stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גיבתון גמדי
טקסונומיה

המין תואר לראשונה על ידי פטר סימון פאלאס בשנת 1776. הגיבתון הגמדי הוא מין מונוטיפי, ללא תת-מינים שונים באזור התפוצה הפלארקטי הנרחב שלו.
שם הסוג Emberiza הוא מ-Embritz, גיבתון בגרמנית עתיקה. שם המין הספציפי pusilla הוא מלטינית ופירושו "קטן מאוד".
תיאור

זהו גיבתון קטן, אורכו כ-12–14 ס"מ בלבד. חלקיו התחתונים לבנים עם פספוס כהה על החזה וצדדיו. עם פניו הערמוניים ופס השפם הלבן, הוא דומה לנקבת גיבתון סוף קטנה, אך יש לו פסי כיפה שחורים, טבעת-עין לבנה וגבול כהה עדין בחלק האחורי של לחייו הערמוניים. הזוויגים דומים.
תיאור > קולות

קריאתו היא מעין "זיק" בולט, והשירה היא "סירו-סיר-סיר-סירו" מתגלגל.
אקולוגה > תפוצה ובית גידול

הגיבתון הגמדי מקנן באזורי הטייגה של צפון-מזרח אירופה וצפון האזור הפלארקטי ועד למזרח הרחוק הרוסי. הוא נודד, חורף באזורים הסאבטרופיים בצפון הודו, בדרום סין ובחלקים הצפוניים של דרום-מזרח אסיה. הגיבתונים נשארים באזורי החריפה שלהם זמן רב למדי; פרטים נתפסו ביונאן בסוף מרץ. בנוסף הוא מזדמן נדיר למערב אירופה. זהו מין בעל כושר הסתגלות; בהרי בהוטן למשל, בהם חורף הגיבתון מספרים קטנים, הוא מצוי בדרך-כלל בבית גידול חקלאי, לרוב ברום של בין 1,000 ל-2,000 מטר מעל פני הים.
אקולוגה > קינון

הגיבתון הגמדי מקנן ביערות מחטניים פתוחים, לעיתים קרובות עם עצי ליבנה או ערבה. עונת הקינון שלו מאוחרת יחסית ומתחילה ביוני; חלק מהזוגות עדיין מקננים באוגוסט. הנקבה בונה את הקן על הקרקע חבוי מתחת לצמחייה עשבונית. התטולה מכילה לרוב ארבע עד שש ביצים, הדגירה מבוצעת על-ידי שני הזוויגים, והבקיעה מתרחשת לאחר 11–12 ימים. שני ההורים משתתפים בגידול הגוזלים, הפורחים מהקן לאחר 14–17 ימים נוספים.
אקולוגה > תזונה

התזונה שלו מורכבת בעיקר מזרעים מחוץ לעונת הקינון, במהלכה הוא מוסיף חרקים וחסרי חוליות קטנים אותם קל יותר לגוזלים לאכול.
סטטוס

זהו מין בעל אוכלוסייה גדולה הפרושה על-פני תחום תפוצה נרחב, ולכן מוגדר במצב שימור של ללא חשש ברשימה האדומה של IUCN.
סקר של BirdLife International מ-2015 העריך את האוכלוסייה האירופית בכ-6,030,000–11,100,000. האוכלוסייה האירופית מוערכת בכ-20% מהאוכלוסייה העולמית, כך שהערכה ראשונית של האוכלוסייה העולמית עומדת על 30,150,000–55,500,000 פרטים בוגרים.
גלריה

פרט בוגר, גילגיט-בלטיסטן, פקיסטן
מבט חזיתי, גילגיט-בלטיסטן, פקיסטן
פרט מאיי שטלנד, סקוטלנד
פרט בעל ניצוי דהוי, איי שטלנד, סקוטלנד
ביצה, מוזיאון טולוז
הערות שוליים

↑  גיבתון גמדי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  גיבתון גמדי-אתר הצפרות הישראלי, באתר www.birds.org.il
↑  Jobling, James A. (2010). The Helm Dictionary of Scientific Bird Names. London, United Kingdom: Christopher Helm. pp. 145, 325. ISBN 978-1-4081-2501-4.
1 2 3  Little Bunting (Emberiza pusilla) - BirdLife species factsheet, datazone.birdlife.org
↑  Cinnyris regius. BirdLife International. 2016.
כביש 864

| --- | --- |

 מידע כללי
 כינוי:  כביש ראמה-פקיעין
 סיווג:  כביש אזורי
 ציר:  כביש אורך
 אורך:  13.8 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  מועצה אזורית הגליל העליון 
 נקודת התחלה:  צומת ראמה
 נקודת סיום:  צומת חוסן
 
