stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כוח זיקית

| --- | --- |

כרזת הפרק הרביעי (2010)
 בימוי:  מאור הרוש, עופר בן שבת, אריאל כהן
 שחקנים ראשיים:  מאור הרוש, עופר בן שבת, אריאל כהן, אלי הרשקוביץ, ניסו כאביה
 מוזיקה:  חגי דיין
 צילום:  לבל אברמוביץ'
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  האחים כהן וחצי, מעוף הפקות
 חברה מפיצה:  גרינטק
 שיטת הפצה:  DVD
 הקרנת בכורה:  דצמבר 2008
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  קומדיית פעולה, קולנוע חרדי
 סרטים בסדרה:  כח זיקית 1: סכנה בלב ים כח זיקית 2: הגביש כח זיקית 3: רגע האמת כח זיקית 4: לחשוף את קודקוד צל
כח זיקית היא סדרת סרטים מסוגת קומדיה-פעולה חרדית, שכוללת ארבעה פרקים, מאת "האחים כהן וחצי" ו"מעוף הפקות".
בתחילה, הסדרה תוכננה לצאת בשלוש חלקים, - עקב הצלחת הסדרה, יצא לבסוף פרק ספיישל נוסף.
סרטים > פרק ראשון: סכנה בלב ים (2008)

שני החברים אביתר ושמשון עולים לספינה לטורקיה. אביתר מסתבך עם מדען גרמני שמייצר לארגון מחבלים בשם WAR פצצת אטום זעירה. בהמשך הם מנהלים מעקבים אחריו בספינה ומנסים לגנוב ממנו את התיק בו נמצאת הפצצה.
סרטים > פרק שני: הגביש (2009)

אביתר ושמשון מצליחים לגנוב למדען את התיק ומגלים שיש שם נחש ממבה. לאחר מכן הם מחזירים לו את התיק, מתקינים מצלמה נסתרת בחדרו, ומגלים שהוא החביא את הפצצה בשירותים. הם גונבים אותה אך הוא מגלה זאת ורודף אחריהם. בהמשך מצטרף לעלילה "המכשף", גם הוא מארגון המחבלים, שמצליח לקחת מהם את הפצצה, אך הם מצליחים להערים עליו ולקחת אותה ממנו בחזרה.
סרטים > פרק שלישי: רגע האמת (2009)

הספינה עוצרת לחניית ביניים בטורקיה, שם שמשון נחטף ואביתר שבא להציל אותו נחטף אף הוא, והמכשף לוקח מהם את הפצצה. בסופו של דבר הם משתלטים על החוטפים, בורחים וחוזרים לספינה.
"המכשף השחור" שרד את השתלטותם של שמשון ואביתר וחזר לספינה שם הכריח אותם לשתף עימו פעולה. כשעגנו בארץ, חיבר המכשף לאביתר את הגביש שפועל על פי פעימות לב, אך לבקשת אביתר מחשמל אותו שמשון וכך ליבו לא פועם והם ניצלים מהפיצוץ.
סרטים > פרק רביעי: לחשוף את קודקוד צל (2010)

בפרק האחרון הם נלקחים לחקירה בישראל וביחד הם מנסים להבין מי זה קודקוד צל. בסופו של דבר הם מוצאים אותו ובכך הם מסיימים את המשימה שלהם ומתקבלים ליחידה מיוחדת במוסד.
שחקנים

| שחקן | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- |
| מאור הרוש | שמשון | שחקן ראשי |
| עופר בן שבת | אביתר | שחקן ראשי |
| ניסו כאביה | קודקוד אלפא |  |
| אבי הורביץ | המכשף |  |
| אריאל כהן | המדען |  |
| אברהם סלקטר | א' (סוכן מוסד) | פרק רביעי |
| אבינועם כ"ץ | סוכן מוסד 13 |  |
| אייל קייטון | מדריך תיירים |  |
| פז פטנלקה | סוכן מוסד נמל |  |
| אודי זוהר | מנהל תחזוקה |  |
| יניב חיים | איש בחדר האוכל |  |
| ילדי כח זיקית | אחים של אביתר |  |
ביקורת

יצחק טסלר מאתר nrg כתב ”[הסדרה כוללת] משחק מגושם, סאונד מזעזע, תופים רועמים שנועדו ליצור מתח וקטעי סלפסטיק”.
ראו גם

האחים כהן וחצי
קולנוע חרדי
הערות שוליים

↑  על כותר הסרט השלישי נכתב: "פרק שלישי ואחרון"
↑  על כותר הסרט הרביעי נכתב: "פרק רביעי ומיוחד"
↑  יצחק טסלר, כח המחץ: מתברר שגם חרדים אוהבים אקשן, באתר nrg,‏ 1 בנובמבר 2009
יוסי סעידוב

| --- | --- |
יוסי סעידוב, 2020
יוסי סעידוב, 2020
 לידה:  2 ביולי 1977 (בן 47) קריית מלאכי, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  ירושלים
 ידוע בשל:  מייסד עמותת 15 דקות, "ברחובות שלנו", "לראות רחוק" ויו"ר מנהל קהילתי דרום בירושלים, ממובילי המאבק להקמת ושמירה על פארק המסילה.
 מקצוע:  פעיל חברתי, עיתונאי ויועץ תקשורת
 
