stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פצפונת ואנטון (סרט, 1999)
הדמויות, השחקנים והמדבבים

במאית ומפיקת הדיבוב של הסרט בעברית הייתה שפרירה זכאי.
| שם הדמות | שם השחקן / השחקנית | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| פצפונת | אלאה גייסלר | אנה שפיץ |
| אנטון | מקס פלדר | גיל סגל |
| בטינה | יוליאנה קוהלר | רמה מסינגר |
| ריחארד | אוגוסט זירנר | אוהד שחר |
| אלי | מרט בקר | ליליאן ברטו |
| לורנס | סילבי טסטו | שירילי דשא |
| קרלוס | בנו פורמן | אלון אופיר |
| ג'ובאני | הלמפריד וון לוטיכאו | עפרון אטקין |
| ברטה | גודרון אוקרס | דבי בסרגליק |
| צ'רלי | פלוריאן וייכמן | יהונתן מגון |
| ריקי | וינסנט איידין | דניאל מגון |
| מר ברמזר | מייקל הנמן | יהויכין פרידלנדר |
| מר ייבואה | קלוד מוקדי | שמעון כהן |
| קצין משטרה | הוברט מולצר | שמעון כהן |
| מורה | אורסולה דיריכס |  |
| מוכר | תומאס הולצמן | שמוליק טנא |
| לוקאס | טים ברטרם | נמרוד בינדר |
| יסמין | ריקה רושקה | יסמין עיון |
| אישה במסעדה |  | שפרירה זכאי |
| שוטר | אנדריאס היינזל | חן חגי |
| דמויות שונות |  | דורון אורן, מומי לוי |
פרסים

1998: קרולינה לינק זכתה בפרס הסרט הבווארי לסרט ילדים
1999: ניקי רייזר זכה בפרס הסרטים הגרמני למוזיקה קולנועית
1999: מקס פלדר זכה בדרור הזהב עבור השחקן הטוב ביותר
1999: קרולינה לינק זכתה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי ילדים בשיקגו
ראו גם

פצפונת ואנטון
מריאן נורת'

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1831 הייסטינגס, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  30 באוגוסט 1890 (בגיל 58) Alderley, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  גלוסטרשייר 
 יצירות ידועות:  Marianne North Gallery 
 
מריאן נורת' (באנגלית: Marianne North‏;  24 באוקטובר 1830 – 30 באוגוסט 1890) הייתה ביולוגית ואמנית בוטנית ויקטוריאנית אנגלית. היא בלטה בציורי הצומח והנוף שלה, במסעות הנרחבים שלה, בכתביה, בתגליות הצמחים שלה וביצירת הגלריה שלה בגנים הבוטניים המלכותיים - גני קיו.
ראשית חייה

נורת' נולדה בהייסטינגס שבאנגליה, בת בכורה למשפחה בעלת נכסים רבים. אביה היה פרידריך נורת', שופט שלום בנורפוק, ומנכ"ל בהייסטינגס. אמה, ג'נט, הייתה בתו של חבר הפרלמנט סר ג'ון מרג'ורי בנקס, הברון הראשון של ליס במחוז ברוויק. היא הייתה הבכורה מבין שלושה ילדים.
נורת' השתלמה כזמרת אצל שרלוט הלן סנטון-דולבי, אך קולה לא התפתח, והיא התמסרה לציור פרחים. לאחר מות אמה בשנת 1855, נסעה עם אביה, שהיה אז חבר פרלמנט של הייסטינגס ובמותו בשנת 1869 החליטה להמשיך בשאיפתה לצייר את הצומח במדינות רחוקות.
התעניינותה בבוטניקה נבעה אולי מהיכרותו של אביה עם סר ג'וזף דלטון הוקר, מנהל הגנים הבוטניים המלכותיים- גני קיו.
הנופים הראשונים שלה בצבעי מים בוצעו בטיול באירופה עם אחותה ואביה.
קריירה

