stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחוזות הבית

המחוזות הגאוגרפיים לשעבר (1889–1965) המקיפים את לונדון : 1. בקינגהאמשייר 2. הרטפורדשייר 3. אסקס 4. ברקשייר 5. מידלסקס (כיום כחלק מלונדון רבתי) 6. סארי 7. קנט 8. סאסקס. (לונדון מוצגת בצהוב)
מחוזות הבית הוא הכינוי למחוזות אנגליה שמקיפים את לונדון. אין הגדרה מדויקת של המחוזות, אם כי ברוב ההגדרות מחוזות הבית הם המחוזות בקינגהאמשייר, סארי, ברקשייר, אסקס, הרטפורדשייר וקנט. מחוזות אחרים רחוקים מלונדון, כמו בדפורדשייר, קיימברידג'שייר, המפשייר, אוקספורדשייר וסאסקס, בדרך כלל לא נחשבים כמחוזות הבית. מחוזות אחרים אלו יכולים להיחשב כמחוזות הבית בשל קרבתם ללונדון והקשר ביניהם לכלכלת לונדון.
מאחר שמקור המונח "מחוזות הבית" אינו ודאי ואין הגדרה מדויקת, הרכבם נמצא במחלוקת.
לקריאה נוספת

Brewer’s Dictionary of Phrase and Fable (16 ed.). London: Cassell. 1999. ISBN 0-304-35096-6.
Crouch, Marcus (1975). The Home Counties. The Regions of Britain series. London: Robert Hale. ISBN 0-7091-4869-0.
Urdang, Laurence (1987). Names & nicknames of places and things. London: Grafton. p. 146. ISBN 0-246-13246-9.
הערות שוליים

↑  "Which counties make up the Home Counties?". YouGov. 23 באוקטובר 2019. ארכיון מ-2022-01-02. נבדק ב-8 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Home Counties" in Oxford Dictionary of English, Oxford University Press, 2010. www.oxfordreference.com Retrieved 4 December 2013.
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה ובנושא לונדון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מבצר מהראנגר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מצודה 
 מיקום:  ג'ודפור 
 מדינה:  הודו 
 מפעיל:  Gaj Singh, Crown Prince of Marwar 
 קואורדינטות:  26°17′53″N 73°01′08″E﻿ / ﻿26.298055555556°N 73.018888888889°E﻿ / 26.298055555556; 73.018888888889
 אתר רשמי
  (למפת הודו מוגדלת) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודימבצר מהראנגר(למפת הודו רגילה) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודימבצר מהראנגר
 
מבצר מהראנגר (באנגלית: Mehrangarh; בהינדית मेहरानगढ़, מ־मिहिर, שמש, ו־गढ़, מבצר) הוא מבצר הממוקם בג'ודפור שבראג'סטאן, הודו, והוא אחד מהמבצרים הגדולים ביותר בהודו.
היסטוריה

המבצר נבנה על ידי ראו ג'ודהה, ממייסדי ג'ודפור בשנת 1459, מאז נהרס ונבנה מחדש מספר פעמים, המבנה כפי שהוא בימינו נבנה מחדש על ידי ג'סוואנט סינג, (1638–1678) מהראג'ה מראג'סטאן, ונמצא בבעלות המהראג'ה הנוכחי של ג'ודפור.
מבצר ענק זה ממוקם במרכז העיר ג'ודפור, על גבעה בגובה של כ-125 מטרים. חומתו, המגיעה לגובה של שלושים וששה מטרים ורוחב של 21 מטרים, מהווה את אחד מהמבנים המרהיבים והיפים שבראג'סטאן.
פנים המבצר עצמו, שבו גרו סולטאנים, אצילים ובני המעמד הגבוה מפואר ומלא הדר, ומלא בפסלים, ציורי קיר ויצירות אמנות.
במתחם המבצר נמצאים מספר ארמונות, סדרת חצרות ובתי תפילה.
בין הארמונות - "מוטי מאהל" (ארמון הפנינה), "סוק מאהל" (ארמון התענוגות), "פהול מאהל" (ארמון הפרחים), 
החצר הגדולה היא "הולי צ'וק" ששימשה לחגיגות חג ההולי, המקדש הגדול הוא "צ'מונדה דווי".
למבצר עצמו שבעה שערים, שליד אחד מהם ניתן לראות את טביעות כף היד של אלמנותיו של המהראג'ה מאן סינג, אשר השליכו עצמן כמנהג אותם זמנים אל מדורת הסאטי.
במתחם המבצר נמצא מוזיאון המסביר על תולדותיו ומציג חפצי יוקרה שהיו בו.
מול המבצר נמצא אתר ההנצחה ג'סוואנט טְהָדָה (Jaswant Thada), לזכרו של המהראג'ה ג'סוואנט סינג (השני).
מבצר מאראנגרה
המוזיאון במבצר
מועדון הגולף קיסריה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קאנטרי קלאב 
 מיקום:  קיסריה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1961
 תאריך פתיחה רשמי:  1961 
 קואורדינטות:  32°30′06″N 34°54′25″E﻿ / ﻿32.501655°N 34.906998°E﻿ / 32.501655; 34.906998
 אתר רשמי
  (למפת הכרמל מוגדלת) מועדון הגולף קיסריה(למפת הכרמל רגילה) מועדון הגולף קיסריה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מועדון הגולף קיסריה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מועדון הגולף קיסריה
 
