stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן
הערות שוליים

↑  Rubin, Rebecca (3 ביוני 2021). "'A Quiet Place Part II' Battles 'The Conjuring: The Devil Made Me Do It' at the Box Office". Variety. נבדק ב-3 ביוני 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The Conjuring: The Devil Made Me Do It, Box Office Mojo
↑  The Conjuring: The Devil Made Me Do It (2021) - Financial Information, The Numbers
↑   לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן – טריילר רשמי, קדימון הסרט בערוץ "Tulip entertainment", באתר יוטיוב
↑  Dressler, Jacob. "The Conjuring: The Devil Made Me Do It Official Title Of The Conjuring 3; Releases September 2020". ScreenGeek. Archived from the original on December 9, 2019. Retrieved December 9, 2019.
↑  McNary, Dave (June 8, 2016). "'Conjuring 2' Director James Wan: 'There Could Be Many More Movies'". Variety. Retrieved June 9, 2016.
↑  Collis, Clark (June 8, 2016). "James Wan may not have the time to direct The Conjuring 3". Entertainment Weekly. Retrieved June 9, 2016.
↑  Weintraub, Steve (June 11, 2016). "James Wan on 'The Conjuring 2,' Superheroes, and His Guilty Pleasure Movies". Collider. Retrieved June 13, 2016.
↑  Tilly, Chris (June 15, 2016). "James Wan Already Has an Idea For The Conjuring 3". IGN. Retrieved June 16, 2016.
↑  Eisenberg, Eric (June 2016). "Could The Conjuring 3 Be About Werewolves? Here's What James Wan Thinks". Cinema Blend.
↑  Squires, John (May 30, 2017). "Producer Says 'The Conjuring 3' Will Be a Very Different Film". Bloody Disgusting.
↑  Busch, Anita (June 26, 2017). "'The Conjuring 3' Is Summoned By New Line; David Leslie Johnson Hired To Script". Deadline Hollywood. Retrieved June 26, 2017.
↑  Collins, Clark (August 7, 2017). "James Wan gives update on The Conjuring 3". Entertainment Weekly. Retrieved August 8, 2017.
↑  "Conjuring 3 Gets Curse of La Llorona Director as James Wan Steps Aside". MovieWeb. October 4, 2018. Retrieved May 26, 2019.
↑  S, Ian; well (December 11, 2018). "Conjuring star teases the return of the Warrens". Digital Spy. Retrieved May 26, 2019.
↑  "James Wan Confirms The Conjuring 3 Plot Details". ComingSoon.net. December 18, 2018. Retrieved May 26, 2019.
↑  Loiselle, Kelsey (March 9, 2019). "'The Conjuring 3' Scheduled To Start Production In June". ScreenGeek. Retrieved May 26, 2019.
↑  D'Alessandro, Anthony (July 20, 2020). "'Tenet' Undated For Now: Warner Bros. To Announce New Date "Imminently", Pic's Theatrical Global Rollout Won't Be "Traditional"". Deadline Hollywood. Retrieved July 20, 2020.
↑  Trigg, Eric (April 3, 2019). "The Conjuring3 Gets Fall 2020 Release Date". Screen Rant. Retrieved May 27, 2019.
| ג'יימס ואן |
| --- | --- | --- |
| סרטים שביים | "המסור 0.5" • "המסור" • "דממת המוות" • "הרוע שבפנים" • "לזמן את הרוע" • "הרוע שבפנים 2" • "מהיר ועצבני 7" • "לזמן את הרוע 2" • "אקוומן" • "ממאיר" • "אקוומן 2: הממלכה האבודה" |  |
| סרטים שהפיק | "אנאבל" • "השד" • "הרוע שבפנים 3" • "כיבוי אורות" • "אנאבל: הבריאה" • "הרוע שבפנים: המפתח האחרון" • "הנזירה" • "קללת לה יורונה" • "אנאבל חוזרת הביתה" • "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" |  |
| סרטים שהסריט | "המסור 3" • "הנזירה" • "אנאבל חוזרת הביתה" • "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" |  |
| קומיקסים שכתב | "הגבר הממאיר" |  |
| ערכים קשורים | אטומיק מונסטר |  |
סמליל הסרט
מישל ינקו

| --- | --- |

 לידה:  1 בספטמבר 1970 (בן 54) 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (ראש אט"ל)  ראש מטה אגף כוח אדם (רמ"ט אכ"א)  קצין הטכנולוגיה והאחזקה הראשי (קטנא"ר)  רמ"ח תוא"ם (תכנון, ארגון ומשאבי אנוש)  מטל"פ (מפקד טכנולוגיה ואחזקה פיקודי) בפיקוד המרכז
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן    מבצע צוק איתן  מבצע שומר החומות  מבצע עלות השחר  מבצע מגן וחץ  מלחמת חרבות ברזל
 
