stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדימיר יעקבלביץ' קולפאקצ'י
תחילת השירות הצבאי ומלחמת האזרחים ברוסיה

ולדימיר יעקבלביץ' קולפאקצ'י נולד בקייב במשפחתו של פקיד. על פי רשומת העיטור והמילון הביוגרפי "המלחמה הפטריוטית הגדולה. מפקדים" רשום כרוסי, לפי מקורות אחרים - יהודי או קרימצ'ק. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בעיר ובגימנסיית פטרוגרד של הקיסר פיטר הגדול, התקבל ללימודים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קייב.
במאי 1916 נקרא לשירות צבאי בצבא הקיסרי הרוסי . התגייס לצוות ההדרכה במפקדת הקורפוס (מקביל לגיס) ה-43 . לאחר סיום לימודיו התגייס לפקד על יחידת פרשים במפקדת הקורפוס ה-12 של הארמייה ה-12 בחזית הצפונית בדרגת אונטר-אופיצר זוטר. השתתף במלחמת העולם הראשונה. במהלך מהפכת פברואר 1917, היה בחופשת מחלה והשתתף באירועים כחלק מיחידה במוסד הקומיסריאט של פטרוגרד. לאחר מכן שירת במשמר האדום - מאז אוגוסט 1917. השתתף במהפכת אוקטובר בפטרוגרד ובהסתערות על ארמון החורף.
נמצא בצבא האדום מאז 1918. השתתף במלחמת האזרחים. שירת בקורפוס הראשון של הצבא האדום בפטרוגרד כמפקד פלוגה ומג"ד. מיולי 1918 - מפקד גדוד בגדוד הרובים מס' 47 של דיוויזיית סיור מס' 6 איתו השתתף בהגנה על פטרוגרד מפני כוחות הגנרלים אלכסנדר רודזיאנקו וניקולאי יודניץ' . סיים את קורסי הפיקוד והדרכה של המחוז הצבאי של פטרוגרד ביוני 1919, מונה שוב למפקד הגדוד, איתו יצא לחזית הדרומית. מפברואר 1920 הוא עוזרו של ראש השירותים העורפיים של הארמייה ה-14 . השתתף בקרבות נגד השודדים של יורי טיוטיוניק ליד אודסה. מספטמבר 1920 - המושל הצבאי של פסקוב. לאחר תחילת מרד קרונשטאדט בתחילת 1921, הוא מונה למפקד קבוצת הכוחות הדרומית של הארמייה ה-7, בתפקיד זה השתתף בהסתערות על קרונשטאט, נפגע הלם כתוצאתו.
תקופה בין המלחמות

מאפריל 1921 - עוזר קומיסר של דיוויזיית הסיור ה-11 במחוז הצבאי פטרוגרד, אך עד מהרה הועבר למפקדת האזור המבוצר פטרוגרד: עוזר קומנדנט, קומנדנט, מפקד קבוצה משריינת. מספטמבר 1922 - עוזר הקומיסר הצבאי, ומיולי 1923 - הקומיסר הצבאי של האזור המבוצר פטרוגרד. מאז אוקטובר 1923 שירת בחזית טורקסטאן בתור הקומיסר הצבאי של דיוויזיית הסיור השלישית של טורקסטאן וכקומיסר הצבאי של מפקדת הכוחות קבוצת מזרח בוכרה. השתתף בלחימה נגד הלאומנים המקומיים (באסמאצ'י) . מאז אוגוסט 1924 - הקומיסר הצבאי של דיוויזיית הסיור ניז'ני נובגורוד מס' 17 ודיוויזיית סיור מס' 59.
בשנת 1928 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של הצבא האדום על שם פרונזה. ממאי 1929, שירת במחוז הצבאי הבלארוסי - מפקד גדוד הסיור הנובוזיבקובסקי ה-110 של חטיבת הסיור ה-37, מ-30 באפריל 1931 - ראש המטה של חטיבת הסיור הבלארוסית השנייה, מיוני 1933 - מפקד-קומיסר דיוויזיית הסיור של מינסק השמינית על שם דזרז'ינסקי, מאז יולי 1936 - סגן ראש מטה המחוז הצבאי הביילורוסי.
השתתף במלחמת האזרחים בספרד מאוגוסט 1937 עד לפברואר 1938, כיועץ צבאי למפקד החטיבה הספרדית ה-22 וכיועץ צבאי למפקד החטיבה הבינלאומית ה-13. הוא לחם בצבא הרפובליקני ליד מדריד וולנסיה .
במרץ 1938 חזר לברית המועצות ומונה למפקד קורפוס הסיור ה-12 במחוז הצבאי סביב וולגה. מדצמבר 1940 - מפקד המטה במחוז הצבאי חרקוב .
השירות הצבאי לאחר המלחמה

