stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נמל התעופה הבין-לאומי של אנטוורפן

נמל התעופה הבין-לאומי של אנטוורפן (IATA:‏ ANR,‏ ICAO:‏ EBAW), הידוע גם בשם נמל התעופה של אנטוורפן, הוא נמל תעופה בין-לאומי קטן הממוקם כ-5.4 ק"מ (3.3 מיילים) דרומית לאנטוורפן, בלגיה. נמל התעופה משמש לכמה טיסות סדירות וצ'רטר, אך גם תעופה עסקית ותעופה כללית, ושירת 239,517 נוסעים בשנת 2022.
נמל התעופה הבין-לאומי של אנטוורפן (2019)
שירותים

נמל התעופה מורכב מטרמינל נוסעים אחד קטן עם מתקנים בסיסיים הכוללים עמדות שירות, בר/בית קפה קטן במסדרון הכניסה ובשער, ובר/מסעדה עם מרפסת. רחבת החניה כוללת עשרה מקומות חניה למטוסי נוסעים קטנים יותר כמו הפוקר 50. מכיוון שאין גשרי עלייה למטוס, נעשה שימוש בהליכה למטוס. בשל אורך המסלול הקצר שלו שהוא באורך של קצת יותר מ 1,500 מטרים (4,900 רגל) בלבד, לא ניתן להפעיל מטוסים גדולים יותר מהבואינג 757 בנמל התעופה.
סטטיסטיקה

| שנה | כמות נוסעים | שינוי ב-% מהשנה הקומדת |
| --- | --- | --- |
| 2019 | 306,330 |  2.66% |
| 2018 | 298,403 |  9.23% |
| 2017 | 273,167 |  1.15% |
| 2016 | 276,311 |  24.95% |
| 2015 | 221,138 |  82.22% |
| 2014 | 121,357 |  11.43% |
| 2013 | 137,015 |  2.23% |
| 2012 | 140,140 |  15.62% |
| 2011 | 166,078 |  1.99% |
| 2010 | 162,840 |  3.90% |
| 2009 | 169,446 |  4.25% |
| 2008 | 176,971 |  1.21% |
| 2007 | 174,858 |  18.27% |
| 2006 | 147,849 |  3.58% |
| 2005 | 142,737 |  6.51% |
| 2004 | 152,682 |  9.72% |
תחבורה קרקעית > באוטובוס

אוטובוסים 51, 52 ו-53 מחברים את נמל התעופה עם תחנת הרכבת אנטוורפן-ברכם המפעילה רכבות מקומיות, בין-עירוניות ובין-לאומיות . אוטובוסים אלה מופעלים על ידי דן ליז'ן.
שימושים אחרים

נמל התעופה הוא ביתם של מספר בתי ספר לטיסה, סדנאות תחזוקה ותיקון מטוסים, מפעילי מטוסי מנהלים, למספר האנגרים למטוסים פרטיים, ולמוזיאון סטמפ אן ורטונגן .
תאונות ותקריות

ב-8 בספטמבר 2022, מטוס מנהלים מסוג Cessna Citation שהופעל על ידי GlobeAir חרג ממסלול 11 בזמן נחיתה באנטוורפן. אף אחד על הסיפון, כולל התקליטן ההולנדי אפרוג'ק, לא נפגע, ולפי הדיווחים לא נגרם נזק למטוס. נכון לספטמבר 2022, האירוע נמצא בחקירה.
הערות שוליים

↑  "The recent statistics". נבדק ב-10 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "DJ Afrojack Cessna. Citation Overruns Antwerp Airport Runway". Aviation Source. 9 בספטמבר 2022. נבדק ב-2022-09-11. {{cite web}}:  (עזרה)
נמל התעופה עובדה

נְמַל התעופה עוּבְדָּה הוא נמל תעופה השוכן בבקעת עוּבדה, כ־65 ק"מ מצפון לאילת. נמל התעופה שימש, עד לפתיחתו של נמל התעופה רמון, גם לקליטת חלק מהטיסות הבין-לאומיות לאילת. בנמל שני מסלולי המראה מקבילים: האחד באורך 2,600 מטר, והשני באורך 3,000 מטר. הנמל פעל מ-1982 ועד 2019. כיום פועל במקום בסיס עובדה, בסיס טיסה והכשרות של חיל האוויר הישראלי (בח"א 10).
נמל התעופה האזרחי