יוסי סעידוב (נולד ב-2 ביוני 1977) עיתונאי לשעבר, יועץ תקשורת ואסטרטגיה, יזם ופעיל חברתי ישראלי, מהפעילים הבולטים בקידום תחבורה ציבורית ותשתיות הולכי הרגל בישראל. סעידוב ייסד את ארגון 15 דקות, ארגון צרכני התחבורה הציבורית בישראל, ו"ברחובות שלנו" – ארגון הולכי הרגל. הוא ייסד את הוועד להקמת פארק המסילה בירושלים, והוביל את המאבק המוצלח להקמתו ובהמשך את התארגנות התושבים "רכבת בעמק" להעברת הרכבת הקלה בעמק רפאים. כמו כן, הוא ממייסדי קואליציית "תג מאיר", ומקים "לראות רחוק" – קהילת רטיניטיס פיגמנטוזה (RP) בישראל. בשנים 2012–2015 כיהן כיושב ראש המינהל הקהילתי דרום הכולל את השכונות גוננים (קטמונים), פת ורסקו בירושלים וב-2020 נבחר שנית להיות חבר הנהלה במנהל גוננים. בעבר היה כתב ועורך בכל העיר, mynet ואתר החדשות סקופ.
בשנת 2018 נבחר בידי TheMarker לאחד ממאה האנשים המשפיעים בישראל.
ביוגרפיה

סעידוב נולד בקריית מלאכי להורים ממוצא בוכרי שעלו בנעוריהם ארצה מסמרקנד וטשקנט, ולמד במוסדות חב"ד. בגיל 18 עזב את הישיבה ועלה לירושלים ללמוד במכון לב. לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית תלמוד וספרות כללית והשוואתית – אז גם הוריד את הכיפה.
מתגורר בשכונת גוננים בירושלים, נשוי לשירה ואב ל-3.
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית

לאחר כתיבה בעיתון הסטודנטים "פי האתון" החל לכתוב במקומון הירושלמי "כל העיר", ראשית ככתב לענייני חרדים ולאחר מכן ככתב המוניציפלי של העיתון. בתקופה זו הרבה לכתוב על פעילותם של ראשי העירייה אהוד אולמרט ואורי לופוליאנסקי בתפקיד. לאחר מכן מונה לעורך החדשות ולבסוף סגן עורך העיתון.
בתחילת שנת 2006 היה חלק מצוות ההקמה של אתר חדשות הגולשים הראשון בישראל "סקופ" – שנוסד על ידי יזם ההיי טק מייקל אינזנברג ומיכאל וייס. היה זה אתר החדשות הראשון בישראל שהסתמך על תוכן גולשים וקיבל את כל הידיעות שלו מגולשים מרחבי הארץ והעולם. סעידוב כיהן כעורך הראשי של האתר במשך שנתיים, כשלאחריו מונה שי גולדן. לאחר מכן היה חלק מצוות ההקמה של mynet רשת מקומוני ידיעות אחרונות באינטרנט. במשך השנים כתב גם במגזין העין השביעית. בשנת 2009 הפך סעידוב ליועץ תקשורת ואסטרטגיה עצמאי.
ביוגרפיה > פארק המסילה ורכבת בעמק

בחודש אוגוסט 2007, בעקבות תוכנית עיריית ירושלים לסלול כביש מהיר בצמוד לפסי הרכבת בדרום העיר, ייסד סעידוב את הוועד להקמת פארק המסילה בירושלים שבראשו עמד פרופ׳ קימי קפלן. הוועד נקט בסדרה של פעולות שנועדו לעודד העירייה לזנוח את התוכנית לסלילת הכביש ובמקומו לפתח על פסי הרכבת הנטושים את פארק המסילה. במסגרת זה פעלו הוועד וסעידוב להקים גינות קהילתיות ולתכנן את פארק גוננים, לאחר חנוכתו ב-2016, מהפארקים הציבוריים הגדולים בדרום ירושלים. המקטע הדרומי של פארק המסילה הושק בשנת 2013. פעילות הוועד והצלחת המאבק זכתה לסיקור תקשורתי נרחב בכלי התקשורת. העיתונאי ניר חסון כתב כי "מעטים המאבקים שהצליחו להטות מדיניות עירונית בצורה חדה כל כך, ומעטים הפרויקטים שנהנים מקונצנזוס רחב כל כך כמו פארק המסילה. הייתה זו הצלחה אורבנית חסרת תקדים, ששינתה את הנוף ואת הרגלי הבילוי, התחבורה ואפילו את מחירי הנדל"ן של עשרות אלפי ירושלמים."
בין השנים 2016–2020 סעידוב הוביל יחד עם איתמר שחר ועדית רובין את התארגנות התושבים "רכבת בעמק" שמטרתה אישור מעבר הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים בעמק רפאים, תוך שמירה על פארק המסילה. למרות לחצים רבים, המאבק הסתיים בהצלחה בקיץ 2020 אז אושרה סופית מעבר הרכבת הקלה בעמק רפאים.
ביוגרפיה > 15 דקות