מועדון הגולף בקיסריה הוא מועדון גולף בקיסריה, אשר הוקם בינואר 1961 על ידי משפחת רוטשילד.
היסטוריה

כשג'יימס דה רוטשילד סייר בעתיקות קיסריה, הוא נזכר במגרשי הגולף אותם הכיר מסקוטלנד, כשחקן ותיק החליט כי במקום יוקם מגרש גולף.
אחרי מותו, הוחלט בקרן רוטשילד להגשים את שאיפתו ונציגה האנגלי של המשפחה, מקס רואו, קיבל את המשימה. הוא גייס לנושא ועדה מיוחדת ובה היו חברים (בין היתר) ראש העיר ירושלים טדי קולק ומנכ"ל משרד התיירות מאיר דה שליט. בראש הקבוצה עמד לא פחות מאשר שר החוץ דאז, אבא אבן.
למשימה - עיצוב מגרש גולף בן 18 גומות נבחר האדריכל פרד סמית'. אחרי קשיים תכנוניים וניסיונות להתאים את סוג הדשא המיוחד לגולף לאקלים המזרח תיכוני, הוקם מגרש כשמתחתיו מערכת השקיה תת-קרקעית.
בתחילת הדרך, נדרשו אנשי המועדון ובהם כאמור אבא אבן וטדי קולק לגייס שחקנים, וכן לעורר את דעת הקהל המקומית שכלל לא הכירה את המשחק. בטקס הפתיחה, בינואר 1961 נכחו שרים, חברי כנסת וכל השמנא והסלתא של מדינת ישראל באותה התקופה.
ארבע שנים אחרי פתיחת מועדון הגולף בקיסריה, הוקם ב-1965 גם "איגוד הגולף הישראלי".
לאורך השנים שופץ ושודרג מעת לעת המועדון, הוחלפו מערכות שונות, מה שהצריך כמובן משאבים רבים. מעת לעת פרצו גם מחלוקות בין השותפים לניהול המקום. ב-1980 אחרי סיום התקנת מערכת השקיה חדשה בעלות מיליוני שקלים, כונסה אספה כללית ובה נדרש הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד להגדיל את הסבסוד השנתי של המקום. הברון דחה את הדרישה והעביר את ניהול המועדון לחברה לפיתוח קיסריה.
רשימה ארוכה ומכובדת של ידוענים הרבתה לפקוד את המקום ובהם כוכבי הקולנוע שון קונרי, קירק דאגלס, הזמר פרנק סינטרה וכן הבדרן והאמן דני קיי, שהיה אורח קבוע במועדון בכל ביקור שלו בישראל. גם נשיא המדינה חיים הרצוג ורעייתו אורה הרצוג היו חברים פעילים במועדון. עשרות שגרירים זרים ששירתו לאורך השנים בישראל מצאו במועדון מקום שהזכיר להם את ביתם.
אלופת ישראל הראשונה בגולף, בשנת 1961, הייתה פרופ' אילנה רות ברמן.
גם הספורטאית לטיסיה בק עשתה את צעדיה הראשונים על מגרש הגולף במועדון הגולף קיסריה, שם הוריה בחרו לקבוע את ביתם בשל חיבתם למשחק הגולף. לימים נבחרה לטיסיה ל"ספורטאית העשור" וזאת במסגרת חגיגיות 60 למדינת ישראל.
ב-2009 נחנך מחדש מגרש הגולף, זאת אחרי שעוצב והשתנה ללא הכר על ידי האדריכל פיט דאי (אנ'), שנחשב לאחד מטובי המומחים בעולם לתכנון מגרשי גולף. דאי תכנן את מגרש הגולף בקיסריה תוך התחשבות בערכי הנוף והסביבה.
ב-2010 נכנס מועדון הגולף קיסריה לרשימה היוקרתית של 1000 המגרשים הטובים בתבל. רשימה הנערכת על ידי חברת רולקס.
כיום אורכו של המועדון הוא 6750 מטרים של מדשאות גולף וכולל למעשה שני מגרשים מרכזיים: האחד מגרש מקצועי של 18 גומות, היחיד בישראל העומד בתקנים בינלאומיים, ומגרש נוסף בן 9 גומות המשמש בעיקר לאימונים וללימוד המשחק.
מ-1961, אחת לארבע שנים מארח המועדון את משחקי המכביה.
מועדון זה העניק לעיר קיסריה את שמה בשפת הסימנים הישראלית, המדמה חבטה במחבט גולף.
הערות שוליים

