stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרים סולומון
פרסומים

סולומון פרסמה שני ספרים, "אמפיריזם חברתי" (הוצאת MIT,‏ 2001) ו-"יצירת ידע רפואי" (הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2015). היא גם פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים.
פרסומים > יצירת ידע רפואי

הספר יצירת ידע רפואי (הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2015) הוא חקירה היסטורית ופילוסופית של השיטות המשמשות להפקת ידע רפואי. הדגש הוא על שיטות שפותחו מאז שנות ה-70, במיוחד כנסים להשגת קונצנזוס, רפואה מבוססת ראיות, רפואה מתרגמת (translational medicine) ורפואה נרטיבית. הספר טוען שההבחנה המוכרת בין רפואה כאמנות לרפואה כמדע אינה מספקת להבנת ריבוי השיטות ליצירת ידע רפואי. סולומון מציע תיאור פלורליסטי של שיטות ברפואה, ומראה כיצד השיטות התפתחו בין השאר בתגובה לחסרונות הנתפסים של כל אחת ביחס לשנייה.
הערות שוליים

↑  Solomon, Miriam (2015). Making Medical Knowledge. Oxford University Press. doi:10.1093/acprof:oso/9780198732617.001.0001. ISBN 9780198732617.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583658005171  BnF: cb14543870h (data)  ICCU: PUVV309153  ISNI: 0000 0000 4683 6883  LCCN: n2001100878  NKC: zcu2018989278  NTA: 242063403  SUDOC: 103664599  VIAF: 51928412   WorldCat (עם VIAF): 51928412
דניאל כהן (קלע)

דניאל כהן (22 במאי 1945 – 2 באפריל 1970) היה קלע בצלחות חרס, אלוף ישראל, שיאן ישראל וחבר נבחרת ישראל; ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות וזוכה שתי מדליות ארד מהמכביה (השמינית 1969). נהרג בהפגזה  סורית על נח"ל גשור.
ביוגרפיה

כהן נולד וגדל בחיפה, בנם של כרמלה ומקסים כהן, מפקד המחוז הצפוני של משטרת ישראל (1960–1961) וספורטאי אולימפי שייצג את ישראל באולימפיאדת טוקיו (1964)[דרושה הבהרה] בירי צלחות חרס. הוא למד בבית הספר הריאלי והמשיך את לימודיו התיכוניים בפנימייה הצבאית שבאותו בית ספר. הוא הצטרף לחוג קליעה שבגדנ"ע והתאמן במועדון "החוגלה" לירי ביחד עם אחיו הצעיר עמיהוד, אף הוא קלע מצטיין. בהמשך הוא נכלל בנבחרת ישראל וייצג את המדינה בתחרויות בינלאומיות בישראל ומחוצה לה (קפריסין, טורקיה וגרמניה).
בתחרויות הירי של המכביה השישית שנערכו במטווח הגדנ"ע בג'ליל (בסמוך להרצליה) בספטמבר 1961, זכה כהן בשתי מדליות, זהב וארד: מדליית זהב בתחרות הקבוצתית בתוצאה של 348 נקודות, לפני ארצות הברית (343 נקודות), ומדליית ארד בתחרות האישית בהשוואת השיא הישראלי של 92 נקודות, אחרי איזידור הורביץ מארצות הברית (99 נקודות) ואביו, מקסים (92 נקודות).
בספטמבר 1963 התייגס לצה"ל, לחיל ההנדסה. במרץ 1966 המשיך לשירות בצבא הקבע. הוא השתתף בפעולות צבאיות רבות, בהן בפיצוץ מערכת המים שהקימו הירדנים בבקעת הירדן, ובו הייתה תלויה ההצלחה של הפעולה.
כהן קבע בירי צלחות חרס ב"טרפ" (200 כדורים) שיא ישראלי חדש של 187 נקודות מתוך 200 אפשריות, שיפור לשיא הקודם שעמד על 185 נקודות.
באליפות אירופה בירי ספורטיבי שנערכה בוויסבאדן, גרמניה במאי 1969 השתתפה משפחת כהן, בהרכב כמעט מלא: מקסים האבא, עמיהוד האח הצעיר ודניאל. הייתה זו הפעם הראשונה ששיראל השתתפה בתחרות זו.
בתחרויות הירי של המכביה השמינית שנערכו במטווח האולימפי בעוספייה בסוף יולי - תחילת אוגוסט 1969 זכה כהן בשתי מדליות ארד בירי בצלחות חרס, ב"סקיט" (200 כדורים) בתוצאה של 153 נקודות, אחרי אהוד שושני (161 נקודות) ואביו, מקסים (153 נקודות) וב"טרפ" (200 כדורים) בתוצאה של ישראל 174 נקודות, אחרי אביו שקבע שיא מכבי חדש של 184 נקודות וג'ורג' לבקוביץ' מארצות (181 נקודות).
ב-2 באפריל 1970 במהלך מלחמת ההתשה נהרג כהן בהפגזה של הצבא הסורי על נח"ל גשור בחילופי אש ארטילריים ונקבר בבית הקברות הצבאי בחיפה.
חיים אישיים

