stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלום אונד פוס

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  Hermann Blohm 
 תקופת הפעילות:  5 באפריל 1877 – הווה (147 שנים) 
 חברת אם:  NVL B.V. & Co. KG 
 מיקום המטה:  Blohm + Voss yard 
 ענפי תעשייה:  תעשיית המכונות, building of pleasure and sporting boats, ייצור כלי טיס, חלליות וציוד נלווה, בניית אוניות, בניית כלי רכב 
 מוצרים עיקריים:  U-999, U-995, U-994, U-997, U-1003, U-998, U-1004, U-993, U-991, U-988, U-992, U-989, U-990, U-987, U-1005, U-1007, U-1017, U-1016, U-1018, U-1019, U-1006, U-1015, U-1013, U-1008, U-1014, U-1009, U-1010, U-1020, U-986, U-984, U-967, U-966, U-968, U-969, U-970, U-965, U-963, U-960, U-964, U-961, U-962, U-985, U-971, U-973, U-981, U-980, U-982, U-983, U-972, U-979, U-977, U-974, U-978, U-975, U-976, U-959, U-1021, U-1023, U-2529, U-2528, U-2530, U-2533, U-2531, U-2534, U-2527, U-2525, U-2522, U-2526, U-2523, U-2524, U-2521, U-2535, U-2538, U-2546, U-2545, U-2548, U-2551, U-2536, U-2544, U-2542, U-2539, U-2543, Wilhelm Bauer, U-2541, U-1022, U-2520, U-2518, U-2501, HMS Meteorite, U-2502, U-2503, U-2504, U-1406, U-793, U-1024, U-1405, U-1025, U-792, U-2519, U-2505, U-2507, U-2515, U-2514, U-2516, U-2517, U-2506, U-2513, U-2511, U-2508, U-2512, U-2509, U-2510, U-2552, U-958, U-956, U-576, U-575, U-577, U-579, U-578, U-580, U-574, U-571 (צוללת), U-568, U-572, U-569, HMS Graph, U-567, U-581, U-583, U-592, U-591, U-593, U-594, U-582, U-590, U-588, U-585, U-589, U-586, U-587, U-595, U-566, U-564, U-618, U-584, U-619, U-620, U-621, U-1002, Gorch Fock, U-1000, U-1001, Gorch Fock I, ביסמרק, U-565, U-551, U-553, U-561, U-560, U-562, U-563, U-552, U-559, U-557, U-554, U-558, U-555, U-556, U-957, U-596, U-598, U-638, U-637, U-639, U-642, U-641, U-643, U-636, U-634, U-631, U-635, U-632, U-633, U-630, U-644, U-646, U-953, U-952, U-954, U-955, U-645, U-951, U-650, U-647, U-640, U-648, U-649, U-597, U-629, U-627, U-606, U-605, U-607, U-608, U-609, U-604, U-602, U-599, U-603, U-600, U-601, U-628, U-610, U-612, U-624, U-623, U-625, U-626, U-611, U-622, U-616, U-613, U-617, U-614, U-615, U-573 
 עובדים:  689 
  
 www.blohmvoss.com
 
בלום אונד פוס (בגרמנית: Blohm+Voss נכתב גם Blohm & Voss או Blohm und Voß) היא חברה הנדסית ומספנה גרמנית, שנוסדה בעיר המבורג בשנת 1877 והתמחתה בבניית ספינות מסוג steel-hulled(אנ'). הספינה המפורסמת ביותר שנבנתה על ידם היא אוניית הקרב ביסמרק במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1930 בעלי החברה ייסדו חברת בת בשם Hamburger Flugzeugbau(אנ') לייצור כלי טיס. היא נוסדה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך בהמשך התמזגה עם חברת האם.
לאחר מלחמת העולם השנייה החברה חוותה קשיים כלכליים, היא הצליחה להתגבר עליהם על ידי הפיכתה לחברה אזרחית תוך החלפת הבעלים.
בשנת 2016 רכשה את חברת הספנות הגרמנית Lürssen(אנ') וממשיכה להיות ספקית לשווקים האזרחים וגם לצבאיים.
פעילות החברה מגוונת וכוללת גם ניהול נמל בעיר המבורג ופעילות הכרוכה בכך (תפעול ותיקון ספינות הפלגה).
פעילות החברה כיום מתרכזת בעיקר בשלושה תחומים עיקריים והם בניית כלי שיט צבאיים, שירותי תפעול ותיקון לספינות סחר ושייט (אוניית תענוגות), ושיפוץ יאכטות.
שנים מוקדמות