 קואורדינטות:  32°59′06″N 35°19′33″E﻿ / ﻿32.985131201995°N 35.325901216066°E﻿ / 32.985131201995; 35.325901216066
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) כביש 864(למפת הגליל המערבי רגילה) כביש 864(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש 864(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש 864  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כביש 864, המכונה גם "כביש ראמה-פקיעין", הוא כביש אורך אזורי בגליל העליון המקשר בין צומת ראמה בכביש 85 לבין צומת חוסן בכביש 89. אורכו של הכביש הוא 13.8 ק"מ.
תוואי הכביש, במיוחד חלקו הדרומי העולה מבקעת בית הכרם למרומי הגליל העליון, הררי ומפותל. ב-5 הקילומטרים הראשונים שלו, הכביש עולה 400 מטרים בגובה. הכביש מפותל וצר ברובו, ועובר דרך מספר כפרים דרוזים.
צמתים לאורך הכביש

| ק"מ | שם | מיקום | דרכים מצטלבות |
| --- | --- | --- | --- |
כביש 864 מדרום לצפון
| 0 | צומת ראמה | ראמה |  כביש 85 |
| 5 | צומת ללא שם | בית ג'ן | כניסה לבית ג'ן |
| 9.7 | כיכר ללא שם | פקיעין | רחוב המוסך, פקיעין |
| 11 | צומת ללא שם | פקיעין החדשה | כביש 8655 |
| 12 | צומת ללא שם | בוקייעה אל-ג'רביה | כניסה לבוקייעה אל-ג'רביה |
| 13 | צומת ללא שם | חוסן | כניסה למושב חוסן |
| 13.8 | צומת חוסן | חוסן |  כביש 89 |
ראו גם

כבישי ישראל
סתרי צוקים

| סתרי צוקים |
| --- | --- |
 סתרי צוקים, הרי הטטרה, פולין
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
משפחה:: סתריים
סוג:: סתרי
מין:: סתרי צוקים
שם מדעי
 Prunella collaris ‏סקופולי, 1769
תחום תפוצה
 תחום התפוצה של סתרי צוקים

סִתְרִי צוּקִים (שם מדעי: Prunella collaris) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת הסתריים.
בישראל הוא חורף נדיר למדי. רוב התצפיות הן מהר הארבל, שם חרף באופן קבוע עד שנות התשעים, אך מאז כבר אינו קבוע. בנוסף נצפה מספר פעמים במצוקים בגליל, בגולן, ובמדבר יהודה.
טקסונומיה ואטימולוגיה

המין תואר על ידי חוקר הטבע האוסטרי ג'ובאני אנטוניו סקופולי ב-1769. הוא טבע את השם המדעי Sturnus collaris ותיעד אותו לראשונה באזור קרינתיה בדרום אוסטריה. מין זה ממוקם כעת בסוג סתרי שהוגדר על ידי חוקר הצפרות הצרפתי לואי וייו בשנת 1816. סתרי צוקים, יחד עם סתרי הימלאי, מופרדים לפעמים משאר הסתרים, לסוג Laiscopus.
שם הסוג Prunella הוא מגרמנית Braunelle, "חום" עם צורת הקטנה. שם המין הספציפי collaris הוא מלטינית ומשמעותו "של הצוואר". השם האנגלי "Accentor" הוא מלטינית ופירושו אדם ששר עם אחר.
ישנם תשעה תת-מינים מוכרים:
P. c. collaris (סקופולי, 1769) – דרום מערב אירופה עד סלובניה והרי הקרפטים, צפון מערב אפריקה
P. c. subalpina (ברהאם, 1831) – קרואטיה עד בולגריה ויוון, כרתים ודרום מערב טורקיה
P. c. montana (הבליץ, 1783) – מצפון ומזרח טורקיה עד לקווקז ואיראן
P. c. rufilata (סברצוב, 1879) – צפון מזרח אפגניסטן וצפון פקיסטן דרך הרי מרכז אסיה למערב סין
P. c. whymperi (בייקר, 1915) – מערב ההימלאיה
. P. c. nipalensis (בלית', 1843) – מרכז ומזרח ההימלאיה עד דרום מרכז סין וצפון מיאנמר
P. c. tibetana (ביאנצ'י, 1905) – מזרח טיבט
P. c. erythropygia (סווינהו, 1870) – מזרח קזחסטן ודרום מרכז סיביר עד צפון מזרח סיביר, יפן, קוריאה וצפון מזרח סין
P. c. fennelli (דייגנן, 1964) – טייוואן
תפוצה ובית גידול

