stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיבורגיום

סִיבּוֹרְגְּיוּם (Seaborgium) הוא יסוד מלאכותי ממתכות המעבר שסמלו הכימי Sg ומספרו האטומי 106. זהו היסוד ה-3 בקבוצת היסודות העל-כבדים וה-14 בסדרת היסודות הטרנס אורניים.
היסטוריה

למשך תקופה מסוימת לפני, וקצת לאחר שנתגלה בשנת 1974, נקרא היסוד Unnilhexium וסמלו היה Unh כשם הספרות 1, 0, 6, בלטינית. שמו נגזר משמו של המדען גלן תיאודור סיבורג, והוא אחד משני היסודות היחידים ששמם ניתן להם על שם אדם בעודו בחיים.
הסיבורגיום נוצר לראשונה ביוני 1974 על ידי קבוצת מדענים במעבדה הלאומית לורנס ברקלי, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ביניהם אלברט גיורסו, על ידי הפצצת אטומי 249Cf ביוני 18O ב"מאיץ יונים על-כבדים". מההפצצה נוצרו כמה אטומי 263Sg ו-4 נייטרונים חופשיים.
שלושה חודשים לפני שקבוצת המדענים מברקלי הודיעה על תגליתם, קבוצת מדענים בראשות גאורגי פליורוב מהמכון המאוחד למחקר גרעיני בדובנה שברוסיה, טענו שיצרו כבר 259Sg על ידי הפצצת 207Pb ו-208Pb ביוני 54Cr במאיץ חלקיקים.
בשנת 1993 אושרה התגלית של קבוצת המדענים מברקלי והקרדיט לגילוי ניתן להם.
לסיבורגיום אין שימושים מיוחדים מלבד שימושי מחקר בשל זמן מחצית החיים הקצר שלו. בשנת 2014 דווח על הצלחה ראשונה ליצור תרכובת של יסוד על-כבד ופחמן כאשר שמונה עשר אטומים של סיבורגיום הומרו לתרכובת של הקסא-קרבוניל סיבורגיום, הכוללת שש מולקולות של פחמן חד-חמצני המחוברות לאטום משותף של סיבורגיום.
איזוטופים של סיבורגיום

לסיבורגיום יש עד כה כ-11 איזוטופים שונים 10 הידועים שבהם:
258 - בעל זמן מחצית חיים של 2.9 מילישניות.
259 - בעל זמן מחצית חיים של 0.48 שניות.
260 - בעל זמן מחצית חיים של 3.6 מילישניות.
261 - בעל זמן מחצית חיים של 0.23 שניות.
262 - בעל זמן מחצית חיים של 6.9 מילישניות.
263 - בעל זמן מחצית חיים של 0.3 עד 0.9 שניות.
265 - בעל זמן מחצית חיים של 7.9 שניות.
266 - בעל זמן מחצית חיים של 21 שניות.
269 - בעל זמן מחצית חיים של 22 שניות.
271 - בעל זמן מחצית חיים של 2.4 דקות (היציב ביותר).
הערות שוליים

↑  משה נחמני, לראשונה אי-פעם הודגם קשר כימי בין יסוד על-כבד לבין אטום פחמן, הידען, 28 בספטמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559163905171  GND: 4355423-4  LCCN: sh2004005779 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ספר סיפורי הענקים

| --- | --- |

כריכת הספר באנגלית
 מידע כללי
 מאת:  דוד ל. הריסון
 איורים:  Philippe Fix (אנ')
 שפת המקור:  אנגלית
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  American Heritage Press
 תאריך הוצאה:  1972
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך:  1975
 תרגום:  אמציה פורת
 פרסים
 Christopher Award
סֵפֶר סִפּוּרֵי הָעֲנָקִים (באנגלית: The Book of Giant Stories) הוא אסופת סיפורים קצרים לילדים בנושא ענקים מאת סופר הילדים והמשורר האמריקני דייוויד ל. הריסון. הספר יצא לאור בשנת 1972 על ידי חברת ההוצאה לאור American Heritage Press ומהדורה מחודשת יצאה ב-2001 על ידי Boyds Mills Press. הספר זכה להצלחה גדולה ונמכר במעל ל-780,000 עותקים ותורגם לעשרות שפות רבות ביניהן עברית, יפנית ואפריקאנס.
זהו הספר השלישי של הריסון והראשון שלו שזכה בפרס, פרס כריסטופר (Christopher Award, (אנ')) בשנת 1973. על כך הגיב הריסון שבזמנו לא היה לו מושג שזהו פרס כל כך יוקרתי, אם כי עכשיו זהו אחד מהעיטורים היקרים ביותר לו.
התרגום בעברית

