stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיל פינו
ביוגרפיה

פרופסור לאונולוגיה באוניברסיטת בורדו, ומי שנחשב לגורו של עשיית היין החדישה של יינות בורדו. פינו היה האיש החשוב ביותר מאחורי השינוי שחל בעשיית היין בצרפת במאה העשרים, בעיקר בבורדו. הוא המציא את מה שנחשב לסגנון בינלאומי של יין, במיוחד ביין אדום: בשל, פירותי, עם טאנינים רכים וטעמו של עץ חדש, יינות שנטעמים מצוין בעודם צעירים, אך גם בעלי יכולת התיישנות.
במהלך שנות השישים ושנות השבעים של המאה העשרים, התעקש פינו שענבים יקטפו רק כאשר יהיו בשלים לחלוטין. הוא טען שטאנינים בשלים הם אלו שיאפשרו ליינות להתבגר. בבורדו דאז, הייתה זו מחשבה מהפכנית. יצרנים לרוב קטפו מוקדם יותר כיוון שדאגו פן ייקחו סיכון גדול: אם יירד גשם הענבים יכולים להיתקף על ידי הריקבון, אם ירדו ממטרי ברד היבול כולו עלול להיהרס.
פינו שם כובד משקלו על מכלי תסיסה מבוקרי טמפרטורה על מנת לשמור על טריות ורעננות היינות. הוא הציע את הרעיון של בחירה קפדנית של הענבים: לקחת את החביות המובחרות ביותר עבור היין הראשון, Grand Vin הטוב יותר של השאטו, וטען בזכות הצורך לשמור את החביות הטובות פחות עבור היין השני. הוא אף הטיף לשימוש בחביות עץ אלון חדשות.
במהלך שנות השבעים שאטואים רבים, שלבסוף החלו לייצר ממון רב הודות לשוק האמריקני החלו להעסיק אותו כיועץ. לא רק על מנת להציל יין בצרה, אלא גם כדי לסייע כך שייצא טוב כבר מן ההתחלה. בשיאו ייעץ פינו לשבעים יקבים. הבציר של שנת 1982 שהעלה את רוברט פארקר למעלת האיש המשפיע ביותר בעולם היין, היה לבציר שבו לראשונה הופקה תועלת מרעיונותיו של פינו אשר באו לידי ביטוי דרך יינות בורדו. פינו, בדומה לפארקר, ראה בבציר זה את אחד המשובחים של המאה הן איכותית והן כמותית, כמו הבצירים של 1947, 1949, 1959 ו-1961.
אמיל פינו האמין שייננים אחראים לשינוי סגנונות על ידי עשיית יינות שמרצים אותם עצמם ועיצוב טעמו של הציבור לפי טעמם הם: "אם טעמים משתנים זה בגלל שהמוצר משתנה. הציבור לא יכול לדמיין טעם שאינו קיים". בדיוק כפי שבכל תקופה ישנו סגנון אחר במוזיקה, בבגדים ובסטנדרטים של התנהגות, כך גם ישנו סגנון אחר של יין. פינו אף הוסיף: "אבל, זוהי גם פחות שאלה של אופנה מאשר של תפישה, טכנולוגיה וארגון הייצור והשיווק".
פינו אף החל את המגמה שהונהגה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס (אותה פיתח פארקר) בספרו Le Gout de Vin עם רשימת הקטגוריות של ארומות היין.
תלמידו החשוב ביותר של פינו הוא מישל רולאנד, הנשחב בעיניי רבים כיינן המשפיע ביותר בעולם.
לקריאה נוספת

"Peynaud Emil", in: Robinson Jancis (editor), The Oxford Companion to Wine, Third Edition. Oxford University Press, Oxford, 2006, pp. 516-517
אלכסנדר בוחארוב

אלכסנדר יבגנייביץ' בוחארוב (ברוסית: Александр Евгеньевич Бухаров; נולד ב-12 במרץ 1985 בברז'נייב, ברית המועצות) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

בוחארוב זכה ביחד עם קבוצתו רובין קאזאן בגביע הליגה של הליגה הרוסית בשנת 2008. באותה עונה, הוא שבר את שיא "השער המהיר ביותר בכל הזמנים" בתולדות הליגה הרוסית, כאשר הוא מבקיע את השער לאחר 26 שניות בלבד. באמצע חודש יולי 2010, בוחארוב חתם עם קבוצת זניט על חוזה של ארבע שנים. בזניט בוחארוב לא הצליח להפוך לשחקן הרכב ובינואר 2014 הושאל לחצי עונה אנז'י מחצ'קלה. בתום העונה נגמר החוזה של אלכסנדר עם זניט, וב-2 ביולי 2014 הוא חתם לשנתיים ברוסטוב. ב-25 ביולי 2018 חזר לרובין קאזאן וחתם לעונה אחת.
נבחרת רוסיה