Blohm & Voss נוסדה ב-5 באפריל 1877 על ידי הרמן בלום (Hermann Blohm) וארנסט פוס (Ernest Voss או Voß בגרמנית) בשותפות כמספנה המתמחה בבניית ספינות מסוג steel-hulled. את המספנה הקימו בנמל Kuhwerder על האי Steinwerder(אנ') בהמבורג על הגדה הדרומית של נהר אלבה, גודלה של המספנה הכיל 15 אלף מטרים רבועים עם 250 מטרים ימיים וכלל שלושה מבנים, כאשר שנים מהם התאימו לספינות עד אורך 100 מטר.
עד שנת 1955 שם החברה כלל את הסימן "גם" (&) בין שני השמות ונכתב B&V.
בשנים אלו שוק בניית הספינות נשלט על ידי הבריטים כאשר גם לקוחות גרמנים העדיפו ספינות בריטיות. ובשנים הראשונות החברה התמקדה בשירותי תיקון, אך הצליחה לבנות ולמכור שלוש ספינות מסוג Barque(אנ'). בהמשך החברה בנתה גם אוניות משוטה קטנות מסוג Burg, לאחר מכן עסקי החברה השתפרו ופרחו מאוד, ובשנת 1882 לחברה כבר היה מוניטין של מספנה איכותית העומדת בזמנים והחברה הייתה לרווחית.
בשנים 1930–1945 (התקופה הנאצית)

כאשר הרמן בלום נפטר בשנת 1930, שני בניו רודולף בלום (Rudolf Blohm) ו-וולטר בלום (Walther Blohm) ירשו את החברה. שותפו ארנסט פוס (Ernst Voss) עזב את החברה זמן קצר לאחר מכן.
בתקופה זו החברה נכנסה לקשיים כלכליים ולכן האחים בלום החליטו לגוון את פעילותם לתחום התעופה ובקיץ של שנת 1933 ייסדו את חברת הבת Hamburger Flugzeugbau.
עם עליית המפלגה הנאצית בגרמניה לשלטון בשנת 1933 החלו השלטונות לחמש את הצבא וחברות אלו נעשו מעורבות יותר ויותר בפעילות זו ובנתה לשוק האזרחי והצבאי. ספינת הקרב הבולטת ביותר שייצרו הייתה הביסמרק, בהמשך ייצרו ספינות קרב רבות מסוג U-boat.
בשנת 1944 בשטח המספנה בהמבורג הוקם מחנה ריכוז משנה למחנה הריכוז נוינגמה (Neuengamme concentration camp) כאשר האסירים של המחנה היוו את כח העבודה לחברה בין יולי 1944 לאפריל 1945.
במהלך ההפצצות של בעלות הברית על העיר המבורג במלחמת העולם השנייה נפגעה המספנה ולבסוף בניית הספינות בה נאסרה.
בצלאל לאפין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בספטמבר 1856 האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  9 בינואר 1939 (בגיל 82) המנדט הבריטי פלסתינה א"י.
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
קברו בהר הזיתים
לוח זיכרון, נמצא ברחוב יהודה הלוי 13
בצלאל לאפין (12 בספטמבר 1856 – 9 בינואר 1939) היה איש עסקים, עסקן ציבור, נדבן, מהעגלונים הראשונים שהסיעו נוסעים מירושלים ליפו.
ביוגרפיה

לאפין נולד בעיר גרודנו ברוסיה הלבנה, י"ב אלול תרט"ז בשנת 1856 למשפחה אמידה מאוד. אביו ר' משה פישל הכהן ממשפחת לאפין (לפין) מליטא, ולאמו שרה פראדל, בת הרב ר' אברהם גרשון חרלפ, אחי הרב הגאון ר' אליעזר חרלפ ממזריטש. והוא בן דודו מדרגה שנייה של ראש קהילת קובנה, הד"ר אבא לפין.
עלה לארץ ישראל עם הוריו בתרכ"ג - 1873. התיישב בירושלים ולמד בישיבת עץ חיים בירושלים. כבר ב־1882 הקים שירות עגלות סדיר בין ירושלים ויפו, במקום נסיעה ברכיבה על פרדות וחמורים, שהייתה נהוגה אז, בטרם התפתחה התחבורה הציבורית בארץ ישראל.
הוא התפרנס גם ממסחר ומקבלנות בנייה. היה פעיל במוסדות צדקה, תמך בתלמידי חכמים ותרם כסף רב לבית החולים ביקור חולים בירושלים (שימש גבאי ראשי שלו), ולבניית בית הכנסת הגדול בית יעקב השוכן בחורבת רבי יהודה החסיד.
בחצרו שבעיר העתיקה, שקבלה את השם, חצר ר' פישל נגיד, הוא מסר את הבית העליון לשימוש בית כנסת, ושם גם למדו בני ישיבת "דגל תורה", ואחרי כן נוסדה שם ישיבת תורת חיים.
לאפין ייסד חברה לגמילות חסדים בשם "מעוז לדל", בנוסף ייסד את "קרן לאפין" למתן בסכומים גדולים לנזקקים.
לאחר שעבר להתגורר ביפו בשנת 1889, הוא ניהל עסק ליבוא ויצוא ביפו בשם "ליברכט את לפין". בשנת 1895 הוא הקים ביחד עם חבריו תלמוד תורה "שערי תורה״. הוא פעל למען בית החולים שערי ציון שהיה בית החולים היהודי הראשון ביפו. עיקר עשייתו הציבורית נודעה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בתרל"ב נשא לאשה את מרת צירל בת ר' מיכל רבינו (אלול תרי"ד - כסלו ת"ש).
נפטר בי"ח טבת, תרצ"ט ונטמן בהר הזיתים.
הנצחה

