נגישות
סוגי נגישות וטכניקות הנגשה > עיצוב אוניברסלי מול התאמות ללקות > התאמה לאנשים עם מוגבלות

התאמה ללקות היא שינוי הנעשה באופן בו ניגש אדם עם לקות אל מערכת או אל נוהל כך שיתאפשר שוויון הזדמנויות לאנשים בעלי לקות. בניגוד למתן נגישות על ידי עיצוב אוניברסלי, כשניתנת התאמה יש הקפדה על שני דברים: שהשינוי ייתן שוויון הזדמנויות ולא יתרון לבעל הלקות (דהיינו, לא ליצור אפליה מתקנת) ושהשינוי לא יקל על אנשים נוספים לצד האנשים שהוא בא לסייע להם.
דוגמאות מבחינות בין התאמה לבין פתרונות נגישות שאינם התאמה:
אדם שמן באופן קיצוני אינו מצליח לשבת בכיסא רגיל במחלקת התיירות שבמטוס. התקנת כיסא מיוחד עבורו באותה מחלקה, או שדרוגו בלא תשלום למחלקה עם כיסאות רחבים יותר, תהיה התאמה ללקות. לעומת זאת, החלפת כלל הכיסאות באותה מחלקה יהווה עיצוב אוניברסלי ושדרוג אותו נוסע למחלקה עם כיסאות רחבים יותר בתוספת תשלום יהיה פתרון שאינו מוגדר לא כהתאמה ולא כעיצוב אוניברסלי.
סטודנט עם כתב יד בלתי קריא מסיבות רפואיות (דיסגרפיה או שיתוק מוחין) מקבל התאמת מבחנים ללקותו – אישור לכתוב את מבחניו בעזרת מעבד תמלילים (על מחשב זר המוגש לו עם טופס המבחן). לעומת זאת, בקשתו של אותו סטודנט כי יתאפשר לו להשתמש גם בתוכנת הגיליון האלקטרוני של המחשב כדי לתת לו יתרון שיפצה אותו על קשיים שונים שלקותו גורמת לו, אינה בקשה להתאמה אלא בקשה לאפליה מתקנת.
פטור משיעור התעמלות עבור תלמידים עיוורים או בעלי אסתמה אינו התאמה ולמעשה אינו פתרון נגישותי משום סוג שהוא. תלמידים עם לקויות זקוקים לשיעור ההתעמלות בדיוק כמו כל תלמיד אחר ופטור כזה הוא פגיעה בשוויון ההזדמנויות שלהם.
חוקי הנגישות במדינות רבות דורשים התאמה במאמץ סביר ולא בכל מחיר. דהיינו, המחוקקים מותירים מקום לשיקול דעת עבור הגורמים הבאים:
שרים הממונים על תחומים הקשורים לנגישות נדרשים להוציא תקנות לבנייה ועיצוב נגיש. תקנות אלה לוקחות בחשבון את מחיר שינויי העיצוב מול התועלת שמביאים שינויים אלה. לדוגמה, השר יכול להחליט בתקנות נגישות תחבורה ציבורית כי אוטובוסים תקניים המשרתים את הציבור הרחב צריכים להיות ערוכים לקליטת משתמשי כיסאות גלגלים כל עוד רוחב הכיסא ומשקלו אינם עולים על מידות מסוימות. מי שכיסא הגלגלים שלו רחב יותר או כבד יותר יכול להשתמש בשירות תחבורה ציבורית נגיש מיוחד שנקרא פרא-טרנזיט. אולם, גם לכלי רכב המשמשים בשירות זה יש גבול תקני עבור מידות כיסאות הגלגלים שהם יכולים לשאת. מי שמסיבותיו שלו, כיסא הגלגלים שלו כבד או רחב יותר מהתקן לרכב הפרא-טרנזיט, לא מקבל התאמה לשימוש בתחבורה ציבורית.
שופטים הדנים בתביעות לשוויון הזדמנויות עשויים להחליט אם התאמה מסוימת היא סבירה ואפילו לקבוע תקדימים בנושא. לדוגמה, שופט עשוי לקבוע שאין לפטר עובד שהפך לנכה כל זמן שהנגשת סביבת עבודתו עולה למעסיק פחות מאחוז מסוים מהרווח שהחברה מפיקה מעבודתו של עובד זה.
מאמץ לא סביר לנתינת התאמה אינו חייב להיות מחיר כספי או מאמץ שניתן למדוד את מחירו. סבירות של דרישה להתאמה עשויה להישקל כנגד גורמים רבים ומגוונים. דוגמאות:
חופש אקדמי – דרישה שמרבית הדיאגראמות המוצגות בהרצאה בתחום מדעי החברה יהיו נגישות לתלמידים עם עיוורון צבעים תיתפש כנראה כדרישה סבירה יותר מאשר דרישה כי חומר הלימוד בקורס בתולדות האומנות יכיל רק יצירות אמנות הנגישות לציבור זה.
ערכי תרבות – דרישה שכניסתו הראשית של בניין ציבור תהיה נגישה למשתמשי כיסאות גלגלים נתפשת כדרישה סבירה יותר עבור בניין חסר ערך ארכיטקטוני מיוחד מאשר עבור בניין שחזיתו הראשית הוכרזה כחזית בניין לשימור. מעבר לזאת, סירוב להנגשת כניסתו הראשית של בניין ציבור ייתפש כהחלטה סבירה יותר בהתחשב באלטרנטיבה המוצעת. אם האלטרנטיבה היחידה היא הנגשת הכניסה האחורית, המשמשת בניין זה כיום רק לכניסת האספקה ולפינוי האשפה ושימשה בניין זה בעבר ככניסת משרתים, אז האלטרנטיבה בעייתית בשל הסמליות שלה.