הספר תורגם לעברית על ידי אמציה פורת ויצא לאור בשנת 1975 בהוצאת עם עובד. בתרגומו שינה פורת במעט את נוסח הספר. השינויים ניכרים בעיקר במתן שמות תנכיים לדמויות שבמקור האנגלי היו חסרות שם וכן בהוספת משלב לשוני גבוה לתרגום הטקסט המקורי שהיה כתוב בשפה סטנדרטית. משחקי מילים והלשון המליצית בה השתמש זכו להערכה מצד ציבור הקוראים.
עבור שמות הענקים השתמש פורת בשמות של ענקים מהתנך עבור דמויות ענקים, לדוגמה אחימן, ששי, עוג מלך הבשן, סף, ישבי וגוליית. עבור הילדים בסיפור השתמש גם בשמות התנכיים דוד, יהונתן ויוחנן.
על הסיפור "סוֹדוֹ שֶׁל דָּוִד הַקָּטָן" נערך מופע תיאטרון בובות בישראל.
תרגום באפריקאנס

ב-13 במאי 2022 חתם הריסון עם המוציאה לאור של הספר באפריקאנס, Pearson South Africa, על הדפסת 50,000 עותקים על מנת לכלול אותו בתוכנית לימוד באפריקאנס לתלמידי כיתות ד'.
הערות שוליים

1 2 3  Children's Author David L. Harrison's Blog.
↑  Juliana Goodwin, "'I am a storyteller': David Harrison marks 50 years of writing for kids". Springfield News-Leader.
↑  זאב גריס, על מה כתבנו על מה כותבים היום בין גיליון 1 לגיליון 220 של "עת-מול". יד יצחק בן-צבי.
↑  חדשות בן עזר מכתב עיתי לֵילִי חינם מאת סופר נידח גיליון מס' 395 #הענק והגמדים: מכתב גלוי לאמציה פורת.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כריכת הספר בעברית
סימפוניית השלום

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה 
 כתובת:  סקופיה 
 מדינה:  מקדוניה הצפונית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2005
 תאריך פתיחה רשמי:  2005 
 חומרי בנייה:  ארד 
 אדריכל:  טומה סראפימובסקי
 קואורדינטות:  41°59′44″N 21°25′37″E﻿ / ﻿41.99546°N 21.42687°E﻿ / 41.99546; 21.42687
  (למפת סקופיה מוגדלת) סימפוניית השלום(למפת סקופיה רגילה) סימפוניית השלום
 
סימפוניית השלום (במקדונית: Симфонија на мирот) היא אנדרטה לזכר גירוש יהודי סקופיה לטרבלינקה בזמן השואה, עשויה מארד, שבה 3 ציפורים – יונים ניצבות על האדמה. האנדרטה, שהוקמה לרגל יום הזיכרון הבינלאומי לשואה ב-2005, ממוקמת בכיכר סלובודה, סקופיה, מקדוניה הצפונית. לדברי הפסל טומה סראפימובסקי (מק'), האנדרטה מהווה אנטיתזה לזוועות המלחמה והטירוף שהיא מביאה, רדיפות ופחד, עינויים ומוות, וכמו כן לכל אלה שאינם ראויים לאדם. התנאים מהתקופה שבה האנושות הובסה, וממנה, כמו הרחם הפתוח של העבר המדמם שלנו, עדיין מתפשט סירחון גס. בטקס נכחו נשיא מקדוניה הצפונית, ברנקו צרבנקובסקי, פרופסור ד"ר סמואל סדיקריו וראש עיריית סקופיה, ריסטו פנוב (מק').
ראו גם

המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה
הערות שוליים

↑  ""Симфонија на мирот" на плоштадот Слобода" (במקדונית). Дневник. 2005. ארכיון מ-2016-03-04. נבדק ב-2011-08-14.
סמואל שפירו

סמואל הארווי שפירו (באנגלית: Samuel Harvey Shapiro;‏ 25 באפריל 1907 –  16 במרץ 1987) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי ה-34 בשנים 1968–1969. קודם לכן, החל מ-1961, הוא כיהן כסגן מושל המדינה תחת המושל אוטו קרנר, שאותו הוא החליף בתפקידו לאחר התפטרותו מספר חודשים טרם תום תקופת כהונתו כדי לקבל על עצמו מינוי כשופט פדרלי.
ראשית חייו

סמואל שפירו נולד בשם ישראל שפירו בכפר, שאת שמו הוא לא יכול היה לזכור, באימפריה הרוסית, באזור שכיום מהווה את שטחה של אסטוניה. בגיל צעיר הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית. הוא סיים את לימודיו בקולג' למשפטים (אנ') של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. הוא עסק בעריכת דין בקנקאקי, אילינוי. בהמשך הוא עבר לשירות במגזר הציבורי, ונבחר ב-1936 כתובע של מחוז קנקאקי. בשנים 1947–1961 כיהן שפירו בבית הנבחרים של אילינוי, שם הוא גילה עניין במיוחד בסוגיות בריאות הנפש.
סגן מושל ומושל אילינוי

