stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרמוניה אטונאלית
היסטוריה

מוזיקה ללא מרכז טונאלי הולחנה עוד לפני המאה ה-20, לדוגמה בבגטלה ללא טונאליות של פרנץ ליסט (1885), אך רק במאה ה-20 החל השימוש במונח "אטונאליות". המונח הוטבע בשנת 1907 על ידי יוזף מרקס במחקר אקדמי בנושא הטונאליות, אשר הורחב לאחר מכן לעבודת הדוקטורט שלו.
המוזיקה שלהם צמחה מתוך מה שמכונה "משבר הטונאליות" במוזיקה הקלאסית בין סוף המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20. מראיית מבט היסטורית, המצב נוצר עקב שימוש הולך וגובר באקורדים רב-משמעיים, בהרמוניות יוצאות דופן ובמלודיות ומקצבים בלתי שגרתיים במוזיקה הטונאלית. ההבחנה בין יוצא הדופן לשגרתי הטשטשה; וכתוצאה מכך, התרופפו הקשרים בין הצלילים וההרמוניות. הקשרים בין ההרמוניות הפכו לאי-וודאיים אפילו ברמה הבסיסית ביותר של בין אקורד לאקורד. ברמה המורכבת יותר, יחסים הרמוניים ארוכי-טווח והשלכותיהם על המוזיקה הפכו כה רופפים עד שכמעט ולא תפקדו כלל.
התקופה הראשונה, הידועה כ"אטונאליות חופשית" או כ"כרומטיות חופשית", התאפיינה בניסיון מודע להימנע מהרמוניה דיאטונית מסורתית. יצירות מתקופה זו כוללות את האופרה ווצק (1917-1922) של אלבן ברג ואת פיירו הסהרורי של ארנולד שנברג.
התקופה השנייה, אשר החלה לאחר מלחמת העולם הראשונה, התאפיינה ניסיונות ליצור שיטות חדשות להלחנה אטונאלית, המפורסמת בהם היא שיטת שנים-עשר הטונים. תקופה זו כוללת את היצירות לולו (אנ') וסוויטה לירית (אנ') של ברג, קונצ'רטו לפסנתר (אנ') והאורטוריה סולם יעקב (אנ') של שנברג וכן מספר יצירות קטנות יותר, ביניהן שתי רביעיות המיתרים האחרונות של שנברג. שנברג היה הממציא העיקרי של השיטה, אך תלמידו, אנטון וברן, טוען כי הוא היה זה שהחל לקשר בין דינמיקה וצבע צליל לשורת הצלילים, באופן שהפך אותה ליותר מאוסף של גובהי צלילים. לעומת זאת, ניתוח אמיתי של עבודותיו של וברן בשנים עשר טונים העלו חרס בניסיונותיהם לאמת אמרה זו. אחד המנתחים סיכם, לאחר בחינת הווריאציות לפסנתר אופוס 27, כי בעוד המרקם המוזיקלי ביצירה עשוי להידמות באופן שטחי לזה של מוזיקה סריאלית... המבנה המוזיקלי של היצירה לא. אף לא אחד מהדפוסים במאפייני המוזיקה שאינם גובה הצליל נשמעים הגיוניים בפני עצמם. הנקודה היא שמאפיינים אלו עדיין מבצעים את תפקידם המסורתי.
שיטת שנים עשר הטונים, בשילוב עם שיטת אבחנת פרמטרים (אנ') (ארגון נפרד של ארבעת מאפייני המוזיקה (אנ'): גובה צליל, אופי הנגינה, דחס ומשך) של אוליבייה מסייאן מתפרשת כהשראה של הסריאליזם.
אטונאליות החלה ככינוי גנאי כנגד מוזיקה בה האקורדים נשמעו כאילו אורגנו ללא שום קשר הגיוני ורציף. בגרמניה הנאצית מוזיקה אטונאלית הותקפה כ"בולשביזם" ותויגה כאמנות מנוונת (Entartete Musik) ביחד עם יתר המוזיקה אשר הולחנה על ידי אויבי המשטר הנאצי. המשטר הנאצי החרים עבודות של מלחינים רבים, ובשל כך לא נוגנו עד לאחר נפילתו עם סיום מלחמת העולם השנייה.
לאחר מותו של שנברג, איגור סטרווינסקי עשה שימוש בשיטת שנים עשר הטונים. יאניס קסנאקיס יצר מערכות של גובהי צלילים בעזרת שימוש בנוסחות מתמטיות, וכן ראה בהרחבת האפשרויות הטונאליות חלק מסינתזה בין העיקרון ההיררכי לתאוריה של המספרים, עקרונות אשר שלטו במוזיקה לפחות מאז ימי פרמנידס.
היסטוריה > אטונאליות חופשית