בסיס חיל האוויר עובדה הוקם בשנים 1979–1981, כתחליף לבסיס עציון, ונחנך בנובמבר 1981. בשנת 1982 הקימה רשות שדות התעופה מסוף אזרחי בבסיס, והוא החל לקלוט טיסות שכר ישירות מאירופה. קודם לכן נחתו טיסות השכר מאירופה בשדה התעופה עציון. בשנת 1988 הוחלט כי טיסות בין-לאומיות המביאות תיירים לאילת ינחתו בעובדה במקום באילת. הדבר אִפשר את הפעלתם של מטוסי נוסעים גדולים כגון בואינג 767 וגדולים ממנו, שאינם מסוגלים לפעול בשדה התעופה באילת. מאז ועד לסוף מרץ 2019 נחתו רוב הטיסות הבין-לאומיות לאילת בעובדה, והוא היה הנמל השני בגודלו בישראל לאחר נמל התעופה בן-גוריון מבחינת תנועת נוסעים בינלאומית.
מהנמל פעלו טיסות עונתיות לאירופה. בשנת 2011 עברו דרך הנמל 136,791 נוסעים ב־1,200 תנועות מטוסים. נמל התעופה פעל בעיקר בין אוקטובר למאי.
ב־23 ביולי 2014 הכריז שר התחבורה על פתיחת נמל התעופה עובדה לטיסות בין-לאומיות עקב סירוב חברות תעופה זרות לנחות בנמל התעופה בן-גוריון בשל פגיעת רקטה ביהוד במהלך מבצע צוק איתן.
לאחר שנמל התעופה רמון נפתח, כל הטיסות הבין-לאומיות הועברו בהדרגה מעובדה לנמל התעופה רמון. ב-31 במרץ 2019 הופסקו כל ההמראות והנחיתות של הטיסות האזרחיות הבין-לאומיות בנמל התעופה עובדה והועתקו לנמל רמון. לאחר מכן חזר נמל התעופה להיות בסיס טיסה צבאי בלבד.
| שנה | נוסעים | תנועת מטוסים |
| --- | --- | --- |
| 2009 | 104,340 | 1,474 |
| 2010 | 124,316 | 1,370 |
| 2011 | 139,353 | 1,466 |
| 2012 | 118,732 | 1,006 |
| 2013 | 121,395 | 1,074 |
| 2014 | 94,585 | 821 |
| 2016 | 128,595 | 1,009 |
| 2017 | 209,515 | 1,631 |
| 2018 | 317,101 | 2,354 |
נמל התעופה האזרחי > טיסות שבועיות לפני עונת תיירות

עונת התיירות הבינלאומית מאילת היא בין אוקטובר לאפריל
| עונת תיירות | טיסות בינלאומיות שבועיות |
| --- | --- |
2018-19: 55
2017-18: 45
2016-17: 21
2015-16: 25
2014-15: 4
2013-14: 20
2001-06: 4-3
2000-01: 35
1999-00: 45
1997-98: 30
1996-97: 42
נמל התעופה האזרחי > תוכנית איירפארק

ב-2020 IES בשיתוף עם התעשייה האווירית החלו לקדם תוכנית להקמת מתקן לאומי לחניית מטוסים בשטח של כ-2,600 דונם שקיבולתו עד 500 מטוסים לצד נמל התעופה. מתחם זה נועד לתקופות בהן פעילות התעופה מצומצמת ומטוסים רבים זקוקים לחנייה ממושכת. תנאי האקלים היבש בעובדה מאפשרים את חניית המטוסים בשטח הפתוח למשך תקופות ללא חשש לנזקי קורוזיה, ומכון הבדק של חטיבת התעופה בתעשייה האווירית יהיה אחראי על תחזוקתם של המטוסים החונים לצד אפשרויות שירות נוספות כגון: ביצוע עבודות הסבה של מטוסי נוסעים למטוסי מטען, פירוקם לחלפים ועוד.
לקריאה נוספת

Frank N. Schubert, Building Air Bases in the Negev: The U.S. Army Corps of Engineers in Israel, 1979-1982. Office of History, Corps of Engineers and Center of Military History. United States Army, Washington D.C., 1992 (53 MiB, 322 pages).
הערות שוליים

