stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה אינוקנטיה הומל
ביוגרפיה > חייה במנזר

לאחר סיום שנת החניכות שלה הומלצה הומל ללמד אמנות בבית ספר סמוך המנוהל על ידי המנזר. אף על פי שימיה היו עמוסים בהוראה, הומל בילתה את זמנה הפנוי בציור תמונות של ילדים. האחיות התרשמו מהאמנות שלה ושלחו עותקים לאמיל פינק ורלאג, הוצאה לאור בשטוטגרט שהתמחה באמנות דתית. החברה החליטה להפיץ עותקים של העבודות בצורת גלויות, שהיו פופולריות בתחילת המאה ה-20. בשנת 1934 הוא פרסם גם אוסף של רישומיה, שכותרתו דאס הומל-בוך, עם טקסט פואטי מאת הסופרת האוסטרית מרגרט סימן.
זמן קצר לאחר מכן, פרנץ גובל, הבעלים של חברת חרסינה, חיפש קו יצירות אמנות חדש, ובמקרה ראה כמה מהגלויות הללו בחנות במינכן. הומל הסכימה, בעיקר בזכות העובדה כי הצילה כך את העסקתם של עובדים רבים, והמנזר העניק למפעל את הזכויות הבלעדיות להכין פסלונים. העניין בדמויות גבר לאחר שהוצגו בשנת 1935 ביריד המסחרי בלייפציג, תערוכת סחר בינלאומית גדולה. עשור לאחר מכן, הפסלונים יצברו פופולריות בארצות הברית כאשר חיילים אמריקאים שחזרו מאירופה הביאו אותם הביתה.
בשנת 1937, שני אירועים התרחשו בחייה של הומל שסימנו את עתידה. ב-30 באוגוסט עשתה את תפקידה האחרון כחברה קבועה בקהילה. כמו כן, היא שחררה ציור שכותרתו "המתנדבים", שגרר את שנאתו המתמשכת של אדולף היטלר, שתקף את האמנות, והוקיע את תיאור הילדים הגרמנים עם ראשים גדולים. אף שהרשויות הנאציות אפשרו להומל לעבוד, הן אסרו על הפצת עבודותיה בגרמניה. כתב עת נאצי אחד "איש האס אס" (גיליון 23 במרץ 1937) כתב על עבודתה: אין מקום בשורות האמנים הגרמנים לאנשים כמוה. 'המולדת האהובה' לא יכולה להישאר רגועה כאשר צעירי גרמניה מצטיירים כאנשים חסרי מוח.
באופן ברור, הומל ציירה גם רישומים שהכילו את סמל מגן דוד, שהיה נושא ציור מסוכן באותם זמנים. היא תיארה מלאכים בשמלות מכוסות כוכבים מחודדים בעלי שישה קצוות. היא עיצבה גם סדרת סמלי הברית הישנה והחדשה לקפלת המנזר בשנים 1938–1939.
סבלה ומותה

בשנת 1940, הממשלה הנאצית סגרה את כל בתי הספר הדתיים, כולל אלה של סיסן. מאוחר יותר באותה שנה היא תפסה את המנזר עצמו, ואילצה את רוב הקהילה לעזוב. מתוך קהילה של כ-250 אחיות, 40 האחיות הורשו להישאר והיו מרותקות לחלק קטן במנזר. הן גרו שם ללא חימום וללא כל אמצעי לפרנס את עצמן. הומל חזרה למשפחתה בשלב זה, אך תוך שלושה חודשים התגעגעה לחיי הקהילה והיא ביקשה לאפשר לה לחזור.
הומל קיבלה תא קטן ששימש גם כמגורי שינה וגם כסטודיו שלה. הנאצים לקחו מחצית מהכסף שקיבלה מעבודתה, אך הכספים הנותרים היו מקור ההכנסה העיקרי של האחיות שם. האוכל היה מועט והיה קר מאוד בחורף. מאוחר יותר כתב סטין על אותה תקופה, "אי אפשר לתאר את מה שסבלנו".
הומל אובחנה כחולה שחפת בשנת 1944 ונשלחה פעמיים לסנטוריום. היא חזרה למנזר לאחר חמישה חודשים, רגע לפני ששוחרר האזור על ידי הכוחות הצרפתיים החופשיים. היא לא התאוששה ומתה ב-6 בנובמבר 1946, בת 37. היא נקברה בבית העלמין של המנזר.
מורשתה