סעידוב עוסק במשך שנים רבות בקידום התחבורה הציבורית בישראל, והפחתת התלות ברכב הפרטי. בתחילת שנת 2009 יזם סעידוב יחד עם אהוד עוזיאל את הקמת 15 דקות – ארגון צרכני תחבורה ציבורית בישראל. ההתארגנות פעלה באופן עצמאי והתנדבותי במשך ארבע שנים ולאחר מכן הפכה לעמותה ארצית בניהולו של גיל יעקב, שבמרכזה מאבקים ציבוריים ותקשורתיים, בעזרת מתנדבים ואנשי מקצוע, לטובת הציבור הרחב של משתמשי התחבורה הציבורית. הארגון הקים מוקד פניות ציבור לנוסעי התחבורה הציבורית והחל לפרסם דוחות אודות תלונות נוסעים. סעידוב הוביל את הביקורת הציבורית על התנהלות חברת סיטי פס, מפעילת הרכבת הקלה בירושלים, ובפרט על ההסדר האוסר על אוטובוסים להתחרות ברכבת הקלה. הביקורת והדיון הציבורי בעקבותיו הוביל לבסוף לסיום הזיכיון של סיטי פס. סעידוב יזם גם את תביעת זיהום האוויר בתחנה המרכזית בירושלים שבסופה נקבעו הסדרים שצמצמו דרמטית את היקף הזיהום ונפסק פיצוי בגובה של 12.6 מיליון שקלים – הפיצוי הגבוה ביותר עד לאותו מועד במסגרת תביעות ייצוגיות סביבתיות.
סעידוב יזם והוביל את המאבק לעלייה מכל הדלתות באוטובוסים – מאבק שבסופו הוחלה רפורמה העלייה מכל הדלתות בשליש מהקווים העירוניים בישראל ומאז הולכת ומתרחבת. עוד הוא עסק כחלק מפעילותו ב-15 דקות, בהקמת אפליקציית תלונות לנוסעים, קידום רשת נתיבי תחבורה ציבורית בגוש דן "מהיר לעיר", מכרזי תחבורה ציבורית חדשים בירושלים, אכיפת עבריינות נת"צים בידי הרשויות המקומיות באמצעות מצלמות, מוקד תביעות קטנות, פרסומי דו"חות שנתיים המדרגים את קווי האוטובוס בישראל ואת ערי ישראל לפי שירות התחבורה הציבורית, ועוד.
קו האוטובוס המהיר מהקטמנונים לתחנה המרכזית – שבגינו קמה ההתארגנות – הושק בשנת 2013 ומספרו הוא 15.
ביוגרפיה > יו"ר מינהל קהילתי דרום

בשנים 2012–2015 כיהן סעידוב כיו"ר המינהל הקהילתי בקטמונים לאחר שזכה בכמחצית מקולות הבוחרים. כיו"ר מינהל קהילתי קידם את הקמת הספריות הקהילתיות על פארק המסילה, את הקמת "הבוטקה של מושיקו" בית קפה ומרכז קהילתי לזכרו של מושיקו דוינו בן השכונה שנפל בצוק איתן, תוכנית "מיקוד מאמץ" במסגרתה הוקצו עשרות מיליוני שקלים מתקציב הממשלה לשיפור המרחבים הציבוריים בקטמונים. ב-2015 הודח סעידוב בהצבעה ובחר לנטוש את הפעילות באמצעות המינהל ולהתמקד בפעילות ישירה מול התושבים. שנה לאחר מכן המינהל התפרק, עיריית ירושלים עצרה את העברת התקציבים אליו והחברה למתנ"סים הפסיקה אף היא את תמיכתה. בבחירות למנהלים הקהילתיים בירושלים בדצמבר 2020 נבחר שנית לחבר בהנהלת המנהל הקהילתי גוננים.
ביוגרפיה > לראות רחוק – קהילת רטיניטיס פיגמנטוזה בישראל