ב-1960, ושוב ב-1964, נבחר שפירו כסגן מושל אילינוי. כאשר התפטר המושל אוטו קרנר כדי לקבל מינוי כשופט פדרלי, היה שפירו למושל המדינה ה-34, והיהודי השני (לאחר הנרי הורנר) בתפקיד. עם השבעתו כמושל, החל שפירו בהתמודדות על תקופות כהונה מלאה כמושל בזכות עצמו, אך נוצח בהפרש קולות קטן בבחירות של 1968 על ידי המועמד הרפובליקני ריצ'רד אוגילבי.
שנותיו האחרונות

לאחר סיום כהונתו כמושל שב שפירו לחייו הפרטיים, אף על פי שהוא נקרא מספר פעמים לשמש כחבר בוועדות מיוחדות, כשהבולטת מביניהן הייתה הוועדה לעיצוב מחדש של גבולות מחוזות הבחירה של המדינה ב-1981.
שפירו היה חבר באחוות אלפא אפסילון פאי. החל מ-1984 ועד למותו הוא הוביל את המאמצים להקמת מטה קבוע למשרדים הארציים של האחווה. כתוצאה מכך המטה הבינלאומי של האחווה קרוי על שמו.
סמואל שפירו נפטר בביתו שבקנקאקי ב-16 במרץ 1987. מותו התגלה לאחר שהוא לא הגיע כדי לייצג לקוח בבית המשפט, ושוטרים נשלחו לביתו כדי לחקור בדבר. הוא נטמן בבית הקברות היהודי ולדהיים שבפורסט פארק, אילינוי. מרכז בריאות הנפש של קנקאקי נקרא על שמו.
לקריאה נוספת

Howard, Robert (1988). Mostly Good and Competent Men. Springfield, Illinois: Illinois Issues and the Illinois State Historical Society. pp. 302-307.
הערות שוליים

↑  סמואל שפירו, באתר The Political Graveyard
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1190101432  LCCN: n2009160609  MusicBrainz: bd8c5649-0fac-4d4f-b042-ef267f47fbf6  SNAC: w6zw3jzs  VIAF: 24086874   WorldCat (עם VIAF): 24086874
סטורן (משפחת משגרים)

משפחת משגרי הסטורן.
משפחת משגרי הסטורן (באנגלית: Saturn) הוא כינויה של סדרת משגרים אמריקאית, שפותחה עבור תוכנית אפולו של נאס"א במסגרתה הונחת האדם הראשון על הירח. מוביל פיתוח המשגרים היה וורנר פון בראון, מדען טילים גרמני שהובא לארצות הברית במסגרת מבצע פייפרקליפ ב-1945, שהיה מנהל מרכז טיסות החלל מרשל באותה תקופה. הידוע מבין משגרי הסדרה הוא משגר הסטורן V, שכונה גם בשם "האדיר בטילים", אשר נכון להיום הוא המשגר העוצמתי ביותר שאי פעם שוגר. משגרי הסדרה שוגרו 32 פעמים, מתוכם ל-15 משימות מאוישות, בין אוקטובר 1961 ליולי 1975. חוץ מתוכנית אפולו שימשו המשגרים גם את תוכנית סקיילאב ואת פרויקט לווייני הפגסוס.
משגרי המשפחה > סטורן I

ב-27 באוקטובר 1961 שוגר הסטורן I בפעם הראשונה מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה. המשימה קיבלה את השם SA-1 (סטורן-אפולו 1) והושלמה בהצלחה. ב-25 באפריל וב-16 בנובמבר 1962 שוגרו המשימות SA-2 ו-SA-3, ששימשו גם את פרויקט הייווטר (Highwater - מים גבוהים). SA-4 שוגרה ב-28 במרץ 1963. ארבע משימות אלו כללו שלב ראשון מסוג S-I ושלב דמה שני (שבשיגורי פרויקט הייווטר מולא במים).
משימת SA-5, ששוגרה ב-29 בינואר 1964, הייתה הראשונה שכללה שלב שני (S-IV) אמיתי, הציבה בהצלחה מטען במשקל 17 טון במסלול. משימות SA-6 ו-SA-7, ששוגרו ב-28 במאי וב-18 בספטמבר 1964, הציבו בהצלחה דגמים של החללית אפולו במסלול.
ב-25 בפברואר 1965 שוגרה משימת SA-9 (לפני SA-8) שהייתה הראשונה שכללה לוויין פגסוס. SA-8 ו-SA-10 שוגרו בהצלחה ב-25 במאי וב-30 ביולי 1965 וכללו גם הם לווייני פגסוס. לאחר 10 שיגורים שהושלמו כולם בהצלחה מלאה, הסתיימה תוכנית הפיתוח של הסטורן I.
שיגורי הסטורן I בוצעו מ-LC-34 ו-37 שבנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה.
משגרי המשפחה > סטורן IB

