stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטיבן ברטלט (איש עסקים)
ספרים

בשנת 2021, הוציא ברטלט את ספרו הראשון, מיליונר סקסי שמח (Happy Sexy Millionaire), שהיה לרב מכר של סאנדיי טיימס. בשנת 2023 הוציא ברטלט את ספרו השני, יומנו של מנכ"ל: 33 חוקי העסקים והחיים (The Diary of a CEO: The 33 Laws of Business and Life), שבו אוסף נושאים מהפודקאסט באותו שם, באופן מרוכז. יומנו של מנכ"ל: 33 חוקי העסקים והחיים, נבחר בתחרות "פרס הספר הבריטי" לספר השנה לאחר שהפך לספר ההתפתחות האישית הנמכר ביותר מאז תחילת איסוף מידע בנושא.
סעדיה שושני

סעדיה שושני (י"ט באדר א' ה'תרמ"ט, 20 בפברואר 1889 – כ"ה בכסלו ה'תשל"ב, 13 בדצמבר 1971) היה איש ציבור מימי היישוב וראשית ימי מדינת ישראל. היה ממייסדי אגודת "מכבי יפו", מראשוני אנשי "ההגנה" בתל אביב, חבר המפקדה הארצית של ההגנה, ראש "הקבוצה היפואית", ראש ועדת "כופר היישוב", ממייסדי המשטרה העירונית בתל אביב בראשית ימי המנדט, וסגן ראש עיריית תל אביב-יפו בשנים 1953–1959. כמו כן היה שותפו של אהרן איתין בבית הדפוס "דפוס איתין את שושני".
רקע משפחתי

שושני נולד בבריאנסק, עיר תעשייתית על גדת הדייסנה שנמצאת במחוז אוריול (כיום בירת מחוז בריאנסק) ברוסיה, כ-350 ק"מ דרומית מערבית למוסקבה. להוריו, גדליהו הכהן רוזנרוט ופייגה-מנוחה לבית איתין, נולדו תשעה ילדים, והם (לפי סדר הולדתם): מנחם, סעדיה, נוח, יוסף, דבשה, מרים, בלה, אהרון ואליעזר. אחי אמו הוא אהרן איתין, אביהם של סעדיה איתין, נחום איתן ודיבשה אמירה.
באותם זמנים הייתה בריאנסק מחוץ לתחום המושב היהודי ברוסיה. משפחת אמו של שושני הורשתה להתגורר בבריאנסק שברוסיה בזכות שירותו בצבא הצאר ניקולאי השני של אבי המשפחה, סעדיה איתין שנמנה עם חיילי ניקולאי. אביו של שושני, גדליהו, גויס גם הוא לצבא הצאר ועבד שם כחייט. בשהותו עם יחידתו ליד בריאנסק הכיר גדליהו את פייגה-מנוחה והם נישאו בסתר, מאחר שבאותה העת נאסר על חיילים להתחתן.
ילדותו והעלייה לארץ

תחילה רכש סעדיה את השכלתו, כמנהג הימים ההם, בחדר, ובמקביל למד גם בגימנסיה רוסית מקומית. הוא קיבל תעודת גמר בגיל 16 ובנוסף לה גם תעודת הצטיינות המאשרת לו לבחור מקצוע כרצונו, למרות ההגבלות שהוטלו באותה תקופה על היהודים ברוסיה.
בחוגי משפחתו ובקרב חבריו פיעמה ההכרה שיש לעזוב את רוסיה ולעלות לארץ ישראל. בשנת 1906 עלה דודו של שושני, אהרון איתין, שהיה בעל בית דפוס בבריאנסק, לארץ ישראל עם משפחתו ורכושו. עם עלייתו ארצה הקים איתין בית דפוס ביפו. לאחר שנה, בנובמבר 1907, עלה גם שושני באונייה "קורנילוב", והחל לעבוד בבית דפוס זה כמגיה.
בשנת 1913 העלה איתין את משפחת גדליהו ופייגה-מנוחה רוזנרוט ובני ביתם לארץ ישראל. המשפחה התגוררה בשכונת נווה צדק. באונייה שבה נסעו הייתה גם חנה לוינשטיין, ילידת ליטא, שעלתה לארץ בגפה. עם הגיעם ארצה פרש שושני את חסותו עליה ושמר איתה על קשר במכתבים ובפגישות. לאחר שש שנים השניים נישאו ונולדו להם שני בנים: שמואל ויונה.
דפוס שושני