סעידוב סובל מרטיניטיס פיגמנטוזה, מחלת עיניים ניוונית נדירה, הפוגעת בראיית הלילה ובהמשך עלולה לגרום לצמצום שדה הראייה ולהביא לעיוורון. בשנת 2018 הקים סעידוב את "לראות רחוק" – קהילת רטיניטיס פיגמנטוזה (RP) בישראל, המקיימת מפגשי תמיכה עבור מתמודדים עם RP בכל רחבי הארץ, פועלת לקידום המודעות בקרב קהילת רופאי העיניים, פועלת להאצת המחקר הגנטי באמצעות עידוד חברי הקהילה במתן דגימות גנטיות, מנגישה מידע אודות המחלה, המחקר וזכויות החולים לחברי הקהילה ופועלת להעצמתם של המתמודדים. לאחר שנמצא טיפול גנטי המתאים לאחד מהגנים הגורמים למחלה, הטיפול הגנטי, לוקסטורנה, היה מועמד ב-2018 לסל התרופות אולם מאמציהם של קהילת המתמודדים להוסיפו נכשלו. בעקבות זאת במהלך שנת 2019 איתרה קהילת לראות רחוק את המועמדים לטיפול הגנטי, הובילה מאבק משפטי עבור אחד הילדים המתאימים לטיפול, מאבק שזכה לליווי תקשורתי נרחב והסתיים בהצלחה, ובעקבותיה נכנסה הלוקסטורנה לסל התרופות בשנת 2020. במהלך השנה טופלו בלוקסטורנה שמונה צעירים שראייתם חזרה אליהם. באפריל 2020 פרסם עיתון הארץ כתבה של סעידוב אודות מסע בשביל ישראל עם ראייה מצומצמת.
ביוגרפיה > ברחובות שלנו

בשנת 2019 הקים סעידוב עם מספר פעילים נוספים את התארגנות "ברחובות שלנו" שמטרתה החזרת המדרכות להולכי הרגל וקידום הליכתיות. התארגנות הפעילים החלה לתעד ולפרסם את הפגיעה בתשתיות הולכי הרגל ברחבי ירושלים, ובכללם נכים, קשישים ומעבר עגלות, שנאלצים לרדת ולהסתכן בכביש בעקבות חסימת מדרכות על ידי מכוניות חונות ומכשולים נוספים, והעדר האכיפה העירונית והמשטרתית בנושא. ב-2020 פעילות הארגון התרחבה לכלל ערי ישראל. בין הישגי ההתארגנות: הגברת האכיפה נגד נהגים החונים שלא כחוק על מדרכות, מעברי חצייה וצמתים, הצבת עמודונים בצמתים ובתחנות אוטובוס, והסרת מכשולים שמנעו מעבר בטוח מהולכי הרגל. מאז הקמתו פעל הארגון להעלות את נושא הפגיעה בהולכי הרגל, בין היתר על ידי רכבי משטרת ישראל ועירייה, לשיח הציבורי ולתקשורת.
הערות שוליים

1 2  איילת שקד, שרת המשפטים – 100 המשפיעים של מגזין TheMarker, באתר themarker
↑  יוסי סעידוב, לשנות את סדר היום, באתר העין השביעית, 6 בינואר 2011
↑  יוסי סעידוב, באתר העין השביעית
↑   קשת רוזנבלום, פארק במקום כביש: כך ניצחו תושבי שכונות גוננים בירושלים במאבקם, באתר הארץ, 19 בינואר 2014
↑   קשת רוזנבלום, פארק במקום כביש: כך ניצחו תושבי שכונות גוננים בירושלים במאבקם, באתר הארץ, 19 בינואר 2014
↑  אביעד פוהורילס, סוללים דרך חדשה: המאבק למען פארק המסילה, באתר nrg‏, 2 בנובמבר 2012
↑  רכבת בעמק – מעבירים את הרכבת הקלה בעמק רפאים, באתר www.facebook.com
↑  ליאת בכרך, צעדת מחאה נגד מעבר הרכבת הקלה במנהרה בפארק המסילה, באתר כל העיר, ‏3.5.18
↑  למרות הלחצים: הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים יעבור בעמק רפאים, באתר ynet, 19 באוקטובר 2020
↑  דעה | כך ירושלים הפכה לעיר של מכוניות ולא לעיר של אנשים | כל העיר, באתר כל העיר ירושלים, ‏2020-08-16
↑  להתראות סיטיפס: נבחרה החברה החדשה שתפעיל את הרכבת הקלה בירושלים, באתר כל העיר, 7 באוגוסט 2019
↑  זיהום בתחנה המרכזית בי-ם: הפיצוי 12.4 מיליון שקל, באתר ynet, 7 בנובמבר 2018
↑   אורן דורי, "רק מי שלוחץ על משרד התחבורה, כמו החרדים, מקבל תחבורה ציבורית", באתר TheMarker‏, 13 בדצמבר 2016
↑  מינהל קהילתי דרום: בלגן בישיבות, וטענות להלנות שכר, באתר mynetjerusalem, ‏2017-08-20
↑  בחירות 2020 למינהלים הקהילתיים בירושלים: התוצאות הסופיות | כל העיר, באתר כל העיר ירושלים, ‏2020-12-23
↑  קהילת רטיניטיס פיגמנטוזה ישראל, באתר לראות רחוק
↑  מיטל יסעור בית-אור, חושך לגרש: אייל ומיכל נאבקים על מאור עיניהם, באתר ישראל היום, 23 בדצמבר 2019
↑   רוני לינדר, סל התרופות: לראשונה - טיפול שאינו מציל חיים ב-2.9 מיליון שקל לאדם, באתר TheMarker‏, 17 בינואר 2020
↑   יוסי סעידוב, אני מאבד את הראייה. יצאתי בפעם האחרונה לראות את המדבר, ואז באה הקורונה, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2020
↑  ברחובות שלנו – מחזירים את המדרכות להולכי הרגל, באתר www.facebook.com
↑  מצוקת החניה בירושלים – בעלי המוגבלויות, ההורים עם העגלות והולכי הרגל משלמים את המחיר | כל העיר, באתר כל העיר ירושלים, ‏2019-10-06
↑  אסף זגריזק, תיעוד: רכב משטרה חנה על המדרכה, נכה עם כיסא גלגלים ירד לכביש, באתר ynet, 4 במרץ 2021
↑  אסף זגריזק, נלחמים בפחים ובעמודי חשמל: הולכי הרגל נדחקו מהמדרכות, באתר ynet, 25 ביולי 2020
פארק המסילה בירושלים
15 דקות, ארגון צרכני התחבורה הציבורית בישראל
הפיגוע בציר כיסופים (2002)