לאחר המלחמה פיקד על חיילי המחוז הצבאי של באקו בין יולי לאוקטובר 1945. מאז סוף 1945 פיקד על הארמייה ה-40 של המחוז הצבאי של אודסה. ממאי 1946 - סגן מפקד המחוז הצבאי של המזרח הרחוק, מיולי 1946 עד מרץ 1950 - מפקד הארמייה הדגל האדום הראשונה במזרח הרחוק. סיים את הקורסים האקדמיים הגבוהים באקדמיה הצבאית הגבוהה הקרואיה על שמו של וורושילוב ביולי 1951. מאז פברואר 1952 - מפקד הארמייה השישית במחוז הצבאי הצפוני. מאז מאי 1954 פיקד על כוחות המחוז הצבאי הצפוני. מינואר 1956 היה ראש המחלקה במנהלת הראשית לאימון קרבי של כוחות היבשה, ומאוגוסט 1956, ראש המנהלת הראשית לאימון קרבי של כוחות היבשה של ברית המועצות .
השירות הצבאי לאחר המלחמה > מותו

נהרג בעת מילוי תפקידו ב-17 במאי 1961 כתוצאה מהתרסקות מסוק מי-4 יחד עם קולונל-גנרל סמיון פרוויורטקין. עובדת המוות הושתקה במשך זמן רב. נקבר במוסקבה בבית הקברות נובודביצ'י .
מכל מנהיגי הצבא הסובייטי היה גנרל הצבא לזמן הקצר ביותר - רק 12 ימים.
משפחתו

אשתו גלינה סטפנובנה קולפאקצ'י (לבית נוביקוב, 1901 - 1961) נקברה בבית הקברות נובודביצ'י לידו.
הבת - מרינה ולדימירובנה קולפאקצ'י-קוזנצובה (נולדה ב-31 באוגוסט 1933), בלרינה, אמנית העם של רוסיה משנת 2010. הייתה נשואה לבן הצעיר של המזכיר הראשון לשעבר של הוועדה המחוזית של לנינגרד במפלגה הקומוניסטית, מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה אלכסי קוזנצוב, ולרי.
ספרות (רוסית)

Герои Советского Союза: Краткий биографический словарь / הקודם ed. קולגיום I. N. Shkadov . - מ .: הוצאה צבאית, 1987. - ט. 1 / אבייב - ליוביצ'ב /. - 911 עם. - 100,000 עותקים - ISBN ot., Reg. מס' ב-RCP 87-95382.
הערות שוליים

↑  דף על שמו באתר "גיבורי המדינה" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  לפי לוח השנה היוליאני
↑  Великая Отечественная. Командармы. Военный биографический словарь.: — М.; Жуковский: Кучково поле, 2005. — ISBN 5-86090-113-5
↑  http://podvignaroda.ru/filter/filterimage?path=Z/001/033-0682525-0045/00000065.jpg&id=12094302&id1=8a88d16b0979c1ed7305032e048746ba
↑  Марк Штейнберг. В евреи не зачислен
↑  Колпакчи Владимир Яковлевич, краткая биография
↑  Носков Н. Генерал армии В. Я. Колпакчи (К 70-летию со дня рождения). // Военно-исторический журнал. — 1979. — № 9. — С.94-96.
↑  Приказы Верховного Главнокомандующего в период Великой Отечественной войны Советского Союза. Сборник. М., Воениздат, 1975.
↑  Феськов В. И., Голиков В. И., Калашников К. А., Слугин С. А. Вооруженные силы СССР после Второй мировой войны: от Красной армии к Советской. Часть 1: Сухопутные войска / под науч. ред. В. И. Голикова. — Томск: Изд-во НТЛ, 2013. — 640 с. — Приложение 32.1. Маршалы, генералы и адмиралы Вооружённых Сил СССР, погибшие в послевоенный период.
↑  Баринов В. А. Трагические судьбы красных командиров. — Москва: Вече, 2015. — 380 с.; ISBN 978-5-4444-3639-4. — С.234.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 9106155286632187180005   WorldCat (עם VIAF): 9106155286632187180005
ויקטור וארקוני

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1891 קישווארדה, הונגריה 
 פטירה:  6 ביוני 1976 (בגיל 85) סנטה ברברה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Calvary Cemetery 
 תקופת הפעילות:  מ-1913 
 תחום יצירה:  סרט אילם, משחק, סרט 
 
וארקוני ב-1917
ויקטור וארקוני ב-1934
ויקטור וארקוני, (במקור מיקשה וייס, בהונגרית: Várkonyi Mihály;‏ באנגלית: Victor Varconi, קישווארדה, 31 במרץ 1891 – סנטה ברברה, קליפורניה, ארצות הברית, 26 ביולי 1976) היה שחקן יהודי-הונגרי-אמריקאי, אחד מכוכבי הראינוע (סרט אילם) ההונגריים והאמריקאים.
חיים אישיים