ב-26 בפברואר 1966 שוגר הסטורן IB למשימתו הראשונה - SA-201 - ובחרטומו דגם של החללית אפולו, לטיסת מבחן תת-מסלולית. SA-203 שוגר ב-5 ביולי 1966 (לפני SA-202) ובחן את התנהגות שלב ה-S-IVB במסלול. SA-202 שוגר ב-25 באוגוסט 1966 ונשא דגם של החללית אפולו לטיסה תת-מסלולית. SA-204 יועד לשגר את משימת אפולו 1 - טיסת המבחן המסלולית והמאוישת הראשונה של החללית אפולו, המשימה המאוישת הראשונה של משגר סטורן, והמשימה המאוישת הראשונה בתוכנית אפולו - ב-21 בפברואר 1967. אך ב-27 בינואר 1967, במהלך תרגול, פרצה שרפה בתא הפיקוד של החללית ושלושת אנשי הצוות נהרגו. ה-SA-204 שימש בסופו של דבר לשיגור משימת אפולו 5 - טיסת מבחן לא מאוישת של רכב הנחיתה הירחי - ששוגרה ב-22 בינואר 1968. SA-205 שיגר לחלל את משימת אפולו 7, המשימה המאוישת הראשונה בתוכנית (והאחרונה של המשגר במסגרת תוכנית אפולו), ב-11 באוקטובר 1968.
SA-206 שיגר לחלל את משימת סקיילאב 2 (סקיילאב 1 היה שיגור התחנה לחלל) אל תחנת החלל סקיילאב ב-25 במאי 1973. SA-207 שיגר את משימת סקיילאב 3 ב-28 ביולי 1973. SA-208 כמעט ושימש לשיגור משימת חילוץ לצוות סקיילאב 3, שבחלליתו צצו בעיות, אך הבעיות תוקנו, והמשגר שימש לבסוף לשיגור משימת סקיילאב 4 (משימתו המקורית) ב-16 בנובמבר 1973.
SA-209 היה בכוננות לשיגור משימות חילוץ לסקיילאב 4 ואחר כך למשימת אפולו-סויוז אך משימות כאלו לא נצרכו. לאחר מכן יועד לשגר את משימת סקיילאב 5, משימה שמטרתה הייתה להעלות את סקיילאב למסלול גבוה יותר, מאחר שמסלול החל לדעוך. משימה זו בוטלה, והמשגר מוצג כיום במרכז החלל קנדי.
SA-210 שימש לשיגור משימת אפולו-סויוז ב-15 ביולי 1975.
מלבד 10 משגרים אלו היו עוד 4 משגרים: SA-211 נבנה אך מעולם לא שוגר. SA-212 נבנה ושלבו השני (S-IVB) הפך להיות תחנת החלל סקיילאב. למשגרים SA-213 ו-214 נבנו רק שלבים ראשונים, שמאחר ולא שימשו נשלחו לגריטה (יחד עם שלבו הראשון של ה-SA-212).
שיגורי הסטורן IB בוצעו מ-LC-34 שבנמל החלל קייפ קנוורל ומ-LC-39 שבמרכז החלל קנדי הצמוד. בשיגורים מ-LC-39, שנבנה לשיגור הסטורן V, הורכב הסטורן IB על מגבה מיוחד.
משגרי המשפחה > סטורן V

ב-9 בנובמבר 1967 שיגר הסטורן V הראשון, SA-501, את משימת אפולו 4, שכללה חללית אפולו לא מאוישת, למסלול סביב כדור הארץ. המשימה הושלמה בהצלחה. SA-502 שיגר את אפולו 6, עוד משימה לא מאוישת, ב-4 באפריל 1968. במשימה זו אירעו מספר בעיות בשלב השני והשלישי של המשגר, אך בכל זאת המשימה נחשבה להצלחה.
SA-503, ששוגר ב-21 בדצמבר 1968, נשא את משימת אפולו 8 - המשימה המאוישת הראשונה של הסטורן V והמשימה המאוישת הראשונה מעולם אל מחוץ לגבולות כדור הארץ - אל עבר הירח.
SA-504 שיגר את משימת אפולו 9 למסלול סביב כדור הארץ ב-3 במרץ 1969. AS-505 שיגר את משימת אפולו 10 למסלול סביב הירח ב-18 במאי 1969.
ב-16 ביולי 1969 שיגר ה-SA-506 את משימת אפולו 11 - המשימה המאוישת הראשונה שנחתה על הירח. SA-507 נשא את משימת אפולו 12, משימה מאוישת נוספת שנחתה על הירח, ב-14 בנובמבר 1969. זמן קצר לאחר שיגורו נפגע המשגר מברק פעמיים אך לא אירע לו נזק. SA-508 שימש לשיגור משימת אפולו 13 ב-11 באפריל 1970. רעידות קשות בעת השיגור גרמו לכיבוי מוקדם של המנוע הראשי. ללא קשר לרעידות, מכל חמצן שהתפוצץ בתא השירות של החללית גרם לביטול הנחיתה הירחית והצוות חזר לכדור הארץ. SA-509 שימש לשיגור אפולו 14 אל הירח ב-31 בינואר 1971, SA-510 שימש לשיגור אפולו 15 אל הירח ב-26 ביולי 1971, SA-511 שימש לשיגור אפולו 16 אל הירח ב-16 באפריל 1972, ו-SA-512 שימש לשיגור אפולו 17 אל הירח ב-6 בדצמבר 1972. אפולו 17 הייתה המשימה המאוישת האחרונה עד כה אל מחוץ לגבולות כדור הארץ.
SA-514 נבנה ויועד לשגר את משימות אפולו 18 או 19 אל הירח אך משימות אלו בוטלו, ולכן פורק המשגר וחלקיו מוצגים במרכזי נאס"א השונים. SA-515 יועד לשגר את סקיילאב 2 אך התוכנית בוטלה, המשגר פורק, וחלקיו מוצגים גם הם.
כל משגרי הסטורן 5 (כולל ה-INT-21) שוגרו מ-LC-39 שבמרכז החלל קנדי, פלורידה, שנבנה במיוחד בשביל המשגר. LC-39, הכולל שני כני שיגור (A ו-B), הוסב לקראת שנות ה-80 לשיגור מעבורות החלל שהיו בפיתוח.
משגרי המשפחה > סטורן V > סטורן INT-21

