stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרג'אן באביץ'
הערות שוליים

↑  HEAD-COACH DRAGAN STOJKOVIĆ SELECTED 26 PLAYERS FOR GERMANY באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל הסרבית, 27 במאי 2024 (באנגלית)
| נבחרת סרביה – מונדיאל 2022 |
| --- | --- | --- |
|  1 דמיטרוביץ' •  2 פבלוביץ' •  3 אראקוביץ' •  4 מילנקוביץ' •  5 ולקוביץ' •  6 מקסימוביץ' •  7 רדוניץ' •  8 גודל •  9 א. מיטרוביץ' •  10 טאדיץ' •   11 יוביץ' •  12 ראיקוביץ' • 13 ס. מיטרוביץ' •  14 ז'יבקוביץ' • 15 באביץ' • 16 לוקיץ' • 17 קוסטיץ' • 18 ולאחוביץ' • 19 רצ'יץ' • 20 ס. מילינקוביץ'-סאביץ' • 21 ג'ורצ'יץ' • 22 לזוביץ' • 23 ו. מילינקוביץ'-סאביץ' • 24 א. איליץ' • 25 מלאדנוביץ' • 26 גרוייץ' • מאמן: סטויקוביץ' |  1 דמיטרוביץ' •  2 פבלוביץ' •  3 אראקוביץ' •  4 מילנקוביץ' •  5 ולקוביץ' •  6 מקסימוביץ' •  7 רדוניץ' •  8 גודל •  9 א. מיטרוביץ' •  10 טאדיץ' •   11 יוביץ' •  12 ראיקוביץ' • 13 ס. מיטרוביץ' •  14 ז'יבקוביץ' • 15 באביץ' • 16 לוקיץ' • 17 קוסטיץ' • 18 ולאחוביץ' • 19 רצ'יץ' • 20 ס. מילינקוביץ'-סאביץ' • 21 ג'ורצ'יץ' • 22 לזוביץ' • 23 ו. מילינקוביץ'-סאביץ' • 24 א. איליץ' • 25 מלאדנוביץ' • 26 גרוייץ' • מאמן: סטויקוביץ' | סרביה |
| נבחרת סרביה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 ראיקוביץ' •  2 פבלוביץ' •  3 סטואיץ' •  4 מילנקוביץ' •  5 מקסימוביץ' •  6 גודל •  7 ולאחוביץ' •  8 יוביץ' •  9 מיטרוביץ' •  10 טאדיץ' •   11 קוסטיץ' •  12 פטרוביץ' • 13 ולקוביץ' •  14 ז'יבקוביץ' • 15 באביץ' • 16 מיאילוביץ' • 17 איליץ' • 18 ראטקוב • 19 סמרג'יץ' • 20 ס. מילינקוביץ'-סאביץ' • 21 גאצ'ינוביץ' • 22 לוקיץ' • 23 ו. מילינקוביץ'-סאביץ' • 24 ספאייץ' • 25 מלאדובניץ' • 26 בירמנצ'ביץ' • מאמן: סטויקוביץ' |  1 ראיקוביץ' •  2 פבלוביץ' •  3 סטואיץ' •  4 מילנקוביץ' •  5 מקסימוביץ' •  6 גודל •  7 ולאחוביץ' •  8 יוביץ' •  9 מיטרוביץ' •  10 טאדיץ' •   11 קוסטיץ' •  12 פטרוביץ' • 13 ולקוביץ' •  14 ז'יבקוביץ' • 15 באביץ' • 16 מיאילוביץ' • 17 איליץ' • 18 ראטקוב • 19 סמרג'יץ' • 20 ס. מילינקוביץ'-סאביץ' • 21 גאצ'ינוביץ' • 22 לוקיץ' • 23 ו. מילינקוביץ'-סאביץ' • 24 ספאייץ' • 25 מלאדובניץ' • 26 בירמנצ'ביץ' • מאמן: סטויקוביץ' | סרביה |
ערן קולירין

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1973 (בן 50) חולון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לתגלית השנה באירופה (2007)  פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר  פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
ערן קולירין (נולד ב-4 בנובמבר 1973) הוא במאי קולנוע וטלוויזיה ותסריטאי ישראלי. בעבר חבר הנהלת איגוד התסריטאים. זוכה ארבעה פרסי אופיר, לבימוי ולתסריט, על סרט הביכורים שלו בקולנוע, "ביקור התזמורת" ולבימוי ולתסריט על סרטו "ויהי בוקר".
ביוגרפיה