בשנת 1919, הוא התחתן עם השחקנית אנה ארניושי, שכונתה נוסי (1891–1949). הם חיו בנישואים למופת במשך 30 שנה, ובביתם ההוליוודי התקיימו חיי חברה נהדרים. ב-1949, לאחר מות אשתו, נישא בשנית. אשתו השנייה הייתה השחקנית לילי וארקוני עד מותה בגיל 85. הוא מת מהתקף לב בביתו בלוס אנג'לס ב-1976.
פילמוגרפיה > תיאטרון

דיומא: הגברת עם הקמליות. ארמנדה
הרצג פרנץ: הפרש השחור. לוץ
וויליאם שייקספיר: מהומה רבה על לא מאומה. ג'ון
פרנץ מולנר: ליליום. שרטט שמימי
אוריפידס: מדיאה
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אדגנש קניירש
Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות התיאטרון)
Magyar Színművészeti Lexikon (1929–1931, szerk. Schöpflin Aladár) (לקסיקון התיאטרון ההונגרי)
הערות שוליים

↑  Névváltoztatása a M. K. Belügyminisztérium 176323/1911. sz. rendelete alapján.
↑  "Születési bejegyzése a kisvárdai izraelita hitközség születési akv. 15/1891. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-11-02.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446812105171  BNE: XX4780900  BnF: cb15512061m (data)  GND: 1062158938  ISNI: 0000 0001 1655 9296  LCCN: no90015942  NKC: mub2017963061  SNAC: w61k7856  SUDOC: 111229677  VIAF: 61855977   WorldCat (עם VIAF): 61855977
חיים שקד (פרופסור)

| --- | --- |

 לידה:  20 בדצמבר 1968 (בן 56) ירושלים, ישראל ישראל
 ענף מדעי:  מדעי החברה
 מקום מגורים:  ישראל
 תרומות עיקריות
 נשיא המכללה האקדמית לחינוך חמדת הדרום
חיים שקד (נולד ב-20 בדצמבר 1968, כ"ט בכסלו ה'תשכ"ט) הוא פרופסור בתחום מִנהל החינוך. מכהן כנשיא האקדמית חמדת, מכללה לחינוך בשדות נגב, וכיו"ר פורום נשיאות ונשיאי המכללות לחינוך בישראל (רמ"א). מכהן גם כפרופסור אורח באוניברסיטת ססקצ'ואן שבססקטון, קנדה.
ביוגרפיה

חיים שקד נולד ב-20 בדצמבר 1968 בירושלים, לרחל ולרב יחזקאל דאום. אחיו הוא חנוך דאום. כשהיה בן שש עברה המשפחה לרמת מגשימים. למד בבית ספר גולן בחיספין ובירושלים.
שירת כרב צבאי בצה"ל. בתפקידו האחרון היה רב גיס 479 (הגיס הצפוני). השתחרר ממילואים בדרגת רס"ן.
כיהן כרב היישוב רמת מגשימים במשך שלוש שנים, ולימד בישיבת הסדר הגולן. שקד ערך את הספר "משנת השמיטה" לזכר אביו.
שקד עבד כמנהל בית ספר במחוז צפון במשך 17 שנה: חמש שנים בישיבה התיכונית בית שאן, שש שנים בבית ספר גולן בחיספין, ושש שנים בבית ספר תחכמוני בטבריה. בשנותיו האחרונות כמנהל בית ספר גולן, קידם תוכנית לימודים הכוללת עד 8 שעות שבועיות בהן התלמיד יכול לבחור בין שיעורים שונים.
שקד למד באוניברסיטת בר-אילן לתואר ראשון בתלמוד, תואר שני בחינוך, ותואר שלישי במנהל החינוך. השלים תואר דוקטור בשנת 2014. בשנת 2020 הוענק לו תואר פרופסור חבר על ידי הוועדה העליונה למינוי פרופסורים של המועצה להשכלה גבוהה.
שקד מלמד באקדמית חמדת מאז 2015. תחילה כמרצה בתוכנית לתואר שני במִנהל החינוך, לאחר מכן כראש החוג לחינוך, לאחר מכן כסגן נשיא לעניינים אקדמיים, והחל משנת 2019 כנשיא המכללה. מאז אפריל 2022 מכהן שקד כיו"ר פורום נשיאות ונשיאי המכללות לחינוך בישראל (רמ"א). ביוני 2024 נבחר לקדנציה נוספת בתפקיד זה.
במסגרת פעילותו הבין לאומית הוא מכהן כפרופסור אורח באוניברסיטת ססקצ'ואן שבססקטון, קנדה. הוזמן כמרצה אורח לאוניברסיטת טקסס באוסטין, אוניברסיטת מונש, אוניברסיטה האטלנטית של פלורידה, אוניברסיטת טקסס סטייט, האוניברסיטה לחינוך של הונג קונג, והמכון לפסיכואנליזה במוסקבה.
הוקרה

