stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברט פיליפס
קריירה אמנותית

פיליפס חזר לניו יורק בשנת 1896, שם יחד עם ארנסט בלומנשיין שכרו אולפן. באביב 1898 ליווה פיליפס את בלומנשיין במסע למערב האמריקאי. התחנה הראשונה שלהם הייתה דנוור, קולורדו, שם קנו ציוד לקמפינג, עגלה, סוסים ואקדח. כך שהם היו מצוידים ויצאו בכוונה להגיע למקסיקו.
בצפון ניו מקסיקו אחד מגלגלי העגלה שלהם נשבר בגלל תנאי השטח. בלומנשיין רכב על סוס לטאוס הסמוכה, כדי לתקן את הגלגל, בעוד פיליפס המתין עם העגלה. לאחר שבלומנשיין חזר עם הגלגל המתוקן כעבור שלושה ימים, הם המשיכו לטאוס, שם מכרו את סוסם והעגלה, הקימו אולפן והחלו לצייר.
פיליפס החליט להישאר בטאוס כשבלומנשיין שב לניו יורק כעבור כמה חודשים. הוא וחבר עוררו התכתשות במהלך טקס בטאוס כאשר הם סירבו להסיר את כובעיהם. במהלך ההתכתשות נהרג השריף. התקרית הגבירה את המתיחות בין תושבי העיר ההיספאניים והאנגלים. פיליפס כתב במכתב לבלומנשיין, "התחלתי להרגיש כאילו אלו 'חיי הספר' האמיתיים, ורק הלוואי שקיט קרסון הזקן (גיבור ספרותי) היה כאן איתנו."
פיליפס התחתן עם רוז מרטין, אחותו של הרופא המקומי תומאס "דוק" מרטין, בשנת 1899. הוא הגה את הרעיון להקים מושבת אמנות בטאוס, עליה דן בהתכתבות עם בלומנשיין. בשנת 1915 החלום שלו הפך למציאות עם הקמת אגודת האמנים של טאוס, בה פיליפס היה חבר מייסד יחד עם חבריו ארנסט בלומנשיין, ג'וזף הנרי שארפ ושלושה אמנים נוספים. האגודה הוקמה בחדר האוכל של גיסי פיליפס, דוק והלן מרטין, שהייתה בעצמה אמנית בטיק.
מלבד היותו יזם בהקמת האגודה, פיליפס בילה יותר שנים בטאוס מכל חבר אחר.
הערות שוליים

↑  Koshare Indian Museum :: Featured Artists, web.archive.org, ‏2010-11-03
↑  Schimmel, Julie; White, Robert R. (1994). Bert Geer Phillips and the Taos Art Colony (1st ed.). University of New Mexico Pres
↑  Taos Unlimited | Taos Art Colony & The Taos Society of Artists, colony-t.nm-unlimited.net
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119285231  ISNI: 0000 0000 6675 1895  LCCN: n93050138  RKD: 63189  SNAC: w6z89rjz  SUDOC: 070691444  ULAN: 500020985  VIAF: 13114649   WorldCat (עם VIAF): 13114649
בית הכנסת הגדול בברנו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  Spálená, Brno 
 מיקום:  ברנו
 מדינה:  צ'כיה צ'כיה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1856
 תאריך פתיחה רשמי:  1856 
 תאריך פירוק:  16 במרץ 1939
 אדריכל:  Romano von Ringe, August Schwendenwein von Lanauberg 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו רומנסקית 
 קואורדינטות:  49°11′25″N 16°36′58″E﻿ / ﻿49.19035°N 16.61603°E﻿ / 49.19035; 16.61603
  (למפת צ'כיה מוגדלת) פראג צ'סקה פלזן קרלובי וארי  אוסטי ליברץ פרדוביצה אולומואוץ אוסטרבה ברנו זלין ייהלבה פולין סלובקיה אוסטריה גרמניהבית הכנסת הגדול בברנו(למפת צ'כיה רגילה) פראג צ'סקה פלזן קרלובי וארי  אוסטי ליברץ פרדוביצה אולומואוץ אוסטרבה ברנו זלין ייהלבה פולין סלובקיה אוסטריה גרמניהבית הכנסת הגדול בברנו
 
בית הכנסת הגדול בברנו היה אחד מבתי הכנסת הגדולים בצ'כוסלובקיה בתקופה שבה עמד על תילו, ושימש את קהילת יהודי ברנו בירת מוראביה.
היסטוריה

בית הכנסת נחנך ב-1856 ושימש את הקהילה היהודית המקומית בברנו עד שנשרף בידי הנאצים ב-16 במרץ 1939.
לאחר שריפתו, נהרס בית הכנסת והריסותיו פונו. המגרש שעליו עמד בית הכנסת נותר פנוי, ונכון לסוף העשור השני של המאה ה-21 לא מתוכננת בנייה במקום.
בריטה מאראקאט-לאבה

| --- | --- |

 לידה:  18 בספטמבר 1951 (בת 73) Idivuoma, שוודיה 
 לאום:  לאפים 
 מקום לימודים:  HDK  Sámi University of Applied Sciences 
 