שושני הפך לשותפו של איתין, ובית הדפוס קיבל את השם "דפוס איתין את שושני". רוב הזמן ניהל שושני את בית הדפוס לבדו, עקב מחלתו הקשה של איתין שהביא לשהות ממושכת בפריז ובאלכסנדריה לצורכי ריפוי.
ב-1917, בשלהי מלחמת העולם הראשונה (1918-1914), נרכש עבור בית הדפוס מגרש בדרך יפו 5 בתל אביב, ועם תום המלחמה בשנת 1919 נבנה עליו הבניין של בית הדפוס החדש. בבית הדפוס הודפסו ספרי הוצאת שטיבל, ספרי הוצאת "מוריה" שיסדה ברכה פלאי, כל ספרי אחד העם, ספרי "התקופה" וספרי הוצאת אמנות של שושנה פרסיץ. בבית הדפוס הודפס גם ספרו של אלתר דרויאנוב – "ספר הבדיחה והחידוד", וגיליונות העיתון "הפועל הצעיר". שושני תמך בסופרים ובמשוררים צעירים והדפיס את יצירותיהם. למשך תקופה מסוימת נדפס בבית הדפוס גם העיתון "הארץ".
אחד הלקוחות הגדולים והחשובים של בית הדפוס היה בנק אנגלו-פלשתינה (לימים בנק לאומי), אשר כל מערכת הטפסים והניירת שלו הודפסו בבית הדפוס.
כשקרב יום הקמת המדינה חששו בבנק שעם סיום המנדט, ייקחו הבריטים איתם את רוב שטרי הכסף שבמחזור ואז ייתכן שלא יספיקו השטרות שבידי הבנקים לצרכיו של הציבור. הנהלת הבנק וגזבר הסוכנות היהודית אליעזר קפלן החליטו על הדפסתם של שטרות זמניים שישמשו הילך חוקי במדינה שבדרך. החלטה זו נעשתה בחשאי ובסודיות רבה. שטרות הכסף נדפסו בדפוס שושני, אך לצורך חיסכון - רק מצדו האחד של הנייר ובערכים של 500 מיל, לירה אחת, 5 לירות ו-10 לירות. במקביל הוזמנו שטרות רשמיים מחברת "אמריקן בנקנוטס" בארצות הברית, אך היה חשש שהזמנה זו לא תגיע בזמן. הדפסת "שטרות הגיבוי" החלה בחודש מרץ 1948, בסמוך להצהרה על הקמת המדינה. לבסוף נתבדו החששות: מלאי השטרות הקיימים הספיק, ואף השטרות מארצות הברית הגיעו ארצה בזמן. לכן נגנזו "שטרות הגיבוי" ולאחר מכן גם הושמדו.
פועלו הציבורי

בתל אביב החל שושני לעסוק בפעילות ציבורית ונמנה עם ראשוני אגודת "מכבי יפו", "התאחדות בעלי התעשייה" ו"התאחדות בעלי הבתים בתל אביב". כמו כן, היה בין הראשונים שהצטרפו לשורות ארגון "ההגנה" בעיר. הוא היה "מפקח ההגירה" של המגורשים לגלות בגליל בימי השלטון העות'מאני וראש "הקבוצה היפואית". על פועלו הרב למען היישוב קיבל שושני את "אות המתנדב" מידי דוד בן-גוריון. בן-גוריון אמר עליו:
סעדיה שושני הוא מעמודי ההגנה שעמדו לנו בימי המנדט הבריטי בשעות המרות והקשות ביותר. מיחידי הסגולה, שהתעלה מעל זיקות מפלגתיות וחברתיות והעמיד את ההגנה מעל כל חשבון צר.
פועלו הציבורי > הקבוצה היפואית וההגנה

לצד ארגון "השומר" שתפקידו באותה תקופה היה להגן על היישוב היהודי בארץ, קמה התארגנות נוספת של צעירים, "הקבוצה היפואית", שבראשה היו שושני ואליהו גולומב. הקבוצה היפואית קיבלה על עצמה את השמירה והאבטחה של תל אביב ושל הקהילה היהודית ביפו, והיא הגרעין שנשאר בעיר וששמר על רכושם של תושבי תל אביב בעת גירושם באביב 1917. חברי הקבוצה היו פעילים במרבית מפעלי הארגון בחיי היישוב כמו: חלוקת מצרכים בימי מלחמת העולם הראשונה וליווי שיירות של תושבי תל אביב כשאלה גורשו בידי הטורקים. מלבד שושני היו חברים בקבוצה היפואית גם שני אֶחַיו, מנחם ויוסף ואחותו בלה, וכן יצחק הוז.
אחרי פינוי יפו ותל אביב גברה הדאגה לריכוזים בגליל. תפקיד הכנת ההגנה בגליל הוטל בעיקר על שושני ואליהו גולומב. באותה תקופה ניסה שושני להבריח נפצים שהשיג אברהם קריניצי שעבד באותו זמן בבית החרושת לנשק בדמשק, אולם נכשל.
במקביל ל"הגנה האזרחית" שנוצרה מתוך כורח על ידי ציבור האזרחים – סוחרים, תעשיינים, בעלי מלאכה וכדומה, ואשר הקבוצה היפואית הייתה חלק ממנו, הוקם ארגון הגנה נוסף שנשלט ונוהל על ידי ההסתדרות הכללית של העובדים בראשותו של דוד בן-גוריון. בשנת 1930, לאחר הסכם מיזוג שנחתם על ידי נציגי שני הארגונים – דוד בן-גוריון ושושני, נוסד ארגון "ההגנה" המאוחד. שושני היה אחד מששת חברי המפקדה הארצית של "ההגנה" כאשר מטעם ההסתדרות הכללית כיהנו במפקדה שלושה – אליהו גולומב, מאיר רוטברג ודב הוז, ומטעם האזרחים כיהנו, מלבד שושני, גם יששכר סיטקוב ודב גפן.
פועלו הציבורי > פעילות בעיריית תל אביב