בפברואר 2022 זכה בפרס ירושלים לאקדמיה מטעם ערוץ 7.
בספטמבר 2023 נבחר לאיש השנה בחינוך בגיליון מיוחד של גילוי דעת (עלון שבת) לראש השנה תשפ"ד.
במאי 2024 העניקה לו שדולת החוסן בכנסת, בראשותם של ח"כ מיכל וולדיגר וח"כ ירון לוי, אות הוקרה על עשייה פורצת דרך בתחום הפדגוגיה של חוסן.
חיים אישיים

חיים שקד הוא אב לשישה. הוא אחיו של העיתונאי חנוך דאום. התגורר ברמת מגשימים עד שנת 2017. כיום גר באלעזר שבגוש עציון.
תחומי מחקר

מחקריו של שקד עוסקים במנהלי בתי ספר, ומתמקדים במנהיגות פדגוגית ובמנהיגות לצדק חברתי. בנוסף, חקר חשיבה מערכתית של מנהלי בתי ספר. על נושאים אלה כתב חמישה ספרים ומעל 70 מאמרים בכתבי עת בינלאומיים ופרקים בספרים.
תחומי מחקר > פרסומים > ספרים נבחרים

Shaked, H. (2023). New explorations for instructional leaders: How principals can promote teaching and learning effectively. Rowman & Littlefield.
Brown, K. M., & Shaked, H. (2018). Preparing future leaders for social justice, equity and excellence: Bridging theory and practice through a transformative andragogy (2nd Ed.). Rowman & Littlefield.
Shaked, H., & Schechter, C. (2017). Systems thinking for school leaders: Holistic leadership for excellence in education. Springer.
תחומי מחקר > פרסומים > מאמרים נבחרים

Shaked, H. (2024). Integrating instructional leadership with social justice leadership: Insights from Israel's principals. Educational Administration Quarterly.
Shaked, H. (2024). How principals' instructional leadership impacts schools' middle leadership. Educational Management, Administration and Leadership.
Shaked, H. (2023). How instructional leaders promote social justice. Educational Management, Administration and Leadership.
Shaked, H. (2023). How social justice leadership complements instructional leadership. Leadership and Policy in Schools.
Shaked, H. (2021). Relationship-based instructional leadership. International Journal of Leadership in Education.
הערות שוליים

↑  אורלי הררי, תואר פרופסור לנשיא חמדת הדרום חיים שקד, באתר ערוץ 7, 25 ביוני 2020
↑  שקד חיים, פרופ', באתר מכללת חמדת הדרום, ‏נלקח ב-8 ביולי 2020
↑  מתן וסרמן, ‏הרצוג נועד עם פורום נשיאות ונשיאי המכללות האקדמיות לחינוך: "שותף בקידום מעמד המורה", באתר מעריב אונליין, 15 במאי 2023
↑  מתן וסרמן, ‏פרופ' חיים שקד נבחר לכהונה נוספת כיו"ר פורום נשיאי המכללות לחינוך בישראל, באתר מעריב אונליין, 20 ביוני 2024
↑  הוכרזו זוכי פרס ירושלים 2022, באתר ערוץ 7, י"ז בשבט ה'תשפ"ב.
↑  https://www.archive.giluydaat.co.il/655/
↑  שבע דרום‏, אות הוקרה הוענק בכנסת לאקדמית חמדת: "עשייה פורצת דרך בתחום הפדגוגיה של החוסן", באתר וואלה, 23 במאי 2024.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576879205171  VIAF: 317131932   WorldCat (עם VIAF): 317131932
מעבר קלנדיה

| --- | --- |

 מיקום:  קלנדיה 
 קואורדינטות:  31°51′44″N 35°13′39″E﻿ / ﻿31.86235°N 35.227441666667°E﻿ / 31.86235; 35.227441666667
  (למפת ירושלים מוגדלת) מעבר קלנדיה(למפת ירושלים רגילה) מעבר קלנדיה(למפת הרי ירושלים רגילה) מעבר קלנדיה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מעבר קלנדיה he
 
מעבר קלנדיה
סרטון של משטרת ישראל המציג את ביקור הנשיא ראובן ריבלין במעבר, 2018
מכלית "בואש" במעבר קלנדיה, בהפגנה לציון יום האישה הבין-לאומי, מרץ 2012
מעבר קלנדיה (מכונה גם מחסום קלנדיה) הוא מסוף מעבר בין שטחי הרשות הפלסטינית לישראל השוכן בכניסה לירושלים מצפון, ליד קלנדיה. המעבר נמצא בתוך השטח המוניציפלי של ירושלים. במעבר עוברים מדי יום כ-10,000 פלסטינים מכיוון רמאללה לאזור ירושלים ועטרות.
היסטוריה