בריטה מרגרטה מאראקאט-לאבה (בשוודית: Britta Margareta Marakatt-Labba; נולדה ב-18 בספטמבר 1951) היא אמנית טקסטיל, ציירת וגרפיקאית סאמית ילידת שוודיה. יצירותיה הוצגו בכל רחבי אירופה וכן בביאנלה ה-59 של ונציה במסגרת התערוכה "חלב של חלומות".
העיסוק האמנותי שלה הוליד שיטות של סיפור חזותי של המורשת של העם הסאמי והנוף הנורדי. היא ידועה בעבודות הרקמה שלה, בהן היא משחילה צמר, משי ופשתן על גבי משטחי בד לבנים, כמו גם בהדפסים, איורים, עיצובי נוף ותלבושות שהופקו לקולנוע ולתיאטרון.
ביוגרפיה

האמנית בריטה מאראקאט-לאבה נולדה בשנת 1951 למשפחה של רועי איילים בסאפמי, בעיירה אידיובוומה באזור קארסואנדו בשוודיה, אחד האזורים הצפוניים ביותר בעולם וביתה של קהילת הילידים הסאמיים, כאחת מתשעה ילדים. כשהייתה בת חמש, אביה יוהנס מרקט מת, והותיר את אמה אנה מריה נוטי לגדל תשעה ילדים בעצמה. היא למדה בבית הספר התיכון העממי סנדרבי (בשוודית: Sunderby folkhögskola) בין השנים 1971 עד 1973. בשנים 1974 עד 1978 למדה בבית הספר לעיצוב ואומנות (HDK) בגטבורג, שוודיה, בו סיימה תואר ראשון באמנות טקסטיל.
היא הצטרפה לקבוצת מאדזה (אנ'): קבוצת האמנים הסאמיים ב-1978 והייתה מעורבת ביצירת איגוד האמנים הסאמי שנוסד שנה לאחר מכן ב-1979.
מ-1999 עד 2002, היא למדה באוניברסיטה הסאמית למדעים שימושיים בקאוטוקיינו, נורווגיה.
בשנת 2014 היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהפקולטה לאמנויות באוניברסיטת אומאו בשוודיה.
יצירתה

מאראקאט-לאבה יוצרת בטקסטיל, צבעי מים, גרפיקה, איור ספרים, עיצוב תלבושות ואפילו עיצוב תפאורה להצגות, אך עיקר פרסומה העולמי הגיע מעבודות הרקמה הנרטיבית המערבת מוטיבים מהתרבות והמיתולוגיה הסאמית.
יצירתה מציגה יצירות רקומות כולל פנורמות המתעדות את ההיסטוריה, התרבות והקוסמולוגיה של הסאמים, האוכלוסייה הילידית של החלקים הצפוניים ביותר של סקנדינביה. אלה משולבים עם צורות אמנות אחרות כדי להדגים את המגוון הרחב של העיסוק שלה. עבודתה כוללת איזון בין השפה העממית, הביתית, האינטימיות של חיי היומיום, ונושאים דחופים של זמננו כמו שינויי אקלים וטרור. מרקט-לאבה היא מעל הכל מספרת סיפורים. במשך למעלה מארבעה עשורים היא הפיקה עבודה שבמרכזה "ניסוח מתמשך ובלתי נגמר, תמיכה והפצה של תרבות סאמית - עבר, הווה ועתיד, עממי, רוחני, חומרי. היכולת לאשר, לבטא, לספר, לשתף ולתמוך במורשת זו ובטרנספורמציות המתמשכות שלה, ועדיין להכיר בפצעים הקולוניאליים ולהתמודד עם מאות שנים של דיכוי".
היא מתארת דימויים רקומים מיתיים, חלקם ריאליסטיים, מרדניים, המתארים את ההיסטוריה והחיים העכשוויים של העם הסאמי בצפון אירופה.
בהקשר להפגנות באלטה בשנות ה-70, יצרה מרקט-לאבה את היצירה הרקומה "העורבים", אשר תיארה עורבים נוחתים במורד הגבעה ליד מפגינים סאמיים שישבו מחוץ לגואהטי שלהם והופכים לשוטרים לבושים שחורים כשהם צועדים במעלה הגבעה אל המפגינים.
משנת 2003 עד 2007,יצרה יצירה בשם "היסטוריה" המספרת את ההיסטוריה והמיתולוגיה של העם הסאמי. יצירת אמנות טקסטיל אפית זו באורך 23.5 מטרים מוצגת בדרך כלל בבניין המדעי הלא-ניסיוני באוניברסיטת טרומסו, אם כי היא הוצגה גם כחלק מתערוכת הדוקומנטה ה-14 בקאסל, גרמניה ב-2017.
הרקמות החדשות של "שביל החלב" ו"בעקבות הכוכבים" (2021) מורכבות כאילו הנופים שהם מכילים נשברו דרך כדור או משתקפים בעין, מה שמרמז על ההקרנות הפרבוליות ששימשו ליצירת מפות דו-ממדיות. בתוך הנופים המתוחמים בגבולותיהם יש תמונות של צמחייה, בעלי חיים, כוכבים ודמויות הלובשות לאדג'וגהפיר אדום (או כובעי קרן), כובע נשים סאמי מסוים שמעליו קרן עץ מעוקלת מכוסה בבד רקום. ההיסטוריה התרבותית הסאמית מגשרת עם ההווה באמצעות ההיברידיות האיקונוגרפית האופיינית שלה.
פרסים והוקרה