ב-1921 נבחר שושני למועצת עיריית תל אביב בה כיהן כמעט ברציפות עד שנת 1965.
שושני היה ממייסדי התאחדות בעלי הבתים ונציגה במועצת העיר תל אביב. שושני, התנגד להענקת זכות בחירה לכל תושבי תל אביב וסבר שזכות זאת צריכה להישמר לבעלי הבתים משלמי הארנונה. הוא אף תבע את העירייה בערכאות משפטיות של המנדט הבריטי כדי למנוע את הצבעת חסרי הרכוש. ב-30 ביולי 1926 פרסם בית הדין הגבוה לצדק של השלטון המנדטורי בארץ החלטה זמנית בנוגע לעתירתו בשם הסתדרות בעלי הבתים בתל אביב נגד עיריית תל אביב. תביעתו זו נגעה לפירוש שנתנה עיריית תל אביב למונח "משלם מיסים" שהופיע בפקודת המועצות המקומיות כתנאי המקנה זכות הצבעה בבחירות לעירייה. בית המשפט קבע כי המושג "משלם מיסים" מתייחס רק לאלה המשלמים מס בתים (וֵרְקו), ולכן לא ניתן לפרש את המושג "משלם מיסים" לכל תושב המשלם תשלום אחר לעירייה. באותה עת תקף שושני, בשם בעלי הבתים, גם את המס הפרוגרסיבי שהנהיגה העירייה. העירייה עצמה קבעה בחוקתה שמס רכוש לא יעלה על 12.5% מערך הנכסים שבגינם הוא נגבה. גם בתביעה זו הצדיק בית הדין את טענת שושני וביטל את גביית המס הפרוגרסיבי. פעילות זו גרמה לתרעומת כנגד שושני מצד גורמים שונים על כך שפנה לבתי הדין של שלטון המנדט ולא לערכאות של היישוב היהודי.
שושני שימש כסגן ראש העיר תל אביב בעת כהונתו של חיים לבנון, בין השנים 1953 ל-1959. נוסף לכך שימש שושני בתקופה זו גם כמנהל מחלקת התיעול והביוב וכמנהל מחלקת הגנים של העירייה. לצורך הקמת מערכות ביוב משופרות, שהיו יקרות מאוד, הקים שושני את "קרן סעדיה שושני לתיעול וביוב"[דרוש מקור]. עם תום תפקידיו בעירייה נתמנה שושני לעמוד בראש "איגוד ערים דן (ביוב)", בו רוכזה האחריות לשפכים של שבע רשויות מקומיות שמסביב לעיר.
פועלו הציבורי > תפקידים נוספים

בעקבות המרד הערבי הגדול (בשנים 1936–1939) הוקם ביוזמת הוועד הלאומי מוסד לגביית כספים למימון פעולות ההתיישבות והביטחון השוטף. מוסד זה - "הוועדה היישובית שליד הוועד הלאומי, כופר היישוב – ועדת הביטחון" - פעל בראשות שושני.
ב-1921 היה שושני, במשותף עם שלום פחטר ואברהם קריניצי, חבר הוועדה להקמת משטרת תל אביב, משטרה עירונית עצמאית שפעלה בעיר עד 1932. הוועדה גם בחרה את מפקדה של המשטרה העירונית, חיים אלפרין.
בשנות השלושים נמנה שושני עם מייסדי בנק "הלוואה וחסכון" בתל אביב, ובשנות הארבעים שימש כנשיא "ארגון בעלי תעשיית הדפוס בישראל".
בפרוץ מלחמת העולם השנייה (1939) קראה הסוכנות היהודית לצעירים להתגייס לצבא הבריטי. סעדיה נתמנה לעמוד בראש לשכת הגיוס.
אחרית ימיו, מותו, מורשתו והנצחתו

בשנת 1966, לאחר 45 שנים כחבר מועצת עיריית תל אביב ו-12 שנים כיושב ראש איגוד הערים של גוש דן ונשיא ארגון תעשיית הדפוס בארץ, פרש סעדיה מפעילות ציבורית אינטנסיבית. הוא עבר לעסוק בעסקיו הפרטיים וכן סייע בהקמת בית מגן דוד אדום ובית מיח"א, מפעלים שאשתו חנה הייתה פעילה בהם.
שושני הוכתר בתואר "אזרח כבוד של העיר תל אביב". בשכונת רמת החייל נקרא על שמו גן ציבורי שנתרם על ידי עובדי מחלקת הגנים שעבדו תחתיו. הקרן הקיימת לישראל נטעה יער על שם שושני ורעייתו חנה ביערות לטרון שבדרך הישנה לירושלים.
סעדיה שושני נפטר ב-13 בדצמבר 1971 ונקבר בבית העלמין שברחוב טרומפלדור בתל אביב.
לקריאה נוספת