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |
 תאריך:  18 בפברואר 2002
 מקום:  ציר כיסופים
 מטרה:  אזרחים וחיילים
 קואורדינטות:  31°22′41″N 34°21′27″E﻿ / ﻿31.378036°N 34.357561°E﻿ / 31.378036; 34.357561
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  רובה
 הרוגים:  3
 פצועים:  3
 מבצע:   גדודי חללי אל-אקצא
 מספר מפגעים:  מחבל פלסטיני
 מניע:  טרור אסלאמי לאומני
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) ציר כיסופים(למפת מערב הנגב רגילה) ציר כיסופים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ציר כיסופים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ציר כיסופים
 
הפיגוע בציר כיסופים (2002) היה פיגוע ירי ורצח שבוצע בידי מחבל פלסטיני בציר כיסופים ב-18 בפברואר 2002 (ז' באדר ה'תשס"ב). בפיגוע נרצחה עו"ד אהובה אמרגי, תושבת היישוב גני טל בגוש קטיף, נהרגו שני חיילי צה"ל, סרן מור יהודה אלרז, תושב קריית אתא וסמ"ר אמיר מנצורי, תושב קריית ארבע, ונפצעו שלושה נוספים.
רקע > מקום הפיגוע

הפיגוע בוצע בציר כיסופים, כביש הגישה היחיד אל יישובי גוש קטיף, כשני קילומטרים מערבה למעבר כיסופים.
כחודשיים קודם לפיגוע, באוקטובר 2001, מעט מערבה למקום הפיגוע וסמוך לצומת גוש קטיף, נרצחה בפיגוע ירי נוסף אתי פחימה, תושבת היישוב נצר חזני בגוש קטיף, ואזרחים נוספים נפצעו. מפקד חטיבת גבעתי אלוף-משנה עימאד פארס חיסל את המחבל, אשר זחל מאות מטרים בשטח פתוח אל הכביש. בהמשך אותה שנה, באוקטובר 2002, נרצח במקום הרב יצחק עראמה, רבו של היישוב נצר חזני. במאי 2004 בוצע סמוך למקום פיגוע קטלני נוסף – רצח טלי חטואל ובנותיה.
הפיגוע

בערב יום שני ה-18 בפברואר 2002 (ז' באדר ה'תשס"ב), סמוך לשעה 18:45 בערב, הגיע המחבל מוחמד אל-קסיר, תושב רפיח (בן 19), מדיר אל-בלח אל ציר כיסופים, תוך שהוא נעזר בחסות הבתים הסמוכים לציר. הוא רץ, הגיע סמוך מאוד לכביש, כשני קילומטרים ממערב למעבר כיסופים, ונשכב לידו. תצפית צה"ל הבחינה במפגע, אולם קודם שהספיקו כוחות צה"ל להגיע אל המקום, עברה בו מכונית אזרחית בה שבה לביתה עו"ד אהובה אמרגי (בת 31), נשואה ואם לשניים, תושבת היישוב גני טל בגוש קטיף.
המחבל נעמד, ופתח באש מטווח קרוב לעבר המכונית. אהובה אמרגי נפצעה אנושות ומותה נקבע במקום זמן קצר לאחר מכן. אחריה עבר במקום משה ספירשטין, תושב נוה דקלים ונכה צה"ל (איבד את ידו ועינו במלחמת יום הכיפורים). המחבל פתח לעברו באש, ופצע את ספירשטין בידו הנותרת. ספירשטיין ניסה לדרוס את המחבל, ללא הצלחה.
למקום הוקפצו כוחות צה"ל, בראשם חפ"ק הפלוגה המסייעת של גדוד רותם. מפקד הפלוגה, סרן מור יהודה אלרז (בן 25), וחייליו יצאו מתוך הג'יפ הצבאי והסתערו על המחבל בחשכה. המחבל פתח עליהם בירי ויידה לעברם רימוני יד. אלרז פצע את המפגע, אולם הוא והקשר שלו, סמ"ר אמיר מנצורי (בן 21), נפצעו אנושות במהלך הקרב. הם פונו לבית החולים סורוקה בבאר שבע ושם נקבע מותם.
חפ"ק הפלוגה הרובאית של הגדוד, אשר הגיע למקום סמוך לאחר מכן, ניהל קרב יריות נוסף עם המחבל. סגן מפקד הפלוגה עידו לברן נפצע ברסיסים בעינו. האירוע הסתיים עם התפוצצות מטען חבלה שנשא על גופו המחבל.
לאחר הפיגוע