אחרי מלחמת ששת הימים, כשישראל החילה את ריבונותה על מזרח ירושלים, נקבעו גבולות ירושלים מצפון כך שיכללו את שדה התעופה עטרות בשטחה המוניציפלי של העיר. על כביש ירושלים–רמאללה, בין שדה התעופה לבין מחנה הפליטים קלנדיה, פעל באופן לא-רציף מחסום לבקרה ביטחונית של תנועת כלי רכב בין רמאללה לירושלים. באותה עת לא חלו מגבלות על מעבר פלסטינים וכלי רכבם בין שטחי יהודה ושומרון לישראל ומטרת המחסום הייתה לאפשר, ככל שנדרש לפי צורכי השעה, בדיקה ביטחונית של הנוסעים ורכבם. עם השנים הפכה פעילות המחסום במקום ליותר ויותר קבועה, בעיקר בעתות מתיחות ביטחונית.
עם הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994 הפך מחסום קלנדיה, בהיותו על אם הדרך בין רמאללה לירושלים, לנקודת מעבר עיקרית בין שטחי הרשות הפלסטינית לישראל. החל מ-2001 הפך מחסום הביקורת המאולתר במקום למסוף מעבר קבוע שמטרתו בקרת והגבלת כניסת פלסטינים מרמאללה וסביבתה לירושלים. עם הקמת גדר ההפרדה סביב ירושלים, התרחב מחסום קלנדיה לכדי מסוף מעבר ראשי שבו עוברים פלסטינים בעלי אישורי כניסה לישראל וכאלה האוחזים בתעודת זהות ישראלית.
ביקורת רבה נמתחה לאורך השנים על העומס במעבר. חברת הכנסת עדי קול שסיירה בשכונה ובמחסום בשנת 2013 ביקרה את התנאים השוררים במקום ואת היחס לו זוכים הפלסטינים העוברים במחסום: "גם אם אעלה תמונה של המכלאה הקפואה והמזוהמת במחסום קלנדיה, בה עברתי אתמול בשובי מרמאללה, לא תוכלו לראות ובטח שלא להרגיש את ההשפלה והעלבון שחשתי ושחשים פלסטינים בעלי אישורים הנאלצים לעבור בה יום אחרי יום".
בפברואר 2019 נחנך שדרוג של המעבר, השדרוג כלל הרחבת מסלולי הבידוק, נבנו מסוף אוטובוסים וטרמינל חדש ואף הוקמו כ-27 מעברים ביומטריים.
תפעול

המעבר מתופעל ומאויש בלוחמי המעברים של גדוד ארז של המשטרה הצבאית, חיילי משמר הגבול, שוטרי מחוז ירושלים של משטרת ישראל ומאבטחים אזרחיים.
טרור

במעבר נתפסו לאורך השנים חשודים רבים בכוונה לבצע פעילות טרור בישראל. כן התבצעו באזור המעבר ניסיונות רבים לפגוע בחיילים ובשוטרים שמאיישים את המתקן, בין השאר בירי, בדקירה ובדריסה.
ב-27 באפריל 2016 ירו מאבטחי מודיעין אזרחי למוות בפלסטינית בת 23 ובאחיה בן ה-16. על פי חקירת האירוע, המאבטחים קראו לשניים לעצור מספר פעמים, אך לאחר שהאישה זרקה לעברם סכין ירו לעברם והרגו אותם. גורמים פלסטיניים טענו כי השניים לא היוו סכנה לכוח, כי הכדורים נכנסו לאישה מאחור וכי הירי היה לא מוצדק. הפרקליטות סגרה את התיק נגד אחד המאבטחים מחוסר אשמה ונגד השני מחוסר ראיות.
ב-18 בספטמבר 2019 הרג כוח צה"ל במעבר מחבלת שניסתה לבצע פיגוע דקירה.
באוקטובר 2021 התרחש במקום פיגוע דריסה שבו שוטר מג"ב נפצע קשה.
הערות שוליים