לשיטת שנים עשר הטונים קדמו יצירות של שנברג בסגנון אטונאליות חופשי מהשנים 1908–1923, אשר לעיתים קרובות יש בהן, על אף חופשיותן, מרכיב אינטגרטיבי... מרכיב מרווחי קטן אשר ביחד עם הרחבה עשוי להפוך לשורת טונים שבה צלילים בודדים מהווים פונקציה כמרכיבים מרכזיים, המאפשרים הצהרות חופפות של מרכיבים בסיסיים או חיבור בין שניים או יותר מרכיבים בסיסיים.
לשיטת שנים עשר הטונים קדמו גם יצירות של מלחינים סריאליסטים לא-דודקפונים (שלא משתמשים בשיטה) כמו למשל בעבודותיהם של אלכסנדר סקריאבין, איגור סטרווינסקי, בלה בארטוק, קרל רגלס (אנ') ואחרים. בעיקרו של דבר, שנברג והאואר הפכו עבור מטרותיהם הדודקפוניות (של שנים עשר הצלילים) תכונה טכנית נפוצה של עשייה מוזיקלית 'מודרנית' לשיטתית ומוגדרת, את האוסטינטו.
קבלה > מחלוקת על המונח כשלעצמו

המונח "אטונאליות" היה שנוי במחלוקת. ארנולד שנברג, שהמוזיקה שלו בדרך כלל משמשת להגדרת המושג התנגד לדבר בתוקף בטענה כי "המילה 'אטונאלי' יכולה להצביע רק על דבר לא עקבי בטבע הצליל... זה מופרך לקרוא לכל קשר בין צלילים אטונאלי בדיוק כפי שזה מופרך להקצות יחסים של טווח צבעים או השלמתם. אין אנטיתזה שכזו" (שנברג 1978).
גם המלחין והתאורטיקן מילטון בביט זלזל במונח, ואמר "העבודות שנכתבו לאחר מכן, רובן מוכרות, כוללות את חמשת הפרקים לתזמורת (אנ'), ציפייה (אנ') ופיירו הסהרורי (אנ'), עבודות אלו וכמה עבודות שבאו בעקבותיהן כונו 'אטונאליות', איני יודע על ידי מי ואני מעדיף שלא לדעת, משום שהמונח הזה לא הגיוני בשום מובן. לא רק שהמוזיקה מתעסקת ב'טונים', היא מתעסקת בדיוק באותם 'טונים', אותו חומר פיסי בו המוזיקה עסקה כבר שתי מאות שנים. בכל הנדיבות, ייתכן שהמושג 'אטונאלי' בא לנתח במתינות והוא נגזרת של 'אטוני' או בא לסמל 'טונאליות של משולשים', אבל גם כך ישנם אין ספור דברים שהמוזיקה איננה (בביט 1991).
למושג 'אטונאליות' התפתח ערפול במשמעות כתוצאה מהשימוש בו לתיאור קשת רחבה של גישות הלחנה אשר חרגו מאקורדים מסורתיים ומהלכים הרמוניים. היו ניסיונות לפתור בעייתיות זו על ידי שימוש במושגים כמו 'פאן-טונאלי', 'לא-טונאלי', 'רב-טונאלי', 'טונאלי-חופשי' ו'ללא מרכז טונאלי' במקום 'אטונאלי' אך מושגים אלו לא זכו להכרה רחבה.
ישראל איסר איסרלין (וילנה)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ה'תקפ"ז
 פטירה:  1889 (בגיל 62 בערך) ט"ו בתמוז ה'תרמ"ט 
 תקופת הפעילות:  ?–1889 
 חיבוריו:  שם ישראל, אשי ישראל, מר ואהלות, תוספת ירושלים ופתחי תשובה
 
הרב ישראל איסר איסרלין (בערך ה'תקפ"ז, 1827 – ט"ו בתמוז ה'תרמ"ט, 1889) היה מורה צדק בעיר וילנה. חיבר מספר ספרים שכולם יצאו לאור בחייו.
ביוגרפיה

אין ידועים פרטים רבים עליו[דרוש מקור]. נולד בעיר סלוצק לאביו רב מרדכי איסרלין ולאמו פריידא בת הרב חיים ברודא מהורודנה, מחבר הספר "תורה אור ודרך חיים" (הורודנה תקפ"ג), נכדו של ר' אברהם ברודא.
נישא לבתם של הלמדן הווילנאי ר' יצחק יהודה ליב רבינוביץ (ילב"ש) מחבר הספר "דרכי תשובה – שבל"י הלקט" ואלמנתו עטיל. אשתו התייתמה מאביה לפני נישואיהם.
בשנת ה'תרכ"ד, נתמנה למורה צדק בעיר וילנה. ובשנה זו הוציא לאור את ספרו השני אשי ישראל על מסכת שבת, והזכיר את שם אביו בברכת החיים (נ"י), ואילו בספרו השלישי שיצא לאור בשנת ה'תרכ"ח הזכיר את אביו בברכת המתים (ז"ל).
ספריו