בדצמבר 1942 הופנתה הצעה להחלפת שם רחוב התבור בשמו של לאפין אל ראש העיר ישראל רוקח, ובשנת 1943 החליט ראש עיריית תל אביב לקרוא על שמו רחוב ומקביל לרחוב התבור בשכונת כרם ישראל. הנימוקים לקריאת הרחוב על שמו, מאחר שהיה בין מייסדי העיר ובוניה והקים בה מוסדות ציבור, חסד וצדקה רבים.
מוקירי זכרו של לאפין באותה עת מחו כנגד ההחלטה וראו בקריאת הרחוב הצדדי עלבון, בטענה שמן הראוי היה להנציחו ברחוב מרכזי יותר.
מאמרי דעה

בצלאל לאפין, חדשות שונות, חבצלת, 21 באוגוסט 1896
לקריאה נוספת

מדריך הרחובות, עיריית תל אביב-יפו, עמוד 236
הערות שוליים

↑  , באתר עיריית תל אביב, להכיר את העיר
↑  שכונת כרם ישראל - רחוב לפין, באתר www.kerem-israel.info, באתר שכונת כרם ישראל בלב תל אביב הקטנה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513681405171  VIAF: 308277309   WorldCat (עם VIAF): 308277309
ברדפורד דילמן

| --- | --- |
ברדפורד דילמן (1966)
ברדפורד דילמן (1966)
 לידה:  14 באפריל 1930 סן פרנסיסקו, קליפורניה
 פטירה:  16 בינואר 2018 (בגיל 87) סנטה ברברה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Bradford Lee Dillman 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1955–1995 (כ־40 שנה)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל  בית ספר הוטצ'קיס  תיכון סנט איגניישוס 
 בן או בת זוג:  Suzy Parker (1963–2003) 
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם התיאטרון (1957) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ברדפורד דילמן (באנגלית: Bradford Dillman; ‏14 באפריל 1930 – 16 בינואר 2018) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
קורות חיים

דילמן נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה. הוא למד ספרות אנגלית באוניברסיטת ייל. בשנים 1951–1953 שירת כקצין בחיל הנחתים והשתחרר בדרגת לוטננט ראשון.
לאחר שחרורו למד משחק באולפן השחקנים. הופעת הבכורה שלו בברודוויי הייתה בהצגה מסע ארוך אל תוך הלילה של יוג'ין או'ניל עליה זכה בפרס התיאטרון לשחקנים מתחילים ב-1956.
הצלחתו בתיאטרון הביאה את חברת פוקס המאה ה-20 להחתים אותו על חוזה. הסרט הראשון שלו היה "חיוך מסוים" ב-1958 ולאחר מכן הופיע בסרטים רבים שהמפורסם ביניהם הוא כפייה לפי ספרו של מאיר לוין ביחד עם דין סטוקוול ואורסון ולס. שלושתם זכו בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1959.
הוא השתתף גם בסדרות טלוויזיה רבות כמו: איירונסייד, משימה בלתי אפשרית, קולומבו, המופע של מרי טיילר מור ועוד.
פילמוגרפיה חלקית

חיוך מסוים - 1958
כפייה - 1959
סדק במראה - 1960
פרנציסקוס מאסיזי - 1961
גשר רמאגן - 1969
הבריחה מכוכב הקופים - 1971
כך היינו - 1973
פיראניה - 1978
לב הצדק (1993) - סרט טלוויזיה
בית הקברות היהודי בדופניצה

| --- | --- |

בית הקברות היהודי בדופניצה (2021)
 פרטי בית הקברות
 פעיל:  לא פעיל
 דת:  יהדות
 תאריך הקמה:  1900
 תאריך סגירה:  1979
 שטח:  13.5 הקטר
 מספר קבורים:  כמה מאות
 מיקום:  רחוב איוואן רילסקי 143, דופניצה
 קואורדינטות:  42°15′46″N 23°6′34″E﻿ / ﻿42.26278°N 23.10944°E﻿ / 42.26278; 23.10944
 he
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הקברות בדופניצה(למפת בולגריה רגילה) סופיה וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הקברות בדופניצה
 
