stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיגוע ההתאבדות בפתח תקווה (2002)
הפיגוע

ביום שני, 27 במאי 2002 (ט"ז בסיוון ה'תשס"ב), סמוך לשעה 18:40 לפנות ערב, הגיע ג'יהאד איברהים סעוד טיטי, מחבל פלסטיני איש הפת"ח כבן 18, תושב מחנה הפליטים בלאטה בשכם, אל הגלידרייה "ברוויסימו" במרכז המסחרי אם המושבות בפתח תקווה. סמוך לגלידרייה ישבו בני אדם רבים. חוליית מרצחים הובילה את המחבל המתאבד מאזור שכם אל פאתי ראש העין, משם נסע במונית ישראלית לפתח תקווה. עדי ראייה סיפרו כי לבש חולצה אפורה ומכנסי ג'ינס, ולא נראה חריג.
עם הגיעו סמוך לגלידרייה הפעיל המחבל המרצח חגורת נפץ שנשא על גופו וחולל פיצוץ אדיר, שגרם להדף עז והתפזרות אלפי רסיסי מתכת. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו במקום שתיים ונפצעו כ-50 איש, ארבעה מהם באורח קשה – ביניהם פעוטה כבת 3 – ורובם באורח קל עד בינוני. הפצועים פונו לבתי החולים בילינסון, תל השומר ושניידר לילדים. בפיגוע נפצעו עשרה תינוקות וילדים ששיחקו בגן משחקים סמוך.
לאחר הפיגוע ערכו כוחות הביטחון סריקות במרכז המסחרי מחשש למטענים נוספים. כמו כן, ביציאה מהעיר פתח תקווה הוקמו מחסומים בניסיון ללכוד שותפים אפשריים למחבל, זאת, בשל התרעה על פיגוע כפול. כמו כן נבדקו מכוניות חשודות שנראו באזור. היחידה האווירית של משטרת ישראל חיפשה במשך שעות באמצעות מסוקים סייענים לפיגוע. מרכזיות הטלפון הסלולרי קרסו באזור הפיגוע בפתח תקווה.
הפיגוע > הנרצחות בפיגוע

בפיגוע ההתאבדות בפתח תקווה נרצחו רותי פלד ונכדתה סיני קינן בת השנה. רותי פלד, בת 56, נשואה ואם לשלושה, תושבת הרצליה, עבדה במשך שנים כחוקרת בחברת מודיעין אזרחי, כמזכירה רפואית במרכז הרפואי מור, ובשנותיה האחרונות טיפלה בילדיה. השתיים הובאו למנוחות בבית העלמין בקיבוץ שפיים, זו לצד זו.
אחריות הרשות הפלסטינית לפיגוע

גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור פת"ח הפועל תחת אש"ף והרשות הפלסטינית, קיבלה על עצמה האחריות לפיגוע בהודעה רשמית באל-מנאר, רשת הטלוויזיה הרשמית של ארגון הטרור חזבאללה. לפי ההודעה, הפיגוע בוצע כנקמה על חיסול פעילי פת"ח שבוע קודם לכן בשכם.
עוד נמסר כי המחבל המרצח ג'יהאד טיטי הוא בן דודו של מחמוד טיטי, בכיר מפקד מבוקשי התנזים בשומרון, מפקד גדודי אל אקצה באזור שכם וממקורבי מרואן ברגותי, אשר היה אחראי לרצח של 11 ישראלים וחוסל בידי טנק צה"ל כשבוע קודם לפיגוע, בירי מהר גריזים. לפי דיווח, חגורת הנפץ שנשא המחבל הורכבה בין השאר מרסיסים של הפגז שחיסל את בן דודו הטרוריסט.
יום קודם לפיגוע אמר מנהיג הפת"ח ביהודה ושומרון, חוסיין א-שייח, בריאיון לאל-ג'זירה, כי תנועתו תמשיך בפיגועים נגד ישראל וכי הוא גאה בזרוע הצבאית שלה. עוד אמר כי אם יתנער מהזרוע הצבאית של התנועה, יהיה זה כאילו התנער מהמאבק בכיבוש ונכנע ללחץ האמריקני. לשאלה האם יאסר ערפאת, ראש הרשות הפלסטינית, אחראי להמשך הפיגועים, השיב א-שייח כי האחראי להמשך הפיגועים הוא ראש ממשלת ישראל אריאל שרון.
עם זאת, לאחר הפיגוע פרסמה הרשות הפלסטינית הודעת גינוי, בה נטען כי הרשות מגנה פגיעה באזרחים חפים מפשע וכי תעשה כל שביכולתה לאתר את האחראים לו. בתגובה לכך אמרו גורמים מדיניים ישראליים לכתבים, כי בפועל הרשות אינה עושה דבר לסיכול פיגועים.
אחריות הרשות הפלסטינית לפיגוע > הריסת ביתו של המחבל המתאבד