שם ישראל – חידושים וביאורים על משניות סדר זרעים. הוציא לאור בעילום שם בשנת ה'תרי"ט.
אשי ישראל – שבת – חידושים וביאורים על מסכת שבת. בהקדמה לספר הסביר מדוע החליט להוציא לאור את הספר תוך הזכרת שמו. בין הסיבות מציין את דרישת רבותיו,  ורבו ר' יוסף פיימר מסלוצק להזכיר בנוסף לשמו גם את עיר מולדתו. הספר יצא לאור בשנת ה'תרכ"ד.
מר ואהלות – על דיני טומאת אוהל. יצא לאור בשנת ה'תרכ"ח. עם הגהות מהרש"ש על הספר.
תוספת ירושלים – סיכום הלכות מהתוספתא ומהתלמוד ירושלמי שאינן סותרות את תלמוד בבלי ולא את פסקי שולחן ערוך. הספר יצא לאור בשנת ה'תרל"א.
פתחי תשובה – הערות על חלק אורח חיים של השולחן ערוך. הספר יצא לאור בשנת ה'תרל"ה.
לקריאה נוספת

הלל נח מגיד-שטיינשניידער, עיר ווילנא, חלק א, ווילנא תר"ס, עמ’ 71-69.
הערות שוליים

↑  בן ר' הירש, בן ר' "אברהם ר' איסר'ש". אחיו של ר' הירש הוא הגביר ר' יונה איסרלין, הנקרא "ר' יונה סלוצקער"
↑  אודותיו, ראו: עיר גבורים, עמ' 73.
↑  רבי יצחק יהודה ליב רבינוביץ, בלקסיקון הרבני "אישי ישראל"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313404205171  VIAF: 305238242   WorldCat (עם VIAF): 305238242 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויולט אוקלי

| --- | --- |

 לידה:  10 ביוני 1874 ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 פטירה:  25 בפברואר 1961 (בגיל 86) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה  אוניברסיטת דרקסל 
 זרם באמנות:  האחווה הפרה-רפאליטית 
 הושפעה על ידי:  האוורד פייל 
 בן או בת זוג:  אדית אמרסון 
 
ויולט אוקלי (באנגלית: Violet Oakley;‏ 10 ביולי 1874 – 25 בפברואר 1961) הייתה אמנית אמריקאית. היא הייתה האישה האמריקאית הראשונה שקיבלה עבודת ציור קיר בבניין ציבורי. אוקלי הצטיינה בציורי קיר ועיצוב ויטראז'ים שהתייחסו לנושאים מההיסטוריה והספרות בסגנון התחייה של הרנסאנס.
ביוגרפיה

