (2016). עד שנת 1963 נקראה העיר אבינסקאיה. העיר הקרובה לה ביותר היא קרימסק הנמצאת במרחק 15 ק"מ מערבית לה. נמל נובורוסיסק על חוף הים השחור נמצא 35 ק"מ דרומית־מערבית לאבינסק. העיר מתפרשת על 22 קמ"ר.
שם העיר

שם העיר נגזר משם הנחל (הידרונים) אבין אשר מקורו באתנונים צ'רקסי קדום. סברה אחרת מיחסת את שם העיר למילה האבחזית абна (אְֲבּנָה) שמשמעותה "יער".
היסטוריה

במאה השנייה לספירה הגאוגרף תלמי הזכיר את העיר אבון שמוקמה באמצע התווי, על גדות הנהר אבון.
ייתכן כי תושביה היו מאיוטים (מאוטים). שרידי יישוב מאיוטי נתגלו באתר מפעל הלבנים באבינסק.
בשנת 1834 הקים הגנרל הרוסי אלקסיי וליאמינוב מבצר רוסי בשם אבינסקויה במקום יישוב כפרי (אאול) קודם של שבט הצ'רקסי, הנטוחאיים. צ'רקסים אלה גורשו לאסיה הקטנה בשטח טורקיה העות'מאנית. המבצר הרוסי הוקם במסגרת "קו התקשורת גלנג'יק". הוא היה אחד ממבצריה של האימפריה הרוסית בצפון קווקז. המקום נודע גם כמקום הגליה אליו הוגלו הדקבריסטים אלכסנדר בסטוז'ב, אלכסנדר אודוייבסקי ופבל קטנין.
בסוף החודש מאי 1862 השתקעו במחוז נטוחאי מתיישבים קוזקים מאזורי אזוב וקובאן במעורבות הגדוד אדאגום שבפיקוד פ.ד. בביץ'.
בשנת 1863 הם הקימו 8 כפרים קוזקיים ("סטניצה") חדשים בין הנחלים אבין ואיל. אחד מאותם כפרים היה אבינסקאיה, שנוסד על ידי הקוזקים מאזוב.
הכפר היה חלק מהמגזר טמריוק של אזור קובאן.
בעת הרדיפות באימפריה העות'מאנית בשלהי המאה ה־19 ותחילת המאה ה־20 הגיעו לאזור פליטים יוונים פונטים.
בשנת 1913 פעלו ביישוב מספר בתי חרושת ובהם בית חרושת לרהיטים, בית חרושת לייצור קמח ושמן של משפחת קורגוזוב,
ובית חרושת לטבק. 
בשנים 1914–1919 פעלה באבינסקאיה מערכת רכבות רתומות לסוסים - "קונקה".
בימי המשטר הקומוניסטי הסובייטי בשנת 1935 הוקמה נפת אבינסק ואבינסקאיה הייתה לבירתה.
בזמן מלחמת העולם השנייה והמלחמה הפטריוטית הגדולה, בשנת 1942, ארגן המשטר של סטלין את גירושם של היוונים מהנפות אבינסק וסוורסק לסיביר, לצפון קזחבסטן ולמזרח הרחוק הרוסי. שורדי הגירושים האלה הורשו לחזור אחרי שנת 1956.
ב־7 בדצמבר 1962, בימי השלטון הסובייטי, זכתה אבינסקויה במעמד יישוב פועלים בשם "אבינסקי" ושנה לאחר מכן, ב־23 באוקטובר 1963 שונה שמה לאבינסק והיא הוגדרה כעיר.
אחרי שנת 1989 מצאו מקלט באבינסק טורקים מסחתים שנמלטו מפרעות באוזבקיסטן.
גאוגרפיה > עמדה גאוגרפית ונוף

העיר נמצאת במישור פריאזובו–קובאן, על גדות הנהר אבין.
היא נחצית על ידי הכביש קרסנודאר-נובורוסיסק.
יש לה תחנת רכבת על מסילת הברזל של צפון קווקז.
גאוגרפיה > אקלים

האקלים באביסנק הוא ממוזג יבשתי. הקיץ מתחיל בה בעשרת הימים הראשונים של חודש מאי. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ עולה על 25°С
ובחדשים החמים ביותר היא אף עולה על 35°С. החורף מתאפיין בהפשרות חוזרות של השלג ותחילתו בחמשת הימים האחרונים של חודש דצמבר.
חודשי הסתיו לעיתים קרובות הם חמים, והטמפרטורה בהם אף עולה על 30°С מה שמאפשר את קיומה של עונת תיירות שאורכת עד שמונה חדשים בשנה. כמות המשקעים השנתיים היא בערך 650 מ"מ.
גאוגרפיה > דמוגרפיה > ההתפתחות הדמוגרפית

| שנה | מספר תושבים |
| --- | --- |
1939: 14,378
1959: 14,750
1970: 21,222
1979: 25,251
1989: 29,182
2002: 33,734
2010: 34,928
הערה: נתוני מפקדים
בשנת 1908 היו באבינסקאיה 1369 בתים, שבהם חיו 13,345 תושבים.
ההרכב האתני של האוכלוסייה בשנת 2010 לפי נתוני המפקד הכלל-רוסי משנת 2010
| קבוצה אתנית | מספר תושבים,   >  | חלק  אחוזים מכלל התושבים, % |
| --- | --- | --- |
| רוסים | 28,747 | 82,30 % |
| ארמנים | 1,864 | 5,34 % |
| אוקראינים | 715 | 2,05 % |
| יוונים | 492 | 1,41 % |
| טטרים | 396 | 1,13 % |
| אחרים | 892 | 2,55 % |
| ללא מוצא מוצהר | 1,822 | 5,22 % |
| כלל האוכלוסייה | 34,928 | 100,0 % |
בנפת אבינסק מאורגנים הקוזקים ב־11 קהילות ובראשם אטאמנים, אחת מהן בעיר אבינסק עצמה.
מעמד מנהלי