יוסף אריכא, יפו: מקראה היסטורית-ספרותית: פרקים בדברי ימי העיר מראשיתה ועד ימינו, תל אביב, עיריית תל אביב, תשי"ז
אריה בועז, עלום ונוכח בכל – סיפור חייו של שאול אביגור, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ב-2001, עמ' 67
ברוך בן-יהודה, סיפורה של הגמנסיה "הרצליה", תל אביב, גמנסיה "הרצליה", תש"ל
ההגנה בתל אביב: פרקים לתולדות ההגנה בתל אביב וסביבתה, תל אביב, קרן הגנה ע"ש י' שחורי וחבריו, תשט"ז
"והתורקים אינם עוד שולטים...": מבט על ארץ-ישראל בימי מלחמת-העולם הראשונה, תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל, תשס"ח
שמעון סמט, איפה הם היום?, תל אביב, אל"ף, תש"ל, עמ' 69–72
אברהם קריניצי, בכוח המעשה, תל אביב, מסדה, תש"י
אברהם קריניצי, במו ידי, רמת-גן, מסדה, תשי"ט
שמעון רובינשטיין, פרשת דה-האן – רצח פוליטי או הוצאה להורג של מוסדות 'המדינה שבדרך'?, כיוונים, 27 (תשמ"ה), עמ' 5–29
יעקב שביט וגדעון ביגר, ההיסטוריה של תל אביב, כרך א, משכונות לעיר (1909–1936), תל אביב, רמות, אוניברסיטת תל אביב, תשס"א
אברהם שמואל שטיין, דיוקנאות, ירושלים, מ. ניומן, תשכ"ז, עמ' 46–60
הערות שוליים

↑  אין קשר לקבוצת הכדורגל שנוסדה ב-1949; מדובר על קבוצה שקמה לצורך התארגנות של תושבי יפו בזמן השלטון הטורקי, לפני מלחמת העולם השנייה, לצורכי ספורט והגנה. למידע נוסף
↑  יובל של נהר הדנייפר
↑  גורש ב-1915 על ידי העות'מאנים למצרים, ונפטר שם ממחלה
↑  נספתה בדליקה שפרצה בבית העץ שבו גרה המשפחה כאשר הייתה בת שנתיים
↑  נולד בשנת 1921 ונפטר בשנת 1999
↑  נולד ב-1923
↑  למעט שני הגיליונות הראשונים
↑  ראו, למשל, לאה נאור, מלך הילדים: סיפורו של לוין קיפניס, ירושלים, יד יצחק בן צבי, עמ' 136, 149, 152.
↑  ראו מעריב, מוסף עסקים, 14.8.1990, עמ' 25; וכן יגאל ארקין, השטרות והמטבעות בישראל 1927 - 2006, ירושלים, בנק ישראל מחלקת המטבע, 2006, עמ' 37 - 41.
↑  דוד תדהר (עורך), "סעדיה שושני", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2827
↑  גן ציבורי בת"א ע"ש סעדיה שושני, למרחב, 9 ביוני 1959
↑  נפטר סעדיה שושני, מעריב, 14 בדצמבר 1971
↑  סעדיה שושני למנוחות, דבר, 15 בדצמבר 1971
דפוס שושני הישן
סעדיה שושני עם אברהם קריניצי
דוד בן-גוריון מעניק לסעדיה שושני את אות המתנדב
שושני, 1969
המועצה השישית של עיריית תל אביב, 1937 (שושני בשורה התחתונה, שני משמאל)
צמח (מצב רפואי)

צמח או מצב וֵגֵטָטִיבִי (באנגלית: Vegetative state) הוא תיאור של מצב רפואי שנגרם מנזק מוחי כבד. המצב תואר לראשונה ב-1940 על ידי ארנסט קרצ'מר.
המצב מסווג מבחינת חומרתו בין מצב הכרה מינימלי (אנ') לבין תרדמת. כאשר המצב נמשך עד ארבעה שבועות הוא מכונה "מצב וגטטיבי", לאחר ארבעה שבועות משתנה ההגדרה ל"מצב וגטטיבי מתמשך", ואם גם לאחר שנה המצב לא משתפר ההגדרה מתחלפת ל"מצב וגטטיבי קבוע"[דרוש מקור]. אלה הן הגדרות סטטיסטיות בלבד, ואירעו מקרים נדירים של חולים שהתאוששו מכל אחד משלבי המצב, כאשר לעיתים אף הגיעו לכדי החלמה מלאה.
שני המשתנים המרכזיים בהערכת התחזית (פרוגנוזה) של חולים במצב הם משך שהותם במצב זה, וגילם (ככל שהחולה מבוגר יותר, הפרוגנוזה גרועה יותר).
המצב הרפואי של צמח מתאפיין בהיעדר תגובה לגירויים חיצוניים, אך בשונה מתרדמת, החולה עשוי לעיתים לפקוח את עיניו ולהפגין מחזור של שינה וערות. בנוסף, חולים במצב של צמח נצפו מבצעים פעולות של חיוך, בליעה, דמיעה או אנחה. החולים מוזנים באמצעות זונדה, אך מלבדה הם אינם נזקקים לעזרי טיפול נמרץ נוספים בשל השתמרותו היחסית של גזע המוח במצב רפואי זה.
היבטים משפטיים ומוסריים