לאחר שאחותה נישאה בשנת 1864 ואביה איבד את מקום מושבו בפרלמנט, השניים בילו זמן רב בטיולים, בביקור בשווייץ ובדרום טירול. הם טיילו בסוריה ולאורך הנילוס בשנים 1865–1867. אביה חלה בהרי האלפים בשנת 1869, והיא החזירה אותו להייסטינגס, שם הוא מת.
לאחר מות אביה בשנת 1869, היא נסעה וציירה בסיציליה. בשנים 1871–1872 נסעה לקנדה, ארצות הברית וג'מייקה, ובילתה שנה בברזיל, שם עשתה חלק ניכר מעבודתה בביקתה במעמקי יער.
נורת' שוכנעה לבקר בדרום אמריקה על ידי פרדריק אדווין צ'רץ', שאותו ראתה כ"אחד מציירי הנוף הגדולים ביותר" ושבביתו בניו יורק, היא ביקרה פעמיים. בשנת 1875, לאחר כמה חודשים בטנריף, החלה במסע נוסף ברחבי העולם, ובמשך שנתיים ציירה את הצומח של קליפורניה, יפן, בורנאו, ג'אווה וציילון. היא בילתה את כל שנת 1878 באזורים שונים של הודו.
בשנת 1878 נערכה תערוכה של עבודותיה של מריאן נורת' בקנזינגטון, בה הוצגו 512 ציורי שמן שלה. במאמר ארוך, שיבחו את נורת' על "יכולותיה האמנותיות, טוהר וזוהר הצבע והניסוח המדויק של אמן מושלם".
בשובה לבריטניה הציגה נורת' מספר רישומים שלה בלונדון. היא הציעה לתת את אוסף ציוריה לגני קיו ולהקים גלריה שתאכלס אותם. הצעתה התקבלה, והבניינים החדשים, שתוכננו על ידי ג'יימס פרגוסון, נבנו באותה שנה.
לפי הצעתו של צ'ארלס דרווין, נורת' נסעה לאוסטרליה בשנת 1880, ובמשך שנה ציירה שם ובניו זילנד. בשובה הציגה לדרווין את תמונותיה האוסטרליות. הציורים החדשים שלה זכו להערכה רבה. הגלריה שלה בגני קיו נפתחה בשנת 1882. בתצוגת הפתיחה הוצגו 800 שמן על ציורים, שייצגו עשרים שנות חייה ומסעותיה.
בשנת 1883, לאחר ביקור בדרום אפריקה, נפתח חדר נוסף בגלריית קיו, ובשנים 1884–1885 עבדה נורת' באיי סיישל ובצ'ילה.
כשבריאותה התדרדרה, היא צמצמה את נסיעותיה, ועברה לאלדרלי שבגלוסטשייר שם מתה ב -30 באוגוסט 1890 ונקברת בחצר הכנסייה המקומית.
מורשת

הדיוק המדעי שבו תיעדה את חיי הצמחים בכל חלקי העולם, לפני שהצילום, הפך לערך נוסף שעניקה ליצירתה חשיבות גדולה. מספר מיני צמחים נקראו על שמה.
בשנת 2008 קיבלו גני קיו מענק משמעותי מהלוטו הלאומי, שאפשר להם לשקם את הגלריה והציורים באופן משמעותי.
ב־26 בספטמבר 2016 שידרה תחנת הטלוויזיה BBC 4 את הסרט התיעודי "המלכה הנשכחת של קיו", שסיפר את סיפור חייו של נורת'.
הערות שוליים

1 2  Chisholm, Hugh, North, Marianne, 1911 Encyclopædia Britannica Volume 19
↑  Marianne North, biography.yourdictionary.com (באנגלית)
↑  "The Late Miss Marianne North. Her travels and paintings", www.britishnewspaperarchive.co.uk
↑  "Paintings of Tropical Vegetation", galeapps.gale.com
↑  "Letter 13269A: Darwin, C. R. to North, Marianne (2 August 1881)"
↑  Duncan, Joyce (2002). Ahead of their time: a biographical dictionary of risk-taking women. Westport, CT: Greenwood Press
↑  Darwin Correspondence Project » Women and Science, web.archive.org, ‏2013-03-30
↑    Gerard O'Donovan, ‏Kew’s Forgotten Queen: Emilia Fox saves look at adventurer Marianne North: review, The Telegraph, 26 September 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007324629105171  PLWABN: 9810665858405606  BIBSYS: 90953353  BNC: 000457255  BNE: XX1550116  BnF: cb14574251f (data)  CiNii: DA02233983  DAAO: marianne-north  DSI: 1054  FNZA: 11227  GND: 119263041  ISNI: 0000 0001 2124 8951  LCCN: n80060872  NDL: 01021909  NLA: 35182332  NTA: 068594674  RERO: 02-A003645528  RKD: 59977  SNAC: w62k7501  SUDOC: 117265144  Trove: 855123  ULAN: 500032548  VIAF: 25408790   WorldCat (עם VIAF): 25408790 
הגלריה של מריאן נורת' בגני קיו
מקס פלטהאוס

| --- | --- |

 לידה:  22 במאי 1923 האג, הולנד 
 פטירה:  25 בינואר 2005 (בגיל 81) האג, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 שפות היצירה:  הולנדית 
 תקופת הפעילות:  1943–2005 (כ־62 שנים) 
 פרסים והוקרה:  Gouden Griffel (1992)  מכחול הזהב (1993)  פרס אנדרסן למאיירים (2004)  פרס אדגר דו פרון (1994)  Kiddo Leespluim (1995)  מכחול הזהב (1986)  מכחול הזהב (1997, 1977)  מכחול הזהב (1977)  חרט הכסף (1993)  מברשת הכסף (1992) 
 www.kikkerfeest.nl
 