ביום שלאחר הפיגוע הובאו הרוגיו למנוחות. אהובה אמרגי נטמנה בבית העלמין של גוש קטיף בהלווייה בנוכחות אלפים. לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, הועבר קברה אל הר הזיתים בירושלים. סרן מור אלרז נטמן בבית העלמין הצבאי בקריית אתא. הלווייתו של סמ"ר אמיר מנצורי נפתחה בעיירתו קריית ארבע, ונחתמה בבית העלמין הצבאי בהר הרצל.
לאחר הפיגוע הוצב במקום שלט הנצחה לאהובה אמרגי, שכותרתו: "זעקי ארץ אהובה". השלט הוסר מן המקום במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות.
לאחר הפיגוע, במסגרת הריסת בתי מחבלים, הרס צה"ל את ביתו של המחבל בעיר רפיח. ביוני 2002 לכד צה"ל ברפיח את ניזאר חדר מוחמד דהליז, ששימש תחילה כמפקד בביטחון המסכל ולאחר מכן כמפקד בגדודי חללי אל-אקצה באזור רפיח, ממתכנני הפיגוע ומי שאימן את הרוצח לקראת הפעולה. הוא נידון למאסר עולם. לאחר תשע שנים בכלא הוא שוחרר בעסקת שליט, וזכה לפרסום גדול כגיבור לאומי. נעים ג'יהאד נעים מוצראן, מחבל נוסף בגדודי חללי אל-אקצה אשר סייע לרוצח, נלכד אף הוא ונידון למאסר עולם.
לאחר הפיגוע > הריסת המבנים בחסותם בוצע הפיגוע

לאחר הפיגוע הרס צה"ל שני מבנים בפאתי חאן יוניס לאורך ציר כיסופים שלא שימשו למגורים, בחסותם קרב המחבל אל הציר, והודיע לדיירי כ-20 מבני מגורים באזור שבתיהם מיועדים להריסה. תושבי הבתים הגישו יחד עם חבר הכנסת מוחמד ברכה שתי עתירות לבג"ץ נגד ההריסה, יחד עם בקשה לצו ביניים עד בירור העתירה. שופטת בית המשפט העליון דורית ביניש הוציאה צו ביניים המורה שלא להרוס את המבנים, עד לדיון בעתירה. לפי "גורם בפיקוד הדרום", הריסת הבתים לא בוצעה בשל עיכוב זה.
לאחר יומיים הצהירה המדינה שחזרה בה מכוונתה להרוס מיידית את הבתים, והודיעה כי אם תתכנן בעתיד להרוס מבנה, דייריו יקבלו הודעה מראש, אלא אם הודעה כזאת אינה אפשרית בשל צורך מבצעי מיידי, סיכון חיי חיילים או סיכול פעולה מבצעית. בעקבות זאת משכו העותרים את העתירות.
במאי 2002, כשלושה חודשים לאחר הפיגוע, נערך דיון בלשכת היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, על הריסת הבתים. בסיכומו נכתב: "הריסת שני הבתים המצויים בקרבת גשר מור מתוארת על ידי אלוף הפיקוד כעניין של פיקוח נפש... לפחות בית אחד מאוכלס באזרחים אשר אין מידע הקושר אותם לפיגועים או למתן אפשרות לביצוע פיגוע... ההריסה צריכה להיות כפופה למתן פיצויים". אולם בסופו של דבר לא הרס צה"ל מבנים בציר כיסופים עד לאחר רצח טלי חטואל ובנותיה, כשנתיים לאחר מכן.
אחריות הרשות הפלסטינית לפיגוע