בית הקברות היהודי בדופניצה (בבולגרית: Еврейскo гробища на Дупница) הוא בית קברות יהודי, השוכן בעיר דופניצה במערב בולגריה. בית העלמין הוקם בראשית המאה ה-20 ופעל עד 1979.
רקע היסטורי ותיאור האתר

תיעוד ליהודים המתגוררים בדופניצה קיים מאמצע המאה ה-16, ועדויות לקהילה יהודית מאורגנת קיימות מאמצע המאה ה-17. הייתה זו קהילה ספרדית שבניה עסקו בגידול ענבי יין וסחרו ביינות. קיים תיעוד נרחב לפעילות המסחר של בני הקהילה, הן בספרי שאלות ותשובות, הן בתעודות עות'מאניות והן במסמכים שנמצאו בארכיון מנזר רילה. בשלהי המאה ה-19 נמנו בדופניצה 880 יהודים, ובפרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה הקהילה 1,500 נפשות. במהלך מלחמת העולם השנייה ותקופת השואה הגיעו לדופניצה מאות רבות מיהודי סופיה אשר גורשו לערי השדה.
ב-1949 לאחר העלייה ההמונית לישראל מנתה הקהילה 380 נפשות. בראשית העשור השני של המאה ה-21 התגוררו בעיר יהודים ספורים.
בית הקברות הראשון של הקהילה נוסד במהלך המאה ה-16 ופעל עד ראשית המאה ה-20. מבית קברות זה לא נותר שריד. בראשית המאה ה-20 הוקם בית עלמין חדש לקהילה הסמוך לתחנת הרכבת העירונית, והוא היה בשימוש עד 1979. על המצבות במקום כיתוב בעברית ובבולגרית, אך לא בלאדינו כמקובל בבתי עלמין יהודיים נוספים בבולגריה. בית העלמין לא מגודר ולא מתוחזק. חלק מהמצבות נבזזו לשימוש משני. מצבות נוספות חוללו בפעולות ונדליזם. באתר גדלה צמחייה וקיימת בו בעיית ניקוז הגורמת לנזק מתמשך. כמו כן, על חלק משטחו של בית העלמין נבנו מבני מגורים ובוצע פיתוח עירוני. קיימות תוכניות בניין עיר הכוללות את שימור בית הקברות, אך הן טרם מומשו.
לקריאה נוספת

בית העלמין בדופניצה, בתוך: Jewish Historic Monuments and Sites in Bulgaria 2011 Part One, עמוד 22 (באנגלית)
הערות שוליים

↑  צבי קרן, הקהילה היהודית בדופניצה, באתר "כולנו בולגרים".
↑  הקהילה היהודית בדופניצה, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"
↑  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, A Guide to Jewish Bulgaria, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, pages 152-153
↑  הקהילה היהודית בדופניצה, באתר Jewish Cemetery Project (באנגלית).
בית הבליעה

ערך זה עוסק בחלק מכלי ירייה. אם התכוונתם לחלק ממערכת העיכול, ראו .
בית הבליעה הוא תא גלילי המצוי בכלי נשק היורים קליע באמצעות קנה והנטענים מאחור. תפקידו לקלוט לתוכו את הכדור התורן, או הפגז התורן וחומר הנפץ ההודף שלו, ולהחזיק בהם במשך תהליך הירי.
בית הבליעה נמצא בקצהו האחורי של קנה הירי. פתחו הקדמי של בית הבליעה צמוד לחלקו האחורי של הקנה, כך שבזמן הירי הקליע עוזב את בית הבליעה, נדחס לתוך הקנה ומאיץ לאורכו. פתחו האחורי של בית הבליעה פתוח לאחור, כדי שיוכל לקלוט כדור או פגז תורנים, וננעל באמצעות מכלול הירי.
הכדור, או הפגז ומטעניו ההודפים, נטען ידנית לתוך בית הבליעה (כמו ברובה צלפים ותותח טנק) או נגרף לתוכו באמצעות מנגנון הנשק (אם מתוך מחסנית, כמו ברובה סער, או מתוך שרשרת כדורים, כמו במקלע).
לאחר הכנסת החימוש לבית הבליעה, נע מכלול הנשק (או הסדן, כשמדובר בתותח) וסוגר את חלקו האחורי של בית הבליעה. כחלק מתהליך הסגירה מתבצעת נעילה בין שני החלקים, כדי להבטיח שהגזים המשתחררים בזמן בעירת חומר הנפץ ההודף יישארו כלואים בין בית הבליעה והקנה, וכך ינוצלו במלואם להדיפת הקליע.
בזמן הירי ננקר הכדור ותפקיד בית הבליעה הוא להחזיק אותו בזמן שחומר הנפץ ההודף בוער והודף את הקליע לתוך הקנה. לכן, כדי לעמוד בלחצים ובטמפרטורות הגבוהות כתוצאה מכך, בית הבליעה בנוי עם דופן עבה וחזקה ביחס לחלקים אחרים במנגנון הירי.
לאחר הירי, במידה ונותר תרמיל ריק בבית הבליעה הרי שהנעילה בין בית הבליעה לחלק שסגר עליו מאחור משוחררת והתרמיל מחולץ על ידי מנגנון הירי, אם באופן אוטומטי ואם בהפעלה ידנית, כדי לפנות מקום לכדור חדש.
ברובים ומקלעים