כהן התגורר ברמת ישי עם אשתו ושני ילדיהם. בין תחביביו היו דיג תת-מימי וציד.
הנצחה

כהן היה רכז "הפועל" ביישוב שבו התגורר, ולפני שנהרג אסף כסף לבניית מגרש כדוריד. מגרש הכדוריד הושלם לאחר ומותו ונקרא על שמו: "הפועל דני - רמת ישי".
מטווח "מועדון חוגלה" נמצא בקיסריה על שמו של כהן.
הערות שוליים

↑  דניאל כהן, באתר "בהשקט ובבטחה"
↑  שיאים בקליעה - קלעי החרס לתורכיה, מעריב, 6 באוקטובר 1963
↑  בספורט - ישראל זכתה באליפות המכביה בכדורעף, בכדוריד ובקליעה, חרות, 5 בספטמבר 1961
↑  ארבעה יוצאים לאליפות אירופה בצלחות חרס, מעריב, 5 במאי 1969
↑  שלמה מוזר, מקסים כהן ניצח בצלחות חרס ושיפר את שיא המכביה, דבר, 6 באוגוסט 1969
↑  סרן דניאל כהן - למנוחות, דבר, 6 באפריל 1970
↑  הם יורים בצלחות מעופפות, מעריב, 3 בינואר 1983
אפריקאנרים

| --- | --- |
 משפחה אפריקאנרית בשנת 1886
 אוכלוסייה
 כ-3.5 מיליון
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 דרום אפריקה דרום אפריקה – 2,710,461 (2011) נמיביה נמיביה – 92,400 (2003) זמביה זמביה – כ-40,000 (2011) הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת – כ-40,000 (2006) בוטסואנה בוטסואנה – כ-20,000 (2010) סווזילנד סווזילנד – כ-13,000 (2006) אוסטרליה אוסטרליה – 5,079 (2011) ברזיל ברזיל – 2,895 (2020) ניו זילנד ניו זילנד – 1,197 (2013) ארגנטינה ארגנטינה – כ-650 (2019)
 שפות
 אפריקנס הולנדית
 דת
 נצרות פרוטסטנטית, נצרות קלוויניסטית
 קבוצות אתניות קשורות
 צבעונים, הולנדים
אפריקאנרים (באפריקנס: Afrikaners; נקראים גם בורים) הם הדרום-אפריקאים הלבנים הדוברים את שפת האפריקאנס – שפה שהתפתחה מדיאלקט הולנדי. מוצאם בעיקר במהגרים נוצרים-קלוויניסטים ממדינות צפון-מערב אירופה – ברובם הולנדים, גרמנים וצרפתים הוגנוטים.
האפריקאנרים ידועים גם כ"בורים" (Boere = איכרים באפריקאנס ו-Boeren בפלמית, על שום עיסוקם של ראשוני המתיישבים הלבנים בדרום אפריקה), אם כי היום שגור יותר המונח "אפריקאנרים" לאפיון קבוצה אתנית זו. המונח "אפריקאנר" משמש היום בעיקר לצורך הבחנה בין הלבנים דוברי האנגלית – צאצאי הקולוניאלים הבריטים, לבין דוברי האפריקאנס – צאצאי המתיישבים הבורים המקוריים.
היסטוריה