בוחארוב ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת רוסיה במוקדמות מונדיאל 2010 במשחק נגד נבחרת אזרבייג'ן. במרץ 2017 זומן לראשונה לנבחרת לאחר שש שנים. ב-28 במרץ 2017 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בתיקו 3-3 נגד בלגיה במשחק ידידות.
תארים > קבוצתיים

אליפות רוסיה (2): 2008, 2009
הסופר קאפ הרוסי: 2010
אליפות רוסיה (2): 2010, 2011/12
מקום שני בליגת העל הרוסית: 2012/13
הסופר קאפ הרוסי: 2011
מקום שני בליגת העל הרוסית: 2015/16
תארים > אישיים

מלך השערים השני בליגת העל הרוסית: 2009
מקום שלישי בכמות שער+בישול בליגת העל הרוסית: 2009
אלכסנדר גולדשטיין (סופר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בדצמבר 1957 טאלין, ברה"מ 
 פטירה:  16 ביולי 2006 (בגיל 48) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  אסטוניה, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הממלכתית של באקו 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  פרוזה, מסה 
 פרסים והוקרה:  פרס אנדריי ביילי (2006) 
 
אלכסנדר גולדשטיין (ברוסית: Александр Гольдштейн; 15 בדצמבר 1957 –  16 ביולי 2006) היה סופר, מסאי, חוקר ספרות ועיתונאי יהודי יליד ברית המועצות. בשנת 1990 עלה לישראל, אולם המשיך לכתוב ברוסית.
אודות

גולדשטיין נולד בטאלין, אסטוניה. אביו היה עיתונאי, אמו מתרגמת מצרפתית ומספרדית. בילדותו עברה המשפחה לעיר מגוריהם של הוריו אביו, באקו שבאזרבייג'ן. לאחר שסיים את בית הספר התיכון למד ספרות באוניברסיטת באקו ובשנת 1988 סיים את עבודת הדוקטור שלו על היחסים בין הספרות האירופית לספרות המוסלמית במאה ה-18.
בשנת 1990 עלה לישראל עם הוריו. גולדשטיין לא התאקלם בסביבה התרבותית של ישראל ונשאר מוכר רק בחוגי האינטליגנציה הרוסית בישראל. הוא התגורר בתל אביב ועבד בשבועון "ספוטניק".
בשנת 1998 זכה ספרו הראשון, "פרידה מנרקיסוס", בפרס "בוקר" של מוסקבה למסות ספרותיות וכך היה למחבר הראשון שאינו גר ברוסיה וזוכה בפרס.
שימש כעורך כתב העת הישראלי ברוסית זרקאלו.
גולדשטיין נפטר ב-2006 בתל אביב. לאחר מות הוענק לו הפרס ע"ש אנדריי ביילי.
מספריו

פרידה מנרקיסוס
היבטים של הזיווג הרוחני
זכור את פמגוסטה
שדות רוגעים
לזכר הפאתוס.
אומדנא

בהלכה, אוּמְדָּנָא (בארמית, ובעברית: אומדן. לעיתים מבוטא בטעות: "אוּמְדֱנָא") היא כלי המאפשר לבצע הערכה עובדתית או במקרים אחרים לפרש כוונה של אדם - על אף שאין ראיה ישירה ומפורשת לכך.
תוקפה וחוזקה של האומדנא משתנים, והם ספציפיים לכל מקרה. מושג זה משמש בנושאים שונים בהלכה: דיני ממונות, דיני אישות ואחרים, אך קיימים חילוקי דעות באשר לתוקפה של האומדנא בכל אחד מהנושאים הללו.
קיימים שני סוגים של אומדנא: האחד נקרא "אומדנא דמוכח" - מצב בו ברור לכל בר דעת מהי הכוונה, והשני הוא "אומדנא" רגילה - מצב בו הכוונה מתבררת כתוצאה מגילוי-דעת ספציפי.
על אף שבהלכה יש כלל כי דברים שבלב אינם דברים - כלל שקובע כי תנאי נסתר המותנה בעת עשיית מעשה אינו חל - דבר שעומד לכאורה בסתירה לאומדנא הקובעת כי ניתן לאמוד דעת ולפרש כוונה נסתרת; ר"י הזקן, מבעלי התוספות, מסביר כי מדובר באנן סהדי - כלי המגדיר את הכוונה כידועה וברורה לכול, כך שלא מדובר ב"דברים שבלב" אלא בדברים גלויים.
אומדנא ככלי מפרש