בתחילת יוני 2002, מעט יותר מחודש לאחר הפיגוע, במסגרת הריסת בתי מחבלים, הרס צה"ל את ביתו של המחבל ג'יהאד טיטי במחנה הפליטים בלאטה בשכם. הריסת הבית לוותה בעימותים. בין השאר התבצרה בתוך הבית פעילת השמאל הקיצוני נטע גולן, אשר הייתה בעלת קשרים עם יאסר ערפאת, במטרה למנוע את ההריסה. כן התבצרו בו אנדרו מונסי מבריטניה, ואנדריאס קונינק משוודיה, פעילי תנועת הסולידריות הבין-לאומית (ISM), שנעצרו וגורשו מהארץ כשנה לאחר מכן בתום מאבק משפטי.
אחריות הרשות הפלסטינית לפיגוע > חוליית הפת"ח האחראית לפיגוע

באוקטובר 2002 עצר שירות הביטחון הכללי את חברי חוליית הפת"ח משכם ששיגרה את המחבל המתאבד לפיגוע. מפקד החוליה הוא איברהים עדנאן נג'יב עבד אל-חי, תושב מחנה הפליטים בלאטה. הוא היה אחראי גם לפיגוע הירי בסי פוד מרקט ב-5 במרץ 2002, בו נרצחו שלושה – שני אזרחים ושוטר, וכן לפיגוע הירי ברחוב יפו בירושלים ב-24 בינואר 2002, בו נרצחו שרה המבורגר ואורה סווטלנה סנדלר. החוליה פעלה תחת הנחיות ישירות של נאסר עוויס, מפקד אזור שכם וצפון השומרון של התנזים ומפקד גדודי חללי אל-אקצא, אשר היה כפוף ישירות למרואן ברגותי ונלכד אף הוא באפריל 2002.
באוגוסט 2003 גזר בית המשפט הצבאי בשומרון שני מאסרי עולם על וודאח אל-ביזרה (ביזאהי), חבר נוסף בחוליה בן 22 תושב שכם, שבביתו תוכנן הפיגוע, וצולם סרטון ההתאבדות של המחבל המתאבד. ביום הפיגוע הסיע ביזאהי את חגורת הנפץ לכיוון קו התפר, ומשם לקח אותה המחבל המתאבד. ביזאהי הורשע גם בניסיון להוציא פיגועי התאבדות לפועל וכן בפעילות חבלנית, ונידון ל-50 שנות מאסר נוספות. ביזאהי לא היה חבר רשמי בארגוני טרור, עובדה שהקשתה על איתורו מבעוד מועד.
חבר חוליה נוסף, כמאל ח'טיב, שירת כשוטר במשטרה הפלסטינית בשכם.
אחריות הרשות הפלסטינית לפיגוע > תמיכת הרשות בחבר החוליה

בספטמבר 2012 ערכה הטלוויזיה הפלסטינית, גוף התקשורת הרשמי של הרשות הפלסטינית, ביקור בביתו של וודאח אל-ביזרה, חבר החוליה שביצעה את הפיגוע, הכלוא בישראל. במסגרת התוכנית בירכה המנחה אל-ביזרה. כן הוצג פוסטר ובו תמונתו לצד תמונת אחיו באסל, הכלוא אף הוא בישראל בשל פעולות טרור, ומתחת לתמונת כל אסיר: "האסיר המפקד הגיבור". לצדם הופיע סמל ארגון הטרור פת"ח.
במאי 2020 פרסם ארגון מבט לתקשורת פלסטינית, כי במסגרת תשלומי הרשות הפלסטינית למחבלים ולמשפחותיהם, ב-18 השנים שחלפו מאז הפיגוע שילמה הרשות הפלסטינית למשלח המחבל המתאבד סכום מצטבר של 756,200 ש"ח, וכן מאות אלפי שקלים למשפחת המחבל המתאבד.
אחריות הרשות הפלסטינית לפיגוע > תביעת פיצויים

בנובמבר 2003 הגישו אמה, בעלה וילדיה של רותי פלד, שנרצחה בפיגוע, וכן ליאור קינן אביה של הפעוטה סיני קינן, שנרצחה בפיגוע, תביעת נזיקין בפני בית המשפט המחוזי בתל אביב בסכום של 230 מיליון שקלים נגד הרשות הפלסטינית כמי שהייתה אחראית לפיגוע.
באפריל 2004, משלא הגישה הרשות הפלסטינית כתב הגנה אף שהומצא לה, חייב השופט ד"ר עדי אזר את הרשות לשלם פיצויים בסך של 72 מיליון שקלים לבני המשפחה, 12 מיליון שקלים לכל תובע ו-2 מיליון שקלים הוצאות משפט. בפסק דינו ציין השופט את הסבל העז של בני המשפחה, ואת הרמה הנפשעת והגבוהה ביותר של מעשה הטרור, אולם הדגיש כי סכומי פיצויים בסכומים שנתבקשו אומנם מקובלים בארצות הברית, אך לא במדינת ישראל. ערעורים מאוחרים יותר על פסק הדין נדחו בידי בית המשפט העליון.
לאחר הפיגוע > התגובות לפיגוע