מאראקאט-לאבה זכתה בפרסים יוקרתיים רבים. בשנת 2014 היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהפקולטה לאמנויות באוניברסיטת אומאו. היא גם בעלת תואר דוקטור לשם כבוד מהפקולטה לאמנות, מוזיקה ועיצוב באוניברסיטת ברגן. היא זכתה במדליית הנסיך יוגן (2020), פרס סטיג דגרמן (2019), פרס ג'ון סביו (2017), מדליית מניין איליס (2017), מלגת פר גנוויק (2015) ומלגת רובוס ארקטיקוס (2000). בשנים האחרונות היא השתתפה בתערוכות במספר מקומות בינלאומיים בולטים: דוקומנטה 14 בקאסל ובאתונה (2017), הביאנלה של ונציה (2022), גלריית אייקון בברמינגהם (2022) והגלריה לאמנות הדרומית של אלברטה בלת'ברידג', קנדה ( 2021/22).
ביבליוגרפיה

Jan-Erik Lundström (ed.): Broderade berättelser. Britta Marakatt-Labba, Koncentrat, Kiruna 2010, ISBN 978-91-633-7248-3
הערות שוליים

1 2  Arsenale See on Google Maps, Biennale Arte 2022 | Britta Marakatt-Labba, La Biennale di Venezia, ‏2022-03-31 (באנגלית)
↑  The embroidered resistance art, Swedish Lapland
↑  Honorary doctors - Umeå University, Sweden, web.archive.org, ‏2018-08-11
↑  Britta Marakatt-Labba: Under the Vast Sky - Exhibition, Ikon (באנגלית)
↑  Annual Awards – Dagerman (באנגלית אמריקאית)
↑  Portrait of Honour 2022: Britta Marakatt-Labba, Nationalmuseum (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90239626  GND: 1217630805  ISNI: 0000 0003 8462 375X  KulturNav: 08b27b2d-51c5-41c1-86ae-4ce0426fec6f  LCCN: no2015051642  SELIBR: 74230  SUDOC: 157448924  VIAF: 277041490   WorldCat (עם VIAF): 277041490
ג'וליוס פלטיאל

| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1924 טרונדהיים, נורווגיה 
 פטירה:  7 במרץ 2008 (בגיל 83) טרונדהיים, נורווגיה 
 מדינה:  נורווגיה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 בן או בת זוג:  ורה קומיסר (28 באוקטובר 2000–?) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס התרבות של טרונדהיים (2005)  מסדר אולף הקדוש 
 
ג'וליוס פלטיאל (4 ביולי 1924 - 7 במרץ 2008) היה אחד מבין 26 מיהודי נורווגיה שנשלחו לאושוויץ ושרדו, מתוך משלוח של 750 יהודים למחנה. במהלך חייו, נתן עדויות רבות יחד עם אשתו למה שהתרחש במחנה, ועל כן זכו במדליית מסדר אולף הקדוש, פלטיאל בשנת 2004 ואלמנתו בשנת 2016. הוא היה קרוב משפחה של דוד פלטיאל.
מלחמת העולם השנייה

בזמן מלחמת העולם השנייה, משפחתו של פלטיאל ניהלה מפעל טקסטיל בעיר טרונדהיים. ב-6 באוקטובר 1942, נעצר יחד עם משפחתו ונשלח למחנה הריכוז פלסטד, שם הוחזקו עד לגירושם למחנה אושוויץ ב-24 בפברואר 1943. כאשר הצבא האדום התקרב לגבול פולין בינואר 1945, הנאצים החלו לפנות את 66,000 האסירים שנשארו במחנה בצעדת מוות לעבר בוכנוואלד. בתום הצעדה, משקלו של פלטיאל היה 39 קילוגרמים בלבד.
יום אחד, האסירים קיבלו ידיעה שכל האסירים הסקנדינביים יישלחו בחזרה לארץ מוצאם, אך לרוע מזלו של פלטיאל, וידקון קוויזלינג, נשיא משטר קוויזלינג הפרו-נאצי, ביטל את אזרחותם של יהודי נורווגיה. ב-11 באפריל 1945 הוא שוחרר מהמחנה על ידי חיילים אמריקאים יחד עם עוד ארבעה יהודים מנורווגיה.
מותו