1 2  סטטיסטיקה של תנועת מטוסים בנמל התעופה עובדה, באתר רשות שדות התעופה, מאורכב בארכיון האינטרנט מתאריך 16 בדצמבר 2015
↑  אבי אשכנזי‏, הטיסות יחודשו? שדה התעופה בעובדה הוכשר לנחיתות זרות, באתר וואלה, 23 ביולי 2014
↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏מהיום: כל הטיסות לאילת נוחתות וממריאות משדה התעופה רמון, באתר ‏מאקו‏, 2 באפריל 2019
↑  דין וחשבון 2016 רשות שדות התעופה, באתר רשות שדות התעופה (ארכיון)
↑  ב-2017 עלתה תנועת הנוסעים בטיסות בינלאומיות ב”עובדה” ב-63%, באתר ias(הקישור אינו פעיל)
↑  רשות שדות התעופה, דו"ח 2018
↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏לאור מחירי המלונות באילת - פלא שהתיירים מעדיפים את ירדן?, באתר גלובס, 23 בדצמבר 2018
1 2   רינה רוזנברג קנדל, "אני כבר לא זוכרת כמה פעמים עלינו על מטוס לחו"ל, אם יש כרטיס ב-200 דולר לברצלונה - למה לא לקנות?", באתר TheMarker‏, 6 בדצמבר 2018
↑   רינה רוזנברג קנדל, חורף באילת: האם המענקים של משרד התיירות יגדילו את מספר המבקרים בעיר?, באתר TheMarker‏, 20 באוגוסט 2015
1 2  משרד התיירות בקמפיין חדש להחזרת האירופאים לאילת, באתר פספורטניוז, ‏2015-04-20
↑  דליה טל, ‏כבר לא קופצים לאילת, באתר גלובס, 12 במאי 2008
↑  אביבה קרול, ‏צפי עונת השכר לאילת: עלייה של 26%, ל-180 אלף תיירים, באתר גלובס, 4 באוקטובר 2000
1 2  אביבה קרול, ‏ירידה משמעותית במספר הטיסות לאילת בעונת השכר: 30 טיסות שבועיות במקום 42, באתר גלובס, 1 בדצמבר 1997
↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏על רקע משבר התעופה העולמי: התעשייה האווירית מצטרפת לחיים גייר להקמת פרויקט אחסון המטוסים איירפארק, באתר גלובס, 1 באפריל 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370746305171  VIAF: 5361151433045656420005   WorldCat (עם VIAF): 5361151433045656420005 
בואינג 737–800 של ריינאייר על המסלול בנמל
טרמינל נוסעים יוצאים של נמל התעופה עובדה
סיומה שנהאוס

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1922 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  22 בספטמבר 2015 (בגיל 92) Biel-Benken, שווייץ 
 מדינה:  שווייץ, גרמניה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 
סמסון "סיומה" שנהאוס (בגרמנית: Samson "Cioma" Schönhaus; ‏28 בספטמבר 1922, ברלין – 22 בספטמבר 2015 בייל-בנקן (Biel-Benken) (אנ')) היה גרפיקאי וסופר יהודי, שעסק בזיוף מסמכים עבור יהודים שהסתירו את יהדותם במהלך שלטונים של הנאצים בגרמניה. שנהאוס שהה במסתור בברלין במהלך מלחמת העולם השנייה באופן בלתי חוקי. היה אחראי על זיוף מאות תעודות זהות שעזרו ליהודים אחרים לשרוד בתקופה זו.
שנהאוס עבד בצמוד לחברי כנסיית הווידוי, כולל פרנץ קאופמן והלנה יקובס. ב-1943 נמלט מברלין לשווייץ באופניים, שם נשאר עד מותו. לצורך הבריחה השתמש בתעודת זהות צבאית שזייף עבור עצמו.
ספר זכרונותיו, "הזייפן" (Der Passfälscher), ראה אור בגרמנית בשנת 2004 ויצא לאור באנגלית בהוצאת גרנטה בשנת 2007.
שנהאוס היה אחד מגיבוריו של סרט הדוקודרמה "הבלתי נראים" שעלה לאקרנים בשנת 2017.
2,000 רייכסמארק הוציא שנהאוס על ספינת מפרשים, שבה היה שט על פני [אגם] הוואנזה. זה היה מחזה שלא יעלה על הדעת - יהודי במחתרת, משייט לו בברלין בסירת מפרש. זו הייתה רק אחת מהרפתקאותיו של שנהאוס באותם ימים.

על שנהאוס הוטלה מלאכת הזיוף של דרכונו של יצחק שוורזנץ. זו הייתה הפעם הראשונה בחייו שעסק במלאכה מעין זו. הוא העתיק את תמונת העיט שעל תמונת הדרכון אל תמונתו של יצחק שוורזנץ. ואז הפריד את הלולאות מהתמונה הישנה וחיבר אותן לתמונה החדשה. לאחר מכן עבר על קווי המתאר של העיט במכחול דק. זו הייתה עבודה עדינה ומאומצת והוא טרח עליה שעות רבות. בסופו של דבר קיבל יצחק שוורזנץ תעודה תקפה שלא היה צריך לשלם עליה. התוצאות היו מדהימות ובעקבות ההצלחה שנהאוס החל לעסוק באורח קבע בזיוף דרכונים.
הערות שוליים

↑  Azuelos, Daniel (2011). Alltag im Exil. Königshausen & Neumann. p. 197. ISBN 3826043553.
↑  todesanzeigenportal.ch
↑  Schönhaus, Cioma. The Forger. London: Granta Books. ISBN 978-1-86207-987-8.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305705005171  PLWABN: 9810531811105606  BNE: XX4805611  CANTIC: a10617024  GND: 129336858  ISNI: 0000 0001 2133 1907  LCCN: no2006014885  LNB: 000287920  NKC: jx20110207026  NTA: 305393812  SUDOC: 086155687  VIAF: 52765144   WorldCat (עם VIAF): 52765144 
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נתיבי הנהר הסיביריים