מישל ינקו (נולד ב-1 בספטמבר 1970) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, המשמש ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל).
בעבר כיהן כקצין חיל הטכנולוגיה והאחזקה הראשי (קטנא"ר), רמ"ח תוא"ם (תכנון, ארגון ומשאבי אנוש), מטל"פ (מפקד טכנולוגיה ואחזקה פיקודי) בפיקוד המרכז וראש מטה אגף כוח אדם (רמ"ט אכ"א).
ביוגרפיה

ינקו גדל והתחנך בנתניה, למד בתיכון אורט יד לבוביץ' נתניה.
ינקו התגייס לצה"ל ומילא שורת תפקידים, החל מחשמלאי טנקים. בשנים 1997 - 1998 שימש קצין חימוש של חטיבת קרייתי. במהלך מלחמת לבנון השנייה שימש כקצין חימוש עוצבת המפץ. ב-2006 מונה לקצין החימוש בעוצבת געש, ב-2008 מונה לראש ענף הכשרות מפקדים בבית הספר למקצועות חיל הטכנולוגיה והאחזקה בבסיס ההדרכה החילי, ב-2010 מונה לקצין חימוש בפיקוד המרכז, ולאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי (מב"ל). ב-2013 מונה לראש מחלקת התכנון, הארגון ומשאבי האנוש במפקדת קצין החימוש הראשי.
ב-27 בפברואר 2017 הועלה לדרגת תת-אלוף, ובמרץ 2017 החל לכהן כמפקד חיל הטכנולוגיה והאחזקה של צה"ל.
החל מחודש דצמבר 2017, קצין טכנולוגיה ואחזקה ראשי (קטנא"ר) הוא מפקד מערך האחזקה הצה"לי, ואחראי על מתן המענה האחזקתי המלא בשגרה ובחירום, על מנת להבטיח את זמינות האמל"ח (אמצעי הלחימה).
ב-28 במרץ 2019 מונה לראש מטה אגף כוח אדם בצה"ל.
בנובמבר 2021 הועלה לדרגת אלוף ונכנס לתפקיד ראש אגף טכנולוגיה ולוגיסטיקה.
ינקו בעל תואר ראשון בכלכלה ולוגיסטיקה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בצבא וביטחון לאומי, ותואר שני נוסף במדעי החברה.
הוא נשוי ואב לשלושה. אחותו, דליה ינקו, התמנתה כראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
גלריה

מישל ינקו עם יוסי ורדי, מרץ 2018
מישל ינקו נואם, מרץ 2018
מנכ"ל זוקו שילובים, יוסי סמירה, משנה למנכ"ל משרד הביטחון, רוני מורנו, אהרון חליוה, ומישל ינקו, מרץ 2018
מימין: רן דהן מפקד המכללה הטכנו-לוגיסטית, רוני מורנו, מנכ"ל רפאל, יואב הר אבן, נציג התאחדות התעשיינים בצפון, אלי גן, אהרון חליוה, מנהל האגף להכשרה מקצועית במשרד העבודה, שולי אייל, מישל ינקו וראש מנהלת "מקצוע לחיים", אסנת לוי
מישל ינקו בתרגיל פתע בצפון, דצמבר 2017
מישל ינקו עם זיו אבטליון (מימין) וגיא פאגלין (משמאל), מאי 2019
עם זיו אבטליון (משמאל) ואחרים, מאי 2019
עם זיו אבטליון (משמאל) ואחרים, מאי 2019
מישל ינקו עם יצחק תורג'מן בטקס התייחדות לזכר חללי חיל הטכנולוגיה והאחזקה
הערות שוליים

↑  תא"ל מישל ינקו מונה לקצין טכנולוגיה ואחזקה ראשי של צה"ל, באתר www.netanyanet.co.il
↑  מישל ינקו, תתנתקו מהדעות הקדומות ותחוו בעצמכם את החיל הנהדר הזה, באתר פרוגי, 7 באוגוסט 2016
↑  סיפורו של חיל החימוש בליבת העשייה בצה"ל, 1985-2010 (2014)
↑  נועם אמיר, ‏צה"ל מתכונן למערכה הבאה: תרגיל לפינוי תחת אש נערך בצאלים, באתר מעריב אונליין, 3 בדצמבר 2014
↑  ברכות למישל ינקו, מנתניה המשמש כקצין בכיר בחיל הטכנולוגיה והאחזקה, שקיבל בשני האחרון דרגת תת-אלוף, באתר השרון, 28 בפברואר 2017
↑   אלוף מישל ינקו נכנס לתפקידו כראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, באתר צה"ל, 24 בנובמבר 2021
1 2  תא"ל מישל ינקו מונה לקצין הטכנולוגיה והאחזקה הראשי של צה"ל, באתר mynet נתניה, 22 במרץ 2017
↑  דליה ינקו מונתה לראשת האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון, באתר ערוץ 7, 30 באוקטובר 2022
זרזיריים

| זרזיריים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
משפחה:: זרזיריים
שם מדעי
 Sturnidae ‏רפינסק, 1815