פלטיאל נפטר בגיל 83 ונקבר בעיר הולדתו טרונדהיים. ממשלת נורווגיה שילמה את הוצאות קבורתו ובהלוויתו נכחו האראלד החמישי, מלך נורווגיה, שר התרבות טרונד קיסגה ועוד. הותיר אחריו אישה, הסופרת הדנית ורה קומיסר, ושני ילדים.
מדליית אולף הקדוש שהוענקה לג'וליוס פלטיאל על שירותו למדינה
בלה השני, מלך הונגריה

הסמל של בלה השני
בלה השני, (העיוור) מלך הונגריה (בהונגרית: II. (Vak) Béla; מחוז טולנה, בסביבות 1108 – סקשפהרוואר, 13 בפברואר 1141) היה המלך ה-12 של ממלכת הונגריה, ששלט בשנים 1131–1141. אביו היה הנסיך אלמוש, בנו של גזה הראשון, מלך הונגריה, אמו הייתה פרדסלאבה בתו של סוויאטופולק השני, נסיך קייב.
תחילה נראה היה שלבלה אין סיכוי לשבת על כס המלכות, שכן אביו מרד ללא הרף בשלטונו של קלמן, מלך הונגריה, אשר, לאחר תקופה ארוכה של סבלנות וחמלה, עיוור לבסוף את אחיו הצעיר ואת הנסיך הקטן בלה, כדי להפכם ללא כשירים לשלוט. עם זאת, בנו ויורשו של קלמן, אישטוואן השני, מלך הונגריה מת ללא ילדים, ולכן אחד המועמדים האפשריים למלך היה בלה, שיכול היה לשבת על כס המלכות של הונגריה לאחר מותו של בן דודו.
מוגבלותו הפיזית ואורח חייו ההולל לא אפשרו לו להשתתף בענייני היומיום ולכן בתקופת שלטונו שלטה במדינה אשתו, המלכה בעלת היד ההחזקה אילונה (בהונגרית) שהיא ילנה מראשקה, מלכת הונגריה. בין ילדיו של בלה ירש אותו הבכור, גזה השני, מלך הונגריה, ולאחר מותו שני בניו הנוספים של גזה, לאסלו ואישטוואן התייצבו נגד נכדו אישטוואן השלישי, מלך הונגריה שירש את השלטון ואת כס המלוכה.
ביוגרפיה > ילדות

חייו של אבי בלה, הנסיך אלמוש, התאפיינו במאבקו הבלתי פוסק על הכתר ההונגרי, לפעמים בחשאי, לפעמים בגלוי. החיים העמוסים וההרפתקניים הללו הותירו את חותמם גם על חיי משפחתו. בהתחשב במנהגי התקופה, למשפחתו של אלמוש הייתה סיבה לחשוב שגם הם יצטרכו לשלם על חטאיו של אלמוש. יום אחד, לאחר צעדיו הפזיזים של אלמוש זה אכן קרה בסביבות שנת 1115. לאחר אחת מפעולותיו של הנסיך, בפקודת המלך קלמן הוא נענש בכך שעיוורו אותו, יחד עם כמה מאנשיו ובנו בלה, שהיה אז בן שבע. אלמוש ובלה נלקחו למנזר דמש. באמצע שנות ה-1120, הם נאלצו לברוח שוב. הפרטים לא ידועים, אבל ההנחה היא שאלמוש החל להתארגן שוב, כדי להשיג את הכוח העיקרי והממשי בממלכה. הנסיך הגיע לביזנטיון, אך בלה הגיע למנזר פצ'ווארד מסיבה לא ידועה.
בסביבות 1128 אישטוואן השני, מלך הונגריה קיבל ידיעות על אחיינו שהסתתר בפצ'וואראד (Pécsvárad). המלך ביקש מבלה להינשא לאילונה, בתו של הז'ופאן הגדול הסרבי אוּרוש הראשון, ולאחר מכן יישב את הזוג בטולנה. על פי דברי ימי הביניים, אישטוואן "חיבק" את קרוב משפחתו העיוור, כי לו עצמו לא היה בן ורצה להפוך את בלה ליורשו. זה לא תואם את המציאות, כי באותה תקופה לאישטוואן כבר היה יורש ייעודי בדמותו של שאול, נסיך הונגרי, בנה של ז'ופיה, אחות המלך.
אישטוואן מת ב-1131. הוא מת בתחילת מרץ, אך בלה הוכתר רק חודשיים לאחר מכן. מכאן ניתן להסיק שהתנהל מאבק על כס המלכות בין שאול לבין בלה, שהסתיים בניצחונו של בלה. הארכיבישוף פליציאן מאסטרגום הכתיר אותו למלך הונגריה ב-28 באפריל בסקשפהרוואר בשם בלה השני. הכוח עבר אפוא מענף קלמן של בית ארפאד לענף אלמוש.
ביוגרפיה > גיבוש הכוח, האספת בארד