אומדנא ככלי מפרש משמשת בעיקר למקרים בהם חסר בנוסח השטר או דיבור של האדם מידע מסוים, אך ממידע אחר סותר או ממעשיו ניכר כי כוונתו היא בתוספת או בשינוי מעט ממה שאמר בפירוש.
אומדנא ככלי מפרש > נתינת גט

דיני האומדנא נלמדים לראשונה במשנה, העוסקת בדיני גט. בדרך כלל אמירת "כתבו גט לאשתי", אינה מספיקה, אלא צריך לומר גם "תנו". מכיוון שהוא לא ציווה גם לתת את הגט למעשה, אין ביד הכותבים לתת הגט לאשתו, שכן אין בכוחם לעשות שום מעשה חלותי ללא מינוי שליחות מפורשת מפי המשלח. לעומת זאת לגבי אדם שיוצא ליהרג המשנה פוסקת כי למרות שלא אמר בפירוש לתת את הגט לאשתו, ברור שהתכוון לכך, והרי זה כאילו אמר בפירוש שיתנו את הגט לאשתו. בעבר היה מקובל כי אדם שהולך למות (כמו למשל גוסס) היה כותב גט לאשתו, כדי שלא לעגן אותה בכך שתצטרך להינשא ליבם - לפעמים שלא ברצונה המלא - או להמתין לו עד שיגדל או עד שיימצא או עד שיסכים לחלוץ לה.
משנה זו נקראת בתלמוד על שמו של רבי שמעון שזורי, שמחזק אף יותר את דיני האומדנא. לשיטתו לא רק באדם היוצא ליהרג, שהוא לחוץ מאוד ויישוב דעתו נלקח ממנו ניתן להשתמש באומדנא זו, אלא גם באדם המפליג בספינה ועובר לחוץ לארץ. בעבר נהוג היה לתת גט במצב כזה, שכן קשה היה לאשה לדעת אם בעלה מת, אם היה במדינה רחוקה, בהיעדר אמצעי תקשורת. גם באדם כזה שמבקש לתת לאשתו גט כדי שלא תתעגן אבל אינו לחוץ כל כך כמו מי שמוציאים אותו להורג, ניתן לסמוך על אומדנא זו גם בלי אמירה מפורשת לתת את הגט.
אומדנא ככלי מפרש > כתובה

כך גם פוסק רבי אלעזר בן עזריה, כי אדם שהוסיף "תוספת כתובה" - סכום שהיה נהוג בעבר, וגם כיום, להוסיף על סכום המאתיים מנה שחייב להקציב לכתובת אשתו, ואחד משניהם נפטר לפני הנישואין, אין האשה מקבלת את תוספת הכתובה, שכן ברור הדבר שכוונתו בתוספת, אותה כתב לא מכורח ההלכה, אלא מכוח התחייבות אישית, רק אם תינשא לו ותהיה למעשה אשתו, אבל אם למעשה מתה אחרי אירוסיה, לא התכוון לתת לה את הכתובה, ואין להתחייבות כל תוקף.
בדין זה עצמו, הסתפקו חכמי הגמרא, מתי הוא הרגע בו תוספת הכתובה נקנית אשה באופן סופי, גם אם היא תמות. הגמרא מסתפקת, האם הסיבה שהחופה - בה נכנסת האשה לרשות הבעל ומושלמים הנישואין - גורמת לקניין מכיוון שהחיבה בין האיש לאשתו ברגעי החופה הם אלו שמקנים, או שמא דווקא הביאה שנהוג היה בעבר לבצע אותה בחופה (שהתרחשה בבית הבעל, בנוכחות הבעל והאשה בלבד, ובנוכחות העדים מבחוץ), היא זו שמקנה את תוספת הכתובה לאשה. מסקנת הגמרא היא, שאכן החופה עצמה מקנה את התוספת לאשה, גם אם בסופו של דבר לא התקיימה ביאה.
שאלה נוספת שמסתפקת הגמרא גם לאחר שהוברר כי חיבת החופה היא שמקנה את התוספת, האם דווקא חופה שראויה לקיים בה ביאה - "חופה הראויה לביאה" מקנה את התוספת לאשה", או שמא גם אם פירסה דם נדה מיד ברגע היכנסם לחופה, כך שלא הייתה זו חופה הראויה לביאה, קונה.
אומדנא ככלי מפרש > מתנת שכיב מרע