הקבינט המדיני-הביטחוני בראשות ראש הממשלה אריאל שרון לא כונס לאחר הפיגוע, ומקורות מדיניים בירושלים אמרו כי התגובה הישראלית לפיגוע תיעשה בהתאם לפרמטרים שאושרו בעבר על ידיו.
שר הביטחון בנימין בן אליעזר אמר בעקבות הפיגוע כי "כמו שצה"ל ידע לשים את ידו על החוליה שהכינה וביצעה את הפיגוע בראשון לציון, כך הוא ידע להניח את ידו על כל חוליות המחבלים". השר לביטחון פנים עוזי לנדאו הגיעו למקום הפיגוע ואמר כי יש להתכונן למבצע "חומת מגן" 2 ולהיכנס לכל שטחי הרשות הפלסטינית, כולל רצועת עזה. עוד קרא לפרק את הרשות הפלסטינית מנשקה. שר החוץ שמעון פרס אמר כי "המערכה טרם תמה והיא בעיצומה. יש לאחוז בכל האמצעים הצבאיים והמדיניים כדי להביא לסיום המערכה".
לאחר הפיגוע > מאוחר יותר

חן וליאור קינן, הוריה של סיני, נפצעו בפיגוע, ובהמשך היגרו לארצות הברית.
הגלידרייה "ברוויסימו" שבפתחה התפוצץ המרצח, וכן בית קפה ומשחקיה הסמוכים לו נסגרו ברבות השנים. במקום הפיגוע ישנה אנדרטה בולטת ממתכת, ובה שמות הנרצחות בעברית ובאנגלית.
הערות שוליים

↑  מזל טלבי לוי, טל סרוסי, לירון סובול ואור בוקר, האנשים והאירועים שעשו את העיר: ה-70 של פתח תקוה, פרויקט עצמאות מיוחד, באתר SchokenGroup, ‏4 במרץ 2018
↑   הנרצח בפיגוע הירי ליד עפרה הוא אלברט מלול, בן 50 מירושלים, באתר וואלה, 28 במאי 2002
↑  הארץ, 2 הרוגות בפיגוע בפתח תקוה, באתר TheMarker‏, 27 במאי 2002
1 2  טרור המתאבדים המתאבדים בשנות העימות הישראלי הישראלי פלסטיני פלסטיני (ספטמבר 2000 - דצמבר 2005), המרכז למורשת המודיעין, ינואר 2006, עמ' 157
↑   ההרוגות בפיגוע בפתח תקווה - סבתא ונכדתה, באתר וואלה, 27 במאי 2002
1 2  ורד כהן-ברזילי ומוטי גל‏, סבתא ונכדתה נהרגו בפיגוע התאבדות בפתח תקווה, באתר וואלה, 28 במאי 2002
↑  יפעת גליק, ‏במרדף אחרי פצצות מתקתקות, באתר חיל האוויר הישראלי, 1 באוגוסט 2002
↑  בפיגוע ההתאבדות אתמול בפתח תקווה נרצחו סבתא ונכדתה התינוקת, באתר ערוץ 7, 27 במאי 2002
↑  התינוקת סיני קינן וסבתה רותי פלד, שנהרגו בפיגוע בפתח תקוה, נקברו בשפיים, באתר הארץ, 30 במאי 2002
↑  מזל מועלם, תינוקת וסבתה נהרגו בפיגוע התאבדות בבית קפה בפ"ת, באתר הארץ, 28 במאי 2002
1 2  עמירה הס, הפתח נטל אחריות; הרשות: נפעל נגד טרור, באתר הארץ, 28 במאי 2002
↑  מעורבות ערפאת ומנגנוני "הרשות הפלסטינית" בטרור (על פי מסמכי שלל), המרכז למורשת המודיעין, 10 באפריל 2002, עמ' 17
↑  ישראל חיסלה מחבל מבכירי הפת"ח שהיה אחראי לרצח 11 ישראלים, באתר ערוץ 7, 22 במאי 2002
↑  צה"ל התנקש במפקד הפתח במחנה בלאטה, באתר הארץ, 22 במאי 2002
↑  שאול קמחי ושמואל אבן, 'מי הם מתאבדי הטרור? טיפולוגיה של מחבלים מתאבדים פלסטינים', עדכן אסטרטגי, כרך 6 גיליון 2, ספטמבר 2003, עמ' 26
↑  הנרצחות בפתח תקווה: הסבתא רותי פלד הי\"ד ונכדתה סיני קינן הי\"ד, באתר ערוץ 7, 28 במאי 2002
↑  אלון חכמון ואטילה שומפלבי, תינוקת וסבתה נהרגו בפיגוע תופת בפתח תקווה, באתר ynet, 28 במאי 2002
↑  פליקס פריש, סוף שבוע בשטחים: 3,000 עצורים, באתר ynet, 2 ביוני 2002
↑  פעילת שמאל תיחקר בעקבות שהותה עם ערפאת, באתר ערוץ 7, 3 בפברואר 2003
↑  תנועת הסולידריות הבינלאומית (ISM), מרכז המידע למודיעין ולטרור, דצמבר 2010, עמ' 42
↑  אפרת וייס ויהונתן ליס, מתו שתיים מפצועות הפיגוע; שתי פצועות נוספות במצב קשה, באתר ynet, 23 בינואר 2002
↑  מאת עמוס הראל, השב"כ עצר את משלחי המתאבד בפיגוע בקניון המושבות בפ"ת, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2002
↑  פליקס פריש, שני מאסרי עולם נגזרו על מתכנן הפיגוע בפתח תקווה, באתר ynet, 20 באוגוסט 2003
↑  אל-חיאת אל-ג'דידה, הטלוויזיה הפלסטינית מבקרת אסיר שתכנן פיגוע התאבדות ומאדירה אותו, באתר מבט לתקשורת פלסטינית, ‏06/09/2012
↑  עמי רוחקס דומבה, בורסת המוות: רצח תינוקת ישראלית - הרש"פ שילמה לו כ-750,000 ש"ח, ישראל דיפנס, 27 במאי 2020; ציוץ של מוריס הירש ברשת החברתית טוויטר, 27 במאי 2020
↑  ע"א 1331-05
↑  יצחק דנון, ‏ביהמ"ש חייב את הרשות הפלשתינית לשלם פיצויים בסכום של 72 מיליון ש' לקרובים של נפגעי טרור, באתר גלובס, 19 באפריל 2004; נוסח פסק הדין
↑  רע"א 8274/05 - נתן פלד ואח' נ' הרשות הפלסטינית ואח'
↑  מאת אביבה לורי, החלום המשפחתי נקטע ב"אם המושבות", באתר הארץ, 29 במאי 2002
↑  עד היום לא נפרדו - חלק ג' - הקשר הרב דורי, באתר הקשר הרב דורי, ‏3 באפריל 2016
↑  נסלונה - הבלוגריות של סלונה מספרות על הנס המיוחד שקרה להן. | סלונה, באתר סלונה, ‏2 באוקטובר 2013
↑  קניון אם המושבות, באתר "ארץ זוכרת יושביה"
תבנית:ניווט קבוצות
גאוגרפיה פמיניסטית