קולירין נולד בחולון, בן לבמאי הקולנוע גדעון קולירין ולאם, רבקה קולירין, אדריכלית. אח גדול לאסף ולעדי. בהיותו בן 3 עברה משפחתו לתל אביב. לאחר שרותו הצבאי החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובתקופת לימודיו כתב את תסריטו הקולנועי הראשון, "צור הדסים", שאותו ביים אביו.
יצירתו מתאפיינת בטון מינורי ובניואנסים קומיים דקים המחפשים צד אנושי יותר משחותרים לדרמה גדולה. שיתוף הפעולה האמנותי הבולט שלו הוא עם צלם הקולנוע שי גולדמן, שהאסתטיקה שהוא מעמיד מיטיבה להתחבר לתחושת ריחוק אירוני אך אנושי העולה מיצירתו של קולירין.
פועלו הראשון בתעשיית הקולנוע הישראלית היה בכתיבת התסריט לסרט "צור הדסים", והוא זיכה אותו בפרס ליפר לתסריט הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים בשנת 1999. הוא כתב וביים את סרט הטלוויזיה "המסע הארוך" (2004), זוכה פסטיבל אילת.
בתחום היצירה הטלוויזיונית בשנים 2004-2001 קולירין היה שותף בכתיבת הסדרה "שבתות וחגים", ששודרה ב-HOT, וביים חלק מפרקיה. בשנים 2010-2005 השתתף קולירין בכתיבת התסריט לסדרת הדרמה "מעורב ירושלמי", ששודרה בערוץ 10 ובערוץ 2. בשנת 2008 יצר את הסדרה המוערכת "חמישה גברים וחתונה" עבור ערוץ 10, וחלק מפרקיה אף כתב וביים.
בשנת 2007, לאחר עיכוב ממושך בשל בעיות תקציב, קולירין ביים וכתב את הסרט עטור השבחים והפרסים "ביקור התזמורת", שמאוחר יותר זכה בשמונה פרסי אופיר (שניים מהם עבור קולירין, בקטגוריות הבימוי והתסריט), כמו גם בפרס חביב השופטים בפסטיבל קאן, בפרס הקהל בפסטיבל סרייבו, בפרס הגרנד פרי היוקרתי בפסטיבל טוקיו ובפרסים רבים נוספים בפסטיבלים בינלאומיים שונים באירופה, בהם פרס תגלית השנה בטקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע. הסרט עובד למחזמר, ועלה ב-2016 באוף ברודוויי ושנה לאחר מכן בברודוויי וזכה ב-2018 בעשרה פרסי טוני.
בשנת 2012 יצא לאקרנים סרטו "ההתחלפות" בכיכובם של רותם קינן, שרון טל ודב נבון. הסרט הוצג לראשונה בתחרות הרשמית של פסטיבל ונציה היוקרתי ואחריו בפסטיבלים יוקרתיים נוספים, והציג גישה פואטית לירית שאינה מתמקדת בעלילה חיצונית אלא בזו הפנימית ועל כן מצריכה קשב עמוק יותר מצד הצופה. הסרט זכה לביקורות מעורבות הן בישראל והן מחוצה לה ולא שיחזר את ההצלחה הגורפת של סרטו הקודם של קולירין גם בקרב קהל הצופים הרחב.
בשנת 2016 זכה סרטו "מעבר להרים ולגבעות" להכרה בפסטיבל קאן. הסרט היה מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר לשנת 2016.
בשנת 2017 נבחר הסרט לסרט הישראלי הטוב ביותר על ידי פורום מבקרי הקולנוע בישראל.
ביולי 2021 הוקרן סרטו של קולירין "ויהי בוקר" בבכורה בינלאומית בפסטיבל קאן. בספטמבר 2021 הוקרן בבכורה ישראלית במסגרת המהדורה ה-37 של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, שם זכה קולירין בפרס הסרט הטוב ביותר ובפרס התסריט הטוב ביותר. הסרט היה מועמד ל-15 פרסים בטקס פרסי אופיר לשנת 2021 וזכה ב-7 מהם, כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, "מעבר להרים ולגבעות" הוא הסרט הישראלי הטוב ביותר של פורום מבקרי הקולנוע, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2017
↑  אורון שמיר, ‏פרסי אופיר 2021: המועמדים, באתר "סריטה", 16 באוגוסט 2021
| פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון (1990) • יעקב גולדווסר (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג (1993) • שמואל הספרי (1994) • שבי גביזון (1995) • אורי סיון וארי פולמן (1996) • ג'ולי שלז (1997) • שמי זרחין (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | בני תורתי (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • דני סירקין (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • סכנדר קובטי וירון שני (2009) |  |
| 2010–2019 | ערן ריקליס (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר (2013) • טליה לביא (2014) • ארז תדמור (2015) • עילית זקצר (2016) • שמוליק מעוז (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • ירון שני (2019) |  |
| 2020 ואילך | ניר ברגמן (2020) • ערן קולירין (2021) • אורית פוקס רותם (2022) • איילת מנחמי (2023) |  |
| פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון, יונתן ארוך ויוחנן רביב (1990) • חיים מרין (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג ואסטבן גוטפריד (1993) • אסי דיין (1994) • שבי גביזון (1995) • יגאל בורשטיין (1996) • אסי דיין (1997) • איל חלפון (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | יוסף סידר (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • איל חלפון (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • ירון שני וסכנדר קובטי (2009) |  |
| 2010–2019 | נח סטולמן (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר, עלי ואקד (2013) • טליה לביא (2014) • אלעד קידן (2015) • רמה בורשטין (2016) • שבי גביזון (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • סאמח זועבי (2019) |  |
| 2020 ואילך | דנה אידיסיס (2020) • ערן קולירין (2021) • מיכל ויניק (2022) • אלינור סלע וריימונד אמסלם (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283086705171  PLWABN: 9810697233205606  BIBSYS: 8070358  BNE: XX4750282  BnF: cb15985154g (data)  GND: 135640253  ISNI: 0000 0000 5879 7981  LCCN: no2013099130  NLK: KAC2020P4985  NSK: 000544801  NTA: 314145702  RERO: 02-A014158020  SUDOC: 129409170  VIAF: 79245355   WorldCat (עם VIAF): 79245355
עין איה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אברהם יצחק הכהן קוק 
 שפת המקור:  עברית 
 