↑  שרה לנסמן, שרה לנסמן - שפת סימנים ישראלית ערים ומקומות בישראל!, באתר יוטיוב, ‏27 באוקטובר 2017 (בשפת הסימנים הישראלית)
השר אבא אבן חובט את חבטת הפתיחה בטקס חנוכת מועדון הגולף בקיסריה
מבט על גומה 7 במועדון הגולף בקיסריה
מוצרי טיפוח אישי

מוצרי טיפוח אישי (באנגלית: Personal care products) הם מוצרי צריכה לשימוש על חלקים חיצוניים שונים בגוף כגון:עור, שיער, ציפורניים, שפתיים והשיניים על מנת לנקותם, להגן עליהם מפני חיידקים מזיקים ולשמור אותם במצב בריא. הם מקדמים היגיינה אישית ובריאות כללית, רווחה ומראה נאה של אותם חלקי גוף. מוצרי טואלטיקה מהווים קטגוריה מצומצמת יותר של מוצרי טיפוח אישי המשמשים להיגיינה וניקיון בסיסיים כחלק משגרת היומיום. מוצרי קוסמטיקה, לעומת זאת, משמשים לייפות מבחינה אסתטית את המראה של האדם. מוצרים פרמצבטיים אינם נחשבים למוצרי טיפוח אישיים.
גודל השוק העולמי של תעשיית מוצרי הטיפוח האישי הוא כ-325 מיליארדי דולרים (נכון ל-2017). פרוקטר אנד גמבל, לוריאל, ג'ונסון אנד ג'ונסון, יוניליוור, קולגייט-פלמוליב, ג'ילט וקימברלי קלארק הן כמה מהחברות המובילות בעולם בתעשיית מוצרי הטיפוח האישי. נכון לשנת 2019, ההוצאה השנתית על מוצרי טיפוח בישראל מגיעה לכ–7 מיליארד שקל.
ראו גם

קוסמטיקה
ערכת טואלטיקה
הערות שוליים

↑  שלי אפלברג, בלוגריות האיפור ומותגי הטיפוח הקטנים חשפו את הקמטים של ענקיות הקוסמטיקה, באתר TheMarker‏, 5 ביוני 2017
↑  שני מוזס, ‏הדירוג: אלה המותגים המובילים בענף הטואלטיקה ומוצרי הניקיון, באתר גלובס, 21 בספטמבר 2019
↑  הדר קנה, הישראלים נאמנים לחנויות הפארם ומשלמים על טיפוח פי שלושה מבארה"ב, באתר TheMarker‏, 18 בפברואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 01086419  NKC: ph205119 
פרסומת שוודית למוצרי טואלטיקה ( משנת 1905/06 לערך)
מחנה יהודה (תל אביב)

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  תל אביב-יפו 
 תאריך ייסוד:  1896 
 על שם:  שבט יהודה 
 שטח:  7 דונם 
 קואורדינטות:  32°03′42″N 34°45′55″E﻿ / ﻿32.06166667°N 34.76527778°E﻿ / 32.06166667; 34.76527778
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) מחנה יהודה(למפת תל אביב רגילה) מחנה יהודה(למפת גוש דן רגילה) מחנה יהודה(למפת גוש דן מוגדלת) מחנה יהודה  he מחנה יהודהhe מחנה יהודהמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שכונת מחנה יהודה הייתה שכונה יהודית שהוקמה צפונית-מזרחית ליפו בארץ ישראל בשנת 1896.
נקראה בשם זה משום שיהודי תימן מיוחסים לשבט יהודה.
היסטוריה

בדומה לשכונת כרם התימנים שקמה מצפון לה, נוסדה מחנה יהודה על ידי יהודי תימן שעלו לארץ ישראל בשנות-80 ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-19. רוב העולים התיישבו בירושלים ובמושבות היהודיות ברחבי הארץ, אך קהילה קטנה קמה גם ביפו ומאוחר יותר הקימו בניה את מחנה יהודה. מקימי השכונה רכשו חלקות קרקע קטנות בשטח של 100 עד 150 מ"ר כל אחת, דבר שהתאפשר הודות לנכונותו של אהרן שלוש למכור להם את הקרקע במחירים אטרקטיביים. על אף שהשכונה נועדה בעבור יוצאי תימן, רוב תושביה היו יוצאי המגרב וטורקיה.
בתי השכונה הראשונים הוקמו בשטח שמשתרע כיום בין רחוב אלרואי וסמטת שלום שעל הגבול בין נווה צדק ושכונת שבזי. בתים אלה היו רעועים ונבנו מקרשים ומפח. בחלקם לא הייתה רצפה ואחרים כוסו ברעפים ששימשו להם כתקרה ישירה. הבתים הוקמו כגוש צפוף ללא רחובות ביניהם. רק בסופו של העשור הראשון של המאה ה-20 קמו בשכונה בתים עשויים חרס וכורכר. בשטחה של השכונה היו 2 בתי כנסת, האחד בסגנון תימני והשני בסגנון מוגרבי. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התפשטה השכונה מערבה עד לרחוב שבזי של ימינו ואף מעבר לו, והשתרעה על שטח כולל של שבעה דונם. במקום התגוררו כ-300 איש. עם השנים הלכה השכונה, ויחד עם מחנה יוסף הסמוכה לה מצפון, הפכה לשכונת שבזי.
הערות שוליים