מקס פֵלְטְהַאוּס (בהולנדית: Max Velthuijs; האג, ‏22 במאי 1923 – 25 בינואר 2005), היה סופר ילדים ומאייר הולנדי.
ביוגרפיה

פלטהאוס למד עיצוב גרפי באקדמיה לאומנויות יפות בארנהם, והועסק זמן ממושך בתחום הפרסום. בשנת 1962 החל לאייר ספרי ילדים. עבודתו המוקדמת זיכתה אותו פעמיים בפרס הספרותי "מכחול הזהב", (בהולנדית: Het Gouden Penseel), המוענק מדי שנה לספר הילדים המצטיין באיוריו. הפרס הראשון הוענק לו בשנת 1977 עבור איוריו לספר "המפלצת החביבה והשודדים" (Het goedige monster en de rovers), ואיוריו לספר "אישון מוצא אושר" (Klein mannetje vindt het geluk) הקנו לו את הפרס בשנת 1986.
מקס פלטהאוס קנה את עולמו, הן במולדתו הולנד, והן מחוצה לה עם ספריו על "צפרדע" (Kikker). ספרו הראשון על הדמות, "צפרדע מאוהב" (Kikker is verliefd), ראה אור בשנת 1989 ותורגם לשפות רבות. לאחר מכן פרסם ספרים רבים נוספים על הרפתקאותיהם של צפרדע וחבריו. אחדים מספרים אלה זיכו את פלטהאוס בפרסים ספרותיים נוספים. בשנת 2004 הוענק לו פרס אנדרסן לספרות ילדים.
בשנת 2002 העלה תיאטרון הילדים ההולנדי טֶרָה (Theater Terra) מחזמר בכיכובו של צפרדע, ובשנת 2003 הפיק במאי הסרטים ההולנדי ארנו קרננבורך (Arno Kranenborg) את הסרט התיעודי "מקס פלטהאוס, נכון שהחיים יפים?" (Max Velthuijs, Is het leven niet prachtig?). הסרט ליווה את פלטהאוס בתהליך התהוותו של ספרו האחרון "צפרדע עצוב" (Kikker is bedroefd).
ספריו שתורגמו לעברית

צפרדע הוא צפרדע (מאנגלית: חנה לבנת), הוצאת מחברות לספרות, 2000.
צפרדע הוא גיבור (מאנגלית: חנה לבנת), הוצאת מחברות לספרות, 2000.
צפרדע ביום מיוחד מאוד (מאנגלית: חנה לבנת), הוצאת מחברות לספרות, 2000.
צפרדע פוחד (מאנגלית: חנה לבנת), הוצאת מחברות לספרות, 2000.
חרונינגן (כדורגל)

מועדון הכדורגל חרונינגן (הולנדית: FC Groningen) הוא מועדון כדורגל מהעיר חרונינגן שבהולנד, המשחק בליגת המשנה ההולנדית. צבעי הבית של המועדון הם ירוק ולבן.
היסטוריה

המועדון נוסד ב-16 ביוני 1971 על ידי אגודת "איגוד הכדורגל והאתלטיקה של חרונינגן" ("GVAV", שנוסד בשנת 1921). הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה במרבית שנות קיומה, אף על פי ששלוש שנים מאז שנוסדה ירדה ליגה.
מאז המועדון העפיל בחזרה לליגת העל ההולנדית בעזרתם של האחים המגנים רונאלד קומאן וארווין קומאן, והקשר ההגנתי יאן ואן דייק. הסגל המרשים של הקבוצה, סייע לה גם להעפיל לראשונה למפעל כדורגל אירופי בעונת 1983–1984. הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א והגיעה לשלב שמינית גמר. בעונות 1986–1987, 1988-1989 הקבוצה הגיעה שוב לשלב שמינית גמר גביע אופ"א. עונתה הטובה ביותר של חרונינגן בליגה הבכירה הייתה 1990–1991, בה סיימה במקום השלישי. בשנת 1996 הקבוצה שיחקה בגביע האינטרטוטו בבית אחד עם הקבוצות נרבה טרנס מאסטוניה, לירסה מבלגיה, וסס מהונגריה וגזיאנטפספור מטורקיה.
לאחר עונת 1991/1992, חרונינגן החלו שנים פחות טובות מצידה של הקבוצה, והיא לא השתתפה במפעלים האירופאיים ב-14 השנים הבאות (לא כולל גביע האינטרטו). למועדון נותרו משאבים כספיים מועטים, ולמעט עונת 1995/1996 בה סיימה במקום ה-9, סיימה הקבוצה בחלק התחתון של הליגה, וב-1997/1998 ירדה ליגה בפעם השנייה בתולדותיה. כאשר פ.ק. חרונינגן ירדה לדרג ב' בפעם השנייה בתולדותיה.
המועדון חזר לליגה הראשונה לאחר שנתיים, וסיים קרוב לתחתית הטבלה בארבע העונות שלאחר מכן, אך הצליח להימנע בכל הפעמים על ידי ניצחון במשחק הפלייאוף. השחקן הבולט ביותר בקבוצה בשנים אלה היה אריין רובן, שעם השנים הפך לאחד מגדולי השחקנים בתולדות הולנד.
בעונת 2014/2015 השיגה את התואר הראשון בתולדותיה, כאשר זכתה בגביע ההולנדי לאחר ניצחון 0–2 על זוולה.
לאחר הזכייה בגביע ההולנדי, העפילה הקבוצה לשלב הבתים של בליגה האירופית בעונת 2015/2016, אך הודחה בשלב הבתים בבית שכלל את אולימפיק מרסיי, ספורטינג ברגה וסלובן ליברץ.
את עונת 2016/2017 פתחה חרונינגן בצורה הגרועה ביותר בתולדותיה, אך הצליחה להתאושש וסיימה את העונה במקום השמיני.
בעונת 2022/2023 סיימה במקום האחרון בליגה ונשרה לליגת המשנה בפעם השלישית בתולודתיה לאחר שניצחה 4 משחקים ב-34 משחקים.
אצטדיון