ערך זה עוסק בחיבור על אגדות יהודיות. אם התכוונתם למעין בדרום רמת הגולן, ראו .
סדרת "עין איה" לראי"ה קוק
עין איה הוא חיבור הגותי של הרב קוק, הנסוב על אגדות התלמוד הבבלי והמשניות במסכתות ברכות, שבת ומשניות סדר זרעים (הנזכרות בעין יעקב). הביאור מובא בפסקאות ממוספרות ללשון הטקסט התלמודי, ומהן מתרחבים נושאים רבים ומגוונים בסגנון אלגורי. החיבור יצא לאור בארבעה כרכים, בעריכת הרב יעקב הלוי פילבר ובהוצאת מכון הרצי"ה.
כתיבת החיבור וניסיונות הוצאתו לאור

הרב קוק החל לכתוב את החיבור בהיותו רבה של זוימל. בהיותו רבה של בויסק החל לתכנן את הדפסתו. בשנת ה'תרס"ו (1906), בעודו רבה של יפו, ציין באגרת כי הוא עומד בפרק "במה בהמה", הפרק החמישי במסכת שבת (דף נא – דף נו). בשנת ה'תרס"ח (1908) ציין באגרת נוספת כי טרם הדפיס את החיבור "מחוסר אמצעים". בשנת 'התרע"ד כתב לתלמידו משה זיידל כי לצד השאלה הכספית, "עבודתי ב"עין יעקב" צריכה להרחבת דעת". באותה עת, ביפו, החל מסיבה שאינה ברורה לכתוב מהדורה נוספת של עין איה הנקראת "מהדורה בתרא". במהדורה זו מצוי פירוש חדש על שלושת העמודים הראשונים של מסכת ברכות (18 פיסקאות).
כתיבת החיבור נמשכה בשנות רבנותו של הרב קוק בירושלים. בשבט ה'תרפ"ג (1923) כתב הרצי"ה לרב יחיאל מיכל חרל"פ, בנו של הרב יעקב משה חרל"פ: ”הביאור על ה"עין יעקב" איננו מסודר עדיין לגמרי לדפוס ... בראש ובראשונה צריכים להדפיס ספר גדול של שו"ת, ואחריו ה"עין יעקב", "ביאור הגר"א" וה"אורות הקודש" הגדול. את ה"עין יעקב" ראוי להדפיס עם פנים הגמרא ופירש"י”.
בפתק שהוצמד למחברת האחרונה בכתב היד, שהגיע עד דף קח במסכת שבת, צוין: "כרך אחרון – ירושלים תרצ"ד. לא נגמר!". בשנת ה'תרצ"ה ציין תלמידו הרב שמואל ברוך שולמן כי החיבור על מסכתות ברכות ושבת צפוי לצאת לאור "בשלושה כרכים". בחודש טבת ה'תרצ"ז (1936), בישיבת האגודה להוצאת כתבי הראי"ה, הכריע הרצי"ה להקדים את הדפסת עולת ראיה שהיה מוכן לדפוס, להדפסת ספר עין איה אשר חלקו הראשון עודו "טעון עיבוד וסידור". בניסן ה'תרצ"ח (1938) דווח כי החיבור, לצד עולת ראיה, מוכן לדפוס ועתיד לצאת לאור במשך הקיץ.
סביב תחילת שנות השישים נעתר הרצי"ה קוק להפצרות תלמידו הרב צפניה דרורי, ערך את דפי ה"מהדורא בתרא" לדפוס, אולם ביקש שיודפס במתכונת הדומה להדפסת התלמוד הבבלי: באמצע העמוד דברי הגמרא, לצדו פירוש רש"י ולמטה פירוש עין איה. העתק השמש לא עלה יפה ולפיכך נזנחה העבודה. באותה עת אבד כתב היד של ה"מהדורה בתרא" ונתגלה כעבור שנים, רק לאחר הדפסת הכרך השלישי של החיבור.
קודם להדפסתו, נדפסו פסקאות מן החיבור בידי הרצי"ה בתוך הסידור עולת ראיה, על פי רוב תוך עריכה שלהן. לצד זאת, לאורך שנים פורסמו פסקאות אחדות במהדורה השנייה של הספר חבש פאר, בספר ארץ חפץ וכן במקומות נוספים.
כתיבת החיבור וניסיונות הוצאתו לאור > מקור השם