נתיבי הנהר המבוססים על תיאורים מאת ג'יימס פורסיית ' A History of the Peoples of Siberia, 1992
נתיבי הנהר הסיביריים היו דרכי התקשורת העיקריות בסיביר הרוסית לפני שנות ה-30 של המאה ה-18, כאשר החלו להיבנות כבישים. הנהרות היו גם בעלי חשיבות עיקרית בתהליך הכיבוש הרוסי וחקר שטחי סיביר עצומים מזרחה. מכיוון ששלושת הנהרות הסיביריים הגדולים, אוב, ייניסי והלנה זורמים כולם לאוקיינוס הארקטי, המטרה הייתה למצוא חלקים או ענפים של נהרות אלו הזורמים בערך בכיוון מזרח-מערב ולמצוא ביניהם מעברים קצרים. כיוון שסיביר שטוחה יחסית, המעברים היו בדרך כלל פשוטים.
הקוזקים הרוסים התפשטו במהירות מאוראל לאוקיינוס השקט תוך 57 שנים (1582–1639), למרות התנגדות עזה מצד השבטים הסיבירים. נתיבי הנהרות שימשו תפקיד מכריע בהצלחה זו, במיוחד בשנים הראשונות של סחר הפרוות הסיבירי. הובלת פרוות על פני המים הייתה קלה ומהירה יותר מאשר ביבשה, והנהרות חיברו בין מרכזי איסוף הפרווה הגדולים, מה שאיפשר זרימה יעילה של סחורות.
המסלול הדרומי

במסלול זה, המרחקים המצוינים הם קווים ישרים משוערים בלבד, ואינם מתחשבים בפיתולי נהרות סיביר. התאריכים מתייחסים בדרך כלל לזמן הקמת היישוב הרוסי הראשון באזור.
מעל האורל: המסלול מעל הרי אוראל עבר לאורך נהר הוולגה, במעלה נהר הקאמה עד פרם (1472), ומשם המשיך במעלה נהר צ'וסוביה או נהר הווישרה (דרך צ'רדין). גובה האורל באזור זה הוא כ-350 מטר בלבד, כ-150 מטר מעל השפלה שמסביב. המסלול ירד במורד נהר טבדה או נהר טורה, ומשם עבר דרך קצרה במעלה נהר טובול עד למפגשו עם נהר אירטיש בטובולסק (1582). זהו המסלול המשוער שבו השתמש ירמק במסעו. טובולסק נמצאת כ-700 ק"מ מזרחית לפרם ו-1800 ק"מ מזרחית למוסקבה.
הדרך הסיבירית, שראשיתה בשנות ה-30 של המאה ה-20, עברה מדרום-מזרח מפרם לקונגור, ומשם חצתה מעבר נמוך נוסף בדרכה אל יקטרינבורג (1723) וטובולסק. עד שנת 1885 נסללה מסילת רכבת מפרם ליקטרינבורג. שלוחה נוספת של מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית (1891) עברה מדרום לאורל דרך צ'ליאבינסק (1736), אומסק (1716) ונובוסיבירסק (1893).
אגן אוב: בקרבת טובולסק שכנה בירת חאנת סיביר, שנכבשה בשנת 1582. המסלול המשיך צפונה במורד נהר אירטיש עד למפגשו עם נהר אוב, ומשם 750 ק"מ במעלה האוב עד נארים (1594). לאחר מכן, עלה המסלול במעלה נהר קט (1602) כ-300 ק"מ עד לראשיו, שם נמצאה דרך יבשתית שהובילה לנהר יניסיי בייניסייסק (1619). יניסייסק נמצאת כ-1400 ק"מ מטובולסק ו-3200 ק"מ ממוסקבה.
נתיב חלופי עבר מצומת אירטיש-אוב, 450 ק"מ במעלה האוב עד נהר ואך. משם, 500 ק"מ במעלה הואך, ולאחר מכן יציאה לסיים, ירידה במורדו אל יניסיי, ובהמשך במעלה הזרם עד יניסייסק.
אגני ייניסי ולנה: יניסיסק נמצאת על נהר היניסיי ממש צפונית למפגש שלו עם נהר האנגרה. מיניסיסק עולים מזרחה במעלה האנגרה לנהר אילים, במעלה הזרם עד אילימסק (1630), מעבר לנהר קוטה, נסיעה קצרה במורד הזרם לאוסט-קוט (1631) על נהר לנה. מכאן, צפון מזרח במורד הלנה כ-1,400 ק"מ עד יקוטסק, שנמצאת 4,900 ק"מ מזרחית למוסקבה. יאקוטסק היא נקודת עצירה מרכזית ומרכז מנהלי. לאחר מכן 125 ק"מ במורד הלנה לאלדאן, במעלה נהר אלדן לאוסט-מאיה, ואז במעלה נהר המאיה או הענף הימני שלו, נהר היודומה.
אוחוטסק: בשונה משתי הדרכים האחרונות, דרך זו נמשכת כ-150 ק"מ מעל הרים בגובה 2000 רגל עד האוקיינוס השקט (חוף אוחוטסק 1639, העיירה אוחוטסק, 1647). כאן השתמשו בסוסי משא. אוחוטסק נמצאת 800 ק"מ מזרחית מדרום מזרח ליקוטסק ו-5,600 ק"מ מזרחית למוסקבה. לאחר שנת 1715 היו באוחוצק מתקנים לבניית ספינות, שאפשרו נסיעה ימית לחצי האי קמצ'טקה, לאיי קוריל, לאיים האלאוטיים ולאלסקה.
המסלול הצפוני