הבורים החלו ליישב את דרום אפריקה במאה ה-17, כאשר קבוצת מתיישבים הולנדים הקימו מושבה בכף התקווה הטובה (שלימים התפתחה להיות העיר קייפטאון), בשליחות חברת הודו המזרחית ההולנדית. אליהם הצטרפו גם מתיישבים מגרמניה, וכן קבוצה גדולה של צרפתים הוגנוטים שנמלטו מצרפת להולנד על רקע רדיפות דתיות. ההולנדים שלחו אותם לסייע ביישוב מושבת הכף, שנזקקה לחקלאים מיומנים.
עם התפשטות החוואים לאזורים הרחוקים יותר בצפון ובמזרח, החלו רבים מהם לאמץ לעצמם אורח חיים נוודי למחצה, במידה מסוימת דומה לזו של הילידים אותם החליפו. בנוסף לעדרים, למשפחה היו בדרך כלל עגלה, אוהל, תנ"ך וכמה רובים. לאחר שהתיישבו בנו צריף מלבני בוץ, שלעיתים היה ממוקם במרחק כמה ימי נסיעה מהאירופאי הקרוב ביותר. אלה היו ה"טרקבור" (trekboer – איכרים נודדים, מונח שאחר כך קוצר לבורים) הראשונים – מבודדים, עצמאיים לחלוטין משלטון רשמי, ובעלי יכולת לספק את צורכיהם בכוחות עצמם. אורח החיים הקשוח שלהם יצר אינדיבידואליסטים אמיצים, שהכירו את הטבע באופן אינטימי, וביססו את חייהם על מקור ההדרכה העיקרי שלהם – התנ"ך. מוצאם ההולנדי, הגרמני והצרפתי נשכח, והם התגבשו כעם חדש עם תרבות משלו, חדור אמונה חזקה באל ובתנ"ך, שראה עצמו מושרש בערבות אפריקה.
עם התפשטות האימפריה הבריטית במאה ה-19 וכיבוש כף התקווה הטובה על ידם, החלו נדחקים רגלי המתיישבים הבורים ממושבתם. בורים רבים החלו במסע נדודים ארוך צפונה לעומק היבשת, בחיפוש אחר שטחי התיישבות מחוץ לשליטת הבריטים. מסע זה, שזכה לכינוי הטרק הגדול, נחשב עד היום כאירוע מכונן בתודעה הלאומית האפריקאנרית. בשטחים שמצאו והתיישבו בהם, הקימו הבורים שתי מדינות עצמאיות – מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית. הבריטים עשו כל מאמץ להשתלט גם על שטחים אלה, בסדרת מלחמות שנודעה כמלחמת הבורים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. במהלך המלחמה, שבסופה הפסידו הבורים, נכלאה כרבע מהאוכלוסייה האזרחית של הבורים במחנות ריכוז בתנאים קשים. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה בה נעשה שימוש במחנות ריכוז לכליאת אוכלוסייה אזרחית.
עם הכרזת עצמאותה של דרום אפריקה בשנת 1910, נותרו עוינות ומתיחות בין שתי האוכלוסיות – האפריקאנרית והאנגלית, שהיו ביניהן הבדלי שפה ותרבות. האנגלים התרכזו בעיקר בערים הגדולות והיו לרוב משכילים יותר ופתוחים לעולם, בעוד האפריקאנרים התאפיינו עדיין באחוז גדול של איכרים וחוואים, בשמרנות, לאומנות וגזענות קיצונית כלפי השחורים. אחת מנקודות השיא של המתח הייתה בימי מלחמת העולם השנייה, בה גורמים אפריקאנרים לאומניים דגלו בהתייצבות לצד גרמניה הנאצית, ועסקו בניסיונות לטרפד את השתתפותה של דרום אפריקה במלחמה לצד בריטניה ובעלות הברית.
לאחר המלחמה, בשנת 1948, הצליחה המפלגה הלאומית של האפריקאנרים לעלות לשלטון והנהיגה את מדיניות האפרטהייד (הפרדה, בשפת האפריקאנס) הגזענית כשילוב של אידאולוגיה לאומית, דתית, כלכלית והישרדותית. שליטתם במדינה הגיעה לקיצה בשנת 1994, לאחר הכרתו של הנשיא האפריקאנר האחרון פרדריק וילם דה קלרק בעוולותיה של מדיניות האפרטהייד, והחלטתו על שילוב האוכלוסייה השחורה בהליך הדמוקרטי.
כיום

האפריקאנרים מהווים היום 60% מאוכלוסייתה הלבנה של דרום אפריקה. גם ברפובליקת נמיביה הסמוכה יש אוכלוסייה ניכרת של אפריקאנרים, תוצאת השנים הארוכות שבהן שלטה דרום אפריקה במדינה זו.
בדרום אפריקה הדמוקרטית והחדשה שלאחר האפרטהייד איבדו האפריקאנרים את ההגמוניה הפוליטית והתרבותית שנהנו ממנה. גם שפתם, האפריקאנס, חדלה להיות שפת השלטון והפכה לאחת מ-11 שפות רשמיות המדוברות במדינה. עדיין, וחרף תהליכי "אנגליזציה" בקרב הדור הצעיר, האפריקאנרים גאים במורשתם כראשוני המתיישבים הלבנים ביבשת אפריקה, ואינם רואים עצמם כנטע אירופי זר ביבשת אלא כחלק אינטגרלי ממנה. הם אוהבים להיקרא "השבט הלבן של אפריקה".
רבים מהאפריקאנרים היגרו מדרום אפריקה, בעיקר לאוסטרליה, ניו זילנד והממלכה המאוחדת. כמה מאות אפריקאנרים נוצרים החליטו להתגייר והיגרו לישראל. רבים מהם הם כיום יהודים אורתודוקסים ומתגוררים בהתנחלויות.
לקריאה נוספת

זאב ז'בוטינסקי, הבּוּרים (מתוך "רשמים דרום־אפריקניים", פורסם ב-1931). בתוך: כתבים, כרך "רשימות", עמ' 211–226. הוצאת עמיחי, תל אביב
הסופרת דלין מתיה מתארת בספרה "הקפות ביער" את חיי האפריקאנרים במאה ה-19.
הערות שוליים