SA-513, שקיבל את השם סטורן INT-21, כלל את שני השלבים הראשונים של הסטורן 5, אך שלבו השלישי הוחלף בתחנת החלל סקיילאב (שהיה שלב ה-S-IVB של הסטורן IB‏ SA-212 שעבר שיפוץ). הוא שוגר ב-14 במאי 1973.
משגרי המשפחה > דגמים נוספים

מלבד 4 דגמי הסטורן ששוגרו (I,‏ IB,‏ V ו-INT-21), מספר רב של משגרים נוספים, שהתבססו על אותם רכיבים, תוכננו אך מעולם לא נבנו (ארס 1 וארס 5).
ראו גם

תוכנית אפולו
מרכז טיסות החלל מרשל
וורנר פון בראון
N-1
הערות שוליים

↑  Space Launch Report
| משגרי לוויינים וחלליות |
| --- | --- | --- |
| בשימוש | ארצות הברית אטלס 5 • טאורוס • מינוטואר • אלקטרון • אנטארס • פאלקון 9 • פאלקון כבד • פגאסוס • SLS‏  • וולקן קנטאור • פיירפליי אלפה •   רוסיה סויוז 2 • אנגרה • פרוטון (פרוטון M) •   הרפובליקה העממית של סין צ'אנגג'נג (2C‏ • 2D‏ • 2F‏ • 3A‏ • 3B‏ • 3C‏ • 4B‏  • 4C‏ • 5 • 6 • 7 • 8 • 11) • קואיג'ואו • קינטיקה 1 • קרס 1 • Zhuque • Jielong ‏• גרביטי • היפרבולה • הודו GSLV‏ • PSLV‏ •  SSLV • LVM-3‏ •  יפן H-II‏ (H-IIA)‏ • H-3‏ • אפסילון •   איראן סימורג • Qaem •  האיחוד האירופי וגה צרפת אריאן 6 קוריאה הדרומית נורי קוריאה הצפונית אונחה ישראל שביט |  |
| יצאו משימוש | ארצות הברית אטלס (1 • 2 • 3 • אג'ינה • אייבל • קנטאור • A‏ • B‏ • C‏ • D‏ • E/F‏ • G‏ • H‏ • LV-3B‏ • SLV-3) •  אתנה • ג'ונו 2 • דלתא (0100 • 2 • 3 • 4 • 1000 • 2000 • 3000 • 4000 • 5000 • A‏ • B‏ • C‏ • D‏ • E‏ • G‏ • J‏ • L‏ • M‏ • N)‏ • ואנגארד • טיטן (טיטן 2 23G‏ • טיטן 2 GLV‏ • 3A‏ • 3B‏ • 3C‏ • 3D‏ • 3E‏ • טיטן 3 מסחרי • 4‏ • 34D) • ליטל ג'ו • סטורן (1 • 5 • IB‏ • INT-21) • פאלקון 1 • רדסטון • תור (אג'ינה • אייבל • אייבלסטאר • בורנר • דלתא • תוראד-אג'ינה • DSV-2 • DSV-2U)‏ • Launcher One • סקאוט  ברית המועצות ספוטניק • לונה • ווסטוק (ווסטוק K • ווסטוק 2 • ווסטוק 2M) • קוסמוס (קוסמוס 2 • קוסמוס 3M) • מולניה • ווסחוד • סויוז (סויוז • סויוז FG • סויוז U) • פרוטון (פרוטון • פרוטון K) • רוקוט • זניט (זניט 2 • זניט-3SL) • דנייפר • ציקלון (ציקלון 2 • ציקלון 3) הרפובליקה העממית של סין פנג באו 1 • צ'אנגג'נג (1 • 2 • 3) •  יפן N-1‏ • N-II‏ • H-I‏ • H-IIB‏ • Mu‏ •  הודו GSLV‏ (Mk I)‏ • צרפת דיאמנט • אריאן (1 • 2 • 3 • 4 • 5) • איראן סאפיר • קוריאה הדרומית נרו 1 |  |
| בפיתוח | ניו גלן • אירטיש • סויוז SPG • סטארשיפ • צ'אנגג'נג 9 • צ'אנגג'נג 12 • טיאנלונג-3 |  |
| פיתוחם בוטל | ארס 1 • ארס 5 • K-1‏ • Sea Dragon‏ • STAR 460 • Stratolaunch |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537095405171  LCCN: sh97006142 
ורנר פון בראון על רקע משגר סטורן IB על כן השיגור במרכז החלל קנדי. 22 בינואר 1968.
השוואת משגרי הסטרון ומשגרים נוספים (מימין לשמאל): סטורן V, סטורן IB, סטורן I, טיטן 2, אטלס-אגנה, אטלס LV-3B, מרקורי-רדסטון וV-2.
10 שיגורי הסטורן I.
9 שיגורי הסטורן IB. הימני ביותר הוא שיגור משימת אפולו-סויוז וה-3 שמימינו הם שיגורי משימות סקיילאב.
הסטורן IB, שבראשו חללית האפולו שנשלחה למשימת אפולו-סויוז, על המגבה המיוחד שנבנה עבורו ב-LC-39 שבמרכז החלל קנדי.
13 שיגורי הסטורן V. הימני ביותר הוא שיגור תחנת החלל סקיילאב (סטורן INT-21).
סיביו