פרנץ גובל, וצוות האמנים שלו, והאחיות מהמנזר המשיך את מורשתה דרך הפסלונים, שכולם התבססו על יצירות האמנות שלה. המפעל הפסיקה את היצור בגרמניה באוקטובר 2008.
אחותה של מריה, סנטה הומל, הקימה מוזיאון ברטה הומל בבית המשפחה במאסינג. סנטה נפטרה בספטמבר 2011, רגע לפני יום הולדתה ה-100, והנהלת המוזיאון עברה לבנה.
אחד הילדים המתוארים בעבודתה, סיגלינדה שון, הקים את מוזיאון הומל בניו בראונפלס, טקסס, בארצות הברית, שהציג כ-280 מהיצירות המקוריות של הומל. חלקים אלה אוחסנו בשווייץ על ידי אספן פרטי במהלך המלחמה. המוזיאון נסגר בשנת 2001.
ראש העיר הראשון של רוזמונט, אילינוי, ארצות הברית, דונלד א. סטפנס, צבר את אחד מאוספי הפסלונים הגדולים בעולם. עם מותו, הוא הוריש את כל האוסף לעיר רוזמונט. כדי לשכן אותו, הקימה העיר את מוזיאון דונלד א. סטפנס להומלס, שנפתח ב-13 במרץ 2011.
גלריה

תהלוכה נוצרית
דיוקן של נער
גלויה
פסלון הומל
הערות שוליים

↑  Franziskanerinnen von Sießen – Sr. M. Innocentia Hummel, web.archive.org, ‏2013-10-06
1 2 3 4  "Hummel and Her Famous Figurines", manpower.webfittersstaging.com (ארכיון)
↑  Franziskanerinnen von Sießen – Kunst und Kultur, web.archive.org, ‏2013-06-07
↑  "Adolf Hitler versus Sister Maria Innocentia Hummel" (ארכיון)
↑  Deutsche Künstler und Kunstwerke – Hummelmuseum.de, www.hummelmuseum.de
↑  "Goebel Germany will discontinue production of M.I. Hummel figurines" (ארכיון)
↑  Rosemont's Hummel Museum Opens – Journal & Topics Newspapers Online: …, archive.vn, ‏2013-01-27
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007424625805171  BnF: cb146194545 (data)  GND: 118819801  ISNI: 0000 0000 8110 0898  KulturNav: cbc96dea-83f3-456a-a0ff-7a722bb13f18  LCCN: n84198700  NTA: 071726004  RKD: 292178  SUDOC: 074310097  VIAF: 30333619   WorldCat (עם VIAF): 30333619 
מפעל החרסינה של פרנץ גובל, ברודנטל שיצר את הפסלונים.
זריקת הדם

בהלכות קרבנות, זריקת דם הקורבן, על ידי כהן מבני אהרן על המזבח, היא אחד משלבי הקרבת הקרבן, ומבחינות מסוימות החשוב שבהם.
תפקיד הזריקה

הזריקה היא אשר מכפרת על החוטא, ולכן היא חשובה יותר משאר שלבי ההקרבה: שחיטה, קבלה, הולכה. בנוסף, אף על פי שגם קבלת הדם והולכתו למזבח צריכים להיעשות על ידי כהן, אין עונש מיתה אם נעשו על ידי זר שאינו כהן, ורק זר הזורק את הדם חייב מיתה בידי שמים.
זריקת הדם על המזבח היא החלק המרכזי בהקרבה, בהיותו מייצג את נפש הבהמה, ככתוב:
כִּי נֶפֶשׁ הַבָּשָׂר בַּדָּם הִוא, וַאֲנִי נְתַתִּיו לָכֶם עַל הַמִּזְבֵּחַ לְכַפֵּר עַל נַפְשֹׁתֵיכֶם, כִּי הַדָּם הוּא בַּנֶּפֶשׁ יְכַפֵּר.
לפיכך, אם הדם נזרק כהלכתו - הקרבן כשר ובעליו יצאו ידי חובתם, גם אם האימורים והבשר לא הוקטרו או נאכלו. הלכה זו מדגישה את המשמעות הרעיונית של הקורבן, שעיקרו מסירת נפש הבהמה, ולא מסירת מזון למזבח.
דוגמה נוספת, הממחישה שזריקת הדם היא השלב העיקרי בהקרבה: לעיתים די במחשבה לא נכונה של האדם המבצע את תהליך ההקרבה כדי לפסול את הקרבן. שלוש מחשבות פוסלות את הקרבן: האחת - מחשבת פיגול, לאכול מן הקרבן או להקריב ממנו לאחר הזמן המיועד לכך. השנייה - מחשבת "חוץ למקומו", לאכול או להקריב מחוץ לגבולות המקום המיועד לכך. השלישית - מחשבה "שלא לשמה", כלומר, הקרבת הקרבן לשם קרבן אחר (למשל: קורבן חטאת שהכהן חושב בשעת הקרבתו לשם קורבן שלמים), או לשם כפרה על אדם שאינו בעל הקרבן. מחשבה זו פוסלת רק בשני קרבנות: חטאת ופסח, בהם הקפידה התורה במיוחד על כך שהקרבן ייעשה לשם יעודו המקורי. בשאר הקרבנות, המחשבה לעשות את הקרבן לשם קרבן אחר או אדם אחר איננה פוסלת את הקרבן, ויש להמשיך את הקרבתו כסדרה, אבל בעליו לא יצאו ידי חובה, ועליהם להביא קרבן חדש במקומו.
כל התקלות הללו, אם התרחשו לפני או בשעת זריקת הדם - פוסלות את הקורבן, ובעליו צריך להביאו שוב. לעומת זאת, אם זריקת הדם הייתה כהלכתה ולאחר מכן התרחש הפסול, למשל, כאשר בשר קדשי הקדשים הוצא אל מחוץ לעזרה - הבשר נפסל, ולא יוקטר או ייאכל, אבל בעליו יצאו ידי חובתם, שכן עיקרו של הקורבן הוא זריקת הדם, המייצג את הקרבת נפש הבהמה.
צורת הזריקה