1 2  מרדכי אלקיים, יפו-נוה צדק, ראשיתה של תל-אביב., משרד הבטחון, 1990, עמ' 233
לזר חרבליאנוביץ'

| --- | --- |

שלט אצולה של בית לזרביץ'
 מדינה:  נסיכות סרביה
 תארים:  נסיך סרביה
 אתניות:  סרבית
| --- | --- |

 לידה:  1329 פרילפאץ, ממלכת סרביה (ימי הביניים) 
 פטירה:  15 ביוני 1389 (בגיל 60 בערך) Kosovo Field, District of Branković 
 תארים:  "קנז קדוש", "צאר קדוש"
 קאנוניזציה:  לא ידוע, ייתכן סוף המאה ה-14 על ידי פטריארך דנילו
 חג:  15 ביוני
 
לָזָר חְרֶבֶּלְיאָנוֹבִיץ' (בסרבית: Lazar Hrebeljanović -Лазар Хребељановић, נולד בסביבות שנת 1329 – נפטר  28 יוני 1389).  היה שליט סרבי בימי הביניים, שהקים את המדינה הסרבית הגדולה ביותר בקרב המדינות שקמו בעקבות פירוק האימפריה הסרבית. ממלכתו הידועה בהיסטוריוגרפיה בשם "סרביה המוראבית", בזמנו "הארץ של לזר" (Lazareva zemlja), כללה את אגני הנהרות מורבה הגדולה, מורבה המערבית ומורבה הדרומית. חרבליאנוביץ שלט החל משנת 1373 ועד מותו בשנת 1389. הוא היה נשוי לנסיכה מיליצה מבית נמאניץ'. שאיפתו המדינית הייתה לאחד מחדש את הממלכה הסרבית תחת שרביטו כיורש של שושלת נמאניץ' ששלטונה הסתיים בסרביה בשנת 1371 אחרי מאתיים שנה. תוכניתו של לזר נתמכה על ידי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, אולם הגדולים שבין אצילי סרביה לא מיהרו להכיר בו כשליטם העליון. לזר נמנע מלהכריז את עצמו מלך וקרא לעצמו נסיך ("קניאז") בלבד.
בקרב קוסובו ב-15 ביוני 1389 הוביל הנסיך לזר צבא סרבי שהתעמת עם צבא פולש של הטורקים העות'מאנים בראשות הסולטן מוראט הראשון. גם הנסיך לזר וגם הסולטן קיפחו את חייהם במלחמה. הנסיך לזר נפל בידי הטורקים שהוציאו אותו להורג. אף על פי שהקרב נראה כי לא הוכרע, הצדדים איבדו אבדות קשות. אלמנתו של לזר, הנסיכה מיליצה הופקדה להיות כעוצרת הכתר בימי קטינות בנה סטפאן לזרביץ' שירש את לזר. היא נאלצה בקיץ 1390 לקבל את חסות האימפריה העות'מאנית.
הנסיך לזר הפך בעיני העם הסרבי וכנסייתו הלאומית דמות להוקרה ולהזדהות כקדוש מעונה והוכרז לקדוש של הכנסייה. השירה האפית הסרבית הקדישה לו פואמות רבות והוא כונה בהן "הצאר לזר".
תארים

Gospodar Srba i Podunavlja Stefan knez Lazar, samodržac svih Srba
שליט סרביה ופודונבליה, סטפאן קנז לזר, אוטוקרטור של כל הסרבים
ביוגרפיה > מוצאו

לזר נולד בסביבות שנת 1329 במצודת פרילפאץ, כ-13 ק"מ דרומית-מערבית מן העיר נובו ברודו, שהייתה מרכז מכרות חשוב בממלכה הסרבית בימי הביניים. משפחתו של לזר ירשה את מצודת פרילפאץ דור אחר דור. יישוב זה עם מצודתו שמר על המכרות והכפרים מסביב לנובו ברדו. אביו של לזר, פריבאץ, היה לוגותט - ראש הקנצלריה בחצרו של סטפאן דושאן מבית נמאניץ', ששלט כמלך סרביה בשנים 1346 – 1331 וכקיסר (צאר) סרביה בשנים 1355-1346. התפקיד לוגותט היה יחסית צנוע בהיררכיית החצר המלכותית הסרבית.
דושאן הפך לשליט סרביה על ידי הדחת אביו, המלך שטפאן אורוש השלישי. אחר כך הוא תיגמל את האצולה הזוטרה על התמיכה בו. הוא העניק לה מעמדות גבוהים בהיררכיה הפאודלית. בדרך זו פריבאץ התמנה ללוגותט. לפי מאוורו אורבין, היסטוריון מן הרפובליקה של רגוזה, במאה ה-16, שם המשפחה של פריבאץ ושל לזר היה חרבליאנוביץ.  מקור המידע הזה של אורבין אינו ידוע, אך הוא התקבל על ידי ההיסטוריונים.
ביוגרפיה > בחצר המלך