↑   ג'ודי מלץ, מאות אפריקנרים נוצרים החליטו להתגייר, לעזוב את דרום אפריקה ולהגר לישראל, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2021.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292926305171  BNE: XX4576920  BnF: cb11965816w (data)  LCCN: sh85001779  NKC: ph280649  SUDOC: 027664368
תאוריית היסודות המוסריים

תאוריית היסודות המוסריים היא תאוריה פסיכולוגית חברתית שטוענת שמקור השוני בתפיסות המוסר של בני האדם, הם יסודות מוסר שונים מולדים ונרכשים. יש אנשים המחזיקים ביסודות מוסר מסוימים ויש המחזיקים באחרים, וכך נקבעת תפיסת המוסר שלהם. התאוריה הוצעה לראשונה על ידי הפסיכולוגים ג'ונתן היידט, קרייג ג'וזף וג'סי גרהם, שהתבססו על עבודתו של האנתרופולוג התרבותי ריצ'רד שוודר. פיתוחה המשיך לאחר מכן על ידי קבוצת חוקרים שעבדו עליה יחד, והתפרסמה בציבור בספרו של היידט "למה אתם תמיד צודקים" (The Righteous Mind). התאוריה מציעה שישה יסודות למוסר:
אכפתיות / פגיעה
הוגנות / רמאות
חירות / דיכוי
נאמנות / בגידה
סמכותנות / חתרנות
טוהרה / ביזוי.
יסודות אלה מתחלקים לשתי קבוצות: שלושת היסודות הראשונים קשורים לערכים אינדיבידואלים ושלושת האחרונים קשורים לערכים מחברים או שבטיים.
מפתחי התאוריה פתוחים להוספה, הפחתה או שינוי של היסודות.
אף על פי שבתחילה "תאוריית היסודות המוסריים" התמקדה בהסבר מקור ההבדלים התרבותיים, חוקרים מאוחרים יותר התמקדו במידה רבה יותר בהסבר מקור השוני בתפיסות הפוליטיות השונות שבני אדם מחזיקים. חלק מהחוקרים הציעו את תאוריית היסודות המוסריים כהסבר להבדלים בחשיבה בין תומכי המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית (פרוגרסיבים, ליברלים במובן האמריקני), לבין תומכי המפלגה הרפובליקנית בארצות הברית (שמרנים וליברטריאנים ימנים), וטענו שהיא יכולה להסביר דעות שונות בקרב תומכי שתי המפלגות, ודעות משותפות רבות בקרב תומכי מפלגה מסוימת, בנושאים טעונים פוליטית כמו נישואים חד-מיניים והפלות.
שני המאמרים המכוננים של התאוריה הם "התוקף הפרגמטי של הפלורליזם המוסרי" (2013) ו"מיפוי התחום המוסרי" (2011). במאמר הראשון מתארים היידט וגרהם את עבודתם המחקרית כצופים וכאנתרופולוגים, החוקרים את התפתחות התפיסות המוסריות ומציאת הבסיס המשותף בין תפיסות המוסר השונות. במאמר השני הם מתארים את "שאלון יסודות המוסר" שהגישו לנחקרים, ומגינים עליו. באמצעות מחקרים אלו, שכללו יחד למעלה מ-11,000 אנשים, ממגוון גילאים ותפיסות פוליטיות, הם מצאו תוצאות שתמכו בהערכת המחקר שלהם.
רקע