העברת הכוח מענף אחד למשנהו מלווה בדרך כלל בארגון מחדש של יחסי הכוחות הפנימיים. הלורדים הראשיים שתמכו בקלמן ובאישטוואן נדחקו מהשלטון ואלו שתמכו בבלה בעבר זכו בעמדות כוח. אולם במקרה זה, ככל הנראה בגלל הכעס, הייאוש והתשוקה לנקמה שהורגשו בשל עיוורונו של בלה, החל שינוי הכוח הזה באירוע עקוב מדם. באספה הלאומית (הפרלמנט) שהתקיימה ליד העיר ארד בשנת 1131, נרצחו באכזריות הלורדים המובילים שניתן היה להניח שהם אחראים לעיוורון של בלה. לפי המקורות, שישים ושמונה אצילים נפלו קורבן לקטל. למלכה אילונה היה תפקיד מכריע בארגון וביצוע האירוע כולו.
ביוגרפיה > המאבק נגד בוריס

בנו הבלתי חוקי של המלך קלמן, בוריס, שידע שמלך עיוור יושב על כס המלכות ההונגרי, ראה את הזמן כמתאים להתחיל במאבק על הכתר ההונגרי. לשם כך חיפש בעל ברית בחצר בולסלאב השלישי, עקום הפה בפולין. מכיוון שיחסי הונגריה-פולין היו עוינים מאז 1127, בוריס מצא שם קבלת פנים חיובית וכוחות צבא של פולין החלו לצאת לקרב נגד הונגריה. בלה, דרך נישואיו האוסטריים של אחיו מצא בעל ברית צבאי במרקיז האוסטרי ליאופולד השלישי. ב-22 ביולי 1132 בקרב בעמק נהר הסלאנה הנחילו הצבאות ההונגריים והאוסטריים תבוסה קשה לצבאות בוריס ובולסלאב. בוריס לא מת בקרב, אבל הוא כבר לא איים על מלכותו של בלה. זה נבע בעיקר ממדיניות החוץ היעילה של בלה.
ביוגרפיה > מדיניות החוץ

בתקופתו של בלה השני, מדיניות החוץ ההונגרית הייתה יעילה ומוצלחת ביותר. במהלך המלחמה נגד בוריס, המרקיז מאוסטריה ומבוהמיה היו בעלי בריתם של בלה באמצעות נישואים. האיבה ההונגרית-פולנית הופסקה על ידי זכייתו של בלה בתמיכת לותאר השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שלפי דרישתו חזר בולסלאב מתמיכתו בבוריס.
ביוגרפיה > מדיניות הפנים

לאחר העימותים העקובים מדם, החלה עבודה קונסטרוקטיבית גם בחיים הפוליטיים הפנימיים. לפי תעודות ששרדו, בתקופתו של בלה השני החל להתארגן בחצרו משרד שעסק במתן תעודות לא רק מדי פעם, אלא בצורה מקצועית וקבועה. המשרד הזה יכול להיחשב כקודמתה של הקנצלריה שהוקמה בתקופתו של בלה השלישי, מלך הונגריה.
בלה שמר על קשר טוב עם מנהיגי הכנסייה המקומיים ותרם תרומות משמעותיות לכנסייה. גם מנזר פאנונהאלמה, שנשרף בשנת 1137, נבנה מחדש בעזרתו. כל אלה תרמו רבות לגיבוש המדינה.
ביוגרפיה > מותו

בלה השני מת ב-13 בפברואר 1141. הוא נקבר בבזיליקת ההכתרה בסקשפהרוואר. עצמותיו זוהו ב-2019.
משפחתו