הוא נמצא ברחבי ההרים של דרום אירופה הממוזגת, לבנון ואסיה בגבהים מעל 1,800 מטר. הוא יציב בעיקר, עם נדידה אנכית מקומית מהגבהים לאזורים נמוכים ועוינים פחות בחורף. חורף נרחב יותר בקווי רוחב נמוכים יותר, ולעיתים נדירות פרטים משוטטים מזדמנים לצפון אירופה.
את עונת הקינון הוא מעביר במצוקים והרים סלעיים או אזורי אחו אלפיני, בין קו העצים לקו השלג בגבהים שבין 1,800–3,000 מטר.
מחוץ לעונת הקינון הוא נמצא גם ברום נמוך יותר, ומעדיף אזורים סלעיים עם צמחייה נמוכה, לעיתים קרובות גם ליד מגורי אדם וחוות.
תיאור

סתרי צוקים גדול במקצת מסתרי מצוי, אורכו כ-15–17.5 ס"מ. יש לו גב חום מפוספס, הדומה במקצת לזה של דרור הבית, אבל למבוגרים יש ראש אפור וכתמים חומים-אדומים בחלקים התחתונים. יש לו מקור מחודד עדין של אוכל חרקים.
הזוויגים דומים, אם כי לזכר עשויה להיות יותר ניגודיות בניצוי. לציפורים צעירות יש ראש וחלקים תחתונים חומים יותר.
התנהגות > קינון

הוא בונה קן מסודר נמוך בתוך שיח או נקיק סלע, אותו הוא בונה מעשב, טחב, וגבעולים, ומרפד אותו בשיער ונוצות. בתטולה 3–5 ביצים בצבע כחול-שמיים ללא כתמים.
התנהגות > מערכות יחסים

מערכות היחסים מעניינות במיוחד. טריטוריות הקינון תפוסות על ידי קבוצות רבייה של שלושה או ארבעה זכרים עם שלוש או ארבע נקבות. אלו ציפורים לא מונוגמיות ולהן מערכת הזדווגות חברתית פוליגיננדרית (אנ'). לזכרים יש היררכיה דומיננטית, כאשר זכרי האלפא בדרך כלל מבוגרים יותר מאלו שמתחתיהם. נקבות מחפשות להזדווג עם כל הזכרים, אם כי זכר האלפא עשוי לגונן עליהן מפני הזדווגויות של זכרים בדרג נמוך יותר. בתורם, זכרים מחפשים הזדווגות עם כל הנקבות. נעשה שימוש בפרופיל DNA כדי להראות שבתוך מחזורי קינון, יש לעיתים קרובות אבהות מעורבת, על אף שהנקבה אינה תמיד האם האמיתית של הגוזלים הגדלים בתוך הקן שלה. הזכרים יספקו מזון לגוזלים במספר קנים בתוך הקבוצה, תלוי אם הזדווגו עם הנקבה או לא - הזכרים מספקים טיפול רק כאשר יש סיכוי שהם האבות האמיתיים של הגוזלים.
התנהגות > תזונה

הוא ניזון בעיקר מחרקים, בנוסף על עכבישים, שבלולים קטנים, שלשולים, ומעט מקור צמחי.
סטטוס

כיוון שטווח התפוצה שלו נחשב רחב ומגמות השינוי באוכלוסייה יציבות, סווג מין זה כללא חשש לפי הרשימה של האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע.
האוכלוסייה האירופית מונה בין 77,900–149,000 זוגות, ומעריכים שהם כ-10% מכלל האוכלוסייה, ומכאן משערכים את כלל האוכלוסייה העולמית בין 1,560,000—2,980,000 פרטים.
לקריאה נוספת