תאוריית היסודות המוסריים הוצעה לראשונה בשנת 2004 על ידי ג'ונתן היידט וקרייג ג'וזף. התאוריה הופיעה כתגובת-נגד כלפי התאוריה הרציונליסטית ההתפתחותית של המוסר של לורנס קולברג וז'אן פיאז'ה. בהתבסס על עבודתו של פיאז'ה, קולברג טען במחקרו שתפיסת המוסר של ילדים משתנה עם הגיל, והציע הסבר דרך ששת שלבי ההתפתחות המוסרית שלו. עבודתו של קולברג הדגישה את הצדק כמושג מפתח בחשיבה המוסרית, הנתפסת כפעילות קוגניטיבית בעיקרה, והפכה לגישה המקובלת בחקר הפסיכולוגי של המוסר, והשפיעה רבות על העבודות שנעשו לאחר מכן בתחום. היידט כתב שהוא מצא את התאוריות של קולברג לא מספקות כשנתקל בהן לראשונה, במוסד אקדמי לתארים מתקדמים, כי הן "היו לוגיות מדי" והתעלמו מהשפעת הרגש על התפיסות המוסריות של בני האדם.
בניגוד לתאוריות המוסר המקובלות בפסיכולוגיה, האנתרופולוג ריצ'רד שוודר פיתח סדרה של תאוריות המדגישות את ההשפעה של השונות התרבותית על שיפוטים מוסריים, אך טען כי צורות תרבותיות שונות של מוסר נשענות על "שלושה אשכולות ברורים אך קוהרנטיים של תפיסות מוסריות". הוא תייג אותם כאתיקה של אוטונומיה, קהילה ואלוהות. גישתו של שוודר נתנה השראה להיידט להתחיל לחקור הבדלים מוסריים בין תרבויות, כולל במחקרים אמפיריים בברזיל ובפילדלפיה. עבודה זו הובילה את היידט להתחיל לפתח את גישת האינטואיציה החברתית למוסר. גישה זו, שעמדה בניגוד חריף לעבודתו הרציונליסטית של קולברג, הציעה ש"שיפוט מוסרי נגרם על ידי אינטואיציות מוסריות מהירות", בעוד שההנמקה המוסרית משמשת כרציונליזציה פוסט-הוקית של שיפוטים שכבר נוצרו. עבודתו של היידט וההתמקדות שלו בשיפוטים מהירים, אינטואיטיביים ורגשיים הפכו מהר מאוד למשפיעות בחקר התחום, ומשכו את תשומת לבם של חוקרים רבים.
כשהיידט וחוקרים שתמכו בתאוריה שלו, עבדו במסגרת גישת האינטואיציה החברתית, הם החלו להקדיש תשומת לב למקורות האינטואיציות שלדעתם עומדות בבסיס השיפוטים המוסריים. במאמר שפורסם ב-2004 בכתב העת Daedalus, סקרו היידט וג'וזף עבודות על שורשי המוסר, כולל עבודתם של פרנס דה ואל, דונלד בראון ושוודר, וכן את תאוריית המודלים ההתייחסותיים של אלן פיסק והתאוריה של שלום שוורץ על ערכי היסוד האנושיים. מהסקירה שלהם על הקווים המנחים של מחקרים קודמים אלה, הם הסיקו שלכל הפרטים יש ארבע אינטואיציות אתיות, שנוצרו בתהליך האבולוציה האנושית כתגובות לאתגרים הסתגלותיים. הם תייגו את ארבע האינטואיציות האתיות הללו כסבל, היררכיה, הדדיות וטוהר.
בהסתמך על רעיון המוכנות, טענו היידט וג'וזף שכל אחת מהאינטואיציות האתיות יצרה מודל קוגניטיבי, שהתפתחותו עוצבה על ידי התַרְבות. הם כתבו שכל מודל יכול "לספק מעט יותר מהבזקי השפעה כאשר נתקלים בדפוסים מסוימים בעולם החברתי", בעוד שתהליך למידה תרבותי עיצב את תגובתו של כל אדם להבזקים הללו. המוסר מתפצל מכיוון שתרבויות שונות מנצלות את ארבעת "אבני הבניין" שמספקים המודלים בצורה שונה. המאמר שלהם בכתב העת "דדלוס" היה ההצגה הראשונה של תאוריית היסודות המוסריים שאותה פיתחו ועידנו מאז היידט, גרהם, ג'וזף ואחרים. למשל על ידי פיצול אתיקת ההיררכיה שהוצעה במקור כאחד מהיסודות המוסריים לשניים – קהילה וסמכות, ועל ידי הוספת יסוד שישי – יסוד החירות.
מרכז סיטיספייר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 כתובת:  מידטאון מנהטן 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  טישמן ספייר 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1987
 תאריך פתיחה רשמי:  1989 
 אדריכל:  הלמוט יאן 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות מודרנית 
 מידות
 גובה:  248.1 מ' 
 קומות:  75 
 
 קואורדינטות:  40°45′52″N 73°58′47″W﻿ / ﻿40.764444444444°N 73.979722222222°W﻿ / 40.764444444444; -73.979722222222
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימרכז סיטיספייר(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימרכז סיטיספייר(למפת מנהטן רגילה) מרכז סיטיספייר(למפת מנהטן מוגדלת) מרכז סיטיספייר
 
מרכז סיטיספייר (באנגלית: CitySpire Center) הוא גורד שחקים בעיר ניו יורק, המשמש לעירוב שימושים. גובהו של בניין זה, הממוקם במרכז (מידטאון) האי מנהטן הוא 248 מטרים והוא בן 75 קומות. בנייתו הסתיימה בשנת 1987.
מבנה

הבניין תוכנן על ידי הלמוט יאן, והוא הבניין השמיני בגובהו בעיר ניו יורק, ה-35 בגובהו בארצות הברית וה-93 בגובהו בעולם.
ב-23 הקומות התחתונות של הבניין נעשה שימוש מסחרי, ויתרת הקומות מהוות דירות פאר.
היסטוריה

לאחר סיום בניית הבניין התלוננו דיירי הסביבה על רעשי שריקת הרוח שנוצרו בשל משבי רוח שעברו בכיפת הבניין. כיפת הבניין תוקנה וכעת אינה שורקת.
כמו כן, לאחר סיום הבנייה התברר כי הייתה חריגת בנייה של 4 מטרים בגובהו של הבניין. מקימי הבניין פיצו את העירייה על ידי הקמת סטודיו לריקוד בבניין סמוך.
מעין בן הגיא

| --- | --- |

 לידה:  1970 (בת 55 בערך) דגניה ב', ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  ירושלים 
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס דבורה עומר (2016) 
 