זרזיר מצוי.
זַּרְזִירִיִּים (שם מדעי: Sturnidae) היא משפחת ציפורי שיר בינוניות המזכירות מעט עורבים אך אינן קרובות משפחה שלהם. בני המשפחה צבעוניים ומקושטים והם בעלי מקור ארוך וחד, עיניים גדולות ורגליים חזקות המותאמות לחיי קרקע. הזרזיריים מתאספים בלהקות גדולות וחלקם גורמים נזקים גדולים לסביבה, לחקלאות ולבני אדם. חלקם הפכו למינים פולשים, שהתפשטו ברחבי העולם וגורמים לנזקים בטבע.
הזרזיריים חיים ברחבי אסיה (בעיקר באזור הטרופי של דרום-מזרח אסיה), אפריקה ואירופה. הם הגיעו לאמריקה ולאוסטרליה על-ידי האדם והפכו למינים פולשים. תזונתם מבוססת על פירות וחרקים. לקראת לילה הם מתקבצים בלהקות באתרי שינה קבועים.
בישראל מצויים המינים המקומיים זרזיר מצוי, זרזיר ארבה וטריסטרמית (המכונה גם "זרזיר ים המלח"), לצד המינים הפולשים מיינה מצויה וזרזיר בורמזי.
חלק מהמינים המקומיים בישראל (כדוגמת הזרזיר המצוי) נפוצו ממנה לעולם כמינים פולשים.
סוגים

Rhabdornis
Aplonis - בו זרזיר מתכתי
Mino
Basilornis
סוג ומין יחיד Sarcops calvus
Streptocitta
סוג ומין יחיד Enodes erythrophris
סוג ומין יחיד Scissirostrum dubium
סוג ומין יחיד Ampeliceps coronatus
Gracula
סוג ומין יחיד Leucopsar rothschildi
מיינה (Acridotheres)
Agropsar
Sturnia
זרזיר (Sturnus)
סוג ומין יחיד זרזיר ארבה (Pastor roseus)
Gracupica
סוג ומין יחיד Sturnornus albofrontatus
סוג ומין יחיד זרזיר מדובלל (Creatophora cinerea)
זהריר (Lamprotornis)
סוג ומין יחיד זרזיר סגול-גב Cinnyricinclus leucogaster
Poeoptera
Saroglossa
Spreo
Onychognathus
סוג ומין יחיד Grafisia torquata
סוג ומין יחיד Speculipastor bicolor
סוג ומין יחיד Neocichla gutturalis
גלריה

להקת זרזירים מצויים
מיינה מצויה
זהריר הדור
זהריר הכף
זהריר הקשת
זרזיר סגול-גב
ראו גם

לא לחינם הלך זרזיר אצל עורב
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  דמיון זה הוא הבסיס לאמרה הידועה "לא לחינם הלך זרזיר אצל עורב, אלא מפני שהוא מינו".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543859105171  BNE: XX531822  BnF: cb161834448 (data)  GND: 4138956-6  LCCN: sh85129362  LNB: 000355254  NKC: ph127870
מיתולוגיה גרמאנית

תור הוא אחת מהדמויות החשובות במיתולוגיה הגרמאנית, ומופיע תחת שמות שונים בתקופות ובמקומות שונים
מיתולוגיה גרמאנית הוא מושג כולל לכל המיתוסים המקושרים לפגניזם הגרמאני, הכולל בתוכו את המיתולוגיה הנורדית, המיתולוגיה האנגלו-סקסית, וגרסאות אחרות של המיתולוגיה של השבטים הגרמאניים. בסופו של דבר, המיתולוגיה הגרמאנית נבעה מהמיתולוגיה ההודו-אירופית, הידועה גם בכינויה מגרמנית "מיתולוגיה הודו-גרמאנית".
הגרמאנים היו פוליתאיסטים והאמינו במספר רב של אלים, שמשכנם נקבע על–ידיהם במקומות מקודשים כמו חורשות מקודשות, מעיינות, אבנים ועצים. מקדשים פרימיטיביים שבהם פסילי עץ או מתכת התקיימו גם כן, בעיקר בתקופות מאוחרות יותר.
הערות שוליים