אוקלי נולד בברגן הייטס, ניו ג'רזי, למשפחת אמנים. הוריה היו ארתור אדמונד אוקלי וקורנליה סוויין. הסבא וסבתה היו חברים באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1892 למדה בליגה לסטודנטים לאמנות בניו יורק אצל ג'יימס קרול בקוויט ואירווינג ר' וילס. שנה לאחר מכן למדה באנגליה ובצרפת. לאחר חזרתה לארצות הברית בשנת 1896, למדה באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה לפני שהצטרפה לשיעורי האיור של הווארד פייל במכון דרקסל. היא זכתה להצלחה כמאיירת פופולרית למגזינים שונים. סגנון האיורים שלה וסגנון הויטראז'ים שהכינה, משקף את השפעת סגנון הקדם-רפאל האנגלי. המחויבות של אוקלי לאסתטיקה הוויקטוריאנית במהלך כניסת המודרניזם הביאה לירידת המוניטין שלה באמצע המאה העשרים.
האמונות הפוליטיות של אוקלי עוצבו על ידי הקוואקר ויליאם פן (1644–1718) שאת האידיאלים שלו היא ייצגה בציורי הקיר בקפיטול של מדינת פנסילבניה. היא התחייבה לעקרונות הקוואקרים של פציפיזם, שוויון הגזעים והמינים, צדק כלכלי וחברתי וממשל בינלאומי. כשארצות הברית סירבה להצטרף לחבר הלאומים לאחר מלחמת העולם הראשונה, אוקלי נסעה לז'נבה שבשוויץ ובילתה שלוש שנים בציור דיוקנאות של צירי חבר הלאומים שפרסמה בתיק עבודות בפילדלפיה, 1932. היא הייתה תומכת מוקדמת בפירוק מנשק גרעיני לאחר מלחמת העולם השנייה.
היא זכתה לכיבודים רבים במהלך חייה, כולל תואר דוקטור לכבוד למשפטים בשנת 1948 ממכון דרקסל. בתערוכה הבינלאומית של סנט לואיס ב -1904, אוקלי זכתה במדליית הזהב באיור צבעי המים שלה ל"סיפור ושתי", ובמדליית הכסף בעיטור ציורי הקיר בכנסיית "כל המלאכים". בשנת 1905 היא הפכה לאישה הראשונה שקיבלה את מדליית הכבוד של האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
בשנת 1996 נבחרה אוקלי ל"היכל התהילה של אגודת המאיירים", אחת מעשר הנשים שצוינו באותה העת.
מקום מגוריה ועבודתה התווסף לרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1977 כסטודיו ויולט אוקלי. ביתה וסטודיו ביונקרס, ניו יורק, שם התגוררה לסירוגין בין 1912 ל -1915, רשום גם ברשם הלאומי למקומות היסטוריים כאחוזת פלשבורן.
אוקלי הייתה חברה במועדון האמנות של פילדלפיה, ארגון שהוקם במטרה לקדם את "אמנות למען האמנות". רבות מהנשים שהקימו את הארגון היו תלמידות של האוורד פייל. הוא הוקם כדי לספק אמצעים לעידוד מקצועי ויצירת הזדמנויות למכירת יצירות האמנות שלהם.
ככל שהזדמנויות החינוך הועמדו לרשותן יותר במאה ה-19, הפכו אמניות נשים לפעילות מקצועית, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן. יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו כנחותות, וכדי לסייע להתגבר על הסטריאוטיפ הן הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר ויותר" בקידום עבודתן. כך הן הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האשה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשית יותר.
אמניות "מילאו תפקידים מכריעים בייצוג האשה החדשה, הן על ידי ציור תמונות של האייקון ושינוי דרך חייהן." בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים כ־88% מהמנויים של 11,000 כתבי-עת וכתבי-עת היו נשים. עם כניסת נשים לקהילת האמנים, שכרו המו"לים נשים כדי ליצור איורים המתארים את העולם באמצעות נקודת מבט של אישה. מאיירות מצליחות נוספות היו ג'ני אוגוסטה בראונסקום, ג'סיווילקוקס סמית, רוז אוניל ואליזבת שיפן גרין.
ביוגרפיה > עבודתה

המורה שלה, האוורד פייל, המליץ על אוקלי ועל האמנית ג'סי וילקוקס סמית למשימה החשובה הראשונה שלהן, סדרת איורים עבור האוונגלין של לונגפלו, שפורסמה בשנת 1897, ובעקבותיה הגיעו מספר עבודות נוספות.
אוקלי ציירה סדרה של 43 ציורי קיר בבניין הקפיטול של מדינת פנסילבניה בהריסבורג עבור חדר הקבלה הגדול של המושלים, הסנאט ובית המשפט העליון. אוקלי הוזמנה במקור בשנת 1902 רק לציורי קיר בחדר הקבלה הגדול של המושל, שכותרתה "ייסודה הרוחני של מדינת החירות". בציורי הקיר בחדר הקבלה, אוקלי מתארת את סיפורו של ויליאם פן והקמת פנסילבניה. היא ערכה מחקר נרחב בנושא ואף נסעה לאנגליה. סדרת ציורי הקיר נחשפה בבניין הקפיטול החדש בנובמבר 1906, זמן קצר לאחר חנוכת הבניין.
כאשר מת צייר הקיר אדבי אוסטין בשנת 1911, הוצעה ויולט אוקלי לתפקיד עבודת ציורי הקיר לסנאט ולשכות בית המשפט העליון, פרויקט שנמשך 16 שנים.
בנוסף לאלה ביצעה אוקלי עבודות של ציורי קיר וויטראז'ים ברחבי ארצות הברית במוסדות שונים.
הערות שוליים

↑  The Helen Farr Sloan Library and Archives : Delaware Art Museum, www.delart.org
↑  Violet Oakley (1875–1961), Pennsylvania Capitol Preservation Committee (ארכיון)
↑  Joeckel, Jeff, Violet Oakley Studio - Women's History Month 2008--A National Register of Historic Places Feature, www.nps.gov, ‏2007-03-01
↑  Jill P. May; Robert E. May; Howard Pyle. Howard Pyle: Imagining an American School of Art. University of Illinois Press; 2011
↑  Ricci, Patricia Likos (2002). "Violet Oakley: American Renaissance Woman". The Pennsylvania Magazine of History and Biography. 126: 217–248.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272462805171  GND: 122527321  ISNI: 0000 0000 6683 0374  LCCN: n80046218  NTA: 329319450  RKD: 60173  SNAC: w6ht2rz5  SUDOC: 164243526  ULAN: 500003148  VIAF: 55031765   WorldCat (עם VIAF): 55031765 
וילוט אוקלי, ויליאם פן פוגש את הקווקרים. 1903, ציור קיר בקפיטול
ויולט אוקלי, כריכת מגזין לטוס ליבררי
ויולט אוקלי, הבתולה החכמה והטפשה, ויטראז'
יבגני וכטנגוב