צורת הזריקה המדויקת ומקומה משתנים מקורבן לקורבן:
בעולה, שלמים ואשם, הכהן עומד ליד המזבח וזורק את הדם מן הכלי בשתי זוויות של המזבח: הזווית הצפון מזרחית והזווית הדרום מערבית. הדם צריך להינתן בכל זווית כך שייראה בשתי הצלעות של הזווית ("שתי מתנות שהן ארבע").
בבכור, מעשר ופסח יש זריקה אחת בלבד, בכל מקום במזבח מעל היסוד.
בחטאת הכהן עולה בכבש אל הסובב שבחציו העליון של המזבח, ומקיף את המזבח ונותן מעט דם באצבעו על כל אחת מארבע קרנות המזבח. בסוג מיוחד של חטאות זריקת הדם נעשית בתוך ההיכל, והן נקראות חטאת פנימית.
ישנן חמש צורות לזריקת הדם:
זריקה - התזה של הדם בכח מתוך הכלי (המזרק) - נוהגת בעולה, שלמים ואשם (ולפי רבי יוסי הגלילי, גם בבכור, מעשר בהמה ופסח).
נתינה - מריחת דם על המזבח ישירות מאצבע הכהן - נוהגת בחטאת חיצונית.
הזאה - התזת הדם למרחק מאצבע הכהן - נוהגת בזריקות שבתוך ההיכל בחטאות פנימיות. נוהגת בצורה שונה גם בחטאת העוף (ישירות מגוף העוף ולא מכלי).
שפיכה - שפיכה של הדם מהמזרק ישירות אל יסוד המזבח - נוהגת, להלכה, בבכור, מעשר ופסח, וגם בשפיכת שיירי הדם.
מיצוי - סחיטת הדם מגוף העוף ישירות על קיר המזבח - נוהג בקרבנות העוף, בחטאת העוף, רק בשיירי הדם, ובעולת העוף, בכל הדם.
סוגי הזריקות

קיימים שני סוגי זריקות:
זריקת דם רגילה, המכפרת על המתכפר, ומתירה את הבשר באכילה לכהנים.
זריקה המכפרת על מביא הקרבן, אך אינה מתרת את הבשר באכילה. - למשל אם הוזרקה שלא כנגד יסוד המזבח אלא במקום אחר על המזבח.
במקרה כזה, לא ניתן לחזור ולבצע את זריקת הדם, מכיוון שלפי הסבר הגמרא, זריקה שאינה מכפרת אינה מתרת את הבשר באכילה. בנוסף, בזריקה כזו, לא ניתן לבצע מחשבת פיגול. לפי הסבר רבי חיים סולובייצ'יק נראה מכאן, שדין מחשבת פיגול בזריקה, אינו משום אכילת מזבח, אלא דין בעבודה של הזריקה עצמה מצד הכפרה שמכפרת על המתכפר.
לכן גם, בחטאת בה יש שלושה מיני זריקות דם, אם חשב על אחד מהם לא פסל, למרות שהוכשרה רק בזריקה אחת, מכיוון שלא הושלמה עבודת הזריקה.
ראו גם

דם חטאת
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף ד', עמוד א'
↑  ספר ויקרא, פרק י"ז, פסוק י"א
↑  יש אומרים שרק דיבור פוסל, ולא מחשבה בלבד (רש"י במסכת זבחים דף מא עמוד ב ד"ה כגון).
↑  בערך פיגול מפורטים סוגי המחשבה הפוסלים את הקרבן
↑  חידושי הגר"ח (סטנסיל), סימן ש"כ בדין מחשבה בזריקה.
שרה, גיבורת ניל"י