לפחות מהמאה ה-12, פומורים רוסים ניווטו בים הלבן ובים ברנץ. במועד מסוים, הם נכנסו למפרץ אוב או עברו מעבר לחצי האי ימאל. ממפרץ אוב לשפך טאז, במעלה נהר הטאז, על פני מנגזייה (1601), מעבר ליאנוב סטן על נהר טורוחאן, המוביל לטורוחנסק (1607) על נהר היניסיי במפגשו עם הטונגוסקה התחתונה. מזרחה במעלה טונגוסקה התחתון. היכן שהוא פונה דרומה, מעבר לנהר צ'ונה, יובל של נהר וילוי - המפגש של שני הנהרות הללו הוצף כעת, ויצר את מאגר ויוסקוי. מזרחה לאורך הוילוי עד לנהר לנה, ולאחר מכן במעלה הלנה עד ליקוטסק. אפשר היה גם להמשיך במעלה הטונגוסקה התחתית עד ליד קירנסק (1630) (175 ק"מ צפונית מזרחית לאוסט-קוט), לבצע מעבר קצר ללנה, ולרדת מלנה ליקוטסק. יאקוטסק נמצאת במרחק של כ-2,400 ק"מ משפך טאז. לאחר שנת 1700 בערך, רוב המסחר זז דרומה והנתיב ממערב לטורוחנסק ננטש ברובו.
ירידת קרנו של נתיב הנהר

עד תחילת המאה ה-18, ציד פרוות בלתי מבוקר גרם לירידה חדה באוכלוסיית חיות הפרווה ברחבי סיביר. כתוצאה מכך, בשנת 1913 הוטל איסור על ציד דלקים סיבירים במטרה להגן על המין מפני הכחדה.
דרך באבינוב, שהוקמה על ידי ארטמי באבינוב בסוף שנות ה-90, היוותה את השביל היבשתי הראשון שחצה את הרי אוראל. לאורך הדרך נוסדה בשנת 1598 העיר ורקהוטרי, ששימשה כשער לסיביר. בניית כבישים בסיביר החלה בשנות ה-30 של המאה ה-20, ובשנות ה-60 החל המסלול היבשתי יקטרינבורג-קיאחטה להחליף את נתיבי הנהרות הסיביריים. בחורף, כאשר הקרקע קפאה, יכלה הנסיעה לאורך המסלול להימשך 70–80 יום.
הרכבת הטרנס-סיבירית החלה להיבנות בשנת 1891, ובמהלך המאה ה-20 נבנה גם הכביש הטרנס-סיבירי. הקטע הצפוני של הכביש הושלם בשנת 2013. כתוצאה מכך, התפתחה תבנית התיישבות ייחודית ברוסיה, עם רצועה צרה וארוכה לאורך הגבול הדרומי, ועם מספר הרחבות צפונה, בעיקר באזורים עשירים במינרלים. הנהרות עדיין משמשים לתחבורה, אך בעיקר לתנועה מצפון לדרום אל וממנה הרכבת הטרנס-סיבירית.
הערות שוליים

↑  Fisher, Raymond Henry (1943). The Russian fur trade, 1550-1700. Berkeley: University of California Press. hdl:2027/heb.00142.0001.001. ISBN 978-1-59740-044-2.
↑  Lincoln, W. Bruce (2007). The conquest of a continent : Siberia and the Russians. Ithaca, N.Y.: Cornell University Press. ISBN 978-0-8014-8922-8.
שרשרת רציפה של מקומות מאוכלסים לאורך הנהרות אנגרה, אילים ולנה ב-1773.
הכביש הטרנס-סיבירי 2018
סכר לאר

| --- | --- |

 מיקום:  Bala Larijan Rural District 
 סוג:  סכר סוללה, סכר עפר 
 אורך:  1,150 מטר
 גובה:  107 מטר
 תקופת הבנייה:  ?–1974
 קואורדינטות:  35°53′21″N 51°59′48″E﻿ / ﻿35.889166666667°N 51.996666666667°E﻿ / 35.889166666667; 51.996666666667
  (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןסכר לאר(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןסכר לאר
 