Cramp, Stanley;  et al., eds. (1988). "Prunella collaris Alpine Accentor". Handbook of the Birds of Europe the Middle East and North Africa. The Birds of the Western Palearctic. Volume V: Tyrant Flycatchers to Thrushes. Oxford: Oxford University Press. pp. 574–585. ISBN 978-0-19-857508-5.
Davies, N.B.; Hartley, I.R.; Hatchwell, B.J.; Desrochers, A.; Skeer, J.; Nebel, D. (1995). "The polygynandrous mating system of the alpine accentor Prunella collaris. I. Ecological causes and reproductive conflicts". Animal Behaviour. 49 (3): 769–788. doi:10.1016/0003-3472(95)80209-6.
Hartley, I.R.; Davies, N.B.; Hatchwell, B.J.; Desrochers, A.; Nebel, D.; Burke, T. (1995). "The polygynandrous mating system of the alpine accentor Prunella collaris. II. Multiple paternity and parental effort". Animal Behaviour. 49 (3): 789–803. doi:10.1016/0003-3472(95)80210-X.
Davies, N.B.; Hartley, I.R.; Hatchwell, B.J.; Langmore, N.E. (1996). "Female control of copulations to maximise male help: a comparison of polygynandrous alpine accentors Prunella collaris and dunnocks Prunella modularis" (PDF). Animal Behaviour. 51 (1): 27–47. doi:10.1006/anbe.1996.0003.
הערות שוליים

↑  סתרי צוקים באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ד"ר יואב פרלמן, סתרי צוקים, אתר הצפרות הישראלי, באתר www.birds.org.il
↑  Scopoli, Giovanni Antonio (1769). Annus I Historico-Naturalis (בלטינית). Lipsiae (Leipzig): C.G. Hilscheri. p. 131.
↑  Vieillot, Louis Jean Pierre (1816). Analyse d'une Nouvelle Ornithologie Élémentaire (בצרפתית). Paris: Deterville/self. p. 43.
↑  HBW volume 10, page 496
↑  Jobling, James A. (2010). The Helm Dictionary of Scientific Bird Names. London, United Kingdom: Christopher Helm. p. 318. ISBN 978-1-4081-2501-4.
↑  Jobling, J.A. (2019).  del Hoyo, J.; Elliott, A.; Sargatal, J.; Christie, D.A.; de Juana, E. (eds.). "Key to Scientific Names in Ornithology". Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions. נבדק ב-11 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gill, Frank; Donsker, David, eds. (2019). "Waxbills, parrotfinches, munias, whydahs, Olive Warbler, accentors, pipits". World Bird List Version 9.1. International Ornithologists' Union. נבדק ב-11 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Home". lebanonhunt.com.
1 2  Alpine accentor, Bird life Data zone, datazone.birdlife.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00618593 
שמורת חיות הבר Pangolakha במזרח סיקים, הודו.
ביצים של התת-מין P. c. collaris, אוסף מוזיאון טולוז
שיחנית גמדית

| שיחנית גמדית |
| --- | --- |
 שיחנית גמדית, הודו
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
משפחה:: קניות
סוג:: Iduna
מין:: שיחנית גמדית
שם מדעי
 Iduna caligata ‏ליכטנשטיין, 1823
תחום תפוצה
 תחום התפוצה של שיחנית גמדית   מקייצת   חורפת

שִׂיחָנִית גַּמָּדִית (שם מדעי: Iduna caligata) היא ציפור שיר קטנה, לשעבר בסוג שיחנית אך כיום בסוג הנפרד Iduna. בעבר היא נחשבה למין אחד יחד עם השיחנית האסייתית, אך השתיים מקבלות כיום בדרך כלל מעמד של מינים נפרדים.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר, עם חמש תצפיות עד היום, מרביתן של פרטים שנתפסו במהלך פעילות טיבוע ציפורים בפארק הצפרות אילת. רוב התצפיות משנות השמונים, אך באוקטובר 2019 נתפס פרט נוסף באילת, וב-24 באוגוסט 2023 נצפה וצולם פרט נוסף בבריכות הדגים של קיבוץ מעגן מיכאל.
טקסונומיה ואטימולוגיה

שיחנית גמדית סווגה בעבר במשפחת הסבכיים של העולם הישן כאשר אלו היו טקסון פסולת פרפילטי (קבוצה שמוגדרת לא בשל קשר ביולוגי בין חבריה, אלא בשל אי-התאמתם לקבוצות אחרות; אך לרוב עדיין עם דמיון חיצוני ביניהם). כיום היא נחשבת לחברה במשפחת הקניות (Acrocephalidae).
עד לאחרונה סווגו כל מיני השיחניות תחת סוג אחד, Hippolais, אך כיום השיחנית הגמדית מצויה בסוג נפרד, Iduna, לצד מיני שיחניות נוספים.
קייסרלינג ובלסיוס, שהגדירו את הסוג, לא נתנו הסבר לשם הסוג Iduna, אם כי במיתולוגיה הנורדית אידון (Iðunn) היא אלת האביב והפוריות ששונתה לדרור (או אגוז) כדי לאפשר את הצלתה על ידי לוקי. הסבר אחר הוא שמקורו מהמילה Idoneus - "מתאים" או "הולם".שם המין הספציפי הוא מלטינית, מהמילה caliga, "מגף".
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא תוארו תחתיו תת-מינים נפרדים.
תיאור