גאוגרפיה פמיניסטית היא תת-תחום של הגאוגרפיה האנושית, המקשרת בין התיאוריות, הגישות והביקורות של הפמיניזם לבין חקר המרחב הגאוגרפי. מכאן, הגאוגרפיה הפמיניסטית עוסקת בשאלות המחברות בין המרחב לבין המגדר.
הגאוגרפיה הפמיניסטית החלה בשנות ה-70 של המאה ה-20, והושפעה הן מתנועות מתוך האקדמיה והן מחוצה לה. ביקורות פמיניסטיות בתחום הגאוגרפיה עלו כחלק מהופעתם של זרמים ביקורתיים חדשים בגאוגרפיה, שקמו אל מול שליטתם של זרמים פוזיטיביסטיים בגאוגרפיה, לפיהם ניתן לחקור את הגאוגרפיה בצורה אובייקטיבית על ידי מחקר נייטרלי. זרמיה הביקורתיים והתרבותיים של הגאוגרפיה האנושית, בניהם הגאוגרפיה הפמיניסטית, מציעים לבחון את המרחב באמצעות הבנה וחוויה ישירה של המרחב תוך פרשנות שלו.
גאוגרפיה פמיניסטית מנסה לענות על שאלות שונות, בהן – כיצד המרחב משפיע על נשים וכיצד נשים משפיעות על המרחב, האם ההשפעה של נשים על המרחב שווה להשפעה של גברים על המרחב, ובאיזה אופן אי שוויון בין נשים לגברים מתבטא באי שוויון מרחבי.
תיאוריות מהגאוגרפיה הפמיניסטית

לפי גישות פמיניסטיות, רוב החברות בעולם מאורגנות באופן של יחסים חברתיים לא סימטריים בין גברים לנשים, כאשר לגברים הייתה פריווילגיה לעומת נשים. סדר חברתי זה נכח בכל תוצר תרבותי של החברה האנושית, כולל במרחבים ובערים.
התאוריה של הגאוגרפיה הפמיניסטית מנסה לענות על השאלה כיצד מגדר ומרחב השתנו במהלך האינטראקציה בניהם. קיימות נקודות מבט שונות מהתאוריה של הגאוגרפיה הפמיניסטית, המציגות תאוריות נפרדות זו מזו.
תיאוריות מהגאוגרפיה הפמיניסטית > מגדר ותכנון עירוני – אינטרס הציבור