מקור השם הוא בפסוק בספר איוב (כ"ח, ז'): "נתיב לא ידעו עיט ולא שזפתו עין איה". איה הוא עוף בעל ראייה חדה. השם רומז לכך שהמחבר סולל כאן במידה מסוימת דרך חדשה ללימוד אגדה כדבריו בהקדמה, ויש בו גם רמיזה לשם המחבר ("אי"ה" בראשי תיבות הוא אברהם יצחק הכהן) ולשמו של הספר "עין יעקב" - שהוא ליקוט אגדות התלמוד עם ביאורים, המשמש בסיס לביאור של הרב קוק בספרו זה.
ההוצאה לאור

בשלהי שנת ה'תשמ"ו (1986) הוציא לאור הרב יעקב הלוי פילבר, מתלמידיו של הרצי"ה קוק, את הכרך הראשון של החיבור לאור, בהוצאת מכון הרצי"ה. הכרך השני של החיבור נדפס בשנת ה'תש"ן. מהדורה שנייה ומתוקנת של כרכים אלה, בתוספת ה"מהדורה בתרא" בכרך הראשון, נדפסה בשנת ה'תשנ"ה. בשנת ה'תשנ"ד נדפס הכרך השלישי, ומהדורה מתוקנת בשנה שלאחר מכן. בשנת ה'תש"ס הושלמה הסדרה עם צאת הכרך הרביעי לאור.
מהדורת הדפוס של הספר כוללת ארבעה כרכים.
א – ההקדמה, מסכת ברכות פרקים א-ה (דף ב – דף לד), וכן ה"מהדורה בתרא" של תחילת החיבור. בסך הכל כולל הספר 508 פיסקאות ב-178 עמודים.
ב – מסכת ברכות פרקים ו-ט (דף לה – דף סד), וכן על משניות מסדר זרעים (פאה, דמאי, שביעית, מעשר שני וביכורים). בסך הכל כולל 543 פיסקאות ב-363 עמודים.
ג – מסכת שבת פרקים א-ב (דף ב – דף מ). בסך הכל כולל הספר 387 פיסקאות ב-229 עמודים.
ד – על מסכת שבת פרקים ג-יד (דף מא – דף קח). בסך הכל כולל הספר 539 פיסקאות ב-292 עמודים.
בפתח כל כרך נדפסה הקדמה קצרה מאת העורכים, וכן תוכן עניינים מפורט, המציין את נושאי הפרקים השונים בכרך. כמו כן, בחתימת כל כרך הובא מפתח עניינים מפורט לתכני הכרך. בהקדמה שנדפסה בפתח השער הרביעי ציינו עורכי מכון הרצי"ה, כי בכוונתם "להוציא לאור גם כרך מילואים, שיכלול ליקוטים מדברי הראי"ה בדפוס ובכתב יד על עין יעקב". כרך מילואים זה מעולם לא נדפס.
תוכני החיבור

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מגמת הספר מנוסחת בהקדמה, שרבים מייחסים לה חשיבות גם ללא קשר לתכני הספר. בין השאר מציג בה הרב קוק תפיסה היסטורית ופילוסופית של תקופת בית המקדש השני. בהקדמת הספר כותב המחבר כי בא לכתוב ספר זה בגלל המיעוט (באיכות ובכמות) של ספרי יהדות "קלים לקריאה" בתקופתו.
אופי החיבור ומקומו בכתבי הראי"ה