אלו הן שיחניות קטנות בגודלן, במיוחד בהשוואה לאחרות בסוגן. הן בצבע חום חיוור מלמעלה ולבנבן יותר מלמטה עם צדדים בהירים. לנוצות הזנב החיצוניות יש קצוות בהירים. יש להן פס-גבה קצר ובהיר, והמקור חזק ומחודד. השיחנית האסייתית גדולה יותר ואפורה יותר משיחנית גמדית, והכי דומה לשיחנית קטנה. כמו רוב קרוביה היא אוכלת חרקים.
תפוצה ובית גידול

היא מתרבה ממרכז רוסיה עד למערב סין, ונודדת לחורף בתת-היבשת ההודית דרומה עד סרי לנקה. השיחנית הגמדית הרחיבה את טווח הקינון שלה מערבה בעשורים האחרונים ומקננת כעת מערבה וצפונה יותר עד פינלנד. מין זה נמצא בערבות עם שיחים נמוכים של ספיריאה (Spiraea), מיני אפונה ומינים דומים. באזור הממוזג היא מצויה בשטחי מרעה חקלאיים וכרי דשא עם שיחים ועשבים צפופים. בדרום התפוצה היא חופפת עם שיחנית אסייתית.
תפוצה ובית גידול > קינון

עונת הקינון נמשכת ממאי עד תחילת יולי. הקן בצורת גביע ובנוי היטב מזרדים, שורשים, גבעולים ועלים; ומרופד בחומרים עדינים יותר כולל נוצות, שיער ופלומת צמחים. הוא ממוקם על הקרקע או בסמוך אליה, או עד מטר מעליה בסבך צפוף. התטולה מכילה שלוש או ארבע ביצים.
סטטוס

למין זה טווח נרחב למדי, ומגמת האוכלוסייה מצויה בעלייה, ומכאן שהמין אינו מתקרב לסף פגיעות. מסיבות אלו המין מוערך ברמת סיכון של "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
מעריכים כי באירופה האוכלוסייה המקננת מונה 71,000–150,000 זוגות, מה שמתרגם לכ-140,000–301,000 פרטים בוגרים. אירופה מהווה כ-25% מטווח התפוצה העולמי, כך שהערכה גסה של גודל האוכלוסייה העולמית היא 560,000–1,200,000 פרטים בוגרים, אם כי זו הערכה כללית למדי.
גלריה

שיחנית גמדית בקרלה, הודו
מבט חזיתי
שיחנית גמדית, פלקאד, קראלה, הודו
עם חרק במקורה, הודו
פרט שנתפס במהלך פעילות טיבוע ציפורים והיווה את התצפית הראשונה לצ'כיה
ביצים של שיחנית גמדית, אוסף מוזיאון טולוז
לקריאה נוספת

יגאל סימן-טוב, פעם באף פעם... שיחנית גמדית במעגן מיכאל. אתר הצפרות הישראלי, מחברת הנדירים, 3 בספטמבר 2023
הערות שוליים

↑  שיחנית גמדית באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Silke Fregin; Martin Haase; Urban Olsson; Per Alström (2009). "Multi-locus phylogeny of the family Acrocephalidae (Aves: Passeriformes) – The traditional taxonomy overthrown". Molecular Phylogenetics and Evolution. 52 (3): 866–878. doi:10.1016/j.ympev.2009.04.006. PMID 19393746.
↑  שיחנית גמדית, באתר הצפרות הישראלי
↑  יגאל סימן-טוב, eBird תצפית - 24 באוגוסט 2023 - מעגן מיכאל בריכות וחוף (כללי) - 77 מינים, באתר eBird, ‏2023-08-24
↑  Jobling, James A (2010). The Helm Dictionary of Scientific Bird Names. London: Christopher Helm. pp. 84, 202. ISBN 978-1-4081-2501-4.
↑  Booted Warbler, Iduna caligata, The Cornell Lab of ornithology
↑  Booted Warbler, Iduna caligata, Bird life Datazone
סלעית אירופית

| סלעית אירופית |
| --- | --- |
 סלעית אירופית זכר    שירה של זכר, דבון, אנגליה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: חטפיתיים
סוג:: סלעית
מין:: סלעית אירופית
שם מדעי
 Oenanthe oenanthe ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 תחום התפוצה של סלעית אירופית   מקייצת   חורפת