מתן מענה לאינטרס הציבור נתפס כבר שנים רבות כאחד מהעקרונות הבסיסיים בתכנון עירוני. בעבר הייתה תפיסה כי מתכנני ערים הם אובייקטיביים ויודעים מהו "אינטרס הציבור", אותו אינטרס שהוצג כהומוגני, אחיד ומוסכם. אולם, לפי תאוריות ביקורתיות שונות, בהן הגאוגרפיה הפמיניסטית, יש לבחון את הציבור כריבוי ולא כמקשה אחת, ולו אינטרסים מגוונים ושונים. לפיכך, לנשים עשויים להיות צרכים שונים מגברים בהבניית המרחב, ויש לקחת בחשבון שיקולים מגדריים כמו גם שנשים בעצמן ייקחו חלק בהבניית המרחב. מכאן, כדי לתת מענה לאינטרס הנשים במרחב יש למשל לפזר מקומות תעסוקה איכותיים ומסוגים שונים בקרבת מקומות המגורים, ולא במרחק רב מהם.
תיאוריות מהגאוגרפיה הפמיניסטית > מגדר ומרחב עירוני

מחקרים רבים מראים את התפקיד הדואלי של ערים – מחד, ערים כמפלות ומדכאות נשים דרך היותן מרחב של ייצוג ושעתוק המבנה החברתי הקיים, ומאידך, ערים כבעלות פוטנציאל לשחרור נשים כמרחב של מגוון, התנגדות וחדשנות.
המרחב כמדכא נשים למשל, יכול להיות מרחב המשמר, באמצעות פרקטיקות של שימור עירוני, את ההיסטוריה הגברית בלבד. כך, הנשים עוברות בעולם ומשאירות אחריהן פחות עקבות פיזיות ותרבותיות. מכאן, במרחב העירוני ניתן לראות מבנים היסטוריים המשמרים את ההיסטוריה הגברית בעיקרה – אנדרטאות/מונומנטים, בתים ומבנים שנעשו על ידי ועבור גברים.
מצד שני, ערים מספקות הזדמנויות לנשים, גישה לעצמאות כלכלית ולמוביליות חברתית. הפעילויות הפמיניסטיות הגדולות לאורך ההיסטוריה ועד היום מבוצעות בערים הגדולות, והערים הן שדה מחקר חשוב לתנועה הפמיניסטית. היכולת של מתכננות עירוניות, אדריכליות ופעילות פוליטיות להתאים ולעצב מחדש בעצמן את המרחב העירוני היא משמעותית כחלק ממהלך פוליטי של הכרה והשפעה של נשים במרחב העירוני.
תיאוריות מהגאוגרפיה הפמיניסטית > מגדר ויחסי מרחב ציבורי-פרטי

התאוריות של הגאוגרפיה הפמיניסטית עוסקות בחלוקה המסורתית בין המרחב הציבורי למרחב הפרטי. חלוקה זו, העושה הפרדה דיכוטומית בין מרחב ציבורי לפרטי, היא בעלת השפעות מרחיקות לכת על יחסים מגדריים בחברה.
המרחב הציבורי הוא המקום בו באופן מסורתי מתבצע התפקיד החברתי העיקרי של גברים. המרחב הפרטי לעומת זאת, הוא המקום בו מתבצע התפקיד החברתי העיקרי של נשים. המתרחש במרחב הציבורי הוא בעל נראות, זוכה להערכה חברתית, כלכלית ופוליטית ובעל כוח. לעומת זאת, המתרחש בספירה הפרטית הוא בלתי נראה, בלתי מתוגמל הן כלכלית והן פוליטית, ומעמדו החברתי הוא של ה"אחר" החלש.
לפי ביקורות פמיניסטיות, ההגדרה "ציבורי" מול "פרטי" היא פוליטית. נשים ותרומתן החברתית הופכת לבלתי נראית מפני שרובה מתבצעת במה שנחשב מרחב פרטי. החשיבה הפמיניסטית מתנגדת להבחנה הבינארית שבין ציבורי לפרטי, וגורסת כי יש להכיר ביחסי הגומלין בין הציבורי לפרטי, בעובדה שנשים וגברים פועלים בשניהם, ולהבין הפרדה דיכוטומית זו כפוליטית המשרתת אינטרסים. דרך לנסות "לשבור" ולערער על הפרדה דיכוטומית זו בין מרחב ציבורי לפרטי, היא מיקומם של מרכזי שירותים בשכונות עירוניות הנותנים מענה לנשים נפגעות אלימות בביתן. כך למשל, מרכזים אלו מלבד המענה שנותנים לנשים נפגעות האלימות, יכולים לפעול במרחב הציבורי הקהילתי, לפעול לשינוי מדיניות, לפרסם טורי דעה בעיתונות ולפעול לחינוך ציבורי אחר. כך, מיקום במרחב העירוני של מרכזי שירותים לנשים ופעילותיהם במרחב הציבורי חותר תחת ההבחנה הדיכוטומית בין ציבורי לפרטי, ופועל למען ההבנה שנושאים מהמרחב הפרטי צריכים להדאיג ולהעסיק ולבוא לידי ביטוי במרחב הציבורי.
תיאוריות מהגאוגרפיה הפמיניסטית > מגדר ויחסי ליבה מול פריפריה