↑  יהונתן ליס, ח"כ עדי קול: שום תמונה לא תעביר את ההשפלה שחווים במחסום קלנדיה, באתר הארץ, 22 באפריל 2013
↑   מעבר "קלנדיה" המחודש נפתח, באתר צה"ל, 28 בפברואר 2019
↑  אחיקם משה דוד, פלסטיני בן 19 נתפס כשעליו 8 מטעני חבלה, באתר nrg‏, 23 באוקטובר 2012
↑  עובר במחסום ופותח באש: פצוע קל בפיגוע ירי במעבר קלנדיה, באתר ערוץ 7
↑  פיגוע בחברון, ניסיון דקירה במחסום קלנדיה, באתר ‏מאקו‏, 17 באוקטובר 2015
↑  ניר חסון, סוכל פיגוע דקירה במחסום קלנדיה: נערה פלסטינית נעצרה עם סכין, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2014
ניר חסון, ג'קי חורי, פלסטינית התקרבה עם סכין למחסום קלנדיה ונורתה, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2016
↑  יואב זיתון ורועי ינובסקי, חייל נפצע בינוני בפיגוע דקירה במעבר קלנדיה, באתר ynet, 1 באוקטובר 2016
↑  סוכל פיגוע במחסום: מחבל ניסה לדרוס ונורה, באתר ynet, 18 בדצמבר 2015
↑  קובי פינקלר וחזקי ברוך, השליכו סכין על לוחמי מג"ב - וחוסלו, באתר ערוץ 7, 27 באפריל 2016
↑  רועי ינובסקי, התקרית בקלנדיה: המאבטחים נוקו ללא צפייה בסרטון האירוע, באתר ynet, 2 במאי 2016
↑   יותם ברגר, הירי באחים בקלנדיה: לא יוגשו כתבי אישום נגד המאבטחים, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2016
↑  מחבלת שלפה סכין ונורתה, באתר ערוץ 7, 18 בספטמבר 2019
↑  אלישע בן קימון, עינב חלבי, חשד לפיגוע דריסה סמוך לירושלים: לוחם מג"ב נפצע קשה מרכב שהאיץ לעברו, באתר ynet, 14 באוקטובר 2021
גיא סלניק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באוקטובר 1991 (בן 33) ישראל חולון, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 פרופיל ב-IMDb
 
גיא סלניק (נולד ב-2 באוקטובר 1991) הוא שחקן טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

סלניק נולד וגדל בחולון. בשנת 2010 התגייס סלניק לצה"ל, ושירת במנהל האזרחי.
קריירה

תחילת הקריירה של סלניק כשחקן הייתה ב-2008, כשגילם את גיא שגב בטלנובלה "בובות".
ב-2009 השתתף בתוכנית "האמת העירומה" בתפקיד שביט.
בשנת 2010 השתתף בסדרה "100 בתנ"ך" בתפקיד גיא נגר, לצד ירדן בר-כוכבא ואחרים. באותה שנה גילם את חצב קליין, בנו של נמרוד (חייל ישראלי שנחטף וחזר אחרי שנים רבות), בסדרה "חטופים". באותה שנה השתתף בשני הפרקים הראשונים של הסדרה "חצויה", בתור ערפד.
מ-2011 עד 2013 השתתף בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה לנוער "אליפים"; הוא גילם את דוידי, נער משכונת מצוקה שמגיע לבית הספר לפני שיישלח למוסד לעבריינים. באותה שנה התארח בתוכנית "סבבבנט".
ב-2012 חזר לגלם את "חצב קליין" בעונה השנייה של הסדרה "חטופים". באותה שנה התארח בתוכנית התחרות של ערוץ הילדים - "ששטוס": סלניק הופיע יחד עם כוכבי ערוץ הילדים, שהם דנה פרידר, קובי פרג', רוני דואני וליאור כהן, והתחרה מול כוכבי "הישרדות", עזאם עזאם, איתי שגב, נטלי דדון ואחרים.
ב-2013 התארח ב"סתאאאם" בתפקיד הנמתח. באותה שנה השתתף בסדרת הטלוויזיה "שולחן לשישה" יחד עם נתן דטנר, אלי קרן-אסף, ואחרים.
ב-2015 שיחק בסדרה הישראלית-אמריקאית "DIG" שיצר גידי רף (יוצר "חטופים") בתפקיד אברהם, נער חרדי שמלווה פרה אדומה ושומר עליה במסע מסוכן ברחבי העולם.
בשנת 2016 החל לגלם את אברי שילון בסדרת הנוער "Oboy".
ב-2017 שיחק בסדרה "חברות" בתפקיד החבר של ענבל (שני אביב),  שותפתו בסדרה "אליפים"
ב-2020 השתתף בפרסומת למפעל הפיס ושיחק בתפקיד אורח בסדרה "קופה ראשית".
ב-2024 החל ללמוד בקורס מדיה של "קשת".
חיה פיקהולץ

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1902 
 פטירה:  24 באוגוסט 1984 (בגיל 81) 
 מדינה:  ישראל 
 
חיה פיקהולץ (20 בספטמבר 1902 – 24 באוגוסט 1984) הייתה מורה ישראלית ואהובתו של חיים נחמן ביאליק בשנות חייו האחרונות.
ביוגרפיה