סלעית אירופית (שם מדעי: Oenanthe oenanthe) היא מין של ציפור שיר שסווגה בעבר כבת למשפחת הקיכליים, אך כיום משוייכת למשפחת החטפיתיים. זהו המין הנפוץ ביותר בסוג סלעית באירופה ובצפון ומרכז אסיה.
הסלעית האירופית היא מין אוכל חרקים נודד המתרבה בשטחים סלעיים פתוחים באירופה ובמזרח על פני האזור הפלארקטי, ובנוסף בצפון מזרח קנדה וגרינלנד וכן בצפון מערב קנדה ובאלסקה. היא מקננת בנקיקי סלע ומחילות. כל בני המין הזה מבלים את רוב החורף שלהם באפריקה.
בישראל תת-המין הטיפוסי O. o. oenanthe אשר מקנן ממערב אירופה עד מזרח אסיה וצפון סיביר חולף מצוי בכל חלקי הארץ, וחורף נדיר בצפון הנגב. תת-המין הדרומי O. o. libanotica (ממרכז אירופה, צפון המזרח התיכון, הלבנט עד מונגוליה) מקנן מקומי שכיח בחרמון ברום של מעל 1,400 מטר וחורף נדיר. האוכלוסייה הדוגרת מגיעה באפריל ונשארת עד אוקטובר.
טקסונומיה

הסלעית האירופית תוארה לראשונה על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו בתור Motacilla oenanthe.‏ המין מסווג כעת בסוג Oenanthe שהוגדר על ידי חוקר הצפרות הצרפתי לואי ז'אן פייר וייו בשנת 1816.
שם המין, Oenanthe, הוא גם שמו של סוג צמחים בעל שם זהה, והוא נגזר מ-"ainos" היווני "יין" ו-"anthos" "פרח", מהריח דמוי היין של הפרחים. במקרה של הסלעיות האירופיות, הכוונה היא לחזרתן ליוון באביב בזמן פריחת הגפנים.
לשמה העממי באנגלית של הסלעית "Wheatear" אין שום קשר לחיטה או לאוזן, אלא הוא צורה ישנה של לבן-עכוז, המתייחס לחלקה האחורי הלבן והבולט.
כיום ישנם שלושה תת-מינים המקובלים בדרך כלל של הסלעית האירופית:
O. o. leucorhoa ‏(גמלין, 1789) - צפון-מזרח קנדה, גרינלנד ואיסלנד ("סלעית גרינלנד")
O. o. oenanthe ‏(לינאוס, 1758) - צפון ומרכז אירופה דרך צפון אסיה עד מזרח סיביר וצפון-מערב צפון אמריקה
O. o. libanotica ‏(המפריך ואהרנברג, 1833) - דרום אירופה דרך המזרח התיכון ודרום-מערב אסיה עד למונגוליה וצפון-מערב סין
בעבר, הוכר גם המין Oenanthe seebohmi מצפון-מערב אפריקה לתת-מין של הסלעית האירופית (תחת השם O. o. seebohmi (דיקסון, 1882)), אך כיום הוא קיבל מעמד של מין נפרד על ידי מרבית הרשימות (כמו זו של ה-IOU), ונקרא סלעית האטלס או סלעית צפון-אפריקנית.
תיאור

אורכה של הסלעית האירופית הוא 14.5–16 ס"מ, מוטת כנפיה 26–32 ס"מ, ומשקלה 17–30 גרם.
לשני הזוויגים יש גב וזנב לבן, עם דגם "T" שחור הפוך בקצה הזנב.
לנוצותיו של זכר בלבוש קיץ חלקים עליונים אפורים, גרון צהבהב וכנפיים ומסיכת פנים שחורים. בסתיו הוא דומה לנקבה מלבד הכנפיים השחורות. הנקבה חומה חיוורת מלמעלה ולמטה צהבהבה עם כנפיים חומות כהות יותר.
תיאור > קולות