סכר לָאר (בפרסית: سد لار) הוא סכר שנבנה על נהר לאר (פר'), כ-70 קילומטרים, בקו אווירי, מצפון-מזרח לטהראן, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר באיראן. הסכר נבנה בעיקר כדי לספק מי שתייה למטרופולין טהראן.
מיקום וגאוגרפיה

הסכר נבנה במורדות הר דמאוונד בתוך הפארק הלאומי לאר (אנ'), בנקודת המפגש של נהר לאר ונהר דליצ'אי (פר').
היסטוריה

בניית הסכר החלה ב-1974, והסתיימה ארבע שנים מאוחר יותר ב-1981. בשנת 1980, כאשר המאגר החל לדלוף ולאבד מים בשל בנייתו על סלע גיר קרסטי.
מטרות בניית הסכר

אספקת מי שתייה לטהראן.
ניצול הסכר ליצירת אנרגיה הידרואלקטרית.
נתונים ומאפיינים > הסכר

סוג סכר: סכר עפר עם ליבת חרסית.
נתונים ומאפיינים > המאגר

נפח מאגר סכר לאר הוא 960 מיליון מטרים מעוקבים.
תפוקת המים השנתית הממוצעת שלו היא 481 מיליון מטרים מעוקבים.
עם השנים הפך המאגר לאתר תיירות וספורט מים וכן נפתחו בו מרכזי רבייה ודיג סלמון.
נתונים ומאפיינים > תחנות כוח

המים מועברים למאגר שליד סכר לתיאן (כ-25 קילומטרים צפונית מזרחית לטהראן) באמצעות מנהרה באורך 20 ק"מ ובדרך הם משמשים להנעת 2 תחנות לייצור אנרגיה הידרואלקטרית בעלות הספק משותף 162.5 מגהוואט
תחנת כוח כָּלָאן (کلان)
טורבינות: 3 טורבינות, מסוג טורבינת פרנסיס (אנ'), כל אחת עם יכולת ייצור 38.5 מגהוואט.
סך יכולת ייצור: 115.5 מגהוואט.
מיקום: 35°48′24.87″N 51°47′29.46″E.
תחנת הכוח לווארכ (פר')
מיקום: .35°48′34.97″N 51°44′54.67″N 51°44′54.67 E.
בעיות

השילוב של פעילות געשית, פגמים גאולוגיים ושכבות סלעי גיר, הביא להיווצרות תהליכים קרסטיים הגורמים לאיבוד מים במאגר. בנוסף, מים חומציים המגיעים מהר הגעש דמאוונד מביאים לסחיפת סלעים ולהיווצרות בורות מתחת לסכר, דבר שמסכן את יציבותו.
שיעור איבוד המים מהמאגר גבוה ביותר: 250-220 מיליון מטרים מעוקבים של מים שפירים, במהלך שנה.
הערות שוליים

↑  گروه کویرها و بیابان‌های ایران, پارک ملی لار, کویرها و بیابان‌های ایران, ‏2011-12-05 (בפרסית)
1 2  Sirang Rasaneh www.sirang.com, Lar Dam Lake 2024 | Damavand, Tehran | Sights - ITTO, itto.org | Iran Tourism & Touring
↑  سد لار چگونه طراحی شد؟, ایران آنلاین, ‏2023-10-29 (בפרסית)
↑  سد لار و دشت شقایق کجاست؟, www.trip.ir (בפרסית)
↑  kgi-admin, Power plant profile: Kalan, Iran, Power Technology, ‏2023-04-24 (באנגלית)
↑  Kalan ' Hydro Power Plant (World Map), database.earth (באנגלית)
↑  A Uromeihy, The Lar Dam; an example of infrastructural development in a geologically active karstic region, Journal of Asian Earth Sciences 18, 2000-02-01, עמ' 25–31 doi: 10.1016/S1367-9120(99)00026-7
↑  رکورد جهانی سد لار در فرار آب - تسنیم, خبرگزاری تسنیم | Tasnim (בפרסית)
↑  farhikhtegandaily, سازه‌ای که آب می‌دزدد, فرهیختگان آنلاین (בפרסית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סכר לאר".
מאגר לאר. מבט מהר דמאוונד.
משה בגנו

משה בגנו (1911 – 1983) כיהן בראשות עיריית בני ברק במשך שמונה עשרה שנים כראש העיר, כממלא מקום ראש העיר וכסגן ראש העיר בשנים 1969–1950. היה ראש העירייה של בני ברק, בשנת ה'תשי"ד ושוב בין השנים ה'תשי"ז וה'תשי"ט (1954, 1957–1959).
תלמידי "מתיבתא" ורשה פולין, 1931.
ביוגרפיה