דושאן תיגמל את פריבאץ בעוד מחווה: הוא העניק לבנו, לזר, משרת "סטווילאץ" בחצר. סטווילאץ, בתרגום מילולי "סדרן", היה תפקיד טקסי בשולחן המלכותי והוא כלל גם מטלות מחוץ לטקסים. התואר סטווילאץ נחשב לאחרון שבהיררכיית אצילי החצר הסרבית, אולם הוא איפשר למחזיק בו קרבה רבה לשליט. לפי אילנות יוחסין שנקבעו בדיעבד במחצית הראשונה של המאה ה-15, לזר התחתן עם מיליצה ("מיליצה מסרביה"), בתו של הנסיך וראטקו נמאניץ', נינו של ווקאן נמאניץ'. ווקאן היה בנו של הקניאז הגדול סטפאן נמאניה, האב המייסד של הבית המלכותי נמאניץ' שניהל את סרביה בשנים 1166–1371. צאצאי ווקאן אינם מוזכרים באף מקור ידוע מלפני הרשימות גנאלוגיות של המאה ה-15.
הצאר דושאן מת בשנת 1355 באופן פתאומי בערך בגיל 47. לזר השתתף בלווייתו שהתקיימה במאוזולאום של הארכאנגלים הקדושים בפריזרן. במקומו של סטפאן דושאן עלה לכס המלכות בנו סטפאן אורוש החמישי. לזר המשיך להיות "סטווילאץ" גם בחצר הצאר החדש. בעקבות מותו של דושאן פרצו באימפריה שלו תנועות פלגניות רבות. בשנת 1359 אפירוס ותסליה נפרדו מהממלכה. אותו דבר קרה באזורים ברניצ'בו וקוצ'בו שבצפון מזרח הממלכה, שבבעלות משפחת ראסטיסלאליץ'. בני ראסטיסלאליץ' הכירו בחסותו של לאיוש הראשון, מלך הונגריה. כל שאר המדינה הסרבית נשארו נאמנות לצאר.
עם זאת, אורוש החמישי היה חלש למדי, ולא היה מסוגל להתנגד למרידות הפלגניות וסמכותו בממלכה נפגעה. הוא סמך בעיקר על החזק שבאצילים הסרבים, הנסיך ווֹייסלב ווינוביץ' מזהומליה. וויסלב עצמו התחיל כ"סטווילאץ" בחצר הצאר דושאן, אך עד שנת 1363 הצליח להשתלט על אזור רחב בין ההר רודניק שבמרכז סרביה ועד קונאוולב שבחוף הים האדריאטי ומהאזורים של דרינה העילית ועד לצפון חבל קוסובו. מיד אחרי וויסלב, האצילים החזקים ביותר היו האחים באלשיץ' - סטרצימיר,ג'וראי ובאלשה השני. עד שנת 1363 הם השיגו שליטה על אזור זטה שהוא מרבית שטח מונטנגרו של ימינו.
בשנת 1361 הנסיך ווייסלב, פתח במלחמה נגד רפובליקת רגוזה במטרה לכבוש שטחים. בני רגוזה פנו לכמה אנשי מפתח בסרביה בבקשה לפעול כדי לעצור את הקרבות. ב-1362 פנו בני רגוזה אף ל"סטווילאץ" לזר והביאו לו כמתנה שלושה גלילי בדים. מתנה זו למרות צניעותה העידה על השפעה מסוימת שהייתה ללזר בחצר הצאר אורוש החמישי. באוגוסט 1362  נחתם הסכם שלום בין הנסיך ווייסלב ורגוזה. בתעודה מיולי 1363 אישר הצאר אורוש חילופי אדמות בין הנסיך ווייסלב וה"צ'לניק" מוסה, ולזר שימש עד. מוסה היה נשוי לאחותו של לזר, דראגאנה, לפחות החל מ-1355. תארו של מוסה, "צ'לניק" היה גבוה מזה של סטווילאץ.
ביוגרפיה > אציל במעמד בינוני

מעשי לזר בין השנים 1363–1371 אינם מתועדים היטב במקורות. ככל הנראה, הוא עזב את חצר הצאר ב-1363 או ב-1365. הוא היה בן 35 והיה תקוע עדיין במעמד של "סטווילאץ". הוא חזר לאדמותיו על גדות האיבר, מורבה הדרומית ומורבה המערבית. מושבו הראשי היה קרושבאץ.