ברובים ומקלעים, הקשר בין דריכת מכלול הנשק לאחור לבין הכנסת הכדור התורן לבית הבליעה, נחלק לאחת משתי גישות תכנון שונות:
מכנס סגור -  תכנון שבו דריכה של מכלול הירי לאחור חולצת תרמיל ריק מבית הבליעה, גורפת כדור חדש לתוך בית הבליעה ונועלת את המכלול לבית הבליעה. בתכנון זה, הכדור ממתין בבית הבליעה עד ללחיצה על ההדק. אז, מתבצע הירי והתהליך חוזר על עצמו.
גליל, מיקרו תבור, M16 הם דוגמה לרובים הפועלים בשיטת "מכנס סגור".
מכנס פתוח - תכנון שבו דריכה של מכלול הירי לאחור רק מושכת את המכלול לאחור ונועלת אותו מאחורי הכדור התורן שבשרשרת או במחסנית. לחיצה על ההדק גורמת לתהליך אחד ורציף שבו המכלול משתחרר ונע קדימה, גורף כדור תורן לתוך בית הבליעה, ננעל עם בית הבליעה, הכדור ננקר (ירי), הנעילה משתחררת והמכלול נע לאחור, חולץ את התרמיל הריק וננעל שוב מאחורי הכדור התורן הבא. בתכנון זה, הכדור ממתין בשרשרת או במחסנית עד ללחיצה על ההדק. אז, מתבצע הירי והתהליך חוזר על עצמו.
תת מקלע עוזי ומקלע מאג הם דוגמאות לכלי נשק הפועלים בשיטת "מכנס פתוח".
מכנס סגור מקובל ברובי סער, עקב היותו בטיחותי יותר לשימוש, ומכנס פתוח נפוץ במקלעים ובתתי-מקלעים, מכיוון שכך מתאפשר קצב ירי גבוה יותר, תוך שימוש בשרשירי תחמושת.
באקדחים

באקדחים מוזני מחסנית, דומה בית הבליעה לזה שברובה בעל מכנס סגור.
באקדח תופי ערוכים בתי הבליעה סביב היקף התוף, במקביל לקו הקנה, ונקראים "תאים".  במהלך טעינת האקדח נטענים הכדורים לכל התאים במקביל. ברגע הירי ניצב רק תא אחד שכזה באחורי הקנה והוא התא המכיל את הכדור התורן.
עוזי, תת-מקלע עם מנגנון "מכנס פתוח"
בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה

נמל צ'יוויטווקיה כיום
הספינה שרה א' (ע"ש שרה קירשנר)
בית הספר הימי להכשרת ימאים וקציני ים עבריים בצ'יוויטווקיה שבאיטליה פעל בשנים 1934–1937. היה זה המוסד הראשון שהכשיר קציני ים עבריים בעת החדשה.
היסטוריה