1 2  אליזבת אשמאן רו, Germanic Religion: An Overview, Encyclopedia.com, ‏2005 (באנגלית)
↑  Lindow, John., מבוא, Norse mythology : a guide to the Gods, heroes, rituals, and beliefs, Oxford: Oxford University Press, 2002, ©2001, ISBN 978-0-19-803499-5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555860805171  PLWABN: 9810676077305606  LCCN: sh85089395  LNB: 000050499  NDL: 00598576  NKC: ph114628
מלוח (צמח)

| מלוח |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ציפורנאים
משפחה:: סלקיים
סוג:: מלוח
שם מדעי
 Atriplex ‏לינאוס, 1753
מַלּוּחַ (שם מדעי Atriplex) הוא סוג של שיח בעל פרחים, הצומח לרוב באדמות יבשות ומלוחות, כגון מדבריות. קיימים בין 100 ל-200 מינים של מלוח בתפוצה עולמית.
אין לבלבל בין סוג זה לסוג ימלוח מסדרת האלתאים.
מאפיינים

עלי המלוח בשרניים ובעלי שפה פשוטה. צבע העלים לעיתים אדום ורדרד או לבן, אך ברוב המינים הוא ירוק-אפרפר. טעם העלים מלוח. הפרחים ירוקים וזעירים.
במקורות

המלוח מוזכר גם במקרא, בספר איוב:
הַקֹּטְפִים מַלּוּחַ עֲלֵי שִׂיחַ וְשֹׁרֶשׁ רְתָמִים לַחְמָם.
תפוצה בישראל

בישראל קיימים כ-15 מינים של מלוח הצומחים בר. ניתן למוצאם בבקעת הירדן, הנגב ומדבר יהודה, בעיקר בערוצי נחלים:
מלוח קיפח (Atriplex halimus)- אחד המינים הנפוצים ביותר
מלוח תרבותי (Atriplex hortensis) - המין המתורבת, מגיע עד לגובה של 2.5 מטרים. בעל תכונות תזונתיות דומות לתרד. בעבר היה נפוץ באירופה, אך כיום הוא פחות נפוץ ביבשת בשל כניסת התרד.
מלוח מבריק (Atriplex sagitata נקרא גם A. nitens וגם A. hortensis)
מלוח רגלני (Atriplex portulacoides) - נקרא גם מלוחית הרגלה
מלוח ההרים (Atriplex rosea)
מלוח מלבין (Atriplex leucoclada)
מלוח ספוגי (Atriplex holocarpa נקרא גם A. spongiosa)
מלוח קטן-עלים (Atriplex glauca)
מלוח הענבות (Atriplex semibaccata) - בעל פרי אדום ועסיסי
מלוח שעיר-פרח (Atriplex lasiantha)
מלוח קטן-פרי (Atriplex suberecta) - התגלה לראשונה על ידי אבינועם דנין ב-1982
מלוח דייוויס (Atriplex davisii) - מין חד שנתי
מלוח מפושק (Atriplex prostrata נקרא גם A. patula)
מלוח הנגב או מלוח שנוי-פירות (Atriplex dimorphostegia) - נפוץ רק בדרום הארץ
מלוח המטבעות (Atriplex nummularia) - צומח בקרקעות שאינן מלוחות
מלוח מפושק
מלוח הענבות
מלוח רגלני
מלוח קטן-פרי
מלוח מבריק
מלוח המטבעות
שימושים

המלוח נחשב בעבר למאכל לעניים, ובדואים משתמשים בו למאכל לעיתים קרובות. גם הולכי רגל במדבר נוהגים לקטוף את עליו ולאוכלם, או רק למצוץ את המלח ולירוק.
באיטליה משתמשים בעלי מלוח שנצבעו כתיבול או קישוט לפסטות שונות.
בבשרן של כבשים המגודלות לשחיטה וניזונות ממלוח (בין אם בר ובין אם כמספוא) יש כמויות מוגדלות של ויטמין E, והוא נוטה להיות יותר עסיסי.
מלוח מקובל כתרופה ברפואה העממית, בעיקר כנגד מחלות בדרכי העיכול.
בתרבות הפופולרית

בשיר "חורשת האקליפטוס" מאת נעמי שמר מופיעה השורה "וריח המלוח על המים". שורה זו עוררה ביקורת בוטנית לאור העובדה שלצמח זה אין ריח. נעמי שמר שנדרשה לעניין הסבירה זאת בכך שכוונתה לריח המיוחד של הגבעה עליה צומח המלוח, בחורשת האקליפטוס שבקבוצת כנרת.
הערות שוליים