בניגוד למוות של גזע המוח או מוות מוחי כולל שבהם גזע המוח מת, ומצבים אלו מוכרים כמוות בחקיקה של מדינות שונות, במצב וגטטיבי גזע המוח מתפקד לפחות באופן חלקי ולכן אדם במצב זה יכול לכל היותר לענות על ההגדרה של "מות המוח הגדול" שלא התקבלה בעולם. לכן התעוררו בעיות מוסריות ומשפטיות במקרים שבהם ברור שהחולה לא יתעורר לעולם, כאשר למשל כל חלקי מוחו ספגו נזק מבני כולל למעט גזע המוח, וישנם פילוסופים ורופאים התומכים על כן בביצוע המתת חסד בחולים במצב זה.
מקרה מיוחד הוא זה של תינוקות אננצפאליים שעקב בעיות בלידה נולדים ללא חלקי מוחם מלבד גזע המוח. המקרה המפורסם מביניהם היה של התינוקת ק. שהרופאים הצליחו להחזיקה בחיים למעלה משנתיים וחצי, אך במקרים אחרים בשנות האלפיים תינוקות כאלה הומתו ואיבריהם נתרמו להשתלות בהתאם לרצון ההורים.
מקרים מפורסמים של מצב וגטטיבי

טרי שיאבו
אריאל שרון
מני לוי
צל מעל בבל

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  דייוויד מייסון
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מתח וריגול
 הוצאה
 הוצאה:  Bloomsbury Publishing
 תאריך הוצאה:  1993 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מעריב
 תאריך:  1993
 תרגום:  יוסף אשכול
 מספר עמודים:  519 (כריכה קשה)
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001273653
 
צל מעל בבל (באנגלית: Shadow Over Babylon) הוא ספר מאת הסופר הבריטי דייוויד מייסון, יוצא המשמר הוולשי.
עלילה

עלילת הספר נפתחת לאחר מלחמת המפרץ כאשר שר בממשלה פנה לאיש עסקים בריטי, על מנת שיוציא לפועל תוכנית להתנקש בחיי סדאם חוסיין. איש העסקים מגייס למשימה את חברו פיטר דרטינגטון, שלו חברת הבנייה הבין-לאומית. זה האחרון מטיל את הכנת המשימה והוצאתה לפועל על אד הווארד, יוצא יוצא חיל הנחתים המלכותי ויחידת ה-SBS. הווארד מגייס למשימה את אנשיו בחברת האבטחה "אקס.אף סקיוריטיס", יוצאי כוחות מיוחדים, ובהם חברו הטוב מייק זיגלר, קצין יחידת ה-SEALS לשעבר. בנוסף מגייס הווארד מדריך ציד סקוטי שישמש כצלף של הכוח. פעולת ההתנקשות מחייבת את הצוות להתמודד עם כוחות הצבא העיראקי מחד ולהתחמק בהצלחה מארגוני הביון של ארצות הברית ובריטניה מאידך.
הערות שוליים

↑  גל פרל פינקל, יש עת לשתוק ולעשות, ויש עת לשגר מסר מאיים. החוכמה היא לדעת מתי, באתר זמן ישראל, 10 בדצמבר 2019.
↑  דייוויד מייסון, "צל מעל בבל", "הוצאת מעריב", 1993, עמוד 34.
↑  דייוויד מייסון, "צל מעל בבל", "הוצאת מעריב", 1993, עמוד 88.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 8503e46b-e583-479e-b0d9-28e22247132c 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "צל מעל בבל".
פלום איילנד (ניו יורק)

| --- | --- |
פלום איילנד
פלום איילנד
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  במפגש בין מצר בלוק איילנד ומצר לונג איילנד
 קואורדינטות:  41°10′51″N 72°11′36″W﻿ / ﻿41.1809316°N 72.1934114°W﻿ / 41.1809316; -72.1934114
 סוג:  אי
 שטח:  3,400 קמ"ר
 אורך:  3 מיל
 רוחב:  1 מיל
 נתונים מדיניים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 אוכלוסייה:  0
 he
 