ערך זה עוסק בעיר ברומניה. אם התכוונתם למחוז, ראו .
| --- | --- |
סמל סיביוסמל סיביו

מראה כללי של העיר
 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  סיביו
 חבל ארץ:  טרנסילבניה
 ראש העיר:  אסטריד פודור (מ־2016)
 בירת העיר:  סיביו 
 תאריך ייסוד:  1191
 שטח:  121 קמ"ר
 גובה:  190 - 240 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  134,308 (1 בדצמבר 2021)
  ‑ צפיפות:  1,273 נפש לקמ"ר (2002)
 קואורדינטות:  45°48′N 24°09′E﻿ / ﻿45.8°N 24.15°E﻿ / 45.8; 24.15 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.sibiu.ro
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור סיביו(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור סיביו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סיביו (ברומנית: Sibiu, בגרמנית: Hermannstadt; בהונגרית: Nagyszeben; ביידיש: סעבען או הערמאנשטאט) היא עיר ברומניה, בעלת אוכלוסייה של כ-155,000 איש. היא אחת מהערים החשובות בטרנסילבניה, ובירת מחוז סיביו. מקור שמה של העיר הגיע בעקבות שמו הלטיני של הנהר החוצה את העיר הנקרא צ'יבין.
היסטוריה

סיביו נוסדה בימי הביניים על ידי סקסונים טרנסילבנים, ומאוחר יותר הוקפה בחומה חזקה. היא ידועה בזכות הנקניק שיוצר בה (נקניק סיביו).
עם האתרים החשובים בעיר נמנה המוזיאון הלאומי ברוקנטל, הכולל שישה מוזיאונים באתרים שונים בעיר, כל אחד בתחום אחר (מוזיאון אמנות, ספריית ברוקנטל, מוזיאון להיסטוריה, מוזיאון לפרמקולוגיה, מוזיאון להיסטוריית הטבע ומוזיאון לכלי נשק וציד). מוזיאון ברוקנטל נפתח לקהל עוד בשנת 1817, והוא הראשון מסוגו ברומניה.
בכל שנה נערך בסיביו פסטיבל ג'אז בינלאומי. בין השאר התארחו בו גם אמנים ישראליים כמו J.Viewz והדרה לוין ארדי.
משנת 2004 ואילך, מארחת העיר ברציפות את מרוץ הראלי-אנדורו המפרך לאופנועי שטח, ה-"RedBull Romaniacs", כשמסלולי כל ארבעת ימי התחרות מתחילים ומסתיימים בשולי העיר.
העיר נבחרה לבירת התרבות של אירופה לשנת 2007, ביחד עם לוקסמבורג.
ספורט

קבוצת הכדורגל ווינטה סיביו, משחקת בליגת העל הרומנית.
קבוצת הכדורסל אטלסיב סיביו, משחקת בליגת העל הרומנית.
ערים תאומות