השכלתה, האינטליגנציה והאופי הנחוש של המלכה אילונה גרמו לה להופיע בפועל כשליטה שותפה לצד בלה. על פי עדויות והתעודות, גם תושבי הארץ היו מודעים לכך ששני אנשים שולטים בהם. הזוג השולט גם הבטיח את הישרדותה של שושלת בית ארפאד, שהייתה כמעט על סף הכחדה ב-1131.
נולדו להם הילדים הבאים:
בשנת 1130, הנסיך גזה, יורשו של בלה;
בשנת 1131 הנסיך לאסלו, לימים מתנגד למלך
בסביבות 1133 הנסיך אישטוואן, גם הוא מתנגד למלך מאוחר יותר
בשנת 1134, הדוכס אלמוש, שככל הנראה קיבל את שמו לא מהדוכס הגדול אלמוש, אלא כהכרת טובה לסבו, הדוכס אלמוש. הוא הוטבל בשנת 1134. הוא נפטר עוד בימיו של בלה השני
בשנת 1136 ז'ופיה, (הו') שבשנת 1139 הפכה למאורסת לבנו בשם הנריק של קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך הנישואים לא התקיימו. היא סיימה את חייה כנזירה באדמונט (גר')
גרטרוד, שתאריך לידתה לא ידוע הפכה בסביבות 1149לאשתו השנייה של השליט הפולני מיסיסלב. היא נפטרה בשנת 1156.
בלה שמר באדיבות על זכר אביו: בשנת 1137, הוא הביא את גופתו הביתה מביזנטיון וקבר אותה בבזיליקת ההכתרה בשקספהרוואר.
המלך העיוור חווה את האירועים הקשורים למשפחתו בצורה עמוקה ורגישה יותר מהרגיל בגילו. הודות למקור זר נשתמרו דברי הפרידה מבתו ז'ופיה, שיצאה לחצר הקיסרות (משנת 1139):
אדון שמיים וארץ, אתה רואה הכל, אבל אני לא רואה דבר. בפקודתך, כי כך רצית, נעשיתי עיוור... היא בתי היחידה... היום אני נותן לה... בנישואין... שיהיה הסכם חזק כל כך ביני לבינך, אלוהים, שלעולם לא תעזוב אותה.
בחצר הקיסרית הגרמנית-רומית סבלה הנסיכה ז'ופיה, שהגיעה ממשפחת המלוכה ההונגרית, מיחס אכזרי ומשפיל, כי לדעתם של הגרמנים לא הייתה משכילה. בלה כבר לא זכה לראות זאת.
ניתוח DNA קודם של עצמות מחפירות בסקשפהרוואר במאה ה-19 אישר שאחד האנשים (שהוא כנראה בלה השלישי שנח משמאל לקבר ליד) הוא קרוב משפחתו של בלה, וניתוח הפחמן הרדיואקטיבי שלאחר מכן הבהיר כי זהו סבו (בלה השני) של בלה השלישי.
גלריה

איור הדינר של בלה השני
דינר כסף של המלך
החותם המלכותי של בלה השני
הדפס אבן צבעוני של המלך בלה השני ,1828
לקריאה נוספת

פרנץ מאק, "בלה השני", בתוך: דיולה קרישטו – פרנץ מאק: הארפאדים – נסיכים ומלכים, מסת"ב 9639278483
דיולה קרישטו, ענף אלמוש, Rubicon 2000/3
ספר מלכים (בעריכת ינה הורבאט), מסת"ב 9635485808
Gyula Kristó, מלחמות ולחימה בעידן בית ארפאד, מסת"ב 9639441872
Grandpierre K. Endre (1991). Királygyilkosságok. Magyarok Titkos Története. p. 92–97. ISBN 963-7707-00-X.
הערות שוליים

↑  Makk Ferenc: Megjegyzések II. Béla történetéhez. Acta Universitatis Szegediensis. Acta Historica, 40. évf., (1972) 39. o.
↑  Ferenc, Kanyó (2018-02-23). "Bebizonyosodott, hogy III. Béla nem finnugor eredetű volt? Amiről a hírek beszéltek, és amiről nem". Ujkor.hu (בהונגרית). נבדק ב-2020-01-06.
↑  Megosztom, Jobbján nagyapjával 2019 12 19 07:00. "Azonosították a III. Béla mellett nyugvó csontokat". FEOL (בהונגרית). אורכב מ-המקור ב-2019-12-20. נבדק ב-2020-01-06.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810574855505606  GND: 1062997034  ISNI: 0000 0005 0073 7325  LCCN: no2019137592  VIAF: 311734964   WorldCat (עם VIAF): 311734964 
ענישת הנסיך אלמוש ובנו בלה בעיוורון (הכרוניקה המאוירת)
הטבח בארד, מיניאטורה של הכרוניקה המאוירת
בריטון וילסון

בריטון וילסון (באנגלית: Britton Wilson; נולדה ב-13 בנובמבר 2000) היא אתלטית אמריקאית. אלופת עולם (יוג'ין 2022) בריצת שליחות 4x400 מטר ושיאנית אמריקה ובעלת התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בריצת 400 מטר באולם.
ביוגרפיה

היא למדה והתאמנה באוניברסיטת טנסי ובשנת 2021 עברה לאוניברסיטת ארקנסו לאחר שסבלה מבעיות נפשיות.
ביוגרפיה > 2022

באליפות המכללות שנערכה ביוג'ין, אורגון ביוני 2022 היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 53.86 שניות. שבועיים לאחר מכן, באליפות ארצות הברית שנערכה אף היא ביוג'ין היא זכתה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 53.08 שניות, אחרי סידני מק'לוכלין שקבעה שיא עולם חדש של 51.41 שניות ולפני שמיר ליטל (53.92 שניות).
ביוגרפיה > 2022 > אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה ביוג'ין ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב, בריצת 4x400 מטר ביחד עם טליתה דיגס, אבי שטיינר וסידני מק'לוכלין בתוצאה של 3:17.79 דקות, לפני ג'מייקה (3:20.74 דקות) והממלכה המאוחדת (3:22.64 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.02 שניות.
ביוגרפיה > 2023 > שיאנית אמריקה