המועדון משחק את משחקיו הביתיים באצטדיון אורובורג, המכיל 22,550 מקומות ישיבה. בדצמבר 2005, הקבוצה שיחקה את משחקה האחרון באצטדיונה הקודם, אצטדיון אוסטרפארק, אשר הכיל 12,500 מקומות, ובו היא שיחקה במשך 72 שנים. ממוצע האוהדים שהגיעו למשחקי הבית של הקבוצה בעונת 2004–2005 היה 12,500, כלומר האצטדיון היה מלא בכל משחקי הבית של חרונינגן. הממוצע עלה לקצת פחות מ-20,000 אוהדים, באצטדיונה החדש.
ב-13 באפריל 2008 פרצה שרפה ביציע הצפוני של היורובורג כאשר אלפי גלילי נייר טואלט, שהושלכו מהיציע בכוריאוגרפיה לפני המשחק בין חרונינגן לאייאקס, עלו באש וגרמנו לפציעתם של 28 בני אדם. המשחק נדחה והתקיים כעבור שלושה ימים. לאחר קיץ 2008, אצטדיון אורובורג הורחב לתכולתו הנוכחית, לאחר שהוספו לו 2,200 מקומות ישיבה.
סגל הקבוצה

נכון ל-18 בספטמבר 2024
תארים

גביע הולנדי: 2015/2016
שחקנים מפורסמים

הולנד וירג'יל ואן דייק (2011–2013)
הולנד רונאלד קומאן (1980–1983)
הולנד ארווין קומאן (1978–1979, 1982–1985, 1994–1998)
הולנד יאן ואן דייק (1975–1978, 1978–1992)
הולנד יוהאן ניסקנס (1984–1985)
הולנד מיכאל רייזיחר (1993–1994)
הולנד אריין רובן (2000–2002, 2020–)
ארגנטינה מריאנו בומברדה (1994–1996, 1996–1998)
נורווגיה אריק נבלנד (2004–2008)
אורוגוואי לואיס אלברטו סוארס (2006–2007)
שוודיה מרקוס ברג (2007–2009)
הולנד דיילי בלינד (2010)
הערות שוליים

↑  Groningen slammed for stadium fire, DutchNews.nl, ‏4 ביולי 2008 (באנגלית בריטית)
עינת פישביין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בנובמבר 1969 (בת 55) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  המקום הכי חם בגיהנום, הארץ, ידיעות תקשורת 
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  einatfishbain
 
עינת פישביין (נולדה ב-2 בנובמבר 1969) היא עיתונאית ומנחת טלוויזיה ישראלית. זוכת פרס סוקולוב לעיתונאות לשנת 2000.
חיים פרטיים

הייתה נשואה לאייל שכטר, סולן להקת "אבטיפוס". הייתה נשואה לאורי שחק ולה שלוש בנות.
לקריאה נוספת

ניר מן, חוד החנית, באתר העין השביעית, 1 במאי 2000
הערות שוליים

↑  שחר אילן, לוקחת את העבודה הביתה, באתר הארץ, 22 באפריל 2007
↑  עינת פישביין, "גיבור מעמד הפועלים", 04.06.2004 (הקישור אינו פעיל, 23 במאי 2017)
↑  שחר גולן, הענקת אות כבוד, אתר ארגון בזכות, 21 אוקטובר 2010
↑  דוד אברהם‏, פישביין לוהטת, באתר וואלה, 5 במרץ 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009165633005171  VIAF: 17160975438317280841   WorldCat (עם VIAF): 17160975438317280841
טיפת גשם