לזכר שירה שורקת ומגוונת, הכוללת לפעמים חיקויים. הקריאות הן "וויט" גבוה וחד ו-"צ'אק" יבש, החוזרות על עצמן לעיתים קרובות.
התנהגות > נדידה

הסלעית האירופית עושה את אחד המסעות הארוכים ביותר מכל הציפורים הקטנות, חוצה אוקיינוס, קרח ומדבר. היא נודדת מאפריקה שמדרום לסהרה באביב על פני שטח עצום של חצי הכדור הצפוני הכולל את צפון ומרכז אסיה, אירופה, גרינלנד, אלסקה וחלקים מקנדה. בסתיו כלל האוכלוסייה חוזרת לאפריקה, שם חיו אבותיהם. ניתן לטעון שחלק מהציפורים המתרבות בצפון אסיה יכלו לקחת מסלול קצר יותר ולחורף בדרום אסיה; עם זאת, נטייתם המועברת להגירה מחזירה אותם לאפריקה, ומשלימה את אחת הנדידות הארוכות ביותר מבחינת גודל גוף בממלכת החיות.
ציפורים מתת-המין הגדול והבהיר של גרינלנד, leucorhoa, עושות את אחד מהמעברים הטרנס-אוקייניים הארוכים ביותר של כל ציפורי השיר. באביב רובם נודדים לאורך נתיב (בשימוש נפוץ על ידי חופמאים ועופות מים) מאפריקה דרך יבשת אירופה, האיים הבריטיים ואיסלנד לגרינלנד. עם זאת, תצפיות הסתיו מאוניות מצביעות על כך שכמה ציפורים חוצות את צפון האוקיינוס האטלנטי ישירות מקנדה וגרינלנד לדרום מערב אירופה, מרחק של עד 2500 ק"מ. ציפורים המקננות במזרח קנדה נודדות מהאי באפין ומניופאונדלנד דרך גרינלנד, אירלנד ופורטוגל אל האיים האזוריים, וחוצות 3500 ק"מ של צפון האוקיינוס האטלנטי) לפני המעוף הלאה לאפריקה. אוכלוסיות אחרות ממערב קנדה ואלסקה נודדות מעל חלק גדול מאירואסיה לאפריקה.
מכשירי מעקב מיניאטוריים הראו לאחרונה שלסלעית האירופית יש את אחת ממסעות הנדידה הארוכים ביותר הידועים - 30,000 ק"מ, מאפריקה שמדרום לסהרה לשטחי הגידול הארקטיים שלהם.
"הציפורים של אלסקה נסעו כמעט 15,000 ק"מ לכל כיוון - חצו את סיביר ואת המדבר הערבי, ועברו, בממוצע, 290 ק"מ ביום. "זוהי הנדידה הארוכה ביותר שתועדה עבור ציפור שיר ככל הידוע לנו", אמר ד"ר שמלג'והן.
התנהגות > קינון

סלעיות אירופיות מתרבות לראשונה כשהן בנות שנה. הקן נבנה כולו על ידי הנקבה בעוד הזכר יושב בקרבת מקום, שר ולעיתים מבצע מעופי ראווה. הקן ממוקם בחלל כגון מאורת ארנבת, חריץ בין סלעים או אף בחפץ מעשה ידי אדם כגון קיר או צינור. לקן יש בדרך כלל בסיס של חומר צמחי לא מסודר. גוף הקן בנוי מעשבים עדינים יותר, עלים, אזוב וחזזיות. הנקבה מטילה ביצים במרווחי זמן יומיומיים. התטולה מכילה 4–7 ביצים חלקות אך לא מבריקות שגודלן בסביבות ה-21.0 על 15.8 מ"מ עם משקל ממוצע של 2.83 גרם. צבען של הביצים כחול מאוד בהיר ולעיתים יש כמה סימנים חומים-אדומים בקצה הגדול יותר. כמעט כל הדגירה מתבצעת על ידי הנקבה אשר מתחילה אותה לאחר הטלת הביצה האחרונה או הלפני אחרונה. הביצים בוקעות לאחר כ-13 ימים. הגוזלים מואכלים על ידי שני ההורים. הם פורחים לאחר 15 יום ונעשים עצמאיים מהוריהם כשהם בני 28 עד 32 ימים. בדרך כלל מתבצע רק מחזור קינון יחיד מדי שנה, אבל כאשר מחזור ביצים אובד, הנקבה תטיל לעיתים מחזור שני.
סטטוס ושימור