מעין בן הגיא (נולדה בשנת 1970) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה

בן הגיא נולדה בדגניה ב' וגדלה בקיבוץ אפיק. היא בוגרת החוגים לתולדות האמנות, ספרות השוואתית ועבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים. סיפורים קצרים פרי עטה התפרסמו באנתולוגיות וכתבי עת שונים. מעין חיה עם משפחתה בירושלים וביחד עם בן זוגה, יונתן מזרחי, הקימה חנות ספרים ניידת ששמה אסטרונאוטית.
ספרה הראשון "ים ויבשה", הוא רומן שבמרכזו מערכת יחסים בין בת לאמה. הוא יצא לאור ב-2011 בהוצאת הקיבוץ המאוחד בעריכת יהודית קציר.
ספרה השני, "גודאי", רומן לנוער, נכתב בשיתוף עם זהבה גושן, מספר על חייה של ילדה בכפר יהודי באתיופיה ועל מסע עליה נועז לישראל. גודאי מבוסס על סיפור חיה של זהבה וזכה בפרס שרת התרבות ע"ש דבורה עומר לשנת 2016. הרומן נכלל במצעד הספרים של משרד החינוך.
ספרה השלישי "ווקמן", הוא רומן למבוגרים שערך יובל שמעוני ומתאר את קורותיה של חיילת משוחררת באתר נופש על גבול סוריה. ווקמן זכה בשבחי הביקורת ובתחרות הירושלמית "קוראים את העיר"[דרוש מקור].
ספרה הרביעי "וורקיטו שוברת כלים" נכתב בשיתוף זהבה גושן ויצא לאור בהוצאת אסיה וספריית פיג'מה בשנת 2022.
ב-2023 "וורקיטו שוברת כלים" יצא לאור באנגלית בהוצאה Greeen Bean.
"המופקרים" יצא לאור במאי 2023 בהוצאת עם עובד וזכה בשבחי הביקורת[דרוש מקור]. "המופקרים" הוא רומן היסטורי המבוסס על פרשה עלומה וטראגית שהתרחשה ב-1950. הרומן מגולל את קורותיו של יישוב עולים שקם והתפרק כעבור שנה בסטף שליד ירושלים. גיבוריו הצעירים, עולים חדשים, מסתבכים ברשת הברחות ואהבה מכאיבה.
ספריה

ים ויבשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011. תורגם לצרפתית ויצא ב-2015 תחת השם: Une mer, une terre
גודאי, בשיתוף זהבה גושן, הוצאת אסיה, 2016
ווקמן, הוצאת עם עובד, 2017
וורקיטו שוברת כלים, בשיתוף זהבה גושן, הוצאת אסיה, 2022
המופקרים, הוצאת עם עובד, 2023
הערות שוליים

↑   ניר חסון, המסמכים מרמזים: פרשת רצח משנות ה-50 היתה פיגוע של יהודים נגד יהודים, באתר הארץ, 15 ביוני 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500886205171  BnF: cb16643442m (data)  GND: 1104848325  ISNI: 0000 0001 4066 9356  LCCN: no2011161831  RERO: 02-A025880575  SUDOC: 19114245X  VIAF: 22168105209043320460   WorldCat (עם VIAF): 22168105209043320460
פאם בונדי

פמלה ג'ו בונדי (באנגלית: Pamela Jo Bondi; נולדה ב-17 בנובמבר 1965) היא משפטנית ופוליטיקאית אמריקאית המכהנת כתובעת הכללית של ארצות הברית. בין השנים 2011–2019 כיהנה כתובעת הכללית של מדינת פלורידה. לאחר כהונתה נהייתה לבעלת ברית קרובה של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ ואף הייתה חלק מצוות ההגנה המשפטית שלו במשפט הדחתו הראשון. בנובמבר 2024 הכריז הנשיא הנבחר טראמפ על כוונתו למנות את בונדי לתובעת הכללית של ארצות הברית, וב-5 בפברואר 2025 הושבעה ונכנסה לתפקידה.
ביוגרפיה > תחילת דרכה