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  דבורה עומר
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מתח הרפתקאות
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת י' שרברק
 תאריך הוצאה:  1967
 מספר עמודים:  244
 סדרה
 סדרת ספרים:  נועזים
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001305932, 001299221, 002152015, 002294459, 001302453, 002787444
שָׂרָה, גיבורת ניל"י הוא ספר לילדים ולנוער מאת הסופרת הישראלית דבורה עומר, שיצא לאור בשנת 1967 ומתאר את חייה של שרה אהרנסון.
הספר עוסק בהתהוות מחתרת הריגול ניל"י ובפעילותה בזמן מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל העות'מאנית מנקודת מבטה של שרה אהרנסון. בראש מחתרת הריגול ניל"י עמד אחיה הבכור אהרן אהרנסון. הספר משלב בין פעילותה במחתרת לחייה האישיים, למשל היכרותה עם אבשלום פיינברג, יחסיה עם אחותה הצעירה רבקה ועוד.
עלילה

הסיפור פותח בפגישתם של שרה אהרונסון ואבשלום פיינברג בארץ ישראל העות'מאנית, עוד בהיותם ילדים. לאחר שאבשלום מגיע לביתה של שרה ומזמין את שרה ושניים מאחיה – רבקה ואלכסנדר, לטיול, מציג אבשלום בפניהם מערה נסתרת שמצא בעת מפולת סלעים. בעקבות הצעתו של אבשלום להקים מחתרת שתגן על היישוב העברי מפני שודדים ועות'מאנים, הם מקימים קבוצה ששמה הגדעונים.
לאחר תקופת שנים שבה קבוצת הגדעונים המשיכה לפעול ללא אבשלום (שנסע ללמוד בצרפת), מלכה, אמם של שרה ורבקה נפטרה. שרה ורבקה בוגרות ונישאות (שרה נישאת לחיים אברהם, ורבקה מתארסת לאבשלום, שחזר לישראל בתום תקופת השנים). שרה נוסעת לאיסטנבול ביחד עם בעלה. באיסטנבול, שרה שומעת מפי אנשים על מלחמת העולם הראשונה, שבה משתתפת, בין היתר, האימפריה העות'מאנית. שרה נוסעת לארץ ישראל בחזרה על־מנת לבקר את קרובי משפחתה ולעזור להם כלכלית, תוך כדי עזיבת בעלה. בעת נסיעתה לארץ ישראל, שרה מבחינה בשיירות של ארמנים מגורשים מבתיהם. היא מתפלאת ותוהה אם זה יקרה גם לקהילה היהודית בישראל.
שרה נפגשת עם משפחתה, ומצטרפת למחתרת ניל"י (שראשיה הם אהרן אהרונסון ואבשלום פיינברג) שתפקידה לעזור לבריטים לכבוש את ארץ ישראל, על ידי ריגול. תפקידה העיקרי של שרה במחתרת הוא הצפנת הידיעות. לאחר פעילות ממושכת במחתרת, אבשלום פיינברג מת, לאחר שהוא ויוסף לישנסקי ניסו להגיע לקהיר על מנת ליצור קשר עם הבריטים, והותקפו בידי בדואים.
לקראת סיום הספר, רבים מחברי ניל"י נוסעים מארץ ישראל בעקבות חשדם של העות'מאנים בהם. שרה נתפסת לפני שהספיקה לעלות על ספינה, ונחקרת בעינויים על מנת שתספר על מיקומו של יוסף לישנסקי (שברח לכרמל). לאחר שנשברה מהעינויים, התאבדה באמצעות אקדחה במקלחת שבבית אחיה: אהרון אהרונסון.
הוצאה לאור

הספר יצא לאור בשנת-1967 בסדרת "נועזים" של הוצאת י' שרברק, שהוקדשה לביוגרפיות של גיבורי ראשית היישוב, כגון "דמעות של אש" על צביה לובטקין גם הוא מאת עומר; "גיבור חידה" על יוסף טרומפלדור מאת אוריאל אופק; "הצנחנית שלא שבה" על חנה סנש ו"לא בדרך המלך" על אורד וינגייט, שניהם מאת עודד בצר.
בשנת 1968 זיכה הספר את דבורה עומר בפרס למדן.
בשנת 1981 עובד הספר לעברית קלה בידי יגאל מולדבסקי, ויצא לאור בידי המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית.
יצאה לאור גם גרסה קולית של הספר, שאותה מקריאה גליה ירון.
עיבוד למחזה

בשנת 1976 עיבדה עומר את הספר למחזה שהועלה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער, בבימויה של ציפי פינס. הפקה נוספת בתיאטרון זה עלתה בשנת 1987, בבימויו של איציק ויינגרטן. עיבוד נוסף הועלה בשנת 2012 בתיאטרון הקיבוץ, בבימויה של דפנה אנגל.
הערות שוליים

↑  חולקו פרסים ספרותיים מטעם עיריית רמת גן, דבר, 1 באוקטובר 1968
↑  שרה גיבורת ניל"י - ספר קולי, באתר iCast
↑  בכורת השבוע: שרה גיבורת נילי בתיאטרון לנוער, דבר, 16 בדצמבר 1976
↑  שרה גיבורת ניל"י - 1987, באתר של תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער
↑  שרה גיבורת ניל"י, באתר של תיאטרון הקיבוץ
גרא סנדלר

| --- | --- |

 לידה:  1 ביולי 1973 (בן 51) ברית המועצות מוסקבה, ברית המועצות
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 מקום לימודים:  בית צבי 
 בן או בת זוג:  רונית אשרי 
 מספר צאצאים:  3 
 פרופיל ב-IMDb
 