הולנד דוונטר, אוברייסל, הולנד
אוסטריה קלגנפורט, קרינתיה, אוסטריה
ברזיל באורו, סאו פאולו, ברזיל (מ־1995)
אנדרטה לנופלים בהתקוממות בשנת 1989 בסיביו
המוזיאון הלאומי ברוקנטל
עיני סיביו, חלונות גג אופייניים לגגות העיר סיביו, הנראים כמו עיניים המביטות בך
הכנסייה הקתולית בסיביו
סיני האק

אין תמונה חופשית
סִינַי הוֹק (יידיש: סִינַי האָק גרמנית: Simon Hock, נודע עקב זאת גם בשם שמעון האק; כ"ד בחשוון ה'תקע"ו, 27 בנובמבר 1815 - 24 באוקטובר 1887, ו' בחשוון ה'תרמ"ח) היה חוקר יהודי וגנאלוג מראשית תקופת ההשכלה ועוזרו של שי"ר. עסק במחקר, אך התנגד לתיקוני הדת שנעשו בדורו.
מחקריו בנושא תולדות יהודי פראג, המצבות בבית הקברות היהודי העתיק, וכן מחקרים בתחום הקבלה השפיעו על הדורות הבאים, ואף הקרינו על שיטתו של גרשום שלום בפרשנות כתבי הקבלה. לפי השערתו של הוק, שנת מותו של ישעיה הלוי הורוויץ (המכונה השל"ה הקדוש) הייתה שנת ש"צ (1636) ולא בסביבת ש"פ (1626), כפי שהודפס בהספד שספד לו רבי נתן נטע שפירא מחבר הספר מגלה עמוקות.
ספרו על יהודי פראג שימש כמקור לרבים מספרי היזכור לאחר השואה, וכן למחקרי היסטוריונים אודות תולדות היהודים באירופה בעת הישנה.
הערות שוליים

↑  בספר גל עד הצטרף הוק לקריאתו של שי"ר בלעגו לחלק מהחוקרים החדשים שאצים 'לתקן את הדת' ולמעשה פוגעים בה.
↑  הערה בתחתית עמוד 20 מתוך תולדות משפחת הורוויץ מאת הרב צבי הירש הורוויץ רבה של דרזדן. הודפס בעיר זו בשנת תרצ"ה 1936, לפני שנאלץ לברוח ממנה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262625705171  GND: 143482041  LCCN: nr94038436  NKC: jo2004213821  NTA: 181097184  VIAF: 66354006   WorldCat (עם VIAF): 66354006
סאלם ג'ובראן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1941 פקיעין, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  18 בדצמבר 2011 (בגיל 70 בערך) נצרת, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  משורר, סופר, עיתונאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה 
 שפות היצירה:  ערבית, עברית 
 תקופת הפעילות:  1987–2011 (כ־24 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס משרד המדע התרבות והספורט ליוצרים בשפה הערבית (2006)
 
סאלם ג'ובראן (בערבית: سالم جبران; 1941 בפקיעין – 18 בדצמבר 2011) היה משורר, סופר, עיתונאי ומחנך ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה

ג'ובראן השלים תואר ראשון בשפה וספרות אנגלית והיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. בשנת 1962 הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
בשנים 1987–1992 שימש כעורך של העיתון הערבי-קומוניסטי אל-איתיחאד ואחר כך שימש כעורך של הירחון הספרותי אלג`דיד. כמו כן כתב מאמרים בעבור העיתון הלבנוני א-נהאר. בארץ פרסם מאמרים בידיעות אחרונות ובמעריב. בשנת 2006 זכה על שירתו בפרס משרד המדע התרבות והספורט ליוצרים בשפה הערבית.
שימש כמרצה בכיר במרכז לחינוך הומניסטי בבית לוחמי הגטאות ושימש מנהל-עמית של המרכז היהודי-ערבי לשלום בגבעת חביבה. היה חבר מליאת רשות השידור והתפטר במחאה על היחס של הרשות לצופים הערבים.
ספריו

חברי השמש (1981)
שירים מרותקים (1974)
מילים מהלב (1971)
לקריאה נוספת

יעקב אגמון, שאלות אישיות - מבחר ראיונות - ריאיון עם סאלם ג'ובראן בתאריך 13 בפברואר 1993, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994, עמ' 114–125
סטיבן ויינברג