רב ושמואל הרחיבו את המושג, אפילו להשלים את נוסח השטרות. כך למשל במתנת שכיב מרע, שלפי דיניה יכול שכיב מרע להעניק מתנה לאשתו בדיבור לבד ללא שטר, והעדים כתבו בנוסח השטר (שכתבו למרות שאין צורך בכך) על פי צוויו,  כי השטר נכתב כאשר המת היה "קציר ורמי בערסיה" - חולה אנוש המונח במיטתו. דנו האמוראים מה יהא באופן שהשטר סותר את עצמו, שכתוב בו "כד קציר ורמי בערסיה" - שהוא נוסח מתנת שכיב מרע שחלה רק לאחר מיתת החולה, ומצד שני כתוב בה גם נוסח של מתנת בריא "וקניינא מיניה" - קנינו ממנו במתנה רגילה. באופן כזה נחלקו רב ושמואל. לולי דיני האומדנא, ההלכה הייתה שיש לשטר רק תוקף של מתנת בריא, שכתובה בפירוש בשטר, ולא תוקף של מתנת שכיב מרע שאיננה כתובה בפירוש ונסתרת על ידי נוסח המתנת בריא המבטל אותה. אך רב ושמואל פוסקים כי יש ללכת גם אחרי האומדנא שאומרת כי הייתה כאן מתנת שכיב מרע, ובזאת עצמו נחלקו רב ושמואל: רב פוסק כי המת יצר כאן שטר בעל שני כוחות משותפים, הכולל גם מתנת שכיב מרע, שחלה מחיים ואינו יכול לחזור בו, וכן מתנת שכיב מרע שכוחה המיוחד היא שחלה בדיבור גם על דברים שלא שייך בהם קניין. לעומת זאת פוסק שמואל שיש כאן ספק, שכן מתנת השכיב מרע והן המתנת בריא סותרות זו את זו.
אומדנא ככלי לבירור עובדתי

כאמור, האומדנא יכולה לשמש ככלי לבירור הכוונה, אך לפי חלק מהדעות יכולה האומדנא לשמש גם לבירור המציאות בדיני ממונות, לעומת זאת בדיני נפשות ועונשים אומדנא אינה קבילה, אלא צריך בירור של העובדות על ידי עדות.
הראשונים הביעו דעות שונות באשר למקומה של אומדנא בדיני ממונות:
לדעתו של הרמב"ם אומדנא קבילה לחלוטין בדיני ממונות.
דעת בעלי התוספות והרא"ש היא שדרושה אומדנא טובה במיוחד.
לעומתם המהרי"ק (יוסף קולון) והרמב"ן, סבורים כי אומדנא ככלי לבירור עובדתי בדיני ממונות כלל אינה בעלת תוקף.
לפי שיטת הרשב"ם, שודא דדייני היא "אומדנא", בה הדיין דן לפי השערתו של מי הכסף.
קים ליה

במשפט העברי, "קים ליה" היא אומדנא על פיה פוסק הדיין, למרות שאין לו הוכחות כעדים, הוא יכול לפסוק על פי דבר הידוע לו אישית.
קים ליה > מקור הכלל

הגמרא מספרת על שתי נשים שבאו לדין תורה לפני רבא, האחת תבעה את השנייה בסכום כסף, והשנייה כפרה והכחישה את כל המעשה. מתקנת חכמים, במקרה כזה צריכה האשה שנתבעה להשבע שבועת היסת, כדי להפטר מהתשלום. אך אשתו של רבא, שהייתה בתו של רב חסדא העידה לפניו, כי אותה אשה נוהגת להזכיר שם שמים לבטלה וחשודה על השבועה. רבא אמר, כי מכיוון שיודע הוא שאשתו לא משקרת מעולם הוא סומך עליה בעיניים עצומות.
במקרה אחר, שבא לפני רבא, העיד לפניו תלמידו המובהק רב פפא כי אדם המחויב שבועה, הוא חשוד על שבועת שקר. במקרה זה, לא סמך רבא על דבריו, באומרו שצריך דווקא עדים. לפליאת תלמידיו הסביר רבא: את אשתי אני מכיר היטב ויודע בבירור שאינה משקרת. את רב פפא איני מכיר אישית, והסברא שאינו משקר, אינו יותר מגדר של חזקה, שאי אפשר להוציא ממון על פיו.
לקריאה נוספת

"אומדנא", אנציקלופדיה תלמודית (כרך א', עמ' רצ"ה-ש"ב) הוצאת מכון האנציקלופדיה התלמודית, ירושלים, ה'תש"ז
ד"ר ח"ש חפץ, "מקומן של ראיות נסיבתיות במשפט העברי", משפטים (גיליון א', עמ' 67-70) 1968; תקציר מתוך ראיות נסיבתיות במשפט העברי - חיבור לשם קבלת דוקטור במשפטים (בהנחיית פרופ' מנחם אלון) הוגש לסנאט האוניברסיטה העברית, ניסן התשל"ד
חפץ, "מקומה של עדות במשפט העברי", דיני ישראל (ט') התשל"ח-התש"מ
הערות שוליים