גרא סנדלר (נולד ב-1 ביולי 1973 בברית המועצות) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה

סנדלר נולד בברית המועצות, ובשנת 1990 עלה לישראל. בין השנים 1994–1997 למד בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי". במהלך השנים השתתף סנדלר במספר סרטים וסדרות טלוויזיה. בשנת 2002 דיבב בסרט האנימציה "עידן הקרח". בשנת 2004 דיבב את דמותו של מר פופו באנימה "דרגון בול Z" וכן גילם את דמותו של יוני בסרט הקולנוע "אבנים".
בשנת 2006 שיחק בסרט הקולנוע "ילדי CCCP". בשנת 2007 שיחק בסרט הקולנוע "מדוזות". באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "משמורת" ששודרה בערוץ 2. באותה השנה התארח בעונה הראשונה של "מסודרים" ששודרה בערוץ 2, גילם את יבגני.
בשנת 2010 גילם את דמותו של "סמיון בלנקיי" בסדרת הטלוויזיה "בין השורות" ב-yes. במהלך השנים 2009–2011 שיחק בשתי עונות בסדרה "תמרות עשן" ששודרה ב-HOT3. ב-2011 שיחק בעונה הראשונה של הסדרה "אליפים", בה גילם את דמותו של שמעון כהן, אביו של דוידי (גיא סלניק).
בשנת 2012 שיחק בדרמה היומית "נויורק" בשלושה תפקידים שונים לצדם של אורי פפר, אושרי כהן, יובל שרף, איתי תורג'מן, מגי אזרזר ועוד. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "מכתב מהעבר", בסדרת הנעורים "החממה", וכן בסרט הקולנוע "חיותה וברל", פרי עטו של עמיר מנור.
בשנת 2013 שיחק בסרט הקולנוע "איגור ומסע העגורים". באותה שנה החל לשחק בתפקיד ממוקה בסדרה הקומית "שנות ה-80" שיצרו האחים שלום ומני אסייג.
סנדלר השתתף במספר מחזות, בהם: "דון ז'ואן", שהוצג בתיאטרון גשר. הוא שיחק בתיאטרון מלנקי במחזה "השד האחרון", וכן שיחק בתיאטרון יידישפיל במחזות, "סיפור פשוט", "יושקה מוזיקאנט", "הקוסם מלובלין", מי הוא מי?, "שני קונילמל" ו"ילדה יפה".
בשנת 2014 שיחק בסדרת המתח של הוט 3, "בתולות". ב-2015 שיחק בסרט "סוף עידן התמימות".
בשנת 2017 שיחק בעונה השנייה של הסדרת הדרמה קומית של כאן 11 "איפה אתה חי?" שיצרו האחים חי, ורונן דוידוב. שיחק את יהודה דמטוב אבא של אסתי. בתפקיד זה החליף את רומן שמחייב, שנרצח לפני תחילת הצילומים.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הטלוויזיה "המורדת" בנטפליקס, על צעירה חרדית שבורחת לברלין עקב השידוך שבחרו לה דודתה וסבתה. בסדרה השתתפה גם אשתו של סנדלר, השחקנית רונית אשרי, וגם בנם נועם.
שיחק בתפקיד סטאס בסרט "אסיה", אשר זכה בפרס אופיר 2020 כסרט הטוב ביותר. החל משנת 2022 סנדלר חזר לגלם את דמותו של ממוקה בסדרה "שנות ה-90", סדרת ההמשך לקומדיה "שנות ה-80". כמו כן, גילם באותה שנה את קפוסטין בסדרה "גדול עלינו" בכיכובם של "מה קשור".
בשנת 2023 גילם את דמותו של מארק שאגאל במיני-סדרה של נטפליקס "אל מעבר האוקיינוס". בהמשך השנה שיחק פעם נוספת את ממוקה בסרט "ההילולה", וכן שיחק בתפקיד סמיון גולדנברג, אביה של ענת, בסדרת הטלוויזיה ״סובייצקה״ של ערוץ כאן 11.
חיים אישיים

נשוי לרונית אשרי ואב לשלושה. מתגורר בניו יורק.
ליטן (עיירה)

| --- | --- |
סמל ליטןסמל ליטן

 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  סוצ'אבה
 ראש העיר:  Tomiță Onisii
 בירת העיר:  ליטן 
 שטח:  72.63 קמ"ר
 גובה:  243.000000 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  8,878 (1 בדצמבר 2021)
 קואורדינטות:  47°31′12″N 26°31′55″E﻿ / ﻿47.52°N 26.531944444444°E﻿ / 47.52; 26.531944444444 
 אזור זמן:  UTC+2
 http://www.primarialiteni.ro/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור ליטן(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור ליטן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ליטן (ברומנית: Liteni)  היא עיירה ברומניה. העיירה ממוקמת בקרבת סוצ'אבה - בירת מחוז סוצ'אבה.
הקהילה היהודית > ראשית הקהילה