החלוקה בין מרכז לפריפריה היא דרך נוספת להבין את מקומן החברתי-מרחבי של נשים. אזורי מגורים ופרברים מזוהים כמרחבים נשיים וממוקמים בשולי העיר. לעומת זאת, מרכזי המסחר והתעשייה מופרדים מהם, מאכלסים פעילות אינטנסיבית בתחומי הפוליטיקה והכלכלה, ואלו מזוהים כמרחבים גבריים ומצויים במרכז. כך, גבולות של המרחב היום-יומי, גבולות בין העיר לפרבר, בין מקום העבודה לבית, נתפסים כגבולות "טבעיים" כאשר למעשה משרתים את ההגמוניה הגברית.
כדי לשנות מצב זה, יש לשנות את הבנת המרחב כבעל חלוקה "טבעית" של ליבה-פריפריה, תוך הבנה כי גבולות היוצרים חלוקה בין ליבה לפריפריה אינם טבעיים אלא מיוצרים לשירות ההגמוניה. כך, הגבול בין ליבה לפריפריה הוא בעל תפקיד בשירות ההגמוניה כאמצעי לארגון ה"אחרות", בין מי שבתוך הקבוצה החברתית השלטת למי שמחוצה לה.
בישראל

לזווית הישראלית נקודות מבט ייחודיות על גאוגרפיה פמיניסטית, דרכן ניתן לראות דפוסי אי שוויון מרחביים-מגדריים בישראל. כאשר בוחנים דפוסים אלו, עולה הצטלבות מיקומי השוליים (הִצְטָלְבִיוּת) במרחב הישראלי. הצטלבות בין מגדר, מיקום גאוגרפי, גזע, אתניות ומעמד חברתי-כלכלי יוצרים הצטלבות של מצבי שוליות שיש לנתח את הקשרים בניהם כדי להבין את מצבי חייהן של נשים ואת הדיכוי אליו חשופות.
בישראל > הגאוגרפיה של הפמיניזם בישראל

בישראל באופן מובחן, תפיסת הנשיות משתנה עם המיקום הגאוגרפי, וזאת למרות המשרע הגאוגרפי הקטן של המדינה. אינה דומה תפיסת הנשיות במרכז, לתפיסת הנשיות בפריפריה. בעוד בפריפריה הפמיניזם מתמקד בחזרה לנשיות המסורתית מתוך עמדה של כוח, במרכז הארץ ההתמקדות היא בשויון וביצירת זהות לגבר, תוך ביטול הבדלים מגדריים. כמו בתחומים נוספים - גם בתחום זה ישנה השתקה של השוליים, והקול הנשמע בפוליטיקה הישראלית הוא קולו של מרכז הארץ, קרי: גוש דן. הדברים נכונים גם במרחב הקיברנטי, שם ההשתקה גדולה אף יותר.
בישראל > נשים בדואיות בנגב

כשהממסד החל בתכנון עיירות הבדואים בנגב, המטרה המוצהרת שלו הייתה לקבע בריכוזים בצפיפות גבוהה את התושבים. זאת, עקב מחסור בקרקע חקלאית, במים להשקיה בנגב, על מנת להקל על מתן שירותים ולחסוך בהוצאה על תשתיות.
תכנון שכזה מסתמך על ידע גלובלי מודרניסטי של תכנון עירוני, הדוגל בין היתר בעקרונות הציפוף. אולם, במקרה של העיירות הבדואיות בנגב, תכנון שכזה הופך מרחבים מתוכננים אלו לשוממים מנשים. בשל מאפייני החברה הבדואית ומנהגים תרבותיים הנוגעים לצניעות האישה, הן אינן רשאיות לנוע בחופשיות במרחב צפוף ולהשתמש בשירותים דוגמת מרכז מסחרי או פארק, ונשארות בספירה הפרטית. כך, מדיניות תכנון שלא מתייחסת לנושאי מגדר, יצרה סביבת חיים המגבילה נשים. אלטרנטיבה לכך יכלה להיות מסגרת תכנונית שתתבסס על ידע מקומי, ושתביא בחשבון ערכים ונורמות של צניעות נשים הנהוגות בחברה הבדואית. לדוגמה, שהשירותים הציבוריים יהיו ברמת השכונה ולא ברמת העיר, ויהיה עירוב של מגורים ותעסוקה שיאפשרו לנשים לעבוד בקרבת הבית. אולם, התנגדות לכך היא שמהלך זה ינציח את נחיתות הנשים ואת הכוחות הפטריארכליים בחברה.
מנגד, המעבר לסביבות חיים מודרניות, עוזר למנוע את תופעת ריבוי הנשים, אשר מצוי בחברה הבדואית, וכן מאפשר לאישה הבדואית מפגשים עם נשים ובניית חברת נשים, מה שלא התאפשר בסביבות המגורים המסורתיות.
פתרון לדילמה המוצגת יכול להיות הכרת הממסד בזכותה של הקהילה לבחור בעצמה את אורח חייה ואת אופן ההתיישבות המתאים לה, ושהקהילה עצמה תוכל להגדיר את השינוי שהמבנים החברתיים הפטריארכליים הקיימים בה יכולים לשאת ולשנות. כך למשל, באמצעות פרקטיקת שיתוף הציבור, הקהילה יכולה לבחור בעצמה. העיקרון של שיתוף הציבור בתהליכי קבלת ההחלטות מבוסס על אידיאל של אזרחית מודעת, פעילה ומשפיעה. עקרון שיתוף הציבור מבוסס על הרחבת ההשתתפות של אזרחיות ואזרחים בתהליכים שונים, והוא כולל מנגנונים של השתתפות וסמכות לקבלת החלטות והשפעת השתתפותם של האזרחים על המדיניות, ובכך מהווה ככלי להעצמת האזרחים, ולחיזוק אמון הציבור במוסדות.
בישראל > נשים פלסטיניות בתחבורה ציבורית בירושלים