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1883 (יוליאני) ולדיקווקז, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  29 במאי 1922 (בגיל 39) מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 תקופת הפעילות:  מ-1911 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוסקבה 
 צאצאים:  Sergei Evgenievich Vakhtangov 
 פרופיל ב-IMDb
 
יבגני בגרטיונוביץ' וכטנגוב (ברוסית: Евге́ний Багратио́нович Вахта́нгов;‏ 13 בפברואר 1883 – 29 במאי 1922) היה שחקן ובמאי תיאטרון רוסי ממוצא ארמני. מתלמידיו של קונסטנטין סטניסלבסקי. נמנה עם מייסדי תיאטרון "הבימה", כאשר ביים את שני המחזות הראשונים של התיאטרון עוד בעת שהוא הציג במוסקבה - "נשף בראשית" ו"הדיבוק".
חייו

וכטנגוב נולד בולדיקווקז שבאוסטיה להורים ארמנים. הוא למד זמן מה באוניברסיטת מוסקבה ולאחר מכן הצטרף לתיאטרון האמנותי המוסקבאי ב-1911 ובלט שם בכשרונותיו, כך שב-1920 הוביל כבר סטודיו למשחק משלו. ארבע שנים לאחר מותו נקרא הסטודיו על שמו "תיאטרון וכטנגוב".
וכטנגוב הושפע מאוד מהסגנון התיאטרלי של וסבולוד מיירהולד, במאי שהדגיש את הסימבוליות, והתנועתיות של שחקניו, והצליח למזג את הסגנון של מיירהולד עם הטכניקה הפסיכולוגית של קונסטנטין סטניסלבסקי וולדימיר נמירוביץ' דנצ'נקו. הפקותיו כללו מוזיקה, שימוש במסיכות ובתלבושות מופשטות, מחול, תפאורות אוונגרדיות, כמו גם ניתוח פסיכולוגי של הטקסט, ושל מניעי הגיבורים. הפקתו הידועה ביותר הייתה של טורנדוט מאת קרלו גוצי, הפקה המועלית על ידי תיאטרון וכטנגוב משנת 1922 מאז מותו.
בשנת 1918 הכיר סטניסלבסקי לוכטנגוב קולקטיב תיאטרון יהודי, שהונהג על ידי נחום צמח. וכטנגוב לקח את הקולקטיב תחת חסותו, וביים את הצגתו הראשונה של התיאטרון, שהיה לימים לתיאטרון "הבימה" - "נשף בראשית". לאחר מכן, והוא בשלבי מחלה סופנית, ביים את "הדיבוק", הצגה הנחשבת לאחד ההישגים האמנותיים הגדולים ביותר הן של וכטנגוב והן של הבימה. בשנת 1922 מת מסרטן.
שמו של וכטנגוב מונצח בקריאת התיאטרון המוסקבאי על שמו, וכן ברחוב ביפו.
גריסים אדומים

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  frugtgrød 
 מטבח:  המטבח הגרמני, המטבח הדני, המטבח השוודי 
 מוצא:  דנמרק 
 מרכיבים עיקריים:  קמח תפוחי אדמה, פירות יער, vanilla sauce 
 
גריסים אדומים (בדנית: Rødgrød; תעתיק IPA: ˈʁœðˀˌkʁœðˀ‏האזנהקובץ:Da-Rødgrød.oga‏Ⓘ‏; בגרמנית: Rote Grütze; תעתיק IPA: ˈʁoːtə ˈɡʁʏtsə‏האזנהקובץ:GT Rote Grütze.ogg‏Ⓘ‏; בגרמנית תחתית: Rode Grütt; תעתיק IPA: ˈroʊdə ˈɡrʏt‏האזנהקובץ:GT Rode Grütt.ogg‏Ⓘ‏) הוא קינוח פודינג פירות מתוק הנפוץ בדנמרק וצפון גרמניה. שמו של הקינוח בדנית מכיל אלמנטים רבים מהשפה ההופכים אותו למסובך באופן יוצא דופן להגייה עבור מי שאינם דוברי דנית כשפת אם, כך ששמו על סך מרכיביו בדנית: rødgrød med fløde ("גריסים אדומים עם שמנת") ידוע כמשפט שובר שיניים בדנית מאז תחילת המאה ה-20.
אופן הכנה