בית הספר הוקם ביוזמת ירמיהו הלפרן, מראשי תנועת בית"ר ומחלוצי הימאות העברית, שניהל משנת 1931 את ההגנה על תל אביב מטעם בית"ר, והיה גם מייסד ומנהל המחלקה הימית של התנועה שהוקמה באפריל אותה שנה.
הלפרן, שהיה בוגר בית ספר ימי באיטליה, בקשריו הטובים עם נציגי התנועה בחו"ל (איטליה ורוסיה) כאחראי על ההכשרה הימית בבית"ר, יזם במסגרתה בית הספר לקציני ים שהוקם במפרץ העתיק של טריונין בעיר הנמל הקטנה צ'יוויטווקיה שבנפת רומא באיטליה, כבית ספר להכשרת יורדי ים עבריים במקצועות הימיים ולראשונה גם קציני ים עבריים. הוא הוקם תחת חסות המשטר הפאשיסטי בראשותו של בניטו מוסוליני, ששלט באיטליה.
מייסד בית הספר היה פרופסור יהודי ציוני בשם לוי מורנוס. קפטן ניקולא פוסקו, קרטוגרף וחוקר שדות דיג בעל-שם, היה המנהל הראשון ושירת בתפקיד זה עד לאחר מלחמת העולם השנייה. מבין מורי בית הספר: רבי-החובלים סקלבריני, פאבונה וצ'רבליני והמהנדס זאבוטה.
לחניכי המחזור הראשון של בית הספר כתב זאב ז'בוטינסקי, "אל תבקרו את המשטר הקיים באיטליה, אותו משטר שתחת חסותו ניתנה לכם היכולת ללמוד בבית-הספר הזה, אך גם את המשטר שהיה לפניו אל תבקרו. אם ישאלו אתכם על אמונתכם המדינית והסוציאלית תענו: ציוני אנוכי, משאת נפשי מדינה עברית ובארצנו אני מתנגד למלחמת המעמדות, וזוהי כל אמונתי". הלפרן ארגן ליגות ימיות בצרפת, אנגליה ואמריקה. בבית הספר למדו שני מחזורים של קציני ים, דייגים, ושולי ספוגים ואלמוגים. כמו כן פתח בית ספר ימי לאמודאות במרסיי בצרפת, ובי"ס בשיתוף "אורט" למלחים בלונדון. אחד הבוגרים בהכשרה ימית זו הוא האלוף שלמה אראל לימים מפקד חיל הים.
ביוני 1935 נרכשה עבור בית הספר ספינת מפרש ושמה הוסב לשמה של שרה, רעייתו של התורם יפים קירשנר, סוחר פרוות יהודי מפריז שבכספו נקנתה הספינה. הלפרן היה רב החובל של " שרה א' " ואריה באייבסקי שימש כסגנו. בקיץ 1937 עם סיום לימודי המחזור השני בבית הספר, הפליגה "שרה א'" לארץ ישראל לפעולת גיוס כספים וראווה. קבלת פנים נלהבת קיבלה את פניהם בתל אביב, ולחיפה אף הגיעו קונסולים של איטליה. לאחר כחודש חזרה הספינה לאיטליה, כשמשימתה לגיוס מימון להמשך פעילות בית הספר נכשלה. באזור האי קורסיקה נקלעה שרה א' לסערה ועמדה לטבוע, היה צורך לפנותה. הלפרן נותר על פי מסורות רב חובל לבדו על סיפונה ונטש אותה רק כשאפסו הסיכויים להצילה.
בשנת 1938, משהתחזקו הקשרים בין מוסוליני להיטלר, התערער הבסיס הפוליטי לקיום בית הספר בחו"ל והוא סגר את שעריו. ללא קשר לבית הספר הזה ולתנועת בית"ר, ארגון החבל הימי לישראל שהוקם ב-1936, יחד עם האגודות הימיות בא"י, הקימו את 'בית הספר לקציני ים' אשר נקרא: בית הספר הימי על יד הטכניון העברי בחיפה (בסי"מ), שלימים עבר לעכו והפך לבית הספר לקציני ים עכו.
בוגרי בית הספר

מבין בוגרי בית הספר ניתן למנות:
שלמה אראל - לימים מפקד חיל הים (1966–1968)
צבי קינן - לימים ראש מחלקת ים וסגן מפקד חיל הים (1955–1959), סגן ראש אמ"ן (1959–1961), יו"ר מועצת רשות הנמלים.
אברהם בלס - ב־1935 נשלח לקורס ימי של בית"ר בצ'יביטבקיה שבאיטליה וכעבור שנתיים הוסמך לרב־חובל. ב־1936 מינהו ז'בוטינסקי למפקד בית־הספר הימי של "הצי העברי שבדרך". הוא הירבה בהפלגות ברחבי העולם ורבים מחניכיו היו בעתיד מפקדים בכירים בצה"ל. ב־1939 הופקד על העלייה הבלתי ליגלית "אף־על־פי" של בית"ר והאצ"ל מרומניה ומבולגריה.
"קובה" פרנקל - גויס לצבא הפולני ונפל בחזית.
דוד מישלוב (דוד מרשל).
לאון צווייג.
ויקי בלייכר - לימים קצין ורב חובל בחברת צים.
חיים בלטל-רפאלי - לימים ראש מח' כח-אדם בחיל הים.
דוד חיימוב (חיימוביץ') - לימים קצין ורב חובל בחברת צים.
מרדכי ליבין - מפקד קורבטה ולימים קצין ורב חובל בחברות אל-ים וצים.
עמנואל כהנוביץ' (מנצ'יק).
רפאל פלדי.
י. קרבלניק - לימים המזכיר ו"האיש החזק" באיגוד הימאים בארצות הברית.
כעשרה מבוגרי הקורסים עלו ארצה והיו בה לחלוצי הדיג הימי.
ראו גם

בית הספר לקציני ים עכו
לקריאה נוספת

צבי קינן, במבט לאחור – סיפור אישי, גבעול, 2005
שלמה אראל, לפניך הים: סיפורו של ימאי, מפקד ולוחם, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ח.
ירמיהו הלפרן, תחיית הספנות העברית, 'הדר הוצאת ספרים', תשכ"א
אנייה שרה א׳ חיצוניים