כפי הנראה תכנן הראי"ה לכתוב ביאור מקיף על כל אגדות התלמוד הבבלי. כתוצאה מן העיכובים במשך השנים, ניכרים הבדלים משמעותיים בסגנון ובאופי הכתיבה לאורך הספר. לדברי הרב משה צבי נריה, תלמידו של הרב קוק, "המעיין בביאורו של הרב לעין יעקב, עין איה, יווכח מיד באיזו מידה סיגל הרב לעצמו את סגנון המהר"ל וגישתו לביאור מאמרי חז"ל".
יש רבנים הממליצים להתחיל ללמוד את כתבי הראי"ה דווקא מחיבור זה.
עין איה על מסכתות נוספות

בספר מאמרי הראיה הובאו 15 פרקים מתוך עין איה על אגדות רבה בר בר חנה שבמסכת בבא בתרא.
כמו כן, באייר ה'תש"ע (2010) לרגל חתונה משפחתית, נדפסה החוברת "כהונת רפאל" – מתורתו של הרב רפאל קוק, אחיינו של הראי"ה, ובה בין השאר שש עשרה פיסקאות מעין איה על סדר נשים (מסכתות כתובות ויבמות). פסקאות אלה נדפסו בכרך השישי של אוצרות הראי"ה.
לקריאה נוספת

הרב אמיר דומן, מפתח עין איה – מפתח נושאים, סוגיות ושיטות, הוצאת אשיחה, כוכב השחר ה'תשע"א
הרב גיל דביר, עיוני אי"ה – ביאור לפסקאות נבחרות מעין אי"ה על סדר פרשת השבוע, ה'תשע"ט
פאלהאזה

פאלהאזה (בהונגרית: Pálháza) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית פאלהאזה נמצאת בירידה שנים רבות מ-1,124 תושבים בשנת 1990 עד ל-1,048 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-6%).
במהלך השנים חיו בעיירה מעט יהודים.
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 3 |  |
| 1880 | 43 | 557 |
| 1910 | 49 |  |
| 1920 | 43 |  |
| 1930 | 29 |  |
| 1941 | 25 | 715 |
סרג'ו דלה-פרגולה

| --- | --- |

 לידה:  7 בספטמבר 1942 (בן 82) טריאסטה, ממלכת איטליה 
 מדינה:  איטליה, ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת פאביה 
 פרסים והוקרה:  פרס מרשל סקלאר (1999) 
 אתר רשמי
 
סרג'ו דלה-פרגולה (באיטלקית: Sergio Della Pergola; נולד ב-7 בספטמבר 1942) הוא סטטיסטיקאי ודמוגרף ישראלי. מומחה לדמוגרפיה של הקהילות היהודיות בעולם, בדגש על מערב אירופה, צפון אמריקה, אמריקה הלטינית וישראל.
דלה-פרגולה משמש פרופסור אמריטוס במכון ליהדות זמננו על שם אברהם הרמן באוניברסיטה העברית בירושלים, ובעבר שימש כראש המכון. בנוסף, הוא מופקד על הקתדרה על שם שלמה ארגוב ליחסי ישראל-תפוצות.
קורות חייו

דלה-פרגולה נולד בטריאסטה שבאיטליה ב-1942. הוא בנו של מאסימו דלה-פרגולה, שהיה עיתונאי ספורט, ונכדו של הרב רפאל דלה-פרגולה. עלה לישראל ב-1966 לאחר שקיבל תואר שני במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת פאביה שבאיטליה, וב-1973 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית.
מחקר

הוא חקר את ההיסטוריה הדמוגרפית של היהודים, המשפחה היהודית, הגירות היהודים וקליטתם בישראל ובארצות המערב, תחזיות אוכלוסייה בתפוצות, בישראל ובירושלים, וההיבטים הכמותיים של החינוך היהודי. בשנות ה-2000 היה בין האחראים על הכנת ההערכה השנתית של מצב העם היהודי מטעם המכון לתכנון מדיניות העם היהודי. בנושאים אלה כתב וערך יותר מ-30 ספרים ומונוגרפיות ולמעלה מ-100 מאמרים.
דלה-פרגולה שימש כיועץ בכיר לנשיא מדינת ישראל, לממשלת ישראל, לעיריית ירושלים, ולמוסדות וארגונים ישראליים ובינלאומיים רבים. ב-1999 זכה בפרס מרשל סקלאר מטעם האגודה לחקר היהודים במדעי החברה (ASSJ) על תרומתו והישגיו הייחודיים. ב-2013 זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר.
במחקרו על הנטיות הפוליטיות קבע: הישראלים "נולדים ימניים" - אבל מתים שמאלנים. זאת לאור העובדה כי למרות שמבחינה דמוגרפית נולדים יותר ילדים למשפחות "ימניות" גוש הימין אינו גדל באותו הקצב.
משפחה