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1933 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  23 ביולי 2021 (בגיל 88) אוסטין, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות של מדינת טקסס 
 מקום לימודים:  תיכון ברונקס למדעים (1950)  אוניברסיטת פרינסטון (1957)  אוניברסיטת קורנל  אוניברסיטת קולומביה 
 מנחה לדוקטורט:  סם טריימן 
 מוסדות:  אוניברסיטת טקסס באוסטין  מכון נילס בוהר  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  אוניברסיטת הרווארד  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 תלמידי דוקטורט:  John Preskill, Bernard David Barkan Roth, Scott Steven Willenbrock, Ubirajara van Kolck, Jun Liu, Todd Hunter West, Mark G. Raizen, W. Vincent (Wensheng) Liu, Kanokkuan Chaicherdsakul, Fernando Quevedo, Lay Nam Chang, Rafael Atilio Lopez-Mobilia, Edward Tryon, Clifford Burgess, Orlando Alvarez, Bob Holdom, Claude William Bernard, John M. LoSecco, Raphael Flauger 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיקה (1979)  פרס דני היינמן לפיזיקה מתמטית (1977)  פרס אנדרו גמאנט (1997)  חבר זר של החברה המלכותית (9 באפריל 1981)  פרס מרסל גרוסמן (2021)  פרס המלך הוא עירום (1999)  מדליה לזכר רוברט אופנהיימר (1973)  פרס לזכר ריצ'טמייר (1974)  פרס ג'וסיה וילארד גיבס (1996)  הומניסט השנה (2002)  מדליית אליוט קרסון (1979)  מדליית אוסקר קליין (1989)  מדליית ג'יימס מדיסון (1991)  המדליה הלאומית למדעים (1991)  עמית הוועדה למחקר סקפטי  פרס ג'יימס ג'ויס 
 בן או בת זוג:  Louise Weinberg (1954–?) 
 מספר צאצאים:  1 
 תרומות עיקריות
 שילוב בין הכוח האלקטרומגנטי לכוח הגרעיני החלש, והגילוי בדבר קיומו של הכוח האלקטרו-חלש.
 
סטיבן ויינברג (באנגלית: Steven Weinberg;‏ 3 במאי 1933 – 23 ביולי 2021) היה פיזיקאי יהודי-אמריקאי. זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1979 (יחד עם עבדוס סלאם ושלדון גלשאו) על עבודתו בנושא השילוב בין הכוח האלקטרומגנטי לבין כוח הגרעיני החלש ותרם בכך לגילוי הכוח האלקטרו-חלש.
קורות חיים

ויינברג נולד בשנת 1933, לזוג הורים יהודים. בשנת 1950 סיים לימודיו בתיכון ברונקס למדעים, באותו מחזור עם שלדון גלאשו. בשנת 1954 סיים תואר ראשון מאוניברסיטת קורנל. הוא למד שנה ב"מכון נילס בוהר" בקופנהגן, שאחריה חזר לארצות הברית, שם סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1957.
עבודתו

לאחר שהשלים את הדוקטורט שלו, עבד ויינברג כחוקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קולומביה (1957-1959) ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1959), ואחר כך קודם לעבודה בפקולטה של ברקלי (1960-1966). הוא ערך מחקרים במגוון נושאים בפיזיקת חלקיקים.
ב-1966 עזב ויינברג את ברקלי והתקבל למשרת מרצה באוניברסיטת הרווארד. ב-1967 היה פרופסור אורח ב-MIT, שם גם הציע את המודל שלו המאחד בין אלקטרומגנטיות והכוח הגרעיני החלש, כאשר המסות של חלקיקים נושאי הכוח החלש שבאינטראקציה הוסברה באמצעות שבירת סימטריה ספונטנית. אחד מההיבטים הבסיסיים שבמודל שלו היה חיזוי קיומו של בוזון היגס. המאמר שבו הציע ויינברג את המודל שלו, שידוע כיום כתאוריית האיחוד האלקטרו-חלש ("Electroweak Unification theory"), הוא בין העבודות התאורטיות המצוטטות ביותר בפיזיקת חלקיקים, נכון לשנת 2009. לאחר עבודה זו המשיך לעבוד בתחומים רבים של פיזיקת חלקיקים, תורת השדות הקוונטית, כבידה, סופר-סימטריה, תורת העל-מיתר וקוסמולוגיה, כמו גם בתאוריה שנקראת טכניקולור (Technicolor).
בשנים שלאחר 1967, המודל הסטנדרטי המשיך להתפתח הודות לעבודותיהם של תורמים רבים, ובהם ויינברג, עבדוס סלאם ושלדון גלאשו, אשר איחדו את האינטראקציות החלשות והאלקטרומגנטיות.
ב-1979 הביא לפריצת דרך בראייה המודרנית על אספקט הרנורמליזציה של תורת השדות הקוונטית, ששינתה לחלוטין את נקודת המבט על עבודות קודמות (לרבות זו שלו מ-1967).
באותה שנה זכה ויינברג בפרס נובל לפיזיקה, יחד עם עבדוס סלאם ושלדון גלאשו, שהציעו בנפרד תאוריה של איחוד אלקטרו-חלש.
ב-1982 עבר לאוניברסיטת טקסס באוסטין.
השפעתו של ויינברג וחשיבותו מודגמים על ידי העובדה שהוא מוזכר לעיתים תכופות כאחד מגדולי המדענים, וכן על ידי ציוניו הגבוהים ב-h-index ומדד היצירתיות.
בשנת 2021 זכה בפרס פריצת הדרך בפיזיקה יסודית.