↑  קביעה זו מתבקשת מהעובדה כי לאומדנא תוקף שונה בכל אחד מהנושאים הנידונים בהמשך.
↑  אנציקלופדיה תלמודית, עמ' רצ"ה.
↑  נחום רקובר, ניבי התלמוד, הניב "אומדנא דמוכח", ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשנ"א-1990, באתר "דעת"
↑  דעת ר"י הזקן; מצוטט בתוספות על תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף מ"ט, עמוד ב', בפסקה המתחילה במילים "דברים שבלב אינם דברים".
↑  תוספות הנ"ל במסכת קידושין.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף נ"ו, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף נ"ו, עמוד א'.
↑  על פי התלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף ל"ד, עמוד א' וכך נפסק במשנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות סנהדרין והעונשין המסורין להם, פרק כ', הלכה א'.
↑  יהושע בן מאיר על פי חפץ, בעמוד זה ממאמרו.
↑  ההבדל בין שיטה זו לשיטתו של הרמב"ם זניח ואינו מהותי, לדעת שניהם אומדנא קבילה, וכל השאלה היא רק עד כמה עליה להיות ניצחת.
↑  שו"ת מהרי"ק, שורש קכ"ט.
↑  השגות הרמב"ן לספר המצוות לרמב"ם, סוף מצווה ר"צ.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף פ"ה, עמוד א'.
דיני האומדנא נקראים על שמו של רבי שמעון שזורי, שפסק כי האומדנא מכריעה את הכף גם במקרים שהאומדנא אינה בדרגת הבלתי משתמעת לשני פנים. קברו של רבי שמעון שזורי בסאג'ור
אלכסנדר בולייביץ'

אלכסנדר בולייביץ' (בסרבית: Александар Бољевић; נולד ב-12 בדצמבר 1995 בפודגוריצה שבסרביה ומונטנגרו) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת הפועל תל אביב מליגת העל ובנבחרת מונטנגרו.
קריירת מועדונים

בולייביץ' גדל במחלקת הנוער של זטה. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל המונטנגרית, וערך במדיה 43 הופעות ליגה, בהן הבקיע שמונה שערים.
בחודש ינואר 2014 חתם בולייביץ' בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית. הוא שיחק במשך רוב תקופתו במועדון בקבוצת המילואים של המועדון. ב-21 בספטמבר 2014 ערך בולייביץ' את הופעתו היחידה בקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את לוסיאנו נארסינג בדקה ה-87 בניצחון 4-0 על קמבור במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת 2014/2015.
ב-9 באוגוסט 2016 חתם בולייביץ' בספורטקרינג בוורן מליגת העל הבלגית. הוא ערך 98 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-21 ביוני 2019 חתם בולייביץ' בסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית. הוא ערך בסך הכל 35 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים. ב-29 בינואר 2021 הושאל בולייביץ' עד לתום עונת 2020/2021 לאויפן מליגת העל הבלגית, במדיה ערך שבע הופעות ליגה. בתום תקופת ההשאלה חזר לסטנדרד לייז'.
ב-26 בינואר 2023 חתם בהפועל תל אביב מליגת העל.
קריירה בינלאומית

ב-17 בנובמבר 2013 ערך בולייביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו, בניצחון 4-1 על נבחרת לוקסמבורג במשחק ידידות. ב-17 בנובמבר 2020 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בניצחון 4-0 על נבחרת קפריסין במסגרת ליגת האומות 2020/2021.
תארים

אליפות הולנד (1): 2014/2015
הערות שוליים

↑  Aleksandar Boljevic (Standard) à Eupen, c'est officiel באתר Lavenir, ‏ 29 בינואר 2021 (בצרפתית)
↑  הדר יעקבי, ‏רשמי: אלכסנדר בולייביץ' חתם בהפועל ת"א, באתר ערוץ הספורט, 26 בינואר 2023
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אלכסנדר בולייביץ'".
איסור פדיון בכור בהמה טהורה

איסור פדיון בכור בהמה טהורה הוא מצוות לא תעשה מתרי"ג מצוות, לפיה אין לפדות בכור בהמה טהורה מכיוון שהוא קודש להקרבה כקרבן על המזבח.
| --- | --- |

 מקרא:  במדבר יח, יז
 תלמוד בבלי:  מסכת תמורה כא,ב
 משנה תורה:  בכורות, פרק א
 שולחן ערוך:  יורה דעה סימן שו
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות לרמב"ם: לאו קח, ספר החינוך: מצווה שצג, ספר מצוות גדול: לאו שמג
 מקורות נוספים:  פניני הלכה כשרות א, פרק יט
מקור וטעם המצוה