אוכלוסיית המין האירופית נאמדה על ידי הארגון BirdLife International בשנת 2018 לכ-10,600,000–31,500,000 פרטים בוגרים. נוסף לכך תחום התפוצה הנרחב של המין, המוערך ב-2.3 מיליון קמ"ר, ולכן הוא מוערך על-ידי ה-IUCN במצב שימור "ללא חשש".
הסלעית האירופית ובני האדם

במאות ה-18 וה-19 נחשבו הסלעיות למעדן באנגליה, שנקראו "האורטולן האנגלי" ורועים מסאסקס השלימו את הכנסתם על ידי מכירת הציפורים שלכדו.
גלריה

זכר בוגר, צרפת
בוגר פורש את כנפיו, גילגיט-בלטיסטן, פקיסטן
עם אוכל במקור, גולוויי, אירלנד
עם זחלים שנתפסו, נורווגיה
נקבה
בוגר בתעופה, נורדרנאי, גרמניה
נקבה אוספת חומר קינון
הורה מאכיל את צאצאו,
סלעית אירופית צעירה
פרחון, רומניה
צבעיו של הפרחון מסווים אותו על רקע הקרקע
ביצים של התת-מין O. o. oenanthe, אוסף מוזיאון טולוז
סרטון של צעירים בפתח מחילת ארנבת אירופית
הערות שוליים

↑  סלעית אירופית באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  דותן יושע, מגדיר הציפורים של ישראל - סלעית אירופית, באתר פורטל צפרות
↑  Linnaeus, Carl (1758). Systema Naturæ per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis, Volume 1 (בלטינית). Vol. 1 (10th ed.). Holmiae (Stockholm): Laurentii Salvii. p. 186. M. dorso cano, fronte alba, oculorum fascia nigra
↑  Mayr, Ernst; Paynter, Raymond A. Jr, eds. (1960). Check-list of Birds of the World. Vol. 10. Cambridge, Massachusetts: Museum of Comparative Zoology. p. 121.
↑  Vieillot, Louis Jean Pierre (1883).  Saunders, Howard (ed.). Vieillot's Analyse d'une nouvelle ornithologie élémentaire (בצרפתית). London. p. 43.
↑  "Dropwort, Hemlock Water". A Modern herbal. Botanical.com. נבדק ב-2008-02-05.
↑  "Northern Wheatear". eNature. נבדק ב-2008-02-05.
↑  Gill, Frank; Donsker, David, eds. (2016). "Chats, Old World flycatchers". World Bird List Version 6.2. International Ornithologists' Union. נבדק ב-20 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Species Updates". International Ornithological Committee. נבדק ב-29 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Oiseaux.net. "Traquet motteux - Oenanthe oenanthe - Northern Wheatear". www.oiseaux.net (באנגלית). נבדק ב-2020-09-29.
↑  Northern Wheatear, Oenanthe oenanthe, eBird.org
1 2 3 4 5  Elphick, Jonathan, ed. (1995). Atlas of Bird Migration. New York: Random House. ISBN 0-679-43827-0.
↑  "Featherweight songbird is a long-distance champ". phys.org (באנגלית). נבדק ב-2020-06-05.
↑  Snow, David (1953). "The migration of the Greenland Wheatear". Ibis. 95 (2): 376–378. doi:10.1111/j.1474-919X.1953.tb00698.x.
↑  Bairlein, F.; Norris, D.R.; Nagel, R.; Bulte, M.; Voigt, C.C.; Fox, J.W.; Hussell, D.J.T.; Schmaljohann, H. (2012). "Cross-hemisphere migration of a 25 g songbird". Biology Letters. 8 (4): 505–7. doi:10.1098/rsbl.2011.1223. PMC 3391447. PMID 22337504.
1 2  "Tiny songbird northern wheatear traverses the world" by
Victoria Gill.
↑  Cinnyris regius. BirdLife International. 2016.
↑  Cocker, Mark; Mabey, Richard (2005). Birds Britannica. London: Chatto and Windus. p. 348. ISBN 978-0-7011-6907-7.
↑  Defoe, Daniel (1724). A Tour Through the Whole Island of Great Britain. Vol. 1. London: G. Strahan. Letter 2, p. 57.
↑  Hudson, William Henry (1900). Nature in Downland (2nd ed.). London: Longmans, Green. pp. 126–141.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533837805171 
מגוון מופעים של הסלעית האירופית (מגדיר קרוסלי)