חיה פיקהולץ נולדה בשנת 1902 בגליציה, שהייתה אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית. בצעירותה שימשה כמורה. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 יצאה ללונדון שם למדה פילוסופיה. בדצמבר 1930 יצא ביאליק בן ה-57 לשהוּת בת חודשיים בלונדון, שם ביקש לגייס כסף להוצאת הספרים "דביר" שהיה בין מקימיה. שם נקרתה חיה פיקהולץ בדרכו. נקשרו ביניהם קשרי אהבה. הם שהו יחד בחדרו במלון ראסל.
באותה שנה שלח לה ביאליק מכתב אהבה בו כתב:
בשנת 1933 עלתה חיה פיקהולץ לארץ ישראל וקיבלה משרת מורה לאנגלית בגימנסיה גאולה בתל אביב, אז חודש הקשר בינה ובין ביאליק. שנה לאחר מכן, בקיץ 1934, יצא ביאליק לווינה לעבור ניתוח לצורך טיפול בבעיית אבנים בכליות ממנה סבל, אולם שם נפטר ב-4 ביולי 1934, לאחר סיבוך בניתוח. מותו גרם לאבל כבד ביישוב.
חיה פיקהולץ האריכה ימים ונפטרה ערירית וחשוכת ילדים, חמישים שנה לאחר מות המשורר, בשנת 1984 ונטמנה בבית העלמין קריית שאול. בשנות חייה האחרונות התגוררה בבית אבות ברמת אביב. את העובדה שהייתה אהובתו של ביאליק שמרה בסוד כל ימי חייה.
ימים אחדים לאחר מותה פרסם איש הספרות חיים נגיד כתבה לזכרה במעריב. בכתבה נתפרסם לראשונה ברבים דבר קשר האהבה שלה עם המשורר הלאומי. נגיד כתב כי את סוד אהבתם גילתה לראשונה חוקרת הספרות ד"ר זיוה שמיר, המתמחה בחקר ביאליק. העניין נתגלה לה בזכות מכתב שנמצא בארכיונו של הסופר אליעזר שטיינמן, שנאמר עליו שהיה אף הוא ממאהביה של חיה פיקהולץ. חיים נגיד מספר כי נלווה לזיוה שמיר בביקור אצל חיה פיקהולץ והם ניסו להשפיע עליה שתשחרר לפרסום את פרשת אהבתה עם המשורר, אך היא לא נעתרה. חיים נגיד מתאר את התרשמותו ממנה:
במקום אחר חיה פיקהולץ מתוארת כך:
את הכתבה שלו ב"מעריב" הכתיר נגיד בכותרת "האם היו לאהובת ביאליק עוד מאהבים בעלי-שם ?". וסיכם אותה במילים:
נגיד עצמו נותן בכתבה מספר רמזים לתשובה. מלבד אזכור שמו הסופר אליעזר שטיינמן הוא מוסיף ומספר כי ד"ר זיוה שמיר קיבלה מכתב מחוקר הספרות פרופ' דב סדן בו כתב לה כי בארכיונו שמור מכתב מברל כצנלסון, ממנהיגיה הבולטים של תנועת העבודה בארץ ישראל, בו כתב לסדן כי פגש בלונדון את חיה פיקהולץ והם היו קרובים מאוד.
הסופר נתן שחם, בנו של אליעזר שטיינמן, התייחס בספרו "סיפורי הכיסוי הכפול של אמא שלי" למאהבת של אביו שלדבריו קיבל אותה ב"ירושה" מביאליק.
כל זאת בנוסף לפרשת אהבתם של ביאליק והציירת אירה יאן מהשנים הראשונות של המאה העשרים, אשר נתגלתה במחקרים משנות ה-80. לדעתה של זיוה שמיר חלקים גדולים מיצירתו של ביאליק מושפעים במישרין מן הקשר שהיה לו עם אירה יאן, אשר מהווה, לדעתה, את פרשת האהבה המרכזית של חייו.
כשם שפרשת קשריו עם של ביאליק עם אירה יאן לא האפילה על יחסה של אשתו מאניה לביאליק ולא פגעה בחייהם המשותפים, כך גם קשריו עם חיה פיקהולץ. במכתב למניה, שחשדה בקיומו של קשר זה, הכחיש ביאליק את הדבר מכל וכל ונשבע כי מדובר בהיכרות סתמית תמימה.
ביאורים

↑  לצפייה בפוסט שמכון גנזים פרסם על כך (שם נמצא גם ארכיונה האישי) ראו כאן.
הערות שוליים

↑  חיים נגיד, האם היו לאהובת ביאליק עוד מאהבים בעלי־שם?, מעריב, 28 באוגוסט 1984
חיה פיקהולץ (במרכז) ותלמידותיה
חזקיה שבתי

| --- | --- |

 לידה:  1862 ה'תרכ"ב סלוניקי, יוון
 פטירה:  1955  (בגיל 93 בערך) כ"ג באב ה'תשט"ו ירושלים 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה
 מקום פעילות:  ירושלים, יפו, מצרים, בוכרה, צפון אפריקה, עיראק, הודו, אנגליה, צרפת, לוב וסוריה
 תקופת הפעילות:  ? – 11 באוגוסט 1955 
 תחומי עיסוק:  רבנות ודיינות
 תלמידיו:  הרב כמוס נחאיסי
 חיבוריו:  דברי חזקיהו
 