מקור האיסור בספר במדבר:
אַךְ בְּכוֹר שׁוֹר אוֹ בְכוֹר כֶּשֶׂב אוֹ בְכוֹר עֵז לֹא תִפְדֶּה קֹדֶשׁ הֵם. אֶת דָּמָם תִּזְרֹק עַל הַמִּזְבֵּחַ וְאֶת חֶלְבָּם תַּקְטִיר אִשֶּׁה לְרֵיחַ נִיחֹחַ לַה'.
בספר החינוך באר שהקדשת הבכור מחנכת את האדם לענווה, מכיוון שאחר שבהמת האדם ממליטה עלולה למלא את ליבו גאווה, והוא עלול לשכוח שה' מחיה את הכל. טעם נוסף: כדי לזכור את הנס של מכת בכורות.
כמו כן המצווה מלמדת שבכל הבריות יש קדושה, ובכך שאדם מקדיש את בכור בהמתו מתגלה הקדושה. ולכן אסור לפדותו כיוון שאז ייעוד המצווה לא יתקיים.
טעם נוסף, משום שהבכור מסמל את הדור הבא, ומתוך שהאדם מקדיש את בכור בהמתו לה', הוא לומד להמשיך את הקדושה גם לשאר חייו בשגרת החולין.
דיני המצוה

הרמב"ם פוסק שכשם שאין פודים את הבכור, כך אין הכהן יכול למכרו בעודו תם (שאינו בעל מום) כיוון שהוא ראוי ומיועד להיות קורבן. אמנם, אם נפל בו מום ואינו ראוי להקרבה - מותר למכרו, והוא נחשב כחולין. אמנם, חכמים גזרו שלא למכור אותו בשוק אלא בבית.
המצווה נוהגת בארץ ישראל בין בזמן שבית המקדש קיים ובין בזמן שלא. שנאמר: ”"ואכלת לפני ה' אלוהיך מעשר דגנך וגו' ובכרות בקרך וצאנך" (דברים יד, כג).”. נחלקו התנאים האם בכור שנולד בחוץ לארץ חייב במצוות בכור - לדעת רבי ישמעאל אינו חייב ולדעת רבי עקיבא דורשים את הפסוק - ממקום שאתה מביא מעשר, אתה מביא צאן ובקר - כלומר, רק בכורות שנולדו בארץ ישראל קרבים למזבח אבל בכורות שנולדו בחוץ לארץ הרי הם כחולין. הרמב"ם פסק כרבי עקיבא.
כולם חייבים במצווה כולל כהנים ולויים, וגם להם אסור לפדות את בכורות צאנם ובקרם.
העובר על המצווה ופדה בהמה טהורה - הבהמה עומדת בקדושתה והוא עבר על לאו, אבל לא לוקה, מכיוון שזה לאו שאפשר לעבור עליו בלי מעשה.
דיני המצוה > בימינו

בזמן שאין בית מקדש, יש צורך לחכות שיפול מום בבכור כדי שקדושתו תפקע, ואסור למוכרו לפני כן. על מנת למנוע חשש שבעליו של הבכור ייכשל בשימוש בו לפני שנפל בו מום, נפסק להלכה שיש למכור לנוכרי את קנה הנשימה והוושט של אם הבכור לפני המלטתו, וכך לא חלה קדושת בכור על הבכור שנולד לה.
ראו גם

בכור בהמה טהורה
מעשר בהמה
הערות שוליים

↑  ד - מצוות בכור בהמה וטעמה, באתר פניני הלכה, ‏2018-04-18
↑  תמורה כא,ב
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות בכורות, פרק א'
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן ש"כ, סעיף ו', ז - הערמה - פניני הלכה, באתר פניני הלכה, ‏3 בundefined 2015
אלן דושן

| --- | --- |

אלן דושן
 לידה:  19 במרץ 1960 (בן 64) לוקסמבורג אש-סור-אלזט, לוקסמבורג
 מדינה:  לוקסמבורג 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית המלכותית 
 השתייכות:   צבא לוקסמבורג
 תקופת הפעילות:  מ-1978
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש ההגנה
 
אלן דושן (בלוקסמבורגית: Alain Duschène;‏ נולד ב-19 במרץ 1960) הוא גנרל לוקסמבורגי בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא לוקסמבורג 2017-2020.
ביוגרפיה