Rødgrød או Rote Grütze הוכן באופן מסורתי מגריסים או מסובין, כפי שניתן להסיק משמו של הקינוח בשפות הנ"ל.
במתכונים משפחתיים ניתן אף למצוא סולת או סגו (עמילן המופק מעץ דקל) המחליפים את הגריסים או את הסובין. כיום, משתמשים בעמילן תפוחי אדמה להשגת קרישה (ג'לטיניזציה) של עמילן קרמי עד דמוי פודינג. לאחר שהעמילן הסמיך מוסיפים פירות יער קיציים כגון ענבי שועל, פטל אדום, אוסנה, תות שדה, אוכמניות ודובדבנים מחורצנים. עם זאת, ניתן להשיג את הטעם הייחודי עם דומדמניות אדומות בלבד, לצד זאת ניתן אף כמות קטנה של דומדמניות שחורות. הוספת סוכר משמשת להעצמת הטעם והמתיקות. כמויות העמילן והדגנים הנבחרים יכולות להשתנות בהתאם למידת הסמיכות הרצויה. לרוב 20 עד 60 גרם על קילוגרם או ליטר של המתכון הם רגילים. יש להשרות במים את הסאגו, הגריסים והסולת זמן מה לפני שניתן יהיה להשתמש בהם.
הפודינג הוא עיקר ההכנה: הפירות מתבשלים קצרות עם סוכר. יש לתת לתכולה להתקרר לכמה רגעים כדי שניתן יהיה לערבבה עם העמילן, שעליו להיות מומס במיץ פירות או מים ללא גושים לפני כן. אז יש לבשל בשנית לדקה עד שתיים נוספות כדי להביא לקרישת העמילן ויצירת ג'לטין. עד סוף הבישול, העמילן חייב להיקרש לחלוטין.
הפודינג מוגש כקינוח חם או קר במשקה חלב - משקה החלב הוא שילוב של חלב, סוכר וניל, חביצה, קצפת, וגלידת וניל או רפרפת כדי לאזן את הטעם החמוץ של פירות היער.
גרסאות שונות

בגרמניה, ישנן מספר גרסאות מסחריות של הקינוח הנמכרות בסופרמרקטים.

בנוסף לגריסים אדומים, ישנן עוד מספר גרסאות למאכל המבוססות על פירות בעלי צבעים דומים:
בגרסה הירוקה, ה-"Grüne Grütze" (גריסים ירוקים) משתמשים בתפוח, דומדמניות ירוקות, קיווי וריבס דני. ייתכן כי השילוב היוצא דופן הזה של מרכיבים הוא למעשה גרסה בהשראת המנה הדנית "stikkelsbærgrød" (ג'לי דומדמניות).
בגרסה הכחולה, ה-"Blaue Grütze" (גריסים כחולים) משתמשים בפטל שחור, אוכמניות, שזיפים כחולים, דומדמניות שחורות וענבים.
בגרסה הצהובה, ה-"Gelbe Grütze" (גריסים צהובים) משתמשים בשזיפים צהובים, דומדמניות צהובות, בננות, קיווי זהוב או פירות צהובים אחרים.
בפולין, חלקים מרוסיה, המדינות הבלטיות, פינלנד ואוקראינה קיים הקינוח קיסל, הדומה במהותו ומרכיביו לגריסים אדומים.
באיי הבתולה של ארצות הברית, לשעבר הקולוניה הדנית איי הודו המערבית הדנים לפני שארצות הברית רכשה את האיים ב-1917, הקינוח ידוע גם בשם גרווט אדום (red grout) ומכינים אותו עם טפיוקה, גויאבה וסוכר המוגשים עם רוטב רפרפת.
בדרום ברזיל, קינוח דומה על בסיס סגו הוא קינוח פופולרי המוכן עם טפיוקה, סוכר ויין אדום. את הקינוח מכינות בעיקר משפחות ממוצא איטלקי וגרמני.
ראו גם

פודינג אורז
פודינג טפיוקה
לפתן
סלט פירות
המטבח הדני
המטבח הגרמני
הערות שוליים

↑  Page:Notes and Queries - Series 9 - Volume 11.djvu/277, אתר ויקיטקסט (באנגלית)
↑  Brian Lennon: Passwords: Philology, Security, Authentication. Section on "rødgrød med fløde." Harvard University Press, 2018. ISBN 978-0674980761
↑  Danish tongue twisters. באתר ominglot.
↑  הערך Grütze, באתר Linguee. (באנגלית)
↑  הערך Grütt, באתר plattmakers. (באנגלית)
1 2 3  Darra Goldstein: Fire and Ice: Classic Nordic Cooking, Ten Speed Press, 2015. ISBN 978-1607746102.
↑  Johann Lafer; Johann Lafer - Das Beste: Die besten Rezepte aus über 40 Jahren Küchenpraxis, page 375, Gräfe und Unzer, 2017. ISBN 978-3833864100.
↑  Carol Gold: Danish Cookbooks: Domesticity & National Identity, 1616-1901, Seattle, University of Washington Press, 2007. ISBN 978-0295986821.
↑  Peter Vatrooshkin: Easier Than a Steamed Turnip: Simple and Delicious Meatless Russian Recipes, Plutagora, 2012, page 103.
↑  אוכל ומתכונים - איי הבתולה של ארצות הברית, באתר visitUSVI (באנגלית)
↑  "סגו - קינוח מסורתי מברזיל", באתר TasteAtlas.(באנגלית)
גריסים אדומים גרמניים (Rote Grütze) "בסגנון המבורג", עם רוטב וניל
יוסי בכר (ראש עיר)