הגישה למרחבים ולפעילויות ברחבי העיר היא מרכיב מכריע ברווחה אישית (well being) של האדם ובשוויון בין בני האדם. על מנת להבחין בגישה של קבוצות שונות למוקדים במרחב, יש להבין הן את הפיזור של שירותים ציבוריים במרחב העירוני, והן את היכולת של אנשים וקבוצות שונות להשתמש בהם.
בפני נשים פלסטיניות ממזרח ירושלים קיימים חסמים שונים המונעים מהן את השימוש בתחבורה הציבורית. כך נמצא במחקר כי האקלים החברתי העוין כלפיהן כנשים פלסטיניות, תשתית פיזית לקויה ותחבורה ציבורית ברמה נמוכה, מהווים חסמים לנסיעתן ברחבי ירושלים. חסמים אלו ייחודיים לנשים פלסטיניות, הן עקב המגדר שלהן כנשים בחברה פטריארכלית, והן כפלסטיניות במעמד של מיעוט בעיר. חוסר זה של אפשרויות תחבורה מכלילות, מגביל בצורה משמעותית את גישתן של נשים למקומות עבודה ולרשתות חברתיות במזרח ובמערב ירושלים.
בישראל > נשים מזרחיות בפריפריה

נשים מזרחיות החיות בפריפריה בישראל, חוות שוליות מרובה (הצטלבות מיקומי שוליים) – מגדרית, עדתית, כלכלית, חברתית ומרחבית. החיים בפריפריה גוררים גישה מוגבלת למשאבים כלכליים בהם מקומות תעסוקה, ומשאבים חברתיים כמו מערכת חינוך נאותה. גישה מוגבלת זו למשאבים כלכליים וחינוכיים פוגעת כפליים בנשים, אשר נאלצות להתמודד עם חסמים הנובעים הן מהיותן נשים, הן מהיותן מזרחיות, והן מהחיים בפריפריה הגאוגרפית. כך למשל, השפעתה המגבילה של מערכת חינוך מקומית מוחלשת משפיעה במיוחד על נשים, מפני שאינה מעניקה לנשים צעירות כישורים ראויים לעתידן, כך שגם אם רוצות לעבוד לאחר לידה למשל, לא מאפשרת משכורת המינימום שהן מקבלות תמריץ כלכלי או רגשי מספק לעבוד מחוץ לבית. לצד זה, כינון הזהות ההגמונית הישראלית של מרכז הארץ, מול ה"אֲחֵרוּת" הפריפריאלית המזרחית משרתת את מנגנוני השליטה והכוח של המרכז.
בישראל > יצירת מרחבים גמישים

נשים ישראליות-יהודיות-חילוניות נדרשות במרחב הישראלי להיות "קצת גבריות" בהתאם להגדרת הגבריות של הציונות המדינית. בקום המדינה למשל, נתבקשה האישה הציונית לסלול, להפריח, לכבוש ולהשתלט על המרחב הציבורי בדומה לגברים. לצד זה נשים הושתקו והודרו בהתאם להגדרת הנשים בגישות הפטריארכליות המסורתיות – בקום המדינה בהקשר הפרטי, האישי והמשפחתי נתבקשה האישה להישאר בפנים, פורייה, בקרן זווית, נאה ושותקת. תפנית גדולה חלה עם מינויה של ראש ממשלה אישה - גולדה מאיר.
יהודיה-חילונית בת זמננו, נדרשת מצד אחד להתגייס לצה"ל ומצד שני מנסה לשמור על נשיותה. הניסיון לאחוז את החבל משני קצותיו, קרי: החייאת הנשיות האוטונומית, ומנגד ניסיון להידמות לגברים, יוצר דיכוטומיה גם בתפיסת המרחב. השינוי הנדרש צריך להתבטא גם בבניית המרחב הציבורי והפרטי כך שיתחשב בצרכי הנשים ויאפשר להן לשנות העדפותיהן בעתיד.
מכאן, המרחב הישראלי צריך להתאים עצמו לנשים, למשל להבין שנשים אינן מרגישות בנוח במרחב מצומצם מאוד כמו חדרי מדרגות צרים ומקומות סגורים מדי, ולצד זה חללים גדולים ופתוחים מאוד מערערים את ביטחונן של נשים רבות. כך לדוגמה כיתות גדולות באוניברסיטה עלולות להרתיע נשים מלהתבטא. הפתרון המוצע הוא מצד אחד ליצור מרחבים בגודל ביניים שאינם סמויים מן העין, ובו בזמן לתרום לתכנון גמיש ומשתנה ובכך להימנע מתכנון חללים קבועים ומקובעים ארוכי טווח, כדי לאפשר הגמשה במצבן של נשים ובהעדפותיהן.
לקריאה נוספת