דושן נולד באש-סור-אלזט ב-19 במרץ 1960. הוא התגייס לצבא לוקסמבורג ב-1978 ונרשם לקורס קצינים באקול רויאל מיליטר בבריסל. ב-1998 הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לאחראי כוח אדם ויחסי ציבור במטה הכוחות המזוינים. במרץ 2008 הוא הועלה לדרגת קולונל. ב-30 בספטמבר 2017 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) במקום רומן מנסינלי.
כהונתו של דושן בתפקיד לוותה במחלוקת עזה בלוקסמבורג שכונתה "פרשת שלק". הפרשה החלה כאשר דושן הורה לסלק מהמודיעין הצבאי את איש האיגודים המקצועיים כריסטיאן שלק (Christian Schleck). האיגודים המקצועיים בלוקסמבורג מחו כנגד הפיטורין ודרשו לפטר את דושן עצמו. בינואר 2020 הצליח שר ההגנה פרנסואה באוש להגיע לפשרה על פיה הוחזר שלק לצבא.
חודש לאחר מכן הודיע דושן כי הוא פורש מהצבא בלי קשר לפרשת שלק. סטיב תול נקרא למלא את תפקידו.
אלכסנדר גולדין

| --- | --- |

 לידה:  27 בפברואר 1965  (בן 59) נובוסיבירסק, ברה"מ 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן (מ-1988)
 מד כושר מרבי:  2646 (אוקטובר 2002)
 מד כושר נוכחי:  2555 (לא פעיל)
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה, ארצות הברית
 
אלכסנדר גולדין (ברוסית: Александр Гольдин; נולד ב-27 בפברואר 1965 בנובוסיבירסק) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן.
קורות חיים

אלכסנדר גולדין נולד בנובוסיבירסק, בשנת 1988 הוא ניצח בתחרות לאמנים צעירים של ברית המועצות. בשנת 1987 גולדין לראשונה השתתף בתחרויות בינלאומיות. לאחר מספר ניצחונות בשנת 1988 הוענקה לו דרגת רב-אמן.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא השתתף בתחרויות רבות מחוץ לגבולות רוסיה. בסופו של דבר הוא החליט לעבור לארצות הברית.
הוא היה חבר נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת השחמט ובאליפות העולם בשחמט לנבחרות. באליפות ארצות הברית בשחמט 2004 הוא זכה במקום השלישי.
בתחילת המאה ה-21 הוא עזב את התחרויות והשתתף בתחרויות פוקר.
גולדין פתח בית הספר לשחמט ומתפרנס כמאמן.
אלכסנדר גולדין באולימפיאדת השחמט

בשנת 2004 השתתף גולדין באולימפיאדת שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  2004 | 3 | ארצות הברית | 2620 | 6.5 מ-10 | 4+ 5= 1- | 65.0 | 4 קבוצתי, 11 אישי |
הערות שוליים

↑  Goldin, Alexander - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמנות אדמה

"מזח לולייני" (1970), מאת רוברט סמיתסון
ילד מביט בעבודה "קילומטר אדמה ורטיקאלי" מאת וולטר דה מריה
עץ שתול בתוך סלע, עבודה של אנדי גולדסוורי
"אמנות אדמה" (באנגלית: Land art) היא צורת אמנות פיסולית אשר התפתחה בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20. 
באמנות זו נעשה שימוש בחומרים טבעיים, כדוגמת אדמה, סלעים, עצים (הן כחומר גלם והן כצמח), לצד חומרים מלאכותיים, לשם יצירת סביבה פיסולית.
"אמנות האדמה", בשונה מפסל רגיל וממיצב, מתקיימת בתוך מרחב פתוח, שלרוב איננו מרחב עירוני. בשל החומרים שמהן עשויות עבודות האדמה, קיומן של רבות מהן הוא ארעי, ולכן משמש מדיום הצילום כאמצעי לתיעוד ולהצגה של עבודות רבות.
ראו גם