↑  נגה הראובני, שח ועץ במורשת ישראל, פארק נאות קדומים: פארק נאות קדומים, 1984, עמ' 33
↑  אבינעם דנין, מיני מלוח ותיקים ועולים חדשים, באתר צמחיית ישראל ברשת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295870405171
שוודים

| --- | --- |

שורה ראשונה, מימין לשמאל: אלפרד נובל • ינס יאקוב ברצליוס • קארולוס ליניאוס • גוסטב ואסה  שורה שנייה, מימין לשמאל: Markus Näslund • ביורן אולבאוס • אן-מרגרט •סלמה לגרלף
 אוכלוסייה
 כ-13 מיליון
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 (בקירוב; מתייחס לדוברי שוודית כשפת אם) שוודיה שוודיה – 7,712,500 פינלנד פינלנד – 289,000 ספרד ספרד – 65,000 ארצות הברית ארצות הברית – 56,500 נורווגיה נורווגיה – 28,500 הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת – 22,500 גרמניה גרמניה – 17,000 אוסטרליה אוסטרליה – 8,000 קנדה קנדה – 7,000 ארצות אחרות – מעל 100,000
 שפות
 שוודית, לצד שפות נורדיות אחרות – נורווגית, דנית, איסלנדית ופארואזית
 דת
 לותרניזם
 קבוצות אתניות קשורות
 דנים, נורווגים, גרמנים, איסלנדים
שוודים (svenskar, "סְווֵנְסְקַר") הם קבוצה אתנית שאפיוניה המרכזיים הם השפה השוודית כשפת אם, תרבות משותפת, והיסטוריה של השתייכות נוצרית-פרוטסטנטית. חלקם המכריע של בני קבוצה זו חיים בשוודיה, שם הם מהווים רוב; כשמלבדם קהילות קטנות יותר של דוברי-שוודית מתקיימות באופן מסורתי כמיעוטים בפינלנד ובאסטוניה מאז ימי הביניים ומשתייכות גם הן לשוודים, וקרויות, בהתאמה, פינו-שוודים ואסטונים-שוודים. במפנה המאה ה-20 היגרו שוודים רבים משוודיה לאמריקה, בעיקר לארצות הברית – שם הם יצרו קבוצה שהיום מונים צאצאיה כ-4.5 מיליון נפש (קרוב ל-2% מאוכלוסיית ארצות הברית), מרביתם במערב התיכון; עם זאת, מרבית האמריקנים שמוצאם שוודי דוברים היום אנגלית כשפת-אם.
היסטוריה

מקורם של השוודים בעיקר בשבטים סקנדינביים, שבעצמם היו חלק מהשבטים הגרמאניים. המושג "שוודי" (Svensk) כמציין שמו של עם התפתח כשם תואר משמם של הסוויונים (Suiones), שנזכרים כבר בחיבורו של טקיטוס מסוף המאה הראשונה, "גרמאניה", ושהעניקו את שמם לסוויאלנד, היא הארץ ההיסטורית המרכזית של שוודיה (שתי האחרות הן יטאלנד, על שמם של הגותים; ונורלנד – "ארץ הצפון"). מלכתחילה יוחס השם סוואים לתושבי חבלי הארץ שסביב אגם מלארן בלבד. באסופת חוקים מתחילת המאה ה-13 נעשתה הבחנה בין "שוודים, וסטרוגותים וסמולנים". בספר ההיסטוריה השוודית הראשון, שנכתב במאה ה-14, מופיע הביטוי "אוּפְּלנ(ד)ים" במה שנראה כהתייחסות ליושבי אופלנד, "שוודים-עיליים", או פשוט תושבי שוודיה. המונח Svenskar במשמעות של ימינו, אם כן, הופיע לראשונה רק במאה ה-15, בהקשר של התנגדות למלכי האיחוד, פקידים בכירים וגורמים זרים באופן כללי.
החברה השוודית: שוודים ושאינם-שוודים

נכון לשנת 2010 חיים 9,428,054 תושבים בשוודיה, בצפיפות של 21 נפש לקמ"ר – עם הבדלים ניכרים בין המחוזות השונים. קרוב ל-18% מהאוכלוסייה אינם ילידי הממלכה או שהוריהם נולדו מחוצה לה. עיקר גלי ההגירה באו לאחר מלחמת העולם השנייה ולא נעצרו מאז. הסאמים מהווים מיעוט ילידי במדינה, ומספרם כ-17 אלף. מיעוטים ותיקים אחרים כוללים את הפינים והצוענים.
נכון ל-2007 חברים מעל 6.8 מיליון מהשוודים בכנסייה השוודית, מוסד לותרני שנהנה ממעמד מרכזי בטקסי חיים ומעבר. שליש מהשוודים אינם מאמינים באלוהים או בכוח עליון כלשהו.
ראו גם