נולד בקלצ'ב במחוז לודז' בפולין לנחום ישראל בגנו הלוי ומאטה בת אליהו גרינבלאט. הוא למד בחדר בקלצ'ב עד גיל 15, ולאחר מכן למד ארבע שנים במתיבתא של הרב מנחם זמבא מחסידות גור בוורשה. כמו כן היה בעל השכלה כללית. ספג ממשפחתו את הרצון למימוש הכיסופים לישראל על ידי הגשמה חלוצית בעליה לארץ ישראל. היה ממקימי סניף צעירי המזרחי בעיירה קלצ'ב בפולין ב-1931, ושימש במקום כיושב ראש תנועת "תורה ועבודה" וכמדריך קבוצות הנוער הציוניות. ב-1933 הצטרף לקיבוץ ההכשרה בקליש עד לעלייתו לארץ ישראל.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והתיישב בחדרה. עבד במשך שנתיים בנטיעות בפרדסים ולאחר מכן מונה למזכיר הפועל המזרחי בחדרה. בשנות ה-40 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה" של הפועל המזרחי, בראשות משה שפירא. בשנת 1942 עבר לבני ברק והיה למזכיר הפועל המזרחי במקום וגזבר לשכת העבודה. בסוף שנת 1950 נבחר למועצת עיריית בני ברק, ובמסגרת קואליציה של פועלי אגודת ישראל, הפועל המזרחי ומפא"י ועל פי הסכם רוטציה היה לסירוגין סגן ראש העיר וראש העיר.
כהונתו כראש העיר > חזונו כראש העיר

חזונו של משה בגנו היה לראות את העיר בני ברק כמיזוג של חיי תורה ומצוות עם חיים שוקקים של עבודה ויצירה, כפי שהצהיר במהלך כהונתו:
זכינו, וגדולי ישראל מוצאים בה משכן וישיבות גדולות ומפורסמות מרביצים בה תורה ויחד עם זה מתפתחים ומתרבים מפעלי התעשיה בעיר בקצב גדל והולך.
במשך כהונתו כראש העיר הציב משה בגנו מספר יעדים לקידום העיר: חיזוק הציביון הדתי ברוח מייסדי העיר, פיתוח התעשייה כנדבך חשוב ביצירה הלאומית, יצירת תשתיות ועתודות קרקע לצרכים מערכתיים שיאפשרו הגירה חיובית אל העיר, מיזוג גלויות תוך ייצוג מיכלול האינטרסים של כל שכבות הציבור, הפיכת העיר למקור משיכה על ידי מתן פתרונות לצורכי הפרט של האזרחים בדגש על איכות חיים נאותה.
כהונתו כראש העיר > הישגים בפיתוח העיר

תקופת כהונתו של משה בגנו התאפיינה בפריצת דרך בהקמת מבנים, ביצירת שירותים ובכינון מנגנונים בתחום התשתיות העירוניות, החל מתיעול העיר, דרך בניית בניין הדואר, וכלה בבניית מקלטים ציבוריים בתקופת מבצע סיני, תוך שיתוף פעולה עם גורמים ברמה הארצית. השקעות בפיתוח העיר שהיוו כרבע מתקציב העירייה, הניבו תנופה של בניית בתי מגורים, הקמת מפעלי תעשייה וגידול אוכלוסייה בקצב של 20% שנתי בממוצע.
כהונתו כראש העיר > הישגים בפיתוח העיר > תחום הדת

משה בגנו ראה חשיבות בשמירה על צביונה התורני החרדי הייחודי של העיר ברוח המייסדים אשר הקימו ישיבות תורניות רבות ודאגו לשמירת השבת במרחב הציבורי, ולכן הקצתה העירייה קרקעות עבור שירותי דת שונים, כמו, בתי כנסת, בתי מרחץ, בית שחיטה לעופות באזור ג'ימוסין, ואף שחררה את הישיבות מתשלומי מיסים.
כהונתו כראש העיר > הישגים בפיתוח העיר > תחום החינוך

משה בגנו העמיד בראש סדר העדיפויות העירוני הקמת מבנים מרווחים לבתי ספר, הוא הקדיש לכך 40% מתקציב הפיתוח, ו-33% מהתקציב הרגיל הוקדש להחזקה השוטפת של מוסדות החינוך. הוא פעל להכפלת מספר מוסדות החינוך ולהקמת בתי ספר מקצועיים ועיוניים חדשים, וכן לבניית מבנים לשלשה בתי ספר תיכוניים מהזרמים השונים: בית יעקב, תיכון כללי ותיכון דתי, ולכל בי"ס היקצה שטח נוסף של 4 דונמים כדי לאפשר הרחבה עתידית. נוסף לכך הורה לשפץ מבנים קיימים ולפתוח גני ילדים.
כהונתו כראש העיר > הישגים בפיתוח העיר > תחום הסביבה הירוקה

