היסטוריה של בוליביה
התקופה הקולוניאלית > צמיחת מכרות הכסף ורפורמות טולדו

בשנים הראשונות לכיבוש הספרדי, שיטת השלטון שהונהגה התבססה על שילוב של המשכיות בחלוקה החברתית מתקופת האינקה ושיטת האנקומיינדה, שנועדה לנצל את כוח העבודה והייצור של המקומיים. החלוקה של החברה הילידית לקבוצות "אייו" נשמרה, והשלטון הספרדי הכיר בהנהגה של קבוצות אלה ובזכויות שבאו עימה. בתמורה, האצולה הילידית העבירה לספרדים את המיסים שלפני כן הם היו חייבים לאינקה. לצד זאת, האיכרים המקומיים חולקו ל"אנקונמיינדות" – אזורים תחת שליטה של קונקיסטאדור ספרדי, שקיבל את הזכויות על כוח העבודה המקומי ותוצריו כ"מענק". באופן רשמי, בעל המענק היה מחויב לדאוג לאוכלוסייה הילידית ולחינוכה הדתי והמוסרי. מוסד זה היה המקור העיקרי לרווח של קונסקיסטאדורים במאה ה-16. אנקומיינדות הוענקו למספר מועט של ספרדים, כך שבאופן מעשי זה היה ניסיון ליצור חברה פאודלית שבראשה אצולה מצומצמת. עד שנות ה-50 של המאה ה-16 נוצרו באזור פרו העליונה 82 אנקומיינדות. שיטה זו לא שרדה זמן רב. שתי סיבות עיקריות הביאו להחלפתה: ראשית, האוכלוסייה הילידית בכל האזור סבלה קשות מהמחלות שהביאו עימם האירופאים והקף התמותה מהן הביא לירידה חדה בפוטנציאל הרווח מעבודת האיכרים; שנית, השלטון המרכזי בספרד לא אהב את הצמיחה של אצולה חדשה דרך מוסד האנקומיינדה ודרש לבטלה.
החשיבות הכלכלית העצומה של פרו העליונה לספרדים הובילה בהדרגה לאוטונומיה של האזור כיחידת ממשל עצמאית, זאת על אף השאיפה של השלטונות בלימה ובקוסקו להכפיף את האזור לשליטתם. כך, בסוף שנות ה-50 של המאה ה-16 נוצר באזור מחוז שלטוני עצמאי ("אודיינסיה"), שהיה כפוף ישירות למשנה למלך והיה בעל סמכות שיפוטית וביצועית. מרכזו של השלטון היה בצ'וקיסאקה (סוקרה). ב-1552 הוקמה באותה עיר גם בישופות כסמכות כנסייתית קתולית. ב-1605 נוצרו בישופויות בלה פאס ובסנטה קרוס. ליצירה של מערכת כנסייתית ומדינתית באזור הייתה חשיבות להגדרתו כאזור עצמאי.
הרפורמות שהנהיג פרנסיסקו דה טולדו, שידועות כ"רפורמות טולדו" (אנ') נועדו לשבור את מערכת האנקומיינדה וקבוצות האייו, לרכז את השלטון הספרדי, לחזק את יכולתו של השלטון לגבות מסים ולייעל את כריית הכסף. יישום הרפורמות האלו באזור פרו העליונה, בעיקר במישור של הארגון החברתי, לקח עשורים רבים, אך בסיכומו של דבר הייתה להן השפעה עצומה על המארג החברתי בבוליביה. במוקד הרפורמה היה מאמץ "להפחית" את הקהילות הילידיות, כלומר לצמצם את מספרן ולרכז את הילידים בכפרים ועיירות כך שהמיסוי והניצול יהיה נוח יותר וללא תיווך של מנהיגי האייו או אצולת האנקומיינדה. כשהרפורמות החלו האיכרים הילידים היו באלפי קהילות קטנות. הרפורמות ריכזו את האוכלוסייה בעשרות עיירות, של אלפי אנשים ובכפרים. הילידים לא קיבלו זאת בהכנעה, ובמקרים רבים ניסו לשמר את המבנה החברתי הקיים, ולכן התהליך לקח זמן רב. עם זאת, הרפורמה כללה גם שינויים מהירים יותר. השינוי של מערכת המיסוי הכריח את רוב הילידים להשתלב במערכת הספרדית. המיסים נגבו עתה בעיקר במטבע, ולא בטובין, וכדי לקבל גישה למטבע הילידים היו צריכים לסחור בשוק שבשליטת הספרדים. בתחום הכרייה, על אף שפוטוסי התגלתה במהרה כמקור החשוב בעולם לכסף, בשנות ה-70 הכרייה באזור חוותה משבר שנבע מהידלדלות העפרה העשירה בכסף והסמוכה לפני הקרקע, כך שעלות הכרייה עלתה והתוצר היה פחות טהור. טולדו קידם שיטת כרייה חדשה, שהתבססה על כספית והוקמה מטבעה מלכותית בפוטוסי. השינוי בשיטת הכרייה הפחית את הצורך בכוח עבודה במכרות ובכבשנים להיתוך, כך שמספר הילידים שהועבדו במכרות פחת באופן דרמטי. כדי להבטיח את העלות הנמוכה של כוח העבודה יצר טולדו מערכת של עבודת כפייה שהתבססה על מוסד המיט'ה מימי האינקה. מחוזות שהשתרעו בין פוטוסי לקוסקו הוכרזו כאזורים שבהם שביעית מהאוכלוסיית הגברים הבוגרים לשרת בכל שנה בעבודת הכרייה. הרפורמה במכרות אפשרה לממשל הספרדי גם לשלוט בכמות הכסף שמיוצר ולמנוע הברחות.