באליפות המכללות באולם שנערכה באלבקרקי, ניו מקסיקו ב-11 במרץ 2023 זכתה וילסון במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אמריקה חדש של 49.48 שניות. התוצאה שקבעה היא התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים אחרי שיא העולם הטרי בן 20 הימים של פמקה בול מהולנד (49.26 שניות) וטוב מהשיא הוותיק בן 41 שנים של ירמילה קרטוכווילובה מצ'כוסלובקיה (49.59 שניות).
בתחרות שנערעכה בבאטון רוז' לואיזיאנה ב-12 במאי אותה שנה היא קבעה שיא מכללות חדש של 49.40 שניות. בשלב הגמר היא שיפרה את שיאה והעמידה אותו על 49.13 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין ב-8 ביולי זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.79 שניות, אחרי סידני מק'לוכלין-לברון שקבעה את תוצאת השנה בעולם של 48.74 שניות, ולפני טליתה דיגס (49.93 שניות).
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 400 מטר: 49.13 שניות (2023), שיא מכללות
ריצת 400 מטר משוכות: 53.08 שניות (2022)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 400 מטר: 49.48 שניות (2023), שיא אמריקה
בית הכנסת הגדול של בורדו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  36 cours Pasteur 
 מיקום:  בורדו 
 מדינה:  צרפת 
 נוסח תפילה:  נוסח התפילה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1882
 תאריך פתיחה רשמי:  1882 
 אדריכל:  פול אבדי 
 סגנון אדריכלי:  התחייה הגותית 
 קואורדינטות:  44°50′01″N 0°34′26″W﻿ / ﻿44.833611°N 0.573889°W﻿ / 44.833611; -0.573889
  (למפת בורדו מוגדלת) בית הכנסת הגדול של בורדו(למפת בורדו רגילה) בית הכנסת הגדול של בורדו
 
בית הכנסת הגדול של בורדו (בצרפתית: Grande synagogue de Bordeaux) הוא אחד מבתי הכנסת הגדולים והיפים בצרפת, ומקום התרבות היהודי העיקרי של בורדו. בית הכנסת משמש כיום את בני הקהילה היהודית הספרדית של בורדו.
היסטוריה

בעיר בורדו יש שרידים המעידים על קיום קהילה יהודית כבר במאה הרביעית. במאה ה-15 זרמו לעיר והתיישבו בה אנוסים רבים, וכן יהודים שעברו אליה מפרובאנס. במרוצת המאה ה-19 פרחה הקהילה ויהודיה השתלבו בחיי המסחר והרוח בעיר. בית הכנסת הגדול בבורדו נחנך ביום כ"א באלול תרמ"ב (5 בספטמבר 1882), בנוכחות הרב הראשי של צרפת, לזר איזידור (צר') (1813–1888), רב טולוז, אורי, ורבה הראשי של בורדו, שמעון לוי. בית הכנסת שקדם לו, ברחוב קאסרוז' שבלב הרובע היהודי הישן של בורדו, הוקם ב-1812, ונהרס בדליקה ב-27 ביוני 1873. הקהילה היהודית בבורדו החליטה מיד על הקמתו של בית כנסת חדש, אבל רחובותיו הצרים של הרובע היהודי הישן לא התאימו למיזם החדש, ולכן בחרו בכתובת חדשה, רחוב לאבירה.
התוכנית האדריכלית המקורית נעשתה על ידי אנדרה בורגה (1821–1879), ואחריו הצטרף לפרויקט שארל דיראן (1824–1891) שהביא את העיצוב לידי גמר בשנת 1880. עלות הבנייה האמירה ל-660,000 פרנקים ויותר, (סכום עתק באותה תקופה) ומקורות המימון היו מכירת קרקע בית הכנסת הקודם, וכן תרומות חברי הקהילה הספרדית של בורדו, בייחוד תרומת משפחת הבנקאים פריירה. גם הרשות המקומית בורדו וממשלת צרפת השתתפו במימון. כאשר נפתח בית הכנסת בשנת 1882, היה הגדול ביותר בצרפת.
בית הכנסת חולל במלחמת העולם השנייה ושימש את הצבא הגרמני כבית סוהר שממנו נשלחו יהודים מבורדו למחנות ריכוז והשמדה. בשנת 1944 נבזז בית הכנסת על ידי פשיסטים צרפתים.
בראשית שנות החמישים נערכו בבית הכנסת עבודות שיקום ושיפוץ על פי התוכניות המקוריות של שארל דיראן, עד שהבית הושב ב-1956 למראהו המקורי. שמותיהם של יהודי בורדו שנספו בשואה נחקקו על קירות זיכרון בחזית.
ב-20 ביולי 1998 הוכר בית הכנסת כאתר היסטורי רשמי של צרפת, ושנתיים לאחר מכן נקבע כי הוא יואר מדי לילה.
תיאור המבנה