בספטמבר 1363 נפטר באופן פתאומי גדול האצילים האזוריים, הנסיך ווייסלב. האחים מרניאבצ'ביץ' - ווקאשין ויובאן אוגליישה, תפסו את מקומו כבעלי הכוח במדינה. הם שלטו במרחבים גדולים בדרום הקיסרות, בעיקר בחבל מקדוניה. ב-1365 הכתיר הצאר אורוש את ווקאשין כמלך שותף. יש הסבורים שזו הייתה הסיבה לעזיבתו של לזר את חצר הצאר, מכיוון שהתנגד למהלך זה של אורוש. בערך באותו זמן קודם גם יובאן אוגליישה כדספוט.
אחיין של הנסיך וויסלב, ניקולה אלטומנוביץ', בן ה-20, הצליח להשתלט על רוב השטחים של דודו המנוח. באותן השנים לזר זכה גם הוא באוטונומיה והתחיל את הקריירה שלו כבעל אחוזות אזורי. לא ברור איך התפשטה שליטתו הטריטוריאלית אך ידוע כי גרעין ישותו הפאודלית לא הייתה האחוזה שירש במבצר פרילפאץ, שנפלה לידי ווקאשין. השטח בשליטת לזר התמקם בערך באזור שגבל עם הישות שבשליטת בני מרניאבצ'ביץ' בדרום, עם זו של ניקולה אלטומנוביץ' במערב ועם זו של רסטיסלאליץ' בצפון.
ספרו של מוורו אורבין, "ממלכת הסלבים" שפורסם בפזארו ב-1601 מתאר אירועים שלזר עמד במרכזם. תיאור זה אינו מאושש על ידי מקורות אחרים, והיסטוריונים אחדים מעמידים אותו בספק.
לפי אורבין, ניקולה אלטומנוביץ' ולזר שכנעו את הצאר אורוש להצטרף אליהם במתקפה נגד האחים מרניאבצ'ביץ'. ההתנגשות בין שני המחנות הסרביים התרחשה בקוסובו ב-1369.
לזר עזב את שדה הקרב זמן קצר אחרי תחילתו. בני בריתו המשיכו בלחימה אך הובסו על ידי בני מרניאבצ'ביץ'. אלטומנוביץ' נמלט על נפשו, בעוד הצאר אורוש נפל בשבי והוחזק זמן מה במעצר. קיימים רמזים כי שני השליטים השותפים, הצאר אורוש והמלך ווקאשין מרניאבצ'ביץ' הפרידו את דרכיהם כשנתיים לפני הקרב המתואר.
בשנת 1370 לקח לזר מאלטומנוביץ' את העיר רודניק, מרכז כורים עשיר. ייתכן כי זו הייתה תוצאה של תבוסת אלטומנוביץ' שנה קודם לכן.
מכל מקום שיקם אלומנוביץ' מהר את כוחו בעזרת מלך הונגריה שפרש עליו את חסותו.
ביוגרפיה > נסיך

לא ידוע בדיוק ממתי החזיק לזר בתואר "נסיך"= קנז. המקור המוקדם ביותר שמעיד על כך הוא תעודה מרגוזה בלטינית מ-22 באפריל 1371 שבו מדברים על Comes Lazarus. בסרביה של ימי הביניים "קנז" לא היה מונח מוגדר היטב, הוא לא הצביע על מעמד מסוים קבוע בהייררכיה הפאודלית. זה היה מעמד גבוה במאה ה-12, ירד קצת בחשיבותו במאה ה-13 ובמחצית הראשונה של המאה ה-14. בימי הצאר אורוש, כשהכוח המרכזי של הצאר ירד, התואר חזר ליוקרתו של פעם. החזיק אותו גם וייבלסב ויינוביץ' עד יום מותו ב-1363.
ביוגרפיה > קרב קוסובו