רעייתו, מרים דלה-פרגולה, בתו של הרב אליהו טואף עורכת ביטאון יהודי איטליה "קול האיטלקים". לזוג 4 ילדים ו-12 נכדים.
משפחת דלה-פרגולה מתגוררת בשכונת בית הכרם בירושלים.
מפרסומיו

סרג'ו דלה-פרגולה, ישראל הראל לא מבין בדמוגרפיה, באתר הארץ, 22 בינואר 2017
סרג'ו דלה-פרגולה, למרות כל ההסתייגויות:מבחינה דמוגרפית, יש היגיון רב בתוכנית להעברת יישובי "המשולשים" לרשות, באתר הארץ, 11 באפריל 2002
סרג'ו דלה-פרגולה, אירופה של כל אזרחיה, באתר הארץ, 18 באפריל 2011
סרג'ו דלה-פרגולה, סקר, לא שקר: שיעור נישואי התערובת של יהודי ארצות הברית גדל בשתי שיטות החישוב, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2003
סרג'ו דלה-פרגולה, דמוגרפיה ועמיות יהודית, בתוך: עמיות יהודית - מתווה מעשי להוראה ולמידה, בית הספר הבינלאומי ללימודי העם היהודי - בית התפוצות.
סרג'ו דלה-פרגולה, דמוגרפיה יהודית עובדות, סיכויים, אתגרים, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח.
סרג'ו דלה-פרגולה, עתידים חלופיים לעם היהודי: מגמות ומדיניות,  מצגת מאתר הסוכנות היהודית.
הערות שוליים

↑  סרג'ו דלה-פרגולה, הלו, יש יהודי בבית?, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2006
↑  הזנחה פושעת, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2012
↑  שירות הידען, ‏חמישה חוקרים בכירים ושבעה אמנים יזכו בפרס מפעל הפיס לאמנות ומדעים, באתר "הידען", 3 בדצמבר 2013
↑  תני גולדשטיין, הישראלים "נולדים ימניים" - אבל מתים שמאלנים, באתר זמן ישראל, 15 באוגוסט 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260216805171  BnF: cb12018108m (data)  CiNii: DA04799191  GND: 128917180  ICCU: CFIV027742  ISNI: 0000 0001 0935 5658  LCCN: n79105928  NLK: KAC200703194  NTA: 071652140  SUDOC: 028321251  VcBA: 495/363612  VIAF: 111329888   WorldCat (עם VIAF): 111329888
פאלאצי בארבארו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  פאלאצו 
 כתובת:  סן מרקו 
 מיקום:  עיריית ונציה-מוראנו-בוראנו 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1425
 תאריך פתיחה רשמי:  1425? 
 אדריכל:  אנטוניו גאספארי 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית איטלקית 
 קואורדינטות:  45°25′54″N 12°19′48″E﻿ / ﻿45.4317°N 12.33°E﻿ / 45.4317; 12.33
  (למפת ונציה מוגדלת) פאלאצי בארבארו(למפת ונציה רגילה) פאלאצי בארבארו
 
פאלאצו בארבארו (עם החזית האפורה, מימין), פאלאצו קאוואלי-פרנקטי (משמאל).
"תהילתה של משפחת בארבארו" מעשה ידי ג'ובאני בטיסטה טייפולו, המעטרת את תקרת אולם הנשפים.
פאלאצי בארבארו (באיטלקית: Palazzi Barbaro) המכונה גם פאלאצו בארבארו (Palazzo Barbaro) או קא' בארבארו (Ca' Barbaro) הוא ארמון הניצב על גדת התעלה הגדולה ברובע סן מרקו, בוונציה שבאיטליה.
הארמון נבנה על ידי משפחת בארבארו - ממשפחות האצולה של ונציה.
היסטוריה

פאלאצי בארבארו מורכב משני ארמונות סמוכים. הראשון, נבנה בסגנון גותי-ונטי בשנת 1425 בתכנונו של האדריכל ג'ובאני בון. השני, הוקם בסגנון הבארוק בשנת 1694 בתכנונו של אנטוניו גאספארי.
במבנה שתכנן גאספארי נמצא אולם הנשפים של משפחת באבארו, המעוטר בעיטורי גבס האופייניים לסגנון הבארוק. באולם יצירות אמנות רבות בהן "חטיפת הסבינות" מעשה ידי הצייר סבאסטיאנו ריצ'י, וציור התקרה מעשה ידי ג'ובאני בטיסטה טייפולו.
בשנת 1885 נרכש הארמון הישן על ידי ג'ון סארג'נט קרטיס (קרובו של הצייר ג'ון סינגר סארג'נט), והארמון הפך למרכזם של אנשי האמנות והחברה הגבוהה שהגיעו לוונציה מארצות הברית וביקרו בביתו של קרטיס, ובהם הנרי ג'יימס, ג'יימס מקניל ויסלר, רוברט בראונינג, וכן קלוד מונה הצרפתי.
הנרי ג'יימס סיים את כתבת "מסמכי אספן" בעת ביקורו בארמון, ותיאר את אולם הנשפים של הארמון בספרו "כנפי היונה".
בשנת 1981 צולמה בארמון סדרת הטלוויזיה "Brideshead Revisited" בכיכובו של לורנס אוליבייה, ובשנת 1997 צולם בארמון הסרט "כנפי היונה" המבוסס על ספרו של ג'יימס.
ראו גם