לאחר הפיגוע נטלו גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור פת"ח, אחריות על הרצח. לדברי ד"ר רוני שקד, לשעבר איש שב"כ ובהמשך ראש יחידת מזרח תיכון במכון טרומן, הפיגוע נחשב גולת הכותרת של פעילות גדודי חללי אל-אקצא ברפיח.
בשנת 2007 הכריע בית משפט פדרלי במיאמי כי הרשות הפלסטינית ואש"ף, מכוחן פועלים פת"ח וגדודי חללי אל-אקצה, אחראים לפיגוע, וקבע כי ישלמו 16 מיליון דולר למשה ספירשטין, אזרח אמריקאי אשר נפצע בפיגוע. טענת הרשות כי היא חסינה מפני תביעות, לא התקבלה. ביולי 2019 קבע שופט בית המשפט המחוזי בירושלים משה דרורי כי הרשות הפלסטינית אחראית לפיגוע, אשר בוצע בידי מפקדים בביטחון המסכל של הרשות, מפקד במשטרה הפלסטינית וחברי גדודי חללי אל-אקצא.
ב-2013 נערכה לרוצח אזכרה רשמית מטעם הרשות הפלסטינית, בה הופיעה תמונתו לצד תמונת ערפאת, אבו מאזן ועוד. עצרת דומה נערכה גם בשנת 2014. העצרות סוקרו באהדה מיוחדת באל-חיאת אל-ג'דידה, העיתון הרשמי של הרשות הפלסטינית.
בדצמבר 2014 פרסמה תנועת פת"ח סרטון הלל לשהידים, ביניהם הרוצח מוחמד אל-קוסייר שביצע את הפיגוע.
הערות שוליים

↑  האזרח שנפצע איבד יד ועין במלחמת יום כיפור, באתר הארץ, 18 בפברואר 2002
↑  מערכת ישראל היום, "גיבור, תמיד שאפת לצדק, לשמחה ואהבה", באתר ישראל היום, 10 במאי 2016
↑  אילנה שטוטלנד, ‏האובדן שחיבר בין שתי האמהות: "יצרנו משפחה בעקבות הטרגדיה", באתר מעריב אונליין, 17 באפריל 2018
↑  מאת עמוס הראל, 3 הרוגים בפיגוע התאבדות ליד גוש קטיף, באתר הארץ, 18 בפברואר 2002
↑  נחמה פרקש, זעקי ארץ אהובה, באתר nrg‏, 29 באפריל 2002
↑  אב שכול מקטיף: להעמיד לדין את הרב וויס, באתר ערוץ 7, 16 בדצמבר 2005
↑  כרטיס הקבר של אהובה אמרגי באתר הר הזיתים.
↑  חזקי ברוך, "הפצע לא יגליד לעולם", באתר ערוץ 7, 22 באוגוסט 2017
↑  דברי הספד לקדוש אמיר מנצורי הי"ד שנירצח אמש בכיסופים, באתר חדר החדשות, ‏19 בפברואר 2002
↑  שמעון איפרגן ואבישי בן חיים, ההרוגים בכיסופים: מ"פ, הקשר שלו ועורכת-דין, באתר ynet, 19 בפברואר 2002
↑  אתר ארץ זוכרת יושביה.
↑  פליקס פריש ואפרת וייס, חשד: מורה פלסטינית ובת 15 תכננו פיגועי התאבדות, באתר ynet, 13 ביוני 2002
↑  ת"א 88–9350 נורז'ץ ליטבק ואח' נ' הרשות הפלסטינית ("המועצה הפלסטינית") ואח', סע' 3803-3814.
↑  בג"ץ 1556/02 אחמד סעיד עבד רבו הדאף נ' מפקד כוחות צה"ל ברצועת עזה, ניתן ב־19 בפברואר 2002
↑  משה ריינפלד, בג"ץ עיכב הריסת 20 בתי פלשתינאים בכביש כיסופים, באתר הארץ, 18 בפברואר 2002, שימו לב שתאריך הידיעה שגוי. תאריך נכון נמצא ב: בג"ץ עיכב הריסת בתים בכביש כיסופים, באתר הארץ, 19 בפברואר 2002
↑  בג"ץ הורה לצה"ל להקפיא את הרס הבתים ברצועה, באתר ynet, 19 בפברואר 2002
↑  בג"ץ 1556/02 אחמד סעיד עבד רבו הדאף נ' מפקד כוחות צה"ל ברצועת עזה, ניתן ב־21 בפברואר 2002
↑   יותם ברגר, פסיקת בג"ץ שהשר אוחנה רמז שהובילה לרצח משפחת חטואל מעולם לא ניתנה, באתר הארץ, 13 ביוני 2019. שימו לב שבכתבה זאת מתייחסים לעתירה שהוגשה במרץ 2002 וטופלה על ידי אילה פרוקצ'יה. עתירה זאת היא בג"ץ 2353/02 חסן מגיד' גומעה חמד נ' מפקד כוחות צה"ל ברצועת עזה, ניתן ב־17 במרץ 2002, אולם ספק אם היא מתייחסת למבנים בציר כיסופים.
↑  כתבי ynet, נמשכת ההסלמה: 3 הרוגים ברצועה - והרוג נוסף בי-ם, באתר ynet, 19 בפברואר 2002
↑  אי-פי, הפלשתינים יפצו קורבן טרור במיליוני דולרים, באתר nrg‏, 8 בפברואר 2007
↑  ת"א 88–9350 נורז'ץ ליטבק ואח' נ' הרשות הפלסטינית ("המועצה הפלסטינית") ואח', חלק 1, חלק 2, חלק 3, חלק 4.
↑  ת"א 88–9350 נורז'ץ ליטבק ואח' נ' הרשות הפלסטינית ("המועצה הפלסטינית") ואח', סעיף 3797.
↑  איתמר מרכוס ונאן ז'אק זילברדיק, פת"ח: אלימות וטרור הם הדרך של פת"ח - סרטון של פת"ח מאדיר 5 פיגועי התאבדות של פת"ח שבהם נרצחו 55 ישראלים, באתר מבט לתקשורת הפלסטינית, ‏30 במאי 2015
נורית שרת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביוני 1963 (בת 61) 
 מקום לימודים:  המכללה האקדמית בית ברל 
 תחום יצירה:  צילום, וידאו ארט 
 www.nuritsharett.com
 