| --- | --- |

כרזת הסדרה
 סוגה:  סדרת הנפשה, סדרת ילדים
 כותבים:  איגנסיו ר. סלזאר, לואיס קונדה סאלאזר, אלעדיו באלסטר, ראול קונטל, אנריקה אוביידו
 בימוי:  אנריקה אוביידו
 מדבבים:  ראו כאן
 מדבבים בעברית:  ראו כאן
 ארץ מקור:  ספרד ספרד
 שפות:  ספרדית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן עברית)
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  26
 הפקה
 חברת הפקה:  Motion Pictures Televisión Española
 מוזיקה:  אנריקה מורילו
 אורך פרק:  24 דקות
 שידור
 רשת שידור:  La 1
 רשת שידור בישראל:  חינוכית
 תקופת שידור מקורית:  2001–הווה
 תקופת שידור בישראל:  2006
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
טיפת גשם (בספרדית: Narigota, la aventura del agua, "נריגוטה [טל], הרפתקאות המים"; באנגלית: Raindrop) היא סדרת טלוויזיה מונפשת ספרדית לילדים, שהופקה על ידי Motion Pictures בשיתוף Televisión Española. הסדרה עוקבת אחר שלישיית חברים, טל (במקור: נריגוטה), נימבוס (במקור: וופורון) וקרחוני (במקור: פריגוטה), אשר מנסים למנוע זיהום סבבתי שנגרם על ידי שפעת הרשע (במקור: גרמון).
הסדרה הופצה במעל 50 מדינות, כאשר היא שודרה לראשונה בספרד בערוץ La 1 בשנת 2001. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב עברי בשנת 2006 בחינוכית. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 26 פרקים באורך 24 דקות.
הסדרה זכתה במספר פרסים, ביניהם פרס איכות הסביבה הלאומי, פרס שהוענק על ידי המשרד לאיכות הסביבה בספרד בשנת 2003. כמו כן, הסדרה זכתה בפרס מיוחד בפסטיבל הבינלאומי לאיכות הסביבה ה-17 בצרפת, ובנוסף היא השתתפה בפסטיבל הבינלאומי של ניו יורק.
תקציר העלילה

הסדרה עוקבת אחר טל (במקור: נריגוטה), טיפת מים, שיחד עם חבריו, נימבוס (במקור: וופורון) וקרחוני (במקור: פריגוטה), מנסה למנוע משפעת הרשע (במקור: גרמון) ועזריו להרוס את כדור הארץ ולמנוע זיהום סבבתי. מטרת הסדרה היא להסביר כיצד לשמור נכון על הסביבה והמים.
דמויות

טל (במקור: Narigota, נריגוטה) - גיבור הסדרה. טיפת מים ידידותית. חבריו הטובים ביותר הם נימבוס וקרחוני, איתם הוא מאחד כוחות נגד התוכניות המסוכנות של שפעת הרשע.
נימבוס (במקור: Vaporón, וופורון) - ענן אדים ענקי, וחבר של טל. בעל יכולת לשנות צורה למה שרוצה, לרוב משמש ככלי רכב לחבריו.
קרחוני (במקור: Frigote, פריגוטה) - קוביית קרח נחמדה וקצת ביישנית. החבר הטוב ביותר של טל. בעל פחד מטמפרטורות גבוהות, מפני שהן יכולות להמיס אותו.
שפעת הרשע (במקור: Germón, גרמון) - הנבל הראשי של הסדרה. בעל תוכניות זדוניות לזיהום והשמדת הסביבה.
שטותי (במקור: Bolinga, בולינגה) - טיפת אלכוהול. מבולבל מאוד. עוזר לשפעת הרשע.
מדבבים

הסדרה בדיבוב העברי בוימה על ידי ניקו בר, והופקה על ידי אורית יואלי סנה.
| שם הדמות | מדבב/ת בספרדית | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| טל | אנריקה הרננדז | עידו מוסרי |
| נימבוס | ויסנטה גיל | יעקב בוך |
| קרחוני | פרנצ'סק רוקמורה | שרון שחל |
| שפעת הרשע | אוסקר רדונדו | ניקו בר |
| שטותי | אלברטו וילאר | שמעון כהן |
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי שמוליק טנא, שירי נדב וקלר בן דוד.
ברברה קרוגר

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1945 (בת 79) ניו ג'רזי
 לאום:  אמריקאית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סירקיוז  בית הספר החדש לעיצוב ע"ש פרסונס  Weequahic High School 
 תחום יצירה:  צילום, עיצוב גרפי, וידאו ארט
 זרם באמנות:  אמנות מושגית
 הושפעה על ידי:  ריצ'רד פרינס
 פרסים והוקרה:  טיים 100 (2021)  New York Foundation for the Arts (1985) 
 