|  ונציה |
| --- | --- | --- |
| אתרים | האוניברסיטה הבינלאומית • הגטו • התעלה הגדולה • כיכר סן מרקו • מסטרה • בית הכנסת הספרדי • בית הכנסת האיטלקי • הארי'ז בר • קפה פלוריאן • קפה לאבנה • ריאלטו |  |
| כנסיות | בזיליקת סן מרקו • איל רדנטורה • סן ג'ורג'ו מג'ורה • סן זכריה • סן פולו • סנטה מריה דלה סאלוטה • סנטה מריה פורמוזה • סן סטאה • סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי • סן סלבדור • סן סמואלה • סנטה מריה דיי מיראקולי • סן ג'ורג'ו דיי גרקי • מדונה דל'אורטו |  |
| מבנים | ארמון הדוג'ה • הארסנאלה • הקמפנילה • פאלאצו בארבאריגו • פאלאצו ג'וסטי • פאלאצו גרימאני • פאלאצו דולפין מאנין • פאלאצו טייפולו • פאלאצו מורו לין • פאלאצו פונטאנה רצוניקו • פאלאצו פוסקארי • פאלאצו פוסקארי קונטריני • פאלאצו פיזאני גריטי • פאלאצו פיזאני מורטה • פלאצו פיזאני א סן סטפאנו • פאלאצו קאוואלי-פרנקטי • קא' דא מוסטו • פאלאצי בארבארו • פאלאצו דאריו • פונדאקו דיי טדסקי • קא' ונדראמין קאלרגי • קא' סגרדו |  |
| מוזיאונים | אוסף פגי גוגנהיים • גלריית האקדמיה • מוזיאון קורר • פאלאצו גראסי • קא' ד'אורו • קא' פזארו • קא' רצוניקו • פונדאקו דיי טורקי |  |
| גשרים | גשר האנחות • גשר האקדמיה • גשר החירות • גשר הציצים • גשר ריאלטו • גשר קלטרווה |  |
| איים עיקריים בלגונת ונציה | בוראנו • ג'ודקה • לידו • מוראנו • מצורבו • סן ג'ורג'ו מג'ורה • טורצ'לו • איים נוספים |  |
| אירועים | אקווה אלטה • הביאנלה • הרגאטה • פסטיבל הסרטים • קרנבל המסכות • טקס נישואי הים |  |
| רבעים | דורסודורו • סן מרקו • סן פולו • סנטה קרוצ'ה • קאנארג'ו • קסטלו |  |
| תחבורה | נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו • תחנת ונציה סנטה לוצ'יה • ואפורטו • המונורייל של ונציה • גונדולה • הרכבת הקלה של מסטרה • נמל ונציה |  |
פאלה דה קונגרה דה פארי

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  מרכז כנסים, מרכז קניות, אולם רב תכליתי 
 כתובת:  פריז 
 מיקום:  הרובע השבעה-עשר של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1974–1974
 תאריך פתיחה רשמי:  28 בפברואר 1974 
 אדריכל:  גיום ז'ילה
 מידע טכני
 קיבולת:  גרנד אמפיתאטר: 3,723 מושבים אמפיתאטר בורדו: 650 מושבים
 קואורדינטות:  48°52′45″N 2°17′00″E﻿ / ﻿48.879162°N 2.283469°E﻿ / 48.879162; 2.283469
 אתר רשמי
 he
 
פאלה דה קונגרה דה פארי (בצרפתית: Palais des congrès de Paris; בעברית: מרכז הכנסים בפריז) הוא אולם קונצרטים, מרכז כנסים וקניון בפורט מאיו ברובע השבעה עשר של פריז, צרפת. המקום נבנה בין היתר על ידי האדריכל הצרפתי גיום ז'ילה (צר'), ונחנך בשנת 1974.
בקרבת מקום נמצאים יער בולון והשכונה העשירה ניי-סיר-סן. תחנות הרכבת התחתית וה-RER הקרובות ביותר הן פורט מאיו וניי–פורט מאיו, וניתן להגיע אליהן דרך המפלסים התחתונים של הבניין.
מקומות התכנסות