הגישה הכללית בעיצוב בית הכנסת היא זו של האדריכל אנדרה בורגה, היינו שילוב אקלקטי של אלמנטים אופייניים מן האמנות הרומנסקית והביזנטית, שהיה אופנתי בבתי כנסת רבים במערב אירופה ובמרכזה בשלהי המאה ה-19.
בורגה שילב במבנה שני מגדלים סימטריים משני צדי החזית המערבית, שדומים מאוד למגדלי הפעמונים בכנסיות. אחדים מחברי הקהילה הביעו התנגדות לאלמנט זה, משום שחשבו שהמבנה דומה יתר על המידה לכנסייה, אך בכל זאת לא ויתר האדריכל השני על המגדלים. שארל דיראן הוסיף לעיצוב המקורי נופך אוריינטלי ויצר מחזה מרשים מן הרחוב בואך אל החזית המערבית. המוטיבים המזרחיים הוספו גם כרמז למוצאם של היהודים הספרדים של בורדו, אבל דיראן לא אימץ את הסגנון המורי המאפיין בתי כנסת רבים שנבנו באותה תקופה במחוזות המזרחיים של צרפת ובארצות אחרות באירופה. בית הכנסת החדש של בורדו היה שונה מאוד מהקודם, שבו היו אלמנטים נאו-קלאסיים משולבים עם מה שנחשב אז למוטיבים בהשראה תנ"כית.
החזית המערבית היא החלק המרשים ביותר בבניין, ובשני צדיה מגדלים. על פי התוכנית המקורית, מעל למגדלים היו צריכות להתנוסס כיפות מתומנות, אך אלה לא נבנו מעולם, בשל התנגדות חברי הקהילה, אשר חששו מפני דמיון מופרז לכנסייה, וסירבו לממן את התוספת. במרכזה של החזית ישנם שלושה שערים, ומעליהם קשתות מחודדות, וטימפנום מקושט במוטיבים שנלקחו מבית הכנסת הישן, למשל עצי תמר מעל לדלתות הצד ומנורת שבעה קנים על הדלת המרכזית. מעל לשערים שלושה חלונות מוארכים, האמצעי גבוה מהאחרים, וחלונות בתבניתו קבועים גם בכל אחד מהמגדלים הצדיים. בחלקם העליון של החלונות יש חלונות קטנים יותר, עגולים, אופייניים לאדריכלות המזרח כפי שנתפסה באירופה של המאה ה-19. על החלק המרכזי של החזית המערבית חולש כרכוב שבחלקו העליון שני לוחות הברית.
בתוך בית הכנסת שוכן אחד מאולמות התפילה היהודיים הגדולים בצרפת. אורכו למעלה משלושים מטרים, ויש בו 1,500 מקומות ישיבה. בכניסה יש לובי קטן וממנו מגיעים לעזרת הנשים בקומה הראשונה. בין הלובי לבין אולם התפילה מפרידות דלתות זכוכית. האולם עצמו נחלק לשבעה מפרצים; הגלריות בקומה הראשונה, המשמשות כעזרת נשים, נישאות על גבי שתי שורות של עמודי מתכת מתוצרת מפעלי אייפל בבורדו.
ארון הקודש נבנה בתוך גומחה בכותל המזרחי של האולם, הוא מקושט בשני עמודים מצופים ברונזה, שיחזור של ארון הקודש בבית הכנסת הקודם ברחוב קאסרוז'. הקישוטים כוללים סמלים יהודיים, למשל עשרה לוחות שמייצגים את עשרת הדיברות, ולוח נוסף רבוע ועליו תריסר אבנים צבועות, כדוגמת האפוד של הכהן הגדול במקדש בירושלים, עם שנים עשר השבטים. בהתאם למסורות הספרדיות של יהודי מערב צרפת, ממוקמת התיבה במרכז אולם התפילה, ועל ידה מנורת שבעה קנים.
בריטה טוט

| --- | --- |

"כיסא הרחמים" (כנסיית אוסמו). אלוהים האב מחזיק את הצלב עם המשיח. יונה, רוח הקודש, יורדת על ראשו של ישו. מימין, האביר ארנג'יל נילסון (Hammerstaätten). משמאל אשתו בריטה אולובסדוטר טוט, בחליפה לבנה שעל שולי השמלה מצויר מעיל הנשק של טוט.
 לידה:  המאה ה־15 
 פטירה:  1498 
 מדינה:  ממלכת דנמרק, שוודיה 
 פעילות בולטת:  אצילה בעלת אדמות בשוודיה ודנמרק
 ידועה בשל:  מרגלת
 בן זוג:  ארנג'יל נילסון
 
בריטה אולובסדוטר טוט (בשוודית: Brita Olovsdotter Tott, בדנית: Birgitte Olufsdatter Thott) הייתה אצילה דנית ושוודית, בעלת אדמות ומנהלת מחוז מלכותי. היא נשפטה על בגידה ועל זיוף חותמות. היא הייתה אחת מבעלי האדמות הגדולים בסקנדינביה, ואחוזותיה מילאו תפקיד בפוליטיקה בשוודיה ובדנמרק.