ברברה קרוגר (באנגלית: Barbara Kruger; נולדה ב-26 בינואר 1945) היא פרופסור לאמנות חזותית באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ואמנית יהודיה אמריקאית. אמנית קונספטואלית, שעבודותיה מוצגות בגלריות ובמוזיאונים בכל רחבי ארצות הברית ואירופה. בעבודתה האמנותית, היא מנצלת את הכרותה הקרובה עם עולם העיצוב, הפרסום ותקשורת ההמונים ושואלת מהם את טכניקת השיווק האגרסיבית באמצעות דימויים סטראוטיפיים וקלישאות, כדי לעורר שאלות על תפקיד האישה בחברה, על השימוש בגופה כאובייקט תשוקה, על צרכנות, זהות ומיניות.
בשנת 2005 זכתה בפרס אריה הזהב – פרס למפעל חיים שהוענק לה בביאנלה של ונציה. מרבית עבודותיה מורכבות מתצלומים שחור/לבן שעליהם ישנם כיתובים לבנים על רקע אדום הנושאים גוון פוליטי.
שכפול צילומים שצולמו בידי אחרים וניכוסם (Appropriation art), התגבש כשפה אמנותית פופולרית בסוף שנות ה-70. בין האמנים הבולטים שעסקו בנושא זה, היו שרי לוין, סינדי שרמן וריצ'רד פרינס.
מבקרת האמנות קייט לינקר כתבה כי קרוגר, בנוסף להיותה אמנית, היא גם פרשנית חברתית ואקטיביסטית פוליטית, שלעבודתה יש מקום ותפקיד אסטרטגי בשיח האמנות העכשווית. ואילו אן גולדשטיין המנהלת האמנותית של מוזיאון סטיידלק באמסטרדם, סבורה כי "התמקדותה בסטראוטיפים ובקלישאות כביטוי של כוח ושליטה, מציבה את עבודתה בחזית, מערבת את הצופה באופן אקטיבי ומתעמתת עמו".
לימודים וקריירה כמעצבת גרפית

ברברה קרוגר נולדה בניוארק, ניו ג'רזי, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני הנמוך. אביה היה טכנאי כימיה ואמה מזכירה משפטית. לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, החלה ללמוד בשנת 1964 באוניברסיטת סירקיוז, ושם החלה לגלות עניין בעיצוב גרפי, בשירה, בכתיבה ובציור. לאחר שנת לימודים אחת בלבד, היא עברה לניו יורק והחלה ללמוד בבית הספר לאמנות ולעיצוב 'פרסונס' - 'Parsons School of Design', שם התוודעה לצלמת דיאן ארבוס ולמעצב הגרפי הנודע מרווין יזראל שהיו ממורי בית הספר. לאחר שנה עזבה שוב את לימודיה והחלה לעבוד כמעצבת בכתב העת 'מדמואזל' – 'Mademoiselle' ותוך זמן קצר הפכה למעצבת הראשית שלו. מאוחר יותר עבדה כמעצבת במשרה חלקית במגזינים נוספים כגון, 'בית וגן' - 'House and Garden', במגזין לצילום 'אפרטיור' (צמצם)- 'Aperture' ובמקביל עצבה גם עטיפות לספרים שעסקו בנושאים פוליטיים. בשנת 1975 חדלה לצייר ובין השנים 1976–1980, גרה בברקלי קליפורניה ולימדה שם. בשנת 1977 חזרה ליצור, תחילה כצלמת שצרפה כיתובים לעבודותיה ומאוחר יותר כמי ששואבת דימויים מעולם התקשורת.
סגנון אמנותי

קרוגר נמנית עם שורה של אמניות פוסטמודרניות פמיניסטיות השואלות טכניקות מעולם התקשורת והפרסום על מנת לחקור נושאים של מגדר וזהות, כגון ג'ני הולצר, שרי לוין, מרתה רוסלר וסינדי שרמן. 

רוב עבודותיה של קרוגר מעוצבות ככרזות פרסומת בצבעי שחור, לבן ואדום, היוצרות קולאז' המורכב מתצלומים הלקוחים ממקורות שונים ומטקסטים בוטים המשרתים את רעיונותיה החברתיים. לדבריה, "עבודתי כמעצבת עיצבה כמעט לחלוטין את עבודתי כאמנית... עבדתי עם תצלומים של אחרים... צירפתי להם כתוביות. אני יודעת לעשות זאת בעיניים עצומות".
היא נוקטת בטכניקות שיווק אגרסיביות, דהיינו, מסרים ישירים ומתומצתים בסגנון של ססמאות פרסומיות, המוגשות לצופה בדרך כלל ככותרות המורכבות מאותיות לבנות המודגשות על רקע אדום או שחור. על טכניקת העבודה שלה אמרה קרוגר, כי היא מסייעת ליצירותיה להיות נגישות לצופים וכי אין בכך כדי להמעיט ממורכבותן. "הדבר הטוב ביותר הוא היכולת לבטא רעיון מורכב בשפה פשוטה. אני מקווה שאני מצליחה לעשות זאת".
בשנת 1987, יצרה עבודת צילום בטכניקה של הדפס משי, בה נראית כף יד אוחזת בתווית שגודלה כגודל כרטיס אשראי, שבה כתובה הפרפרזה "אני קונה משמע אני קיים", על אמירתו של רנה דקארט "אני חושב משמע אני קיים". בעבודה זו כמו בעבודות רבות נוספות, היא מותחת ביקורת על תרבות הצריכה של החברה המערבית, שבה מעורבים היצרנים ואמצעי התקשורת המסחריים.
עבודותיה מוצגות במוזיאונים, בגלריות, במרחב הציבורי, בשלטי חוצות, על תיקים ואף על קופסאות גפרורים.
הערות שוליים