פלום איילנד (באנגלית: Plum Island) הוא אי בעיירה סאות'הולד (אנ') במחוז סאפוק (אנ'), ניו יורק. האי ממוקם במפרץ גרדינרס, מזרחית לאוריינט פוינט (אנ'), מול הקצה המזרחי של חוף נורת' פורק (אנ') של לונג איילנד. אורכו כ-4.8 ק"מ ורוחבו 1.6 ק"מ בנקודה הרחבה ביותר שלו.
בפלום איילנד הוקם בשנת 1954 על ידי מחלקת החקלאות של ארצות הברית (USDA) המרכז למחלות בעלי חיים של פלום איילנד (אנ'). באי נמצאים, מאז שנת 1897 בערך, האתר של המתקן הצבאי האמריקאי לשעבר פורט טרי (אנ'), ומאז 1869 לערך המגדלור ההיסטורי של פלום איילנד.
פלום איילנד נמצא בבעלות מלאה של ממשלת ארצות הברית, ששקלה למכור את האי, אך השעתה את התוכנית בפברואר 2012. הגישה לאי נשלטת על ידי המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית (DHS).
גאולוגיה

היווצרות המצרים, המפרצים והאיים סביבם, קשורים באותו תהליך. מדובר בשכבת הקרח של לורנטייד (אנ') שלפני כ-25,000 שנה התפשטה ל"שמיכה" של אלפי קילומטרים רבועים של קנדה וארצות הברית. הקצה הדרומי שלה הגיע בערך למקום בו שוכנים כיום מרתה'ס ויניארד, ננטקט, בלוק איילנד ולונג איילנד. עובי של קילומטר עד שני קילומטרים של שכבת הקרח נעה דרומה על פני הנוף הקדום, והביאה עימה סלעים גדולים, אבנים וחול שגרפה. המינוח הגאולוגי למרבץ זה של משקעים הוא מורנה סופית, שמסמלת את הקצה הסופי של הקרחון. כשהקצה הדרומי שלה נָמַס (כ-18 אלף שנים לפני ההווה), שוחררו כמויות אדירות של מי נמס ופסולת סלעית, ויצרו את האיים. פני הים שהיו נמוכים בכ-122 מ' ממה שהוא היום, עלו שוב, והתפתחו המפרצים וסביבות שפכים של נהרות, שערוציהם נחרצו על ידי זיזים של הקרחון, וכן חופים וביצות מלח.
החלק הצפוני של פלום איילנד הוא חלק ממרבץ המורנה, ובמדרון הצפוני הנשחק של האי, ניתן לראות "בולדרים" במורנה.
היסטוריה

פלום איילנד (אי השזיף באנגלית) נקרא "Manittuwond" על ידי אומת Pequot (אנ') הילידית. המתיישבים האירופים ראו אותו כנראה לראשונה בשנת 1614, כאשר אדריאן בלוק (אנ'), הולנדי שהועסק בחברת הודו המערבית ההולנדית, התווה את האזור. האי נקרא על שם שזיפי החוף (אנ') הגדלים לאורך החופים, ומפה הולנדית ישנה שצוירה בערך ב-1640 מציגה את השם "Pruym Eyelant" (אי השזיפים). בשנת 1659, האי נרכש על ידי סמואל וויליס השלישי, בנו של מושל קונטיקט, מוויאנדנץ' (אנ'), הצ'יף הילידי המקומי, השליט של לונג איילנד, תמורת מעיל, חבית ביסקוויטים ו-100 קרסי דגים.
המגדלור ההיסטורי של פלום איילנד ממוקם בקצה המערבי של האי. המגדלור המקורי נבנה בשנת 1827; המבנה הנוכחי נבנה בשנת 1869. המגדלור מסמן את הצד המזרחי של מצר פלום (Plum Gut) - כניסה ברוחב מייל למצר לונג איילנד, עם זרמי גאות חזקים במיוחד. המגדלור סייע לניווט ליד הכניסה למצר לונג איילנד, במיוחד דרך ערוץ מצר פלום בין Orient Point לאי Plum Island.
לאחר שעבר ברשותן של יותר מ-20 משפחות, האי נרכש בשנת 1899, בשלמותו על ידי ממשלת ארצות הברית בעקבות המלחמה עם ספרד תמורת כ-90,000 דולר. צבא ארצות הברית הקים מוצב ארטילריית חוף, שנקרא מאוחר יותר, בשנת 1897, כפורט טֶרִי. המבצר הופעל כבסיס נגד צוללות במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה הופעלה המצודה מחדש והוקצתה לחיל הכימיקלים של הצבא.
בשנת 1954, מחלקת החקלאות של ארצות הברית הקימה את המרכז למחלות בעלי חיים באי פלום (PIADC). המרכז עורך מחקר על פתוגנים (מחוללי מחלות) של בעלי חיים כדי להגן על חקלאים, חוואים ואספקת המזון הלאומית. בגלל אופי המחקר, הגישה לאי ולמתקן המחקר מוגבלת.
בשנת 2003, מחלקת ביטחון המולדת של ארצות הברית (DHS) קיבלה את הבעלות על האי ועל כל מתקניו. משרד החקלאות ממשיך במשימתו המדעית ארוכת השנים ב-PIADC במשותף עם DHS, המופקדים על תפעול בטוח ומאובטח של המתקן.
ב-29 באוגוסט 2013, מינהל השירותים הכלליים של ארצות הברית (GSA) והמחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית הכריזו על החלטה סופית (ROD) של מכירה ציבורית של פלום איילנד, ניו יורק.
לאחר שנים של לחץ מצד ארגונים כולל: קואליציית Preserve Plum Island (PPIC); קרן קונטיקט לאיכות הסביבה; התוכנית האזורית הקבועה Save the Sound; ו-Soundkeeper, Inc הצביעו בקונגרס בדצמבר 2020 כדי לחסום את המכירה, ולשמור על פלום איילנד כפי שהוא. הנשיא דונלד טראמפ חתם על החקיקה.
ראו גם