יוסי (יוסף) בכר (נולד ב-3 באוקטובר 1967) הוא ראש עיריית בת ים לשעבר.
ביוגרפיה

בכר נולד בשנת 1967 בבת ים, בה גדל כבן למשפחה בת שבע נפשות. שירת בצה"ל כטכנאי מערכות חימוש.
בתחילת שנות ה-90 סיים את לימודיו בתחום עמילות מכס עם קבלת רישיון מקומי ובינלאומי. עבד בחברות שילוח ועמילות מכס שונות ושימש כמנכ"ל ובעלים של אחת מהן. עם בחירתו לראשות העירייה פרש מהעיסוק בתחום.
בשנים 2003–2008 שימש כנציג ציבור בוועדת הערר של עיריית בת ים לנושא ארנונה לעסקים. בנובמבר 2008 נבחר לחבר מועצת העיר ברשימת "בת ים בראש מורם" בראשות שלמה לחיאני, ומונה ליו"ר ועדת המכרזים של עיריית בת ים, בתחומי התשתיות, תעשייה ומסחר, חינוך, תרבות וספורט. בהמשך מונה ליו"ר ועדת הביטחון העירונית. באוקטובר 2013 נבחר לקדנציה שנייה כחבר מועצת העיר מטעם הרשימה.
בפברואר 2014 קבעו חברי מועצת העיר שבכר ימלא את מקומו של לחיאני שהושעה מתפקידו עקב כתב אישום נגדו, ובכר הפך לראש העיר בפועל. בינואר 2015 נבחר בכר ברוב של כ-500 קולות מול אלי יריב בבחירות מיוחדות לראשות העיר בת ים שהתקיימו לאחר שבית המשפט הרשיע את לחיאני וקבע שיש קלון בעבירות שבהן הורשע. ב-19 באפריל 2016 ביטל בית המשפט המחוזי תל אביב את תוצאות הבחירות לראשות העירייה בת ים, עקב התערבותו הפסולה של שלמה לחיאני בבחירות, הבטחת טובות הנאה בידי בכר וליקויים חמורים נוספים. החלטה זאת בוטלה על ידי בית המשפט העליון בפברואר 2017.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הודיע בכר על תמיכתו ברשימה יחד – העם איתנו בראשות אלי ישי, שתמך בו בבחירות המיוחדות ושוב בבחירות לרשויות המקומיות בסוף 2018, אז התמודד לכהונה שנייה. בכר עלה לסיבוב שני נגד צביקה ברוט בו הוא זכה לכשליש מהקולות וכך נבחר ברוט.
הערות שוליים

↑  חיים ריבלין, ‏בעקבות התחקיר: שוב בחירות בבת ים, באתר ‏מאקו‏, 19 באפריל 2016
↑  ע"א 4071/16 יוסי בכר נ' אלי יריב ואחרים, ניתן ב־20 בפברואר 2017
↑  ישי כהן, ‏ראש עיריית בת ים יוסי בכר: תומך באלי ישי, באתר כיכר השבת, 1 במרץ 2015
שרה קול

| --- | --- |

 לידה:  1805 בולטון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1 בינואר 1857 (בגיל 52 בערך) Catskill, ארצות הברית 
 
שרה קול (באנגלית: Sarah Cole; ‏ 1805–1857) הייתה ציירת נוף אמריקאית ואחותו של צייר הנוף האמריקאי הבולט תומאס קול. אף שהיא הייתה בין הקבוצה הקטנה של ציירות נוף אמריקאיות מוקדמות, מעט ידוע על חייה ורק מעטים מציוריה שרדו.
ביוגרפיה