↑  ראו מאמר על זכייתה של קרוגר בפרס אריה הזהב: Venice Biennale honors artist Barbara Krugerבאתר utsandiego
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507959205171  PLWABN: 9810636934805606  BIBSYS: 90377929  BNE: XX1296738  BnF: cb12333911f (data)  CiNii: DA06583896  FNZA: 18913  GND: 121955516  ISNI: 0000 0001 1490 0331  LCCN: n83152223  LNB: 000031205  NKC: xx0272687  NLA: 35126158  NTA: 087167654  PIC: 18210  RKD: 46599  SNAC: w6rf6xch  SUDOC: 032278691  TePapa: 1288  Trove: 834153  ULAN: 500118792  VIAF: 36989482   WorldCat (עם VIAF): 36989482 
כיתוב המופיע על מספר עבודות של ברברה קרוגר, אני קונה, משמע אני קיים
אברהם ג'קובי

| --- | --- |

ג'קובי, 1912
 לידה:  6 במאי 1830 הרטום, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  10 ביולי 1919 (בגיל 89) לייק ג'ורג', ארצות הברית 
 מדינה:  גרמניה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 השכלה:  אוניברסיטת גטינגן  אוניברסיטת בון  אוניברסיטת גרייפסוואלד 
 מעסיק:  אוניברסיטת העיר ניו יורק 
 תפקיד:  President of the American Medical Association (1912–1913) 
 בן או בת זוג:  מריה פטנאם ג'קובי (1873–1906) 
 
רעייתו מארי קורינה פטנאם, במחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-19
אברהם ג'קובי (באנגלית: Abraham Jacobi;‏ 6 במאי 1830 – 10 ביולי 1919) היה רופא אמריקאי ממוצא יהודי-גרמני, חלוץ רפואת ילדים, נחשב לאבי רפואת הילדים בארצות הברית. ג'קובי היה מרצה וחוקר, הוא פרסם מאות מאמרים מדעיים והחזיק בתפקידים ציבוריים רבים.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

ג'קובי נולד בהרטום (היום רובע בהילה) שבווסטפאליה (פרוסיה) למשפחה יהודית דלת אמצעים. אביו היה בעל חנות. ג'קובי היה ילד שנטה לחלות והוריו לא האמינו כי יגיע לגיל בגרות, אך טיפחו אותו ודאגו לשלוח אותו לגימנסיה במינדן כדי לרכוש השכלה, על אף הקושי הכלכלי. לאחר סיום לימודיו המשיך ללימודים באוניברסיטה. תחילה למד שפות שמיות, אבל עבר ללמוד רפואה וב-1851 קיבל תואר MD מאוניברסיטת בון. באותה שנה נעצר ג'קובי בשל השתתפותו בהתקוממויות אביב העמים ב-1848. ג'קובי הורשע בבגידה ונשלח למאסר במינדן ובילפלד. בקיץ 1853 הוא נמלט מבית הסוהר. ג'קובי, שהיה קומוניסט, הפליג ללונדון, שם שהה בחברתם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס. בסתיו היגר לארצות הברית.
ביוגרפיה > קריירה

ג'קובי פתח מרפאה בשכונת בווארי שבדרום מנהטן. הוא פרסם מאמרים מדעיים בכתבי עת רפואיים. ב-1860 פרסם את ספרו הראשון, שעסק במחלות נשים וילדים וכתוצאה מכך נשכר על ידי מכללת ניו יורק לרפואה, שזה עתה הוקמה, כפרופסור הראשון לרפואת ילדים בארצות הברית. ג'קובי ייסד במכללה מרפאה חינמית לילדים, כגורם מסייע לשם עיסוקו כחוקר ומרצה. באותה שנה הצטרף גם לסגל של בית החולים היהודי של ניו יורק, הידוע מאז 1866 כבית החולים מאונט סיני. שם ייסד מחלקה חינמית לרפואת ילדים. ג'קובי האמין כי מטופלים הם המורים הטובים ביותר לסטודנטים לרפואה והיה סבור כי יש בכך רווח לשני הצדדים; לילדים הזוכים לטיפול רפואי ולסטודנטים הלומדים רפואה. ב-1870 זכה במשרת פרופסור לרפואה במכללה לרופאים וכירורגים של אוניברסיטת קולומביה. ג'קובי שימש כרופא מן החוץ בשורה של בתי חולים. היה שותף לייסוד ועריכת כתב עת רפואי בתחום המיילדות. ג'קובי המציא לרינגוסקופ, אך מכשיר דומה הומצא במקביל על ידי מנואל גארסיה השני שהקדים לרשום פטנט על המצאתו. ב-1888 ייסד את איגוד רופאי הילדים בארצות הברית. כיהן כנשיאו הראשון וכן כנשיאם של איגודים מקצועיים נוספים. ב-1912 נבחר ג'קובי לתפקיד נשיא איגוד הרופאים האמריקני והוא הנשיא היחיד בהיסטוריה של הארגון שנולד מחוץ לארצות הברית (וכן היהודי הראשון שכיהן בתפקיד). הוא כיהן בתפקיד כשנה אחת כמקובל בארגון.
ביוגרפיה > משפחתו