פיסול בשדה המורחב
פרויקט מצר-מסר
אמנות אטרוסקית

מכסה סרקופג אטרוסקי מאמצע המאה ה-2 לפנה"ס
סוסים מכונפים עם רתמה, תבליט טרקוטה, אמנות אטרוסקית מהעידן ההלניסטי (שרידי מקדש מזבח המלכה, כעת בפאלאצו ויטלסקי בטארקיניה)
לפני גיבוש החברה הרומית התקיימה באזור טוסקנה החברה האטרוסקית אשר שלטה במרכז איטליה, מהמאה ה-8 עד למאה ה-2 לפנה"ס. בנוסף, פיתחה תרבות עצמאית בתקופה המקבילה להתפתחות מצרים ויוון העתיקה. החוקרים מצאו מגוון ביטויים של השפעות החברה היוונית על התרבות האטרוסקית.
חוקרים משערים כי פגישתם של האטרוסקים עם היוונים התרחשה כבר בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, עם יישובה של יוון. אולם, השפעה ברורה יותר החלה בתקופה שבין 550–460 לפנה"ס, אז ביססו האטרוסקים משטר יציב, במסגרתו התפתחו מאוד קשרי המסחר עם הערים היווניות. בסופה של אותה תקופה התרופפו קשרי המסחר והשפעת האמנות היוונית נעלמה עד לשנת 300 לפנה"ס. רק בשנת 150 לפנה"ס חזרה ההשפעה היוונית לאמנות האטרוסקית, עם כיבוש הערים האטרוסקיות בידי הרומאים.
מן הממצאים הארכאולוגים עולה תמונה של אמנות דתית בעיקרה. בין הנושאים הפופולריים באמנות זו היו נושאים הקשורים לאלים, לפולחן המוות ולפולחן אבות המשפחה המתים. יש לציין כי מרבית העדויות על האמנות הגיע מחפירות בשטחי בתי קברות אטרוסקים, על כן יכולה להיווצר תמונה לא שלמה של אמנות זו.
הפיסול האטרוסקי

בין הממצאים בולטת קבוצה של כדים עליהם מופיעות מסכות ופני דמויות שונות המתוארים עם מאפיינים ריאליסטים שונים. כדים אלו שימשו לפולחן המוות. דיוקנאות הופיעו גם בתיאורים על גבי סרקופגים אטרוסקים. רוב הסרקופגים שנשתמרו עשויים מטרקוטה צבועה ועל המכסה העליון שלהם מופיעות דמויות הנמצאות בתנוחת הסבה. בסרקופג הידוע בשם "סרקופג הזוג הנשוי", מסוף המאה ה-6 לפנה"ס מופיעים בני זוג בתנוחת הסבה. פני הדמויות מזכירים את סגנון הפיסול היווני הארכאי. על פני הדמויות מופיע לעיתים "חיוך ארכאי" ועיניהן מודגשות וגדולות. תיאור דמות דומה נמצא בפסל "אפולו מוואי" (Apollo of Veii), בו נוספת לתיאור הדמות ה"ארכאית", גם עיטור דקורטיבי בין רגליה של הדמות העומדת. בפסל "מארס מטודי", לעומת זאת, בולטת ההקבלה בין הפיסול האטרוסקי ליווני והנטייה הארכאית הופכת למעודנת יותר.
על רקע הרמה הטכנית הגבוהה של יציקת הפסלים (בדומה לפיסול היווני), בולטת ההשפעה ה"מזרחית" על הפיסול האטרוסקי. השפעה זו ובה הנטייה לדקורטיביות ולסגנון צורני לא נעלמה, כמו בתרבות היוונית, אלא המשיכה להתקיים זמן רב. נטייה זו בולטת גם בתאורי האלים האטרוסקים. למשל, פסל "הכימרה מארצו" מן המאה ה-5 לפנה"ס, העשוי מברונזה. פסל זה מציג שילוב בין תיאור מיתולוגי-פנטאסטי מסוגנן לבין ריאליזם בתיאור הפרופורציות והמבנה האנטומי. העניין של האמנים האטרוסקים בתיאור מפלצות בולט על רקע זניחת סוגי תיאור כזה באמנות היוונית.
עם שקיעתה של סירקוזה בעקבות המלחמה הפונית השנייה, בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס, החלה השפעה חזקה של הפיסול היווני ההלניסטי. אמנים יוונים חזרו להתיישב ברומא החל משנת 146 לפנה"ס, עם כיבושם של שטחי התרבות היוונית. מלבד אימוץ והתאמה של המיתולוגיה היוונית, הפכו גם הפסלים היוונים למצרך אופנתי בחוגי החברה הרומית. למרות השפעות אלה בולטת בפיסול של תקופה זו, לצד הריאליזם בתיאור, הנטייה לתיאור דיוקן הבעתי. לעיתים הדבר מודגש על חשבון הדיוק האנטומי. בפסל "הנואם", לדוגמה, מן המאה ה-1 לפנה"ס, מופיעה דמות גבר מבוגר המניף את ידו בהבעה.
הערות שוליים

↑  ראו: אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 209-210.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295527605171  BNE: XX527906  BnF: cb11966806t (data)  LCCN: sh85007649  NKC: ph120025
איסטרה (כדורגל)

איסטרה (Футбольный клуб «Истра») הוא מועדון כדורגל רוסי מעיר באותו שם. בשנים 2008—2012 התמודד בליגה השנייה, אזור "מערב".