מקומות ההתכנסות העיקריים הם:[דרושה הבהרה]
גראן אמפיתאטר: 3,723 מושבים
אמפיתאטר בורדו: 650 מושבים
אמפיתאטר בלו: 826 מושבים
אמפיתאטר הוואנה (havane): 373 מושבים
2 אולפני טלוויזיה
אירועי עבר

חלוקת פרס סזאר: 1976, 1981, 1986, 1987, 1988, 1992, 1995
אירוויזיון 1978
אירוויזיון לרוקדים צעירים 1989
הצגת הטור דה פראנס
הגרלת בתי הגמר של יורו 2016
עינת גבאי

נבחרת ישראל בשחייה ליד הגדר הטובה, חורף 1989.

מימין למעלה - אירית אפרתי, רוית אלון, המאמן חנן גלעד. באמצע מימין - המנהל דוד סיבור, סהר אלוני, איריס קומן, מיכל אמין, רויטל וילנאי, תמי לוין, הדס פדה, עינת גבאי, אורת בש. למטה מימין - גלעד רפאלי, יואב ברוק, רזיאל רימר, אליאב טל, שגיא שטיגמן, שגב פורת, ערן הירש, ברק עטר וכרמל לויתן
עינת "עייני" גבאי יהודה (נולדה ב-21 באוקטובר 1970), היא אלופת ישראל במשחים ל-200 ול-400 מטר חופשי (1987) ושיאנית ישראל במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בעבר.
ביוגרפיה

גבאי התאמנה בקבוצת מכבי חיפה בהדרכתם של נדב בטשא ועדי ולפמן.
ביוגרפיה > 1986

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכתה גבאי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:36.51 דקות, אחרי שרון אקסלרוד מהפועל נתניה (2:31.54 דקות) ולפני רוית שילה מהפועל ערד (2:38.31 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:30.91 דקות, אחרי הדר קליינמן ממכבי קריית אונו (5:22.36 דקות) ולפני מורין פרידמן מהפועל הוד השרון בית ברל (5:32.97 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:46.51 דקות, אחרי מיכל אמין מהפועל הוד השרון בית ברל (4:42.18 דקות) ופרידמן (4:45.15 דקות).
ביוגרפיה > 1987 > אלופת ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1987 זכתה גבאי ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:14.33 דקות, לפני מיכל אמין (2:15.38 דקות) ושרון טליתמן (2:17.58 דקות), שתיהן מהפועל הוד השרון בית ברל ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:39.18 דקות, לפני איילת אורן (4:42.83 דקות) ומיכל אמין (4:45.83 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי אחרי נעמה מישר (5:25.41 דקות) ואיריס קומן ממכבי נהריה (5:24.19 דקות).
באליפות ישראל למרחקים היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:55:35 דקות.
ביוגרפיה > 1988

באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1988 זכתה גבאי ב-3 מדליות כסף אישיות, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:14.28 דקות, אחרי מיכל אמין (2:12.55 דקות) ולפני איילת שליזנגר (2:14.87 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:39.94 דקות, אחרי מיכל אמין (4:32.04 דקות) ולפני שרון אקסלרוד הפועל נתניה (4:43.88 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:43.91 דקות, אחרי מיכל אמין (9:18.40 דקות) ולפני שרון אקסלרוד (9:48.76 דקות).
ביוגרפיה > 1989 > המכביה ה-13

בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכתה גבאי במדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, ביחד עם איריס קומן, רויטל וילנאי ומיכל אמין בשיא ישראלי חדש של 8:50.58 דקות, שיפור לשיא הקודם שעמד על 8:53.92 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה גבאי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.29 דקות, אחרי גליה אקר מהפועל ימק"א ירושלים (1:03.04 דקות) ולפני תמי לוין מהפועל הוד השרון בית ברל (1:03.76 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:40.15 דקות, אחרי מיכל אמין (4:30.80 דקות) ושני טליתמן (4:39.53 דקות).
ביוגרפיה > 1991

באליפות ישראל שנערכה בשנת 1991 זכתה גבאי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01:63 דקות. ראשונה סיימה האורחת הייקה פרידריך מגרמניה (59.85 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:10.43 דקות, לפני נלי טוסגי מהפועל נהריה (2:10.54 דקות) וקרן קינן. ראשונה סיימה פרידריך (2:07.97 דקות).
ביוגרפיה > 1992

באליפות החורף שנערכה בנהריה (בריכת 25 מטר) בשנת 1992 זכתה גבאי במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:23:19 דקות.