 תפקידים נוספים:  שד"ר
 
הרב חזקיהו שבתי (יהושע) (ה'תרכ"ב, 1862 – כ"ג באב ה'תשט"ו, 1955) היה שד"ר, אב בית דין העדה הספרדית בירושלים, ממלא מקום החכם באשי ביפו, וחכם באשי בטריפולי שבלוב ובחלב שבסוריה. חבר מועצת הרבנות הראשית.
ביוגרפיה

נולד בסלוניקי, לרחל בת הרב משה מילו ולרב שבתי בן גבריאל יהושע. בשנת 1867 (ה'תרכ"ח) בהיותו כבן שש, עלו עמו הוריו לארץ ישראל והתיישבו בירושלים. בצעירותו למד בבית הספר דורש ציון עד שנת 1873 (ה'תרל"ג). החל מגיל 13 למד בישיבה פרטית עם הרב יצחק מולכו, ובמקביל, בין השנים 1874–1881 (ה'תרל"ד - ה'תרמ"א) למד בישיבת "חסד אל" בעיר העתיקה בירושלים, שם למד תורה מפי אביו שהיה מראשי הישיבה.
בשנת 1879 (ה'תרל"ט) נישא לחנה יעל, בת הרב אלעזר מזרחי. לאחר פטירת אביו בסוף שנת 1881 (ה'תרמ"ב), המשיך ללמוד בישיבת חסד אל, אך לאחר תקופה חש צורך במקור פרנסה, והחל לשמש כמורה פרטי בתלמוד.
במשך שנים רבות שימש כשד"ר מטעם כוללות ירושלים וחברון, בית היתומים הספרדי ומוסדות נוספים. בשנת 1888 (ה'תרמ"ח) יצא כשד"ר לערי המערב הפנימי, בשנת 1889 (ה'תרמ"ט) לערי המערב החיצוני, בשנת 1891 (ה'תרנ"א) לערי בוכרה, בשנת 1919 (ה'תרע"ט) למצרים, בשנת 1920 (ה'תר"ף) לאנגליה וצרפת, ובשנת 1929 (ה'תרפ"ט) לעיראק והודו.
בין השנים 1896–1900 (ה'תרנ"ו - ה'תר"ס) שימש כחבר הרבנות הספרדית בירושלים.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הוציא יחד עם הרב נחמן בטיטו את הספר מעם לועז על ספר שמות.
בחורף של שנת 1900 ה'תר"ס הוזמן לשמש כסגן וכממלא מקום החכם באשי ביפו, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1904 (סוף ה'תרס"ד). עם סיום כהונתו ביפו, עבר להתגורר בטריפולי שבלוב, שם נבחר לשמש כחכם באשי המקומי, וכיהן בתפקיד עד לשנת 1908 (ה'תרס"ח).
לאחר כיבוש טריפולי בידי איטליה, בשנת 1908 (ה'תרס"ח) מונה לכהן כחכם באשי בחלב שבסוריה, וכיהן בתפקידו שמונה עשרה שנים. בתקופת כהונתו תיקן לטובת הקהילה תקנות רבות, שיפר את המצב התרבותי והכלכלי, הציל בית קברות מהריסה, וייסד בעיר בית יתומים. אף יצא לארצות אירופה וגייס עבור בית היתומים כ-4,000 ליש"ט.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה רצה הממשל המקומי לעשות שימוש עבור הצבא בבית כנסת יהודי עתיק, ולהעתיק למקום אחר את בית הקברות היהודי, שקיים לפי המסורת מזמן בית המקדש בשני. הודות להשתדלותו של הרב שבתי, לא נעשה שימוש בבית הכנסת, ובית הקברות לא הועתק.
בשנת 1921 יצא לבואנוס איירס ואמריקה הצפונית בשליחות גיוס כספים עבור בית היתומים בחלב, והרב שבתי בחבוט מונה לכהן כממלא מקומו. בשנת 1924 חזר משליחותו, ודרש את תפקידו בחזרה. בעקבות חילוקי דעות עם נציגי הקהילה שהסיקו כי לא יחזור, נערכו בחירות למשרה, אך הוא לא נבחר. בתקופה זו שב לירושלים, שם התמנה כראב"ד לעדת הספרדים בעיר.
בשנת 1940 (ה'ת"ש) נבחר לשמש כחבר מועצת הרבנות הראשית. בשנות ה-40 נכלל בהרכבי בית הדין הרבני הגדול, וכן שימש כאב בית דין בירושלים. בשנת 1943 (ה'תש"ג) ייסד בירושלים את ישיבת "שערי אורה".
בתו רחל הייתה אשתו של המו"ל והעיתונאי הירושלמי שלמה ישראל שיריזלי, אחיו היה הרב גבריאל שבתי, ובן אחיו היה הרב חנניה גבריאל.
רחוב מרכזי בשכונת רמות בירושלים נקרא על שמו.