נורית שרת (נולדה ב-1963) היא צלמת ואמנית וידאו ישראלית.
ביוגרפיה

נורית שרת נולדה ליעקב ורנה שרת, נכדתו של משה שרת ונינתו של יעקב שרתוק. בשנות ה-80 של המאה ה-20 התגוררה בציריך שבשווייץ, עבדה כתאורנית בתיאטרון והצטרפה לקבוצת צלמים אוטודידקטים. בעשור הראשון של המאה ה-21 למדה במשך שנה אחת קולנוע ב"קמרה אובסקורה" ושם גילתה את הווידאו ארט. עברה ל"מדרשה לאמנות" והתמקדה בלימודי צילום.
עבודתה

בעבודותיה בוחנת נורית שרת את מורכבות החיים בישראל, סוגיות פוליטיות וזהות.
עבודתה > זהות 2006

ב-2006 הציגה נורית שרת בתערוכה "עם, ארץ, מדינה" באוצרותה של גלית אילת את עבודת הווידאו "זהות". העבודה מחולקת לארבעה פרקים בהם היא מעלה סוגיות על זהות לאומית, עדתית, אתנית ומגדרית, דרך הסיפור האישי שלה. נורית שרת מספרת את הסיפור שלה בליווי תעודת זהות, תעודת שחרור מצה"ל, דרכון שווייצרי ושטר כסף שעליו דמותו של סבה, משה שרת. על עבודה זו כותבת גלית אילת אוצרת התערוכה: "באמצעות סיפורה האישי מדברת שרת על מערכת המוסכמות בחברה הישראלית, המצויה זה שלושה עשורים בתהליך של הריסת מבנים מושגיים, חברתיים, תרבותיים ופוליטיים ובניית מבנים חליפיים. הבולטים במאבקים אלו הם המאבק הפמיניסטי, העדתי והפלסטיני. בתוך כל אחד מהם נבנה נרטיב של קבוצה – נרטיב הפונה פנימה והחוצה – קבוצה היוצרת את המיתוס שלה וכותבת את ההיסטוריה מנקודת מבטה".
עבודתה > ירח בהר גריזים 2009

בעבודה "ירח בהר גריזים" הציגה האמנית סיכום של שמונה עשר חודשים בהם ליוותה נורית שרת את בני הקהילה השומרונית שחיים בחולון ובהר גריזים ליד שכם. עבודת הווידאו הוצגה על שלושה מסכים סמוכים שמשדרים את אותה תמונה ולפעמים כל אחד מהם הופך לערוץ תקשורת עצמאי. בעבודת הווידאו מתוארים החיים בקהילה חגים וימים רגילים. האמנית מתבוננת מהצד ומתארת את המרחב התרבותי של השומרונים בסקרנות ובלי לספק תשובה. היא מכירה בעובדה שהידע שלה חלקי: ״730 איש, שש שמות משפחה, שלוש שפות ושתי שכונות״ היא מסבירה בווידאו את הידע שאיתו הגיעה לפרויקט. העבודה מעלה שאלות על הראיה והיכולת המוגבלת לפענח קודים תרבותיים. נורית שרת לא מכנה את יצירתה תיעודית: "אני מתעדת אך אני לא עושה סרטים תיעודיים. זוהי יצירה שלי עליהם (השומרונים) היה לי חשוב להראות שהם קיימים ולהראות דברים מסוימים על העדה. התפקיד שלי אינו לתת רקע היסטורי או ללמד".
עבודתה > H2 2010

H2" הוא סרט שנעשה בעיר חברון בשנת 2010; במשך שנה נסעה שרת ללמד בנות פלסטיניות במרכז שהקים מיכאל ז'ופרנר עם שותף מקומי. הסרט מתאר את החיים בחברון, המשפחות, הבתים, חתונה מקומית והחיילים, התיל והחומות. בסרט מספרת נורית שרת את סיפורה של חברון דרך עיניה. נורית שרת מספרת על העבודה: "הסרט משקף תמונת מצב. הוא לא סרט דוקומנטרי שבא לתאר מקום כמו זבוב על הקיר, אין פה מסר לאומה. זה תיעוד של החוויות שאני עוברת שם, שעובר את העיבוד האמנותי".
השכלה

2000–2001 לימודי צילום – בית הספר "קמרה אובסקורה" תל אביב.
2001–2003 לימודי צילום ווידאו ארט – המדרשה לאמנות בבית ברל.