בנוסף לרפורמות, השלטון הספרדי בימי פרנסיסקו דה טולדו פעל לעידוד התיישבויות של ספרדים באזור פרו העליונה בכלל, ובפרט בעמקים ובאזורי הגבול, על מנת לנצל את משאבי העמק ולמנוע חדירה של נוודים ילידים. שתי ערים מרכזיות שנוסדו בתקופה זו הן קוצ'במבה (1571), שהפכה למרכז חקלאי וטריחה (אנ') (1574). בעוד שחשיבות המכרות בפוטוסי הורגשה בכל האזור וגרמה לקצב מואץ של שינויים דמוגרפיים וחברתיים, ב-1595 התגלה מכרה כסף גדול נוסף באזור שכיום הוא אורורו. עד שנות ה-70 של המאה ה-17, מספר התושבים באורורו הגיע לכ-80,000, והיא הייתה למרכז עירוני חשוב. בניגוד למכרות בפוטוסי, אלה שבאורורו לא יכלו להסתמך על מוסד המיט'ה, והם שילמו לעובדים. לכך הייתה הן משמעות כלכלית (השכר באורורו הביא לעליית השכר שקיבלו עובדים במקומות אחרים) והן משמעות פוליטית – באזור אורורו היה דחף רב יותר לעצמאות פוליטית, והוא הוביל מספר מרידות במאה ה-18.
כוונת הספרדים הייתה ליצור אליטה ספרדית לבנה, שתישאר נפרדת מהאוכלוסייה המקומית, אך המציאות הובילה ליצירה של מערכת מורכבת מבחינה אתנית. הילידים המשיכו לסבול ממחזורים של מגפות חוזרות, בגלל החשיפה לאירופאים, שנמשכו עד אמצע המאה ה-17. כתוצאה מכך חלקה של האוכלוסייה הילידית בדמוגרפיה של האזור הצטמצם. בנוסף, הנטל על הילידים שנותרו גבר, ורבים מהם ויתרו על מעמדם הילידי ויצאו מגבולות קהילותיהם. מצד אחד, תהליך זה הביא להתערבבות של האוכלוסייה הילידית עם אוכלוסיות אחרות; מצד שני, הוא "פינה" קרקעות חקלאיות רבות, ואלו עברו לשליטה של בעלי אדמות ספרדיים גדולים, שהעסיקו ילידים שיצאו מקהילותיהם כצמיתים. התפתחות מערכת זו, שמכונה "הסיינדה" (Hacienda), הייתה לגורם חברתי ופוליטי חשוב במאות הבאות. רוב מוחלט של האירופאים שהגיעו היו גברים, ובהינתן מצב זה הם לא שמרו על הפרדה גזעית או על המגבלות הנהוגות באירופה על מוסד המשפחה. בנוסף, הם הביאו עימם עבדים אפריקאים, שמספרם היה זהה כמעט למספר הלבנים. עם הזמן נוצרו קבוצות גזעיות חדשות של מולאטים ומסטיסים.
בשנים 1570–1650 חשיבותה של פוטוסי ושל מכרות הכסף בסביבתה הורגשה בכל העולם. פוטוסי לבדה הפיקה יותר ממחצית מהכסף שהגיע מהעולם החדש, והיצע הכסף הגדול הביא לעליית מחירים באירופה, אסיה ובאמריקה. פוטוסי עצמה צמחה מיישוב שאוכלוסייתו מונה מאות בודדות של כורים לעיר של בין 100,000 ל-150,000 איש. כיוון שהאזור לא היה מותאם לחקלאות, נוצרה מערכת כלכלית שלמה שכוונה לענות על הביקוש של העיר. מערכת זו נסמכה על העמקים בפרו העליונה ועל אזור היונגאס (שסיפק, בין השאר, קוקה לכורים), אך היא כללה גם את לימה, ארקיפה, לה פאס וקוסקו. העיר גרמה לפיתוחו של אזור טוקומאן בצפון ארגנטינה.