מאז העימות בפלוצ'ניק ב-1386 היה ברור ללזר כי קרב מכריע עם העות'מאנים יהיה בלתי נמנע. אחרי שחתם על שלום עם זיגיסמונד כדי למנוע אי סדרים בגבולות הצפוניים, הבטיח לעצמו לזר תמיכה צבאית מווק ברנקוביץ' ומהמלך טוורטקו. האחרון, מלך הסרבים ושל בוסניה, ציפה גם הוא למתקפה עות'מאנית גדולה כתגמול אחרי שצבאו בפיקוד ולאטקו ווקוביץ' גרם ב-1388 לתבוסה קשה לכוח פשיטה טורקי בקרב בילצ'ה.
צבא עות'מאני גדול בהנהגת הסולטן מוראט, שמספרו הוערך ל בין 27,000-30,000 לוחמים, חצה את השטח שבשליטת קונסטנטין דראגאש וביוני 1389 הגיע לשדה קוסובו ("שדה הקכלי" בסרבית) על יד פרישטינה, בשטח שהיה שייך לווק ברנקוביץ'. הצבא העות'מאני נתקל בכוחות בפיקודו של הנסיך לזר, שמנו בין 30,000 - 12,000 חיילים, וכללו את צבאו של הנסיך, כוחות של ווק ברנקוביץ' ויחידה שנשלחה על ידי המלך טוויטקו, בפיקודו של ולאטקו ווקיץ'. קרב קוסובו, הקרב המפורסם ביותר בהיסטוריה של סרביה בימי הביניים התנהל ביום של ויטוס הקדוש ב-15 ביוני 1389. בלחימה האכזרית נחלו שני הצבאות אבדות כבדות ושני המנהיגים, הסולטן מוראט והנסיך לזר קיפחו את חייהם.
המידע על מהלכו ועל תוצאתו של הקרב איננו מושלם במקורות ההיסטוריים. המסקנה הייתה שמבחינה טקטית, נגמר הקרב בתיקו. עם זאת, היותן של האבדות כבדות לשני הצדדים הייתה  הרסנית במיוחד לצד הסרבי, ששלח לקרב כמעט את כל כוחו הלוחם. אף על פי שסרביה והנסיך לזר שגשגו מבחינה כלכלית וארגון המדינה היה מסודר, אי אפשר להשוותם לאימפריה העות'מאנית מבחינת גודל השטח, האוכלוסייה והעוצמה הכלכלית. אחרי מותו של לזר, עלה על כס הממלכה בנו הבכור סטפאן לזרביץ'. מכיוון שהיה קטין, בראש המדינה עמדה אמו מיליצה, כעוצרת. כעבור 5 חדשים הותקפה סרביה המוראבית מן הצפון על ידי צבאו של מלך הונגריה החדש, זיסימונד, בהונגרית ז'יגמונד. כשכוחות טורקים שנעו בכיוון הונגריה, הגיעו לגבולות סרביה המוראבית בקיץ 1390, העדיפה מיליצה לקבל את החסות העות'מאנית.
היא שלחה את בתה הצעירה, אוליברה, אל הרמון הסולטן באיזיט הראשון. באותו זמן ווק ברנקוביץ' קיבל את חסות העות'מאנית ב-1392. מן הרגע הזה כל האדמות הסרביות להוציא זחומליה שבשליטת טוורטקו, נמצאו בחסות עות'מאנית.
צאצאיו

ללזר ולמיליצה נולדו לפחות שבעה ילדים:
מרה לזרביץ' ברנקוביץ' (מתה ב-12 באפריל 1426) - התחתנה בסביבות 1371 עם ווק ברנקוביץ', קנז של רשקה-קוסובו
דראגאנה מסרביה (מתה לפני יולי 1395, נישאה בערך ב-1386 לאלכסנדר, בנו של הצאר הבולגרי איוואן שישמן
תאודורה (מתה לפני 1405), בסביבות 1387 התחתנה עם האציל ההונגרי מיקלוש השני גאראי
ילנה באלשיץ' (מתה במרץ 1443) נישאה קודם לאציל ג'וראג' השני באלשיץ' מזטה, ובשנית - למגנט הבוסני סאנדאל חראניץ'
אוליברה לזרביץ או אוליברה דספינה (אחרי 1444-1372) נישאה בשנת 1390 לסולטן העות'מאני ביאזיט הראשון
הקנז סטפאן לזרביץ' (19 ביולי 1427 - לערך 1377) קנז (1402-1389) ודספוט סרבי (1427-1402), ב-1405 התחתן עם ילנה (אלנה), בתו של פרנצ'סקו השני מלסבוס (1404-1384)
הקנז ווק לזרביץ' (הוצא להורג ב-6 ביולי 1410)
צאצאיו > פולחנו של לזר > בימי השלטון הטורקי