ראשיתה של הקהילה היהודית בליטן הייתה בשנת 1804, אז התיישבו בה ארבעה עשר תושבים פטורים ממסים.[דרוש מקור] רוב היהודים השתקעו בה באמצע המאה ה-19, רובם בעלי מלאכה, בעיקר פרוונים ונגרים, ומקצתם חנוונים.
קהילה מאורגנת של היהדות המקומית לא הייתה בעיירה ואת תפקידי הקהילה מילא ועד בית הכנסת. גם בית קברות לא היה בה והמתים הובאו לקבורה בבית העלמין ב-פלטיצ'ן (Falticeni). רב המקום היה ר' יוסף לנדאו (Landau, נולד ב-1791) שעבר לאחר מכן ל-יאשי (Iasi), ר' יוסף חיבר את ספר ההלכה "ברכת יוסף".
ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כללה האוכלוסייה היהודית בליטן 4 פרוונים, 6 חייטים, 3 נגרים, 15 חנוונים, 3 בעלי מסבאות, שהיו גם סיטונאי תבואה. בידי יהודי אחד הייתה אחוזה של מטעי סלק סוכר בשטח של 50 דונם.
לאחר האמנציפציה בשנת 1919 נבחר בליטן יהודי אחד למועצת העיירה.
רדיפות היהודים בעיירה התחילו בימי שלטון גוגה-קוזה (Goga-Cuza), בשנת 1937. רבים מהיהודים נקנסו לפי חוק לשמירת הבריאות בתואנה שחנויותיהם אינן נקיות.
הקהילה היהודית > תקופת השואה

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .  הסיבה היא: ביאור הכוונה במשפט "מנהיגי יהודי ל'".
עם נסיגת הצבא הרומני מבסרביה ביולי 1940, השליכו חיילים רומניים כמה יהודים מקרונות הרכבת בשעת נסיעתה. יהודים אחרים נכלאו ונפדו בידי מנהיגי יהודי ל'.
עם פרוץ המלחמה בין רומניה לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, נצטוותה כל האוכלוסייה היהודית להתייצב לעת ערב ליד בנין העירייה, במקביל הודיע להם ראש העיירה בחשאי שעומדים לגרשם מן העיר. כשבאו יהודי העיירה בערב לבית העירייה אמר להם קצין הז'אנדארמריה שלפי צו מאת יון אנטונסקו יובלו למחרת הבוקר ברגל לעיר המחוז פלטיצ'ן. בעזרת ראש העיירה, קיבלו היהודים רשות לשכור עגלות. את מפתחות דירותיהם וחנויותיהם נאלצו למסור למפקד הז'אנדארמריה.
משנתייצבו למחרת היום, עברה במקום שיירה של מכוניות צבאיות בדרך לחזית, כשבאחת מהן ישב אנטונסקו אשר התרעם על כי "היהודונים" טרם עזבו את המקום. לעת ערב הגיעו המגורשים לפלטיצ'ן, ושם נתקבלו על ידי היהודים שבעיר אשר השתדלו לסייע להם.
הקהילה היהודית > לאחר השואה

לאחר המלחמה חזרו לליטן כ-20 משפחות יהודיות. הרוסים, בעוברם דרך העיירה, השתמשו בבית הכנסת כאורווה לסוסיהם. מבניין בית הכנסת נשארו רק הכתלים והגג. ארגון ה"ג'וינט" תרם כסף לתיקון הבניין, ואף סייע בכסף ובמזון ליהודים שחזרו.
יאנוש קורנאי

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1928 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  18 באוקטובר 2021 (בגיל 93) בודפשט, הונגריה 
 ענף מדעי:  כלכלה, כלכלה מתוכננת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קורווינוס בבודפשט (1961) 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  האוניברסיטה המרכז-אירופית  אוניברסיטת קורווינוס בבודפשט 
 פרסים והוקרה:  הצלב הגדול במסדר ההצטיינות של הונגריה (2010)  פרס יובל עשרים לרפובליקה (23 באוקטובר 2009)  מפקד עם כוכב של מסדר ההצטיינות של הונגריה (2007)  אזרחות כבוד של בודפשט (2005)  צלב המפקדים של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית (2002)  פרס ג'ון פון נוימן (1997)  קצין בלגיון הכבוד (1997)  פרס סצ'ני (1994)  פרס הומבולדט (1983)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1972)  עמית החברה האקונומטרית (1968) 
 צאצאים:  אנדראש קורנאי 
 