בעת לימודיו באוניברסיטה נישא ג'קובי לפאני לבית מאייר (1833 - 1851), יהודייה אף היא, אחותה של סופי, שבנה, פרנץ בועז שנולד ב-1858, היה לאבי האנתרופולוגיה. רעייתו הייתה הרה ומתה בעת הלידה - גם התינוק לא שרד. רעייתו השנייה של ג'קובי מתה בנסיבות דומות. ב-1873 נישא ג'קובי בשלישית, הפעם למארי קורינה פטנאם, בתו של המו"ל ג'ורג' פאלמר פטנאם, רופאה והאישה הראשונה שלמדה רפואה באוניברסיטת פריז. היו להם שלושה ילדים, רק אחת, מרג'ורי, הגיעה לבגרות. בנם מת בגיל 7 מדיפתריה, מחלה בה ג'קובי עסק רבות.
מורשתו

ג'קובי נפטר בגיל 89. הוא נקבר בבית העלמין גרין-ווד שבניו יורק. ג'קובי הותיר אחריו מורשת של מצוינות ברפואה, במחקר ובהוראה. ג'קובי היה חסיד בריאות ילדים והוא ניצל את השפעתו הציבורית לשם קידום מודעות לחשיבות של היגיינה, סביבה משפחתית בטוחה, נגישות לשירותי בריאות ושימוש באמצעי מניעה. בחגיגת יום הולדתו ה-70 של ג'קובי אמר עליו ויליאם אוסלר, המכונה "אבי הרפואה המודרנית", כי איש בארצות הברית לא עשה יותר עבור רווחתם הבריאותית של ילדים מאשר ג'קובי. מרכז רפואי ג'קובי, בית חולים ברובע הברונקס שבניו יורק, קרוי על שמו.
הערות שוליים

1 2 3  Jacobi, Abraham, MD, Papers, 1876-1928 באתר בית הספר לרפואה אייקן בבית החולים מאונט סיני
1 2 3 4 5  Inspiring advocacy: Abraham Jacobi באתר Springer Link, פורסם ב-9 באוקטובר 2019 על ידי ריצ'רד ב. גונדרמן
1 2  Abraham Jacobi  באתר הספרייה היהודית המקוונת
↑  באנגלית: New York Medical College
↑  American Journal of Obstetrics and Diseases of Women and Children
↑  באנגלית: The American Pediatric Society
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263357705171  BnF: cb103574595 (data)  CiNii: DA14122516  GND: 119411172  ICCU: CUBV084825  ISNI: 0000 0001 0869 763X  LCCN: n84805413  NDL: 00769299  NKC: nlk20000090931  NTA: 070517886  RERO: 02-A003415953  SNAC: w6r78nx2  SUDOC: 134479548  VIAF: 10655424   WorldCat (עם VIAF): 10655424
דב ויסגלס

| --- | --- |

 לידה:  4 באוקטובר 1946 (בן 78) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אהל שם (בית ספר) 
 
וייסגלס בפגישת אריאל שרון ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין בירושלים ב-2005
דב (דוּבּי) ויסגלס (נולד ב-4 באוקטובר 1946) הוא עורך דין ישראלי, לשעבר מנהל לשכת ראש הממשלה אריאל שרון.
ביוגרפיה

ויסגלס גדל והתחנך ברמת גן במשפחה אמידה, והוא בוגר בית הספר התיכון אהל שם בעיר.
לאחר שירותו בצה"ל למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה, אותם סיים בשנת 1969.
עם סיום לימודיו עשה ויסגלס את ההתמחות בבית המשפט המחוזי, אצל השופט שלמה אשר. הוא קיבל רישיון עריכת דין בשנת 1971, ובאותה שנה החל לעבוד במשרד עורכי הדין מוריץ את מרגוליס בתל אביב כשכיר. בשנת 1978 היה לשותף במשרד ובשנת 1984 רכש את המשרד ביחד עם עמיר אלמגור והיה לשותף בכיר במשרד (ומאז נקרא המשרד מוריץ, ויסגלס, אלמגור ושות').