ד"ר מאיר גורביץ, היקיצה הימית, דבר, 19 במאי 1937
ד"ר מאיר גורביץ, היקיצה הימית - המשך, דבר, 19 במאי 1937
דני זימרין, סיפור בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה באתר "אותו הים", ותוספת של רב חובל אברהם אריאל, 8 בדצמבר 2012.
ידיעות עיתונאיות היסטוריות על בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה באתר: "שפת הים" - ים וספנות בעיתוני ההשכלה, התחייה והיישוב, 1948-1856.
הערות שוליים

↑  בית ספר לימאים של בית"ר אנציקלופדיה יהודית דעת
בית הקברות היהודי בווידין

| --- | --- |

שרידי מצבות מבית העלמין היהודי בווידין (2010)
 פרטי בית הקברות
 פעיל:  לא פעיל
 דת:  יהדות
 תאריך הקמה:  1879
 תאריך סגירה:  1965
 מספר קבורים:  1,056 לכל הפחות
 קואורדינטות:  44°00′27″N 22°53′38″E﻿ / ﻿44.00750°N 22.89389°E﻿ / 44.00750; 22.89389
 he
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה הים השחור בית הקברות בווידין(למפת בולגריה רגילה) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה הים השחור בית הקברות בווידין
 
מצבה מבית הקברות בווידין
בית הקברות היהודי בווידין (בבולגרית: Еврейскo гробища на Видин) הוא בית קברות יהודי השוכן בפאתי העיר וידין בצפון-מערב בולגריה. בית העלמין הוקם בשלהי המאה ה-19 ואותרו בו 1,056 מצבות.
רקע היסטורי ותיאור האתר

קהילה יהודית התקיימה בווידין מאמצע המאה ה-6 ולאורך השנים הגיעו יהודים בגלי הגירה שונים. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) ועצמאות בולגריה, התגוררו בווידין שתי קהילות, ספרדית ואשכנזית. ב-1881 נמנו בווידין 1,546 יהודים.
בית הקברות הוקם ב-1879. הקבר הקדום במקום הוא מ-1880 והמאוחר הוא מ-1965. בין השנים 1994–1996 ערך ההיסטוריון ד"ר צבי קרן מחקר במקום מטעם אוניברסיטת תל אביב ובמהלכו, זוהו, נוקו וצולמו 900 מצבות של נפטרים. בווידין התקיים בית עלמין קדום יותר שפסק מלפעול בסוף המאה ה-19 ועל שטחו הוקמה שכונת מגורים. מקצת מהמצבות מבית העלמין הישן הועברו ל"חדש" והקדומה מהן תוארכה ל-1852. מרבית יהודי וידין עלו לישראל לאחר הקמתה. ב-2004 התגוררו בווידין 55 יהודים. מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 פסקה הפעילות במקום ויהודים נקברים בחלקה ייעודית בבית העלמין הכללי של העיר.
בית העלמין בווידין ממוקם בפאתי העיר בחלק הצפון-מזרחי. בשטח פזורות מאות מצבות חלקן שבורות וחלקן מכוסות צמחייה. בית העלמין אינו מגודר ואינו מתוחזק ולאורך השנים נבזז וחולל. רבות מן המצבות שתועדו נבזזו לשימוש משני על ידי תושבים בולגרים ובעיקר בני רומה, אשר מתגוררים במבנים ארעיים בשטח בית העלמין. הקרקע בבעלות הקהילה היהודית.
הכיתוב על המצבות הקדומות יותר הוא בלאדינו ובעברית ומראשית המאה ה-20 גם בבולגרית. על מקצת מהמצבות היה כיתוב בגרמנית ובצרפתית, עדות לקהילה האשכנזית הקטנה שפעלה לצד הקהילה הספרדית.
לקריאה נוספת

צבי קרן, בולגריה ויהודיה, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
הערות שוליים

1 2 3 4  צבי קרן, מה לטוּדֶסְקוֹ בהיכלי השׁפּאניולים, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
↑  נתן מיכאל גלבר, חיי היהודים בבולגריה, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, עמודים 698-681.
↑  הקהילה היהודית בוידין, באתר הספרייה היהודית המקוונת (באנגלית).
↑  צבי קרן, "הקהילה היהודית בווידין" באתר "כולנו בולגרים" אתר הבית של יהודי בולגריה.
1 2  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, A Guide to Jewish Bulgaria, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, page 80
ג'ו "קינג" אוליבר

| --- | --- |

 לידה:  19 בדצמבר 1881 ניו אורלינס, ארצות הברית 
 פטירה:  10 באפריל 1938 (בגיל 56) סוואנה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1907–1937 (כ־30 שנה)
 סוגה:  ג'אז 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  חצוצרה, קורנית 
 חברת תקליטים:  Vocalion Records 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ו "קינג" אוליבר (באנגלית: Joe "King" Oliver;‏ 19 בדצמבר 1885 – 10 באפריל 1938) היה מחלוצי מוזיקת הג'אז ומגדולי מעצבי הז'אנר של המאה ה-20. אוליבר שימש כנגן קורנית, מלחין ומוביל הרכב ג'אז.
תולדות חייו