שוודיה החדשה
ויקינגים
יהודים שוודים
המהומות בשוודיה (2013)
הערות שוליים

↑  מספרם של השוודים-האתנים אזרחי שוודיה ו/או דוברי שוודית כשפת-אם מוערך ב-8.5 מיליון; היתר הם אנשים ברחבי העולם שמוצאם שוודי אולם אינם דוברים שוודית ואינם אזרחי שוודיה.
↑  בנתון זה אמנם לא מחושבים אזרחי שוודיה בעלי רקע זר; עם זאת, מאחר שבשוודיה לא מבצעים בדיקות של אתניוּת, מספר ה"שוודים בשוודיה" עשוי להיות גדול יותר ולהגיע למעט פחות מ-8 מיליון בהינתן שנכללים בו מהגרים שנטמעו ומזהים עצמם כשוודים, ומנגד מוציא מתוכו את ילידי שוודיה שהם בני-מהגרים המזהים עצמם עם מוצא הוריהם.
ערך זה הוא קצרמרבנושא שוודים ובנושא קבוצות אתניות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אליהו ביקרמן

| --- | --- |
אליהו ביקרמן
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 ביולי 1897 (יוליאני) קישינב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  31 באוגוסט 1981 (בגיל 84) ירושלים, ישראל 
 שם לידה:  Илья Иосевич Бикерман 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מוסדות:  אוניברסיטת קולומביה  המכון ללימודים מתקדמים שליד האוניברסיטה העברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ד"ר לאופולד לוקאס (1976)  מלגת גוגנהיים (1949, 1959) 
 תרומות עיקריות
 חקר תולדות יוון ורומי.
 
אליהו יוסף ביקרמן (Elias Joseph Bickermann;‏ 1 ביוני 1897 – 31 באוגוסט 1981) היה כרונולוג וחוקר תקופת בית שני.
ביוגרפיה

אליהו ביקרמן נולד בקישינב ב-1 ביוני 1897. גדל במשפחה יהודית חילונית. אביו, יוסף, היה עיתונאי. למד בגימנסיה הרוסית בפטרוגרד. ב-1915 החל את חוק לימודיו באוניברסיטת פטרבורג. ב-1916 גויס לצבא הרוסי, למד בבית הספר לקצינים.
ב-1922 עזב עם משפחתו לברלין. למד באוניברסיטת ברלין, הגיש את עבודת הדוקטורט ב-1926, בנושא הענקת זכויות אזרח אימפריאליות בפרובינקיות הרומיות בימי הקיסר קרקלה, תחת הנחיית המומחה לפפירולוגיה אולריק וילקן.
הוא עבד במכון הפפירולוגי של אוניברסיטת ברלין והחל לחקור בעיקר את היהדות בתקופת הבית השני, תוך התמקדות בספרי המקבים. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עבר להתגורר בפריז. ב-1933 החל לעבוד במרכז הלאומי למחקר מדעי (Centre National de la recherche) ועבד גם באקול פראטיק דה אוטז אטיד בעיר. בין היתר הוא חקר אז (1939) את כתובת דיוטימוס שהתגלתה בצידון.
עם כיבוש הנאצים את צרפת נמלט ב-1943 לארצות הברית, שם חקר את תולדות עם ישראל בימי הבית השני ואת תולדות יוון ורומי. הוא היה עמית מחקר בבית המדרש לרבנים באמריקה ב-1946 וזכה במלגת גוגנהיים ב-1950 וב-1959.
בשנים 1952–1967 שימש כפרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת קולומביה. בשנות השישים עבר למחקר המקרא.
ב-1976 זכה בפרס ד"ר לאופולד לוקאס (גר') מאוניברסיטת טיבינגן. קיבל מספר תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות.
ב-1977 היה חבר במכון ללימודים מתקדמים על הר הצופים בירושלים. כמו כן, השתתף במספר קונגרסים עולמיים למדעי היהדות.
נפטר בשנת תשמ"א, 31 באוגוסט 1981 בירושלים.
ספריו

ספר חשוב של ביקרמן שראה אור ב-1937 הוא "אלוהי המקבים" (Der Gott der Makkabäer, Berlin 1937; הופיע גם בתרגום לאנגלית: The God of the Maccabees, Leiden 1979) בהוצאת שוקן. בספר זה הוא טוען כי המתיוונים המקורבים למנלאוס הם אלו ששכנעו את אנטיוכוס אפיפאנס להטיל את גזרות הדת על היהודים, וכי גזרות הדת הוטלו ביהודה בלבד. הוא טוען גם כי הפולחן במקדש היה פולחן סורי ולא יווני וכי במקדש הוצב פסל אל סורי ולא אל יווני או פסלו של אנטיוכוס והללו נוצרו בהשפעת חיל המצב הסורי שהוצב שם.
ספר חשוב נוסף הוא ספרו על הכרונולוגיה של העולם העתיק (Chronology of the Ancient World, London 1968). בספר זה סוקר ביקרמן את לוחות השנה שנהגו בעולם העתיק, ומוסיף טבלאות עזר לשימושם של הכרונולוגים. ספר זה הפך לאחד מאבני היסוד בלימוד כרונולוגיה טכנית ושימושית.
לקריאה נוספת

מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני (עורכים: ישעיהו גפני, משה דוד הר, משה עמית), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"א-1991, חלק ז: דברי זיכרון, פרופ' אליהו ביקרמן ז"ל, עמ' 640–642.
הערות שוליים

1 2 3 4  מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 640.
↑  הדים, דבר, 26 בנובמבר 1937
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258633505171  PLWABN: 9810695802405606  BIBSYS: 90287525  BNE: XX942869  BnF: cb12044245r (data)  CiNii: DA01508350  GND: 120986051  ICCU: PUVV129979  ISNI: 0000 0001 0932 4915  LCCN: n50011169  NKC: skuk0001691  NLA: 35448086  NSK: 000403861  NTA: 068375980  RERO: 02-A000020073  SELIBR: 295040  SUDOC: 028650956  Trove: 956351  VcBA: 495/119422  VIAF: 109049284   WorldCat (עם VIAF): 109049284
מחנה המעצר בעתלית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מחנה מעצר. החל מ-1987 אתר מורשת לאומית
 מיקום:  עתלית 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  פלשתינה (א"י) 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – ינואר 1940
 תאריך פתיחה רשמי:  ינואר 1940 
 
 קואורדינטות:  32°42′45″N 34°56′57″E﻿ / ﻿32.712543°N 34.949141°E﻿ / 32.712543; 34.949141
 אתר רשמי
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) מחנה המעצר בעתלית(למפת הגליל המערבי רגילה) מחנה המעצר בעתלית(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה המעצר בעתלית(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה המעצר בעתלית
 
מחנה המעצר בעתלית (גם: מחנה המעפילים בעתלית) היה מתקן כליאה בריטי ששימש לכליאת אסירים בזמן המנדט הבריטי על ארץ ישראל. במחנה הושמו במעצר למעלה מ־40,000 מעפילים, כמו גם פעילי המחתרות העבריות.
המחנה נפתח בינואר 1940, ופעל במתכונת זו עד להקמת מדינת ישראל במאי 1948. לאחר סיום המנדט, הוסב המתקן לשמש כמחנה מעבר לעולים. ב־1987 הוכרז כאתר לאומי למורשת ההעפלה והעלייה של מדינת ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי > מחנה לאסירים של ממשלת המנדט

בשנת 1932 בנו הבריטים סמוך לעתלית מחנה לפלוגת עבודה של אסירים. מחנה זה היה ממוקם היכן שנמצא כיום כלא שש. במחנה זה נבנו בתים לסוהרים ומשפחותיהם, צריפים עבור האסירים וחדרי צינוק.
בתקופת המנדט הבריטי > מחנה מעצר למעפילים