הדספוטות הסרבית נפלה לידי העות'מאנים בשנת 1459.פולחן הנסיך לזר הצטמצם לפולחן מקומי, המוגבל למנזר ראוואניצה. נזירי המנזר המשיכו לחגוג את חגו ביום שמו. הנסיך העניק בזמנו למנזר 148 כפרים וזכויות יתר רבות. העותמ'אנים הגבילו את רכוש המנזר לכמה כפרים עם בסך הכל 127 משקי בית, אבל פטרו אותו ממסים מסוימים. הנוסע האיטלקי מארק אנטוניו פיגאפטה, שביקר בראוואניצה ב-1568 דיווח שהמנזר לא ניזוק כלל על ידי הטורקים, והנזירים יכלו לעבוד חופשית את דתם, פרט לזכות להשמיע צלילי פעמונים.
לזר הקודש הפך לדמות פולחן גם בחצר הצאר הרוסי הראשון, איוואן האיום, שסבתו מצד האם הייתה בת למשפחת האצילים הסרבים יאקשיץ'. לזר צויר בפרסקו בקתדרלת ארכנגלסקי, מקום קבורתם של כל שליטי רוסיה בקרמלין של מוסקבה.
על קירות הקתדרלה צוירו בשנת 1565 בציורי קיר כל השליטים הרוסים שקדמו לאיוואן האיום. צוירו גם דמויותיהם של ארבעה לא רוסים:הקיסר הביזנטי מיכאל השמיני פלאולוגוס ושלושת הקדושים הסרבים:סימאון, סאבה ולזר. לזר מצויר גם ב"כרוניקה המאוירת של איוואן האיום", בתשע המיניאטורות המתארות את קרב קוסובו. בספר רוסי זה מופיע לראשונה אזכורו של לזר כ"צאר".
בסביבות 1700, ג'ורג'ה ברנקוביץ', רוזן של פודגוריצה כתב ב"כרוניקות הסלאביות-סרביות" שלו, שלזר הוכתר כצאר. טענה זו השפיעה גם על המסורת העממית הסרבית, שבה לזר מכונה עד לימינו "הצאר לזר". אחרי מותו של איוואן האיום, אזכורו של לזר במקורות הרוסיים נעשה נדיר.
עדיין בימי השלטון העות'מאני ידע פולחנו של לזר עדנה בימי הפטריארך פאיסיה. בשנת 1633 ובשנים הבאות, צוירה דמותו בכנסיית המנזר של הפטריארכיה בפץ' ובשלוש כנסיות סרביות נוספות. הפטריארך פאיסיה כתב שצאר דושאן אימץ את לזר ונתן לו את יד קרובת המשפחה שלו, מיליצה. בדרך זו היה לזר היורש החוקי של שושלת נמאניה. ב-1667 צויר הנסיך גם על קיר של מנזר הילנדר. אותו צייר יצר איקונין שבו תיאר את לזר יחד עם ג'ורג'ה קראטובאץ, הצורף שעונה ונרצח על ידי הטורקים והוכר כקדוש מעונה. ב-1675 הנסיך לזר וכמה מבני נמאניץ' הוצגו באיקונין
שהוזמן על ידי האחים גברו ווקויה חומקוביץ', בעלי מלאכה מסראי בוסנה (סרייבו). פרט לאיקונין של לזר עם קראטובאץ, בשאר התמונות מוצג הנסיך כשליט יותר מאשר כקדוש.
הנסיך לזר במדיה האמנותית > במסורת העממית הסרבית

בשירה האפית העממית הסרבית מספרים שבערוב הקרב ביקר את לזר נץ אפור או בז מירושלים שביקש ממנו לבחור בין ממלכה ארצית דרך ניצחון בקוסובו או ממלכת שמיים הכרוכה בהסכם כניעה או תבוסה בקרב.
זה היה למעשה הנביא אליהו שהביא ללזר מכתב ממרים, אמו של אלהים.
לפי הפואמה בחר לזר בממלכת הנצח שבשמיים וכתוצאה מכך איבד את חייו בשדה הקרב."נמות עם ישו, נחיה חיי נצח" אמר לחייליו. הצהרה וצוואת קוסובו זו נחשבה לברית שכרת העם הסרבי עם אלהים ושנחתמה בדם הקדושים. בקוסובו הצביעו הסרבים בנשמותיהם בעד ממלכת השמיים. מאז רואים עצמם הסרבים נאמנים לאותה צוואה כעם של האלהים, לאום של הברית החדשה, סרביה שמימית, חלק מישראל החדשה של האל. על-כן הסרבים מכנים לפעמים את עצמם "עם השמיים" [דרוש מקור].
יפימיה, אשתו לשעבר של אוגליישה מרניאבצ'ביץ', ושהפכה מאוחר יותר לנזירה במנזר ליובוסטיניה, חיברה את "השבח לנסיך לזר", אחת היצירות החשובות ביותר של הספרות הסרבית מימי הביניים.
הנצחה

הכנסייה הסרבית האורתודוקסית הכריזה את לזר לקדוש. יום לזר הקדוש. נחגג לפי לוח השנה היוליאני ב-15 ביוני - בחג "וידובדן" (28 ביוני לפי לוח השנה הגרגוריאני)
מספר ערים וכפרים כמו לזרבאץ, ומספר כנסיות וקהילות אורתודוקסיות סרביות ברחבי העולם נקראות לפי לזר.
שאריותיו מוחזקות לפי המסורת במנזר ראוואניצה.
1889 - נסיכות סרביה הנהיגה לזכרו את "עיטור המסדר לזר הקדוש"
לקריאה נוספת

Dušan Bataković (red.) Histoire du people serbe, L'Age d'homme, Lausanne, Paris 2005
John Van Antwerp Fine jr. The Late Medieval Balkans:A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest The University of Michigan Press, Ann Arbor 2006