קול נולדה בלנקשייר, אנגליה. להוריה, ג'יימס ומרי קול, היו שישה ילדים נוספים מלבדה ותומאס, כולן בנות. תומאס היה השביעי מבין שמונת הילדים, ושרה הייתה הצעירה ביותר. בשנת 1818, הוריה היגרו לארצות הברית עם ארבעה מילדיהם, האחיות אן, מרי ושרה, אחיהן תומאס ודודה. המשפחה הגיעה לפילדלפיה ביולי, ועברה לסטובנוויל, אוהיו, בספטמבר של אותה שנה בסטובנוויל, אן ומרי פתחו סמינר, שבו אולי שרה גם לימדה בסופו של דבר.
ב-1824 עברה המשפחה לפיטסבורג. בשנה שלאחר מכן, הם עברו לניו יורק, שם כנראה התגוררה שרה עד סוף חייה. היא ביקרה לעיתים קרובות בקטסקיל, שם היא ותומס היו מטיילים בהרי קטסקיל, ומדי פעם ביקרה משפחה וחברים בבולטימור.
ביוגרפיה > קריירה

לא ידוע מתי שרה קול החלה ליצור אמנות, אם כי היא מזכירה לראשונה שהיא מציירת במכתבים לאחיה באמצע שנות ה-30. היא הציגה את ציוריה בפומבי רק לאחר מותו של תומאס בפברואר 1848, ככל הנראה כדי לעזור לפרנס את עצמה כלכלית. האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק הציגה את עבודותיה מ-1848 עד 1852, ועבודותיה הופיעו גם ב-American Art-Union וב-Maryland Historical Society במהלך חייה. כותרות של ציורים אלה מציינות נושאים מקוריים, ולא מועתקים. רוב הציורים שלה אבדו.
שניים מציוריה של קול מוצגים במכון אולבני להיסטוריה ואמנות באולבני, ניו יורק. הציורים הם A View of the Catskill Mountain House, סצנה של בית לבן על גבעה מכוסה בעצים בשלכת ודמות קטנה יושבת על הקרקע ומביטה כלפי מעלה, ו"הר האטנה". ההר ברקע עם נוף ואנשים מתפללים במקדש. הערה על גב הבד של הציור של בית הר קטסקייל מציינת שהוא הועתק מציור של אחיה תומאס.
ציור נוסף של שרה קול, עמוד עתיק ליד סירקיוז (1848), מתאר נוף עם נושא נאו-קלאסי. הוא מצייר אדם עם כמה חיות בשדה ירוק מול חורבות עתיקות. אתר היסטורי לאומי בקטסקיל מכיל גם את ציורי נוף קלסיים שלה.
בנוסף להיותה ציירת, קול עשתה תחריטים. היא הוכשרה בתחריט על ידי הצייר והחרט אשר ב' דוראנד. בשנת 1888, עשרות שנים לאחר מותה, ערך מועדון ליגת האיחוד בניו יורק תערוכה בשם "Women Etchers of America" שכללה חלק מעבודותיה. כל שאר המציגים בתערוכה היו אמנים חיים. לא ידוע אם אחד מתחריטיה שרד.
קול מתה ב-1857, ובילתה את ימיה האחרונים בקטסקיל, ניו יורק.
הערות שוליים

1 2  Myers, Kenneth (1987). The Catskills: Painters, Writers, and Tourists in the Mountains, 1820-1895. Yonkers, New York: The Hudson River Museum of Westchester. p. 112.
↑  Onofrio, Jan (1999). Pennsylvania Biographical Dictionary: Volume 1, A-K (3rd ed.). St. Clair Shores, MI: Somerset Publishers, Inc. pp. 241–244 ("Cole, Thomas"), here: p. 241
↑  Vittoria, Shannon (2018). "Chronology". In: Elizabeth Mankin Kornhauser and Tim Barringer, Thomas Cole's Journey: Atlantic Crossings. New York: Metropolitan Museum of Art. Distributed by Yale University Press
↑  Western Herald and Steubenville Gazette, Vol. XIII, No. 5". January 29, 1820.
↑  Siegel, Nancy (2010). "Remember the Ladies: Women of the Hudson River School". Remember the Ladies: Women of the Hudson River School (PDF). By Siegel, Nancy; Krieger, Jennifer. Catskill, New York: Thomas Cole Historical Society. pp. 7–20, here: 13–15. ISBN 9780982344453.
↑  "The Tourist's Gaze". albanyinstitute.org. Albany Institute of History and Art. Retrieved November 30, 2016.
↑  European Sojourns". albanyinstitute.org. Albany Institute of History and Art. Retrieved November 30, 2016.
↑  iegel, Nancy (2010). "Remember the Ladies: Women of the Hudson River School". Remember the Ladies: Women of the Hudson River School (PDF). By Siegel, Nancy; Krieger, Jennifer. Catskill, New York: Thomas Cole Historical Society.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ULAN: 500081074  VIAF: 96261382   WorldCat (עם VIAF): 96261382 
בית לבן בקטסקייל
הר האטנה
אשכול (הוצאה לאור)

סמליל הוצאת ספרים אשכול
אשכול היא הוצאת ספרים ירושלמית ותיקה, המתמחה בהדפסת ספרי קודש.