גאוגרפיה של מצרים ומפרצים באזור לונג איילנד רבתי
ביאורים

↑  יש מספר אתרים בשם זה ברחבי צפון אמריקה
↑  לצפייה במיקום המדויק של האי מע"ג מפת תצלום, ראו כאן
הערות שוליים

1 2 3  Corey Kilgannon, Home to High-Security Lab and Source of Rumors, Plum Island Faces Uncertain Future, The New York Times, September 14, 2016
↑  TRD Staff, $50M+ Sale of Plum Island Put on Backburner, TheRealDeal, Feb 22, 2012
↑  Moraine, Britannica Encyclopedia
↑  Vineyard Sound, Falmouth Cape Code Massachusetts
↑  Peter Ross & William Smith Pelletreau, 1905, A History of Long Island Vol. 2 pp. 306, 438-439, Books.Google
↑  Plum Gut, Fisherman
↑  Plum Island Lighthouse, Plum Island New York
↑  Save Plum Island, Preserve Plum Island
1 2  Press Release: Plum Island Auction Off Table as CongressRepeals Sale Laws; Preserve Plum Island Coalition Applauds, Save the Sound, December 21, 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10036852  VIAF: 315137895   WorldCat (עם VIAF): 315137895 
המגדלור (החדש) באי בשנת 1879
מבט אווירי על המרכז למחלות בעלי חיים בפלום איילנד (אנ')
פארק אולפני וולט דיסני

| --- | --- |
 לוגו הפארק

 מיקום:  מארנה לה ול, פריז, צרפת
 תאריך פתיחה:  16 במרץ 2002
 אתר נופש:  אתר הנופש דיסנילנד פריז
 תמה:  סרטים, מוזיקה וטלוויזיה
 מפעיל:  יורו דיסני SCA
 אתרי מפעיל נוספים:  וולט דיסני
 קואורדינטות:  48°52′02″N 2°46′44″E﻿ / ﻿48.867222222222°N 2.7788888888889°E﻿ / 48.867222222222; 2.7788888888889
 אתר רשמי
 
  (למפת איל-דה-פראנס מוגדלת) פריז ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מופארק אולפני וולט דיסני (למפת איל-דה-פראנס רגילה) פריז ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מופארק אולפני וולט דיסני 
 
פארק אולפני וולט דיסני (באנגלית: Walt Disney Studios Park, בצרפתית: Parc Walt Disney Studios) הוא פארק השעשועים השני שנפתח באתר הנופש דיסנילנד פריז, במרנה לה ול ליד פריז שבצרפת.
ההקדשה בפתיחת הפארק

בטקס הפתיחה של הפארק שנערך ב-16 במרץ 2002, הקדיש מייקל אייזנר את הפארק בנאומו: "לכל הבאים לאולפן החלומות, ברוכים הבאים. אולפני וולט דיסני מוקדשים למשיכה שלנו והאהבה שלנו לעולם הקולנוע והטלוויזיה. כאן אנו חוגגים את האומנות של מספרי הסיפורים מאירופה ומרחבי העולם ורוצים ליצור קסם במקום מיוחד באמצעות זכרונותינו מהעבר וחלומותינו על העתיד".
הקמת הפארק

כבר בטרם פתיחת פארק יורודיסני הוכנו התוכניות להקמת פארק שעשועים נוסף באתר הנופש - פארק בסגנון אולפני דיסני - אם ג'י אם, אולם לאחר הכישלון הכלכלי של פארק יורודיסני התוכניות להקמת הפארק הנוסף נזנחו למשך מספר שנים. הפארק הנוסף נבנה לבסוף חמש שנים מאוחר יותר ונפתח לציבור ב-16 במרץ 2002. הפארק הוא הקטן בפארקי שעשועים של דיסני, וספג ביקורת מצד המבקרים בשל חוסר ההתייחסות לפרטים, ומספר המתקנים הקטן.
מבנה הפארק