משה בגנו יזם הקמת מירב שטחי הגנים הקיימים בבני ברק עד היום. 11 גנים הכוללים פינות נוי מרובות, פינות צל ומרגוע לאוכלוסייה הבוגרת, פינות משחק ושעשועים לילדים, ו-6 שדרות, ביניהם: "תורה ועבודה","חן","רמז", "גן העצמאות". בתקופה זו ניטעו 2,620 עצים, חוץ משנת השמיטה בשנת תשי"ט בה הסתפקה מחלקת הגינון בשמירה על הקיים.
כהונתו כראש העיר > הישגים בפיתוח העיר > תחום התעשייה

עידוד התעשייה בעיר נגזר הן מהבנתו של משה בגנו שהתעשייה היא גורם מכריע לפיתוח העיר, והן מתפיסת עולמו הערכית שראתה את התעשייה כנדבך חשוב בבניין הארץ. בעיר הוקצו חמישה אזורי תעשייה: שני אזורים בדרום העיר, אזור התעשייה ארגמן, אזור התעשייה ג'מוסין ואזור התעשייה ע"ש אריה שנקר. בקדנציה בראשות משה בגנו אזור התעשייה כלל 200 מפעלים משטחי ייצור שונים אשר סיפקו תעסוקה לאוכלוסיית בני העיר שהלכה וגדלה.
כהונתו כראש העיר > הישגים בפיתוח העיר > תחום התשתיות

נבנו תשתיות חדשות אשר נתנו פתרון לבעיות המים במספר מישורים: תצרוכת המים, תיעול מי הגשמים, חיבור לביוב. בעקבות חוק המים נאסרה חפירת בארות לאורך החוף עקב תופעת המלחת הבארות. עקב כך התקשרה העירייה עם חברת מקורות להתחברות הרשת העירונית לקו הירקון דרך זיכיון המוביל ממעיינות ראש העין. הפרויקט שעלותו הייתה בסך 600,000 התבצע בזכות אופן התשלום למפעל אספקת המים - פריסת התשלומים על פני מספר שנים, על מנת לכלכל את תקציב העירייה באופן מושכל.
תוכנית הפיתוח העירונית כללה סלילת 150 כבישים בשני שלבים, תאורת רחוב וריצוף מדרכות. עירית בני ברק הגיעה לראש רשימת העיריות בהסדרת הביוב, שכן חיברה 80% בתי אב לצנרת הביוב באורך 40 ק"מ.
כהונתו כראש העיר > מדיניות של רב תרבותיות

משה בגנו ראה עצמו כמי שאחראי על כלל אזרחי העיר מכל הזרמים הדתיים ומכל המפלגות הפוליטיות, וכמי שאמון על רווחתם של כל שכבות הציבור.
כך, למשל, בהקצאת הקרקעות עבור בניית בתי כנסת חדשים דאג לחלוקה צודקת של משאבי העיר עבור כל עדות ישראל: בית הכנסת לעדה העיראקית בשכונת יסודות, בית הכנסת לאשכנזים ובית הכנסת לספרדים בקרית הרצוג, בית הכנסת הפועל המזרחי בשיכון ב', בית הכנסת הפועל המזרחי בשיכון ג', בית הכנסת לעדת טריפולי ובית הכנסת לעדת תימן בשיכון ה', בית כנסת אשכנזי ובית כנסת ספרדי בשיכון עולים חדשים של ההסתדרות, בית כנסת אשכנזי, בית כנסת ספרדי, בית כנסת תימני בשכון ו', שמונה בתי כנסת לעדות השונות ב"פרדס כץ", בית כנסת לעדה ההונגרית ברח' הרב קוק, ובית הכנסת "עדת ישורון" לקהילה הגרמנית במרכז העיר. בנוסף לכך הקים משה בגנו ועדה שתפקידה היה לבחון מדי שנה את התיקצוב עבור כל בתי הכנסת בעיר על פי קריטריונים אחידים.
כהונתו כראש העיר > מדיניות של רב תרבותיות > מענה אישי לכל תושב

משה בגנו יזם קבלת קהל בגישת "דלת פתוחה" לתושבי העיר בשעות קבועות, אשר בהן התאפשר לו להבין לעומקן סוגיות שהעסיקו את האזרחים ולפתור את בעיותיהם, ובמידת הצורך הפנה למחלקות הרלוונטיות בעירייה. מדי שבוע הנהיג ישיבה במועד קבוע עם כל אחד מראשי המחלקות בנפרד, בה היו מתווים את דרכה של העירייה. משה בגנו הנהיג נורמה של סיור בוקר מוקדם שלש פעמים בשבוע בשכונות העיר, במהלכו התוודע מקרוב לתושבים והכיר את צורכיהם, ויצר קשר עם עובדי העירייה השונים שפעלו בשטח העיר.
בנוסף לכך, להגברת תחושת השייכות לעיר, קבלו התושבים תשורות סמליות : איגרת ברכה לכל תושב חדש בעיר, מתנת נישואין הספר "איש וביתו" לכל זוג שנישא בעיר ואלבום תמונות מעוצב לכל זוג שנולד לו תינוק.