בונדי נולדה בטמפל טרס שבפלורידה. אביה, ג'וזף בונדי, היה חבר מועצת העיר ולאחר מכן ראש עיריית טמפל טרס. היא בוגרת בית הספר התיכון "C. Leon King" שבטמפה. בשנת 1987 השלימה לימודי תואר ראשון במשפט פלילי באוניברסיטת פלורידה, והייתה חברה באחוות דלתא דלתא דלתא. ב-1990 סיימה לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטטסון, והתקבלה ללשכת עורכי הדין של פלורידה ב-24 ביוני 1991.
בונדי שימשה כדוברת ותובעת מחוז הילסבורו, שם הייתה עוזרת התובע המדינתי. היא התפטרה מתפקידה זה כדי להתמודד על משרת התובעת הכללית של פלורידה. במהלך כהונתה הופיעה תכופות בתוכנית הטלוויזיה "Scarborough Country" לצד מנחה התוכנית ג'ו סקרבורו ובתוכניות חדשות שונות בערוץ MSNBC, וכן עבדה כמנחה אורחת בערוץ פוקס ניוז. כתובעת מחוז הילסבורו, בשנת 2006 תבעה את שחקן הבייסבול לשעבר דווייט גודן על הפרת תנאי השחרור שלו ועל שימוש בסמים. ב-2007 תבעה את הנאשמים במותו של מרטין אנדרסון בן ה-14 שמת בחזקת משרד שריף מחוז ביי.
ביוגרפיה > התובעת הכללית של פלורידה > היבחרה לתפקיד

בונדי התמודדה על משרת התובע הכללי של פלורידה בבחירות 2010, וניצבה בפני חברת בית הנבחרים של פלורידה לשעבר הולי הנסון וסגן מושל פלורידה ג'ף קוטקמפ בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית. במירוץ תחרותי זה זכתה לתמיכתה של מושלת אלסקה לשעבר שרה פיילין, שהייתה אך לאחרונה המועמדת הרפובליקנית לתפקיד סגנית נשיא ארצות הברית. העיתון "The Palm Beach Post" ייחס את התחזקות התמיכה בה ליכולותיה בשימוש בתקשורת, שכללו הופעות קבועות בפוקס ניוז ויחסים קרובים עם המגיש שון האניטי.
סקר שנערך בידי מכון הסקרים העצמאי "Mason Dixon" באוגוסט 2010 הראה כי היא מובילה משמעותית על פני בנסון וקוטקמפ בפריימריז. לבסוף, היא ניצחה בבחירות המקדימות עם 37.89% מקולות הבוחרים. בבחירות הכלליות התמודדה מול המועמד הדמוקרטי דן גלבר, תובע לשעבר שכיהן 10 שנים בבית המחוקקים של המדינה. בונדי ניצחה את גלבר בניצחון עם 54.8% מהקולות ונבחרה לאישה הראשונה בתפקיד התובעת הכללית של פלורידה.
בבחירות 2014 נבחרה בונדי מחדש עם 55% מהקולות. יריבה הדמוקרטי, ג'ורג' שלדון, שהיה הנציב בפועל המינהל לילדים ולמשפחות, גרף 42% מהקולות.
ביוגרפיה > התובעת הכללית של פלורידה > כהונתה

החל משנת 2010, קשריה של בונדי עם הסיינטולוגיה וההתרמות הרבות שמארגנים סיינטולוגים עשירים עבור מסעי הבחירות הפוליטיים שלה עוררו סערה בפלורידה. בונדי הצדיקה את הקשרים האלה ואת נאומיה בפני סיינטולוגים בכירים בטענה שהארגון הסיינטולוגי רוצה לעזור לה להילחם בסחר בבני אדם. ב-2011 לחצה בונדי על שני עורכי דין במחלקה לפשעים כלכליים במשרד התובע הכללי להתפטר לאחר שחקרו את חברת "Lender Processing Services", חברה לשירותים פיננסיים שידועה בהווה בשם "Black Knight", בעקבות שערוריית החתימות האוטומטיות בארצות הברית. לאחר ההתפטרויות, בונדי קיבלה תרומת בחירות מ-"Lender Processing Services", אך הכחישה כל קשר של תן וקח.
בונדי הייתה התובעת הכללית המובילה בתובענה ייצוגית שניסתה לבטל את חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (אובמה-קר) בתיק "פלורידה ואחרים נגד מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית". בתביעה טענה מדינת פלורידה לצד 26 מדינות נוספות כי סעיף החובה האישית בחוק מפר את חוקת ארצות הברית. בשנת 2016 נאמה בונדי בוועידה הרפובליקנית הלאומית ושלהבה את הקהל בקריאות "!Lock her up" ("כלאו אותה!) נגד המועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון.
בונדי התנגדה לנישואים של זוגות מאותו המין ולנושאים אחרים הקשורים לזכויות להט"ב בארצות הברית. לאחר פיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו ביוני 2016, התראיינה בונדי לעיתונאי אנדרסון קופר מרשת CNN, שטען שהבעת התמיכה שלה בקהילת הלהט"ב אינה מתיישבת עם עברה. קופר טען שבונדי "או טועה או לא אומרת את האמת," בעוד שבונדי האשימה אותו בהפצת "כעס ושנאה".
ב-2018 הצטרפה בונדי ל-19 מדינות נוספות בהובלת רפובליקנים לתביעה שנועדה לבטל את האיסורים של אובמה-קר על העלאות מחירים של חברות ביטוחי בריאות לאנשים בעלי "מצב רפואי קיים" או לשלול מהם כיסוי רפואי לחלוטין.
באוגוסט 2018, בעוד בונדי עדיין כיהנה כתובעת הכללית של פלורידה, היא השתתפה כמנחת אורחת בתוכנית "The Five" של פוקס ניוז במשך שלושה ימים רצופים והופיעה גם בתוכנית של שון האניטי באותו ערוץ. פוקס ניוז טענו כי ועדת האתיקה של מדינת פלורידה אישרה את הופעתה בתוכנית, אך דוברת הוועדה הכחישה זאת ואמרה לעיתון "Tampa Bay Times" שטרם התקבלה החלטה בעניין. הופעתה של בונדי בתוכנית הוגדרה בידי העיתון כ"חסרת תקדים" עבור נבחרת ציבור מכהנת שתנחה תוכנית טלוויזיה.
ביוגרפיה > במגזר הפרטי