בשנת 1939 החלה הקמת מחנה מעצר למעפילים. במחנה היו צריף חיטוי, צריפי מרפאה, מטבחים וחדרי אוכל. נבנו בו כ-100 צריפי עץ ו-86 מהם שימשו למגורי מעפילים. תפוסתו המקסימלית נאמדת בכ-4,000 נפש, אך רוב הזמן שהו במחנה פחות מכך, בהתאם לזרם המעפילים שהגיעו. בעת שהצריפים התמלאו, שוכנו העצורים גם באוהלים צבאיים בחלקו הצפוני של המחנה. במחנה הייתה הפרדה בין צריפי הגברים וצריפי הנשים, והמעפילים שהו במחנה בין ימים בודדים ל-23 חודשים. בזמן כליאתם קיבלו המעפילים תנאי מחיה סבירים ויחס סביר מצד השלטונות המנדטוריים - קורת גג, ארוחות סדירות וחופש תנועה סביר בתוך גבולות המחנה. ברוב התקופות ניתנה אפשרות לפגישה בין הגברים והנשים במהלך היום. במחנה שהו גם עולים חוקיים לתקופות של עשרה ימים עד שבועיים לצורך בידוד (איזולציה) בין השאר למניעת העברת מחלות. הקליטה במחנה כללה רישום, הפרדה בין הגברים ובין הנשים והילדים וחיטוי ב-DDT. מוסדות היישוב פעלו למען רווחת העצורים והוראת העברית.
שמועות ראשונות על ייעוד המחנה למעצר מעפילים התפרסמו באוגוסט 1939, עת בפעם הראשונה החזיקו השלטונות הבריטיים במעפילי "קולורדו" ומעפילים אחרים במעצר ממושך של יותר מכמה ימים. הראשונים להיכלא במחנה היו עולי "אוריון" (728 עולים) שהגיעו ב-8 בינואר 1940. אחריהם באותו חודש נכלאו במחנה עולי האוניות "הילדה" (677 עולים) ו"סקריה" (2,400 עולים) שהגיעו בפברואר 1940.
ביוני 1940 שהו במחנה כ-2,000 נפש, בהם 300 נשים ו-30 ילדים, אך באוקטובר 1940 נותרו במחנה רק 356 מעפילים. המחנה התמלא שוב בעקבות אסון "פאטריה". ובמשך זמן רב שהו בו מעל 2,000 מעפילים.
בהמשך נכלאו במחנה עולי "ליברטאד" (יולי 1940), ניצולי "פאטריה" (נובמבר 1940), ניצולי "סלבדור" ומעפילי "דריאן 2" (מרץ 1941).
המדיניות הבריטית הייתה לשחרר את המעפילים בהתאם למכסת הסרטיפיקטים שהוקצו, כאשר המגיעים ראשונים שוחררו ראשונים, תוך מתן עדיפות לנשים וילדים. כן זכו לשחרור מוקדם חולים ומתגייסים לצבא הבריטי.
בדצמבר 1941 שוחררו אחרוני מעפילי "פאטריה" ובמחנה נותרו כ-800 עולים, בעיקר מעפילי "דאריאן" ששוחררו בחצי השני של שנת 1942.
המחנה המשיך לפעול ושימש בעיקר כתחנת מעבר לעולים שהגיעו באופן חוקי. בין השאר עברו בו ילדי טהראן, קבוצה של עולים מאלג'יר וקבוצה של 585 עולים מתימן שהגיעו ברכבת. כן עברו במחנה עולי "ניאסה", "מילקה" (אפריל 1944), "צלח א-דין" (נובמבר 1944) ומטרואה (יולי 1945).
בתקופת המנדט הבריטי > מחנה מעצר למעפילים > פריצת הפלמ"ח למחנה

בליל 10 באוקטובר 1945 פרץ למחנה כוח מהגדוד הראשון של הפלמ"ח, כחלק מתנועת המרי העברי, ושחרר את כל 208 המעפילים שהיו עצורים בו באותה העת. על תכנון הפעולה הופקד נחום שריג, והוא גם פיקד עליה בפועל, כשסגנו היה יצחק רבין. רוב המעפילים שהגיעו בסוף שנת 1945 לא נתפסו על ידי הבריטים ומחנה המעצר בעתלית נשאר יחסית ריק. על מנת למנוע מתקפה נוספת על המחנה הקצו השלטונות הבריטיים עוד 1,500 סרטיפיקטים לחודש למשך שלושה חודשים, החל מ-15 בדצמבר 1945.
מתחילת 1946 עלתה אוכלוסיית המעפילים העצורים במחנה עתלית באופן משמעותי וביולי 1946 המחנה התמלא עד אפס מקום. מאוגוסט 1946 החלו הבריטים לגרש את המעפילים שנתפסו למחנות המעצר בקפריסין, כך שבהתאם למדיניות השחרור אל מול סרטיפיקטים המחנה התרוקן ממעפילים בנובמבר 1946. בעקבות זאת, הסוכנות היהודית הגיעה להסדר עם הבריטים על פיו המיועדים לשחרור בחודש או ברבעון הקרוב ממחנות המעצר בקפריסין על בסיס הסרטיפיקטים המוקצים, יורשו להגיע לארץ ישראל כדי לבלות את יתרת הזמן עד מועד שחרורם בעתלית. הסוכנות היהודית הייתה אחראית לניהול הפנימי של המחנה כמחנה עולים ושירותי בריאות נתנו על ידי ארגון הדסה, אך הפיקוח החיצוני היה בריטי. בהתאם לכך, במהלך שנת 1946 הגיעו לארץ ישראל מדי חודש 750 עולים ששהו בממוצע במשך שלושה חודשים במחנה המעצר בעתלית.
מגדל שמירה משוחזר
חלק מהמחנה במבט מכיוון מערב
מעפילות במחנה המעצר בעתלית, קיץ 1946
ילדים ניצולי שואה יורדים מן הרכבת במחנה עתלית, יולי 1945
מעפילות במחנה המעצר בעתלית
מעפילים במחנה המעצר בעתלית
עצורות אצ"ל במחנה, 1948