אד' טולה אמיר (עורכת), תמרורות – פמיניזם ומרחב בישראל, חרגול/ מודן הוצאה לאור, 2017
Anindita Datta, Peter Hopkins, Lynda Johnston, Elizabeth Olson, Joseli Maria Silva, Routledge Handbook of Gender and Feminist Geographies, 2000
הערות שוליים

↑  Rose, G, Feminism and Geography, Minneapolis: University of Minnesota Press, 1993
↑  Nelson, L., & Seager, J., A Companion to Feminist Geography, Blackwell Publishing Ltd, 2005
↑  משגב, ח', מ' קרומר-נבו, מ' לביא-אג'אי, וד' הקר (ע), פמיניזם, תיאוריה קווירית ומחקר גיאוגרפי: דיון אפיסטמולוגי ומתודולוגי, מתודולוגיות מחקר פמיניסטיות, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014
↑  Massey, D., Space, Place, and Gender, Minneapolis: University of Minnesota Press, 199
1 2 3 4 5  Sinclair, T. K., Other Cities: How May Feminist and Gender Theory Contribute to Contemporary, Norwegian, Urban Discourses?, 2017
↑  Peet, R., & Thrift, N., New Models in Geography: The Political-Economy Perspective, London: Taylor & Francis, 1989
1 2 3 4 5 6 7  עמותת במקום, איזה מין מרחב: תכנון מרחבי מנקודת מבט מגדרית, ‏2005
1 2  Bondi, L., & Rose, D., Constructing Gender, Constructing the Urban: A Review of Anglo-American Feminist Urban Geography, Gender, Place and Culture: A Journal of Feminist Geography, 2003
1 2 3 4  בלומן, א'., ה' דהאן-כלב, נ' ינאי, ונ' ברקוביץ (ע), מרחב ופריפריה: הקדמה למקומן האחר של נשים, נשים בדרום - מרחב, פריפריה, מיגדר, תל אביב: חרגול הוצאה לאור, 2005
↑  Brenner, S., Private Moralities in the Public Sphere: Democratization, Islam, and Gender in Indonesia, American Anthropologist, 2011
↑  קרומר-נבו, מ', וקומם, מ'., הצטלבות מיקומי שוליים: מסגרת מושגית לפרקטיקה של עבודה סוציאלית פמיניסטית עם נערות, חברה ורווחה, 2012
↑  פנינה מוצפי-הלר, בקופסאות הבטון, מאגנס, 2012
1 2 3  פנסטר, ט'., מיגדר וכוח: ידע מקומי וידע עולמי בתיכנון עיירות הבדואים בנגב, נשים בדרום - מרחב, פריפריה, מיגדר, תל אביב: חרגול הוצאה לאור, 2005
↑  נגיד, מ', שיתוף הציבור בשלטון המקומי - הניסיון המעשי ולקחיו, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2015
1 2  Kerzhner, T., Kaplan, S., & Silverman, E., Physical Walls, Invisible Barriers: Palestinian Women's Mobility in Jerusalem, Regional Science Policy and Practice, 2018
1 2  מוצפי-האלר, פ'., בקופסאות הבטון - נשים מזרחיות בפריפריה הישראלית, ירושלים: מאגנס, 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544471305171  LCCN: sh95003320
ראובן גפני (חוקר)

| --- | --- |

 לידה:  1974 (בן 51 בערך) ירושלים, ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  ישיבת חורב  ישיבת הר עציון 
 
ספרו של גפני, "נוסח ירושלים"
ראובן גפני (נולד בתשל"ד, 1974) הוא חוקר ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה. במוקד מחקריו עומדת הקהילה היהודית בירושלים; הנוכחות היהודית בערים ערביות עד מלחמת העצמאות; בתי הכנסת של ארץ ישראל בעת החדשה; וסוגיות שונות הנוגעות לקשר שבין דת, תרבות ולאומיות עברית. לשעבר עורך כתב העת "עת־מול", סגן ראש המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה ביד יצחק בן-צבי בירושלים, מנהל הוצאת תבונות של המכללה האקדמית הרצוג, וכיום ראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית כנרת.