הפארק מתבסס על תמה של אולפני סרטים פעילים. מרבית המתקנים זהים למתקנים המצויים בפארקים אחרים של חברת וולט דיסני ברחבי העולם - אולם המתקן המקורי היחידי של הפארק "מנועים... אקשן! מופיע הפעלולים המדהים" היה כה מוצלח שהועתק לפארק אולפני דיסני אם ג'י אם בפלורידה.
בפארק ארבעה "ארצות" או "אזורים" המכונים "אזורי ההפקה" - "Production Zones", הבנויים בהתאם לתמה של הפארק לפיה המבקרים נכנסים לפארק כאנשים פשוטים ויוצאים ממנו כ"ידוענים".
מבנה הפארק > כניסת הפארק (Front Lot)

הכניסה לפארק בנויה בסגנון כניסה לאולפן סרטים הוליוודי הוליוודי, בהשפעה של ארכיטקטורה ספרדית (השפעה הקיימת בפועל בהוליווד). הכיכר הראשית נקראת "כיכר האחים לומייר" (Place des Frères Lumières )
מתקנים:
אולפן דיסני 1 (Disney Studio 1)
מגדל אירפול (Earful Tower)
מבנה הפארק > חצר ההנפשה (Animation Courtyard)

אזור בפארק המוקדש לסרטי ההנפשה הקלאסיים של חברת וולט דיסני, וכן ישנם אפשרויות "לפגוש" את הדמויות המונפשות.
מתקנים:
אומנות ההנפשה של דיסני (Art of Disney Animation)
שטיחים מעופפים מעל עקרבה (Flying Carpets Over Agrabah)
אנימאג'יק (Animagique)
מסובב הצבים של קראש (Crush's Turtle Twister)
Cars: Radiator Springs Spinout
הקרון של מיקי (Mickey's Trailer) - בו אפשר לפגוש את מיקי ומיני.
מבנה הפארק > חצר ההפקה (Production Courtyard)

אזור זה של הפארק בנוי בסגנון אר דקו וכולל אלמנטים שונים של הפקת סרטים.
מתקנים:
קסם הקולנוע (CinéMagique)
סיור באולפנים (Studio Tram Tour)
סיור באולפני הטלוויזיה של וולט דיסני (TV Production Tour at Walt Disney Television Studios)
במת חצר ההפקה (Production Courtyard Stage )
מבנה הפארק > החצר האחורית (Backlot)

חלק זה של הפארק מוקדש לפעלולים ואפקטים מיוחדים.
מתקנים:
מנועים... אקשן! מופע פעלולים (Moteurs... Action! Stunt Show Spectacular)
רכבת ההרים רוק אנד רול עם הפסקול של להקת אירוסמית'
ארמגדון: פעלולים (Armageddon: Special Effects)
Les Parapluies de Cherbourg
התפתחות הפארק

בתחילת שנת 2008 נפתח בפארק מגדל האימה של גבול הדימדומים.
צבי מאיר גינזברג

אין תמונה חופשית
הרב צבי מאיר גינזברג (לעיתים בכתיב יידי: גינזבערג; באנגלית: Hersh M. Ginsberg; ה'תרפ"ח, 1928 - י"ב בשבט ה'תשע"ו, 22 בינואר 2016) היה רב ומחנך אמריקאי, ראש בית דין אגודת הרבנים במשך עשרות שנים, ומנהלה החינוכי של ישיבת רבינו יעקב יוסף.
ביוגרפיה

נולד בווינה לרב אלעזר יונה גינזברג, נשלח כילד בקינדר-טרנספורט ללונדון. למד ב"ישיבת הרב מליעזש" בסטיינז (אנ') ובישיבת "מתיבתא" בלונדון ובשנת תש"ח נסע ללמוד בישיבת בית מדרש עליון מפי הרב ראובן גרוזובסקי. נישא לפריידל בת האדמו"ר רבי חיים שלמה לאווי מטאהש-חוסט.
בשנות ה-70 מונה למנהל באגודת הרבנים ושימש בתפקיד זה עד למותו.
בשנת ה'תשל"ז, 1977 הקים בירושלים את כולל האברכים "אוהל אלימלך" ושימש כנשיא הכולל.
בשנת ה'תשמ"ז, עבר לגור בבורו פארק ונתמנה לרב בית המדרש מחזיקי ת"ת.
במקביל כיהן במשך עשרות שנים כמנהלה החינוכי והרוחני של ישיבת רבינו יעקב יוסף.
משפחתו

בנו בכורו הרב אלעזר יונה גינזברג, ראש כולל קהילת יעקב של חסידות פאפא ואב"ד ביהמ"ד אגודת אברכים בבורו פארק, חתן הרב מרדכי בנדיקט
בנו הרב משולם פייש גינזברג, אדמו"ר מחוסט בבורו פארק, חתן הרב אהרן אריה כץ חתן רבי אליעזר טברסקי מפאלטישאן
בתו חנה בילא פרל נשואה לאדמו"ר מסקאליה, הרב אברהם משה רבינוביץ