אבינסק משמשת כבירת נפת אבינסק. המוניקיפיום הנקרא "אבינסקויה" כולל גם ארבעה יישובים כפריים: ברז'נון, קורובקין, פרולטרי ושפסוגסקאיה.
כלכלה

תעשיית מזון: מפעל למזון (שימורים), מפעל לחמאה, יקב
תעשיית חומרי בניין
המפעל האלקטרומטלורגי באבינסק
בית חרושת לרהיטים
המפעל ללבנים НИВА (ניב"א)
מרכז לאספקת חשמל לאזור נובורוסיסק והסביבה – 500 KV
באבינסק והסביבה עוסקים גם בענפי חקלאות: גידול תבואה, ובעיקר אורז; גידול בקר; גידול עופות, ובכללן יענים.
מלבד זאת קיימת בעיר גם תעשיית הפקת נפט ועופרת.
תחבורה

הכביש העיקרי החוצה את העיר הוא A146 המחבר בין נובורוסיסק ואנאפה (M25) לקרסנודאר.
אבינסק היא צומת של מסילת הברזל של צפון קווקז ויש בה תחנת רכבת ("אבינסקאיה")
חינוך

באבינסק פועלים 10 גני ילדים, 6 בתי ספר מקיפים, בית ספר מקצועי, תיכון מקצועי (שלוחה של התיכון המקצועי באנאפה), 3 בתי ספר לספורט, "בית יצירה לילדים", בית ספר למוזיקה, בית ספר לאמנויות, המרכז ללימודים אקסטרניים "פטריוט"
אתרים חשובים ואטרקציות תיירותיות

בסביבת העיר ישנם מעיינות בוץ, מתחם למטפסים ודולמנים. כמו כן, יש במקום אתר ארכאולוגי, מאיוטי, ובו מקומות קבורה עתירי תכשיטים, כלי חרס, כלי נשק וכו'.
גלריה

מרכז מסחרי חדש ברחוב סובייטוב באבינסק. 2014
אנדרטה במרכז העיר אבינסק. 2014
מראה מהעיר ב-2014
רחוב צדדי באבינסק
הערות שוליים

↑  ס.סולדטוב
↑  В. П. Пономарёв «Из истории основания станицы Абинской» (ו.פ.פונומריוב - מתולדות הקמת הסטניצה אבינסקאיה)
↑  היוונים הפונטים אנטון פופוב
↑  Азаренкова А.С Бондарь И.Ю., Вёртышева Н.Сoсновные административно-территориальные преобразования на Кубани (1793—1985 гг.) .,  Краснодарское книжное издательство 1986
↑  [Кубанский календарь на 1908 г. לוח השנה של קובאן 1908
↑  [ http://krsdstat.gks.ru/wps/wcm/connect/rosstat_ts/krsdstat/resources/e105100040b4a742a3f5e7367ccd0f13/pub-04-04.pdf האוכלוסייה לפי מוצא אתני ולפי השליטה בשפה הרוסית 28 ביוני 2017]
↑  נתוני ארכיון
אחמד חפנאווי

אחמד איוב חפנאווי (בערבית: أحمد أيوب حفناوي; נולד ב-4 בדצמבר 2002) הוא שחיין תוניסאי והאלוף האולימפי (טוקיו 2020) וסגן אלוף העולם (פוקואוקה 2023) במשחה ל-400 מטר חופשי. אלוף העולם (פוקואוקה 2023) במשחים ל-800 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי.
ביוגרפיה > 2018

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר 2018 סיים חפנאווי במקום 19 במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:45.98 דקות.
ביוגרפיה > 2021 > אלוף אולימפי

באולימפיאדת טוקיו זכה חפנאווי במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:43.36 דקות, לפני ג'ק מקלופלין מאוסטרליה (3:43.52 דקות) וקירן סמית' מארצות הברית (3:43.94 דקות). בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 3:45.68 ועלה שמיני ואחרון למשחה הגמר.
ביוגרפיה > 2023 > אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף והיה ממצטייני האליפות. מדליות זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 7:37.00 דקות, לפני סמואל שורט מאוסטרליה שקבע שיא אוקיאניה חדש של 7:37.76 דקות ורוברט פינק מארצות הברית שקבע שיא אמריקה חדש של 7:38.67 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים, בשיא אפריקה ובשיא אליפות חדש של 14:31.54 דקות, לפני רוברט פינק שקבע שיא אמריקה חדש של 14:31.59 דקות וסמואל שורט (14:37.28 דקות). מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אפריקה חדש של 3:40.70 דקות, אחרי סמואל שורט (3:40.68 דקות) ולפני לוקאס מרטנס מגרמניה (3:42.20 דקות).
תארים והישגים

בשנים 2021 ו-2023 זכה חפנאווי בתואר שחיין השנה באפריקה.