יאנוש קורנאי (במקור קורנהאוזר, בהונגרית: Kornai János; בודפשט, 21 בינואר 1928 – 18 באוקטובר 2021) היה כלכלן הונגרי-יהודי זוכה בפרס סצ'ייני, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה, חבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים. קורנאי היה חוקר בין-לאומי מוכר ובולט של המערכת הכלכלית הסוציאליסטית, של מערכות שאינן בשיווי משקל ושל המעבר פוסט-סוציאליסטי לקפיטליזם. היה ממקימי קולגיאום בודפשט (שהיה מוסד בין-לאומי שהוקם ללימודי תואר שני, דוקטורט ופוסט-דוקטורט עד סגירתו בשנת 2011). פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת קורווינוס בבודפשט.
קריירה

קורנאי החל את לימודיו בשנת 1933 ב"רייכסדויטשה שול" בבודפשט, במסלול של שתים-עשרה שנות לימוד. קורנאי היה בנו של עורך דין יהודי שנרצח במחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944 ויאנוש קורנאי נקרא לשירות העבודה (שרות של עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי ככוח עזר) בשנת 1944. הוא שרד את השואה ולאחר שחרורו סיים את לימודיו ואת בחינות הבגרות ב-1945 בעיר קישקונהלש בדרום הונגריה. באותה השנה הפך לעובד המטה בבודפשט של "התאחדות הנוער הדמוקרטית ההונגרית" (MADISZ). הוא הצטרף בשנת 1947 ליומון סבד נפ (הו') שפירושו בהונגרית "העם החופשי" והיה העיתון היומי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בין 1942 ל-1956, שם הפך לימים לעורך כלכלי. בשנת 1954 הוא היה חבר במרד העיתון "העם החופשי" של אימרה נוג', שהביא להרחקתו מהעיתון בשנת 1955 יחד עם כמה מעמיתיו. בינתיים, משנת 1953, הוא למד לתואר בכלכלה. בשנת 1955 הפך לעובד "המכון לכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים". לאחר הרחקתו מהיומון "העם החופשי", עיסוקו העיקרי הפך למחקר מדעי. בשנת 1956 הוא נפרד מהמרקסיזם לתמיד. במהלך המרד ההונגרי באותה השנה הוא היה במשך זמן קצר עובד של יומון שיצא באותה התקופה. לאחר התבוסה של המרד, סירב להצטרף ל"מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית" שקמה על יסודות המפלגה הקומוניסטית ההונגרית. עבודת המחקר שהוא הגן עליו באותה השנה "ריכוזיות יתר של ניהול כלכלי", הוכרזה בפומבי ככתיבה רוויזיוניסטית, בגידה אידאולוגית. בגלל כל זה, הורחק מהמכון למחקר אקדמי. אז החל לעסוק בעיבוד תוצאות תורת הכלכלה המערבית. בשנת 1958 התמנה לראש המחלקה של המכון לתעשיית הטקסטיל, ובשנים 1963 עד 1967 עבד כראש המחלקה וכחוקר במרכז למדעי המחשב של האקדמיה ההונגרית למדעים. בשנת 1967 חזר למכון לכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים, שם עמד בראש המחלקה לתיאוריה של רגולציה כלכלית. הוא קיבל את הדוקטורט באוניברסיטה בשנת 1961. לימים מונה לפרופסור מחקר במכון לכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים. בשנת 1992 הפך לאחד המייסדים ולחוקר המוביל של "קולגיום בודפשט" ללימודים מתקדמים. הוא היה פרופסור אורח בכמה אוניברסיטאות: בית הספר לכלכלה של לונדון (1964), אוניברסיטת סטנפורד (1968, 1973), אוניברסיטת ייל (1970), אוניברסיטת פרינסטון (1972, 1983), אוניברסיטת סטוקהולם (1976–1977), אוניברסיטת הרווארד (1984–1985). בשנת 1986 מונה לפרופסור מן המנין לכלכלה באוניברסיטת הרווארד והיה פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת הרווארד מאז 2002. הוא מונה בשנת 2005 לפרופסור מחקר באוניברסיטה המרכז אירופאי שייסד המיליארדר ההונגרי-יהודי ג'ורג' סורוס בשנת 1991 (אוניברסיטת מרכז אירופה, (CEU) היא אוניברסיטה בין-לאומית בבודפשט המורשית ומוסמכת על ידי ארצות הברית והונגריה). מאז 2011 לימד באוניברסיטת קורווינוס בבודפשט. בשנת 2016 היה קורנאי חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת 1976 נבחר לחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים, ובשנת 1982 כחבר מן המניין. כמו כן התקבל לאקדמיה האמריקאית למדעים ולאמנויות וכן לאקדמיה למדעים הבריטית, השוודית המלכותית, הפינית למדעים, האקדמיה הרוסית למדעים והאקדמיה הבולגרית למדעים. הוא היה חבר במערכת העיתון של ה"אקטה אוקונומיקה" ו"הסקירה הכלכלית". כמה אוניברסיטאות הונגריות וזרות העניקו דוקטור של כבוד לקורנאי. בנוסף לתפקידיו האקדמיים, שימש כסגן יו"ר ועדת ארגון הפיתוח של האומות המאוחדות בשנים 1972–1977. בשנת 1978 היה נשיא "האגודה הבין-לאומית לכלכלה", בשנת 1987 נבחר לנשיא "החברה הכלכלית האירופית", ובשנת 2002 של "החברה הכלכלית הבין-לאומית". בשנת 1995 נבחר לחבר מועצת הבנק המרכזי של הונגריה; הוא התפטר מתפקיד זה בשנת 2001.
עבודתו