בשנת 2019, לאחר כהונתה השנייה כתובעת הכללית של פלורידה, נשכרה בונדי בידי "Ballard Partners", חברה המקורבת לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, והחלה לעבוד כסוכנת זרה רשומה עבור ממשלת קטאר. בנובמבר אותה שנה נשכרה בידי ממשל טראמפ הראשון כדי לסייע לבית הלבן במהלך הליך ההדחה הראשון של טראמפ, והוענק לה מעמד של עובדת ממשל מיוחדת. מעמד זה אִפשר לה לעבוד בו-זמנית עבור הממשל ולשמש כשדלנית עבור הלובי הערבי בארצות הברית. "הניו יורק טיימס" תיאר את תפקידה ככזה שנועד "לתקוף את התהליך" של חקירת ההדחה. ב-17 בינואר 2020 מונתה בונדי לחברה בצוות ההגנה המשפטית של טראמפ במשפט ההדחה בסנאט.
במהלך משפט ההדחה העלתה בונדי טענות על כך שסגן הנשיא לשעבר ג'ו ביידן ובנו האנטר היו מעורבים בשחיתות שלטונית באוקראינה, במסגרת תפקידו של האנטר ביידן בדירקטוריון של "Burisma Holdings". נחשף גם כי לב פרנס, איש עסקים המקורב לרודי ג'וליאני ולממשלת אוקראינה, נועד פעמים אחדות עם בונדי בשנת 2018 בזמן שכיהנה כתובעת הכללית של פלורידה, וכן לאחר שעזבה את תפקידה בשנת 2019. בשנה זו נעצר פרנס והואשם בהעברת כספים זרים מאוליגרכים אוקראינים ורוסים לפוליטיקאים רפובליקנים, במיוחד בפלורידה, שם התגורר.
בונדי נאמה בוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-2020. בזמן ספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 תמכה בטענותיו הכוזבות של טראמפ בדבר הונאת בחירות לכאורה בג'ורג'יה, ויסקונסין, ופנסילבניה.
ב-5 בנובמבר 2020 הופיעה בונדי בפוקס ניוז. המנחה סטיב דוסי (אנ') ביקש מבונדי לספק ראיות לטענותיה בדבר הונאה, אך היא מיאנה לעשות זאת. מאוחר יותר טענה בונדי כי טראמפ ניצח בפנסילבניה, אף שהקולות שם עדיין נספרו, ובסופו של דבר יריבו ג'ו ביידן ניצח במדינה. במהלך תקופתו כברווז צולע, מינה טראמפ את בונדי לחברה במועצת הנאמנים של מרכז ג'ון פ. קנדי לאומנויות הבמה.
עד שנת 2024 עמדה בונדי בראש הזרוע המשפטית של המכון למדיניות "אמריקה תחילה", מוסד ללא כוונת רווח המקושר לטראמפ, שתכנן מדיניות פוטנציאלית לקראת נשיאותו השנייה. היא התמקדה בהגשת תביעות הקשורות לבחירות במדינות מפתח בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024.
ביוגרפיה > התובעת הכללית של ארצות הברית

ב-21 בנובמבר 2024 הודיע הנשיא הנבחר של ארצות הברית דונלד טראמפ על כוונתו למנות את בונדי לתובעת הכללית של ארצות הברית, לאחר שמאט גייטס משך את מועמדותו למינוי. מינויה כפוף לאישור והסכמת הסנאט של ארצות הברית. ב-29 בינואר 2025 אישרה ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית את מינויה של בונדי ברוב של 12 תומכים מול 10 מתנגדים. ב-4 בפברואר 2025 אישר הסנאט את מינויה של בונדי לתובעת הכללית של ארצות הברית ברוב של 54 מול 46. הסנאטור הדמוקרטי היחיד שהצטרף לעמיתיו הרפובליקנים היה ג'ון פטרמן מפנסילבניה.