אוליבר נולד בלואיזיאנה, בעיירה ליד ניו אורלינס ועבר לעיר בצעירותו. בניו אורלינס הצטרף לתזמורות צועדות ותזמורות לריקודים, הושפע מבאדי בולדן וסגנונו החדש (שלימים ייקרא ג'אז) והחליט לשקוד על סגנונו. בכיר נגני הקורנט לאחר בולדן היה פרדי קפארד, שכמו בולדן לפניו כונה "מלך" (king). אוליבר קרא עליו תיגר ב-1910 וזכה ב"דו-קרב" נשפנים מחוץ למועדון בניו אורלינס, בו צפה גם לואי ארמסטרונג. בעקבות אירוע זה "ירש" אוליבר את התואר "מלך".
אוליבר יצר תזמורת משלו יחד עם נגן הטרומבון קיד אורי ותזמורתו הפכה לתזמורת הג'אז החשובה והפופולרית ביותר בניו אורלינס בשנות העשר'ה של המאה ה-20.
ב-1920, עם התגברות האירועים הגזעניים בדרום ארצות הברית נדד אוליבר והשתקע ב"בירת הג'אז" החדשה, שיקגו. רבים מחברי הלהקה שהקים שם, שנקראה Creole Jazz Band, היו מכריו עוד מימי ניו אורלינס. ב-1922 הצטרף אליו לשיקגו גם תלמידו וממשיך דרכו, לואי ארמסטרונג. עוד ניגנו עמו ג'ימי דודס בקלרינט וליל הארדין, רעייתו של ארמסטרונג, בפסנתר. ההקלטות הראשונות של התזמורת הן מ-1923. הלהקה הצטיינה, בנוסף לנגינתו הרמה, המהירה והווירטואוזית של אוליבר עצמו, באלתור משותף שנבע מההכרות והתקשורת המוזיקלית הטובה בין חברי הלהקה.
תזמורתו של אוליבר הייתה מרכזית ופופולרית בשיקגו בשנות ה-20 אך נאלצה להתמודד עם תחרות קשה מצד "מלך הג'אז" הלבן פול וייטמן ותזמורתו שריכזה כוחות צעירים ומוכשרים רבים ועם תזמורות נוספות. ב-1924 עזב לואי ארמסטרונג את הרכבו של אוליבר. עקב כך התפרקה להקת הג'אז הקריאולי ואוליבר יצר תזמורת חדשה, בה עירב בסגנון ניו אורלינס הבסיסי שלו (המבוסס על דיקסילנד ג'אז) גם מוזיקה לריקודים והרחיב את תזמורתו שנקראה עתה King Oliver and His Dixie Syncopators ("קינג אוליבר והסינקופטים הדרומיים"), בנגנים נוספים.
אוליבר גם הקליט מספר דואטים של חצוצרה ופסנתר עם ג'לי רול מורטון.
השפל וסוף חייו

אוליבר לא הצטיין בניהול עסקי ולא הרוויח די כסף על מנת לשלם היטב לנגניו, שעזבו ללהקות המתחרות. הוא גם לא זיהה את ההזדמנות העסקית שנקרתה בדרכו לשמש כלהקת הבית של מועדון הכותנה שנפתח בהארלם. דיוק אלינגטון הצעיר תפס את המשרה שהזניקה אותו לגדולה.
השפל הכלכלי הגדול מחק את כל חסכונותיו של אוליבר והותיר אותו חסר-כל. הוא ניגן בהזדמנויות שונות, לעיתים עבור אוכל. בשנות השלושים שימש כשרת באולם ריקודים בסוואנה, ג'ורג'יה והתגורר במעון לחסרי בית, שם נפטר בן 53.
מורשת

אוליבר שכלל את הנגינה בחצוצרה ובקורנט וערך ניסויים שונים בשימוש בעמעם, בין היתר עשה שימוש חלוצי באפקט "Wah-wah".
בין לחניו שהפכו לסטנדרטים ניתן למנות את Dippermouth Blues", "Sweet Like This", "Canal Street Blues", ו-"Doctor Jazz". גם שניים מקטעיו הידועים של לואי ארמסטרונג, "West End Blues" ו- "Weather Bird" הם לחנים של אוליבר.
מי שנשא את שמו של אוליבר כמורה דרך וציר מרכזי וקריטי בהתפתחות הג'אז היה לואי ארמסטרונג, שכינה אותו בלבביות "פאפה ג'ו". ארמסטרונג גם הפיק מספר אירועים ומופעי מחווה לזכרו.