תחומי המחקר העיקריים שלו היו המערכת הכלכלית הסוציאליסטית, מערכות שלא בשיווי משקל והמעבר הפוסט-סוציאליסטי לקפיטליסטי. לאחר עשרות שנות מחקר שהתחיל בשנות ה-50 של המאה ה-20, הוא הפך לחוקר הידוע ביותר בניתוח המערכת הכלכלית הסוציאליסטית. הוא פרסם את ממצאיו עתירי ההשפעה במספר ספרים ובמאמרים של כתבי עת רבים. הוא כתב בדרך כלל את כתביו בהונגרית ובאנגלית במקביל. בספרו הראשון, "ריכוזיות יתר של ניהול כלכלי" (1957), הוא הפר את ההנמקה האידאולוגית וחשף נתוני המחשה בספרות המקצועית ההונגרית, ובמקום זאת הציג את הייחודיות של מערכת התכנון הסוציאליסטית, את האינטרסים השונים ואת היעילות הנמוכה, וזאת באמצעות ניתוח שיטתי של העובדות.
עבודתו החלוצית השנייה, "העיצוב המתמטי של המבנה הכלכלי" (1965), בה היה הראשון ברמה הבין-לאומית שהשתמש בכלים של תכנון ליניארי כדי לקבוע את המבנה הכלכלי האופטימלי של מדינה שלמה (הונגריה). בנושא זה הוא פרסם מאמר שנכתב בשיתוף עם טמאש ליפטאק "תכנון בשתי רמות" (1962), שפרסום בכתב העת Econometrica והפך את שמו למפורסם בקרב המומחים בכלכלה מתמטית.
בשנת 1980 פרסם את עבודתו העיקרית הבאה "הגירעון". בכך הוא חקר את אחת התופעות הבסיסיות של הכלכלה הסוציאליסטית. בניגוד לתיאוריות הקודמות, הוא הראה שהגירעון אינו פשוט תוצאה של מחירים שנקבעו בצורה שגויה או תכנון לא מקצועי, אלא ייחודיות של המערכת הסוציאליסטית שנובעת מאופיה הפנימי. הוא הציג את מושג "האילוץ התקציבי הרך", שתיאר את התופעה החברתית בה חברות ומוסדות סוציאליסטיים (אך לא רק סוציאליסטיים) יכולים לחרוג מאילוצים פיננסיים סבירים באופן משמעותי ובסדירות רבה. הם לא צריכים לעמוד בפני האפשרות לפשיטת רגל מכיוון שבצורה מסוימת הם יכולים לסמוך על תמיכת המרכז.
עבודתו המסכמת, "המערכת הסוציאליסטית – כלכלה פוליטית ביקורתית" (1993) הושלמה בזמן קריסת המערכת הפוליטית והכלכלית הסוציאליסטית. בחלקו כתוצאה חדשה של מחקריו, ובחלקו על ידי ניצול החופש שסיפקה הסביבה הדמוקרטית, הוא ניתח בעבודה זו את יחסי הפוליטיקה והכוח של המערכת בצורה גלויה יותר מאשר בעבודתו ה"גרעון". הוא הראה את המבנה הכלכלי, החברתי והפוליטי שעמד מאחורי האילוץ התקציבי הרך, כיצד התופעות הכלכליות של הסוציאליזם קשורות למונופול של המפלגה הקומוניסטית ולבעלות המדינה על רוב המשק.
להשיגיו הייתה השפעה רחבה: רבים מספריו פורסמו בשפות אחרות ברחבי העולם לאחר פרסומם בהונגרית ובאנגלית; לדוגמה, עבודתו נגד שיווי המשקל פורסמה בחמש שפות אחרות, וחוברת אחרת שלו פורסמה בסך הכול בשבע עשרה שפות. תרגום לא רשמי של יצירתו "הגירעון" התפשט בברית המועצות והופיע בסין במאות אלפי עותקים. כבר מההתחלה, לספריו לא הייתה רק השפעה אינטלקטואלית על מקצועו של כלכלן אלא גם השפעה פוליטית וחברתית.